stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רנגה
הערות שוליים

↑  סוגיה נוספת היא הסוגיה המגדרית: נשים השתתפו במושבי רנגה בשלבים מוקדמים של התפתחות הז'אנר – בסביבות סוף האלף הראשון לספירה. בין הנשים המשוררות הללו היו בן-נו-נאישי ואחותה שושו-נו-נאישי; שתיהן מוזכרות על ידי ניז'ו יושימוטו בספרו "צוקובה מונדו" שחובר בין 1357 ל-1372. משוררות מפורסמות אחרות שלקחו חלק בשירי שרשרת, היו איזומי שיקיבו וליידי ניז'ו. אבל עד ימיו של יושימוטו, נשים החלו להיעלם ממושבי הרנגה, כפי שיושימוטו מציין "כמה עצוב שבימים אלה אין נשים המשתתפות ברנגה" (מתוך "צוקובה מונדו"). עם זאת, קיים אזכור משנת 1431 אודות מאסטרית של רנגה – האירוע הזה היה נדיר כל כך, מסתמן, עד שהוא זכה לאזכור מיוחד ב"יומן של גוסוקוין" (1372-1456). כמו כן, במחזה קומי בשם "מיקאזוקי" מתואר בעל שמחבר רנגה יחד עם אשתו. בניגוד למושבי רנגה קלאסיים ופורמליים, במושבי האיקאי (בעיקר בתקופת אדו) דווקא השתתפו נשים משוררות באופן תדיר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531644405171  BNE: XX5307712  BnF: cb11975055s (data)  GND: 4177767-0  LCCN: sh85112845  NDL: 00569392  SUDOC: 027782026
שגם ומגרעת

צורה בסיסית של שגם ומגרעת
שגם ומגרעת היא שיטת חיבור של חלקי מבנים אשר נמצאת בשימוש מזה אלפי שנים.
יתרונה הבולט של השיטה הוא הפשטות התפעולית והחוזק המבני שהיא יוצרת. עדויות ארכאולוגיות לקיום השיטה לצורך חיבור בין רכיבים נמצאו ברחבי העולם ובאתרים של תרבויות שונות ומרוחקות זו מזו.
ראשית השימוש בשיטת החיבור בין רכיבים שונים באמצעות שגם ומגרעת בוצעה על ידי אומני העץ והאבן לצורך בניית מכשירים וכלי עבודה, ובמשך הזמן החלו לעשות בה שימוש גם בבניית השלדים של מבני מגורים תוך ניצול יתרונות החוזק והפשטות שלה.
שם נוסף לשיטה זו: סין וגרז.
השיטה

בצורתה הפשוטה ביותר, החיבור בין שני חלקים מתבצע באמצעות יצירת מגרעת כגון חור או חריץ בחלק אחד, ויצירת שגם כגון בליטה בחלק השני וחיבורם זה לזה.
לאחר יצירת החיבור ניתן לבצע "נעילה" שלו באמצעות החדרת רכיב נוסף, אנכי, למרכז השגם אשר ימנע את תנועה בכיוון ההפוך, כגון בורג או מסמר.
דרך נוספת "לייצר" נעילה של הרכיבים המחוברים היא באמצעות יצירת לחץ של השגם על הדפנות הפנימיים של המגרעת באמצעות טריזים משולשים הננעצים בראשו בשלב החיבור במקרה של מגרעת הסגורה בחלקה האחורי או לאחר החיבור כאשר המגרעת היא פתוחה בחלקה האחורי.
שימוש מודרני

גם כיום בבנייה המודרנית בבטון ופלדה, נעשה שימוש בעיקרון השגם והמגרעת לצורך חיבור בין רכיבים טרומיים של מבנים. כך למשל בבנית גשר, הקורות האופקיות מיוצרות במפעל ומובאות לאתר הבנייה מוכנות להרכבה וחיבור מיידי על העמודים, כאשר המגרעות והשגמים מותאמים כבר בשלב התכנון מראש. במקרים רבים גם רכיבי הנעילה בין שני החלקים נוצקים מראש לתוכם בצורת "קוצים" וכל שנותר לבצע באתר הבנייה הוא לתאם ולבקר את החיבור.
שימוש בשיטת שגם ומגרעת נעשה גם לצורכי תמסורת של תנועה סיבובית. כך למשל ציר ההינע המחובר לגלגלי רכב או לתיבת ההילוכים בנוי בצורה זו. באופן רחב יותר, כל צורת התמסורת באמצעות גלגלי שיניים היא למעשה פיתוח של עיקרון זה.
לקריאה נוספת

