stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאן הנדריק שלטמה
מסעות

שלטמה טייל וצייר באירופה, פעמיים. בשנים 1898–1899 ביקר במולדתו הולנד, וכן באיטליה, בלגיה, שווייץ ותוניסיה. ציורים מנסיעה זו הוצגו בשובו בסטודיו שלו  בשנת 1910 בילה זמן מה גם בצרפת, סקוטלנד, אנגליה והולנד. עם שובו ממסע שני זה הציג תערוכת אמנים אחת בין התאריכים 1 ל-24 בספטמבר 1911 עם 88 מציוריו במלבורן, כולל עבודות רבות שצוירו בנסיעה האחרונה.
הכרה

בתולדות האמנות, שלטמה הוא 'אמן חשוב באוסטרליה'. הוא צבר מוניטין של צייר מופת של סצנות פסטורליות, במיוחד כמומחה לבעלי חיים בנוף, ז'אנר שפיתח פאולוס פוטר בהולנד של המאה ה-17.
ההתייחסות שלו לבעלי חיים לא הייתה מוגבלת להפיכתם למרכיב מוקדי בציור, לעיתים קרובות הוא הראה אותם בפעולה, כמו שתייה, ריצה, רדיפה גזיזה או האכלה. הוא מציג אינטראקציה של בעלי החיים ובני אדם וגם בנוף. ציוריו לא היו רק תמונות נעימות, אלא נטו לספר סיפור בסביבת הערבות האוסטרליות הטיפוסיות שצייר היטב, לפעמים עם ערפל או אובך.
אף שהתחנך באירופה הוא פיתח עין חדה לצבעים ולמרקמים של הנוף האוסטרלי, מכיוון שהוא לא רק צייר בחוץ בכל רחבי ויקטוריה הכפרית, אלא חקר מקרוב מיני עצים ושיחים בודדים. רבות מעבודותיו הכפריות מתמקדות בעץ מסטיק גדול אחד, כתכונה המאחדת.
בפרק על תרומתם של ההולנדים לאוסטרליה שלפני המלחמה בספר "לא רק בריטים באוסטרליה" מאת ג'יי לינג משנת 1927, מוזכרים רק שני שמות של מהגרים הולנדים: גיום דלפראט, המנהל הכללי של BHP, ויאן הנדריק שלטמה. השם שלו הפך לשם מוכר ברחבי מלבורן ובעולם האמנות האוסטרלי. הוא הושווה לטובה עם לואי ביבלו, צייר מהגר אחר.
משפחה

יאן שלטמה היה בנם הצעיר של סגן אלוף ניקולאס שלטמה (1810–1901) ואשתו השנייה אנה מריה שרפ (1819–1887) מהאג, הולנד, שהיו להם שישה ילדים וארבעה שרדו לבגרות. המשפחה התגוררה גם בהארלם וברוטרדם ועברה לגאודה כאשר יאן הנדריק היה בן חמש עשרה. אחיו הבכור פטרוס הרמן הפך לאדריכל, לאחר מכן ערך וניהל מגזין אדריכלי והתמנה למשגיח הראשי על ארמונות בהאג.
רק ב-16 בפברואר 1917 התחתן שלטמה עם אדית ביילי סמית'(1876–1947) ממלבורן, והם התגוררו בבריזביין כמעט שנה לפני שחזרו למלבורן. בנם, ניקולס הרברט, נולד ב־22 ביוני 1918. אדית, הייתה מוזיקאית, הלחינה ופרסמה שיר פטריוטי אוסטרלי, Loyalty, בשנת 1939.
יאן שלטמה נפטר בבית החולים הכללי של בריזביין בסוף שנת 1941. אדית נפטרה במרץ 1947. ניקולס התגורר תקופה מסוימת בראבול שבגינאה החדשה; הוא נפטר במאי 1952 ונקבר בבית העלמין בריסביין לוטוויץ'.
הערות שוליים

↑  Dr. C.A.W Jeekel, "With marten hair brush and pallet knife; the life of Dutch-Australian painter Jan Hendrik Scheltema (1861-1941)" (translated title), transcribed manuscript letters (to 1898) held in the RKD in The Hague and at the NGV's library in Melbourne.
↑  "The Winter Exhibition of the Victorian Artists' Society". The Argus (Melbourne) (13, 374). Victoria, Australia. 4 May 1889. p. 12.
↑  Suzanne G. Mellor, 'Rolando, Charles (1844–1893)', Australian Dictionary of Biography, National Centre of Biography, Australian National University,
1 2  "Australian Paintings". The Age (30, 412). Victoria, Australia. 18 October 1952. p. 12.
↑  "Advertising". Melbourne Punch. CXVII (2982). Victoria, Australia. 19 September 1912. p. 20
↑  'Art Notes', The Age, 8 Apr 1899, p.13,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AGSA: 10170  BPN: 38174982  DAAO: jan-hendrik-scheltema  NGV: 514  RKD: 70323  Trove: 1481942  ULAN: 500108968  VIAF: 96497134   WorldCat (עם VIAF): 96497134 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יאן הנדריק שלטמה".
פיטר רינדיסבאכר

