stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוח צפחה
בין צפחה ללווחה

עד השנים האחרונות לא הוגדר ההבדל בין שני הסלעים בשפה העברית, ולכן נהוג היה להתייחס ללווחה כאל צפחה. הבנה מעמיקה יותר של תהליכי התמרה הדגישה את הצורך ליצור הפרדה בין שני המושגים:
לווחה היא סלע מותמר שגבישיו מיקרוסקופיים (ולכן חלק ומתאים לכתיבה) הנוצר בהתמרה אזורית בדרגה נמוכה מסלעי משקע חרסיתיים (כגון פצלים ואבן בוץ) ומטוף.
לעומתה, צפחה – שגבישיה גסים ואינה חלקה (ולכן אינה מתאימה לכתיבה) – נוצרת בהתמרה בדרגה גבוהה של סלעים, בהם גם לווחה. עם זאת, הביטוי העברי המתאר את לוחות הכתיבה נותר "לוח צפחה".
גלריה

לוח צפחה עם ספוג ומטלית, מסביבות 1950
חרט צפחה
לוקה פאצ'ולי מלמד משפט מתמטי של אוקלידס באמצעות הדגמה על לוח צפחה. ציור משנת 1495.
כיתה משוחזרת בארצות הברית – מכתבות עם חור עגול לקסת דיו, עליהם מונחים לוחות צפחה ולצידם מטליות.
תלמיד כותב על לוח צפחה (אלברט אנקר, 1883)
הערות שוליים

↑  אהרן רודריג, ההוראה בבתי הספר של "כל ישראל חברים", באתר הספרייה הווירטואלית של מט"ח
לוחות לווחה
צפחה
יעקב אלחנן ליטוינסקי

| --- | --- |

יעקב אלחנן ליטוינסקי
 לידה:  1852 אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1915 (בגיל 63 בערך) תל-אביב, האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 
בית ליטוינסקי ברחוב אחד העם
יעקב אלחנן ליטוינסקי (אודסה, 1852 - תל אביב, 12 באוקטובר 1915) היה סוחר ופעיל ציוני, אח במסדר "הבונים החופשיים", וממייסדי תל אביב.
תולדות חייו

ליטוינסקי נולד בעיר אודסה שבאוקראינה (אז באימפריה הרוסית) בשנת 1852 לאביו משה הלוי. למד הן חינוך יהודי מסורתי והן חינוך כללי. כשבגר התחתן והיה מראשוני המצטרפים לאגודת חובבי ציון בעירו. בשנת 1880 התאלמן, חיסל את עסקיו ועלה לארץ ישראל.
עם עלייתו השתקע ביפו ונשא לאשה את בלינדה (שרה בילה) פינקלשטיין (בתו של יו"ר הקהילה היהודית בבורדו, אריה לייב פינקלשטיין). ניסה להקים טחנת קמח בעזה, אך נכשל, חזר ליפו, והקים בית חרושת לסבון. ב-1886 רכש קרקע בראשון לציון אך לא הצליח כחקלאי וחזר ליפו. הוא השתלב בעסקי העץ של הביל"ויי יעקב הרצנשטיין וייצר חביות עבור תעשיית היין שהחלה לשגשג במושבות הברון. כן רכש אדמות בשרון עליהם הוקמו לימים הקיבוצים געש ושפיים.
בשנת 1909 הצטרף לאגודת אחוזת בית לקראת ייסוד תל אביב, והיה למייסד המבוגר ביותר של העיר החדשה. בהגרלת המגרשים זכה במגרש ברחוב אחד העם 22 עליו בנה בית-מידות, מן הגדולים והמפוארים בתל אביב הקטנה. בביתו פעלה לשכת הבונים החופשיים "ברקאי" והבית שבנה עתיר סמלים של הבונים החופשיים.
ליטוינסקי נפטר בד' בחשוון תרע"ו, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
האחים ליטוינסקי

