stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דווייט אייזנהאואר
נשיאותו (1953–1961) > מדיניות פנים > זכויות האזרח

ב-17 במאי 1954, פסק בית המשפט העליון את פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, והכריז שהקמת בתי ספר ציבוריים נפרדים עבור תלמידים שחורים ולבנים אינה חוקתית. תגובתו של הנשיא הייתה צוננת יחסית, בטענה שהוא הושבע למלא אחר הוראות החוקה ולכן מחויב למלא את פסק הדין. בשש השנים הבאות, לא התבטא אייזנהאואר בחיוב לגבי פסק הדין. שתיקתו הובילה את מנהיגי זכויות האזרח להתרשם שלא היה אכפת לו ממאבקם של השחורים. בנוסף, שתיקתו עודדה את תומכי ההפרדה הגזעית להתנגד לעירוב גזעי.
בספטמבר, 1957, שלח אייזנהאואר חיילים אל ליטל רוק, ארקנסו, לאחר שהמושל אורוול פובוס הפר את הפקודה שקראה לעירוב גזעי בבתי הספר הציבוריים. החיילים ליוו תשעה תלמידים שחורים אל התיכון. אייזנהאואר כתב חקיקה שנועדה ליצור ועדה לנושא זכויות האזרח במחלקת המשפטים, ולהגן על זכויות ההצבעה שלהם. ניקסון מנע פיליבסטר בסנאט והוביל להעברת חוק זכויות האזרח של 1957. החוק, יחד עם חוק דומה מ-1960, היו חוקי זכויות האזרח הראשונים מאז 1875.
טרומן החל את שילובם של השחורים בצבא האמריקני ב-1948, אולם היישום היה איטי. אייזנהאואר הבהיר בנאום מצב האומה שלו בפברואר 1953, שישתמש בסמכותו כדי לבטל כל הפרדה גזעית במחוז קולומביה, בממשלה ובצבא. הוא השתמש בשליטתו בתקציב הביטחון כדי להשיג את תמיכת הקצינים. מזכיר הצי ביקש להכיר באזורים מסוימים בהם לא יוכל לפעול לעירוב גזעי, אולם אייזנהאואר סירב לכך.
במהלך המלחמה הקרה, השתמשו הסובייטים בגזענות באמריקה לצורך תעמולה. בכהונתו השנייה, כתב העיתון הסובייטי איזבסטיה כתבות נגד המשטרה בליטל רוק, מה שגרם לאייזנהאואר להפוך את נושא השילוב הגזעי לנושא של ביטחון לאומי.
נשיאותו (1953–1961) > מדיניות פנים > מערכת הכבישים הבין-מדינתיים

הנשיא אייזנהאואר הצהיר פעמים רבות על הצורך ב"מערכת כבישים מהירים גדולה חדשה". אחת מהן הייתה ב-19 באוקטובר 1954 במהלך נאום שנשא בקאדילק סקוואר, דטרויט, מישיגן, לטובת המועמדים הרפובליקניים לקונגרס. נאום זה נישא כ-3 שנים לפני הקמת מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.  (לחצו כאן לטקסט באנגלית)
אחד מהישגיו של אייזנהאואר היה הקמת מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, אותה אישר הקונגרס ב-1956. אחת מהסיבות לפיתוח המערכת היה החשש ממתקפה גרעינית על הערים. הלוביסטים טענו שהכבישים יסייעו לפינוי האוכלוסייה וגם יעודדו פיזור אוכלוסין. אחרים הדגישו את התרומה לכלכלה ואת התמריץ למשק.
תמיכתו של הנשיא בפרויקט הושפעה מחוויותיו בתור חייל צעיר בדרכים. אייזנהאואר העריך את מערכת הכבישים הגרמנית שאותה הכיר מתקופתו כמפקד כוחות בעלות הברית באירופה. הוא הכיר בכך שהמערכת תאפשר נתיבי מילוט לאזרחים ותאפשר גם העברה מהירה של אספקה צבאית.
אייזנהאואר מינה את חברו, הגנרל בדימוס לוציוס קליי, לעמוד בראש הוועדה לנושא. בינואר 1955 הומלץ על תוכנית של עשר שנים בעלות של 101 מיליארד דולרים לבניית 41,000 מייל של כבישים שיקשרו בין הערים. קליי ביקש להשתמש גם בכבישי אגרה. הפשרות עם הדמוקרטים אילצו את מימון המערכת במס על צמיגים ומס דלק זעום. הממשלה מימנה תשעים אחוז מהפרויקט, כשהמדינות בנו ושלטו בכבישים.
בטווח הארוך הייתה התוכנית הצלחה כבירה. למרות ההתנגדות לפינוי שכונות מהערים, המערכת עצמה התקבלה בצורה טובה. מערכת הרכבות הידרדרה, אולם עלות הנסיעות צנחה. תהליך הפרוור גדל, ונוצר שפע של דיור זול. גם התיירות צמחה, ודרשה עוד שירותים לתיירים. רבים עברו לגור באזור חגורת השמש משתרע מדרום מזרח ארצות הברית עד דרום מערבה.
נשיאותו (1953–1961) > מדיניות פנים > תוכנית החלל

