stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נאוכרוס פינקניי
מאפיינים

מכרסם זה היה קרוב לקפיבארה, והיה דומה לה אך גדול ממנה. למעשה הוא היה המכרסם הגדול ביותר בעולם לאחר הג'וספורטיגסי, הפוברומיס והבונה הענק. משקל המכרסם הגיע ל-90–113 קילוגרם, כבד ב-40% מהקפיבארה המצויה.
מכרסם זה היה אחד מקביות העולם החדש הבודדות לצד הסמרניים שהיגרו צפונה מאמריקה הדרומית לעבר פנמה ולאמריקה הצפונית (עם זאת הרבה מכרסמים נדדו דרומה מאמריקה הצפונית).
לא ברור ממה נכחד המכרסם, ככל הנראה משינויי אקלים, מגפה או תחרות יתר, אך הוא נכחד הרבה לפני שהאדם הראשון הגיע לאמריקה.
בתרבות

יונק זה הופיע בסדרה העולם החדש הפראי.
ניגריה במשחקים הפאראלימפיים

ניגריה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בברצלונה (1992), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה ניגריה חלק מעולם.
היסטוריה

אל המשחקים בברצלונה בשנת 1992 שלחה ניגריה משלחת בת שישה ספורטאים, גברים בלבד, שהתחרו במקצועות האתלטיקה, הרמת הכוח וטניס שולחן. במשלחת בלט האצן אדוייה אדג'יבולה שקטף שתי מדליות זהב פאראלימפיות במרוץ ל-100 ו-200 מטרים (קטגוריה TS4). בתחרות ל-100 מטרים עשה זאת אדג'יבולה כשקבע שיא עולם של 10.72 שניות, ובתחרות ל-200 מטר קבע שיא עולם של 22.18 שניות בשלב חצי הגמר, אותו שבר שנית בשלב הגמר והעמידו על 21.83 שניות. בשתי קטגוריות התחרות הללו, זכה אדג'יבולה במדליות הזהב גם במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996).
ספורטאי ניגרי בולט נוסף הוא האצן אדקונדו אדסודג'י שזכה בשלוש מדליות זהב פאראלימפיות במשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) במירוץ ל-100, 200 ו-400 מטר (קטגוריה T12). אדסודג'י עשה זאת תוך שהוא קובע שיא פאראלימפי בשלב המוקדמות של המירוץ ל-100 מטר עם 10.77 שניות ושיא עולם של 10.75 שניות בגמר התחרות, קובע שיא עולם נוסף בשלב המוקדמות של המירוץ ל-200 מטר עם 21.77 שניות, ושני שיאים פאראלימפים במירוץ ל-400 מטר. 49.56 שניות בשלב המוקדמות, ו-48.93 בגמר המירוץ.
מדליות לפי אולימפיאדה

| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) | 3 | 0 | 0 | 3 |
| המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) | 3 | 2 | 3 | 8 |
| המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) | 7 | 1 | 5 | 13 |
| המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) | 5 | 4 | 3 | 12 |
| המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) | 4 | 4 | 1 | 9 |
| המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) | 6 | 5 | 2 | 13 |
| המשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) | 8 | 2 | 2 | 12 |
| המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020) | 4 | 1 | 5 | 10 |
| סה"כ | 40 | 19 | 21 | 80 |
ראו גם

ניגריה במשחקים האולימפיים
ניגריה במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

↑  ספורטאי ניגריה באתר הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
↑  Barcelona 1992 Paralympic Games Men's 100 m TS4
↑  Barcelona 1992 Paralympic Games Men's 200 m TS4
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Men's 100 m T12
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Men's 200 m T12
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Men's 400 m T12
סותרה

מוסלמי מתפלל, כשלפניו אוכף של גמל המשמש כסותרה.
סותרה (בערבית: سترة) הוא חפץ המשמש באסלאם כדי לחצוץ בין אדם המבצע צלאה (התפילה המוסלמית) לבין אדם שעשוי לעבור מולו בעת התפילה.
שימוש הלכתי

