stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אישטוואן בנדק (רופא)
קורות חייו

אישטוואן בנדק הוא נכדו של המספר הגדול אלק בנדק, בנו של מרצל בנדק, אחיו הצעיר של אנדראש בנדק. אמו, גיורי לואיזה (1962-1885) הייתה יהודייה, בתם של דיולה גיורי (במקור פולק) ושל ז'ופיה שרולטה שולהוף. כבר בילדותו התבלט בכישורי הכתיבה שלו, מכתביו פורסמו בעיתון הילדים המפורסם של סבו בטרנסילבניה Cimbora, והם שימשו לכתיבת "מחשבות האח הקטן" באדיבותו של אלק בנדק.
בשנת 1940 הוא קיבל דוקטור לרפואה בבודפשט, ולאחר מכן היה רופא בית חולים בצ'פל. החשיבה הפסיכיאטרית שלו הושפעה באופן משמעותי מהעובדה שהוא היה תלמידו של לאופולד סונדי, ביחד עם פלורה קוזמוצה, פרנץ מראי, לאיוש קרדוש ועמיתים אחרים. לא במקרה הוא נחשב לאחד מחשובי הפרשנים ההונגרים של יצירתו של סונדי.
בשנים 1945–1947 לימד פסיכולוגיה באוניברסיטת בויאי בקלוז' כמורה ראשי ופרופסור. לאחר מכן חזר לבודפשט, שם ב-1948 מונה לרופא הראשי של המכון הלאומי לנוירולוגיה ולפסיכיאטריה, וב-1951 עבר גם את בחינת המומחה בפסיכיאטריה.
בין השנים 1952 לבין 1957 כיהן בתפקיד מנהל בית החולים לחולי נפש בריפוי בעיסוק באינטהאזה. חוויותיו שם ושיטות הטיפול שלו סוכמו ב"כלוב הזהב: חיי מחלקה פסיכיאטרית". ביצירתו שיצאה לאור במהדורה הראשונה ב-1957, שעברה כמה מהדורות וממש עשתה לו שם מוכר בעולם הרופאים והמתעניינים בנושא.
הוא חי כעציר ומגורש בשנים 1957–1958, ואז הותר לו לחזור לבודפשט, שם ניהל מרפאה לפסיכותרפיה של רובע 11 במשך 10 שנים, בין השנים 1968–1971 עבד כיועץ במחלקת התרבות של מועצת העיר של רובע 12. בשנים שלאחר מכן עבד כסופר מומחה, עורך לקסיקונים, כותב ספורת, והפיק תוכניות טלוויזיה רבות וחשובות. לאחר חילופי המשטר ב-1990, מ-1992 ועד מותו, הוא היה נשיא הכבוד של אגודת העיתונאים ההונגרים, וכן נבחר לחבר כבוד של האגודה ההונגרית להיסטוריה רפואית.
בנוסף לרופאים והיסטוריוני תרבות, הוא היה ידיד קרוב עם כמה סופרים ומשוררים; בנו של פרידייש קארינתי המשורר גאבור קארינתי, התגורר בביתו עד סוף ימיו.
הרצאותיו הרבות של אישטוואן בנדק על היסטוריה רפואית נשמרות בארכיון של הטלוויזיה ההונגרית, כולל סדרת טודורה.
פרסים

הוא זכה בשני פרסים יוקרתיים:
פרס אלברט סנט-גיירגי (1992)
פרס סצ'ני (1992, על מפעל חייו, במיוחד כהוקרה על פעילותו בתחום הפצת הידע המדעי).
מחקריו העיקריים > עולם של אינסטינקטים

בשנות ה-40 הוא חקר את נושא עולם האינסטינקטים, ב-1943 יצא לאור יצירתו "אינסטינקט ופשע" וב-1948 "עולם האינסטינקטים". כמה מאמרים טכניים פורסמו על מורו הגדול, לאופולד סונדי, ומאמר הסיכום שלו עליו נמצא ב"קין, מפר החוק - משה, המחוקק" (תרגם: ורה מראי) של לאופולד סונדי. פורסם בהמשך המהדורה ההונגרית של יצירתו (1987).
מחקריו העיקריים > תיירות

הוא היה תייר פעיל, וחקר גם את ההיסטוריה של טיפוס הרים, עבודתו הידועה ביותר שפורסמה בנושא זה היא "לשוטט באלפים", המהדורה הראשונה שלו יצאה לאור ב-1958.
מחקריו העיקריים > כתיבת רומן

הוא העשיר את הספרות ביצירותיו הרבות, אם כי יצירות אלו קשורות לרעיונותיו הפסיכיאטריים בכמה מקומות. אלה כוללים את:
"כלוב הזהב" המצליח ביותר (מהדורה ראשונה: 1957)
"סיפורי העיר" (מהדורה ראשונה: 1961)
"מדברים על אנשים עצבניים" (1963)
"אדם וילד" (1965)
"שלוש חולצות" (1966)
כמו גם שלושת הכרכים הנקראים "צ'ינבה" Csineva (1968-1983)
מחקריו העיקריים > היסטוריה של התרבות הצרפתית

