stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטאנרטיב
ביקורת על התזה של ליוטר

פוסטמודרניסטים טענו שכל עוד מטרותיו המרכזיות של
ליוטר בתזה הן מדע, הוא שגה בכך שחשב שהמדע מסתמך על נרטיב גדול לאימות חברתי ואפיסטמי, במקום על ההצטברות של הצלחות נרטיביות פחותות רבות. באתר Sociology.org.uk נטען כי לא ברור אם ליוטארד מתאר מצב גלובלי של ספקנות כלפי מטאנרטיבים בפוסטמודרניות, או רושם ספקנות כזו. מבקריו מציינים את העובדה המביכה שמטא-נרטיבים ממשיכים בבירור לשחק תפקיד מרכזי בעולם הפוסט-מודרני הנוכחי.
ליוטארד עצמו גם ביקר את התזה שלו בספרו המצב הפוסטמודרני, ואמר כי הוא "פשוט הגרוע בספריו".
ראו גם

אסכטולוגיה
מטא-בדיון
מטא-קוגניציה
פוסטמודרניזם
פילוסופיה
פסיכולוגיה
הערות שוליים

↑  J. Childers/G. Hentzi eds., The Columbia Dictionary of Modern Literary and Cultural Criticism (1995) p. 186
↑  R. Appignanesi/C. Garratt, Postmodernism for Beginners (1995) pp. 102–3
↑  Jean-François Lyotard, The Postmodern Explained to Children (1992) p. 29
1 2  ר' את הערך "מרקסיזם" באתר האינטרנט "ויקיפדיה"
↑  The Meta-Narrative. "Lesson 1: What is a Meta-Narrative?". יוטיוב. ה-11 באוקטובר 2013
↑  Childers עמ' 166–7
↑  Lyotard, Jean-François. Introduction:The Postmodern Condition: A Report on Knowledge," 1979: xxiv–xxv. (אורכב 10.06.2007 בארכיון Wayback Machine)
↑  G. גוטינג עורך, המלווה של קיימברידג' לפוקו (2007) עמ'. 36
↑  ג. Nouvet et al eds., Minima Moralia (2007) עמ' xii–iv
↑  Nouvet, פ. xvi
↑  Hans Bertens, The Idea of the Postmodern: A History, Routledge, 1995, פ124. ISBN 0-415-06011-7
↑  Jean-Francois Lyotard, The Differend (1988) פ. 151-161
↑  Michael A. Peters, Poststructuralism, Marxism, and Neoliberalism: Between Theory and Politics, Rowman & Littlefield, 2001, פ7. ISBN 0-7425-0987-7
↑  Stephens, John and Robyn McCallum. (1998). Retelling Stories, Framing Culture: Traditional Story and Metanarratives in Children's Literature. ISBN 0-8153-1298-9
↑  J. W. Bertens/D. Fokkema, International Postmodernism (1997) פ. 186
↑  E. D. Ermath, Sequel to History (1992) פ. 156
↑  Halverson, Jeffry R., H.L. Goodall Jr. and Steven R. Corman. Master Narratives of Islamist Extremism. New York: Palgrave Macmillan, 2011. פ. 14
↑  להלן: הערה 17.
↑  "CSC Center for Strategic Communication |". Comops.org. Archived from the original on 2012-04-27. Retrieved 2016-06-02
↑  H. Porter Abbott, The Cambridge Introduction to Narrative, 2nd ed, Cambridge Introductions to Literature (Cambridge: Cambridge University Press, 2008), 236
↑  J. W. Bertens/D. Fokkema, International Postmodernism (1997) פ. 94
↑  "Metanarratives". אורכב מ-המקור ב-2012-07-01. נבדק ב-2012-08-28.
↑  Anderson, Perry (1998). The Origins of Postmodernity. London/New York: Verso, pp. 24–27.
מייק פלנגן

ערך זה עוסק בחייל בריטי שהצטרף לצה"ל. אם התכוונתם לקולנוען, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 במאי 1929 פוקספורד, אירלנד 
 פטירה:  31 בינואר 2014 (בגיל 84) ישראל 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השתייכות:  הצבא הבריטי, צבא הגנה לישראל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  מלחמת העצמאות 
 
מייק פלנגן (באנגלית: Mike Flanagan; ‏ 15 במאי 1926 – 28 בינואר 2014) היה חייל בצבא הבריטי ששירת בארץ ישראל בסוף תקופת המנדט הבריטי והבריח, ביחד עם חייל נוסף, לידי כוחות "ההגנה" שני טנקים מסוג  קרומוול, אשר היוו את הגרעין להקמת חיל השריון של צה"ל. עם פינוי הצבא הבריטי הוא נשאר בישראל, התגייר, נשא לאישה בחורה יהודייה והחליף את שמו לשם עברי.
חייל בצבא הבריטי

