stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכלאנג'לו צ'רקואוצי
סצנות ז'אנר

בציורי הז'אנר שלו צ'רקואוצי מציג את נאמנותו לסגנון הבמבוצ'יאנטי – חבורת הציירים ההולנדים והפלמים סביב פיטר ואן לאר ויאן מיל שפיתחו סגנון חדש ברומא. העבירו לשם מסורת ציור שנטועה בצפון אירופה של ציור הז'אנר. תרומתו החשובה של הבמבוצ'אנטי הייתה ההיכרות של הציור הרומאי עם נושאים חדשים הנגזרים מציורי ז'אנר פלמיים והולנדים הכוללים "כייסים, חבורות שיכורים וגרגרנים, מעשנים רעועים ונושאים 'קודרים' אחרים."
בתקופה המוקדמת שלו הראה צ'רקואוצי את שליטתו בסגנון של פיטר ואן לאר במידת הקומפקטית שלו, דמויות האנטי־גיבור, ואפקטים יפים של אור–צל דרמטיים. בעבודות אלה צ'רקואוצי תיעד את חייו הפשוטים של העם הרומי, בין חורבותיו, במסבאותיו ובמריבותיו. לעיתים קרובות הוא צייר את המקומות ברומא ובאזור קמפניה. צ'רקואוצי לא היה חסיד נלהב של סגנונות פלמיים והולנדים אלה ונבדל מהם בדגש ששם על אלמנטים עלילתיים ואנקדוטיים. הוא הציג גם דמויות בעלות מעמד חברתי גבוה יותר, נטייה שנמצאה גם בעבודתו של יאן מיאל בשנות ה -40 וה -1650.  הציורים ״המסיבה״ ו״גן עם אמנים״ של צ'רקואוצי מציגים מאפיינים של החבורה ההולנדית בטבעיותם ובפורמט הקטן שלהן. עם זאת, במקום תיאור אורח חיים פשוט, הוא מתאר קבוצות של גברים ונשים לבושים אלגנטי. אלה כוללים את האמן עצמו, הרופא שלו וינצ'נזו נרי וחברים אחרים העוסקים בשיחה ובמשחקים.
ההשקפה ההיסטורית המסורתית בתולדות האמנות הייתה כי סגנון הבמבוצ'אנטי הציע מבט ריאליסטי - "דיוקן אמיתי של רומא והחיים העממיים שלה, ללא שינוי" כפי שראה זאת האמן. עם זאת, בני דורם לא ראו בדרך כלל את הבמבוצ'אנטי כריאליסטים. השקפה אלטרנטיבית לאמנות הבמבוצ'אנטי היא שעבודותיהם מהוות אלגוריות מורכבות המספקות פרשנות לאמנות קלאסית במטרה להביא את המתבונן להגות רעיונות נשגבים. לפיכך הם עומדים במסורת ארוכה של פרדוקס, בה נושאים עממיים או וולגריים היו הכלי להעברת משמעויות פילוסופיות חשובות.
בעוד סגנון הציור שלו נתקל בבוז גלוי על ידי ציירים איטלקים, הם בכל זאת התקבלו לאקדמיה דה סנט לוקה ברומא. זאת הייתה העמותה היוקרתית של אמנים מובילים ברומא. שצ'רקואוצי וואן לאר התקבלו שניהם אליה. צ'רקואוצי אפילו נכנס לאקדמיה בשנת 1634 כשהיה רק בן 30. אי־אהבתם של אמנים אחרים לבמבוצ'אנטי הוסברה בכך שהם ייצרו ציורים שהיו לעיתים קרובות "זולים יותר" בעיניהם, ובכך היוו תחרות חזקה עבור ציירים "רציניים", במיוחד בסוף שנות ה-50–1640 כאשר המצב הכלכלי היה בשפל. בניגוד למה שהאמנים האחרים האמינו, הבמוצ'אנטי המצליחים ביותר כמו צ'רקואוצי הצליחו למעשה לקבל מחירים גבוהים עבור עבודותיהם.
ציורי טבע דומם