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1806 Eggiwil, שווייץ 
 פטירה:  13 באוגוסט 1834 (בגיל 28) סנט לואיס, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  צבע מים 
 זרם באמנות:  אמנות נאיבית 
 
פיטר רינדיסבאכר (בגרמנית: Peter Rindisbacher‏; 12 באפריל 1806 – 12 או 13 באוגוסט 1834) היה אמן שווייצרי, שהתמחה בציור בצבעי מים ובאיורים העוסקים בשבטים הילידים הראשונים של מערב קנדה וארצות הברית, בעיקר תיאורים של סצנות פעולה קבוצתיות או ז'אנריות. לעיתים רחוקות הוא צייר דיוקנאות של בודדים.
ביוגרפיה

רינדיסבאכר היגר משווייץ למערב קנדה עם משפחתו כשהיה בן חמש עשרה. המשפחה גויסה על ידי סוכן של המושבה "רד ריבר", שהוקמה על ידי הרוזן מסלקירק, כדי ליישב את האזור שנמצא ליד ויניפג של ימינו, מניטובה. מענק הקרקע של הרוזן סלקירק, נוהל על ידי מושל ומועצה, אך מכיוון שלכל פקידי המושבה היו קשרים עם חברת מפרץ הדסון, המושבה הייתה למעשה זרוע לפעילות מפרץ הדסון. המושבה התמודדה עם קשיים עקב שיטפון והרס של הנהר האדום, בגבול המזרחי של צפון דקוטה מה שהוביל לפגיעה בגידולים ולרעב. משפחת רינדיסבאכר עברה להתגורר בוויסקונסין בשנת 1826, ואחר כך התיישבה לצמיתות בסנט לואיס, מיזורי, בשנת 1829.
קריירה

מגיל חמש עשרה עד מותו, בגיל 28 היה אמן יוצר. הוא החל לעבוד עם פחם כילד צעיר, בעידוד אביו, וקיבל הכשרה רשמית של שנה אצל האמן יעקב סמואל וייבל בשווייץ. הוא ביצע רישומים וצבעי מים של המסע של משפחתו מאירופה למערב קנדה, פקידי המושבה, ואינדיאנים ובעלי חיים במערב קנדה ובמערב ארצות הברית, כולל אנשי צ'יפווה ומטיס שחיו לאורך הנהר האדום.
בגיל עשרים ושלוש, לאחר שעבר לסנט לואיס, הקים רינדיסבאכר סטודיו לאמנים, שם הפיק גם איורים למגזינים וכריכות לספרים, ותרם לאוסף ההיסטוריה של שבטי האינדיאנים בצפון אמריקה.
מורשת

לאחר שבילה חמש עשרה שנים בציור האינדיאנים בצפון אמריקה, רינדיסבאכר נפטר ב־13 באוגוסט 1834, מספר ימים לאחר שהשתתף בפגישת מיליציה בסנט לואיס.
באותה תקופה ג'ורג' קטלין, שלעיתים קרובות ניתן לו קרדיט על היותו הצייר המקצועי הראשון שתיאר את האינדיאנים האמריקניים במישורים הגדולים, היה רק ארבע שנים במהלך שש שנות המסעות שלו במערב בשנים 1830–1836. כצייר מקצועי, רינדיסבאכר הקדים את קטלין במערב בעשר שנים לפחות, ולכן נחשב לאמן המקצועני הראשון שצייר ממערב לאגמים הגדולים.
רינדיסבאכר הפיק במהלך הקריירה שלו יותר מ 124 ציורים. ארבעים מיצירותיו מוחזקות כיום על ידי הספרייה והארכיונים של קנדה, אוטווה.
ריכוזים גדולים אחרים של ציוריו ממוקמים באוספי מוזיאון ווסט פוינט של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית ומוזיאון גילקריס בטלסה, אוקלהומה.
הערות שוליים

↑  Josephy, Alvin M. Jr., The Artist was a Young Man: The Life Story of Peter Rindisbacher. Fort Worth: Amon Carter Museum, 1970.
↑  Painted in 1824, one of the earliest studies of a tipi by a non-Indian. Library and Archives Canada Collection.
↑  "Peter Rindisbacher: Beauty by Commission". Library and Archives Canada.
1 2  Biography – RINDISBACHER, PETER – Volume VI (1821-1835) – Dictionary of Canadian Biography, www.biographi.ca
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118940600  HDS: 022594  ISNI: 0000 0000 7374 5477  LCCN: n84095545  RKD: 67075  SIKART: 4022944  SNAC: w6513z9g  SUDOC: 261787292  ULAN: 500014619  VIAF: 52488594   WorldCat (עם VIAF): 52488594 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פיטר רינדיסבאכר".
ויליאם פורסיית' (אמן)

