stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוסף גורליט
גילוי האוסף על ידי רשויות המס בגרמניה – 2012

ב-22 בספטמבר 2010 עצרו פקידי מכס גרמניים בגבול גרמניה–שווייץ את גורליט, כשחזר מאחד מביקוריו בשווייץ, ומצאו עליו 9,000 אירו במזומן. הסכום שהוחזק היה במסגרת המגבלות להעברת מזומנים מעבר לגבול, אך הוא עורר את חשדן של רשויות המס בגרמניה. בתשאול, הסביר גורליט כי מדובר בהכנסות ממכירת ציור. מאחר שלגורליט לא היה משלח יד או מקורות הכנסה סדורים, חשדו רשויות המס כי הוא מעורב בעבירה של הברחת יצירות אמנות מעבר לגבולות המדינה, תוך התחמקות מתשלום מיסים. בשנת 2011, הוצא צו חיפוש לדירתו בשוואבינג שבמינכן, במטרה לאתר ראיות שיאשרו את החשדות. ב-28 בפברואר 2012 נכנסו פקידי משרד התובע של אאוגסבורג לדירתו. הם לא מצאו תיעוד של מכירות קודמות, אך הם דיווחו על 121 יצירות ממוסגרות ו-1,258 יצירות לא ממוסגרות, החלק העיקרי של האוסף שירש מאביו. ההערכה הראשונית של שווי האוסף הייתה מוגזמת, כמיליארד אירו (כ-1.3 מיליארד דולר). האוסף הוחרם על ידי הרשויות הגרמניות, וגורליט ערער על מהלך זה בבית המשפט, בטענה שהוא לא ביצע עבירה פלילית על פי החוק הגרמני. בנוסף, נטען בערעור כי היקף ההחרמה אינו מידתי בהשוואה לחשדות לאי-סדרים לכאורה בענייני מיסוי.
בתחילה, הטילה רשות התביעה הגרמנית צו איסור פרסום על פרטי הפרשה, והיא נחשפה לציבור רק בשנת 2013. דיווחים ראשוניים בתקשורת, שהתאפיינו בכותרות סנסציוניות כגון "יצירות אמנות בשווי 1.6 מיליארד דולר, שנבזזו על ידי הנאצים, התגלו בדירה בגרמניה", התבררו כהפרזה. ב-2017, הקרן הגרמנית לאמנות אבודה, שבחנה את האוסף, הגיעה למסקנה כי "מתברר שזה אינו אוסף של יצירות אמנות בעלות ערך רב בשווי מיליארדים, כפי שהניחו בתחילה, אלא תערובת של ירושה משפחתית ומלאי סוחרים. האוסף אכן כולל כמה יצירות יוצאות דופן ואיכותיות מאוד, אך רובו כולל יצירות על נייר, כולל סדרות של גרפיקה."
בשיחה עם המגזין "דר שפיגל" בנובמבר 2013, התעקש גורליט כי אביו השיג את היצירות באופן חוקי והצהיר כי לא יחזיר אף אחת מהן מרצונו לבעליה הקודם. לאחר מכן טען כי צוטט באופן מטעה. עם זאת, תשומת הלב התקשורתית האינטנסיבית עוררה את חששותיו, והוא העביר למשמורת המשטרה 22 יצירות שהיו ברשותו.
גורליט פנה מספר פעמים בדרישה להשבת האוסף, אך לא השיג ייצוג משפטי עד דצמבר 2013, אז מינה בית משפט במינכן את כריסטוף אדל כאפוטרופוס רשמי מטעמו. אדל פתח בהליך משפטי נגד משרד התובע בדרישה להחזרת האוסף. גורליט חשף בפני אדל שברשותו יצירות אמנות נוספות, המאוחסנות בדירתו בזלצבורג. חלק זה של האוסף, שמנה 254 פריטים וכלל יצירות של מונה, רנואר, גוגן, ליברמן, טולוז-לוטרק, קורבה, סזאן, מונק ומאנה, הועבר בשנת 2014 למקום מאובטח לצורך חקירת מקורן. משרד התובע של אאוגסבורג לא קיבל גישה ליצירות אלו. גישה ליצירות זלצבורג ניתנה ב"מיקום סודי", לכתב ה-BBC, סטיבן אוונס, שהציג חלק מהן בסרטון וידאו שפורסם במרץ 2014. בין היצירות התגלה הציור "דיוקן מר ז'אן ז'ורנה" (Portrait de Monsieur Jean Journet) של גוסטב קורבה מ-1850, אשר נעלם בשנת 1914. עד אז סברו כי אבד במלחמת העולם השנייה, לאחר שב-1946 הצהיר הילדברנד גורליט כי הציור הושמד בהפצצת דרזדן.
כוח המשימה לבדיקת מקורם של הציורים באוסף