בניו, מוריס (משה), אמיל (עמנואל) וריימונד עזבו את ארץ ישראל למצרים בעת גירוש יפו (1914), שם התוודעו לברון פליקס דה מנשה, בתיווכו עסקו במסחר ענף ואף היו ספקים לצבא הבריטי. עם חזרתם של מוריס ואמיל לארץ בתום מלחמת העולם הראשונה (ריימונד נסע לצרפת), רכשו אדמות בשרון ובתל אביב ובהן 1,700 דונם מאדמות הכפר סקיה עליהם הוקם מתחם תל ליטוינסקי (תל השומר), שם התכוונו להקים עיר על שם אביהם.
ריימונד, הצעיר שבבנים, חי כרווק בפריז ונפטר בשנת 1956. מוריס נפטר ב-1952 ואמיל נפטר בשנת 1962.
הערות שוליים

↑  יובל כספי ולילך-שירה גביש, האחים הערבים של מייסדי אחוזת בית, באתר הארץ, 25 במאי 2007
↑  יובל כספי, לילך–שירה גביש ואלי אשד ,הבונים החופשיים: בונים עיר חופשית
ישראל יהודה אדלר

| --- | --- |

 לידה:  1870 פלך גרודנו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 בדצמבר 1948 (בגיל 78 בערך) תל-אביב, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 
קברו של ישראל יהודה-ישי אדלר בבית העלמין טרומפלדור בתל אביב
דרכון של ישי אדלר, מופק על ידי הבריטים
ישראל יהודה (יש"י) אדלר (2 באפריל 1870, א' בניסן ה'תר"ל – 22 בדצמבר 1948, כ' בכסלו תש"ט) היה מורה עברי ונדבן. היה פעיל מאוד בחיי הציבור בארץ. מראשוני המורים העבריים, נמנה עם מייסדי גימנסיה הרצליה ועם מייסדי שכונת אחוזת בית ורמת גן.
קורות חיים

ישראל יהודה אדלר נולד בשנת 1870 בעיירה יאנובה הסמוך לפינסק שברוסיה הלבנה (אז באימפריה הרוסית) לשלמה אדלר ולחנה לבית סגלוביץ. היה מסור לרעיון הציוני ונדד כמלמד מעיר לעיר. הוא גם היה בין הראשונים אשר הכניסו את לימוד השפה העברית לחדר המתוקן וייסד את חברת "חובבי שפת עבר".
בשנת 1904 עלה לארץ ישראל יחד עם יחיאל יחיאלי, אשתו ובנותיו נותרו מאחור בהומל (ובהמשך בפינסק) ורק ב-1907 עלתה המשפחה ארצה.
ראשית פעולתו בארץ ישראל הייתה ארגון הלימודים במושבה רחובות. באותה תקופה לימדו ביידיש ואדלר הכניס לימוד עברי יחד עם משה סמילנסקי, אהרון דוד גורדון ואחרים. בין היתר הנהיג הצגת מחזות תנ"כיים בבית הספר וארגן ספרייה במקום.
ב-1905 שימש מורה ב בית הספר לנערות של יחיאלי ביפו ופתח את הוצאת הספרים "קהלת" להדפסת ספרי לימוד בעברית וירחון, "החינוך".
בשנת 1909 היה אדלר מבין 66 חברי אגודת אחוזת בית להקמת פרבר עברי צפונית ליפו, לימים תל אביב. בהגרלת המגרשים זכה במגרש האחרון באחוזת בית, ברחוב אחד העם 26, והקים בו את ביתו. נבחר פעמיים לוועד המתיישבים, במסגרת זו פעל להעברת המוסדות הציבוריים מיפו לתל אביב. ביתו, שבו הייתה ספרייה גדולה, היה בית-ועד לסופרים ומשוררים. את ספרייתו הגדולה תרם לעיריית תל אביב. בשנת 1920 נבחר לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
ב-1917 (מלחמת העולם הראשונה) נאלצה המשפחה לעזוב את תל אביב במסגרת גירוש תל אביב. ישראל יהודה והבת הגדולה נדדו לגליל בעוד ששאר המשפחה עברה לשכונת עין גנים שבפתח תקווה שם חיו בצריף ששכרו.
אדלר היה פעיל גם בארגון קרן היסוד, שפעל להקמת יישובים בארץ ישראל. הוא מכר את ביתו ותרם את הכסף, 10,000 לירות א"י, לקרן היסוד, כדי להקים, בשנת 1944, את עשרת הבתים הראשונים לפועלים אשר עבדו בכפר ג'דה (שלימים נקרא על שמו, רמת ישי) בתנאי שהמתיישבים ישמרו על מסורת ישראל, ובשנת 1944 הוחל בהקמת עשרה בתים ביישוב. לאות תודה על תרומתו הגדולה, קראו לכפר על שמו – רמת ישי (יש"י = ישראל יהודה).
אדלר היה איש צנוע ושומר מסורת. נישא בתרנ"א (1891) לברכה בת אסתר וישעיה מרדכי אייזנברג (החסיד מפינסק, ממשפחת הצדיק מאפטא) ולזוג נולדו ארבע בנות. בתו אלישבע הייתה אשתו של ד"ר הירש ליב גורדון, רופא, חוקר רב-תחומי במדעי הרוח ועיתונאי עברי ויידי בארצות הברית.
אדלר נפטר ב-1948 בגיל 78 בתל אביב, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בעיר.
כתביו

