stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חגיגה בסנוקר
ביקורת

מבקרי הקולנוע קטלו את הסרט. שלמה שמגר (מבקר הקולנוע של "ידיעות אחרונות" בשנות השישים והשבעים) כתב ב־29 ביוני 1975: ”כל אימת שסרט ישראלי יורד לשפל המדרגה – מקווה הצופה האומלל: 'די, יותר גרוע אי אפשר', אבל תמיד יש חדשות מפתיעות בשטח זה. אפשר גם אפשר! זה כמו אוקיינוס שכל הזמן מגלים בו בורות עמוקים יותר, שיאים תת־מימיים גבוהים יותר. אחרי "צ'רלי וחצי" בבימויו של בועז דוידזון היה יסוד להניח שהאיש ייקח ללב את מה שנאמר על רמתו הקולנועית ויעשה מאמץ כן להימנע מלגרור את קהל הצופים למצולות כאלה. באה המציאות וטפחה על פנינו. 'צ'רלי' ייסר אותנו בשוטים? 'סנוקר' מייסר אותנו בעקרבים”.
ב־2010 אמר על כך בועז דוידזון: "נו, אז כתבו. איפה הם כל אלה שכתבו, ואיפה אנחנו?" הסרט הצליח מסחרית מצאתו לאקרנים, ובמשך השנים הפך לסרט "קאלט" שטקסטים רבים מהסרט מצוטטים בשפת היום יום,
ונחשב לאחד הסרטים האהובים ביותר כסרט קומדיה ישראלי.
המחזמר

במאי 2013 העלה הבמאי אורי פסטר מחזמר המבוסס על הסרט.
| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
ניר לוי: גבריאל (גברי) לוי / עזריאל לוי
זאב רווח: חנוכה
אריה מוסקונה: סלבדור
עידו ביאליק: מושון
אופיר בן שטרית: יונה שמש, בת הרב
חיים זנאתי: הרב יוסף שמש
חיים זנאתי: יעקב חלפון
מיקי קם: ג'רלדין
סרט המשך

במהלך השנים הוצע להפיק סרט המשך בשם "סנוקר 2", כאשר רק חלק מחברי הסרט המקורי הסכימו להופיע בסרט ההמשך. תוכניות אלו נגנזו בעקבות פטירתו של יוסף שילוח בשנת 2011 ובהמשך מותו של בארקן בשנת 2020.
בשנת 2010, שמחה זבולוני שהפיק את הסרט הראשון ביקש להפיק גרסה חדשה בשיתוף עם המפיק משה אדרי. בעלילת הסרט שהוצעה עזריאל (יהודה בארקן) מושלך לכלא, ואשתו יונה (ניצה שאול) נשארת לפרנס את המשפחה לבדה. בינתיים אחיו התאום של עזריאל, גברי (בארקן) מנהל מועדון סנוקר - ואילו חנוכה (זאב רווח) מפעיל מזנון במועדון. גם סלבדור (יוסף שילוח), יופיע בסרט ההמשך יחד עם בן אחותו מושון (טוביה צפיר).
בשנת 2015, החל נאור ציון לכתוב תסריט שניסה להשתמש בשחקנים שפרצו לאחר הצלחת הסרט המקורי, וקיבל הסכמה ראשונית מיהודה בארקן ומזאב רווח (שגילם באותה העת את חנוכה במחזה המבוסס על הסרט): ציון רצה שצפיר ישוב לסרט ההמשך אולם לא כמושון אלא כדמות של אדריכל יהודי דרום אפריקאי, גרוש שסולד מתרבות הסנוקר והפוקר; בעוד שחן אמסלם הייתה צריכה לגלם את בתם של גבריאל ויונה, אביב אלוש יועד לשחק את הבן של חנוכה. הנבל בסרט נקרא "ניסים עמיגא" ויועד להיות אורי גבריאל. "חרמון", יד ימינו של עמיגא העבריין, היה אמור להיות שלום מיכאלשווילי. בארקן ציפה שהסרט יהיה "מתאים גם לחרדים" ומוכן ב-2016. דבר שלא הבשיל והתקדם, כאשר אף תסריט גם בעיני בארקן לא היה מספיק טוב לסרט המשך.
הערות שוליים