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1854 מחוז המילטון, ארצות הברית 
 פטירה:  29 במרץ 1935 (בגיל 80) אינדיאנפוליס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קראון היל 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 זרם באמנות:  Hoosier Group 
 
ויליאם פורסיית' (באנגלית: William Forsyth ‏; 1854 – 1935) היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי, שהיה חלק מ"קבוצת הוזייה "של אמני אינדיאנה.
הערות שוליים

↑  Irvington Historical Society Home page, Irvington Historical Society / Bona Thompson Center (באנגלית)
↑  Gerdts, William H. and Newton, Judith Vale. The Hoosier Group: Five American Painters. Indianapolis: Eckert Publications, 1985.
↑  Rayburn, Kelly (21 August 2004). "Art for the people is now in limbo". Indianapolis Star.
↑  Judith Vale Newton and Carol Ann Weiss (2004). Skirting the Issue: Stories of Indiana's Historical Women Artists. Indiana Historical Society Press
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007344496005171  GND: 1050618513  ISNI: 0000 0000 6706 8836  LCCN: no92008595  RKD: 95915  SNAC: w6hb06gp  SUDOC: 176997636  ULAN: 500058161  VIAF: 51255422   WorldCat (עם VIAF): 51255422
פול קורנויר

| --- | --- |

 לידה:  1864 סנט לואיס, ארצות הברית 
 פטירה:  17 ביוני 1923 (בגיל 59 בערך) גלוסטר, ארצות הברית 
 
פול קורנויר (באנגלית: Paul Cornoyer‏; 1864 – 1923) היה צייר אמריקאי, הידוע בזכות ציוריו הפופולריים בסגנון אימפרסיוניסטי וטונליסטי.
ביוגרפיה

קורנויר נולד בסנט לואיס, מיזורי, והחל לצייר בסגנון ברביזון, הוכשר בבית הספר לאמנויות יפות בסנט לואיס, והציג לראשונה בשנת 1887. בשנת 1889 המשיך את לימודיו בפריז באקדמיה ז'וליאן אצל ז'ול לפבר, לואי בלאן ובנג'מין קונסטנט. בזמן שקורנויר היה בפריז, הוא נסע גם ללונדון ולוונציה. תקופה זו חשפה אותו לאימפרסיוניזם הצרפתי, שבא לידי ביטוי בסגנון קולח, טונאלי ולירי יותר בנופיו ובנופי העיר שלו. הפרשנות של קורנויר לאימפרסיוניזם הייתה שמרנית יותר מעמיתיו הצרפתים, והותירה את עבודתו ברגישות אמריקאית מובהקת.
הוא חזר לביתו בסנט לואיס בשנת 1894 ובאותה שנה צייר ציור קיר במלון פלאנטרס, המתאר את לידתו של סנט לואיס. קורנויר הושפע מאוד מהטונליסטים האמריקאים.
ויליאם מריט צ'ייס ראה דוגמאות ליצירתו של פול קורנייר בפריז בתקופתם שם בשנת 1889. מאוחר יותר עודד צ'ייס את קורנויר לעזוב את סנט לואיס ולנסוע לעיר ניו יורק.
העיר ניו יורק הייתה מקום אידיאלי עבור קורנויר לפתח את האסתטיקה שלו. שם צייר את נופי הערים שאותם הוא הכיר היטב. ציוריו היו תיאורים מגוונים של סצנות רחוב, במיוחד לאחר גשמים. בהסתמך על הכשרתו ברחובות פריז, הוא הצליח לתפוס את מהות חיי העיר על מדרכותיהם הבולטות, כרכרות רתומות לסוסים עם נהגים ונוסעים, כמו גם רחובות מעוטרים בעצים ובניינים גבוהים. דוגמאות לסצנות הרחוב של כוללות את הציורים: הפלאזה אחרי הגשם ויום גשום בעיר.
בשנת 1908 התארח בגלריה לאמנות אולברייט - נוקס. בשנת 1909 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי עמית. הוא לימד במכון הטכני בניו יורק ובשנת 1917 עבר למסצ'וסטס, שם המשיך ללמד ולצייר.
קורנויר קיבל תערוכה רטרוספקטיבית שכותרתה "פול קורנויר: האימפרסיוניסט האמריקאי" במרכז לאמנויות ומדעים בפאוריה, אילינוי בשנת 1973.
התערוכה התבססה במידה רבה על אוסף של משפחת לורנס אשבי, אשר השאילה מספר ציורים.
הערות שוליים

