stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניצחון בכחוס (ולאסקס)
היסטוריה ורקע

ולאסקס צייר את הציור כחמש שנים אחרי שהגיע למדריד מסביליה, וזמן קצר לפני ביקורו הראשון באיטליה. זה היה ניסיונו הראשון לתאר משל מיתולוגי, והוא עשה זאת באמצעות לוח צבעים ושיטות תיאור המזכירים את שנותיו בסביליה, אם כי כאן שולבו חידושים משמעותיים.
ולאסקס הושפע מאמני הרנסאנס שתיארו את בכחוס, למשל טיציאן אשר ציורו בכחוס ואריאדנה היה באותה תקופה באוסף המלך הספרדי. השפעות נוספות היו של קאראווג'ו, שנהג לשלב ביצירותיו הדתיות דמויות ראשיות אשר לבושות בגלימות מסורתיות, עם דמויות משניות הלבושות בלבוש תקופתי, וחוסה דה ריברה שתיאר לעיתים דמויות מהעת העתיקה הלבושות כקבצנים.
פרנסיסקו דה גויה יצר בשנת 1778 תצריב המבוסס על ציורו של ולאסקס, אשר זכה לתפוצה רחבה.
תיאור היצירה

נוכחותו של בכחוס אפשרה לולאסקס לתאר את אחד מציורי העירום הגבריים הראשונים שלו, ודמותו שולטת בקומפוזיציה בזכות גופו ובגדיו הזוהרים. הוא מכתיר דמות צעירה הכורעת לפניו. משמאל, סאטיר עירום מחזיק גביע גבישי משובח ומושך אותנו אל תוך עולמם של היצורים המופלאים. ואילו מימין, קבצן וארבעה גברים עם שכמיות חומות ופנים בלויות ומלאות חיים מהווים ניגודיות לכך מחיי היומיום.
יצירה זו, כפי שקורה לעיתים קרובות ביצירות של ולאסקס, ספוגה בעמימות שהובילה לספקולציות לגבי משמעות עמוקה יותר. באופן מסורתי, תשומת הלב הוקדשה לתיאור הריאליסטי של הדמויות מימין, אשר נתפסות כדה-מיסטיפיקציה של המשל הקלאסי, ואפילו כלעג כלפי העת העתיקה. אולם מספר גדל והולך של חוקרים מדגישים את המידה שבה יצורים מיתיים משולבים עם הפניות מחיי היומיום במיתוס של בכחוס עצמו. במובן זה, הציור התפרש כמשל על יין, שלא רק מסוגל לעודד בני אדם אלא גם לעורר יצירה פואטית. אולי זו הסיבה שהכתר שמניח בכחוס על ראשו של הצעיר אינו של עלי גפן כמו זה שעל ראשו שלו, אלא של עלי קיסוס, המקושר באופן מסורתי למשוררים.
ניתן לחלק את הסצנה לשני חצאים. משמאל, מוצגת דמותו של בכחוס המוארת מאוד, התנוחה הדומיננטית אך הנינוחה שלו מזכירה מעט את זו של ישו בסצנות יום הדין. בכחוס והדמות מאחוריו לבושים בגלימות רפויות המשמשות באופן מסורתי לתיאור מיתוסים קלאסיים. האידיאליזציה של פני האל מודגשת על ידי האור הצלול המאיר אותו. הצד הימני, לעומת זאת, מציג כמה שיכורים באווירה ספרדית, בסגנון הדומה לציוריו של חוסה דה ריברה. אין שום אידיאליזציה בפניהם הגדולות והשחוקות, אם כי הדמות הכורעת מול האל צעירה יותר ולבושה טוב יותר מהאחרות, עם חרב ומגפיים גבוהים. האור שמאיר את בכחוס נעדר בצד זה. הדמויות מוצגות תוך שימוש בקיארוסקורו והן בעלות עור כהה בהרבה.
יש ביצירה זו אלמנטים שונים של ריאליזם. לדוגמה, הבקבוק והכד המופיעים על האדמה לרגלי האל. צנצנות אלו דומות מאוד לאלו המופיעות בציורי טבע דומם של ולאסקס בתחילת דרכו בסביליה.
הערות שוליים

1 2 3 4  
"The Feast of Bacchus". מוזיאון הפראדו. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007366289205171  BnF: cb13170291w (data)  GND: 4360522-9  LCCN: n98098143  VIAF: 178339097   WorldCat (עם VIAF): 178339097 
תצריב של גויה. עותק מהמהדורה הראשונה השמור בגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון.
אלברטו פאסיני

| --- | --- |
אלברטו פאסיני, 1870
אלברטו פאסיני, 1870
 לידה:  3 בספטמבר 1826 בוסטו, איטליה 
 פטירה:  15 בדצמבר 1899 (בגיל 73) Cavoretto, איטליה 
 זרם באמנות:  אוריינטליזם 
 יצירות ידועות:  Window with green enamel border, Red House in Istanbul, Pescembe, Bazaar in Constantinople 
 