התחום הבא, שבאמת היה לו הבנה עמוקה בו, הוא ההיסטוריה של התרבות הצרפתית, במיוחד החל מהנאורות. בשנת 1965 התפרסם האוסף שלו בשם "מדע הטבע בנאורות הצרפתית", אך הוא גם חיבר כרך על האנציקלופדיה הצרפתית הגדולה, בשנת 1969 דיווח על הסלונים הפריזאיים לשעבר ברומן, וב-1969. ב-1976 התפרסמה עבודתו על תולדות האמנות, "אמרה קריסטינה - דיאלוג על אימפרסיוניזם", יצירה בהשראת שיחותיו עם אשתו הראשונה.
ב-1978 כתב ספר על רוסו ותירגם יחד עם אביו את הווידויים של רוסו. ב-1983 כתב את הביוגרפיה של גוסטב קורבה עם הכותרת "העמוד הנופל".
מחקריו העיקריים > היצירה של איגנץ זמלווייס

אולי תחום המחקר הידוע ביותר שלו הוא חקר יצירתו של איגנץ זמלווייס, ובמקביל, לעשות צדק עם זמלווייס לנוכח ההשמצות הרבות והמסקנות השגויות שפורסמו אודותיו. הוא עבד צעד אחר צעד על מפעל חייו של הרופא ההונגרי הגדול ביותר, וכתב את הכרך הראשון שלו ב-1967, שזכה לתהודה רבה. מקצוע הרפואה תקף אותו "רשמית", מכיוון שהוא לא קיבל את תאוריית הרעלת הדם שהושמעה לעיתים קרובות כל כך כגורם למותו של זמלווייס, אלא נקב בעגבת (ועקב כך שיתוק פרוגרסיבי, הפרעה נפשית, דלקת מוח כרונית של קליפת המוח) כהתמוטטות מוחית מתמשכת של החודשים האחרונים לחייו (בנוסף לעובדה שחלה ככל הנראה במהלך פציעה שנגרמה במהלך נתיחת גופה של אישה עם עגבת שמתה מזיהום בלידה - כמה עשורים לפני כן). ממחקר היסטוריה רפואית שנערך לאחר שנת 2000 ומתיאור הפתולוג שלו, ברור שהשערתו של אישטוואן בנדק נכונה, שאכן מחלה זו היא שתקפה את זמלווייס ובסופו של דבר גרמה למותו.
מחקריו העיקריים > חייו של אנדרה אדי

תחום המחקר האהוב עליו היה חקר והבנת יצירתו של אנדה אדי ושל חייהם של אנשים שהיו קשורים לאדי. בהקשר לכך התפרסמה במהדורה הראשונה של ספרו ב-1992 יצירתו רבת הערך שכותרתה "אהבותיו ונישואיו של אנדרה אדי", וגם זכרונותיה של ברתה בונצה, אלמנתו של אנדרה אדי, פורסמו יחד עם האפילוג שלו.
יצירותיו לפי נושאים > פסיכיאטריה, רפואה

אינסטינקט ופשע - 1943
עולם האינסטינקטים - 1948, 1987
כלוב הזהב – 1957, 1962, 1964, 1968, 1974, 1978, 1983, 1993, 2001, 2007, אנגלית: 1965, גרמנית: 1968, 1990, סלובקית 1972
דבר על אנשים עצבניים - 1963, 1966, ראה גם אנשים עצבניים
אנשים עצבניים - 1981
יצירותיו לפי נושאים > תיירות

שוטטות באלפים - 1958, 1963, 1982, 1996
יצירותיו לפי נושאים > היסטוריה רפואית

לקסיקון רפואי. 1. (מאמרי היסטוריה רפואית) - 1967
לקסיקון רפואי. 2. (מאמרי היסטוריה רפואית) - 1969
לקסיקון רפואי. 3. (מאמרי היסטוריה רפואית) - 1972
לקסיקון רפואי. 4. (מאמרי היסטוריה רפואית) - 1973
זמלווייס וזמנו - 1967, 1973
קסמים ורפואה באימפריות האצטקים, המאיה והאינקה - 1976
מנדרגורה. 1–2. – 1979
זמלווייס - 1980
Semmelweis’ Krankheit - 1983
Ignaz Philipp Semmelweis - 1983
רפואה וכשפים טיבטים (המהדורה השנייה, המורחבת של הכרך שפורסמה במקור כחלק ממנדרגורה) - 1987
Hygieia - 1990
על מחלתו של זמלווייס והעדכניות של דוקטרינותיו של זמלווייס (2015) http://real.mtak.hu/30826/
יצירותיו לפי נושאים > היסטוריה תרבותית