↑  City Art Museum of St Louis, Special Exhibition Catalogue, 1914. (באנגלית)
↑  Paul Cornoyer, Taylor Graham (באנגלית)
↑  Paul Cornoyer, A.N.A., web.archive.org, ‏2015-01-02
↑  Paul Cornoyer, Paul Cornoyer: American Impressionist. [Exhibition Lakeview Center for the Arts and Sciences ... November 17, 1973 to January 2, 1974], Lakeview Center for the Arts and Sciences, 1973. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6832 6243  LCCN: no2015005504  RKD: 18448  SNAC: w63b81q2  ULAN: 500006848  VIAF: 95722657   WorldCat (עם VIAF): 95722657 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פול קורנויר".
גאמו

| --- | --- |
 בימוי:  הרמוני קורין 
 הופק בידי:  קארי וודס 
 תסריט:  הרמוני קורין 
 עריכה:  כריסטופר טלפסן 
 שחקנים ראשיים:  קלואי סביני לינדה מאנז ג'ייקוב ריינולדס הרמוני קורין מקס פרליך קריסה גלוקסמן 
 מוזיקה:  Randall Poster 
 צילום:  ז'אן-איב אסקופייר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Fine Line Features, Independent Pictures 
 חברה מפיצה:  Fine Line Features, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 באוקטובר 1997 
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט נעורים, סרט דרמה, סרט להט"בי 
 מקום התרחשות:  אוהיו 
 הכנסות באתר מוג'ו:   gummo
 דף הסרט ב־IMDb
 
גאמו הוא סרט דרמה ניסיוני אמריקאי משנת 1997 שכתב וביים הרמוני קורין, בכיכובם של ג'ייקוב ריינולדס, ניק סאטון, ג'ייקוב סוול וקלואי סביני. סיפור הסרט מתרחש בזיניה, אוהיו, עיירה במערב התיכון של ארצות הברית, שנפגעה בסופת טורנדו. הנרטיב הרופף עוקב אחר מספר דמויות עיקריות שמוצאות דרכים מוזרות והרסניות להעביר זמן, מופרע על ידי קטעים קצרים המתארים תושבים אחרים בעיירה.
הסרט, הופעת הבכורה של קורין, צולם בנאשוויל, בתקציב של מיליון דולר. לגאמו לא ניתנה מהדורה קולנועית גדולה והסרט לא הצליח לייצר הכנסות גדולות בקופות. הסרט ייצר עיתונות משמעותית על תכניו הגרפיים והנרטיב המסוגנן, הארוג באופן רופף. לעיתים קרובות הוא נחשב לאחד מסרטי הפולחן הידועים ביותר.
עלילת הסרט

