stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Microsoft Windows
Windows NT ומערכות מבוססות ליבת NT > Windows 365

ביולי 2021 הודיעה מיקרוסופט כי החל מאוגוסט של אותה שנה היא תחל במכירת מינויים לשולחנות עבודה וירטואליים של Windows, כחלק משירות חדש שיקרא "Windows 365". גרסה זו אינה גרסה עצמאית של מערכת ההפעלה Windows, אלא שירות אינטרנט המספק גישה ל-Windows 10 ו-Windows 11, הבנוי על גבי שולחן העבודה הווירטואלי של Azure, עם נתוני חומרה על פי בחירתו של המשתמש. השירות החדש יאפשר שימוש חוצה פלטפורמות, במטרה להפוך את השירות לזמין גם עבור משתמשי אפל וגוגל. השירות יהיה נגיש דרך כל מערכת הפעלה עם דפדפן אינטרנט, ובשל כך, תוכל מיקרוסופט לעקוף את מדיניות אפל וגוגל בחנויות האפליקציות שלהן.
מיקרוסופט הצהירה כי השירות החדש הוא ניסיון לנצל את המגמה ההולכת וגוברת של עסקים, שמטופחת במהלך מגפת הקורונה, לאמץ סביבת עבודה היברידית, בה "עובדים מחלקים את זמנם בין המשרד לבית".
מערכות הפעלה מבוססות NT לשרתים: Windows Server

סדרת מערכות הפעלה המיועדות לשוק העסקי ופחות מוכרות לצרכן הפרטי. למעשה, זהו Windows המצויד בכלי תוכנה נוספים המיועדים לשוק העסקי, כמו שרת דואר אלקטרוני, שרת להפעלת אתרי אינטרנט, או אפשרות למשתמשים מרובים להתחבר אל שולחן עבודה מרוחק המופעל על השרת היושב על שרת מרכזי (בגרסאות הביתיות יש הגבלה מלאכותית של חיבור מרוחק אחד בכל פעם). גרסאות אלה גם מאפשרות יותר חיבורי רשת בו-זמניים אל מחשבים אחרים מאשר הגרסאות הביתיות.
הגרסה הראשונה של Windows לשוק העסקי בלבד נקראה "Windows Server 2000", והיא השתמשה בגיבוי מידע משרת חיצוני. היוותה את הבסיס לגרסאות הבאות ולמערכת ההפעלה Windows XP.
ב־24 באפריל 2003 הוכרזה מערכת הפעלה נוספת לשוק העסקי ושמה Windows Server 2003. מערכת הפעלה זו יועדה להיות היורשת של Windows Server 2000, שהייתה הגרסה האחרונה באותה תקופה לשרתים. קיימות בשוק שבע גרסאות שונות למערכת זו.
בשנת 2005 הודיעה חברת Microsoft על Windows Server Longhorn שתהיה המהדורה הבאה אחרי Windows Server 2003 לשוק העסקי. גרסה זו של Windows, שיצאה בפברואר 2008, מיועדת לשרתים ומוצעת במספר תצורות שונות. Windows 2008 היא בעלת מאפייני ממשק משתמש וליבת מערכת דומים ל־Vista. המהדורה יצאה בפברואר 2008 בשם Windows Server 2008. והיא כוללת שלוש גרסאות: Enterprise .Standard .Datacenter. Windows 2008 R2 יצאה ביולי 2009, במקביל ל־Windows 7 ומתבססת על אותה ליבת מערכת וממשק גרפי. זוהי מערכת ההפעלה הראשונה שמיקרוסופט הציעה בתצורת 64 סיביות בלבד.
הגרסה הביתית של Windows Server, ‏Windows Home Server 2011, מיועדת לבתים פרטיים בהם יש כמה מחשבים לכמה משתמשים הרישיון הוא עד 10 מחשבים. כך שניתן לגשת לתוכן של כל משתמש מכל מחשב בבית ולהרגיש כאילו מערכת ההפעלה מותקנת בו וליהנות משולחן עבודה מרוחק בצורה מלאה.
הגרסה שיצאה ב-2012, "Windows Server 2012", מבוססת על ממשק המטרו של Windows 8.
גרסת 2016, "Windows Server 2016", מבוססת על ממשק המטרו של Windows 10. גרסה נוספת המבוססת על ממשק המטרו של Windows 10 יצאה ב-2019.
בעיות אבטחה

