stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כביש 10 (גרמניה)

| --- | --- |

הכביש ליד ארקנר
הכביש ליד ארקנר
 מידע כללי
 ציר:  כביש היקפי
 כביש מהיר:  לכל אורכו
 אורך:  196 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  ברלין
  
ליד משולש נוטטאל
כביש מהיר 10 (גרמנית Bundesautobahn 10 - "כביש מהיר פדרלי מספר 10"), הידוע גם כ-"BAB10" או "A10", הוא כביש מהיר בגרמניה המשמש ככביש הטבעת החיצוני של העיר ברלין, בירת גרמניה (Berliner Ring). לעיר כביש טבעת פנימי המסומן כ-A100 והידוע ככביש הטבעת העירוני (Berliner Stadtring).
כביש 10 עובר בעיר בשטחה של מדינת ברנדנבורג ואורכו הכולל הוא 196 ק"מ. נכון לשנת 2009 זהו כביש הטבעת העירוני הארוך בעולם. חלקו הראשון של הכביש, מדרום וממזרח לעיר, נסלל במספר שלבים בין 1936 ל-1939. בין השנים 1972 ו-1974 נסלל חלקו הצפוני של כביש הטבעת, וב-1979 נסלל חלקו המערבי.
לאורך הכביש קטעים בני ארבעה או שישה נתיבים, ובכוונת השלטונות להרחיבו כדי שישה נתיבים לכל אורכו. חלקים מהכביש מסומנים גם ככבישים אירופים E26, E55, E30 ו-E51.
מסלול

| סוג | מספר יציאה | שם | אבן דרך | כביש חוצה | כביש חוצה אירופי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | משולש שוואנבק | 0.0 |  |  |
|  | 2 | ברלין-ההנשנהאוזן | 3.6 |  |  |
|  | 3 | ברלין-מרצאן | 10.9 |  |  |
|  | 4 | ברלין הלרסדורף | 18.7 |   |  |
|  | 5 | רידרסדורף | 21.6 |  |  |
|  | 6 | ארקנר | 28.6 |  |  |
|  | 7 | פריינברינק | 32.5 |  |  |
|  | 8 | משולש שפרייאו | 40.5 |  |  |
|  | 9 | נידרלמה | 46.3 |  |  |
|  | 10 | קניגזווסטרהאוזן | 50.5 |  |  |
|  | 11 | משולש שנפלד | 54.0 |   |   |
|  | 12 | רנגסדורף | 61.4 |  |  |
|  | 13 | גנסהאגן | 70.7 |  |  |
|  | 14 | לודוויגספלדה-מזרח | 72.5 |  |  |
|  | 15 | לודוויגספלדה-מערב | 78.2 |  |  |
|  | 16 | משולש נוטטאל | 86.8 | אבוס  |  |
|  | 17 | מיכנדורף | 90.9 |  |  |
|  | 18 | פרך | 94.5 |  |  |
|  | 19 | משולש פוטסדם | 98.9 |  |  |
|  | 20 | גלינדוב | 102.2 |  |  |
|  | 21 | משולש וורדר | 107.8 |  |  |
|  | 22 | גרוס קרויץ | 114.3 |  |  |
|  | 23 | פבן | 119.3 |  |  |
|  | 24 | לזט | 122.8 |  |  |
|  | 25 | פוטסדם צפון | 127.5 |  |  |
|  | 26 | ברלין-שפנדאו (דרום) | 135.4 |  |  |
|  | 26 | ברלין-שפנדאו (צפון) | 136.9 |  |  |
|  | 27 | בריזנלנג | 139.0 |  |  |
|  | 28 | פלקנזי | 144.1 |  |  |
|  | 29 | משולש הפלנד | 155.0 |  |   |
|  | 30 | אוברקרמר | 161.5 |  |  |
|  | 31 | צלב אורניינבורג | 167.5 |   |  |
|  | 33 | בירקנוורדר | 173.0 |  |  |
|  | 34 | מילנבק | 180.2 |  |  |
|  | 35 | משולש פנקו | 185.9 |  |  |
|  | 36 | ברלין-וייסנזה | 194.2 |  |  |
|  | 1 | משולש שוואנבק | 195.8 |  |  |
יעקב מלכוב

יעקב ישראל מלכּוב (1875 בערך – 28 במרץ 1931) היה חסיד חב"ד, פובליציסט, בעל בית מלון ביפו, חבר ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
ביוגרפיה

