stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוזנות פפאלץ-זולצבאך
פפאלץ-זולצבאך (1614–1742)

בשנת 1614 הופרדה פפאלץ-זולצבאך מפפאלץ-נויבורג לאחר מותו של הרוזן פיליפ לודוויג עבור בנו אוגוסט. היא כללה שני אזורים לא רציפים המופרדים על ידי נסיכות הבוחר מבוואריה. היא גבלה במערב בשטח העיר הקיסרית נירנברג ובמזרח עם ממלכת בוהמיה.
יורשו של אוגוסט, כריסטיאן אוגוסט, היה שליט סובלני שאפשר לנתיניו לבחור את העדתם הדתית, הציג את הסימולטנאום, איפשר ליהודים לחיות בזולצבאך ב-1666, והקים תעשיית דפוס חשובה. התברר בתקופת שלטונו של ממשיכי דרכו שפפאלץ-זולצבאך אמורה לרשת את נסיכות הבוחר מפפאלץ לאחר מותו של קרל השלישי פיליפ, אך זה התרחש לבסוף רק ב-1742 עבור קרל תאודור.
| שם | תקופת שלטון | הערות |
| --- | --- | --- |
| אוגוסט | 1614–1632 |  |
| כריסטיאן אוגוסט | 1632–1708 |  |
| תאודור יוסטאך | 1708–1732 |  |
| יוהאן כריסטיאן יוזף | 1732–1733 |  |
| קרל תאודור | 1733–1742 | הנסיך הבוחר מפפאלץ; דוכס בוואריה |

טירת זולצבאך
שאנדור ואנדור

| --- | --- |

 לידה:  28 ביולי 1901 מישקולץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  14 בינואר 1945 (בגיל 43) Sopronbánfalva, הונגריה 
 שם לידה:  Venetianer Sándor 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 
לוח זיכרון של שאנדור ואנדור על קיר בית הולדתו (מישקולץ, ככר בית העירייה 22)
שאנדור ואנדור (במקור ונטיאנר, בהונגרית: Vándor Sándor; מישקולץ, 28 ביולי 1901 – שופרונבאנפלבה, 14 בינואר 1945) היה אספרנטיסט, מנצח יהודי-הונגרי, מלחין שנספה בשואה.
ביוגרפיה

שאנדור ואנדור נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב ונטיאנר, רופא, יליד ליפטובסקי מיקולש ושל רוזה פולאצ'ק. הוריו ניספו בשואה. בשנת 1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, שאנדור ואנדור ארגן מועצת סטודנטים מהפכנית, שבגינה גורש מאוחר יותר (לאחר נפילת הרפובליקה) מכל בתי הספר התיכוניים במדינה. הוא למד בברלין בשנת 1921 ובלייפציג בין השנים 1921 לבין 1924. לאחר מכן עבד באיטליה קרוב לשמונה שנים כקורפטיטור לאופרה. הוא חזר להונגריה בשנת 1932, הפך למנצח התיאטרון בשופרון, אך עבד גם בבודפשט ובמישקולץ. בשנת 1936 לקח על עצמו את ניהול המקהלה שהוקמה על ידי כמה מחברי מקהלת סלמאש, שלימים נודעה ברחבי הונגריה כמקהלת ואנדור של בודפשט (אך הוא ניהל גם מקהלות פועלים אחרות).
בתחום תנועת המקהלות קידם את יצירותיהם של בלה בארטוק, זולטאן קודאי ומלחינים בני זמנו אחרים באופן ייעודי, אך הוא בעצמו כתב יצירות למקהלה והלחין גם כמה מפרטי השירה של המשורר אטילה יוז'ף. הוא ניהל יחסי עבודה ישירים עם אטילה יוז'ף ושוחח עמו מספר פעמים על יצירות המקהלה שנכתבו לשיריו, לעיתים קרובות בדרך זו נוצרה הצורה הסופית של העבודות.
שאנדור ואנדור הפך בשואה לקורבן של טרור מפלגת צלב החץ. בנובמבר 1944 הוא נלקח לשופרונבאנפלבה, שם נרצח בעינויים.
הנצחה

קברו נמצא בבית העלמין קרפשי בבודפשט, מצבתו היא פרי יצירתו של הפסל אלדאר פרקש. במישקולץ רחוב קיראי של היום נשא את שמו עד לחילופי המשטר. בשופרון ובבודפשט ברובע 16 קראו רחוב על שמו.
עבודותיו העיקריות