↑  יעקב בר-און, "סנוקר" לבועז דווידזון, דבר, 18 במרץ 1975
1 2 3 4 5 6  "לסרט קוראים "סנוקר" ולא "חגיגה בסנוקר". (כאשר הסרט יצא בווידאו) המפיצים ביקשו לשנות את השם כדי למשוך קהל לספריות הווידאו, וכך זה השתרש". מקור: מפיק הסרט שמחה זבולוני בראיון לרז שכניק, "יש חגיגה", מוסף 7 לילות של ידיעות אחרונות, 21 במאי 2010
↑  Frank Bren, Amy Kronish. World cinema: Israël. Flicks Books, 1996. עמ' 240.
↑  "ידיעות אחרונות", "מחכים ל"חגיגה בסנוקר 2"?" - ציוץ מאת ידיעות אחרונות, באתר טוויטר
1 2  לירון זייד, ‏הפרידה מבארקן קטעה את האיחוד של חגיגה בסנוקר : "אבא אהב את הרעיון", באתר ‏מאקו‏, 30 באוקטובר 2020
↑  חדשות N12, התסריט כבר היה מוכן, כל הכוכבים הסתדרו אבל אז החגיגה נגמרה: הסוף העצוב של "חגיגה בסנוקר" 2, באתר טוויטר
↑  רז שכניק, חגיגה בסנוקר 2, באתר ynet, 20 במאי 2010
↑  חגיגה בסנוקר סרט ההמשך, נבדק ב-2024-05-14
↑  אהרן רבינוביץ, "מתאים לחרדים": יהודה ברקן חוזר .., באתר כיכר השבת, ‏2015-08-19
עטיפת ה־DVD
החבר השמן שלי

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  גודיס שניידר
 הופק בידי:  אבירם אברהם
 תסריט:  גודיס שניידר  ליאת אלקיים
 עריכה:  דב שטויר
 שחקנים ראשיים:  מי-רן מנקס  צחי סדן
 מוזיקה:  אלון עדר  צחי סדן
 צילום:  עמית שעל
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2022
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 דף הסרט ב־IMDb
החבר השמן שלי הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 2022 בבימויו של גודיס (גד) שניידר, עם מי-רן מנקס וצחי סדן בתפקידים הראשיים.
התסריט שנכתב על ידי ליאת אלקיים וגודיס שניידר הוא על יחסי ידידות במשך כעשר שנים בין בחור בעודף משקל לאישה נאה שעולה עליו במדרג החברתי והכלכלי.
גודיס שניידר זכה בפרס סרט הביכורים הטוב ביותר וצחי סדן זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
הבמאי מופיע בסרט בהופעת קמע כשהוא אוכל פלאפל בסמוך לשחקן הראשי בסרט.
הסרט הועלה בינואר 2024 לצפייה בנטפליקס ישראל.
תקציר העלילה

שנת 2012 – ג'ימי (צחי סדן) ואליק (מי-רן מנקס) נפגשים בתרגיל צבאי בגולן. ג'ימי הוא חייל פשוט בעל עודף משקל ואליק היא קצינה נאה. ג'ימי מנסה לפתח קשר אתה אבל יודע שאין לזה סיכוי בגלל מראהו החיצוני.
שנת 2017 – ג'ימי נפגש במקרה עם אליק. אליק עובדת בהייטק ומרוויחה משכורת גבוהה וג'ימי עובד בעבודות מזדמנות. לאליק יש חבר בשם אילן (אסף פרי) וג'ימי יוצא עם מירה (אפרת וינטראוב). הארבעה יוצאים לבלות באתרים שונים בתל אביב.
שנת 2021 – אילן מתחבר למירה וג'ימי מגלה לאליק שהוא מאוהב בה אך היא דוחה אותו למרות שהיא מחבבת אותו והוא יודע שאין לו סיכוי איתה.
אליק טסה לעבוד בניו יורק וג'ימי מתחיל לעשות דיאטה ויורד במשקל. על אף עבודתה בהייטק בניו יורק היא מלאה בגעגועים, עוזבת הכול, טסה לישראל ומציעה לג'ימי לנסות לחיות ביחד והוא משיב בחיוב.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| מי-רן מנקס | אליק |  |
| צחי סדן | ג'ימי |  |
| אסף פרי | אילן |  |
| אפרת וינטראוב | מירה |  |
| ג'סמין גרין | ג'ני |  |
אייל זוסמן
מוכר בפיצוציה/ דילר
אין לה אלוהים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  יעקב גולדווסר 
 הופק בידי:  מרק רוזנבאום זהר לסקוב
 תסריט:  חיים מרין, זהר לסקוב 
 עריכה:  ענת לוברסקי
 שחקנים ראשיים:  יובל סגל  דורית בר אור אייל רוזלס   יעל פוליאקוב
 מוזיקה:  יושי שדה
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  טרנספקס הפקות   קרן הקולנוע הישראלי הוט
 הקרנת בכורה:  2007 
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
"אין לה אלוהים" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של ינקול גולדווסר, שיצא לאקרנים במאי 2007.
תקציר העלילה

הסרט הוא דרמה קומית המתרחשת במצפה רמון. מאבטח של חברת "הובלה מאובטחת" וחברו - הבעלים של בית דפוס במצפה רמון, מתכננים לבצע גנבה באמצעות תרגיל עוקץ. בכוונתם להחליף כספים המובלים על ידי רכב אבטחה משוריין בשטרות מזויפים שהודפסו בבית הדפוס. שלוש נשים שפוטרו מאחד המפעלים בעיר מחליטות לבצע "עוקץ" בעצמן, לגנוב את הכסף, ולהשתמש בו על מנת לפתוח את המתפרה שממנה פוטרו מחדש.
גלריה