מייק פלנגן נולד באירלנד. בהיותו בן 16 החל ללמוד במגמת מכונאות בפנימייה צבאית במפעל רולס-רויס והוכשר להיות מכונאי טנקים. בזמן מלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי כמכונאי טנקים ולחם במסגרת אוגדה משוריינת שהשתתפה בפלישה לנורמנדיה ושחררה ב-15 באפריל 1945 את מחנה הריכוז ברגן-בלזן. לוחמי האוגדה מצאו במחנה כשישים אלף אסירים, רובם תשושים מרעב או חולים באופן אנוש. כמו כן מצאו כי במחנה פזורות ערימות של כשלושה עשר אלף גופות. הלוחמים האכילו את הניצולים במנות קרב, ורבים מהם מתו מאכילת יתר לאחר הרעבה ממושכת.
לאחר סיום המלחמה המשיך פלנגן לשרת בגרמניה במסגרת הכוח הרב־לאומי של בעלות הברית והשתתף בסיורים בג'יפ ביחד עם חייל רוסי ואמריקאי.
בשנת 1947 נשלח לשרת בארץ ישראל.
הברחת טנקים לארגון "ההגנה"

לאחר הכרזת העצמאות המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית סביב לחיפה במחנות באזור א-טירה (כיום טירת כרמל), בבסיס רמת דוד, בשדה התעופה בחיפה ובנמל חיפה. אחרוני החיילים הבריטים עזבו את המובלעת שבצפון הארץ ב-30 ביוני 1948. באותם ימים פנה יצחק שדה לאנשי יחידת הרכש של "ההגנה" בבקשה לנסות ולהשיג טנקים. באחד הימים נערכה פגישה של אנשי הרכש בבית קפה בחיפה עם שני חיילי שריון בריטים, מייק פלנגן המכונאי והארי מקדונלד, מפקד טנק סקוטי, שניהם אז בדרגת סמל. בפגישה סוכם לשלם עבור הברחת שלושה טנקי קרומוול סך של 3,000 לירות ארץ ישראליות עבור כל טנק. הטנקים היו אמורים להיות מועברים מבסיס רמת דוד למחסנים בחיפה. התוכנית התבססה על הצבת שלושת הטנקים בסוף הטור והפנייתם בדרך לכיוון יקנעם ומשם דרך ואדי מילק לתל אביב.
יום לפני ביצוע התוכנית, שנועדה להתבצע ערב פינוי הכוחות הבריטים, בלילה שבין 29 ל-30 ביוני ניסו אנשי האצ"ל לשדוד משוריין בריטי. כתוצאה מניסיון הנפל הפעיל הצבא הבריטי סיורים ניידים ומשמרות נייחים בדרכים שלא איפשרו לבצע את התוכנית המקורית, והטנקים הועברו לאחסנה ליד שדה התעופה בחיפה. הוחלט לנצל את ליל עזיבת הבריטים לגנבתם מהמחסן כשאחד מהם נהוג על ידי פלנגן, השני נהוג על ידי מקדונלד והשלישי נהוג על ידי שני נהגים מן "ההגנה". ביציאה משדה התעופה ירד אחד משלושת הטנקים לשולי הכביש וידית ההילוכים שלו נשברה. אש שנפתחה עליהם מהבסיס הביאה להחלטה לנטשו. לפנות בוקר 30 ביוני הגיעו שני הטנקים הנהוגים על ידי פלנגן ומקדונלד, לאחר נסיעה לילית על השרשראות, לגני התערוכה בצפון תל אביב. משם הוסעו על גבי נושא טנקים לשכונת בורוכוב בה הוסתרו בתוך פרדס. בהמשך הם היוו את הבסיס להקמת גדוד 82, גדוד השריון הראשון של צה"ל. מקדונלד ופלנגן הצטרפו לגדוד ולחמו עם הקרומוולים בקרבות מלחמת העצמאות בפלוגה ב' שכונתה “הפלוגה האנגלו־סכסית". הפלוגה לחמה במבצע דני לכיבוש לוד ורמלה ובמבצע יואב לפריצת הדרך אל הנגב.
בתום המלחמה עזב הארי מקדונלד את הארץ, כנראה לקנדה, ועקבותיו אבדו.
הישארותו במדינת ישראל

מייק פלנגן נשאר לגור בישראל. הוא התגייר והתחתן עם חיילת בשם רות לוי, בת גילו, ילידת 1926, שעלתה לארץ בשנת 1934, אותה הכיר במהלך שירותה בפלמ"ח. הוא החליף את שמו למיכאל פלג. בני הזוג גרו בחולון ופלנגן עבד במוסך "דן" ואחר כך, כאזרח עובד צה"ל, ניהל את מחלקת תיקוני הטנקים בג'וליס. בין החיילים בבסיס הזה היה גם חייל מקיבוץ שער העמקים, שהזמין את מייק ורות ללון בביתו. לאחר מספר פעמים הם החליטו להצטרף לקיבוץ. בקיבוץ נולדו להם שני ילדים, הבן דני שנולד בשנת 1950 והבת קארין שנולדה בשנת 1952.
לאחר שרכש בקיבוץ ניסיון בעבודות הפלחה, נשלח לפקולטה לחקלאות ורכש ידע עמוק בתורת הצומח. הוא יצא ליבשת אפריקה בשליחות חקלאית מטעם משרד ראש הממשלה והדריך את המקומיים בשיטות גידול שמתאימות לאזורם. בקניה הקים חווה לגידול ורדים ובמלאווי הקים חווה לגידול טבק ותירס.
שארית חייו בקנדה