(בגרמנית) Theodor Krauth, Franz Sales Meyer (Hrsg.): Bau- und Kunstzimmerei. 2. Auflage. Seemann, Leipzig 1895, IV. Die Holzverbindungen, für sich betrachtet
(בגרמנית) Das Zimmermannsbuch 1895. Th. Schäfer, Hannover 1981, ISBN 3-88746-004-9
נעילת חיבור באמצעות מסמרות
נעילה באמצעות טריזים נעוצים במגרעת פתוחה בחלקה האחורי
דניס רלסטון

| --- | --- |

 לידה:  27 ביולי 1942 בייקרספילד, ארצות הברית 
 פטירה:  6 בדצמבר 2020 (בגיל 78) אוסטין, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית
 גובה:  1,88 מ'
 פעילות כמקצוען:  1967–1977 (כ־10 שנים) 
 יחידים
 מאזן קריירה:  251-576
 דירוג שיא:  5 (1966)
 זכיות בטורנירים:  41
 זוגות
 מאזן קריירה:  125–87 
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 5 בזוגות גברים
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  חצי גמר (1970)
 אליפות צרפת הפתוחה:  הסיבוב הרביעי (1966)
 וימבלדון:  הגמר (1966)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  חצי הגמר (1960)
 
דניס רלסטון (באנגלית: Richard Dennis Ralston; ‏ 27 ביולי 1942 – 6 בדצמבר 2020) היה טניסאי ומאמן טניס אמריקאי. הוא זכה 4 פעמים בתחרויות גראנד סלאם בתחרויות זוגות גברים.
ביוגרפיה

דניס רלסטון נולד בעיר בייקרספילד, קליפורניה בשנת 1942. מאמנו היה טניסאי פנצ'ו גונסאלס.
בשנת 1960 גיל 17 רלסטון הגיע לאליפות וימבלדון וניצח בתחרות זוגות גברים לצד רפאל אוסונה. באותה שנה הוא הגיע לחצי הגמר של אליפות ארצות הברית בה הודח על ידי ניל פרייזר.
בשנים 1961/1964 רלסטון שיחק 4 פעמים בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה לצד צ'אק מקינלי והם ניצחו 3 פעמים.
בשנת 1961 הוא הגיע לגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה בזוגות מעורבים לצד דרלין הארד. בשנת 1962 ו-1966 הוא שיחזר הישג זה באליפות וימבלדון.
בשנת 1966 רלסטון ניצח בתחרות זוגות גברים באליפות צרפת הפתוחה ובאותה שנה הגיע לגמר אליפות וימבלדון בתחרויות הגברים.
בשנים 1960/1966 רלסטון היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית ובשנת 1963 הם זכו בתואר.
בשנת 1966 רלסטון עבר לטניס מקצועי.
בשנת 1968 עם תחילת "העידן הפתוח" רלסטון חזר להתחרות. בשנת 1969 הוא היה בגמר אליפות ארצות הברית בתחרויות זוגות גברים וזוגות מעורבים. בשנת 1971 הוא היה בגמר תחרות זוגות גברים באליפות וימבלדון.
בשנת 1968 רלסטון החל לאמן נבחרת ארצות הברית ובשנת 1972 מונה לקפטן.
דניס רלסטון היה מאמן מוצלח בין היתר הוא אימן כריס אוורט, יאניק נואה וגבריאלה סבטיני.
בשנת 2010 בעקבות מחלה רלסטון עבר ניתוח קטיעת רגל, אך המשיך לאמן.
רלסטון נפטר בשנת 2020 מסרטן.
ריס איוואנס

| --- | --- |

איוואנס, 2011
 לידה:  22 ביולי 1967 (בן 57) הוורפורדווסט, ויילס, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Rhys Owain Evans 
 סוגה מועדפת:  קומדיה, מלודרמה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ויילס 
 תקופת הפעילות:  מ-1990 
 מקום לימודים:  בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה  Ysgol Maes Garmon  האקדמיה המלכותית הסקוטית 
 בן או בת זוג:  אנה פריל (2011–?)  סיינה מילר 
 פרסים והוקרה:  פרס באפט"א לקולנוע (2005) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ריס איוואנס (באנגלית: Rhys Ifans; נולד ב-22 ביולי 1967) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ולשי. התפרסם הודות לתפקידיו בסרטים "נוטינג היל", "אין סוף לאהבה" " מקור הרוע", "שטן על הזמן" ו"ספיידרמן המופלא".
קורות חייו

נולד בשם ריס אוויין אוונס (Rhys Owain Evans) בעיירה הוורפורדווסט, פמברוקשייר, בוויילס שבממלכה המאוחדת, בנם של זוג המורים בטי ויין ואירווין אוונס.
איוואנס גדל בעיירה רות'ין שבצפון ויילס, למד בבית הספר לשפות "ייסגול מאס גארמון" וב"אקדמיה הסקוטית המלכותית למוזיקה ודרמה".
קריירה