יצירות תזמורת (סרנדה הונגרית, 1935)
מוזיקה קאמרית (רביעיות מיתרים, סונטות קאמריות)
עבודות פסנתר (המכונה, 1932)
אופרה (דוקטור אלמוש קיש, 1942)
קנטטות (Detestatio belli, 1939; לילה פרברי, 1939; בקצה העיר, 1941)
עבודות מקהלה (אנדרה אדי : הטווס המריא, 1932; אטילה יוז'ף: עם לב טהור, 1937; שיר של נשים צעירות, 1937; ריקוד דובים, 1938; ספר לי מה אתה בוגר 19, 1938; עובדים, 1939; נחמה, 1939; דודולו, 1940, שנדור פטפי: הים קם לתחייה, 1941)
שירים (עיבודי שירי עם)
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי של מישקולץ. מישקולץ, 2008.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי 1000–1990
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a miskolci polgári születési akv. 882/1901. folyószáma alatt".
↑  Holtnaknyílvánítások (1950. március 2.) Magyar Közlöny - Hivatalos lap, 37. szám
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810640097205606  BnF: cb164416232 (data)  GND: 138872759  ISNI: 0000 0000 6689 0625  LCCN: n90717753  MusicBrainz: a3b4da7e-5f92-4246-ac2c-493a2e97a4a5  NTA: 296983608  VIAF: 75482726   WorldCat (עם VIAF): 75482726
רוזנות הנאו

| --- | --- |
סמל

 ממשל
 משטר:  רוזנות
 שפה נפוצה:  גרמנית
 עיר בירה:  הנאו
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  הקמת הרוזנות
 תאריך:  1429
 פירוק:  ירושה
 תאריך:  1763
 ישות קודמת:  פייף הנאו
 ישות יורשת:   רוזנות הסן-קאסל  רוזנות הסן-דרמשטאדט
 
מפת הרוזנות משנת 1728 מאת פרידריך זולמן
רוזנות הנאו הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, במקורה נקראה רוזנות הנאו עד שהתפצלה לשתי מדינות רוזנות הנאו-מינצברג ורוזנות הנאו-ליכטנברג שהתאחדו לבסוף עד לביטול שתי הרוזנויות, כאשר את רוזנות הנאו-מינצברג ירשה רוזנות הסן-קאסל, בעוד את הנאו-ליכטנברג ירשה רוזנות הסן-דרמשטאדט בשנת 1736.
היסטוריית הקמה > יצירה

ב-1429 הקיסר זיגיסמונד, שליט האימפריה הרומית הקדושה, הכריז על ריינהרד השני, מהנאו כרוזן, וכך למעשה הפכה הפייף הנאו לרוזנות הנאו, חלקה המרכזי של הרוזנות שכן מצפון לנהר המיין, המשתרע ממזרח פרנקפורט שעל המיין, אל הרי ספסרט עד לפארנשטיין. לעיתים רוזנות הנאו משמשת ככינוי שגוי אף לפייף של הנאו שקדמה לה.
היסטוריית הקמה > חלוקה

שנה אחת בלבד לאחר מות ריינהרד השני, בנו וממשיכו, ריינהרד השלישי מת אף הוא, והותיר את בנו בן הארבע פיליפ הראשון (הצעיר). לא הייתה כל ודאות בכך שהוא ישרוד מספיק על מנת להוליד יורש זכר חדש, היה זה איום נוסף למשפחת הרוזנים, הגבר היחיד האחר במשפחה היה פיליפ הראשון (המבוגר), אחיו של ריינהרד השלישי ודודו של פיליפ הראשון (הצעיר), על פי החוק משנת 1375 רק בן בכור של רוזן מכהן יכול להביא צאצאים הרשאים לרשת את הרוזנות, דבר זה גרם לעימות במשפחה בין שני הצדדים: אמו של פיליפ הצעיר, מרגרט, רוזנת מוסבך, ואביה אוטו הראשון, רוזן מוסבך, המצדדים בחוק המדובר ודורשים את כל הרוזנות כולה לפיליפ הצעיר, לעומת פיליפ המבוגר ועמו רוב אנשי הכוח במחוז על ארבע עיירותיו, הסכסוך נמשך עד למות הרוזנת מרגרט בשנת 1457, כאשר שנה לאחר מכן התקבל הפתרון לו יחל פיליפ המבוגר, המחוז המנהלי של באבנהאוזן שמדרום לנהר המיין, הופרד וניתן לשליטתו של פיליפ המבוגר, והפך לגרעין מחוז הנאו ליכטנברג, המחוז הנותר שמצפון נקרא לצורך הבדלת מחוזות מחוז הנאו-מינצברג.
איחוד > פוליטי