אשתו רות נפטרה בשנת 1982 ונקברה בקיבוץ שער העמקים. לאחר מותה עבר לטורונטו, קנדה. שם פגש בשירלי שוורץ, אלמנת חבר מהמח"ל. הם נישאו והוא נשאר בטורונטו. בשנת 1993 לקה בנו דני בלבו ונלקח לניתוח. הוא נפטר ביום למחרת, בגיל 43. בתו קארין הודיעה לו על כך והוא הגיע ללוית הבן.
לאחר ההלוויה חזר שוב לטורונטו.
מייק פלג נפטר בטורונטו בשנת 2014, בן 88 שנים במותו. הוא נטמן בבית העלמין של שער העמקים, סמוך לאשתו רות ובנו דני, לבקשת בתו ובהסכמת רעייתו השנייה.
הערות שוליים

↑  א. סדומי, סיוע ישראלי לחקלאות באפריקה, דבר, 26 באפריל 1977
מחמוד שאה דוראני

מחמוד שאה דוראני (בפשטו/אורדו/פרסית/ערבית: محمود شاہ درانی, 1769 – 18 באפריל 1829) היה אמיר האימפריה הדוראנית בין השנים 1801–1803 ו-1809–1818. שלטונו עמד בסימן מלחמות אזרחים ומאבקי כוח בין אחיו ובין מנהיגים שבטיים ברחבי האימפריה, שהשתמשו בהיחלשות הממשל הריכוזי המעורער על כל מקרה כדי להשיג עצמאות. כמו כן שלטונו אפשר את עליית ההשפעה של השושלת הקאג'ארית על מערב אפגניסטן.
ביוגרפיה

מחמוד שאה דוראני היה בנו הבכור של טימור שאה דוראני, בנו של מייסד השושלת הדוראנית, אחמד שאה דוראני ואשתו בן לשבט יוסופזי, שבט הפשטונים הגדול ביותר באימפריה הדוראנית. לאחר מות אביו טימור שאה לקח אחיו הצעיר, זמאן שאה דוראני, את כס השלטון בזכות תמיכה מצד מנהיגים שבטיים רבי השפעה בחצר המלוכה. מאבקיו של זמאן שאה בתת היבשת ההודית היוו סכנה להשפעת חברת הודו המזרחית הבריטית בתת-היבשת. הבריטים, בתגובה, יצרו קשר עם פתח עלי שאה קאג'אר, שליט השושלת הקאג'ארית של ממלכת פרס, למען יפעל לערער את הממשל הדוראני ובתמורה פרס תשיג תגמול כספי. פתח עלי יצר קשר עם מחמוד, שבאותה העת פעל מאחורי הקלעים בניסיון להשיג תמיכה שבטית כדי להדיח את אחיו.
זמאן שאה דוראני, שהיה באותה העת עם צבאו בתת-היבשת ההודית, לא צלח בארגון נסיגה חזרה ללב האימפריה הדוראנית ונפל בהתנגשות כוחות נגד מחמוד שאה ותומכיו השבטיים. לאחר מכן עיוור מחמוד את זמאן שאה ושם אותו במעצר בעוד הוא עצמו ירש את הכתר הדוראני. מחמוד שאה הותיר את ניהול רוב ענייני המדינה לפתח ח'אן, ראש שבט ברקזאי שאביו הוצא להורג בידי זמאן שאה באשמת בגידה בכתר דוראני. עוד בשנת 1801, עת עלה לשלטון, תסיסה אזרחית הוביאה למרד מרכזי ברחבי האימפריה נגד שלטונו. מאבק הכוחות הפנימי נמשך ומנהיגים שבטיים רבים כמו גם מספרים שרים בחצר המלוכה החלו במרד צבאי גלוי נגד מחמוד שאה והעלו את אחיו הצעיר, שאה שוג'אע דוראני, לכתר הדוראני בשנת 1803.
בשנת 1809, בעוד הסדיר שאה שוג'אע ברית עם האימפריה הבריטית בפשאוור, כוחותיו של חמוד שאה ותומכיו, ביחד עם פתח ח'אן, כבשו את קאבול, בירת האימפריה הדוראנית ושוג'אע ברח לגלות. לאורך שלטונו לא צלח מחמוד שאה בניסיון להסדיר את סמכותו על השבטים הקטנים הרבים ברחבי האימפריה. מנהיגי שבטים רבים, בעיקר בגבולות האימפריה, הכריזו על עצמאותן. בתוך חבל בדח'שאן, הממוקם בלב החיבור בין רכס הרי ההימאלאיה, טיין שאן והינדו-כוש, הסמכות של הממשל הריכוזי הייתה כה חלשה שהאזור נפל לידי שליטת שרי מלחמה ומנהיגי שבטים שנאבקו אחד משני על השפעה. כמו כן הייתה האימפריה מחויבת לפרס אשר תחת השלטון של פתח עלי שאה קאג'אר תמכה בעלייתו לכס של מחמוד שאה.
חולשה פנימית זאת אפשרה כיבוש של חבל פנג'אב מידי הדוראנים. חבל פנג'אב נכבש בידי האימפריה הסיקית, שבנקודה זאת הייתה אף חזקה יותר מהאימפריה הדוראנית. מחשש שיסיג השפעה רבה משלו, מחמוד שאה הוציא להורג את פתח ח'אן בשנת 1818, פעולה זאת שלא הותירה אף מדינאי מחונן להחזיק את האימפריה הביאה לתחילת קריסתה. לאחר מלחמת אזרחים פנימית נפלה האימפריה לידי מאבקים פנימיים ומחמוד שאה נותר לשלוט בהראת בלבד, אשר הייתה בפועל תחת השליטה של השושלת הקאג'ארית. מחמוד שאה נפטר בשנת 1829 בהראת. בשנת 1826 איחד את הריסות האימפריה אחיו הצעיר של פתח ח'אן, דוסת מוחמד ח'אן, אמיר אפגניסטן, השליט הראשון משושלת ברקזאי.
ראו גם

