stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארישטידש דה סוזה מנדש

| --- | --- |

 לידה:  19 ביולי 1885 ויזאו, פורטוגל 
 פטירה:  3 באפריל 1954 (בגיל 68) ליסבון, פורטוגל 
 מדינה:  פורטוגל, ממלכת פורטוגל 
 מקצוע:  דיפלומט, עורך דין, סופר 
 מידע חסיד אומות העולם
 מקום ההצלה:  בורדו, צרפת
 אופן ההצלה:  הנפקת אשרות מעבר לפורטוגל
 תאריך הכרה:  1966
 שנות הפעילות:  אוגוסט 1938 – יוני-יולי 1940
 מספר היהודים שהציל:  כ-10,000 (בנוסף לסיוע לעוד כ-20,000 פליטים אחרים)
 פרסים והוקרה:  הצלב הגדול של המסדר הצבאי של ישו (1995)  חסיד אומות העולם (18 באוקטובר 1966)  קצין במסדר החירות (1987)  הצלב הגדול של מסדר החירות (2017)  Virtus et Fraternitas Medal (2022) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ארישטידש דה סוזה מנדש
 אתר רשמי
 
ארישטידש דֶה סוזה מנדש (19 ביולי 1885 – 3 באפריל 1954; שמו המלא: Aristides de Sousa Mendes do Amaral e Abranches - ארישטידש דה סוזה מנדש דו אמראל אי אבראנשש), היה דיפלומט פורטוגזי אשר הוכרז על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם בשל פועלו כקונסול ארצו בבורדו, צרפת, להצלת יהודים מרדיפות הנאצים, וזאת בניגוד להוראות ממשלתו.
היענותו של סוזה מנדש למצוקת הפליטים נבעה לדבריו מקול מצפונו ומהמוסר הנוצרי שלו. הוא הצהיר כי "אני מעדיף להיות עם אלוהים נגד האדם, מאשר להיות עם האדם נגד אלוהים". הוא הפר במוצהר את הוראות ממשלתו כשהנפיק כ-30,000 אשרות ליהודים ולנרדפים בני לאומים אחרים, ובכך סיכן ביודעין את הקריירה שלו ואת עתיד משפחתו, בהצילו אגב כך מספר רב של אנשים ממוות.
חייו לפני מלחמת העולם השנייה

