stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמורת הר טייסים

| --- | --- |

נוף מהר טייסים
 מידע כללי
 סוג:  שמורת טבע
 תאריך הכרזה:  29 במאי 1979
 כניסה בתשלום:  בחינם
 נתונים ומידות
 שטח:  0.483 קמ"ר
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′28″N 35°05′29″E﻿ / ﻿31.774390749562°N 35.091266584506°E﻿ / 31.774390749562; 35.091266584506
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) שמורת הר טייסים(למפת הרי ירושלים רגילה) שמורת הר טייסים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שמורת הר טייסים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שמורת הר טייסים
 
קיסרית הקטלב בהר טייסים
שמורת הר טייסים היא שמורת טבע באזור הרי ירושלים המשתרעת סביב פסגת הר טייסים. השמורה הוכרזה ב-29 במאי 1979, ושטחה הוא כ-483 דונם. כמו כן, בחלקה המזרחי של השמורה נובע עין טייסים.
ב-15 באוגוסט 2021 נפגעה השמורה עקב שריפת הענק בהרי ירושלים.
החי > יונקים

אחד היונקים החשובים בשמורה הוא היחמור הפרסי, שהושב לאזור בסיוע גן החיות התנ"כי. השמורה משמרת נוף של חורש צפוף וטבעי עם מקווה מים קבוע, והיא מוקד לתצפיות ביחמורים.
בין היונקים האחרים החיים בשמורה נמצאים: צבי ארץ-ישראלי, נמייה מצויה, תן זהוב, דורבן מצוי, קוצן מצוי, מרקריון מצוי, יערון גדול וחולדה. בנוסף, נראו בשמורה עקבות של צבוע מפוספס.
החי > עופות

בשמורה נצפו העופות: שרקרק מצוי, אדום-החזה, שיחנית קטנה, עורבני, שחרור, חכלילית סלעים, חיוויאי, חוגלת סלעים, סבכי שחור-ראש, סבכי שחור-כיפה, ירגזי, בולבול וצוצלת.
החי > זוחלים

הזוחלים שנצפו בשמורה הם: צפע מצוי, חרדון מצוי, לטאה זריזה, צב יבשה מצוי, זיקית ים-תיכונית, זעמן שחור, זעמן מטבעות ותלום-קשקשים מצוי.
החי > פרוקי רגליים

אחד ממיני הפרפרים החיים בשמורה הוא קיסרית הקטלב.
הצומח

בשטח השמורה ישנם אזורי חורש ים-תיכוני של אלון מצוי ואלה ארצישראלית.
בשמורה ריכוז מיני הסחלבים העשיר ביותר בהרי ירושלים, עם 14 מיני סחלבים, בניהם - סחלבן החורש, שנק החורש, סחלב פרפרני, סחלב אנטולי, דבורנית צהובה ודבורנית הקטיפה.
טיסה 911 של BOAC

| --- | --- |
מטוס דומה למטוס שהיה מעורב בתאונה
מטוס דומה למטוס שהיה מעורב בתאונה
 תאריך:  5 במרץ 1966
 מיקום:  הר פוג'י, יפן
 גורם:  כשל מבני
 קואורדינטות:  35°21′29.16″N 138°43′51.6″E﻿ / ﻿35.3581000°N 138.731000°E﻿ / 35.3581000; 138.731000
 הרוגים:  124
 פצועים:  0
 נעדרים:  0
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  בואינג 707
 מספר זנב:  G-APFE
 מוצא:  נמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו
 יעד:  נמל התעופה קאי טאק
 חניות ביניים:   נמל התעופה הבינלאומי של הונולולו נמל התעופה של פוקואוקה נמל התעופה טוקיו האנדה
 מפעיל:  בריטיש אוברסיז איירווייז
 נוסעים:  113
 אנשי צוות:  11
  (למפת יפן מוגדלת) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט מיקום ההתרסקות(למפת יפן רגילה) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט מיקום ההתרסקות(למפת מחוז שיזואוקה רגילה) שיזואוקה הממאצו פוג'י נומזו איטו נאגנו יאמאנאשי קנאגאווה אאיצ'י גיפו מ. סורוגה  האוקיינוס השקטמיקום ההתרסקות(למפת מחוז שיזואוקה מוגדלת) שיזואוקה הממאצו פוג'י נומזו איטו נאגנו יאמאנאשי קנאגאווה אאיצ'י גיפו מ. סורוגה  האוקיינוס השקטמיקום ההתרסקות
טיסה 911 של BOAC (Speedbird 911), הייתה טיסה מסביב לעולם שהפעילה חברת התעופה הבריטית (BOAC)‏ British Overseas Airways Corporation. ב-5 במרץ 1966 הופעלה טיסה זו במטוס בואינג 707, מספר שלדה G-APFE.
זמן קצר לאחר ההמראה מנמל התעופה טוקיו האנדה בדרכה לנמל התעופה קאי טאק שבהונג קונג התרסק המטוס להר פוג'י. כל 113 הנוסעים ו-11 אנשי הצוות נספו, בהם קבוצה של 75 אמריקנים עובדי חברת "Thermo King" שהיו בדרכם למספר מדינות בדרום-מזרח אסיה. בקבוצה היו 26 זוגות נשואים, שהותירו 63 ילדים יתומים.
אסון זה היה אסון התעופה הקטלני השלישי בתוך חודש באזור טוקיו בלבד. ב-4 בפברואר נספו 133 בעת שמטוס בואינג 727 שהיה בטיסה 60 של אול ניפון איירוויז צלל למפרץ טוקיו בעת ההכנות לנחיתה. וב-4 במרץ התרסק על המסלול בהאנדה מטוס דאגלס DC-8 שהיה בטיסה 402 של קנדה פסיפיק איירליינס, 64 מתוך 72 שהיו על סיפון המטוס נהרגו.
הגורמים לאסון