האיסור לעבור לפני המתפלל מופיע בחדית[דרוש מקור] שם נאמר כי "עדיף לעמוד ארבעים מאשר לעבור לפני המתפלל". גם ביהדות יש איסור מעבר לפני המתפלל אולם עם גדרים שונים. התפילה לא מתבטלת אם עוברים לפני המתפלל אולם במקרים מסוימים כן, מותר לעבור לפני המתפלל במרחק של שלוש אמות, אולם אם מניחים את הסותרה, ועוברים מאחריה אזי לא נפסקה התפילה. האיסור לעבור הוא כאשר מתפלל ביחיד אבל אין בעיה אם הוא עובר בין שורות המתפללים במסגד..
ישנן אסכולות הלכה באסלאם שגורסות כי השימוש בסותרה הוא חובה, בעוד שאסכולות אחרות גורסות כי זו המלצה בלבד.
עבור אדם אשר מסתכל מהצד ואינו בקי בהלכות האסלאם, עשוי הדבר להראות כאילו שהמוסלמי מתפלל אל החפץ עצמו, אם כי אין הדבר כך.[דרושה הבהרה]
המהרי"ל דיסקין, נזהר שלא לעבור לפני המתפלל המוסלמי, משום שהחשיב את תפילתו כתפילת היהודי, וכשם שביהדות אסור לעבור לפני המתפלל כך גם בתפילת המוסלמי.
עיצוב

על פי ההלכה האסלאמית, האדם שמתפלל אמור להיות במרחק של כ-3 אמות מהסותרה. כמו כן, על גובהה של הסותרה לא להיות פחות מאמה אחת.
על פי פוסקי הלכה שונים באסלאם, אין חובה להשתמש לצורך החציצה דווקא בסותרה המיוחדת לכך, וניתן להשתמש בכל חפץ כסותרה. כמו כן, ניתן להתפלל במקום זה מול קיר, או אף להושיט את היד קדימה על מנת למנוע קרבת יתר של עובר אורח אל המתפלל.
הערות שוליים

↑  Sabiq, As-Sayyid., Fiqh us-sunnah, Indianapolis, Ind., USA: American Trust Publications, ©1989-
↑  IISC Multimedia (2015-09-25), Fiqh of Salah 1: Introduction by Sh. Navaid Aziz, נבדק ב-2019-04-08
↑  Height and width of the sutrah - Islam Question & Answer, islamqa.info (באנגלית)
↑  Curious about Islam (2017-04-14), Basic Fiqh - Yasir Qadhi - Salah part 1 - CD3, נבדק ב-2019-04-08
↑  The Book of Prayers - Sahih Muslim - Sunnah.com - Sayings and Teachings of Prophet Muhammad (صلى الله عليه و سلم), sunnah.com
↑  Maghnīsāwī, Aḥmad ibn Muḥammad, -1591 or 1592., Imam Abu Hanifa's al-Fiqh al-akbar explained, First edition, Santa Barbara, California, USA
↑  IISC Multimedia (2015-10-18), Fiqh of Salah Part 5: Obligatory Actos of the Prayer by Sh Navaid Aziz, נבדק ב-2019-04-08
סזאר בן-עטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1868 
 פטירה:  1937 (בגיל 69 בערך) 
 מדינה:  הבייליק של תוניסיה, תוניסיה הצרפתית 
 
סזאר בן-עטר (בצרפתית: César Benattar;‏ 1868–1937) היה עורך דין, הוגה דעות ליברלי וסופר יהודי-תוניסאי.
קורות חיים