סוזה מנדש נולד בשנת 1885 למשפחה אריסטוקרטית, בעיר קאבאנאש דְה ויריאטו בפורטוגל. אביו היה שופט בבית המשפט העליון ואחיו התאום, סזאר, היה לימים שר החוץ בין השנים 1932–1933 בממשלתו של הרודן אנטוניו דה אוליביירה סלזר.
סוזה מנדש למד משפטים באוניברסיטת קוימברה וקיבל תואר שני במשפטים. ב-1910 נישא לאהובת נעוריו, אנז'לינה. זמן קצר אחר כך החל קריירה דיפלומטית. שירת במקומות הבאים: גיאנה הבריטית (1910), גליסיה, ספרד (1911), זנזיבר, קוריטיבה, ברזיל (1918), סן פרנסיסקו, ארצות הברית (1921), מרניאו ופורטו אלגרה, ברזיל (1924), וויגו, ספרד (1927). ב-1929 מונה לקונסול בג'נובה (איטליה), אך לא כיהן בתפקיד, מכיוון שנשלח לשרת כקונסול כללי באנטוורפן.
לאחר כמעט עשור של שירות בבלגיה הוצב סוזה מנדש באוגוסט 1938 כקונסול כללי בקונסוליה הפורטוגלית בעיר הנמל בורדו, צרפת, לשם עבר עם אשתו ו-14 ילדיהם.
פועלו במהלך מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה פלש הצבא הנאצי לצרפת ולארצות השפלה במלחמת בזק ב-10 במאי 1940. אלפי פליטים נסו לבורדו, בתקווה להספיק לעבור את הגבול לספרד לפני הגעת הנאצים לשם.
בפורטוגל נקט אמנם הרודן סלזר מדיניות של נייטרליות, אך מאידך הורה לקונסוליות שלא להנפיק אשרות פורטוגליות ל"זרים שנתינותם אינה מוגדרת או שנויה במחלוקת, לחסרי נתינות וליהודים שגורשו מארצות מוצאם". אשרות הונפקו רק על ידי הממשל בליסבון, ורק לאחר בדיקה פרטנית של כל בקשה.
הפליטים היהודים בבורדו, ונציגם הרב חיים קרוגר, לחצו על סוזה מנדש להנפיק להם אשרות מעבר פורטוגליות. הוא ניסה לפעול על פי הנהלים ושלח מאות מברקים מוצפנים, כנדרש, של בקשות לאשרות לליסבון, אך לרוב לא נענה. לאחר היסוסים החליט סוזה מנדש ב-17 ביוני לפעול בניגוד להנחיות ממשלתו, ולהנפיק אשרות לכל דורש תוך שיתוף פעולה עם הדיפלומט הספרדי אדוארדו פרופר דה קאייחון. בעזרת הרב קרוגר החתים את דרכוניהם של אלפי פליטים באשרות מעבר פורטוגליות, בעבודה רצופה ללא הפסקה ב"פס יצור" של הנפקת אשרות. בשל עומס העבודה חתם לעיתים בשם "מנדש" בלבד. לחסרי הדרכונים מבין הפליטים נמסרו פיסות נייר שהוחתמו באשרות.
בין הפליטים שקיבלו אשרות אלו היו גם בני משפחת המלוכה מבית הבסבורג, בראשם אוטו פון הבסבורג, יורש העצר של הכתר האוסטרו-הונגרי. גם הפסנתרן נורברט ג'ינגולד והסופר הצרפתי שארל אולמון ניצלו בזכות האשרות שהנפיק סוזה מנדש.
ב-19 ביוני הופצצה בורדו, והפליטים המבוהלים נסו לעיר באיון הקרובה יותר אל הגבול הספרדי. סוזה מנדש הותיר את משפחתו בבורדו והמשיך עמם לקונסוליה הפורטוגלית בבאיון, שם המשיך בהנפקת האשרות.
ב-22 ביוני נשלחו אליו, לבורדו ולבאיון, מברקים מסלזר המורה לו להפסיק את הנפקת האשרות. אך הוא לא קיבלם, שכן המשיך בעקבות הפליטים אל אנדֶה (Hendaye), העיר הדרום-מערבית ביותר בצרפת, בגבול ספרד. שם המשיך בהנפקת האשרות ברחוב. הוא אף התלווה אל הפליטים בדרכם אל מעבר הגבול, על מנת לוודא כי האשרות יכובדו.
ב-23 ביוני שגריר פורטוגל בספרד הגיע אל מעבר הגבול ופגש את סוזה מנדש. הוא דיווח לממשלתו כי סוזה מנדש נוהג "כאדם מופרע". סוזה מנדש נשאר ברחובות אנדה על מנת להמשיך לעזור לפליטים עד 26 ביוני, אז נכנסו הגרמנים לבאיון. כשחזר לבורדו, מצא את מברקו של סלזר מ-24 ביוני בו נמסר לו כי משרתו נשללה ממנו וכי עליו לעזוב את צרפת. סוזה מנדש התעלם מכך. הגרמנים כבשו את בורדו ב-27 ביוני וסוזה מנדש המשיך לעזור לפליטים, ואף הנפיק דרכונים פורטוגלים כדי למנוע גירושם של פליטים למחנות ריכוז. בשל כך קיבל שוב פקודה מליסבון לעזוב, אך השתהה בצרפת עד ל-8 ביולי.
בינתיים מלאה פורטוגל פליטים שהביעו בפומבי את הכרת תודתם לשלטון הפורטוגלי. העיתונות העולמית הכתירה את סלזר בתוארי כבוד. סלזר כבר לא יכל לסגור את הסכר שפתח סוזה מנדש ולמנוע מפליטים להגיע לפורטוגל. אולם הוא לא סלח לסוזה מנדש על שהכריח אותו לפעול כך. סוזה מנדש הוכרז "בלתי כשיר מקצועית", הורחק ונודה. ניסיונותיו לערער או אף לזכות בשימוע עלו בתוהו. התערבותו של אחיו התאום, שר החוץ לשעבר, עלתה לאח בהשעיית משרתו לחמש שנים. כשהביע הרב קרוגר באוזניו את צערו על הסבל שנגרם לו בעקבות מעשיו, ענה לו סוזה מנדש: ”אם מיליוני יהודים יכולים לסבול בגלל קתולי אחד (היטלר), קתולי אחד יכול לסבול בגלל מיליוני יהודים.”
נקמתו של משטר סלזר