התפתחות הדרוויניזם - 1961
למארק וזמנו - 1963, 1975
דרך הידע - 1972, 1976, 1985, 1994, 2001, בסלובקית: 1978, בגרמנית: 1982
מהיפוקרטס לדרווין - 1986
בשבח התבונה - 1987
יצירותיו לפי נושאים > עבודות על עידן הנאורות

מדעי הטבע בנאורות הצרפתית - 1965
סלוני פריז - 1969, 1973, 1980, 2000, בגרמנית: 1974, בסלובקית: 1977, בצ'כית: 1977
אמרה קריסטינה. דיאלוג על אימפרסיוניזם - 1976, 1981
רוסו - 1978
העמוד שנפל. הביוגרפיה של גוסטב קורבה - 1983, גרמנית: 1988
יצירותיו לפי נושאים > כרכי עיון

עולם מטורף - 1967, 1969
מנשמה לנשמה - 1970
מילה שנזעקה לתוך השממה - 1974
מרפא את הריפוי - 1978
נשמתו של הסופר - 1978
צוק בין הקצפים - 1984
חזרה עם העכברים - 1986
ענייני הפרטיים בעלי עניין ציבורי - 1990
שבעים ושבע - 1992
שבעים ושמונה - 1993
שבעים ותשע - 1994
שמונים - 1995
יצירותיו לפי נושאים > סיפורים ספרותיים

בנדק מרצל – 1977, 1985
ללא הפרעה. שירי פטריוטיות - 1989, 1992, 1993, 1998
אהבה ונישואים של אנדרה אדי - 1992, 2001
יצירותיו לפי נושאים > יצירות סיפורת

סיפור עיירה קטנה - 1961, 1970, 1979
אדם וילד - 1965, 1970, 1979, פולנית: 1977
שלוש חולצות - 1966, 1970, 1979
Chineva I-II. – 1968, 1975, 1987, בגרמנית: 1979
צ'יניבה III. – 1983, 1987
מבצע לודמילה - 1989
יצירותיו לפי נושאים > מדיניות

ויכוח בכוח ההגנה - 1993
יצירותיו לפי נושאים > פרסומים שנעשו בהשתתפותו

Rousseau: Vallomások. (Ford.: Benedek István, Benedek Marcell) – 1962, 2001
Molnár Lajos: Kórház a város peremén. 50 éves a csepeli kórház. (Benedek István visszaemlékezésével) – 1974
Gerhard Weber, Danuta Weber: Ő meg én. (Ford.: Benedek István) – 1963, 1966
Semmelweis Ignác a gyermekágyi lázról. (A bevezetést írta és a bibliográfiai függeléket összeáll.: Benedek István, sajtó alá rend.: Gazda István) – 1987
Szondi Lipót: Káin, a törvényszegő. Mózes, a törvényalkotó. (Ford.: Mérei Vera, a tájékoztatót írta: Benedek István) – 1987, 1997
Benedek Marcell: Délsziget, avagy A magyar irodalom története. (Sajtó alá rend. és az utószót írta: Benedek István) – 1990
Remarque: És azután. (Ford.: Benedek Marcell, az utószót írta: Benedek István) – 1990
Életem könyve. Boncza Bertának, Ady Endre özvegyének visszaemlékezései. (Sajtó alá rend.: Benedek Istvánné Lukáts Júlia, az utószót írta: Benedek István, a jegyzeteket és lábjegyzeteket készítette: Vitályos László) – 1990, 2003
Tibeti halottaskönyv. A halál utáni átmeneti állapotból hallás útján való megszabadulás yogája. (Ford. Hetényi Ernő, bev.: Benedek István) – 1991, 1992, 1993, 1995
Benedek Elek: Édes anyaföldem! Egy nép s egy ember története. (Az utószót írta: Benedek István) – 1993
Axel Munthe: San Michele regénye. (Ford. Benedek Marcell, a szöveget gond.: Benedek András és Benedek István) – 1990, 1993
Tibeti tanítók titkos tanításai. (Ford. és a kiegészítéseket írta: Hetényi Ernő, az előszót írta: Benedek István) – 1994, 1995, 1996, 2000
Hindu halottaskönyv (Ford. Hetényi Ernő, bev.: Benedek István) – 1985, 1994
לקריאה נוספת

