stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המדינה החופשית סקסוניה-מיינינגן
היסטוריה

ב-10 בנובמבר 1918 התפטר ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הדוכסות, הפכה המדינה למדינה חופשית ברפובליקת ויימאר.
בשנת 1920 הצטרפה המדינה למדינת תורינגיה, לאחר שפרלמנט המדינה הכריע בעד המהלך, ושלל הצטרפות לפרוסיה או לבוואריה.
המדינה החופשית מקלנבורג-שטרליץ

המדינה החופשית מקלנבורג-שטרליץ (בגרמנית: Freistaat Mecklenburg-Strelitz) הייתה מדינה ברפובליקת ויימאר, ולאחר מכן בגרמניה הנאצית. בירתה של המדינה הייתה העיר נוישטרליץ.
היסטוריה

ב-14 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
כאשר הדוכסות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1933.
במהלך השלטון הנאצי, בשנת 1933, אוחדו המדינות מקלנבורג-שוורין ומקלנבורג-שטרליץ לכדי מדינת מקלנבורג המאוחדת.
המדינה החופשית סקסוניה-גותה

המדינה החופשית סקסוניה-גותה
המדינה החופשית סקסוניה-גותה (בגרמנית: זקסן-גותה, Freistaat Sachsen-Gotha) הייתה מדינה קטנה ברפובליקת ויימאר, שהתקיימה תקופה קצרה עד למיזוגה במדינת תורינגיה.
היסטוריה

ב-14 בנובמבר 1918 התפטר קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הדוכסות, התפצלו דוכסויות קובורג וגותה, ואזור גותה הפך למדינה חופשית ברפובליקת ויימאר.
בשנת 1920 הצטרפה המדינה למדינת תורינגיה, לאחר שפרלמנט המדינה הכריע בעד המהלך, והפכה לאזור גותה בתורינגיה.
הערות שוליים

↑  שהיו מאוחדות רק על ידי אוניה פרסונלית, ולא היו מדינה אחת.
ערך זה הוא קצרמרבנושא גרמניה ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המדינה החופשית ולדק-פירמונט

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 משטר:  רפובליקה
 שפה נפוצה:  גרמנית
 עיר בירה:  ארולזן
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  מלחמת העולם הראשונה
 תאריך:  1918
 פירוק:  איחוד לתוך המדינה החופשית פרוסיה
 תאריך:  1929
 ישות קודמת:  הקיסרות הגרמנית נסיכות ולדק ופירמונט
 ישות יורשת:   המדינה החופשית פרוסיה    פרובינציית הנובר    פרובינציית הסן-נסאו
 אוכלוסייה בעבר:  55,750 (נכון ל־1925)
 
המדינה החופשית ולדק-פירמונט (בגרמנית: Freistaat Waldeck-Pyrmont) הייתה מדינה ברפובליקת ויימאר, שסופחה בשנת 1929 למדינה החופשית פרוסיה.
היסטוריה

ב-13 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הנסיכות, הפכה המדינה למדינה חופשית.
ב-30 בנובמבר 1921, לאחר משאל-עם מקומי, נפרדו העיר ומחוז פירמונט והשתלבו בפרובינציית הנובר הפרוסית. שאר המדינה שולבה במדינה החופשית פרוסיה בשנת 1929, לאחר משאל עם נוסף, והפכה לחלק מפרובינציית הסן-נסאו. שטח זה הוא כיום חלק ממחוז ולדק-פרנקנברג בהסן.
המדינה החופשית מקלנבורג-שוורין

המדינה החופשית מקלנבורג-שוורין (בגרמנית: Freistaat Mecklenburg-Schwerin) הייתה מדינה ברפובליקת ויימאר, ולאחר מכן בגרמניה הנאצית. בירתה של המדינה הייתה העיר שוורין, כיום גם עיר הבירה של מקלנבורג-מערב פומרניה.
היסטוריה

ב-14 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
כאשר הדוכסות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1933.
במהלך השלטון הנאצי, בשנת 1933, אוחדו המדינות מקלנבורג-שוורין ומקלנבורג-שטרליץ לכדי מדינת מקלנבורג המאוחדת.
המדינה החופשית ליפה

המדינה החופשית ליפה (בגרמנית: Freistaat Lippe) הייתה מדינה ברפובליקת ויימאר באזור מרכז גרמניה של היום, אשר שכנה בין נהר הווזר במזרח ויער טיוטנבורג במערב.
היסטוריה

ב-12 בנובמבר 1918 התפטר לאופולד הרביעי, נסיך ליפה מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הנסיכות, הפכה המדינה למדינה חופשית. ליפה נשארה מדינה חופשית במהלך רפובליקת ויימאר (1918-1933), גרמניה הנאצית (1933-1945), ועוד כשנתיים לאחר תבוסת גרמניה הנאצית, כאשר הייתה ליפה באזור הכיבוש הבריטי. בשנת 1947, איבדה ליפה את עצמאותה ואוחדה לתוך מדינת נורדריין-וסטפאליה.
הכוח האימפריאלי האוסטרלי

