stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנות קיקלדית
הערות שוליים

↑  K. Gaki-Papanastassiou et al., Paleogegraphic Evolution of the Cycladic Islands During the Holocene, Researchgate, ‏ינואר 2009
↑  Lane Nieset, Visit the islands where most Greek marble statues were made, National Geografic, ‏נובמבר 2018
↑  Chanel Clarke, Collecting guide: Cycladic art, Christie’s, ‏ספטמבר 2020
1 2 3 4 5 6 7 8  צוות האתר, Cycladic culture, Lake Forest College, Illinois
↑  Cycladic Art, המוזיאון לאמנות קיקלדית
↑  צוות המוזיאון הקיקלדי, אתונה, Cycladic violin-shaped figurine, Google Arts & Culture
1 2  Department of Greek and Roman Art, “Early Cycladic Art and Culture.” In Heilbrunn Timeline of Art History., מוזיאון המטרופוליטן, ניו יורק, ‏אוקטובר 2004
1 2 3 4 5  Isabella Meyer, Cycladic Art - A Look at the Marble Figures and Sculptures of This Era, Art in Context - art blog, ‏אוגוסט 2023
1 2  Andrea Vianello, Cycladic figurines in funerary rituals, Internet archive, ‏אפריל 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295531605171  BnF: cb119791582 (data)  LCCN: sh85007623 
צמלמית קיקלדית ראשונית, דמוית כינור עשויה שיש 2800–3200 לפני הספירה
צלמית נטורליסטית שלובת זרועות, עשויה שיש לבן, 2800-2900 לפני הספירה
"מחבת" חרס קיקלדי
וייד המפטון הראשון

וייד המפטון (באנגלית: Wade Hampton; בערך 1750 – 4 בפברואר 1835) היה קצין צבא, בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית שתי קדנציות, וייתכן שהיה בעל המטעים העשיר ביותר, ואחד מבעלי העבדים הגדולים בארצות הברית, בזמן מותו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

המפטון נולד בשנות ה-1750 המוקדמות, המקורות נחלקים על שנת הלידה המדויקת של המפטון, ומציינים אותה כשנת 1751, 1752, או 1754. הוא היה נצר למשפחת המפטון החשובה מבחינה פוליטית, שהשפיעה בפוליטיקה של קרוליינה הדרומית כמעט עד המאה ה-20. סבא רבא השני שלו תומאס המפטון (1623–1690) נולד באנגליה לפני שעבר למושבת וירג'יניה האנגלית. אביו של תומאס המפטון, ויליאם, סוחר צמר, הפליג מאנגליה ומופיע ברשימת הנוסעים של בונה נובו משנת 1618. הספינה סטתה מהמסלול והגיעה לניופאונדלנד. הוא הגיע לג'יימסטאון בשנה שלאחר מכן, ב-1619, ושלח להביא את אשתו ושלושת ילדיו לג'יימסטאון ב-1620.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

המפטון שירת במלחמת העצמאות האמריקאית כקפטן ברגימנט השני של קרוליינה הדרומית (1777–1781) וכלוטננט קולונל של רגימנט פרשים מתנדבים בקרוליינה הדרומית. הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית דמוקרטי-רפובליקני מטעם קרוליינה הדרומית בין השנים 1795 ל-1797 ובין 1803 ל-1805, ואלקטור לנשיאות בבחירות 1800.
הוא קיבל מינוי בצבא ארצות הברית כקולונל של רגימנט הדרגונים הקלים באוקטובר 1808, הועלה לתפקיד בריגדיר גנרל בפברואר 1809, ומונה לקצין הצבא הבכיר בטריטוריית אורלינס.
הוא השתמש בנוכחות הצבאית של ארצות הברית בניו אורלינס כדי לדכא את מרד החוף הגרמני ב-1811, מרד עבדים שלדעתו היה מזימה ספרדית. באותה שנה, הוא רכש את The Houmas, מטע סוכר בפאריש אסנסיון, לואיזיאנה. ייתכן שזו הייתה מתנה לבתו ולחתנו, שכן החתן ניהל את המטע עד 1825.
במהלך מלחמת 1812 פיקד המפטון על כוחות אמריקאים בקרב על שאטוגואי ב-1813, כשהוא הוביל אלפי חיילים אמריקאיים לתבוסה על ידי יותר מאלף אנשי מיליציה קנדיים ו-180 לוחמי מוהוק, ולאחר מכן איבד את צבאו ביער. ב-6 באפריל 1814, הוא התפטר ממינויו ושב לקרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה > אחרית חייו

