stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואיס פריי ריצ'רדסון
חיזוי מזג אוויר

התעניינותו של ריצ'רדסון במטאורולוגיה הובילה אותו להציע שיטה לחיזוי מזג אוויר באמצעות פתירת משוואות דיפרנציאליות. אותה שיטה הנמצאת בשימוש כיום, אף כי בשנת 1922 כאשר פרסם את מאמרו Weather Prediction by Numerical Process, דרכים מתאימות לחישובים נומריים מהירים דים עדיין לא היו קיימים. הוא תיאר את חזונו כך (ב"מחשבים" כוונתו לאנשים העוסקים בחישובים. "מכונות חישוב" הן קרוב לוודאי מחשבים מכניים או אלקטרונים דוגמת קופות רושמות):
אחרי כל כך הרבה הסקה הגיונית, הנוכל לשגות מעט בדמיונות? תארו לעצמכם אולם גדול כשל תיאטרון, פרט לכך שהיציעים נמשכים במעגל מלא גם במקום השמור בדרך-כלל לבמה. על קירות האולם מצויירת מפה של כדור הארץ. התקרה מייצגת את החוג הארקטי, אנגליה באזור המרפסות, האזורים הטרופיים ביציע העליון, אוסטרליה בתחתון ואנטארקטיקה בבור התזמורת.
המחשבים השונים עובדים על מזג האוויר בחלקי המפה שלידם הם יושבים, אבל כל מחשב מטפל רק במשוואה אחת או בחלק של משוואה. העבודה בכל אזור מתואמת על ידי אחראי רם-דרגה. שלטי נורות קטנים רבים מראים את הערכים הרגעיים כך שהמחשבים השכנים יכולים לקרוא אותם. כל מספר מוצג בשלושה אזורים סמוכים כדי ליצור תקשורת לכיווני צפון ודרום על המפה.
מרצפת בור התזמורת עולה עמוד למחצית גובהו של האולם, ועליו מוצב דוכן. בדוכן יושב האחראי על כל התיאטרון; הוא מוקף במספר עוזרים ושליחים. אחד מתפקידיו הוא לשמור על קצב אחיד של התקדמות בכל חלקי המפה. במובן זה הוא המנצח על התזמורת שבה הכלים הם סרגלי חישוב ומכונות חישוב. אך במקום להניף שרביט הוא מאיר באלומת אור אדום על כל אזור שמתקדם מהר מדי, ובאלומת אור כחול על אזור שמפגר בחישובים.
ארבעה פקידים ראשיים במרכז הדוכן אוספים את מזג האוויר העתידי מהר ככל שניתן לחשב אותו. ושולחים אותו בשפופרות אוויר לחדר שקט. שם הוא יקודד ויישלח טלפונית לתחנת שידור רדיו. שליחים נושאים ערמות של טופסי חישובים משומשים לאחסון במרתף.
בבניינים הסמוכים יש מחלקת מחקר העוסקת בפיתוח שיפורים. אך ניסויים רבים מתבצעים לפני שכל שיפור מוכנס לפרוצדורה המסובכת של תיאטרון החישובים. במרתף צופה בעל רעיונות במערבולות בנוזל בקערה סובבת ענקית, אך עד עתה הוכחה האריתמטיקה כאמינה יותר. בבניין אחר נמצאים המשרדים הפיננסים, משרדי הדואר והניהול הרגילים. בחוץ יש מגרשי משחקים, בתים, הרים ואגמים, שכן הוחלט שאלו המחשבים את מזג האוויר צריכים לנשום אותו בחופשיות.
במסגרת עבודותיו באנליזה נומרית פיתח גם את השיטות הידועות כיום כאקסטרפולצית ריצ'רדסון(אנ') לשיפור מהירות ההתכנסות לפתרון, ואיטרצית ריצ'רדסון המשופרת(אנ') כשיטה איטרטיבית לפתירת מערכת משוואות ליניאריות.
ריצ'רדסון חקר את התחום הסבוך של זרימה טורבולנטית וביצע ניסויים שונים בנושא. מספר ריצ'רדסון(אנ') הוא מספר חסר ממדים המבטא את היחס שבין ציפה למאמץ הגזירה של הזרימה. הוא משמש לחיזוי מזג האוויר, למחקר זרמים במקווי מים, באווירודינמיקה, בהולכת חום ובאוקיינוגרפיה. סיכום הומוריסטי מפורסם של ריצ'רדסון לטיבה הפרקטלי של זרימה טורבולנטית הוא החרוז: ”למערבולות גדולות יש מערבולות קטנות ששואבות מהן מהירות; ולמערבולות הקטנות מערבולות קטנות מהן, כך עד צמיגות”. חרוז זה הוא פרפרזה על חרוז של ג'ונתן סוויפט: ”לפרעושים גדולים יש פרעושים קטנים שעוקצים אותם; ולפרעושים הקטנים יש פרעושים קטנים מהם, כך עד אינסוף”.
אפקט ריצ'רדסון