המטוס שהתרסק הגיע לטוקיו בשעה 12:40 שעון מקומי, לאחר שהופנה אל נמל התעופה פוקואוקה יום לפני כן, בשל מזג האוויר הקשה ששרר בטוקיו. מזג האוויר לא השתפר, והטייסים תודרכו לטוס בגובה 31,000 רגל, ולהשתמש בכללי טיסת מכשירים (IFR). נתיב הטיסה שנקבע היה דרומה, לכיוון האי איזו אושימה.
בשעה 13:42 קיבלו הטייסים אישור להפעיל מנועים, המטוס החל בהסעה בשעה 13:50, ובשעה 13:58 הוא המריא. עקב תנאי מזג האוויר שהשתפרו, קיבל הטייס ברנרד דובסון אישור לטיסה מערבה לכיוון הר פוג'י, על מנת לאפשר לנוסעים לראות את ההר מלמעלה.
בעודו מתקדם לעבר ההר נתקל המטוס במערבולות אוויר קשות, מה שגרם להתמוטטות גוף המטוס. בעת התאונה, נמדדו בפסגת ההר רוחות במהירות שבין 60 ל-70 קשר.
הצי האמריקני שלח מטוס A-4 סקייהוק זמן קצר לאחר התאונה, כדי לעזור בחיפושים אחר ניצולים. אולם לאחר שנתקל ברוחות קיצוניות באזור, הוא נאלץ לנחות. מטוסים רבים שעברו באותו היום ליד ההר, דיווחו על רוחות עזות.
התאונה צולמה על ידי חייל בצבא יפן שהיה בתרגיל סמוך למקום התאונה. עדי ראייה דיווחו שראו את המטוס צולל כלפי מטה, כשאחריו נגרר עשן לבן. לאחר התאונה נקבע כי ה"עשן" היה דלק סילוני שפרץ בעוצמה.
סרט צילום ובו תמונות שצילם אחד הנוסעים במטוס שרד את התאונה. התמונות שפותחו הראו שבעת האסון המטוס נקלע למערבולת חזקה. במטוס לא הייתה קופסה שחורה, ולא התקבלו מהמטוס אותות מצוקה.
שרידי המטוס נמצאו בשטח של 16 קילומטרים. ניתוח מיקום ההריסות, איפשר לחוקרים לקבוע כי המייצב האנכי קרס ראשון, אחריו קרס המייצב האופקי. זמן קצר לאחר מכן ניתק גחון המטוס, וארבעת המנועים כבו. תא הטייס וקדמת המטוס ניתקו זמן קצר לפני הפגיעה בקרקע.
משפחת קרסו

משפחת קרסו היא מהמשפחות העשירות ביותר במדינת ישראל, המשפחה היא בעלת השליטה בסוכנות רנו, ניסאן ודאצ'יה בישראל באמצעות קבוצת "בני משה קרסו". לפי הערכות משנת 2004 שווי הנדל"ן שצברה הקבוצה כ-2 מיליארד ש"ח ושווי עסקי הרכב שלה נאמד בכמיליארד ש"ח. עד 2003 המשפחה חלקה גם בעלות על קבוצת איי די בי ובנק דיסקונט יחד עם משפחת רקנאטי.
היסטוריה > משה קרסו

