stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אתל מאיירס
ראשית חייה > נישואין

אתל פגשה לראשונה את בעלה לעתיד, האמן ג'רום מאיירס, בשנת 1904. לאחר שהלכה לראות את תמונותיו של ג'רום בגלריה מקבת מספר פעמים, היא החלה לאסוף את גזרי העיתונים שלו במשך תקופה של שנתיים. רישומיו וציוריו של הלואר איסט סייד זכו לביקורות חיוביות והוא זכה להערכה רחבה על ידי מבקרים ואמנים כאחד, ובמיוחד רוברט אנרי, בגלל הכנות והאנושיות של השקפתו הריאליסטית באוכלוסיות המהגרים שהצטופפו בגטו ההוא.
אתל דאגה לפגוש את ג'רום מאיירס בסטודיו שלו ולאחר מכן הם ביקרו זה את זה מספר פעמים בשני האולפנים שלהם, שלו ברחוב מזרח 59 בניו יורק ושלה באחוזת קונלי הישנה, שנבנתה על ידי כסף של תמאני הול, משקיפה אל נהר ההדסון. "נישואים היו הדבר האחרון במוחי", כתבה אתל, "אבל אחרי שלושה חודשים ג'רום הציע לי. הוא אמר שלא היה לו כסף ואולי לעולם לא יהיה לו... הסתכלתי עליו בתדהמה...הוא מעולם לא היה בבית שלי ולא ידע כלום עלי. חשבתי על זה במשך שבוע והחלטתי שאני אתחתן איתו".
ג'רום מאיירס ואתל קלינק נישאו בטקס בכנסייה קטנה באוקטובר 1905. הם החלו את חיי הנישואים בסטודיו שלו ברחוב 59.
אמה המאמצת של אתל כבר אמרה לבתה שהיא לא מאושרת מנישואיה לג'רום מכיוון שהוא איש עני ואמן, והעדיפה את אירוסיה הקודמים של אתל לאיש עסקים. לאחר מכן היא ניתקה את אתל מהירושה הניכרת שהובטחה לה.
שנה לאחר נישואיהם ב־21 באוקטובר 1906 ילדה אתל בת, וירג'יניה מאיירס. זמן קצר לאחר הלידה קיבלה אתל פתק מאמה המאמצת, שנראה שהיא עדיין מוכנה לכך שבתה תקבל את הירושה המלאה, גם לאחר שהתנערה ממנה בגלל הגבר שנישאה. התנאי היחיד שלה היה, "שתעזוב את ג'רום ואת התינוקת ותחזור לגור איתה, היא הייתה נותנת לי הכל. מעולם לא עניתי".
פיסול ותערוכת ה"ארמורי"

אתל קיבלה עד מהרה החלטה להתרחק מציור תמונות של הלואר איסט סייד ובמקום זאת פנתה לגישה חדשנית ביצירת פסלים קטנים וריאליסטיים. לאחר לידת בתה, אתל בחרה לוותר על הציור כדי לפנות שטח סטודיו הנחוץ לבעלה האמן. השינוי במדיום שלה מנע גם מההשוואה הבלתי נמנעת שנעשית בין עבודתם של הזוג הנשוי העובד באותו מדיום ובנושאים דומים.
אתל מאיירס הפכה לפסלת פיגורטיבית ופעילת אמנות בעיר ניו יורק. היא ידועה בפסלי הקריקטורה שלה של אנשי העיר, רבים מהם בתנוחות הומוריסטיות. היא הציגה תשע מהם בתערוכת הארמורי מ-1913 שהציגה לאמריקה את האמנות המודרנית.
פיסול ותערוכת ה"ארמורי" > מפיקה של וירג'יניה מאיירס