בצד ימין נמדד אורך קו החוף של האי הבריטי באמצעות סרגל באורך 100 ק"מ ומתקבל כי קו החוף באורך של כ-2,800 ק"מ. בצד שמאל אותו קו חוף נמדד עם סרגל באורך 50 ק"מ ומתקבל כי קו החוף באורך של כ-3,400 ק"מ.
במהלך מחקריו של ריצ'רדסון על השפעת אורך הגבול בין מדינות על הסיכוי לפרוץ מלחמה ביניהן, הוא הבחין כי הפורטוגזים דיווחו כי אורך הגבול המשותף שלהם עם ספרד הוא 987 ק"מ, בעוד הספרדים דיווחו שאורכו 1,214 ק"מ. באופן דומה, ההולנדים דיווחו שאורך הגבול שלהם עם בלגיה הוא 380 ק"מ בעוד הבלגים דיווחו שאורכו 449 ק"מ. ריצ'רדסון הבין כי השוני בנתונים נובע משימוש בסרגלים שונים ופרסם ב-1951 תיאור מתמטי של התארכות הגבול כפונקציה של אורך הסרגל. תלות זו קרויה כיום על שמו "אפקט ריצ'רדסון".
בשנת 1967 פרסם בנואה מנדלברוט מאמר במגזין Science שכותרתו How Long Is the Coast of Britain? Statistical Self-Similarity and Fractional Dimension. במאמר תיאר מנדלברוט את אפקט ריצ'רדסון והרחיב את הדיון המתמטי בו. ב-1975 טבע מנדלברוט את המונח "פרקטל" לתיאור צורות בעלי תכונות דומות. פרדוקס קו החוף הוא האבחנה הלא-אינטואיטיבית כי לא ניתן להגדיר היטב את אורכו של קו חוף. הפרדוקס תקף גם לגבולות גאוגרפיים אחרים בעלי אופי דומה, והוא תוצאת האופי הפרקטלי שלהם. מנדלברוט הוכיח בכלים תאורטיים את אפקט ריצ'רדסון שאותו הסיק ריצ'רדסון על סמך מדידות אמפיריות. אורכו של קו חוף כפונקציה של אורך הסרגל ( \ L(\epsilon )) עומד ביחס ישר לאורך הסרגל ( \ \epsilon ), בחזקת אחד פחות הממד השברי של קו החוף ( \ d):  L(\epsilon )\propto \epsilon ^{1-d}\,.
משפחה

בשנת 1909 נישא ריצ'רדסון לדורותי גארנט, בתו של המתמטיקאי והפיזיקאי הבריטי ויליאם גארנט. הם לא היו מסוגלים להוליד ילדים משותפים עקב חוסר התאמה בסוגי הדם שלהם, אבל אימצו שני בנים ובת בין השנים 1920 ו-1927.
אחיינו של ריצ'רדסון, רלף ריצ'רדסון, היה לשחקן תיאטרון בריטי מפורסם. אחיינה של רעייתו, ג'וליאן האנט, היה למטאורולוג ולראש המשרד המטאורולוגי הבריטי בשנות ה-90.
מורשת

מאז שנת 1997 מוענקת בכל שנה מדליית לואיס פריי ריצ'רדסון על ידי האיחוד האירופי למדעי כדור הארץ (European Geosciences Union) על תרומות יוצאות דופן למדעי כדור הארץ לא ליניאריים. הזוכה בשנת 2000 היה בנואה מנדלברוט. הזוכה בשנת 2001 היה ג'וליאן האנט, ראש המשרד המטאורולוגי הבריטי וקרוב משפחתו של ריצ'רדסון. בשנת 2013 הפרס הוענק ליורגן קורץ על עבודה פורצת דרך בתחום חיזוי האקלים.
מאז שנת 1959, מכון ריצ'רדסון (Richardson Institute) הוא מרכז ללימודי שלום באוניברסיטת לנקסטר העוסק במחקר בין-תחומי של שלום ושל עימותים ברוחו של לואיס פריי ריצ'רדסון.
מאז שנת 2001 מוענק מדי שלוש שנים פרס הישג חיים על שם לואיס פ. ריצ'רדסון (The Lewis F. Richardson Lifetime Achievement Award) על תרומות מופת במחקר המדעי של עימותים צבאיים. הפרס מוקדש לעידוד מדענים לעסוק במחקר מתמטי מקורי של מלחמות במסורת ריצרדסון ומיועד למדענים שעשו את מרבית הקריירה שלהם באירופה. הזוכה בשנת 2016 היה הכלכלן הבריטי מאוניברסיטת אוקספורד פול קולייר(אנ').
בתרבות הפופולרית