אבי המשפחה, משה קרסו, נולד בסלוניקי בי"א באייר תרמ"ה (26 באפריל 1885) למשפחה שמוצאה מסביבות אגם קומו (שם המשפחה קרסו משמר את שם עיירת מוצאם carasso, כ-50 ק"מ מצפון לעיר קומו, כיום בתחומי שווייץ). אביו היה סוחר סיטונאי ובעל מכולת וממנהיגי קהילת סלוניקי. משה קיבל בילדותו חינוך מסורתי והיה פעיל באגודה הציונית "קדימה". בגיל 14 התייתם משה מאביו וקיבל לידיו את ניהול המכולת המשפחתית ועשה חיל בעסקיו עד שהפך לאחד מסוחרי המזון המובילים בסלוניקי. ב-1914 נשא לאשה את ציפורה (פלומבה), לזוג נולדו שני בנים: חיים (1914) ואריה (1915). ב-1917 עברה המשפחה לפיראוס ושם התרחבו עסקי המסחר הענפים של משה קרסו והוא הפך לאחד מעשירי העיר. בפיראוס נולדו גם מרים, בלה (אמו של איש העסקים יוסף דוד חכמי). בנימין ושלמה נולדו בארץ.
ב-1924, עקב מלחמת יוון–טורקיה, עלתה משפחת קרסו לארץ ישראל והשתקעה ביפו. ילדי המשפחה, שידעו עברית עוד מבית הוריהם, נשלחו ללמוד בגימנסיה הרצליה. משה קרסו ערך שותפות עם משה (מוסא) מטלון ועם יהודה ונח מוזס לרכישה ושיווק של קרקעות. בין היתר רכש ושיווק במסגרת השותפויות ובנפרד, את מגרשי שכונת פלורנטין, מרכז מסחרי (תל אביב), גבעת משה (רחובות ראב"ד ודה-מודינה בגבול תל אביב-יפו) ועוד. בית המשפחה, בן עשרה חדרים מרווחים וסלון רחב ידיים, הוקם ברחוב נחלת בנימין. מאיר דיזנגוף ביקש ממנו להקים את ראינוע "אופיר" ברחוב גרוזנברג (המבנה שימש בשנות ה-80 כמועדון ה"ליקוויד"), שהיה הראינוע השני בעיר (לאחר ראינוע עדן), צעד שגרם למשפחת קרסו הפסדים גדולים בשל חוסר ידע וניסיון בתחום זה. ההפסדים כוסו על ידי מכירת אחזקות ביוון. כמו כן ייסד את חברת הטקסטיל "שרון" ואת חברת הספנות "אל-ים".
אל עסקי הרכב הגיע קרסו בשנת 1933, אז עלה לארץ מאלכסנדריה שבמצרים יצחק ארדיטי, שקיבל את זיכיון הייבוא והשיווק של חברת ג'נרל מוטורס בארץ ישראל. הוא פתח בשדרות ירושלים (רחוב קינג ג'ורג' דאז) ביפו סוכנות שיווק מכוניות פרטיות בשותפות עם משה קרסו שנקראה "מואיז קרסו, מחלקת מכוניות".
משה קרסו עסק גם בפעילות ציבורית, הוא העלה חלק מיהודי סלוניקי, שהיו פועלי הספנות הראשונים בנמל תל אביב, כיהן כשופט בבית המשפט העברי לשלום, התאגדות פנים-יהודית ליישוב סכסוכים בתל אביב-יפו וכנשיא התאחדות עולי יוון.
ב-1935 עלה לארץ ידידו של משה קרסו מסלוניקי, ליאון רקנאטי והתעניין בהשקעה. מפיו של קרסו שמע ש"יש כאן בנק אנגלו-פלשתינה, זה של האשכנזים, יש גם בנק של יקים, אבל אין בנק ספרדי... בשביל לעזור לבחורים שבאים מיוון ולא יודעים שום שפה". כך קם בנק דיסקונט. משה קרסו השקיע בייסוד הבנק ובשיווקו ללקוחות ממכריו, אך הותיר את השליטה בבנק לרקנאטי.
חיים קרסו נשלח ב-1931, בהיותו בן 17 ללמוד באוניברסיטת לונדון בעוד אריה נשלח ללמוד בביירות. ב-1933 חזרו שניהם לארץ ונכנסו לעסקי המכוניות. חיים פתח סוכנות למכירת משאיות בפתח תקווה ויחד עם אחיו ואביו ייבא חלקי חילוף בכמויות עצומות. כך קרה שבמלחמת העולם השנייה היה בידי המשפחה מלאי גדול, יחיד בארץ, של חלקי חילוף, בעקבותיו גרפה המשפחה עושר רב.
היסטוריה > הדור השני