בנובמבר 2013 הקימו הממשלה הפדרלית של גרמניה וממשלת בוואריה כוח משימה מיוחד שמטרתו לחקור את מקורם של הציורים באוסף גורליט. עם זאת, לאחר מספר שנות פעילות ספג כוח המשימה ביקורת קשה על כך שפעילותו הניבה תוצאות מועטות. כוח המשימה תייג בתחילה כ-590 יצירות כ"ייתכן שנבזזו", ולאחר שנתיים של מחקר פרסם דוחות על מקורם של חמישה פריטים בלבד מהאוסף; בעקבות הביקורת, פורק בדצמבר 2015 כוח המשימה. "אנחנו מאוכזבים", אמר רונלד לאודר, נשיא הקונגרס היהודי העולמי. פעילות כוח המשימה וחלק מאנשיה הועברו לארגון חדש, "המרכז לנכסי תרבות אבודים", תחת שם פרויקט "מחקר המקור, גורליט" (Gurlitt Provenance Research).
בדצמבר 2018 דיווח הפרויקט על השלמת פעילותו, והתוצאות הוצגו באתר הקרן הגרמנית לאמנות אבודה. נבדקו 1,039 פריטים. מתוכם 315 זוהו כפריטים שהוחרמו ממוזיאונים גרמניים במהלך מסע "האמנות המנוונת", ולפיכך לא היו לגביהם חשד לביזה, וניתן היה להעביר אותם ישירות למוזיאון האמנות של ברן. 724 הפריטים הנותרים הוערכו בשיטת "רמזור": ירוק ליצירות "אשר בוודאות או בסבירות גבוהה מאוד אינן אמנות שנבזזה על ידי הנאצים " (28 פריטים); צהוב ליצירות ש"מוצאן בתקופה שבין 1933 ל-1945 אינו ברור לחלוטין; ישנם פערים בהיסטוריה שלהם", כלומר, נדרשת חקירה נוספת (650 פריטים); ואדום ליצירות "שבוודאות או בסבירות גבוהה מאוד הן אמנות שנבזזה על ידי הנאצים" (4 פריטים). 42 יצירות נוספות באוסף לא נבדקו באופן פרטני, אך הוערך שאינן יצירות אמנות שנבזזו. הערכות אלו התבססו על מספר קריטריונים: 22 פריטים זוהו כיצירות שמקורן במוזיאונים גרמניים, 2 פריטים זוהו כמוצרים בייצור המוני מסחרי, ו-18 פריטים נוספים שלגביהם נמצא הסבר משכנע להיותם חלק מהאוסף המשפחתי, כגון יצירות שנוצרו על ידי בני משפחה או יצירות שנוצרו לאחר שנת 1945.
לאחר מותו של קורנליוס

קורנליוס גורליט נפטר ב-6 במאי 2014. בצוואתו מינה קורנליוס את המוזיאון לאמנויות יפות ברן בשווייץ כיורשו היחיד. מקורבים לגורליט סיפרו לעיתון אמריקאי כי החליט לתת את האוסף למוסד במדינה זרה, כי הוא חש שגרמניה לא התייחסה אליו ואל אביו בצורה מכובדת. הירושה כללה גם את הציורים שקורנליוס שמר בזלצבורג, שלא הוחרמו על ידי השלטונות הגרמניים, מכיוון שהסמכות שלהם לא חלה על רכוש המוחזק באוסטריה.
החלטתו של גורליט עוררה מחלוקת מוסרית האם ראוי שמוזיאון יקבל את פריטי האוסף. הצוואה קבעה כי באחריות המוזיאון לחקור את מקור הציורים ולשלם פיצויים לפי הצורך. המוזיאון החליט לקבל תחילה רק את היצירות שעליהן ניתן לבסס בעלות חוקית מקורית של בני הזוג גורליט, לרבות פריטים שנרכשו מאוסף "האמנות המנוונת" ואלה שהועברו מבני משפחה אחרים, והוא התקשר בהסכם משותף עם הרשויות בגרמניה ובשווייץ על המשך מחקרם של פריטים בצוואה זו.
בנוסף לדיון הציבורי, התעורר ויכוח משפטי סביב חוקיות צוואתו של קורנליוס גורליט, לאחר שבני משפחתו העלו ספקות לגבי כשירותו הנפשית בעת כתיבתה. בת דודתו, אוטה ורנר, הגישה תביעת ירושה על יצירות האמנות. עורך הדין שלה, וולפגנג סייבולד, טען שקרוביו של גורליט הם היורשים החוקיים; אולם טענה זו נדחתה על ידי הרשויות הרלוונטיות. כ-590 פריטים נותרו בגרמניה עד שיתבהר אם הם הוחרמו מאנשים תחת המשטר הנאצי, ו-380 פריטים נוספים זוהו סופית ככאלה שהוחרמו ממוזיאונים על ידי הנאצים כ"אמנות מנוונת", והועברו למוזיאון בברן.
חפצי אמנות המשיכו להתגלות לאחר מותו של קורנליוס. ביולי 2014 התגלו בדירתו במינכן פסלים של רודן ודגה, לצד פריטים רומיים, יווניים, מצריים ואסייתים, שלא התגלו בחיפוש המקורי בדירה בשנת 2012. בספטמבר באותה שנה התגלה ציור פסטל מוקדם של קלוד מונה במזוודה שהשאיר גורליט בבית החולים האחרון שבו שהה.
שווי האוסף

