stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
M4 שרמן
כלי רכב משוריינים על בסיס השרמן

שלדת השרמן שהוכחה כאמינה והייתה זמינה במספרים גדולים שימשה כבסיס לייצור כלי רכב משוריינים שונים. שני סוגים של משחיתי טנקים נבנו על תובת השרמן במלחמת העולם השנייה: ה־M10 וולברין שפיתוחו החל ב־1942, וכלל תותח 3 אינץ' (76.2 מ"מ) בצריח פתוח, ממנו נבנו 6,706 יחידות, וה־M36 בן 29 טון, חמוש בגרסה מוסבת לטנק של תותח נגד־מטוסים 90 מ"מ M3 גם הוא בצריח פתוח, ממנו יוצרו 1,400 יחידות.
עליונותן של בעלות הברית בלטה בתחום השריון הייעודי, ובמהלך המלחמה יוצרו מספר רב של כלים שונים, שיועדו לטפל בבעיות פיזיות וטכניות של שדה הקרב, בעשותם בין היתר שימוש במרכבים של טנקי שרמן. אחד הנפוצים מבין כלים אלה היה שרמן קראב (סרטן) - טנק שרמן המצויד במערכת לפיצוץ מוקשים המבוססת על מערכת בריטית, בעל שרשראות ברזל כבדות שהיו מחוברות לתוף מסתובב. עם סיבוב התוף, השרשראות הכו בחוזקה על הקרקע שבחזית הטנק, דבר שהפעיל ופוצץ מוקשים ברצועה שרוחבה כרוחב הטנק, מבלי שייגרם כל נזק לטנק עצמו, ובכך פינה את הציר לכוחות המתקדמים. שימוש נוסף למערכת היה בחיתוך חוטי תיל. כמו כן, יוצרו על בסיס השרמן בין היתר טנק־דחפור, טנק שהותקן בו להביור, טנק חילוץ M32 שעליו הותקנו כננות ומנוף, טנק גישור, וטנק עם משגר הטילים T34 קליופה.
שרמן DD - את הרעיון לפיתוח טנק אמפיבי, אשר פורק מאסדת נחיתה ומסוגל ל"שחות" לעבר החוף כדי לספק סיוע משוריין לרגלים המסתערים על החופים, הגה המהנדס יליד הונגריה ניקולס שטראוסלר (Nicholas Straussler). טנקי ולנטיין הבריטיים היו מהראשונים לעבור הסבה לטנקים אמפיביים, אולם ב־1943 הוולנטיין נחשב לדגם מיושן, ולקראת הפלישה המתוכננת לנורמנדי החלו בהסבה של טנקי השרמן לטנקים אמפיביים שנקראו שרמן DD. ‏DD הם ראשי תיבות של Duplex Drive - הנעה כפולה, כלומר לטנק היו שתי מערכות הנעה. טנק השרמן DD נאטם למים בעזרת יריעות ציפה עשויות אברזין, קלות משקל, ובעזרת מדחפים בחלקו האחורי יכול היה הטנק לנוע במים במהירות של עד 7 קמ"ש. טנק זה שימש בעת הפלישה לנורמנדי והוכיח את עצמו כשימושי מאוד בחופים בהם נחתו הבריטים והקנדים, אך בחוף אומהה, שבו בוצעה הנחיתה העיקרית של האמריקאים, כמעט כל הטנקים טבעו או אבדו, דבר שהיה אחד הגורמים לאבדות הרבות שספגו האמריקאים בחוף זה.
שלושה דגמי תותחים מתנייעים יוצרו על מרכב של טנקי שרמן, אשר נועדו לענות על דרישה לארטילריה מתנייעת במלחמת העולם השנייה. הנפוץ מביניהם הוא ה־M7 פריסט, עם תותח אמריקני 'M-101' בקוטר 105 מ"מ. כלי זה הובא לישראל בסוף שנות ה־60 והיה הבסיס לפיתוח תורת הלחימה המתנייעת בחיל התותחנים. היו בחיל שלושה גדודים שצוידו ב"פריסט" ונעשה בהם שימוש במלחמת ההתשה בקרב על הטיית מקורות המים וכן במלחמת יום הכיפורים. בנוסף יוצרו שני תותחים מתנייעים בני תותח 155 מ"מ, ה־M12 וה־M40.
טנק שרמן כלהביור בקרב איוו ג'ימה
שרמן 'קראב' עם מתקן לפינוי מוקשים
טנק שרמן DD אמפיבי
טנק־דחפור שרמן צה"לי עם תותח הוביצר 105 מ"מ
טנק שרמן 'קליופה' עם משגר רקטות T34
השרמן בצה"ל