אלברטו פאסיני (באיטלקית :Alberto Pasini;‏ 3 בספטמבר 1826 – 15 בדצמבר 1899) היה צייר איטלקי. הוא ידוע בעיקר בציור נושאים אוריינטליים בסגנון רומנטי מאוחר.
ביוגרפיה

אביו גיאוז'פה היה נציב מחוז ונשוי לאדלידה קראוטי. היו להם חמישה ילדים, אלברטו היה הצעיר שבהם. פטירת אביו בשנת 1828, גרמה לאמו לעבור לפארמה, שם הוא נרשם בגיל 17 שנים, לאקדמיה לאמנות יפה של פארמה, ולמד ציור נוף ורישום.
בפארמה הוא נעזר בשלב מוקדם על ידי דודו הצייר ומאייר כתבי היד, אנטוניו פאסיני, שצייר עבור האצולה המקומית ושיתף פעולה עם ההוצאה שהקים ג'ובאני בטיסטה בודוני. בשנת 1852 הוא הציג סדרה של שלושים עיצובים, שנעשו בליתוגרפיה, המתארים טירות שונות מהסביבה. האמן פאולו טוצ'י הבחין בו ועודד את פאסיני לנסוע לפריז, שם הוא הצטרף לראשונה לסדנה של פייר-לוק-שארל ויוג'ין סיסרי, מאסכולת ברביזון.
בשנת 1853 הליטוגרפיה שלו "שעות הערב" נתנה לו אפשרות כניסה לסלון בפריז, ולסדנא של תאודור סריו המפורסם. התפרצות מלחמת קרים נתנה לו הזדמנות חדשה, כאשר בפברואר 1855 המליץ תאודור סריו על פאסיני שיחליף אותו בפמליית של השר הממונה הצרפתי ניקולא פרוספר בוריי בנסיעה לפרס. פאסיני ליווה אותו וחזר דרך צפון פרס וארמניה לפני שהגיע לנמל טרבזון.
בנסיעות שלאחר מכן ביקר במצרים, בים סוף, בערב, באיסטנבול ופרס. פאסיני הביעה את רשמיו במהלך נסיעה זו בכמה ציורים מפורטים מאוד של נושאים מזרחיים. הוא חזר שוב לאיסטנבול באוקטובר 1867, בהזמנת השגריר הצרפתי בורייה. הוא שב לטורקיה בשנת 1876 כדי לבצע את ארבעת הציורים שהוזמנו על ידי הסולטאן עבדול עזיז.
בשנת 1865 בילה זמן מה בקאן, וצייר את נופי הריביירה הצרפתית. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870, הוא שב לאיטליה, והתיישב בקאבורטו, באזור טורינו. הוא המשיך לנסוע, קרוב יותר לביתו, נסע גם לוונציה ופעמיים שהה בספרד בשנים 1879 ו-1883.
אלברטו פאסיני, נפטר ב-15 בדצמבר 1899, אחרי חיים סוערים, והותיר כאלף ציורים שהיה להם ביקוש בחייו ואחרי מותו.
יצירותיו

בשנת 1862 באיסטנבול, הוא צייר בד המתאר את ניצחון הטורקים בראשות הסולטאן עבדול מג'יד. כמו כן הציג בפריז תמונות אחדות: "הדרוזים תוקפים כפר מרוני", "ציד בזים בערבות אספהאן", "הבאזאר של איסטנבול". בוונציה,[דרושה הבהרה] והחל לצייר הווי של העיר, בין השאר את "פונטה די סנטי אפוסטולי", "המעבורת קאסו והריו מארין", "התעלה הגדולה". ציורים נוספים שלו "חצר האריות בגרנדה", קבוצת פרשים בטורקיה, דיוקן עצמי שלו ועוד.
מבקר האמנות וירג'יליו קולומבו, אמר על ציוריו של אלברטו פאסיני:
גלריה

שוק סוסים, סוריה
שוק באיסטנבול
קרן הזהב
שיירה
מסגד
נוף מזרחי
הבוספורוס
שיירה ערבית
קהיר
מחנה שדה
שוק באיסטנבול
פרשים ערבים
בשוק
לובשת הכתום
השוקת
מאבק
הערות שוליים

