stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גוליילמו השני, מלך סיציליה
ביוגרפיה > מלחמות במזרח

בימי אביו של גוליילמו השני, אבדה לסיציליה "ממלכת אפריקה", שהייתה למעשה קולוניה סיציליאנית בצפון אפריקה. גוליילמו השני לא עשה ניסיונות לכבוש חזרה את הממלכה מידי חליפות אל-מוואחידון, ובמקום זאת יצא נגד מצרים שנשלטה אז בידי השושלת האיובית. ביולי 1174 30,000 לוחמים סיציליאנים הונחתו מול אלכסנדריה, אולם אז הגיע הסולטאן צלאח א-דין עם תגבורת ואילץ אותם לסגת. הזדמנות נוספת להרחיב את השפעתו במזרח, ניתנה לגוליילמו בשנת 1180, עם מותו של מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. הבלבול שהשתרר בקיסרות, גרם לגוליילמו להחליט על חידוש הסכסוך נגד הביזנטים. ב-11 ביוני 1185 נלכדה דיראכיום בידי צבא סיציליאני שכלל על פי המקורות 80,000 לוחמים כולל 5,000 אבירים, וכן 200 ספינות. מספר מוגזם ככל הנראה. הצבא המשיך אל סלוניקי, והצי, לאחר שכבש את איי יוון: קורפו, קפלוניה, איתקה וזקינתוס, המשיך לעבר אותה מטרה בדיוק. באוגוסט נפלה סלוניקי בהתקפה משולבת מהים ומהיבשה, ו-7,000 יוונים נרצחו.
לאחר מכן צעד הצבא לכיוון עיר הבירה, הקיסר החדש איסאאקיוס השני צעד נגד הפולשים, וב-7 בנובמבר 1185 נפגשו הצדדים בקרב על הנהר סטרומה. הקרב הסתיים בניצחון ביזנטי מוחץ, והסיציליאנים נאלצו לפנות את סלוניקי. בשנת 1189 גוליילמו כרת ברית שלום חדשה עם הקיסר הביזנטי, ובמסגרת הברית נטש את כל הכיבושים. גוליילמו גם התכוון להרוויח ממסע הצלב השלישי, משום שברור היה שהכוחות המערביים יאלצו לעבור בסיציליה בדרכם לארץ הקודש. עם זאת, בנובמבר של שנת 1189 הוא מת בפלרמו.
גוליילמו לא הותיר אחריו ילדים, אף על פי שיש המזכירים בן בשם בוהמון שמת בצעירותו. את מקומו של גוליילמו עתידה הייתה לתפוס דודתו, קונסטנס (אשת קיסר האימפריה הרומית הקדושה היינריך השישי), אך דודו הממזר של גוליילמו, טנקרד (Tancred), הנהיג מרד והוכתר באותה השנה (1190) כמלך סיציליה טנקרד הראשון.
ג'ייקוב גימפל

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  16 באפריל 1906 לבוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  12 במרץ 1989 (בגיל 82) 
 מוקד פעילות:  פולין 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ייקוב (יעקב) גימפל (באנגלית: Jakob Gimpel;‏ 16 באפריל 1906 - 12 במרץ 1989) היה פסנתרן ומחנך יהודי-פולני.
חייו

ג'ייקוב גימפל נולד בלבוב (אז בגליציה הפולנית, חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכיום באוקראינה). אחיו הצעיר של גימפל, ברוניסלב, היה כנר קונצרטים ידוע-שם, ואחיו הבכור, קארול גימפל, היה פסנתרן ומנצח.
גימפל החל את לימודי הפסנתר אצל אביו, אדולף, והמשיך אותם אצל קורנליה טארנובסקה ואדוארד שטוירמן. תאוריית המוזיקה למד אצל אלבן ברג. הופעתו הראשונה הייתה בווינה ב-1923, עם תזמורת הקונצרטחבאו בניצוח פייר מונטה. הוא ניגן את הקונצ'רטו השני לפסנתר של סרגיי רחמנינוב.
גימפל יצא למסעות קונצרטים עם הכנרים ברוניסלב הוברמן, אריקה מוריני ונתן מילשטיין ועם אחיו, ברוניסלב גימפל. בשנת 1937 עזר להוברמן לייסד את התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית, כיום התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בשנת 1938 היגר גימפל לארצות הברית, שם ישב תחילה בניו יורק ובהמשך בלוס אנג'לס.
לאורך הקריירה שלו הופיע גימפל גם בסרטי קולנוע, בהם "אורות הגז" (1944), Possessed, "מכתב מאישה אלמונית" (1948) (על פי הנובלה של שטפן צווייג), Strange Fascination, "סיפור שלוש אהבות", ו"ואלס מפיסטו". כן הקליט גימפל לשני סרטים מצוירים קלאסיים,  Rhapsody Rabbit והסרטון זוכה פרס האקדמיה מסדרת "טום וג'רי", Johann Mouse.
גימפל היה אחד מראשוני האמנים האירופאים-אמריקאים שחזרו לאירופה אחרי מלחמת העולם השנייה; הוא ניגן במאות קונצרטים בגרמניה המערבית בשנת 1954. משנת 1971 עד 1986 כיהן גימפל כפרופסור הבית באוניברסיטת נורת'רידג' בקליפורניה.
ב-9 במאי 1979 נועד גימפל להופיע בלוס אנג'לס ברסיטל משותף עם אחיו, ברוניסלב גימפל. ברוניסלב מת באופן פתאומי ימים ספורים לפני הרסיטל וג'ייקוב ניגן רסיטל סולו לזכר אחיו.
פרסים ואותות הוקרה