עם קום המדינה ופרוץ מלחמת העצמאות התעורר הצורך ברכש של טנקים. הטנק הצה"לי הראשון הושג בדרכי מרמה מעודפי הצבא הבריטי בארץ. בשבועות האחרונים לסיום המנדט, הובילו הבריטים טנקי שרמן ישנים שלדעתם לא היו ראויים לפינוי ממחסני הצבא בחיפה לרום הכרמל במטרה להפכם לגרוטאות על ידי השלכתם ממרומי ההר. ב־14 במאי הוצאו שלושה שרמנים ממחסן בחיפה בדרכם לכרמל להשלכה. אחד מהשלושה הועמס על עגלה של גורר טנקים יהודי והחל את דרכו לתל אביב. למחרת היום ב־15 במאי הגיע הטנק שעל הגורר למחסני התערוכה שבצפון תל אביב.
גם בן-גוריון הזכיר טנק בודד זה בסקירה שערך בפני הממשלה הזמנית בתל אביב ב־16 בחודש בחלק הדן במצב החזיתות ואף הורה לרכוש שרמנים נוספים.
שליחי מדינת ישראל ברחבי העולם חיפשו מקורות לרכש טנקים, ולחץ של יצחק שדה היפנה את מאמצי הרכש לאיטליה, שם נמצאו טנקי שרמן רבים מעודפי מלחמת העולם השנייה שנועדו להימכר כגרוטאות. בגלל הגבלות תקציביות אושר לרכוש 30 מהם במחיר נמוך יחסית של 2,200 דולר לטנק. אף על פי שטנקי השרמן נרכשו באוגוסט 1948, חלקם הגיע לארץ בנובמבר אותה שנה, ויתרם רק בינואר 1949. הסיבה לעיכוב בהובלה נבעה מכך שהם נחשבו לגרוטאות, ומערכת הביטחון לא רצתה לבזבז נפח באוניות להובלתם. רק הבטחה של גורמי החימוש שאפשר לתקנם הביאה לשינוי הגישה. תהליך התיקון היה ארוך, והבעיה של מחסור בתותחים לא נפתרה. הטנקים עברו תהליך של דה־מיליטריזאציה על ידי קדיחת חורים בתותח (הוביצר 105 מ"מ), וחבלות בגלגל המניע. בסופו של דבר נרכשו שלושה תותחי 75 מ"מ שהותקנו על הטנקים, ושני טנקים מרכישה זו הופעלו במבצע חורב. ניסיונות לרכוש תותחים דומים בחו"ל נכשלו.
14 מתוך הטנקים הללו הוחזרו לשימוש מכני ב־1949, והשאר נותרו לשיקום. כדי להתגבר על בעיית המחסור בתותחים נעשה ניסיון להתקין על טנק אחד תותח קרופ 75 מ"מ. כינון התותח נעשה באמצעות מערכת הכינון המקורית של הטנק (שלא הוחלפה), ולכן לא היה ניתן לדייק בירי. בסוף אוגוסט 1949 הוחלט להרכיב שבעה תותחי קרופ נוספים, למרות אי הדיוק, ועד מאי 1950 היו 6 טנקים מוכנים עם תותחי קרופ 75 מ"מ.
באמצע אוגוסט 1950 נרכשו בצרפת 50 תותחי 75 מ"מ מדגם M3 ועד מרץ 1951 הורכבו כבר על 17 טנקים שעברו הסבה ומתיקון מחודש לתותח הזה. במהלך שנות ה־50 המוקדמות נרכשו עוד עשרות שרמנים, חלקם חמושים בתותחי 76.2 מילימטר, מצרפת. באלה נעשה שימוש במבצע קדש שבמהלכו נפלו לידי צה"ל שרמנים מצריים. גרסה נוספת שהופעלה במבצע קדש הייתה ה־M50, שהיה שרמן שהותקן בו בארץ תותח צרפתי.
השרמן בצה"ל > הסופר שרמן: שרמן M50 ושרמן M51

על מנת לאפשר חדירת השריון של טנקי T-34/85 שנכנסו באותה תקופה לשירות בצבאות ערב, החלה ישראל בשיתוף פעולה חשאי עם צרפת לשיפור כוח האש של השרמן, על ידי הסבת התותח המקורי של השרמן לתותח צרפתי מדגם 'CN 75-50' בקוטר 75 מ"מ, שהוא בעצם העתק של תותח טנק ה'פנתר' הגרמני. הטנק החדש נודע בסימון שרמן M-50, והוא נכנס לשירות בצה"ל באמצע שנות ה־50 של המאה ה־20 ושירת עד שנות ה־70 של המאה ה־20. הוא לקח חלק במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים. טנקים מסוג זה נמכרו לצבא צ'ילה.
שרמן M51 הוא כנראה דגם השרמן המתקדם ביותר שיוצר. מדובר בשרמן שמנועו הוחלף למנוע דיזל עם הספק של 460 כ"ס (340 קילוואט), מערכות בקרת האש שלו שופרו, נוספו זרקורי תת־אדום, והשינוי המשמעותי ביותר - התותח הוסב לתותח צרפתי בקוטר 105 מילימטר.
ההסבה לתצורה זו תוכננה ונעשתה בישראל בשנות השישים, על מנת לאזן את נחיתות התותח של השרמנים הישראליים לעומת הטנקים הסובייטיים שנכנסו לשירות צבאות ערב, בעיקר טנקי T-54.
ואכן במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים השרמן M51 הוכיח את עצמו כשיפור עצום לעומת השרמנים ששטפו לתוך גרמניה שלושים שנה לפני כן.
בקרב עמק דותן נלחם השרמן M51 בטנקים ירדנים מדגם M48 פטון, המתקדמים בהרבה, והוכיח כי הוא יכול להם. בקרבות בחזית הצפון במלחמת יום הכיפורים נלחמו השרמנים של חטיבות המילואים מול טנקי T-55 עיראקיים וטנקי T-62 סוריים ושוב הוכיחו כי הם יכולים להם, בתנאי שצוות מאומן ונחוש מפעיל אותם.
טנק שרמן של חטיבה 8 במהלך מלחמת העצמאות.
טנק שרמן ישראלי במצעד בחיפה 1949
שרמנים במצעד יום העצמאות ברמלה 1954
טנק שרמן שנרכש בבריטניה נפרק בנמל חיפה. 1955
סופר שרמן במהלך הפוגה בלחימה 1973
השרמן בצה"ל > רכב קרבי משוריין על בסיס שרמן

