stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטונינה מקארובה
ביוגרפיה > השירות באוטונומיית לוקוט

ראש המחוז האוטונומי ברוניסלב קמינסקי, בעצמו חצי רוסי ששיתף פעולה עם הגרמנים נתן למקארובה מקלע מסוג "מקסים" על מנת להוציא להורג פרטיזנים סובייטים ובני משפחותיהם שנידונו למוות. לימים כאשר נעצרה אמרה בחקירתה כי הגרמנים העדיפו לא ללכלך את ידיהם והחליטו שיהיה זה עדיף אם את הפרטיזנים תוציא להורג אזרחית סובייטית. על כך שקיבלה על עצמה את התפקיד הגרמנים נתנו לה חדר בחוות סוסים מקומית. בהוצאה להורג הראשונה שלה לא הצליחה לירות כיוון שגרמנים השקו אותה באלכוהול רב. במסגרת חקירתה שנערכה לאחר שנעצרה הסבירה:
לא הכרתי את אלו שיריתי בהם. הם לא הכירו אותי. לכן, לא התביישתי מולם. לפעמים לאחר היריה אתה מתקרב וחלק מהאנשים עדיין בחיים. הייתי יורה בהם בראש ירייה נוספת כדי שלא יסבלו. לפעמים כמה אסירים נתלו על חתיכת קרש עם הכיתוב "פרטיזן". אחדים שרו משהו לפני שהוצאו להורג. לאחר הוצאות להורג הייתי מנקה את המקלע בחדר המשמר או בחצר.
היא ציינה כי אין בה חרטה וכי אף אחד מהנרצחים לא הופיע לה בחלומות משום שהם עצמם לא תפסו עונש זה כמשהו יוצא דופן. עם זאת, בחקירתה סיפרה לאחר מכן כי היא זוכרת איש שנידון למוות ולפני ההוצאה להורג משום מה צעק לה: "לא נתראה יותר, להתראות אחותי!". ההוצאות להורג היו מתבצעות בקבוצות של 27 אסירים כל פעם, מספר האסירים שהיה בתא. היו ימים שביצעה את ההוצאות להורג שלוש פעמים ביום. על פי הנתונים הרשמיים היא רצחה כ-1,500 אנשים אך הצליחו לשחזר את פרטיהם של 168 אנשים בלבד. עבור כל הוצאה להורג היא קיבלה 30 רייכסמארק. לעיתים קרובות היא התלוננה כי בגדי הנרצחים נהרסים על ידי כתמי דם גדולים וחורי קליעים. עדי ראייה סיפרו שהייתה מגיעה לעיתים קרובות בלילות לחוות הרבעה ששימשה ככלא לנידונים שהמתינו להוצאה להורג וצופה ובוחנת מקרוב את האסירים. כדי להפיג את מתחיה היא בילתה במועדון מוזיקה מקומי שם הייתה שותה כמויות גדולות של אלכוהול ועבדה ביחד עם מספר חברות אחרות כזונה בשביל החיילים הגרמנים. אורח חיים זה הוביל לכך שבקיץ 1943 היא נשלחה להתאשפז בבית חולים שדה לטיפול במחלת מין וכך ניצלה ממעצר על ידי הפרטיזנים והצבא הסובייטי כאשר שחררו את העיירה לוקוט ב-5 בספטמבר. בינתיים החלה מקארובה פרשת אהבים עם קצין גרמני שהבריח אותה עם השיירה שלו לאוקראינה ומשם לפולין. הקצין נהרג והגרמנים שלחו את מקארובה למחנה שבויים בקוניגסברג (קלינינגרד של היום). ב-1945 כאשר הצבא האדום כבש את העיר מידי הגרמנים, מקארובה סיפרה כי הייתה אחות ובאמצעות כרטיס חוגר גנוב שהראה כביכול שבין 1941 ל-1944 שירתה בבריגדה הסניטרית ה-422 בתפקיד אחות בבית חולים שדה. היא הכירה חייל סובייטי יהודי פצוע בשם ויקטור גינצבורג ולאחר שבוע הם התחתנו והיא קיבלה את שם המשפחה של בעלה.
ביוגרפיה > אחרי המלחמה

אנטונינה ובעלה התיישבו בעיירה לפל בבלארוס ונולדו להם שתי בנות. אנטונינה עבדה  במתפרה במפעל ביגוד מקומי שם עסקה בבקרת איכות. היא נחשבה לעובדת אחראית ובעלת מצפון ותצלום שלה היה לעיתים קרובות על לוח הכבוד המקומי. פאינה טאראסיק שהייתה המנהלת של המפעל סיפרה שאנטונינה הייתה מאוד סגורה ונוטה לשתות כמויות גדולות של אלכוהול בחגים. אנטונינה נהנתה מכל ההטבות של וטרנית, כאשר על מעשיה לא ידע בעלה והשכנים או מכרים של המשפחה.
ביוגרפיה > המעצר