צלב מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מן המעלה הראשונה
פרס בן-גוריון ממדינת ישראל, 1975
ג'ון מאסטרס

| --- | --- |

 לידה:  26 באוקטובר 1914 כלכותה, הודו הבריטית הודו הבריטית
 פטירה:  7 במאי 1983 (בגיל 68) סנטה פה, ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 לאום:  בריטי
 עיסוק:  חייל, סופר
 מקום לימודים:  קולג' ולינגטון, המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט 
 שפות היצירה:  אנגלית
 סוגה:  זכרונות, רומנים היסטוריים
 יצירות בולטות:  סדרת משפחת סאבאג'
 תקופת הפעילות:  1933–1983 (כ־50 שנה)
 פרסים והוקרה:  אות השירות המצוין 
 
ג'ון מאסטרס (באנגלית: John Masters‏; 26 באוקטובר 1914 - 7 במאי 1983) היה לוטננט קולונל בצבא בריטניה, אשר פיקד על בריגדת צ'ינדיטים במהלך המערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה, אולם את עיקר פרסומו קנה כסופר. ספריו עוסקים ברובם בהודו תחת שלטון האימפריה הבריטית.
ביוגרפיה > קרירה צבאית

מאסטרס נולד ב-26 באוקטובר 1914 בעיר כלכותה שבהודו הבריטית, למשפחה בריטית בעלת עבר צבאי. הוא למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, וב-1933 התגייס לצבא הודו הבריטית. הוא הוצב כחלק מרובאי גורקה, וביצע משימות סיור שונות בהודו. ב-1938 הוא הרג טיגריס בוגר בקרב פנים אל פנים, ובחלק הראשון של האוטוביוגרפיה שלו הוא מספר כי מאז כינו אותו הגורקה "הסאהיב שירה בטיגריס". ב-1939 הוא מונה לשליש גדודי, וב-1941 נשלח לעיראק והשתתף בקרבות בצרה במסגרת המלחמה האנגלו-עיראקית. לאחר מכן לחם גם במערכה בסוריה ובלבנון ובפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן. לאחר מכן עבר קורס לפיקוד ומטה, הועלה לדרגת מייג'ור והוחזר להודו כדי להשתתף במערכה על בורמה. הוא שולב במסגרת הבריגדה ההודית ה-111, שהייתה בריגדת צ'ינדיטים תחת פיקודו של ולטר לנטיין. הוא לחם עם הבריגדה במסגרת מבצע יום חמישי, וב-24 באפריל 1944 קיבל פיקוד עליה לאחר שלנטיין מונה למפקד הדיוויזיה ההודית השלישית במקומו של אורד צ'ארלס וינגייט.
ב-8 במאי השתתפו אנשיו בהקמת המעוז "בלקפול" בעורף הקווים של הצבא היפני הקיסרי. אולם באזור זה כבר היו כוחות יפניים מוכנים, וזמן קצר לאחר ההקמה כבר הרעישו היפנים את האזור. ב-25 במאי, לאחר שכל הניסיונות להגיש סיוע לצ'ינדיטים הנצורים נכשלו, התקבלה הוראה לפנות את "בלקפול". בכרך השני של הביוגרפיה שלו הוא מודה כי בעת פינוי הבסיס הורה לאנשיו לירות ב-19 חיילים שנראה היה כי אין להם תקווה והם רק יאטו את הנסיגה. לאחר פינוי הצ'ינדיטים מבורמה מונה לראש המטה של הדיוויזיה ההודית ה-19, שלקחה חלק חשוב בשלב האחרון של המערכה על בורמה. על שירותו הוענקו לו אות השירות המצוין ודרגת קצין במסדר האימפריה הבריטית. הוא שימש לזמן מה כמדריך צבאי, לפני שפרש מהצבא בדרגת לוטננט קולונל והיגר לניו מקסיקו שבארצות הברית.
ביוגרפיה > קריירה ספרותית

