stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם הנרי ביסל
קריירה פוליטית

בשנים 1840–1842 היה ביסל חבר בבית הנבחרים של אילינוי. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין, ופתח משרד עורכי דין בעיר בלוויל שבמחוז סנט קלייר, אילינוי. ב-1844 הוא היה לפרקליט התובע של המחוז.
ביסל שירת כקצין בדרגת קולונל במלחמת ארצות הברית-מקסיקו ברגימנט הרגלים המתנדבים השני של אילינוי, שם הוא לקה ככל הנראה במחלת העגבת שפגעה במצב בריאותו והובילה למותו בגיל 48.
ביסל נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרסים ה-31 וה-32, וכדמוקרט עצמאי לקונגרס ה-33, ובסך הכול כיהן בבית הנבחרים בשנים 1849–1855. בשתי כהונות הקונגרס הראשונות הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לעניינים צבאיים של הבית. ב-1854 הוא לא היה מועמד לבחירה לתקופת כהונה נוספת.
ביסל, כמי שהיא נאמן לעקרונותיו כמתנגד העבדות, פיתח סלידה מוחלטת לעמיתיו ממדינות הדרום, שאותם הוא תיאר באופן קולקטיבי "חצופים, שתלטנים ובריונים מעבר לכל השקפת עולם". נאום שלו שנמשך כמעט שעה במליאת הבית, כנקמה על תגובות מעוותות לשיטתו של חבר בית הנבחרים הדמוקרטי מווירג'יניה ג'יימס סדון, בהתייחס לקרב בואנה ויסטה (אנ') בו השתתף ביסל, זכה להכרתם של עמיתיו של ביסל מלואיזיאנה, אך העלה את חמתו של ג'פרסון דייוויס, שחש עלבון מהדברים שנאמרו בנאום. דייוויס קרא לביסל להתמודד מולו בדו-קרב, מסוג הקריאות שחברי הקונגרס ממדינות הצפון נהגו לסרב להן. ביסל לא רק שנענה לאתגר, אלא כמי שנקרא להיענות לו, הוא ניצל את זכותו לבחור בכלי הנשק ובחר ברובה מוסקט צבאי טעון בכדור עופרת לטווח קצר. כתוצאה מכך הסכים דייוויס בחוכמה לקבל הסבר נוסף להערות הפוגעניות לכאורה בנאומו של ביסל.
עובדה מעניינת בנוגע לתקרית זו, היא שהסכמתו להשתתף בדו-קרב פסלה אותו מלכהן במשרה מטעם מדינת אילינוי על פי חוקת המדינה מ-1848. כל פקידי הממשל במדינה, כחלק משבועת האמונים שלהם, נשבעו שלא להשתתף מעולם בדו-קרב, בין אם כמשתתפים, בין אם כמי שיקבלו את האתגר להשתתף, ובין אם כמשנים בדו-קרב. כששב ביסל לאילינוי לאחר שניתק את קשריו עם סטיבן דאגלס על רקע סוגיית הרחבת העבדות, הוא הצטרף לסיעתו של אברהם לינקולן ואל המפלגה הרפובליקנית. בבחירות למשרת המושל של 1856, היה לינקולן נחוש בדעתו שדמוקרט לשעבר יהיה בעל הסיכויים הטובים ביותר להביס את מועמד הדמוקרטים ויליאם אלכסנדר ריצ'רדסון, שהיה בן חסותו של דאגלס. באותה תקופה היה ביסל משותק חלקית, והיה מסוגל להתהלך רק בעזרת מקל הליכה, "ובסיוע של זרוע ידידותית". ב-29 במאי אותה שנה הוא זכה במועמדות הרפובליקנים למשרת המושל.
מושל אילינוי

הדמוקרטים ניצלו היטב את סוגיית הדו-קרב של ביסל במשך כל מערכת הבחירות, וגם לאחריה. בבחירות הכלליות הוא זכה ב-4,787 קולות (46.3 אחוזים) במירוץ בו השתתפו שלושה מועמדים. העובדות היו ברורות: בהנחה שביסל נשא את השבועה לא לקחת חלק בדו-קרב, ניתן היה לומר שהוא נשא שבועת שקר. ביסל השיב להאשמות אלו בציינו שקבלת האתגר להשתתפות בדו-קרב התרחשה במחוז קולומביה, ולפיכך לא קשורה לחוקת אילינוי. העבירה כשלעצמה, כמובן, הייתה שבועת השקר, שבוצעה כאשר ביסל, באישורם בשתיקה של הרפובליקנים, נשא אותה בספרינגפילד.
ביסל, שבשלב זה היה מסוגל להתהלך רק בעזרת קביים, היה מושל אילינוי היחידי שהושבע לתפקידו בתוך מעון המושל הרשמי עצמו. במשך תקופת כהונתו שנמשכה קצת יותר משלוש שנים, הוא מעולם לא נכנס לבניין הקפיטול המדינתי. כל ענייני המדינה התנהלו מהקומה השנייה של מעון המושל. ביסל כיהן כמושל מ-12 בינואר 1857 ועד למותו.
חיים אישיים