ארצות הברית הייתה המעצמה השולטת בתחילת שנות החמישים. טיסות ריגול של מטוס הלוקהיד U-2 מעל ברית המועצות חשף את יתרונה של ברית המועצות בנושאי הגרעין. ב-1955, החלו ארצות הברית וברית המועצות לבנות טילים בליסטיים שיוכלו לשגר חפצים אל החלל. שתי המדינות הכריזו במרחק קצר שתכננו לשגר לוויינים מלאכותיים בתוך כמה שנים. ארצות הברית הכריזה שבין 1 ביולי 1957 ו-31 בדצמבר 1958, תשגר לוויין לחלל כתרומה אל השנה הגאופיזית הבינלאומית.
המדינה נדהמה לגלות ב-4 באוקטובר 1957, שברית המועצות שיגרה את לוויין ספוטניק 1 אל מסלול לווייני נמוך. רבים חשבו שהסובייטים התקדמו מבחינה טכנולוגית ועמדו לפגוע בביטחון הלאומי. אייזנהאואר התעלם בהתחלה מההישג, אולם החשש הציבורי הוביל לביקורת כלפיו. הסובייטים התרברבו על ניצחונם במירוץ, והאמריקנים החלו לבנות מקלטים גרעיניים. ראש הממשלה הרולד מקמילן, שביקר ביוני 1958 במדינה, גילה שהנשיא ספג ביקורת ממשית לראשונה.
השיגור הוביל להשקעה רחבה של הממשלה בתחומים מביטחון עד חינוך. הוחלט להדגיש שוב את תוכנית אקספלורר (שהושלמה בידי תוכנית ואנגארד), ששיגרה לבסוף את אקספלורר 1 ב-31 בינואר 1958 אל החלל. אייזנהאואר הקים את הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים בתוך מחלקת ההגנה, וב-29 ביולי 1958 חתם על חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי שהקים את נאס"א כסוכנות חלל אזרחית. הוא ציווה על טייסי מבחן צבאיים להפוך לאסטרונאוטים הראשונים.
נאס"א שהוקמה הייתה חזקה יותר מחזונו של אייזנהאואר. היא השתלטה על המחקר החללי של הסוכנות לפרויקטים מחקריים מתקדמים, והחלה בתוכנית מרקורי, שהכשירה את שבעת האסטרונאוטים הראשונים ב-9 באפריל 1959.
בתוך פחות משנה לאחר שיגור ספוטניק, בספטמבר 1958, חתם אייזנהאואר על חוק הגנת החינוך הלאומי, תוכנית ארבע שנים שהשקיעה מיליארדי דולרים במערכת החינוך. ב-1953 השקיעה הממשלה 153 מיליון דולרים, עשרה מיליון מתוכם למכללות. ב-1960 הסכום גדל פי שישה. בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים, פיתחה נאס"א תוכניות שונות, וכך גם תאגידים פרטיים.
נשיאותו (1953–1961) > מדיניות פנים > איגודים מקצועיים

האיגודים המקצועיים היו מטרה מועדפת לרפובליקנים בשנות הארבעים והחמישים, בעיקר לאחר חקיקת חוק ניהול יחסי העבודה מ-1947, חוק טאפט-הארטלי. העסקים והרפובליקנים רצו להחליש את האיגודים שתמכו בדמוקרטים. כשליש מהפועלים היו חברי איגודים בשנות החמישים. ממשל אייזנהאואר חיזק את האכיפה של החוק. מחלקת המשפטים ומחלקת העבודה החלו לחקור פשע באיגודים מקצועיים חזקים, כדי לפגוע במעמדם. ועדה מיוחדת הוקמה בינואר 1957 כדי לבחון שיטות לא הוגנות ביחסי העבודה. רוברט קנדי עבד בוועדה, שסימנה את ג'ימי הופה, נשיא איגוד נהגי המשאיות, כאויב. הציבור החל להתנער מהאיגודים המקצועיים. הקואליציה השמרנית, בעזרת האחים קנדי, הצליחו להגביל את העבודה המאורגנת בעזרת חוק ב-1959. החוק הכריח את האיגודים לפעול ביתר דמוקרטיה. בבחירות של 1958, שהתרחשו במהלך מיתון, לחמו האיגודים והובילו לתבוסת פוליטיקאים רפובליקניים.
נשיאותו (1953–1961) > מדיניות פנים > תיקון חוקתי