בארצות הברית הוא ניסה להקים חברה לטיולי הליכה בהרי ההימלאיה, אולם העסק נכשל, וכדי להשלים את הכנסותיו החל לכתוב רומנים היסטוריים. לאחר שהרומן הראשון שלו, "רצי הלילה מבנגל" ("Nightrunners of Bengal"), הפך להצלחה, החליט להפוך לסופר במשרה מלאה. יצירתו המפורסמת ביותר היא סדרת רומנים היסטוריים בת שמונה כרכים, המספרת את תולדותיה של משפחת סאבאג' הבריטית, אשר בניה משרתים בהודו. הסדרה עוקבת אחרי כל ההיסטוריה של השלטון הבריטי בהודו דרך דורות רצופים של בני המשפחה, אולם הספרים בסדרה לא פורסמו לפי סדר האירועים המתוארים בהם. בסדר כרונולוגי (אך לא על פי סדר הפרסום), הספרים הם: "קורומנדל!" (1955), "הרמאים" (1952), "רצי הלילה מבנגל" (1951), "הלוטוס והרוח" (1953), "רחוק, רחוק בשיא הפסגה" (1957), "מפגש בוואני" (1954), "אל חוף האלמוגים" (1962) ו"נושאי רומח ראבי" (1972). הסדרה מתוארת דרך עיניהם של השליטים הבריטיים, אך לא מתעלמת גם מנקודת מבטם של ההודים הנשלטים. אחד מספרי הסדרה "מפגש בוואני" העוסק בחלוקת הודו, אף עובד ב-1956 לסרט בעל אותו שם בכיכובה של אווה גרדנר. בשנת 1988 הפך גם "הרמאים" לסרט בכיכובו של פירס ברוסנן. בשנת 1960 הוא פרסם רומן נוסף בשם "ונוס מקונפארה", אשר בניגוד לקודמיו הדמויות הראשיות בו הן הודיות, ומשפחת סאבאג' לא ממלאת בו תפקיד (אם כי נרמז בספר שאחת מהדמויות השוליות היא אולי בת משפחה).
מאסטרס פרסם גם שלושה כרכים המהווים יחדיו את האוטוביוגרפיה הרשמית שלו. הכרך הראשון, פורסם ב-1956 ונקרא "חצוצרות וטיגריס" ("Bugles and a Tiger"), הכרך השני פורסם ב-1961 ונקרא "מעבר למנדלי" ("Road Past Mandalay"), והכרך השלישי פורסם ב-1971 ונקרא "בן הצליין" ("Pilgrim Son"). "מעבר למנדלי" הוא היחיד מבין ספריו שתורגם לעברית. הוא יצא לאור בישראל שנה לאחר מותו של מאסטרס ב-1984 בהוצאת מערכות. הוא פרסם ספרים נוספים, ובין היתר בולטת הטרילוגיה שלו העוסקת במלחמת העולם הראשונה ובהשפעותיה על החברה הבריטית. ספרי הטרילוגיה הם: "עכשיו, תודה לאל" (1979), "לב המלחמה" (1980), ו"על ידי הירוק של האביב" (1981). נראה שהוא תכנן להוציא טרילוגיה דומה גם על מלחמת העולם השנייה, והכרך הראשון שלה "איש מהמלחמה" פורסם ב-1983. הוא לא הספיק להשלים את התוכנית, ונפטר בסנטה פה ב-7 במאי של אותה שנה והוא בן 68. הגנרל הבריטי מייקל רוז (אנ') הוא בנו החורג.
רשימה מלאה של ספריו

(Nightrunners of Bengal (1951
(The Deceivers (1952)
(The Lotus and the Wind (1953
(Bhowani Junction (1954
(Coromandel! (1955
(Bugles and a Tiger (1956
(Far, Far the Mountain Peak (1957
(Fandango Rock (1959
(The Venus of Konpara (1960
(The Road Past Mandalay (1961
(To the Coral Strand (1962
(Trial at Monomoy (1964
(Fourteen Eighteen (1965
(The Breaking Strain (1967
(Casanova (1969
(The Rock (1970
(Pilgrim Son: A Personal Odyssey (1971
(The Ravi Lancers (1972
(Thunder at Sunset (1974
(The Field Marshal's Memoirs (1975
(The Himalayan Concerto (1976
(Now, God Be Thanked (1979
(Heart of War (1980
(By the Green of the Spring (1981
(Man of War (1983'
ג'ק מסינה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בספטמבר 2007 (בן 17) ניו יורק, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2018 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ק מסינה (באנגלית: Jack Messina; נולד ב-2 בספטמבר 2007) הוא שחקן אמריקאי, הידוע בתפקידו בתור קאל סטון בדרמת המדע הבדיוני "מניפסט" (2018–2023).
ראשית חייו

מסינה נולד בניו יורק ב-2 בספטמבר 2007 ולו שני אחים גדולים. הוא החל לשחק בגיל שבע, והשתתפה בשיעורים ב-"Actors Garage" במנהסט (אנ'), לונג איילנד, מזרחית לעיר ניו יורק.
קריירה