ב-1642 הרוזן הזכר האחרון של הנאו-מינצברג, יוהאן ארנסט מת, הזכר קרוב המשפחה היה פרידריך קזימיר, רוזן הנאו-ליכטנברג, שהיה אז תחת אפוטרופסות של גאורג השני, רוזן פלקנשטיין-דאגסטול, קרבתו של פרידריך ליוהאן ארנסט הייתה מרוחקת למדי והירושה עמדה מספר סכנות, הירושה התרחשה בשנותיה האחרונות של מלחמת שלושים השנים, האצילים הפייאודילים, אויבים למחצה של הנאו, ניסו להחזיר לרשותם אדמות שבאופן מסורתי היו תחת שלטון הנאו-מינצברג, רוזנות הנאו-מינצברג הייתה קלוויניסטית, בעוד פרידריך ורוזנותו היו לותרניסטים, אפילו ההגעה לבירת הנאו-מינצברג, העיר הנאו, הייתה בעייתית עבורו והוא הגיע אליה מחופש, אפוטרופוסו, גאורג השני ניהל את ירושותיו של פרידריך בשני הסכמים:
ההסכם הראשון היה ב-1642 כאשר פרידריך ועשירי הנאו קבעו את הרפורמה כדתה של הרוזנות, בנוסף להחרגת הלותרניזם בחוק, ובכך הצטרפו אזרחי הנאו - הכוח החזק ביותר במחוז ההרוס - לפרידריך קזימיר.
ההסכם השני היה ב-1643 כאשר פרידריך קזימיר והרוזנת אמליה אליזבת מהנאו-מינצברג בתו של פיליפ לודוויג השני, נאבקו יחד באצילים המתנגדים להנאו, ובתמורה העניק פרידריך לאמליה הבטחה, במידה ובית הנאו יהיה ללא יורשים - אזי צאצאיה של אמליה אליזבת ירשו אותו, זה קרה למעשה בשנת 1736.
שני הסכמים אלו הבטיחו את איחוד שני מחוזות הנאו כיחידה אחת והצילו את רוזנות הנאו-מינצברג מנפילה.
סיביל כריסטין מאנהאלט-דסאו, אלמנת פיליפ מוריץ, רוזן הנאו-מינצברג, שכיהנה כרוזנת עד לשנת 1638, קיבלה את טירת סטיינו כמושבת אלמנות, אך היותה אלמנת רוזן הביא לה יכולת לערער על הרוזנות, על מנת למנוע זאת נישא לה פרידריך קזימיר הצעיר ממנה ב20 שנה, יתרון נוסף בנישואים אלו היה עובדת היותה קלווינסטית, כמרבית תושבי הנאו, ושימש להרגעת המחלוקות בין הדתות, לפרידריך לא היו ילדים מנישואים אלו ומעט קודם מותו הוא אימץ את אחיינו פיליפ ריינהרד.
איחוד > כלכלי

פרידריך קזימיר ניסה ליישם את גישתו המרקנטילית במחוזו החרב, כתוצאה ממלחמת שלושים השנים, תפקיד זה הוא הועיד ליועצו יוהאן יואכים בכר, שהקים מפעל ליצור חרסינות ראשון בגרמניה, לעומת זאת ניסיונו לחכור את גיאנה מחברת הודו המזרחית ההולנדית היה כושל ביותר וכמעט והביא לפשיטת רגל של המחוז, כך שב-1670 ניסו קרובי משפחתו של פרידריך קזימיר לסלקו מן הכס, זה לא עבד אך הקיסר לאופולד הגבילו תחת אפוטרופסות של קרוביו ואפשרויות הרוזנות לבצע ניסויים חדשים הופחתו באופן חמור.
רוזניה האחרונים של הנאו

פרידריך קזימיר מת ללא ילדים בשנת 1685, ירושתו חולקה בין שני אחייניו, פיליפ ריינהרד שירש את הנאו-מינצברג, לבין יוהאן ריינהרד השלישי שירש את הנאו-ליכטנברג, שניהם היו בני אחיו של פרידריך, יוהאן ריינהרד השני, כך שרוזנות הנאו חולקה בשנית כפי שהייתה קודם 1642, אך ב-1712 מת פיליפ ריינהרד, ואחיו יוהאן ריינהרד השלישי ירש אותו, וכך התאחדה רוזנות הנאו בפעם האחרונה, אך כאשר יוהאן ריינהרד השלישי, - שהיה הזכר האחרון במשפחת רוזני הנאו -מת, נפלו הנאו-מינצברג והנאו-ליכטנברג לשתי רוזנויות שונות:
הנאו-מינצברג ניתנה לידי רוזנות הסן-קאסל, וזאת עקב ההבטחה שהעניק בשנת 1643 פרידריך קזימיר לאמליה בת דודתו, שנישאה לבית הסן-קאסל, וכך ירש רוזן הסן-קאסל את הרוזנות.
הנאו-ליכטנברג ניתנה לידי רוזנות הסן-דרמשטאדט, זאת כיון ששרלוטה, רוזנת הנאו-ליכטנברג הייתה נשואה ליורש הסן-דרמשטאדט, שנקרא מאוחר יותר בשם לודוויג השמיני.
השאלה האם המחוז המנהלי של באבנהאוזן, הוא חלק מהנאו-מינצברג או מהנאו-ליכטנברג, כמעט וגרמה למלחמה בין שתי הרוזנויות בשנת 1736, ולתביעה משפטית נרחבת בבית המשפט הקיסרי, אחד משני בתי המשפט הגבוהים ביותר באימפריה הרומית הקדושה, הסכסוך נגמר בשנת 1771 בפשרה של חלוקת המחוז.
רוזני הנאו > הנאו