האימפריה הדוראנית
היסטוריה של אפגניסטן
זמאן שאה דוראני
הערות שוליים

↑  Yury V. Bosin, Durrani empire,
popular protests,
1747–1823, The University of New Mexico
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1084345978  VIAF: 130145663161805072479   WorldCat (עם VIAF): 130145663161805072479
מגלן אדום-ציצה

| מגלן אדום-ציצה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: כפניים
סוג:: מגלן אסייתי
מין:: מגלן אדום-ציצה
שם מדעי
 Pseudibis papillosa ‏טמינק, 1824
תחום תפוצה


מגלן אדום-ציצה או איביס אדום-ציצה (שם מדעי: Pseudibis papillosa) הוא מין של עוף מים ממשפחת הכפניים, החי לאורך תת-היבשת ההודית, לעיתים קרובות גם במרחק מהמים. הוא משויך לסוג מגלן אסייתי לצד המין הנדיר מגלן לבן-כתף, שבעבר נחשב לתת-מין שלו. בנוסף הוא מבלבל לעיתים עם מגלן חום.
המגלן אדום הציצה בעל תפוצה רחבה ואינו בסכנה.
תיאור

מגלן זה מגיע לאורך ממוצע של 60–68 ס"מ עם מוטת כנפיים של 90–115 ס"מ בממוצע. לרוב שני הזוויגים נראים דומים, אף שהזכרים גדולים מעט יותר. נוצות המגלן שחורות-חומות לאורך הגוף, כשגווני הכנפיים והזנב בעלי גוון מתכתי כחול-ירוק, כשהחלק העליון של הכנפיים לבן. הראש חשוף מנוצות וכהה אך בעל עורך וכיפה אדומים וכן רגליים אדומות. העיניים צהובות והמקור ארוך וצבעו אפור-כהה. המגלנים לרוב שתקנים אך הם צורחים בעונת הרבייה בקולות רמים, בעיקר בשעות הזריחה והשקיעה.
מגלן זה מצוי לאורך ביצות, אדמות מרעה, בריכות וגדות יערות לאורך תת-היבשת ההודית, בהם הוא מחפש מזון בקבוצות קטנות. המגלן מתרחק מאזורי יערות, חופי ימים ומדבריות ולרוב מצוי באזורים נמוכים. המגלן הוא אוכל כל הניזון בין העשבים והצמחייה מנבלות, חרקים, צפרדעים ובעלי חיים קטנים אחרים וגם מדגנים וזרעים שונים. לעיתים הוא מחפש מזון עם מגלנים אחרים או עם אנפתיים. הוא גם יחכה סביב לשריפות כדי ללקט חרקים נמלטים.
מין זה מקנן בקבוצות קטנות המקננות על העצים. הנקבה מטילה 2 עד 4 ביצים בקן מענפים וזלזלים.
הערות שוליים

↑  מגלן אדום-ציצה באתר הרשימה האדומה של IUCN
מיילס איירוואן

מיילס M.57 איירוואן (באנגלית: Miles M.57 Aerovan) היה מטוס תובלה דו-מנועי לטווח קצר וזול להפעלה מתוצרת חברת מיילס איירקראפט הבריטית. המטוס תוכנן למשימות תובלה ונוסעים. המטוס זכה הן לשימוש אזרחי והן לשימוש צבאי.
תכנון ופיתוח

