stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיתוך עץ
התפתחות

הדפסי העץ הידועים הראשונים הם מסין, החל מהמאה ה-8, שם שימשו תחילה לעיטור בדים, ובהמשך להדפסה על נייר.
באירופה החלו להופיע הדפסי עץ מתחילת המאה ה-15. קווי ההדפס היו תחילה עבים וגסים, בשל החשש שישברו בהפעלת לחץ ההדפסה עליהם.
עם מהפכת הדפוס באמצע המאה ה-15, הפכו הדפסי העץ לטכניקה משלימה להדפסת הכתב, ושימשו לעיטור ספרים ועיתונים.
מסוף המאה ה-15 הלכה והשתכללה טכניקת הדפס העץ לכדי אמנות העומדת בפני עצמה, בידי צייר הרנסאנס הגרמני אלברכט דירר. דירר הצליח ליצור בהדפסי עץ שלו גוני שחור-אפור ומגוון מרקמים, שבאמצעותם נתן עומק תלת-ממדי, תחושת צבע ואפקטים של אור בוהק וצללים (קיארוסקורו).
טיציאן, הצייר הוונציאני מהמאה ה-16, הוסיף לשכלל את טכניקת הדפס העץ, ליצירת אפקטים המביעים תנועה.
בעת החדשה הגיעו חיתוכי עץ ביפן לדרגה גבוהה מאוד של פיתוח טכני ואמנותי.
ראו גם

פיתוח עץ
חיתוך (מתמטיקה)

ערך זה עוסק בחיתוך, במובנו הכללי ביותר בתורת הקבוצות. אם התכוונתם לחיתוך של אובייקטים גאומטריים, ראו .
בתורת הקבוצות ובענפים אחרים במתמטיקה, החיתוך של שתי קבוצות  A ו- B הוא הקבוצה המכילה את כל האיברים ב- A ששייכים גם ל- B (או באופן שקול, כל האיברים ב- B ששייכים גם ל- A), ורק אותם. החיתוך של  A ו- B נכתב בדרך כלל כך:  A\cap B.
דיאגרמת ון של החיתוך של A ו-B
מבחינה פורמלית:
חיתוך כלשהו

בדומה לאיחוד ולפעולות אחרות בתורת הקבוצות, אפשר להגדיר את החיתוך של משפחה כלשהי של קבוצות. נניח כי  \left\{A_{i}\right\}_{i\in \Lambda } היא משפחה של קבוצות (כלומר, קבוצה של קבוצות שכל אחת מזוהה על ידי אינדקס  i השייך לקבוצת אינדקסים  \Lambda ), אז החיתוך שלהן יסומן  \bigcap _{i\in \Lambda }A_{i}, והגדרתו היא ש- x\in \bigcap _{i\in \Lambda }A_{i} אם ורק אם לכל  k\in \Lambda  מתקיים  x\in A_{k}.
אם קבוצת האינדקסים  \Lambda  ריקה, אומרים שהחיתוך הוא חיתוך ריק, השווה כביכול לקבוצה האוניברסלית שכל דבר הוא איבר שלה. על-מנת להבטיח שהחיתוך יהיה קבוצה, מגדירים את החיתוך של משפחת קבוצות בתוך מרחב נתון  X, ואז החיתוך של משפחה ריקה שווה, כעניין שבהגדרה, למרחב  X כולו.
דוגמאות

אם  A=\left\{t,2,3,4\right\},B=\left\{4,5,r,t\right\} אז  A\cap B=\left\{t,4\right\}
אם  B\subseteq A ( B הוא קבוצה חלקית של  A) אז  A\cap B=B.
אם  B=\emptyset  (קבוצה ריקה) אז לכל  A מתקיים  A\cap B=\emptyset . (זהו מקרה פרטי של המקרה הקודם).
אם  A_{n}=\left\{1,2,\dots ,n\right\} אז  \bigcap _{n\in \mathbb {N} }A_{n}=\left\{1\right\}.
בדוגמאות הבאות נשתמש גם בפעולת האיחוד:
בהינתן סדרה בת מנייה של קבוצות  A_{n}, אז הקבוצה  \bigcup _{n=1}^{\infty }\bigcap _{k\geq n}A_{k} היא קבוצת כל האיברים שמופיעים בכל הקבוצות החל מאינדקס  n כלשהו.
בהינתן סדרה בת מנייה של קבוצות  A_{n}, אז הקבוצה  \bigcap _{n=1}^{\infty }\bigcup _{k\geq n}A_{k} היא קבוצת כל האיברים שמופיעים במספר אינסופי של קבוצות.
טאן הונבו

| --- | --- |

טאן הונבו, 2023
 לידה:  אוקטובר 1975 (בן 48) חונאן, סין
 מידע כללי
 בשירות:  טייקונאוטית בשירות CNSA
 לאום:  הרפובליקה העממית של סין סינית
 השכלה:  PLA Air Force Aviation University 
 עיסוק בעבר:  טייס קרב
 דרגה:  מייג'ור-גנרל
 זמן שהייה בחלל:  מתוכנן 270 ימים
 מספר פעילות חוץ-רכבית:  2
 משימות
 שנג'ואו 12 שנג'ואו 17
 עיטורים
 Spaceflight Exploit Medal (23 בנובמבר 2021) 
 
זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
טאן הונבו (בסינית: 汤洪波, בפין יין: Tang Hongbo; נולד ב-24 באוקטובר 1975) טייס קרב בחיל האוויר הסיני וטייקונאוט בתוכנית החלל הסינית ששוגר לחלל במספר משימות.
ביוגרפיה

טאן הונבו נולד חונאן בשנת 1975 למשפחת חקלאים. בשנת 1995 הוא התגייס לחיל האוויר הסיני. הוא קיבל הסמכה של טייס קרב ושירת במספר יחידות החיל. ניסיון הטיס מסתכם בכ-1100 שעות טיסה.
בשנת 2010 הוא התחיל הכנות לטיסה לחלל.
ביולי 2012 הוא טס כמפעיל מערכות בחללית שנג'ואו 12 שהתחברה לתחנת החלל טיינגונג (ניי האישנג היה מפקד צוות). זו הייתה המשימה הראשונה לתחנת החלל זו. במהלך שהייה בחלל הוא ביצע פעילות חוץ רכבית שנמשכה כ-7 שעות. הוא חזר לאחר שייה בחלל של כ-90 ימים.
באוקטובר 2023 הוא טס כמפקד צוות בחללית שנג'ואו 17 שהתחברה לתחנת החלל טיינגונג. הם החליפו צוות בפיקוד ג'ינג האיפנג שעזבו את תחנת החלל לאחר מספר ימים. בינואר הוא ביצע פעילות חוץ רכבית שנמשכה כ-7.5 שעות. הוא מתוכנן לחזור לכדור הארץ במאי 2024.
חיתוך שיפונד

| --- | --- |

חיתוך שיפונד של ריחן
 
 מאכלים
 על שם:  סרט 
 
חיתוך שיפונד (בצרפתית: Chiffonade) היא טכניקת חיתוך של ירקות או עשבי תיבול מגוררים או חתוכים דק המשמשים במיוחד כקישוט.
מאפיינים

בחיתוך שיפונד המונח מתייחס לצורת חיתוך לרצועות ארוכות ודקות של ירקות עליים בעלי שטח פנים נרחב יחסית. המונח משמש בהקשר לחיתוך של עלים ירוקים ועשבי תיבול כמו כרוב, חסה, תרד או בזיליקום (אבל לא רק – ומתאים גם לחיתוך של רצועות קרפים וחביתות). את החיתוך שיפונד מבצעים לאחר שעורמים את העלים, ומגלגלים אותם בצורה הדוקה, ורק אחר כך חותכים בניצב לגליל העלים. זאת בשונה מהמונח ז'וליאן (Julienne) המיועד לתיאור של טכניקת חיתוך ירקות לרצועות דמויי מקלות גפרורים. ירקות ירוקים עלים כמו תרד, חומעה או מנגולד, או עשב שטוח עלים כמו בזיליקום, נחתכים לרצועות ארוכות ודקות ולא למקלות.
טכניקה זו אינה מתאימה לעלים קטנים, צרים או בעלי צורה לא סדירה כגון כוסברה, פטרוזיליה, טימין או רוזמרין. שיטת חיתוך זו דורשת שטח פנים אחיד ושטוח כדי שהסכין יצליח לבצע את הסרטים.
שיפונד בעברית פירושה סרטים קטנים כתרגום מילולי מצרפתית, הכוונה לסרטים הקטנים שנוצרים מחיתוך דק של העלים בטכניקה זו.
לקריאה נוספת

ברונואז
לחתוך ז'וליאנים
הערות שוליים

↑  "Chiffonade". Merriam-Webster. נבדק ב-27 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Escoffier, A. (1969). The Escoffier Cook Book; a Guide to the Fine Art of Cookery. New York: Crown. p. 90. ISBN 0517506629.
ז'ורז' דוורה

| --- | --- |

צילום בשביבות שנת 1932
 לידה:  13 בספטמבר 1908 לוגוז', האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  29 במאי 1985 (בגיל 76) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Dobó Gyõrgy 
 ענף מדעי:  אתנופסיכיאטריה, פסיכואנליזה, אתנולוגיה, אנתרופולוגיה, ethnopsychology 
 מקום לימודים:  הפקולטה לאמנויות של פריז  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  המכון הלאומי לשפות ותרבויות המזרח 
 מוסדות:  אוניברסיטת רנה דקארט  אקול פראטיק דה אוטז אטיד 
 תלמידי דוקטורט:  Tobie Nathan 
 