בן-עטר נולד בתוניסיה בשנת 1868. היה עורך דין במקצועו וחבר לשכת עורכי הדין בתוניס הבירה.
בשנת 1904 ייצג בבית משפט את הפוליטיקאי התוניסאי עבד אל-עזיז א-ת'עאבי (אנ'), לימים ממנהיגי התנועה הלאומית התוניסאית וממייסדי המפלגה הלאומית דוסתור, אשר הואשם בהפרת הסדר הציבורי עקב הבעת זלזול פומבי בקוראן ובהעלבת עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני (מייסד הקאדריה מהמאה ה-12). האשמות אותן אלת'עאבי הכחיש. בבית המשפט טען בן-עטר כי אי אפשר להעמיד לדין אדם על דעות שהביע במרחב הפרטי. למרות התמיכה של העיתונות הצרפתית באלת'עאבי, גזר עליו בית המשפט התוניסאי עונש מאסר של חודשיים, כנראה כדי לרצות את אנשי מעמד העולמא.
בשנת 1905, כשנה לאחר שחרור אלת'עאבי מבית הכלא, חיברו בן-עטר ואלת'עאבי חיבור משותף בצרפתית בשם "הרוח הליברלית של הקוראן" (L’Esprit libéral du Coran). בחיבור טענו השניים כי בימי הביניים היה נהוג לפרש את הקוראן בצורה רציונלית וליברלית, ולכן זכה האסלאם לפריחה התרבותית והרוחנית הידועה כתור הזהב של האסלאם. בהמשך זנחו המוסלמים את הפרשנות הרציונלית לקוראן ולכן התדרדרו רוחנית ותרבותית. הספר קרא למוסלמים לחזור לפרשנות ליברלית של האסלאם, וקרא לרפורמות מעשיות כגון מתן חינוך לנשים וביטול החיג'אב (כיסוי הראש המוסלמי). למרות שאלת'עאבי היה ידוע בעמדותיו הלאומיות-תוניסאיות ועוינות לצרפת, ששלטה באותה עת בתוניסיה כמדינת חסות, הספר מציג עמדה פרו-צרפתית ואף מצדיק את רעיון המשימה המתרבתת. הספר היה ציון דרך בתולדות ההגות הליברלית בתוניסיה.
בן-עטר עסק גם בכתיבת ספרות יפה ובשנת 1922 הוציא לאור בפריז את ספרו "הכפר בזרקור" (Le Bled en lumière), קובץ סיפורים קצרים מהפולקלור היהודי-תוניסאי, ובכך היה מראשוני הסופרים היהודים-תוניסאים בצרפתית שכתבו על הפולקלור של קהילתם. בשנת 1927 חיבר נובלה בשם "בית הקולנוע בגיהנום" (Le Cinéma aux enfers) שעלילתה בעלת נימה פרו-צרפתית ומאזכרת דמויות ידועות מהפוליטיקה וההיסטוריה של תוניסיה.
בשנת 1926 חיבר מחקר על "המושבות היהודיות בתוניסיה" (Les colonies israélites de Tunisie) הסוקר את הקהילות היהודיות בתוניסיה, שפורסם כחלק מספרו של רוז'ה דסור על ההיסטוריה של תוניס.
קיבל מצרפת בשנת 1900 את תואר הכבוד "קצין האקדמיה הצרפתית".
פרסומים

'Hospitalité et fanatisme. (Document sur la mentalité indigène.)', Revue tunisienne 39 (1903), pp. 192–194.
César Benattar, el-Hadi Sebai, Abdelaziz Ettéalbi. L'esprit libéral du Coran, E. Leroux, 1905. (הספר באתר ארכיון האינטרנט)
Le Bled en lumière : folklore tunisien, Paris : Tallandier, 1923.
'Les colonies israélites de Tunisie', Dans Roger Dessort, Histoire de la ville de Tunis, Alger, 1926.
Le Cinéma aux enfers, Tunis: Maison française d'édition et de publications, 1927.
הערות שוליים

1 2 3  Arnold H. Green, The Tunisian Ulama 1873-1915: Social Structure and Response to Ideological Currents, Brill Archive, 1978, pp. 185-187.
↑  "Au jour le jour", La Dépêche tunisienne, 1900/04/11 (Numéro 3565), p. 2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb10342742v (data)  ISNI: 0000 0000 6239 5328  SUDOC: 088667189  VcBA: 495/306472  VIAF: 89742913   WorldCat (עם VIAF): 89742913
סטפן יאנב

סטפן דינצ'ב יאנב (בבולגרית: Стефан Динчев Янев; ‏נולד ב-1 במרץ 1960 בפופוביצה, מחוז פלובדיב, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא איש צבא ופוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת מעבר בין מאי לדצמבר 2021, ובהמשך כיהן מדצמבר 2021 ועד מרץ 2022 כשר ההגנה של בולגריה בממשלתו של קיריל פטקוב.
סטפן יאנב נולד בכפר פופוביצה הסמוך לפלובדיב. סיים את בית הספר לארטילריה של צבא בולגריה בעיר שומן . מ-1979 ועד לשחרורו ב-2014, ביצע יאנב שורה ארוכה של תפקידי שטח ותפקידי מטה בצבא בולגריה, ובכלל זה מפקד דיביזיית ארטילריה רקטית ועוזר ראש המטה הכללי הבולגרי בדרגת בריגדיר גנרל. יאנב הוא בוגר האוניברסיטה לביטחון לאומי בארצות הברית וכיהן גם כמפקד האקדמיה הצבאית הבולגרית ע"ש וסיל לבסקי בווליקו טרנובו.
לאחר שחרורו מהצבא, בין ינואר למאי 2017, כיהן כסגן ראש ממשלה ושר ההגנה בממשלת המעבר של אוגניאן גרג'יקוב. בהמשך, כיהן כמזכירו הצבאי של נשיא בולגריה, רומן ראדב. ב-12 במאי 2021 מינה אותו הנשיא לראש ממשלת מעבר, לאחר התפטרות ראש הממשלה בויקו בוריסוב. יאנב כיהן בתפקידו עד דצמבר 2021, עת התמנה קיריל פטקוב לראש ממשלת בולגריה. פטקוב מינה את יאנב לשר ההגנה בממשלתו. במרץ 2022 פוטר יאנב על רקע קשריו האישיים ותמיכתו בוולדימיר פוטין. הוא הקים מפלגה חדשה בשם "בולגריה בצמיחה".
סטפנקרט