מזמורים לילדים, יפו.
לעונה בירקות בצפון הערבה, 1980.
ספריה קטנה לילדים: מדרגה ראשונה, יפו תרע"ו.
ספר ראשון: ספר מקרא לשנת הלמוד הראשונה, ניו יורק תרפ"ז.
ספרנו: ספר קריאה לשנת הלימוד השניה, תל אביב 1926.
לקריאה נוספת

שמעון ארנסט, ישי אדלר: חייו ופעלו; ערוך בידי ועד היובל, ירושלים: ר’ מס, ת"ש.
ספר היובל של ר’ ישי אדלר: א. דברי הערכה וזכרונות ב. דברי ספרות ומדע, תל אביב: ועד היובל וועד רמת ישי, תש"ז. (בספר רשימת רבות על ישראל יהודה אדלר על חלקו בייסוד תל אביב.)
'אדלר, ישראל יהודה (יש"י)', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 22–23. (הספר בקטלוג ULI)
נח בי (בירזובסקי), פני תל אביב בקריקטורות, עורך ומוציא לאור: משה שיינבוים, 1939.
יעקב שרת ונחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות - כרך א', הוצאת המרכז לתרבות וחינוך תל אביב, 1974, עמודים 34-49
הערות שוליים

↑  למורים ולכל העוסקים בהפצת התרבות העברית בא"י, דואר היום, 17 בדצמבר 1920
↑  הבחירות לועד העיר ביפו, דואר היום, 31 באוקטובר 1920
↑  ג'דה - רמת ישי, דבר, 8 בספטמבר 1943.
↑  אבן פינה לבתים ברמת ישי, דבר, 26 בינואר 1944.
↑  ישראל יהודה אדלר באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515239705171  GND: 1204149992  ISNI: 0000 0000 6692 8849  LCCN: nr00011171  VIAF: 46599362   WorldCat (עם VIAF): 46599362
גיזי פליישמן

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1894 ברטיסלאבה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  18 באוקטובר 1944 (בגיל 50) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית, צ'כוסלובקיה 
 מקום קבורה:  מחנה ההשמדה בירקנאו 
 פרסים והוקרה:  מסדר ליודוביט שטור דרגה ראשונה (14 בינואר 2024) 
 
אבן נגף לזכר פליישמן סמוך לבית מגוריה שבברטיסלאבה.
גיזלה "גיזי" פליישמן לבית פישר (בצ'כית/סלובקית: Gizela Fleischmannová ‏21 בינואר 1892 – 18 באוקטובר 1944) הייתה פעילה ציונית בסלובקיה ומצילה של אלפי יהודים בשואה.
הנצחה בתרבות

