עיתונות ערבית
העיתונות הערבית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם > העיתונות הפלסטינית במהלך התקופה המנדטורית

בשנת 1876, שלושים שנה לאחר כניסת הדפוס לאזור, החלו השלטונות העות'מאניים בארץ לפרסם שני עיתונים שראו אור בירושלים: אל-קדס אל-שריף ("ירושלים הנעלה"), ואל-ע'זאל ("הצבי"). שני עיתונים אלו נכתבו בערבית וטורקית עות'מאנית, וחשיבותם הייתה אפסית.
מצב העיתונות הפלסטינית בשליש הראשון של המאה ה-20, היה דומה למצב בשאר מדינות האזור, פרט למצרים. תשתיות הדפוס והפצתו היו ירודים, וגם אחוז יודעי קרוא וכתוב היה קטן. הנושאים בהם עסקה העיתונות הערבית בפלסטין בשנים אלו חופפים לנושאים בהן עסקה העיתונות הערבית בשאר חבלי העולם הערבי. בניגוד לשאר מדינות האזור שעיקר מאבקן היה למען עצמאות לאומית משלטונות המנדט, הפלסטינים היו צריכים להתמודד מול גורם נוסף במאבקם הלאומי, בדמות המפעל הציוני.
העיסוק ביישוב העברי בארץ, אשר תפס מקום נכבד בעיתונות הפלסטינית כבר מראשית דרכה, לצד הדיווחים השוטפים על הנעשה באזור, הלך ותפס את עיקר צומת הלב בשנים של המנדט הבריטי. המאבק בבריטים וביישוב היהודי בא"י, דחק נושאים אחרים שהיו מקובלים בעיתונות הערבית בשאר חבלי הארץ הערביים האחרים, כגון עיסוק בתוכן של הזהות הלאומית החדשה, והאוריינטציה התרבותית אליה יש לכוון.
ההתנגדות לעצם הרעיון של בית לאומי לעם היהודי בא"י, לעלייה היהודית ולהתיישבות בארץ היו נושאים שזכו בכל העיתונים הפלסטינים לתמיכה ציבורית רחבה מראשית הדרך, ללא מחלוקות כמעט. באופן טבעי, העיתונות ביטאה גם את זעם הציבור הערבי בפלסטין כנגד האימפריה הבריטית אשר הוציאה מידיה את הצהרת בלפור והתירה, לפחות בשנים הראשונות למנדט, עליית יהודים לארץ.
על אף הקונצנזוס ביחס לאויבים החיצוניים, בשנים שבין שתי מלחמות העולם הלך וקיבל ביטוי בעיתונים הפלסטינים גם השסע העמוק בין הפלגים השונים בחברה הפלסטינית, בעיקר בין המחנה שתמך בחג' אמין אל-חוסייני למתנגדיו. לעיתים המחלוקות הפנימיות גברו על המאבק למען המטרות המשותפות, וגם הרטוריקה הייתה בוטה למדי, כפי שהיה הדבר גם בעיתונות בעיראק וסוריה.
כבר בראשית המאה ה-20 ראו אור מספר עיתונים פלסטינים פרטיים בולטים וחשובים: "אל-קדס", "אל-אח'באר אל-אסבועיה" ("החדשות השבועיות"), אל-כרמל ("הכרמל") החיפאי משנת 1908 (נוסד על ידי נג'יב נצאר (אנ'), נוצרי אורתודוקסי, והתקיים עד 1942), ופלסטין שיצא לאור ביפו החל משנת 1911 (על ידי עיסה אל-עיסה ומשפחתו, נוצרים-אורתודוקסים). עיתונים אלו היו בבעלות של פלסטינים נוצרים, וחלקם המשיכו לצאת לאור שנים רבות לאחר מכן, לצד עיתונים נוספים שהתפרסמו בעיקר בערים הגדולות, ירושלים, חיפה, יפו, עזה, בית לחם, וטולכרם. הבולטים שבהם היו אל-נפיר ("השופר"), שעורכו היה מקורב לראשי הסוכנות היהודית בארץ, ושני כתבי עת ספרותיים חשובים, "אל-אצמעי" ו"א-נפאאס". כל העיתונים האלה נסגרו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונפתחו מחדש אחריה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) הופסקה יציאתם של "אל-כרמל" ו"פלסטין" על ידי הטורקים. לאחר המלחמה, בשנים 1919–1921, חודשה הפעילות העיתונאית. חודש "פלסטין" ונוסדו עיתונים חדשים: העיתון הערבי הפוליטי הראשון שנוסד בארץ ישראל אחרי המלחמה (ספטמבר 1919, ירושלים) היה סוריא אל-ג'נוביה ("סוריה הדרומית"), בעריכת עארף אל-עארף ומוחמד חסן אל-בודיירי, ששימש שופר לחוגי הנוער הלאומני. ב-1919 נוסד בירושלים גם מראת א-שרק ("ראי המזרח") (על ידי בולוס שחאדה, נוצרי, התקיים עד אמצע שנות ה-30), ששימש זמן רב ביטאון לחוגי האופוזיציה.