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 שיוך:  צבא אוסטרליה 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  15 באוגוסט 1914 – 1921 (כ־6 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה 
 
חיילים מהכוח האימפריאלי האוסטרלי בהפסקת עישון במהלך הקרב על הסום
חיילי הכוח בצילום קבוצתי על הפירמידה הגדולה של גיזה, 1915
הפרשים הקלים האוסטרלים
הכוח האימפריאלי האוסטרלי במלחמת העולם הראשונה (באנגלית: (First Australian Imperial Force (1st AIF) היה חיל המשלוח של אוסטרליה שנלחם לצד מדינות ההסכמה במגוון חזיתות. גיוס החיילים לכוח החל ב-10 באוגוסט 1914, בעקבות הכרזת המלחמה של הממלכה המאוחדת על גרמניה.
סדר הכוחות

במשך כל המלחמה התנדבו לכוח 413,000 אנשים מתוך 4.5 מיליון איש שמנתה אז אוכלוסיית אוסטרליה. מתוכם, נשלחו אל מעבר לים 331,781 חיילים מהם נפצעו 152,171, ומתו או נהרגו 58,961 - היחס הגבוה ביותר מבין כל הצבאות במלחמה. אחוז הנפגעים והשבויים בקרבות עמד על 64.98 אחוזים מהכוחות הלוחמים. אלפים נוספים נפלו קורבן למחלות ומגפות כולל השפעת הספרדית ובסופה של המלחמה חזרו רק 40 אחוזים מהלוחמים בריאים ושלמים הביתה.
היסטוריה

הכוח האימפריאלי היה מורכב כולו ממתנדבים במהלך כל המלחמה, ייחוד שאפיין את אוסטרליה ודרום אפריקה בלבד. הגיוס הראשוני כלל 20,000 לוחמים שהיו מאורגנים בשלוש בריגדות אזוריות שהרכיבו דיוויזיה אחת בפיקודו של גנרל ויליאם ברידג'ס. הגיוס התבצע רק בקרב תושבי אוסטרליה, אם כי כחמישית מהחיילים נולדו בבריטניה ולא באוסטרליה. בחודש נובמבר נשלחו חיילי הכוח למצרים על מנת להתאמן שם עם חיילי הצבא הבריטי ובינואר 1915 חברה אליהם בריגדת רגלים נוספת. ארבע בריגדות אלו, בריגדת פרשים קלה ושתי בריגדות מניו זילנד נקראו יחד אנזא"ק, בפיקודו של לויטננט-גנרל ויליאם בירדווד.
באפריל 1915 השתתף כוח אנזא"ק כולו במערכת גליפולי כשבמקביל המשיכו מתנדבים רבים להתגייס לכוח ויצרו דיוויזיה שנייה. גם דיוויזיה זו שהתה במצרים לצורך אימונים, אך כבר בספטמבר נשלחה לגליפולי כדי לתגבר את הדיוויזיה הראשונה, זאת עוד בטרם סיימו החיילים את הכשרתם.
כשהגיע מספר הנפגעים בכוח ל-25,000 ובהם גם מפקד הכוח האוסטרלי גנרל ברידג'ס שנהרג, גדל עוד יותר מספר המתנדבים. חיילים ותיקים הועברו מהבריגדות הראשונות לבריגדות החדשות, כדי לסייע בבנייתן ובמקומם מילאו את התקן מגויסים חדשים. גידול זה בכוח, יצר את הצורך בחלוקת אנזא"ק לשני קורפוסים.
במרץ 1916 נשלח הכוח האימפריאלי להילחם בחזית המערבית שם נלחם עד נובמבר 1917 תוך שהוא ממלא תפקיד חשוב במגוון קרבות, בהם הקרב על הסום, קרב אראס, קרב מסין וקרב פשנדל. בסוף 1916 תוגבר הכוח בדיוויזיה חדשה, שלישית שבניגוד לקודמותיה לא עברה במצרים, אלא התאמנה באנגליה.
לאחר שהגיס סבל אבדות גבוהות מהצפוי (55,000 ב-1917 לבדה) ומספר המתנדבים באוסטרליה ירד משמעותית, אוחדו כל חמש הדיוויזיות האוסטרליות לקורפוס אחד בנובמבר 1917. תוכנית ליצירת דיוויזיה חדשה, שישית, נזנחה לאחר האבדות הרבות בקרב פשנדל. נוסף על כך, נאלצו האוסטרלים להצטרף לבריטים בארגון מחדש של יחידות הרגלים שכלל צמצום של הבריגדות מארבעה בטליונים לשלושה.
למרות הקשיים, המשיך הכוח האוסטרלי למלא תפקיד חשוב בהגנה על אמיין במסגרת מתקפת האביב. במאי 1918 מונה בירדווד למפקד הארמייה הבריטית החמישית ובמקומו התמנה מפקד ראשון ממוצא אוסטרלי - ג'ון מונש. מונש שהיה מפקד מוכשר, הוביל את הכוח האוסטרלי בהצלחה ויצר לו מעמד של יחידת עילית בתוך הצבא האנגלי. תחת פיקודו הראו האוסטרלים הצלחה במתקפת מאה הימים שבה לקחו בשבי 30,000 חיילים גרמנים ו-338 תותחים ושחררו 116 עיירות וכפרים.
היסטוריה > קרבות נוספים