דורית בר אור
יובל סגל
מקדימה: אוולין קפלון ודורית בר אור, מאחורה: יעל פוליאקוב
מימין לשמאל: דורית בר אור, אוולין קפלון, אמיר בושרי ומאיר סוויסה
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
יעל פוליאקוב: יפית
דורית בר אור: מלכה
יובל סגל: קובי
אוולין קפלון: אירנה
אייל רוזלס: ויצמן
מאיר סויסה: חיים
אורי קלאוזנר: שלמה
ריימונד אבקסיס: אמא
בר פאלי: מלצרית
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, מזימה נשית, באתר הארץ, 2 במאי 2007
יאיר רוה, קומי קומי, באתר ynet, 2 במאי 2007
התרנגול

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אורי זוהר
 הופק בידי:  אברהם דשא
 תסריט:  חיים חפר, דיק קלמנט
 עריכה:  אנה גורית
 שחקנים ראשיים:  חיים טופול גליה טופול גדעון שמר נעמי צ'אנס
 מוזיקה:  נחום היימן, דוד קריבושי
 צילום:  דוד גורפינקל
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 הקרנת בכורה:  1971
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 הכנסות:  337,000 צופים
 דף הסרט ב־IMDb
 
התרנגול הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 1971 בכיכובו של חיים טופול ובבימויו של אורי זוהר.
הסרט מתאר את החיים הקשים של חיילי צה"ל במלחמת ההתשה בדרום, נתונים להפגזות, מנותקים ממשפחותיהם וכמהים לחופשה ומגע עם נשים. זה מתואר גם בשיר הנושא "אני רוצה לחיות", המושר בפי חיים טופול, המגלם בסרט תפקיד של סמל בצבא, העושה שירות מילואים בתעלת סואץ. הוא יוצא לכמה ימי חופשה, ואמור לפגוש את אשתו לטקס גירושים ברבנות. בינתיים, הוא מבלה בחיקן של נשים מזדמנות, ועובר כמה הרפתקאות אירוטיות, כשכל הזמן הוא חושב שהחבר'ה לא יאמינו לו, ולכן נקרא הסרט באנגלית פרט ל-"The Rooster", גם "Boys Will Never Believe It".
בסרט משתתפת גם השחקנית הבריטית נעמי צ'אנס (אנ'), בתפקיד רופאה ממוצא בריטי.
תקציר הסרט

גדי צור (חיים טופול) המכונה "התרנגול", הוא סמל במילואים באחד מהמוצבים בקו בר-לב על גדות תעלת סואץ.
הוא מגיע למוצב כשהוא נוהג בזחל"ם תחת הפגזה כבדה, ומחלק מכתבים לחיילי המוצב, וגם מכתב המיועד לו, ובו הזמנה לטקס גירושים מאשתו ברבנות.
הוא מקבל לשם גירושיו, שלושה ימי חופשה, וחיילים מוסרים לו את מספרי הטלפון שלהם לשם דרישת שלום.
הוא מגיע לשדה תעופה במדבר, ופוגש בקצינת הטיסות סגן תמר (תמי צפרוני) העומדת לפני נישואין. תוך זמן קצר הוא מוצא חן בעיניה, ולאחר מקלחת משותפת הם מקיימים יחסי מין בתוך הליקופטר. תמר מסדרת לו טיסה לישראל בהליקופטר הזה.
גדי נוחת בישראל ועולה על טרמפ בו נוהגת ד"ר שטרן, רופאת אף אוזן גרון ממוצא בריטי (נעמי צ'אנס). הם מגיעים לתל אביב וגדי מוזמן לדירתה. הוא מתפשט לפניה, ונכנס לאמבטיה ותוך זמן קצר הם מקיימים יחסי מין.
לאחר שהיא נאלצת לצאת לביקור בית דחוף, הוא נקלע למסיבה בדירה סמוכה. לבסוף מצטרפת אליו אריאלה (הלית קתמור), חברתה והמלווה שלהם, הפלייבוי המזדקן, הרמן (יצחק שילה), המסיע אותם לחוף תל אביב, שם הם מצליחים להיפטר ממנו, להגיע לנמל תל אביב, להתפשט ולקיים יחסים בשלישייה תחת שמיכה.
גדי עוזב אותן בבוקר ומגיע לביתה של הרופאה, שם הוא מבקש מבעלה הנדהם (ביטוש דוידוב) את חפציו שנשארו בדירה.
לבסוף מגיע גדי לחיפה ונפגש עם אשתו גליה (גליה טופול) וארוסה עקיבא (גדעון שמר).
הם מזמינים אותו למסעדה המנוהלת על ידי חברו לשעבר, אורי (אורי לוי). לאחר מכן הם מגיעים למועדון לילה שם עורך אורי זוהר מופע, מזמין את גדי וגליה לבמה ומשתעשע איתם. עקיבא נעלב ומסתלק וגדי מלווה את גליה לדירתה, שם הם מבלים את הלילה בדיבורים על העתיד הטוב המצפה להם.
למחרת הם מתגרשים ברבנות וגדי חוזר למוצב. החיילים מכבדים אותו בעוגה, אבל הוא שקוע במחשבות על עתידו.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
חיים טופול: גדי צור
גליה טופול: גליה צור
יצחק שילה: הרמן
גדעון שמר: עקיבא
הלית קתמור: אריאלה
נעמי צ'אנס: ד"ר שטרן
ביטוש דוידוב: מר שטרן
תמי צפרוני: תמר
אורי לוי: אורי
אורי זוהר: בתפקיד עצמו
מנחם זילברמן: חייל
דידי לוקוב:
הצי הישראלי