איוואנס החל את דרכו כשחקן בהפקות טלוויזיה ולשיות ובהפקות תיאטרון בלונדון.
ערך את הופעות הבכורה הקולנועיות שלו בסרטו של השחקן הוולשי זוכה האוסקר אנתוני הופקינס "אוגוסט" ולצד אחיו השחקן ללייר איוואנס בקומדיה "תאומי העיירה".
הופעת הפריצה שלו הייתה בקומדיה "נוטינג היל", בה גילם את ספייק, שותפו המוזר לדירה של בעל חנות הספרים ויל טאקר (יו גרנט). על הופעתו היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2000 הופיע בקומדיות "המחליפים" בתפקיד הכדורגלן הוולשי נייג'ל וולף, "שטן על הזמן" בתור אדריאן בנו של השטן (הרווי קייטל) ו"קווין ופרי קורעים את איביזה" בתור הדיג'יי המפורסם אייבל פול.
ב-2001 שיחק איוואנס בקומדיה של מישל גונדרי וצ'ארלי קאופמן "המין האנושי" בתפקיד פאף והשתתף בדרמה "חדשות הספנות".
ב-2004 זכה לביקרות טובות על התפקיד שלו בדרמה "אין סוף לאהבה" בתור המחלץ ג'ד פארי לצידו של דניאל קרייג והשתתף בדרמה התקופתית "יריד ההבלים" בתפקיד קפטן ויליאם דובין.
ב-2007 הופיע איוואנס בדרמה התקופתית "אליזבת: תור הזהב" בתפקיד הכומר רוברט רסטון ובסרט האימה "מקור הרוע" בתור מפקד הכוח הפשיסטי המורה לבשל את אחותו של ד"ר חניבעל לקטר.
ב-2009 שיחק בדרמה הבדיונית "מר אף אחד" בתור אביו של נמו (ג'ארד לטו) ובקומדיה המוזיקלית "רדיו רוק" בתור הדיג'יי גאווין קבאנה.
ב-2010 השתתף בסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות" בתפקיד קסנופליוס אביה של התלמידה לונה לאבגוד (אוונה לינץ').
איוואנס התבלט בשנה זו בתפקידים גדולים יותר בקומדיית הילדים "נני מקפי 2: הקסם חוזר" בתפקיד פיל גרין
ובדרמה העצמאית "גרינברג" בתור איבן שרנק חברו ונהגו של רוג'ר גרינברג (בן סטילר).
איוואנס נהג בסרט אף על פי שמעולם לא הוציא רישיון נהיגה.
בשנת 2011 שיחק את ג'יימס הוק במיני-סדרה "ארץ לעולם לא", לצד צ'רלי רואו. בשנת 2012 גילם את הלטאה בשובר הקופות "ספיידרמן המופלא" ,שם, הופיע כנבל הראשי. באותה שנה שיחק בקומדיה הרומנטית "עד החתונה זה יעבור" לצד ג'ייסון סיגל ואמילי בלאנט.
בשנת 2014 שיחק בדרמה הקומית "מצחיקה שכזאת" של הבמאי פיטר בוגדנוביץ', לצד ג'ניפר אניסטון, אוון וילסון וקתרין האן.
חיים אישיים

בשנת 2007 התארס איוואנס עם הדוגמנית והשחקנית סיינה מילר. הזוגיות התפרקה בפרידה מתוקשרת לאחר כשנה.
פילמוגרפיה

אוגוסט (1997)
תאומי העיירה (1997)
רוקדים בלונאסה (1998)
נוטינג היל (1999)
אלומיניום מעופש (2000)
אהבה, כבוד וציות (2000)
קווין ופרי קורעים את איביזה (2000)
המחליפים (2000)
שטן על הזמן (2000)
מלון (2001)
רוחות חג המולד (2001)
חדשות הספנות (2001)
המין האנושי (2001)
טריפ 51 (2001)
נישואים נוסח אנגליה (2002)
אהבה פורחת (2003)
אין סוף לאהבה (2004)
יריד ההבלים (2004)
חלום אמצע קיץ (2005)
כרומופוביה (2005)
גארפילד 2 (2006)
ארבעה שירים אחרונים (2007)
חניבעל: מקור הרוע (2007)
אליזבת: תור הזהב (2007)
לילות אל. איי (2009)
רדיו רוק (2009)
מר אף אחד (2009)
מר נייס (2010)
גרינברג (2010)
נני מקפי 2: הקסם חוזר (2010)
התשוקה לנגן (2010)
משחק התשוקה (2010)
הארי פוטר ואוצרות המוות (2010)
אנונימי (2011)
ספיידרמן המופלא (2012)
עד החתונה זה יעבור (2012)
עיני פנדה (2013)
מצחיקה שכזאת (2014)
מאדאם בובארי (2014)
Len and Company ‏(2015)
אליס מבעד למראה (2016)
דומיניון (2016)
המרגל - סנודן (2016)
מחיצת הזכוכית (2018)
סודות מדינה (2019)
לא ממושמעות (2020)
קינגס מן: ההתחלה (2021)
ספיידרמן: אין דרך הביתה (2021)
חבטה מנצחת (אנ') (2021)
ניאד (2023)
ונום: הריקוד האחרון (2024)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