מעבר לחזית המערבית, בו נלחם עיקר הכוח האימפריאלי האוסטרלי, השתתפו יחידות קטנות בקרבות נוספים במלחמה. יחידות הפרשים הקלים של הכוח השתתפו במערכה על סיני וארץ ישראל כשהן כוללות חמישה עשר רגימנטים שנכללו בכוח הרב לאומי של מדינות ההסכמה. כמו כן, השתתפו יחידות קטנות של פרשים במערכה במסופוטמיה ובדיכוי מרד הסנוסים במערב מצרים.
כמו כן, חלק מהכוח שתוגבר ביחידות ימיות נלחם ב-1914 בגינאה החדשה. קרב זה הסתיים במהירות יחסית ועם מספר אבדות נמוך.
הערות שוליים

↑  במלחמת העולם השנייה הוקם שוב כוח כזה ומאז נקרא בדיעבד הכוח של מלחמת העולם הראשונה, "הכוח האימפריאלי האוסטרלי הראשון"
↑  Encyclopedia of World War I, עמוד 150
↑  1st Australian Imperial Force | Australian War Memorial
↑  BBC - History - World Wars: Australia in World War One
| אנזא"ק |
| --- | --- | --- |
| אישים | ויליאם בירדווד • הנרי הודג'סון • אדוארד צ'ייטור • הנרי שובל • גרנוויל ריירי | פלקט אנזא"ק |
| יחידות | הכוח האימפריאלי האוסטרלי • קורפוס אנזא"ק הראשון • קורפוס אנזא"ק השני • דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק • דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית | פלקט אנזא"ק |
| אתרים | יד אנזא"ק • שדרת המצעדים אנזא"ק • אנדרטת אנזא"ק • המרכז להנצחת חיילי אנז"ק בבאר שבע | פלקט אנזא"ק |
| כללי | אוסטרליה במלחמת העולם הראשונה • ניו זילנד במלחמת העולם הראשונה • יום אנזא"ק | פלקט אנזא"ק |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: xx0226174  VIAF: 21153361284337390056   WorldCat (עם VIAF): 21153361284337390056
השיטפונות בריו דה ז'ניירו (2011)

| --- | --- |

 תאריך התרחשות:  17 בינואר 2011 
 הרוגים:  916 
 נעדרים:  100 
 קואורדינטות:  22°54′30″S 43°11′47″W﻿ / ﻿22.90833333°S 43.19638889°W﻿ / -22.90833333; -43.19638889
 he
 
האזור שנפגע בשיטפונות
השיטפונות בריו דה ז'ניירו נגרמו על ידי כמויות משקעים יוצאות דופן שפקדו את מרכז מדינת ריו דה ז'ניירו בברזיל בין 11 ו-12 בינואר 2011. כמויות המשקעים שהיו גבוהות מהממוצע לחודש שלם, גרמו לשיטפונות ולמפולות בוץ, בהם מצאו את מותם 903 בני אדם. מדובר באחד מאסונות הטבע הקשים ביותר בהיסטוריה של ברזיל.
מרבית הקורבנות היו תושבי הערים נובה פריבורגו (418 הרוגים) וטרזופוליס (354 הרוגים), וגם פטרופוליס, סומידורו וסאו ז'וזה דו ואלה דו ריו פרטו נפגעו קשות. ממשלת ריו דה ז'ניירו הסתייעה בחיל הים הברזילאי ובחברות פרטיות במאמצי החילוץ ובאספקת מוצרים בסיסיים, בהם מים נקיים. בעקבות האסון הורתה נשיאת ברזיל דילמה רוסף על הקצאת 780 מיליון ריאל (כ-470 מיליון דולר) לשיקום הנזקים.
גלריה