ז'ורז' דוורה
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ז'ורז' דֶוֶרֶה  (במקור דויטש, בהונגרית: Dobó Gyõrgy; בצרפתית: Georges Devereux; ‏13 בספטמבר 1908 – 28 במאי 1985), פסיכואנליטיקאי, אנתרופולוג וחוקר תרבויות צרפתי-אמריקאי, יהודי-הונגרי מומר. מייסד האתנופסיכיאטריה (אנ').
ביוגרפיה > ילדות והתבגרות

ז'ורז' דוורה נולד בשם ההונגרי גֶ'רג' דובו (Dobó Gyõrgy) בעיר לוגוז' באזור באנאט, שהשתייך בתקופה זו לאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום ברומניה). דוורה היה הצעיר מבין שלושה ילדים - אחיו הבכור נקרא אישטוואן (פישטה) ואחותו - אילונה. הוא גדל במשפחה יהודית מתבוללת מבוססת ומשכילה, דוברת הונגרית וגרמנית. השם המקורי היהודי של משפחת אביו היה "דויטש" והוא שונה לשם ההונגרי "דובו"; תופעת שינוי שמותיהם של בני מיעוטים לשמות "מקובלים" יותר הייתה נפוצה בחברה ההונגרית דאז. אביו של דוורה, אֵאּוּגֵן (יֶנו), היה עורך דין בעל דעות סוציאליסטיות ומעריץ של התרבות הצרפתית; כיהן כ"ראש הקהל" של היהודים הנאולוגים בעירו. אמו של דוורה, מרגרטה (מרגיט), גם היא בת למשפחה בשם דויטש מבודפשט, הייתה דוברת גרמנית ומעריצה של התרבות הגרמנית. אחותה הלנה נישאה לעו"ד מיקלוש טלר, ואחד מילדיהם היה אדה, לימים הפיזיקאי האמריקאי אדוארד טלר, אבי פצצת המימן.
נראה כי ילדותו של דוורה הושפעה מתסכוליו ביחסים עם המבוגרים, ובמיוחד מיחסה הקר של אמו שנתפסה עבורו חסרת רגישות לצורכי הילדים. דוורה שלט היטב מילדותו בשפות הונגרית, גרמנית, רומנית וצרפתית. הוא גילה מגיל צעיר כישרון מוזיקלי, למד לנגן בפסנתר, הלחין מנגינות וכתב שירים. הוא שאף להיות פסנתרן סולן בקונצרטים, אך סיבוכים של ניתוחים שעבר אחרי פציעת ידו הימנית בתאונה, אילצו אותו לשנות את תוכניותיו. למרות זאת התעניין גם בהמשך במוזיקה, ואף הלחין מאוחר יותר קטעים לפסנתר.
בהשפעת הטראומה הקשה של התאבדות אחיו, הגדול ממנו בשנה, ומתוך רצון להתחמק מגיוס לצבא הרומני (בשנת 1918 עבר אזור מגוריו לשלטון רומניה), עבר דוורה בגיל 18 לגרמניה, ולאחר מכן לפריז, שם נרשם ללמודי פיזיקה וכימיה; הוא למד אצל מרי קירי וז'אן פרן. לדבריו, דרך לימודי הפיזיקה ביקש להגיע ל"אמת האובייקטיבית", בעוד שדרך המוזיקה שהמשיך ליצור - שאף לגעת ב"אמת הסובייקטיבית". עם זאת, בתקופה זו ה"אובייקטיביות" בפיזיקה הועמדה בסימן שאלה, ואף על פי שהעבודות האפיסטמיולוגיות של הפיזיקאים המשיכו לעניין אותו כחוקר גם בעתיד, הוא החליט להפסיק את לימודי הפיזיקה לאחר שנה וחצי.
דוורה חלה באותה תקופה במחלה קשה. לאחר שהחלים, בשנת 1928, נסע ללייפציג ולמד קורס למוכרי ספרים. במקביל, בשנים אלו החל לפקוד חוגים ספרותיים ואמנותיים בגרמניה ובצרפת ולכתוב ספרות אוונגרדית בגרמנית ובצרפתית. הוא הכיר את קלאוס מאן ואז'ן יונסקו, שבכתב העת שלו "Transitions" ("מעברים") פרסם כמה מיצירותיו בשנת 1927. דוורה גם כתב רומן שלא פורסם - "הפאונה בגיהנום הבורגני" ("La faune dans un enfer bourgeois").
ביוגרפיה > לימודי בלשנות ואתנולוגיה