דיווחים ראשוניים בתקשורת כי האוסף היה שווה יותר ממיליארד דולר, שהתבססו ככל הנראה על גודלו בלבד ועל תיאור של יצירה אחת או שתיים באוסף, התגלו כמופרזים מאוד, בהתחשב בכך שחלק משמעותי מהאוסף כלל עבודות גרפיות מודפסות על נייר, שערכה של כל אחת מהן היה 1,000 אירו לכל היותר.
אף על פי כן, האוסף כלל מספר יצירות בעלות ערך משמעותי, כגון ציור של קלוד מונה (הוערך ב-12 מיליון דולר), ציור של אנרי מאטיס (הוערך ב-20 מיליון דולר), ציור של פול סזאן משנת 1897, "ההר סנט-ויקטואר" (La Montagne Sainte-Victoire), וכן ציור של מקס ליברמן "שני הרוכבים על החוף" שנמכר מאוחר יותר במכירה פומבית בסכום של 1.9 מיליון פאונד. בנוסף, כלל האוסף יצירות מקוריות של אדואר מאנה, אדגר דגה, פייר-אוגוסט רנואר ואמנים נוספים; בשנת 2019 דווח גם כי הציור של מאנה, "ספינות בים במזג אוויר סוער" (Marine, Temps d'Orage) נמכר ב-4 מיליון דולר למוזיאון הלאומי של טוקיו לאמנות מערבית. בשנת 2020, דווח כי הציור "רציף קלישי, מזג אוויר אפרורי" של פול סיניאק, שהושב ליורשי הבעלים המקוריים, נשלח למכירה פומבית ושוויו הוערך ב-800,000 פאונד לפחות.
הערך הכולל של האוסף כפי שהוחזק על ידי קורנליוס גורליט בשנת 2012, מוערך בעשרות מיליוני דולרים לפחות, אם כי מעולם לא פורסמה הערכת שווי רשמית.
סוגיות משפטיות

עיתונים גרמניים הטילו ספק בזכותו של תובע המדינה הבווארי לתפוס את האוסף. זכויות הקניין במקרים של יצירות אמנות שנרכשו בתקופה הנאצית הן מורכבות ביותר. לאחר המלחמה, החוק הנאצי, המאפשר החזקת יצירות גנובות של אמנות מנוונת, נתמך באופן מכוון על ידי מועצת הפיקוח של בעלות הברית כדי שהמסחר ביצירות אמנות יוכל להימשך.
שלא כמו באוסטריה, שם קיים חוק להחזרת אמנות (1998) (גר') המסדיר החזרה של יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים, בגרמניה לא קיים חוק המחייב החזרה של אמנות כזו, כל עוד ניתן להוכיח כי היצירות נרכשו כדין, בכל נקודת זמן. בהתאם להסכם וושינגטון מ-1998(אנ'), התחייבה גרמניה כי כל מוסדותיה הציבוריים יבדקו את אוספיהם לאיתור יצירות אמנות שנבזזו וישיבו אותן, אם יימצאו כאלה. עם זאת, התחייבות זו היא וולונטרית לחלוטין, וכעבור 15 שנים, רק מעט מאוד מוזיאונים וספריות פעלו בהתאם לה. יחידים פרטיים אינם מחויבים כלל להשיב אמנות שנבזזה. אי החזרת רכושו החוקי של קורנליוס גורליט, שנתפסו על ידי הרשויות, עלולה הייתה להוות הפרה של זכויות הקניין שלו, המוגנות בחוקה הגרמנית.
ב-4 בדצמבר 2013, סיבילה ארינגהאוס, היסטוריונית ידועה של אמנות גרמנית, שהייתה בין המומחים הראשונים שצפו בעבודות האמנות באביב 2012, קראה להשבת האוסף בשלמותו לקורנליוס גורליט. עם זאת, ארינגהאוס צפתה ביצירות בקצרה ולא חקרה את מקורן, באומרה בראיון כי "קורנליוס גורליט לא הזמין, לא אותי ולא אף אחד אחר" לבצע מחקר כזה. ריינהרד נמץ, התובע הראשי, דחה בתוקף את קריאתה.
ב-20 בנובמבר 2014, המשפטנית הגרמנייה יוטה לימבך (גר'), ראש ועדת לימבך לאמנות שנבזזה על ידי הנאצים, פרסמה מאמר דעה בעיתון הגרמני Süddeutsche Zeitung, לפיו התובע השתמש בפרשנות שגויה של חוק חבות המס כאשר החרים את יצירות האמנות של קורנליוס גורליט.
נובמבר 2014 ואילך > העברה למוזיאון לאמנויות יפות בברן