תחת החוקה המקורית, חבר האלקטורים הגיע אך ורק ממדינות ארצות הברית. לכן תושבי מחוז קולומביה (העיר וושינגטון די. סי.) לא יכלו להצביע בבחירות הנשיאותיות. בשנות החמישים נעשה ניסיון לתקן את החוקה ולהקצות גם לאזרחי המחוז אלקטורים. אייזנהאואר תמך בנושא. ב-16 ביוני 1960, אישר הקונגרס תיקון חוקתי שיאפשר לאזרחי מחוז קולומביה להצביע במערכת הבחירות. לאחר שהמועצות המחוקקות אשררו את התיקון, נכנס התיקון ה-23 לחוקת ארצות הברית לתוקף ב-29 במרץ 1961.
נשיאותו (1953–1961) > מדיניות פנים > מדינות שצורפו לאיחוד

שתי מדינות חדשות צורפו אל האיחוד במהלך כהונתו של אייזנהאואר:
אלסקה- 3 בינואר 1959
הוואי- 21 באוגוסט 1959
נשיאותו (1953–1961) > בעיות בריאות

אייזנהאואר החל לעשן סיגריות בווסט פוינט, ונגמל ב-1949. הוא היה הנשיא הראשון שפרסם תצהיר רפואי בהיותו מכהן. למרות זאת, הסתירו האנשים סביבו מידע רפואי שיכול היה לעורר ספקות בנוגע לבריאותו. ב-24 בספטמבר 1955, במהלך חופשה בקולורדו, חווה התקף לב. הרופא הפרטי שלו סבר שהיה מדובר בקלקול קיבה ולא קרא לסיוע. לאחר מכן פוברקו הפרוטוקולים כדי להגן על אייזנהאואר. התקף הלב דרש אשפוז של שישה שבועות. ניקסון, דאלס, ושרמן אדמס תפסו פיקוד. לאחר שקיבל אישור רפואי להמשיך לכהונה שנייה, בריאותו הייתה טובה באופן כללי.
סוף נשיאותו

התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית אושרר ב-1951 והגביל את אייזנהאואר לשתי כהונות באופן תקדימי. אייזנהאואר תמך בניקסון בבחירות המקדימות של 1960, תמיכתו, יחד עם אחרים ממנהיגי המפלגה העניקה לניקסון מערכת בחירות קלה יחסית כשיריבו העיקרי, רוקפלר, מהווה אתגר קטן. בבחירות הכלליות, בהן התמודד ניקסון מול הדמוקרט ג'ון קנדי, רצה ניקסון לנצח בעצמו ולא הקשיב לעצותיו של אייזנהאואר. כששאלו כתבים את אייזנהאואר האם הוא זוכר רעיון אחד של ניקסון שאימץ במהלך כהונתו, התבדח אייזנהאואר "אם תתנו לי שבוע, אולי אחשוב על אחד". קנדי תקף את ניקסון על בסיס הציטוט. אייזנהאואר וניקסון הפכו לסוג של חברים, למדו אחד מהשני וכיבדו אחד את השני. אייזנהאואר, הנשיא המבוגר ביותר, בגיל שבעים, הוחלף בנשיא הנבחר הצעיר ביותר: קנדי היה בן ארבעים ושלוש בלבד.
ב-17 בינואר 1961, נאם אייזנהאואר בפעם האחרונה נאום משודר לאומה מהחדר הסגלגל. בנאומו, התייחס אל המלחמה הקרה ואל תפקיד הצבא האמריקני. הוא תיאר את המלחמה: מלחמה מול אידאולוגיה עוינת וגלובלית, אתאיסטית, אכזרית וערמומית. הוא הזהיר מפני הצעות תקציב ממשלתיות לא מוצדקות והמשיך באזהרתו ש"עלינו להישמר מפני רכישת השפעה בלתי מוצדקת, רצויה או לא רצויה, על ידי הקומפלקס הצבאי-תעשייתי."
פרישתו, מותו ולווייתו

אייזנהאואר פרש אל המקום בו הוא ומיימי בילו את רוב זמנם לאחר המלחמה, חווה ליד שדה הקרב בגטיסבורג, פנסילבניה, במרחק קטן מבית אבות אבותיו. גם היה להם בית קיץ בקליפורניה. ב-1967 תרמו את החווה לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
גם לאחר פרישתו, לא יצא אייזנהאואר לחלוטין מהחיים הפוליטיים. הוא טס אל סן אנטוניו כדי לתמוך במועמד רפובליקני בבחירות לקונגרס. בנוסף נאם בפני הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964, והופיע עם המועמד בארי גולדווטר בתשדיר בחירות. גולדווטר היה ממבקרי ממשל אייזנהאואר בטענה שאייזנהאואר אימץ את מדיניות הניו דיל.
בבוקר 28 במרץ 1969, בגיל שבעים ושמונה, מת אייזנהאואר בוושינגטון, כתוצאה מאי-ספיקת לב. למחרת היום הועברה גופתו אל הקתדרלה הלאומית של וושינגטון למשך עשרים ושמונה שעות. ב-30 במרץ הובאה גופתו אל הקפיטול, וב-31 במרץ הוחזרה אל הקתדרלה לצורך טקס לוויה אפיסקופלי.
באותו הערב, הועברה גופתו של אייזנהאואר ברכבת אל טקסס. הייתה זאת הפעם האחרונה בה גופתו של נשיא הועברה בעזרת רכבת. גופתו הגיעה לשם ב-2 באפריל, ונטמנה ליד ספרייתו הנשיאותית. המשפחה הלבישה את גופתו בז'קט המפורסם שלו עם מדליות הכבוד. הוא נקבר ליד בנו הפעוט שמת ב-1921. אשתו נקברה שם גם היא לאחר מותה ב-1979.
הנשיא ניקסון ספד לאייזנהאואר וטען שגם בשמונה השנים בהן לא הוביל צבא או מדינה, נחשב אייזנהאואר לאדם המכובד ביותר בעולם.
מורשתו וזכרו