מנדש נקרא לליסבון לעמוד למשפט על הפרות הסדר שלו כביכול. בשימוע טרם המשפט רצה לטעון לעצמו כיוון שהיה עורך דין. לצורך משפטו הוקם בית דין משמעתי מיוחד. סוזה מנדש לא הורשה להגן על עצמו. בתצהיר שהגיש לשופטיו כתב בין השאר: "אכן הייתה זו מטרתי, להציל את כל אותם האנשים, אשר סבלם היה בל-יתואר. צו מצפוני... מעולם לא חדל להדריכני במילוי חובותיי, בידיעה מלאה של אחריותי."
מחוץ להפרות החוזרות ונשנות של כל הוראותיו של סָלָזָר, הייתה תלויה כנגדו גם התלונה המוזרה של השגרירות הבריטית בבורדו, שהאשימה את מֵנְדֶשׁ בדחיית הטיפול במבקשי אשרות בריטיים, שהיו זכאים לאשרות על פי הנחיית סָלָזָר. בית-הדין מצא אותו "בלתי-כשיר מקצועית" והמליץ להשעותו לשישה חודשים, אם כי הכיר בנסיבות מקלות לעבירותיו.
למרות החלטת בית הדין, משטרו של סלזר המשיך בנקמתו: למנכ"ל משרד החוץ סַמְפָּיוּ היה חשבון אישי עם אחיו, מהימים שכיהן כשר החוץ, ועליו הוטל לאשר את גזר הדין. הוא ביטל את הנסיבות המקלות, ובהתחשב בעובדה שהקונסול היה עוד גאה במעשיו המליץ להורידו בדרגה לצד ההשעייה.
התיק הועבר לעיונו ואישורו של הרודן. מנדש ביקש להזכיר את רגשותיו בתור אב לשנים-עשר ילדים, אך הבקשה הרגיזה את סלזר שהיה רווק ערירי והתגורר עם שתי אחיותיו, שהיו בתולות זקנות. לסלזר היו כנראה סיבות נוספות לנקום במנדש, הן בשל מעשיו הוא והן בשל מעשיו של אחיו. כשהוגש פסק-הדין לאישורו, הנחית את המהלומה האחרונה: בעוד סַמְפָּיוּ ניסה לפחות להציל את פרנסתו של מֵנְדֶשׁ לצד הורדתו בדרגה, הורה סָלָזָר כי בתום ההשעיה יפוטר מֵנְדֶשׁ ללא גמלאות. גם רישיונו כעורך-דין נפסל.
מֵנְדֶשׁ ההמום ערער על פסק דינו בנובמבר אך ערעורו נדחה. הוא עוד הרחיק לכת וחתם עם בניו על עצומה למען הדמוקרטיה בפורטוגל. בתגובה זומנו כולם לחקירה במשטרה. מעתה היו מוסדות החינוך חסומים בפני הבנים. המשפחה נקלעה לחרפת רעב.
תחת שלטונו הרודני של סלזר, לא יכול סוזה מנדש להתקבל לכל משרה שהיא, ואף לא לקבל פיצויי פיטורין או פנסיה. גם מילדיו נשללה כל אפשרות לעבוד. סוזה מנדש נאלץ למכור את אחוזת המשפחה בקאבאנאש דה ויריאטו, והמשפחה הגדולה רעבה ללחם. הם נעזרו בשירותי בית תמחוי שנוהל על ידי ארגון עזרה יהודי לפליטים בליסבון (היא"ס). המשטרה החשאית עקבה אחריו ואחר ילדיו. בריאותו ובריאות אשתו הידרדרו. אשתו, אנז'לינה לבית קואליו, שתמכה בזמנו בפעילותו, נפטרה בשנת 1948 בגיל 60. סוזה מנדש נפטר חסר כל בשנת 1954.
ארגון היא"ס עזר לילדיו להגר מפורטוגל לארצות הברית ולמדינות אחרות.
נקמתו של משטר סלזר > חייו הפרטיים

אשתו הראשונה, שהייתה מעורבת בסיוע לפליטים, הייתה מריה אנזלינה לבית קואליו (Maria Angelina Coelho de Sousa Mendes 1948-1888)
ב-1949 התחתן סוזה מדגש שנשאר אלמן, עם אנדרה סיביאל.
הכרה ומורשת

סוזה מנדש לא זכה להכרה בחייו על פועלו. גם תקוותו כי ינוקה מאשמה על ידי ממשלתו לא התגשמה בימיו.
עוד בימי חייו, בשנת 1952 כתב אחד מבניו, סבסטיאו מיגל דוארטה דה סוזה מנדש, ספר ראשון על פועלו.
בשנת 1966 הוכר סוזה מנדש כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, ועץ ניטע על שמו בשדרת חסידי אומות העולם.
ב-1987 בנו התשיעי, ג'ון פול אברנשש (2009-1932), שהתגורר בקליפורניה, הקים את הוועד הבינלאומי להנצחתו של ארישטידש דה סוזה מנדש.
ב-1987 העניק נשיא פורטוגל מריו סוארש לסוזה מנדש את אות "מסדר החירות" והתנצל פומבית בפני המשפחה על העוול שנגרם לו על ידי ממשלת סלזר. ב-1988 קיבל הפרלמנט של פורטוגל החלטה פה אחד על החזרתו הרשמית של סוזה מנדש, אחרי מותו, לסגל הדיפלומטי של פורטוגל. באותה שנה הוענקה לו גם אזרחות כבוד של מדינת ישראל. ב-1994 הקדיש נשיא פורטוגל סוארש לסוזה מנדש פסל בדמותו, שהוצב בבורדו.
ממשלת פורטוגל החליטה על הקמת מרכז לימוד וזיכרון על שמו ועל תשלום פיצויים למשפחתו.
ב-1998 הנפיק השירות הבולאי בישראל, בשיתוף יד ושם, בול ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, הנושא את דיוקנותיהם של חמישה דיפלומטים חסידי אומות העולם, ביניהם ארישטידש דה סוזה מנדש. ב-2004 יצא לאור בהוצאת יד ושם ספר הקומיקס של ג'וזה רוי: "אריסטידס דה סוזה מנדס – גיבור בתקופת השואה". הספר תורגם לעברית בידי שבח דוד, ומיועד לבני נוער.
ב-11 במאי 2005 ערך אונסק"ו מחווה לזכרו של סוזה מנדש - רסיטל של זמר האופרה הפורטוגזי ז'ורז'ה שָמינֶה. הסופר הצרפתי ז'אן לקוטיר שיבח את הרסיטל: "בחמישים שנותי כמאזין בכל קצווי עולם מעודי לא האזנתי להופעה מדהימה כזו. איזו מחווה מופלאה לאדם דגול זה!".
ב-2007–2008 הוצגה במשכן הכנסת תערוכה אודות חייו ופועלו. התערוכה גם הוצגה במשרד החוץ (במסגרת יום השואה הבינלאומי 2008) וב"יד ושם".
ב-2011 הופק סביב סיפורו סרט דרמה (דובר פורטוגזית) 'הקונסול של בורדו' (O Cônsul de Bordéus).
ב-2017 נפתח בווילאר פורמוסו, עיירת גבול בין פורטוגל לספרד, מוזיאון המתעד את פעילות ההצלה של סוזה מנדש.
בתל אביב קיים על שמו רחוב.
בפתח תקווה קיים על שמו גן ציבורי.
בירושלים ברחוב זנגוויל נקראה כיכר על שמו.
לקריאה נוספת