שירותי הביטחון הסובייטים החלו לחפש אחר מקארובה מייד לאחר שלוקוט שוחררה מידי הגרמנים. אף על פי כן, תושביה השורדים של לוקוט יכלו לספר לחוקרים מידע מועט עליה מלבד העובדה שכונתה "טונקה-פולמצ'יצה". החיפוש אחר מקארובה ארך כ-30 שנה ורק ב-1976 קיבלה החקירה קצה חוט עקב נסיבות לא צפויות: בכיכר בעיר בריאנסק תקף אדם באגרופים אדם בשם ניקולאי איבאנין שהכירו כמנהל של בית הכלא בלוקוט בזמן הכיבוש הנאצי. איבאנין, שכמו מקארובה הסתתר גם הוא כל הזמן הזה לא הכחיש, ודיבר בהרחבה בחקירתו על הפעילות שלו בתקופת המלחמה ואף הזכיר את מקארובה, איתה היה לו רומן קצר. למרות שהשם מקארובה הוא בעצם טעות כתוצאה מרישום מוטעה של מורתה בבית הספר, היה זה רמז עבה והקג"ב החל לבנות רשימה של אזרחי ברית המועצות תחת השם אנטונינה מקארובה. עם זאת רשימה זו כללה נשים שזהו היה שם לידתן ואילו מקארובה כידוע, נולדה תחת השם פארפיונובה. בתחילה, חוקרי הקג"ב עקבו אחרי מאקרובה אחרת שחיה בעיר סרפוחוב במחוז מוסקבה. איבאנין הסכים לבצע זיהוי והוא הובא לשם והתגורר במלון מקומי. למחרת התאבד איבאנין מסיבות לא ברורות. הקג"ב מצא עדים שורדים אחרים שהכירו את מקארובה בפנים אבל הם לא הצליחה לזהות אותה והחיפוש החל שוב. השם האמיתי שלה התגלה כאשר אחד מאחיה שחי בטיומן שבסיביר, כעובד משרד הביטחון הסובייטי, מילא שאלון על נסיעות לחו"ל וכאשר פירט את רשימת קרוביו ציין שהייתה לו אחות בשם הזה. בלפל שבבלארוס הייתה מקארובה תחת מעקב שנאלץ להפסיק לאחר מכן כי היא החלה לחשוד. החוקרים עזבו אותה וכל הזמן הזה נאספו חומרים וראיות אודותיה. באחד הקונצרטים שנערכו לרגל יום הניצחון סוכן חשאי של הקג"ב פתחה בשיחה עם מקארובה, שלא הייתה מסוגלת לענות על שאלותיו על מיקומם של יחידות צבאיות באזור בו כביכול שירתה ושמות הקצינים, בטענה לזיכרון שבגד בה ומרחק הזמן.
ביולי 1978 החליטו חוקרי הקג"ב לערוך ניסוי: הם הביאו למפעל את אחד העדים בעוד שדאגו להוציא את אנטונינה תחת עילה בדיונית לרחוב מול מבנה המפעל. העד שראה אותה דרך החלון זיהה אותה אך זה היה רק זיהוי אחד, לכן החוקרים ערכו ניסוי נוסף. הם הביאו ללפל עוד שני עדים, שאחד העמיד פנים שהוא עובד הביטוח הלאומי ומקארובה נקראה על ידו לשם להגיע עקב הצורך לכאורה לחשב לה את הפנסיה מחדש. העד השני ישב מחוץ לבניין עם חוקר הקג"ב וגם זיהה את אנטונינה. לאחר עיבוד חומרי החקירה נעצרה אנטונינה בספטמבר של אותה שנה בדרכה למקום עבודתה. החוקר ליאוניד סאבוסקין שנכח במעצרה סיפר כי התנהגה בשלווה ואף כי תחילה טענה כי מדובר בטעות. בעלה התרעם גם הוא ואף איים כי יפנה לאו"ם על כך. לאחר שהובררו לו מעשיה, לקח את בנותיו ומאז נעלמו עקבותיהם.
בעת שהותה במתקן מעצר אנטונינה לא כתבה שום מכתב לבעלה ולבנותיה. היא זכרה כל הוצאה להורג שביצעה אך לא התחרטה על כך. במהלך החקירה היא נלקחה לעיירה לוקוט שם ביצעה את הפשעים ותיארה לחוקרים בפירוט היכן ואיך ביצעה כל הוצאה להורג. אנטונינה התייחסה למעצר כמשהו מביש לאישה בגילה ומעמדה. היא ציפתה להשתחרר לא יותר משלוש שנים לאחר תחילת המשפט. בית המשפט בבריאנסק גזר עליה עונש מות בירייה. היא ביקשה חנינה והודתה בפשעים המיוחסים אליה אך השלטונות סירבו לכך, וב-11 באוגוסט 1979 הוצאה להורג. מציאתה של מקארובה היה המקרה המשמעותי האחרון של משתפי פעולה סובייטים עם גרמניה הנאצית, והמקרה הראשון (מתוך שלושה סה"כ) בתולדות ברית המועצות שבית משפט גוזר עונש מוות על אישה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1155843355  VIAF: 2322152381760501950004   WorldCat (עם VIAF): 2322152381760501950004
אמינטה טורה