ב-1840 נשא ביסל לאישה את אמילי סוזאן ג'ונס, שהלכה לעולמה ב-1852. ב-1854 הוא נישא בשנית לאליזבת קיין, בתו של הסנאטור לשעבר מטעם אילינוי, אליאס קיין.
ויליאם הנרי ביסל נפטר במעון המושל בספרינגפילד ב-18 במרץ 1860 בעת כהונתו כמושל. הוא היה מושל אילינוי הראשון שנפטר בעת כהונתו, ונטמן בבית הקברות אוק רידג' שבעיר.
לקריאה נוספת

Howard, Robert (1988). Mostly Good and Competent Men. Springfield, Illinois: Illinois Issues and the Illinois State Historical Society. pp. 108-115.
הערות שוליים

↑  William Henry Bissell - A Continent Divided: The US-Mexico War
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1189944715  ISNI: 0000 0000 4945 8312  LCCN: nr98015236  SNAC: w63b68s3  US Congress: B000492  VIAF: 54061349   WorldCat (עם VIAF): 54061349
ויליאם ואייט ביב

ויליאם ואייט ביב (באנגלית: William Wyatt Bibb;‏ 2 באוקטובר 1781 –  10 ביולי 1820) היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אלבמה הראשון מדצמבר 1819 ועד למותו בתאונת רכיבה על סוס. לפני כן הוא כיהן כסנאטור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה. הוא היה הראשון מבין שלושת האישים היחידים בהיסטוריה של ארצות הברית שכיהנו כסנאטורים מטעם מדינה אחת וכמושלים מטעם מדינה אחרת. על שמו קרויים מחוזות בכל אחת משתי המדינות שאותן הוא ייצג.
קורות חייו

ויליאם ואייט ביב נולד במחוז אמיליה שבווירג'יניה כבנם של קפטן ויליאם ביב, קצין בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית וחבר בבית המחוקקים המדינתי, האספה הכללית של וירג'יניה, ורעייתו, סאלי (לבית ואייט) ביב.
בערך ב-1784 עבר ויליאם ביב האב דרומה עם משפחתו, יחד עם מספר גדול של תושבי וירג'יניה שהתלוו לגנרל ג'ורג' מתיוס, גיבור קרב ברנדיוויין (אנ') בפנסילבניה. רוב ההולכים אחר מתיוס היו גם הם ותיקי המלחמה, שהגיעו עם בני משפחותיהם, וניצלו את ההזדמנות שהעניקה האומה החדשה לחיילים לשעבר מענקי קרקעות במקום שכר. הם הקימו חוות לגידול טבק באדמות הפוריות סביב להתמזגות הנהרות ברוד וסוואנה (אנ') באזור צפון-מזרח ג'ורג'יה. משפחת ביב הייתה אחת המשפחות החלוציות הראשונות במחוז אלברט.
ויליאם ואייט ביב התחנך ככל הנראה אצל מורים פרטיים לפני שהחל ללמוד בקולג' ויליאם ומרי (אנ') שבוויליאמסבורג, וירג'יניה ובבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה. ב-1801 הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה, שב לג'ורג'יה, והחל לעסוק ברפואה בעיירה פיטרסבורג. ב-1803 הוא נשא לאישה את מרי פרימן.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1802, בגיל 21, נבחר ביב לבית הנבחרים של ג'ורג'יה. הוא החל לכהן ב-1803 למשך תקופת כהונה של שנתיים. ב-1806 הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית כדי לאייש את המושב שהתפנה בשל התפטרותו של תומאס ספלדינג. ביב נבחר מחדש לבית הנבחרים ארבע פעמים וכיהן בו עד נובמבר 1813.
כפי שהיה נהוג אז, נבחר ביב על ידי בית המחוקקים של מדינתו לכהן בסנאט של ארצות הברית, זאת כדי לאייש את המושב שהתפנה עקב התפטרותו של ויליאם קרופורד. בסנאט כיהן ביב עד נובמבר 1816.
כסנאטור, התנגד ביב ב-1816 לניסיון לביטול חבר האלקטורים ולשינוי שיטת הבחירה של נשיא ארצות הברית בבחירות כלליות, ודיבר בכנות על היתרונות שמדינות העבדות הפיקו מחבר האלקטורים. במליאת הסנאט הוא טען שבשיטת הבחירות הכלליות, מדינות אלו "יאבדו את הפריווילגיות שהחוקה מעניקה להן, להחשבת כל עבד כשלוש-חמישיות של אדם חופשי לצורך קביעת היקף ייצוגן בבית הנבחרים. הדבר יזיק להן מאוד".
מושל אלבמה