-di /Vekerdi László/: A szókimondó. = Magyar Nemzet, 1985. január 16.
Lőcsei Gabriella: Toronyóra. = Magyar Nemzet, 1987. január 28.
Moldoványi Ákos: Kertész legyen, ki boldogságra vágyik. Bp., 1986. Mezőgazdasági. 43–52. old.
Élnek még szabadkőművesek. (Babucs Éva beszélget Benedek Istvánnal). = Mai Nap, 1989. április 16.
Wutka Tamás: Benedek István. Bp., 1990. Magánkiadás. 138 old.
Rendületlenül. (H. Z. beszélgetése Benedek Istvánnal). = Élet- és Irodalom, 1990. június 22.
Elek Apó és az ősi Cimbora. (É. Szabó Márta beszélgetése Benedek Istvánnal). = Cimbora, 1990. szeptember
Sükösd Mihály: Benedek István. = Mozgó Világ, 1996. 8. sz. 108–112. old.
Szállási Árpád: Magyar írók orvosai és a magyar orvosírók. Sajtó alá rend.: Gazda István. Piliscsaba, 1998. Magyar Tudománytörténeti Intézet. 209-210. oldal.
Szállási Árpád: Benedek István (1915–1996) = Orvostörténeti Közlemények 158–165 (1997–1998) 286–288. old.
/B. I. egykori kolozsvári professzori kinevezéséről/. In: Lázok János – Vincze Gábor: Erdély magyar egyeteme 1944 – 1949. Marosvásárhely, 1998. 108., 117., 214. old.
Hegedűs Géza: Benedek István. Mek.oszk.hu
Karinthy Márton: Ördöggörcs (részlet)
Ungvári Tamás: Semmelweis és a rendszerváltás. Nepszava.com (Amerikai Magyar Népszava)
Perjámosi Sándor: Benedek Elek életművének feltárásához. Muvelodes.ro
Genealógiai adatok. Radixforum.com
הערות שוליים

↑  1948 után Romániában nem engedték tanítani a külföldi állampolgárokat. Lásd a Bolyai Tudományegyetem szócikket.
↑  Kiss Eszter - Demokráciát csinált a diliházban, de mindenkiről jelentett Index.hu, 2019.05.09.)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אישטוואן בנדק (רופא)".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312188705171  PLWABN: 9810582528305606  BIBSYS: 99015551  BnF: cb13163237m (data)  GND: 118655396  ICCU: PUVV419259  ISNI: 0000 0001 1754 4889  LCCN: n50006885  NKC: jn19990210100  NSK: 000166867  NTA: 070875170  RERO: 02-A002989667  SUDOC: 176782265  VIAF: 29669402   WorldCat (עם VIAF): 29669402 
קברו בבודפשט
אן-ז'וזף טרואן דה מריקור

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1762 Marcourt, בישופות לייז' 
 פטירה:  8 ביוני 1817 (בגיל 54) פריז, צרפת 
 מדינה:  בישופות לייז' 
 
אן-ז'וזף טרואן דה מריקור, דיוקן משנת 1787–1788, שצויר על ידי אנטואן וסטייה
אן-ז'וזף טרואן דה מריקור בצרפתית: Anne-Josèphe Théroigne de Méricourt;‏  נולדה ביום 13 באוגוסט 1762, באימפריה הרומית הקדושה (כיום בלגיה) -הייתה פעילה פוליטית, מהפכנית צרפתייה ממוצא בלגי. מבשרת של המאבק לאמנציפציה של הנשים. בחלק מחייה הייתה זמרת וקורטיזנה. כונתה "אמזונה של המהפכה הצרפתית","בת לייז' היפה", "הוולונית הנפלאה" או "מוזת הדמוקרטיה".
ביוגרפיה > שנותיה המוקדמות