| --- | --- |
1429–1451: ריינהרד השני
1451–1452: ריינהרד השלישי
1452–1458: פיליפ הראשון
ב-1458 פוצלה הרוזנות להנאו-מינצברג והנאו-ליכטנברג
רוזני הנאו > הנאו-מינצברג

| --- | --- |
1458–1500: פיליפ הראשון ידוע גם כ"פיליפ הצעיר"
1500–1512: ריינהרד הרביעי
1512–1529: פיליפ השני
1529–1561: פיליפ השלישי
1561–1580: פיליפ לודוויג הראשון
1580–1612: פיליפ לודוויג השני
1612–1638: פיליפ מוריץ
1638–1641: פיליפ לודוויג השלישי
1641–1642: יוהאן ארנסט
1642–1680: פרידריך קזימיר היה גם רוזן הנאו-ליכטנברג
1680–1712: פיליפ ריינהרד
1712–1736: יוהאן ריינהרד השלישי היה גם רוזן הנאו-ליכטנברג
בשנת 1736 ירשה רוזנות הסן-קאסל את הנאו-מינצברג
רוזני הנאו > הנאו ליכטנברג

| --- | --- |
1458–1480: פיליפ הראשון ידוע גם כ"פיליפ הזקן"
1480–1504: פיליפ השני
1504–1538: פיליפ השלישי
1539–1590: פיליפ הרביעי
1590–1599: פיליפ החמישי
1599–1625: יוהאן ריינהרד הראשון
1625–1641: פיליפ וולפגנג
1641–1680: פרידריך קזימיר היה גם רוזן הנאו-מינצברג
1680–1736: יוהאן ריינהרד השלישי היה גם רוזן הנאו-מינצברג
בשנת 1736 ירשה הסן-דרמשטאדט את הנאו-ליכטנברג
לקריאה נוספת

Reinhard Dietrich, Die Landesverfassung in dem Hanauischen. Die Stellung der Herren und Grafen in Hanau-Münzenberg aufgrund der archivalischen Quellen (= Hanauer Geschichtsblätter 34). Selbstverlag des Hanauer Geschichtsvereins, Hanau 1996, ISBN 3-9801933-6-5.
Ernst Julius Zimmermann: Hanau, Stadt und Land. Kulturgeschichte und Chronik einer fränkisch-wetterauischen Stadt und ehemaligen Grafschaft. Mit besonderer Berücksichtigung der älteren Zeit. Vermehrte Ausgabe. Selbstverlag, Hanau 1919 (Unveränderter Nachdruck. Peters, Hanau 1978, ISBN 3-87627-243-2).
הערות שוליים

↑  Dietrich, p. 34.
↑  Dietrich, p. 119-126.
↑  Dietrich, p. 192-194.
↑  Dietrich, p. 96, 155-158, 189-191.
↑  Dietrich, p. 117.
↑  Reinhard Dietrich: … wegen geführten großen Staats, aber schlechter Zahlung der Schulden …. Zur finanziellen Lage der Grafschaft Hanau im 17. Jahrhundert. In: Hanauer Geschichtsblätter. 31, Hanau 1993, p. 123–148; Ferdinand Hahnzog: Das Hanauer „tolle Jahr“ 1669. In: Hanauer Geschichtsblätter. 20, 1965, p. 129–146.
↑  Dietrich, p. 202-207.
↑  Dietrich, p. 206-208.
רייכהרד השלישי מהנאו
פיליפ הראשון מהנאו-מינצברג
פרידריך קזימיר, הרוזן המאחד
יוהאן כריסטיאן השלישי, הרוזן החמישי של הנאו
רוזנות פפאלץ-זימרן

| --- | --- |
סמל

 היסטוריה
 ישות קודמת:   נסיכות הבוחר מפפאלץ
 ישות יורשת:   נסיכות הבוחר מפפאלץ
 
רוזנות פפאלץ-זימרן (בגרמנית: Pfalz-Simmern) הייתה ענף זוטר גרמני - בווארי של בית ויטלסבאך. הרוזנות הייתה אחת משושלות העזר של נסיכות הבוחר מפפאלץ. היא הפכה לענף הראשי בשנת 1559.
סקירה כללית