ברכיבים השונים של מערכת ההפעלה Windows לדורותיה מתגלות לעיתים פרצות אבטחה, היוצרות איומי אבטחה על מחשבים המשתמשים במערכת הפעלה זו. חברת מיקרוסופט מעודדת משתמשים לעדכן את Windows (באמצעות Windows Update) לעיתים קרובות, ולהסדיר הגדרות לשיפור האבטחה.
למערכת ההפעלה Windows XP יצאה באוגוסט 2004 ערכת שירות שנייה, SP2, שעיקרה טיפול בבעיות אבטחה.
עם זאת, SP2 כללה גם כמה שינויים במבנה הבסיסי של המערכת, מה שגרם בתחילה לבעיות תאימות בחלק מהתוכנות.
עקב כך חברות רבות נמנעו מלהתקין את ערכת השירות בחודשים הראשונים שלאחר יציאתה.
בעיות האבטחה נבעו ברובן מן הארכיטקטורה של Windows, שירשה תכונות רבות ממערכת MS-DOS, שהייתה מערכת למשתמש יחיד. אף ש־Windows תמכה בריבוי משתמשים במידה מסוימת למן תחילתה, לא תמיד נשמרה ההפרדה בין המשתמשים השונים באותה מערכת. בגרסאות עד Windows ME, משתמש אחד יכול היה לכתוב ולקרוא קבצים השייכים למשתמש אחר ללא הגבלה. בעיה נוספת נבעה מכך שבעת ההתקנה המשתמש לא נדרש ליצור משתמש בעל הרשאות מוגבלות גם בגרסאות שתמכו בהגבלת גישה על סמך הרשאות (מערכות מבוססות Windows NT, שהנפוצה ביניהן היא Windows XP). כתוצאה מכך, מרבית המשתמשים השתמשו במערכת עם חשבון מנהל מערכת (מכונה Administrator) בעל הרשאות בלתי מוגבלות, והדבר איפשר לכל תוכנה זדונית שהצליחה לחדור למערכת לקבל גישה אל כל חלקי המערכת, ולגרום לנזקים בלתי הפיכים, למעט התקנה מחודשת של המערכת. העובדה שמרבית המשתמשים השתמשו בחשבון מנהל מערכת עודדה יצרני תוכנה להניח שהתוכנות שלהם יקבלו גישה מלאה למערכת, עד כדי כך שתוכנות רבות לא פעלו כאשר המשתמש בכל זאת השתמש בחשבון בעל הרשאות מוגבלות. דבר זה עודד בתורו משתמשים להשתמש בחשבון מנהל בלבד, בסוג של מעגל קסמים.
החל מ-Windows Vista הוכנסו שיפורים רבים בתחום זה, בכללם פתיחת חשבון משתמש מוגבל בברירת מחדל, והוספת מנגנון הדורש אישור ממנהל מערכת לפני כל התקנת תוכנה או ביצוע שינוי בהגדרות המערכת.
ראו גם

תוכנה - מונחים
Windows Genuine Advantage
ReactOS - מערכת הפעלה מבוססת קוד פתוח שמטרתה להיות תואמת לתוכנות שפותחו עבור Windows (בפרט Windows Server 2003).
מוד גון

| --- | --- |

 לידה:  21 בדצמבר 1866 פרנהאם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  27 באפריל 1953 (בגיל 86) Clonskeagh, אירלנד 
 שם לידה:  Edith Maud Gonne 
 מדינה:  אירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות גלאסנווין 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 בן או בת זוג:  ג'ון מקברייד  ויליאם בטלר ייטס  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
מוד גון מקברייד (באנגלית: Maud Gonne MacBride; באירית: Maud Nic Ghoinn Bean Mac Giolla Bhríghde; ‏21 בדצמבר 1866 – 27 באפריל 1953) הייתה מהפכנית אירית ילידת אנגליה, פעילה פמיניסטית, ושחקנית. בת למשפחה אנגלו-אירית, היא הפכה ללאומנית אירית לאחר שראתה סבל של משפחות מגורשות מאדמתן, מבין מאות אלפי האיכרים האירים אשר נעקרו על ידי הבריטים במהלך מלחמות האדמה באירלנד.
שנותיה הראשונות