יעקב מלכוב נולד בשנת 1875 בערך בהומל שבמחוז מוהילב ברוסיה הלבנה. למד בישיבת פוצ'פ אצל הרב השל נטע גנסין. בשנת ה'תרמ"ה עלה לארץ ישראל, והתגורר תחילה בירושלים, וממנה עבר ליפו ועסק בהוראה.
במרץ 1906 פתח אכסניה ומסעדה בשכונת נווה שלום ביפו. מסעדה זו מתוארת ברומן "תמול שלשום" מאת ש"י עגנון. בינואר 1911 העתיק את מקומם של האכסניה והמסעדה לבית קנדינוף ביפו. שימש גם כנציג העיתון "חבצלת" ביפו, ופרסם בו ידיעות ומאמרי דעה.
מלכוב היה ידידו ומעריצו של יוסף חיים ברנר, אך במאורע ברנר יצא נגד גישתו של ברנר. לאחר הירצחו של ברנר פרסם מלכוב חוברת "לאחר מטתו של ברנר", שבראשה כתב (על פי תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ט, עמוד א'): ”תלמיד-חכם שסרח ביום, אל תהרהר אחריו בלילה, שמא עשה תשובה. ודאי עשה”.
בינואר 1915 הוגלה עם משפחתו, במסגרת גירוש יפו, לאלכסנדריה שבמצרים. את זכרונותיו מתקופה זו פרסם בחוברת "ממצרים ועד הנה". עבד שם בבית-הספר החרדי שייסד אלעזר משה סלוצקין. בסיום מלחמת העולם הראשונה חזר לתל אביב, והפעיל את מלונו בשדרות רוטשילד. את דעותיו, שבהן ביקורת על ענייני היישוב, המשיך לפרסם בחוברות שהוציא לאור. פרסם גם חוברות היתוליות, כגון "קרובץ לפורים".
בשנת 1920 נבחר לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
בשנת 1926 נסע לביקור אצל בתו בפילדלפיה, וב-1930 חזר לארץ ישראל ועבר למושב הזקנים הכללי המאוחד בירושלים.
נפטר בי' בניסן תרצ"א, 28 במרץ 1931, והובא לקבורה בחלקת חסידי חב"ד בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
ש"י עגנון הזכיר את מלכוב באחדים מסיפוריו: "תשרי", שאותו עיבד לסיפור "גבעת החול", ו"תמול שלשום", וכן בזכרונותיו על ברנר. ב"תמול שלשום" מתאר עגנון את מלכוב:
יעקב מלכוב חסיד חב"די היה ומשהו סופר. יום שנתפרסם מאמר משלו בחבצלת יום טוב היה לו, שהרי קוראים הרבה קוראים דבריו והריהו בכלל מזכי הרבים. מחמת שקולו היה צרוד בחר לו לדור ביפו, ולא בחברון ולא בירושלים, שהים יפה לגרון. ויפו לא נמנתה עם ערי הקודש ואין יושביה מקבלים חלוקה, והרי חייב יהודי לפרנס את אשתו ובניו, לפיכך עשה לו אכסניא. ושלושה חדרים היו לו, חדר אוכל וחדר אורחים וחדר לו ולאנשי ביתו. ובזמן שהקייטנים מרובים פורס מחצלת בחצר ומעתיק את דירתו לשם ומשכיר את חדרו לרוחצנים הבאים מירושלים.
הערות שוליים

↑  יעקב מלכוב, מודעה, השקפה, 9 במרץ 1906
↑  יעקב מלכוב, הוטל מלכוב., החרות, 4 בינואר 1911
↑  דוגמה לידיעה שפרסם: יעקב מלכוב, יפו, חבצלת, 12 ביולי 1907
↑  דוגמה למאמר דעה: יעקב מלכוב, על גאולתנו, חבצלת, 2 באפריל 1909
↑  יעקב מלכוב, מדוע?, החרות, 6 בינואר 1911
↑  יעקב ישראל מלכוב, ממצרים ועד הנה, ניסן תרפ"ב, באתר אוצר החכמה
↑  הבחירות לועד העיר, דואר היום, 31 באוקטובר 1920
↑  כרטיס נפטר: יעקב ישראל מלכוב, באתר הר הזיתים
↑  ש"י עגנון, תמול שלשום, הוצאת שוקן, תשכ"ז, עמ' 378–387
↑  ש"י עגנון, מעצמי אל עצמי, הוצאת שוקן, 2000, עמ' 118–119
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299863905171  GND: 1032379235  ISNI: 0000 0000 6866 4314  VIAF: 97560097   WorldCat (עם VIAF): 97560097
ישי קולביאנסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1892 איבאנבה, בלארוס 
 פטירה:  1970 (בגיל 78 בערך) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
מתרחצים בחוף ימה של תל אביב, שנות ה-40
ישי קוּלבִיַאנסקי (Issai Kulvianski (לעיתים נכתב Kulviansky; בליטאית: Kulvianskis);‏ 5 בנובמבר 1892, יאנובה, פלך קובנה, רוסיה (ליטא) – 27 בנובמבר 1970, לונדון, בריטניה) היה צייר, פסל ותפאורן יהודי יליד ליטא שפעל באירופה ובארץ ישראל.
קורות חיים