קו נסיכות הבוחר מפפאלץ של בית ויטלסבאך חולק לארבעה ענפים לאחר מותו של רופרכט השלישי ב-1410, כולל ענף פפאלץ-זימרן עם בירתו בזימרן. קו זה נכחד בשנת 1685 עם מותו של קרל השני, וקו בית פפאלץ-נויבורג ירש את נסיכות הבוחר.
מייסד הענף פפאלץ-זימרן, שטפן, רוזן פפאלץ-זימרן-צווייבריקן הוא גם מייסד הענף פפאלץ-צווייבריקן והענפים הזוטרים שלו. הזכויות על רוזנות ולדנץ וחלק מרוזנות שפונהיים, שנמסרו על ידי אשתו של שטפן, אנה מולדנץ, הוחזקו על ידי שושלות אלו.
נכון להיום (2023), אלו המופיעים בסדר הירושה של המלוכה הבריטית הם פרוטסטנטים צאצאיה של סופיה מהנובר, אשר הייתה בתו של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד שנהייתה לאחר מכן אשת הנסיך הבוחר מהנובר
רוזני פפאלץ-זימרן

שטפן 1410–1444
פרידריך הראשון 1444–1480
יוהאן הראשון 1480–1509
יוהאן השני 1509–1557
פרידריך השני 1557–1559
נסיכי הבוחר מפפאלץ

פרידריך השלישי 1559–1576
לואי השישי 1576–1583
פרידריך הרביעי 1583–1610
פרידריך החמישי 1610–1623
קרל הראשון לודוויג 1649–1680
קרל השני 1680–1685
הערות שוליים

↑  "The Act of Settlement". 23 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rodrigues, Ana Maria S. A.; Silva, Manuela Santos; Spangler, Jonathan W. (19 באוגוסט 2019). Dynastic Change: Legitimacy and Gender in Medieval and Early Modern Monarchy. ISBN 9781351035125. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 123425417  VIAF: 10753772   WorldCat (עם VIAF): 10753772 
טירת זימרן 1648
שאנדור ימניץ

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1890 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  8 באוגוסט 1963 (בגיל 72) Balatonföldvár, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מוקד פעילות:  בודפשט 
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג, האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 שפה מועדפת:  הונגרית 
 צאצאים:  יאנוש ימניץ 
 
שאנדור ימניץ (בהונגרית: Jemnitz Sándor;‏ 9 באוגוסט 1890, בודפשט – 8 באוגוסט 1963, בלטונפלדוואר) היה מלחין, מנצח, מבקר מוזיקה יהודי-הונגרי. בנו היה יאנוש ימניץ היסטוריון.
קורות חיים

שאנדור ימניץ נולד במשפחה יהודית, בנם של אלברט ימניץ (1857–1939), סוחר ושל אמי רוזנטל (1867–1946) סבו וסבתו מצד אביו היו פילפ ימניץ (1821–1901) ותרזיה אייזנר (1836–1868), סבו וסבתו מצד אמו היו שמו (אל) רוזנטל וברתה גרוסמן. שאנדור ימניץ למד מוזיקה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט אצל יאנוש קוסלר (הלחנה, 1906–1908) ובקונסרבטוריון של לייפציג אצל מקס רגר, ארתור ניקיש והנס סיט (1908–1911) ואחר כך בברלין אצל ארנולד שנברג (1911–1915). תחילה היה מנצח בתיאטראות בעיר צ'רנוביץ, ייהלבה, בוילינגן-שוונינגן (Villingen-Schwenningen) ובברמן. מאוחר יותר הפך לכתב במגזין Die Musik בברלין, ואחרי 1923 התוודע והתיידד עם תיאודור אדורנו באמצעות כתביו שפורסמו במגזין.
הוא חזר לבודפשט בשנת 1919, שם היה מבקר מוזיקה של היומון נפסבה משנת 1924 עד 1950. הוא שרד את תקופת השואה ואחרי 1945, היה חבר מערכת במגזיני מוזיקה שונים וחבר דירקטוריון של איגוד מקהלות הפועלים. הוא עמד בראש הוועדה למוזיקה שהתכנסה באמצע אפריל 1945 והאשימה את ארנסט פון דוהנאני בפשעי מלחמה. משנת 1945 עד 1948 היה נשיא התאחדות תרבות העובדים, ומשנת 1947 היה העורך הראשי של כתב העת "הפועל המזמר". אחרי 1949, עבודתו כמבקר מוזיקה הוגבלה על ידי השלטון ולכן עזב את נפסבה ומשנת 1951 עבד במחלקת הזמר של הגימנסיה והקונסרבטוריון הממלכתי של המדינה כמורה. מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 פורסמו ביקורותיו בחוברות התכנית של ההתזמורת הפילהרמונית ההונגרית. הוא מילא תפקיד משמעותי בהפצת הידע מוזיקלי, בכתיבת רומנים ביוגרפיים של מלחינים רבים. הוא תרגם את יצירתו של אדווין פישר "לודוויג ואן בטהובן סונטות לפסנתר" (1961).
יצירות רבות שלו פורסמו: שלישיות, סונטות, מקהלות מעורבות ומקהלות גברים בלבד וכו'. הוא השאיר יותר משמונים יצירות שטרם עלו על במת המוזיקה ושרובם טרם פורסמו. הוא זכה בפרס בינלאומי בשנת 1926 על אחת מיצירותיו. יצירותיו נוגנו גם בפסטיבלי מוזיקה בערים גרמניות. הוא הושפע ממקס רגר, ארנולד שנברג ובלה ברטוק. הבלט שלו בשם דיברטימנטו (Divertimento) הוצג בשנת 1947 בבית האופרה של בודפשט.
בנו יאנוש ימניץ (1930–2014) היה היסטוריון, חוקר בכיר במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים ודוקטור להיסטוריה.
יצירותיו המוזיקליות החשובות ביותר