אידית מוד גון נולדה בטונגהם, אשר במחוז סארי באנגליה, בתם הבכורה של סרן תומאס גון (1835–1886), ואידית פרית גון, לבית קוק (1844–1871). שני הוריה היו ממשפחות עשירות של יצרנים. אביה, אשר היה ממוצא סקוטי ואירי, בא ממשפחה אמידה והייתה לו השכלה נרחבת והוא דיבר שש שפות; אך הוא לא רצה לנהל את העסק המשפחתי והחליט במקום זאת לשרת כקצין בצבא הבריטי. ב-1868 המשפחה עברה לאירלנד, שם תומאס גון הוצב במסגרת תפקידו, וחייתה שם עד שאידית גון נפטרה משחפת ב-1871. כשקיבל תומאס הוראות לנסוע להודו, הוא שלח את מוד ואחותה הצעירה קתלין להתחנך על ידי אומנת בדרום צרפת. הבנות שהו גם בשווייץ ובאיטליה, ולאחר שחזר אביהם ומונה כנספח צבאי, היו פוגשות אותו במקומות שונים ברחבי אירופה. כבר בנערותה, החלה להיות מוכרת כאחת מ"יפות הדור". היא נישאה לגובה 1.82 מטר, והיה לה שיער ערמוני ארוך וגלי. דודתה נהנתה להציגה בפני החברה הגבוהה של פריז. עוד לפני שהגיעה לגיל 18, כבר היו לה הצעות נישואים רבות, ועל פי שמועות שהתהלכו באותה תקופה, אחת מהן הייתה מצד נסיך ויילס, אדוארד השביעי.
ב-1882 הוצב אביה בדבלין, ומוד התלוותה אליו. ב-1884 היא נחשפה לזוועות המלחמה ואימצה את עצמאותה של אירלנד כמטרה. בכתביה היא סיפרה כיצד המלחמה השפיעה גם על אביה, שרצה להתפטר משירותו בצבא הבריטי ולעמוד בבחירות כמועמד למען שלטון בית אירי, אך הוא חשש מהתוצאות עבור משפחתו מהשינוי במעמד שהיה מגיע בעקבות מעשה זה. ההחלטה התייתרה, משום שאביה אז חלה בטיפואיד ונפטר ב-1886. לאחר מותו החלו עימותים בתוך המשפחה. מקיים הצוואה היה יוניוניסט קנאי, והוא השמיד את כתביו של תומאס, כולל תוכניותיו לעמוד לבחירות, ומכר את כל רכוש עיזבונו. מספר קרובי משפחה, בידיעתם כי העזבון גדול, ביקשו להיות לאפוטרופוסים של מוד וקתלין. אך האחיות סירבו לשחק לידי הקרובים: מוד התחילה ללמוד משחק כדי להתפרנס, וקתלין למדה סיעוד. באמצע שנת 1887 אישר בית המשפט את הצוואה, והשתיים נהיו עצמאיות מבחינה כלכלית.
תחילת קריירה פוליטית

גון חזרה לצרפת לחיות עם דודתה. שם פגשה והתאהבה בפוליטיקאי הימני לוסיאן מילוויי. מכיוון שהיה נשוי, שמרו את יחסיהם בסוד, אשר התגלה רק לאחר מותה. מלוויי הדביק את גון בהתלהבות הפוליטית שלו, והם החליטו יחדיו להילחם בעד החזרת אלזס-לורן לידי צרפת ועבור עצמאותה של אירלנד. היא התחילה לבלות יותר ויותר מזמנה באירלנד, והתחילה לפעול למען אסירים פוליטיים אירים. היא נהייתה מעורבת בפעילות רווחה למען נפגעי מלחמות האדמה ואספקת מזון לרעבים דרך ליגת האדמה, ארגון שמטרתו הייתה רפורמות בחוקי האדמה. היא החלה לנאום, לגייס פעילים, ולהשפיע על פוליטיקאים אנגלים.
בתור דמות מובילה בתנועה, היא הכירה מנהיגים ופעילים רבים בתנועה האירית הלאומנית. אחד מהם היה ויליאם בטלר ייטס, אותו פגשה ב-1889, לפני שזכה בשם עולמי כמשורר. היא לא התרשמה יתר על המידה, ולבה היה עדיין נתון למילוויי בצרפת. אך הוא, מצידו, התאהב בה וברוח הקרב שלה למען אירלנד. רבים משיריו נכתבו בהשראתה ומתוך אהבתו זו. הוא הציע לה נישואים מספר פעמים, אך היא סרבה לו. ב-1892, כשהקים ייטס את החברה הלאומית לספרות כחלק מתנועת התחייה הקלטית, גון שימשה כחברת הוועד המנהל. כחלק מארגון זה, הייתה נואמת ומרצה למען לאומנות אירית, ומחלקת ספרים שחיזקו את הזהות הלאומית. הנושא היה חשוב לה, ובאותה העת לא התירו כניסה לנשים לארגוני פוליטיקה ותרבות, וגון ספציפית סורבה חברות באגודה הקלטית הספרותית. היא סיפרה מאוחר יותר שאותה הקבוצה שסירבה לה חברות בכל זאת הזמינה אותה להרצות בפניהם, והאירוניה הזו הייתה חלק ממה שדחק בה להקים את ארגון הנשים התרבותי-לאומני איניניה נה הרין זמן קצר לאחר מכן.
ב-1889 נולד בנה הבכור עם מילוויי. הילד, ז'ורז', שרד פחות משלוש שנים, ונפטר ב-1891, כנראה מדלקת קרום המוח. גון כמעט ואיבדה עשתונותיה בעקבות מותו של ז'ורז'. היא בנתה לכבודו קפלה בפריז, וכתבה בצוואתה שהיא מבקשת שנעליו ייקברו עמה. היא החלה להתעניין בעולם הרוח והנסתר, דרך חברה ייטס שהיה מעורה בו, ובקשה ללמוד על גלגול נשמות. כשפגשה את מילוויי בפריז ב-1893, על אף שהיו פרודים, היא ביקשה להתעלס עמו במאוזוליאום ליד קברו של ז'ורז', כדי להרות מחדש מאותו האב בילד שיישא את רוחו של ילדה המנוח. באוגוסט 1894 נולדה בתם, איזולט. הנתק בין גון ומילוויי נהיה סופי ב-1898, והיא גידלה את איזולט בעצמה, כאחיינית. כשהגיעה איזולט לגיל 26 הציע לה ייטס נישואים, והוא אז בן 52. היא סירבה לו, ונישאה לסופר האוסטרלי-אירי, פרנסיס סטיוארט.
בתקופה זו חילקה את זמנה בין אירלנד למגוריה בפריז, שם יסדה ב-1897 עיתון בשם L’Irlande Libre (אירלנד החופשית) כדי לתמוך בעצמאות אירית, ובמיוחד בהקשר של יום ה-200 שנה למהפכה הצרפתית. לכתב העת יצאו 19 מהדורות. באותה תקופה, יחד עם ייטס, הקימה את הארגון הלאומני L'Association Irlandaise, או "הליגה האירית".
קריירת משחק