| --- | --- |

 מדינה / טריטוריה:  אזרבייג'ן אזרבייג'ן 
 ראש העיר:  Elchin Yusubov
 תאריך ייסוד:  כ-490
 שטח:  29.12 קמ"ר
 גובה:  813 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  75,000 (2021)
 קואורדינטות:  39°48′N 46°45′E﻿ / ﻿39.800°N 46.750°E﻿ / 39.800; 46.750
 אזור זמן:  UTC +4
 www.stepanakert.am
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת נגורנו קרבאך מוגדלת) סטפנקרט(למפת נגורנו קרבאך רגילה) סטפנקרט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סְטֵפַּנַקֵרְט (בארמנית: Ստեփանակերտ) או חַאנְקֵנְדִי (באזרית: Xankəndi) היא עיר הבירה של רפובליקת נגורנו קרבאך, עם אוכלוסייה של כ-40,000 איש. השליטה על האזור הייתה נושא הסכסוך בין אזרבייג'ן וארמניה, מאז התפרקות ברית המועצות. עד ל-2023 הייתה סטפנקרט תחת שליטת צבא ארמניה, אך לאחר כיבוש נגורנו קרבאך במלחמת נגורנו קרבאך השלישית חזרה העיר לשליטת הכוחות האזרים.
היסטוריה

העיר נוסדה ב-1917 אחרי מהפכת אוקטובר במקומו של כפר ששמו הארמני היה ואראראקן ושמו הטורקי חאנקנדי. בהיותו חלק מחבל נגורנו קרבאך הוא היה מושא לעימותים בין אזרביגאן וארמניה. באביב של 1920 נכבש האזור כולו על ידי הצבא האדום, וההחלטה לגבי השייכות של החבל הועלתה בפני שלטונות ברית המועצות. ב-30 בנובמבר 1920 הוחלט בהסכמת נציגים קומוניסטים של אזרבייג'ן, שנגורנו קרבאך יהיה חלק מארמניה, אולם לאחר מספר ימים ההחלטה שונתה ונגורנו קרבאך הוכרז כשטח אוטונומי בתוך אזרבייג'ן. ב-1 באוגוסט 1923 נקבעה סטפנקרט שהייתה בעלת אוכלוסייה ארמנית ברובה לבירת נגורנו קרבאך וב-20 בספטמבר 1923 שונה שמה לשם הארמני סטפנקרט לכבודו של מנהיג קומוניסטי ארמני מבאקו, סטפאן שאומיאן.
בשנת 1963 העלו ארמנים טענות לאפליה מצד שלטונות אזרבייג'ן בפני ניקיטה חרושצ'וב. בשנות ה-70 של המאה ה-20 עשו שלטונות אזרבייג'ן מאמצים ליישב את האזורים סביב סטפנקרט באזרים ואחוז הארמנים בחבל ירד מ-89% בשנת 1926 ל-76% בשנת 1979.
בעקבות מדיניות הגלאסנוסט החלה פעילות מואצת בסטפנקרט למען העברת נגורנו קרבאך לארמניה. ב-13 בפברואר 1988 התקיים בסטפנקרט הפגנה של 7000 איש נגד פקיד בכיר מבאקו הפגנה שנמשכה כשביתת שבת של לפחות 1000 איש יומם ולילה במשך שבוע. ב-20 בפברואר 1988 התכנס בסטפנקרט ישיבה של מועצת המחוז שבקשה להחליט על איחוד עם ארמניה. ניסיונות של שלטונות אזרבייג'ן לעכב את הצירים מלהגיע לכינוס לא צלחו, ויו"ר המפלגה מאזרבייג'ן ביקש מהצירים לותר על איחוד תמורת דיונים בבעיות הכלכליות של החבל. אולם הצירים סירבו והחליטו ברוב של 110 נגד 7 על איחוד עם ארמניה.
אחרי התפרקות ברית המועצות שלטונות אזרבייג'ן שינו את השם באופן רשמי חזרה לחאנקנדי, אך בפועל העיר נשלטת על ידי הבדלנים הארמנים ונקראת בעיקר סטפנקרט.
פריצת הקרבות על השליטה בנגורנו קרבאך הניבה שליטה ארמנית על האזור וחיברה "מסדרון" מערבה לארמניה. הצדדים קיימו הפסקת אש לא רשמית באזור מאז 1994.
במהלך עימות אזרבייג'ן–ארמניה מספטמבר 2020, העיר הופצצה קשות.
כלכלה