הצי הישראלי הוא הצי הימי של מדינת ישראל ובכללו כלי השיט של צה"ל, משטרת ישראל וחברות השיט והדיג הרשומות במרשם האניות הישראלי ברשות הספנות והנמלים של משרד התחבורה (רשם האניות, חיפה), ונמלי הבית שלהן בישראל.
הצי הישראלי מפליג תחת דגל ימי. כלי שיט של צי הסוחר מניפים את דגל צי הסוחר הישראלי ודגל המדינה. חיל הים הישראלי מפליג בדגל חיל הים בלבד. בעגינה, מניף כלי שיט צבאי בחרטומו גם את דגל המדינה. כלי שיט של משטרת ישראל מפליגים תחת דגל המשטרה.
הצי הישראלי עוגן בעיקר בנמלי הבית שלו בחיפה, אשדוד ואילת. לצי אניות מלחמה צוללות ספינות וסירות המשמשות למסחר ולהגנה על מדינת ישראל שגבולה הימי ברובו מאורך וחופיו רדודים.
הגנה ימית

חיל הים הוא הזרוע הימית של צה"ל. בראש זרוע הים עומד קצין בדרגת אלוף. תפקיד חיל הים הוא להבטיח שיט בטוח לכלי שיט ישראלים, וכן לאבטח את חופי המדינה. חלק ניכר של הסחורות הנכנסות לישראל מגיעות בדרך הים (על פי אמדן - 98% בעיתות שלום), מאחר שמדינת ישראל מצויה באזור עוין, קיימת חשיבות רבה להבטחת הביטחון בנתיבי המסחר הימיים שלה. גם אבטחת החופי המדינה היא משימה ראשונה במעלה, מאחר שרוב אוכלוסיית ישראל מרוכזת באזור החוף וכן מרכזי הכלכלה שלה.
היחידות המבצעיות בחיל הים הישראלי הן: שייטת ספינות הטילים (שייטת 3), פלגות הדבורים, שייטת הצוללות (שייטת 7), הקומנדו הימי (שייטת 13), היחידה למשימות תת-מימיות (ילת"ם) ויחידת סנפיר. בעבר הייתה לחיל הים גם שייטת נחתות "שייטת 11" ו"השייטת הגדולה", שייטת 1.
מבחינה מספרית הצי הצבאי הישראלי גדול יחסית לרוב הציים באגן המזרחי של הים התיכון (הצי המצרי היה גדול יותר רוב השנים מאז 1948 וכן הצי הטורקי). במונחים גלובליים הצי הישראלי קטן מאוד, הן מבחינת גודלו הכללי והן מבחינת דחי (שמשמעותו משקל כלי השייט) ספינותיו - הספינות הגדולות ביותר בו הן בגודל קורבטה (ספינת טילים מדגם סער 5). רק כשלושה אחוזים מתקציב הביטחון של מדינת ישראל מוקצים לחיל הים.
עם מבצעי חיל הים נמנים: הטבעת "האמיר פארוק", הפשיטה על האי גרין, מבצע אסקורט, מבצע ליידי, מבצע אביב נעורים, תקיפת הצי הסורי בנמלי לט'קיה וטרטוס במלחמת יום הכיפורים, תקיפת מעגן ע'רדקה, הנחיתה בחוף האוואלי במבצע "שלום הגליל" (1982), לכידת ספינות הנשק קארין A ו"סנטוריני", ועוד רבים אחרים, שחלקם הגדול נותר חסוי עד היום. כמו כן עוסק חיל הים במשימות של ביטחון שוטף לאורך חופי ישראל, והיה שותף פעיל בכל מלחמות ישראל.
שיטור ימי > משמר החופים הישראלי (1949-1977)

