בית פוג'יווארה
תקופת הייאן > שלטון פוג'יווארה בתקופת הייאן

שליטתם של בני פוג'יווארה הייתה המאפיין העיקרי של השלטון בתקופת הייאן. קיוטו הייתה הבסיס הטוב ביותר מבחינה גאופוליטית, בשל מיקומה על נהר שמוביל לים, ובשל נגישותה לדרכים המגיעות ממזרח המדינה.
מעט לפני המעבר לקיוטו, ביטל הקיסר את חוק ההלאמה הכללי בשנת 792, ומיד החלו להתהוות צבאות פרטיים. פוג'יווארה, טאירה ומינמוטו היו בין החמולות הבולטות אשר נתמכו על ידי המעמד הצבאי החדש.
במאות התשיעית והעשירית עברה השליטה במדינה מהקיסר לחמולות החזקות. יפן בתקופה זו הייתה שקטה, אך אף על פי שהמשכיות הקיסרים הובטחה למשפחה הקיסרית על ידי תורשה, הכוח החל שוב לעבור לחמולה הגדולה ביותר, חמולת פוג'יווארה.
כעת הפכו המנהלות הפרטיות של החמולה למוסדות ציבוריים. כחמולה החזקה ביותר, החליטו בני חמולת פוג'יווארה החלטות מדיניות רבות, כגון החלטה על יורש העצר לקיסרות. ענייני הממשלה עורבו עם ענייני החמולה, במוסדות ציבוריים, מנזרים ואפילו במשפחת הקיסרות.
כשם שחמולת הסוגה נטלה את השליטה על הכתר במאה ה-6, כך התמזגה חמולת הפוג'יווארה על ידי נישואין עם משפחת הקיסרות, ואחד מבני המשפחה עמד תמיד בראש המשרד הפרטי של הקיסר. בן חמולה נוסף מונה ליועץ לקיסר קטין שהיה נכדו, ואחר כך מונה בן חמולה נוסף כיועץ לקיסר הבגיר. לקראת סוף המאה ה-9, ניסו מספר קיסרים, ללא הצלחה, להפטר מחמולת פוג'יווארה. לעומת זאת, לתקופה מסוימת, בזמן שלטונו של הקיסר גו-דאיגו, הושעו כל בני פוג'יווארה מתפקידם, והקיסר שלט באופן ישיר.
למרות זאת, הפוג'יווארה לא איבדו מכוחם בזמן שלטון גו-דאיגו, אלא רק התחזקו. השליטה על מרכז יפן נחלשה, ופוג'יווארה, ביחד עם עוד חמולות גדולות ומוסדות דתיים, אגרו הון עצום ותוארי שואן רבים בתחילת המאה העשירית. בתקופת הייאן הפכו השואנים לעצמאיים, ומוסדות דתיים גדולים לא חדלו מלחפש שטחים חופשיים, ובכך לנצל פטור ממסים וחסינות מבקורת של הממשלה. בעלי האדמות הפרטיים ראו בזה הזדמנות רווח, ונתנו את האדמות בתמורה לחלק מהתפוקה. אנשים ואדמות עקפו באופן הדרגתי את שיטת המיסוי והפיקוח, ובכך בעצם חזר האזור לתקופה של לפני רפורמת טאיקה.
תוך מספר עשורים ממותו של הקיסר גו-דאיגו, שבו הפוג'יווארה ושלטו בחצר הקיסרות באופן מוחלט. בשנת 1000, יכול היה פוג'יווארה נו מיצ'ינאגה להכתיר ולהוריד מכיסאם קיסרים כאוות נפשו. לממשלה הישנה כמעט ולא נשארה סמכות, וכל ענייני המדינה נוהלו דרך מוסדות המנהלה של חמולת פוג'יווארה. חמולת פוג'יווארה הפכה למה שההיסטוריון ג'ורג' ב. סנסום כינה "דיקטטורים תורשתיים".
הפוג'יווארה שלטו בתקופת פריחה ושגשוג, תרבותי ואומנותי, בתוך חצר הקיסרות ובקרב האצולה. היה עניין רב בשירה ובספרות יפנית. הכתב היפני נשען שנים על הכתב הסיני, אך כעת התווספו אליו עוד שני סוגי כתיב: קאטאקאנה, כתב הנעזר בזיכרון הסימנים הסיניים, והיראגאנה, אשר מעגל את התווים של הקאטאקאנה. ההיראגאנה נתן ביטוי למילה המדוברת, ובכך גם לספרות היפנית המקומית, אשר נכתבה בעיקר על ידי נשות החצר הקיסרית, אשר לא למדו את הכתב הסיני כבני זוגם. שלוש נשים מסוף המאה העשירית ותחילת המאה האחת עשרה הציגו את נקודת מבטן על החיים ורומנטיקה בחצר הייאן עם "שנות קורי העכביש" (Kagero Nikki), מאת "אמא של מיצ'יטסונה", "ספר הכרית" (Makura No Sōshi), מאת סֵיי שוּנאגוֹן ו"סיפורו של גנג'י" (Genji Monogatari), הרומן הראשון שנכתב אי פעם, מאת מורסקי שיקיבו (בת פוג'יווארה בעצמה). אמנות מקומית גם התפתחה תחת שלטון פוג'יווארה, לאחר מאות שנים של חיקוי אומנות סינית. ציורים בעלי צבעים חיים של חיי החצר וסיפורי על מקדשים ומנזרים הפכו פופולריים מאמצע עד סוף תקופת הייאן, וסללו את הדרך לאמנות היפנית עד ימינו.