מסינה הופיע בפרסומות עבור אפיקסבן ו-MVP Health.
מסינה הופיע בסדרה זוכת פרס אמי "גברת מייזל המופלאה" לצד אלכס בורשטיין כבנה הצעיר של משפחת מהגרים איטלקית.
בין 2018 ל-2021, מסינה שיחק תפקיד ראשי בתור קאל סטון בדרמת המדע הבדיוני "מניפסט" של NBC כנער צעיר שנאבק בלוקמיה סופנית ונוסע בטיסה 828. הוא גילם את הדמות בשלוש העונות הראשונות.
בשנת 2022, מסינה כיכב בתור 'צ'ייס' בסרט הדרמה לגיל ההתבגרות "Over/Under" בו השתתפו אנסטסיה ורוניקה לי ואימג'ין בולוק.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2022 | Over/Under | צ'ייס |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2018 | גברת מייזל המופלאה | סלבטורה | פרק: "The Punishment Room" |
| 2018–2023 | מניפסט | קאל סטון | תפקיד ראשי (עונות 3–1) תפקיד אורח (עונה 4); 44 פרקים |
הערות שוליים

1 2 3  "Exclusive interview with Jack Messina". celebmix.com. 2019. נבדק ב-22 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jack Messina Talks 'Manifest' Season 1 [Exclusive Interview]". telltaletv.com. 18 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Exclusive interview: Pop-Culturalist Chats with Manifest's Jack Messina". pop-culturalist.com. 4 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Child actor Jack Messina of 'Manifest' on booking a great role while in school". nycastings.com. 2020.
↑  "Jack Messina Confirms He Is Not Returning to 'Manifest' for Season 4, Wishes Cast Luck on Filming". cheatsheet.com. 20 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rooney, David (17 ביוני 2022). ".Over/Under': Film Review". hollywoodreporter.com. {{cite web}}:  (עזרה)
ג'ק ספארו

| --- | --- |

 שם סרט:  שודדי הקאריביים
 הופעה ראשונה:  שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה
 יוצרים:  טד אליוט, טרי רוסיו 
 גילום הדמות:  ג׳וני דפ
 מידע
 מין:  זכר
 מקצוע:  רב חובל, mutineer, castaway, סייף, שודד ים, קצין ראשון, מבריח, הגאי, חבר צוות, ספן
 שיוך:  שודדי ים
 סגנון לחימה:  פיראט
 דמויות קשורות
 משפחה:  קפטן אדוארד טיג (אב) ג׳ק טיג (דוד)
 חברים:  וויל טרנר, אליזבת׳ סוואן, קפטן הקטור ברבוסה, ג׳ושאמי גיבס, אנג׳ליקה טיץ׳, טיה דלמה/קליפסו
 אויבים:  Cutler Beckett, Davy Jones 
 
קפטן ג׳ק ספארו (באנגלית: Jack Sparrow) הוא הדמות הראשית בסדרת סרטי "שודדי הקאריביים". צמד התסריטאים, טד אליוט וטרי רוסיו, הגו את הדמות אותה גילם השחקן ג׳וני דפ, שביסס את אפיון הדמות על גיטריסט "הרולינג סטונז", קית׳ ריצ׳רדס, שמאוחר יותר גילם את דמותו של אביו, קפטן טיג, ועל הדמות המצוירת פפה לה פיו.
ג׳ק ספארו הוא קפטן פיראטים שמפקד על ספינת "הפנינה השחורה".
ג׳ק מופיע בסרטים "שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה" (2003), "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת" (2006), "שודדי הקאריביים: סוף העולם" (2007), "שודדי הקאריביים: זרמים זרים" (2011) ו"שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר" (2017).
דמותו ואישיותו של ג׳ק היא לא חד משמעית: הוא אדם פזיז שמחליט החלטות שאינו בהכרח יודע את ההשלכות שלהן, אך ידוע בקרב אויביו כגאון גם אם לא תמיד נראה כך בהתחלה. הוא מתנהג כמשוגע ורואה את העולם בדרך משונה משל עצמו. ג'ק לא הפגין מעולם רגשות אמיתיים כלפי איש, מלבד פיראטית אליה הביע רגשות אהבה מסוימים בסרט הרביעי, אך גם אז מעולם לא העמיד אותה לפני עצמו בסדר העדיפויות. למעשה, אחד הדברים הבולטים בספארו, היא הנאמנות שלו ששייכת אך ורק לעצמו והשתייכותו לצד שישרת אותו באותו הרגע בצורה הטובה ביותר. אחד הציטוטים המעידים על כך מהסרטים הוא:
אליזבת: "באיזה צד נמצא ג'ק?"
וויל: "ברגע זה?"
בסרטים > קללת הפנינה השחורה