ב-2012 העלה התיאטרון הלאומי הסלובקי הצגה של המחזאית אנה גרושקובה (Anna Grusková) בשם "Rabínka" (בסלובקית: הרבנית). ההצגה התבססה על דמותה של גיזי פליישמן.
ב-2014 יצא לאור סרט תיעודי של הבמאית נטשה דודינסקי בהפקה ישראלית, צ'כית, סלובקית ואמריקאית, הסרט מספר אודות פליישמן ואודות ההצגה שהעלה התיאטרון הלאומי הסלובקי אודותיה.
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
לקריאה נוספת

אברהם פוקס, קראתי ואין עונה, ירושלים תשמ"ה.
שרון גבע, "עסקנית דגולה ואצילת נפש", אל האחות הלא ידועה: גיבורות השואה בחברה הישראלית, הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 227–231.
הערות שוליים

↑  Anna Grusková: Rabínka, באתר התיאטרון הלאומי הסלובקי (באנגלית)
↑  Anna Grusková: Rabínka, באתר התיאטרון הלאומי הסלובקי (בסלובקית)
↑  לרגל יום השואה הבינ"ל - גיזי, באתר סינמטק חיפה, ינואר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261247005171  PLWABN: 9810694621705606  GND: 11895671X  ISNI: 0000 0001 0060 6430  LCCN: n83139531  NKC: pna2012715120  VIAF: 8187290   WorldCat (עם VIAF): 8187290
קשר שתיקה

קשר שתיקה הוא מונח המתאר תופעה תרבותית, במסגרתה קבוצה של אנשים, בעלי אופי דומה (בין בשל מקום מגוריהם, מקצועם, דתם או לאומם), במסגרת מוסכמה תרבותית, אינם מזכירים או דנים בנושא מסוים.
קשר השתיקה נוצר בעקבות המוסכמה, ולא בעקבות החלטה מפורשת של אותה קבוצה; או מחשש לחרם חברתי, רדיפה פוליטית או חרם דתי. קשר השתיקה הוא לרוב תוצאה של לחץ חברתי. הוא שונה מטאבו, מכיוון שהוא נוצר בהקשרים חברתיים ופוליטיים צרים יותר, והם בדרך כלל אינם חלים על התרבות או החברה כולה. השימוש במונח מצביע על חוסר יושרה, פחדנות, או העדפת קבוצה חברתית אחת על אחרת.
דוגמה לקשר שתיקה הוא האומרטה בקרב הפשע המאורגן (המאפיה) בדרום איטליה.
ראו גם

צנזורה פנימית
חרם חברתי
תרמוקלינה

תרשים המתאר את ירידת הטמפרטורה לפי התרמוקלינה באוקיינוס.
תרמוקלינה (באנגלית: Thermocline) או מטלימניון (Metalimnion) היא שכבה דקה אך ברורה בגופי מים כמו אגמים ואוקיינוסים
שבה השינוי בטמפרטורה ככל שמעמיקים מהיר יותר מזה שבשכבות שמעליה או מתחתיה. באוקיינוס, תרמוקלינה היא הגבול בין השכבה העליונה המתערבלת בהשפעת הרוחות לבין השכבה הרגועה של המים העמוקים.
בהתאם למשתנים כמו גובה קו רוחב, עונות השנה ומידת הערבול על ידי רוחות, תרמוקלינה עשויה להיות שכבה יציבה המאפיינת לאורך זמן את גוף המים בו היא נוצרת או להיווצר ארעית כתגובה לתופעות כמו חימום וקירור המים בפני השטח כתוצאה מהפרשי הטמפרטורות בין היום ללילה. 
גורמים המשפיעים על עומק ועובי התרמוקלינה כוללים שינויי אקלים עונתיים וגובה קו הרוחב, כמו גם גורמים סביבתיים מקומיים כמו זרמים וגאות ושפל.
אוקיינוסים