משנת 1886 פיתחה גון קריירה במשחק, והייתה לשחקנית מוכרת ומוערכת בתיאטרון האירי, בעיקר בסביבות לאומניות. ב-1897 הצטרפה גון לייטס ופעילים אחרים בהתנגדות לחגיגות 60 שנה למלכותה של ויקטוריה. היא הייתה חלק מהקמת ופעולות תיאטרון אבי, שפעל לתחיית התרבות האירית, יחד עם ייטס. באפריל 1902 היא שיחקה את התפקיד הראשי במחזהו של ייטס, "קתלין ני הוליהאן, בו הדמות הראשית קתלין מודלה על גון. במחזה, קתלין, "זקנת אירלנד", מתאבלת על ארבעת מחוזותיה שאבדו לקולוניאליסטים הבריטים. בשנה זו הצטרפה גון לכנסייה הקתולית. כשייטס המשיך להציע לה בשנים אלו נישואים, היא סירבה לו לא רק כי לא הסכים להמיר דתו לקתוליות, אלא גם כי האמינה שאינו רדיקלי דיו, ושאהבתו הנכזבת אליה מיטיבה עם שירתו ואמנותו. כשייטס הכריז שהוא לא יכול להיות מאושר בלעדיה, היא ענתה לו: "הו כן, אתה מאושר, כי אתה יוצר שירה יפהפייה מתוך מה שאתה קורא לו אומללותך, ובזה אתה מאושר. נישואים יהיו עניין דל. על משוררים לא להינשא לעולם. העולם צריך להודות לי על כך שאיני נישאת לך."
נישואים

במסגרת פעילותה הלאומנית, גון הייתה נוסעת ברחבי אנגליה, ויילס, סקוטלנד וארצות הברית כדי לגייס כסף ולשכנע נגד השלטון הבריטי באירלנד. במהלך מסע הרצאות בארצות הברית היא פגשה את ג'ון מקברייד, פעיל אירי שנלחם במלחמת הבורים, שגם הוא סייר שם לגייס תמיכה למען אירלנד. ב-1903 השניים נישאו, למורת רוחם של הסובבים אותם: מקברייד בא מרקע של שמרנות כפרית, בעוד גון הייתה קוסמופוליטנית ובעלת רוח חופשית. היא לא הסכימה לאמץ אורח חיים של עקרת בית. השידוך לא מצא חן בעיני חבריה, וייטס במיוחד הזדעזע מבחירתה, והרגיש שהוא מאבד את המוזה שלו. הוא לעג למקברייד במכתביו ובשיריו.
נישואיה של גון למקברייד היו אסון. מקברייד היה שתיין כבד, והיה אלים כלפי גון כשהיה שיכור, ואף עלו האשמות שניסה לאנוס את איזולט, או שהתעלל בה מינית. לאחר שנולד בנם שון כעבור שנה, ב-1904, הזוג הסכים להיפרד. ב-1905 היא תבעה גירושין בצרפת, שם התגוררו מכיוון שמקברייד היה מבוקש באירלנד בשל השתתפותו במלחמת הבורים נגד בריטניה. הגירושין לא ניתנו, אך את המחלוקת לגבי חזקה על שון פתר בית המשפט בצו פרידה, שעל פיו גון קיבלה משמורת על שון, ומקברייד זכויות ביקור. אחרי מספר פעמים שביקר מקברייד, הוא חזר לאירלנד. כתוצאה מכך, גון נאלצה להדיר רגליה מאירלנד כמעט לחלוטין, מחשש שאביו ייקח אותו. היא גם דאגה לבריאותו הרופפת של שון, ולא רצתה להשאיר אותו לבד תקופות ארוכות. שון לא פגש שוב את אביו לעולם. בנוסף לסיבות אלה, היא גם נשפטה לרעה על ידי אירים רבים, שעל פי תפישתם הקתולית-שמרנית, עזיבתה את בעלה היה כשל מוסרי.
קומן נה מאן ומרידת חג הפסחא