ריצ'רדסון מופיע בספר מדע בדיוני Stand on Zanzibar של הסופר הבריטי ג'ון בראנר. בעלילה מופיע ספרו על הסטטיסטיקה של מלחמות כנימוק לכך שמלחמות הן בלתי-נמנעות.
הערות שוליים

↑  Russett, B., & Oneal, J. 2001. Triangulating peace: Democracy, interdependence, and international organizations. New York: Norton.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012282111205171  PLWABN: 9810581826105606  BIBSYS: 90227492  BNE: XX5148097  BnF: cb12347045f (data)  CANTIC: a11645131  CiNii: DA04647579  GND: 119163462  ISNI: 0000 0001 2131 1092  LCCN: n79126973  NLA: 36562715  NTA: 068765126  RERO: 02-A003743745  SNAC: w6hd7x2b  SUDOC: 067028632  Trove: 1294207  VIAF: 46834939   WorldCat (עם VIAF): 46834939
מארי יאלוביץ'-סימון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 באפריל 1922 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  16 בספטמבר 1998 (בגיל 76) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Marie Jalowicz 
 מדינה:  גרמניה, גרמניה המזרחית, הרייך הגרמני 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בווייסנזה 
 מקום מגורים:  ברלין 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מעסיק:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מפלגה:  מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, המפלגה הקומוניסטית של גרמניה 
 בן או בת זוג:  היינריך סימון (1947–?)  היינריך סימון (1948–?) 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות הפטריוטי בברונזה 
 
מארי יאלוביץ'-סימון (בגרמנית: Marie Jalowicz-Simon;‏ 4 באפריל 1922 - 16 בספטמבר 1998) הייתה גרמנייה, פילולוגית והיסטוריונית של פילוסופיה. היא נודעה בזכות התיאור האוטוביוגרפי שלה על רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית, שפורסם לאחר מותה.
חייה

יאלוביץ' נולדה למשפחה יהודית בברלין שבגרמניה. כשהייתה בת 11 המפלגה הנאצית עלתה לשלטון והחלה לכלוא את בני משפחתה. עד גיל 20 נאלצה לשרוד לבד. היא נטמעה בחיים הגרמניים והתחזתה לנוצריה. היא נפטרה בברלין. אמה נפטרה מסרטן ב-1938. אביה נפטר ב-1941. היא הותירה אחריה בן, הרמן סימון.
שואה והישרדות

לפני מותה בשנת 1998 הקליטה 77 קלטות אודיו עם בנה, הרמן. לראשונה תיארה את חייה בתקופת השלטון הנאצי. תיאוריה קובצו לספר Underground in Berlin: A Young Woman's Extraordinary Tale of Survival in the Heart of Nazi Germany. יאלוביץ' הייתה עובדת כפייה במפעל הנשק של סימנס בברלין, אך עזבה לאחר מות אביה. מפקח אוהד פיטר אותה, כיוון שעובדי כפייה לא הורשו להתפטר. ב-1941 ניסה דוור להעביר מכתב מהמרכז שהקצה פועלים לעבודה ויאלוביץ' אמרה לו ש"שכנתה" מארי יאלוביץ' גורשה. ההתחזות אפשרה לה להיעלם מהרשומות ולרדת למחתרת.
היא עברה דירה מספר פעמים בארבע השנים שלאחר מכן ובשלב מסוים הוסגרה לנאצי מתעלל עם עגבת בשלב סופני תמורת 15 מארק, מה שהוסיף לכיסוי שלה כלא יהודייה.
היא התחמקה מלכידה בזיופי זהות, התחזות, מזל ועזרה מאנשים רבים. היא השתמשה בשנינותה ובקסמה כדי לפתות אנשים בעמדות שיכלו לעזור לה ונעה בין מקומות ללא הרף. המוטו שלה היה דברי חברה שלה, "בתקופות אבסורדיות הכל אבסורדי. אתם יכולים להציל את עצמכם רק באמצעים אבסורדיים מכיוון שהנאצים רוצים לרצוח את כולנו".  יותר מפעם אחת ניסתה להימלט מגרמניה, התחמקה בקושי מהילכדות ונמלטה חזרה למולדתה בכל פעם.
היא קיבלה דוקטורט בספרות עתיקה ותולדות האמנות באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ועשתה קריירה באקדמיה. היא חזרה לזהותה המקורית רק על ערש דווי.
הערות שוליים

1 2  "A Holocaust Survival Tale of Sex and Deceit". Smithsonian (באנגלית). נבדק ב-2018-11-07.
↑  Oltermann, Philip. "Submerged: the Jewish woman who hid from Nazis in Berlin". Guardian. Retrieved 29 Aug 2020
↑  "She used absurd means to save herself in the absurd times of Nazi Germany". Washington Post (באנגלית). נבדק ב-2018-11-09.
מואסיר ברבוזה