המטוס היה בעל כנף עילית ושני מנועים, ומורכב מעץ לבוד, עם חלקים מאשוחית ומתכת. המטוס צויד בכן נסע קבוע בתצורת תלת-אופן ושלושה מייצבים אנכיים (בדומה למיילס מסנג'ר). שני הטייסים ישבו תחת חופת פרספקס גדולה. בצד המטוס ארבעה או חמישה חלונות לנוחות הנוסעים. האיירוואן היה יכול לשאת מכונית משפחתית, אותה ניתן היה להעמיס דרך דלתות דמויות קונכייה בחלקו האחורי. המטוס תוכנן בשנת 1944 ונבנה במפעלי חברת מיילס בוודלי שבברקשייר, ושם הוטס לראשונה על ידי טומי רוז ב-26 בינואר 1945. המטוס יכול היה להגיע למהירות מרבית של 175 קמ"ש ולשאת כטון של מטען.
הייצור הסדרתי החל בשנת 1946, בעיקר לצרכים אזרחיים, אם כי חילות האוויר של ישראל וניו זילנד עשו בו שימוש צבאי. יצור המטוס הסתיים בסוף שנת 1947. החברה העניקה רישיון לייצר את המטוס בצרפת, אך בסופו של דבר לא הוחל בייצור שם. שני מטוסים שהיו בשימוש חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד הוסבו, ללא הצלחה, לפיזור דשן מן האוויר. מטוס אחד מדגם 6 שימש למחקר יחס ממדי כנף גבוה של הורל-דובואה בשנת 1957 וסומן HDM.105. באב טיפוס זה הותקנה מאוחר יותר גרסה מוקטנת ביחס 5/6 של מנוע ארמסטרונג סידלי ממבה שיועדה למיילס מרתון.
המטוס האחרון מדגם זה בשירות היה מטוס מדגם 6 שטס באיטליה בשנת 1968.
שירות מבצעי

רוב מטוסי האיירוואן מדגם 3 ו-4 שימשו להטסת נוסעים ומטען, טיסות שכר וטיסות כיף בממלכה המאוחדת ובמזרח הקרוב. חברת Meridian Air Maps הפעילה מטוס שסימנו G-AISF למטרת סקר מן האוויר מאוקטובר 1955 עד שהתרסק בהמראה משדה התעופה של מנצ'סטר ב-29 באפריל 1957.
חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי בדק שני מטוסי איירוואן מדגם 4 בשנת 1950.
שירות מבצעי > בחיל האוויר הישראלי

עמנואל צור רכש באנגליה תמורת 3,500 ליש"ט מטוס איירוואן בריטי שסימונו G-AJWI עבור חיל האוויר הישראלי אשר נכנס לשירות בחיל בטייסת א' ביוני 1948. המטוס, שיכול היה לנחות על מסלולי נחיתה קצרים שאורכם כ-300 מטרים, שימש לתובלה והטסת נוסעים ליישובים נצורים ולעמק המצלבה בירושלים, תוך שהוא חשוף לירי צלפים. בשל צורתו המוזרה כונה המטוס בחיל "הברווזה ההרה".
שירות מבצעי > בחיל האוויר הישראלי > רצח נוסעי האיירוואן

ב-18 ביולי 1948 המריא המטוס מסדום כשבבטנו נוסעים שפונו מהישוב הנצור בדרכם לשדה דב, אך המטוס נחת בחולות מדרום לבת ים ליד נבי רובין. שניים מהנוסעים יצאו במסע רגלי לעבר בת ים כדי להזעיק עזרה ושאר נוסעי המטוס (פרט לאחד שהעמיד פני מת) נרצחו על ידי כנופיה ערבית. מטוס האיירוואן עצמו הושמד.
לקריאה נוספת

יהודה עופר, ספר המטוסים עמ' 277, משרד הביטחון – ההוצאה לאור
הערות שוליים

↑   ניר חסון, המטוס שרכשו תושבי גוש עציון ב-1948 הגיע רק אחרי שהפסידו בקרב, באתר הארץ, 4 במאי 2014
מהליה ג'קסון

| --- | --- |

מהליה ג'קסון (1962), צולם על ידי קרל ון וכטן
 לידה:  26 באוקטובר 1911 ניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית
 פטירה:  27 בינואר 1972 (בגיל 60) אוורגרין פארק, אילינוי, ארצות הברית
 שם לידה:  מהלה ג'קסון
 שם במה:  Halie Jackson 
 מקום קבורה:  Providence Memorial Park and Mausoleum 
 מקום הקמה:  ניו אורלינס 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1927–1971 (כ־44 שנים)
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  גוספל
 סוג קול:  קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  דקה רקורדס, אפולו רקורדס, קולומביה רקורדס
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי למפעל חיים (1972)  פרס גראמי להופעה מעוררת השראה (1961)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1997)  היכל התהילה של המוזיקה של גוספל  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 www.mahaliajackson.us
 פרופיל ב-IMDb
 