דוורה רצה לבקר ארצות רחוקות ואקזוטיות, והתחיל ללמוד את השפה המלזית בבית הספר לשפות המזרח בפריז. כמו כן נרשם למכון לאתנולוגיה והיה לתלמידם של מרסל מוס, פול ריוֵה (Rivet) ולוסיין לוי-בריל (Levy-Bruhl). בשנת 1932 המיר את דתו לנצרות קתולית ואימץ לעצמו שם משפחה צרפתי, "דֶוֶרֶה", שנשאו, בין השאר, כמה משפחות אריסטוקרטיות מבריטניה ומארצות הברית. למרות עזיבתו את היהדות, היו שטענו כי צליל השם החדש קרוב למילה הרומנית "evreu" (אֶוורֶאו) שמשמעותה "יהודי", ובכך השם החדש מזכיר את מוצאו.
בזכות הצטיינותו בלימודים קיבל מלגת רוקפלר כדי להמשיך ללימודי אנתרופולוגיה באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה. הוא למד אצל אלפרד קרובר ורוברט לווי (Lowie). במסגרת לימודיו נשלח לשהות בקרב בני שבט האינדיאנים מוהאבי (Mohave) בקליפורניה על מנת לחקור את אורח חייהם. ז'ורז' דוורה בילה זמן ארוך בקרב בני המוהאבי, למד את שפתם ומנהגיהם, והוא נשאר מעריצם עד סוף חייו.
בשנים 1933–1935 נסע להודו-סין, אז מושבה צרפתית, ל18 חודשים כדי לחקור את הקבוצה האתנית ההררית סדאנג-מוי מהרמות הגבוהות של דרום וייטנאם, שם למד את שפתם שהפכה לשגורה בפיו.
בחזרתו לצרפת נדהם מהאווירה הקסונופובית והאנטישמית שלאחר פרשת סטביסקי משנת 1934, והחליט לחזור לארצות הברית. שם בשנת 1935 סיים את עבודת הדוקטור שלו על חיי המין של בני המוהאבי, בהדרכתו של קרבר.
ביוגרפיה > פסיכואנליטיקאי בארצות הברית ובצרפת

בסוף שנות ה-1930 החל להתעניין בפסיכואנליזה ובפסיכיאטריה טרנסקולטורלית. בתחילת שנות ה-40 קיבל אזרחות אמריקאית, התגייס לצי ארצות הברית ב-1943 והשתתף במלחמת העולם השנייה בדרגת סגן. בסוף המלחמה הגיע שוב לצרפת והשתלם שם בפסיכואנליזה אצל מרק שלו מברגר. אחר כך המשיך בטיפול אנליטי קצר בניו יורק אצל בן ארצו, גזה רוהיים (Géza Róheim), שעסק בקשר בין פסיכואנליזה ובין אנתרופולוגיה. לבסוף המשיך בהשתלמות בקליניקה מנינגר (Menninger Clinic) בטופיקה בירת קנזס, אחד משני המוסדות האוניברסיטאיים האמריקאיים היחידים שהסכימו לקבל מומחים שאינם רופאים לתוכנית הכשרה פסיכואנליטית. כאן מטפלו היה רוברט יוקל ומדריכו קרל מנינגר עצמו. דוורה עבד שם בין השנים 1946–1952. הוא טיפל בין השאר בווטרנים ממוצא אינדיאני (ילידי) של צבא ארצות הברית, שלקו בנוירוזה פוסט טראומטית. דוורה התקבל ב-1952 כחבר בחברות הפסיכואנליטיות של פילדלפיה וניו יורק, ועסק רבות בטיפול בילדים ונוער. במקביל לימד אנתרופולוגיה בכמה אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת טמפל בפילדלפיה. בשנת 1959 עבר לעבוד כפסיכואנליטיקאי בניו יורק.
להזמנתם של רוז'ה בסטיד ושל קלוד לוי-שטראוס בשנת 1962, השתקע בפריז על מנת ללמד (עד שנת 1981) אתנופסיכיאטריה ופסיכואנליזה, בבית הספר הגבוה למדעי החברה בפריז. לעיתים הרצה גם בבריטניה, באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1964 התקבל כחבר בחברה הפסיכואנליטית בפריז. בהמשך ויתר על העבודה הקלינית כדי להקדיש זמן לפיתוחו של תחום ההתמחות החדש שיזם - האתנופסיכיאטריה.
בשנותיו האחרונות התעמק במחקר הפסיכולוגי של תרבות "אחרת" מהעבר הרחוק - זו של יוון העתיקה, מתוך מודעות לאוניברסליות של הקונפליקט האדיפלי ושל שאר התסביכים האנושיים. בתקופה זו, מגיל 50, החל להתעמק בלימוד יוונית עתיקה, והפך לאחד המומחים בתחום המיתולוגיה היוונית והניתוח הפסיכולוגי של מיתוסים (בדומה למלומד אחר בן אזור הולדתו, באנאט, ההונגרי-שווייצרי קרל קרני).
למפעל חייו של דוורה הייתה השפעה רבה בצרפת, במיוחד משנות השמונים, בתחום הפסיכולוגיה הקלינית והפסיכותרפיה באוכלוסיות בעלות תרבויות "חוץ-אירופיות" - תחום שדוורה כינה "אתנופסיכיאטריה".
דוורה חיבר 12 ספרים וכ-400 מאמרים וטקסטים אחרים.
ביוגרפיה > חיים פרטיים