אמינטה טורה (בצרפתית: Aminata Touré; נולדה ב-12 באוקטובר 1962) כיהנה כראש ממשלת סנגל מספטמבר 2013 עד יולי 2014.
ביוגרפיה

טורה גדלה בערים טמבאקונדה וקאולק ולאחר מכן עברה לצרפת, שם סיימה תארים בכלכלה ובמנהל עסקים מאוניברסיטאות בדיז'ון ובאקס-אן-פרובאנס. לימים סיימה תואר שלישי מבית הספר הבינלאומי לניהול ונושא עבודת הדוקטורט שלה עסק במיקרו מימון של נשים במדינות אפריקה.
טורה עבדה בארגונים שעיסוקם בבריאות ובתכנון משפחה בסנגל. היא עבדה בקרן האו"ם לענייני אוכלוסין כיועצת בבורקינה פאסו ולאחר מכן כיועצת אזורי במדינות דוברות צרפתית במערב אפריקה.
ב-2010 הצטרפה לצוות הבחירות לנשיאות של מאקי סאל והשתתפה בכתיבת תוכניות מצע הקמפיין.
כיהנה בשנים 2013-2012 כשרת המשפטים.
בספטמבר 2013 מונתה לראש הממשלה. היא החזיקה בתפקיד כ-11 חודשים ונאלצה לסיים את תפקידה לאחר שאיבדה את מושבה בפרלמנט בבחירות 2014.
בשלהי 2014 מונתה כיועצת מיוחדת לנשיא מאקי סאל.
חיים אישיים

טורה נשואה לשר לשעבר אומן סאר ואם לשלושה ילדים.
אליפות אירופה בכדורסל 1963

| --- | --- |
 תאריך התחלה:  4 באוקטובר 1963
 תאריך סיום:  13 באוקטובר 1963
 מספר משתתפות:  16
 מארחת:  פולין
 ערים מארחות:  ורוצלב
 זוכה:   ברית המועצות
 סגנית:   פולין
 השחקן המצטיין:  ספרד 1939 אמיליאנו רודריגס
 מלך הסלים:  יוגוסלביה רדיבוי קוראץ'  26.6 למשחק
 → 19611965 ←
 
אליפות אירופה בכדורסל 1963 הידועה גם בשם יורובאסקט 1963 היא האליפות ה-13 שנערכה על ידי פיב"א אירופה.
הטורניר נערך בוורוצלב, פולין.
באליפות זו זכתה ברית המועצות בתואר, בפעם השביעית בתולדותיה (רביעית ברציפות).
רדיבוי קוראץ' ( יוגוסלביה) זכה בתואר מלך הסלים של האליפות בפעם השלישית ברציפות.
שיטת המשחקים

13 קבוצות העפילו ישירות למשחקי האליפות. שמונה קבוצות התמודדו על הזכות לעלות למשחקים וגרמניה המערבית, ספרד והולנד זכו בכרטיס חופשי.
16 הנבחרות הוגרלו לשני בתים בני 8 נבחרות כל אחד. שתי הראשונות מכל בית העפילו לחצי הגמר.
השלב המוקדם > בית א'

| נבחרת | משחקים | נ' | הפ' | קליעה | ספיגה | הפרש | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  יוגוסלביה | 7 | 7 | 0 | 608 | 472 | 136 | 14 |
|  הונגריה | 7 | 5 | 2 | 499 | 455 | 44 | 12 |
|  בולגריה | 7 | 5 | 2 | 509 | 444 | 65 | 12 |
|  בלגיה | 7 | 4 | 3 | 520 | 512 | 8 | 11 |
|  איטליה | 7 | 4 | 3 | 477 | 459 | 18 | 11 |
|  ישראל | 7 | 2 | 5 | 463 | 505 | 42- | 9 |
|  הולנד | 7 | 1 | 6 | 453 | 588 | 135- | 8 |
|  טורקיה | 7 | 0 | 7 | 405 | 499 | 94- | 7 |
השלב המוקדם > בית ב'

| נבחרת | משחקים | נ' | הפ' | קליעה | ספיגה | הפרש | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  ברית המועצות | 7 | 7 | 0 | 558 | 392 | 166 | 14 |
|  פולין | 7 | 6 | 1 | 542 | 454 | 88 | 13 |
|  גרמניה המזרחית | 7 | 4 | 3 | 468 | 469 | 1- | 11 |
|  ספרד | 7 | 3 | 4 | 563 | 575 | 12- | 10 |
|  רומניה | 7 | 3 | 4 | 422 | 430 | 8- | 10 |
|  צ'כוסלובקיה | 7 | 3 | 4 | 479 | 514 | 35- | 10 |
|  צרפת | 7 | 1 | 6 | 427 | 521 | 94- | 8 |
|  פינלנד | 7 | 1 | 6 | 399 | 503 | -104 | 8 |
שלב המדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | חצי הגמר | חצי הגמר |  |  | גמר | גמר |  |