ארץ לעולם לא (מיני-סדרה, 2011)
אלמנטרי (מייקרופט הומלס, 2012)
תחנת ברלין (2019-2016)
Temple‏ (2021)
בית הדרקון (2022)
שפסס כא רע

שפסס כא רע (במצרית עתיקה: "אצילית היא נשמתו של רע"; נפטר בערך בשנת 2458 לפנה"ס) היה השליט הרביעי או החמישי של השושלת החמישית (2494–2345 לפנה"ס) בתקופת הממלכה הקדומה של מצרים העתיקה. שפסס כא רע חי באמצע המאה ה-25 לפנה"ס והיה כנראה הבעלים של פירמידה לא גמורה באבו סיר, שננטשה לאחר מספר שבועות של עבודה בשלבים המוקדמים ביותר של בנייתה.
בהסתמך על מקורות היסטוריים, החוקרים המסורתיים האמינו ששפסס כא רע שלט במשך שבע שנים, ירש את נפריר כא רע קאקאי והקדים את נפרף רע על כס המלכות, מה שהפך אותו לשליט הרביעי של השושלת. הוא השליט שהידע עליו הוא המעורפל ביותר בשושלת זו והאגיפטולוג מירוסלב ורנר (אנ') טען בתוקף כי שלטונו של שפסס כא רע נמשך רק חודשים ספורים לכל היותר, לאחר שלטונו של נפרף רע. מסקנה זו מבוססת על מצבה ומיקומה של הפירמידה הלא גמורה של שפסס כא רע באבוסיר וכן על המספר הזעום של חפצי אמנות המיוחסים לשליט זה. הטיעונים של ורנר שכנעו מספר אגיפטולוגים כמו דארל בייקר (Darrell Baker) ואריק הורנונג (אנ').
יחסיו של שפסס כא רע עם קודמו ויורשו אינם ידועים בוודאות. ורנר הציע שהוא היה בנו של סחו רע ואח של נפריר כא רע קאקאי, שתפס לזמן קצר את כס המלכות לאחר מותו בטרם עת של קודמו ואחיינו, נפרף רע. ייתכן ששפסס כא רע בעצמו מת באופן בלתי צפוי או שאולי איבד את כס המלוכה לאחד מאחייניו, פרעה העתידי נ-אוסר איני. לא ניתן לשלול לחלוטין את האפשרות ששפסס כא רע היה שליט קצר מועד שאינו השתייך גנטית למשפחת המלוכה.
הערות שוליים

↑  Clayton 1994, p. 61.
↑  Abdallatif, Tareq Fahmy; Abd‐All, Esmat Mohamed; Suh, Mancheol; Mostafa Mohamad, Reem; El‐Hemaly, Ibrahim Aly (2005-04-05). "Magnetic tracing at Abu Sir (land of forgotten pyramids), northern Egypt". Geoarchaeology. 20 (5): 483–503. doi:10.1002/gea.20058. ISSN 0883-6353.
↑  Callender, V. G. (January 2011). "Curious Names of Some Old Kingdom Royal Women*". The Journal of Egyptian Archaeology. 97 (1): 127–142. doi:10.1177/030751331109700109. ISSN 0307-5133.
↑  Chauvet, Violaine (September 2002). "Abusir Realm of Osiris. Miroslav Verner". Near Eastern Archaeology. 65 (3): 214–215. doi:10.2307/3210886. ISSN 1094-2076.
מראי מקום

Clayton, Peter (1994). Chronicle of the Pharaohs. Thames & Hudson. ISBN 978-0-500-05074-3.
הילנד הול

הילנד הול (באנגלית: Hiland Hall;‏ 20 ביולי 1795 –  18 בדצמבר 1885) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו ב-1827, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1833–1843, וכמושל ורמונט ה-25 בשנים 1858–1860.
ראשית חייו