דוד שפירא, חסיד אומות העולם : פרשת פעולות ההצלה של הקונסול הפורטוגלי אריסטידס דה סוזה מנדס, קובץ הציונות הדתית ג (תשסא), עמ' 415–428.
Agnes Grunwald-Spier -The Other Schindlers The History Press 2010
בתרגום לרומנית:Ceilalți Schindleri, Meteor Publishing 2019
הערות שוליים

↑  יד ושם
↑  כ-2,800 לפי מחקר עדכני באתר יד ושם, ע' 21.
↑  מקורות שונים מונים 12, 13 או 14 ילדים שנולדו לבני הזוג
1 2  2019 A. Grunwald-Spier עמ' 97
↑  מתוך אתר הקרן לזכרו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265211705171  PLWABN: 9810537867905606  BNE: XX5740411  BnF: cb13536379m (data)  GND: 11937708X  ISNI: 0000 0000 6678 198X  LCCN: n91027181  NKC: jo20181012241  SNAC: w65x32w9  SUDOC: 050663925  VIAF: 62357115   WorldCat (עם VIAF): 62357115 
רשימה בכתב יד של פליטים שקיבלו אשרות יציאה ממנדש, 18 ביוני 1940 (חותמת התאריך בצרפתית). בעמודה השמאלית - מספרים סידוריים, בעמודה האמצעית - "ויזה בדרכון" (בפורטוגזית), בעמודה הימנית - רשימת שמות. הרשימה צולמה בתערוכה בכנסת, ינואר 2008
עיטור "הצלב הגדול" של מסדר כריסטוס. ניתן לארישטידש דה סוזה מנדש כאות הצטיינות מטעם הצלב האדום בפורטוגל. צולם בתערוכה בכנסת, ינואר 2008
כיכר ברחוב זנגוויל בירושלים הקרויה על שם ארישטידש דה סוזה מנדש.
אלן אוז'בולט

אלן אוז'בולט (בסלובנית: Alen Ožbolt; נולד ב-24 ביוני 1996) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת החלוץ בלבדיאקוס מליגת העל היוונית.
קריירה

אוז'בולט החל את דרכו בדומז'אלה, והושאל לעונה אחת לבורוסיה דורטמונד ב' מהליגה האזורית בגרמניה, לפני שחתם בינואר 2018 במועדון האוסטרי TSV הארטברג. עם זאת, בתום העונה הוא עזב את הקבוצה.
ב-16 בספטמבר 2018 חתם לשלוש שנים בלוקומוטיב פלובדיב מליגת העל הבולגרית. שישה ימים לאחר מכן הוא ערך הופעת בכורה בניצחון הליגה 1–3 על ספטמברי סופיה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-81. ב-15 במאי 2019 כבש את שער הניצחון בגמר הגביע הבולגרי מול בוטב פלובדיב, שהעניק ללוקומוטיב את הגביע הראשון בתולדותיהם. הוא סיים את העונה עם שמונה שערים ב-29 הופעות בכל המסגרות.
ב-11 בינואר 2020 חתם לארבע וחצי שנים בסלובן ברטיסלאבה מליגת העל הסלובקית.
ב-14 ביולי 2021 חתם בהפועל חיפה. ב-29 בינואר 2022 כבש שלושער ראשון בקריירה בניצחון 1–5 על בית"ר ירושלים.
ב-17 ביולי 2022 חתם בהפועל תל אביב בה כבש את שער הבכורה מול בית"ר ירושלים במסגרת גביע הטוטו.
ב-27 ביולי 2024 חתם לשנתיים בלבדיאקוס מליגת העל היוונית.
תארים

הגביע הסלובני: 2016/2017
הגביע הבולגרי: 2018/2019
אליפות סלובקיה (2): 2019/2020, 2020/2021
הגביע הסלובקי (2): 2019/2020, 2020/2021
הערות שוליים

↑  איציק כלפי, ‏חוד החנית: אלן אוז'בולט חתם בהפועל תל אביב, באתר ONE‏, 18 ביולי 2022
↑  איציק כלפי, ‏רשמית: אלן אוז'בולט חתם לשנתיים בלבדיאקוס, באתר ONE‏, 27 ביולי 2024
רייקה