בסביבות 1909, כשהייתה בת שלוש, חשפה עצמה בתה של אתל, וירג'יניה, כמי שיש בה כישרון אמנותי חזק. יום אחד, כשאתל ניגנה בפסנתר, היא הרימה את עיניה לראות את וירג'יניה רוקדת באופן טבעי לקצב ולתחושה הרגשית של המוזיקה. זו הייתה תקופה בה השפעת הריקודים של איזדורה דאנקן תפסה לחלוטין את דמיונה של הקהילה האמנותית של ניו יורק, כמו גם חלק גדול משאר העולם, ואתל הבחינה בכשרון של וירג'יניה לתנועות ספונטניות ואינסטינקטיביות. היא עודדה את בתה להופיע, באופן פרטי וגם בפומבי. וירג'יניה כיכבה בסרט שהופק כשהייתה בת חמש, והופיעה 20 דקות בריקודי סולו המאולתרים שלה. הסרט אמור היה להפיץ את תהילתה לכל אמריקה, הרבה מעבר לגבולות ההוקרה שלה בעיר ניו יורק. בשנת 1913 הכישרון שלה צוין במאמר במגזין "ווג" תחת הכותרת "כאשר וירג'ינה רוקדת", בו כונתה "ילדת המאה".
מה שהתחיל כהופעות פרטיות בסטודיו הקטן של מאיירס לחברים ואספני אמנות המשיך בהופעותיה של וירג'יניה במיקומים טובים וגדולים יותר. אף על פי שהיו לה משאבים כספיים מוגבלים, אתל קיבלה על עצמה את כל ניהול וארגון הקריירה הפורחת של וירג'יניה. היא ארגנה סדרת רסיטלים ברחבי העיר ניו יורק, בהזמנת תיאטראות, טיפול בחוזים ותיאום תלבושות, עיצוב תפאורה, מוזיקאים, פרסום והדפסת כרטיסים ותוכניות.
כתוצאה מכך, וירג'יניה התפרסמה כ"ילדת הפלא" של הריקוד, ואנשים באו מכל רחבי הארץ לראות אותה, כולל מעבר לים - מאנגליה. "לאורך השנים ארגנו אתל וג'רום 17 רסיטלים בבתי הקולנוע בעיר ניו יורק, ומאמרים רבים נכתבו על גאונותה של וירג'יניה. כשהייתה בת 16 החוק איפשר שתופיע ככוכבת שרוקדת על הבמה המרכזית באולם קרנגי. הופעת הסולו הראשונה שלה עם תזמורת הייתה באפריל 1923, ובשניים בדצמבר 1923.
פיסול ותערוכת ה"ארמורי" > לאחר תערוכת "הארמורי"

למרות ההצלחה האישית של אתל בתערוכת הארמורי של שנת 1913, והפרסום העצום סביב כל מה שהתרחש בה, האירוע עצמו לא שפך אור על יצירתם של אמנים אמריקאים כפי שקיווה ג'רום מאיירס במקור. במקום זאת, המוקד והתגובות התרכזו ביצירתם של המודרניסטים האירופיים, וכללו 13 יצירות של גוגן, 19 של סזאן, 8 של פיקאסו, 17 של מאטיס, 18 של ואן גוך, וכן עבודות מרובות של טולוז-לוטרק, מונה, פיסארו, רנואר, דאומייר, רוסו ודגה.
ג'רום עבד במשך שנה על תכנון והכנת הצד האמריקני של התערוכה מבלי ששולם לא כלל. כמו שאמרה אתל, "אחרי תערוכת הארמורי היינו כמתים. מכרנו את עבודתו של ג'רום, הכל בחצי מחיר כיוון שאנחנו עוברים לאירופה". הסיבה הייתה שהיא וג'רום, כמו גם רבים אחרים בקהילה האמנותית בניו יורק, ידעו שההשפעה של תערוכת הארמורי הולכת להשפיע לרעה על גורלם של אמנים אמריקאים רבים כשניסו למכור את עבודתם. הם העריכו כי יהיה שוב יבוא של ציורים אירופיים, או יצירות שהושפעו מהם, שהסוחרים היו מעוניינים בהם.
אירופה ותחילת מלחמת העולם

רוג'ר פריי, האמן והסופר האנגלי ואוצר הציורים במוזיאון המטרופוליטן קנה מספר רישומים ג'רום לאוסף הפרטי שלו. הוא הפציר בג'רום לנסוע ללונדון, שם האמין פריי שימצא שוק עשיר לעבודתו. לפיכך, שלושת בני משפחת מאיירס, יחד עם שני ארגזים מלאים בציורים ויצירות אמנות אחרות, יצאו ללונדון בשנת 1914. הניו יורק טיימס דיווח: "אירופה פיתתה את ג'רום מאיירס מהמרוץ שלו במטרופולין, והקיץ הוא יצייר טיפוסים אחרים בלונדון, בפריז ובערים אחרות, שללא ספק יוצגו בניו יורק בעונה הבאה". התאריך היה 28 ביוני 1914. חודש לאחר מכן, נפתחה מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שהגיעו ללונדון והשאירו אצל סוחר אמנות, חלק מהציורים והפסלים שהביאו עימם, משפחת מאיירס נסעה היישר לפריז, שילמה שישה חודשים שכר דירה עבור דירה קטנה בגדה השמאלית, קנתה לה רהיטים ועברה לגור וקיוותה לפתוח פרק חדש ומרגש בחייהם. במשך כשבוע נראה כאילו הדברים מסתדרים וג'רום כבר עבד. כמו כן, הם ערכו סידורים עם תיאטרון בפריז עבור בתם בת ה -8. וירג'יניה מאיירס, לערוך ערב סולו בריקודים משלה שזכתה לשבחי הביקור בהופעות רבות בניו יורק.
לרוע המזל פרוץ המלחמה ניפץ את תוכניותיהם. השגרירות האמריקאית ייעצה בחום לג'רום ואתל לעזוב את פריז מיידית. לא הייתה להם ברירה אלא לארוז ולנטוש את דירתם המושכרת ואת הרהיטים שקנו למענה. לצאת למסע מפחיד ומתיש בדרכם חזרה לאמריקה.
חזרה לאמריקה