ב-24 בנובמבר 2014 המוזיאון לאמנויות יפות בברן הודיע כי יקבל את אוסף גורליט. הנהלת המוזיאון החליטה כי יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים לא ייכנסו לאוסף המוזיאון. כ-500 יצירות היו אמורות להישאר בגרמניה עד שניתן יהיה לזהות את בעליהן החוקיים.
נובמבר 2014 ואילך > החזרת יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים לבעליהן המקוריים

שלוש יצירות נבחרו להחזרה מיידית:
"אישה יושבת" (Femme Assise) של אנרי מאטיס לצאצאי סוחר האמנות היהודי פול רוזנברג;
"שני רוכבים על החוף" של מקס ליברמן לאחיינו המבוגר של התעשיין ואספן האמנות דוד פרידמן;
"נגינה בפסנתר" (Playing the Piano) של קרל שפיצווג ליורשיו של המוציא לאור המוזיקלי הנרי הינריצ'ן, שנרצח באושוויץ.
הציור "שני רוכבים על החוף" נמכר במכירה פומבית בבית המכירות סותביס בלונדון ביוני 2015, והשיג מחיר גבוה מהצפוי של כמעט 1.9 מיליון פאונד. החזרת הציור "נגינה בפסנתר" של קרל שפיצווג ליורשי הינריצ'ן התעכבה בשל מורכבות אילן היוחסין וסוגיות משפטיות נוספות. לבסוף, הושב הציור בשנת 2021 והועבר לבית המכירות הפומביות כריסטי'ס.
בפברואר 2017, הוכרז כי הציור של קאמי פיסארו La Seine vue du Pont-Neuf, au fond le Louvre, שנמצא בביתו של גורליט בזלצבורג, הוחזר ליורשיו של מקס היילברון, איש עסקים מפריז, שממנו הוחרם הציור ב-1942. באותו חודש הוחזר ציורו של אדולף פון מנצל, "חלל פנימי של כנסייה גותית" (Interior of a Gothic Church) ליורשיה של אלזה הלן כהן.
באוקטובר 2017 הוכרז כי הציור "דיוקן אישה יושבת" (Portrait of a Seated Woman) של תומא קוטור זוהה כיצירה שנבזזה, ויוחזר לצאצאי הבעלים המקורי, הפוליטיקאי הצרפתי היהודי ז'ורז' מנדל;
בספטמבר 2018 התברר כי ארבעה ציורים של האמנים שארל-דומיניק-ז'וזף אזה (אנ'), אוגוסטין דה סנט-אובן (אנ') ואן ואלייה-קוסטה (אנ'), שהיו בין הפריטים שנמכרו בעבר על ידי בניטה גורליט, הם אמנות שנבזזה, ויוחזרו על ידי בעליהם החדש.
במרץ 2019 פורסם כי הציור "רציף קלישי, מזג אוויר אפרורי" (Quai de Clichy, Temps gris) של פול סיניאק, שנרכש על ידי הילדברנד גורליט בפריז בשנות הארבעים, זוהה כאמנות שהוחרמה על ידי הנאצים, לאחר שהתברר שהציור נלקח בשנת 1940 על ידי חיילים גרמנים מדירתו של מתווך הנדל"ן הצרפתי גסטון פרוספר לוי. הוגשה תביעה להחזרת הציור על ידי היורשים החוקיים וביולי 2019 הוחזר הציור לידיהם.
עד מאי 2020, הוחזרו 14 יצירות אמנות, ואותרו 7 יצירות נוספות להחזרה ליורשים של בעליהם המקוריים. בין היצירות, שני אקוורלים משנת 1922 של אוטו דיקס בשם "תמר" (Dompteuse) ו"גברת בקופסה" (Dame in der Loge), שהוחזרו ליורשיהם של אספני האמנות היהודים איסמר ליטמן(אנ') ופול שייפר.
המקרה של הציור "הר סנט ויקטואר" (Mont Sainte-Victoire) של פול סזאן מ-1897, שהיה ככל הנראה היקר ביותר באוסף שהתגלה, היה שונה. בשנת 1940 הציור היה בבעלות משפחת סזאן, ובין שנה זו לבין 1947 הופיע באוסף גורליט, כאשר גורליט הזכיר את הציור במכתב. עם זאת, לא ניתן היה לקבוע באופן חד משמעי האם הציור נבזז. בשנת 2018 הכיר נינו של סזאן בבעלותו של המוזיאון לאמנויות יפות בברן על הציור, בתמורה לאפשרות להציג את היצירה בעיר הולדתו של האמן, אקס-אן-פרובאנס. בהתאם לכך, זכויות התצוגה של הציור חולקו בין מוזיאון האמנות לבין מוזיאון גרנה באקס-אן-פרובאנס.
נובמבר 2014 ואילך > תצוגות ציבוריות