ב-1914 קם ארגון הנשים הלאומני קומן נה מאן, שפעל כזרוע פארה-צבאי של ארגון המתנדבים האירים. הנשים אמצו מדים ירוקים, וסמל של רובה עם אותיות הארגון. מטרתן הייתה לקדם את שחרור אירלנד משליטה בריטית, והן התאמנו באימונים צבאיים לשם כך, בנוסף לפעולות כמו גיוס כספים והכשרה רפואית. חברות הארגון הבריחו נשק ותחמושת, וכן היו בהנהגה הלאומנית. מיד אחרי הקמת הארגון, איניניה נה הרין התמזגה אתו. גון עצמה הייתה בתקופה זו בעיקר בצרפת, אך היא תמכה בפעילות הארגון מרחוק: היה זה רעיון שלה לייצר שיתוף פעולה עם הצלב האדום האנגלי, וגם פעלה במישור הבינלאומי להכרה בארגון.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה גון בצרפת יחד עם הלנה מולוני, כי שון היה צריך לעבור ניתוח. אי אפשר היה אז לעבור בין המדינות, מכיוון שכל אמצעי התחבורה נוצלו לטובת המלחמה. בסופו של דבר הצליחה מולוני לשוב לדבלין, אך גון נשארה בפריז, שם פעלה כאחות סיעודית, יחד עם בתה איזולט, וטיפלה בחיילים פצועים. לשתיהן ניתנה דרגת סרן כדי שיוכלו לפעול יותר בחופשיות בבתי החולים הצבאיים ולעבור ממקום למקום.
בשל כך, היא הייתה בצרפת במהלך מרידת חג הפסחא ב-1916. היא שמעה רק שמועות על "מהומות" בדבלין, ומדי פעם שמו של בעלה, מקברייד, היה בין הידיעות הדלות. הוא היה בין מנהיגי ההתקוממות, וכשהמורדים הובסו, הוא הוצא להורג. גון חזרה לאירלנד ב-1917 עם בנה, שון. היא המשיכה בפעילותה הלאומנית, וב-1918, בעת שניהלה קמפיין נגד גיוס לצבא הבריטי, היא נעצרה יחד עם מספר גדול של פעילים למען עצמאות אירית, במסגרת מה שכונה "המזימה הגרמנית", טענה שעלתה נגד פעילים לאומנים במשך מלחמת העולם הראשונה, לפיה הם קושרים עם הגרמנים פעולות באירלנד, כדי להסיט כוחות בריטים מהמלחמה. מעבר למעצרים אלו, קיומה של מזימה כזו מעולם לא בוססה. היא נכלאה יחד עם הרוזנת מרקייביץ' וקתלין קלארק באנגלייה למשך שישה חודשים, על אף שלא הובאו נגדה האשמות פליליות. החיים בכלא הביאו להתדרדרות חדה בבריאותה של גון, והאנגלים, שלא רצו לייצר מרטירים למטרת השחרור מבריטניה, שחררו אותה בתנאי שלא תחזור לאירלנד, מה שהיא מיד עשתה.
מלחמת העצמאות ומלחמת האזרחים