1 2  Pasini, Alberto, Museo Nacional Thyssen-Bornemisza (באנגלית)
↑  Angelo De Gubernatis, Ugo Matini, Dizionario degli artisti italiani viventi, pittori, scultori e architetti, Tipi dei successori Le Monnier, 1889. (באיטלקית)
↑  Anna Chiara Fontana, PASINI, Alberto, in Dizionario biografico degli italiani, vol. 81, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14968927z (data)  GND: 119011840  ICCU: MILV176541  ISNI: 0000 0000 6662 1556  LCCN: nr91041236  RKD: 61975  SNAC: w6k481fr  SUDOC: 03106633X  ULAN: 500001307  VIAF: 42113210   WorldCat (עם VIAF): 42113210
הרולד נייט

| --- | --- |
 לידה:  27 בינואר 1874 נוטינגהאם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  3 באוקטובר 1961 (בגיל 87) Colwall, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות בנוטינגהאם 
 תחום יצירה:  ציור 
 בן או בת זוג:  לאורה נייט 
 
הרולד נייט (באנגלית: Harold Knight‏; 27 בינואר 1874 – 3 באוקטובר 1961) היה צייר פורטרטים, ז'אנר וצייר נוף אנגלי.
הרולד נייט, מייג'ור מקדואל עם צלב ויקטוריה
ביוגרפיה

נייט נולד בנוטינגהאם, אנגליה, בנו של ויליאם נייט, אדריכל, ולמד בבית הספר לאמנות בנוטינגהאם בפיקוחו של וילסון פוסטר.
בית הספר בנוטינגהאם זכה למוניטין של מיטב בתי הספר המחוזיים לאמנות, ונייט זכה שם בסדרת פרסים, בעיקר עבור סדרת ציורי עירום. באותה תקופה הוא נחשב לסטודנט הטוב ביותר במכללה. בבית הספר לאמנות הוא פגש את האמנית לאורה ג'ונסון, לה נישא בשנת 1903. בתור לורה נייט, היא התפרסמה בזכות ציוריה של סצנות בלט, קרקס ואירועים דומים.
לאחר שבילה בפריז, למד אמנות אצל ז'אן פול לורנס וז'אן ג'וזף בנג'מין-קונסטנט, הוא עבר לעיירה סטאית'ס על חוף צפון יורקשייר, ומשם ב-1907 עבר יחד עם לאורה, למושבת האמנים בניולין, שהיה נמל דייגים בקורנוול, שם הם הפך לחלק מאסכולת ניולין.
במלחמת העולם הראשונה הוא היה מתנגד מצפוני, מה שגרם לקרע עם רבים מעמיתיו וחבריו לשעבר. המתח הנפשי שנוצר העמיס על בריאותו הגופנית מכיוון שהוא נדרש לעבוד כפועל חקלאי. עם סיום המלחמה, הוא ולאורה עברו ללונדון, אם כי חזרו לעיתים קרובות לקורנוול כדי לצייר.
נייט נבחר לחבר מלא באקדמיה המלכותית בשנת 1937, ונפטר בשנת 1961 בקולוול, הרפורדשייר.
הערות שוליים

↑  Penlee Gallery biography (ארכיון)
↑  Olympedia – Harold Knight, www.olympedia.org
↑  "Harold Knight, R.A", www.racollection.org.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AAG: 1455  GND: 1077576153  ISNI: 0000 0000 8704 9253  LCCN: nr93001092  RKD: 45042  TePapa: 1274  ULAN: 500028052  VIAF: 9713519   WorldCat (עם VIAF): 9713519
מלקולם דראמונד

| --- | --- |
 לידה:  24 במאי 1880 מיידנהד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  10 באפריל 1945 (בגיל 64) מיידנהד, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  כרייסט צ'רץ'  בית הספר סלייד לאמנות יפה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  פוסט-אימפרסיוניזם 
 בן או בת זוג:  זינה ליליאס אוגילווי (27 ביוני 1906–?)  Margaret Triquet Browning (16 ביוני 1934–?) 
 צאצאים:  Elspeth Mary Drummond, אנה מארי דראמונד, Arthur Malcolm James Drummond 
 
מלקולם סיריל דראמונד (באנגלית: Malcolm Cyril Drummond‏ 24 במאי 1880 – 10 באפריל 1945) היה צייר ומדפיס אנגלי, שנודע בזכות ציוריו של סצנות עירוניות. בהשפעת הפוסט-אימפרסיוניסט וולטר סיקרט, הוא היה חבר בקבוצת קמדן טאון וקבוצת לונדון.
ביוגרפיה