ישי (ישעיהו) נולד בעיירה יאנובה (יונאבה) שבליטא ולמד בווילנה אצל מרק אנטוקולסקי. ב-1912 למד בברלין אצל הפסל הוגו קאופמן וחבר לחוג הציירים היהודים, בהם בין היתר מקס ליברמן והרמן שטרוק, והציג תערוכת פסלים בגלריה של פריץ גורליט בברלין. ב-1913 שהה בפריז והכיר שם את מארק שאגאל וחיים סוטין וב-1914 הציג תערוכה בגלריה גורליט בברלין. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ לשוב לליטא וגויס לשירות צבאי.
ב-1918 חזר לברלין שם סיים את לימודיו והחל לעבור בהדרגה עד 1923 מן הפיסול לציור. ב-1920 הצטרף ל"קבוצת נובמבר" ועוד בברלין היה חבר איגוד הוורקבונד וחבר אגודת אמני ברלין. ב-1927 החל ללמד ציור ובמשך שנתיים עבד באיור עבור שבועון "הרדיו". הוא הציג בתערוכות בערים ברלין, פראג, וינה ודרזדן ויצירותיו נרכשו על ידי מוזיאונים. ב-1932 הציג תערוכת יחיד ראשונה, בקובנה.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, ברחוב בן-יהודה 234. בתל אביב צייר דמויות ונופים עירוניים, מתרחצים בחוף הים, תזמורת בקונצרט ועוד, כשהוא ממזג אימפרסיוניזם בדינמיקות מכחול אקספרסיוניסטי, תוך שימת דגש על האור המקומי העז. ב-1934 היה בין מייסדי אגודת הציירים והפסלים בישראל.
בתל אביב הקים ביחד עם הפסל גיאורג לשניצר בית ספר לאמנות, שפעל בין השנים 1934-35. בשנת 1937 החל ללמד בסמינר הקיבוצים וייסד את הארגון לחינוך לאמנות בקיבוצים. בשנת 1939 הציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ. בשנות ה-40 עיצב תפאורות לתיאטרון הבימה ולאופרה הארצישראלית העממית.
בארץ הִרבה להציג תערוכות – במוזיאון תל אביב לאמנות ובבית הנכות בצלאל בירושלים, בגלריות ובביתו.
בין תלמידיו: נפתלי בזם ופרץ הסה.
בשנת 1939 זכה בפרס דיזנגוף על ציורו "חופר חול".
בקיץ 1948 נסע לאירופה למשך יותר משנה. בשנת 1950 עזב את ישראל מטעמי בריאות וחזר להתגורר באירופה ולעסוק בפיסול. הוא חי בצרפת, בריטניה וגרמניה המערבית, ובשנותיו האחרונות התגורר בלונדון, שם נפטר ב-1970, בגיל 78. אלמנתו, סוזי לבית אופנבכר (1910–1996), פעלה להפצת אמנותו.
קולביאנסקי היה אמן מוערך בשעתו, אף שנשכח כליל לאחר עוזבו את הארץ. בכתבה בעיתון "דבר" לרגל מלאת לו חמישים כתב המבקר דוד אריה פרידמן:
אמנותו של קולביאנסקי לא היתה אף פעם האמנות של דרך המלך. אף לא זו של הנתיב הפרטי האחד. זוהי אמנות השבילים הרבים של האישיות המורכבת מיסודות שונים, המתפרדים ומתכנסים ומשתלבים אחד בשני. פעם יתבלט האחד ופעם – השני, אבל לכל קבוצת שבילים ביצירתו ישנם, כמו לכל קבוצת עצבים בגוף האדם, מרכז משלה וצומת פעולה משלה. ואם פעם יתבלט בתמונותיו עיבוד השטח ופעם עיצוב המרחק הרי בשניהם הוא וירטואוזי. את קצב התמונה ימסור באותה מידה על ידי ריתמוס הקוים כמו על ידי הרמונית הצבעים. ואם בדרך כלל קשור אצלו הצבע למציאות – בעיקרו הוא משתמש בו כמו בסמל. לפעמים אף נדמה, כי הוא השתחרר לגמרי מן האשליה של תפיסת העולם בממדים או במדים. אז הוא רוקע את המציאות כרצונו ומפשיטה מכל לבושיה כדי לעטותה בלבושים חרשים משלו, ההויה החדשה שהוא יוצר נהפכת אז להזית פלאים.
לקריאה נוספת

קרל שווארץ, "קולביאנסקי, ישי", האמנות היהודית החדשה בארץ ישראל, ירושלים: ר’ מס ('ספרית מס למדע פופולרי'), 1941, עמ' 167.
חיים גמזו, ציור ופִסול בישראל, תל אביב: אשכול, תשי"א 1951.
נח שטרן, "עם תמונותיו של קולויאנסקי", בין ערפִלים: שירים, תרגומים ורשימות, תל אביב: אגודת הסופרים העברים בישראל על ידי מחברות לספרות ('ספרי נפש על שם יהודה בורלא'), תשכ"ו 1966, עמ' 239 ואילך.
An exhibition of paintings and drawings by Issai Kulvianski, 1892-1970, London: Ben Uri Art Society, 1987. (תערוכה בגלריה בן אורי בלונדון, 13 בנובמבר – 3 בדצמבר 1987)
Issai Kulvianski, 1892-1970. Malerei, Arbeiten auf Papier, Skulpturen aus der Sammlung der Berlinischen Galerie; [Katalog und Ausstellung: Maiken Schmidt; unter Mitwirkung: Martina Grosse et al.], Berlin : Die Galerie, Landesmuseum für Moderne Kunst, Photographie und Architektur, 1998. (תערוכה בבית וילי ברנדט בברלין, 30 בינואר – 28 בפברואר 1998)
הערות שוליים