בשנת 1949 הוקמה במשטרת ישראל יחידת משמר החופים שפעלה בתאום ובשיתוף חיל הים של צה"ל. שמה היה 'משמר החופים הישראלי'.
בסיס הפיקוד היה בנמל חיפה ובסיסים בנמל אשדוד, אילת ובכנרת. הגבול הימי של מדינת ישראל היווה ב-1949 כ-80% מקו גבול ישראל עם שכנותיה. חלוקת התפקידים המבצעית הייתה ברורה. צה"ל עוסק בהגנה על קווי השיט המסחרי. משמר החופים עוסק בהגנה על המים טריטוריאליים (הריבוניים) של ישראל. אופי הפעילות המבצעית דרש כלי שיט גדולים באורך של כ-30 עד 50 מטר ולאלה נדרשו צוותים של כ-10 ימאי שיטור.
על פי החלטת ממשלת ישראל משנת 1977 שונתה ההגדרה וחולקו תחומי אחריות מחדש. 'משמר החופים הישראלי' בוטל והאחריות הביטחונית במים הריבוניים של מדינת ישראל הוטלה גם היא על זרועו הימית של צה"ל, על חיל הים.
משטרת ישראל ממשיכה ופועלת על פי הגדרת תפקידה בפקודת המשטרה, בים כמו ביבשה, רק בתחומי הסדר הציבורי והפלילי. הוחלט על ביטול 'משמר החופים הישראלי' והקמת 'יחידת השיטור הימי'.
שיטור ימי > יחידת שיטור ימי, 1977

מפרסום ההחלטה, הוקמה יחידת שיטור ימי במשטרת ישראל. משימתה "ביצוע תפקידי המשטרה ברצועת מימי החופים של ישראל ככלל, ואכיפת החוקים הנוגעים לכלי שיט בפרט". כוחות השיטור הימי משתמשים בכלי שיט מותאמים למשימות שיטור. סירות, המופעלות על ידי צוות שיטור של זוג עד שלושה 'ימאי משטרה' (זה השם המגדיר שוטרים ימיים). תפקידי היחידה: שמירת הסדר הציבורי ברצועת מימי החופים של מדינת ישראל. בעת הצורך, ביצוע פעולות הצלה בים (למעט בחופי רחצה ציבוריים) וסיוע לגורמים אחרים הפועלים בים לביצוע הצלה. אכיפת החוק בעניין שימוש בכלי שיט קטנים, הפועלים בחופי רחצה מורשים וחובת רישוי כלי השיט ומפעיליהם. מניעת כניסתם ויציאתם של אנשים לישראל וממנה, בכלי שיט (למעט אוניות) שלא דרך תחנות הגבול בנמלים. עריכת סיורים למניעת הברחות סמים, דברי ערך ואמצעי לחימה בכלי השיט הקטנים. יחידות השיטור הוצבו בשישה בסיסים:
בצפון:
בנמל חיפה
במרינה עכו
בים כנרת
במרכז
במרינה תל אביב
בדרום
במרינה אשקלון
במרינה באילת.
בים כנרת, הוצב הבסיס המשטרתי בדרומו, בשפך אל נהר הירדן. בסיסי השיטור הימי פועלים פיקודית תחת מחוז משטרה או מרחב משטרתי בו הם נמצאים, בהתאם לנהלים והנחיות מקצועיים הנובעים מהחלטות המטה הארצי. מקצועית הבסיסים כפופים למדור שיטור ימי במטה הארצי. מדור העוסק בכתיבת והפצה של תורת הפעלה ונוהלי עבודה. עורך הדרכות לימאי המשטרה ומסמיך אותם לתפקידים השונים. בתחום אחריותו תיקון ותחזוקת כלי השיט תוך פיתוח ושיפור אמצעים.
נמלי ים בישראל

לישראל שלושה נמלים מרכזיים:
נמל חיפה - הוותיק שבהם כנמל פעיל
נמל אשדוד.
נמל אילת והמרינה של העיר אילת.
נמלים נוספים:
ים תיכון:
נמלי עכו (לדיג ומרינה לעגינת יאכטות)
נמל קישון - נמל ייעודי לספנות כימיקלים, ולמספנות ישראל . בנוסף משמש כנמל כלי שיט לדיג ומרינה לסירות פרטיות ויאכטות.
מעגן אוניות האספקה לחברת חשמל בחדרה.
נמל תל אביב (לתיירות רציף)
מרינה תל אביב
מרינה הרצליה
מרינה אשדוד
מרינה אשקלון
נמל עזה - בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפעילה מדינת ישראל את הנמל לאחר שהייתה צפיפות בנמלי אשדוד וחיפה.
הים האדום:
המרינה באילת
ים כנרת:
שתי נקודות מעגן לסירות דיג ותיור בטבריה ובקיבוץ עין גב (הקישור אינו פעיל)
בעקבות בקשת ישראל להלוואה מהבנק העולמי לטובת הקמתו של נמל אשדוד, נדרשה ישראל להקים את רשות הספנות והנמלים שתפקידיה העיקריים לדאוג ליעילותם של הנמלים ולהבטיח את פיתוחם התמידי, בהתאמה להיקף תנועת המטענים.
היסטוריה > חלום וחזון