מיד לאחר עזיבתו את התפקיד, התעמעמה מורשתו של אייזנהאואר. מבקריו טענו שהיה נשיא לא פעיל ולא מעורר השראה, בהשוואה ליורשו הצעיר ג'ון קנדי. למרות שימושו בצבא כדי לאכוף את העירוב הגזעי במשבר ליטל רוק, היו שביקרו אותו על כך שלא תמך בתנועה לזכויות האזרח. גם מעשיו בעת משבר מטוס הריגול U-2 זכו לביקורת, וכך גם הזנחתו, לכאורה, את מרוץ החימוש הגרעיני, תבוסתו במרוץ לחלל וחוסר יכולתו לבקר את המקארתיזם. בין השאר על כך שלא הגן על ג'ורג' מרשל מפני ג'וזף מקארתי, על אף שבאופן פרטי התנגד למקארתי [דרושה הבהרה].
למרות זאת, ההיסטוריונים נטשו את הטענה שהיה נשיא כושל. הוא הוביל לסיום המלחמה בקוריאה ולא נכנס אל אחרות. הוא ייצב, ולא הסלים, את היריבות עם הסובייטים. הוא חיזק את הבריתות באירופה והתנגד לקולוניאליזם. הוא חילץ את מפלגתו מפני בדלנות ומקארתיזם. הוא שמר על שגשוג, איזן את התקציב, קידם את החדשנות הטכנולוגית, תמך (גם אם בחוסר רצון) בזכויות האזרח והזהיר, בנאום הפרידה הזכור ביותר מאז זה של וושינגטון, מפני הקומפלקס הצבאי-תעשייתי. רק עם סיום כהונתו של רונלד רייגן, עזב נשיא את התפקיד בתחושה שהשיג את מה שרצה לבצע.
אף על פי שהשמרנות הייתה חזקה בפוליטיקה, ואייזנהאואר היה שמרן באופן יחסי, הוא התעסק בעיקר בנושאי חוץ (נושא בו ניסיונו הצבאי הוביל לידע) ופחות במדיניות פנים. הוא תמך במתינות ובשיתוף פעולה.
אף על פי שרצה להאט או לבלום את הניו דיל ותוכניות ממשלתיות אחרות, הוא לא ביטל אותן מיד וזכה לאהדת הליברלים במפלגה. המבקרים השמרנים במפלגתו טענו שלא עשה מספיק כדי לקדם את מטרות הימין. הנס מורגנטאו טען שניצחונותיו של אייזנהאואר לא השפיעו על מורשת המפלגה.
מאז המאה התשע עשרה, נעזרו כל הנשיאים בידי מזכיר אישי, לפעמים ללא שם רשמי. אייזנהאואר היה זה שהפך את התפקיד לראש סגל הבית הלבן, רעיון ששאל מהצבא.
כנשיא, תמך אייזנהאואר במדיניות לפיה קצינים בצבא שלא זכו לקידום פעמיים יודחו כדי לפנות מקום לצעירים. (הוא עצמו נשאר בדרגת מייג'ור במשך שש עשרה שנים בין המלחמות.)
ב-20 בדצמבר 1944, מונה לגנרל הצבא, והיה בדרגה שווה לג'ורג' מרשל, הנרי ארנולד ודאגלס מקארתור. הם היו ארבעת האנשים היחידים שהחזיקו בתפקיד במלחמת העולם השנייה, ויחד עם עומר בראדלי, היחידים שהשיגו את הדרגה מאז מותו ב-5 באוגוסט 1888 של הגנרל פיליפ שריידן, וחמשת האנשים היחידים שהפכו לגנרלים של חמישה כוכבים.
אייזנהאואר הקים ב-1956 ארגון לתקשורת בינלאומית כדי לקדם תקשורת בין אזרחים, כולל תוכנית לשליחת נערים אמריקניים לטיולים לימודיים במדינות אחרות.
בכהונתו השנייה העניק לאזרחים מדליה מיוחדת כביטוי להערכה.
הנצחה