הילנד הול נולד בבנינגטון שבוורמונט, כבנם של נתניאל הול ושל אביגיל (לבית האברד) הול. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, למד משפטים בהדרכתו של הפרקליט של בנינגטון מרשל קרטר, ב-1819 התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע בבנינגטון.
קריירה פוליטית

ב-1827 היה הול חבר בית הנבחרים של ורמונט. בשנים 1828–1829 הוא היה פקיד המחוז של מחוז בנינגטון. בשנים 1828 - 1831 הוא היה פרקליט המדינה במחוז.
ב-1833 נבחר הול מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית כדי לאייש את המושב של ג'ונתן האנט שנפטר. הוא נבחר עוד פעמיים מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית ועוד פעמיים מטעם המפלגה הוויגית, ובסך הכול כיהן בבית הנבחרים מינואר 1833 ועד מרץ 1843. בעת כהונתו בבית הנבחרים היא היה יושב הראש של הוועדה לתביעות מלחמת העצמאות. ב-1842 הוא לא היה מועמד לתקופת כהונה נוספת.
בשנים 1843–1846 שימש הול כנציב הבנקים של ורמונט. לאחר מכן ועד 1850 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ורמונט. בשנה שלאחר מכן הוא היה המבקר השני של מחלקת האוצר של ארצות הברית. התפקיד הבא שלו, שבו הוא שימש עד 1854 היה נציב הקרקעות של ארצות הברית בקליפורניה. לאחר מכן הוא שב לוורמונט.
בשנים 1858–1860 כיהן הול כמושל ורמונט ה-25. ב-1861 הוא היה נציג לוועידת השלום שהתקיימה כמאמץ למנוע את פריצתה של מלחמת האזרחים האמריקאית.
חיים אישיים

ב-1818 נשא הול לאישה את דולי טאטל דייוויס, ולשניים נולדו שבעה ילדים. בתם לאורה, נישאה לאיש העסקים, עורך הדין והפוליטיקאי טרנור ו. פארק. בתם של לאורה וטרנור פארק, אליזבת הול פארק, נישאה לג'ון מקאלה, שכיהן כמושל ורמונט בשנים 1902–1904.
הול היה מלכתחילה הבעלים של הקרקע שכיום ניצב עליה הבית ההיסטורי פארק-מקאלה (אנ'), ומכר אותה לחתנו טרנור פארק בשנות ה-60 של המאה ה-19 כדי שפארק ייבנה עליה את ביתו. ב-1972 הוכנס הבית אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הילנד הול נפטר בספרינגפילד, מסצ'וסטס ב-18 בדצמבר 1885. הוא נטמן בבית הקברות הישן של בנינגטון. על שמו קרוי בית ספר בעיירה שפטסברי שבמחוז בנינגטון.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1579-1580
פסלון נפרף רע

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך יצירה:  סביבות 2460 לפנה"ס
 טכניקה וחומרים:  אבן גיר
 ממדים בס"מ
 גובה:  34 סנטימטרים
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  JE 98171
 מיקום:  המוזיאון המצרי קהיר שבמצרים
 
פסלון נפרף רע נמצא במספר שברים בחפירות צ'כוסלובקיות ב-1984 או 1985 בשרידי מקדש הפירמידה של המלך נפרף רע באבו סיר. הוא נוצר בסביבות שנת 2460 לפנה"ס וגובהו היה כ-34 סנטימטרים. הפסלון מוצג כעת במוזיאון המצרי בקהיר (JE 98171). בשל השימור הטוב של הפנים והצבעים השמורים היטב, זוהי אחת הדוגמאות המפורסמות ביותר של פיסול מלכותי מצרי המתוארך לתקופת הממלכה הקדומה.
פרטים

הפסל עשוי מאבן גיר ורודה ונמצא במספר שברים אך השרידים אינם שלמים. הוא מציג את המלך יושב על כס המלכות. האחרון חסר ברובו. המלך חובש פאה קצרה. על מצחו, קיים חור להחזקת אוראוס, הנחש הקדוש המופיע על עטרות המלכים והאלים של מצרים העתיקה, שנכון לימינו, אבד. השיער צבוע בשחור, מעל השפתיים צבוע שפם שחור. האף שבור חלקית. למלך היה זקן טקסי שנכון לימינו נחשב כמי שאבד. על צווארו יושב בז הפורש כנפיים על חלקו האחורי של ראש המלך. בשתי כיתוביות הוא מחזיק טבעת שן (אנ'). המלך מוצג חשוף חזה. בידו הימנית הוא מחזיק שרביט. הזרוע השמאלית חסרה ברובה. גם החלק התחתון של הגוף חסר בעיקרו. הברכיים המגולפות היטב נשמרו ומראות שהוא לבש חצאית שנדיט (Shendyt). ישנו שבר מהבסיס עם שרידי רגל ימין. על הבסיס מגולפת הכתובת הקצרה: מלך מצרים העליונה והתחתונה, נפרף רע, לנצח נצחים. לבסוף קיים שבר מחלקו האחורי של כס המלכות ושבר אחד נוסף, לא מעוטר, של הבסיס.
גילוי