רייקה (בקרואטית: Rijeka ‏האזנהקובץ:Sr-rijeka.ogg‏Ⓘ‏; באיטלקית: Fiume; בסלובנית: Reka; בשלוש השפות "נהר" או "נחל"; בעבר נקראה בהונגרית: Szentvit ובגרמנית: St. Veit am Flaum/Pflaum) היא עיר נמל בקרואטיה. העיר שוכנת על מורדות האלפים הדינריים, בקצהו הצפוני של מפרץ קוורנר, שהוא שלוחה של הים האדריאטי.
בשנת 2011 התגוררו כ־128,000 תושבים בעיר, והיא הייתה השלישית בגודלה במדינה (אחרי זאגרב וספליט). במרחב העירוני של רייקה התגוררו אותה עת כ-305,000 תושבים.
רייקה היא מרכזו האדמיניסטרטיבי של מחוז פרימוריה-גורה (Primorsko-goranska županija) והנמל שלה הוא הגדול במדינה. בעיר פועלים מספנות, בתי זיקוק לנפט ותעשיות מנועי דיזל, ייצור מנופים וציוד לאוניות, ומפעלי נייר.
לעיר היסטוריה עשירה, ושורשיה בעת העתיקה עת הייתה יישוב קלטי, ליבורני ולאחר מכן רומאי. מאמצע המאה ה-15 ועד תחילת המאה ה-20 נשלטה רייקה על ידי בית הבסבורג האוסטרי כמעט ברציפות, ולאחר מלחמת העולם הראשונה קמו בה שתי ישויות עצמאיות שלא האריכו ימים. לאחר מכן הייתה לחלק מאיטליה הפשיסטית ובהמשך חלק מיוגוסלביה, ומשזו התפרקה ב־1991 הייתה רייקה לעיר השלישית בגודלה בקרואטיה, אחרי הבירה זאגרב וספליט.
גאוגרפיה ואקלים

רייקה שוכנת על מישור צר לחופו הצפוני של מפרץ קוורנר, ושכונותיה הצפוניות בנויות על הגבעות המהוות את הרכס הקרוב ביותר לים באלפים הדינריים. אורכה של העיר הוא כ־11 ק"מ במקביל לחופו של המפרץ, ורוחבו של השטח העירוני הבנוי הרציף מגיע לכקילומטר עד קילומטר ומחצה. עם זאת שכונותיה החדשות מגיעות למרחק של עד 3 ק"מ מהחוף ולגובה של עד 350 מטר. רובו של קו החוף תפוס על ידי מתקני הנמל ורק בחלקה המערבי של העיר, ברובע קנטרידה (Kantrida) שנחשב לאזור היוקרה שלה, מפנה הנמל את מקומו לשני מעגנים, מתקני ספורט וחוף רחצה המשתרעים לאורך של כשני ק"מ. בהמשכו של החוף שוכנת עיר הנופש אופטיה המרוחקת 13 ק"מ ממרכזה של רייקה. בין שתי הערים קיים רצף בנייה.
נחל רייצ'ינה (Rječina), הזורם דרך העיר אל מפרץ קוורנר, העניק לעיר את שמה. סמוך לכיכר טיטו (Titov trg), כ־400 מטר משפך הנהר אל הים, נחפרה תעלת מרטבי (Mrtvi Kanal - "התעלה המתה") הזורמת גם היא אל מימי מפרץ קוורנר ויוצרת אי מלאכותי קטן בצורת משולש ששמו דלתה (Delta). ממזרח לנחל רייצ'ינה משתרע רובע סושאק (Sušak) המטפס על גבעה, וגם בו נמצאים מתקני נמל. מצפון לרובע סושאק שוכנת גבעת טרסט (Trsat) החולשת על העיר.
סמלה של העיר – עיט דו־ראשי הניצב על הרי גיר לבנים לחוף הים, ואוחז ברגלו השמאלית בכד כתום ממנו נובע נהר, מסמל את מיקומה של העיר. בתחתית הסמל מופיע לעיתים הכיתוב הלטיני Indeficienter שמשמעו "בלתי אכזב".
האקלים בעיר ים תיכוני מתון. כ־1,529 מ"מ של משקעים יורדים בעיר בממוצע של 86 ימים גשומים בשנה, והטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 14.3 °C. עוד מתגאה העיר בממוצע של 2,120 שעות שמש בשנה.
| אקלים ברייקה> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים ברייקה> ינואר.5.6.133.7 | אקלים ברייקה> פברואר.6.1.109.3 | אקלים ברייקה> מרץ.8.7.105.9 | אקלים ברייקה> אפריל.12.4.114.4 | אקלים ברייקה> מאי.17.99.3 | אקלים ברייקה> יוני.20.6.104.7 | אקלים ברייקה> יולי.23.3.79.6 | אקלים ברייקה> אוגוסט.23.3.97.8 | אקלים ברייקה> ספטמבר.19.1.166.1 | אקלים ברייקה> אוקטובר.14.5.180.5 | אקלים ברייקה> נובמבר.10.181.8 | אקלים ברייקה> דצמבר.6.9.155.9 | אקלים ברייקה> שנה.14.3.1,529 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: השירות המטאורולוגי וההידרולוגי של קרואטיה (DHMZ).
היסטוריה > העת העתיקה

