ג'וני מיטשל
ביוגרפיה > 1970-1974 הפריצה הגדולה

בשנת 1970, לאחר ההצלחה הגדולה של Clouds, הוציאה חברת Reprise את אלבומה השלישי של מיטשל Ladies of the Canyon. האלבום היה להיט גדול בתחנות הרדיו, ונמכר בעותקים רבים בתקופה שבין הקיץ לסתיו, ומיטשל זכתה לראשונה באלבום זהב. האלבום, בניגוד לשני קודמיו, כלל בתוכו עבודת פסנתר של מיטשל בשיריה, והנפיק שניים מלהיטיה הגדולים ביותר. הראשון הוא השיר האקוסטי Big Yellow Taxi, והשני היה "וודסטוק".
תקרית זכורה מאותה השנה בהקשר למיטשל התרחשה במהלך פסטיבל האי וייט, שבבריטניה, אליו כן הצליחה מיטשל להגיע. במהלך הופעתה, בדיוק לאחר שסיימה לבצע את "וודסטוק", התנפל עליה אנרכיסט, אשר התחבא כל אותו הזמן מאחורי הפסנתר עליו ניגנה. הוא ביקש ממנה לתת לו את המיקרופון על מנת להעביר את המסר שלו אל קהל הפסטיבל, בעוד היא מתגוננת ומתנגדת לבקשתו. לבסוף, כשעוזרי הבמה הצליחו לקחת אותו משם, נשלחה מיטשל בצעקות לחזור להופעה, כשבינתיים, הקהל, שמנה כ-600,000 איש, התחיל להתפרע, ומיטשל נאלצה להפסיק את הופעתה בבכי, ולבקש מהקהל להרגע.
בשנת 1971 הפתיעה ג'וני בהחלטתה לקחת פסק זמן מהופעות ולהשקיע את זמנה בכתיבה וציור בלבד. תקופה זו היה טעונה רגשית באופן חריג מבחינת מיטשל ומלווה בדיכאון ובהתמוטטות עצבים, והדבר בא בניגוד חד עם האופן בו נתפסה בעיני הציבור. בתקופה מבלבלת זו, בה טיילה וחוותה ללא הפסק, כתבה מיטשל את שיריה מתוך החוויות והרגשות הללו, ואלה נכנסו באותה השנה לאלבומה הרביעי, והחשוב ביותר, Blue. האלבום הפך באופן מידי להצלחה מסחרית וביקורתית, והגיע לעשרים המקומות הראשונים במצעדים. גדולתו של האלבום הייתה באופן בו טיפלה מיטשל בנושאים שונים הקשורים לחייה ולרוח התקופה, ובאופן בו העבירה את מסריה באופן הכנה והגלוי ביותר שמוזיקאי הצליח להעביר עד אז. נושאי האלבום כללו את גילוי האהבה (My Old Man‏, A Case of You) ואבדנה (River‏, The Last Time I Saw Richard), תקווה לעתיד (All I Want), סוד עברה (Little Green), והעיסוק בשירה שלעצמה (Blue). בריאיון עם קמרון קרואו בשנת 1979 אמרה מיטשל: "בתקופה זו בחיי, לא היו לי שריונות. הרגשתי כמו עטיפת צלופן על קופסאות סיגריות. כאילו אין לי כל סודות מהעולם ושאין בי את היכולת להעמיד פני חזקה".
לאחר ההצלחה של Blue, החליטה מיטשל לחזור אל הבמה. במסע ההופעות החדש הציגה מספר שירים חדשים, שבהמשך נכנסו אל אלבומה החמישי, For the Roses. האלבום יצא לאור ב-7 בנובמבר 1972, יום הולדתה ה-28, וזכה להצלחה אדירה. הסינגל שיצא מהאלבום, You Turn Me On, I'm a Radio, הגיע למקום ה-25 במצעדי הרדיו; זהו הסינגל הרשמי הראשון שלה שהפך ללהיט ענק.
אלבומה הבא של מיטשל, Court and Spark, יצא לאור בינואר 1974 במסגרת חברת תקליטים חדשה, Asylum Records והפך לאלבום המצליח ביותר שלה מבחינה מסחרית, עד היום. הוא גם כולל בתוכו מקבץ מהלהיטים הגדולים שלה, כמו Free Man in Paris שנכתב על מנהל חברת התקליטים דייוויד גפן, Raised on Robbery ו-Help Me, שהיה לשיר היחיד שלה שהגיע למקום השביעי במצעדים. האלבום הציג שינוי גישה סגנונית של מיטשל: בעוד שאלבומיה הקודמים היו בסגנון הפולק בלבד, באלבום זה היו נגיעות ג'אז שולטות ברוב שירי האלבום.
בפברואר של אותה שנה, יצאה מיטשל למסע בהופעות ברחבי ארצות הברית וקנדה במשך חודשיים. מספר הופעות מאותו סבב הוקלטו בשביל אלבום הופעה, אשר יצא בנובמבר של אותה שנה. האלבום, שנקרא Miles of Aisles, היה אלבום כפול שכלל מבחר מהופעותיה באותם החודשיים. האלבום הגיע בסופו של דבר למקום השני במצעדים, משתווה בדרך ל-Court and Spark. גרסת הופעה ל-Big Yellow Taxi יצאה כסינגל של האלבום והצליחה באופן מכובד.
בינואר של שנת 1975, הייתה מיטשל מועמדת ארבע פעמים לפרס גראמי, והייתה לאישה היחידה באותה שנה שהייתה מועמדת לפרס אלבום השנה, על Court and Spark. מבין ארבע המועמדויות, זכתה בפרס ארגון הקולות על השיר Down to You מתוך האלבום.