השברים נמצאו בשלושה מקומות בתוך מקדש הפירמידה של נפרף רע. ארבעה מהם נמצאו באולם העמודים בחלק הדרום-מערבי של המקדש. שלושה שברים נוספים מגיעים מחדר אחסון ארוך, ממש דרומית לאולם זה, שני שברים נוספים מחדר קטן ממזרח לאולם.
מראי מקום

Miroslav Verner: Abusir XXVIII, The Statues of Raneferef and the Royal Sculpture of the Fifth Dynasty, Charles University, Prague 2017, ISBN 978-80-7308-745-6
הערות שוליים

↑  Mohamed Saleh, Hourig Sourouzian: Official Catalogue, The Egyptian Museum Cairo, Mainz 1987, ISBN 3805309422, catalogue no. 38
↑  Verner: Abusir XXVIII, The Statues of Raneferef, 119
↑  Verner: Abusir XXVIII, The Statues of Raneferef, 121
↑  Miroslav Verner: Supplément aux sculptures de Rêneferef découvertes à Abousir, in: Le Bulletin de l’Institut français d’archéologie orientale, 86 (1987), pl. LXV, online: 1
↑  Verner: Abusir XXVIII, The Statues of Raneferef, 116-117
סיפורו של מלח הספינה הטרופה

סיפורו של מלח הספינה הטרופה הוא סיפור מתקופת הממלכה התיכונה במצרים העתיקה על מסע אל מכרות המלך.
מידע היסטורי

"הספרות של המצרים הקדמונים" מאת ארנסט ווליס באדג', שפורסם ב-1914, קובע כי הפפירוס שהכיל את הסיפור נמצא בתוך הספרייה הקיסרית בסנט פטרסבורג. "ספרות מצרית קדומה כרך א'" של מרים ליכטהיים, שפורסם ב-1973, חוזר על כך, ומציין עוד כי הפפירוס, שנקרא "פפירוס לנינגרד 1115" (P. Leningrad 1115), נמצא כעת במוסקבה. ליכטהיים מציינת גם כי הפפירוס התגלה על ידי ולדימיר גולנישצ'ב בארמיטאז' הקיסרי של סנט פטרסבורג וכי הוא מתוארך לתקופת הממלכה התיכונה. בשנת 1911, קבע האגיפטולוג הצרפתי גסטון מספרו כי גולנישצ'וב גילה את הפפירוס בשנת 1880, והביא לידיעת חוקרים בקונגרס הבינלאומי החמישי של מזרחנים בברלין, בשנת 1881. הוא פרסם את התרגום המלא לצרפתית ב-1881 והוציא מהדורה טיפוסית מלאה ב-1913.
הסופר שהעתיק אותו, ומי שנטען כי הוא "מעולה באצבעות" (ערמומיות של אצבעות) למרות שביצע מספר אי-דיוקים בהעתקה, ידוע בשם Amenaa, או Ameni-amenna. החתימה של אמנה הוזכרה במהדורת 1987 של ספר השיאים של גינס כחתימה העתיקה ביותר ששרדה על פפירוס.
תקציר