צה"ל השתמש בטנקי השרמן כבסיס למגוון רכבי קרב משוריינים שנועדו לסייע בשדה הקרב. ההסבות בוצעו על ידי הצבא והתעשייה הצבאית ובהן הוסר הצריח ולשרמן נוספו אמצעים ייעודיים כגון כפות דחפור, משגרי רקטות ומנופים הידראוליים.
להלן מספר דגמים של רכב קרבי משוריין המבוסס על תובת שרמן:
טנק תצפיות שרמן אייל - בטנק שרמן זה הוסר הצריח והותקנה מערכת הידראולית המסוגלת להגביה מתקן תצפית לגובה של 27 מטר. המערכת שנבנתה על ידי מפעל "אייל", הוזמנה על ידי צה"ל לצורך שימוש כעמדת תצפית ניידת לאורך החזית בתעלת סואץ במהלך מלחמת ההתשה עד למלחמת יום הכיפורים.
משגרי רקטות מתנייעים: כדי לאפשר לצה"ל להנחית מכת אש בעומק שטחו של האויב פיתחה ובנתה התעשייה הצבאית בשיתוף חיל החימוש, חיל תותחנים וגורמי פיתוח בצה"ל בשנת 1973 מערכת לשיגור רקטת קרקע–קרקע העברי (MAR-290) בקוטר 290 מ"מ כדוגמת אלה המשוגרות באמצעות הקטיושה הסובייטית הידועה. טווח הירי נע בין 10 ל־40 ק"מ. שימוש בולט בכלי נעשה במלחמת שלום הגליל. טנקי שרמן הוסבו גם לשאת עליהם משגרי רקטות מדגם MAR-240 בקוטר 240 מ"מ.
טנק הנדסה - טנק שרמן שבחזיתו הותקנו כף דחפור או מגוב לפריצת שדות מוקשים. שירת בחיל ההנדסה הישראלי.
טנק חילוץ M-32: עם הכנסתם של טנקי שרמן מסוג M–50 למערך השריון, חיפש צה"ל טנק חילוץ שינוע בקצב השריון. בטנקים מסוג M–32 בעלי מנוע בנזין אלה בוצעה הסבה כדוגמת שאר הכלים בצי טנקי השרמן, שכללה החלפת מנוע הבנזין למנוע דיזל והתקנת מערכת מזקו"מ רחבה. טנקים אלה נותרו בשימוש שנים רבות בצה"ל.
טנק חילוץ שרמן דגם ג' - טנק חילוץ זה נבנה בתחילת שנות ה־80 של המאה ה־20 על ידי מפעל הטנקים בבסיס תל השומר על בסיס תובת טנק שרמן יצוקה מדגם M4A1. לטנק מנוף בעל כושר הרמה של 55 טון/מטר ובעל שני מעדרי עגינה בחזית ומאחור. כמו כן מצויד הטנק בכננת בעלת כושר משיכה של 72 טון.
תותח מתנייע: טנקי שרמן הוסבו כדי לשאת עליהם תותחים כבדים דוגמת תותח L-33 בקוטר 155 מ"מ ומרגמה כבדה מתנייעת (מכמ"ת) 160 מ"מ, ובכך נהפכו לארטילריה מתנייעת.
מערכת קלשון: משגר טילים נגד קרינה כחלילית לשיגור טילי AGM-45 שרייק מתובה של טנק M4 שרמן. המערכת נכנסה לשימוש מבצעי בחיל האוויר הישראלי זמן קצר לאחר מלחמת יום הכיפורים והיא נועדה למשימות דיכוי הגנה אווירית.
טנק פינוי רפואי - בתחילת מלחמת "ההתשה", הוטל על חיל החימוש לפתח טנק שיאפשר פינוי נפגעים תחת אש תוך מתן הגנה מקסימלית לצוות ולפצועים. סדנת גייסות השריון ביצעה בשנת 1969 אב–טיפוס של כלי פינוי משוריין על גבי תובת טנק שרמן, שבו בוצעה הסבה על ידי הסרת הצריח, העברת מנוע הדיזל לחזית הכלי ובניית תא גדול ומרווח בחלק המרכזי והאחורי להובלת רופא, חובש ופצועים. טנק פינוי זה נבנה בכמות ניכרת והוכנס לשירות במהלך מלחמת "ההתשה" בחזית המצרית לאורך תעלת סואץ. הטנק בעל כושר נשיאה של צוות רפואי ו–4 פצועים תוך מתן הגנה מקסימלי תחת אש. אף ששימש זמן קצר בלבד, הוא היווה רעיון מוכח לדור טנקי הפינוי הבאים.
לקריאה נוספת