↑  כך על פי מספר מקורות, בהם הכיתוב שעל גבי מצבתו; על פי מקורות אחרים (בהם רשומה בתוך: Klaus Gaertner, The Offenbacher family, Tel-Aviv: Orient 1983)‏ – 1896.
↑  דיוקן, באתר המכירות הפומביות מונטיפיורי.
↑  אגודת הציירים והפסלים בא"י, דבר, 12 באוגוסט 1934.
↑  תל-אביב | בתערוכת קולויאנסקי, דבר, 22 ביוני 1937; יעקב קוזלובסקי, תערוכת הצייר קולויאנסקי במוזיאון תל אביב, דבר, 27 ביוני 1937; יהושע שור, תערוכת קולביאנסקי: (הוצגה בגלריה כץ בתל-אביב ועכשיו בגלריה שלוסר בירושלים), דבר, 27 ביוני 1939; ר. אלראי, אמנות הציור בשנת תשנ"ט | תערוכות, דבר, טור 2, 13 בספטמבר 1939; תל-אביב | בתערוכת קולביאנסקי, דבר, 3 בדצמבר 1939; תל-אביב | תערוכת קולביאנסקי, כהן, שיץ ולשניצר במוזיאון תל אביב, דבר, 15 בדצמבר 1939; תל-אביב | גמר שתי תערוכות במוזיאון ת"א, דבר, טור 2, 25 בדצמבר 1941; תל-אביב | נפתחה תערוכת קולביאנסקי, דבר, 23 בדצמבר 1946; תל-אביב | תערוכת י. קולביאנסקי, דבר, טור 2, 12 באוגוסט 1948; ירושלים | תערוכת ישי קולביאנסקי, על המשמר, 2 ביוני 1949.
↑  צבי גיל, יורד הסירה, בבלוג שלו, "זרקור", 15 ביולי 2011.
↑  ליזטה לוי, ציורי פרץ הסה בסטודיה "מקרא" בתל-אביב, דבר, טור 1, 2 בספטמבר 1949.
↑  פרס דיזנגוף לאמנות של עירית תל-אביב, דבר, 28 ביוני 1939.
↑  תל-אביב | תערוכת י. קולביאנסקי, דבר, טור 2, 12 באוגוסט 1948; בין מוסדות ואנשים, דבר, 7 באוקטובר 1949.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276790  NLI: 987007289347405171  GND: 119220229  ISNI: 0000 0001 1765 8608  LCCN: nr98042153  NLA: 35957836  RKD: 129429  SUDOC: 227101189  Trove: 1162808  ULAN: 500094048  VIAF: 59889558   WorldCat (עם VIAF): 59889558
לוחמה לא קונבנציונלית

לוחמה לא קונבנציונלית (באנגלית: Unconventional warfare) היא פעולת סיוע לתנועות מחתרת כדי להביא להחלפת השלטון או למלחמה בכוח כובש, והיא נשענת על כוחות מקומיים חתרניים ומלחמת גרילה. בעוד שלוחמה קונבנציונלית משמשת לצמצום יכולתו הצבאית של היריב ישירות באמצעות התקפות ותמרונים, לוחמה לא קונבנציונלית היא ניסיון להשיג ניצחון בעקיפין באמצעות כוח שלוח (פרוקסי).
מחלקת ההגנה של ארצות הברית מגדירה לוחמה לא קונבנציונלית כ"פעולות המתבצעות על מנת לאפשר לתנועת התנגדות או להתקוממות לכפות, לשבש או להפיל ממשלה או כוח כובש באמצעות כוחות מחתרת וגרילה באזור בו מוכחשת פעילות אמריקאית" (נקרא גם UW).
יעדים

מטרת הלוחמה הלא קונבנציונלית לנצל את החולשות הפוליטיות, הצבאיות, הכלכליות והפסיכולוגיות של היריב באמצעות כוחות התנגדות מקומיים להשגת יעדים אסטרטגיים.
שיטות וארגון