אן-ז'וזף טראון (במקור: Terwagne) נולדה בשנת 1762 בכפר מרקור, בימינו חלק ממועצת ראנדה (Rendeux), על יד לארוש, בארדנים בבישופות לייז', שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה שבהנהגת שושלת הבסבורג ובימינו נמצא במחוז לוקסמבורג שבבלגיה.
משפחתה הייתה ממוצא ולוני. הייתה הבת הבכורה מבין שלושת הילדים של החוואי פייר טרואן מן היישוב הוריס ושל אליזבט לאה. מאוחר יותר קיבלה את השם הפרטי למברטין.
היא תיקרא בעתיד "דה מריקור", לפי השם המשובש של כפר הולדתה, כפי שכונתה בעיתונות המלוכנית הצרפתית.
בגיל 5 התייתמה מאמה (שנפטרה ב-22 בדצמבר 1767 בעת לידה) והופקדה בידי אחת מדודותיה בליאז' שהעסיקה אותה כתופרת ומשרתת. נשלחה אחר כך למנזר ברוברמון (Robermont) שבראשו עמדה אם מנזר קרובת משפחה. אחרי כעשור, חזרה לבית אביה הנשוי בשנית, בהוריס. אולם, בגיל 14, בעקבות מתחים עם אמה החורגת, נמלטה ליישוב סוניה -רמושאן ועבדה שם כבוקרת ואחר כך כתופרת, משרתת ומטפלת בבית של בורגנים.
בגיל 17 אשה משכילה ממוצא אנגלי, מאדאם קולבר, התרשמה ממנה והעסיקה אותה באנטוורפן כבת לווייה (dame de compagnie) במשך 4 שנים.
מאדאם קולבר העניקה לה חום ודאגה לחינוכה, לימדה אותה קרוא וכתוב, זמרה ונגינה. מאוחר יותר הייתה לזמרת וקורטיזנה, והתפרנסה מזמרה ומזנות.
אחרי שהות מסוימת בפריז, ניסתה אן-ז'וזף טרואן קריירה של זמרת בלונדון. שם היה לה למשך 5 שנים קשר רומנטי עם קצין אנגלי, ממנו נולדה לה ילדה, פרנסואז-לואיז, שמתה ב-1788 מאבעבועות שחורות. בשנים 1784–1789 חיה כזמרת חיי נדודים בין צרפת, אנגליה ואיטליה.
בהמשך עברה טרואן לאיטליה, בה היו לה קשרים רבים עם גברים ונדבקה בעגבת. טופלה משום כך באמצעות כספית, לפי המסורת הרפואית באותה תקופה והמשיכה לחפש עבודה כזמרת.
מרקיז מבוגר ועשיר, האביר דובלה דה פרסאן, שמילא את התפקיד הרם של Maître de requête בפרלמנט, התאהב בה, הקציב לה 5000 פרנק לשנה והתרושש בשל כך. מכספים אלה הצליחה טרואן לסייע גם לבני משפחתה שחיו אז במצוקה. ב-1788 הגיעה לנאפולי בחברת המורה לפיתוח קול שלה, זמר קסטראטו ומלחין בשם ג'וסטו פרננדו טנדוצ'י ("איל סנזינו", 1790-1736) שהחתים אותה על חוזה כזמרת. אולם באותם הימים נודע לה על כינוס אספת המעמדות של צרפת, בהוראת המלך לואי השישה עשר
ולכן שבה לפריז ב-11 במאי 1789.
ביוגרפיה > המהפכה הצרפתית

על מנת שלא להחמיץ את האירועים הפוליטיים התיישבה בוורסאי ופקדה תכופות את ישיבות האספה המחוקקת שקמה. הייתה אז האישה היחידה בטריבונות. לפי דוגמה שבדיוקן המאדאם דו בארי מאת איבר דרואה משנת 1767, החליטה להתלבש ל"אמזונה". השתמשה בשלוש תלבושות: לבנה, אדומה ושחורה. שונאיה תיארו אותה לבושה באדום כמו באקחה שוחרת דם. הצגיה את עצמה בשם אן-ז'וזף טרואן, כששם המשפחה כתוב בכתיב צרפתי -Théroigne, אך הייתה ידועה גם תחת הכינוי "הרוזנת דה קמפינאדוס" או מאדאם דה קמפינאדוס".
בימים 5-6 באוקטובר 1789 שהתה טרואן בוורסאי. היא לא הצטרפה לתהלוכה שהייתה מורכבת בעיקר מנשים שיצאה מפריז וצעדה אל ורסאי כדי לשים יד על "האופֶה, האופָה ועוזר המאפיה הקטן" ( «le boulanger, la boulangère et le petit mitron"), כשהכוונה למלך, למלכה ולילדם. יש שטענו כי ראו אותה לבושה כמו פרש, חובשת כובע נוצות, ועם אקדח וחרב במותניה, מנסה לשכנע חיילים מגדוד מלכותי מפלנדריה לעבור לצד המהפכנים.
ב-6 באוקטובר ההמון פלש לארמון ורסאי. שני שומרים של חדרי המלכה נהרגו. בסוף הבוקר המשפחה המלכותית עזבה את ורסאי לפריז ועברה לארמון טווילרי. ב-19 באוקטובר 1789 גם האספה המחוקקת עברה לפריז.
טרואן עבר לפריז בעקבותיה. היא פתחה סלון ברחוב בולואה 20 ואירחה בו מנהיגים מהפכנים כמו האב סיאייס, קאמי דמולן, פטיון, בריסו, אנדרה שנייה, פאבר ד'אגלנטין. היא נקשרה אל המתמטיקאי רום. חבריה כינו אותה "בת לייז' היפה".
היא משכה אש מצד המתנגדים למהפכה. ב-10 בנובמבר 1789 שמה מוזכר על ידי העיתונאי המלוכני רישבור דה שאנסנץ שקרא לה "טרואן דה מריקור" תוך הפיכת שם משפחתה לשם פרטי ושמו המשובש של כפר הולדתה בתור שם משפחה. העיתון הסאטירי המלוכני "Actes des Apôtres" ("מעשי השליחים") כינה אותה "זונת העם" (la catin du peuple) תוך צירופה אל חבר אספה בשם Populus ("עם" בלטינית).
בשנים 1789–1791 התעמולה נגדה הצליחה להציגה כאישה חסרת בושה, שנאבקה בחיילים, שהשתתפה בהפלת בסטיליה, הולכת לבושה באדום וכותבת בנוצה שחורה. בשנת 1791 פרסמו את המהדורה השנייה לספר הארוטי "הקטכיזם הליברטיני", מעין ספר לימוד לזונות, תחת שמה: "מאת העלמה טרואן".
בפועל היא רק השתתפה בדיוני האספה המחוקקת, לפעמים לבושה בבגדי גבר, ולא לקחה חלק באף פעולה אלימה.
בינואר 1790 טראון הקימה יחד עם רום את "מועדון ידידי החוק" (Club des Amis de la Loi) שנועד לעודד פעילות פטריוטית בפרובינציה ליידע את העם בקשר לדיוני האספה המחוקקת. במרץ 1790 עקב סכסוכים פנימיים חברי המועדון נטשו אותו לטובת "מועדון הקורדליירים". גם טרואן הפכה לחברה פעילה במועדון זה ובמסגרתו ובטראסות של האספה המחוקק נאמה לטובת פתיחת הזדמנויות לנשים הפטריוטיות, קראה להקמת מועדונים מעורבים לגברים ונשים ולמועדונים פטריוטיים לנשים.
ביוגרפיה > המהפכה הצרפתית > ההגליה והמעצר