בשנת 2020 נחנכה בוושינגטון די. סי. אנדרטה נשיאותית לכבודו של אייזנהאואר
על שמו של אייזנהאואר נקראת מערכת הכבישים הבין-מדינתיים. ברחבי המערכת ישנם שלטים עם שמו של אייזנהאואר. גם רכס הרים ביבשת אנטארקטיקה נקרא על שמו.
בית ספר לביטחון לאומי בוושינגטון נקרא על שמו.
אייזנהאואר הופיע על מטבע בן דולר אחד בין 1971 ל-1978.
סרט הטלוויזיה "אייק: הספירה לאחור" מתמקד בדמותו.
נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר, נקראת על שמו.
אייזנהאואר תועד בעשרות ספרים, ביוגרפיים, בספרי סיקור וניתוח של פועלו הצבאי והנשיאותי, ובספרים בהקשרים נוספים.
ערים רבות בארצות הברית קראו על שמו רחובות, דרכים ושבילים. בפלורידה: טלהאסי. בטקסס: קרולטון. בקנזס: פורט ריילי. בקליפורניה: סלינס, דייוויס. במיזורי: מונט, בניו ג'רזי: לייקווד, רוזלנד, ליווינגסטון. ברוד איילנד: קובנטרי. בווירג'יניה: אלכסנדריה. אילינוי: שיקגו (דרך I-290). פנסילבניה: בסטייט קולג'.
פארקים המנציחים את אייזנהאואר נקראו בין השאר בטקסס: סן אנטוניו. בקונטיקט: מילפורד. בקליפורניה: ארקדיה.
כיכרות הנושאות את שמו: ניו יורק: איסט מדו.
צורות הנצחה אחרות בארצות הברית: בניין משרדים בוושינגטון הבירה, בניין תיאטרון באקדמיה הצבאית ווסט פוינט בניו יורק, וגם פסלו ניצב שם. מרכז רפואי אייזנהואואר בקנזס. חלקים מדרך 80 הבין מדינתית, בין קליפורניה לניו ג'רזי. בפנסילבניה- בגטיסבורג יש אתר זיכרון לאומי אייזנהאואר. בקנזס אבילנה קיימת ספריה לאומית הנושאת את שמו. פסלו מוצב בעיר הולדתו - דניסון, טקסס.
גם במדינות נוספות הנציחו את זכרו, במיוחד בצרפת. כך בפריז, בטולוז, באביניון, ובסנט מר אגליז. בריסל כיבדה אף היא את זכרו וקראה רחוב על שמו, וכך גם גאפסה בתוניסיה. פסלו של אייזנהאואר מוצב בלונדון, בכיכר גרוונור, ובבאייה בצרפת.
ספרו

מסע שחרור אירופה, דווייט ד. אייזנהאור, תורגם מאנגלית Crusade in Europe על ידי י. נדבה וי. נאור, הוצאת כתבים, תל אביב, תשי"א 1951.
פרסים והוקרה

עיטור הניצחון (5 ביוני 1945)
מדליית השירות המצוין
מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה (9 באפריל 1919)
מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה (2 באפריל 1947)
מסדר הפיל (19 בדצמבר 1945)
honorary doctor of Caen University (1948)
פרס הורשיו אלג'ר (1961)
מדליית הובר (1960)
מסדר צלב גרונוולד, דרגה 1 (7 בספטמבר 1945)
צלב המלחמה של צ'כוסלובקיה 1939–1945 (11 באוקטובר 1945)
פרס תאודור רוזוולט (1967)
מסדר סובורוב, דרגה 1 (19 בפברואר 1944)
צלב המלחמה הבלגי (30 ביולי 1945)
צווארון מסדר התהילה התוניסאי (29 במאי 1943)
מסדר בית המלוכה של צ'אקרי (28 ביוני 1960)
צלב גדול של לגיון הכבוד (15 ביוני 1943)
מפקד עליון במסדר לאופולד (30 ביולי 1945)
מסדר סיקטונה (16 ביוני 1960)
איש השנה של המגזין "טיים" (1959)
אזרחות כבוד של בריסל (29 ביוני 1945)
מסדר מנואל אמדור גוררו (8 ביוני 1956)
מסדר וסקו נונייס דה בלבואה (13 באוגוסט 1946)
אביר הצלב הגדול של האריה ההולנדי (14 ביולי 1945)
המסדר של פקיסטן (7 בדצמבר 1957)
הצלב הגדול של מסדר המשחרר הגנרל סן מרטין (12 במאי 1950)
הצלב הגדול של מסדר פולוניה רסטיטוטה (18 במאי 1945)
מסדר אסמאעיל (1946)
הצלב הגדול של מסדר האריה הלבן (11 באוקטובר 1945)
מסדר הפיל (19 בדצמבר 1945)
מדליית משמר הגבול המקסיקני של ארצות הברית (9 ביולי 1918)
אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט (12 ביוני 1943)
מדליית כוכב אפריקה (18 בנובמבר 1943)
לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת לגיונר (25 בנובמבר 1943)
עיטור הניצחון (5 ביוני 1945)
הצלב הגדול של המסדר המלכותי עלווי (9 ביולי 1943)
הצלב הגדול של מסדר כתר האלון (3 באוגוסט 1945)
מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה (9 באפריל 1919)
מדליית המערכה האירופית־אפריקאית־המזרח התיכון (22 ביולי 1947)
מדליה לשירות הביטחון הלאומי (1953, 1966)
מדליית שירות ההגנה האמריקאי (2 באפריל 1947)
מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה (2 באפריל 1947)
הצלב הגדול של מסדר הצלב הדרומי (5 באוגוסט 1946)
מסדר ההצטיינות באווירונאוטיקה (5 באוגוסט 1946)
מדליית צבא הכיבוש (2 באפריל 1947)
צלב הכסף של וירטוטי מיליטארי
מדליית הניצחון
חבר מסדר השחרור
מסדר המושיע
מסדר העננים מבשרי הטובות
מדליית השירות המצוין
אביר הצלב הגדול של המסדר הצבאי של סבויה
היכל התהילה של עולם הגולף
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הופסטרה
אביר מפקד במסדר האמבט
מסדר החרצית עם צווארון
פרס אטומס פור פיס
ביבליוגרפיה