הסיפור מתחיל במלח (šmśw = בן לוויה, משרת, המשמש ככותרת 'בן לוויה של פרעה') המודיע או המצהיר על שובו ממסע בים. הוא חוזר ממשלחת נכשלת, כנראה, וחושש כיצד פרעה יקבל אותו. מלווה מרגיע אותו, ומייעץ לו כיצד להתנהג בפני פרעה, וחוזר על הפתגם "פי אדם מציל אותו." כדי לעודד את אדונו, הוא מספר סיפור על מסע קודם שלו בו התגבר על אסון, כולל מפגש עם האל והמלך.
מלח של ספינה, המאוישת ב-120 מלחים, נפל מסיפון כאשר רוח פתאומית גרמה לגלים לעלות לגובה של שמונה אמות ונשטף על אי. שם הוא מצא מחסה ומזון (הוא אומר "לא היה שום דבר שלא היה שם"). בעודו מקריב מנחה לאלים, הוא שומע רעמים ומרגיש את האדמה רועדת ורואה נחש ענק מתקרב אליו. הנחש שואל אותו שלוש פעמים מי הביא אותו לאי. כאשר המלח לא עונה, הנחש לוקח אותו למקום בו הוא חי ושואל את השאלה שלוש פעמים נוספות. המלח חוזר על סיפורו, כעת אומר שהוא בשליחות עבור המלך.
הנחש אומר לו לא לפחד ושהאלים נתנו לו לחיות והביאו אותו לאי, ושאחרי ארבעה חודשים באי הוא יחולץ על ידי מלחים שהוא מכיר ויחזור הביתה. לאחר מכן מספר הנחש על טרגדיה שאירעה לו, ואומר שהוא היה באי עם 74 מבני משפחתו פלוס בת, ושכוכב נפל ו"עלו בו בלהבות". בתרגומים מסוימים, הבת שורדת; באחרים היא מתה עם השאר. הנחש מייעץ למלח להיות אמיץ ולשלוט בלבו, ואם יעשה כן יחזור למשפחתו.
כעת מבטיח המלח לנחש כי הוא יספר למלך על כוחו של הנחש וישלח לו מתנות רבות ויקרות, כולל מור וקטורת. בעודו צוחק עליו, אומר נחש שהמלח אינו עשיר, אלא שהוא (הנחש) הוא אדון פונת ושהאי עשיר בקטורת, וכשהמלח יעזוב הוא לא יראה שוב את האי כיון שיהפוך למים. ספינתו מגיעה לחלץ אותו, והנחש מבקש ממנו "לעשות לי שם טוב בעירך" ונותן לו מתנות רבות ויקרות, ביניהן תבלינים, קטורת, חטי פילים, כלבי גרייהאונד ובבונים.
המלח חוזר הביתה ונותן למלך את המתנות שלקח מהאי, והמלך מצמיד לו מלווה ונותן לו צמיתים. הסיפור מסתיים בכך שהאדון אומר למספר: "אל תהפוך את המצוין לידידי (כלומר, אל תתנהג ביהירות); מדוע לתת מים לאווז (פשוטו כמשמעו, ציפור) עם עלות השחר לפני שחיטתו בבוקר?"
ניתוח ופרשנות

עבור חלק מדובר בסיפור זך שנועד כמקור השראה או הרגעה למחשבה האצילית, אולי דומה למשהו כמו יצירה חצרנית המיועדת לאוזן המלוכה או להתחשבות באריסטוקרטים. אף על פי כן, הפרשנות של הסיפור השתנתה מההבנה הראשונית הנאיבית של הסיפור כסיפור פשטני של המסורת העממית לניתוח מתוחכם, שבו הנרטיב מתגלה כבעל מורכבות ועומק: נוסע נטרף מספינה, עוסק במאמץ רוחני (או מסע), במסע בקוסמוס, כדי לפגוש את האל המוסרי המתנה לדרך המוסרית כיצד לחזור למצרים. יתר על כן, ריצ'רד מתיוס כותב כי "כתב הפנטזיה העתיק ביותר הזה מכיל נרטיב ארכיטיפי של הסוגה: גיבור לא יזום ועממי במסע בים נזרק ממסלולו בסערה, נתקל באי קסום, מתעמת עם מפלצת ושורד, חכם יותר לאחר החוויה", ומציין בנוסף שהמפלצת (הנחש) היא המפלצת הגדולה ביותר בכל הזמנים - הדרקון, לפעמים נקרא 'וורם' (wurm)."
הסיפור עצמו מתחיל בסיפור מסגרת שבו מלווה או "חסיד" (באופן קונבנציונלי - אם כי לא בפפירוס - המכונה "המלח") מנסה לנחם את אדונו ("ראש העירייה", למרות שהוצע כי הם עשויים להיות במעמד שווה), שחוזר ממשלחת שנכשלה לכאורה, וחושש כיצד יקבל אותו המלך שלו.
שפת הסיפור צבעונית מאוד ובמקומות מסוימים קיימת פרוזה קצבית, למשל:
הגענו לגבולות הארץ ואוואט
עברנו ליד האי סנמוט,
חזרנו בשמחה
והגענו לארצנו.
מחבר הסיפור השתמש גם באליטרציות, למשל:
Maa sen pet / הם הביטו בשמים
Maa sen ta / הם הביטו על הארץ
Mak ibsen / ליבם היה
Er maut / אמיץ יותר מאריות.
הערות שוליים