לאחר מכן, הוא צבר הון גדול באמצעות ספקולציות קרקעות. להמפטון הייתה אחוזה, הידועה כיום כבית המפטון-פרסטון, אשר רשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, בקולומביה, קרוליינה הדרומית. במותו בשנות ה-30 של המאה ה-19, נאמר שהוא היה בעל המטעים העשיר ביותר בארצות הברית והחזיק כ-3,000 עבדים בין נחלותיו. בקומנדיום שלו נגד העבדות American Slavery As It Is, תיאודור ולד מצטט עד ששמע אותו מתפאר בכך שהרג כמה מעבדיו לצורך ניסוי תזונתי. העד מייצג את דבריו של המפטון כ: "הם מתו כמו כבשה פגומה!!"
וייד המפטון הראשון קבור בחצר הכנסייה בכנסיית טריניטי אפיסקופלית בקולומביה, עיר הבירה של קרוליינה הדרומית.
גם בנו וייד המפטון השני ונכדו וייד המפטון השלישי התבלטו בחוגים החברתיים והפוליטיים בקרוליינה הדרומית.
הערות שוליים

↑  Weil, Julie Zauzmer (10 בינואר 2022). "More than 1,800 congressmen once enslaved Black people. This is who they were, and how they shaped the nation". Washington Post. נבדק ב-5 במאי 2024. {{cite news}}:  (עזרה) Database at "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-13, נבדק ב-2024-04-29
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5432 9195  LCCN: nr92030963  NARA: 10574853  NTA: 068473311  SNAC: w69k4cw6  US Congress: H000140  VIAF: 49093604   WorldCat (עם VIAF): 49093604
ויליאם פגס פולוק

ויליאם פגס פולוק (באנגלית: William Pegues Pollock‏; 9 בדצמבר 1870 – 2 ביוני 1922) היה חבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה

פולוק נולד ב-9 בדצמבר 1870 ליד צ'רו, קרוליינה הדרומית, ולמד בבתי ספר ציבוריים ופרטיים ובאוניברסיטת קרוליינה הדרומית בקולומביה. הוא סיים את המחלקה למשפטים של האוניברסיטה בשנת 1891 ושימש כפקיד הוועדה על מחוז קולומביה בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1891 ל-1893. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנה האחרונה ללימודיו והחל לעסוק במקצוע בצ'רו. הוא עסק גם בחקלאות, וכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית מ-1894 עד 1898.
פולוק שימש כאלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות 1900 ונבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית ב-1902, 1904 ו-1906. הוא לא הצליח להיבחר לקונגרס ה-62, אך נבחר ב-5 בנובמבר 1918, כדמוקרטי לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של בנג'מין ר. טילמן וכיהן מ-6 בנובמבר 1918 עד 3 במרץ 1919. במהלך כהונתו בסנאט הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לבנקים לאומיים (הקונגרס ה-65).
ויליאם פולוק חידש את עיסוקו בעריכת דין בצ'רו ונפטר שם ב-2 ביוני 1922; הוא נקבר בבית הקברות סנט דייוויד.
הסכם לובלין

הסכם לובלין (באוקראינית: Люблінська угода) היה הסכם בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית ובין הוועד הפולני לשחרור לאומי על חילופי אוכלוסין בין שטחי אוקראינה לשטחי פולין. ההסכם נחתם לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, ב-9 בספטמבר 1944.
רקע היסטורי

לפי האתנוגרפים של האימפריה הרוסית ובלחץ הכנסייה האורתודוקסית הוצע ב-1909 לנתק שטחים המאוכלסים באחוז גדול של נוצרים אורתודוקסים מן השטחים שהשתייכו לפולין הקונגרסאית ולאחדם לגוברניית חלם. הדבר קרה ב-1912 אז גם התגלו בה על ידי גאולוג מיכאיל טטיאייב מצבורי פחם וב-1913 הוכרז על הגוברניה כקיימת פיזית. בנוסף באופן מנהלי הועברה הגוברניה מלהיות כפופה לגוברניית ורשה לשליטת קייב. בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק, גוברניית חלם הייתה צריכה להיות חלק של הרפובליקה העממית של אוקראינה אך החוזה לא התקיים זמן רב טרם בוטל והגוברניה הפכה לחלק מפרובינציית לובלין.
לקראת התקדמות הסובייטית מעבר לגבולות של אזור שלקחה מפולין ב-1939 אל תוך השטח הפולני שנכבש בתחילת מלחמת העולם השנייה על ידי ורמאכט, הוקמה ביולי 1944 ממשלת לובלין. ניקיטה חרושצ'וב, ראש הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית האוקראינית ומועצת הקומיסרים העממיים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית פנה ב-20 ביולי 1944 במכתב ליוסיף סטלין ובו הציע לספח את פידליאשיה, חלמשצ'ינה, למקובש'ינה ונדסיאניה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית כחלק מאזור חולם ("חלם" ביידיש):
ההצעה הזו גם היא לא יושמה עקב הסכמה לקו קרזון שנתנה ברית המועצות בועידת טהראן.
חתימה על הסכם לובלין

