המרד היעקוביטי של 1719
רקע

כאשר הסתיימה מלחמת הירושה הספרדית ב-1713, איבדה ספרד את נחלותיה האיטלקיות של סיציליה וסרדיניה. החזרתם הייתה בראש סדר העדיפויות של ג'וליו אלברוני, השר הראשי החדש, וסרדיניה נכבשה מחדש ב-1717. כאשר נחתו חיילים ספרדים בסיציליה ביולי 1718, הצי המלכותי השמיד את הצי הספרדי בקרב כף פסארו, מה שהחל את מלחמת הברית המרובעת.
לאחר מותו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ב-1715, האמנה האנגלו-צרפתית משנת 1716 גירשה את הסטיוארטים מצרפת ואפשרה ירושה חלקה על ידי ג'ורג' הראשון. המרד היעקוביטי של 1715 הראה שהם שומרים על תמיכה משמעותית, ואלברוני ביקש להשתמש בכך כדי להסיט משאבים בריטיים מהים התיכון. הוא הגה תוכנית לפיה 5,000 חיילים ספרדים תחת הדוכס הגולה מאורמונד ינחתו בדרום מערב אנגליה, יצעדו ללונדון וישיבו לשלטון את ג'יימס סטיוארט.
אורמונד הוסיף אלמנט נוסף, המבוסס על מעורבותו בשיחות שלום בין שוודיה לרוסיה. קרל השנים עשר, מלך שוודיה היה אז במחלוקת עם הנובר על שטחים בגרמניה, דוגמה לבעיות שנגרמו בשל היותו של ג'ורג' הראשון שליט הנובר ובריטניה כאחד. כוח סקוטי קטן יאבטח את אינוורנס, ויאפשר לכוח משלחת שוודי לנחות; מותו של קרל בנובמבר 1718 סיים את ההשתתפות השוודית, ואת כל מטרת ההתקוממות הסקוטית.
ההכנות בוצעו בקדיס, בעוד שאורמונד וג'יימס המתינו בלה קורוניה. שייטת של הצי המלכותי שהתה מחוץ לקדיס, וצפתה על הצי הספרדי; ככל שהעיכובים נמשכו, אורמונד כתב סדרה של מכתבים פסימיים יותר ויותר לאלברוני, ואמר לו שהתוכנית כבר לא כדאית. בניגוד לרבים מבני דורו, לאלברוני היה ניסיון ישיר בפעולות אמפיביות, והיסטוריונים מטילים ספק אם אי פעם התכוון להמשיך בתוכנית הפלישה. בכל מקרה, זה היה רק חלק מתוכנית שאפתנית הרבה יותר לעצב מחדש את אירופה; זה כלל את חלוקת האימפריה העות'מאנית, והחלפת הדוכס ד'אורליאן, אז יורש העצר של צרפת, בפליפה החמישי, מלך ספרד.
קרב קייפ פאסארו הוכיח את כוחו של הצי המלכותי בנסיבות הרבה פחות טובות, מה שהפך את זה לבלתי סביר שהצי הספרדי אפילו יגיע לאנגליה, שלא לדבר על כך שיצליח להנחית מספר גדול של חיילים. כפי שהדגימו הצרפתים בהזדמנויות רבות, איום בפלישה היה שימושי בריתוק הצי המלכותי והרבה פחות מסוכן, מה שמסביר את חוסר הדאגה לכאורה של אלברוני מהעיכובים. הצי עזב את קדיס בסוף מרץ, אך ניזוק קשות בסערה של יומיים מול כף פינסטר. הוא הוכנס לתוך קורוניה ב-29 במרץ, שם הוא נשאר.
על הנחיתה הסקוטית פיקד ג'ורג' קית', שעזב את פסאג'ס ב-8 במרץ, מלווה ב-300 נחתים ספרדים על סיפון שתי פריגטות. הם נחתו בסטורנוווי באי לואיס, שם הצטרפה אליהם קבוצת גולים מצרפת; אלה כללו את הרוזן מסיפורת', ג'יימס קית', מרקיז טוליברדין, לורד ג'ורג' מארי וקמרון מלוצ'יאל. מאוחר יותר התלוננה בריטניה על כך שהצרפתים אפשרו להם מעבר חופשי; הצעה אחת היא שהם עשו זאת בתקווה להפחית את הפנסיות היקרות שהעניק לואי ה-14 לגולים יעקוביטים.
טוליברדין רצה לחכות עד שישמעו מאורמונד, בעוד קית' דחק בכיבוש אינוורנס לפני שהוזהר חיל המצב. דעתו גברה; ב-13 באפריל, הם נחתו בלוצ'לש בשטח מקנזי, והקימו בסיס בטירת איילין דונן. כאן נודע להם על כישלונו של אורמונד; כמפקד כוחות היבשה היעקוביטים, המליץ טוליברדין על נסיגה, אותה מנע קית' בכך שהורה לפריגטות לחזור לספרד. נותרו להם מעט אפשרויות, היעקוביטים התכוננו לצעוד לאינוורנס, עם כ-1,000 איש, כולל 400 מקנזיים, 150 קמרונים, הספרדים וקבוצות קטנות אחרות. לאחר שהביאו נשק ותחמושת עבור 2,000 איש, העודף אוחסן באיליאן דונן, בשמירה על ידי 40 נחתים ספרדים. עד אמצע אפריל הגיעו לבריטניה גם 2,500 חיילים הולנדים. הרפובליקה ההולנדית שלחה את האנשים האלה לתמיכה בממשלת בריטניה, אם כי רק מעטים מהם השתתפו בפעולה.