דוורה היה בעל אישיות מורכבת, נון-קונפורמיסט, ונתפס כקשה ביחסיו עם אנשים אחרים. הוא התחתן 5–6 פעמים. היה מעשן כבד. הוא לא היה פוליטיקלי קורקט - היו לו חיבות ושנאות, לעיתים קפריזיות, גם כלפי עמים ותרבויות, האובייקטים למחקריו; כך למשל התלהב מאוד מתרבות האינדיאנים בני שבט מוהאבי, אך פיתח דעות שליליות מאוד כלפי תרבות המוי בווייטנאם.
ביחס ליהדותו נראה שהיו לו קונפליקטים; באוקטובר 1973, בתחילת מלחמת יום הכיפורים, הביע בפני מקורביו דאגה לגורל מדינת ישראל, שם התגוררה אחותו.
מבחינה פוליטית התנגד נחרצות למרקסיזם, שהיה עדיין באופנה בזמנו בצרפת, כולל בין רוב תלמידיו; הייתה לו חולשה למונרכיזם.
נפטר בפריז ב-28 במאי 1985, בעקבות מחלת ריאות. אפרו הובא לקבורה, בהתאם לצוואתו, בבית הקברות של בני המוהאבי בפארקר באריזונה.
תרומותיו בתחום האתנופסיכיאטריה

באתנופסיכיאטריה ראה דוורה המשגה וטיפול הבעיות הנפשיות של המטופלים תוך כדי לקיחה בחשבון של תרבותם. בעבודתו האתנופסיכיאטריה של בני המוהאבי תיאר דוורה בפירוט את "החשיבה הפסיכיאטרית" של אוכלוסייה זו. הוא ראה בעניין שמגלים בני קבוצה אתנית זו כלפי הפסיכופתולוגיה מסר של כבוד מטעם החברה כלפי הפרט החי בה.
בספרו הפסיכותרפיה של אינדיאני מהערבות הגבוהות דוורה מצביע על הצורך לפתח מושגים מותאמים לתרבות המטופל ומתווה את הדרכים לשימוש המושכל בתרבות המסורתית בפסיכותרפיה.
במחקר על ההפלות בחברות הקדמוניות דוורה מוצא שרשימת הפנטזיות של המטופלים במהלך הטיפול הפסיכאנליטי תואמת את רשימת הטקסים והמנהגים המתוארים על ידי האתנולוגים במחקריהם. לדברי דוורה, הפסיכואנליטיקאים והאתנולוגים מגיעים לתאר את אותה המציאות, הראשונים "מבפנים" והאחרונים "מבחוץ". הנחה זו חוזרת גם בספר אחר שלו, שנקרא אתנופסיכואנליזה קומפלימנטריסטית ("משלימה").
במסות לאתנופסיכיאטריה כללית, ספרו הראשון שפורסם בצרפתית, מתייחס דוורה למציאות הקלינית ומסווג אותה מנקודת מבט ספציפית אתנופסיכיאטרית.
בספר מהחרדה למדעי ההתנהגות מדגיש דוורה את תפקיד החוויה הסובייקטיבית (כולל העברה נגדית) של חוקר התופעות האנושיות, ככלי ממדרגה ראשונה ולא כפי שנתפס פעם, כמכשול או גורם לראייה מעוותת של המציאות. לפי דוורה, יתרון השקפה זו בא לידי ביטוי גם במחקרים הגדולים של קלוד לוי-שטראוס - "תוגת הטרופיקה", של ז'ורז' בלנדייה "אפריקה כפולת המשמעות", ושל ז'ורז' קונדומינס "האקזוטי בחיי יום יום".
בעבודותיו המוקדשות לניתוח המיתוסים היווניים, מציג דוורה את המיתולוגיה כמקור בלתי נדלה של פנטזיות ומנגנוני הגנה - פתרונות לבעיות הנפשיות אתן מתמודד האדם, כדבריו, מעין "מזווה של הלא מודע".
ממשיכי דרכו

ממשיכי דרכו הידועים ביותר בצרפת הם טובי נתן, פסיכואנליטיקאי, חוקר ומרצה, המכהן כנספח התרבות בשגרירות צרפת בישראל, ומרי רוז מורו, שהקדישו עצמם במיוחד לטיפול בבעיות הנפשיות של משפחות המהגרים והעובדים הזרים בצרפת.
השפעת עבודותיו של דוורה מוכרת גם בפעילות של מה שקרוי ה"דור השני" של אסכולת ציריך לאתנופסיכואנליזה - מריו ארדהיים, מאיה נאדיג, פלורנס וייס ואחרים.
ב-1980 טובי נתן הקים בבית החולים "אביסן" (אבן סינא) בעיר בוביני  קליניקה הראשונה לאתנופסיכיאטריה במסגרת בית חולים.
הנצחה