ג'רום, אתל ובתם בת ה-8, וירג'יניה, היו במצב של תשישות וכמעט רעב בגלל המחסור במזון ובתנאי המלחמה הצפופים שבהם הם התמודדו על סיפון הספינה שלקחה אותם בחזרה לאמריקה. שמחתם למראה פסל החירות בנמל ניו יורק בוודאי לא הייתה שונה מהתרגשות שחשו מהגרים רבים שהגיעו לאמריקה, שלימים יהפוך לנושא של בכל כך הרבה מתמונות הלואר איסט סייד של ג'רום. עבור ג'רום ואתל, תקוותם הייתה כי היציאה לאירופה תאפשר שיפור כלכלי, אך התבררה ככישלון. כישלון כלכלי קודם היה הפגיעה בהונם, כשג'רום האמין כי תערוכת הארמורי תיצור הכרה הרבה יותר באמנים האמריקאים.
אשת עסקים, מעצבת, מחנכת

אתל מאיירס האמינה מאוד בחשיבות הקריירה האמנותית של בעלה, ומעולם לא היססה לשים את יצירות האמנות שלה לצד כדי להמשיך בפעילות יזמית שתעזור למשפחתה להתמודד עם קשיים כלכליים. פעילויות אלה כללו תכנון והוראה. חייה כאשת עסקים מכסים תקופה של כ-25 שנה, משנת 1915 ועד מותו של ג'רום בשנת 1940.
עם חזרת משפחתה לניו יורק, אתל נזכרה: "גרנו במקומות רבים, חלקם בעיר העליונה, בחלקם במרכז העיר. תמיד ערכנו רישומים וערכנו תערוכות, אבל בלי בית. סוף סוף קנינו שני חדרים ברחוב מערב השלושים ושבעה באזור תעשיית הבגדים, בקומה העליונה. החדר האחורי היה הסטודיו של ג'רום, והחדר הקדמי בקומה השלישית היה המקום בו שלושנו אכלנו וישנו. בשלב זה החלטתי להיות מעצבת של בגדים. לקחתי חמישה דולר וקניתי בד תחרה ועיצבתי חולצה. נסעתי לחנות בשדרה החמישית ומכרתי את החולצה. מכאן ואילך הייתי בעסקים".
אתל מאיירס הפכה למעצבת של בגדי נשים וכובעים, החזיקה חנות בעיר ניו יורק בשנים 1920 עד 1940 ועיצבה בגדים עבור ידוענים בחברה, לשחקני במה ואופרה וכן ליצרנים."
לאחר מות בעלה בשנת 1940 הקדישה אתל את זמנה בעיקר לקידום המוניטין האמנותי שלו. היא הרצתה על עבודתו של ג'רום ברחבי ארצות הברית, בחסות הפדרציה האמריקאית לאמנות בשנים 43–1941. היא גם החזיקה את הגלריה לזכר ג'רום מאיירס בעיר ניו יורק במשך מספר שנים.
אתל מאיירס נפטרה ב-24 במאי 1960.
הערות שוליים

↑  Ethel's Autobiographical Notes, web.archive.org, ‏2016-03-03
↑  "Jerome Myers Papers", www.delart.org
↑  "When Virginia Dances", www.ques.com
↑  Myers, Ethel, "Notes on the start of war and the trials of getting back to America", web.archive.org, ‏2014-04-29
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n92054451  VIAF: 63202927   WorldCat (עם VIAF): 63202927 
אתל מאיירס, בתוך כנסייה
אתל מאיירס וביתה וירג'יניה בת ה-5
אתל מאיירס, צוות היונדביל
מודעת ההופעה של וריג'ינה מאיירס בקרנגי הול, 1923
אתל מאיירס, מודלים לשמלות נשים
אתל מאיירס, חמש נשים
אתל מאיירס, שלוש נשים במסיבה
בנדיקטוס (תפילה)

זכריה רושם את שמו של בנו. דומניקו גירלנדאיו. פרסקו קאפלה Tornabuoni, סנטה מריה נובלה, פירנצה.
נוסח התפילה בעברית בכנסיית יוחנן בהרים




בנדיקטוס (בלטינית: Benedictus) הנקרא גם "שירו של זכריה" או "תפילת זכריה" היא תפילה נוצרית המופיעה בספר הבשורה על-פי לוקאס של הברית החדשה (לוקס א' 68 - 79). תפילה זו היא אחת משלוש התפילות המופיעות בבשורה זו (יחד עם המגניפיקט והנונק דימיטיס).
התפילה היא שיר הודיה הנאמרת על ידי זכריה לאחר הולדת בנו - יוחנן המטביל ולאחר הרפאותו מאילמותו (אילמות שנגרמה לו, לאחר שלא האמין למלאך גבריאל שבישר לו על הולדת בנו, בעת שהקטיר קטורת לפני מזבח הזהב בבית המקדש השני).
חלקי התפילה