תחרות התזמורת הקאמרית (1931)
פתיחה לפסטיבל שלום (1951)
קונצ'רטו לתזמורת כלי קשת (1954)
כתביו המשמעותיים יותר

מבאך ועד ברטוק. ביוגרפיות (1937)
תשוקות על הבמה. ג'וזפה ורדי (1943)
פליקס מנדלסון-ברתולדי (1958)
שומאן. חייו של המלחין דרך מכתביו (1958)
פרדריק שופן (1960)
וולפגנג אמדאוס מוצרט (1961)
בטהובן (עם ג'רג' ראדו, הערות נבחרות, 1960)
סקירות מוזיקה נבחרות של שאנדור ימניץ (1973)
ראו גם

ELŐSZÓ JEMNITZ SÁNDOR NAPLÓJÁHOZ - Holmi
Brockhaus-Riemann zenei lexikon. Szerk. Dahlhaus, Carl és Eggenbrecht, Hans Heinrich. A magyar kiadás szerk. Boronkay Antal. Bp., Zeneműkiadó, 1983-1985
Frideczky Frigyes: Magyar zeneszerzők. [Bp.], Athenaeum 2000 Kiadó, 2000
Ki-kicsoda? Kortársak lexikona. [Bp.], Béta Irodalmi Rt., [1937]
A magyar muzsika könyve. Szerk. Molnár Imre. Bp., Havas Ödön, 1936
Magyar Nagylexikon. Főszerk. Élesztős László (1-5. k.), Berényi Gábor (6. k.), Bárány Lászlóné (8-). Bp., Akadémiai Kiadó, 1993-
Magyar Színművészeti Lexikon. Szerk. Erődi Jenő és Kürthy Emil összegyűjtött anyagának felhasználásával... Schöpflin Aladár. [Bp.], Országos Színészegyesület és Nyugdíjintézete, [1929]
Színészeti lexikon. Szerk. Németh Antal. Bp., Győző Andor, 1930
Révai Új Lexikona. Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd, Babits, 1996-
Új magyar életrajzi lexikon. Főszerk. Markó László. Bp., Magyar Könyvklub
לקריאה נוספת

יג'מניץ סאנדור - BMC - מרכז מידע למוזיקה הונגרית
לקסיקון ביוגרפי הונגרי 1000-1990
חיי מוזיקה, פוליטיקה תרבותית, 1949.
לקסיקון יהודי הונגרי
שיעור מוזיקה
לקסיקון תיאטרון הונגרי
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a balatonföldvári állami halotti anyakönyv 5/1963. folyószáma alatt.
↑  "Jemnitz Albert halotti bejegyzése a Budapest I. kerületi állami halotti akv. 894/1939. folyószáma alatt".
↑  "Jemnitz Albertné halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi állami akv. 306/1946. folyószáma alatt".
↑  "Jemnitz Fülöp halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi állami akv. 1359/1901. folyószáma alatt".
↑  "Eisner Terézia halotti bejegyzése a Pesti Izraelita Hitközség halotti akv. 19/1868. folyószáma alatt".
↑  „Az én
»háborús« ügyem csak nem akar rendbe jönni. […] A dolog a Salzburgi »magyar« bizottságból indul ki, s mint
értesülök, Pestről fűtik Jemnitz és társai, úgy szinte Veress Sándor hívei (ő maga nem). Mindakettőre többször
kijelentettem, hogy tehetségtelenek; hát ez a bosszú! Szép világ!” Dohnányi levele Dohnányi Máriához, 1946.
február 20. In Dohnányi családi levelei, 173.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263209405171  PLWABN: 9810659950405606  BIBSYS: 6059264  BnF: cb14831236h (data)  CiNii: DA12018932  GND: 117101516  ISNI: 0000 0000 8128 296X  LCCN: no88002710  LNB: 000316926  NKC: xx0174320  NTA: 140960902  RERO: 02-A023533609  SNAC: w6tb1k5c  SUDOC: 250627426  VIAF: 49490360   WorldCat (עם VIAF): 49490360
רם רון

| --- | --- |

 לידה:  1925 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  ינואר 2004 (בגיל 79 בערך)
 מקום קבורה:  עינת 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   הבריגדה היהודית  ההגנה  צבא הגנה לישראל
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד הגדנ"ע  מפקד בית הספר לחי"ר  מפקד פיקוד ההדרכה  נספח צה"ל בארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל החברה הלאומית לאספקת פחם מזכ"ל ד"ש
 