נזקי השיטפונות בטרזפוליס
אולם ספורט בטרזפוליס אליו פונו תושבים שבתיהם נהרסו
עובדי משרד הבריאות הברזילאי מביאים ציוד רפואי
נזקי השיטפונות בנובה פריבורגו
הר סווארטלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  998 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכסי פורד 
 קואורדינטות:  77°15′S 143°12′W﻿ / ﻿77.25°S 143.2°W﻿ / -77.25; -143.2
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר סווארטלי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר סווארטלי
 
הר סווארטלי (באנגלית: Mount Swartley) הוא פסגה בהרי אלגייני, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 2 קילומטרים ממזרח להר דרלינג.
גובהו של הר סווארטלי 998 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-4,124 בגובהו באנטארקטיקה.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר התגלה מהאוויר בטיסות שיצאו מבסיס וסט (West Base), של השירות האנטארקטי של ארצות הברית, בין השנים 1939–1941.
היסטוריה > מקור השם

ההר נקרא על שמו של פרופסור סטנלי סווארטלי (Stanley Swartley), ממכללת אלגייני, שבעיר מידוויל, במדינת פנסילבניה, שבארצות הברית.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי
1 2  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
| אתרים ברכסי פורד |
| --- | --- | --- |
| רכסי הרים | אסמן • דנפלד • היינס • מקיי • סארנוף • פוסדיק • פיליפס • קלארק |  |
| הרים | אלכסנדר • אקבלו • ביואנג'ל • ביטגוד • בירד • ברנהאם • ג'ון • ג'ונס • דאגלס • דרלינג • ואן וולקנברג • לוקהארט • מאליונה • סווארטלי • פייג' • קארבון • קולומבו • קופר • ריאה • ריצ'רדסון |  |
| מצוקים | ביילי |  |
| נונאטאקים | ברידינג • קיידי |  |
| מונוליתים | הבילבורד (לוח המודעות) |  |
| קרחונים | אוקס • ארתור • באלצ'ן • בויד • האמונד |  |
| מעברי הרים | ריס |  |
הקרב על גבעה 776

הקרב על גבעה 776, המכונה גם "הקרב על אולוס-קרט", שהתרחש בסמוך לאולוס-קרט (כפר קרט) בצ'צ'ניה, בין ה-29 בפברואר ובין ה-1 במרץ 2000, הוא קרב במלחמת צ'צ'ניה השנייה שהפך למיתוס בין הצדדים הלוחמים במלחמה זו. בקרב זה כותרה הפלוגה השישית בת 90 צנחנים רוסים מגדוד השני של רגימנט ה-104  מדיוויזיית צנחנים מס' 79, מהעיר פסקוב על ידי קיצונים צ'צ'נים, ביניהם מתנדבים זרים, ולאחר שעות רבות של לחימה, נותרו רק שישה מהם בחיים, על אף ניסיונות נואשים לחלצם.
הרקע לקרב

מלחמת צ'צ'ניה השנייה נוהלה בין כוחות הנאמנים לפדרציה הרוסית ובין בדלנים צ'צ'נים, שלאחר מלחמת צ'צ'ניה הראשונה הקימו מדינה עצמאית בשם הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה, לבדלנים אלו חברו קיצונים איסלמים מכל רחבי העולם המוסלמי, וכן גורמים פליליים. המלחמה החלה באוגוסט 1999 עם פלישתם של מתנדבים צ'צ'נים, איסלמים, ודאגסטנים לתחומי דאגסטן על מנת לערער את השלטון הפרו-רוסי שם. הפלישה נהדפה בכוח גדול, וכוחות הפדרציה פרצו לצ'צ'ניה על מנת להפיל את שלטון הבדלנים, ולהחזיר את הרפובליקה המורדת אל הפדרציה הרוסית.
במלחמה היו מספר שלבים, כאשר העיקרי שביניהם, המצור על בירת צ'צ'ניה, גרוזני, וכיבושה. כיבוש גרוזני, שבמלחמת צ'צ'ניה הראשונה הייתה זירה לתבוסה רוסית כואבת, נראה כהישג גדול, ורבים סברו כי הוא שיביא קץ למלחמה. אך המלחמה לא תמה. קבוצות גדולות של מורדים חמושים עדיין שרדו ברחבי צ'צ'ניה, ופתחו בלוחמת גרילה כנגד הצבא הרוסי והמיליציות הצ'צ'ניות התומכות בו. ב-29 בפברואר 2000 התבטא מפקד עוצבת "ווסטוק", שלחמה בצ'צ'ניה, גנאדי טרושב, כי "המבצע כנגד הטרור בצ'צ'ניה תם. ייקח עוד שבועיים לחסל את הקבוצות הקטנות".
הקרב