דראמונד נולד בבוי היל, ליד מיידנהד, ברקשייר, בנו של הכומר קאנון ארתור היסלופ דראמונד (1843–1945) ואנה הרייט דודסוורת'. מלקולם התחנך בבית הספר בברמינגהאם ולמד היסטוריה בכרייסט צ'רץ, אוקספורד. לאחר שנה שעבד אצל לורד פברהם כמנהל אחוזות למד בבית הספר לאמנות סלייד בין השנים 1903–1907, ואצל וולטר סיקרט בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר בין השנים 1908–1910.
הוא נהפך לחבר בקבוצת רחוב פיצרוי של סיקרט שהוקמה בשנת 1907 בבית מול הסטודיו של סיקרט עצמו. הם נפגשו פעם בשבוע בכל שבת, הציגו ציורים והעבירו ביקורת על העבודות שהוצגו. הקבוצה כללה גם את ספנסר גור, הרולד גילמן, נאן האדסון, אתל סנדס, וולטר ראסל, ויליאם רוטשטיין, ואלברט רוטנשטיין. זאת הייתה הקבוצה הראשונה ברצף של קולקטיבים דומים שקיימו ציירים לאורך המאה ה-20 שריכזו את מאמציהם בסגנון ובשיטות מודרניות.
לאחר מכן הוא היה חבר מייסד בקבוצת קמדן טאון בין השנים 1911–1913, שהוקמה כדי להציג תערוכות.
מאז ומתמיד היו מתחים בקבוצה בין סיקרט לבין אלה שמחו על נוכחות חברותיו. אחת ההשפעות של הדרת הנשים בקבוצה באותה העת הייתה הגדלת תפוקת ציורי הנוף הלונדוני תוך התנסות בצבעוניות עזה.
דראמונד היה גם חבר מייסד בקבוצת לונדון בשנת 1914, ושימש כגזבר שלה בשנת 1921 והציג איתה עד 1932.
השנתיים שלאחר מלחמת העולם הראשונה היו פרודוקטיביות ביותר עבור דראמונד: הוא צייר מספר סצנות בפאלמס דה דאנס ובבית המשפט בלונדון. הוקמה ועדה מיוחדת עבור ציור מזבח הלב הקדוש של פטרוס הקדוש, באדינבורו.
הוא לימד בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר עד שעזב את לונדון כדי לחזור לברקשייר בשנת 1931 בעקבות מות אשתו הראשונה זינה ליליאס אוגילווי, שהייתה גם אמנית/מאיירת מוכשרת ועבדה תחת שם העט של אלכסינה. היא איירה, בין השאר, את הספר "ההיסטוריה הכללית של הפיראטים" מאת סרן צ'ארלס ג'ונסון, עם הקדמה, מאת פיליפ גוס.
זינה הייתה גם פסנתרנית שהופיעה באולם וויגמור והייתה נערצת על ידי וולטר סיקרט וקלייב בל.
מלקולם וזינה חלקו תשוקה לאמנות ולמוזיקה ועבדו יחד בסטודיו של מלקולם, וכן ביצעו ערבים מוזיקליים יחד בבית, מלקולם ליווה את זינה בכינור.
בשנת 1937 איבד את הראיה בעין אחת, ואבד את ראייתו ב־1942.
מועצת האמנויות העלתה מופע רטרוספקטיבי בלונדון בין השנים 4–1963.
הערות שוליים

↑  Who's Who: Arthur Hislop Drummond, Oxford Academic (באנגלית)
↑  Camden Town Group (act. 1911–1913), Oxford Dictionary of National Biography (באנגלית)
↑  Tate, Malcolm Drummond 1880–1945, Tate
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AGSA: 2744  BNE: XX5321731  GND: 174306660  ISNI: 0000 0000 6709 0929  LCCN: no2009021823  RKD: 24358  SNAC: w6863qqm  ULAN: 500016786  VIAF: 78952772   WorldCat (עם VIAF): 78952772 
מלקולם דורומונד, בתים בצ'לסי, 1914
טאראס בולבה (סרט, 2009)

| --- | --- |

 מבוסס על:  טאראס בולבה 
 בימוי:  ולדימיר בורטקו 
 תסריט:  ולדימיר בורטקו 
 עריכה:  לדה סמיונובה 
 שחקנים ראשיים:  Bohdan Stupka Aleksandr Dedyushko Boris Khmelnitsky ולדימיר וודובצ'ניקוב מיכאיל בויארסקי איגור פטרנקו בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מוזיקה:  איגור קורנליוק
 צילום:  Dmitry Mass, ולדימיר בורטקו 
 מדינה:  רוסיה, אוקראינה, פולין 
 חברת הפקה:  לנפילם 
 חברה מפיצה:  סנטרל פרטנרשיפ 
 הקרנת בכורה:  2 באפריל 2009 
 משך הקרנה:  127 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית, יידיש, פולנית, אוקראינית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט שמבוסס על ספרים 
 מקום התרחשות:  אוקראינה 
 תקציב:  15.7 מיליון דולר
 סרטים בסדרה:  בוהדן סטופקה איגור פטרנקו ולדימיר ודוביצ'נקוב
 דף הסרט ב־IMDb
 