קפטן ג׳ק ספארו מופיע לראשונה בסרט "קללת הפנינה השחורה" (2003) כאשר הוא מגיע לפורט רויאל בג׳מייקה כדי למצוא ספינה. אף על פי שהציל את אליזבת סוואן (קירה נייטלי), בתו של המושל וות׳רבי סוואן (ג׳ונתן פרייס), מטביעה, הוא נכלא מפני שסומן כפיראט. באותו לילה, מתקיפים אנשי ספינת פיראטים מקוללת בשם "הפנינה השחורה" את פורט רויאל וחוטפים את אליזבת. קפטן "הפנינה השחורה", הקטור ברבוסה (ג׳פרי ראש), מחפש אחר אחרון מטבעות הזהב האצטקים שגרמו לקללה עליו ועל צוותו. נפח בשם וויל טרנר (אורלנדו בלום) משחרר את ספארו כדי שיסייע לו להציל את אליזבת. הם מפקדים על הספינה HMS Interceptor ומגייסים צוות בטורטוגה, חלק מהאיטי. לאחר מכן הם פונים לאיסלה דה מוארטה, שם אליזבת מוחזקת בשבי. לאורך הדרך, וויל מגלה שג׳ק היה הקפטן של "הפנינה השחורה" עד שברבוסה הוביל מרד כנגדו עשר שנים קודם לכן, השתלט על הספינה, והפקיר את ספארו למותו על אי. ספארו אומר לטרנר כי אביו היה פיראט המכונה "Bootstrap" (רצועת מגף) ביל טרנר.
ניסיונות ההצלה משתבשים, וברבוסה מפקיר את ג׳ק ואליזבת על אותו אי שעליו הפקיר את ספארו עשר שנים לפני כן. אליזבת יוצרת מדורה מחביות רום כדי לאותת לספינות והצי הבריטי המלכותי חילצו אותם. ספארו עושה עסקה עם קומודור ג׳יימס נורינגטון (ג׳ק דוונפורט) להוביל אותו לפנינה השחורה. נורינגטון מסרב עד שאליזבת, הנואשת להציל את וויל, מקבלת את הצעת הנישואין הקודמת של נורינגטון.
בשיאו של הסרט, לפני הקרב הגדול, ספארו מחליף מטבע מקולל מאוצר, שגורם לו להיות חלק מהקללה של האוצר – להיות בן אלמוות. כך הוא מצליח להילחם בברבוסה. לבסוף, הוא יורה ביריבו בדיוק כאשר וויל שובר את הקללה, והורג את ברבוסה.
אף על פי שסייע לחיל הים, נידון ספארו למוות בתלייה. בהוצאה להורג של ספארו בפורט רויאל, מציל וויל את ספארו, אבל הם נלכדים במהירות. אליזבת מתערבת, מכריזה על אהבתה לוויל, בעוד ספארו נמלט על ידי נפילה מקיר לתוך ים. הפנינה השחורה והצוות החדש שלה מגיעים בזמן כדי להציל אותו, והוא הופך להיות הקפטן שלה שוב. נורינגטון נהנה מהפיראט הערמומי, ומאפשר לו יום אחד לפני תחילת המרדף.
בסרטים > תיבה של איש מת

בתחילת הסרט ג׳ק בורח בארון מתים לאחר ששדד תמונה של מפתח, לאחר מכן ביל "אוזן־הנעל" טרנר, איש צוותו לשעבר של ג׳ק וכעת מלח בספינת הרפאים של דייווי ג׳ונס, "ההולנדי המעופף", מעביר לג׳ק סימן כי הגיע הזמן לשלם את חובו לג׳ונס.
בינתיים, חברת הודו המזרחית הבריטית מגיעה לפורט רויאל, ג׳מייקה כדי להרחיב את המונופול שלה באיים הקאריביים ולחסל את הפיראטיות השולטת בימיה. לורד קאטלר בקט מוביל את ההתרחבות, והוא עוצר את אליזבת׳ סוואן ואת ויליאם טרנר בטרם יזכו להתחתן. הוא מאיים להוציאם להורג, כמו גם את הקומודור לשעבר נורינגטון באשמת סיוע לג׳ק ספארו, אולם מציע חנינה לוויל אם ירדוף אחר ספארו וישיג את המצפן שברשותו, שמצביע לעבר כל כיוון אליו חפץ מחזיקו.
בעוד שהפנינה השחורה ניסתה לברוח מהקראקן היא התרסקה עם ג׳ק וצוותו על אי הקניבלים פלגוסטוס, הצוות של ג׳ק נכלא על ידי הקניבלים שבאי בעוד ג׳ק הפך למנהיג של הקניבלים והם יאכלו אותו לאחר שיסיימו את הטקס. לאחר שוויל מגיע לאי ג׳ק וכמה מאנשי צוותו נמלטים משוביהם ועורכים מסעם חזרה. ויל מגלה כי ג׳ק מחפש אחר מפתח מסוים, וג׳ק מבטיח להביא לו את המצפן בתמורה לעזרתו לחפש אחר המפתח ואת התיבה אשר הוא פותח. הם מבקשים את עזרתה של טיה דאלמה, כוהנת כישוף, שמגלה להם שהמפתח פותח תיבה המכילה את ליבו הפועם של דייווי ג׳ונס.
ג׳ונס שולט על יצור דמוי־דיונון ענק, הקראקן – יצור מיתולוגי אשר משמש אותו להטבעת ספינות אויב. צוות "ההולנדי המעופף" מגיע לספינתו של ג׳ק, שמנסה לשאת ולתת סחר חליפין כדי שייקחו לספינתם את ויל טרנר במקומו. ג׳ונס דורש את נשמותיהם של 100 אנשים תוך שלושה ימים תמורת שחרורו של ג׳ק מהעסקה, והוא מחזיק בוויל בתור ערבות לכך.
ג'וזף צ'מברלין