עיתונים חשובים בבעלות מוסלמית החלו לצאת לאור בירושלים לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר הבולטים שהם היו א-סיראט אל-מוסתקים ("דרך הישר" – ביטוי המופיע בסורה הראשונה בקוראן) משנת 1925, ואל-ג'אמעה אל-ערביה ("החברה הערבית") שהיה ביטאון המועצה המוסלמית העליונה והחוגים החוסיינים משנת 1927 (עורכו הראשי היה מוניף אל-חוסייני, התקיים מספר שנים).
בין העיתונים הבולטים החשובים שיצאו לאור בימי המנדט יש להזכיר את אל-ירמוכ ("הירמוך"), צות א-שעב ("קול העם"), ואל-וקאאע אל-פלסטיניה ("אירועים פלסטינים"), שהיה ביטאונה הרשמי של ממשלת המנדט בערבית. בשנים שבין 1914 לשנת 1929, גדל היקף צריכת העיתונים הפלסטינים במאה וחמישים אחוז.
כמו כן תפסה תאוצה התופעה, שאפיינה גם אזורים אחרים במזרח התיכון, של צריכת מידע ודיווחים עיתונאים מבתי הקפה ומקומות מפגש ציבוריים, בהם היה אדם שתפקידו להקריא לציבור הנבער את תוכנם של העיתונים. אך באופן כללי לעיתונות הייתה במהלך שנות ה-20 וה-30 עדיין השפעה מועטה על כלל הציבור הערבי בא"י, שכן רק האליטה הפלסטינית המשכילה צרכה את העיתונים הללו, אשר היו צריכים להתחרות על ציבור קוראים מצומצם מול העיתונות הערבית ממצרים. כך למשל העיתון "פלסטין" הפופולרי בקרב הציבור הערבי בארץ באותן שנים, הגיע בשנת 1929 לתפוצה של כ-3,000 עותקים בלבד, בעוד כל העיתונים ביחד באותה שנה עמדו על כ-12,000 עותקים בלבד. מספר זעום אפילו ביחס ללבנון בה נמכרו כ-68,000 עותקים לאותה כמות אוכלוסייה לערך.
מאורעות תרפ"ט משנת 1929, היוו נקודת מפנה ממנה הלכו והקצינו העיתונים הפלסטינים ברטוריקה שלהם כלפי היישוב היהודי בארץ ומדיניות השלטונות הבריטים. כמו כן, מאורעות אלו הגדילו את היקף הפעילות של העיתונות הפלסטינית, והפכו את יפו למוקד מרכזי שלה. העיתון היפואי החשוב "פלסטין" החל לצאת לאור כיומון, ולצידו יצאו לאור עוד שני יומונים יפואים נוספים בבעלות מוסלמים: אל-ג'אמעה אל-אסלאמיה ("הקהילה האסלאמית") נוסד על ידי שייח' סולימאן אל-תאג'י אל-פארוקי ב-1932, התאפיין בקנאות מוסלמית ובקיצוניות לאומנית ונחשב לפרו-איטלקי (נסגר ב-1937), וא-דיפאע ("ההגנה"), אשר היה ביטאון מפלגת "אל-אסתקלאל", ובמהרה הפך לעיתון הנפוץ בקרב ערביי פלסטין. החוסיינים לא הסתפקו בביטאון זה, והחלו להוציא לאור בשנת 1935 את העיתון אל-ליווא ("הדגל"), שעורכו היה ג'מאל אל-חוסייני (התקיים עד 1937).
הפופולריות שזכה לה העיתון "א-דיפאע" מסמנת את תחילת ירידת קרנם של העיתונים בבעלות נוצרית בקרב הציבור הפלסטיני. בשנת 1946 הגיעה תפוצתו של "א-דיפאע" למספר שנע בין 6,000 ל-10,000 עותקים, בהתאם לאירועי השעה. במרד הערבי הגדול, שהחל בשנת 1936, כבר מילאה העיתונות הפלסטינית מקום נכבד בגיוס הציבור למאבק בציונות ובבריטים, בהגדרת יעדי השביתה, הכוונת מהלכי המרד, וגיוס משאבים ותרומות. עקב כך החלו השלטונות הבריטיים בצעדים להגבלת חופש הביטוי של העיתונות הפלסטינית, צעדים שכללו סגירה והשעיה של עיתונים, ואיסור כניסת עיתונים ערביים מארצות שכנות לגבולות הארץ. שיא ההגבלות היה בשנת 1937 עת הושעו כ-20 עיתונים מפעילות, ושוב בתחילת מלחמת העולם השנייה, כאשר הורשו לפעול רק שלושה עיתונים ערביים, אשר היו נתונים לפיקוח הצנזורה הבריטית.