רם רון (1925 – ינואר 2004) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, מפקד הגדנ"ע ומפקד פיקוד ההדרכה. לאחר שחרורו היה ממקימי רצ - התנועה לזכויות האזרח ומזכ"ל מפלגת ד"ש. כיהן כמנכ"ל הראשון ויושב ראש החברה הלאומית לאספקת פחם.
ביוגרפיה

רון (במקור רולניצקי) נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים, בה למד בבית הספר בורוכוב. במלחמת העולם השנייה התנדב לשרת בבריגדה היהודית. שירת במנגנון הקבע של ארגון ההגנה, סיים קורס מפקדי מחלקות ב-1947 ובמלחמת העצמאות פיקד על פלוגה א' בגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני. השתתף במבצע חמץ בכיבוש הכפרים חיריה וסאקיה ובכיבוש כפר סלמה. במבצע בן נון א' פיקד על הפלוגה שיחד עם גדוד 32 צורפה לחטיבה 7. בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד 35.
ב-1953 היה חבר בהרכב בית הדין הצבאי במשפט של נאשמי מחתרת צריפין. בשנים 1954 עד 1957 פיקד על פיקוד הגדנ"ע. בפברואר 1956 הועלה לדרגת אלוף-משנה. אחרי מלחמת סיני מונה למפקד שארם א-שייח' ופיקד על בית הספר לחי"ר. בשנים ב-1959 עד 1961 עמד בראש פיקוד ההדרכה. ב-1963 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה. ב-1967 השתחרר מצה"ל.
לאחר שחרורו עסק בהפקת סרטי קולנוע כמנהל חברת "רונבי". בין השאר הפיק ב-1969 את הסרט לפני מחר, סרטה של אלידע גרא, הסרט העלילתי הראשון שנוצר על ידי במאית קולנוע בישראל.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית ב-1973 היה ממקימי התנועה לזכויות האזרח (מפלגת רצ) יחד עם גיסתו שולמית אלוני, רות רזניק ובועז מואב. הוא הוצב במקום הרביעי ברשימתה, אך לא נכנס לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ל-3 מנדטים. לאחר הקמת סיעת יעד היה רון מפעילי רצ שהתנגדו לאיחוד, הוא פרש מהמפלגה והקים את תנועת המרכז לזכויות האזרח, והתאחד עם התנועה הדמוקרטית לשינוי. הוא הוצב במקום ב-28 ברשימתה לבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 וכיהן כמזכיר המפלגה עד אמצע 1979.
ב-1981 מונה למנכ"ל הראשון של החברה הלאומית לאספקת פחם וכיהן בתפקיד עד 1988. לאחר מינויו של אמנון רובינשטיין ב-1992 לשר האנרגיה, מונה רון ליו"ר דירקטוריון החברה וכיהן בתפקיד עד 1999.
שימש כאחראי על הקמת מרכז בק למדע בהר החוצבים וכיהן כמנכ"ל החברה המנהלת של המרכז.
רון נטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
חיים אישיים

היה נשוי להרצלה לבית כלפון. לשניים נולד הבן אייל.
הערות שוליים

↑  ס/א רם רון הועלה לדרגת אלוף משנה, למרחב, 2 בפברואר 1956
אל"ם רם רון (משמאל) עם הרב הצבאי הראשי, האלוף שלמה גורן ומפקד חטיבה 7, אל"ם שמואל גונן (מימין) לפני מלחמת ששת הימים
רות ריישל

| --- | --- |

ריישל במאי 2012
 לידה:  16 בינואר 1948 (בת 76) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  הקולג' לספרות, מדע ואמנות של אוניברסיטת מישיגן 
 פרסים והוקרה:  פרס קרן ג'יימס בירד 
 ruthreichl.com
 
רות רַיְישְל (בעברית נכתב לעיתים רייכל; באנגלית: Ruth Reichl; נולדה ב-16 בינואר 1948 בעיר ניו יורק) היא סופרת ומבקרת אוכל אמריקאית יהודייה, מפיקה-שותפה של התוכנית "Gourmet's Diary of a Foodie" ברשת הטלוויזיה PBS, עורכת קולינארית של Modern Library, מנחת התוכנית "Gourmet's Adventures with Ruth" ברשת PBS ובעבר העורכת הראשית האחרונה של כתב העת Gourmet (שנסגר); חיברה ספרים שזכו לשבחים והיו רבי-מכר של זיכרונותיה: Tender at the Bone: Growing Up at the Table,‏ Comfort Me with Apples: More Adventures at the Table, "שום וספירים", ו-Not becoming my Mother. ספרה האחרון הוא Gourmet Today – ספר בישול בן 1,008 עמודים המכיל 1,000 מתכונים.
קורות חיים