לאחר נפילת גרוזני לידי הרוסים, ב-30 בינואר 2000, קבוצה גדולה של לוחמים צ'צ'נים נסוגה למחוז שאטויסקי בדרום צ'צ'ניה. ב-9 בפברואר אותרה הקבוצה על ידי הכוחות הפדרליים. עמדותיהם הופגזו במשך מספר ימים בפצצות דלק אוויר. לאחר מכן החלה מתקפה בה נעו כוחות קרקע רוסים לעבר עמדות המורדים, בין 22 בפברואר ל-29 בפברואר.
המורדים אותרו בעיירה אולוס-קרט, המצויה באזור הררי תלול. דרומית לעיירה ישנו נקיק עמוק, ובצידו השני, גבעה המכונה "גבעה 776". הצ'צ'נים ניסו להימלט דרך הנקיק, כאשר משימת הכוחות הרוסים הייתה לכתר אותם, למנוע את נסיגתם, ולהשמידם. כוחות צנחנים רוסים הוצבו על גבעות מפתח החולשות על השטח, וביניהן גבעה 776. מפקד הכוחות הרוסים על גבעה 776 ניסה ליצור הגנה קווית, ונעזר בשדה מוקשים שהוצב בכיוון נסיגתם הכללית של הצ'צ'נים, כפי שהוא שיער.
הצ'צ'נים הצליחו להסתנן אל מעבר לגבעה, תקפו את כוחותיו של המפקד הרוסי מאחור, ולא הותירו לו דרך נסיגה אלא דרך שדה המוקשים. בהיעדר יכולת לסגת, התחפרה הפלוגה הרוסית בעמדות הגנה על הגבעה, ובמשך שעות ספגה אש צ'צ'נית ללא יכולת להגיב. גלי המתקפה הצ'צ'נית ניסו להשמיד את המכותרים, שמצידם המתינו לתגבורת. הרוסים לא הצליחו להעביר תגבורת לנצורים על הגבעה. בשלב מסוים, כאשר נפרצו ההגנות והצ'צ'נים חדרו אל המתחם הרוסי על הגבעה, דרש המפקד הרוסי כי עמדותיו הוא תופגזנה באש ארטילרית. לאחר לחימה עזה במשך יומיים, הגיעו התגבורות הנדרשות. בשלב זה נותרו בחיים 11 מתוך 90 הצנחנים הרוסים שהחלו את הקרב.
המחלוקת

סיפור הקרב ממשיך להיות נושא למחלוקת עזה, במיוחד בשאלת מספר ההרוגים משני הצדדים, ומספר הלוחמים מן הצד הצ'צ'ני. המפקדים הרוסים הבכירים, לרבות המרשל סרגייב והגנרל גאורגי שפאק, מפקד הכוחות המוטסים הרוסים, טענו בתחילה כי בקרב נהרגו אך 31 רוסים. דוברו של פוטין בצ'צ'ניה, סרגיי יסטרז'מבסקי, אף הוא טען כי נהרגו 31 צנחנים בלבד. מספר האבדות הכולל בקרב אינו ידוע, שכן פרט לצנחנים שנהרגו על הגבעה, לא חשפו הרוסים מעולם את מספר האבדות בקרב יחידות אחרות שהשתתפו בקרב.
בימים הראשונים שלאחר הקרב נטען כי השתתפו בו אלף לוחמים צ'צ'נים. לאחר מכן, כאשר הסתבר מספר האבדות הגבוה, נטען כי בשורות הצ'צ'נים לחמו 2,500 חיילים. על פי העיתון "הכוכב האדום", עיתונו הרשמי של משרד ההגנה הרוסי היו אבדות הצ'צ'נים בקרב כ-400 נפש, מהם כ-200 בקרב על הגבעה. נכון לשנת 2008 הטענה הרוסית הרשמית היא כי נהרגו 700 מורדים.
הצ'צ'נים טוענים כי בקרב על הגבעה נהרגו 200 צנחנים, שלחמו כנגד 70 צ'צ'נים, מהם נהרגו 12 על הגבעה, ו-25 בקרב כולו.
מורשת הקרב

הקרב נתפס ברוסיה בשתי צורות. ראשית, כתבוסה לצבא הרוסי, ושנית, כעמידת גבורה של הצנחנים, שיצרה מיתוס הרואי.
כל 13 הקצינים של המחלקה, בין אם שרדו ובין אם מתו, ותשעת השורדים, קיבלו את אות הגבורה הגבוה ביותר של הפדרציה הרוסית, "גיבור הפדרציה הרוסית". 63 אחרים קיבלו את אות "מסדר הגבורה". באפריל 2001 ביקר נשיא הפדרציה הרוסית, ולדימיר פוטין את המקום בו אירע הקרב בעת ביקור בצ'צ'ניה.
הערות שוליים