לוחמה בלתי קונבנציונלית מתמקדת באוכלוסייה האזרחית בכוונה להשפיע על רגשותיהם, מניעיהם, ובסופו של דבר רתימתם, הכשרתם וציודם למאבק בשלטון או בכובש. היא מכוונת רק נגד גופים צבאיים ופוליטיים, תוך שהיא מבקשת לפגוע במורל כוחות הממשלה ולהפוך את מיומנותו הצבאית של האויב ללא רלוונטית באמצעות מלחמת גרילה.
במסגרת זו כוחות מיוחדים, המוחדרים לשטח האויב, מאמנים, מציידים, ומייעצים לכוחות מליציה מקומיים המתנגדים לממשלתם, ומסייעים להם בפשיטות, מארבים, התנקשויות, חבלה ובחסימת דרכי אספקה צבאית.
ראו גם

לוחמה אסימטרית
לחימה בעצימות נמוכה
פרטיזן
לוחמה פסיכולוגית
מחתרת
טרור
לוחמה באמצעות שליח (מלחמת פרוקסי)
מלחמה בטרור
כוחות מיוחדים
הערות שוליים

↑  "Glossary". The Irregular Warrior (באנגלית אמריקאית). 2015-09-29. נבדק ב-2017-09-07.
↑  "Department of Defense Dictionary of Military and Associated Terms" (PDF). pp. JP 1-02. נבדק ב-25 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
מבנה ארגוני גרילה.
יעל ארליך מורג

אין תמונה חופשית
יעל ארליך מורג (נולדה ב-16 בנובמבר 1958) היא בובנאית, במאית תיאטרון וציירת ישראלית, מייסדת ומנהלת "בית 9" בחיפה.
ביוגרפיה

נולדה בשם יעל ניצן ב-1958 וגדלה בראשון לציון. אביה הוא מאיר ניצן, לימים ראש עיריית ראשון לציון, ואמה היא נעמי ניצן לבית שניידר. אחותה, דורית ניצן, היא רופאה בכירה בארגון הבריאות העולמי, המתגוררת בקופנהגן.
בסוף שנות ה-80 עברה להתגורר עם בעלה הראשון במצפה חרשים שבגליל ועבדה כמורה לספרות, ואז החלה ליצור בובות תיאטרון לילדיה וכמתנות לחברים.
בעידוד בעלה השני נסעה לפראג ללמוד לגלף בובות מעץ, למדה בימוי ומשחק במכללת אורנים ותואר שני בדרמתרפיה באוניברסיטת לסלי. לדבריה, הלימודים אפשרו לה להעמיק את ההצגות וליצור בובות והצגות בשיתוף ילדים עם הפרעות נפשיות.
לאחר שלימדה בובנאות במכללת הגליל המערבי הקימה ארליך מורג בשנת 2005 את "בית 9" בחיפה, שם היא מלמדת קורסים בהכשרת בובנאים, וגילוף ופיסול בעץ. קבוצת התיאטרון של בית 9 מעלה מדי שנה הפקות תיאטרון בבימויה של ארליך מורג.
לצד עבודתה בתחום התיאטרון ארליך-מורג גם מציירת בצבעי מים ומעבירה סדנאות בתחום. ב-2015 השתתפה בתערוכה "הייתי פעם ילד", וב-2021 הציגה תערוכה של ציוריה בבית אמני ראשון לציון.
קריירה מקצועית > יצירה

פרח המדבר – סיפור מאבקם של שבטי המדבר הנודדים בבימויו של אשלי טוביאס (2003)
מסכות מסכסכות – הצגה במסגרת תערוכת מסכות יפניות במוזיאון טיקוטין (2007)
אור ראשון – הצגת יחיד במסגרת פסטיבל תיאטרון הבובות בחולון 2009
קריירה מקצועית > בימוי

אנשים קטנים – הצגה של סנדרה נזרוב ובביצועה (2014)
ילד עוגיה – הצגה של חן מיליונר ובביצועה (2014)
עיראקלה – הצגה של עירית שלו ובביצועה (2014)
דוד הקטן והסוד הגדול – הצגה של הדס האוזמן-אגמון בהשראת הסיפור "סודו של דוד הקטן" מאת דוד ל. הריסון (2015)
חד ושתיים – עיבוד מקורי של רינה פינצ'ובר והדס צדיק לאגדת היפהפייה הנרדמת (2017)
סבא כוכבים – הצגה בהשראת השיר עץ הכוכבים (2019)
קסם הנייר – עיבוד של טליה פרל ל"הקוסם מארץ עוץ" (2020)
שווה זהב – הצגה של סמדר עשת בהשתתפות הקהל (2021)
בלשים ביער – מופע תיאטרון בובות בחיק הטבע של השחקנית חן מיליונר, שבו הצופים הילדים לוקחים חלק בפתרון תעלומה בלשית (2022)
מה באמת? – הצגה של שרון אלפרט בהשראת הסיפור "שום דבר" מאת מיריק שניר (2022)
חיים אישיים

הייתה נשואה לאורי ארליך, אביהם של שלושת ילדיה, ולטוביה מורג שהלך לעולמו ב-2010.
מתגוררת כיום בחיפה. בנה הוא הדי ג'יי אודי ארליך, ששותף גם הוא במיזם "בית 9".
הערות שוליים