צ'רקואוצי צייר ציורי טבע דומם לאורך הקריירה שלו. ציורי טבע דומם המוקדמים שלו חיקו את יצירתו של פייטרו פאולו בונצי, מומחה לסוגה זו. הוא צייר פירות מגוונים, בסגנון ריאליזם שהראה את השפעתו של קאראווג'ו. הוא התחיל לחבר ציור גדול של דומם הכולל דמויות בגודל טבעי.
דוגמאות לציורי טבע דומם הם הנערים קוטפים פרי (1640–1645) וקטיף הרימונים (אחרי 1640), המתארים שניהם צעיר ואישה צעירה בבוסתן, והאיש מציע לאישה היושבת חתיכת פרי. הדמויות מראות בבירור את השפעתה של הגישה הטבעית של קאראווג'ו. הביטוי המעוות במקצת של דמות הצעיר, פלג גופו העירום והחולצה הלבנה הפתוחה, מזכירים יצירות מוקדמות מסוימות של קראוואג'ו, במיוחד העיבוד המעולה של עלי הגפן והענבים "סל הפירות". עם זאת, שפע הדלועים, הרימון הפתוח ונוכחות נוף שבקושי נראית ברקע מצביעים על שלב מתקדם יותר בהתפתחות הז'אנר ומראים השפעות בארוקיות מלאות.
הנושא של קטיף הפרי והצעתו לצעירה היה שכיח כבר במאה ה־16 בארצות השפלה. ב"קטיף הרימונים" הצעיר מציע רימון לנשים צעירות. הרימון היה במשך מאות שנים סמל לפוריות ושפע, ללא ספק בגלל הזרעים הרבים שהוא מכיל. המשמעות הארוטית של הקומפוזיציה מעידה על ידי העובדה שהפירות המוצעים עומדים להתפוצץ ועל ידי המבט האוהב שהאישה מפנה כלפי הגבר.
הוא זכה להצלחה ניכרת עם ציורי טבע הדומם שלו, המופיעים לעיתים קרובות במכירות של המאה ה -17 וה -18.
שיתופי פעולה

צ'רקואוצי שיתף פעולה לעיתים תכופות עם ציירי נוף ואדריכלות שונים. אלה כללו שיתופי פעולה עם הציירים האדריכליים ויוויאנו קודאצי (החל משנות ה-1630) וצייר הנוף אנג'לוצ'יו. צ'רקואוצי וקודצי הפכו למשתפי פעולה תכופים. מכיוון שהקומפוזיציות של קודאצי תיארו בדרך כלל חורבות ומונומנטים עתיקים, שיתוף הפעולה גרם כנראה לצ'רקואוצי להתרחק מייצוג אנקדוטות של החיים הכפריים לנושאים מפוארים ואקזוטיים יותר. בשנת 1657 שיתפו שני האמנים פעולה עבור הקרדינל פלביו צ'יג'י, אחד מפטרוני האמנות החשובים בתקופתו. חלק מהבדים שיצרו לקרדינל קיג'י טיפלו בתוכן המקורי. למשל, קומפוזיציה שכונתה "אמבטיית נשים" מייצגת ציורי פנים של מבנה רנסאנסי נאה, בו מוצגות נשים רבות עירומות בבריכות שקועות, אולי נושא מפתיע עבור הקרדינל.
צ'רקואוצי שיתף פעולה עם ויויאנו קודאצי בשנת 1648 בציור המתאר את מרד מסניאלו. עבודה זו עוסקת במרד האנטי ספרדי שהתרחש ב־7 ביולי 1647 בפיאצה דל מרסאטו בנאפולי בתמיכת צרפת. צ'רקואוצי עיצב בתפיסתו את האירוע בפרספקטיבה נופית ומאתגרת. הוא השתמש בצורה מבריקה בסגנון הבמבוציאטני הטבעי כדי לייצר תיאור קומי-הרואי של המרד. הוא תיאר פרסקו היסטורי מלא חיים בזעיר אנפין של כיכר העיר, תושבים זועמים, וחיות מוקפים כולם על ידי הנוף הרחב של העיר הנפתחת אל הווזוב . האירועים השונים שהתרחשו במהלך המרד מתוארים בפנורמה יחידה זו. מנהיג המרד מופיע על סוס בחלק הקדמי של הציור.
צ'רקואוצי התייחס למרד האנטי ספרדי שהיה אירוע חשוב מאוד במאזן הכוחות של אירופה, באופן די אובייקטיבי אף על פי שבדרך כלל התייחס אליו כפרו ספרדי. היצירה הוזמנה למעשה על ידי ברנרדינו ספאדה, קרדינל פרו-צרפתי. צ'רקואוצי, שצייר ז'אנר וסצנות קרב, היה בחירה הגיונית עבור הקרדינל.
המרד ההיסטורי נחשב עדיין ל'חדשות" בזמן שהקרדינל הזמין את הציור. מסניאלו מיוצג לא כל כך כגיבור, ואפילו לא כגיבור קומיקס, אלא כסוג של ילד פלא, שהשיג השגים מדהימים. מסניאלו, הדייג שהפך למלך, היה באופן דומה סטייה במהלך הרגיל של האירועים האנושיים, ולכן היה ראוי לייצוג כזה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  David A. Levine. "Cerquozzi, Michelangelo." Grove Art Online. Oxford Art Online. Oxford University Press. Web. 6 July 2016
1 2 3 4 5  Giuseppe Scavizzi, Michelangelo Cerquozzi, detto Michelangelo delle Battaglie at Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 23 (1979) (in Italian)
1 2  Laura Bartoni, Le vie degli artisti : residenze e botteghe nella Roma barocca dai registri di Sant'Andrea delle Fratte, 1650-1699, Edizioni Nuova cultura, Rome, 2012, page 412-413 (in Italian)
↑  Michelangelo Cerquozzi at Hadrianus
1 2 3  Haskell, Francis (1993). Patrons and Painters: Art and Society in Baroque Italy. 1980. Yale University Press. pp. 135–141.
↑  Loredana Lorizzo, Un nuovo inventario dei beni di Michelangelo Cerquozzi stimato da Mario de' fiori, in RIVISTA D'ARTE, Vol. I, serie quinta, 2011, pp. 283-311 (in Italian)
↑  Michelangelo Cerquozzi, called Michelangelo delle Battaglie (Rome 1602 - 1660), The Rehearsal, or A Scene from the Commedia dell'Arte at Galerie Canesso
↑  Alessandro Zuccari, Michelangelo Cerquozzi, nicknamed Michelangelo delle battaglie at Banca d'Italia
↑  Marco Chiarini, The Thirty Years' War and its Influence on Battle Painting in Italy in the Seventeenth and Eighteenth Centuries at the Westfälisches Landesmuseum für Kunst und Kulturgeschichte
1 2  David A. Levine (December 1988). The Roman Limekilns of the Bamboccianti. The Art Bulletin (College Art Association) 70 (4): 569–589
↑  Ludovica Trezzani. "Miel, Jan." Grove Art Online. Oxford Art Online. Oxford University Press. Web. 6 July 2016
↑  Michelangelo Cerquozzi, Niños cogiendo fruta, at the Prado Museum (in Spanish)
↑  Michelangelo Cerquozzi, Harvest of pomegranates at the Museum Boijmans Van Beuningen
↑  The Revolt of Masaniello Archived 2006-10-17 at the Wayback Machine at the Borghese Gallery (in Italian)
1 2  Wendy Wassyng Roworth, The Evolution of History Painting: Masaniello's Revolt and Other Disasters in Seventeenth-Century Naples, The Art Bulletin, Vol. 75, No. 2 (Jun., 1993), pp. 219-234
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14880929z (data)  GND: 136667031  ICCU: BVEV139500  ISNI: 0000 0000 7104 5194  KulturNav: 1d3744a7-3281-401b-924c-8edfcb948b2c  RKD: 16155  SNAC: w6r008db  ULAN: 500007713  VcBA: 495/359564  VIAF: 80973000   WorldCat (עם VIAF): 80973000 
מיכלאנג'לו צ'רקואוצי, החזרה על ההצגה, 1630-40
מיכלאנג'לו, צ'רקואוצי, מסיבת גן עם אומנים רומיים, 1620/1640
מיכלאנג'לו צ'רקואוצי, נערים קוטפים ענבים,1640-5
מיכלאנג'לו צ'רקואוצי, טבע דומם, 1620/1660
אוגאנסון