Bogle, Lori Lyn (2001). "The Cold War: Cold War espionage and spying", volume 4, Routledge publishing, ISBN 978-0815332411.
Ambrose, Stephen (1983). Eisenhower: Soldier, General of the Army, President-Elect (1893–1952). I. New York: Simon & Schuster.
ראו גם

הקבינט של ארצות הברית בממשל דווייט אייזנהאואר
לקריאה נוספת

Robert A. Divine, Eisenhower and the Cold War, Oxford University Press, 1981 (הספר בקטלוג ULI)
Stephen Ambrose, Eisenhower: Soldier, General of the Army, President-Elect 1893–1952, כרך 1, Simon & Schuster, 1983
Stephen Ambrose, Eisenhower: The President 1952–1969, כרך 2, Simon & Schuster, 1984
Robert R. Bowie, Waging Peace: How Eisenhower Shaped an Enduring Cold War Strategy, Oxford University Press, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
Louis Galambos (ed.), Daun Van Ee (ed.), The Papers of Dwight David Eisenhower: The Presidency: Keeping the Peace, Johns Hopkins Press, 2001 (הספר בקטלוג ULI)
Peter G. Boyle (ed.), The Eden-Eisenhower Correspondence, 1955-1957, University of North Carolina Press, 2005 (הספר בקטלוג ULI)
Carlo D'Este (2002). Eisenhower: A Soldier's Life. ISBN 0-8050-5686-6.
Burton Ira Kaufman, The A to Z of the Eisenhower Era, Scarecrow Press, 2009 (הספר בקטלוג ULI)
Jim Newton, Eisenhower: The White House Years, Doubleday, 2011, ISBN 978-0-385-52353-0
Herbert S. Parmet (1972). Eisenhower and the American Crusades. OCLC 482017.
Peter G. Boyle, Eisenhower, Routledge, Taylor & Francis Group, 2014 (הספר בקטלוג ULI)
גרוב G-120

גרוב G-120A (בגרמנית: Grob G 120A) הוא מטוס אימון ואווירובטיקה המיוצר על ידי חברת גרוב איירקראפט הגרמנית.
פיתוח ושירות

בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 פיתחה חברת גרוב את דגם G-120, שהיה מבוסס על מטוס האימון מתוצרתה, G-115. המטוס החדש היה הצעתה של חברת גרוב עבור מכרז של חיל האוויר של ארצות הברית למטוס אימון ראשוני. המטוס החדש טס לראשונה ביוני 1992, וכלל שינויים רבים מדגם 115, ובהם כן נסע מתכנס, מנוע בוכנה עם מערכת הזרקת דלק בעל שישה צילינדרים מתוצרת לייקומינג, מדגם AEIO-540, בעל הספק של כ-260 כוח סוס, ומדחף בעל שלושה להבים. שלדת המטוס עשויה מחומר מרוכב, שאינו פגיע לנזקי שיתוך, המאפשר למטוס לעמוד בעומסים של +6 עד -4 ג'י. אורך חיי גוף המטוס על פי נתוני היצרן הוא 15,000 שעות. שני המושבים בתא הטייס ממוקמים זה לצד זה, ויש בו מקום לטייסים בציוד מלא.
חברת גרוב לא זכתה במכרז זה ופיתוחו של דגם 120 הואט ונמשך תחת הסימול 120A עד שנת 2000. בנובמבר 2001 ניתן למטוס רישוי תעופתי על ידי הגופים הרלוונטיים בגרמניה, ובתחילת 2002 התקבל האישור של ה־FAA, רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית.
חברת לופטהאנזה פלייט טריינינג, חברת בת של חברת התעופה לופטהנזה הייתה הלקוח הראשון של המטוס, שנרכש כמטוס להכשרת טייסים לחברה. האימונים נערכים בבית הספר לטיסה של החברה הנמצא בגודייר (Goodyear), שבאריזונה, ארצות הברית. חיל האוויר הגרמני חכר שישה מטוסים מחברת לופטהאנזה, וטייסיו מתאמנים גם הם באריזונה. בין לקוחות המטוס נמצאים חילות האוויר של קנדה, צרפת, ישראל (ראו להלן) ועוד.
פיתוח ושירות > שירות בחיל האוויר הישראלי