|  | 12 באוקטובר | 12 באוקטובר |  |  |  |  |  |
|  |   יוגוסלביה |  72 |   |  |  |  |  |
|  |   פולין |  83 |   |  |  |  |  |
|  |   |  |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  | 13 באוקטובר | 13 באוקטובר |  |
|  |   |   |   |   |   פולין |  45 |  |
|  |   |   |   |   |   ברית המועצות |  61 |  |

|  |  |  |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  | מקום 3 | מקום 3 |  |
|  | 12 באוקטובר | 12 באוקטובר |   |  | 13 באוקטובר | 13 באוקטובר |  |
|  |   ברית המועצות |  89 |   |  |   יוגוסלביה |  89  |  |
|  |   הונגריה |  51 |   |  |   הונגריה |  61 |  |
משחק הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 13 באוקטובר 1963 |  ברית המועצות | 45:61 |  פולין | אולם העם ורוצלב |
| 13 באוקטובר 1963 | גנדי וולנוב (14) |  | מצ'סלב לופטקה (11) | אולם העם ורוצלב |
נבחרת ישראל באליפות > סגל הנבחרת

מאמן - יהושע רוזין
דירוג סופי

ברית המועצות
פולין
יוגוסלביה
הונגריה
בולגריה
גרמניה המזרחית
ספרד
בלגיה
ישראל
צ'כוסלובקיה
רומניה
איטליה
צרפת
פינלנד
טורקיה
הולנד
אריה גולן (קצין)

| --- | --- |

 לידה:  1932 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  14 בינואר 2017 (בגיל 85 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1950–1979 (כ־29 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד בית הספר להנדסה צבאית  סגן מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה  קצין הנדסה ראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 
אריה גולן (1932 - 14 בינואר 2017) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, כיהן כקצין הנדסה ראשי.
ביוגרפיה

גולן נולד בחיפה, התגייס לצה"ל ב-1950 ושירת במסלול חי"ר. לאחר קורס קצינים הדריך בבית הספר לקצינים ולאחר מכן שירת באגף המטה של פיקוד הדרום. הוא יצא ללימודי הנדסת בניין בטכניון אותם סיים ב-1957 ועבר לחיל ההנדסה, בשנים אלו השתתף בייבוש החולה. ב-1960 עבר לבית הספר להנדסה צבאית ושימש בו מדריך ראשי. ב-1963 עבר לפיקוד הצפון, שירת כמפקד פלוגת הנדסה בחטיבת שריון ומפקד ההנדסה הפיקודי. השתתף במלחמה על המים, ובביצורים ומיקוש החזית הסורית בתקופת ההמתנה לקראת מלחמת ששת הימים. במלחמה 
פיקד על כוחות הנדסה שהכשירו דרכים לכוחות השריון בכיבוש רמת הגולן. לאחר המלחמה עסק בהקמת מוצב החרמון.
בהמשך שירותו הצבאי היה ממלא מקום מפקד בית הספר להנדסה צבאית. בתקופת מלחמת ההתשה שירת כקצין אג"ם במפקדת קצין הנדסה ראשי, והיה שותף בתכנון מבצעים רבים בהם מבצע תרנגול 53, מבצע רודוס, הפשיטה על האי גרין ובהקמת קו בר-לב. בתקופת מלחמת יום הכיפורים פיקד על מרכז בינוי. בהמשך שירת כסגן מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בפברואר 1976 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין הנדסה ראשי, שירת בתפקיד עד פברואר 1979.
לאחר שחרורו משירות הקבע עבד בחברת סולל בונה, היה מנהל יחידת הבטיחות בחברה ומפקח במחלקת הבטיחות בכביש חוצה ישראל.
אמינטס הראשון, מלך מוקדון

אמינטס הראשון (ביוונית: Ἀμύντας A) היה מלך מוקדון במהלך המאה ה-5 לפנה"ס.
ביוגרפיה