טאראס בולבה (ברוסית: Тарас Бульба) הוא סרט דרמה היסטורי, המבוסס על הרומן טאראס בולבה מאת ניקולאי גוגול. הסרט צולם במקומות שונים באוקראינה כגון זפוריז'יה, חוטין וקמניץ-פודולסקי כמו גם בפולין. הסרט יצא לאקרנים ב-2 באפריל 2009, סמוך לציון 200 שנה להולדת גוגול.
מהדורת ה-DVD לסרט יצאה בארצות הברית תחת השם "הכובש" (The Conqueror) בשנת 2010 ובבריטניה בשנת 2011 בשם Iron & Blood: The Legend of Taras Bulba.
גוגול כתב את הרומן לראשונה ב-1835, על בסיס עובדות היסטוריות של המלחמות בין העות'מאנים, הקוזאקים והפולנים בסוף המאה ה-16. הדמויות בספר הן ספרותיות, פרי דמיונו של גוגול. המהדורה הראשונה הייתה פרו-אוקראינית, ובלחץ השלטונות הרוסים הוא פרסם גרסה שנייה ב-1841 עם מוטיבים רוסים לאומיים, עליה התבסס הסרט והופק על ידי רשת רוסיה-1 וחברת VGTRK.
הסרט יצא מחדש לאקרנים ברוסיה באפריל 2022, בהיעדר סרטים זרים מלוח ההקרנות בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
שחקנים ודמויות

בוהדן סטופקה בתפקיד טאראס בולבה
איגור פטרנקו בתפקיד אנדריי בולבה
ולדימיר וודוביצ'נקוב בתפקיד אוסטאפ בולבה
מגדלנה מיכאלץ בתפקיד פנה אלז'בטה
מיכאיל בויארסקי כקוזאק מויסיי שילה
ולדימיר אילין בתור אטמן לשעבר
יורי בלייב בתור קירדיאגה, אטמן
עדה רוגובצבה כאשתו של טאראס בולבה
בוריס חמלניצקי בתור זקן
דניאל אולבריצ'סקי כקרסנבסקי
סרגיי בזרוקוב כמספר
ליובומיראס לאוצ'יוסיוס כדוכס פולני
פיוטר זייצ'נקו כמטליצה
לס סרדיוק כדמיטרו
אלכסנדר דידיושקו בתפקיד סטפן גוסקה
איוון I. קרסקו בתור קאסיאן בוביוג
סרגיי דריידן בתפקיד יענקל
ביקורת

הסרט מומן בחלקו על ידי משרד התרבות הרוסי והוא ספג ביקורת באוקראינה על היותו חלק מתעמולה פוליטית "שדומה לתעמולה שמומנה על ידי פוטין". הבמאי ולדימיר בורטקו הצהיר גם כי הסרט נועד להראות כי "אין אוקראינה נפרדת":
הרוסים והאוקראינים הם אותם אנשים ואוקראינה היא החלק הדרומי של רוס. הם לא יכולים להתקיים בלעדינו ואנחנו לא יכולים בלעדיהם. עכשיו אנחנו שתי מדינות וגם בעבר היו תקופות כאלה. האדמה האוקראינית הייתה שייכת לדוכסות ליטא ולפולין. אבל האנשים שחיו בשני השטחים היו תמיד עם אחד. גוגול הבין זאת היטב ותמיד דיבר על כך. דעה זו מנוגדת בתוקף לדעתם של האוקראינים הלאומנים. ברוסיה היה חשש שהסרט יחמיר את המחלוקות ההיסטוריות עם אוקראינה.
הסרט נצפה בזהירות גם בפולין, שם דובר רבות על אופיו האנטי-פולני האפשרי ונבדקו גורמי התעמולה שלו. בדבר הועצם מהעובדה כי יוצרי הקולנוע הוסיפו כמה סצנות המתארות אכזריות פולנית לעלילה המקורית של גוגול. בכריכה של מהדורת ה-DVD האמריקאית מופיעה (תחת הכותרת "הכובש" – The Conqueror) כתובת: "בין אש לחרב שוכב גיבור", התייחסות אפשרית לספר הבדיוני ההיסטורי והפולני "עם אש וחרב" (פולנית: Ogniem i mieczem).
הערות שוליים

↑  Тарас Бульба, 2009, KinoPoisk
↑  Coffee and conversation with Bohdan Stupka, THE DAY WEEKLY DIGEST, #17, Tuesday, 27 May 2008
↑  Тарас Бульба (2009) — Фильм.ру, www.film.ru
↑  The Politics of “Taras Bulba”: Do They Matter? Global Comment
1 2 3  Barry, Ellen (2009-04-12). "A Wild Cossack Rides Into a Cultural Battle". Kyiv Post. נבדק ב-2009-04-14.
↑  Iron & Blood: The Legend of Taras Bulba, נבדק ב-2021-12-21
1 2  Malczyk, Jerzy (2009-04-01). "Rosja: Na ekrany kin wschodzi "Taras Bulba" Władimira Bortki" (בפולנית). Money.pl. נבדק ב-2009-04-16.
↑  Taras Bulba wjeżdża do kin Justyna Prus, Tatiana Serwetnyk, Rzeczpospolita 31-03-2009
קבוצת קמדן טאון