בתחילת 2002 הוחלט על רכישת מטוסי גרוב 120A עבור חיל האוויר הישראלי. המטוסים נועדו להחליף את מטוסי הפייפר סופר-קאב המתיישנים, ולשמש במקומם כמטוס המיון והאימון הראשוני בקורס טיס. שמו של המטוס בחיל האוויר הוא סנונית. מטוסי הסנונית היו המטוסים הראשונים בתולדות חיל האוויר שלא נרכשו על ידי החיל; 27 המטוסים נרכשו על ידי חברת "סנונית שירותי תעופה", שנמצאת בבעלות אלביט מערכות דרך חברת הבת שלה סאיקלון מוצרי תעופה. חברת סנונית מתחזקת את המטוסים, וחיל האוויר רוכש ממנה את שעות הטיסה בהם. 3 המטוסים הראשונים הגיעו לישראל בסוף אותה שנה.
באפריל 2004 נאלץ מטוס סנונית לבצע נחיתת חירום לאחר שאחד מגלגלי המטוס לא נפתח בעת הגישה לנחיתה. בעקבות האירוע הורה מפקד חיל האוויר באותה עת, האלוף אליעזר שקדי, על קרקוע מערך הסנונית עד לבדיקת התקלה. לאחר השלמת הבדיקה, בתוך כמה שבועות, ניתן אישור מחדש להפעלת המטוסים.
ב-24 בנובמבר 2020 התרסק מטוס סנונית בנגב במהלך טיסת אימון. שני יושביו, מדריך טיס רס"ן (מיל') איתי זיידן, ופרח טיס רב"ט ליהוא בן-בסה, נהרגו. ועדת החקירה קבעה שהתאונה נגרמה בשל מצב טיסה שלא היה מוכר לטייסים עד אז וגם לא היה מוכר ליצרן המטוס, ולא תורגל. האפשרות שההתרסקות נגרמה בשל כשל טכני נדחתה על ידי הוועדה.
גרסאות

G120A
G120TP
מפעילות

ארגנטינה ארגנטינה
ישראל ישראל
מקסיקו מקסיקו
צרפת צרפת
קנדה קנדה
קניה קניה
מאפיינים (G-120) > מאפיינים כלליים

צוות: 2, מדריך וחניך
אורך: 8.11 מטר
מוטת כנפיים: 10.18 מטר
גובה: 2.66 מטר
שטח כנף: 13.3 מטר רבוע
משקל המראה מרבי: 1,440 ק"ג
הנעה: מנוע לייקומינג AEIO-540-D4D5, בעל הספק של 194 קילו-וואט (260 כוח סוס)
מדחף: בעל שלושה להבים עם מהירות קבועה
מאפיינים (G-120) > ביצועים

מהירות מרבית: 172 קשר (320 קמ"ש)
מהירות שיוט: 166 קשר (307 קמ"ש)
מהירות הזדקרות: 55 קשר (102 קמ"ש)
טווח: 1,535 ק"מ
תקרת שירות: 18,000 רגל (5,486 מטר)
קצב טיפוס: 390.2 מטר/דקה (1,280 רגל/דקה)
הערות שוליים