מה שכן יושם היא חתימה ב-9 בספטמבר 1944 על "הסכם בין ממשלת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית לבין הוועד הפולני לשחרור לאומי על פינוי האוכלוסייה האוקראינית משטח פולין ואזרחים פולנים משטח הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית". מהצד של הרפובליקה הפולנית, ההסכם נחתם על ידי אדוארד אוסובקה-מוראבסקי, יו"ר הוועד הפולני לשחרור לאומי, ומצד הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית – ניקיטה חרושצ'וב, יו"ר סובנארקום של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
באותה שנה חתם אותו גוף פולני על הסכמים דומים עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הביילורוסית (גם כן ב-9 בספטמבר) והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית (ב-22 בספטמבר).
תוכן ההסכם

ההסכם קבע את יישובם מחדש לשטחה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית של כל האוקראינים, הבלארוסים, הרוסים והרותנים המתגוררים במחוזות (פובטים) חלם, הרוביישוב, טומשוב, לובאצ'וב, ירוסלב, פשמיסל, לסקו, זמושץ, בילגוראי ולודבה ועוד של פולין. כמו כן, היא אפשרה העברה לפולין מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית של כל הפולנים והיהודים שהיו בנתינות פולנית נכון ל-17 בספטמבר 1939 (תחילת פלישת ברית המועצות לפולין). בהסכם הודגש כי יישוב מחדש נעשה מרצון ולא הותרה כפייה ישירה או עקיפה. כמו כן, הובטחו פיצויים כספיים לכל הרכוש.
הפינוי היה צריך להתבצע בתוך התקופה שבין 15 באוקטובר 1944 עד 1 בפברואר 1945, אך בהסכם נקבע כי ניתן להאריך את התקופה בהסכמת שני הצדדים.
ההסכם כלל גם את החלק החסוי: נוהל ביצוע מפורט שהועבר לממשלת לובלין ב-22 בספטמבר על ידי ניקולאי בולגנין, נציג ברית המועצות בממשלה.
ביצוע ההסכם

בפועל היישוב מחדש החל ב-23 בספטמבר 1944, מעט ידוע עליו מן הצד הסובייטי אך בצד הפולני ידוע על 3 דיוויזיות שהיו מעורבות בפינוי של 80 אלף איש בסתיו 1945. ב-1946 נמשך היישוב מחדש מפולין, אנשים התנגדו לכך, מחאותיהם דוכאו בכוח, היו קורבנות.
על פי הסטטיסטיקה הרשמית, עד לאוקטובר 1946, 812,688 אנשים יושבו מחדש מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית לרפובליקה הפולנית, ועד למרץ 1947, 472,635 אנשים יושבו מחדש מפולין לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
סיום ביצוע ההסכם

באופן רשמי, יישום ההסכם הושלם ב-6 במאי 1947 על ידי חתימה על "הפרוטוקול הסופי להסכם מיום 9 בספטמבר 1944". עם זאת, זה לא הוביל להשלמת פעולות יישוב מחדש – ההגירות ההדדיות נמשכו עד תחילת שנות ה-50. בשנת 1951 התבצעה החלפת שטחים בין פולין לברית המועצות במהלכה קיבלה ברית המועצות חלק של גוברניית חלם.
ראו גם