↑  יותם יעקב, האיש שהאימאם קורא לו 'אבא' הסתובב בשכונות לוד בלילות בלי מאבטחים ונשק, באתר ynet, 24 באוגוסט 2021
1 2 3  יוגב כרמל, "בזכות הבורוּת שלי הצלחתי להגשים חלום", באתר כלכליסט, 27 בפברואר 2020
1 2   גילי מלניצקי, פינוקיו חזר לחיים - בעיר התחתית, באתר TheMarker‏, 18 באוגוסט 2017
↑   הבית של הלב והיצירה, באתר TheMarker‏, 6 בספטמבר 2022
↑  Itay Almog, הייתי פעם ילד - תערוכה חדשה מספקת הצצה לעולם הילדות, באתר Archijob.co.il, ‏16 בינואר 2015
↑  יעל ניצן ארליך/ "זמן אקוורל, באתר www.hironit.co.il
↑  תיאטרון - פרח המדבר, באתר www.habama.co.il
↑  מסכות יפניות במוזיאון טיקוטין, באתר kinderland.co.il
↑  אבא עומר ועידו בן 4.5, אור ראשון – בקורת, באתר kinderland.co.il, ‏24 ביולי 2009
1 2 3  תיאטרון הקרון, הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות 2014
↑  אודות, באתר hadas (באנגלית)
↑  יפה גביש, הצגת הילדים חד ושתיים- עיבוד מקורי ומלא דמיון לאגדת היפיפייה הנרדמת, באתר מה שמעניין- בלוג תרבות הפנאי של יפה גביש, ‏30 באוגוסט 2017
↑  פסטיבלים - סבא כוכבים, באתר www.habama.co.il
↑  קסם הנייר - הקוסם מארץ עוץ, באתר www.habama.co.il
↑  שווה זהב - תיאטרון בית 9 - הצגת ילדים, באתר אתוס
↑  סרטון תדמית דוברות חיפה, נבדק ב-2022-12-28
↑  טריילר "מה באמת", נבדק ב-2022-12-28
↑  ורדה גרינהאוז דרור, כפיים, באתר ⁨⁨חדשות, ‏18 בפברואר 1986
יצחק בר לווינזון

| --- | --- |

 לידה:  13 באוקטובר 1788 קרמניץ, האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  13 בפברואר 1860 (בגיל 71) קרמניץ, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 
יצחק דב בר לווינזון (בכתיב יידי: יצחק בער לעווינזאהן; ריב"ל; כ"ט באלול ה'תקמ"ח, 1 באוקטובר 1788, קרמניץ, רוסיה – כ"ב בשבט ה'תר"ך, 15 בפברואר 1860, קרמניץ) היה חלוץ תנועת ההשכלה היהודית בתחומי האימפריה הרוסית. ריב"ל, שבצעירותו ספג את ערכי תנועת ההשכלה מראשי המשכילים בגליציה, פעל להפצת רעיונות אלו בין היהודים בתחום המושב. בין חיבוריו הרבים, כמעט כולם בעברית: ספרי הסברה לשינוי הערכים בחברה היהודית המזרח-אירופית ("תעודה בישראל", "בית יהודה"); חיבורים להגנה על היהדות מן הנצרות ובפרט מן המיסיון הנוצרי ("זרובבל", "אפס דמים"); מחקרים בחכמת ישראל, בתולדות עם ישראל ובלשון העברית; וחיבורים סאטיריים אנטי-חסידיים ("עמק רפאים", "דברי צדיקים"). בחלק מפעולותיו שיתף פעולה עם פקידים בממשלתו של הצאר ניקולאי הראשון.
חיבוריו

ריב"ל כתב ספרים רבים, שהחשובים שבהם מתחלקים לשני סוגים: (א) ספרים שבהם ניסה לשכנע את הקהילות במזרח אירופה לאמץ את ערכי תנועת ההשכלה ולערוך שינויים ותיקונים באורח החיים היהודי; (ב) ספרים להגנה על היהדות, ובפרט התלמוד והשולחן ערוך, מפני התקפות של מיסיונרים נוצרים ויהודים מומרים, התקפות שרווחו באימפריה הרוסית בתקופתו והגיעו עד כדי עלילות דם. בעוד שהסוג הראשון התקבל בברכה על ידי ממשלת הצאר, הסוג השני הוריד את קרנו של ריב"ל בעיני השלטונות, וחלק מחיבורים אלו נאלץ לכתוב בעילום שם ולא להוציאם לאור בדפוס. הספרים שלא הוציא לאור בימי חייו נפוצו בהעתקות בכתב יד, ויצאו לאור על ידי אחיינו, יעקב ישראל לווינזון באודסה, ואחר כך על ידי דוד בר נתנזון בוורשה.
הנצחתו

שנים רבות לאחר שנפטר נודעה קרמניץ כ"עירו של ריב"ל". בסוף המאה ה-19 ניסו משכילי קרמניץ לרכוש את הבית בו גר כדי להקים בו ספריה לזכרו של ריב"ל, אולם הסכומים שנאספו לא הספיקו לבניית ספריה.
הנצחתו > ספרי השכלה