ג'וזף צ'מברלין (באנגלית: Joseph Chamberlain‏; 8 ביולי 1836 – 2 ביולי 1914) היה מדינאי בריטי ואיש עסקים משפיע. שימש כשר המושבות בשנים 1895–1903. בתולדות הציונות ידוע כמי שהציע את תוכנית אוגנדה. אביהם של אוסטן ונוויל צ'מברלין.
ביוגרפיה

צ'מברלין נולד ב-1836 בלונדון. בגיל 16, החל לעבוד כשוליה במפעל הנעליים של משפחתו. לאחר מכן, הצטרף כשותף למפעל לייצור ברגים של דודו בברמינגהאם, "נטלפולד את צ'מברלין". המפעל הצליח ובשיא פעילותו ייצר שני שלישים מכל הברגים שיוצרו בבריטניה.
צ'מברלין נישא ב-1861 להארייט שילדה לו בת, ביאטריס, ובן, אוסטן (לימים שר החוץ והאוצר וחתן פרס נובל לשלום). הארייט מתה לאחר הלידה השנייה. ב-1868 נישא צ'מברלין לפלורנס, שילדה לו ארבעה ילדים (בהם נוויל, לימים ראש ממשלת בריטניה) ומתה לאחר לידת החמישי. ב-1888 נישא צ'מברלין בשלישית למארי אנדיקוט בת ה-23, בתו של ויליאם אנדיקוט, מזכיר המלחמה של ארצות הברית.
פעילות פוליטית

צ'מברלין החל בפעילות פוליטית כמנהיג פועלים בברמינגהאם וב-1873 נבחר לראש העיר. כראש העיר נחשב לחדשני - פעל לשיפור החינוך ותנאי השיכון של המעמד הנמוך. נאמר כי במהלך כהונתו כראש עיריית ברמינגהאם הפך את העיר ל"מלאת גנים, מדרכות, מוסדרת, משווקת, מרושתת ברשת גז ומים, ומשופרת".
ב-1876 נבחר לראשונה לבית הנבחרים הבריטי ושירת שם עד מותו ב-1914. הוא נבחר מטעם המפלגה הליברלית והיה איש האגף המתקדם שלה (מאז הבחירות הכלליות ב-1886 נבחר מטעמה של המפלגה הליברלית-יוניוניסטית (אנ'); ראו להלן).
ב-1880 מונה לתפקיד שר המסחר בממשלת ויליאם גלאדסטון, תפקיד בו שימש עד 1885. לאחר הבחירות שנערכו באותה שנה, ובה הציג צ'מברלין את עצמו כמועמד לראשות הממשלה אך לא נבחר לראשות מפלגתו, מונה צ'מברלין לתפקיד שר השלטון המקומי, אך התפטר לאחר מספר חודשים (27 במרץ 1886) עקב חילוקי דעות עם גלאדסטון, בין היתר בעקבות התנגדותו של צ'מברלין לחוק הממשל העצמי של אירלנד.
ב-1886 פרש והקים את המפלגה הליברלית-יוניוניסטית שכרתה ברית עם המפלגה השמרנית, שתמכה בשמירה על אחדות הממלכה המאוחדת ואף רצה עימה בבחירות (ב-1912 התמזגה המפלגה הליברלית-יוניוניסטית סופית עם המפלגה השמרנית וחדלה מלהתקיים).
צ'מברלין חזר לממשלה רק ב-1895, לאחר התפטרותו של גלאדסטון ומינויו של סולסברי לראשות הממשלה. אחיינו של סולסברי, ארתור בלפור, שסייע לו בהרכבת הממשלה, הציע לצ'מברלין לבחור באיזה תיק שירצה, חוץ ממשרד החוץ ומנהיג בית הנבחרים. להפתעת הכל, דחה צ'מברלין הצעות לכהן כשר האוצר ושר הפנים ובחר בתפקיד שר המושבות, שנחשב פחות אטרקטיבי.
שר המושבות