Chamberlain, Peter; Chris Ellis. Churchill and Sherman Specials, Profile Publications 1970
George, Forty. M4 Sherman (Weapons and Warfare), Blandford Pr 1987
Gene Eric Salecker. Rolling Thunder against the Rising Sun: The Combat History of U.S. Army Tank Battalions in the Pacific in WWII, Stackpole Books 2008
Green, Mike. American Tanks and AFVs of World War II, ‏Osprey Publishing 2014
John, Christopher. Sherman M4 Medium Tank: The War Machines 1, Amberley Publishing 2014
Oliver, Dennis. British Sherman Tanks, Concord Publications 2006
Pat, Ware. M4 Sherman (Images of War Special), Pen and Sword 2014
Dr. Robert Manasherob, Lioness & Lion of the line, Sabingamartin Publications 2007
Sandars, John. The Sherman Tank in British Service 1942-1945, Osprey Publishing 1982
Stephen, Hart. Sherman Firefly vs Tiger: Normandy 1944 (Duel), Osprey Publishing 2007
אמריקאים לבנים

| --- | --- |
   
שורה עליונה: ג'ורג' וושינגטון · תומאס ג'פרסון · אברהם לינקולן  שורה שנייה: בנג'מין פרנקלין · ג'ון פ. קנדי · אלביס פרסלי   שורה שלישית: וולט דיסני · הנרי פורד · מארק טוויין  שורה תחתונה: אמיליה ארהארט · ניל ארמסטרונג · ביל גייטס
 אוכלוסייה
 235 מיליון נכון ל-2020 (71%)  לבנים למחצה  204 מיליון נכון ל-2020 (61.6%)  רק לבנים
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 בכל רחבי ארצות הברית
 שפות
 אנגלית
 דת
 48% פרוטסטנטים, 19% קתולים, 3% יהודים, 2% מורמונים, 3% אחרים, 24% לא דתיים
האוכלוסייה האמריקאית שהזדהתה כרק ממוצא לבן בין השנים 1960 עד 2020
אמריקאים לבנים (באנגלית: White Americans) היא האוכלוסייה של ארצות הברית המחשיבה עצמה ללבנה ומקורה בעיקר ביבשת אירופה. לפי מפקד האוכלוסין ב-2020, באותה העת ארצות הברית החילה 235,411,507 אזרחים ותושבים (71% מכלל האוכלוסייה) שהחשיבו עצמם לבנים או לבנים למחצה, וכ-204,277,273 אזרחים ותושבים (61.6% מכלל האוכלוסייה) שציינו כי הם רק ממוצא לבן (עשר שנים קודם לכן, על סמך נתוני מפקד האוכלוסין של 2010, כ-72.4% מכלל אוכלוסיית ארצות הברית ציינו שהם רק ממוצא לבן).
אמריקאים אירופאים הם הקבוצה הפאן-אתנית הגדולה ביותר של אמריקאים לבנים והם היוו את קבוצת הרוב באוכלוסיית ארצות הברית מהקמתה ואילך.
לשכת מפקד האוכלוסין האמריקאית מגדירה אוכלוסייה "לבנה" באופן שונה מההגדרה הנפוצה בחברה. הלשכה מגדירה אנשים "לבנים" כמי שהמוצא שלהם הוא ב"עמי אירופה, המזרח התיכון או צפון אפריקה". ההגדרה "לבנים לא היספנים" לפי מפקד האוכלוסין האמריקני, ולא רק "לבנים", עשויה להיות ההגדרה שהכי קרובה בפועל לאופן בו החברה האמריקנית נוהגת בהווה לסווג אנשים כ"לבנים" (ההבדלה נחוצה משום שלפי הגדרות מפקד האוכלוסין האמריקני אמריקאים ממוצא היספני ולטיני יכולים להיות הן לבנים, הן שחורים וכמו גם מכל יתר הגזעים). ישנן גם אוכלוסיות בארצות הברית אשר מסווגות כ"לבנים" לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי אך עשויות בפועל שלא להזדהות או לא להיחשב כ"לבנים" בחברה האמריקנית - אותן האוכלוסיות כוללים כאמור אמריקאים ממוצא היספני ולטיני, האוכלוסייה הערבית אמריקאית, והאוכלוסייה היהודית אמריקאית. בחברה האמריקנית המונח אנשים לבנים מתייחס בדרך כלל לאנשים ממוצא אירופי, אך עם השנים ההגדרה של המונח הורחבה מבחינת החוק כך שתכלול גם אנשים שהמוצא שלהם הוא ממערב אסיה וצפון אפריקה (המזרח התיכון, דרום-מערב אסיה וצפון אפריקה).
המוצא הנפוץ ביותר לאוכלוסייה האמריקאית לבנה שאינה היספנית, נכון למפקד האוכלוסין של 2020, הוא - גרמני (13%), אירי (10%), אנגלי (9%), איטלקי (6%), צרפתי (4%), פולני (3%), סקוטי (3%), סקוטי-אירי (2%) הולנדי (1%), נורווגי (1%), שוודי (1%) ורוסי (1%). המוצא של רוב האוכלוסייה האמריקאית הלבנה הוא לרוב תערובת של מדינות שונות.
הגדרות היסטוריות וההגדרה המקובלת בהווה