לפני המלחמה, הכלכלה של סטפנקרט התבססה בעיקר על עיבוד אוכל, אריגת משי, ועסקי יין. אחרי המלחמה, הכלכלה של העיר ניזוקה לאין שיעור, אבל בשנים האחרונות, בעיקר בזכות השקעות מצד הפזורה הארמנית, הפעילות הכלכלית בסטפנקרט החלה משתקמת.
ערים תאומות

הערים התאומות של סטפנקרט הן:
ארצות הברית מונטבלו, קליפורניה, ארצות הברית (מ־2005)
ארמניה ירוואן, ארמניה (מ־2012)
ספרד סן סבסטיאן, ספרד (מ־2014)
הערות שוליים

↑  Mark Malkasian, Gha-ra-bagh!, Wayne State University Press, 1996, pages 23-24
↑  Levon Chorbajian, Patrick Donabédian, Claude Mutafian, The Caucasian knot , Zed Books, 1994, page 139
↑  Mark Malkasian, Gha-ra-bagh!, Wayne State University Press, 1996, pages 25-27
↑  Mark Malkasian, Gha-ra-bagh!, Wayne State University Press, 1996, page 29
↑  Mark Malkasian, Gha-ra-bagh!, Wayne State University Press, 1996, page 31
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565175105171  GND: 7547009-3  LCCN: n89151511  MusicBrainz: 6ba7a934-754e-4774-9634-d9e845e3d81c  VIAF: 127962587   WorldCat (עם VIAF): 127962587
סטף

| --- | --- |

חורבות בתי הכפר, 2009
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז ירושלים
 נפה:  נפת ירושלים
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  3,775 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מבצע דני
 תאריך נטישה:  13 ביולי 1948
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  540 (1945)
 קואורדינטות:  31°46′09″N 35°07′38″E﻿ / ﻿31.7691°N 35.1273°E﻿ / 31.7691; 35.1273 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) סטף(למפת ירושלים רגילה) סטף(למפת הרי ירושלים רגילה) סטף(למפת הרי ירושלים מוגדלת) סטף  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מפת האזור
סטף (בערבית: صطاف, בתעתיק לעברית: צטאף) היה כפר ערבי בהרי ירושלים על הצלע המזרחית של הר איתן היורדת עד לנחל שורק, כעשרה קילומטרים מערבית לירושלים. במלחמת העצמאות נכבש הכפר במסגרת מבצע דני ותושביו עזבו אותו ולא הורשו לחזור אליו אחרי המלחמה.
האתר שוכן כקילומטר צפונית מערבית למושב אבן ספיר, משמר ומשחזר חקלאות הר מסורתית וקדומה שעדיין קיימת בכפרים כמו בתיר וואדי פוכין בהרי יהודה. חקלאות השלחין במקום התקיימה בעיקר ממימיהם של שני מעיינות שכבה, עין סטף (עין אל-בלד) ועין ביכורה (עין א-שרקיה).
מקור השם

השם סטף הוא תעתיק עברי של השם הערבי צטאף או סטאף.
השם העברי הרשמי שניתן למקום בדצמבר 1949 היה ביכורה (בוטל בשנת 1955[דרוש מקור]).
היסטוריה

ההתיישבות באתר החלה לפני כ־6000 שנים בתקופה הכלקוליתית. חקלאות המדרגות (טראסות) החלה להתפתח לפני 4,500 שנים, ומאז ועד ימינו (בהפסקות קצרות) היה האתר מיושב. ביישוב נמצאו גם שרידים מהתקופה הביזנטית.
השם מוזכר לראשונה בכתבים מאזור עין כרם, שנכתבו בתקופה הממלוכית.
היסטוריה > בעת החדשה