אמינטס היה בנו של אלקטס הראשון, מלך מוקדון ועלה לשלטון לאחר מות אביו בשנת 547 לפנה"ס בערך. ידוע שהיה לו בן בשם אלכסנדר ובת בשם גיגיה. בתקופת מלכותו הארוכה יחסית (49 שנים) הוא הצליח להוציא את ממלכת מוקדון הקטנה מהבידוד המדיני בו הייתה שרויה, וליצור קשר עם מדינות אחרות בעולם היווני. הוא שלח את בנו אלכסנדר להשתתף במשחקים האולימפיים, והוא זכה שם להצלחה רבה. בשנת 514 לפנה"ס הודח משלטונו היפיאס טיראן אתונה, ואמינטס הציע לו להיות מושל אנתומוס בצפון כלקידיקי מטעמו. אולם היפיאס דחה את ההצעה.
עם זאת, בימי שלטונו מוקדון הפכה לממלכה וסאלית של האימפריה הפרסית. בשנת 511 לפנה"ס (או 512), כאשר סיים דריווש הראשון מלך פרס את המערכה נגד הסקיתים, הוא שיגר שליחים אל אמינטס בדרישה לתת לו "אדמה ומים" כסמל לכניעה. אמינטס הסכים, ואף ערך סעודה לשליחים הפרסיים, אולם הפרסים התנהגו בגסות רבה, ולפיכך בנו של אמינטס אלכסנדר הראשון רצח אותם. הפרסים הקימו ועדת חקירה כדי לבדוק את הפרשה, אולם אלכסנדר  הצליח להשתיק אותם באמצעות שוחד שהעניק לראש החוקרים. בשוחד נכללה גם אחותו גיגיה.
הערות שוליים

↑  אוסביוס, "כרוניקה", 86.
↑  הרודוטוס, ספר חמישי, 22. יוסטינוס, ספר שביעי, 2.
↑  הרודוטוס, ספר חמישי, 93.
↑  Joseph Roisman,Ian Worthington. "A companion to Ancient Macedonia" John Wiley & Sons, 2011. ISBN 144435163X pp. 343-345
↑  הרודוטוס, ספר חמישי, 17-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16296562k (data)  VIAF: 316448519   WorldCat (עם VIAF): 316448519
אמסונאס (קולומביה)

אמסונאס (בספרדית: Amazonas) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה. המחוז נמצא בדרום-מזרח קולומביה והוא גובל במחוזות פוטומאיו, קקטה וואופס בצפון, בברזיל במזרח, ובפרו בדרום ובמערב. מקור שמו של המחוז הוא בנהר אמזונאס (הקרוי בספרדית "אמסונאס") הזורם בו.
המחוז משתרע על שטח של 109,665 קמ"ר, והוא המחוז הגדול ביותר מבחינת שטח בקולומביה. בירת המחוז היא לטיסיה.
היסטוריה

לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור נכלל במחוז אסואי. לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והשתייך לפרובינציית פופאיאן. ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והפרובינציה נכללה בטריטוריית קקטה שהייתה חלק ממדינת קאוקה. ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המקוריות המשיכו להתקיים. ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והמדינה הפכה למחוז קאוקה.
ב-1922 נחתם הסכם סולומון-לוסנו בין פרו וקולומביה לפיו הגבול בין המדינות הוסדר ונקבע בנהר פוטומאיו למעט שטח בקרבת הגבול עם ברזיל בין נהרות פוטומאיו ואמזונאס הידוע בשם "הטרפז האמזוני" (ספ') שהיה שייך דה פקטו עד אז לפרו ונמסר לקולומביה. בטרפז נכללה העיר לטיסיה. לאחר האשרור הסופי של החוזה וחתימה על חוזה שהסדיר את הגבול עם ברזיל ב-1928 נוצרה באזור הקומיסריה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) אמסונאס עם לטיסיה כבירתה. ב-1931 שונה מעמד הקומיסריה למעמד דומה יחסית של אינטנדנסיה. בשנית 1932–1933 התרחשה באזור מלחמת פרו-קולומביה שהסתיימה ללא שינויים טריטוריאליים.
מעמד האזור השתנה בין קומיסריה לאינטנדנסיה מספר פעמים בשנים שלאחר מכן עד שב-1957 התקבע כקומיסריה. ב-1991 שודרג מעמד הקומיסריה למחוז.
כלכלה

כלכלת המחוז מסתמכת על הפקת עץ וגומי, דייג, ציד, חקלאות (הכוללת בין היתר גידול תירס, בננה, אורז, קנה סוכר, יאם, אבוקדו, מניהוט, קקאו ואננס), גידול בקר ותיירות אקולוגית.
הערות שוליים

↑  אמסונאס באתר האגודה הגאוגרפית של קולומביה (בספרדית).
| מחוזות קולומביה |
| --- | --- | --- |
| מחוז הבירה | בוגוטה |  |
| מחוזות | אטלאנטיקו • אמסונאס • אנטיוקיה • אראוקה • בויאקה • בוליבר • גואאיניה • גואביארה • ואופס • ואיה דל קאוקה • וילה • ויצ'דה • טולימה • לה גואחירה • מגדלנה • מטה • נורטה דה סנטנדר • נריניו • סוקרה • סן אנדרס ופרובידנסיה • סנטנדר • ססאר • פוטומאיו • צ'וקו • קאוקה • קונדינמרקה • קורדובה • קינדיו • קלדס • קסנרה • קקטה • ריסרלדה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 10015816-X
אנדרטאות מלחמת העצמאות בישראל