↑  The Project Gutenberg EBook of The Literature of the Ancient Egyptians by E. A. Wallis Budge retrieved 17:21 29.9.11
↑  Lichtheim, Miriam, Ancient Egyptian Literature. University of California Press, 1975 ISBN 978-0-520-02899-9 p. 211.
↑  Maspero, Gaston (1911). Les Contes populaires de l'Égypte ancienne [The Tales of Ancient Egypt] (in French) (4th ed.). Paris: E. Guilmoto. p. 104.
↑  Golénicheff, Woldemar (1881). Sur un ancien conte égyptien. Notice lue au Congrès des Orientalistes à Berlin [On an Ancient Egyptian Tale. Notes read at the Congress of Orientalists in Berlin.] (in French). Leipzig: Breitkopf & Härtel.
↑  Golénischeff, W. S. (1913). Les papyrus hiératiques N 1115, 1116 A, 1116 B de l'Ermitage impérial de St.-Pétersbourg. SPb.
1 2  Fordham University retrieved 16;36 29.9.11
↑  Parkinson, Richard B.; Stephen Quirke Papyrus University of Texas Press 1995 ISBN 978-0-292-76563-4 p.29
↑  Alan Russell, ed. (1986). "Autographs and signatures". The Guinness Book of Records 1987. Guinness Books. p. 86. ISBN 0-85112-439-9.
↑  Сказки и повести Древнего Египта [Tales and Novels of the Ancient Egypt] (in Russian). Ленинград: Наука. 1979. p. 199.
↑  University of St Andrews this reference address retrieved from external links-[The hieroglyphic of The Shipwrecked Sailor, following the transcription on pp. 41-48 of Blackman (1932)] at 19:37 29.9.11
1 2  Egyptian Literary Compositions of the Middle Kingdom and Second Intermediate Period
↑  Parkinson, R.B. The Tale of Sinuhe and Other Ancient Egyptian Poems 1940-1640 B.C. Oxford University Press 1999 ISBN 978-0-19-283966-4 p89. [4]
↑  Baines, John "Interpreting the Story of the Shipwrecked Sailor" The Journal of Egyptian Archaeology, Vol. 76 (1990), pp. 55-72.
↑  Lichtheim, Miriam Ancient Egyptian Literature University of California Press 1975 ISBN 978-0-520-02899-9 p212
↑  Lichtheim, Miriam Ancient Egyptian Literature University of California Press 1975 ISBN 978-0-520-02899-9 p213.
↑  Rendsburg, Gary A. "Literary Devices in the Story of the Shipwrecked Sailor" Journal of the American Oriental Society, Vol. 120, No. 1 (Jan. - Mar., 2000), pp. 13-23
↑  Encyclopedia Britannica online retrieved prior to 19:19 29.9.11
↑  article by J. Baines interpreting the story of the shipwrecked sailor located at JStor retrieved approx 18:01 29.9.11
↑  Mathews, Richard Fantasy: The Liberation of Imagination Routledge 2002 ISBN 978-0-415-93890-7 p6.
↑  Сказки и повести Древнего Египта [Tales and Novels of the Ancient Egypt] (in Russian). Ленинград: Наука. 1979. pp. 154–155.
לקריאה נוספת

George Bass (2004). A History of Seafaring. Walker and Company. ISBN 0-8027-0390-9.
Bradbury, Louise. (1984–1985). "The Tombos Inscription: A New Interpretation." Serapis, 8, 1–20.
Bradbury, Louise. (1996). "Kpn-boats, Punt Trade, and a Lost Emporium." Journal of the American Research Center in Egypt, 33, 37–60.
Erman, Adolf. (1906) "Die Geschichte des Schiffsbrüchigen." Zeitschrift für Ägyptische Sprache und Altertumskunde (ZÄS), Bd 43, pp.1-26.
Erman, Adolf. (1923) "Die Literatur der Ägypter", Leipzig, pp.56-63.
Gardiner, Alan Henderson. (1909) "Notes on the Tale of Shipwrecked Sailor." Zeitschrift für Ägyptische Sprache und Altertumskunde (ZÄS), Bd 45, pp.60-66.
Kitchen, Kenneth A. (1993). "The Land of Punt." In Thurstan Shaw et al. (eds.), The Archaeology of Africa. London: Routledge, 587–608.
Maspero, Gaston. (1911). "Les Contes populaires de l'Égypte ancienne." Quatrième édition, Paris, pp.104-114.
Redmount, Carol A. (1995). "The Wadi Tumilat and the 'Canal of the Pharaohs'." Journal of Near Eastern Studies, 54, 127–35.
Segert, Stanislav. (1994). "Crossing the Waters: Moses and Hamilcar." Journal of Near Eastern Studies, 53, 195–203.
Sethe, Kurt. (1907-1908) "Bemerkungen zur Geschichte des Schiffsbrüchigen." Zeitschrift für Ägyptische Sprache und Altertumskunde (ZÄS), Bd 44, pp.80-87.