נחמיה חייא חיון
תולדותיו > פולמוס אמסטרדם

בשנת 1713 הדפיס חיון בברלין את ספריו "דברי נחמיה" ו"עוז לאלהים", ולאחר הדפסתם נסע לאמסטרדם. באמסטרדם היו באותה תקופה שתי קהילות גדולות. הקהילה הפורטוגזית הגדולה החזקה והעשירה, והקהילה האשכנזית. רבה של הקהילה הפורטוגזית היה רבי שלמה אאיליון, ורב הקהילה האשכנזית היה רבי צבי הירש אשכנזי הידוע בכינויו "חכם צבי". בין הקהילות שררו יחסי מתיחות באותן שנים, בשל יחסה הפטרוני של הקהילה הפורטוגזית לקהילה האשכנזית וסירובה של זו האחרונה להיכנע תחת מרות הפורטוגזים.
באותן שנים עשה באמסטרדם גם רבי משה חגיז, שהיה שד"ר ירושלים, ושהה בביתו של ה"חכם צבי". שני רבנים אלו ניהלו מלחמה קנאית וממושכת נגד שרידי השבתאים, ונטרו את צעדיו של הרב הפורטוגזי, רבי שלמה אאיליון, שהיה חשוד בעיניהם בשבתאות. ה"חכם צבי" הכיר את חיון עוד מימי שבתו בסרייבו בימי נעוריו, וכאשר שם חיון פעמיו לעיר קיבל החכם צבי מכתב אזהרה מרבי אברהם יצחקי, אויבו של חיון מירושלים, כי השבתאי הנודע נודד באירופה ופניו מועדות לאמסטרדם. עם בואו של חיון לאמסטרדם פנה חגיז לפרנסי העיר הפורטוגזים בעניינו, ואלו פנו לחיון והזהירוהו שלא לבוא לבית הכנסת של הקהילה. במקביל פנו הפרנסים הפורטוגזים ל"חכם צבי" שאישר בפניהם את היכרותו עם חיון ואת דעתו השלילית אליו, ואל הרב הפורטוגזי רבי שלמה אאיליון שהשיב כי אין לו דעה בנושא. חיון המורחק פנה אל ה"חכם צבי" וטען כי איננו אותו האיש אשר חכם צבי הכיר בסרייבו וכי איננו שבתאי ולחינם נטפל אליו, וזה השתכנע מדבריו והודיע לפרנסים כי הוא מבטל את הודעתו השלילית על חיון.
רבי משה חגיז לא שהה בשעה זו באמסטרדם, אך עם בוא ההתפתחויות לאזניו נחפז לשוב לעיר. הוא שכנע את הפרנסים הפורטוגזים לבדוק את כתבי חיון, אך זה האחרון סירב להציגם בפניהם. עותק יחיד מספרו של חיון נתן חיון לרבי שלמה אאיליון, אך גם זה סירב לשתף פעולה עם הפרנסים שנאלצו להוציאו מידו בעורמה. אחד הפרנסים שיתף פעולה עם רבי משה חגיז והעביר את הספר לידו, וזה מיהר להציגו בפני ה"חכם צבי", ושניהם עברו עליו בצוותא וחיוו עליו את דעתם השלילית. למרות זאת, סירב חכם צבי לשתף פעולה עם הפורטוגזים, וסירב לשבת בדין אודות חיון ביחד עם רבי שלמה אאיליון, בו חשד בשבתאות. הפרנסים הפורטוגזים ראו בסירובו של החכם צבי משום עלבון, והושיבו בית דין מיוחד בראשות אאיליון לדון בטיבו של חיון. בית הדין זימן את החכם צבי לבוא בפניו, אך זה סירב בטענה שבית הדין מוטה וכי אין לחבריו הבנה בנושא, וכי אין הרב האשכנזי כפוף לקהילה הפורטוגזית. בעצם דיוני בית הדין הפורטוגזי הדפיס ה"חכם צבי" את פסק דינו "לעיני כל ישראל" לפיו חיון הוא כופר וכי יש לבער ולשרוף את ספריו.
באמסטרדם פרצה סערה ציבורית בשל צעדו של החכם צבי. בני העדה הפורטוגזית ראו בדבר משום פגיעה בסמכותם לדון את חיון, וגזרו שרפה על "לעיני כל ישראל". הוויכוח התפשט לקהילות נוספות, והשמצות הדדיות הופצו בידי שני הצדדים. בינתיים התכנס בית הדין הפורטוגזי והוציא את פסק דינו כי אין יסוד בהאשמות נגד חיון, ויצא בתמיכה גלויה בו. ה"חכם צבי" ורבי משה חגיז פנו באגרות דחופות לרבני אירופה, והדפיסו נגד חיון את הספרים "עדות לישראל" ו"חרב לה' ומלחמה לה'". הפורטוגזים מצידם ניהלו תעמולה חזקה בעד חיון, והמתנגדים לו נרדפו עד צוואר. בעקבות פניית פרנסי הספרדים לשלטונות גורשו חגיז וה"חכם צבי" מאמסטרדם ללונדון, ומשם עבר חגיז לאלטונה וה"חכם צבי" התקבל לרבנות לבוב. במהלך העימות באמסטרדם פרסם חיון ספר נגד יריבו ה"חכם צבי" בשם "הצד צבי".
בשנת 1714, בעוד העימות באמסטרדם בעיצומו, כתב רבי יוסף אירגס ספר חריף נגד חיון בשם "תוכחת מגולה" ושיגרו לאמסטרדם. חיון הגיב באופן בוטה נגד אירגס, והדפיס את ספרו "שלהבתיה", בו הוא תוקף את שיטתו הקבלית-פילוסופית של המקובל ההולנדי רבי אברהם כהן דה-הירירה, עליו מסתמך אירגס. לטענתו של חיון הושפע הירירה מהפילוסופיה היוונית, וכי שיטתו המטאפורית מנוגדת לפשוטם של דברי המקובלים. אירגס השיב לטענותיו של חיון בספרו "הצד נחש" (כפאפראזה על ספרו של חיון "הצד צבי" ועל שמו "חיון" שמשמעותו בארמית "נחש"). ספריו של אירגס הודפסו בלונדון בידי רבי משה חגיז בשנת 1715, מאחר שבאמסטרדם לא איפשרו תומכי חיון את הדפסתם. באותה שנה נדפס בלונדון הספר "אש דת" של רבי דוד ניטו, רב הקהילה הספרדית בלונדון, שמגן על הירירה מטענותיו של חיון.