לתפילה שני חלקים. החלק הראשון (פסוקים 68 - 75) הם שירת הודיה על התגשמות התקווה לבא המשיח (שהכוונה לישו).
החלק השני של התפילה היא פנייה של זכריה לבנו וקריאה לבן להיות חלק מהגאולה, להפוך לנביא ולהטיף לחזרה בתשובה לפני בא המשיח.
נוסח התפילה

התפילה בלטינית:
התפילה בעברית:
בנדיקטוס הרביעי

האפיפיור בנדיקטוס הרביעי (בלטינית: Benedictus IV; מת ב-30 ביולי 903) היה האפיפיור מ-1 בפברואר 900 עד מותו בשנת 903. ההיסטוריון פלודורד מהמאה העשירית, שכינה אותו "הגדול", שיבח את הולדתו הנדיבה ואת נדיבותו הציבורית.
ביוגרפיה

בנדיקט היה יליד רומא, בנו של אחד בשם ממלוס, והוסמך על ידי האפיפיור פורמוסוס. ב-1 בפברואר 900 הוא הוכתר לאפיפיור, בעקבות מותו של יוחנן התשיעי. באותה שנה הוא גירש את בלדווין השני, רוזן פלנדריה על שרצח את פולק, הארכיבישוף של ריימס. בשנת 901, בנדיקטוס הכתיר את לואי מפרובנס, נכדו של לואי השני, מלך איטליה כקיסר רומי הקדושה. בשנת 902, ברנגאר מפריולי הביס את לואי השלישי ואילץ אותו לעזוב את איטליה.
בנדיקט מת ברומא בקיץ 903; ייתכן שברנגריוס היה מעורב במותו במעורבות כלשהי. בנדיקטוס נקבר לפני בזיליקת פטרוס הקדוש, ליד שער גואידו. לאחר מותו נבחר לאפיפיור לאו החמישי.
הערות שוליים

↑  Platina, Bartolomeo (1479), The Lives of the Popes From The Time Of Our Saviour Jesus Christ to the Accession of Gregory VII, vol. I, London: Griffith Farran & Co., pp. 241–242, נבדק ב-2013-04-25
↑  Mann, Horace, K. The Lives of the Popes in the Early Middle Ages, Vol IV: The Popes in the Days of Feudal Anarchy, 891–999. 1925 p. 105
↑  "The 117th Pope", Spirituality.org., Diocese of Bridgeport
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יוחנן התשיעי | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: לאו החמישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397565905171  BNE: XX1395633  GND: 100937608  ISNI: 0000 0000 4348 9353  LCCN: nb2007024677  NKC: kup19980000006475  VIAF: 33986483   WorldCat (עם VIAF): 33986483
בנדיקטוס השביעי

האפיפיור בנדיקטוס השביעי (בלטינית: Benedictus VII;‏ מת ב-10 ביולי 983) היה האפיפיור מאוקטובר 974 עד מותו בשנת 983.
ביוגרפיה

בנדיקט נולד ברומא, והיה בן של דויד או דודאטוס (אחיו של אלבריק השני מספולטו). תאריך הלידה שלו אינו ידוע בוודאות, אך ידוע כי הוא היה קשור לנסיך אלבריק השני ומחובר למשפחת קונטי. לפני בחירתו לאפיפיורות, הוא שימש כבישוף של סאטרי .
הוא נבחר על ידי הכמורה הרומית ואנשי רומא באוקטובר 974 תחת השפעתו של הרוזן סיקו, השליח הקיסרי של הקיסר אוטו השני. הוא ירש את האפיפיורות כמועמד פשרה להחליף את האנטי-אפיפיור בוניפקיוס השביעי. בוניפקיוס, שגרם למותו של בנדיקטוס השישי, גזל את האפיפיורות, ובמשך חודש בזז את הוותיקן על תכולתו היקרה ביותר, ואחר כך נמלט לקונסטנטינופול.
סמכותו של האפיפיור החדש הייתה נתונה להתנגדותם של בוניפקיוס השביעי ותומכיו, ואף על פי שהאנטי-אפיפיור עצמו נאלץ להימלט, מפלגתו הלכה בעקבותיו בעקשנות ואילצה את בנדיקטוס לקרוא לאוטו השני לעזרה. לאחר שהקיסר הקים את הקיסר על כס המלכות שלו, הוא הראה את עצמו מרוצה לבדוק את זרם הסימפונות המתנשא גבוה בכנסייה, ולקדם את סיבת הנזירות.
בנדיקטוס השביעי קידש את הכומר ג'יימס, שנשלח אליו על ידי אנשי קרתגו "כדי לעזור למחוז אפריקה העלוב", אשר מאז הכיבוש המוסלמי של המגרב, חלה בו ירידה תלולה במספר הבישופים. בנדיקטוס השביעי ביקר בעיר אורבייטו עם אחיינו פיליפו אלבריצ'י, שהשתקע שם מאוחר יותר והפך לקונסול העיר ב-1016. בשנת 978 הוציא בנדיקטוס בולה אפיפיורית המגדירה את גבולות הדיוקסיה של ויק עבור הבישוף פרויה, ובכך ביטל את הבולה שהוציא יוחנן השלושה עשר, שהפכה את ויק לארכיבישופות. במרץ 981 ניהל בנדיקטוס סינוד בסנט פטרוס, שאסר על סימוניה. בספטמבר 981 הוא כינס סינוד לטרני.
בנדיקטוס השביעי מת בשנת 984, ונקבר בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה, ובמקומו נבחר יוחנן הארבעה עשר.
הערות שוליים