↑  האומה מתאבלת על הצנחנים ההרוגים בפסקוב האינדפנדנט 15 במרץ 2000
↑  המצב בצפון הקווקז גלובל סקיוריטי, 6 במרץ 2000
↑  הקרמלין משקר בקשר לקרב על אולוס קרט קווקז סנטר (אתר פרו-צ'צ'ני) 29 בפברואר 2004
הקונגרס ה-113 של ארצות הברית

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 גוף פרלמנטרי:  הקונגרס של ארצות הברית
 תקופת כהונה:  3 בינואר 2013 – 6 בינואר 2015  (שנתיים)
 הנהגה
 נשיא הסנאט יושב ראש בית הנבחרים:  ג'ו ביידן ג'ון ביינר
 הנשיא הזמני של הסנאט:  פטריק ליהי
 מנהיג הרוב:  הסנאט: הארי ריד בית הנבחרים: קווין מקארתי אריק קנטור (עד 1 באוגוסט 2014)
 מנהיגת המיעוט:  הסנאט: מיץ' מקונל בית הנבחרים: ננסי פלוסי
 הרכב הסנאט
 
 סיעות הקואליציה:  המפלגה הדמוקרטית (53)  עצמאיים (2)
 מספר חברי הקואליציה:  55 / 100
 סיעות האופוזיציה:  המפלגה הרפובליקנית (45)
 מספר חברי האופוזיציה:  45 / 100
 הרכב בית הנבחרים
 
 סיעות הקואליציה:  המפלגה הרפובליקנית (234)
 סיעות האופוזיציה:  המפלגה הדמוקרטית (201)
 → הקונגרס ה-112 הקונגרס ה-114 ← 
 
הקונגרס ה-113 של ארצות הברית התכנס בוושינגטון די. סי. ב-3 בינואר 2013 וסיים את כהונתו עם כינוס הקונגרס ה-114 ב-6 בינואר 2015.
במהלך כהונתו החזיקה הסיעה הדמוקרטית ברוב בסנאט והסיעה הרפובליקנית החזיקה ברוב בבית הנבחרים.
הקונגרס סבל במהלך כהונתו מאהדה ציבורית מהנמוכה בתולדות המוסד. כך, בסקר חברת גאלופ באוגוסט 2014 הביעו רק 13% מהנשאלים שביעות רצון מעבודת הקונגרס ו-83% הביעו אי שביעות רצון ממנה – השיעור הגבוה ביותר מאז החל איסוף הנתונים מסקרים אלו ב-1974.
הרכב הקונגרס ה-113

הקונגרס כלל 541 חברים:
435 חברים בבית הנבחרים, שנבחרו בבחירות לקונגרס ב-2012. חלוקת המושבים בבית הנבחרים למדינות ארצות הברית נעשתה על פי תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך ב-2010.
100 סנאטורים, ש-33 מהם נבחרו בבחירות לקונגרס ב-2012. 34 סנאטורים שנבחרו בבחירות ב-2010 ו-33 שנבחרו בבחירות ב-2008 הוסיפו לכהן בסנאט.
שישה חברים ללא זכות הצבעה המייצגים את האזורים המבודדים ואת מחוז קולומביה.
בעת התכנסותו היו בקונגרס 43 חברים אפריקאים אמריקאים (כולם למעט אחד חברי בית הנבחרים). כמו כן היה בו שיא של כל הזמנים במספר הנשים (100) והלהט"ב (8) המכהנים. בקונגרס נכללו 32 יהודים – 10 סנאטורים ו-22 חברי בית הנבחרים.
19% מחברי הקונגרס שירתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית, בהשוואה לשיא של 80% ב-1977.
הסנאט

בסנאט נכללו עם התכנסותו 53 חברים מהמפלגה הדמוקרטית, 45 חברים מהמפלגה הרפובליקנית ושני חברים עצמאיים (החוברים לדמוקרטים).
נשיא הסנאט: ג'ו ביידן (סגן נשיא ארצות הברית, דמוקרט)
הנשיא הזמני של הסנאט: פטריק ליהי (דמוקרט)
מנהיג הרוב: הארי ריד (דמוקרט)
מנהיג המיעוט: מיץ' מקונל (רפובליקני)
בית הנבחרים