דיאגרמת האלקטרונים של אוגאנסון
אוגאנסון (Oganesson; ידוע גם בשם eka-radon או אוּנוּנְאוֹקְטְיוּם) הוא יסוד מלאכותי שסמלו הכימי Og ומספרו האטומי 118. זהו היסוד הכבד ביותר הידוע לאדם. שמו הזמני היה אונונאוקטיום, וסמלו הכימי הזמני היה Uuo. היסוד ה-15 בסדרת היסודות העל-כבדים וה-26 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים. בנובמבר 2016 הכריז ה-IUPAC כי שמו יהיה אוגאנסון (Oganesson) וסימונו Og.
היסטוריה

ב-7 ביוני 1999 טענו מדענים מהמעבדה הלאומית לורנס ברקלי כי יצרו את יסודות 116 ו-118. המדענים טענו כי יצרו את האיזוטופ 297Og ונייטרון חופשי על ידי הפצצת יוני 86Kr ב-208Pb במאיץ חלקיקים.
מההפצצה נוצרו 3 אטומי אונונאוקטיום לאחר 11 ימי ניסויים.
בנוסף לכך טענו המדענים כי ניתן ליצור 294Og על ידי הפצצת 249Cf ב-48Ca תוך פליטת 3 נייטרונים חופשיים. המדענים ניסו לשחזר את הניסוי כדי לאמת את התגלית. גם מעבדות שונות ניסו לשחזר זאת אך ללא הצלחה, ולא נמצאה כל עדות ליסוד אוגאנסון.