ב-1817 מינה הנשיא ג'יימס מונרו את ביב כמושל הראשון של טריטוריית אלבמה, שהוקמה על חלק משטחה של טריטוריית מיסיסיפי. ב-14 בדצמבר 1819 היית אלבמה למדינה ה-22 של ארצות הברית.
משימתו העיקרית של ביב הייתה להקים את ממשלת המדינה. ועידת החוקה של המדינה התקיימה בהאנטסוויל. ביב נבחר כמושל אלבמה הראשון לאחר שזכה ב-8,342 קולות מול 7,140 הקולות שקיבל יריבו מרמדיוק ויליאמס. בירת המדינה הראשונה נקבעה ב-1820 בעיירה החדשה קהאבה שעל גבול המדינה, אך ב-1826 הועברה הבירה לטסקלוסה, ובסופו של דבר נקבעה הבירה מונטגומרי ב-1846.
במהלך תקופת כהונתו של ביב כמושל, הוקמה המיליציה של אלבמה, והחלו התהליכים להקמת מערכת המשפט המדינתית, לצד ארגון ומינוי השופטים של בית המשפט העליון של אלבמה.
לתפקיד התובע הכללי של אלבמה נבחר הנרי היצ'קוק, שבתחילה החזיק גם בתפקיד מזכיר המדינה. זמן קצר לאחר מכן נבחר מזכיר המדינה השני תומאס א. רודג'רס. המושב הראשון של בית המחוקקים המדינתי התקיים מ-25 באוקטובר ועד 17 בדצמבר 1819. כסנאטורים הראשונים של אלבמה נבחרו ויליאם רופוס קינג וג'ון ו. ווקר.
עד היום, ביב הוא אחד משלושת האישים היחידים בארצות הברית שכיהנו כמושלים של מדינה אחת וכסנאטורים מטעם מדינה אחרת. השניים האחרים הם סם יוסטון, שלצד תפקידיו הפוליטיים האחרים, כיהן כמושל טנסי השישי וכסנאטור מטעם טקסס (מדינה שכמו אלבמה, לא הייתה קיימת כאשר הוא כיהן כמושל), ומיט רומני, שכיהן כמושל מסצ'וסטס ה-70 וכיום מכהן כסנאטור מטעם יוטה.
מותו

ב-10 ביולי 1820, נפל ויליאם ואייט ביב מסוסו במהלך סופת רעמים קשה, ונפטר כתוצאה מפציעות פנימיות בגופו, כשהוא בן 38 בלבד. אחיו, תומאס ביב, כיהן כנשיא הסנאט של אלבמה, ומילא את שארית תקופת כהונתו של אחיו המנוח. ביב נטמן בחלקת הקבר המשפחתית שבקוסדה, אלבמה. ב-1921 הונצחה דמותו, יחד עם מושל אלבמה אז, תומאס קילבי, על מטבע של חצי דולר לציון מאה שנים להקמת המדינה.
הערות שוליים

↑  Alexander Keyssar, Why Do We Still Have the Electoral College?, Harvard University Press, 2020, pp. 175-176.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1175398357  ISNI: 0000 0000 3059 2909  LCCN: n88662171  SNAC: w61c20vw  US Congress: B000434  VIAF: 21261697   WorldCat (עם VIAF): 21261697
פיט דומניצ'י

פייטרו ויצ'י דומניצ'י (באנגלית: Pietro Vichi Domenici‏; 7 במאי 1932 – 13 בספטמבר 2017) היה פוליטיקאי אמריקאי, שבמשך 36 שנים רצופות ייצג את מדינת ניו מקסיקו בסנאט של ארצות הברית. נוכח תקופת כהונתו הממושכת, דומניצ'י הוא הסנאטור שכיהן את תקופת הכהונה הארוכה ביותר בקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת ניו מקסיקו. לאחר תום כהונתו בסנאט נעשה עמית בכיר במרכז למדיניות דו-מפלגתית.
ביוגרפיה