שרידי המשוריינים בשער הגיא – מאנדרטאות מלחמת העצמאות המוכרות ביותר
ברחבי מדינת ישראל פזורות כמאתיים וחמישים אנדרטאות למלחמת העצמאות ולנופליה. כאנדרטאות לראשונה שבמלחמות ישראל היוו רבות מהן תקדימים, אשר הניחו את היסודות לעיצוב האנדרטאות למערכות ישראל ולחלליהן.
הגם שרבות מהאנדרטאות הוקמו בעשור הראשון שלאחר המלחמה, הוסיפו אנדרטאות להיבנות בעשורים שלאחר מכן, ומאז ראשית שנות התשעים הוקמו בישראל למעלה מעשרים אנדרטאות חדשות למלחמה ולנופליה.
נושאי האנדרטאות

האנדרטאות שהוקמו מתייחסות לנושאי הנצחה מגוונים:
הנצחת נופלים - מרבית האנדרטאות (כמאתיים) מוקדשות רק להנצחתם של נופלים, ומרביתן – אך לא כולן - נושאות את שמותיהם. אנדרטאות אלו מתחלקות למספר קבוצות:
הנצחת נופלים בקרב מסוים או בסדרת קרבות בגזרה מסוימת – למעלה משמונים אנדרטאות הוקמו לכבודם, ומן הידועות ביותר הן האנדרטאות לנופלים במצודת כ"ח, בגשר עד הלום ובנגבה.
הנצחת נופלים מיחידה צבאית מסוימת – יוצאי חטיבת הנגב, חטיבת יפתח, חטיבת הראל וחטיבת אלכסנדרוני הקימו אנדרטאות לזכר חלליהן, ובשנת 2013 נחנכה בירושלים אנדרטה נוספת ל-425 חללי חטיבת הראל. אנדרטאות הוקמו לזכר חללי גדודים בחטיבות גבעתי וקרייתי. הונצחו גם הנופלים מפלוגות ואף ממחלקות, דוגמת חללי הפלוגה הדתית מחטיבת אלכסנדרוני, חללי הקומנדו הצרפתי, מחלקת הל"ה ומחלקת הצופים בחטיבת הראל.
הנצחת נופלים ממסגרות מסוימות – הונצחו נופלים מהכשרות רבות של הפלמ"ח ומגרעיניו, מבתי ספר (מקוה ישראל וכן כדורי – ששכל 85 מתלמידיו ובוגריו) ואף מקרב עובדי מפעל - מפעל נשר. אנדרטה גדולה הוקמה לזכר החללים מקרב מתנדבי חוץ לארץ (מח"ל).
הנצחת נופלים ממקום יישוב מסוים – כחמישים אנדרטאות הוקמו להנצחת בני עיר או כפר או אף בני שכונה מסוימת שנפלו במלחמה. הגדולה באנדרטאות אלו מבחינת מספר המונצחים על גביה (114) היא האנדרטה לבני רמת-גן שנפלו במלחמת העצמאות. אנדרטאות שכאלו הוקמו בין השאר בערים חיפה, חולון ורעננה.
הנצחת קרב או מערכה – כעשרים אנדרטאות שכאלו הוקמו, ומקצתן נושאות גם את שמות החללים בקרב. מן הידועות ביותר שבהן הן האנדרטה לקרב ביד מרדכי ואנדרטת הטנק הסורי בדגניה א'.
הנצחת יחידה או תרומתם של חיילים ממסגרת מסוימת – ביניהן נמנות חלק מן האנדרטאות לחללים שנמנו לעיל וגם האנדרטה לאנשי גיוס חוץ לארץ בקיבוץ גשר, אנדרטת פורצי כביש הגבורה ביער חולדה ויד לאישה הלוחמת בניצנים.
הנצחת יישוב שחרב במלחמה – אלו הן האנדרטאות שהוקמו לזכר יישובי גוש עציון וביניהן האנדרטה לרבדים, שהוקמה בקיבוץ רבדים שבשפלה והאנדרטה שהוקמה לימים במרכז גוש עציון המחודש.
הנצחת נשק – בשנת 1954 יזם הרמטכ"ל דאז משה דיין את הקמתן של אנדרטאות שינציחו כלי נשק מן המלחמה, ולימים הוקמו אנדרטת הדוידקה בירושלים, אנדרטת הדוידקה בצפת והאנדרטה בטבריה, שעליה ניצב תותח צרפתי בקוטר 65 מילימטר (המכונה "נפוליאונצ'יק") – אחד מארבעה התותחים שהדפו את הצבא הסורי שעמד בשערי שתי הדגניות.
עיצוב האנדרטאות