התערוכה הפומבית הראשונה של יצירות מאוסף גורליט התקיימה במוזיאון לאמנויות יפות בברן, מנובמבר 2017 עד מרץ 2018. בתערוכה הוצגו 160 יצירות מעיזבונו של קורנליוס גורליט. במקביל, הוצגה בבון, גרמניה, תערוכה של כ-250 יצירות שמעמדן לא היה ברור, בשם "גורליט: דוח מצב – סוחר אמנות בגרמניה הנאצית". יצירות האמנות בתערוכות אלו כללו יצירות של אמנים רבים, מדירר ועד מונה ומקראנאך ועד קירשנר ורודן. תוכנן כי שתי התערוכות יוצגו באולם התערוכה מרטין-גרופיוס-באו בברלין. בספטמבר 2019, הוצג בירושלים במוזיאון ישראל מבחר של 110 פריטים מהאוסף תחת הכותרת "בחירות גורליות: אמנות ממחוז גורליט".
הרכב האוסף > תיעוד

תיעוד אוסף גורליט התבצע באופן הדרגתי מאז גילויו, ובפרט מאז נובמבר 2014 עם העברת חלקים ממנו למוזיאון לאמנויות יפות בברן. שתי רשימות מקוונות, הנחשבות לאמינות, זמינות לציבור: רשימה אחת כוללת פריטים שמקורם בדירה במינכן (כ-1,350 רשומות), והרשימה השנייה כוללת את הפריטים שנמצאו בדירה בזלצבורג (254 רשומות). הרשימות מוגדרות כ"עבודות בתהליך" והן מתעדכנות ככל שמתגלה מידע חדש.
הרכב האוסף > יצירות שהוחזקו (ובמקרים מסוימים נמכרו) על ידי בני משפחה אחרים

בנוסף ליצירות שבבעלות קורנליוס, אחותו בניטה ירשה כמה יצירות מהאוסף; בשנת 2013. על פי הדיווחים, ניקולאוס פראסל, בעלה של בניטה גורליט שנפטרה בינתיים, העביר מרצונו 22 יצירות אמנות שהוחזקו בדירתם בשטוטגרט למשמורת "בטוחה" של המשטרה. פרטים על יצירות אלה לא פורסמו, פרט לכך שהן כללו ארבעה ציורים מימי הביניים שהיו שייכים לקורנליוס. בניטה גם שלחה כמה פריטים למכירה קודם לכן, כולל ארבעה איורים, שהיו במקור רכושה של משפחת דויטש דה לה מרטה היהודית בפריז. איורים אלה הוחזרו מרצון לנציגי המשפחה בשנת 2018 על ידי הקונה.
ניקולאוס העביר למכירה גם את ציור הפסטל של מקס ליברמן "אורגי הסלים" (The Basket Weavers) באמצעות בית מכירות פומביות בברלין בשנת 2000, שם הוא נמכר לאספן ישראלי פרטי תמורת 130,000 מארק גרמני (כ-70,000 דולר), יותר מכפול מהערכת השווי שלו לפני המכירה. בשנת 2016 הוגשה תביעה משפטית כנגד בית המכירות הפומביות בדרישה לחשיפת זהות הרוכש. הרוכש, שהיה ניצול שואה, הסכים למכור את הציור בחזרה לדוד תורן, יורשו של הבעלים המקורי ממנו נגנב הציור על ידי הנאצים, תמורת המחיר המקורי ששולם במכירה הפומבית. לאחר מכן, הוצגה היצירה בתצוגה במרכז להיסטוריה יהודית (אנ').
הרכב האוסף > עבודות אחרות שנמכרו לפני גילוי האוסף

ציורים אחרים שהיו בעבר באוסף אך נמכרו לפני גילויו ב-2012 כללו ציור נוף של פאול קלה, שנמכר על ידי הילדברנד בשנת 1950; "דיוקן של אישה עם שני אפים" (Portrait of a Woman with Two Noses) של פבלו פיקאסו; שתי יצירות של רודולף שליכטר וגיאורג שרמפף, שנמכרו בשנת 1960 על ידי הלן, רעייתו של הילדברנד; שלוש יצירות של בקמן שנמכרו על ידי קורנליוס; ו"אישה עם תוכי בנוף" (Frau mit Papagei in einer Landschaft) של אוגוסט מאקה, שנמכרה ב-2007 תמורת 2.4 מיליון אירו על ידי בניטה. אחת עשרה העבודות שנמכרו על ידי קורנליוס ב-1988 כללו פסטל של דגה ופריטים של אוטו דיקס, אריך הקל, כריסטיאן רוהלפס, מקס פכשטיין ואוטו מולר; לדברי בעל הגלריה אברהרד קורנפלד(אנ'), קורנליוס מכר באמצעותו גם ארבע יצירות אחרות על נייר ב-1990, במקור מיצירות "האמנות המנוונת" של 1937.
הציור אגדת הביצה (Swamp Legend) של פול קלה, שנרכש על ידי הילדברנד מתוך יצירות "האמנות המנוונת", נותר בבעלותו עד מותו. ככל הנראה מכרה אלמנתו את היצירה במכירה פומבית בין השנים 1956 ל-1962; לאחר מספר חילופי בעלות, הגיעה יצירה זו למוזיאון לנבכהאוס (אנ'), מינכן. בשנת 2015 הגישו יורשי הבעלים המקורית סופי ליסיצקי-קופרס תביעה משפטית להשבת הציור. בשנת 2017 הושג לבסוף הסכם פשרה, שהמוזיאון ישמור על הציור, אך ישלם פיצויים ליורשי הבעלים המקוריים בסכום המוערך ב-2–4 מיליון אירו.
הרכב האוסף > מידע אחר