החל משנת 1993 נפתח בפריז מרכז ע"ש ז'ורז' דוורה, מרכז אוניברסיטאי לסיוע פסיכולוגי למשפחות המהגרים. הוא מסונף לאוניברסיטת פריז 8 סן דני.  במסגרתו עובדים צוותים רב-תחומיים הכוללים לא רק פסיכיאטרים, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים, אלא גם מרפאים עממיים ואנשי דת מהקהילות הנוגעות בדבר, בדרך כלל בתחום הטיפול במהגרים או עובדים זרים; הצוותים דנים יחד עם המטופלים ומשפחותיהם בטבעה של בעייתם, ובדרכים לטפל בה, בהתחשב בהמשגה המסורתית ובאמצעי הטיפול המסורתיים. השיחות עם המטופלים ועם משפחותיהם מתקיימות בשפת אמם, והצוותים נעזרים בתרגום.
דמותו במדיה האמנותית

2013 - ספרו משנת 1951 " Reality and Dream: Psychotherapy of a Plains Indian על עבודתו הפיכואנליטית הם אינדיאנים דלקפוט בארצות הברית, עובד לסרט אמנותי לפי תסריטו ובבימויו של  ארנו דפלשן, עם השחקנים ג'ימי פיקאר ומתייה אמלריק, האחרון בתפקיד  "ז'ורז' דוורה" .הסרט נבחר כמועמד לשלושה פרסי סזאר.
ספריו

Psychothérapie d'un indien des plaines: réalités et rêve, [1951], rééd. Fayard, 1998, ISBN 2213600244 - פסיכותרפיה של האינדיאנים של הערבות: מציאות וחלום
Study of Abortion in Primitive Societies  - מחקר על הפלות בחברות פרימיטיביות
Essais d'ethnopsychiatrie générale, Paris, Gallimard, 1970 (réédité en coll. Tel, 1983, ISBN 2070282066 - מסות באתנופסיכיאטריה כללית
De l'angoisse à la méthode dans les sciences du comportement Paris, Flammarion, 1980 [1967 pour l'édition originale en anglais], 474 p. Ed.: Aubier Montaigne, 1998, ISBN 2700721861 - מחרדה אל מתודה במדעי ההתנהגות (במקור באנגלית)
Ethnopsychanalyse complémentariste, Paris, Flammarion, 1985 première édition 1972 375 p. - אתנופסיכיאטריה קומפלמנטריסטית
Femme et Mythe, Paris, 1982, Flammarion, rééd. coll. Champs-poche: 1999, ISBN 2080811800) - אישה ומיתוס
Les rêves dans la tragédie grecque, Paris, Les Belles Lettres, coll. «Vérité des mythes», 2006, 522 p. (ISBN 2251324380) Traduction de Dreams in Greek tragedy : an ethno-psycho-analytical study, Berkeley University Press, 1976 - החלומות בטרגדיה היוונית:מחקר אתנו-פסיכואנליטי
Tragédie et poésie grecques, Ed.: Flammarion, 1992, ISBN 2082106454 - הטרגדיה והשירה היוונית
Cleomene le roi fou: Études d'histoire ethnopsychanalytique, Paris, Aubier, 1998, ISBN 2700721144 - קלאומנס, המלך המשוגע:מחקרים בהיסטוריה אתנופסיכואנליטית
לקריאה נוספת

Tobie Nathan - G.Devereux - în Enciclopedia Universalis France 1999
Catherine Clément, Tobie Nathan - Le Divan et le Grigri - Odile Jacob -poches -Paris 1998, 2005
Georges Devereux: Es gibt eine kulturell neutrale Psychotherapie. Gespräch mit Georges Devereux. In: Hans Jürgen Heinrichs (hg.): Das Fremde verstehen. Gespräche über Alltag, Normalität und Anormalität. Qumran, Frankfurt, Paris 1982, S. 15-32
Marie-Christine Beck: La jeunesse de Georges Devereux. Un chemin peu habituel vers la psychanalyse. In: Revue Internationale d'Histoire de la Psychanalyse, 1991, 4, S. 581-603
Ulrike Bokelmann: Georges Devereux. In: Hans Peter Duerr: Die wilde Seele. Zur Ethnopsychoanalyse von Georges Devereux. Suhrkamp, Frankfurt 1987, S. 9-31
Klaus-Dieter Brauner: Kultur und Symptom. Über wissenschaftstheoretische und methodologische Grundlagen von George Devereux' Konzeption einer Ethnopsychoanalyse und Ethnopsychiatrie. Lang, Frankfurt am Main, Bern, New York 1986
Elisabeth Burgos, Georges Devereux, Mohave: Le Coq Héron, n°109, 1988, S. 71-75
Hans Peter Duerr (Hg.): Die wilde Seele. Zur Ethnopsychoanalyse von Georges Devereux. Suhrkamp, Frankfurt 1987
Françoise Michel-Jones: Georges Devereux et l'ethnologie française. Rencontre et malentendu. In: Nouvelle revue d'Ethnopsychiatrie, 1986, n°6, S. 81-94
Johannes Reichmayr: Einführung in die Ethnopsychoanalyse. Geschichte, Theorien und Methoden. Fischer, Frankfurt am Main 2001, ISBN 3596106508 - Vollst. überarb. Neuauflage: Psychosozial-Verlag 2003, ISBN 3898061663
Ekkehard Schröder (Hg.): Georges Devereux zum 75. Geburtstag. Eine Festschrift. Vieweg, Braunschweig [u.a.] 1984
Simone Valantin-Charasson, Ariane Deluz: Contrefiliations et inspirations paradoxales. Georges Devereux (1908-1985). In: Revue Internationale d'Histoire de la Psychanalyse. 1991, 4, S. 605-617
הערות שוליים