תעודה בישראל, וילנה והורודנה תקפ"ח (1828), מהדורה שנייה תרט"ז (1855); מהדורות נוספות ורשה תרל"ט (1879), תרס"א (1901), על ידי ד"ב נתנזון; דפוס צילום של המהדורה הראשונה עם מבוא על ידי עמנואל אטקס, ירושלים תשל"ז (1977). ריב"ל השלים את הספר כבר ב-1823, אך לא הצליח להוציאו לאור מחוסר משאבים עד 1828. לאחר פרסום הספר קיבל בעדו מענק מממשלת הצאר. הספר עוסק בסוגיות בתחום שינוי אורח החיים של היהודים בתחום המושב, ובהן לימוד דקדוק עברי, לימוד שפות לועזיות, ועיסוק בחכמות חיצוניות ומדעים. ריב"ל מראה את חסרונותיו של ה"חדר" היהודי המסורתי ומתייחס ליידיש כשפה משובשת לעומת העברית ושפות אירופה. הוא מוכיח כי יהודים בדורות הקודמים דיברו בשפות העמים שבקרבם ישבו ועסקו במדעים, בלימוד מקצועות יצרניים ובחקלאות. הספר התקבל בהתלהבות רבה אצל המשכילים והשפיע על דרכם של צעירים מן הדור שאחרי ריב"ל כגון רש"י פין, שניאור זק"ש והרב מתתיהו שטראשון; ולמרבה הפליאה אף זכה לשבחים והסכמות מרבנים אורתודוקסים ובהם ר' אברהם אבלי פאסוועלער מווילנה ור' ישראל מרוז'ין. ואולם בדרך כלל ועם הזמן התייחסו שומרי המסורת, בעיקר החסידים, בשלילה רבה לספר, עד שהשם "תעודה'קה" הפך כינוי גנאי למשכיל אפיקורס.
בית יהודה, שני חלקים, וילנה תקצ"ט (1839), מהדורה מתוקנת על ידי המחבר, וילנה תרי"ח (1858); מהדורות נוספות על ידי ד"ב נתנזון. בספר זה, שבתחילה נקרא "קורות הדת לישורון", סוקר ריב"ל את תולדות היהודים והיהדות, עם השלכות לעיצוב הדת והחיים היהודיים בזמנו. הספר בנוי במתכונת של תשובות לשאלות אודות היהדות ויחסה לנצרות ששאל שר רוסי בשם "אמנויל ליפן"; לא ברור האם מדובר באדם ממשי, או שאלו חילופי אותיות של "פלוני אלמוני", תחבולה שנקט ריב"ל להגן על ספרו מצנזורה פנימית וחיצונית. ניכרת בספר השפעה מרעיונותיו של רנ"ק, כפי שהודפסו לאחר מכן בספרו "מורה נבוכי הזמן". הספר זכה לשבחים רבים, אם כי גם לביקורות, כגון זו של יהושע השל שור, שהצביע על אי-דיוקים רבים בו.
הנצחתו > ספרים להצדקת היהדות כנגד הנצרות

אפס דמים, וילנה תקצ"ז (1837), וארבע מהדורות נוספות; תרגום לאנגלית על ידי אליעזר הלוי, 1840 (בעקבות עלילת דמשק); תרגום לרוסית ושני תרגומים לגרמנית. טענות והוכחות נגד עלילות הדם, כתובות בצורת דו-שיח דמיוני בין רב וכומר נוצרי.
זרובבל (בכתיב המקורי: זרבבל), הדפסה חלקית, אודסה 1863 על ידי בן-אחותו יעקב ישראל לווינזון; מהדורה מלאה, ורשה 1875 - 1878 ושתי מהדורות נוספות, על ידי ד"ב נתנזון. ריב"ל מתייחס אליו כחלק שלישי של "בית יהודה", אולם באורכו ובחשיבותו הוא עומד כחיבור עצמאי, מן החשובים שבספרי ריב"ל. הספר התחבר כתגובה לספרו של המיסיונר אלכסנדר מקקאול "נתיבות עולם" (Old Paths), וריב"ל הקדיש לכתיבתו שנים מספר. בחלק הראשון סוקר ריב"ל את התפתחות התלמוד והתורה שבעל פה, לרבות האגדה, ובחלקים הבאים מתפלמס עם טענותיו של מקקאול. בין השאר הוא עוסק בסוגיות של מעמד האישה ביהדות והיחס לגוי ביהדות. חלק מן הטיעונים גולשים לאפולוגטיקה, אולם רעיונות רבים בספר השפיעו על חוקרי חכמת ישראל ובהם אייזיק הירש וייס וזכריה פרנקל. במהדורה השנייה של "נתיבות עולם" השמיט מקקאול כמה מן הטענות שריב"ל הוכיח את אי-נכונותן ב"זרובבל".
אחיה שילני החוזה, ללא שם המחבר (שם הספר בגימטריה "יצחק דוב לעווינזאהן"), לייפציג תרכ"ד (1864). ביקורת חריפה על הנצרות והמיסיון הנוצרי, עד כדי שאי אפשר היה להדפיסה בתחומי רוסיה ובחיי המחבר; בעצם הכתיבה של חיבור כזה תחת שלטון הצאר הייתה העזה רבה.
ימין צדקי, ורשה תרמ"א (1881), עם השמטות של הצנזורה. תשובות נגד חיבורו של היהודי המומר אשר טמקין "דרך סלולה".
תער הסופר, אודסה 1863. הוכחות למקוריותה ועדיפותה של היהדות הרבנית לעומת הקראים. תורגם לרוסית.
אור לי"ד, אודסה תרכ"ד (1864). ביאור לארבעה עשר מאמרי אגדה תמוהים בתלמוד.
הנצחתו > סאטירות אנטי-חסידיות