מואסיר ברבוזה נסימנטו (בפורטוגזית: Moacir Barbosa Nascimento;‏ 27 במרץ 1921 – 7 באפריל 2000) היה שוער כדורגל ברזילאי שזכה בתארים רבים ונחשב לאחד מטובי השוערים בעולם בשנות ה-40 וה-50.‏[1] עם זאת, הוא זכור במיוחד כגיבור הטרגי בהפסדה של נבחרת ברזיל במשחק המכריע במונדיאל 1950.
ביוגרפיה

ברבוזה החל את הקריירה שלו ב-1940 בקבוצת ADCI מסאו פאולו, ולאחר שנתיים הצטרף לקבוצת יפרינגה. ב-1945 הוא עבר לקבוצת ואסקו דה גאמה מריו דה ז'ניירו, במדיה שיחק עשר שנים והגיע להישגים רבים. הוא זכה עמה בחמש אליפויות ליגת הקריוקה וכן ב"אליפות דרום אמריקה לאלופות" (הטורניר שקדם לגביע ליברטדורס) ב-1948. ב-1955 הוא עבר לקבוצת סנטה קרוז מפרנמבוקו, ובהמשך שיחק בקבוצות בונסוססו וקמפו גראנדה בטרם פרש ב-1962.
עם נבחרת ברזיל זכה ברבוזה בקופה אמריקה ב-1949 לאחר ניצחון 0-7 בגמר על פרגוואי. במונדיאל 1950 הוא הגיע עם הנבחרת למשחק באצטדיון המרקאנה מול נבחרת אורוגוואי, שהכריע את זהות הזוכה בתואר. על אף שברזיל נחשבה למועמדת הבולטת לניצחון היא הפסידה בתוצאה 2-1, כתוצאה משערים של חואן סקיאפינו ואלסידס גיג'ה, ולא זכתה בגביע. במהלך השער השני התמקם ברבוזה בצורה לא טובה בשערו, מאחר שציפה למסירה של גיג'ייה ולא לבעיטה לשער.
ברבוזה הואשם כגורם העיקרי בהפסד, שכונה "אסון המרקאנה", ובמיוחד בשער של גיג'ייה. בעקבות ההפסד הוא סבל מנידוי מצד האומה הברזילאית עד סוף ימיו. הוא לא הורשה להתקרב לאצטדיון על מנת שלא להביא מזל רע לנבחרת. ב-1993 הוא לא הורשה על ידי נשיא התאחדות הכדורגל הברזילאית לשמש כפרשן בשידורי המשחקים הבינלאומיים של ברזיל.
ברבוזה נפטר מהתקף לב בגיל 79, כשהוא כמעט מחוסר כל. בערוב ימיו אמר: "עונש המאסר המקסימלי בברזיל הוא 30 שנה, אבל אני, על משהו שאני לא אחראי לו, ריציתי כבר 50 שנה".
מארי לואיז קוליירו פרקה

מארי לואיז קוליירו פרקה (במלטזית: Marie Louise Coleiro Preca; נולדה ב-7 בדצמבר 1958) היא הנשיאה התשיעית של מלטה.
ביוגרפיה

מארי לואיז קוליירו נולדה בשנת 1958 בעיירה אורמי (אנ') במלטה. הצטיינה בלימודיה בתיכון, והחלה ללמוד באוניברסיטת מלטה בגיל 16. סיימה תואר ראשון במשפטים ומדעי האדם, ולאחר מכן הוסמכה כנוטריון.
עם סיום לימודיה החלה בפעילות פוליטית במפלגת הלייבור של מלטה. לאחר מספר שנים בהנהלת המפלגה היא נבחרה לתפקיד המזכיר הכללי, בו כיהנה בין 1982 ל-1991. לאחר סיום תפקיד זה מילאה תפקידים אחרים במפלגה, בהם נשיאת אגף הנשים ועורכת ביטאון המפלגה.
הייתה חברת הפרלמנט של מלטה בין 1998 ל-2014, ועסקה בעיקר בנושאים חברתיים, רווחה, בריאות ותיירות.
בשנים 2013-2014 הייתה שרה לענייני משפחה וסולידריות חברתית. בתפקיד זה קידמה נושאים רבים, בהם הסדרת פנסיה לעובדי ציבור, קידום חוקים להגנת ילדים ובני נוער, הקמת מרכז לטיפול בנפגעי אלימות מינית, ותוכנית רב-שנתית לצמצום ממדי העוני במלטה.
פרקה מתנגדת לגירושים. מלטה הייתה עד שנת 2011 אחת המדינות היחידות בעולם בהן גירושים אסורים על פי החוק (האחרות הן קריית הוותיקן והפיליפינים). בשנת 2011 נערך משאל עם בנושא זה (אנ') ו-53% מהמצביעים היו בעד הסדרת הגירושים בחוק. בסוף 2011 עבר חוק הגירושים בפרלמנט של מלטה, והגירושים הפכו להליך חוקי. פרקה התנגדה לגירושים בזמן שנערך משאל העם, וקיבלה בשל כך איומים על חייה ועל משפחתה. כאשר עלה החוק להצבעה בפרלמנט, נעדרה מההצבעה.
ב-1 במרץ 2014 נבחרה לנשיאת מלטה, במקום ג'ורג' אבלה.
מארי לואיז קוליירו פרקה היא הנשיאה השנייה של מלטה, לאחר אגתה ברברה (אנ') שהייתה נשיאה משנת 1982 עד 1987. היא נבחרה לנשיאות בגיל 55, האדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד נשיא מלטה.
נשואה לאדגר פרקה. לזוג בת בשם אנג'י.
בספטמבר 2016 הייתה בין המשתתפים בהלוויית שמעון פרס.
ב-4 באפריל 2020 סיימה את תפקידה כנשיאת מלטה.
הערות שוליים