צ'מברלין תמך בהתפשטותה של האימפריה הבריטית וראה בתפקיד שר המושבות מנוף לקידום רעיונותיו בתחום זה.
הוא נכנס לתפקידו ב-1 ביולי 1895, מספר ימים לפני הבחירות הכלליות, בהן ניצח סולסברי, לאחר שהקים קואליציה עם מפלגתו של צ'מברלין. צ'מברלין נשאר בתפקיד במשך יותר מ-8 שנים והיה השר שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר במשרד זה.
מיד עם כניסתו לתפקיד הוא שינה את דמותו של המשרד והתקין בו מנורות חשמליות במקום העששיות שהיו מותקנות בו עד אז, כיאה למשרד הראשי של כל המושבות הבריטיות ברחבי העולם.
הוא החל לפעול בהודו ובאפריקה מיד עם כניסתו לתפקיד, היה בקשר עם מהטמה גנדי, שהיה בראשית דרכו הפוליטית ואף הקים בית חולים למחלות טרופיות בלונדון עבור המטיילים שחזרו מאפריקה. באפריקה הוא פעל לחיזוק מעמדה של בריטניה, דבר שהוביל למלחמת הבורים.
צ'מברלין פעל רבות בתחומים רבים, בהם ניסוח החוקה של אוסטרליה, סכסוכי גבול בוונצואלה ובפורט ארתור ופעל גם במושבות במערב אפריקה ובדרומה, במקביל לניהול שיחות לברית בין בריטניה לגרמניה.
בבחירות 1900 ניהל את הקמפיין של קואליציית המפלגה השמרנית עם מפלגתו הליברלית-יוניוניסטית. הבחירות נערכו במהלך מלחמת הבורים השנייה, וצ'מברלין הוביל לניצחון שבעקבותיו המשיך סולסברי בתפקיד ראש הממשלה, עד פרישתו ב-1902, אז החליפו בתפקיד אחיינו ארתור בלפור. צ'מברלין המשיך בתפקיד שר המושבות.
בדצמבר 1902 יצא צ'מברלין לסיור בדרום אפריקה שנמשך עד פברואר 1903, שם סייע בפיוס בין הבריטים והבורים. בסיור זה סייר גם במזרח אפריקה, וראה באזור זה אדמה המתאימה למיזם הציוני של תיאודור הרצל, דבר שהוביל לתוכנית אוגנדה.
שר המושבות > תוכנית אוגנדה

בנימין זאב הרצל ביקש לפגוש את צ'מברלין ביולי 1902, כאשר שהה בלונדון כדי להעיד בפני הוועדה המלכותית לענייני הגירת זרים. ב-9 ביולי הבטיח הלורד רוטשילד להרצל כי ידבר עם צ'מברלין על העניין הציוני וב-11 ביולי הכין הרצל עבורו תוכנית מדינית. ב-22 בספטמבר שלח הרצל לצ'מברלין הצעה להתיישבות יהודית אוטונומית באזורים הנתונים תחת שליטה בריטית.
צ'מברלין לא היה שותף לפילושמיות הרומנטית של הכמורה הפרוטסטנטית האנגלית, אלא ככל הנראה דווקא לאנטישמיות של האצולה. ב-1899 אמר למדינאי האיטלקי היהודי-למחצה, הברון סידני סונינו: "מצוי למעשה רק גזע אחד שאני מתעב – היהודים, אדוני. הם פחדנים!".
הרצל וצ'מברלין נפגשו לראשונה ב-22 באוקטובר 1902. הרצל תיאר ביומנו את פניו של צ'מברלין כ"מסיכה קפואה", אך לאחר שסיפר בדיחה "צחקה המסיכה". הרצל דיבר איתו על אפשרות של התיישבות יהודית באזור אל עריש וחצי האי סיני, אך צ'מברלין אמר שהוא יכול לדבר איתו רק על קפריסין, מכיוון שאל עריש וסיני נמצאים תחת אחריותו של משרד החוץ. אך גם בקפריסין הצביע צ'מברלין על מתיישבים מקומיים שלא יסכימו להתיישבות יהודית באי.
צ'מברלין ביקש מהרצל שיצביע בפניו על אזור הנמצא תחת שליטה בריטית שבו אין עדיין אנשים לבנים, שעליו ניתן יהיה לדבר.
הרצל הראה לו את מיקומה של אל עריש באטלס מפות והעיר "למצרים לא נלך. כבר היינו שם". צ'מברלין תיאם להרצל פגישה בעניין אל עריש עם שר החוץ הלורד לנדסדאון למחרת היום, דבר שהוביל למשלוח משלחת של התנועה הציונית לאזור, לבדיקת היתכנות של התיישבות יהודית שם. המשא ומתן עם השלטונות המצרים בראשות הלורד קרומר ובוטרוס ראלי שהתקיים בראשית 1903 נכשל, זמן קצר לפני ששב צ'מברלין מאפריקה.
במהלך מסעו של צ'מברלין באפריקה, הוא ביקר באוגנדה (בשטח קניה של ימינו), שם ראה "ארץ בשביל הד"ר הרצל". בפגישתם השלישית, שנערכה בלונדון ב-23 באפריל 1903, ימים אחדים לאחר פרעות קישינב עדיין ניסה הרצל לשכנע את צ'מברלין לתת לתנועה הציונית את אל עריש וסיני, שתהיינה מושבה תחת השפעת הכתר הבריטי אך צ'מברלין נותר בסירובו. לאחר פגישתם, נפגש צ'מברלין עם לאופולד גרינברג, ציוני בריטי ושליחו של הרצל, ודן עמו בשנית "באזור הקרוב לאוגנדה", שבו יינתן "שלטון עצמי מקומי" לכמיליון יהודים. לאחר מספר שבועות אף הציע צ'מברלין להרצל להגיש הצעה מקדמית לממשל עצמי באוגנדה, לעיונה של הממשלה.
התפטרותו של צ'מברלין מן הממשלה בספטמבר 1903, פגעה בסיכוייה של תוכנית אוגנדה. צ'מברלין שמר על קשר עם התנועה הציונית גם לאחר התפטרותו מן הממשלה, ואף נפגש עם נציגי התנועה, אך לא יכל לסייע לקדם את התוכנית.
שר המושבות > התפטרותו מן הממשלה