דומניצ'י נולד באלבקרקי שבניו מקסיקו, בנם של אלדה (לבית וישי), שהגירה באופן לא חוקי לארצות הברית, וכרובינו דומניצ'י. שני הוריו נולדו במודנה שבאיטליה. אחרי יום לימודיו, נהג דומינצ'י לעבוד במכולת של אביו. ב-1950 סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון נט מרי שבאלבקרקי. במשך שנתיים למד במכללת סנט ג'וזף בטרם השלים לימודי תואר ראשון בחינוך באוניברסיטת ניו מקסיקו ב-1954. במשך עונה אחת הצטרף דומניצ'י לקבוצת הכדורסל "דוכסי אלבקרקי", מועדון-בן של ברוקלין דודג'רס.
הוא לימד מתמטיקה בחטיבת הביניים "גארפילד ג'וניור היי" השוכנת בלב אלבקרקי. ב-1958 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת דנוור שבדנוור, קולורדו, ואחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בעיר הולדתו. ב-1966 התמודד דומניצ'י לנציבות עיריית אלבקרקי וב-1968 נבחר ליושב ראש הנציבות. ב-1970 דומניצ'י התמודד לתפקיד מושל ניו מקסיקו אך הפסיד ליו"ר בית הנבחרים של ניו מקסיקו לשעבר ברוס קינג, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות 1972 התמודד דומניצ'י לסנאט של ארצות הברית ובכך נהפך לרפובליקני הראשון מניו מקסיקו שנבחר לייצג מדינה זו בסנאט זה 38 שנים. להיבחרו אל הסנאט תרם ניצחונו המוחץ של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות שהתקיימו במקביל על הסנאטור ג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית. דומניצ'י זכה ב-54% מקולות הבוחרים לעומת 46 האחוזים להם זכה מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ק דניאלס.
דומניצ'י נבחר לאחר מכן מחדש בשנים 1978, 1984, 1990, 1996 וב-2002, והוא עד היום הסנאטור בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר מטעם ניו מקסיקו, לאחר שכיהן בסנאט 36 שנים ברציפות. בעת פרישתו, היה דומניצ'י חבר בוועדת ההקצבות, בוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע, בוועדת התקציב ובוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים. ב-1998 הצביע דומניצ'י בעד הרשעתו של הנשיא ביל קלינטון במהלך משפט הדחתו. הוא גם נלחם למען כיסוי ביטוחי בריאות רחב יותר עבור אנשים הנאבקים במחלות נפש. בתו קלייר, אחת משמונת הילדים שחבק עם רעייתו ננסי, אובחנה כחולה בסכיזופרניה.
לפני בחירות אמצע הכהונה ב-2006 התקשר דומניצ'י ולחץ — על פי החשד — על דייוויד איגלסיאס, תובע פדרלי בניו מקסיקו, במטרה להאיץ הגשת כתבי אישום בחקירת שחיתות פדרלית בה היו מעורבים בין היתר חברי הסנאט של ניו מקסיקו לשעבר מהמפלגה הדמוקרטית. כשאיגלסיאס השיב כי כתבי אישום לא יוגשו עד לפחות דצמבר, אמר דומניצי "אני מאוד מצטער לשמוע את זה", ושיחת הטלפון נותקה. נימוסי הטלפון של דומניצ'י היו נושא למאמר שפורסם מאוחר יותר בכתב העת "אלבקרקי ג'ורנל", שציטט מספר רב של מקורות עלומי-שם שטענו כי דומניצ'י התייחס אליהם בגסות באמצעות ניתוק לאחר שהביעו דעה מנוגדת או קיבל תשובה לא משביעת-רצון. איגלסיאס פוטר כחודש לאחר מכן על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. בהצהרה שמסר במרץ 2007 הודה דומניצ'י כי אכן ניהל שיחה כזו. ועדת האתיקה של הסנאט פתחה בחקירה האם דומניצ'י ניסה לכפות את מרותו על איגלסיאס, אך ביולי 2010 נסגרה החקירה בלא מציאת הוכחות לעבירה פלילית.
ב-4 באוקטובר 2007 הודיע דומניצ'י כי בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה שביעית בסנאט ובכך ועל אי-התמודדותו לקראת בחירות 2008. אל מושבו בסנאט נבחר טום יודול מהמפלגה הדמוקרטית. לאחר תקופת כהונתו בסנאט היה עמית בכיר במרכז למדיניות דו-מפלגתית בוושינגטון הבירה. בספטמבר 2017 הלך דומניצ'י לעולמו בגיל 85.
הערות שוליים

↑  ג'ון ברסנהאן, Longtime GOP senator Pete Domenici dies, באתר פוליטיקו, 13 בספטמבר 2017 (באנגלית)
↑  בריאן ניילור, Pete Domenici, Former Senator And Balanced-Budget Advocate, Dies, באתר NPR‏, 13 בספטמבר 2017 (באנגלית)
↑  ארה"ב: ביטוח בריאות יכלול טיפול נפשי, באתר וואלה, 15 בפברואר 2007
↑  ויל דנהאם, Former U.S. Senator Pete Domenici, heavyweight on budget, energy issues, dies, באתר רויטרס, 13 בספטמבר 2017 (באנגלית)
↑  קית' שניידר, Pete Domenici, Long a Powerful Senate Voice on Fiscal Policy, Dies, at 85, באתר הניו יורק טיימס, 13 בספטמבר 2017 (באנגלית)
↑  פול סטריינהאוזר, Domenici announces his retirement from Senate, באתר CNN‏, 4 באוקטובר 2007 (באנגלית)
↑  AP‏, Pete Domenici, former GOP senator from New Mexico, dies at 85, באתר לוס אנג'לס טיימס, 13 בספטמבר 2017 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007332473705171  GND: 119010658  ISNI: 0000 0000 1045 8550  LCCN: n80062387  NARA: 10582325  NDL: 00988513  US Congress: D000407  VIAF: 64808344   WorldCat (עם VIAF): 64808344
דיק דרבין