קבוצת קמדן טאון (באנגלית: Camden Town Group) הייתה קבוצה של אמנים פוסט-אימפרסיוניסטים אנגלים שפעלו בשנים 1911–1913. לעיתים קרובות התכנסה הקבוצה בסטודיו של הצייר וולטר סיקרט, באזור קמדן טאון בלונדון, ומכאן שמה.
היסטוריה

בשנת 1908, הקים מבקר האמנות פרנק רוטר את "איגוד ברית האמנים" (AAA), קבוצה שנפרדה מהחברות האמנותיות של האקדמיה המלכותית לאמנויות (RA) וחיקתה את הסלון הצרפתי העצמאי. רבים מהאמנים שהצטרפו לקבוצת קמדן טאון הציגו עם איגוד ברית האמנים.
בשנת 1907, ארגן וולטר סיקרט קבוצה של אמנים שונים שנקראה "קבוצת רחוב פיצרוי" שהיו בה גברים ונשים ואמנים שונים כגון: ספנסר גור, וולטר ראסל, ויליאם רוטנשטיין ואחיו אלברט רוטרסטון,לוסיאן פיסארו, אתל סנדס ואנה הופ הדסון. שנה לאחר מכן סיקרט הקים קבוצה נוספת של ציירים גברים - קבוצת קמדן טאון.
ההשפעות על חברי הקבוצה כוללות את הציירים וינסנט ואן גוך ופול גוגן וניתן לעקוב בבירור על השפעתם בעבודות הקבוצה הזו. הם הציגו חלק גדול מפרי יצירתם בלונדון לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה. בתקופה זאת הקבוצה הייתה מעניינת וחשובה מבחינה אמנותית.
בציור "בקולנוע" של מלקולם דרומונד מצוינת תחושה הקלסטרופובית שלו. זהו הקשר דומה ליצירתו של סיקרט שצייר סצנות רבות של אולמות מוזיקה סוערים, כולל ציור "גלריית המוגול העתיקה" וכן בתמונתו של סיקרט "אנוני" (1914) שנחשבת ליצירת המופת של הקבוצה הזו. התמונה מתארת את השעמום, הניכור והאדישות של הזוג המצויר בה.
הקבוצה ארגנה גם תערוכה של ציורים קוביסטים ופוסט-אימפרסיוניסטים.
בשנת 2008 נערכה בגלריית טייט בריטניה בלונדון רטרוספקטיבה משמעותית ליצירות הקבוצה.
אבל בתערוכה זו, התוכנית לא כללה שמונה מהחברים בקבוצת קמדן טאון ביניהם דאנקן גרנט, ג'יימס דיקסון אינס, אוגוסטוס ג'ון, הנרי לאמב, ונוספים, בטענה שציוריהם אינדיוידואליים ופחות הושפעו בקבוצת קמדן טאון.
חברים

בתחילה החליטה הקבוצה שתכלול 16 חברים, גברים בלבד: מקסוול גורדון לייטפוט נפטר לאחר התערוכה הראשונה, ודאנקן גרנט נבחר למלא את מקומו.
וולטר בייס
רוברט בוואן
מלקולם דרומונד
הרולד גילמן
צ'ארלס ג'ינר
ספנסר גור
דאנקן גרנט
ג'יימס דיקסון אינס
אוגוסטוס ג'ון
הנרי לאמב
וינדהאם לואיס
מקסוול גורדון לייטפוט
ג'יימס בוליבר מנסון
לוסיאן פיסארו
ויליאם רטקליף
וולטר סיקרט
ג'ון דומן טרנר
אף על פי שנשים הודרו מקבוצת קמדן טאון, היו כמה אמניות כמו אתל סנדס, אנה הופ הדסון ומרג'ורי שרלוק שהיו מעורבות בפריפריה, אך אחרות כמו סילביה גוס נידחו לחלוטין.
גלריה

הרולד גילמן, ארוחת בוקר
ג'יימס מנסון, לוסיאן פיסרו
רוברט בוואן, סוסה וסייח
ספנסר גור, כיכר הרטינגטון
הערות שוליים

↑  Wendy Baron, Perfect Moderns: A History of the Camden Town Group, Ashgate, 2000
↑  "Velvet revolutionaries", www.spectator.co.uk
↑  A Dictionary of Twentieth-Century Art - 1999, Page iii by Ian Chilvers. | Online Research Library: Questia, www.questia.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459259105171  BnF: cb115821415 (data)  ISNI: 0000 0000 8840 4114  LCCN: n80041473  ULAN: 500117318  VIAF: 128529519   WorldCat (עם VIAF): 128529519 
הצייר וולטר סיקרט מייסד "קבוצת קמדן", 1911
קלרה מונטלבה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באוגוסט 1840 צ'לטנהאם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  13 באוגוסט 1929 (בגיל 89) ונציה, איטליה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות יפות בוונציה 
 תחום יצירה:  ציור 
 