מהליה ג'קסון (באנגלית: Mahalia Jackson תעתיק מדויק: מהייליה ג'קסון,‏ 26 באוקטובר 1911 - 27 בינואר 1972) הייתה זמרת גוספל אפרו-אמריקאית. היא זכתה לכינוי "מלכת הגוספל" ונחשבת על ידי רבים כזמרת הבולטת ביותר בסוגה מוזיקלית זו. בזכות קול הקונטראלטו העוצמתי והייחודי שלה, הפכה ג'קסון לאחד מהגורמים הבולטים להפצת מוזיקת הגוספל בארצות הברית וברחבי העולם. במשך הקריירה שלה היא הקליטה 30 אלבומים (רובם עבור קולומביה רקורדס), ו-12 מתוכם היו לאלבומי זהב.
ילדות

מהליה ג'קסון נולדה בשכונת העוני קרולטון שבניו אורלינס, לצ'ריטי קלארק ולג'וני ג'קסון. שמה בלידה היה מהלה ג'קסון (Mahala Jackson)‏, והיא כונתה על ידי משפחתה "היילי". היא גרה עם משפחתה המורחבת שכללה 13 נפשות בדירת שלושה חדרים ונקראה בשם דודתה שעל פיה התנהלו העניינים בבית המשפחה. אביה היה סוור וספר ומאוחר יותר הפך למטיף בכנסייה בפטיסטית. כשנולדה סבלה מברכיים עקולות (רגלי O בלשון העם) והרופאים ביקשו לנתחה על ידי שבירת עצמות רגליה ואיחוין מחדש, אך אחת מדודותיה התנגדה לכך בתוקף ואימה נהגה לעסות בילדותה את רגליה בעזרת מי שטיפת הכלים המשומנים. רגליה לא מנעו ממנה לתרגל ולהציג צעדי ריקוד בפני הנשים הלבנות שאת בתיהן ניקו אימה ודודתה.
בהיותה בת 6 מתה אמה והיא ואחיה עברו לחסות דודתה שעל שמה נקראה. על ג'קסון ועל הילדים הצעירים האחרים בבית היה לעבוד מעלות החמה ועד שקיעת השמש בעבודות הבית ובייחוד בניקיון. הם נענשו בעונשים פיזיים כשלא מילאו את המטלות לשביעות רצון הדודה ונעדרו פעמים רבות מבית הספר. באותן שנים התפתחה אהבתה לשירה ובמיוחד לשירה בכנסייה אותה פקדה משפחתה.
משנות ה-20 ועד שנות ה-40

כבר בגיל 13 היא החלה לעבוד מחוץ לביתה כמבשלת וככובסת. ב-1927, במהלך ההגירה הגדולה של אפרו-אמריקאים מדרום ארצות הברית לצפונה, עברה ג'קסון בת ה-16 בגפה לשיקגו אל אחד מדודיה. זמן מה לאחר הגעתה לשיקגו, היא עלתה לשיר בצורה ספונטנית בתפילת יום ראשון בכנסייה וביצעה את השיר המועדף עליה באותה עת: "Hand Me Down My Favorite Trumpet, Gabriel". בעקבות זאת, היא הוזמנה להצטרף למקהלת הכנסייה הבפטיסטית "גרייטר סיילם". בהמשך, היא החלה להופיע ברחבי העיר יחד עם "זמרי הגוספל של ג'ונסון" – אחת מחבורות הגוספל המקצועיות הראשונות.
ב-1929 פגשה ג'קסון את הכומר תומאס דורסי, שנודע בכינוי "אבי מוזיקת הגוספל", והוא החל להדריך אותה מוזיקלית. באמצע שנות ה-30 של המאה העשרים הם החלו להופיע ביחד ברחבי ארצות הברית כשג'קסון שרה את המזמורים שחיבר דורסי באירועים כנסייתיים ובעצרות דתיות. אחד השירים שעיבד דורסי, "Take My Hand Precious Lord", הפך לשיר המזוהה ביותר עם מהליה ג'קסון והיה השיר המועדף על מרטין לותר קינג . שיתוף הפעולה בין ג'קסון ודורסי נמשך 14 שנים. באותן שנים שטרם פרסומה, עסקה במגוון עבודות: חדרנית במלון, כובסת ושמרטפית.
ב-1931 הקליטה בפעם הראשונה, את השיר "You Better Run, Run, Run". ההקלטה אבדה ולא ידועים פרטים לגבי מעבר לכותרת. הביוגרפית לוריין גורו טוענת כי באותה עת הוסיפה ג'קסון לשמה הפרטי את האות "I" ונקראה מעתה מהליה. במאי 1937 היא הקליטה מספר שירים בחברת התקליטים דקה כשמלווה אותה בפסנתר אסטל אלן. התקליט כלל את השירים: "God's Gonna Separate The Wheat From The Tares," "My Lord," "Keep Me Everyday," ו-"God Shall Wipe All Tears Away". התקליט לא הצליח מבחינה מסחרית וחברת דקה הניחה לה לעזוב.
ב-1947 היא חתמה על חוזה הקלטות עם חברת אפולו רקורדס וב-1948 הקליטה את שירו של ויליאם הרברט ברוסטר, "Move On Up A Little Higher". ההצלחה הייתה מיידית וחנויות התקליטים לא הצליחו לענות על הביקוש. התקליט נמכר ב-8 מיליון עותקים והזניק את ג'קסון לתהילה. שנים רבות לאחר מכן, ב-1998, זכה השיר לכבוד ונכלל ב"היכל התהילה של פרס גראמי".
מיד אחרי ההצלחה בארצות הברית הגיעה גם ההצלחה באירופה, וג'קסון הפסיקה לשיר בכנסיות והחלה להופיע בקונצרטים בארצות הברית ובאירופה. גם הליווי המוזיקלי השתנה: אם לפני פרסומה שרה בלווית פסנתר או עוגב בלבד, הרי שעכשיו הליווי והעיבודים הפכו בדרך כלל לתזמורתיים.
בשנים שלאחר מכן, הוציאו ג'קסון וחברת תקליטי אפולו הקלטות נוספות של שירי גוספל ואלו זכו להצלחה גדולה הן בארצות הברית והן במדינות אחרות במערב אירופה, ביניהן צרפת, דנמרק ונורווגיה.
משנות ה-50 ועד שנות ה-70