דברי צדיקים (בשם המקורי: מגלה סוד), נדפס בעילום שם המחבר, וינה 1830 ובמהדורות נוספות; מהדורה מדעית על ידי יונתן מאיר. היצירה נערכה על ידי יוסף פרל, שאף שינה את שמה וכתב מחדש כמה מן הפרקים. זהו מעין חיקוי או המשך ל"מגלה טמירין" שכתב פרל.
עמק רפאים, אודסה תרכ"ז (1867). סאטירה המתבססת על הניסויים המוקדמים במסמריזם (לימים היפנוזה) שנערכו על ידי פרנץ מסמר. חולה בטבריה מתהפנט ומתאר חזיונות מהגיהנום, שבהם תיאורים מביכים של צדיקים חסידיים ובעלי תפקידים בקהילה היהודית. מהדורה מדעית של "עמק רפאים" נמצאת בשלבי הכנה (נכון ל-2008) על ידי דוד אסף ויונתן מאיר.
מגילה עפה, ללא שם המחבר, יצא לאור על ידי אפרים דיינארד, קרני, ניו ג'רזי, תרס"ה (1905). ייחוס יצירה זו לריב"ל איננו וודאי.
הנצחתו > אחרים

מלבד חיבורים אלו כתב ריב"ל מאמרים פובליציסטיים והגותיים, מחקרים בשפה העברית ובחכמת ישראל, יצירות בפרוזה ובשירה, סאטירות אנטי-חסידיות נוספות, אגרות וביקורות. החיבורים שלא הוציא בימי חייו נאספו והוצאו לאור על ידי י"י לווינזון וד"ב נתנזון.
שרשי לבנון או בית האוצר, וילנה תר"א (1841). מחקרים בשפה העברית ובחכמת ישראל.
תולדות שם, ורשה תרל"ז (1877). אהלי שם, ורשה תרנ"ג (1893). מחקרים בשפה העברית.
פתוחי חותם, ורשה 1903. יזרעאל, ורשה תרס"ג (1903). יהושפט, ורשה תרמ"ד (1884). ענפי הדסה, אודסה תרכ"ה (1865). מחקרים וביקורות.
בקורי ריב"ל, ורשה תרמ"ח (1888) וארבע מהדורות נוספות. מחקרים וביקורות, כולל הדפסה חוזרת של "יהושפט", "ענפי הדסה", "אור לי"ד", "תער הסופר" ועוד.
ילקוט ריב"ל, ורשה תרל"ח (1878). מליצות, שירים וסאטירות.
אשכול הסופר (בכתיב המקורי: אשכל הסופר), ורשה 1891 ומהדורות נוספות. שירים, מכתמים וחידות.
באר יצחק, ורשה תרס"ג (1902)[דרושה הבהרה]. קובץ איגרות שכתב ריב"ל ואיגרות שנשלחו אליו.
אגרות ריב"ל, קרקוב תרנ"ו. אגרות לראובן קולישר.
ריב"ל כתב, כנראה ב-1828, גם חיבור אחד ביידיש, די הפקר-וועלט ("עולם ההפקר"), סאטירה שנפוצה בכתב-יד בין המשכילים והודפסה רק ב-1888; הסאטירה עוסקת במוסדות ובעלי תפקידים בקהילה היהודית. הוא גם הוציא לאור מחדש את יצירתו של יוסף האפרתי מטרופלוביץ "מלוכת שאול", לבוב תק"ף (1820). מעט מחיבוריו לא נדפסו ונשארו בכתב יד.
לקריאה נוספת

יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, כרך ג, ירושלים תשי"ג, עמ' 33 - 115
עמנואל אטקס, "תעודה בישראל - בין תמורה למסורת", בתוך: תעודה בישראל, מהדורת צילום, ירושלים תשל"ז
מנחם זהרי, משנתו הלאומית של יצחק בר (דב) לוינזון (ריב"ל), ירושלים תשס"ב