קלרה פדריקה מונטלבה (באנגלית: Clara Federica Montalba;‏ 1840 – 1929) הייתה אמנית בריטית, הידועה בעיקר בזכות ציורי צבעי המים שלה בוונציה. בהכרה בכישרונה האמנותי, התקבלה לחברה המלכותית לצבעי מים.
קלרה מונטלבה, הווי דייגים, 1877
ביוגרפיה > ראשית חייה

קלרה נולדה בצ'לטנהאם, אנגליה ב־2 באוגוסט 1840, הבכורה מבין ארבע בנותיו של האמן יליד שוודיה אנתוני רובנס מונטלבה ואמלין. כל הבנות הצליחו מבחינה אמנותית, אם כי קלרה הייתה, ככל הנראה, המוצלחת והמוכרת מבין הארבע.
ביוגרפיה > קריירה

היא ושלוש אחיותיה (אלן מונטלבה, הילדה מונטלבה והנרייטה מונטלבה) הגיעו למוניטין גבוה כאמניות. היא למדה בפריז אצל אז'ן איזבה ובהמשך בוונציה, באקדמיה די בל ארטי בשנות ה-80 וה-1890. במפקד האוכלוסין הבריטי בשנת 1871 ניתן לראות כי אנתוני מונטלבה חי בנוטינג היל, לונדון, עם ארבע בנות, כולן אמניות.
האחיות מונטלבה היו תורמות קבועות לתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנות השבעים של המאה ה-19. היא זכתה להכרה בינלאומית בעקבות תערוכות באירופה ובאמריקה. היא התמחה בצבעי מים, ובמיוחד סצנות מבית משפחתה בוונציה, שם התגוררה בסוף המאה ה-19.
קלרה מונטלבה הציגה את עבודתה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
בין השנים 1879 – 1889 היא הציגה את עבודותיה בגלריה גרוסוונור - סדרת סצנות שצוירו בוונציה, אשר תפסו את הלך הרוח והאווירה הייחודית של החיים הוונציאנים.
גם קלרה וגם אחותה הנרייטה היו חברות עם הנסיכה לואיז, הדוכסית מארגיל, שהייתה בעצמה אמנית. הם בילו עם הנסיכה בקנדה וציירו נופים. הנסיכה לואיז נישאה למרקיס מלורן בשנת 1878, שנבחר להיות המושל הכללי החדש של קנדה.
פמיניזם

נראה כי קלרה הייתה חלוצה מוקדמת של התנועה לזכויות נשים, והיא צוינה בשנת 1886 על ידי מיליסנט פוסט כאחת מעשרים הנשים המצליחות והמיומנות שהעניקו "עזרה ותמיכה חמה" לתנועה.
מוות

קלרה מונטלבה נפטרה בוונציה, איטליה בשנת 1929.
הערות שוליים

↑  Who's who, A. & C. Black, 1907. (באנגלית)
↑  Biography of the Montalba sisters
↑  British Women Painters: 1893 Exposition--page 3, arcadiasystems.org
↑  Colleen Denney, Grosvenor Gallery (London), At the Temple of Art: The Grosvenor Gallery, 1877-1890, Fairleigh Dickinson Univ Press, 2000, ISBN 978-0-8386-3850-7. (באנגלית)
↑  Deborah Cherry, Beyond the Frame: Feminism and Visual Culture, Britain 1850-1900, Psychology Press, 2000, ISBN 978-0-415-10727-3. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1285088972  ISNI: 0000 0000 6704 0614  LCCN: no2004024864  RKD: 57368  SNAC: w6cj9c4h  ULAN: 500018926  VIAF: 14476527   WorldCat (עם VIAF): 14476527 
קלרה מונטלבה, איור בספר
לינדה בר-און

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1945 (בת 80 בערך) אקסטר, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת האל 
 תחום יצירה:  טלאים (מלאכת יד) 
 
לינדה בר-און (באנגלית: Linda Bar-On; נולדה ב-1945) היא אמנית  טלאים ישראלית בסגנון העכשווי. ביצירותיה היא מבטאת רעיונות חברתיים, פמיניסטיים והיסטוריים בדמויות העשויות טלאים, רקמות, חרוזים וקמיעות ובסיפורי היצירות שלה משולבים ספרות, סמלים ומסורות עממיות.
ביוגרפיה