↑  AFP, מכה לכנסייה: אזרחי מלטה אמרו "כן" לגירושים, באתר ynet, 29 במאי 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1131570723  VIAF: 120149485948593422851   WorldCat (עם VIAF): 120149485948593422851
לגיון דוכס בראונשווייג

| --- | --- |

סמל הלגיון
 פרטים
 כינוי:  שחורי בראונשווייג הכוח השחור / הלגיון השחור
 מדינה:   דוכסות בראונשווייג
 שיוך:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת פרוסיה פרוסיה
 סוג:  חיל רגלים, חיל פרשים וארטילריה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1806–1918 (כ־112 שנים)
 מקים היחידה:  פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל
 מלחמות:  המלחמות הנפוליאוניות
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  כ-5,962 (ערב קרב ווטרלו)
לגיון דוכס בראונשווייג (בגרמנית: Herzoglich Braunschweigisches Korps) הוא כוח צבאי מעורב שהוקם על ידי פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ב-1809 כתגובה למערכה של נפוליאון בונפרטה בגרמניה.
הלגיון מוכר במיוחד עבור לחימתו לצד כוחות הקואליציה במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הוא שירת ככוח צבאי התנדבותי של דוכסות בראונשווייג וגם תחת פיקוד הצבא הבריטי ובמחצית המאה ה-19 תחת פיקוד הצבא הפרוסי. לאורך כל ההיסטוריה של הלגיון, הוא היה מזוהה במיוחד עם צבע המדים השחור שאפיין את רוב חיילי הלגיון וסמל הגולגולת (טוטנקומף) שעיטר את כובעי השאקו שלהם. משום המדים השחורים, הלגיון זכה לכינוי שחורי בראונשווייג (Black Brunswickers) בעיקר על ידי הבריטים, ובפי הגרמנים כונה הכוח השחור (Schwarze Schar) או הלגיון השחור (Schwarze Legion).
היסטוריה

לגיון בראונשווייג הוקם על ידי פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל מכספו האישי, כאשר תחילה הורכב מכ-2,300 מתנדבים ברובם תושבי הדוכסות. בשלוש השנים הראשונות לקיומו, לחם לצד כוחות הקואליציה כנגד צבא נפוליאון עד ששטחי הדוכסות יחד עם שאר נסיכויות גרמניה נפלו לידי הרפובליקה הצרפתית.
הלגיון הצליח להימלט מגרמניה ב-1809 אל מול הכיבוש הצרפתי ופונה על ידי הצי המלכותי הבריטי לממלכה המאוחדת. הוא נכנס לשרת תחת הצבא הבריטי והדוכס קיבל דרגת לוטננט גנרל כמפקד הכוח שפוצל לשני רגימנטים; רגימנט היגרים בראונשווייג-אולז (רגלים קלים) ורגימנט ההוסרים בראונשווייג-אולז. כחלק מחיל המשלוח הבריטי לחמו הרגימנטים הבראונשייגים בחצי האי האיברי ובהמשך במערכת ווטרלו, שם בקרב קאטר ברה נהרג דוכס בראונשווייג עצמו כשהוא מוביל את חייליו בשדה הקרב. לאחר הניצחון בקרב ווטרלו וסיומן של המלחמות הנפוליאוניות המשיך הלגיון לשרת את דוכסות בראונשווייג החופשית.
בשנת 1866 הלגיון התמזג לשורות הצבא הפרוסי על שני הרגימנטים שלו בשם "רגימנט רגלים בראונשווייג מס' 92" ו-"רגימנט הוסרים בראונשווייג מס' 17". שני הרגימנטים המשיכו לשרת תחת הצבא הפרוסי ולאחר מכן תחת צבא האימפריה הגרמנית עד שפורקו סופית עם סיום מלחמת העולם הראשונה ב-1918. רגימנט ההוסרים בראונשווייג לצד רגימנט משמר ההוסרים הראשון והשני היו שלוש יחידות הפרשים היחידות במלחמת העולם הראשונה שעשו שימוש בסמל הטוטנקוף.
תמונות