1 2 3  De Montor, Artaud. The Lives and Times of the Popes, The Catholic Publication Society of New York, 1911
↑  Philip Zaleski (30 נוב' 2010). The Best Spiritual Writing 2011. Penguin. ISBN 9781101478127. At the time of the Arab conquest there were more than three hundred bishops in the area, but by the tenth century Pope Benedict VII could not find three bishops to consecrate a new bishop. {{cite book}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בנדיקטוס השישי | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: יוחנן הארבעה עשר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397569005171  BNE: XX1537429  BnF: cb110951537 (data)  CANTIC: a10477202  GND: 100937632  ICCU: LO1V187649  ISNI: 0000 0000 0213 4054  LCCN: nb2007019860  NTA: 074353365  VcBA: 495/46009  VIAF: 49580347   WorldCat (עם VIAF): 49580347
בנדיקטוס החמישי

האפיפיור בנדיקטוס החמישי (בלטינית: Benedictus V; מת ב-4 ביולי 965) היה האפיפיור מ-22 במאי 964 עד 23 ביוני אותה שנה.
ביוגרפיה

בנדיקטוס נולד ברומא והיה בנו של אחד בשם ג'ובאני, וגדל באזור שסביב תיאטרון מרקלוס. הוא שימש כקרדינל וכנוטריוס, ואף נטל חלק בתצהיר של האפיפיור יוחנן השנים עשר. בדצמבר 963 כבש אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את רומא, כינס "סינוד" של חמישים בישופים מאיטליה וגרמניה, וערך רשימה ארוכה של האשמות פוליטיות ואישיות נגד האפיפיור יוחנן, כולל חילול הקודש, מעילה בקודש, שבועת שקר, רצח, ניאוף וגילוי עריות. הסינוד שלח שלושה מכתבים ליוחנן, בדרישה להופיע אישית כדי להתגונן מפני ההאשמות כנגדו. יוחנן הגיב בהצהרה זועמת של נידוי (Ferendai Sententia) כלפי כמרים שהשתתפו בסינוד או ששיתפו פעולה עם אוטו למנות אפיפיור חדש. בארבעה בדצמבר 963, הסינוד של המלך אוטו הדיח את יוחנן בשל ניסיון המרידה נגד אוטו ובשל התנהגות בלתי ראויה, והמועצה החליפה את יוחנן בלאו השמיני שנבחר לאפיפיור. לקראת סוף אותה שנה, מתוך שורה של הצלחות צבאיות, המלך אוטו שלח הביתה את רוב צבאו, ויצא מרומא. זו הייתה שגיאה. רבים ברומא התמרמרו כי האפיפיור החדש, לאו, היה הדיוט ובובה על חוטים של הקיסר. יוחנן חזר לרומא עם צבאו, כבש מחדש את העיר ונקם בכמרים שהדיחו אותו: יוחנן חתך את יד ימינו של הקרדינל - דיקון ג'ון והצליף בבישוף אוטגר משפייר. בפברואר 964, יוחנן כינס סינוד חדש, ובו הוא ביטל את כל ההצהרות של הסינוד הקודם, השיב את עצמו לכס האפיפיור, והכריז על לאו כפולש.
במאי 964 מת יוחנן השנים עשר, ובמקומו נבחר בנדיקטוס לאפיפיור, על ידי אצילי רומא. עד מהרה כבש אוטו הראשון את רומא, והחזיר את לאו השמיני לכס האפיפיורות, תוך שבנדיקטוס הודח מכל תפקידיו, למעט מתפקיד הקרדינל. ב-4 ביולי 965 מת בנדיקטוס בהמבורג, ונקבר בקתדרלה בעיר, ובשנת 988 הועברו עצמותיו לרומא.
הערות שוליים