לאחר שחרורה מהכלא, השקיעה גון את מאמציה למען רווחתם של אסירים פוליטיים ומשפחותיהם במהלך מלחמת העצמאות, באמצעות ארגון שהקימה בשם "הצלב הלבן". היא גם פעלה למען הפצועים, וסייעה בהתארגנות ומימון טיפולם. היא התבקשה לשמר ארכיון של עוולות שביצעו הבלאק אנד טאנס, כוחות צבאיים בריטיים, ולפרסמם. כתוצאה, פרצו יום אחד לביתה, שברו את חלונותיה, השחיתו את קירות הבית בכיתובים ובסמלים של גולגולות ועצמות, ושרפו את כל ניירותיה במדורה ענקית בחצר הבית.
ב-1921 היא יצאה נגד האמנה האנגלו-אירית, אך מיתנה את התנגדותה לנוכח תמיכתה בארתור גריפית', שהיה בעדה. אך כשהוא נפטר ב-1922, התנגדותה החריפה.
ב-1922, הקימה גון את ועדת נשים לשלום, במטרה לקדם דו-שיח ולמנוע את מלחמת האחים האירית. אך כשהלחימה החריפה והוכרז משטר צבאי, והיא ראתה כיצד פעילים רפובליקנים נעצרים ונכלאים ללא משפט על ידי רפובליקנים אחרים, היא הקימה את ליגת הנשים להגנת אסירים, אשר פעלה בשיתוף עם קומן נה מאן כדי לחקור מקרי כליאה, ולספק מזון וביגוד לאסירים ואסירות. אסירות רבות היו כלואות בבתי כלא של גברים, וחלק מהמחאה הייתה למען ביטחונן האישי. הפעילות פרסמו סיפורי כליאה ודיווחו על מקרי מוות, קיימו התכנסויות ומשמרות מחוץ לכותלי בתי הכלאה, ועסקו בשתדלנות למען האסירים וזכויותיהם. בתקופה זו, היא גם פעלה למען רווחת פליטים ממה שכינתה "הפוגרומים" שהתרחשו בבלפסט מצד "הכתומים", או הכוחות הפרוטסטנטים, נגד הקתולים.
אחרי קום ממשלת מדינת אירלנד החופשית, גון נשארה כדמות מרכזית בפוליטיקה האירית. ב-1932, לאחר יותר מארבעים שנים של פעילות, היא זכתה בכבוד מיוחד מצד המדינה. שנה זו הייתה שנה משמעותית בהיסטוריה האירית. הממשלה בראשותו של איימון דה ואלירה ביצעה את ההתנתקות המשמעותית ביותר מהבריטים שאירעה לפני קום הרפובליקה. דוגמה לשינויים שערך באופן חד צדדי באמנה הייתה ביטול שבועת האמונים לכתר אנגליה שכל פקיד אירי רשמי היה מחויב לשאת. בהתחלה, גון תמכה במעשיו של דה ואלירה, אך עד מהרה החליטה שאין הוא מרחיק לכת מספיק, ופתחה בהתנגדות ציבורית אליו, זאת למרות תפקידו של בנה, שון, כמזכירו של ראש הממשלה, ותמיכתו בו במהלך הבחירות. מאידך, דה ואלירה התחיל לשחרר אסירים פוליטיים ביוזמתו, והיא מיתנה בהתאם את פעילותה.
בין 1922 ו-1923, שוב פרצו לביתה, והיא נעצרה פעמיים, בפעם השנייה יחד עם בתה איזולט, כחלק ממבצע "נקיון" נגד מתנגדי האמנה, ובעיקר פעילי שין פיין, אשר משרדיה נפרצו גם כן. מעצרה זה נהיה מפורסם, שכן התירו לה להביא איתה את כלבה, ווזו-ווזו, והיא הייתה מתהלכת עמו מול תאי האסירות האחרות ומרוממת את רוחן. כשהיא שוחררה מהכלא, היא חזרה מיד לפעילותה מחוץ לחומותיו.
קום הרפובליקה

ב-1949 הסתיים תהליך ההתנתקות מבריטניה, וביום השנה למרידת הפסחא, הכריזה אירלנד על עצמה כרפובליקה עצמאית. גון הייתה אחת הפעילות הרפובליקניות שזכו לכבוד בטקסי הקמת הרפובליקה, בהם נכחה יחד עם בנה, שהיה כבר לדמות מרכזית בפוליטיקה האירית. שון מקברייד היה גם בין המייסדים של אמנסטי אינטרנשיונל, וזכה בפרס נובל בשנת 1974.
גון הייתה אחת מאחרונות הדור שלה, ועל אף בריאותה המתדרדרת, פעלה לשימור סיפור המאבק על אירלנד: היא כתבה את האוטוביוגרפיה שלה, A Servant of the Queen, ב-1938, והרבתה להתראיין, גם לטובת ערוצים רשמיים כמו לשכת ההיסטוריה הצבאית של אירלנד. כותרת ספרה, "משרתת של המלכה" היא התייחסות בעלת משמעות כפולה, למלכת אירלנד המיתולוגית קתלין ני הוליאן, אותה ראתה גון בחיזיון, ובמשמעות האירונית כפעילה רפובליקנית, כדחייה של המלכות הבריטית. בראיון משנת 1949, לכתוב קום הרפובליקה, היא מחתה נגד האנטי-פמיניזם, כפי שקראה לו, של התנועה הרפובליקנית של המאה ה-19, ושיבחה את הנשים שהקימו את איניניה נה הרין לא רק כפעילות מסורות למען אירלנד, אלא כמי שעשו כך כנגד לחצים חברתיים והדרה מכוונת מארגונים בראשות גברים, ויצאה בקריאה לבל תישכח תרומתן, ולצעירות אירלנד של המאה ה-20 לעשות כדוגמתן.
ב-27 באפריל 1953, בגיל 86, נפטרה גון בביתה, כשבתה איזולט, בנה שון, ואשתו לצדה. היא נקברה בבית הקברות גלאסנווין.
באוטוביוגרפיה שלה כתבה גון: ”תמיד שנאתי מלחמה ואני מטבעי פציפיסטית, אך אלו האנגלים שכופים עלינו מלחמה, והעקרון הראשון של מלחמה זה להרוג את האויב.”
המוזה של ייטס