בסוף שנת 1790 לחוצה מצבירת חובות רבים ומואשמת בהשתתפות באירועים מ-5–6 באוקטובר בוורסאי ומושמצת על ידי עיתונאים וזמרים מלוכנים, החליטה טרואן לשוב לכפר הולדתה מרקור והתיישבה אחר כך בלייז'. אולם בלילה שבין 15 ל-16 בפברואר 1791 נעצרה על ידי סוכנים אוסטרים, ייתכן מהגרים צרפתים. האשימו אותה בכוונות לרצוח את המלכה מארי אנטואנט ובהסתה למרד נגד השלטון האוסטרי במחוזות הבלגיים. בתוך עגלת דואר נעולה היא נשלחה לכליאה במבצר קופשטיין בטירול בשם "מאדאם תאובלד". למשך כמה שבועות רצופים עברה שם חקירות בידי הבלשים של הקנצלר קאוניץ בחשד כי תכננה קשר מהפכני נגד הנסיכות הבישופית ליאז' והרשויות האוסטריות של ארצות השפלה. מצב בריאותה הידרדר - סבלה מדיכאון, לחצים בחזה ומיגרנות. החוקר האוסטרי הבין שאיננה מרגלת ואף לא ממש מנהיגה של המהפכה, וסידר לה אחרי 9 חודשי מאסר שחרור מן הכלא באמצעות צו של הקיסר לואופלד השני. היא נשלחה בתנאי הסגר לווינה עד נובמבר 1791. בזמן הזה מעצרה באימפריה ההבסבורגית העלתה את הפופולריות שלה בפריז, לשם חזרה בשלהי שנת 1791.
ביוגרפיה > המהפכה הצרפתית > שובה לפריז