ב-1950 הייתה לאמנית הראשונה שערכה הופעה של מוזיקת גוספל באולם קרנגי הול שבניו יורק. ב-1952, בעת שערכה מסע הופעות באירופה, כונתה שם "זמרת הגוספל הטובה בעולם" ו"מלאך השלום" והופעותיה נערכו מול קהלים גדולים. במהלך שנות ה-50 וראשית שנות ה-60 המשיכה הקריירה שלה במסלול עלייה. ב-1954 היא החלה בסדרת תוכניות ברשת CBS וחתמה על חוזה חדש עם חברת קולומביה רקורדס. עם הצלחתה הגדולה גם בזרם המרכזי של המוזיקה, הפכה ג'קסון מטרה לביקורת של חלק מיוצרי מוזיקת הגוספל בטענה כי היא ויתרה על סגנון וצליל הגוספל הקלאסי שלה לטובת הגעה לקהלים נרחבים יותר.
ב-1958 היא הקליטה מספר שירים שהשתתפו בסרט "St. Louis Blues" וב-1959 שרה את "Trouble of the World" כשהופיעה בסרט "חיקוי לחיים" (Imitation of Life) בתפקיד סולנית במקהלת כנסייה. היא הייתה האטרקציה המרכזית בתצוגת הגוספל הראשונה שהייתה בפסטיבל הג'אז של ניופורט ב-1957, הוקלטה על ידי קול אמריקה וחזרה לפסטיבל ניופורט גם ב-1958.
ב-1961 היא שרה בנשף לכבוד כניסתו של ג'ון פ. קנדי לתפקיד נשיא ארצות הברית וב-1962, במקביל ליציאת אלבום נוסף שלה, הפכה להיות דמות מוכרת בקרב צופי הטלוויזיה הבריטית בעקבות הקרנתם המזדמנת של קליפים של שיריה. במצעד הגדול לוושינגטון, שהתקיים ב-1963, בו נשא מרטין לותר קינג את נאומו המפורסם "I Have a Dream", שרה ג'קסון את השיר "How I Got Over" (אנ') בפני 250,000 איש. כשנרצח מרטין לותר קינג ב-1968, היא שרה בהלווייתו את השיר האהוב עליו, "Take My Hand, Precious Lord".
במשך שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 ערכה ג'קסון מסעי הופעות ברחבי העולם, כולל באירופה בשנים 1961, 1963, 1964, 1967, 1968 ו-1969. ב-1961 נכללה גם תל אביב במסע הופעותיה, והופעתה בישראל זכתה להצלחה גדולה. ב-1970 היא הופיעה בליבריה בפני נשיא המדינה האפריקנית (ויליאם טבמן) ובאותה שנה הופיעה במספר איים בקריביים. ב-1971 היא הופיעה בפני המשפחה הקיסרית היפנית ובהודו, בפני קהל הודי וראש הממשלה (אינדירה גנדי). את הופעתה בת שלוש השעות בהודו סיימה בהדרן עם השיר "We Shall Overcome".
אלבומה האחרון, "What The World Needs Now", יצא לאור ב-1969 ומסע ההופעות האחרון שלה הסתיים בגרמניה ב-1971. כשחזרה לארצות הברית ערכה את אחת הופעותיה הטלוויזיוניות האחרונות ב"מופע של פליפ וילסון" (Flip Wilson Show). באותה תקופה התמקדה ג'קסון בסיוע לאחרים. היא יסדה את "קרן המלגות מהליה ג'קסון" שהעניקה מלגות להשכלה גבוהה לצעירים. על מאמציה לקידום ההבנה בעולם היא קיבלה את פרס יונת הכסף.
היא התגוררה בשיקגו עד מותה ב-1972, שנגרם מאי ספיקת לב אחרי מספר שנים בהן סבלה מבריאות לקויה.
אסטרואיד 65769 Mahalia נקרא על שמה.
מאפייני שירתה