יצירה חתומה לכאורה, שלא הייתה מוכרת בעבר, של מארק שאגאל "סצנה אלגורית עם אוהבים מחובקים" (Allegorical scene with embracing lovers), שהוחזקה על ידי הילדברנד גורליט מאז 1945 לפחות, נבדקה על ידי ועדת שאגאל, הסמכות העליונה על עבודתו של האמן. בשנת 2015 קבעה הוועדה כי מדובר בזיוף. לא ידוע מי היו הבעלים של הציור לפני רכישתו על ידי הילדברנד במהלך שנות המלחמה; עם זאת, לפי דיווח בעיתון משנת 2013, הגסטפו שדד את הציור ממשפחת בלומשטיין היהודית בריגה.
האוסף כולל גם יצירות שיצרו בני משפחת גורליט עצמם: 90 יצירות של סבא-רבא של קורנליוס, צייר הנוף לואיס גורליט, ו-130 ציורים של קורנליה גורליט, דודתו של קורנליוס, אמנית מוכשרת אך יחסית לא ידועה, שמתה בנסיבות טרגיות ב-1919.
עמוד של איורים של הנרי מור, שהיה חלק מהאוסף, נבדק בפרק של תוכנית הטלוויזיה "זיוף או מזל?" (אנ') של ה-BBC ואומת כאותנטי. העמוד נרכש באופן חוקי בתערוכה של האמן בשנת 1931, אך בהמשך הוחרם והוצג בתערוכת "האמנות המנוונת". בשנת 1940 הוא נרכש על ידי הילדברנד גורליט, ונשאר לא ידוע עד שהתגלה באוסף גורליט ב-2012.
על מנת לעמוד בחלק מהעלויות השוטפות הקשורות לניהול האוסף, בשנת 2019 דווח כי המוזיאון לאמנות של ברן הסכים למכור את הציור "ספינות בים במזג אוויר סוער" (Marine, Temps d'Orage) של מאנה למוזיאון הלאומי של טוקיו לאמנות מערבית, תמורת 4 מיליון דולר.
ראו גם

אוסף הרמן גרינג
ביזת יצירות אמנות בידי הנאצים
השואה
המוזיאון לאמנות של ברן
יוליוס כהנהיים

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1839 דמין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  15 באוגוסט 1884 (בגיל 45) לייפציג, הקיסרות הגרמנית 
 ענף מדעי:  פתולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מרבורג  אוניברסיטת גרייפסוואלד  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת וירצבורג 
 מוסדות:  אוניברסיטת לייפציג  אוניברסיטת קיל  אוניברסיטת ורוצלב 
 בן או בת זוג:  מרתה כהנהיים 
 צאצאים:  אוטו כהנהיים 
 
יוליוס כהנהיים
יוליוס פרידריך כֹהנהַיים (בגרמנית: Julius Friedrich Cohnheim;‏ 20 ביולי 1839 - 15 באוגוסט 1884) היה פתולוג יהודי גרמני.
קורות חיים

כהנהיים נולד בדמין (Demmin) שבפומרניה. למד באוניברסיטאות וירצבורג, מרבורג, גריפסוואלד וברלין. קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברלין בשנת 1861. לאחר שסיים את הפוסט-דוקטורט שלו בפראג, שב לברלין בשנת 1862, ושהה בה עד 1864, עת הצטרף כמנתח למלחמה כנגד דנמרק, מלחמת שלזוויג השנייה.
בסתיו 1864 הצטרף כהנהיים למכון הפתולוגי של אוניברסיטת ברלין תחת רודולף וירכו, ועבד בו עד 1868. במהלך עבודתו במכון פרסם מאמרים בתחום הפיזיולוגיה הכימית וההיסטולוגיה. בשנת 1867 פרסם את המאמר "Ueber Entzündung und Eiterung" ('על דלקת ומיגול'), שבזכותו התפרסם כפתולוג.
בשנת 1868 מונה כפרופסור לאנטומיה פתולוגית ופתולוגיה כללית באוניברסיטת קיל, וארבע שנים לאחר מכן עבר לאוניברסיטת ברסלאו. ב-1873 נפל למשכב והפסיק את עבודתו למשך כשנה. ב-1876 עבר לאוניברסיטת לייפציג, בה שהה עד פטירתו.
כהנהיים היה הראשון שהשתמש בשיטת הקפאת מוצגים פתולוגיים לצורך בחינתם - שיטה המקובלת כיום בכל העולם.
כהנהיים נפטר בלייפציג בשנת 1884.
פרסומים עיקריים