ההגדרה המקובלת בחברה האמריקנית למי נחשב "לבן" השתנתה רבות לאורך ההיסטוריה.
המונח "אמריקאים לבנים" יכול לכלול קבוצות אתניות רבות ומגוונות. למרות שמפקד האוכלוסין של ארצות הברית מתיימר לשקף את ההגדרה המקובלת בחברה האמריקנית, בפועל האופן בו ניתן להגדיר את המוצא האתני של אנשים מורכב הרבה יותר מהקריטריונים של מפקד האוכלוסין האמריקני.
לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מגדירה אנשים לבנים באופן הבא:
"לבן" מתייחס לאדם שמקורו בכל אחד מהעמים המקוריים של אירופה, המזרח התיכון או צפון אפריקה. ההגדרה כוללת בפועל את כל מי שציינו שהם "לבנים" או שציינו כי הם ממוצא גרמני, איטלקי, לבנוני, ערבי, מרוקאי או המונח הכללי "Caucasian".
בהווה נהוג בחברה האמריקנית להחשיב את כל האנשים אשר ממוצא אירופאי בדרך כלל ל"לבנים". אנשים ממוצא מזרח תיכוני וצפון אפריקאי עשויים לרוב גם להיחשב ל"לבנים". עם זאת, רבות מהקבוצות האתניות שסווגו כ"לבנים" לפי מפקד האוכלוסין האמריקני, כגון אמריקאים ערבים, אמריקאים ברברים, אמריקאים רומניים, אמריקאים יהודים ממוצא אירופאי או ממוצא של מזרח תיכוני וצפון אפריקאי, ואמריקאים ממוצא היספני או לטיני עשויים בפועל שלא תמיד להזדהות או להיחשב כ"לבנים" בחברה האמריקנית.
מבחינה היסטורית, אנשים רבים ממוצא אירופאי לא השתלבו בקלות בחברה האמריקנית בתקופה בה החברה האמרקינית נהגה שלא להגדיר קבוצות שונות כ"לבנים" - אוכלוסיות אשר כללו בין היתר אירים, איטלקים, יוונים וסלאבים. במינסוטה לדוגמה, כאשר הגיעו מהגרים רבים מפינלנד עלתה המחלוקת לגבי הסיווג של הפינים כ"לבנים" והאם צריך לסווג אותם במקום זאת כעם מונגולואידי.
שינויים דמוגרפים