ילד צעיר בשם סולומון מספר על אירועי הטורנדו שחרב את העיירה הקטנה זיניה שבאוהיו. ילד מתבגר אילם, המכונה באני בוי, לובש רק אוזני ארנב ורודות, מכנסיים קצרים ונעלי טניס במעבר עילי בגשם.
טאמלר, חברו של סולומון, נושא חתול על צווארו ומטביע אותו בחבית מים, לאחר מכן הסרט חותך לסצנה אחרת עם טאמלר, במכונית הרוסה עם ילדה. הם מלטפים זה את זה וטאמלר מבין שיש גוש באחד משדיה של הילדה. טאמלר וסולומון אז רוכבים במורד גבעה על אופניים. בקריינות, סולומון מתאר את טאמלר כילד עם "אישיות מופלאה", שיש המכנים אותו "רשע ממש".
מאוחר יותר מכוון טאמלר רובה אוויר לעבר חתול. סולומון מונע ממנו להרוג את החתול, ומוחה בטענה שהוא חתול בית. הם עוזבים והמצלמה עוקבת אחר החתול לבית בעליו. החתול נמצא בבעלות שלוש אחיות, שתיים מהן בנות נוער ואחת בגיל ההתבגרות. הסרט חוזר להראות את טאמלר וסולומון צדים חתולי פרא, אותם הם מוסרים לבעל מכולת מקומית המתכוון לשחוט ולמכור אותם במסעדה מקומית. בעל המכולת אומר להם שיש להם יריב בעסקי הריגת החתולים. טאמלר וסולומון קונים דבק מהמכולת, בו הם משתמשים כדי להתמסטל באמצעות שאיפת ממסים נדיפים.
לאחר מכן הסרט חותך לסצנה שבה שני נערים צעירים מנבלי פה לבושים כבוקרים הורסים דברים בחצר גרוטאות. באני בוי מגיע ושאר הנערים יורים בו ל"מוות" עם אקדחי קפצונים. באני בוי מעמיד פני מת והבנים מקללים אותו, מחטטים בכיסים שלו, ואז מסירים וזורקים את אחת הנעליים שלו. הם משתעממים מכך ומשאירים את באני בוי שרוע על הקרקע.
טאמלר וסולומון מאתרים ועוקבים אחר ילד מקומי שצד את החתולים "שלהם". הצייד, ששמו ג'ארוד וויגלי, מרעיל את החתולים ולא יורה בהם. כאשר טאמלר וסולומון פורצים לביתו של ג'ארוד עם מסכות וכלי נשק בכוונה לפגוע בו, הם מוצאים תמונות של הנער הצעיר בדראג וסבתו הקשישה, שהיא קטטונית ומחוברת למכונות. ג'ארוד נאלץ לטפל בה, שלדעתו קודם לכן הייתה "מגעילה". כשראו שג'ארוד לא נמצא בבית, טאמלר וסולומון החליטו לעזוב. טאמלר מגלה אז את הסבתא ששוכבת במיטתה, מצהיר כי "זוהי לא דרך לחיות" ומכבה את מכונת התמיכה בחיים.
מספר סצנות אחרות משולבות לאורך הסרט, כולל: אדם שיכור שמפלרטט עם גמד הומוסקסואל; אדם שסרסר את אחותו הנכה לסולומון וטאמלר; האחיות שנתקלות באדם מבוגר המתעלל מינית בילדים; זוג נערים תאומים שמוכרים ממתקים מדלת לדלת; שיחה קצרה עם טניסאי המטפל בהפרעות הקשב וריכוז שלו; סצנה ארוכה של סולומון שאוכל ארוחת ערב בזמן שהוא מתרחץ במים מלוכלכים; מסיבת שיכורים עם היאבקות כיסאות והורדות ידיים ; ושני אחים גלוחי ראש שמתאגרפים זה בזה במטבח שלהם. ישנם גם מספר סצנות קטנות עוד יותר המתארות טקסים שטניים, צילומים לכאורה מסרטי בית ושיחות המכילות קנאות גזעית.
הסצנה הבאה בסרט מלווה בשיר "Crying" מאת רוי אורביסון, שהוזכר בעבר על ידי טאמלר כשיר שאחיו הבכור, שהיה טרנסקסואל, היה שר (האח הלך בסופו של דבר ל"עיר הגדולה" ונטש אותו). הסצנה האחרונה כוללת את סולומון וטאמלר. בה הם יורים שוב ושוב בחתול של האחיות ברובי האוויר בגשם עם ג'אמפ קאטס אל באני בוי מנשק את הילדות המתבגרות בבריכת שחייה. באני בוי רץ לעבר המצלמה דרך שדה ומחזיק את גופת החתול המת, אותו הוא מראה לקהל, ושובר את הקיר הרביעי.
בסצנה האחרונה נראית ילדה שגילחה את גבותיה מוקדם יותר בסרט, שרה את "Jesus Loves Me" במיטה ליד אמה (או אחותה). המסך סוף סוף הופך לשחור כאשר נאמר לילדה השרה "הפסיקי" וללכת לישון.
צוות השחקנים

ג'ייקוב ריינולדס בתפקיד סולומון
ניק סאטון בתפקיד טאמלר
לינדה מאנץ בתפקיד אמו של סולומון
קלואי סביני בתפקיד דוט
קאריסה גלוקסמן בתפקיד הלן
דארבי דוארטי בתפקיד דארבי
ג'ייקוב סוול בתפקיד באני בוי
מארק גונזלס בתפקיד מתאבק כיסא
מקס פרליך בתפקיד קול
דניאל מרטין בתפקיד ג'ארוד וויגלי
הרמוני קורין בתפקיד ילד על הספה
הפקה > טרום-הפקה

בכתיבת גאמו נטש הרמוני קורין את מבנה העלילה המסורתי בעל שלוש המערכות ונמנע מיצירת דמויות בעלות ממד מוסרי ברור. לטובת מכלול דמוי קולאז', התמקד קורין בגיבוש רגעים וסצנות מעניינים, שכאשר יוכנסו ברצף יהפכו לנרטיב הייחודי שלה. כדי להצדיק אספה כאוטית כזו, החליט קורין כי סרטו יתרחש בזיניה שבאוהיו שנפגעה מטורנדו בשנת 1974.
כדי לעזור לו להשיג את חזונו, חיפש קורין את הצלם הצרפתי ז'אן איב אסקופייה. עבודתו על Les Amants du Pont-Neuf של ליאו קראקס השאירה רושם אדיר על קורין. אסקופייה, שאהב את התסריט, עבד על גאמו עבור חלק קטן משיעורו הרגיל.
במהלך חודשי ההפקה המקדימה חיפש קורין מיקומים בעיר הולדתו נאשוויל, טנסי, וצילם בתים יוצאי דופן וייחודיים להסריט בהם. קורין פנה לעיתים קרובות לאנשים ברחוב, באולמות באולינג ובמסעדות מזון מהיר וביקש מהם לשחק חלק בסרטו. קורין מציין, "כאן גדלתי. האנשים האלה מעניינים אותי, ומעולם לא ראיתי אותם מיוצגים על המסך בצורה אמיתית."
קלואי סביני עיצבה את התלבושות לסרט, תוך שהיא מערבבת חלקים שאנשים כבר לבשו בפריטים שנקנו בחנויות יד שנייה מקומית.
הפקה > ליהוק