מבצע ויסלה-אודר
הערות שוליים

↑  Сергійчук В. Етнічні межі і державний кордон України. Вид. 3-є, доповнене. — К.: ПП Сергійчук M. І., 2008. — 560 с., стр. 481—487
↑  "Сталинская мифология «объединения Украины» // День, 07.03.2013". אורכב מ-המקור ב-27 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Угода між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР // Верховный совет Украины". אורכב מ-המקור ב-7 בנובמבר 2017. נבדק ב-5 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Е.П. САМБОРСКИЙ ДЕПОРТАЦИЯ ПОЛЯКОВ С ЗАПАДНОЙ УКРАИНЫ И ЗАПАДНОЙ БЕЛАРУСИ В ПОЛЬШУ В 1944—1946 ГГ.; ПРОБЛЕМЫ СОВРЕМЕННОЙ ИСТОРИОГРАФИИ // ПРОБЛЕМЫ СОВРЕМЕННОЙ НАУКИ. — 2013. — № 8-1
1 2 3  Ю. И. Шаповал Переселение польского и украинского населения в 1944—1947 гг. // Миграционные последствия Второй мировой войны: депортации в СССР и странах Восточной Европы. Сборник научных статей. Вып. 2. Отв. ред. Н. Н. Аблажей, А. Блюм. — Нoвoсибирск: Наука, 2013, с. 57-79.
↑  Переселение украинцев из Польши в 1944-51 гг намерены признать депортацией // Красная весна, 24.09.2021
↑  Депортация Украинцев из Польши // Переяславська рада, 23.09.2020
↑  "Акция «Висла»: кровавая река памяти // День, 27.04.2002". אורכב מ-המקור ב-27 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Цей день в історії: Люблінська угода, народження Котляревського і поява Елвіса на ТБ". אורכב מ-המקור ב-23 ביולי 2012. נבדק ב-18 באוקטובר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
גוברניית חלם של האימפריה הרוסית בשנת 1914.
ויליאם קירבי

ויליאם פוסגייט קירבי (באנגלית: William Fosgate Kirby‏; 16 בנובמבר 1867 – 26 ביולי 1934) היה פוליטיקאי חבר המפלגה הדמוקרטית מארקנסו שייצג את המדינה כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1916 ל-1921.
ביוגרפיה

קירבי נולד במחוז מילר, ליד טקסארקנה, ארקנסו, ב-16 בנובמבר 1867, ולמד בבתי ספר ציבוריים. הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים קמברלנד באוניברסיטת קמברלנד, סיים את לימודיו ב-1885, ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בטקסרקנה. קירבי היה חבר בבית הנבחרים של המדינה ב-1893 ושוב ב-1897, וכיהן בסנאט של המדינה מ-1899 עד 1901. בשנת 1904, הוא כתב את "תקציר החוקים של ארקנסו של קירבי"; בשנת 1907, הוא עבר לליטל רוק. הוא היה התובע הכללי של המדינה מ-1907 עד 1909 ונבחר לשופט עבית המשפט העליון של ארקנסו, וכיהן בין השנים 1910–1916.
הוא התפטר עם בחירתו לסנאט כדי להשלים את תקופת כהונתו של ג'יימס פ. קלארק, שמת במהלך תפקידו. כסנאטור, קירבי עמד בראש הוועדה להוצאות במשרד החקלאות וכיהן בוועדת הפטנטים. הוא לא הצליח להיבחר מחדש ב-1920 ושוב ב-1932, וחזר לעיסוקו בעריכת דין עם עזיבתו את הסנאט. הוא מונה שוב לשופט בית המשפט העליון במדינה, וכיהן מ-1926 ועד מותו; הוא מת בליטל רוק, ארקנסו ב-26 ביולי 1934, ונקבר בטקסארקנה.
ויליאם פארסל

ויליאם אדוארד פארסל (באנגלית: William Edward Purcell‏; 3 באוגוסט 1856 – 23 בנובמבר 1928) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דקוטה הצפונית בין השנים 1910–1911.
ביוגרפיה

פארסל נולד ב-3 באוגוסט 1856 בפלמינגטון שבניו ג'רזי, ולמד בבתי הספר הציבוריים של המדינה. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו ג'רזי בשנת 1880, והחל לעסוק במקצוע בפלמינגטון. בשנת 1881 עבר לוואפטון שבטריטוריית דקוטה, והמשיך לעסוק בעריכת דין. בשנת 1888 מונה על ידי נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד לתובע פדרלי בטריטוריית דקוטה, אולם התפטר ב-1889, לאחר שנבחר כחבר בוועידת החוקה של המדינה החדשה, דקוטה הצפונית. בין השנים 1889 ל-1891 כיהן כתובע מחוזי של מחוז ריצ'לנד, דקוטה הצפונית ובין השנים 1907–1909 כיהן כחבר בסנאט של דקוטה הצפונית.
בפברואר 1910 מונה פארסל למלא את מקומו של מרטין נ. ג'ונסון בסנאט של ארצות הברית. תחילה מונה למלא את מקומו פאונטיין תומפסון, אך הוא התפטר מתפקידו הזמני, וב-1 בפברואר 1910 החל פארסל את תפקידו. הוא מילא אותו עד 1 בפברואר 1911, כאשר נבחר מחליפו.
בבחירות 1912 נכשל פארסל בהתמודדותו לתקופת כהונה מלאה. לאחר מכן המשיך לעסוק בעריכת דין עד מותו. בשנת 1917 מונה ליושב ראש הוועדה לשימור המזון של דקוטה הצפונית. ב-23 בנובמבר 1928 נפטר פארסל, ונטמן בבית הקברות קלוורי.
הערות שוליים