ביוני 2002 הכריז מנהל מעבדת לורנס ברקלי כי התביעה לגילוים של יסודות 116 ו-118 התבססה על מידע מזויף או שגוי על ידי מנהל הדוחות ויקטור נינוב.
ב-10 באוקטובר 2006 חזרו המדענים על הניסוי במטרה לאמת את התגלית שלטענתם נכונה, ולבסוף פרסמה קבוצת מדענים מן המכון המאוחד למחקר גרעיני בעיר דובנה שברוסיה, יחד עם מדענים מהמעבדה הלאומית לורנס ליברמור באוניברסיטת קליפורניה, שהם יצרו בהצלחה את היסוד 294Og ו-3 נייטרונים חופשיים. היסוד נוצר על ידי הפצצת 249Cf ביוני 48Ca במאיץ חלקיקים מעגלי מסוג ציקלוטרון. המטרה העשויה מקליפורניום הופצצה בכ-16×1018 יוני סידן במשך 1,080 שעות ולבסוף נוצרו 3 אטומי אוגאנסון. היסוד לא נצפה ישירות, אלא על ידי זיהוי שני תוצרים של הדעיכה שלו - 290Lv ו- 291Lv. לאיזוטופ 294 נצפה זמן דעיכה של 0.89 מילישניות. בסוף שנת 2015 הכיר האיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית ביסוד זה כיסוד חדש.
שם

קבוצת המדענים האמריקאים שעבדה במעבדה הלאומית לורנס ברקלי התכוונה לקרוא ליסוד 118 "גיורסיום" (Ghiorsium) על שם המדען אלברט גיורסו.
השם הזמני שניתן ליסוד היה אונונאוקטיום, עם הסימון Uuo. השם הזמני, כמו בשמות זמניים של יסודות על כבדים אחרים, נבע מהמספר האטומי שלו. ביוני 2016, הכריז ה-IUPAC כי השם הוא אוגאנסון (Oganesson) והסימון Og. השם ניתן כדי להוקיר את פרופסור יורי אוגאנסיאן, על תרומתו הנכבדת לגילוי היסודות הכבדים ביותר. בנוסף, הצוותים במכון המשותף למחקר גרעיני בדובנה ברוסיה והצוותים במעבדת המחקר הלאומית באוק רידג', טנסי, כובדו בשמות היסודות מוסקוביום וטנסין.
לאחר תקופת המתנה של חצי שנה, ב-28 בנובמבר 2016, אושר השם רשמית.
תכונות והשערות

אוגאנסון משוער כגז האציל הראשון שנוצר בצורה מלאכותית[דרוש מקור].
אוגאנסון צפוי להיות גז המגיב בצורה טובה יותר מקסנון ורדון.
כנראה יתרכב בצורה טובה יותר ויציבה לתרכובות חמצן (OgO3) כלור ופלואור.
במקרה שאוגאנסון מצוי בטבע, קיומו הוא במחצבי מינרלים חמצניים כתרכובת בצורה מוצקה ולא כגז.
ראו גם

ליברמוריום
הערות שוליים

↑  Oganessian, Yu. Ts., Utyonkov, V.K.; Lobanov, Yu.V.; Abdullin, F.Sh.; Polyakov, A.N.; Sagaidak, R.N.; Shirokovsky, I.V.; Tsyganov, Yu.S.; Voinov, Yu.S.; Gulbekian, G.G.; Bogomolov, S.L.; B. N. Gikal, A. N. Mezentsev, S. Iliev; Subbotin, V.G.; Sukhov, A.M.; Subotic, K; Zagrebaev, V.I.; Vostokin, G.K.; Itkis, M. G.; Moody, K.J; Patin, J.B.; Shaughnessy, D.A.; Stoyer, M.A.; Stoyer, N.J.; Wilk, P.A.; Kenneally, J.M.; Landrum, J.H.; Wild, J.H.; and Lougheed, R.W. (2006-10-09). "Synthesis of the isotopes of elements 118 and 116 in the 249Cf and 245Cm+48Ca fusion reactions",
Physical Review C 74 (4): 044602,DOI:10.1103/PhysRevC.74.044602
↑  Four chemical elements added to periodic table, Nature News & Comment
↑  IUPAC מכריז על ארבעת השמות ניהוניום, מוסקוביום, טנסין, אוגאנסון מתאריך 8 ביוני 2016
↑  IUPAC מכריז על שמות היסודות 113, 115, 117, 118
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012430914005171  LCCN: sh2012003545
ג'יימס דין

| --- | --- |

דין בתצלום לקידום הסרט "מרד הנעורים", 1955
 לידה:  8 בפברואר 1931 מאריון, אינדיאנה, ארצות הברית
 נהרג:  30 בספטמבר 1955 (בגיל 24) טשואלאם(אנ'), קליפורניה,, ארצות הברית
 מקום קבורה:  Park Cemetery 
 שם לידה:  James Byron Dean
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1950–1955 (כ־5 שנים)
 מקום לימודים:  מכללת סנטה מוניקה  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  בית הספר לתאטרון, סרטים וטלוויזיה של UCLA  Fairmount Public School 
 פרסים והוקרה:  פרס הנרייטה (1956)  פרס עולם התיאטרון (1954)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 האתר הרשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ג'יימס ביירון דין (באנגלית: James Byron Dean;‏ 8 בפברואר 1931 – 30 בספטמבר 1955) היה שחקן קולנוע אמריקאי. דין, עם חלוף הזמן, הפך לאייקון תרבותי של התפכחות בגיל ההתבגרות, כפי שבא לידי ביטוי בכותרת של הסרט המפורסם ביותר שלו "מרד הנעורים". דין היה האדם הראשון שקיבל לאחר מותו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ביוגרפיה