דיק דרבין, סגן הנשיא ג'ו ביידן, הנשיא ברק אובמה ומנהיג הרוב בבית הנבחרים סטני הוייר בארוחת צהריים בבית הלבן, 2009
ריצ'רד ג'וזף "דיק" דרבין (באנגלית: Richard Joseph "Dick" Durbin; נולד ב-21 בנובמבר 1944) הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת אילינוי מאז שנת 1997. דרבין מכהן כמצליף הדמוקרטי בסנאט מ-2005 ועד היום, וכן כמצליף הרוב בסנאט בשנים 2007–2015, וכן שוב מ-2021 ועד 2025. זהו התפקיד המפלגתי השני בבכירותו בהנהגת הסיעה הדמוקרטית בסנאט.
קורות חיים

דרבין נולד באיסט סנט לואיס, אילינוי, פרבר של העיר סנט לואיס שבמיזורי, לאבא ממוצא אירי ולאמא ילידת ליטא. הוא סיים את לימודיו בתיכון ב-1962 ולאחר מכן למד לתואר ראשון במשפטים ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנים 1966–1969. עם סיום לימודיו התמחה בספרינגפילד ועסק בייעוץ משפטי לסגן מושל אילינוי בשנים 1969 - 1972, וכן לוועדה המשפטית בסנאט מדינת אילינוי משנת 1972 ועד ל-1982.
ב-1977 התמודד ללא הצלחה לסנאט המדינתי של אלינוי, ולאחר מכן התמודד לקמפיין למשרת סגן מושל אילינוי ב-1978, אשר גם הוא לא צלח, כאשר הוא ושותפו למרוץ נוצחו בבחירות על ידי המושל הרפובליקני המכהן וסגנו. משם המשיך ועבד במשך חמש שנים באוניברסיטת דרום אילינוי.
לאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1982, מטעם המחוז ה-20 של אילינוי, המכסה ברובו את עיר הבירה ספרינגפילד. הוא שירת בבית הנבחרים עד 1997. בשנת 1996 החליט להתמודד לסנאט מטעם מדינת אילינוי, וגבר על פאט קווין (מי שלימים יהיה מושל המדינה) בפריימריז הדמוקרטים, על מנת להתמודד על מושבו של הסנאטור הדמוקרטי הפורש פול סיימון. בבחירות הכלליות בנובמבר 1996 הביס דרבין את יריבו הרפובליקני, בפער של 15%. ב-2002 נבחר לכהונה שנייה. הוא חבר בסנאט בוועדה להקצאות, בוועדה המשפטית ובוועדה לחוקים ומנהל.
בשנת 2000 היה דרבין לאחד מהמועמדים הנשקלים על ידי אל גור לשמש לצדו כמועמד לסגן הנשיא. בסופו של דבר נבחר הסנאטור ג'ו ליברמן מקונטיקט.
דרבין הוא אחד הדמוקרטים הבכירים ביותר בסנאט, ומאז שנת 2005 מכהן כמצליף מפלגתו בסנאט, ותפקיד זה נחשב לשני ברמת חשיבתו, רק לאחר מנהיג הרוב או המיעוט. לאחר שהדמוקרטים השיגו שליטה על הסנאט ב-2007, החל לשמש כמצליף סיעת הרוב. הוא נבחר לכהונה שלישית ב-2008 ובנובמבר 2014 לכהונה רביעית, בפער של 10% על פני יריבו בכל הבחירות בהן עמד.
בסנאט משמש דרבין כחבר הבכיר בוועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית. מבחינת דעותיו הוא נחשב לאחד החברים הליברלים ביותר בסנאט.
במאי 2022 היה דרבין אחד מ-20 סנאטורים דמוקרטים שהאיצו בממשל האמריקאי לפעול כנגד פינוי פלסטינים ביהודה ושומרון, כחודש לאחר מכן היה אחד מ-24 סנאטורים דמוקרטים, שקראו לחקור את מותה של שירין אבו עאקלה, בספטמבר 2023 היה אחד מ-15 סנאטורים דמוקרטים שחתמו על מכתב נגד מתן פטור מוויזה, לישראלים ובנובמבר 2024 היה אחד מ-19 סנטורים דמוקרטים ועצמאים שתמכו באמברגו נשק על ישראל.
דרבין נשוי ללורטה שייפר ואב לשלושה ילדים. הוא קתולי באמונתו.
הערות שוליים