↑  על פי אתר החברה
↑  רוני ווינקלר, ‏מטוס המיון החדש של חיל-האוויר: גרוב G-120A, באתר חיל האוויר הישראלי, 1/2/2002
↑  גרוב G-120A (סנונית), באתר חיל האוויר הישראלי
↑  Israeli air force receives first three of 27 Grob 120 trainers באתר flightglobal.com‏, 5/11/2002.
↑  אור יעקב, ‏סנונית ראשונה, באתר חיל האוויר הישראלי, 1/12/2002
↑  אור יעקב, ‏דרמה באוויר: הגלגל לא יצא, הסנונית נחתה בשלום, באתר חיל האוויר הישראלי, 24/6/2004
↑  יואב זיתון, מדריך טיסה במילואים ופרח טיס נהרגו בהתרסקות המטוס הקל, באתר ynet, 24 בנובמבר 2020
↑  יואב זיתון, ממצאי החקירה קבעו: ההתרסקות בקורס הטיס - כתוצאה מתופעה לא מוכרת, באתר ynet, 17 במרץ 2021
| מטוסי הדרכה ואימון של חיל האוויר הישראלי |
| --- | --- | --- |
על פי שנת הכניסה לשירות
| 1948–1950 | דה הבילנד טייגר מות' • פייפר סופר-קאב • נורת' אמריקן AT-6 (הרווארד) • טמקו בוקרו • נורד נורקרין • וולטי BT-13 וליאנט • אוורו אנסון • בואינג-סטירמן |  |
| 1950–1959 | איירספיד אוקספורד/איירספיד AS-65 קונסול • פוקר S-11 אינסטרוקטור • דה הבילנד DHC-1 צ'יפמנק • פוגה מגיסטר |  |
| 1960–1969 | פיאג'יו P.149 |  |
| 1980–1989 | התעשייה האווירית לישראל צוקית • דאגלס A-4 סקייהוק עיט |  |
| 2000–2010 | גרוב G-120 סנונית • ביצ'קראפט T-6 טקסאן II עפרוני • אלניה איירמאקי M-346 מאסטר לביא |  |
גרוב 120A של חברת לופטהנזה
גרוב 120A של בית הספר לטיסה של חיל האוויר המלכותי הקנדי
גרוב 120A של חיל האוויר של קניה
מטוס גרוב G-120A ("סנונית") של בית הספר לטיסה בחיל האוויר הישראלי בתצוגה
ברסלאו (סיירת, 1911)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת קלה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני הצי הקיסרי הגרמני   האימפריה העות'מאנית הצי העות'מאני
 סדרה:  מגדבורג
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  AG Vulcan Stettin 
 תחילת הבנייה:  1910
 הושקה:  16 במאי 1911
 תקופת הפעילות:  20 באוגוסט 1912 – 20 בינואר 1918 (5 שנים)
 אחריתה:  עלתה על מוקש וטבעה
 מיקום:  40°03′42″N 25°58′42″E﻿ / ﻿40.06166667°N 25.97833333°E﻿ / 40.06166667; 25.97833333 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 4,535 טון, מקסימלי: 4,570 טון
 אורך:  138.7 מ'
 רוחב:  13.5 מ'
 שוקע:  4.4 מ'
 נתונים טכניים
 מהירות:  27.6 קשר (51.1 קמ"ש)
 גודל הצוות:  354
 טווח שיוט:  10,780 ק"מ
 הנעה:  16 דוודי קיטור, 25,000 כוחות סוס,  המניעים 2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 60 מ"מ   סיפון – 60 מ"מ   מגדל הניווט – 100 מ"מ
 חימוש:  12 תותחים 105 מ"מ (4.1 אינץ')   2 צינורות טורפדו 500 מ"מ (19.7 אינץ')   120 מוקשים
 
"ברסלאו" (בגרמנית: SMS Breslau) הייתה סיירת קלה מסדרת מגדבורג של הצי הקיסרי הגרמני, שנבנתה בתחילת שנות ה-1910 ונקראה על שם העיר ברסלאו בשלזיה התחתית. לאחר כניסתה לשירות, ברסלאו וסיירת המערכה גבן שובצו בפלגת הים התיכון בתגובה למלחמות הבלקן. לאחר שהתחמקה מספינות מלחמה בריטיות בים התיכון כדי להגיע לקונסטנטינופול, ברסלאו וגבן הועברו לאימפריה העות'מאנית באוגוסט 1914, כדי לפתות את העות'מאנים להצטרף למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה. שתי האוניות, יחד עם כמה כלי שיט עות'מאניים נוספים, פשטו על נמלים רוסיים באוקטובר 1914, מה שגרם להכרזת מלחמה רוסית. האוניות קיבלו את השמות מידילי ויעבוז סולטאן סלים, בהתאמה, וראתה שירות נרחב עם הצי העות'מאני, בעיקר בים השחור מול צי הים השחור הרוסי.
מידילי הייתה פעילה בהנחת שדות מוקשים מול החוף הרוסי, הפגזת נמלים ומתקנים רוסיים, ובגלל מחסור בספינות סוחר עות'מאניות, הובלת חיילים ואספקה לנמלי הים השחור שסיפקו כוחות עות'מאניים שנלחמו במערכת הקווקז. היא נפגעה קלות מספר פעמים על ידי ספינות רוסיות, אך הנזק החמור ביותר נגרם על ידי מוקש ב-1915, שהרחיק אותה משירות למשך חצי שנה. האונייה הוטבעה על ידי מוקשים בינואר 1918 במהלך קרב אימברוס, עם אובדן הרוב המכריע של הצוות שלה.