צ'מברלין התפטר מן הממשלה ב-18 בספטמבר 1903, בעקבות מחלוקת עם ראש הממשלה בלפור על מדיניות המכס בחבר העמים הבריטי. גם לאחר התפטרותו מן הממשלה הוא המשיך להיאבק למען הרפורמה במדיניות המכס והטלת מכס על סחורות שיובאו מארצות שלא היו שייכות לאימפריה הבריטית. צ'מברלין יצא לסדרת נאומים ברחבי בריטניה, על אף שלקה בשיגדון. מחלוקת זו הביאה בסופו של דבר להתפטרותו של בלפור מראשות הממשלה ולבחירות ב-1906, בהן הפסידו השמרנים בראשות בלפור, שרצו שוב עם הליברל-יוניוניסטים של צ'מברלין, את השלטון למפלגה הליברלית. ההפסד בבחירות הוביל את בלפור להתחייב לקבל את דרישותיו של צ'מברלין, אף שמפלגתם הייתה באותה עת באופוזיציה. ההפסד בבחירות 1906 הביא את מבקריו לציין שצ'מברלין היה המדינאי היחיד בתולדות בריטניה שהביא לפילוגן של שתי מפלגות.
ערוב ימיו

ב-13 ביולי 1906, חמישה ימים לאחר יום הולדתו ה-70, התמוטט צ'מברלין בחדר השירותים לאחר שלקה בשבץ מוחי שגרם לשיתוק צידו הימני. השבץ הביא את הקריירה הפוליטית שלו לסיומה, על-אף שהיה עדיין חבר פרלמנט ואף ביקר בו לעיתים. ב-1914, לאחר שהחליט שלא ירוץ שוב בבחירות הבאות, לקה צ'מברלין בהתקף לב ומת ב-2 ביולי, מספר ימים לאחר רצח פרנץ פרדיננד שהביא לפרוץ מלחמת העולם הראשונה מספר שבועות לאחר מכן.
על אף הצעה להיקבר במנזר וסטמינסטר, בו נקברים מנהיגיה הדגולים של בריטניה, העדיפו בני משפחתו לקוברו בעירו, ברמינגהאם.
בנו אוסטן צ'מברלין, ששימש בתפקידים רבים בממשלת בריטניה, עבר למושב הפרלמנט שהיה של אביו, והחזיק בו עד מותו ב-1937, מספר שבועות לפני שאחיו למחצה נוויל צ'מברלין היה ליחיד מבני המשפחה שהתמנה לתפקיד ראש ממשלת בריטניה.
ראו גם

שתחיה בזמנים מעניינים
הערות שוליים

↑  טים בוברי, תרגום: כרמית גיא, לפייס את היטלר: צ'מברליין, צ'רצ'יל והדרך אל המלחמה, עם עובד, 2023, עמ' 130, מסת"ב 978-965-13-2964-7
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 398.
↑  "עניין היהודים - ספרי יומן", הוצאת ביאליק, כרך ג' עמ' 77-79
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259704105171  PLWABN: 9810617383405606  BIBSYS: 90110487  BnF: cb119566527 (data)  CiNii: DA04715034  GND: 119173425  ICCU: MILV121211  ISNI: 0000 0000 8155 9738  LCCN: n79151130  NDL: 00620477  NKC: skuk0000224  NLA: 35027110  NLG: 149381  NTA: 068751516  SELIBR: 182797  SNAC: w65h7tgd  SUDOC: 027549852  TePapa: 47397  Trove: 800625  VcBA: 495/261181  VIAF: 76324934   WorldCat (עם VIAF): 76324934 
ג'וזף צ'מברלין וארתור ג'יימס בלפור, איור מאת סידני פריור הול