ראשיתו בשלהי המאה העשרים עם חלומם של עברים ציוניים שהגיעו אל ארץ אבות לבנותה. חזונם מחד ועקשנותם מלאת התושייה הביאה להיווצרותו של צי עברי החל משנת 1920 עת הוקמה ביישוב חברת ספנות עברית למטרת ייצוא וייבוא מטען בדרך הים תוך הימנעות משימוש במקורות זרים, כפעילות כיבוש הים לבניית ספנות עברית ופיתוח כלכלי של היישוב. עם בואו של הקצין הימי היהודי, הראשון לארץ ישראל קפיטן ז' פרנקפורטר הוקמה בהתייעצות עמו, חברת המניות החברה לאסדות וספנות חופית בע"מ וזו קנתה אסדת משא, הסבה אותה לאונית משא שנקראה 'החלוץ' וזו החלה בעבודתה שנמשכה כשנה. אותה פעילות הגיעה לשיאה בתקופת במאורעות תר"פ (1920) ופרעות תרפ"א (1921) שהביאו את הנהגת היישוב לתובנה כי חובה על היישוב לפתח את הימאות והספנות העברית, לצורך קיום בארץ ישראל.
היסטוריה > התהוות צי דיג ימיה ומחקר

בשנות העשרים החל להתפתח מחקר ימי ואף להתפרסם בעולם (1927). צי דיג בארץ ישראל החל נבנה, בעיקר מקבוצות דיג שבאו מהים הכספי הים השחור רובם סובוטניקים וגרים, חלקם התגיירו בא"י וחלקם זרים שבחרו במקום. מעט ימאים יהודים הגיעו כספנים בעלי מקצוע.
חובלים מנוסים בודדים החלו להגיע בהם גם רבי חובלים של אוניות משא, נוסעים ואוניות מלחמה. חלק הגיע לפלשתינה-א"י משום שנמלט מרדיפות פוליטיות ממהפכות ותהפוכות, לעיתים נשאר ואף התגייר. חלק אחר הגיע מאמונתו ותפיסתו הציונית. גם מאזור הים התיכון הגיעו כמה קבוצות דיג מנוסות.
היסטוריה > הכרה בצורך

משנת 1920 ועד 1934 התפתחה מודעות לצד ספנות דיג והתיישבות מבוססת דיג, קמו והתפתחו תנועות הנוער הימיות כמו: 'זבולון', 'הפועל' ו'צופי ים'.
לראשונה ביישוב, הוקם בשנת 1928 בית ספר ימי ומועדון לימאות ושיט בבית הספר הימי זבולון בתל אביב והתפתחה פעילות הגנתית, שהחלה בהסוואת פעילותן של התנועות. במקביל, התפתחה פעילות סיוע בעלייה, ההגנה הצבאית הפכה ליחידות ימיות של ההגנה, בית"ר ואצ"ל, ואלה סייעו לעלייה ולהעפלה באירופה ולאורך חופי ארץ ישראל.
היסטוריה > הקמת מוסדות ממלכתיים

לקראת מחצית שנות השלושים הוקמו מוסדות לימוד ימאות על ידי בית"ר בחו"ל. העיקרי היה בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה באיטליה בשנת 1935, שמטרתו הכשרת ימאים עברים ובעקר הכשרת קציני ים עברים, רחוק מעינם של הבריטים.
במחציתן השנייה של שנות השלושים, החלה ההנהגה ביישוב לקחת אחריות ולהקים מוסדות לפתוח הימאות והספנות העברית ולממנה. הוקם החבל הימי לישראל בשנת 1936 הוקם
בית ספר ימי ליד הטכניון בבסמ"ת בשנת 1938 וזה התפתח בשנת 1939 ועבר לעכו. במקביל החלה מואצת התיישבות מבוססת דיג לאורך חופי הים התיכון, באילת ובכנרת.
בשנת 1941 הוקם הפלמ"ח ובחודש נובמבר שנת 1943 הוקמה הפלוגה העשירית שלו "פלוגה י'" והפכה לפלוגה ימית. ראשי תיבות שמה פלי"ם.
היסטוריה > תקומה

כל הארגונים העבריים סייעו בעלייה ובהעפלה באירופה ולאורך חופי הארץ אף בפעילות התקפית, למניעת פעילות הצבא הבריטי במניעת העלייה.
לימודי הימאות הגבירו את הכלכלה מספנות בתחומי המטען והדיג והחלה התפתחות התחבורה הימית להסעת נוסעים בקווים קבועים, שהתפתחה בניסיונות של פרטים ומוסדות היישוב. את הכרזת העצמאות קיבל היישוב באופן שיכול היה להגן על עצמו לאורך גבולה הימי הפתוח של מדינת ישראל ומלחמת הקוממיות היוותה כור היתוך של כל גופי הימיה העברית, לייסוד הצי הימי של מדינת ישראל.
בתי ספר ימיים פעילים בישראל

בישראל פועלים 3 בתי ספר תיכוניים (במסגרת משרד החינוך) להכשרה ימית:
בית הספר לקציני ים עכו
בית הספר מבואות ים, מכמורת
בית הספר לקציני ים - אורט ימי אשדוד
בית הספר הטכני של חיל הים בחיפה צור-ים
תנועות ומועדוני שיט