עיצוב האנדרטאות למלחמה ולחלליה מקיף קשת גדולה של תוכניות וסגנונות, ועם זאת הן משתייכות ברובן לדגמים בסיסיים מעטים. מרבית האנדרטאות הן גוש אבן, סלע, גלעד או כותל הנושאים לוח זיכרון, וחלקן ניצבות ברחבה מתוחמת. שכיח היה השימוש באנדרטאות בדמות עמוד או אובליסק, הנראות למרחוק. לזכר נופלים בודדים הוקמו בעיקר אנדרטאות קטנות, לעיתים דמויות מצבה.
מקצת האנדרטאות הן פסלים מאבן או מברונזה. במספר מקרים התבססו האנדרטאות על מבנים פגועים המסמלים את הקרבות שהתחוללו סביבם, דוגמת הפילבוקסים בתל גיבורים שבחולון ובגשר עד הלום ומגדלי המים ביד מרדכי ובבארות יצחק.
כמה עשרות אנדרטאות – בעיקר כאלו שהוקמו משנות השישים ואילך – תוכננו כמרחב, שבו שובץ מספר גדול של מרכיבים עיצוביים. הדוגמה הבולטת לשכאלו היא אנדרטת חטיבת הנגב בבאר שבע, שתוכננה על ידי דני קרוון.
אחת מהאנדרטאות הבלתי שגרתיות ביותר בעיצובן שהוקמו היא האנדרטת פורצי הדרך לירושלים שליד מושב שואבה, מעשה ידי נעמי הנריק, המעוצבת ככף יד העשויה צינורות מתכת והשלוחה אל עבר ירושלים.
שימוש מועט יחסית נעשה באנדרטאות בשרידי ציוד צבאי. נזכרו לעיל אנדרטת הטנק בדגניה א' ואנדרטאות הנשק בירושלים, צפת וטבריה. בין האנדרטאות מטיפוס זה בולט השימוש במשוריינים המאולתרים שניבנו בראשית המלחמה. כאלו הם שרידי המשוריינים בשער הגיא – מן האנדרטאות המוכרות ביותר של המלחמה - שמקורה בכלי רכב שנפגעו וננטשו שם לאחר קרבות השיירות בגזרה זו. משוריינים נוספים ניצבים באנדרטאות לשיירת יחיעם, במזכרת בתיה ובקיבוץ גלאון.
רבות מהאנדרטאות מן העיצובים השכיחים שנמנו לעיל הוקמו בשנים הראשונות שלאחר המלחמה ובולט בהן השימוש בעיצוב ובחומרים פשוטים וצנועים, שאפשר ששיקפו את התנאים הכלכליים והשקפת העולם ששררו אז. השימוש בחומרים מורכבים יותר נעשה נפוץ בעיקר באנדרטאות שהוקמו שנים רבות לאחר המלחמה.
עם מתכנני ויוצרי האנדרטאות נמנו אמנים ואדריכלים ידועים ובהם חנה אורלוף, אבא אלחנני, יצחק דנציגר, בתיה לישנסקי, יחיאל ערד, יעקב פינקרפלד, מיכאל קארה, דני קרוון, יוחנן רטנר, נתן רפופורט, יחיאל שמי ויגאל תומרקין. בולט בין היוצרים הוא האדריכל אשר חירם, אשר תכנן עשר אנדרטאות.
אנדרטת חללי הפלוגה הדתית מחי"ש תל אביב
אנדרטת המגינים (נתן רפופורט)
אנדרטת פורצי הדרך לירושלים ליד שואבה (נעמי הנריק)
הפילבוקס בתל גיבורים
האנדרטה לזכר כובשי יפו, גן הכובשים, תל אביב (מיכאל קארה)
אנדרטה שכונתית - לבני בית הכרם בירושלים
אנדרטה בשכונת נווה צה"ל בתל אביב
לקריאה נוספת

אסתר לוינגר, אנדרטות לנופלים בישראל; עריכה: ורדה בכור, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1993, עמ' 174.
אילנה שמיר, הנצחה וזיכרון: דרכה של החברה הישראלית בעיצוב נופי הזיכרון, תל אביב: עם עובד, תשנ"ז 1997.
הערות שוליים

↑  הערך מתייחס לאנדרטאות שהוקמו לזכר מלחמת העצמאות וחלליה בלבד. הוא איננו עוסק באנדרטאות שהוקמו לזכר מערכות ישראל והנופלים בהן לרבות מלחמת העצמאות (לדוגמה - אנדרטאות לזכר כל חללי יישוב מסוים במערכות ישראל).
↑  דוגמה בולטת לאנדרטה שכזו היא יד הזיכרון למגיני ירושלים.
↑  יוצאי קיבוץ בית הערבה, שהקימו את קיבוץ כברי שבגליל, הנציחו את חלליהם בלבד באנדרטה בקיבוץ זה.
↑  רוב האנדרטאות שתכנן חירם עוצבו על ידו בתוקף תפקידו כאדריכל הבית של המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
אנדרטה לנופלי הגדוד הראשון של הפלמ"ח בקרב במלכיה
אנדרטת חטיבת הנגב (דני קרוון)
אמסטרדם (נובלה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  איאן מקיואן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  נובלה
 הוצאה
 הוצאה:  Jonathan Cape
 תאריך הוצאה:  1998
 מספר עמודים:  177
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 פרסים
 פרס בוקר (1998) 
 סדרה
 ספר קודם:  אהבה עיקשת 
 הספר הבא:  כפרה 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001983322
 