| אמריקאים שהוגדרו רק כ"לבנים" בין השנים 1790 עד 2020> שנה | אמריקאים שהוגדרו רק כ"לבנים" בין השנים 1790 עד 2020> אוכלוסייה | אמריקאים שהוגדרו רק כ"לבנים" בין השנים 1790 עד 2020> % מתוך כל אוכלוסיית ארצות הברית | אמריקאים שהוגדרו רק כ"לבנים" בין השנים 1790 עד 2020> שינוי באחוזים (במהלך עשור) | אמריקאים שהוגדרו רק כ"לבנים" בין השנים 1790 עד 2020> שנה | אמריקאים שהוגדרו רק כ"לבנים" בין השנים 1790 עד 2020> אוכלוסייה | אמריקאים שהוגדרו רק כ"לבנים" בין השנים 1790 עד 2020> % מתוך כל אוכלוסיית ארצות הברית | אמריקאים שהוגדרו רק כ"לבנים" בין השנים 1790 עד 2020> שינוי באחוזים (במהלך עשור) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1790 | 3,172,006 | 80.7 |  | 1910 | 81,731,957 | 88.9 | 22.3% |
| 1800 | 4,306,446 | 81.1 | 35.8% | 1920 | 94,820,915 | 89.7 | 16.0% |
| 1810 | 5,862,073 | 81.0 | 36.1% | 1930 | 110,286,740 | 89.8 | 16.3% |
| 1820 | 7,866,797 | 81.6 | 34.2% | 1940 | 118,214,870 | 89.8 (הכי גבוה) | 7.2% |
| 1830 | 10,532,060 | 81.9 | 33.9% | 1950 | 134,942,028 | 89.5 | 14.1% |
| 1840 | 14,189,705 | 83.2 | 34.7% | 1960 | 158,831,732 | 88.6 | 17.7% |
| 1850 | 19,553,068 | 84.3 | 37.8% | 1970 | 178,119,221 | 87.5 | 12.1% |
| 1860 | 26,922,537 | 85.6 | 37.7% | 1980 | 188,371,622 | 83.1 | 5.8% |
| 1870 | 33,589,377 | 87.1 | 24.8% | 1990 | 199,686,070 | 80.3 | 6.0% |
| 1880 | 43,402,970 | 86.5 | 29.2% | 2000 | 211,460,626 | 75.1 | 5.9% |
| 1890 | 55,101,258 | 87.5 | 26.9% | 2010 | 223,553,265 | 72.4 | 5.7% |
| 1900 | 66,809,196 | 87.9 | 21.2% | 2020 | 204,277,273 | 61.6 (הכי נמוך) |  8.6% – |
מקור: לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
אמריקאים לבנים הם קבוצת הרוב כמעט בכל מדינות ארצות הברית מלבד הוואי, בשמורות אינדיאנים רבות, בחלקים מסוימים במדינות הדרום, בוושינגטון די. סי., בכל הטריטוריות של ארצות הברית, ובאזורים עירוניים רבים ברחבי המדינה.
בסך הכל, הריכוז הגבוה ביותר של האוכלוסייה המוגדרת על ידי לשכת מפקד האוכלוסין האמריקאית כ"לבנים לא היספנים" נמצאת במערב התיכון, בניו אינגלנד, בחלק הצפוני של מדינות הרי הרוקי, בקנטקי, בוירג'יניה המערבית ובמזרח טנסי. הריכוז הנמוך ביותר של "לבנים לא היספנים" נמצא במדינות הדרום ובמדינות אזור המיד-אטלנטיק.
עשר המדינות עם השיעור הגבוה ביותר של אמריקאים לבנים, נכון לשנת 2020, הן:
ורמונט 95.6%
מיין 95.4%
וירג'יניה המערבית 94.4%
ניו המפשייר 93.7%
ויומינג 92.0%
מונטנה 90.9%
איידהו 90.2%
איווה 89.8%
דקוטה הצפונית 88.0%
קנטקי 87.5%
עשר המדינות עם השיעור הגבוה ביותר של לבנים שאינם ממוצא לטיני או היספני, נכון לשנת 2020, הן:
מיין 92.0%
ורמונט 91.3%
ניו המפשייר 91.3%
וירג'יניה המערבית 90.4%
ויומינג 90.7%
איידהו 90.7%
יוטה 88.7%
איווה 88.7%
מונטנה 86.7%
נברסקה 86.0%
פוליטיקה

משנות ה-60 של המאה ה-20 ואילך האמריקאים הלבנים נוטים להצביע למפלגה הרפובליקנית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2012 כ-88% מאלו שהצביעו בעד מיט רומני היו לבנים בעוד ש-56% מאלו שהצביעו בעד ברק אובמה היו לבנים. בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008 המועמד הרפובליקני ג'ון מקיין זכה ב-55% מקולות המצביעים הלבנים. בבחירות 2010 לבית הנבחרים זכו הרפובליקנים ב-60% מהקולות המצביעים הלבנים.
תרבות

לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית לאמריקאים הלבנים הייתה השפעה ניכרת על הספרות, האמנות, הקולנוע, הדת, המזון, המדע, הטכנולוגיה, האופנה, המוזיקה, השפה, המערכת המשפטית, המערכת הפוליטית והחדשנות הטכנולוגית של התרבות האמריקאית. בתחילה התרבות האמריקנית הלבנה השופעה במיוחד מהתרבות של המתיישבים האנגלים, הסקוטים, הוולשים והאירים, וכמו גם היא הושפעה במיוחד מהתרבות הבריטית בשל הקשרים הקולוניאליים עם בריטניה אשר תרמה לכך שהשפה האנגלית, מערכת המשפט ותכונות תרבותיות אחרות הפכו לבסוף דומיננטיות בארצות הברית.
ראו גם

גזעים וקבוצות אתניות בארצות הברית
לבנים אנגלו-סקסים פרוטסטנטים
חיה שלום

| --- | --- |

 לידה:  4 בדצמבר 1944 (בת 80) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
חיה שלום (נולדה ב-4 בדצמבר 1944 בירושלים) היא לסבית-פמיניסטית, פעילה חברתית ופעילת שלום ישראלית. שותפה להקמתם של מספר ארגונים פמיניסטים ולסביים כגון: קול האשה, קל"ף, נשים בשחור, קואליציית נשים לשלום ופעילה מרכזית בקהילת "בשלה" ובקבוצות נוספות. מייצגת גישה פמיניסטית רדיקלית המזהה את הקשר בין דיכויים של קבוצות שונות, שואפת להשיג שוויון לכולם ומתנגדת לניסיון להשגת זכויות באמצעות קבלת הערכים הנפוצים בחברה שכן הם נתפסים כדכאניים.
ביוגרפיה