בשנת 1945 הוקמה חברת "משה קרסו ובניו בע"מ". חיים, שנישא ב-1940 לבת דודו אסתר, נשלח לניו יורק לחברת ג'נרל מוטורס ולחברות אחרות במטרה לשכנען למכור את מכוניותיהן בארץ ישראל באמצעות סוכנותו. במקביל נרכשו בקהיר חלקי חילוף, משאיות, אוטובוסים וכדומה, מעודפי הצבא הבריטי והובאו לארץ.
ב-1947 נסע אריה קרסו ללונדון ושכנע את יצרן הרכב הבריטי "הילמן" לייבא לישראל מכוניות מתוצרתו. ב-1948 קיבלה "משה קרסו ובניו" את הזיכיון למכירת מכוניות רנו במדינת ישראל הצעירה, במקום היבואן הערבי של רנו שנמלט מן הארץ.
חיים קרסו רכש 150 דונם בכפר שמריהו, את רובם מכר לאחר פרצלציה ועל שני דונם בנה את ביתו. במהלך השנים עסק בענפי מסחר רבים בהם: הלוואות ליהלומנים, ייבוא ואריזת תה, ייבוא עץ מפינלנד ושטיחים מאיראן (שהובאו על ידי עולים חדשים), טלוויזיות מאיטליה, מכונות צילום ועוד.
בשנת 1962 נפטר משה קרסו. הוא חילק את השליטה בעסקיו לארבעת בניו בחלקים שווים, כאשר חיים הבכור פעל כמנהל תפעולי ואריה דאג לייצוג ענייני החברה כלפי חוץ למשל מול יצרני הרכב ומול פקידים במשרד התחבורה. אריה כיהן בין השאר כיו"ר איגוד היבואנים וכנשיא איגוד לשכות המסחר. חיים שלט בחברה ללא עוררין במשך למעלה מ-40 שנה, בנוסף להיותו דירקטור בבנק דיסקונט.
ב-1992 קיבלה החברה את הזיכיון לייבוא רכבי ניסאן היפנית.
היסטוריה > הדור השלישי

בדירקטוריון החברה יושבים בני הדור השלישי במשפחה ומספר דח"צים, כאשר את תפקיד יו"ר הדירקטוריון ממלא יואל קרסו. בשנת 2000, לאחר מותו של אריה, התקוממו בניו של אריה, מכבי (שנולד באפריל 1948 כאשר נודע על מותו של איש הפלמ"ח מכבי מוצרי-מני ונקרא על שמו) ויואל כנגד שלטונו של חיים ודרשו למנות מנכ"ל שכיר חיצוני. לטענתם ניהולו הרודני של ה"פטריארך" אינו מתאים לעולם העסקים של המאה ה-21. חיים, מאידך, טען שבני הדור השלישי למשפחה אינם מוכשרים, שאין להם מוסר עבודה ושאין להכניס גורמים זרים לנחלה המשפחתית. לאחר שנים של מחלוקות, הושגה הסכמה בתיווכם של עו"ד רם כספי ועו"ד שמעון מזרחי (שהיה נשוי לציפורה, בתו של חיים), כאשר בשנת 2007 מונה מנכ"ל חיצוני, איציק וויץ, אשר פעל לייעול, שיפור השירות ולהכנסת נציגים חיצוניים לדירקטוריון. הוא אף שאף לשנות את שם החברה, דבר שלא עלה בידו.
מכבי קרסו ניהל את תחום השירות לרכב ואת עסקי הנדל"ן עד שפרש והחל לפעול כיזם בתחום טכנולוגיית טיהור ומיחזור מים, כמו כן הוא פעיל בתחום החינוך ומרכז נסיעות מורשת של בני נוער ממשפחות יוצאי יוון לערי ועיירות אבותיהם.
באוגוסט 2010 נפטר חיים קרסו בגיל 96.
החזקות

הנכסים המרכזיים של המשפחה מוחזקים על ידי מספר חברות. "קרסו מוטורס", חברה ציבורית הנסחרת בבורסה בתל אביב, היא בעלת סוכנות יבוא רכב מתוצרת רנו, ניסאן, אינפיניטי ודאצ'יה. כמו כן, מפעילה החברה את רשת מוסכי היבואן המרכזיים של מותגים אלה. החברה מספקת שירותי טרייד אין, ליסינג, פתרונות מימון וביטוח (על ידי "קרסו סוכנות לביטוח בע"מ"). בסיכום שנת 2018, החזיקה קרסו מוטורס כ-12% משוק המכוניות החדשות בישראל ודורגה במקום הרביעי בין היבואנים.
זרוע הנדל"ן של הקבוצה, "קרסו נדל"ן" היא חברה ציבורית, הפועלת כחברה יזמית בכל תחומי הנדל"ן המרכזיים בישראל (מגורים, התחדשות עירונית, משרדים ומסחר) בצד החזקה וניהול של נכסים מניבים ברחבי הארץ. לחברה קרקעות בפריסה ארצית, בין היתר, נכסים היסטוריים של הקבוצה הכוללים ריכוז בניינים ברחובות ריב"ל ויד חרוצים בתל אביב, קרקע בקריית אריה בפ"ת, שם בונה החברה בשיתוף עם חברת ויתניה את פארק ויקה לעסקיםומתחם תחבורתי משולב בתל אביב חולון- צומת חולון עליו הוקם סניף יוחננוף.
הערות שוליים