1 2 3  The Entry “Pope John XII”, Catholic Encyclopedia, Volume 8, p. 429, 1913 Edition.
↑  Britannica, Pope John XII,.
1 2  Bury, Medieval, p. 139.
↑  Catholic Encyclopedia, Pope John XII, ibid.
↑  Bury, Medieval, p. 140.
↑  Montefiore, Titans, p. 115.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יוחנן השנים עשר | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: לאו השמיני |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397415505171  GND: 100937616  ISNI: 0000 0000 7853 1443  LCCN: no00091079  VIAF: 24956642   WorldCat (עם VIAF): 24956642
בוגאי (מחוז קולו)

| --- | --- |

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  פולין גדול פולין גדול
 מחוז:  קולו
 גמינה:  באביאק
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  37 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  52°20′00″N 18°43′00″E﻿ / ﻿52.3333°N 18.7167°E﻿ / 52.3333; 18.7167 
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיבוגאי(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיבוגאי(למפת פרובינציית פולין גדול רגילה) פוזנן קאליש קונין פילה לודז' פומ. פומרניה המערבית  לוב. קויאוויה-פומרניה שלזיה תחתית אופולהבוגאי(למפת פרובינציית פולין גדול מוגדלת) פוזנן קאליש קונין פילה לודז' פומרניה פומרניה המערבית  לובוש קויאוויה-פומרניה שלזיה תחתית אופולהבוגאי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בוגאי (בפולנית: Bugaj) הוא כפר בגמינה באביאק במחוז קולו בפרובינציית פולין גדול בפולין. הכפר נמצא במרחק של כ-5 קילומטרים מזרחית לבאביאק, בירת הגמינה, במרחק של כ-17 קילומטרים צפונית לקולו, בירת המחוז, ובמרחק של 123 קילומטרים מזרחית לפוזנן, בירת הפרובינציה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בסתיו 1940, בתקופה שפולין הייתה נתונה תחת כיבוש גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, הכפרים בוגאי ונוביני ברדובסקיה, שלא הייתה בהם אוכלוסייה יהודית, הפכו לגטאות כפריים שאליהם הגרמנים גירשו בין 200 ל-300 משפחות (כ-800 איש) מגטאות קולו ובאביאק; כ-50 משפחות מקולו נשלחו לנוביני ברדובסקיה והיתר לבוגאי.
הגטאות התפרשו על פני 300 הקטאר של אדמות ו-165 בתים שהיו קודם לכן בבעלות פולנית. הם תפקדו כמעין מושבות חקלאיות, כשהגרמנים אילצו את יושביהם לבצע עבודות חקלאיות בכל השדות באזור. החקלאים התפרנסו ממכירת מה שנותר מתבואתם לשכניהם הפולנים. ממכתב שנשלח מיושבי הגטו אל גטו ורשה באפריל 1941 עולה כי התנאים במבני הגטו היו קשים מאוד והמשק החי ברשות היהודים היה מצומצם מאוד: 7 סוסים וכ-20 עופות ועזים.
בינואר 1942 הגטאות חוסלו כשיושביהם נשלחו למחנה ההשמדה חלמנו ונרצחו, כאשר ניצול היה ניצול בודד מבוגאי שהצליח להימלט מחלמנו. לאחר החיסול הגרמנים הורו להרוס את מבני הגטאות והוקם עליהם יער.
היסטוריה > לאחר המלחמה

עם הסיום המלחמה האזור חזר לשליטת פולין. החל מ-1975 הכפר היה חלק מפרובינציית קונין, עד להקמת פרובינציית פולין גדול ב-1999.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אוולין צגנהאגן ומרטין דין (אנ'), בוגאי (ונוביני ברדובסקיה), אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 47–48), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
1 2  בוגאי (Bugaj), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
↑  היסטוריה של הקהילה היהודית בבאביאק באתר השטעטל הווירטואלי (באנגלית)
↑  היסטוריה של הקהילה היהודית בקולו באתר השטעטל הווירטואלי (באנגלית)
ברק כהן

| --- | --- |

כהן, 2021
 לידה:  1 בפברואר 1977 (בן 47) ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 
ברק כהן (בחזית) עם חברי באים לבנקאים
חיים ברק כהן (נולד ב-1 בפברואר 1977) הוא עורך דין ישראלי, ממקימי קבוצת "באים לבנקאים", אשר ידוע במחאותיו נגד אישי ציבור וגופים כלכליים. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע נבחר ברק כהן להוביל את המפלגה "דמוקרטית - חירות, שוויון וערבות הדדית" שהוקמה בעקבות המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים וחמש.
ביוגרפיה