בר-און נולדה באקסטר, בריטניה. משנת 1963 ועד 1967 למדה לתואר ראשון בספרות צרפתית ובספרות ספרדית ובפילוסופיה באוניברסיטת האל ביורקשייר.
בשנת 1967 עלתה עם בעלה לישראל, הם גרו בחיפה ובקיבוצים שונים, בתקופה זו עבדה בר-און כגננת בקיבוץ ולאחר מכן כמורה לאנגלית. ב-1973 שבו לאנגליה,
בר-און היא אמנית סיבים שבחרה ליצור מטלאים משנת 1974. בתחילה קנתה בגדים מחנויות יד שנייה פרמה אותם ותפרה מהם בגדים חדשים, וילונות, כיסויי מיטה ועוד. בר-און התנסתה בסוגים שונים של טלאים. זמן מה התפרנסה מתפירת בגדים ייחודיים כולם מטלאים. הבגדים הייחודיים שתפרה בתחילה בידיים בסגנון המכונה אתני. עם הזמן רכשה מכונת תפירה והמשיכה ליצור בגדים ייחודיים וגם הדריכה סדנאות להרצאות בנושאי יצירה בטלאים. עם הזמן פיתחה אופן יצירה ייחודי לה.
מאז ומתמיד היא קראה, חקרה למדה והתמחתה באתנולוגיה, בדים, ארכאולוגיה, רקמה, אגדות וקרמיקה בספריתה הענפה יש ספרים בנושאים הללו ועוד נושאים שמהם היא כורה מידע לפני שהיא מתחילה ליצור כל יצירה חדשה שלה.
ב-1987 חזרו בני הזוג בר-און לישראל עם ילדיהם והתיישבו בכפר יונה, שם המשיכה בר-און ליצור מטלאים במקביל להוראה במרכזי למידה בבתי הספר. הם גרים שם עד היום ושם יוצרת בר-און ומטפחת את ביתה וגינתה.
תערוכות יחיד נבחרות

2005 - Fabulous Females: Empowering Icons, 11thCarrefour Europeen du Patchwork
2012 - "בהמות משא", בית אות המוצר, ירושלים.
2014 - "חיות בחיינו". אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע. (הודפס קטלוג).
2017 - "ימה וקדמה", אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.(הודפס קטלוג).
תערוכות קבוצתיות נבחרות

2001 - "היכן דובנוב", סימגלרי, מגדים.
2005 - "מיסטי-כאן", אוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
2006 - "פסטין-שלמות", גלריית אום אל-פחם.
2012 - "מאה שנות קיבוץ", היכל התרבות ע"ש מאיר ניצן, ראשון לציון. התערוכה הוצגה גם בבירמיגנהם, בריטניה
ראו גם

אמנות עכשווית בטלאים
אמנות סיבים
מרים שפירו
רקמה
הערות שוליים

1 2 3  בלה אלון, מסע אחר ליבי במזרח, בד ועוד גליון 5, בלה אלון, 2010, עמ' 9-12
↑  הקסם של הטקסטיל של לינדה בר-און, באתר YouTube, צלם ליאון קגן, ‏14/12/2014
1 2 3  חיים מאור, חיים מאור איה ברויאר (ע), תרגום: איה ברויאר, לינדה בר-און: מחשבות נודדות בין מזרח למערב, ימה וקדמה:, 2017, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב המחלקה לאמנויות, 2017, עמ' 5-6. (בעברית , אנגלית)
↑  Editor, Expressions of FREEDOM: Quilts Celebrating Human  Rights, Quilter's Newsletter Magazine 1999, Quilter's Newsletter Magazine, March 1999, עמ' 46
↑  אורה ברפמן, ספר זיכרון, כלבו, כלבו חיפה, 2001, עמ' 90
↑  Evelyn Ward de Roo, Translating Fabric & Thread into Story: The Quilts of Linda Bar-On, Evelyn Ward de Roo, ‏2013 (באנגלית)
↑  Jullie York Coppens, Aesthetics, politics collide in fascinating IUSB display, South Bend Tribune, South Bend Tribune, 2003, עמ' E1,E5
↑  לינדה בר און, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית (בעברית, אנגלית)
↑  מיסטי- כאן  דימויי קבלה, באתר מארב אמנות תרבות מדיה, ‏27.4.2005
↑  Martin Patience, Israeli Arab gallery breaks taboos, BBC, ‏10/3/2006 (באנגלית)
↑  אסתר רבינוביץ (ע), תרגום: נאווף עת'מנה, רקמות, לינדה בר-און :רקמת טלאים אנושית, רקמות, רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל, 2007, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המחלקה לאמנויות, 2007, עמ' 11,28-29. (בעברית, ערבית)
↑  אבי קקון, מאה שנות קיבוץ- תערוכה בהיכל התרבות ראשון לציון, באתר ראשון-נט, ‏20.1.2012
↑  Quilting, Israeli style, YouTube, ‏4.7.2011
1 2  חיים מאור, חיים מאור (ע), תרגום: איה ברויר, חיות בחיינו: על סדרת העבודות של לינדה בר-און, לינדה בר-און, 2014, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המחלקה לאמנויות., 2014, עמ' 6-9. (בעברית, אנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271918