אנרגיית החום מקרינה קצרת גל של השמש נספגת בסנטימטרים הראשונים של פני השטח של האוקיינוסים, המתחממים במהלך היום ומתקררים במהלך הלילה (כאשר נמסרת אנרגיית חום מהמים לאטמוספירה בצורת קרינה ארוכת גל). 
גלים מערבבים את מי השטח החמים ומסיעים אותם אל עבר המים העמוקים הקרים עד לעומק של כ-100 מטרים תוך ערבול גושי מים, בתלות בעוצמת הרוחות והזרמים. החום ממימי השטח אובד למי העומק ויש ירידה חדה של הטמפרטורה עם העומק. מתחת לשכבה מעורבלת זו אין שינויים חדים בטמפרטורה והירידה בטמפרטורה עם העומק נשארת יחסית קבועה עד לקרקעית (4°C).
עובי התרמוקלינה ועומקה משתנים מאזור לאזור. באזורים הטרופים התרמוקלינה קבועה למחצה, ואילו באזורים הממוזגים התרמוקלינה משתנה (מעמיקה בקיץ). בקטבים, שבהם הטמפרטורה כמעט שאינה משתנה עם העומק, התרמוקלינה רדודה מאוד או לא קיימת.
באוקיינוס הפתוח מאופיינת התרמוקלינה בגרדיאנט מהירות קול שלילי, מאפיין בעל חשיבות בלוחמה תת-ימית בשל יכולת החזרת שידורי סונאר פעילים. אפקט זה מושג כתוצאה משינוי חד בצפיפות המים.
גופי מים אחרים

בגופי מים כגון אגמים וימות קיימת תרמוקלינה, הנגרמת אף היא כתוצאה מהתחממות מי השטח.
באקלים קר עשוי להופיע ערבול עד הקרקעית (turnover), כתוצאה מהיווצרות התרמוקלינה.
במהלך הקיץ מתחממים מי השטח ונוצרת שכבה חמה וקלה מעל שכבה קרה וצפופה. הערבול בין השכבות קטן מאוד בקיץ ונוצרת תרמוקלינה ברורה (מטילמינליון). השכבה העליונה (אפילמינליון) מאופיינת ביצרנות ראשונית גבוהה וכמות חמצן רבה ואילו השכבה התחתונה (היפולמינליון) ענייה בחמצן עד אנאוקסית בסוף הקיץ. בסתיו ובחורף, כאשר מי השטח מתקררים בצורה חריפה, לעיתים במהלך לילה, הם שוקעים ומעלים את מי העומק. גם הרוחות המתגברות תורמות לתהליך זה.
ראו גם

ריבוד אגמים
גלילניים

| גלילניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: קווצי עור
מחלקה:: מלפפון ים
סדרה:: Aspidochirotida
משפחה:: גלילניים
סוגים
 Actinopyga  Bohadschia  Holothuria  Labidodemas  Pearsonothuria
שם מדעי
 Holothuriidae ‏בורמייסטר, 1837

גלילניים (שם מדעי: Holothuriidae) הם משפחה של מלפפוני ים.
מאפיינים

לגלילניים גוף בשרני עבה ומספר שורות של רגלי צינור המשמשות להתניידות ולהיצמדות לפני השטח. גופם מכוסה לעיתים קרובות בבליטות קהות בשם papillae. רבים מבני המשפחה מסוגלים להוציא מסה של חוטים דביקים עדינים כדי להסיח את דעתם של טורפים, או אפילו להפוך את הקרביים שלהם החוצה.
בני המשפחה חיים ברחבי האוקיינוסים בין קווי הרוחב הנמוכים לאמצעיים. רובם חיים בשוניות אלמוגים ובבתי גידול חוליים סמוכים, ומעטים חיים במים עמוקים יותר. בהודו-פסיפיק הם לעיתים קרובות דומיננטיים בבית הגידול של שונית האלמוגים. רוב המינים הם דטריטיבורים (אוכלי רקבובית).
סוגי גלילניים