↑  אסתי אהרונוביץ, הפטריארך, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2004
↑  על משה - מאתר חברה קדישא
↑  שרון רוטברד שכונה גבולית מתוך מוקי צור, שרון רוטברד (עורכים), לא ביפו ולא בתל אביב, הוצאת בבל
↑  משה קרסו (הספד), דבר, 2 בספטמבר 1962
1 2  תומר הדר, חיים קרסו: "כשהאצ"ל החרים לנו אוטו", באתר כלכליסט, 7 במאי 2008
↑  בני ברק, קרסו מוותרת על השם, באתר ynet, 16 באפריל 2007
↑  קרסו מוטורס
↑  אביב לוי, ‏דוחות הרבעון האחרון ודיבידנד נדיב הזניקו את מניית קרסו, באתר גלובס, 18 במרץ 2019
↑  מניית קרסו נדל"ן, במערכת מאיה של הבורסה לניירות ערך
↑  אודות קרסו נדל"ן, באתר מאתר החברה, ‏20.10.2022
1 2 3  מצגת שוק ההון אוגוסט 2022, באתר מאיה, ‏29/08/2022
↑  החלה בניית פרויקט ויקה פארק בפארק-טק בפתח תקווה, באתר וואלה, 31 באוגוסט 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010359961505171
טיסה 7601 של פורמוסה איירליינס

| --- | --- |

דגם המטוס שהתרסק
 תאריך:  10 באוגוסט 1997
 מיקום:  טאיוואן נמל התעופה מאצו בייגאן
 קואורדינטות:  26°13′50″N 119°59′36″E﻿ / ﻿26.23048°N 119.99321°E﻿ / 26.23048; 119.99321
 הרוגים:  16
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  דורנייה דו 228
 מספר זנב:  B-12556
 מוצא:  נמל התעופה סונגשאן, טאיפיי, טאיוואן
 יעד:  נמל התעופה מאצו בייגאן, איי מאצו, טאיוואן
 מפעיל:  פורמוסה איירליינס
 נוסעים:  14
 אנשי צוות:  2
 he
 
טיסה 7601 של פורמוסה איירליינס הייתה טיסה פנימית בטאיוואן של חברת התעופה פורמוסה איירליינס (אנ') שהייתה בדרכה מטאיפיי לאיי מטסו. הטיסה התרסקה ב-10 באוגוסט 1997 בנמל התעופה מאצו בייגאן שבבייגאן, כשעליה 14 נוסעים ושני אנשי צוות.
הטיסה

הטיסה יצאה בשעה 07:37 מעיר הבירה של טאיוואן, טאיפיי, לשדה תעופה קטן באיי מאצו, כשעליה 14 נוסעים ושני טייסים.
כשהגיעו ליעד, רוחות עזות וגשם שוטף גרמו לכך שהטייס לא הצליח לנחות כשורה בניסיון הנחיתה הראשון שלו, וכשהתרומם על מנת לנסות לנחות שוב - הוא פנה ימינה במקום שמאלה.
כקילומטר משדה התעופה פגע המטוס במגדל מים צבאי ישן, התרסק, התלקח וכל נוסעיו נהרגו.
כמה שעות לאחר ההתרסקות, חזאי מזג האוויר האחראי למסירת המידע על מזג האוויר למגדל הפיקוח ניסה להתאבד והובהל לבית החולים במצב קשה.
הערות שוליים

↑  "ACCIDENT DETAILS". planecrashinfo.com. נבדק ב-2020-06-11.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  "16 killed as Taiwan plane crashes into hill." New Straits Times. Monday 11 August 1997 (Story Date: Sunday 10 August 1997). World News, p. 22. Retrieved from Google Books, p. 12/72, on 13 March 2014.
↑  Ranter, Harro. "ASN Aircraft accident Dornier 228-212 B-12256 Matsu Airport (MFK)". aviation-safety.net. Aviation Safety Network. נבדק ב-2020-06-11.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
יוליה אוסטינובה

אין תמונה חופשית
יוליה אוסטינובה (נולדה ב-31 באוגוסט 1962) היא פרופסור מן המנין במחלקה להיסטוריה כללית ומופקדת הקתדרה בהיסטוריה ע"ש אנה וסם לופין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. היא עוסקת בהיסטוריה של יוון העתיקה. מכהנת כנשיאת האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל.
אוסטינובה נולדה בסנקט פטרבורג ברוסיה. תואר הדוקטור הוענק לה בשנת 1988 מהמכון לארכאולוגיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות בלנינגרד. בשנת 1990 עלתה יוליה אוסטינובה לישראל, ומאז גרה בבאר שבע.
בשנת 2018 מונתה לפרופסור מן המנין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מחקרה מתמקד בתולדות הדת ובתפקידה בחברה היוונית העתיקה. בנוסף למקורות ההיסטוריים והארכאולוגיים, מבססת יוליה אוסטינובה את עבודתה על גישה רב-תחומית, העושה שימוש בתוצאות המחקרים בנוירופסיכולוגיה, אנתרופולוגיה וסוציולוגיה להבנת תופעות היסטוריות.
ספרים שכתבה