קורין ליהק את הסרט כמעט כולו עם מקומיים שאינם שחקנים. חברים ותיקים היו להוטים לעזור לקורין, כמו שני האחים גלוחי הראש, הסקייטבורדר מארק גונזלס, והגמד בראיינט קרנשו. כמה יוצאים מן הכלל כוללים את חברתו של קורין דאז קלואי סביני, לינדה מאנץ ומקס פרליך.
על לינדה מאנץ אמר קורין, "תמיד הערצתי אותה. הייתה בה התחושה הזו שאהבתי – זה אפילו לא היה משחק. זה היה כמו שהרגשתי לגבי באסטר קיטון כשראיתי אותו לראשונה. הייתה עליה מעין שירה, זוהר. שניהם נשרפו מהמסך." גאמו הייתה הופעת המסך הראשונה שלה מזה 16 שנה.
קורין הבחין בשתי הדמויות הראשיות שלו בזמן שצפה בטלוויזיה בכבלים. קורין הבחין בג'ייקוב ריינולדס בתפקיד קצר בסרט "הדרך לוולוויל" (אנ'). "הוא היה כל כך ויזואלי... אף פעם לא נמאס לי להסתכל על הפנים שלו." דמותו של סולומון, בגילומו של ריינולדס, מתוארת בתסריט של קורין כמי שנראית "כמו שום ילד אחר בעולם".
ניק סאטון (טאמלר) התגלה בפרק למניעת סמים בתוכנית "The Sally Jesse Raphael Show" בשם "הילד שלי מת מהסנפת צבע". בתוכנית הם שואלים את סאטון היכן הוא חושב שיהיה בעוד כמה שנים, ועל כך הוא מגיב, "כנראה אהיה מת". נזכר קורין, "ראיתי את פניו וחשבתי שזה הילד שעליו חלמתי, זה הטאמלר שלי. היה בו יופי." המפיק סקוט מקולי הצהיר על סאטון, "הוא האדם שהרמוני מצא והציב באמצע הסרט הזה, שהוא לעיתים מציאותי ולעיתים קסום. אני חושב על ניק שהוא המקביל של הרמוני לברונו ס ' של הרצוג." (ראו החידה של קספר האוזר וסטרושק).
קורין ליהק את השחקנים שלו לא לפי איך שהם קוראים שורות, אלא לפי ההילה החזותית שהם משדרים.
הפקה > הסרטה

הסרט צולם בכמה מהשכונות העניות ביותר של נאשוויל. המפיק קארי וודס מעיר, "אנו בעצם רואים את סוג העוני שאנו רגילים לראות במדינות העולם השלישי כאשר צוותי החדשות מדברים על רעב, [אך] רואים זאת בלב אמריקה." בבית קטן אחד התגוררו חמישה עשר אנשים וכמה אלפי ג'וקים. חרקים ממש זחלו מעלה ומטה על הקירות. קורין מעיר, "היינו צריכים להוציא דברים כדי שנוכל להכניס את המצלמה לחדר." לעיתים הצוות מרד בצילומים בתנאים כאלה וקורין נאלץ לרכוש חליפות חזמת כדי ללבוש אותם. קורין ואסקופייה, שחשבו שזה פוגע, "לבשו ספידו וכפכפים רק כדי לעצבן אותם."
קורין עודד אלתור וספונטניות. כדי להשיג זאת, היה על קורין להקים אמצעי אמון. "אם שחקן מעשן קראק, תן לו לצאת בין טייקים, לעשן קראק ואז לחזור ולזרוק את המקרר שלו מהחלון! לתת לאנשים להרגיש שהם יכולים לעשות מה שהם רוצים ללא שום השלכות." המפיק סקוט מקולי התייחס לשיטות האלתור שהניבו תוצאות עמוקות לכל המעורבים. "עבור הרבה מאלה שאינם השחקנים הרגשת שמדובר בחוויה מאוד רגשית עבורם, ושהם מטפלים במשהו חשוב." קורין מוסיף, "רציתי להראות איך זה להסניף דבק. לא רציתי לשפוט אף אחד. זו הסיבה שיש לי מעט מאוד עניין לעבוד עם שחקנים. [אלה שאינם שחקנים] יכולים לתת לך את מה ששחקן לעולם לא יכול לתת לך: חלקים מעצמם."
קורין רצה שכל סצנה תצולם בסגנונות חזותיים שונים. בעוד סצנות רבות מצולמות במצלמות 35 מ"מ מסורתיות שתוכננו מראש, קורין חילק לצוותו, חבריו ובני משפחתו מצלמות 8 מ"מ, 16 מ"מ, פולארויד, VHS ו-Hi-8 כדי להשיג סגנון קולאז' משופר. "רציתי שיהיה מורגש שהכל נעשה מסיבה. כאילו הם [הצלמים] צילמו אותו בווידאו כי הם לא הצליחו להעלות אותו על 35 מ"מ או שהם צילמו אותו על פולארוידים כי זו הייתה המצלמה היחידה שהייתה שם... התחשק לי לצלם כל סצנה בתנאים שלה ואז להבין את זה אחר כך. והרגשתי שהסגנונות ישתלבו, שתהיה לכידות."
ביום הצילומים האחרון צילם אסקופייה את סצנת המטבח של היאבקות הכיסא לבדו עם בום מחובר למצלמתו. יש אנשים שזה עתה יצאו מהכלא וקורין הרגיש שהביצועים יהיו גדולים יותר אם הוא לא היה בחדר. הצוות סגר את כל הדלתות וכיבה את כל המסכים, כך שאיש לא ידע מה קורה. בין הצילומים, קורין היה רץ פנימה וגורם לכולם להשתולל. בסוף הסצנה יש רגע של שקט בו אף אחד לא יודע מה לעשות הלאה. קורין מעיר, "כשראיתי את זה ביומונים זה הפליא אותי, כי ז'אן איב באמת קלט את אותה מבוכה, את השקט העצוב הזה; זה היה יפהפה."
קורין צילם את גאמו בארבעה שבועות בלבד במהלך קיץ 1996, רוב הסרט צולם ביום ההפקה האחרון. זה נבע מכך שהצוות חיכה לגשם. הסצנה האחרונה שצולמה היא זו שבה קורין מככב כילד שיכור והומוסקסואלי על ספה עם אדם קטן.
כל סצנות שנראו כמראות אלימות כלפי בעלי חיים הודמו, ולעיתים נעשה שימוש בחיות מלאכותיות.
הפקה > עריכה