ברק כהן נולד בשכונת מזכרת משה בירושלים. אביו, הרצל כהן לימים סגן ראש המועצה המקומית מבשרת ציון. סביו עלו מיהדות כורדיסטן, מיהדות מצרים ומיהדות תימן. כהן למד בכפר הנוער בן שמן. לא התגייס לצה"ל בשל סיבות בריאותיות. השלים תואר ראשון במשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה ולאחר לימודיו היה עורך דין בתחום הפלילי.
כהן נשוי ללאה ואב לבת. לפחות משנת 2017, מנהל כהן אורח חיים טבעוני.
משנת 2020 הוא נמנה עם מגישי הפינה "פערים של אחרים" בתוכנית "מהצד השני עם גיא זהר" בערוץ כאן 11.
בשנת 2022 גילם שוטר בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה מנאייכ.
באוגוסט 2022 הוקרן בכאן 11 הסרט הדוקומנטרי משפט הבנקאים שתיעד במשך 7 שנים את כהן וקבוצת באים לבנקאים שהוביל.
משפטים ותביעות

ב-6 בנובמבר 2017 הורשע ברק כהן בהעלבת עובד ציבור ובהפרעה לשוטר בעת מילוי תפקידו בבית משפט השלום בתל אביב.
ב-6 במאי 2020 הפסיד כהן במשפט תביעה כנגד רכז המודיעין של המשטרה אלון חמדני. שופט בית המשפט המחוזי בירושלים, משה בר-עם, חייבו בפיצוי של 150 אלף שקל. כהן ערער לבית המשפט העליון וערעורו נדחה.
מחאות > מחאת "באים לבנקים"

בין השנים 2000–2014 נפתחו נגד כהן 11 תיקי הוצאה לפועל על סך 224,000 ש"ח, עיקרם בשל הלוואה על סך 150,000 ש"ח שנטל מבנק לאומי.
לטענת כהן, במסגרת האמצעים שבהם נקטו נציגי בנק לאומי לגביית החוב, הם הגיעו לחברתו לחיים כדי להיפרע מריבית שצבר כהן עצמו על חוב בגובה של כמה עשרות אלפי שקלים וניסו לקחת את רכושה, כולל פסנתר שהיה שייך לה עוד לפני שהכירה אותו. לטענתו הוא ניסה להגיע להסדר עם נציגי הבנק והגיש סעד הצהרתי כי מדובר ברכוש של חברתו. השופט נענה לבקשה והכריז על עיכוב הליכים, אולם תוך כדי עיכוב ההליכים הגישו אנשי הבנק בקשה לשפעול הליכים כדי להמשיך בגבייה באמצעות עיקול רכושה של חברתו. צעדים אלו גרמו לכהן לצאת למאבק נגד הבנקים.
באוקטובר 2014 פרסם כהן פוסט אישי בפייסבוק שסימן את תחילת מחאת "באים לבנקאים". הוא הקים עמוד פייסבוק ייעודי ואתר אינטרנט שנקרא "באים לבנקאים" שבו פרסם פעולות מחאה נגד אישים מתחום הבנקאות הישראלית. קבוצת "באים לבנקאים" החלה לקיים פעולות מחאה נגד בכירים במערכת הבנקאות, בהם מנכ"לית בנק לאומי, רקפת רוסק עמינח, ומנכ"ל בנק הפועלים, ציון קינן, ונגד בני משפחותיהם. במסגרת הפעילות כהן קרא במגפון קריאות בגנות רוסק עמינח ליד התיכון שבה בתה לומדת ופיזר כרזות בגנות רוסק עמינח בחצר בית הספר.
בעקבות פנייתם הוציא בית המשפט לכהן ולחבריו לקבוצה צו הרחקה מרוסק עמינח וקינן, בגין הטרדה מאיימת. במאי 2019 הודה כהן במסגרת הסדר טיעון בפגיעה בפרטיות במסגרת פעולות המחאה של "באים לבנקאים", ובנובמבר 2019 נגזר עליו עונש של שישה חודשי מאסר על תנאי וקנס של 20 אלף ש"ח. במאי 2017 החליט בית הדין המשמעתי בלשכת עורכי הדין להשעות את כהן לשנה וחצי מעיסוק כעורך דין, בעקבות כתב אישום שהוגש נגדו וייחס לו איומים והטרדה של ראשי המערכת הבנקאית. כהן ערער על החלטה זו לבית המשפט המחוזי, ואחר כך הגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון, אך בקשתו נדחתה, והשעייתו נותרה על כנה. בשנת 2015 נבחרו ברק כהן וחבריו לקבוצת "באים לבנקאים" למקום ה-77 ברשימת 100 האנשים המשפיעים של מגזין TheMarker.
מחאות > מחאות פוליטיות