הכפר שהיה שייך לנפת ירושלים שבמחוז ירושלים (1945). על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערך שטח הכפר ב-3,775 דונם והאוכלוסייה הוערכה ב-540 נפשות.
בין צטאף לבין הכפר השכן ח'ירבת אל-לוז היה בית ספר ששימש את שני הכפרים. תושבי ח'רבת לוז היו מגיעים לכפר על מנת להביא מים לכפרם, לעצור שמן זית בבית הבד ולטחון חיטה.
בחודשים ינואר ופברואר של 1948, בתחילת מלחמת העצמאות, פעל אהרן חיים כהן, מייסד המחלקה לפועל הערבי של ההסתדרות, להסדרת הסכמי שלום עם הכפרים שבעיבורה של ירושלים ובהם סטף. בחודשים לאחר מכן לוחמיו הבלתי סדירים של עבד אל-קאדר אל-חוסייני קיבלו קבלת פנים צוננת, לא הורשו להישאר בכפר ונאלצו לשוב לבסיסם בבית סוריק. ב-13 ביולי 1948 נכבש הכפר על ידי חיילי הגדודים השני והרביעי של חטיבת הראל במבצע דני, כחלק מהרחבת שליטת צה"ל בפרוזדור ירושלים, ביחד עם הכפרים סובא, ח'ירבת אל-לוז, ח'רבת דיר עמרו ועקור. בני מוריס כותב כי הכפרים כבר היו נטושים בחלקם הגדול עקב קרבתם לחזית מאז אפריל, וכי כשהתקרבו טורי חטיבת הראל, ופגזי המרגמות שהמטירו, עזבו גם רוב הנותרים. הקומץ שנותר גורש עם כניסת צה"ל.
בתום קרבות עשרת הימים נצטוו יחידות צה"ל בקווי החזית שבאזור "למנוע את חזרתם של התושבים הערביים לעריהם וכפריהם שנכבשו על ידינו גם באש".
במהלך ההפוגה השנייה הועברו אנשי בית נקובא לכפר, אולם לבסוף התיישבו בשולי אבו גוש.
לאחר מלחמת העצמאות, ב-7 בנובמבר 1949 הוקם במקום כפר של עולים מצפון אפריקה בשם "ביכורה". היישוב הוקם בעזרת מפלגת הלוחמים של יוצאי ארגון הלח"י., אך הוא ננטש כעבור זמן קצר. בשנות החמישים שימש המקום כאתר אימונים של יחידה 101 ושל חטיבת הצנחנים, דבר שהאיץ את הריסת בתי הכפר. בשנות ה-60 התקיים במקום סניף של בסיס הטירונים של צה"ל, בה"ד 4.
במהלך שנות ה-60, נהרס הכפר ביזמת הממשלה. במאמר בקתדרה מביא אהרון שי את דבריו של משורר צעיר, שהיה מדריך בתנועת הצופים על ההרס: ”ליד המושב אבן ספיר, באזור ירושלים, היה כפר ערבי בשם 'סטף', ובו בתי אבן קרירים וסמטאות צרות מרופדות בגפנים ובתאנים והיה שם מעיין עם מים צלולים שקלחו בין הסלעים. והנה בביקורו האחרון 'לא היה שם שום דבר', רק כמה קירות וגלי אבנים. את המעיין חתמו בפחים חלודים. שמו במקומו ברז.”
כיום > שחזור חקלאות ההר

בשנות השמונים החלה קרן קיימת לישראל לשקם ולשחזר את מערכת המדרגות החקלאיות. במסגרת הפרויקט נחפרו ונחשפו שני מעיינות שכבה שספקו מים לכפר - עין סטף ועין ביכורה, התעלות שיצאו מהם, ובריכות האגירה. בנוסף, הונהג באתר מיזם בשם "בוסתנוף" במסגרתו שוכרים תושבי ירושלים חלקות קרקע לעיבוד עצמי. החקלאות שיש בחלקות אלו הן - חקלאות שלחין. ניתן לראות באזור גם חקלאות בעל.
כיום > שחזור חקלאות ההר > חוות הר איתן

בשנת 1974 התיישב שי זלצר, רועה צאן וגָבָּן. עם השנים עברה החווה מיקומים שונים ולבסוף נקבעה כ-2 קילומטרים מן המעיין, בבית הבד של הכפר הערבי ששכן במקום. בחווה מגדלים עדר עזים ומחלבן מייצרים גבינות שונות בשיטות עתיקות, ירקות אורגניים ומטע זיתים. מעמד החווה אינו מורשה מבחינת הרשויות וביניהן מינהל מקרקעי ישראל.
עין ביכורה (עין א-שרקיה)
תרשים עין ביכורה
עין סטף (עין אל-בלד)
תרשים עין סטף
חלקות קרקע לעיבוד עצמי
מדרגות הסטף בפריחת השקדיות
הערות שוליים