קורין עבד עם העורך כריס טלפסן כדי למזג את הצילומים שתוכננו מראש לצילומי "הטועה":
"אנחנו יוצאים מסצנות מחושבות לחלוטין, כמעט רשמיות, סצנות שמהדהדות במובן הקולנועי הקלאסי הזה, ואז אנחנו הולכים לסצנות אחרות שבהן זה כמו, טעויות מוחלטות, דברים שצולמו בווידאו בהם הילדים שוכחים שיש שם מצלמה ומדברים על כמה שהם שונאים כושים."
קורין אמר שהוא השתמש בצילומים מכל מקור שהוא יכול למצוא שמתאימים לאסתטיקה: "הקלטת הזו עם החתול הייתה קלטת שחבר שלי נתן לי, שהוא עושה אסיד עם אחותו. הם היו בלהקת גאראג' והיה סרטון של החתלתול שלהם. [הכתם הזה] הייתה טעות טכנית בתוך המצלמה."
הסרט הגמור הוא בערך 75% מתוסרט.
מוזיקה

הפסקול של גאמו צובע קנווס רחב של תרבות הפופ האמריקנית, החל מ"Like a Prayer" של מדונה, מן הקלטת השדה של אלמדה רידל לשיר הילדים המסורתי "My Little Rooster", אל סטונר מטאל של הלהקה Sleep. שירים פופולריים אחרים כוללים את "Everyday" של באדי הולי ואת "Crying" של רוי אורביסון, שסוגר את הסרט ומופנה ישירות בדיאלוג.
מטאל Powerviolence להקות כגון Bethlehem, Mystifier, אבסו, בורזום, באת'ורי, Brujeria, Eyehategod ו-Spazz מופיעות גם. מאוחר יותר גילה קורין עניין בתת-תרבות בלאק מטאל בסדרה החזותית שלו בשנת 2000: The Sigil of the Cloven Hoof Marks Thy Path.
נושאים

הסרט בוחן מגוון רחב של נושאים הכוללים שימוש בסמים, אלימות, רצח, ונדליזם, מחלות נפש, עוני, ניבולי פה, הומופוביה, התעללות מינית, סקסיזם, התאבדות, צער, זנות ואכזריות כלפי בעלי חיים. קורין התחמק מכל רעיון רומנטי ביחס לאמריקה, כולל ענייה ונכות נפשית המקושרת לה.
קורין מעיר על האסתטיקה הפופית של הסרט ואומר: "אמריקה עוסקת במיחזור הזה, בפרשנות זו של פופ. אני רוצה שתראו את הילדים האלה לובשים חולצות Bone Thugs & Harmony וכובעי מטאליקה – הזדהות כמעט סכיזופרנית זו עם תמונות פופולריות. אם אתה חושב על זה, כך אנשים מתייחסים זה לזה בימינו, באמצעות התמונות האלה." דוט והלן מעוצבות בדמותה של שרי קארי. "רציתי שהם ייראו כמו ילדים בחינוך ביתי... סוג של מנחש ומעלה את הדברים ההיפסטרים האלה. הם כמעט יוצרים שפת סלנג בית הספר הביתי. רציתי את שפת העם הטבועה הזו."
לסרט יש השפעה וודווילית חזקה. השם של הדמות טאמלר נלקח ישירות מן המונח הוודווילי שניתן לקומיקס ברמה נמוכה יותר של היום. "החבר'ה שהיו מכניסים אותך לחדר במלון, לוקחים את המעיל שלך ובמקביל זורקים כמה שורות חד-פעמיות. הם כמו החימום, הקומיקאי הנמוך ביותר ברמתו. הטאמלר." (ראה חגורת הבורשט)
רובין אוהרה טוען שאמנם אנשים מחפשים באופן טבעי נקודות התייחסות לתיאור גאמו (כמו הרצוג, קסאווטס, ארבוס, פליני, גודאר, מייזלס וג'רמן), שהאמנות של קורין באמת היא שלו. "הוא מקורי, במלוא מובן המילה." קורין מעיר על האסתטיקה של הסרט: "השתדלנו מאוד לא להתייחס לסרטים אחרים. רצינו שגאמו יקבע סטנדרט משלו."
שחרור הסרט