הממצאים המוקדמים ביותר בעיר עצמה הם מתקופת הברונזה ושייכים ליישוב הקלטי טרסטיקה (Tarsatica) שיושב על ידי שבטי הקרנים. שמם של הקרנים השתמר בשמו של מפרץ קוורנר.
טרסטיקה הקלטית, שנודעה מאוחר יותר בשם "טרסטה ליבורנה" (Tarsata Liburna) על שם הליבורנים, מוקמה על גבעה בגובה של 138 מטר מעל פני הים בצפון מזרחה של העיר, ושמה נשתמר בשם המודרני של מצודת טרסט. טרסט שוכנת על גדתו השמאלית של נהר רייצ'ינה וידועה גם בכינוי "המצודה" (Gradina). טרסטיקה הייתה אחת מחמש גבעות שהקלטים חיברו יחדיו בחומות. ארבע האחרות הן סולין, מרטינשצ'יצה, ווליוורך וגרדישצ'ה (Solin, Martinšćica, Velivrh ו־Gradišće בהתאמה).
הקלטים נטמעו מאוחר יותר בליבורנים, עם של ימאים ושודדי ים, אשר ישבו בחלקו הצפוני של החוף המזרחי של הים האדריאטי, החל במאה ה־11 לפנה"ס ועד למאה ה־1 לפנה"ס. הליבורנים כינו את רייקה בשם ליבורנה ובסמוך לנמל בעיר נתגלו ממצאים מתקופתם. כמו כן התגלו על גבעה מצפון למרכז העיר שרידי חומה מתקופה זו שרוחבה מגיע ל־2 מטר וגובהה עומד על 3 מטר. ממצאים אלה נמצאים בשטחה של העיר עצמה, שכונתה מאוחר יותר בשם "טרסטיקה הרומית" (Tarsatica Romana).
לראשונה נזכרה העיר במקורות רומיים בשנת 60 לפנה"ס. בתקופת אוגוסטוס בנו הרומאים מוניקיפיום לחופו של נהר רייצ'ינה, וכינוהו "פלומן" מהמילה הלטינית לנחל (Flumen). חפירות במרכז העיר חשפו שרידי נקרופוליס, חומות ושער מהתקופה הרומית. במאה ה־4 הוקדשה העיר לוויטוס הקדוש, הקדוש המגן של העיר גם כיום, ושמה שונה ל"פלומן סנקטי ויטי" (Flumen Sancti Viti) על שמו.
היסטוריה > ימי הביניים

עם פלישת הסלאבים לבלקן במאה ה־7, התיישבו במקום הקרואטים. מאתיים שנה מאוחר יותר שלח קרל הגדול את צבאו לכבוש את העיר, אך הקרואטים הדפו אותו בשנת 799 ומפקד הצבא הקרולינגי מצא את מותו בקרב. דבר זה הכעיס את קרל הגדול, והוא שלח כוחות גדולים יותר אל העיר והכריעה. העיר נשלטה על ידי הפרנקים משך זמן קצר, ובמאה ה־9 חזרה לשליטת הקרואטים. במאה ה־13 הייתה העיר לחלק מהממלכה המשותפת לקרואטיה והונגריה, ושגשגה תחת שלטונם של הנסיכים הפרנקופנים מקרק. נסיכים אלה פרסמו ב־1287 את ספר החוקים של וינודול (Vinodol), הנחשב לאחד העתיקים באירופה. בתקופה זו הוקמו על הגדה הימנית של נהר רייצ'ינה שני יישובים מוקפי חומה – ריקה (Rika) וסווטי ווידה (Sv. Vida) – ואוכלוסייתם מנתה 3,000 תושבים לערך. בשדה גרובניק שבקרבת העיר, נערך ב־1242 קרב שדה גרובניק בו ניצחו הקרואטים צבא מונגולי בפיקוד קאדאן.
היסטוריה > שלטון בית הבסבורג > עד כיבוש העיר בידי נפוליאון

ב־1466, בתקופת פרידריך השלישי, החל שלטונו של בית הבסבורג בעיר, ושמה הוחלף ל"סנקט וייט אם פלאום" (St. Veit am Flaum, "פלאום" בגרמנית מ־Flumen הלטינית). אותה עת התגוררו בעיר כ־3,000 איש, ותחת שלטונו של בית הבסבורג היא התפתחה והייתה ליריבתה של הרפובליקה של ונציה, עד כי ב־1509 הותקפה על ידי כוחות ונציאניים אשר שילחו בה אש והרסו חלקים ממנה. עם סיפוח הונגריה לאוסטריה, הפכה רייקה לחלק מהונגריה, אם כי נשלטה ישירות על ידי האוסטרים. ב־1595 הגיעו העות'מאנים לקרבת העיר, אך לא כבשו אותה. שגשוגה של העיר נמשך במאה ה־16 עם התפתחות המסחר, התעשייה, החינוך והאומנות בעיר. בית הספר הישועי הוקם בתקופה זו ומאז הוא פועל ללא הפסקה. ב־1717 הנהיג הקיסר קרל השישי מדיניות כלכלית של מרקנטיליזם, אשר אפשרה שיט חופשי בים האדריאטי. עקב כך קיבלו ב־1719 רייקה, וטריאסטה מעמד של נמל חופשי, ובין שתי הערים – רייקה ה"הונגרית" וטריאסטה ה"אוסטרית" – התפתחה יריבות. התפתחותה של העיר המשיכה והואצה הודות לסלילת דרך יבשתית לווינה ב־1725 וב־1729 הוקמה בעיר המספנה המודרנית הראשונה, ענף שהיה לעמוד התווך בכלכלת העיר מאז. ב־1750 פקדה את רייקה רעידת אדמה שכמעט החריבה את העיר לחלוטין, אך העיר השתקמה ואף התפתחה והוקם בה בית זיקוק לסוכר שפעל עד 1828. מבנה בית הזיקוק שוכן עדיין מול תחנת הרכבת ממערב למרכז העיר. בהוראתה של מריה תרזה ב־1779, הייתה רייקה לקורפוס ספרטום, "גוף נפרד" שנשלט ישירות על ידי השלטון המרכזי.
היסטוריה > שלטון בית הבסבורג > לאחר תבוסת נפוליאון