"Ueber die Entzündung seröser Häute," in Virchow's "Archiv für pathologische Anatomie und Physiologie und für klinische Medizin," xxii.
"Zur Kenntniss der zuckerbildenden Fermente," ib. xxviii.
"Ein Fall von Abscessen in Amyloid entarteten Organen," ib. xxxiii.
"Ueber die Endigung der Muskelnerven," ib. xxxiv.
"Ueber den feineren Bau der quergestreiften Muskelfasern," ib. xxxiv.
"Zur pathologischen Anatomie der Trichinenkrankheit," ib. xxxvi.
"Ueber die Endigung der sensiblen Nerven in der Hornhaut," ib. xxxviii.
"Ueber Entzündung und Eiterung," ib. xl.
"Ueber Venöse Stauung," ib. xli.
With Bernhard Fränkel, "Experimentelle Untersuchungen über die Uebertragbarkeit der Tuberkulose auf Thiere," ib. xlv.
"Untersuchungen über die embolischen Processe," Berlin, 1872
"Neue Untersuchungen über die Entzündung," ib. 1873
"Vorlesungen über allgemeine Pathologie: ein Handbuch für Aertze und Studirende" ib. 1877-80, 2d ed. 1882
"Die Tuberkulose vom Standpunkte der Infectionslehre," Leipzig, 2d ed., 1881.
"Gesammelte Abhandlungen", Berlin, 1885, Herausgegeben von E. Wagner. Mit einem Lebensbilde Cohnheim's von W. Kühne.
מיכאל קומיי

מיכאל שאול קומיי (17 באוקטובר 1908, כ"ב בתשרי ה'תרס"ט – 6 בנובמבר 1987, י"ד בחשוון ה'תשמ"ח) היה דיפלומט ישראלי, ושגריר ישראל השני באו"ם.
ביוגרפיה

קומיי נולד בקייפטאון שבדרום אפריקה. הוא למד מדעים כלליים ומשפטים באוניברסיטת קייפטאון והוסמך לעריכת דין בדרגה גבוהה (בעל סמכות הופעה בפני בית המשפט העליון). משנת 1931 עבד כעורך דין והחל לפעול בקרב הקהילה היהודית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת קומיי בצבא הדרום אפריקאי. שירותו נמשך בין השנים 1940–1946 והוא השתחרר בדרגת מייג'ור. לאחר מכן הוא עלה לארץ ישראל עם רעייתו, ג'ואן לבית סולומון, ושני ילדיהם. בתחילה עבד קומיי כנציג ההסתדרות הציונית הדרום אפריקאית שליד הנהלת הסוכנות היהודית. לאחר מכן גברה פעילותו במסגרת המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ובין היתר נשלח ב-1947 לקיים שדלנות באו"ם עבור תמיכה במתן עצמאות למדינה יהודית בישראל.
לאחר קום המדינה הצטרף קומיי למשרד החוץ ושימש מנהל המחלקה לענייני חבר העמים הבריטי. בשנת 1952 הוא נתמנה לסמנכ"ל המשרד וכעבור כשנה לשמש ציר ישראל בקנדה, בשנת 1954 קודם לדרגת שגריר. שירותו בקנדה נמשך עד 1957. במהלך תקופה זו הוא נשלח גם לשמש חבר בוועדות האו"ם בניו יורק ובשנת 1956 קידם רכישתם של 24 מטוסי קרב מקנדה לישראל.
בשנים 1959–1967 היה קומיי שגריר ישראל באו"ם ובשנים 1970–1973 שגריר ישראל בבריטניה.
בשנת 1979 הוא פרש משירות החוץ והתגורר בירושלים. יחד עם רעייתו היה מראשי האגודה הישראלית למניעת התעללות בבעלי חיים.
קומיי שכל את בנו, יוחנן, במהלך מלחמת יום הכיפורים.
הערות שוליים

↑  מיכאל קומיי יצא לעצרת או"ם בעניין ביזרטה, חרות, 16 באוגוסט 1961
↑  יוחנן (יוחי) קומיי, באתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259934905171  CiNii: DA16680742  ISNI: 0000 0000 6698 6125  LCCN: n85269608  NLA: 35850079  NTA: 074579479  RERO: 02-A003120793  VIAF: 57219178   WorldCat (עם VIAF): 57219178
מרים אדלסון

| --- | --- |

אדלסון, 2023
 לידה:  10 באוקטובר 1945 (בת 79) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 שם לידה:  מרים פרבשטיין
 מדינה:  ישראל ישראל ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  לאס וגאס
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת רוקפלר  אוניברסיטת תל אביב  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 מקצוע:  רופאה פנימית, מומחית לטיפול בהתמכרויות לסמים
 תפקיד:  מו"ל ישראל היום
 בן או בת זוג:  שלדון אדלסון (1991–2021)  אריאל אוקסהורן (?–1980) 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  Distinguished Nevadan (2010)  מדליית החירות הנשיאותית (16 בנובמבר 2018)  אות אומ"ץ (2013)  פרס וודרו וילסון (25 במרץ 2008)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אריאל בשומרון (2021) 
 