הידרדרות בייצור המזון, גידול האוכלוסייה ומאבקים על משאבים בין שלוש החמולות הגדולות הביאו לירידת כוחה של חמולת פוג'יווארה, וגרמו למרידות צבאיות מאמצע המאה העשירית ובמאה האחת עשרה. בני חמולת פוג'יווארה, טאירה ומינמוטו, כולם נצר למשפחה הקיסרית, החלו להילחם זה בזה, ודרשו שליטה בחלקים שונים ביפן, הקימו שלטונות עצמיים, ובכך בעצם הפרו את השקט ששרר ביפן.
חמולת פוג'יווארה שלטה בכתר עד תקופת שלטונו של הקיסר גו-סנג'ו, הקיסר הראשון שלא נולד לאם בת פוג'יווארה מאז המאה ה-9. הקיסר, שהחליט להחזיר לכתר את כוחו תוך הנהגת שלטון אישי תקיף, בצע רפורמות שמטרתן לרסן את השפעת פוג'יווארה. הוא גם הקים משרד שהיה אחראי על רישום ואיסוף מידע על שטחים ואדמות, ובכך התכוון להחזיר את הסדר למרכז המדינה. רבים מתארי השואן לא ניתנו באופן רשמי וחוקי, ובעלי אדמות רבים, בהם פוג'יווארה, חששו לאבד את אדמותיהם. הקיסר גו-סנג'ו הקים גם את המשרד אין נו צ'ו, המשרד לקיסרים מתנזרים, אשר הגן על הקיסרים הפורשים אשר הקדישו את חייהם לשליטה מאחורי הקלעים.
האין נו צ'ו מילא את החלל שהשאירו בני חמולת פוג'יווארה עם נפילת כוחם. במקום להיות מסולקים, הוחזרו בני פוג'יווארה לעמדותיהם הישנות כמושלים וכו', אך התעלמו מהם בתהליך קבלת ההחלטות. עם הזמן, הוחלפו רוב בני החמולה בבני חמולת המינמוטו שהחלה לצבור כוח. בזמן שבני פוג'יווארה נכנעו לחילוקי דעות בתוך עצמם, והתחלקו לקבוצה צפונית וקבוצה דרומית, משרד האין נו צ'ו איפשר למשפחת הקיסרות לרכז את ההשפעה על הכתר אצלם. התקופה משנת 1086 עד שנת 1156 התאפיינה בעליונותו של האין נו צ'ו ועליית כוחו של המעמד הלוחם במדינה. כוח צבאי, ולא סמכות מדינית, שלטו בממשלה.
מאבק על ירושת הכתר באמצע המאה השתים עשרה, נתן לפוג'יווארה הזדמנות לחדש את כוחם. פוג'יווארה נו יורינאגה צידד בקיסר שפרש בקרוב אלים בשנת 1158, כנגד היורש החוקי, שנתמך על ידי טאירה ומינמוטו. בסופו של דבר, הושמדה חמולת פוג'יווארה, שיטת הממשל הישנה הוחלפה, ומוסד האין נו צ'ו איבד את כוחו כאשר המעמד הלוחם נטל לעצמו את השליטה על ענייני המדינה, דבר שהיווה נקודת מפנה בהיסטוריה של יפן. בתוך שנה, התנגשו חמולות מינאטומו וטאירה, ותקופת עליונות של טאירה בת עשרים שנה החלה. חמולת טאירה התפתתה לחיי החצר והתעלמה מהבעיות בפרובינציות. לבסוף, הגיח מינאמוטו נו יוריטומו מבסיסו בקאמאקורה, והביס את טאירה, ואתם את הקיסר הצעיר אנטוקו, ובכך ניצחו במלחמת גנפיי.
לאחר התמוטטות זאת, הפנו הצאצאים של בני חמולת פוג'יווארה את תשומת לבם מפוליטיקה לאמנות, ובכך סיפקו לנו את האמנים הגדולים פוג'יווארה נו שוּנזֵיי ופוג'יווארה נו טֵייקה.