ג'יימס ביירון דין נולד במריון, אינדיאנה שבארצות הברית. כ-6 שנים לאחר שאביו וינטון דין עזב את פרנסתו כחקלאי, כדי להיות טכנאי שיניים, עברה המשפחה לסנטה מוניקה שבקליפורניה. ב-1940 מתה אמו מילדרד מארי וילסון ממחלת הסרטן. לאחר-מכן, אביו שלח אותו לגור בחיק דודו ודודתו בחווה בפיירמאונט שבאינדיאנה, שם גדל דין בביתם כנוצרי-קווייקרי. היה דין חבר בקבוצות הבייסבול והכדורסל של בית הספר התיכון בו התחנך, וכן למד דרמה ודיבייט.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים ב-1949, הוא עבר בחזרה לקליפורניה כדי לגור עם אביו ואמו-החורגת.
החל ללמוד במכללת סנטה מוניקה, אך בינואר 1951 דין נשר מהלימודים ועבר לניו יורק כדי לפתח קריירת משחק. שם למד בבית הספר למשחק "אולפן השחקנים".
קריירה

דין התחיל את קריירת המשחק המקצועית שלו בסרטון פרסומת למשקאות פפסי.
הבמאי איליה קאזאן חיפש שחקן חדש וצעיר לתפקיד הסרט "קדמת עדן". דין ופול ניומן היו שני המועמדים הסופיים לתפקיד, ולאחר מבחן בד בניו יורק, נבחר דין. ב-8 במרץ 1954 עזב דין את ניו יורק ונסע ללוס אנג'לס כדי להתחיל את צילומי הסרט שהתבסס על ספרו הקלאסי של ג'ון סטיינבק. דין, בהופעתו העוצמתית והאמוציונלית, הצליח להציג את הסיפור של סטיינבק באופן הראוי ששמר על רוח הספר. על תפקיד זה קיבל פרס גלובוס הזהב על הישג מיוחד בקולנוע, והיה מועמד לפרס אוסקר.
סרטו השני, "מרד הנעורים", של הבמאי ניקולס ריי, היה לסרט הקולנוע הראשון שדיבר על הנוער ועל מצוקותיו. בסרט זה גילם דין שוב את תפקיד המורד הצעיר שובר המוסכמות שאפיין אותו מאוד. סרט זה היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר ובהם לשני שחקני המשנה, אך לא לדין עצמו. רבים באקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה סברו שבעתיד יפתח דין קריירה משגשגת על המסך הגדול, בדומה לזו של השחקן ההוליוודי פול ניומן. סרט זה יצא לאקרנים בארצות הברית כחודשיים לאחר מותו של דין, דבר שתרם להצלחת הסרט ולהפיכתו לסרט קאלט, ואת דין לסמל מין ולמיתוס.
סרטו השלישי והאחרון היה "ענק", סרטו רחב היריעה של הבמאי זוכה האוסקר ג'ורג' סטיבנס. בסרט זה גילם דין דמות קאובוי, שמזכירה רק במעט את שני תפקידיו הקודמים בקולנוע. הסרט היה מועמד ל-10 פרסי אוסקר, כשדין מועמד פעם נוספת. לקראת סיום צילומי הסרט נהרג דין (במציאות), כך שהסצנות בהן הוא מככב הן, למעשה, החודשים האחרונים של חייו. על מנת להשלים את הסרט השתמשו האולפנים בכפילים ובחקיין שחיקה את קולו של דין. הסרט יצא לאקרנים ב-1956, לאחר מותו.
ב-30 בספטמבר 1955, דין נהרג בתאונת דרכים בין רכבו לזה של אחר בעת שהגיח לצומת שבעיירה קטנה בקליפורניה שבארצות הברית. דין מת כערירי בגיל 24.
חיים אישיים

בשנת 2006 פרסם התסריטאי ויליאם באסט ספר, ובו הודה שהיה לא רק שותפו לדירה של דין בלוס אנג'לס ובניו יורק אלא שבין השניים התנהל קשר רומנטי ומיני. בספר הזכיר באסט גם מערכות יחסים אחרות שניהל דין עם גברים, ביניהם שחקן הקולנוע המוערך ומושא הערצתו של דין, השחקן מרלון ברנדו. אורח חייו והעדפותיו המיניות של דין נחשפו לציבור רק לאחר מותו. הוא לא גויס לצבא האמריקאי בטענה שהוא הומוסקסואל, אבל האולפנים שהעסיקו אותו פרסמו ידיעות על רומנים שניהל עם שחקניות צעירות שונות.
פילמוגרפיה