זוהי המשפחה השנייה בגודלה של מלפפוני-ים ובה כ-185 מינים.
Actinopyga - ‏18 מינים
Bohadschia -‏ 12 מינים
Holothuria -‏ כ-131 מינים
Labidodemas -‏ 8 מינים
Pearsonothuria - מין אחד
גלריה

Actinopyga echinites
בוהדסקיה ארגוס
Holothuria edulis
Labidodemas rugosum
Pearsonothuria graeffei
ביר חסנה

| --- | --- |

תחנת הדרכים בביר חסנה בשנות ה-30 של המאה ה-20
 מדינה:  מצרים מצרים
 קואורדינטות:  30°27′52″N 33°47′01″E﻿ / ﻿30.46444444°N 33.78361111°E﻿ / 30.46444444; 33.78361111 
  מפת מיקום  מפה מפורטת  ביר חסנה (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףביר חסנה(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףביר חסנה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ביר חסנה בסוף 1948 (צילום ישראלי ממבצע חורב)
אל-חסנה (או ביר חסנה, בערבית: الحسنة) היא עיירה ושם של צומת כבישים במרכז סיני. העיירה והצומת נמצאים במחוז צפון סיני של מצרים. ביר חסנה נמצאת באגן הניקוז של ואדי אל-עריש, ונמצאת במישור נרחב המצוי בין רכס ג'בל חלאל מצפון-מזרח וג'בל יעלק מדרום-מערב. במפקד 2006 היו באזור המנהלי "אל-חסנה", המשתרע על שטח נרחב של 5,809 קמ"ר, 13,835 תושבים, ובמפקד של 2012 - 27,270 תושבים.

העיר מאוכלסת בעיקר על ידי בדואים משבטי התראבין, סווארכה ושבטים נוספים.
מיקום

הצומת מחבר את הכביש המגיע מאל עריש שנמצאת כ-75 ק"מ מצפון וממשיך דרומה לכיוון א-נח'ל (כ-62 ק"מ דרומית לביר חסנה), עם הכביש המגיע מכיוון קוסיימה לכיוון ביר תמדה, ומשם מוביל לביר גפגפה ואסמאעיליה, או לכיוון העיר סואץ.
היסטוריה

כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, תקף בפברואר 1917 כוח של חיל המשלוח הבריטי יחידת משמר עות'מאנית שהוצבה בביר חסנה. הכוח העות'מאני נכנע, אך חייל בריטי נפגע מכדור ופונה בהיטס לאל עריש. ככל הידוע זהו הפינוי הרפואי האווירי הראשון בהיסטוריה של הצבא הבריטי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 שיפרו הבריטים את הדרכים המובילות לביר חסנה, והיא הפכה צומת ותחנת מנוחה לקווי אוטובוס בין מצרים, ארץ ישראל, ירדן ועיראק.
ב-31 בדצמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, כוח של חטיבת הראל שנכנס לסיני במסגרת מבצע חורב, פשט על ביר חסנה ושבה 220 חיילים מצרים.
במהלך מלחמת סיני כבש את ביר חסנה גדוד 9 מחטיבת שריון 7 ב-31 באוקטובר 1956, ללא התנגדות. בתחילת ינואר 1957 נסוג צה"ל מהעיירה וכוח או"ם נכנס אליה.
במלחמת ששת הימים כבשה את ביר חסנה עוצבת עמוד האש בפיקוד אברהם יפה ביום השלישי למלחמה, 7 ביוני 1967.
אזור התרסקות טיסה 9268 של מטרוג'ט ב-31 באוקטובר 2015 נמצא מדרום לחסנה.
הערות שוליים