בשנת 1805 כבש נפוליאון את העיר וסיפח אותה לאיטליה ארבע שנים מאוחר יותר. לאחר תבוסתו, חזרה העיר לשלטונו של בית הבסבורג בשנת 1815, ונותרה בחזקתו עד 1918. ב־1848 צורפה רייקה לקרואטיה ויוסיף ילצ'יץ' (Josip Jelačić), הבאן של קרואטיה, הורה על הפיכתה של העיר לעיר מן המניין, והיא איבדה את מעמדה המיוחד. ב־1855 שופץ הנמל ונהר הרייצ'ינה הוטה לאפיקו הנוכחי. לאחר הסכם הפשרה בין אוסטריה להונגריה ב־1867 (Ausgleich), הושבה רייקה להונגריה ושוב הוענק לה מעמד של "עיר חופשית". רייקה הייתה למרכזה של היחידה האדמיניסטרטיבית ההונגרית "העיר רייקה וסביבותיה" (הונגרית "Fiume város és területe"; קרואטית "Grad Rijeka i okolica") שבראשו ניצב באן קרואטי, ונחשבה לנמלה העיקרי של הונגריה. כחלק משינויים אלה הופרד רובע סושאק שבמזרח העיר מהעיר עצמה, ובעוד שרייקה השתייכה להונגריה ניתנה סושאק לקרואטים. ב־1873 חוברה רייקה אל רשת מסילות הרכבת של אוסטריה והונגריה, ושנה לאחר מכן נפתח קו הרכבת לטריאסטה. בעיר התפתח ענף הבנקאות והוקמו חברות שעסקו בשיט. נמלה של העיר דורג במקום השמיני באירופה מבחינת גודלו, וב־1882 הוקם בעיר אחד ממפעלי זיקוק הנפט הראשונים ביבשת. בנוסף פעלה בעיר תעשיית נייר וטבק, מספנות ומפעל נשק שעסק בייצור פצצות הטורפדו הראשונות בעולם. בעיר הוקם התיאטרון הלאומי של רייקה (כיום התיאטרון הלאומי הקרואטי על שם איוון זייץ) ובו אולם ל־1,600 צופים.
ב־3 בנובמבר 1905 פורסמה בעיר "החלטת רייקה" (Riječka rezolucija). החלטה זו הייתה מצע בחירות משותף של כל מפלגות האופוזיציה הקרואטיות והסרביות. אלה דגלו בצירוף דלמטיה, שהייתה יחידה אדמיניסטרטיבית נפרדת באימפריה האוסטרו־הונגרית והייתה שייכת לכתר האוסטרי, אל קרואטיה, ובהרחבת סמכויות השלטון האוטונומי הקרואטי. מפלגות אלה הצליחו בבחירות שהתקיימו בשנת 1906 והדבר גרר להתגברות התסיסה הלאומית הקרואטית בעיר.
ערב מלחמת העולם הראשונה מנתה אוכלוסיית העיר 30,000 תושבים, והייתה בעלת אופי קוסמופוליטי. בעיר התגוררו קרואטים, איטלקים, הונגרים ובני לאומים נוספים. במקביל התפתחה זהות ייחודית של "בני פיומה", ושפת הרחוב המדוברת ביותר (לצידן של איטלקית, גרמנית והונגרית ששימשו לעניינים רשמיים), הייתה פיומית (Fiuman), ניב של ונטית. עם זאת באזורים שסביב לעיר הייתה האוכלוסייה ממוצא קרואטי בעיקרה והשפה המדוברת הייתה קרואטית.
היסטוריה > ממלכת קרנארו האיטלקית