נולדה לארנסט ומרים (לבית ברודנו) ריישל, גדלה בגריניץ' וילג' במנהטן וכנערה למדה זמן מה בפנימייה במונטריאול. בהמשך למדה באוניברסיטת מישיגן, שם פגשה את בעלה הראשון, האמן דאגלס הוליס. היא סיימה את לימודיה ב-1970 כשברשותה תואר שני בהיסטוריה של האמנות.
ריישל עברה עם הוליס לברקלי, קליפורניה, שם הוביל אותה עניינה הגובר באוכל להצטרף למסעדת סוואלאו כשפית ושותפה בבעלות. היא עבדה במסעדה בשנים 1973–1977, ושיחקה תפקיד משמעותי במהפכה הקולינארית שהתרחשה במקום באותה עת. ספר האוכל הראשון שהוציאה היה Mmmmm: A Feastiary, שראה אור ב-1972. ריישל נהפכה לכתבת אוכל ולעורכת במגזין "ניו וסט" (New West) בשנים 1973–1977, ובהמשך כיהנה כעורכת מדור המסעדות של עיתון "לוס אנג'לס טיימס" בשנים 1984–1993 וכעורכת אוכל ומבקרת מסעדות בשנים 1990–1993. ב-1993 שבה לעיר הולדתה ניו יורק והפכה למבקרת המסעדות של "הניו יורק טיימס", שאותו עזבה ב-1999 כשהתמנתה לעורכת הראשית של כתב העת "גורמה" (Gourmet).
ריישל ידועה ביכולתה "להעלות או להפיל" מסעדה בתשומת לבה הדקדקנית לפרטים ורוחה ההרפתקנית. היא מגדירה את משימתה כשאיפה "להפיג את המסתורין האופף את עולם הבישול המשובח" (חדשות CBS אונליין). היא זכתה בתשבחות הן מקוראיה והן מסופרים בשל כנותה לחשוף היבטים לא מחמיאים של המטבח העילי. דרך השקפה של מבקר מבחוץ, היא מבקרת בחריפות את הסקסיזם השכיח כלפי נשים בסצנת המסעדנות, כמו גם את טבען השחצני של מסעדות ומסעדני ניו יורק גם יחד.
למרות פרסומה הרב וסיפוריה האנקדוטליים על האופן שבו התחפשה כדי להסוות את זהותה על מנת לכתוב ביקורת בלי שיזהו אותה, היא סיפרה מדוע הפסיקה עם כך: "אני באמת רוצה לשוב הביתה ולבשל עבור בני משפחתי," היא אומרת. "אני לא חושבת שיש משהו חשוב יותר שאתה יכול לעשות עבור ילדיך מאשר להכין ארוחת ערב." (חדשות CBS אונליין). כיום נשואה ריישל למייקל סינגר, מפיק חדשות בטלוויזיה, ולהם בן, ניק.
ריישל זכתה בארבעה פרסי ג'יימס בירד: ב-1996 וב-1998 עבור ביקורת המסעדות, אחד ב-1994 עבור עיתונאות ואחד ב-1984 עבור ספרה Who's Who of Food and Beverage in America, וכן זכתה בפרסים נוספים שהעניק לה ארגון עיתונאי האוכל של אמריקה. היא גם קיבלה את פרס אליזבט קאטר מורו של ימק"א, ששיבח את היותה אשה חזקה ומצליחה. ריישל הנחתה תוכנית טלוויזיה בת שלושה פרקים בערוץ האוכל (Food Network) בשם "Eating Out Loud", המתארת את המטבח מכל פינה בארצות הברית, בניו יורק ב-2002 ובמיאמי ובסן פרנסיסקו ב-2003. היא מרבה להתארח בתוכנית של לאונרד לופטס (Lopate), שמשודרת פעם בחודש ברשת הרדיו "WNYC" בעיר ניו יורק ועוסקת באוכל.
ספריה

Mmmmm: A Feastiary (cookbook), (1972)
Tender at the Bone: Growing Up at the Table (1998)
Comfort Me with Apples: More Adventures at the Table (2001)
Garlic and Sapphires: The Secret Life of a Critic in Disguise (2005)
תורגם לעברית בשם שום וספירים, תרגום מאנגלית: ענבל שגיב-נקדימון, ייעוץ קולינרי: ענבל קליין, גרף הוצאה לאור, 2006.
The Gourmet Cookbook: More Than 1000 Recipes (2006)
Not Becoming My Mother: and Other Things She Taught Me Along the Way (2009)
Gourmet Today: More than 1000 All-New Recipes for the Contemporary Kitchen (2009)