פעילות ימית ענפה מתבצעת בחופים גם במסגרות תנועת נוער כמו "צופי ים" ותנועות ימיות של מכבי, הפועל וזבולון.
פעילות נרחבת ומתפתחת, מקיימת במועדוני שיט סירות ויאכטות בגדלים שונים, בהם מועדונים לסקיפרים להם כתות לימוד להסמכת משיט של משרדי התחבורה והתקשורת. הכשרת משיטים (משיט- הסמכת משרד התחבורה להשיט כלי שיט מאופנוע ימי עד סירת מנוע. סירה- כלי שיט עד 7 מטר אורך) מתקיימת לרמות שונות של הסמכה על כלי שיט, ולדרוג המסמיך לסוג ולגודל הכלי, והרשאה כ"משיט חופי" (משיט 30) ועד "משיט בינלאומי" (משיט 60), להרשאה כ"משיט מסחרי" (משיט 40) ולרמות ודרגות פיקוד על ספינות (ספינה-כלי שיט עד משקל 100 טון ועד 24 מטר אורך), רובם ככולם ממוקמים במרינות, מעגנות ונמלים.
לימודים אקדמיים בנושאי ים

המכון להכשרה ימית בעכו
המכללה הימית מבואות ים מכמורת לתואר BSc במדעי הים
לימודי מדעי הים באוניברסיטאות תל אביב, חיפה וירושלים
ראו גם

מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי
דגל צי הסוחר הישראלי
אונייה של צים
דגל חיל הים הישראלי
דבורה
נמל ת"א בעת שהיה פעיל, בשנת 1950 לערך
גני קיו

גני קיו, או בשמם המלא הגנים הבוטניים המלכותיים בקיו (באנגלית; Royal Botanic Gardens, Kew), הם גנים הבוטניים בלונדון, בריטניה.
גני קיו הוקמו ב-1759 כגנים פרטיים אקזוטיים של הלורד צ'פל. הם הורחבו במהלך השנים וב־1840 הוכרזו הגנים רשמית כ"גנים הבוטניים המלכותיים" של הממלכה המאוחדת. בניין הדקלים המפורסם נבנה בין השנים 1841 ו־1849 בידי הארכיטקט הוויקטוריאני דסימוס ברטון. הגנים הבוטניים המלכותיים בקיו מחזיקים את בנק הזרעים הגדול בעולם. בשנת 2003 הוכרו הגנים הבוטניים המלכותיים בקיו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הגנים משתרעים על שטח של כ-1,210 דונם הכוללים גנים וחממות, בשטח שבין ריצ'מונד לקיו אשר בלונדון הדרום-מערבית. גני קיו מהווים מוסד מחקרי וחינוכי חשוב בתחום הבוטניקה, הכולל צוות עובדים בן כ-800 איש, ומהם כ-650 חוקרים. האתר מהווה יעד תיירות פופולרי, ובמהלך שנת 2009/2010 ביקרו בגנים מעל מיליון מבקרים.
שטחי הגן כוללים את אוסף הצמחייה הגדול בעולם, הספרייה אשר בגנים כוללת מעל 750,000 כרכים ואוסף איורים השמור בהם כולל למעלה מ-175,000 איורים של צמחים.
בנין טמפרנט
חזית מבנה החממה בגני קיו
היסטוריה

מקורם של הגנים בגן האקזוטי שהוקם על ידי לורד קייפל ג'ון, בעיירה טוקסברי (Tewkesbury) שבגלוסטרשייר. הגן הורחב על ידי הנסיכה אוגוסטה מוויילס, אלמנתו של פרדריק, הנסיך מוויילס, שעבורו האדריכל הסקוטי ויליאם צ'יימברס בנה מספר מבנים בגן. אחד המבנים הוא הפגודה הסינית שנבנתה בשנת 1761 וקיימת עד היום. ג'ורג' השלישי העשיר את הגנים בסיועו של סר ג'וזף באנקס. קיו פארק הישן (ששמו שונה ל"הבית הלבן"), נהרס בשנת 1802, ו"בית הולנד" הסמוך נרכש על ידי ג'ורג' השלישי בשנת 1871, וכיום הוא נודע בכינויו ארמון קיו.
אוספי הגן גדלו במקצת באקראי עם הזמן, עד למינוי של האספן הראשון בשנת 1771. בשנת 1840 הגנים הוכרזו כגן בוטני לאומי, תחת מנהל הקיו, ויליאם הוקר. הגנים הורחבו ל-75 דונם, והגן הבוטני ל-270 דונם, ומאוחר יותר לגודלו הנוכחי 300 דונם.
חממת הדקליים נבנתה על ידי האדריכל דסימוס ברטון ויצרן הברזל ריצ'רד טרנר בין השנים 1844-1848. החממה היא המבנה הראשון בקנה מידה גדול שנעשה מברזל יצוק. שמשות המבנה מזכוכית ועבודת הניפוח שלה נעשתה ביד. הבית הממוזג, הכפול מגודלה של החממה, נבנה מאוחר יותר, במאה ה-19, וכיום נחשב לחממת הזכוכית הוויקטוריאנית הגדולה בעולם.
בנוסף, בקיו צלח המאמץ מהמאה ה-19 להפיץ ולגדל עצי גומי מחוץ לדרום אמריקה.
ביולי 2003 הגנים הוכנסו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
אזכורים בתרבות