1 2  ויליאם פארסל, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: P000570
ויליאם סמית' (1751–1837)

ויליאם סמית' (באנגלית: William Smith‏; 20 בספטמבר 1751 – 22 ביוני 1837) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, סנאטור ושופט של קרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה

סמית' נולד ב-20 בספטמבר 1751 במחוז באקס בפרובינציית פנסילבניה, והיה בנם הבכור של ראלף סמית' ומרסי פנקייט סמית'. הוא עבר למה שהפך לימים למחוז ספרטנבורג בפרובינציית קרוליינה הדרומית עם משפחתו בשנת 1765, שם הפך לבעל מטעים. הוא לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית וכיהן כשופט מחוזי מ-1785 עד 1797. הוא כיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הדרומית מטעם מחוז ספרטנבורג בין השנים 1790 ל-1796 ולאחר מכן נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרס החמישי וכיהן בתפקיד בין השנים 1797 ל-1799. לימים נבחר בחזרה לסנאט של קרוליינה הדרומית, וכיהן בו מ-1810 עד 1818. הוא מת במחוז ספרטנבורג שבקרוליינה הדרומית ב-22 ביוני 1837.
הערות שוליים

↑  "SMITH, William, (1751 - 1837)". נבדק ב-21 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2008000683  SNAC: w6184fb8  US Congress: S000625  VIAF: 71187776   WorldCat (עם VIAF): 71187776
ויליאם סבסטיאן

ויליאם קינג סבסטיאן (באנגלית: William King Sebastian‏; 12 ביוני 1812 – 20 במאי 1865) היה פוליטיקאי, שופט ועורך דין אמריקאי מארקנסו. הוא ייצג את ארקנסו כחבר הסנאט של ארצות הברית, מ-1848 עד 1861. סבסטיאן פרש מהסנאט בתחילת מלחמת האזרחים ולאחר מכן הודח רשמית על ידי הסנאט. הוא לא נטל חלק פעיל בממשלת הקונפדרציה והוחזר לתפקידו באמצעות החלטה שהתקבלה לאחר מותו ב-1877.
ביוגרפיה > ראשית חייו

סבסטיאן נולד בסנטרוויל, טנסי, ב-12 ביוני 1812. בסביבות שנת 1834 הוא סיים את לימודיו בקולג' קולומביה בטנסי, והחל ללמוד משפטים. בשנת 1835 עבר לטריטוריית ארקנסו, שם התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בהלנה, ארקנסו; מאוחר יותר הפך לבעל מטעי כותנה. בין השנים 1835 ל-1837 כיהן כתובע, ולאחר מכן כיהן כשופט בית המשפט המחוזי בין השנים 1840 ל-1843, אז מונה לשופט חבר בבית המשפט העליון של ארקנסו. בשנת 1846 הפך לחבר בסנאט של ארקנסו, וכיהן כנשיאו עד 1847. בנוסף, באותה שנה כיהן כאלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 1848, לאחר מותו של צ'סטר אשלי, מונה סבסטיאן לסנאט של ארצות הברית, ולאחר מכן נבחר לתפקיד זה בזכות עצמו. הוא נבחר מחדש ב-1853 וב-1859. במהלך כהונתו בסנאט, כיהן כיושב ראש ועדת התעשייה וכחבר בוועדה לענייני האינדיאנים. הוא תמך בתוכניותיו של מפקח ענייני הילידים בקליפורניה ונבדה, אדוארד פיצג'רלד ביל, להקים סדרת שמורות אינדיאנים בקליפורניה, בהן יוצבו מוצבים צבאיים על אדמות בבעלות ממשלתית. הרעיון היה שהאינדיאנים יתמכו בעצמם באמצעות חקלאות. השמורה הראשונה מבין אלה, שמורת סבסטיאן, נקראה על שמו.
ביוגרפיה > אחרית חייו

כשפרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, "לא התפטר, כפי שעשו כל שאר הסנאטורים הדרומיים מלבד אנדרו ג'ונסון, אלא נותר צופה עצוב וחסר אונים באירועים". ביולי 1861 הוא הודח מתפקידו בשל חשד לתמיכתו בקונפדרציה. סבסטיאן עזב את הסנאט וחזר להלנה, שם התגורר ועבד כעורך דין במהלך המלחמה. לאחר שכוחות פדרליים כבשו את הלנה, עבר לממפיס, טנסי, בשנת 1864, והמשיך לעסוק בעריכת דין. הוא נפטר שם ב-20 במאי 1865 ונקבר בבית קברות משפחתי פרטי במחוז פיליפס. מחוז סבסטיאן בארקנסו נקרא על שמו. בשנת 1877 ביטל הסנאט את החלטת ההדחה שהתקבלה נגד סבסטיאן, ובהתאם לכך שולמו לילדיו פיצויים שהגיעו להם.
וולדו ג'ונסון

וולדו פורטר ג'ונסון (באנגלית: Waldo Porter Johnson‏; 16 בספטמבר 1817 – 14 באוגוסט 1885) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ששימש כנציג מדינת מיזורי, וכן לזמן קצר כסנאטור אמריקאי לפני שגורש בשל בגידה ב-1862, ולאחר מכן שירת כקצין בצבא הקונפדרציה וסנאטור של מדינות הקונפדרציה ממיזורי בשנים 1863 עד 1865 ולבסוף כיו"ר הוועידה החוקתית של מיזורי של 1875.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

ג'ונסון נולד ב-16 בספטמבר 1817 בברידג'פורט, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית), לאוליב וולדו (1798–1852) ולבן דודה ובעלה יליד ניו יורק, ויליאם ג'ונסון (1791–1868). לוולדו פורטר ג'ונסון היו תריסר אחים והוא למד בבתי ספר ציבוריים ופרטיים. אביו הפך למנהל הדואר של ברידג'פורט ואחיו הגדול ג'וזף ג'ונסון, היה חקלאי ופוליטיקאי מקומי בולט ששימש לסירוגין כחבר הקונגרס של האזור, והפך למושל וירג'יניה ב-1851. וולדו ג'ונסון סיים את לימודיו ב-Baptist Rector College בשנת 1839.
ביוגרפיה > קריירה

לאחר לימודי משפטים, ג'ונסון התקבל ללשכת עורכי הדין בווירג'יניה, והחל את עיסוקו המשפטי במחוז הריסון, וירג'יניה ב-1841.
שנה לאחר מכן, ב-1842, עבר ג'ונסון מערבה לאוסקיולה, מיזורי, והמשיך את העיסוק המשפטי שלו בגבול המתפתח (והבעייתי) בין מיזורי למה שהפכה למדינת קנזס בעקבות פשרת מיזורי ב-1850.
בינתיים, ג'ונסון התנדב להילחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שירת כטוראי ברגימנט הראשון של מיזורי של מתנדבים רכובים. ב-1847 זכה בבחירות לבית הנבחרים של מיזורי ונבחר ליועץ המשפטי ב-1848 ולשופט של המחוז השיפוטי השביעי ב-1851. הוא התפטר מתפקידיו הממשלתיים ב-1852 וחזר לעיסוקו המשפטי הפרטי.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19, ג'ונסון הגיש מספר תביעות קרקע למשרד ג'נרל לנד.
מצביעי מיזורי בחרו בג'ונסון כדמוקרטי לסנאט של ארצות הברית ב-1860 והוא כיהן מ-17 במרץ 1861 עד 10 בינואר 1862, אז גורש מהסנאט בשל חוסר נאמנות לממשלה. הוא היה חבר בוועידת השלום של 1861 שהתקיימה בוושינגטון הבירה, במאמץ לתכנן אמצעים למניעת מלחמת האזרחים האמריקנית הקרבה.
ג'ונסון התנדב לשרת בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים, לאחר שהגיע לדרגת מייג'ור במשמר מדינת מיזורי. הוא גייס גדוד שלחם בקרב פי רידג' ליד בנטונוויל, ארקנסו. ב-28 באפריל 1862 התארגנה היחידה שלו בממפיס, טנסי כרגימנט חיל הרגלים הרביעי של מיזורי (הקונפדרציה) עם ג'ונסון כלוטננט קולונל. בשנת 1863, ג'ונסון מונה לחבר בסנאט של מדינות הקונפדרציה כדי למלא מקום פנוי.
לאחר כניעת הקונפדרציה, מאוגוסט 1865 עד אפריל 1866, התגורר ג'ונסון בהמילטון, אונטריו. הוא חזר לאוסצ'ולה, קיבל חנינה נשיאותית וחידש את עיסוקו המשפטי. ג'ונסון היה נשיא הוועידה החוקתית של המדינה ב-1875.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-1847 נישא לאמילי מור (1822–1884) במחוז הריסון. עד 1850 הם חיו במיזורי, שם היא ילדה את עורך הדין והשופט לעתיד ויליאם טל ג'ונסון (1848-1930). במפקד האוכלוסין של 1860, ערכי הנדל"ן והרכוש האישי של ג'ונסון זינקו, ומשפחתו כללה את ויליאם טל בן ה-11 ואחיו צ'ארלס (1859–1901), סנט קלייר (1855–1900) ותומאס מור ג'ונסון (1851–1919), ובנוסף המשפחה גם החזיקה באשה מולאטית בת 30 כשפחה.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