יצאה מהארון כלסבית בשנת 1979.
בשל פעילותה בתנועת השלום זכתה להכלל ביוזמת "1000 נשים לפרס נובל לשלום", שהובילה למועמדותן הקולקטיבית של אלף פעילות שלום מכל העולם לפרס זה.
במשך שנים הייתה חברת הנהלה מייעצת של IGLHRC (International Gay and Lesbian Human Rights Commission).
בשנות ה-90, שימשה כחברת הנהלה ב"קול האישה" ו"בת שלום".
בשנים 1990–2003 שימשה עוזרת פרלמנטרית של חברת הכנסת תמר גוז'נסקי. בשנים אלה הגתה את הרעיון להקמת הוועדה לזכויות נשים וציון היום הבינלאומי נגד אלימות נגד נשים, בכנסת, החל מדי שנה ב-25 בנובמבר.
הפיקה אירועים לקידום ועידוד נשים כותבות ויוצרות במסגרת פעילות התנדבותית במכללה החברתית-כלכלית, ובשיתוף סינמטק ירושלים וקול האישה. (בין היוצרות: שז, דורית וייסמן, אורלי נוי, ריטה מנדס-פלור).
ב-2012 הקימה את קבוצת "הירושלמיות" - לסביות קוויריות 45+, במסגרת "הבית הפתוח".
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה שלום להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
שלום היא בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. למדה עיסוי ורפלקסולוגיה במכון רידמן ועסקה בזה במשך כ-20 שנה. מתגוררת בירושלים.
הערות שוליים

↑  דורית אברמוביץ, מלחמת המינים, הדור הבא, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2001
תמרה טראובמן, אחרי 20 שנות מחאה, הכיבוש לא הסתיים, אבל המסר כבר לא מאיים, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2007
1 2 3   אבנר שפירא, הגיבורים הנשכחים של הקהילה הגאה בישראל, באתר הארץ, 4 ביוני 2013
↑  PeaceWomen Across the Globe
↑  יואב שטרן, שמונה ישראליות מועמדות לנובל לשלום, באתר הארץ, 30 ביוני 2005
↑  תמר גוז'נסקי, מאבק הנשים לייצוג והשפעה במוקדי קבלת ההחלטות נמשך: 20 שנה להחלטת האו"ם 1325, באתר המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 17 בנובמבר 2020
↑  סדרת הרצאות וסרטים על תרבות וחברה בירושלים
↑  יעל מרום, כן, הלהט"בים שולטים בארגוני השמאל, באתר "שיחה מקומית", 17 ביוני 2017
↑  ג'ורג' אבני שיר נחמיאס, ‏היכל הקהילה 2015: 40 המשפיעים בתולדות הקהילה, באתר ‏מאקו‏, 7 ביוני 2015
אנה אלכסנדרובנה טאגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 באוגוסט 1912 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 בנובמבר 1999 (בגיל 87) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות ודנסקויה 
 מקום לימודים:  Military Academy of Radiation, Chemical and Biological Defense and Engineer Forces 
 מנחה לדוקטורט:  ולנטין קרגין 
 מוסדות:  האוניברסיטה ממלכתית של אורל 
 פרסים והוקרה:  מדליית ותיק העמל  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945 
 
אנא אלקסנדרובנה טאגר (31 באוגוסט 1912, י"ח באלול ה'תרע"ב - 7 בנובמבר 1999, כ"ח בחשוון ה'תש"ס) הייתה כימאית יהודיה סובייטית, מומחית בתחום הכימיה הפיזיקלית של פולימרים, דוקטור למדעים כימיים (1957), פרופסור (1959), מייסדת בית הספר המדעי בשם "בית הספר של אוראל לפיזיקה וכימיה של פולימרים", מחברת ספר לימוד מפורסם בשם 'פיזיקה וכימיה של פולימרים' שעבר ארבע מהדורות (1963, 1968, 2007).
קורות חיים