בשיר "העשב הענק מכה שנית" של להקת הרוק המתקדם ג'נסיס מוזכרים גני קיו כמקום אליו הובא העשב מערבות רוסיה.
הערות שוליים

↑  גני קיו, באתר אונסק"ו
↑  Places, אתר גני קיו
↑  Organisational structure, Staff & Heads of Department, אתר גני קיו
↑  After heading Royal Gardens, plant scientist Crane returning to Chicago, באתר University of Chicago Chronicle
↑  עד 31 במרץ 2010
↑  דוח שנתי לשנת 2009/2010, באתר גני קיו
↑  Royal Botanic Gardens, Kew, באתר אודות אתרי המורשת העולמית
↑  מילון ביוגרפיות קנדיות
| דגל בריטניה סמל אונסק"ו אתרי מורשת עולמית בממלכה המאוחדת |
| --- | --- | --- |
|  אנגליה | ארמון בלנהיים • קתדרלת קנטרברי, כנסיית סנט מרטין ומנזר סנט אוגוסטין • באת' • נוף המכרות בקורנוול ובמערב דבון • מפעלי עמק דרוונט •  הטירה והקתדרלה בדרהאם • גבולות האימפריה הרומית: חומת אדריאנוס • עמק איירונברידג' • דורסט וחוף דבון המזרחי • גני קיו • סולטייר • סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים • הפארק המלכותי סטאדלי ומנזר פאונטיינז • מצודת לונדון • ארמון וסטמינסטר, מנזר וסטמינסטר וכנסיית סנט מרגרט • גריניץ' הימית • אזור האגמים האנגלי • מצפה הכוכבים ג'ודרל בנק • ערי הספא הגדולות של אירופה (יחד עם שש מדינות): באת' |  |
|  סקוטלנד | אדינבורו העתיקה והחדשה • לב אורקני הנאוליתית: סקארה ברי, טבעת ברודגאר, מיס האו והאבנים הניצבות בסטנס • ניו לנארק • סנט קילדה • גבולות האימפריה הרומית: חומת אנטונינוס • גשר פורת' • פלואו קאנטרי |  |
|  ויילס | טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד' (טירת בומריס, טירת הרלך, טירת קרנארבון וטירת קונווי) • הנוף התעשייתי בבלנאבון • אמת פונטקיסילטה • נוף הלווחה של צפון-מערב ויילס |  |
|  צפון אירלנד | סוללת הענק • יישובי הכנסייה המוראבית (עם עוד שלוש מדינות): גרייסהיל |  |
| טריטוריות מעבר לים | העיר ההיסטורית בסנט ג'ורג'ס והביצורים הסמוכים בברמודה • האי הנדרסון בפיטקרן • איי גוף ואינאקססיבל בטריסטן דה קונה • מערת גורהם בגיברלטר |  |
| אתרי מורשת עולמית לשעבר | ליברפול |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267367505171  BnF: cb11865470d (data)  CiNii: DA01265703  ISNI: 0000 0000 9942 1083  LCCN: n79128005  NDL: 001210312  NKC: kn20040114008  SUDOC: 026400081  TePapa: 17569  VIAF: 134321671   WorldCat (עם VIAF): 134321671
משכנות שאננים

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ירושלים 
 תאריך ייסוד:  1860 
 מייסדים:  משה מונטיפיורי 
 קואורדינטות:  31°46′17″N 35°13′28″E﻿ / ﻿31.77140278°N 35.22434722°E﻿ / 31.77140278; 35.22434722
  (למפת ירושלים מוגדלת) משכנות שאננים(למפת ירושלים רגילה) משכנות שאננים(למפת הרי ירושלים רגילה) משכנות שאננים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) משכנות שאננים
 
משכנות שאננים היה אחד ממפעלי הפיתוח הראשונים בעיר החדשה של ירושלים בתקופה העות'מאנית והשכונה היהודית הראשונה שהוקמה בירושלים מחוץ לחומות העיר העתיקה. השכונה הוקמה בשנת 1860 ביוזמה ובתמיכה של האציל היהודי-אנגלי משה מונטיפיורי מאנגליה, בכספו של יהודה טורא מניו אורלינס וסימלה את תחילת תקופת היציאה מן החומות בירושלים. בתי משכנות שאננים כיום, לאחר שיפוץ ושימור, משמשים כמרכזי כנסים, מרכזי מוזיקה ובתי הארחה.
משכנות שאננים בראשיתה
תבליט בבניין הארוך במשכנות שאננים המנציח את תרומת יהודה טורא להקמת השכונה
טחנת הקמח
הבית הארוך של משכנות שאננים