Ustinova, Y. 1999. The Supreme Gods of the Bosporan Kingdom : Celestial Aphrodite and the Most High God. Leiden (Brill).
Ustinova, Y. 2009. Caves and the Ancient Greek Mind. Descending Underground in the Search for Ultimate Truth, Oxford (Oxford University Press)
Ustinova, Y. 2018. Divine Mania: Alteration of Consciousness in Ancient Greece. London (Routledge)
בנימין שימרון

בנימין שימרון (1913 – 1995) היה פרופסור להיסטוריה יוונית עתיקה, שלימד שנים רבות בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב.
ב-1971 יזם את הקמתה של האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל. תרגומו לעברית את פוליביוס, היסטוריה, ספרים א–ו, ראה אור בהוצאת מוסד ביאליק בתשנ"א. תרגומו, יחד עם רחל צלניק-אברמוביץ, את הרודוטוס, היסטוריה, ראה אור בהוצאת פפירוס של אוניברסיטת תל אביב ב-1998. כמו כן כתב ספר מבוא: "התרבות הקלאסית, שער להכרת תרבות יוון ורומא", שראה אור בהוצאת אוניברסיטת תל אביב ב-1993.
הערות שוליים

↑  בנימין שימרון, התרבות הקלאסית, הוצאת פפירוס, אוניברסיטת תל אביב, 1993. הקדמת המחבר, עמ' 11.
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267916905171  BIBSYS: 90388543  BnF: cb12053244c (data)  CiNii: DA05115349  GND: 1089960344  ISNI: 0000 0001 0935 7944  LCCN: nr90007888  NTA: 07442517X  RERO: 02-A003827979  SUDOC: 028763513  VIAF: 111548886   WorldCat (עם VIAF): 111548886
הלם טניסון, ברון טניסון השני

הלם טניסון, ברון טניסון השני (באנגלית: Hallam Tennyson, 2nd Baron Tennyson; ‏ 11 באוגוסט 1852 – 2 בדצמבר 1928) היה המושל הכללי של אוסטרליה השני. הוא היה בנו השני של אלפרד טניסון, המשורר הנערץ והבולט מסוף התקופה הוויקטוריאנית ונקרא על שמו של ידידו המנוח של אביו, המשורר ארתור הלם.
ראשית חייו

הלם טניסון נולד בטוויקנהאם, רובע ריצ'מונד שעל התמזה, מחוז סארי, אנגליה. הוא התחנך בטריניטי קולג' שבקיימברידג'. את שאיפותיו לקריירה פוליטית נאלץ לנטוש עקב גילם המופלג ובריאותם הרופפת של הוריו, את זמנו הקדשי לטיפול בהם.
במידה מסוימת היה זה לטובתו כאשר אביו הסכים לקבל תואר אצולה ב-1884. באותה שנה נשא הלם טניסון לאישה את אודרי בויל (לאחר שחווה אהבה נכזבת למרי גלדסטון, בתו של ראש ממשלת בריטניה, ויליאם גלאדסטון). עם מות אביו ב-1892, ירש ממנו את התואר "ברון טניסון" ואת תפקיד הביוגרף הרשמי. ב-1897 פרסם את הביוגרפיה הרשמית של אביו.
כמו אביו המפורסם, היה טניסון אימפריאליסט נלהב וב-1883 היה לחבר המועצה של ליגת הפדרציה האימפריאלית, שדולה שהוקמה כדי לתמוך ברעיונות האימפריאליסטים של שר המושבות, ג'וזף צ'מברלין. פעילותו זו, עם ייחוסו המשפחתי, הביאה את צ'מברלין להציע ב-1899 לטניסון את תפקיד מושל אוסטרליה הדרומית.
המושל הכללי של אוסטרליה

במאי 1902, כאשר המושל הכללי של אוסטרליה ג'ון הופ התפטר מתפקידו, עדיין כיהן טניסון בתפקיד מושל אוסטרליה הדרומית. טניסון היה הבכיר מבין כל מושלי מדינות אוסטרליה, וכאשר הפליג הופ בחזרה לאנגליה ב-17 ביולי 1902, מונה טניסון למושל הכללי בפועל. בקשר ליכולתו למלא תפקיד זה באופן קבוע הילכו ספקות שנבעו מחוסר ניסיונו בפוליטיקה. אך הוא עשה רושם טוב על הציבור האוסטרלי בשל צניעותו וחסכנותו, בהשוואה להופ, שהיה בעל אופי מתנשא. בינואר 1903 קיבל על עצמו את התפקיד ועל פי הצעתו מונה לשנה אחת בלבד.
טניסון זכה לאהדה ציבורית חזקה יותר בהשוואה לקודמו בתפקיד. אך בנוגע לעמימות של הגדרת תפקידו צצו קשיים. ראש ממשלת אוסטרליה, אלפרד דיקין, עמד על כך שהמזכיר הרשמי של המושל הכללי ימונה וימומן על ידי ממשלת אוסטרליה. ממשלת בריטניה התנגדה לדרישה זו, שמשמעותה הייתה שהמושל הכללי לא יוכל למלא את מה שבלונדון ראו את תפקידו הרחב יותר בהשגחה על ממשלת אוסטרליה. טניסון היה שותף לדעה זו.
כתוצאה מכך, התגלעו מתיחויות בין דיקין לבין טניסון. דיקין חשד בטניסון, ובצדק, שהוא מדווח ללונדון ומנסה להתערב בנושאים פוליטיים, כמו בהסכם הימי בין בריטניה לבין אוסטרליה. מסיבה זו, לא עודד דיקין את טניסון לבקש הארכה לכהונתו בת השנה. כל השיקולים הללו לא נודעו בציבור ובינואר 1904 עזב טניסון את אוסטרליה.
שנותיו האחרונות