ג'ונסון חי לאחר אשתו, אך מת ממורסה בריאות באוסקיולה ב-14 באוגוסט 1885. הוא נקבר מחדש בקבר המשפחתי בבית הקברות Forest Hill Calvary בקנזס סיטי, מיזורי. בנו ויליאם טל ג'ונסון הפך לעורך דין ושופט של מיזורי, ובנו תומאס מור ג'ונסון הפך גם הוא לעורך דין, לראש עיריית אוסצ'ולה ולסופר. בנם סנט קלייר ג'ונסון עבר לטקסס, שם מת, אך שרידיו ושל אחיו צ'ארלס הוחזרו מאוחר יותר לקבורה בבית הקברות פורסט היל.
הערות שוליים

↑  "Rector College (1839-1855)".
↑  וולדו ג'ונסון, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7281 0310  LCCN: n97004636  SNAC: w6v999mw  US Congress: J000179  VIAF: 26338789   WorldCat (עם VIAF): 26338789
מתקפת נארווה (1–4 במרץ 1944)

מתקפת נארווה (1–4 במרץ 1944) (באסטונית: Putki lahing) הייתה מבצע צבאי שניהלה חזית לנינגרד הסובייטית. היא נועדה לכיבוש מחוז נארווה מידי פלגת הארמייה נארווה. בזמן המבצע, יוסיף סטלין, מנהיג ברית המועצות והמפקד העליון של הצבא האדום, היה מעוניין באופן אישי לכבוש את אסטוניה, וראה בכך תנאי מוקדם לאלץ את פינלנד לצאת מהמלחמה.
הארמייה ה-59 הסובייטית תקפה מערבה מראש הגשר קריבאסו דרומית לעיר נארווה והקיפה את הנקודות החזקות של דיוויזיית הרגלים 214 וגדודי האוסט (אנ') האסטונים ה-658 (אנ') ו-659. ההתנגדות של היחידות המוקפות נתנה זמן לפיקוד פלגת הארמייה נארווה הגרמנית, לנוע בכל הכוחות הזמינים ולעצור את ההתקדמות הסובייטית. מצפון לנארווה, רגימנטים הגרנדירים אס אס המתנדבים ה-45 וה-46 (האסטונים ה-1 ו-2 (אנ')) בליווי יחידות של דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-11 ביצעו התקפת נגד, וצמצמו את ראש הגשר הסובייטי.
רקע > הקרב הקודם

על יחידות של האסטונים ה-1 ו-2 (אנ') הוטלה המשימה להשמיד את ראש הגשר סיברצי, אשר הוגנה על ידי דיוויזיית הרובאים ה-378 שמנתה 1,100 איש מצוידים ב-20 תותחי סער. על המתקפה פיקד שטנדרטנפיהרר פול וונט. רגימנט הגרנדירים ה-45 של האס אס (האסטוני ה-1) ביצע הסתערות ישירה על ראש הגשר ב-29 בפברואר. במקביל, רגימנט הגרנדירים ה-46 של האס אס (האסטוני ה-2), בניסיונם לתקוף מהאגף השמאלי, נתקל בביצורים הסובייטיים ובשדה מוקשים שאותו חצו.
רקע > הכנות ומטרות

המטרות המבצעיות של המתקפה הסובייטית היו לפרוץ לכביש ואסקנארווה-ייהבי ולכביש נארווה-טאלין ולכבוש את הכפר ייהבי ואת העיירה רקוורה.
הכישלונות במתקפת נארווה (15–28 בפברואר 1944) הגיעו בהפתעה להנהגת חזית לנינגרד, ולאחר מכן האשימו אותה בהגעתה של הדיוויזיה האסטונית. מאז תחילת ינואר איבדה חזית לנינגרד 227,440 חיילים הרוגים, פצועים או נעדרים בפעולה, שהיו יותר ממחצית החיילים שהשתתפו במבצע לנינגרד-נובגורוד. שני הצדדים מיהרו להביא תגבורות לאזור. הארמייה ה-59 הובאה לנארווה וקורפוס הרובאים האסטוני ה-8 (אנ') הוצב בפיקוד חזית לנינגרד.
פריסה > הגרמנים