↑  אין קשר ברור לפעולת ה"סיטוף" מתחום החקלאות הקדומה הנעשית לתאנים או לשקמים. פירוש המילה סיטוף הוא חריצה או חירור; מילה שמופיעה פעם אחת במקורות במשנה דמאי.
↑  שמות חדשים ליישובי הפרוזדור, על המשמר, 26 בדצמבר 1949
↑  סטף, באתר "סנונית"; סטף והר איתן, באתר החברה להגנת הטבע
↑  Ancient Agriculture Sataf - A Reconstruction
↑  נגה קדמן, בצדי הדרך ובשולי התודעה, ספרי נובמבר, 2008, עמ' 146.
↑  תרגום ריאיון עם יוצא הכפר ח'רבת לוז
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949 תל אביב: עם עובד, תשנ"א 1991. עמוד 62
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמוד 283
↑  בני מוריס, 1948, עם עובד 2010, עמוד 321
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה, עמוד 409
↑  זאב וילנאי, אנציקלופדיה לידיעת הארץ, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1956, עמ' 152.
↑  לפי טבלת השינויים של הלמ"ס סמל היישוב בוטל בשנת 1955, ההגדרה של ביטול הסמל היא: יישוב או מקום שחדלו או שלא עמדו בתנאי ההגדרה של יישוב או מקום.
↑  אהרן שי, ‏גורל הכפרים הערביים הנטושים במדינת ישראל ערב מלחמת ששת הימים ולאחריה, קתדרה
↑   איתן לשם, עין ביכורה נפתח מחדש אחרי ארבע שנים, באתר הארץ, 9 במאי 2023
↑  שירלי ששון-עזר, עתיד חוות הבודדים מוטל על הכף, באתר כלכליסט, 20 ביולי 2010
ניאו

ערך זה עוסק בדמות בסרטי מטריקס. אם התכוונתם לאגודות סתר של בני הצ'ווה, ראו .
| --- | --- |

קיאנו ריבס מגלם את ניאו בסרט "מטריקס רילודד"
 הופעה ראשונה:  מטריקס 
 יוצרים:  האחיות וצ'אוסקי 
 גילום הדמות:  קיאנו ריבס, אנדרו בואן 
 מידע
 תאריך לידה:  11 במרץ 1962, 13 בספטמבר 1971 
 מקום לידה:  Capital City 
 מקצוע:  תקיפת מחשב, לוחם חופש, איש צבא, מהנדס תוכנה, מהפכן
 כוחות:  טכנופתיה 
 דמויות קשורות
 אויבים:  הסוכן סמית' 
 
תצלום מתוך סצנת הקרב הסופית בסרט הראשון. לאחר שניאו "קם לתחייה" במטריקס הוא מסוגל לשבור את החוקים השולטים בה, בכללם חוקי הפיזיקה, ולעצור כדורי אקדח שכוונו אליו.
תומאס א. אנדרסון (באנגלית: Thomas A. Anderson), הידוע בכינוי "ניאו" (Neo), הוא הדמות הבדיונית הראשית בסדרת סרטי "מטריקס". השחקן קיאנו ריבס מגלם את הדמות בארבעת הסרטים בסדרה.
עולם המטריקס

במציאות שמתארים סרטי המטריקס הפסידו בני האדם במלחמה נגד מכונות חכמות. כעת בני האדם משמשים כמקור אנרגיה למכונות אשר מקיימות אותם בעודן נוטלות את האנרגיה שגופם מפיק (בצורת חום). בני האדם המשועבדים למכונות כלואים בתוך תוכנה בשם "המטריקס" שמדמה את המציאות, כפי שהייתה לקראת סוף המאה ה-20.
על פעולת המטריקס שומרים "סוכנים", תוכנות חכמות שיכולות לכופף את חוקי המטריקס, ותפקידן להגן עליה מפני בני אדם מורדים, כאלו אשר התעוררו והחלו להילחם במכונות בעולם החיצוני והממוחשב. חזות הסוכנים במציאות המדומה של המטריקס היא כשל אנשי רשויות אכיפת החוק בלבוש אזרחי.
תפקידו במטריקס

בקרב בני האדם המורדים ישנה נבואה שיום אחד יופיע "האחד" - אדם שיכול לעקוף את חוקי המציאות המדומה במטריקס ולשנות את קוד התוכנה. כך, במציאות המדומה, ייראה כאילו הוא מחולל נסים. לפי הנבואה, אדם זה יביא לסוף המלחמה בין האדם למכונה.
רקע

