דובצק
תולדות העיירה ויהודיה > מלחמת העולם השנייה ותחילת השואה

בתחילת מלחמת העולם השנייה, בעיירה היו כ-1000 יהודים, שהיוו יותר ממחצית האוכלוסייה, רובם חסידים ומיעוטם מתנועת המזרחי - ציונים דתיים, או ציונים כלליים.
לפני המלחמה הממשלה הפולנית הטילה הגבלות רבות על יהודים, ביניהם מכסה של תלמידים יהודים באוניברסיטה, אי כיבוד תעודות מארצות זרות, וכן מיסוי כבד, שהוביל להתרוששות משפחות רבות בדובצק.
בעיירה היה רדיו אחד, בבית המרקחת. התושבים שמעו על תקיפת הגרמנים, וחזו במטוסים החולפים בשמי העיירה ומפציצים את הגשרים באזור פשמישל. עשרה ימים לאחר תחילת הקרבות הגרמנים נכנסו לדובצק. (במלחמת העולם הראשונה הם הגיעו לשם לאחר שלש שנים). הם התנהגו יפה ליהודים, קנו מהם סחורה, וקצין גרמני התעניין לגבי התפילה בבית הכנסת, שהיה מלא מפה לפה עם תושבי העיירה ופליטים רבים. היהודים, שומרי המצוות, לא האזינו לחדשות, ולא היו ערים לכך שיחידת ס.ס. פועלת בסביבה.
שבועיים לאחר תחילת הקרב על פולין, ביום חמישי, ראש השנה ה'ת"ש (14 בספטמבר 1939) הם החלו במסע רציחות בסאנוק, בשבת (ג' בתשרי ה'ת"ש, 16 בספטמבר 1939) הם הגיעו לדינוב הסמוכה ורצחו שם 150 יהודים (או 300) תוך שריפת בית הכנסת המרכזי על יושביו. במוצאי שבת הגרמנים פרצו לדובצק. חיילים אלו אסרו את רב העיר ואשתו, וכן את הכומר ואת ראש העיר, ששימשו כבני ערובה. הם תפסו 11 (יש גרסה שמדובר ב-20) מתפללים שהשכימו קום לתפילת צום גדליה ושלחו אותם למעצר "לצורך עבודה". הם התעללו בקבוצה ולאחר מכן ירו בהם. הגרמנים החלו לשרוף את בית המדרש החסידי (ה"קלויז") אך מכיוון שהיה צמוד לבתי נוצרים, אלו שכנעו את הגרמנים לחדול מכך. הם שרפו את בית הכנסת המרכזי, שכלל את ביתו של רב העיירה, תוך הכאת יהודים שניסו להציל את ספרי התורה, כולל השפלת רב העיירה ואשתו (הקירחת כמנהג החסידים באותה תקופה), והורדת כיפתו ופיאתה הנוכרית.
קבוצה של 20 גברים יהודים פליטים משלזיה הגיעה לדובצק, ראתה שהגרמנים כבשו אותה, והחליטו לחזור. במשך החג שהו בדובצק, וביום ראשון יצאו לדרך חזרה לביתם. סיור של הצבא הגרמני שפגש אותם רצח את כולם.
רוב הגברים בעיירה, הן יהודים והן נוצרים הוחבאו. חלק מהצעירים חצה את נהר הסן לצד הרוסי. שבוע לאחר מכן, בערב חג הסוכות 27 בספטמבר 1939, החיילים הודיעו לכל הגברים לצאת מהמחבוא ולפתוח את עסקיהם כרגיל, תוך הבטחה שלא יאונה להם כל רע. רוב הגברים בעיירה נענו לקריאה זו, אך למחרת בבוקר חג הסוכות, הורו לכל היהודים להאסף בכיכר העיר. התוכנית הייתה לירות בהם, אך ראש העיר הצליח לשכנע את הגרמנים לוותר, ולהסתפק בסילוקם לצד הרוסי של הנהר. ליהודים ניתנו שלש שעות להסתלק. היהודים לאחר זמן קצר, מי שלא הספיק לצאת בכוחות עצמו הובל אל הגבול, נהר הסן, תוך הכאות והשפלות, ומשם גורשו אל השטח הסובייטי. חלקם טבעו במהלך המעבר בנהר. איכרים משני צידי הנהר שדדו את הפליטים ממעט הדברים שהיו בידם. השלטונות הרוסים אסרו על היהודים להישאר באזור הגבול. חלק ניכר מהפליטים הגיע לצד הרוסי של פשמישל מעבר לנהר הסן, ואחרים ללבוב (למברג), ובכך הצטרפו לנהר הפליטים מערי הגבול. רבים נספו בדרך.
רב העיירה הצעיר, רבי שמואל אהרן פלאם, שזה עתה חזר מירושלים לפולין עם אשתו על מנת לקבל את המשרה הרמה, הגיע עם פליטי העיירה לפשמישל, ונתפס בה שוב כאשר הגרמנים כבשו את הצד המזרחי של העיר ב-1941 במסגרת מבצע ברברוסה ב-20 ביוני 1942 הגרמנים הקימו בעיר זו גטו אזורי לריכוז היהודים. זאת, לאחר עינוי הפליטים היהודים בעיר ומשלוח כ-1000 מתוך 22,000 הפליטים למחנה יאנוב, ותוך מעשי טבח (שנחשפו על ידי הרוסים מאוחר יותר). שרידים מהקהילה תיעדו את הריגתם בגטו זה של רב העיירה, יחד עם יהודים נוספים מקהילתו. רוב שארית יהודי דובצק נהרגו במשלוחים לאושוויץ ובלזץ שהחלו בראש חודש אב ה'תש"ב, ה-15 ביולי 1942, ונמשכו עד ספטמבר בשנה שלאחריה, כשכמעט ולא נותרו יהודים בפשמישל..
לאחר המלחמה היו ניצולים מדובצק שניסו לחזור לעיירתם. לפחות אחד מהם, ישעיה (שיה) בסן, נרצח בידי שכן נוצרי.
בשנת 2006 הוקמה בארצות הברית קרן לשיקום בית הקברות היהודי בדובצק ולאזכור 160 מיהודיה שנרצחו במקום. משפחה נוצרית אחת בדובצק הוכרה כחסידת אומות עולם בהסתירהּ יהודים.