1951 - Fixed Bayonets
1952 - Sailor Beware
1952 - Has Anybody Seen My Gal?
1953 - Trouble Along the Way
1955 – קדמת עדן
1955 – מרד הנעורים
1956 - ענק
הערות שוליים

↑  {{{מחבר}}}, Holywood, Christopher (1562–1616), Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2018-02-06
↑  נירית אנדרמן, סרט חדש על זהותו הביסקסואלית של ג'יימס דין, באתר הארץ, 5 ביוני 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260238905171  PLWABN: 9810592119905606  BIBSYS: 90156386  BNE: XX966645  BnF: cb12224732q (data)  CANTIC: a11731278  GND: 118524143  ISNI: 0000 0001 2133 5211  LCCN: n50040427  MusicBrainz: ff2d8be4-5277-4c7d-b731-c617fbd40060  NDL: 00620568  NKC: ola2002159238  NLA: 35225897  NLG: 98956  NLK: KAC200509952  NTA: 071340203  SELIBR: 243066  SNAC: w61z5sx9  SUDOC: 027318907  Trove: 872708  VIAF: 54199008   WorldCat (עם VIAF): 54199008 
דין, 1953
מריה דמיטריינקו

מריה דמיטריינקו (בקזחית: Mariia Dmitrienko; ברוסית: Мария Дмитриенко, לטיניזציה: Mariya Dmitriyenko, נולדה ב־24 במרץ 1988) היא קלעית ספורטיבית קזחית. היא השתתפה במקצה הירי הספורטיבי לנשים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). עם זאת, היא נודעת לרוב בשל טעות מצערת בה הושמעה פרודיה להמנון הלאומי של קזחסטן, במקום ההמנון האמיתי במהלך טקס הענקת מדליות.
במרץ 2012 זכתה בגראנד הירי הספורטיבי הבינלאומי של האמיר מכווית, ואף זכתה במדליית זהב. אך במהלך טקס הענקת המדליות וברגע בו נשמע ההמנון הלאומי, הושמע בטעות ההמנון הלאומי הפרודי שהושמע בסוף הסרט בוראט משנת 2006 במקום ההמנון הלאומי הקזחי האמיתי. המשלחת התלוננה וטקס הענקת המדליות נעשה מחדש. הטעות נבעה ככל הנראה מהורדת השיר הלא נכון מהאינטרנט.
הקטע צולם והפך למם אינטרנטי.[דרוש מקור]
ראו גם

סשה ברון כהן
בוראט 2
הערות שוליים

↑  "Borat anthem played by mistake at medals ceremony"  Eurosport. 24 March 2012
↑  Borat anthem stuns Kazakh gold medallist in Kuwait
סנונית שהם

| --- | --- |

באירוע לכבוד פרישת פרופ' סנונית שהם לגמלאות ב-2016. מימין לשמאל: פרופ' נועה אהרוני, פרופ' סנונית שהם, פרופ' שפרה ברוכסון-ארביב וויקטור בן-נעים
 לידה:  25 בנובמבר 1947 (בת 76) מחנות המעצר בקפריסין, קפריסין 
 ענף מדעי:  מידענות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  מייקל באקלנד 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תלמידי דוקטורט:  אהבה כהן 
 צאצאים:  אמיר שהם 
 מספר צאצאים:  4 
 
סנונית שהם (נולדה ב-25 בנובמבר 1947) היא פרופסור אמריטה במחלקה למדעי המידע באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

סנונית שהם נולדה במחנות המעצר בקפריסין. הוריה היו ניצולי שואה שהעפילו על האונייה מולדת. היא גדלה בקריית אתא ואת שירותה הצבאי עשתה בחיל המודיעין. ב-1972 סיימה תואר ראשון בהצטיינות יתרה בהיסטוריה באוניברסיטה העברית. ב-1979 סיימה התמחות בספרנות בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית. במקביל היא שימשה כמנהלת הספרייה להיסטוריה באוניברסיטת העברית בשנים 1978–1979. את הדוקטורט כתבה בהנחיית פרופ' מייקל באקלנד, בנושא ההתנהגות ארגונית באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה.
שהם הייתה בין צוות החוקרים של המרכז ללימודי אירופה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית, ב-1982 החלה ללמד כחלק מהסגל האקדמי של אוניברסיטת בר-אילן. ב-1998 מונתה לראש המחלקה ללימודי מידע באוניברסיטת בר-אילן, תפקיד בו כיהנה עד 2005. כראש המחלקה ללימודי מידע. היא יזמה ובצעה רפורמה מקיפה בתוכניות הלימודים של המחלקה ללימודי מידע: פתחה תוכנית לימודים לתואר שלישי; פתחה תוכנית לימודים לתואר ראשון (כמקצוע ראשי) באישור המועצה להשכלה גבוהה. כמו כן, פתחה מגמות חדשות ל'ניהול ידע' ו'טכנולוגיות מידע'. הפכה את המחלקה למחלקה מחקרית, כאשר מחקר ופרסומים הפכו למרכזיים.[דרוש מקור]
היא פרשה לגמלאות ב-2016.
בשנים 2008–2020, הייתה שהם יו"ר הוועד המנהל של המרכז לספריות וספרות בישראל.
החל מפברואר 2021 משמשת שהם יושבת ראש "ארגון מעפילי קפריסין" הפועל למען הנצחת המעפילים שהוגלו על ידי ממשלת בריטניה למחנות המעצר בקפריסין ותומכיהם, הנחלת מורשתם וגיבוש קהילת המעפילים, המסייעים להם ובני משפחותיהם.
פרסומים > ספרים