רובאים ומאחוריהם חיילים רגליים, 1809.
הוסר ואוהלנים, 1809.
גדוד המשמר, 1843.
ראו גם

פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל
הלגיון הגרמני של המלך
לקריאה נוספת

Otto Von Pivka, The Black Brunswickers, Oxford UK: Osprey Publishing, 1973.
הערות שוליים

↑  הלגיון נכנס לשורות הצבא הפרוסי ב-1866, אך שתי הרגימנטים המשיכו לשמר את השם, המסורות ותוארי הקרב של הלגיון עד שפורקו סופית בסוף מלחמת העולם הראשונה.
↑  Von Pivka, 1973, עמ' 25.
↑  Von Pivka, 1973, עמ' 30.
לוחמי הלגיון בקרב קאטר ברה (1815) מימין חיילי רגלים לבושי שחור ומשמאל יגרים.
מואריקוס

| --- | --- |
 ידוע בשל:  הבגידה בקרתגים במצור על סירקוסאי
 
מואריקוס (בלטינית: Moericus) היה שכיר חרב היספני, שלחם בשירות הסירקוסאים במלחמה הפונית השנייה. הוא הופקד על הגנת אחת מחומות העיר בעת המצור שהטילו עליה הרומאים (213-211 לפנה"ס). מרקוס קלאודיוס מרקלוס, המצביא הרומי הצר על העיר, שכנע את מואריקוס ואנשיו לבגוד בסירקוסאים ובקרתגים בעלי בריתם, והוא הסגיר את העיר לידיו (אביב 211 לפנה"ס). בתמורה לשירותיו קיבל מואריקוס אזרחות רומית ונחלות אדמה – לו ולאנשיו – בשטחי הערים בסיקיליה שמרדו ברומאים והוכנעו.
הערות שוליים

↑  Livius, 25.30-31, 26.21 .
לידוקאין

| --- | --- |

מבנה מולקולת הלידוקאין בתלת-מימד
 נתונים כימיים
 מסה מולרית:  234.173 יחידת מסה אטומית מאוחדת 
 בטיחות
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון A (אוסטרליה), קטגוריית סיכון B 
 מזהים
 קוד ATC:  N01BB02, S01HA07, D04AB01, R02AD02, S02DA01, C01BB01, C05AD01 
 מספר CAS:  137-58-6
 PubChem:  3676
 ChemSpider:  3548
 
מבנה מולקולת הלידוקאין בדו-מימד
לידוקאין או ליגנוקאין (בלועזית :Lidocaine) היא תרופה המשמשת לאלחוש רקמות בצורה מקומית וממוקדת ולטיפול בטכיקרדיה חדרית. מערבבים לידוקאין עם כמות קטנה של אפינפרין. לאפינפרין יש השפעה של כיווץ כלי דם, ועל כן שימוש בו ביחד עם לידוקאין הופך את ההשפעה של התרופה להשפעה מקומית. לידוקאין מתחיל להשפיע מיד לאחר הזרקתו ונשאר חצי שעה עד שלוש שעות. לפעמים מורחים לידוקאין על העור לקבלת אפקט ההרדמה.
מנגנון הפעולה של לידוקאין מבוסס על חסימת תעלות נתרן והורדת קצב התכווצות שריר הלב ולכן היא נחשבת לתרופה אנטי-אריתמית. אותו מנגנון מאפשר להשתמש בו כמאלחש מקומי: הוא מונע מהנוירונים באותו אזור להעביר סיגנלים למוח, דהיינו, הרדמה.
ללידוקאין תופעות לוואי שכיחות בהזרקה דרך וריד כמו ישנוניות, בלבול, שיבושי ראייה, סדציה, והקאות. הלידוקאין יכול לגרום לירידה בלחץ דם ולקצב לב לא תקין. למרות זאת היא עדיין נחשבת לתרופה בטוחה גם לנשים בהיריון ובמעט המקרים צריך להשתמש במינונים נמוכים למשל בחולים עם הפרעות כלייתיות.
לידוקאין התגלה בשנת 1946 ושווק לראשונה בשנת 1948. לידוקאין נמצא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי. היא זמינה כתרופה גנרית ונחשבת לתרופה לא יקרה.
שימוש ברפואה