כנוצרית דתית סירבה ג'קסון, במשך כל שנותיה כזמרת, לשיר שירים חילוניים. עם זאת, היא שרה שירים חילוניים שניתן היה לפרשם כבעלי משמעות דתית כגון You'll Never Walk Alone. ניסיונות רבים נעשו לשכנעה להקליט ולהופיע גם עם חומר חילוני. אמני ג'אז כמו לואי ארמסטרונג ואמני בלוז ניסו לשכנעה לשיר בזרמים המוזיקליים שלהם, אך ג'קסון טענה כי "בלוז היא מוזיקת הייאוש. שירי הגוספל הם שירי תקוה. כשאתה שר גוספל, יש לך את ההרגשה כי יש תרופה למה שאינו כשורה, אך כשאתה מסיים עם הבלוז, אין לך על מה להישען".
על אף שמילות השירים היו בעלי נימה דתית, שירתה מלאת הנשמה וההתרגשות מול קהלים אפרו-אמריקאים הפכו במקרים רבים את השירים לבעלי אופי מחאתי. אנתוני היילבוט, מחבר הספר "The Gospel Sound" והביוגרף של ג'קסון, טוען כי בעוד שבהופעותיה בטלוויזיה ומול קהלים לבנים הייתה הופעתה של ג'קסון מאופקת, הרי שמול קהלים שחורים, הייתה הופעתה מלאת רגש וסערה, עד כי מסרקותיה נפלו משערה. הקהל השחור הגיב בריקודים, צעקות ואקסטזה. הזמרת הישראלית, נחמה הנדל, שנכחה בכנסייה בשיקגו בעת שג'קסון שרה בה, תיארה את החוויה במילים: ”החוויה הייתה עצומה כל כך, שתקף אותי פחד שאאבד את ההכרה.”
בעת שהופיעה ב-1961 בישראל, היא רואיינה על ידי יוסף לפיד, וכשנשאלה על ידו האם היא מתכוננת להופעותיה, ענתה:
אני 'התכוננתי' עוד בהיותי אומנת אצל גברת לבנה בניו-אורליאנס. היא הייתה הולכת לבלות ומשאירה לי את ילדיה. שילמה לי שני דולאר לשבוע. ואני אהבתי את הילדים האלה. זה כל מה ש'התכוננתי'. ואהבת לרעך כמוך. זה מה שאני שרה.
חייה הפרטיים

ב-1936 נישאה ג'קסון לאייזק ליינס גריי הוקנהאל ("אייק") שהיה כימאי בוגר אוניברסיטת פיסק ומכון טסקגי והיה מבוגר ממנה ב-10 שנים. הם התגרשו ב-1943 בעקבות לחצו הבלתי פוסק של הוקנהאל על ג'קסון שתעתיק את מרכז פעילותה להשתתפות במיזמים של מוזיקה חילונית, דבר שהיה בניגוד לאמונתה ובעקבות התמכרותו להימורים על מרוצי סוסים. ב-1964 נישאה לסיגמונד גאלוויי. לג'קסון לא היו ילדים. לאחר הצלחתה המסחרית היא פתחה מכון יופי וחנות פרחים בשיקגו והחזיקה בהם עד מותה. בעקבות הכנסותיה בשנות השיא (כ-100 אלף דולר בשנה) היא אף השקיעה בנדל"ן.
מחמוד עוויסאת

מחמוד עוויסאת (בערבית: محمود عويسات; נולד ב-18 באוקטובר 1998) הוא כדורגלן פלסטיני יליד-ישראל המשחק בעמדת החלוץ במ.ס. טירה מליגה א' צפון ובנבחרת פלסטין.
קריירת מועדונים

עוויסאת נולד במזרח ירושלים, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל ירושלים, ובהמשך שיחק גם במחלקות הנוער של בית"ר מעלה אדומים והפועל תל אביב, ובגיל 17 הצטרף לקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, עמה השתתף בליגת האלופות לנוער.
ב-23 באוגוסט 2017 חתם עוויסאת לשלוש שנים בהפועל קטמון ירושלים מהליגה הלאומית. ב-4 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 1–1 נגד הפועל בני לוד. במשחקו האחרון בקבוצה הבקיע את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 2–0 על הפועל עפולה ב-21 במאי 2018.
בקיץ 2018 חתם עוויסאת בהילאל אל-קודס מליגת העל הפלסטינית.
ב-19 ביוני 2022 עוויסאת חתם במ.ס. כפר קאסם מהליגה הלאומית, אך המעבר לא יצא לפועל.
בקיץ 2023 חתם בא-סוואחרה. ב-13 בפברואר 2024 חתם במ.ס. טירה.
נבחרת פלסטין

ב-6 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין, בניצחון 1–0 על נפאל.