גאמו הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים ה-24 בטלורייד ב-29 באוגוסט 1997. במהלך ההקרנה אנשים רבים קמו ועזבו במהלך הטבעת החתול הראשונית.[דרוש מקור] כמה הופעות בפסטיבל הגיעו, כולל פסטיבל הסרטים הבינלאומי רוטרדם, שם זכה בפרס KNF על "הסרט העלילתי הטוב ביותר במדור הרשמי שעדיין אינו מופץ בהולנד", ובפסטיבל ונציה שם זכה לאזכור מיוחד מחבר המושבעים של FIPRESCI הוא נאסף להפצה על ידי Fine Line Features, וראה מהדורה מוגבלת עם דירוג R (נערך מגרסת NC-17 המקורית) בארצות הברית ב-17 באוקטובר 1997 לתיאור נרחב של התנהגות אנטי חברתית של קטינים, כולל אלימות, שימוש בסמים, מיניות ושפה בוטה.
שחרור הסרט > יחס המבקרים

ורנר הרצוג שיבח את הסרט ודיבר על התרגשות מיוחדת מהבייקון שהודבק לקיר במהלך סצנת האמבטיה.
הבמאי לוקאס מודיסון רשם את זה כאחד מעשרת סרטיו הראשונים לסקר Sight and Sound משנת 2002 והבמאית האוסטרלית מייגן ספנסר שיבחה גם את הסרט. דייוויד סטראטון מ-The Movie Show של SBS הצהיר בביקורתו כי "צריך להזהיר את אוהבי החתולים", אך בסופו של דבר שיבח את הסרט וכינה אותו "מקורי".
יוצר הסרטים גאס ואן סנט כותב על גאמו, "ארסי בסיפורו; גאוני באופיו; מנצח במבנה; עדין בהקנטה באפילוג; סלפסטיק בנושא; מרדן באופיו; ישר בלב; מעורר השראה ביצירתו ובבוז על קצה לשונו, [גאמו] הוא דיוקן של חיי עיירה קטנה אמריקאית-מרכזית, שהם גם מציאותיים בצורה חריפה וגם חלומיים באופן רודף.
נכון לשנת 2020, גאמו מחזיק בציון "rotten" של 38% ב-Rotten Tomatoes בהתבסס על 56 ביקורות וציון של 73% "liked", בהתבסס על 22,256 קולות. הקונצנזוס הביקורתי באתרים קובע כי "הפרובוקציות הנועזות של גאמו עשויות להרשים צופים נוטים יותר לכיוון האיקונוקלסטי, אך אחרים יתקשו לראות את נקודת המבט של הסיפור החמוץ ביותר של הכותב והבמאי הרמוני קורין." ב-Metacritic, שמקצה ציון מנורמל, הסרט מחזיק בדירוג 19/100 בהתבסס על 15 ביקורות, מה שמעיד על "סלידה מוחצת". קטע קצר מגאמו הוצג לאחר הפתיחה בסרט "הבטן" של הייפ ויליאמס משנת 1998.
אתרי הסרטים Mubi ו-They Shoot Pictures, Don't They? ציינו את גאמו בין 1000 הסרטים הגדולים ביותר שלהם בכל הזמנים.
יומנה של אנה פרנק 2

"יומנה של אנה פרנק חלק 2" הוא קולאז' בן 40 דקות ושלושה מסכי קולאז' ובו אותם שחקנים ונושאים כמו גאמו, ויכול להיחשב ליצירת לוויה.
קורין מעיר, "נראה שאוכל ליצור עוד שני סרטים עם עודפי הצילומים [מגאמו]. בחלק מהחומר הזה אני אשתמש בעבודות אמנות אלה... הבעיה בה אתה נתקל בהקרנת מולטימדיה היא שהרבה מהזמן, הסגנון משתלט. זה מאיים ומצמצם את התוכן. זה נהיה כמעט כמו קליפ – מערבב את כל הדימויים האלה ללא סיבה."