↑  מיכאל גיל, מהפיזיקה הקוואנטית לאתנופסיכיאטריה הקומפלמנטריסטית, בעיתון "תאלסה", 19, 2008 (בהונגרית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278223205171  PLWABN: 9810599890505606  BIBSYS: 90238840  BNE: XX905224  BnF: cb11899974r (data)  CiNii: DA01864945  GND: 118678078  ICCU: CFIV008181  ISNI: 0000 0001 0932 9302  LCCN: n79045996  NDL: 00512870  NKC: pna20241221373  NLA: 35035257  NLG: 61782  NSK: 000027179  NTA: 068930135  RERO: 02-A003176426  SNAC: w6qz63vq  SUDOC: 026829371  Trove: 807660  VcBA: 495/191921  VIAF: 109304153   WorldCat (עם VIAF): 109304153 
אינדיאנים בני המוהאבי, 1871 - שבט שנחקר על ידי ז'ורז' דוורה
זכריה סטאנקו

| --- | --- |

 לידה:  5 באוקטובר 1902 הכפר סאלצ'יה, מחוז טלאורמן, ממלכת רומניה 
 פטירה:  5 בדצמבר 1974 (בגיל 72) בוקרשט, הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 מקום לימודים:  הפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט 
 שפות היצירה:  רומנית 
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית, ריאליזם סוציאליסטי, נטורליזם 
 צאצאים:  Horia Stancu 
 פרסים והוקרה:  פרס הרדר (1971)  עיטור המסדר "ניצחון הסוציאליזם" 
 
זכריה סטאנקו (ברומנית: Zaharia Stancu;‏ 5 באוקטובר 1902 בסאלצ'יה, מחוז טלאורמן - 5 בדצמבר 1974 בבוקרשט) היה סופר, פובליציסט ומשורר רומני. נודע ברומנים בעלי ליריזם מרתק, הרומן שלו "Desculț" ("יחף") (1948) על חיי הדיכוי של האיכרים הרומנים בתחילת המאה ה-20. היה חבר האקדמיה הרומנית החל משנת 1955. שירתו הסנטימנטלית, המלנכולית, מקרבת אותו במידה מסוימת למשורר שהעריץ ותירגם, סרגיי יסנין.
בזכות דעותיו השמאליות והאנטי-פאשיסטיות, בימי השלטון הקומוניסטי זכה סטאנקו לכהן בתפקידים רמי דרג - יושב ראש איגוד הסופרים (1950-1949 ו-1974-1966), מנהל התיאטרון הלאומי בבוקרשט, בשנים 1950-1948, ושוב ב-1968-1960 חבר באספה הלאומית הגדולה (פרלמנט) מטעם מפלגת השלטון. ב-1969 חבר משנה בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
חייו