רבים משיריו של ייטס נכתבו עליה, או בהשראתה, או שהיא מוזכרת בהם. גם את המחזות "הרוזנת קתלין" ו"קתלין ני הוליהאן" הוא כתב עליה. השיר Aedh wishes for the Cloths of Heaven מסתיים בשורה אודותיה:
I have spread my dreams under your feet; 
 Tread softly because you tread on my dreams.
מעטים המשוררים ששיבחו אישה באותה מידה שייטס שיבח את גון. בספר שיריו השני, היא הייתה "הוורד", "הלנה מטרויה", "לדה", "קתלין ני הוליהאן", "אתנה", ו"דירדרה" (Deirdre), גיבורת המיתולוגיה האירית.
Why should I blame her that she filled my days 
 With misery, or that she would of late 
 Have taught to ignorant men most violent ways 
 Or hurled the little streets upon the great. 

Had they but courage equal to desire?

What could have made her peaceful with a mind

That nobleness made simple as a fire,

With beauty like a tightened bow, a kind

That is not natural in an age like this,

Being high and solitary and most stern?

Why, what could she have done, being what she is?

Was there another Troy for her to burn?

('No second Troy', 1916)
אחרי מותו של בנה ז'ורז', היא כתב את השיר On a Child's Death. ייטס היה סבור שהילד היה מאומץ, שכן יחסיה עם מילוויי היו סודיים.
לקריאה נוספת

Cardozo, Nancy, (1979) Maud Gonne London, Victor Gollancz
Coxhead, Elizabeth,(1985) Daughters of Erin, Gerrard's Cross, Colin Smythe Ltd, p. 19-77.
Fallon, Charlotte, Republican Hunger Strikers during the Irish Civil War and its Immediate Aftermath, MA Thesis, University College Dublin 1980.
Fallon, C, 'Civil War Hungerstrikes: Women and Men', Eire, Vol 22, 1987.
Levenson, Samuel, (1977) Maud Gonne London, Cassell & Co Ltd
Ward, Margaret, (1990), Maud Gonne California, Pandora.
הערות שוליים

1 2  Maud Gonne MacBride, Irish Studies, SUNY Geneseo
↑  Schofield, Hugh (31 בינואר 2015). "Ireland's heroine who had sex in her baby's tomb". BBC. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Maud Gonne & Seán MacBride, Irish Paris
1 2 3 4  Witness Statement of Maud Gonne, Bureau of Military History
↑  Ward, Margaret (1990). Maud Gonne, Ireland's Joan of Arc. London: Pandora. p. 83. ISBN 0044405839.
↑  "Bean na hEireann: A Most Seditious Lot: The Feminist Press 1896-1916", Tom Stokes, The Irish Republic, March 2, 2012
1 2  Maude Gonne MacBride, Glasnevin Trust
↑  James Connolly, A Full Life: A Biography of Ireland’s Renowned Trade Unionist and Leader of the 1916 Easter Rising, Donal Nevin, Gill & Macmillan Ltd, 2005
↑  Jeffares, A. Norman (1988). W. B. Yeats, a new biography. London and New York: Continuum. p. 102.
↑  W. B. Yeats: Vain, Glorious, Lout by Anthony J. Jordan. Westport Books 2003, pp. 139–153, Willie Yeats & The Gonne MacBrides by Anthony J. Jordan, Westport Books 1997, pp. 83–88
↑  John MacBride: 16 Lives, Donal Fallon, The O'Brien Press, 12 Oct 2015
↑  The Yeats Gonne-MacBride Triangle by Anthony J. Jordan, Westport Books 2000 pp. 13–141
↑  Jordan, Anthony J. (2000). The Yeats-Gonne-MacBride triangle. Westport. pp. ?. ISBN 978-0-9524447-4-9.
↑  McCoole, p.30 cites Barry Delany, 'Cumann na mBan', William Fitzgerald (ed.) "The Voice of Ireland", London, Virtue & Co Ltd, p.162.
↑  Maud Gonne: The 'Irish Joan of Arc', The Wild Geese, June 17, 2015
↑  Irish girls of today, don’t be flappers, Bowman Saturday, RTÉ, 2 June 2001
↑  Maud Gonne, Encyclopedia of World Biography.
↑  Gonne, Maud; Jeffares, A. Norman; White, Anna MacBride (1995). The autobiography of Maud Gonne : a servant of the queen. Chicago: University of Chicago Press. p. 115. ISBN 978-0-226-30252-2.
↑  "Monologue about Yeats and his muse set to open at Epsom Playhouse". Epsom Guardian. 4 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pratt, Linda Ray (Summer 1983). "Maud Gonne: "Strange Harmonies Amid Discord"". Biography, University of Hawai'i Press. 6 (3): 189–208. JSTOR 23539184.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264856605171  BnF: cb12317823q (data)  CiNii: DA07333249  GND: 11905972X  ISNI: 0000 0001 0885 0104  LCCN: n79034827  NDL: 001199257  NLA: 35470267  NTA: 070110859  SNAC: w6d904gk  SUDOC: 032050488  Trove: 964668  VIAF: 32066208   WorldCat (עם VIAF): 32066208 
מוד גון
מוד גון, סביבות 1900
צילום מפריז, 1896, המוקדש לאדמונד הארווי, שיהיה יחד עם גון פעיל למען זכות בחירה לנשים
מוד גון עם פעילי רווחה בדבלין, 1922
מצבתה של גון בבית הקברות גלאסנווין
מריה פרננדה אספינוסה