אנא טאגר נולדה במשפחה יהודית במוסקבה, הבירה של ברית המועצות לשעבר. אביה טאגר אלקסנדר סימיונוביץ היה עורך דין רוסי וסובייטי מפורסם. אמה טאגר ילנה מטבייבנה. אחיה סמיון אלכסנדרוביץ טאגר היה צעיר ממנה בשלוש שנים.
בשנת 1935 סיימה בהצטיינות את תואר שני בפקולטה התעשייתית של האקדמיה הצבאית להגנה כימית. בשנת 1936 התחילה ללמוד בבית הספר לתארים מתקדמים במכון למחקרים מדעיים בתחומי כימיה ופיזיקה מאת קרפוב וב-1940 סיימה את תואר שלישי שלה בהנחיית פרופסור קרגין ולנטין אלקסייביץ' המייסד של בית הספר הפולימרי הסובטי. בשנים 1941–1948 אנא טאגר עבדה כמהנדסת וכמנהלת טכנית במפעל מוצרי גומי של עיר סברדלובסק.
הפעילות הפדגוגית של אנא טאגר החלה בשנת 1945 במכללה הכימית והמכנית לתעשיית הגומי של עיר סברדלובסק. משנת 1948 אנא טאגר הייתה חבר של סגל אקדמי במחלקה לכימיה פיזיקלית של אוניברסיטת אוראל בה יצרה התמחות חדשה בתחום של כימיה הפיזיקלית של פולימרים. בשנת 1956 סיימה בהצלחה את עבודת התזה שלה "תכונות תרמודינמיות של תמיסות תרכובות אמורפיות במשקל מולקולרי גבוה ומבנה של פולימרים" ובשנת 1958 פרופסור טאגר הקימה את המחלקה של פולימרים אשר הובילה אותה במשך שלושה עשורים. בשנים 1986–1995 - פרופסור יועץ במחלקה של פולימרים באוניברסיטה אוראל. בשנת 1995 עברה לגור במוסקבה. היא נפטרה בשנת 1999 והובאה לקבורה בבית קברות וובדנסקי במוסקבה.
פעילות מדעית

העבודה המדעית שבוצעה על ידי טאגר ובהדרכתה קשורה לחקר התכונות התרמודינמיות של גומי, לתרמודינמיקה ולריאולוגיה של תמיסות פולימריות. השיטה לחישוב התכונות התרמודינמיות של תמיסות פולימרים עדיין נחשבת ומצוטטת בספרות המדעית כ"שיטת טאגר-דומבק ". היא מחברת מלמעלה ל־400 פרסומים מדעיים. טאגר הייתה פרופסור אמריטוס של תוכנית בינלאומית של קרן סורוס עבור חינוך מדעי, מנהל גרנטים של הקרן הרוסי למחקר פונדמנטלי (1994–1996).
פעילות פדגוגית

אנא טאגר היא הייתה מחבר הראשון בברית המועצות של המונוגרפיה על התמיסות פולימרים (1951). היא כתבה את הספר הלימוד הראשון בברית המועצות בנושא הכימיה הפיזיקלית של פולימרים (1963), שעבר מספר מהדורות בשפה הרוסית, האנגלית והליטאית, ונשאר עד עכשיו אחד מספרי הלימוד הטובים ביותר בתחום הזה עבור תלמידי תארים אקדמיים מתקדמים .
טאגר נתנה הרצאות רבות במוסדות מדעיים בערים שונות של ברית המועצות לשעבר- באוניברסיטאות, במכוני מחקר ובמפעלים - ומחוצה לה: במכון הטכנולוגי בסופיה, במכון לכימיה מקרומולקולרית בפראג. היא העבירה הרצאות מדעיות בכנסים רבים הבינלאומיים ושל ברית המועמות לשעבר.
משפחתה

נישואים ראשונים (1931–1944) עם זאכר אלכסנדרוביץ' רוגובין (1905–1981), דוקטור למדעים כימיים, פרופסור, מחבר עבודות בתחום הכימיה של תרכובות מולקולריות גבוהות.
נישואים שניים (1944–1987) עם דוברושקיו דוד בוריסוביץ' (1902–1987), סגן מנהל בתחום מדעי של מכון למחקר של תעשיית גומי בעיר סברדלובסק
בנם - היסטוריון ואדים זכארוביץ 'רוגובין
בתם - לידיה זאכרובנה רוגובינה
בתם - דוברושקינה לובוב בוריסובנה
ביבליוגרפיה

Тагер А. А. Растворы высокомолекулярных соединений. — М.—Л.: Госхимиздат, 1951. — 208 с.
Тагер А. А. Физико-химия полимеров. — М.: Госхимиздат, 1963. — 528 с.
Тагер А. А. Основы учения о растворах неэлектролитов. — Екатеринбург: Изд-во Уральск. ун-та, 1993. — 311 с. — ISBN 5-7525-0201-2.
Тагер А. А. Моя жизнь в науке. — Екатеринбург: Изд-во Уральск. ун-та, 1995. — 175 с. — ISBN 5-230-06730-6.
Тагер А. А., Древаль В. Е. Ньютоновская вязкость концентрированных растворов полимеров // Успехи химии, 1967, т. 36, № 5, с. 888—910.
Тагер А. А., Цилипоткина М. В. Пористая структура полимеров и механизм сорбции // Успехи химии, 1978, т. 47, № 1, с. 152—175.
Тагер А. А., Адамова Л. В. Объемы смешения жидкостей и их значение для современной теории растворов // Успехи химии, 1980, т. 49, № 4, с. 618—636.
Тагер А. А., Блинов В. С. Термодинамическая совместимость полимеров // Успехи химии, 1987, т. 56, № 6, с. 1004—1023.