ב-26 בינואר 1792 התקבלה טרואן בהתלהבות כמו גיבורה במועדון היעקובינים. ב-1 בפברואר 1792 נאמה במועדון, תארה את תלאותיה והקהל שיבח אותה כ"אחת האמזונות של החירות". בנאומיה התבטאה לטובת שינוי מעמד הנשים בחברה. היא עמדה מבחינה אידאולוגית לצדו של בריסו, בעד הרפובליקה ונגד המלוכנים להם קראה "מפלגת האריסטוקרטים". בעת ובעונה אחת גינתה את גישת הבורגנים הרוצים שהאישה תמשיך להישאר במשק הבית. העמדה האחרונה הביאה לה אויבים רבים גם בקרב המהפכנים.
באביב 1792 חייבה את המלחמה וניסתה לגייס "פלנגה של אמזונות". ב-6 במרץ 1792 פולין לאון הציגה בפני האספה המחוקקת עצומה חתומה על ידי מעל 320 נשים פריזאיות שדרשה את הזכות להקים משמר לאומי מורכב מנשים. כעבור עשרים יום, ב-25 במרץ 1792 גם אן-ז'וזף טרואן פנתה לאזרחיות בנאום שנאמה ב Société fraternelle des Minimes. היא קראה לנשים להתגייס לגוף חמוש באומרה: "נשבור את שרשראותינו, הגיע הזמן שהנשים תצאנה מהשפל והבורות המבישים. גאוותנותם ואי הצדק של הגברים משעבדים אותן מכל כך הרבה זמן". היא דרשה את השוויון הפוליטי לנשים, כולל הזכות לשאת נשק. עם זאת מאמציה לגייס נשים לגדוד שתכננה לא עלו יפה
היו שקבלו בפני היעקובינים כי גרמה למהומות בפובור סנט אנטואן.
ב-10 באוגוסט 1792 הצטרפה ל"מרד הסנקילוטים" כשהמוני פריזאים פלשו לארמון טווילרי. נטען שהייתה מעורבת ברציחת אסירים מלוכנים, אף בעריפת ראשיהם. בכיכר ונדום. העיתונאי המלוכני ז'אן-גבריאל פלטייה האשים אותה שהסיתה למעשה לינץ' נגד הפמלטיסט המלוכני פרנסואה-לואי סילו (Suleau), שנהג לכתוב בעיתון "Les Actes des Apotres" שהפיץ נגדה שמועות והשמצות. טרואן זכתה באות על האומץ שהפגינה בעת הפלישה לטווילרי. היו שטענו בדיעבד כי טרואן לא יכלה להיות אשמה ברציחתו של סילו, מפני שלא הכירה אותו ולא יכלה לזהותו.
היו טענות שטרואן "האמזונה האדומה" השתתפה גם בשפיכות הדמים של הטבח בספטמבר 1792 ושיחד עם מאהב שלה, ה"קפטן" סטניסלס-מארי מאיאר, חנקה למוות אריסטוקרטית צעירה.
בהמשך ידוע כי טרואן הטיפה ליותר מתינות וביקשה השכנת פיוס. לדבריה, היה לנשים תפקיד חשוב בהשגת הפיוס. על מנת למנוע מלחמת אזרחים הציעה באביב 1793 שבכל גזרה יוקם חבר משפטי בן שבע אזרחיות, לבושות בצעיף שעליו ייכתב "ידידות ואחווה" (« Amitié et fraternité »)
הן היו אמורות לפעול למניעת סכסוכים.
ב-13 במאי 1793 באספה המחוקקת, בעת שנאמה בפני אנשים בטראסת הפייאנטים, נשות שמאל הידועות כ"הסורגות" (Tricoteuses) שנהגו להיות נוכחות בישיבות, האשימו אותה בתמיכה בבריסו, מנהיג הז'ירונדינים. צעקו עליה שהיא "בריסוטינית" ו"ז'ירונדינית", הפשיטו אותה מבגדיה וה"נזעמת" קלר לאקמוב הצליפה בה בשוט באכזריות. לבסוף ז'אן-פול מארה התערב ושם קץ למעשים, כשהוא מציל אותה ממוות. בהמשך העיתונאים המונטניארדים הפחיתו בחומרת האירוע ולעגו לה מעל דפי העיתונים.
ביוגרפיה > האשפוז

לדעתם של ז'ול מישלה ושל האחים גונקור התקיפה וההשפלה במאי 1793 הייתה הזרז לפריצת מחשבות שוא של רדיפה ושגעון. ייתכן כי זרז אחר היה הפחד לצאת להורג בגיליוטינה או היה מדובר בשלב מאוחר של העגבת - נוירוסיפיליס.
באביב 1794 ביקש אחיה לקבל אפוטרופסות עליה ואת אשפוזה. האשפוז היה עשוי למנוע האשמתה בפשעים פוליטיים ועריפת ראשה על ידי גיליוטינה. חוות הדעת הראשונות אבחנו אותה כשפויה. הייתה מאושפזת פעמים חוזרות, אך החל משנת 1797 ברציפות. הייתה עסוקה בטקסים של טומאה וטהרה. עמדה בעירום ושפכה על עצמה דליים של מים עם קרח. מנהל בית החולים סלפטרייר באותה תקופה, פיליפ פינל השתדל לשנות את תנאי האשפוז ליותר אנושיים.
ב-1808 יועץ של נאפוליון, מישל רניו דה סן-ז'אן אנז'לי הורה על חקירה מנהלית כדי לקבוע באם אשפוזה לא נועד בזמנו לנשל אותה מנכסיה לטובת אחיה ז'וזף טרואן. בין השנים 1812–1817 היא נבדקה על ידי הפסיכיאטר הנודע ז'אן-אטיין אסקירול שגם צייר אותה.
טרואן דה מריקור הלכה לעולמה בשנת 1817 בבית החולים סלפטרייר אחרי 23 שנות אשפוז.
ביוגרפיה > מורשתה הטרום-פמיניסטית

טרואן דה מריקור הביעה בנאומיה דעות רדיקליות שהקדימו את זמנן על זכות הנשים לשוויון בחיים הפוליטיים, הזכות לבחור ולהיבחר בארגונים פוליטיים, נגד דחיקתן אל התפקיד המסורתי של אמהות ובנות זוג לבעליהם. פעלה בנוסף למען שילוב הנשים בצבא וניסתה בעצמה להקים גדוד נשים.
דעותיה משכו נגדה שנאה רבה לא רק בקרב החוגים המלוכנים אך גם בקרב המהפכנים עצמם, שהושפעו על ידי דעות שמרניות, כולל של ז'אן-ז'אק רוסו לגבי תפקיד האישה בחברה. בתעמולה נגדית הוצגה טרואן דה מריקור כ"רוצחת צמאת דם".
בסתיו 1793 השלטון המהפכני אסר על הפעילות הפוליטית של הנשים וסגר את המועדונים הפוליטיים של הנשים.
טרואן דה מריקור במדיה האומנותית