"אמסטרדם" הוא נובלה מאת הסופר הבריטי איאן מקיואן שיצאה לאור בשנת 1998. הספר תורגם לעברית בידי טל ניצן-קרן ויצא לאור בהוצאת עם עובד, בסדרת "ספריה לעם". הספר זיכה את מחברו בפרס בוקר.
תמצית העלילה

מולי ליין נפטרה בטרם עת ממחלה שפגעה בגופה ובמוחה. בלווייתה נפגשים בעלה ג'ורג', שהוא מו"ל עשיר, ושלושה ממאהביה בעבר: ג'וליאן גרמוני, שר החוץ של בריטניה החותר לראשות הממשלה, ורנון הולידיי, עורך העיתון "השופט" וקלייב לינלי, מלחין מצליח. המשך העלילה מתמקד בהולידיי ולינלי, אך גם לשני האחרים יש חלק בה.
בעקבות החששות שמעורר בהם מותה הפתאומי של מולי ליין, מגיעים הולידיי ולינלי להסכם המתת חסד הדדי, במקרה שמישהו מהם יגיע למצבה.
לינלי עסוק בהשלמתה של "סימפוניית המילניום" שאותה הוזמן לכתוב לקראת התחלפות המילניום. מרבית הסימפוניה כבר כתובה, וחסר רק קטע הסיום. לקבלת השראה הוא נוסע לאזור האגמים שבצפון-מערב אנגליה.
הולידיי נאבק על שיפור התפוצה של עיתונו, וג'ורג' מגלגל לידיו הזדמנות פז לכך: תצלומים של גרמוני בבגדי אישה, שאותם צילמה מולי ליין. לינלי מותח ביקורת על כוונתו של הולידיי לפרסם תצלומים אלה, הפוגעים בפרטיותו של גרמוני, והדבר גורם לקרע ביניהם.
באזור האגמים ניצב גם לינלי בפני דילמה מוסרית: בעודו מטייל ומהרהר במנגינה שיכתוב, ראה מרחוק אישה שגבר מאיים עליה. הוא התלבט האם להתקרב כדי להגן עליה, אך החליט להימנע מכך כדי שלא לפגוע בריכוז הנחוץ לו לכתיבת המנגינה.
כאשר מתקרב מועד פרסום התצלומים, מוציא גרמוני את העוקץ מהפרסום, כאשר אשתו מכנסת מסיבת עיתונאים שבה היא מספרת על קיום הצילומים.
האיבה בין הולידיי ללינלי גוברת, ומובילה את שניהם לאמסטרדם, שם נערכת חזרת התזמורת על הסימפוניה של לינלי, ושם מגיע הסיפור לשיאו הדרמטי.
דבר המבקרים

הספר זכה לשבחי המבקרים, בין השאר בעיתונים הניו יורק טיימס וגארדיאן, וזיכה את מחברו בפרס בוקר לשנת 1998. בטקס הענקת הפרס תיאר דגלאס הרד, לשעבר  שר החוץ של בריטניה, את הספר: "בחינה צינית וחכמה של המוסר והתרבות של זמננו".
הערות שוליים

↑  Sarah Lyall, 'Amsterdam' by Ian McEwan Wins Booker Prize, הניו יורק טיימס, 28 October 1998
| כתבי איאן מקיואן |
| --- | --- | --- |
| רומנים | גן הבטון • נחמת זרים • הילדים שבזמן • התמים • כלבים שחורים • אהבה עיקשת • אמסטרדם • כפרה • שבת • על חוף צ'זיל • סולאר • דברי מתיקה • טובת הילד • קליפת אגוז • מכונות כמוני • הג'וק • שיעורים |  |
| קובצי סיפורים | First Love, Last Rites • In Between the Sheets |  |
| ספרי ילדים | Rose Blanche • The Daydreamer (1994) |  |
| מחזות טלוויזיה | Jack Flea's Birthday Celebration • משחק החיקוי • Solid Geometry |  |
| תסריטים | The Ploughman's Lunch • Soursweet • The Good Son • התמים • על חוף צ'זיל • טובת הילד |  |
ארי ואן דר פליס

| --- | --- |

 לידה:  20 באוגוסט 1940 הולנד לייוורדן, הולנד
 פטירה:  4 ביולי 2020 (בגיל 79) הולנד ריינסבורך, הולנד
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 השתייכות:   צבא הולנד
 תקופת הפעילות:  1958–1994 (כ־36 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש מטה ההגנה
 
ארי קורנליס ואן דר פליס (בהולנדית: Arie Kornelis van der Vlis; ‏20 באוגוסט 1940 – 4 ביולי 2020) היה גנרל הולנדי אשר שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין 1992–1994.