את שארית חייו בילה טניסון באי וייט, שם שימש כסגן המושל החל מ-1913. אשתו מתה ב-1916 ושנתיים לאחר מכן נישא בשנית. אשתו השנייה הייתה בת למשפחה אנגלית בעלת שורשים בהודו הבריטית. מרי אמילי (מאי) פרינספ, הייתה בתו של צ'ארלס רוברט פרינספ, שנולד בהודו ומאוחר יותר היה לבעליו של מטע אגוזי מוסקט בסינגפור (על שמו קרויים רחוב וארמון בסינגפור). טניסון היה בעל השני של מאי פרינספ. הלם טניסון מת בביתו שבאי וייט בדצמבר 1928.
אנטולי דיאטלוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 במרץ 1931 קרסנויארסק, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 פטירה:  13 בדצמבר 1995 (בגיל 64) קייב, אוקראינה 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  Kyiv Forest Cemetery 
 מקום מגורים:  פריפיאט 
 השכלה:  האוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני
 מעסיק:  תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל 
 תפקיד:  סגן המהנדס הראשי בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל
 פרסים והוקרה:  עיטור אות הכבוד  עיטור הדגל האדום של העמל 
 
אנטולי סטפנוביץ' דיאטלוב (ברוסית: Анатолий Степанович Дятлов;‏ 3 במרץ 1931 – 13 בדצמבר 1995) היה סגן המהנדס הראשי בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל, המפקח על ניסוי הבטיחות שכשל וגרם לאסון צ'רנוביל בשנת 1986. הוא הורשע בהפרת תקנות הבטיחות ונידון לעשר שנות מאסר, מתוכן ריצה שלוש, עד החנינה הכללית ב-1990.
ביוגרפיה

דיאטלוב נולד בשנת 1931 בקרסנויארסק, ברפובליקה הסובייטית של רוסיה. הוריו היו איכרים שהתגוררו בסמוך לנהר יניסיי ויישובי העונשין בקרסנויארסק. הוא ברח מהבית בגיל 14. תחילה למד בבית ספר מקצועי ועבד כחשמלאי, בטרם התקבל למכון להנדסה ופיזיקה במוסקבה, בו סיים את לימודיו בשנת 1959.
לאחר סיום לימודיו עבד במפעל לבניית ספינות בקומסומולסק ועבד בהקמת כורים בצוללות. במהלך תאונה גרעינית במקום, ספג דיאטלוב מנת קרינה של 200 רנטגן, שגורמת לחוליי קרינה קלים, הקאות, שלשולים, עייפות ועמידות פחותה בפני זיהומים.
צ'רנוביל

בשנת 1973 עבר דיאטלוב לפריפיאט שבאוקראינה כדי לעבוד בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל. ניסיונו בן 14 השנים בעבודה על כורים ימיים במזרח הפך אותו לאחד משלושת המנהלים הבכירים ביותר בכור, והוא היה אחראי על יחידות 3 ו-4.
ב-26 באפריל 1986 פיקח על ניסוי בטיחות בכור 4 של תחנת הכוח, שהביא לאסון הגרעיני הגדול בהיסטוריה, והביאה לפגיעה חמורה בסביבה. במהלך התאונה, נחשף דיאטלוב למנת קרינה של 390 רנטגן, אשר גורמת ל-50% מקרי מוות, אולם הוא שרד. יחד עם ניקולאי פומין וויקטור בריוחאנוב הוא הועמד לדין בגין אי מילוי אחר תקנות הבטיחות. השלושה נמצאו אשמים ונידונו ל-10 שנות מאסר. כעבור 3 שנים קיבל חנינה.
בהמשך הוא כתב ספר בו טען כי התכנון הלקוי, ולא אנשי הצוות, הוא האחראי העיקרי לתאונה. בדיווחים מאוחרים יותר נמצא כי דיאטלוב איים על מספר עובדים בתחנת הכוח בסיום תפקידם אם לא ימשיכו בניסוי באותו לילה. הוא נפטר מאי-ספיקת לב בשנת 1995.
במדיה