עלילת סרטי "מטריקס" מתארת את ניאו בתחילה כעובד היי טק שחי "חיים כפולים", כהגדרת אחד הסוכנים כאשר אלו תופסים את ניאו. במהלך היום ניאו חי את חייו האפורים כעובד מהשורה בחברה הגדולה בה הוא מועסק. במהלך הלילה, לעומת זאת, ניאו משמש כהאקר ומבצע מספר רב של עבירות בתחום המחשבים. קונפליקט זה בין חייו ביום ובלילה רק מתעצם עם התוודעות הצופה לעובדה כי ניאו איננו מרוצה לא מחייו ה"רגילים" ולא מחייו הליליים.
בסרטים > מטריקס

מתחילת הסרטים אנו מגלים במהרה כי ניאו מוטרד בחיפוש אחר מורפיאוס, אותו הוא מכיר כטרוריסט מסוכן הנמלט מהרשויות, ומחפש תשובה לשאלה שתגדיר את מהות חייו - "מהי המטריקס?"
השאלה "מהי המטריקס?" הפכה לסיסמת הסרט ועבור ניאו כמוה כשאלה "מהי משמעות החיים?" ניאו מנסה למצוא הגדרה עצמית בעזרת החיפוש אחר מורפיאוס והתשובה לשאלתו. לתדהמתו מגלה ניאו כי מורפיאוס הוא אשר מחפש אותו, שכן הלה, אשר מתגלה כאחד מבני האנוש הלוחמים במכונות, מאמין כי הוא "האחד" - המשיח שיביא גאולה לבני האדם. מורפיאוס "מוציא" את ניאו מהמטריקס ומראה לו את העולם האמיתי - עולם הנשלט בידי המכונות המחפשות להשמיד את מעוזם האחרון של בני האדם - העיר "ציון".
המכונות, באמצעות ה"סוכנים" מנהלות מעקב מתמיד אחר ניאו וחבריו החדשים במטרה ללכוד את מורפיאוס, שבתור מנהיג בקרב המורדים מחזיק בצפני הגישה למחשבי ציון. במהלך הסרט ניאו מתחבט בשאלת האמונה - האם הוא באמת "האחד" כפי שמורפיאוס מאמין או שמא הוא רק אדם רגיל. כאשר הוא נשלח לפגוש ב"נביאה", תוכנה המשתפת פעולה עם בני האדם אשר נודעה ביכולתה לזהות את העתיד ולחזות את בואו של "האחד", היא אומרת לו שאיננו "האחד", אך כאשר ניאו וחבריו נבגדים ומורפיאוס נלקח בשבי "הסוכנים" המנסים לשטוף את מוחו, ניאו מפגין אומץ לב רב בניסיון לחלצו.
משבר האמונה של ניאו מגיע לנקודת שיא כאשר, לאחר שהצליח לשחרר את מורפיאוס משבי "הסוכנים" אך בעצמו נלכד במטריקס, הוא נמלט מ"הסוכנים" לעבר נקודת יציאה מרוחקת. ניאו נלחם ב"סוכן" סמית' ומצליח להדפו, דבר שאיש מבני האדם הלוחמים לא הצליח לפניו, אך לא להביסו. כבר בעת קרב זה מכריז מורפיאוס, הצופה בקרב באמצעות מסך מחוץ למטריקס, כי ניאו "מתחיל להאמין". מכיוון שלא הצליח לחסל את "הסוכן" ניאו בורח ממנו לעבר נקודת היציאה, אך זה מקדים אותו, יורה בו והורגו. טריניטי, הצופה במתרחש יחד עם מורפיאוס, ניגשת לגופו הדומם המחובר למציאות המדומה של ניאו, נושקת לו ואומרת לו כי היא מאמינה שהוא "האחד", שכן היא אוהבת אותו - כפי ש"הנביאה" חזתה עבורה. או אז ניאו אכן עובר מהפך - על אף שבתחילה הוא אכן מת, הוא מצליח להתגבר על האמונה כי הדברים שנגרמו לו במציאות המדומה במטריקס הם אמיתיים וממשיך להילחם. הפעם הוא מצליח לא רק "לעקם" את החוקים השולטים בעולם ההדמיה כפי שעשה עד כה, כאשר נע במהירות רבה או הכה בחוזקה, אלא ממש לשבור אותם. הוא מצליח לעצור כדורי אקדח בתאוצתם ולבסוף אף להרוג את "הסוכנים".