1902- הוצג בתיאטרון שרה ברנאר בפריז המחזה של פול ארווייה (Hervieu) "טרואן דה מריקור", בכיכובה של שרה ברנאר
לקריאה נוספת

Jackie Pigeaud (ed.), Théroigne de Méricourt, La Lettre-mélancolie, Lettre adressée en 1801 à Georges Jacques Danton 1794), transcribe par Jean-Pierre Ghersenzon, Verdier / L’Éther Vague, 2005.
(ג'קי פיז'ו - עורכת - טרואן דה מריקור - "מכתב -מלנכוליה", אל ז'ורז' דנטון, 1794
Elisabeth Roudinesco, Théroigne de Méricourt, Une femme mélancolique sous la Révolution, Préface d'Elisabeth Badinter, Albin Michel, Mars 2010.
(אליזבת רודינסקו - "טרואן דה מריקור, אישה מלנכולית בימי המהפכה", מבוא מאת אליזבת בדינטר
Ballard, Richard: A New Dictionary of the French Revolution. I.B.Tauris, 2011. ISBN 978-1848854659
Wilson, Catharine: Encyclopedia of Continental Women Writers. Routledge, 1991. ISBN 978-0824085476.
הערות שוליים

↑  Charlotte Denoël
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268987605171  PLWABN: 9810608447005606  BNE: XX1135739  BnF: cb125300227 (data)  GND: 118855069  ISNI: 0000 0000 6649 6679  LCCN: nr89015691  NLA: 35774255  NLG: 219896  NSK: 000052170  NTA: 074560905  RERO: 02-A008859879  SUDOC: 02948281X  Trove: 1081250  VIAF: 61657513   WorldCat (עם VIAF): 61657513 
טרואן דה מריקור, תחריט מאת אוגיסט ראפה לפי ציור בן זמנה
מבצר קופשטיין, בתמונה משנת 1889 מאת הצייר הפולני אלכסנדר גיירימסקי
קפלת בית החולים סלפטרייר בפריז
דיוקן של טרואן דה מריקור, מיניאטורה על שנהב מאת פרנסואה איפוליט דבויסון, יליד 1745
אליפות אירופה בשחייה 2016

מרכז ספורט המים
אליפות אירופה בשחייה נערכה בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת, בין ה-9 במאי ל-22 במאי 2016 במרכז ספורט המים. זו הפעם השנייה בה לונדון מארחת את התחרות, אחרי שכבר אירחה אותה בשנת 1938.
נבחרת בריטניה המארחת זכתה באליפות זו במקום הראשון, לאחר שזכתה ב-10 מדליות זהב, 11 מדליות כסף, 12 מדליות ארד ו-33 מדליות בסך הכל. נבחרת הונגריה שסיימה שנייה עם 10 מדליות זהב, 4 מדליות כסף, 6 מדליות ארד ובסך הכל 20 מדליות, צברה את כולן פרט למדליית ארד אחת בתחרויות השחייה שאותן סיימה במקום הראשון.
טבלת המדליות כללי

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| 1 | בריטניה בריטניה (מארחת) | 10 | 11 | 12 | 33 |
| 2 | הונגריה הונגריה | 10 | 4 | 6 | 20 |
| 3 | רוסיה רוסיה | 10 | 3 | 6 | 19 |
| 4 | איטליה איטליה | 8 | 13 | 11 | 32 |
| 5 | אוקראינה אוקראינה | 5 | 10 | 5 | 20 |
| 6 | הולנד הולנד | 5 | 4 | 2 | 11 |
| 7 | צרפת צרפת | 4 | 1 | 4 | 9 |
| 8 | שוודיה שוודיה | 4 | 0 | 1 | 5 |
| 9 | גרמניה גרמניה | 3 | 1 | 0 | 4 |
| 10 | דנמרק דנמרק | 2 | 4 | 1 | 7 |
| 11 | פולין פולין | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 12 | ליטא ליטא | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 13 | יוון יוון | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 14 | ספרד ספרד | 0 | 3 | 6 | 9 |
| 15 | איסלנד איסלנד | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 16 | ישראל ישראל | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 17 | בלגיה בלגיה | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 17 | סלובניה סלובניה | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 19 | נורווגיה נורווגיה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 19 | סלובקיה סלובקיה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 19 | סרביה סרביה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 22 | פינלנד פינלנד | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 23 | אוסטריה אוסטריה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 23 | פורטוגל פורטוגל | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 23 | קרואטיה קרואטיה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| בסך הכל | בסך הכל | 64 | 64 | 65 | 193 |