דיאטלוב הוצג על ידי איגור סלבינסקי בסדרה שעה אפס: אסון בצ'רנוביל שעלתה ב-2004. כמו כן הוצגה דמותו בסדרה צ'רנוביל שהפיקה HBO.
זיכרונותיו של דיאטלוב הוקלטו זמן קצר לפני מותו. ההקלטה בוצעה על ידי אדם אנונימי ועלתה ליוטיוב ב-2016.
הערות שוליים

↑  מייקל דובס, השקרים "חסרי הבושה" על צ'רנוביל, וושינגטון פוסט
↑  אנטולי דיאטלוב, צ'רנוביל, איך זה קרה
↑  http://accidont.ru/memo/ChNPP.pdf
↑  הריאיון האמיתי של אנטולי דיאטלוב, באתר יוטיוב, ‏6 ביוני 2019
המשטרה הבריטית (קבוצת כדורגל)

| --- | --- |

סמל המשטרה הבריטית שהיה על חולצות השחקנים
 מידע כללי
 תאריך ייסוד:  1928
 תאריך פירוק:  1939
 ליגה:  הליגה הארצישראלית
מועדון הכדורגל של המשטרה הבריטית (נקראה גם המשטרה הארצית) הייתה קבוצת כדורגל בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל והורכבה משוטרים מהמשטרה הבריטית. הקבוצה הוקמה ב-1928, שנת היווסדה של התאחדות לכדורגל, והיא אחת מהקבוצות המייסדות הוותיקות בארץ ישראל, כאשר היא הקבוצה שזכתה באליפות המאורגנת הראשונה בארץ ישראל לעונת 1931/1932. בנוסף היא מחזיקת הגביע באותה העונה ולמעשה הדאבליסטית הראשונה של הכדורגל בארץ ישראל. הקבוצה המשיכה לפעול לסירוגין עד שהתפרקה ב-1939.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה ב-1928 והורכבה ברובה משוטרים בריטים ששירתו בארץ בימי המנדט הבריטי ממחוז ירושלים, שחלקם גם היו שחקני כדורגל בקבוצות כדורגל מהליגה האנגלית הוותיקה. רוי ספייסר, המפקח הכללי של המשטרה בארץ שנכנס לתפקידו בעת הקמת הליגה והיה חובב כדורגל מושבע, נתן את ברכתו וחסותו למהלך הקמת הקבוצה וזכה לתמיכה מעמיתו פרסי ספייד שהיה מראשי ההתאחדות לכדורגל האנגלית. הקבוצה כללה את השחקנים: צ'ארלס צ'אקר, סידני ווב, סמיו פייט, גורדון סימונס ואימרי ששיחקו בעברם בקבוצות האנגליות: ברנלי, ליברפול, ארסנל ובולטון. מגרשה הביתי היה המגרש של מכבי חשמונאי ירושלים באזור שכונת הבוכרים ושכונת בית ישראל שבירושלים. צבע הקבוצה היה אדום-שחור.
הקבוצה השתתפה לראשונה בגביע הארצישראלי הראשון בארץ ישראל גביע העם 1928 והייתה האלופה ההיסטורית הראשונה שזכתה באליפות ארץ ישראל בשנת 1932, מתוכם היא הייתה הקבוצה הזרה היחידה (כל השאר קבוצות ישראליות). באותה שנה זכתה הקבוצה גם בגביע הארץ ישראלי והייתה הקבוצה הארצישראלית הראשונה שזוכה בדאבל; לאחר שמשחק גמר הגביע מול הפועל חיפה הופסק, הפועל חיפה נמצאה אשמה בפיצוץ המשחק, והגביע הועבר למשטרה הבריטית.
כבר ממשחקה הראשון ניתן היה לזהות את המקצוענות היחסית של שחקניה לעומת השחקנים החובבנים שהרכיבו את רוב הקבוצות האחרות, ובראשם הפועל ומכבי תל אביב ששיחקו גם הן בליגה זו.
בעונה שבה זכתה הקבוצה באליפות שיחקו בליגה הראשונה 9 קבוצות והקבוצה קיימה 15 משחקים, מתוכם ניצחה ב-12 משחקים, סיימה 3 בתיקו ולא הפסידה בשום משחק. יחס שעריה עמד על 18:62.
פעילות הקבוצה הופסקה לסירוגין בשל מבצעי המשטרה, כוח אדם ובעיות אחרות. בהתאם, הקבוצה השתתפה לסירוגין בליגה ובגביעים של ארץ ישראל, עד שנת 1939.
מאז נעלמה ממפת הכדורגל הארץ ישראלי.
תארים

ליגת ארץ ישראל
זכייה (1): 1931/1932
גביע ארץ ישראל
זכייה (1): 1932
ראו גם

משטרת המנדט