↑  Sen. Durbin charges to victory, will serve record 4th term, שיקגו טריביון, 4 בנובמבר 2014
↑  "Senate, 63 House Dems urge administration to intervene on Palestinian evictions", Jewish Insider, מאי 2022
↑  "Senate Dems call for U.S. involvement in investigation of Palestinian-American journalist’s death", Jewish Insider, יוני 2022
↑  "Who are the 15 Senate Dems urging Blinken to block Israel’s entry into the Visa Waiver Program?", Jewish Insider, ספטמבר 2023
↑  "Nineteen Senate Democrats vote to block U.S. aid to Israel"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007327823605171  GND: 1189865343  ISNI: 0000 0000 4536 8918  LCCN: no2002041999  SNAC: w6dn5qvw  US Congress: D000563  VIAF: 9510967   WorldCat (עם VIAF): 9510967
הנרי בולדווין

הנרי בולדווין (באנגלית: Henry Baldwin;‏ 14 בינואר 1780 –  21 באפריל 1844) היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה.
ביוגרפיה

הנרי בולדווין היה בן למשפחה אריסטוקרטית בריטית ששורשיה הגיעו עד למאה ה-17. הוא נולד בניו הייבן, קונטיקט, כבנם של מייקל בולדווין ותיאודורה וולקוט. אחיו למחצה היה אברהם בולדווין, שהיה חבר בית הנבחרים, סנאטור והנשיא הזמני של הסנאט. בולדווין למד בבית הספר הופקינס וב-1797, בגיל 17, הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מקולג' ייל. הוא המשיך את לימודיו בבית הספר למשפטים ליצ'פילד למד משפטים בקריאה עצמית ב-1798. הוא עבר לפיטסבורג והקים משרד עורכי דין מצליח. הוא השקיע בכבשנים לייצור ברזל מצפון לעיר, צעד שהוביל אותו לעבור למחוז קרופורד, שבו הוא נבחר כתובע במחוז השיפוטי החדש שהוקם אז, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1799–1801. הוא גם היה המוציא לאור של העיתון הרפובליקני Tree of Liberty.
לאחר מות אשתו הראשונה, מרנה נורטון, נישא בולדווין בשנית לסאלי אליקוט. ב-1816 נבחר בולדווין כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המחוז ה-14 של פנסילבניה מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. הוא נבחר מחדש לשתי תקופות כהונה נוספות, אך התפטר במאי 1822 בשל בריאותו הלקויה. לפני התפטרותו זרע בולדווין את זרעי הברית הפוליטית העתידית שלו עם הגנרל אנדרו ג'קסון כאשר ייעץ לו שהקונגרס יוותר על חקירה על פעילות צבאית תוקפנית בלתי מאושרת בפלורידה. ב-1828 גמל לו ג'קסון על שירותיו הפוליטיים במסעות הבחירות בבחירות לנשיאות של 1824 ושל 1828, כשהציג את מועמדותו של בולדווין לתפקיד מזכיר האוצר. ניסיונו הראשון של ג'קסון למנות את בולדווין לתפקיד נחסם על ידי הסנאט כאשר סגן הנשיא ג'ון קלהון התנגד לכך, בעיקר בשל עמדתו התקיפה של בולדווין בעד מדיניות להעלאת מיסים. כחבר בית הנבחרים היה בולדווין תומך בולט בהטלת מכסי מגן. הוא קיבל תמיכה מרפובליקנים עצמאיים ומפדרליסטים על עמדתו זו כצעד לאומי.
לאחר מותו של בושרוד וושינגטון, שכיהן כשופט במשך 32 שנים, החליט ג'קסון למנות את בולדווין במקומו. ב-6 בינואר 1830 אישר הסנאט את המינוי ברוב של 41 תומכים מול שני מתנגדים, על אף מאמציו של קלהון, ששני המתנגדים היו ממדינתו, קרוליינה הדרומית. ב-18 בינואר הושבע בולדווין לכהונתו והיה לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1831 שקל בולדווין להתפטר. במכתב ששלח לנשיא ג'קסון, הוא הלין על הרחבת הסמכויות של בית המשפט. כמה היסטוריונים מאמינים שבולדווין סבל אז ממחלת נפש. בכל אופן, הוא המשיך לכהן על כס השיפוט עד למותו.
השקפותיו