| --- | --- |

 לידה:  7 בספטמבר 1964 (בת 60) סלמנקה, ספרד 
 מדינה:  אקוודור 
 מקום מגורים:  ניו יורק 
 השכלה:  Pontificia Universidad Católica del Ecuador  הפקולטה למדעי החברה באמריקה הלטינית 
 מעסיק:  האומות המאוחדות 
 תפקיד:  Minister of National Defence (28 בנובמבר 2012–23 בספטמבר 2014)  Minister of Foreign Affairs of Ecuador (24 במאי 2017–11 ביוני 2018)  נשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות (5 בספטמבר 2018–17 בספטמבר 2019)  Minister of Foreign Affairs of Ecuador (15 בינואר 2007–7 בדצמבר 2007)  שגרירה לאו"ם 
 מפלגה:  ADN 
 בן או בת זוג:  Eduardo Mangas 
 פרסים והוקרה:  100 נשים (BBC) (2019)  אביר הצלב הגדול של השמש של פרו  Sir Brian Urquhart Award 
 חתימה:   
 
מריה פרננדה אספינוסה (בספרדית: María Fernanda Espinosa; נולדה ב-7 בספטמבר 1964) היא פוליטיקאית ודיפלומטית אקוודורית. לצד הקריירה הפוליטית שלה, אספינוסה היא גם משוררת ומסאית.
ביוגרפיה

נולדה ב-7 בספטמבר בסלמנקה במערב ספרד בזמן שהוריה שהו בעיר. היא שולטת בצרפתית ובאנגלית ובעלת ידע בפורטוגזית. בעלת תואר שני במדעי החברה. יש לה גם תואר ראשון באנתרופולוגיה ובמדע המדינה.
בשנת 2007 כיהנה כשרת המסחר. בין תפקידיה הרבים שימשה אספינוסה כשרת החוץ של ארצה, במשרתה זו התבטאה כנגד נוכחות בסיסים צבאיים של צבא ארצות הברית על אדמת אקוודור. היא שימשה כנציגה הקבועה של אקוודור באו"ם ומאז 2012 היא כיהנה כשרה לביטחון לאומי של אקוודור. בתפקיד זה היהא הייתה עד לשנת 2014 כאשר במקומה מונה פרננדו קואבה. בשנת 2014 היא מונתה לנציגת המדינה באו"ם וכהנה בתפקיד עד לשנת 2017. בשנה זו היא מונתה בפעם השנייה לתפקיד שרת החוץ. מריה פרננדה אספינוסה סיימה כהונה זו בשנת 2019.
מלקולם בארט

| --- | --- |

בארט בכנס קומיק קון בסן דייגו, 2017
 לידה:  22 באפריל 1980 (בן 44) ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק
 פרסים והוקרה:  Ovation Awards 
 פרופיל ב-IMDb
 
מלקולם בארט (באנגלית: Malcolm Barrett; נולד ב-22 באפריל 1980) הוא שחקן אמריקאי. את פרסומו הראשון קיבל כשגילם את ד"ר לם יואיט בסיטקום "אי אפשר בלי טד" (2009–2010) של רשת ABC, ולאחר מכן התפרסם מתפקידו בתור רופוס קרלין בסדרה "טיימלס" (2016–2018) ברשת NBC ובשל הופעתו בתור הובר בסדרה העל-טבעית "פריצ'ר" (2017–2018) מבית רשת AMC. גילם גם את סת' ריד בסדרת גיבורי העל "הבנים" (2019–2022) ואת האמרגן טד וייט (אנ') בסדרה "גאון" (2021) של נשיונל ג'יאוגרפיק.
ביוגרפיה

בארט נולד וגדל בברוקלין, ניו-יורק. ב-1998 הוא סיים את לימודיו בתיכון סטייווסנט (אנ') באיסט וילג', מנהטן לצד השחקן בילי אייכנר. ב-2002 סיים לימודי תואר ראשון בבית הספר לאמנויות ע"ש טיש (אנ') באוניברסיטת ניו יורק.