1994: תהליך התכנון בספריה הציבורית: מדריך למנהל הספרייה
2002: הסטטיסטיקה בשירות הספרייה
1984: Organizational adaptation by public libraries
2000: Classification and Browsing: The conjunction of readers and documents
פרסומים > מאמרים נבחרים

2001: Library anxiety among undergraduates: A study of Israeli B. Ed students
2005: Knowledge workers as fractals in a complex adaptive organization
2009: Knowledge management as a mechanism for technological and organizational change management in Israeli universities
2019: The role of academic libraries in research and teaching
חיים אישיים

נשואה ליעקב שהם, אם לארבעה וסבתא. בין ילדיה, פרופ' אמיר שהם והשופטת טל לחיאני שהם.
הערות שוליים

1 2  יום עיון לכבוד פרישתה של פרופ' סנונית שוהם: "השלכות העולם הדיגיטלי על החברה ומוסדותיה", באתר אוניברסיטת בר-אילן, 15 בנובמבר 2016
↑  חברי הוועד המנהל, באתר המרכז לספריות וספרות בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268007105171  BIBSYS: 4000976  ISNI: 0000 0001 1697 8597  LCCN: n83130130  NTA: 12964451X  ORCID: 0000-0003-3634-9792  VIAF: 108896223   WorldCat (עם VIAF): 108896223
איזבל הרלובסן

איזבל להן הרלובסן (נורווגית: Isabell Lehn Herlovsen;‏ נולדה ב-23 ביוני 1988) היא כדורגלנית עבר נורווגית ששיחקה כחלוצה. הרלובסן היא המבקיעה הצעירה ביותר במסגרת אליפויות אירופה, אחרי שב-9 ביוני 2005 היא כבשה שער שוויון במשחק נגד צרפת, בגיל 16 ו-351 ימים.
קריירה

הרלובסן נולדה ביוני 1988 במערב גרמניה בעת שאביה, הכדורגלן קאיי אריק הרלובסן, שיחק במדי קבוצת בורוסיה מנשנגלדבך. בשנת 2000, החלה הרלובסן לשחק בקבוצת הנוער של קולבוטן פוטבול, ואחרי ארבע שנים עלתה לקבוצה הבוגרת של המועדון. היא שיחקה בקולבוטן במשך חמש עונות, במהלכן זכתה בשתי אליפויות (2005, 2006) ובגביע מדינה אחד (2007).
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת נורווגיה ערכה הרלובסן כבר בגיל 16, ומהר מאוד הפכה לאחת משחקניות המפתח של הנבחרת. בשנת 2005, הייתה הרלובסן לכדורגלנית הצעירה ביותר באליפות אירופה שנערכה באותה שנה באנגליה. במהלך הטורניר היא כבשה שני שערים - אחד נגד צרפת בשלב הבתים ואחד נגד שוודיה בחצי הגמר. נורווגיה הגיעה עד לגמר הטורניר, אך שם הפסידה 3-1 לגרמניה. במהלך הטורניר, נערכו מגעים להעברת הרלובסן לקבוצת ארסנל האנגלית, אך בסופו של דבר, שני הצדדים לא הגיעו לידי הסכמה.
שנתיים לאחר מכן הייתה הרלובסן חלק מסגל הנבחרת שנסע לסין כדי להתחרות בגביע העולם. היא לא פתחה בשני המשחקים הראשונים בשלב הבתים, אך במשחק השלישי - נגד גאנה, היא נכנסה כמחליפה ואף כבשה את אחד השערים. ברבע הגמר, במשחק נגד סין אל מול קהל 52,000 איש, היא כבר פתחה בהרכב הראשון ואף כבשה את שער הניצחון שהעלה את נורווגיה לחצי הגמר של הטורניר. בחצי הגמר כבר נעצרו הנורווגיות, לאחר הפסד 3-0 לגרמניה. באותה שנה כבשה הרלובסן את שער הניצחון בגמר הגביע הנורווגי, וזכתה לקבל את מדליית הזהב מידיו של האראלד החמישי, מלך נורווגיה. אל אליפות אירופה שנערכה בפינלנד בשנת 2009 כבר הגיעה הרלובסן ככוכבת הנבחרת. היא שיחקה בכל חמשת המשחקים של נורווגיה במהלך הטורניר, וכבשה שער אחד. גם הפעם הגיעה נורווגיה עד לחצי הגמר, שם נעצרה פעם נוספת על ידי הנבחרת הגרמנית (שבסופו של דבר זכתה בטורניר). הרלובסן כבשה את השער היחיד בהפסד 3-1 לגרמניות.
ב-28 באוקטובר 2009 הודיעה הרלובסן על עזיבת קולבוטן ועל הצטרפותה לקבוצת ליון הצרפתית, ביחד עם חברתה לקבוצה ולנבחרת - כריסטין קולומבו נילסן. ב-8 בנובמבר 2009, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בקבוצה, כשנכנסה כמחליפה בניצחון 1-6 על ג'וביסי. שער הבכורה שלה הגיע ב-7 במרץ 2010, במסגרת הגביע הצרפתי. בהמשך אותה עונה היא זכתה לשחק בגמר ליגת האלופות, בו הפסידה ליון לקבוצת טורבינה פוטסדאם הגרמנית. לאחר עונה אחת בלבד, עזבה הרלובסן את ליון וחזרה לנורווגיה - לקבוצת קבינר.
ביולי 2011 הודיעה הרלובסן על יציאתה מהארון.
הערות שוליים