כהן יצא תקפות כנגד אנשי ציבור ופוליטיקאים, בייחוד ברשת החברתית טוויטר. באפריל 2017 נחקר כהן באזהרה לאחר שפרסם סרטון שבו תקף מילולית את השרה מירי רגב בעת שטיילה ברחוב עם משפחתה. בנובמבר 2017 העלה סרטון שבו הוא תוקף מילולית את יושב ראש מפלגת העבודה, אבי גבאי, בטענה כי הוא "שולח מבקשי מקלט אל מותם" וכינה אותו בכינויי גנאי.
ביולי 2019 תיעד כהן את עצמו קורא קריאות גנאי לעבר אבנר נתניהו, בנו של ראש הממשלה, בעת שישב במסעדה. בתגובה הגיש אבנר נתניהו תלונה במשטרה כנגד כהן, וזה נחקר במשטרה. באוגוסט 2019 הוציא נגדו בית המשפט השלום בתל אביב צו הרחקה מאבנר נתניהו בהתאם לחוק מניעת הטרדה מאיימת, עד לפברואר 2020, לאחר שבשתי הזדמנויות צעק וגידף אותו במרחב הציבורי.
ביולי 2020 הפריע לקיום ראיון שערך שמעון ריקלין לתוכנית הצינור תוך קריאות גנאי הדדיות. ב-28 באפריל 2021 התפרץ לשידור של תוכניתו של ריקלין בערוץ 20 ועוכב לחקירה בידי המשטרה לאחר שסמדר שמואלי הגישה תלונה.
מחאות > מחאות אחרות

ב-2011 החל לייצג בהתנדבות פעילים במחאה החברתית שנעצרו על ידי המשטרה.
ביולי 2017 הוביל כהן קמפיין המוני לדירוג שלילי של האפליקציה הבנקאית "Pepper" של בנק לאומי ב-Google Play. לבקשת הבנק מחקה חברת גוגל 850 ביקורות שליליות כנגד האפליקציה.
בספטמבר 2018 החל כהן בקמפיין לסילוקו של אפי נוה מלשכת עורכי הדין ומהחיים הפוליטיים, לקראת הבחירות בלשכה. בין השאר פרסם בטוויטר ובפייסבוק סרטונים ומסרים נגד נוה.
במאי 2019 פרסם בטוויטר סרטון בו הוא מוחה בפני שלדון אדלסון על הפגיעה לשיטתו בדמוקרטיה בישראל, מטיח בו כינויי גנאי וקורא לעברו: "אתה חי יותר מדי".
בנובמבר 2019 הביע תמיכה במחאת השולמנים.
במאי 2023 פתח כהן במאבק נגד חזרתו של אפי נוה לראשות לשכת עורכי הדין. במסגרת המחאה הוא פרסם סרטונים בטוויטר ובפייסבוק, פתח קמפיין מימון המונים והקים אתר אינטרנט ייעודי לגיוס עורכי דין כגוש הצבעה נגד נוה בבחירות ללשכה.
עיסוק במוזיקה

כהן כתב שירים ומוזיקה למגירה, ורק בשנת 2013 החל לעסוק ביצירה מוזיקלית שמשתלבת עם מאבקיו האזרחיים ופרסם את שיריו. במסגרת פעילותו כתב את השיר 'רכז מידע', השיר עוסק בפגיעת השלטון בחופש ההפגנה באמצעות רכזי מודיעין משטרתיים. במסגרת מאבק באים לבנקאים נגד ראשי המערכת הבנקאית כתב את השיר 'רקפת' המוקדש למנכ"לית בנק לאומי רקפת רוסק עמינח. משם נבעו שירי מחאה נוספים, חלקם מבוססים על לחנים טורקיים, יוונים ומצריים וחלקם מקוריים בהלחנתו של ברק. עם הזמן נוצר רפרטואר של שירים בסגנון אישי אותנטי, עם לחנים קלילים ומרקידים בדרך כלל ומצד שני אמירה נוקבת. השירים אוגדו באלבום 'צליל מיתר נגד המשטר', שראה אור באוקטובר 2020. האלבום נבחר למקום 26 במצעד האלבומים השנתי של רדיו הקצה. כהן הופיע עם שיריו בין היתר בתיאטרון יפו, ובמועדון הבארבי.
בהמשך יצר כהן אלבום נוסף בשם 'ברק ונועם' יחד עם המפיק המוזיקלי והקלידן נעם אוקסמן. האלבום הוקלט בתקופת המחאה נגד בנימין נתניהו, והשירים 'ניסו גואטה' ו'שרהלה' התכתבו עם ההתרחשות הפוליטית באותה תקופה. השיר 'ניסו גואטה' מספר על סגן ניצב שנהג בתוקפנות מיוחדת בהפגנות. הפזמון החוזר הקליט של השיר שהושר על ידי המפגינים אומר "והמפגין עמד המום לפתע, אכל אגרוף לראש מניסו גואטה". באוגוסט 2022 הורשע גואטה בבית משפט בגין אלימות זו.