קבוצת ארמיות צפון הורתה על פריסת פלגת הארמייה נארווה ב-22 בפברואר בתפקידים הבאים: קורפוס הפאנצר אס אס השלישי פרוס מצפון לנרווה וראש הגשר בגדה המזרחית של הנהר, הקורפוס ה-43 נגד ראש הגשר קריבסו והקורפוס ה-26 בגזרה שבין ראש הגשר לאגם פייפוס. נכון ל-1 במרץ 1944, היו בסך הכל 123,541 אנשי כוח הכפופים לקבוצת הארמיות בסדר הקרב הבא:
הקורפוס ה-26 – גנרל חיל הרגלים אנטון גרסר
הקורפוס ה-43 – גנרל חיל הרגלים קרל פון אופן
קורפוס הפאנצר אס אס השלישי – אוברגרופנפיהרר-אס אס פליקס שטיינר
יחידות נפרדות:
המגזר המזרחי, הגנת החוף (מטה דיוויזיית הנ"מ השנייה כמפקדה) - לוטננט גנרל אלפונס לוצ'ני
הגדוד האסטוני "Reval"
3 גדודי המשטרה האסטונית
גדודי אוסט אסטונים 658 ו-659
יחידות צבאיות אחרות:
פיקוד ארטילריה מס' 113
פיקוד עליון מס' 32
גדוד טנקים כבדים 502
גדוד נגד טנקים 752
גדוד חי"ר מיוחד (אימונים) 540
פריסה > הסובייטים

שלושה ארמיות סובייטיות נפרסו במהלך המבצע. ארמיית ההלם השנייה הוצבה בגזרה נגד ראש הגשר הגרמני וצפונה למפרץ פינלנד; הארמייה ה-59 מדרום לעיר נרווה והארמייה ה-8 מדרום לארמייה ה-59 לאורך נהר נארווה באורך 50 ק"מ המשתרע עד אגם פייפוס. מידע מפורט על גודל הכוחות הסובייטיים בחזית נארווה במהלך מסע החורף-אביב לא פורסם על ידי מקורות כלשהם. אי אפשר לתת סקירה כללית על הכוח הסובייטי עד שהמידע הארכיוני של הצבא האדום יהיה זמין לחוקרים שאינם רוסים או יפורסם. ההיסטוריון האסטוני האנס ולטר העריך את מספר החיילים הסובייטים ב-205,000 אשר בהתאם למספר הדיוויזיות כפול הגדלים המשוערים של הדיוויזיות שהוצגו על ידי ההיסטוריון האסטוני מארט לאר, המהווים כ-200,000 חיילים. סדר הקרב של חזית לנינגרד נכון ל-1 במרץ 1944, הוא:
ארמיית ההלם השנייה - לוטננט גנרל איוואן פדיונינסקי
קורפוס הרובאים ה-43 – גנרל מאיור אנטולי אנדרייב
קורפוס הרובאים ה-109 (אנ') – גנרל מאיור איוואן אלפרוב
קורפוס הרובאים ה-124 (אנ') – גנרל מאיור וולדר דמברג
הארמייה ה-8 – לוטננט גנרל פיליפ סטאריקוב
קורפוס הרובאים השישי – גנרל מאיור סמיון מיקולסקי
קורפוס הרובאים ה-112 (אנ') - גנרל מאיור פיליפ סולובב
קורפוס הרובאים ה-115 (אנ') - (מפקדה ללא חיילים שהוקצו עד 1 באפריל 1944)
הארמייה ה-59 – לוטננט גנרל איוואן קורבניקוב
קורפוס הרובאים ה-117 (אנ') – גנרל מאיור וסילי טרובצ'וב
קורפוס הרובאים ה-122 (אנ') – גנרל מאיור פנטלימון זייצב
גזרות נפרדות:
קורפוס הרובאים האסטוני ה-8 – לוטננט גנרל למביט פארן
קורפוס הרובאים ה-14 (אנ') – גנרל מאיור פאבל ארטיושנקו
דיוויזיית הרובאים ה-124 (אנ') – קולונל פפצ'נקו דנילוביץ'
קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 – ללוטננט גנרל ניקולאי סימוניאק
גדודי טנקים כבדים של המשמר 46, 260 ו-261 וגדוד ארטילריה מתנייע 1902
קורפוס ארטילריית פריצה השלישי (אנ') - טנקים כבדים של המשמר נ.נ. זדנוב
קורפוס הטנקים של המשמר השלישי - טנקים כבדים של המשמר י.א. וובצ'נקו