משתמשים בלידוקאין על מנת להקל על עקצוצים, כוויות ודלקות עור, כחומר הרדמה מקומי בטיפולי שיניים, בזריקת אפידורל בהריון ובניתוחים קטנים. השימוש בלידוקאין כחומר הרדמה מקומית שכיח נובע בעיקר מפרק הזמן הקצר בו הוא מתחיל להשפיע, וממשך השפעה בינוני, מה שהופך אותו ליעיל במקרים רבים. אפינפרין (אדרנלין) המכווץ כלי דם מונע דימום, מאריך את זמן התחלת הפעולה של הלידוקאין כמעט פי שניים. מלבד השימוש בלידוקאין כחומר הרדמה מקומי על ידי הזרקה, קיים גם מתן שטחי לדוגמה בביצוע אנדוסקופיה או צנרור קנה (אינטובציה). במתן תוך ורידי, הלידוקאין משמש גם לטיפול בהפרעת קצב.
שימושים מחוץ לעולם הרפואה

מקעקעים משתמשים לעיתים במשחות המכילות עד ארבעה אחוזים של לידוקאין על מנת להקל על כאבי ההתקעקעות. בנוסף, נעשה שימוש בלידוקאין בחומרי סיכה.
תופעות לוואי

תופעות הלוואי של לידוקאין נדירות בשימוש כחומר הרדמה מקומי אם מתבצעת כשורה. (לדוגמה תגובות אלרגיות) חשיפה מערכתית לכמויות מוגזמות של לידוקאין בעיקר מתבטאת במערכת העצבים המרכזית ובהשפעה על הלב וכלי דם. השפעה על מערכת העצבים המרכזית מתרחשת בדרך כלל במקרים של ספירת פלסמה נמוכה. תופעות במערכת העצבים המרכזית עשויות לכלול עירור מערכת העצבים המרכזית (עצבנות, עקצוץ סביב הפה (הידוע גם ב-paraesthesia circumoral), טינטון, רעד, סחרחורת, טשטוש ראייה, פרכוסים) אחריו דיכאון, ועם חשיפה כבדה יותר ויותר: נמנום, איבוד ההכרה, דיכוי נשימתי ודום נשימה. השפעה על לב וכלי דם: ירידה בלחץ דם, קצב לב איטי, הפרעות קצב, או דום לב - שחלקם יכול להיות בגלל היפוקסמיה משנית לדיכוי נשימתי. התופעות הקשורות לשימוש של לידוקאין תוך ורידי דומות לתופעות של הרעלה מערכתית. אלו הן תופעות תלויות מינון ושכיחות יותר במינון בשיעור גבוה. התופעות כוללות: כאב ראש, סחרחורת, נמנום, בלבול, הפרעות ראייה, טנטון ורעד. תופעות נדירות הקשורות לשימוש בלידוקאין כוללות: ירידה בלחץ דם, קצב לב איטי, הפרעות קצב, דום לב, עוויתות שרירים, פרכוסים, תרדמת, או דיכאון נשימה.
מנגנון פרמקולוגי

לידוקאין משנה את יכולת העברת האותות בנוירונים על ידי חסימה של תעלות נתרן תלויות מתח בממברנה של תא העצב. במינון מספיק, ממברנת הנוירון הפוסט-סינפטי לא עוברת דפולריזציה וכך היא לא מעבירה את האות הלאה, דהיינו, אלחוש. האלחוש לא נגרם רק בגלל חסימת המעבר של האות שמעביר תחושת כאב, אלא גם על ידי עצירת האות לפני שהוא מתחיל. משתמשים בטיטרציה זהירה של לידוקאין על מנת לקבל סלקטיביות גבוהה לנוירון הסנסורי. משתמשים במינונים גבוהים יותר במטרה להשפיע על סוגי העברה שונים בנוירונים מסוגים שונים.
אותו העיקרון תקף גם בשימוש בלידוקאין כתרופה אנטי-אריתמית: חסימת תעלות הנתרן משפיעה על מנגנון התכווצות שריר הלב בכך שהיא מעלה את סף הדיפולריזציה, כלומר שריר הלב נוטה להתכווץ בקצב נמוך יותר ובכך מטפלים בקצב לב מהיר.
המטבוליטים של התרופה רעילים למערכת העצבים המרכזית, היא יכולה לגרום לפרכוסים, ועל כן התרופה אינה ניתנת במתן אורלי (בבליעה דרך הפה).
היסטוריה

לידוקאין הוא החומר הראשון ממשפחת האימו אמידים שנעשה בו שימוש בהרדמה מקומית, הוא נקרא בעבר בשם ליגנוקאין על ידי המדען השוודי נילס לופגרין בשנת 1943. העמית שלו בנגט לנדקויסט ביצע את ניסוי ההזרקה הראשון על עצמו, החומר שווק לראשונה בשנת 1949.
ראו גם