מרים אדלסון (לבית פרבשטיין; בעבר אוקסהורן; נולדה ב-10 באוקטובר 1945) היא מיליארדרית יהודייה אמריקאית-ישראלית, פילנתרופית, רופאה פנימית ומומחית בתחום התמכרות לסמים.
ב-1991 נישאה לאיל ההון האמריקאי שלדון אדלסון, ויחד תרמו כספים רבים לפעילויות חינוכיות דוגמת פרויקט תגלית, הקמת הפקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל, קמפוס חינוכי יהודי בלאס וגאס, וכן לפעילויות פוליטיות שמרניות, כולל עם המפלגה הרפובליקנית בארצות הברית.
לאחר מות בעלה ב-2021, הפכה אדלסון לאדם העשיר בישראל, עם הון מוערך של כ-31.6 מיליארד דולר על פי מגזין פורבס. אדלסון היא המוציאה לאור ובעליו של העיתון "ישראל היום".
החל מדצמבר 2023, היא הבעלים של קבוצת ה-NBA "דאלאס מאבריקס".
ראשית חייה

מרים פרבשטיין נולדה בתל אביב תחת שלטון המנדט הבריטי בשנת 1945, לשמחה ומנוחה פרבשטיין, שעלו לארץ ישראל מפולין לפני השואה. אביה, שמחה פרבשטיין היה חבר בולט במפלגת מפ"ם. יש לה עוד שלושה אחים.
בשנת 1950 עברה משפחתה לחיפה, ואביה היה בעלים של מספר בתי קולנוע בעיר. היא למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, והיא בוגרת מחזור מ"ד. שירתה בצה"ל כקצינת רפואה בנס ציונה.
עבודתה כרופאה

אדלסון היא בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים במיקרוביולוגיה וגנטיקה, ולאחר מכן המשיכה לתואר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. את שני התארים סיימה בהצטיינות יתרה. נושא עבודת הדוקטורט של אדלסון, שהוגשה בספטמבר 1973, היה "סקר על המוקופוליסכרידיות (מ.פ.ס) בישראל (מבחינה קלינית, גנטית ורנטגנית)" והיא נכתבה בהדרכתם של פרופ' שמואל שור וד"ר סיריל ליגום. היא התמחתה ברפואה פנימית, והייתה אחראית על הרפואה הפנימית בחדר המיון בבית החולים רוקח (הדסה) בתל אביב.
בשנת 1986 נסעה לארצות הברית, למדה באוניברסיטת רוקפלר במנהטן, והתמחתה בנושא התמכרות לסמים אצל מרי-ג'ין קריק. ב-1993 ייסדה באוניברסיטת רוקפלר מרכז מחקר לטיפול בהתמכרויות.
ב-1993 נפתחה ברחוב דפנה בתל אביב מרפאת אדלסון. המרפאה מסונפת לפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ולבית החולים איכילוב במטרה להדגיש שהתמכרות לסמים היא מחלה, ועל כן צריכה להיות מטופלת בבית חולים ככל מחלה אחרת. זאת מרפאת המתאדון היחידה בישראל אשר מסונפת למרכז רפואי ולפקולטה לרפואה ומטופלים בה חולים בגירים הסובלים מהתמכרויות לסמים ממשפחת האופיואידים, כגון הרואין. המרפאה גם מבצעת מחקר על השפעת הטיפול במתאדון על המטופלים. בשנת 2000 נפתח מרכז הטיפולים והמחקר על שם ד"ר מרים ושלדון אדלסון בלאס וגאס, שבו מטופלים גם ילדים.
נדבנות > לארגונים אזרחיים

בני הזוג אדלסון תרמו יחד רבות לארגונים יהודיים, בהם פרויקט תגלית, המממן ביקורי בני נוער בישראל. מאז 2007 תרמו בני הזוג אדלסון יותר מ-100 מיליון דולר לפרויקט.
משפחת אדלסון תרמה 25 מיליון דולר ל"יד ושם". בשנת 2014 תרמו בני הזוג אדלסון 5 מיליון דולר לפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת אריאל. ביוני 2017 תרמו בני הזוג אדלסון 20 מיליון דולר להקמת פקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל, וזו נקראה על שמם. הפקולטה נחנכה ב-22 ביוני 2021.
ב-2017 תרמו בני הזוג כ-12 מיליון דולרים לבנק הדם הלאומי שמוקם בקריית מד"א שברמלה.
באפריל 2018 תרמו בני הזוג אדלסון 70 מיליון דולר ל"פרויקט תגלית", לרגל שנת ה-70 לעצמאות ישראל ולציון 18 שנים לפרויקט.