בולדווין היה מעורב אישית בתיקים שעסקו בעבדות. בפסק הדין "ג'ונסון נגד טומפקינס" (Johnson v. Tompkins) הוא הנחה את חבר המושבעים שאף על פי שקיומה של העבדות "הוא תיעוב לכל הרעיונות של זכויות טבעיות וצדק", על חבר המושבעים לכבד את המעמד המשפטי של העבדות. הוא היה השופט העליון היחידי שהגיש חוות דעת מיעוט בפסק הדין ארצות הברית נגד לה אמיסטאד, שבו כתב השופט ג'וזף סטורי את החלטת בית המשפט לשחרר 36 בגירים וילדים אפריקאים שהיו על סיפון הספינה לה אמיסטאד. בפסק הדין "גרובס נגד סלאוטר" (Groves v. Slaughter) הוא הביע בתקיפות את דעתו, שכסוגיה חוקתית, עבדים הם רכוש, לא בני אדם.
בפסק דין פדרלי אחר, פירש בולדווין את סעיף "הזכויות והחסינויות" של החוקה. בתיק זה, "מגיל נגד בראון" (Magill v. Brown), טען בולדווין: "אנו חייבים איפוא לקבל זאת כזכות שניתנה לאזרחי המדינה בוועידה, לאזרחי כל שאר מדינת האיחוד, את הזכויות והחסינויות של אזרחי מדינה זו". בסופו של דבר התקבלה דעה זו על ידי בית המשפט העליון, והיא נותרה על כנה. הוא גם פירש את הסעיף הזה בחוקה באופן זה כאשר דבר בדיון בתיק "רוד איילנד נגד מסצ'וסטס", כל מדינה "הסכימה בחוקה שהמדינות האחרות ייהנו מהזכויות ומהחסינויות בכל אחת מהן כפי שהיא בעצמה נהנית".
אף על פי שדעותיו של בולדווין בבית המשפט וחוות הדעת שכתב היו מנוגדות מבחינה פוליטית ושיפוטית להשפעתו של ג'ון מרשל על בית המשפט, הוא היה ידיד ומעריץ של מרשל. הוא כתב על מרשל ש"אף פרשן מעולם לא עקב אחר הטקסט בצורה נאמנה יותר, או שנתן פרשנות בצורה תואמת יותר עם הכוונה המדויקת של הכתוב". בולדווין היה בסמוך לערש הדווי של מרשל כאשר זה הלך לעולמו ב-1835.
פסקי דין מרכזיים > ווסטר נגד ג'ורג'יה

פסק הדין "ווסטר נגד ג'ורג'יה" (Worcester v. Georgia) מ-1831 המחיש את חוסר העקביות של בולדווין בכתיבת פסקי הדין, את אומץ הלב הפוליטי שלו ואת סגנון השיפוט הייחודי שלו. השאלה המשפטית בתיק זה הייתה אחד מ"חוקי האינדיאנים" שהועברו על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה שאסרו על לבנים להתגורר בטריטוריה של הצ'רוקי ללא רשות מהמדינה. סמואל ווסטר ואליצור באטלר, שני מיסיונרים שחיו בקרב אומת הצ'רוקי, נעצרו במרץ 1831 על הפרת חוק זה. בית המשפט של מחוז גווינט שבג'ורג'יה, שקבע שהם היו עובדי הממשלה הפדרלית, ולפיכך החוק לא חל עליהם, שחרר אותם לבסוף. השניים נעצרו שוב, הורשעו על הפרת חוק זה, ונשפטו לארבע שנות מאסר. הם קיבלו הצעה לקבל חנינה, אך הם סירבו ועתרו בעניינם לבית המשפט העליון. בית המשפט העליון קיבל את התיק בשל העובדה שפקיד בית המשפט הגיב ערעור, אף על פי שהוא לא נחתם מעולם על ידי שופט. מדינת ג'ורג'יה מעולם לא יוצגה בבית המשפט, והיא הכריזה בפומבי שהיא תתעלם מכל צו של בית המשפט שיבטל את ההרשעה.
ההחלטה בתיק התקבלה בדעת הרוב של חמישה שופטים (כולל מרשל), בנוסף לחוות הדעת המשלימה של ג'ון מקלין וחוות דעת המיעוט של בולדווין. ויליאם ג'ונסון נעדר בשל מצב בריאותו הלקוי. תמיכתם של סטורי ושל סמית' תומפסון בצ'רוקי הופיעה בפסק הדין ועמדתו האוהדת של מרשל הקבילה לחוות דעתו בתיק קודם שעסק בצ'רוקי. בית המשפט מסר את החלטתו ב-3 במרץ 1832, ובו הוא קבע שהחוקים של ג'ורג'יה נגדו את החוקה כאשר יושמו בנוגע לשבטי הצ'רוקי. מרשל כתב את פסק דין הרוב בשמו, ובשם דובאל, סטורי ותומפסון. בולדווין ביסס את חוות דעת המיעוט שלו על מסקנתו שלבית המשפט לא הייתה הסמכות השיפוטית לדון בעניין, שכן התיק הוחזר על ידי פקיד בית המשפט ולא על ידי בית המשפט עצמו. הוא הסכים עם מרשל אך ורק על קביעתו שהצ'רוקי היו אומה ריבונית, "שבית משפט זה חייב לדעת אם יש לו סמכות שיפוטית על האדמות שהם מחזיקים". בהמשך חוות דעתו, קבע בולדווין ש"הקיום הלאומי של שבטי האינדיאנים", על פי החוקה, היה נתון לסמכותה של ג'ורג'יה "בתוקף זכותה ועל פי הסכם 1802 (אנ')". עם זאת, בולדווין לא העביר את חוות דעתו לרשם בית המשפט. ביום בו מסר בית המשפט את החלטתו, היא פורסמה על ידי עיתונים רבים. כחלק מהמערכה נגד ווסטר, העיתונים העיקריים שייצגו את ממשל ג'קסון פרסמו את חוות הדעת המשלימה של ג'ונסון נגד הצ'רוקי והבטיחו ללכת בעקבות חוות דעת המיעוט של בולדווין.
פסקי דין מרכזיים > גרובס נגד סלאוטר