הרדמה
הפרעת קצב
הערות שוליים

↑  Sneha Sharma, Gopal Sharma, Shantanu Tyagi, Lidocaine lubricant jelly does not reduce pain perception during female urethral catheterization: A systematic review with meta-analysis and trial sequential analysis, Wiley Online Library, ‏24 March 2021
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אמפולת לידוקאין להזרקה
ליצ'פילד

| --- | --- |

 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שטח:  14.02 קמ"ר
 גובה:  81 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  33,816
 קואורדינטות:  52°41′01″N 1°49′36″W﻿ / ﻿52.6835°N 1.82653°W﻿ / 52.6835; -1.82653 
 אזור זמן:  UTC+0
 http://www.lichfield.gov.uk/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הממלכה המאוחדת מוגדלת) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים ליצ'פילד(למפת הממלכה המאוחדת רגילה) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים ליצ'פילד(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי ליצ'פילד(למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי ליצ'פילד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ליצ'פילד (באנגלית: Lichfield) היא עיר בסטפורדשייר שבאנגליה. העיר ממוקמת צפונית לברמינגהאם, וידועה בשל קתדרלת ליצ'פילד. האוכלוסייה בעיר מונה כ-33,000 איש.
היסטוריה

העדויות המוקדמות ביותר לקיום העיר מתוארכות לשנת 669 לספירה, כשהבישוף צ'ד ממרסיה הגיע למקום והעביר אליו את הבישופות מרפטון.
הצמיחה הגדולה של העיר החלה במאה ה-12 כשהבישוף רוג'ר די קלינטון החליף את קתדרלת העץ במבנה אבן וסלל בעיר רחובות שקיימים עד היום. במאה ה-18 העיר הפכה למרכז אינטלקטואלי ומשכה למקום משכילים רבים, בין היתר הסופרים דייוויד גריק וארסמוס דרווין, המשוררת אנה סיוורד וסמואל ג'ונסון, שכתב כי ליצ'פילד היא "עיר של פילוסופים".
רבים מהמבנים המקוריים בעיר, בעלי מאפיינים של אדריכלות ג'ורג'יאנית, עדיין קיימים במקום.
בתים היסטוריים בעיר

בית ארסמוס דרווין - בית בסגנון ג'ורג'יאני מהמאה ה-18 שהיה שייך לדרווין - רופא, מדען, בוטנאי, ממציא, משורר וסבו של צ'ארלס דרווין,
מוזיאון סמואל ג'ונסון - המוזיאון מציג את חייו של ג'ונסון, סופר ומחבר ה"מילון השפה האנגלית" בשנת 1755, ואת החיים בעיר לאורך השנים. במקום מתקיימים אירועי תרבות שונים המציגים את היסטוריית העיר.
מרכז העתיקות של ליצ'פילד - ממוקם בבית ויקטוריאני ומכיל אוספי עתיקות מקומיים.
המוזיאון הצבאי בליצ'פילד - מכיל למעלה מ-10,000 פריטים היסטוריים.
תושבים מפורסמים שנולדו במקום

אליאס אשמול - עורך דין, כימאי, אנטיקווריאט (חוקר וחובב חפצים עתיקים), אח בלשכת הבונים החופשיים, וחבר החברה המלכותית.
סמואל ג'ונסון - מבקר, משורר, מסאי, ביוגרף ומילונאי.
דייוויד גריק - שחקן, מחזאי, מפיק תיאטרון ומנהל תיאטרון.
ארסמוס דרווין - מדען, רופא, ממציא ומשורר.
תומאס דיי - סופר ופעיל למען ביטול העבדות.
הלן בקסנדייל - שחקנית תיאטרון וטלוויזיה.
ערים תאומות

גרמניה לימבורג אן דר לן (אנ'), גרמניה
צרפת סנט-פוי-לה-ליון (אנ'), צרפת
הערות שוליים

↑  Erasmus Darwin House, https://www.visitlichfield.co.uk/
↑  מוזיאון סמואל ג'ונסון
↑  מרכז העתיקות של ליצ'פילד
↑  המוזיאון הצבאי בליצ'פילד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559950205171  GND: 4393763-9  LCCN: n84045056  MusicBrainz: ef51ffe9-42c0-46f4-b5c2-7ece2c8039b6  VIAF: 139601958   WorldCat (עם VIAF): 139601958
מ. הוק סמית'

מייקל הוק סמית' (באנגלית: Michael Hoke Smith;‏ 2 בספטמבר 1855 –  27 בנובמבר 1931) היה עורך דין, פוליטיקאי ובעל עיתון אמריקאי, שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית, כמושל ג'ורג'יה, וכסנאטור מטעם ג'ורג'יה.