בבית הנבחרים נכללו עם התכנסותו 234 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 201 חברים מהמפלגה הדמוקרטית.
יושב ראש בית הנבחרים: ג'ון ביינר (רפובליקני)
מנהיג הרוב:
אריק קנטור (רפובליקני) (עד 1 באוגוסט 2014)
קווין מקארתי (רפובליקני)
מנהיגת המיעוט: ננסי פלוסי (דמוקרטית)
חלוקת המושבים בקונגרס

| מדינה | סנאט | סנאט | סנאט | בית הנבחרים | בית הנבחרים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | רפובליקאים | דמוקרטים | עצמאים | רפובליקאים | דמוקרטים |
| אוהיו | 1 | 1 |  | 12 | 4 |
| אוקלהומה | 2 |  |  | 5 |  |
| אורגון |  | 2 |  | 1 | 4 |
| איווה | 1 | 1 |  | 2 | 2 |
| איידהו | 2 |  |  | 2 |  |
| אילינוי | 1 | 1 |  | 6 | 12 |
| אינדיאנה | 1 | 1 |  | 7 | 2 |
| אלבמה | 2 |  |  | 6 | 1 |
| אלסקה | 1 | 1 |  | 1 |  |
| אריזונה | 2 |  |  | 4 | 5 |
| ארקנסו | 1 | 1 |  | 4 |  |
| ג'ורג'יה | 2 |  |  | 9 | 5 |
| דלאוור |  | 2 |  |  | 1 |
| דקוטה הדרומית | 1 | 1 |  | 1 |  |
| דקוטה הצפונית | 1 | 1 |  | 1 |  |
| הוואי |  | 2 |  |  | 2 |
| וושינגטון |  | 2 |  | 4 | 6 |
| ויומינג | 2 |  |  | 1 |  |
| ויסקונסין | 1 | 1 |  | 5 | 3 |
| וירג'יניה |  | 2 |  | 8 | 3 |
| וירג'יניה המערבית |  | 2 |  | 2 | 1 |
| ורמונט |  | 1 | 1 |  | 1 |
| טנסי | 2 |  |  | 7 | 2 |
| טקסס | 2 |  |  | 24 | 12 |
| יוטה | 2 |  |  | 3 | 1 |
| לואיזיאנה | 1 | 1 |  | 5 | 1 |
| מונטנה |  | 2 |  | 1 |  |
| מיזורי | 1 | 1 |  | 6 | 2 |
| מיין | 1 |  | 1 |  | 2 |
| מינסוטה |  | 2 |  | 3 | 5 |
| מיסיסיפי | 2 |  |  | 3 | 1 |
| מישיגן |  | 2 |  | 9 | 5 |
| מסצ'וסטס |  | 2 |  |  | 9 |
| מרילנד |  | 2 |  | 1 | 7 |
| נבדה | 1 | 1 |  | 2 | 2 |
| נברסקה | 2 |  |  | 3 |  |
| ניו ג'רזי |  | 2 |  | 6 | 6 |
| ניו המפשייר | 1 | 1 |  |  | 2 |
| ניו יורק |  | 2 |  | 6 | 21 |
| ניו מקסיקו |  | 2 |  | 1 | 2 |
| פלורידה | 1 | 1 |  | 17 | 10 |
| פנסילבניה | 1 | 1 |  | 13 | 5 |
| קולורדו |  | 2 |  | 4 | 3 |
| קונטיקט |  | 2 |  |  | 5 |
| קליפורניה |  | 2 |  | 15 | 38 |
| קנזס | 2 |  |  | 4 |  |
| קנטקי | 2 |  |  | 5 | 1 |
| קרוליינה הדרומית | 2 |  |  | 6 | 1 |
| קרוליינה הצפונית | 1 | 1 |  | 9 | 4 |
| רוד איילנד |  | 2 |  |  | 2 |
אירועים מרכזיים בתקופת כהונת הקונגרס

3 בינואר 2013 - פתיחת המושב הראשון של הקונגרס (הסתיים ב-26 בדצמבר 2013) ובחירת יושב ראש בית הנבחרים.
4 בינואר 2013 - מושב משותף של שני בתי הקונגרס לשם ספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 והכרזה על הנשיא וסגן הנשיא הנבחרים.
20-‏21 בינואר 2013 - השבעת הנשיא ברק אובמה וסגנו ג'ו ביידן לכהונה שנייה .
12 בפברואר 2013 - מושב משותף של שני בתי הקונגרס לכבוד נאום מצב האומה השנתי.
1 עד 17 באוקטובר 2013 - השבתת הממשל בארצות הברית לאחר שהקונגרס לא קיבל את חוק התקציב לשנת 2013–2014.
3 באוקטובר 2013 - תקרית ירי ליד בניין הקפיטול.
3 בינואר 2014 - פתיחת המושב השני של הקונגרס (הסתיים ב-16 בדצמבר 2014).
28 בפברואר 2014 - מושב משותף של שני בתי הקונגרס לכבוד נאום מצב האומה השנתי.
הערות שוליים