זכריה סטאנקו נולד בשנת 1902 בכפר סאלצ'יה, במחוז טלאורמן שמישור של דנובה במשפחה של איכרים עניים. אחרי שנטש את בית הספר בגיל 13, עבד כשרת, אחר כך כשולייה של בורסקאי וכמוכר בחנות קטנה. חזר ללימודים בתיכון בעיר רושיורי דה ודה ובשנת 1921 בעידודו של הכומר והסופר גאלה גאלקטיון, התחיל לכתוב בעיתונים. בשנים 1932-1928 למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט.
ב-1920 פרסם שירים ראשונים במספר מגזינים.
În două perioade (1946–1952 şi 1958–1968) a fost director al
Teatrului Naţional din Bucureşti. A editat publicaţiile Azi şi Lumea
Românească. A fost director la Gazeta literară.
בשנת 1924 התחיל לכתוב בכתב העת הלאומני לתרבות Gândirea ("גנדיריה"-"החשיבה") ובהמשך עמד בראש הנהלתו.
אחרי סיום לימודיו התמסר לכתיבה ספרותית ועיתונאית. בשנת 1932 הוציא לאור את כתב העת "Azi" ("אז", "היום" ברומנית). בשנת 1937 הוציא לאור את העיתון הדמוקרטי "Lumea românească" ("לומיה רומניאסקה" - "העולם הרומני"). שני כתבי העת הוצאו מחוץ לחוק על ידי ממשלת גוגה-קוזה הלאומנית הקיצונית. לסטאנקו נאסר לפרסם ואף נאסר בשנת 1942 למשך 3 חדשים במחנה המאסר לאסירים פוליטיים בטרגו ז'יו.
אחרי נפילת המשטר הרודני של אנטונסקו, בשנת 1945 התקבל סטאנקו לשורות המפלגה הקומוניסטית שכבשה תוך כמה שנים את השלטון, בתנאי הכיבוש הסובייטי. בשנת 1946 התמנה זכריה סטאנקו כמנהל התיאטרון הלאומי בבוקרשט, תפקיד שבו כיהן בעת המשטר הקומוניסטי פעמיים. כעבור 3 שנים התקבל לאיגוד הסופרים הרומנים. הוא ניהל את איגוד הסופרים כיושב ראש שלו בשנים 1949-1950 ושוב ב-1966-1974.
במרץ 1950 סולק סטאנקו מן המפלגה הקומוניסטית (אז מפלגת הפועלים הרומנית) בטענה שבצעירותו היה סוכן של הבולשת הבורגנית ושבשנת 1939 גינה מעל דפי העיתון את המתקפה הסובייטית נגד פינלנד. בהמלצת מנהיג המפלגה גאורגה גאורגיו-דז' לא ננקטו נגדו אמצעי דיכוי נוספים והורשה להמשיך לפרסם. כעבור מספר שנים התקבל בחזרה למפלגה.
סטאנקו נבחר בשנת 1955 כחבר האקדמיה הרומנית.
מעוניין בכנות בהתפתחות התרבות הרומנית, כיושב ראש איגוד הסופרים נהג הדיפלומטיות והשתדל לנצל את הקשר עם מנהיגי המפלגה הקומוניסטית כדי לעודד את פריחת המגזינים לספרות, את ההוצאה לאור Cartea Românească ("קארטיה רומניאסקה" - הספר הרומני)
ואת הדור הצעיר של פרוזאיקנים ומשוררים משנות ה-1960, ביניהם ניקיטה סטנסקו, ד.ר. פופסקו ואחרים.

ב-1969 נבחר לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
זכריה סטאנקו פרסם עד שנות ה-40 שישה קובצי שירה. קטעי שירה מופיעים גם בתוך הרומנים שכתב.
הרומן שלו "יחף" "הסתובב בעולם בסנדלי זהב" כפי שנאמר באמרה שחוקה בזמנו, שהתייחסה לעובדה כי הספר תורגם לשפות רבות (עד שנת 1988 - 24 שפות), כולל יפנית, אורדו או וייטנאמית. הספר חטא, לפי דעת מבקרים אחדים, בשימוש מופרז ב"סגנון העיתונאי". ובהגזמות בעלות נימה תעמולתית. למשל האפיזודה שבה הבויאר מצווה על האיכרים לחבוש מחסומים בפה פן יאכלו מן הענבים שהם קוטפים, נחשב על ידי מבקרים מסוימים כסיפור מופרך
בנו, הוריה סטאנקו, (1983-1926) היה גם הוא סופר, מחבר רומנים היסטוריים.
הנצחה

בית ספר בעיר רושיורי דה ודה, במחוז טלאורמן, נקרא על שמו
פרסים ואותות כבוד

1927 - פרס חברת הסופרים הרומנים על קובץ השירים "פואמות פשוטות"
1954 - פרס המדינה לספרות
1971 - פרס הרדר מטעם אוניברסיטת וינה
1971 - תואר גיבור העמל הסוציאליסטי
1972 - עיטור המסדר "ניצחון הסוציאליזם" ברומניה
כתביו > רומנים

1948 - Desculț (יחף), רומן, גרסה מתוקנת בשנת 1960 - ב-3 כרכים: דרך עיני הגבור הראשי, הילד דאריה, משתקפים החיים רבי הסבל של האיכרים במישור הדנובה בדרום רומניה בתחילת המאה ה-20, ימי מרד האיכרים ברומניה בשנת 1907
Clopote şi struguri (פעמונים וענבים)
Printre stele (בין הכוכבים)
Carul de foc (מרכבת האש)
1952 Dulăii (הכלבים)
1959-1958 Rădăcinile sunt amare (השורשים מרים) ב-5 כרכים
Jocul cu moartea 1962, (המשחק עם המוות)
1963 Pădurea nebună (היער המשוגע)
1968 Şatra (המחנה הצועני)
1968 Ce mult te-am iubit (כמה שאהבתי אותך) - רומן-קינה על מותה של אם הסופר, שלדעתה של הסופרת ומבקרת הספרות רות אלמוג עולה על הרומן של אלבר כהן, "הספר של אמי" ו"מעורר התרגשות ביופיו ובחכמתו".
Vântul şi ploaia (הרוח והגשם) 3 כרכים
כתביו > סיפורים קצרים

1949 Brazdă îngustă şi adâncă (ניר צר ועמוק)
1951 Pentru viaţă (למען החיים)
1951 -Primii paşi (הצעדים הראשונים)
1953 - Adu-ţi aminte (תזכור)
1954 - Florile pământului (פרחי האדמה)
1957 - Iarbă (דשא)
1962 Costandina (קוסטנדינה), עם הקדמה מאת אורל ברנגה