בפסק הדין "קרובר נגד סלאוטר" (Groves v. Slaughter) מ-1841 כתב בולדווין חוות דעת מיעוט בנוגע לריבונות המדינות והסחר הבין-מדינתי. המקרה התבסס על העובדות שג'ון ו. בראון ממיסיסיפי רכש עבדים מסלאוטר מלואיזיאנה. גרובס וגרהאם חתמו כערבים על הרכישה בסכום של 7,000 דולר לטובתו של בראון, אך כאשר הגיעה העת לממש את הערבות, סירב בראון לשלם אותה. גרובס טען שחוקת מיסיסיפי מ-1832, שאסרה על יבוא עבדים בהיקף מסחרי לאחר 1 במאי 1833, ביטלה את כתב הערבות. סלאוטר הגיש תביעה בבית המשפט הפדרלי, והיותם של בעלי הדין אזרחי מדינות שונות וסכום העסקה אפשרו את הגשת הערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית. כאשר הפסיד גרובס בבית המשפט הפדרלי המחוזי, הוא עתר לבית המשפט העליון. השופט סמית' תומפסון כתב את דעת הרוב, והגיע למסקנה שחוק שבהכרח חוקק לפני כינון החוקה השל מיסיסיפי יהיה בר תוקף, והוא אישר את פסיקת בית המשפט בערכאה הנמוכה. תומפסון נמנע מלעסוק בשאלה אם חוקת מיסיסיפי הפרה את חוקת ארצות הברית כאשר פגעה בסמכות הקונגרס לפקח על הסחר הבין-מדינתי. לאחר שמקלין וטוני מסרו את חוות הדעת שלהם, מסר בולדווין את חוות דעתו שמא יתפרש שחוות דעתו תאמה לאלו של שאר השופטים. בולדווין, באחת מחוות הדעת המעטות שהוא כתב, ביטל את עמדתו המתונה לצורך ההגנה על סחר העבדים.
בחוות הדעת המשלימה שלו, דחה בולדווין את עמדתו הקלאסית של טוני בנוגע לזכויות המדינות ש"פעולתן של מדינות מסוימות בנוגע לסוגיה לא יכולה להיות מפוקחת על ידי הקונגרס...". טוני הגן על העבדות בדרום כאשר התרה בקונגרס, בעוד שבולדווין הגן על זכות הקניין של בעלי העבדים שהיו עלולים לנסוע למדינות חופשיות באמצעות הערכה מחוכמת של החוקה וסמכויות הקונגרס כפי שהותוו בפרק 1 חלק שמיני לחוקת ארצות הברית. בתגובה להצהרתו של מקלין ש"אוהיו לא יכלה להוציא מחוץ לחוק את התוצרים של תעשיית הדרום, ולא את האריגים שיוצרו בצפון, כך שאין חולק על סמכותה לאסור את העבדות". בולדווין הסכים שאוהיו (מדינתו של מקלין) יכלה לאסור על סחר העבדים ואף את העבדות עצמה, אך טען מנגד שהעברת רכוש הכוללת עבדים, "היא פעולת סחר חוקית במדינות מסוימות, שאף אחד לא יכול לאסור על קיומה או לפקח עליה, שהחוקה מגינה עליה, והקונגרס רשאי ועליו להגן עליה". בולדווין המשיך והגן על הזכות "לאסור את יבוא העבדים" מתוקף הזכות השלטונית. בניגוד לפירוש של מקלין שהתייחס לעבדים כבני אדם, בולדווין בדק ב"חוקי המדינות מלפני כינון החוקה ומימי ראשית קיומן של המושבות" כדי להראות שהם היו רכוש. חוות דעת המיעוט המחוכמת והמשכנעת של בולדווין בישרה את פסיקתו של טוני בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד בהמשך, וחוות הדעת המשלימה שלו תהיה מודל חוקתי קפדני שבעקבותיו הלכו בתי משפט פדרליים בערכאות נמוכות ובית המשפט העליון בשנים הבאות.