↑  ברני סנדרס, שהצטרף מאוחר יותר למפלגה הדמוקרטית באופן רשמי, ואנגוס קינג
↑  *עקב פטירת הסנאטור פרנק לוטנברג מונה רפובליקני כממלא מקומו מ-6 ביוני ועד 31 באוקטובר 2013. אז החל לכהן במקומו סנאטור דמוקרטי שנבחר בבחירות מיוחדות.
↑  מאחר שה-20 בינואר חל ביום ראשון נערכה ההשבעה באותו יום בבית הלבן וטקס ההשבעה הציבורי בגבעת הקפיטול נערך למחרת.
↑  שנת תקציב פדרלית בארצות הברית מתחילה ב-1 באוקטובר ומסתיימת ב-30 בספטמבר.
↑  יוני הרש, מרדף ויריות בגבעת הקפיטול, באתר ישראל היום, 4 באוקטובר 2013
הקומפלקס הצבאי-תעשייתי

הקומפלקס הצבאי-תעשייתי הוא כינוי למערכת היחסים המדינית-כלכלית בין בית המחוקקים, כוחות הביטחון ותעשיות הנשק שתומכות בהם. יחסים אלה כוללים תרומות פוליטיות, אישורים מהדרג הפוליטי לרכש צבאי, שדלנות ומנגנון פיקוח על התעשיות. הגדרה רחבה יותר של המונח כוללת את כל רשת החוזים ותזרים הכספים והמשאבים בין תאגידי התעשיות הביטחוניות, משרד ההגנה, הרשות המחוקקת והרשות המבצעת.
בכל מדינה בה קיימת תעשייה צבאית ניתן לזהות קומפלקס צבאי-תעשייתי, אך בארצות הברית זכה הביטוי לתפוצה רחבה במיוחד עקב נאום הפרידה של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר ב-17 בינואר 1961, בו הזהיר את הציבור מהסכנה הטמונה באינטרסים המשותפים לתעשיות הביטחוניות ולאנשי הצבא במערכת הביטחון. ארצות הברית הייתה אז המדינה בעלת תקציב הביטחון הגבוה ביותר בעולם, ומאז התקציב אף גדל.
תולדות שיתוף הפעולה הצבאי-תעשייתי

התיאום בין גורמי שלטון, גורמי צבא ותעשיית הנשק החל במאה ה-19. לפני כן, במשך מאות שנים, תעשיות צבאיות כמו מפעלים לייצור נשק או אוניות היו בבעלות ממשלתית מלאה. במאה ה-19 הוחדרו טכנולוגיות חדשניות לכלי הנשק, בתחילה נשק אוטומטי וספינות מלחמה, ומאוחר יותר רכב קרבי משוריין, מטוסי קרב וטילים. הצורך בחדשנות זו גרם לממשלות רבות לשלב חברות פרטיות בתעשיות הנשק, לטובת המאמץ המלחמתי. מערכת יחסים זו סימנה את תחילתו של הקומפלקס הצבאי-תעשייתי.
בבריטניה, צרפת וגרמניה הוחש התיאום בין הגורמים בעקבות מלחמות גדולות באותה עת, בעיקר מלחמת צרפת–פרוסיה ומלחמת קרים, ולאחר מכן בעקבות מלחמת העולם הראשונה. אחרי המלחמה מדינות אלו החדירו טכנולוגיות נוספות לשימושים צבאיים, וחיזקו את מערכות היחסים בין הגורמים בקומפלקס. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הואץ תהליך ההתחמשות, והצטרפו אליו גם יפן וארצות הברית. בתקופה זו הוכפלו ההוצאות הצבאיות באירופה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה שוב זינקו ההוצאות הצבאיות, ובין השאר כללו תוכניות מחקר כמו פרויקט מנהטן, שבו מספר מעצמות שיתפו פעולה לפיתוח נשק גרעיני. גם המלחמה הקרה כללה מרוץ חימוש תמידי בין המעצמות, ארצות הברית וברית המועצות, שהצריך רכש צבאי מתמשך. על רקע זה מצא לנכון נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר להעלות את נושא ההצטיידות הצבאית לתודעה הציבורית בנאום הפרידה שלו.
ההוצאה הצבאית השנתית של ארצות הברית היוותה ב-2010 כ-47% מההוצאות הצבאיות הכוללת בעולם, וב-2014 היוותה כ-34%.
ניתוח משנת 1962 מראה כי תעשיות הנשק אכן גדלו באופן חריג בתקופה שבין מלחמת העולם השנייה לנאום אייזנהאואר, ובעיקר עלה כוחן של החברות בואינג, ג'נרל דיינמיקס ולוקהיד קורפוריישן. בשנת 1977, בעקבות מלחמת וייטנאם, חלה ירידת מה בכוחו של הקומפלקס הצבאי-תעשייתי, לאחר שנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר הכריז על מדיניות חדשה שמטרתה "להתנתק מהעבר הצבאי של אמריקה." אולם לאחר קרטר נבחר רונלד רייגן לנשיאות, וכוחו של הקומפלקס הצבאי-תעשייתי בארצות הברית שב לשגשג.