↑  ‏ Norway Player profile - Isabell Lehn Herlovsen, באתר אופ"א, 9 באוקטובר 2009
↑  ‏ Isabell Herlovsen står fram som lesbisk, באתר TV 2, יולי 2011
וילה די פראטולינו

הלונטה של הווילה שצייר ג'וסטו אוטנס ב-1599
"הקולוסוס של האפנינים", פסל של ג'אמבולוניה
הווילה, פרט מתוך הלונטה של הווילה שצייר ג'וסטו אוטנס ב-1599
איור של הווילה מאת צוקי ב-1744
הפארק כיום
סרטון וידאו קצר על הווילה
וילה מדיצ'י די פראטולינו (באיטלקית:  Villa Medicea di Pratolino), כיום וילה דמידוף (Villa Demidoff), היא וילה השוכנת בקומונה ואליה (אנ') בנפת העיר המטרופולינית של פירנצה (אנ') במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה. הווילה המקורית של בית מדיצ'י נהרסה בשנת 1822, אך לאחר מכן נרכשה על ידי משפחת דמידוף, משפחה ממוצא רוסי, שהשתמשה בבניין של מגורי המשרתים כווילה חדשה, הגדילה ושפצה אותה. הפארק, אף שעבר שינויים ואף נחרב לאורך מאות שנים, הוא אחד היפים והגדולים ביותר בטוסקנה, בין החשובים בסגנון הגן האנגלי. הגן הוא אחד מהאתרים ב"ווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013.
היסטוריה > בני מדיצ'י אחרים

פרנצ'סקו וביאנקה נפטרו לפתע בשנת 1587 בווילה מדיצ'י פוג'ו א קאיאנו. הדוכסים הגדולים הבאים של בית מדיצ'י פקדו מעט מאוד את הווילה בפראטולינו, שהייתה ספוגה בזיכרונותיו של פרנצ'סקו, ובהנהנתנותו חסרת המנוחה והמלנכולית. בפראטולינו, אף שהייתה מודל תרבותי שחיקו ברחבי אירופה, החלו להתקבל דיווחים על העלמות של פסלים ומערכות אינסטלציה מהמאה השבע-עשרה.
רק בשלהי המאה השבע-עשרה, התאהב פרדיננדו דה מדיצ'י, בנו הבכור של קוזימו השלישי דה מדיצ'י, בפראטולינו. פרדיננדו היה דמות חסרת מנוח, ובמובנים מסוימים דומה לאביו קדמון. אספן של דברים נדירים ומסקרנים, חובב העונג ובעל גחמות. הוא פיקח על שיקום פראטולינו והוסיף יצירות אמנותיות חדשות: ציורים עם סצנות ציד של קרשנצו אונופרי (Crescenzio Onofri), ציורי קיר מאת פייר דנדיני (Pier Dandini), אנטון דומניקו גביאני (Anton Domenico Gabbiani) וסבסטיאנו ריצ'י. תיאטרון חדש שנבנה על ידי אנטון מריה פרי ופרדיננדו גלי (1697); ופסלים חדשים לפארק. פרדיננדו מעולם לא הפך לדוכס גדול בגלל מותו בטרם עת בשנת 1713 מעגבת.