בשנות מלחמת העולם הראשונה סבלה רייקה קשות מהמצור הימי שהוטל על מצר אוטרנטו בדרום הים האדריאטי ונמלה שותק. ב־1915 נחתמה בחשאי ברית לונדון אשר הסדירה את הצטרפותה של איטליה למדינות ההסכמה, והבטיחה לה, לאחר הניצחון, את דלמטיה ואת איסטריה, אך לא את רייקה. עם תבוסתה של אוסטרו־הונגריה במלחמה, התעוררה שאלת מעמדה הבינלאומי של רייקה אשר הייתה עיר חופשית משך כ־140 שנה, כמעט ללא הפסקה. הן איטליה והן ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים טענו לבעלות בעיר.
המצב בעיר החל גולש לאנרכיה, ובנובמבר 1918 הוצבו בה כוחות בריטים, צרפתים ואמריקאים. נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, ששימש בורר בסכסוך, הציע כי רייקה תהיה למדינה חופשית ואף העלה את הרעיון שחבר הלאומים יקים בה את משכנו, אך ב־1919 הוחלט בוועידת פריז על מסירתה של העיר לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. בתגובה להחלטה, נכנס גבריאלה ד'אנונציו, משורר ולוחם איטלקי פשיסט, אל העיר ביום 12 בספטמבר 1919 בראש כוח צבאי, וגירש את הכוח הבינלאומי ששהה בה. מטרתו של ד'אנונציו הייתה לספח את העיר לממלכת איטליה, אך הממשל האיטלקי לא שיתף עמו פעולה ואף דרש את כניעתו. עקב כך הקים ד'אנונציו, שנה מאוחר יותר, ב־8 בספטמבר 1920, את ממלכת קרנארו האיטלקית (Reggenza Italiana del Carnaro), שנקראה על שמו האיטלקי של מפרץ קוורנר. בכך נפתחה תקופת בת שני עשורים בהם הייתה רייקה לעיר ספר שקו גבול בינלאומי חוצה אותה. המדינה החדשה אימצה חוקה שהיוותה השראה לחוקה של איטליה הפאשיסטית בתקופתו של מוסוליני, וד'אנונציו הכריז על עצמו כדיקטטור שנשא בתואר דוצ'ה. המדינה החדשה ששלטה בפועל בשטח של כ־675 קמ"ר, לא זכתה להכרה בינלאומית מאף מדינה.
במקביל, ב־12 בנובמבר 1920, נחתם הסכם רפאלו בין איטליה לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, ולפיו יועדה רייקה להיות למדינה חופשית כפי שהציע וילסון. ההסכם קבע כי המדינה החדשה תהיה מדינה עצמאית דה־פקטו משך שנה ודה־יורה משך ארבע שנים. דא'נונציו התעלם מהסכם רפאלו ולבסוף אף הכריז מלחמה על איטליה עצמה. לאחר הפצצה מן הים על ידי הצי האיטלקי והתערבות כוח צבאי יבשתי בקרבות "חג המולד העקוב מדם" (Natale di sangue), נכנע ד'אנונציו ב־30 בדצמבר 1920. שבעת ימי הלחימה גבו את חייהם של 39 לוחמים משני הצדדים ושל חמישה אזרחים. בכך בא הקץ על ממלכת קרנארו האיטלקית.
היסטוריה > מדינת פיומה החופשית ושלטון איטליה

בסוף שנת 1920 קמה מדינת פיומה החופשית מכוחו של הסכם רפאלו, וזכתה להכרה בינלאומית מיידית על ידי ארצות הברית, צרפת ובריטניה. בחודש אפריל 1921 נערכו הבחירות הראשונות לפרלמנט, וריקארדו זנלה ממפלגת האוטונומיה נבחר לנשיא המדינה. אולם שלטונו נמשך חודשים מעטים בלבד וביום ה־3 במרץ 1922 הוא הודח מתפקידו בהפיכה פשיסטית ויצא לגלות. בינואר 1924 נחתם הסכם רומא בין איטליה לבין ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר הסכימו על סיפוחה של רייקה לאיטליה. סיפוח העיר יצא לפועל ביום 16 במרץ 1924, והעיר הפכה לפרובינציה האיטלקית של פיומה (Provincia italiana di Fiume). לפי ההסכם נותר רובע סושאק שממזרח לנהר רייצ'ינה בשליטת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אם כי רשויות הנמל של העיר נותרו מאוחדות בשתי המדינות. עם זאת, העיר נותקה מהעורף הגאוגרפי שלה, וממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים עשתה שימוש בעיקר בנמל סושאק. דבר זה גרר להאטת התנועה בנמל רייקה ולקיפאון כלכלי בעיר.
העיר נשלטה משך 19 שנה על ידי איטליה הפשיסטית, אשר כפתה איטליזציה על האוכלוסייה הקרואטית ובתקופה זו התיישבו איטלקים רבים בעיר, שמספרם גדל לכמחצית מהאוכלוסייה. עם נפילת משטרו של מוסוליני ב־1943 עברה העיר לידי גרמניה הנאצית, אשר השמידה כמחצית מהנמל לקראת סוף המלחמה, והעיר אף ניזוקה באורח קשה מהפצצות בעלות הברית. ב־1944 פורסם ביוגוסלביה "מזכר ליבורניה", ובו הומלץ על הקמת קונפדרציה בת שלושת הקנטונים רייקה, סושאק וביסטריצה, אליהם יצורפו האיים קרק, צרס ולושין. זנלה, הנשיא הגולה של מדינת פיומה החופשית, התנגד למזכר ועמד על חידוש עצמאותה של מדינה זו. מששוחררה העיר על ידי הצבא היוגוסלבי ב־3 במאי 1945, היא הפכה, יחד עם איסטריה, לחלק מיוגוסלביה והדבר אושר בחוזה פריז מ־1947.