↑  בשנות השלטון הישראלי בסיני (1980-1967), נהגה על ידי הישראלים חָסְנֵה
↑  SĪNĀ' ASH-SHAMĀLIYAH The population of the governorate and the districts, באתר Citypopulation.de
↑  ערן דולב, First Recorded Aeromedical Evacuation in the British Army, התפרסם במקור בעברית ב"קורות", שנתון לתולדות הרפואה ומדעי הטבע, הוצאת האוניברסיטה העברית, גיליון ח', 1985, עמ' 65-58
↑  נחום סלושץ, ביר חסנה, הארץ, 2 באפריל 1936
↑  חטיבת הראל - בניסיון לכבוש את רפיח, באתר הפלמ"ח
↑  בני מרשק, 22 שהובילו 220 לשבי, למרחב, 27 באפריל 1955; המשך
↑  שבעת הימים של המערכה בסיני, הארץ, 19 בנובמבר 1956
↑  נאומו של  בן-גוריון, הארץ, 8 בנובמבר 1956
↑  כוח האו"ם בשערי אל עריש א טור, ביר חסנה ונחל, הארץ, 9 בינואר 1957
↑  יצהר פורת, ארבע יממות בשלוש חזיתות, למרחב, 9 ביוני 1967
↑  בנימין זאב וכסלר, מלחמת ששת הימים - מהלכים עיקריים : המלחמה בחזית המצרית, באתר מט"ח, 2000
רות שלוס

| --- | --- |

 לידה:  22 בנובמבר 1922 נירנברג, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  7 ביולי 2013 (בגיל 90) כפר שמריהו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית עלמין כפר שמריהו 
 מקום לימודים:  אקדמיה גראנד שומיאר  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור, איור 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 
בית חולים, 1951, שמן על בד, 52X72 ס"מ
רות שְׁלוֹס (גרמנית: Ruth Schloss;‏ 22 בנובמבר 1922 – 7 ביולי 2013) הייתה ציירת ומאיירת ישראלית. שלוס לרוב ציירה סצנות ודמויות שלא זכו להתייחסות רבה, כגון: מעברות, ערבים, ילדים ונשים, בגובה העיניים ומנקודת מבט שוויונית וסוציאליסטית, באמצעות סגנון ציור וסגנון רישום ריאליסטיים.
ביוגרפיה

שלוס נולדה בשנת 1922 בעיר נירנברג שבגרמניה של ויימאר ללודוויג ודיאן שלוס. היא הבת השנייה מתוך שלוש בנות למשפחת סוחרים אמידה ומתבוללת המעורה היטב בתרבות הגרמנית, ושם התפתחה נטייתה ליצירה. לאחר עליית הנאצים לשלטון עלתה לארץ ישראל עם משפחתה בשנת 1937, שהתיישבה בכפר שמריהו, אז יישוב חקלאי.
ב-1942, לאחר סיום לימודי האמנות שלוס הצטרפה לגרעין הכשרה בקיבוץ מרחביה, ואחרי שנתיים שבהן שהו בני הגרעין באזור כרכור, התיישבו בלהבות הבשן שבגליל העליון.
בשנת 1951 נישאה לבנימין כהן, אז רכז ההנהגה הראשית של השומר הצעיר ובהמשך פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1953, בעקבות פרשת מרדכי אורן והוצאתם של חסידי משה סנה מן הקיבוץ הארצי, עזבו רות ובעלה את הקיבוץ מאחר שהיו מתומכי מפלגת השמאל של סנה. הם עברו להתגורר במשק החקלאי של בית הוריה בכפר שמריהו, שם התגוררה עד מותה. הגירוש מן הקיבוץ הוביל את הזוג אל חיק המפלגה הקומוניסטית.
ב-2013 רות שלוס נפטרה בביתה ונטמנה בבית העלמין של כפר שמריהו. היא הותירה אחריה שתי בנות ונכדים. בנותיה הן ההיסטוריונית רעיה כהן וד"ר נורית כהן-עברון, רעייתו של גלעד עברון. אחותה הבכורה הייתה המלחינה והמוזיקאית חיה ארבל מקיבוץ המעפיל.
פעילות אומנותית

עוד לפני עלייתה נטתה אחרי הסגנון הריאליסטי ותכננה את עתידה כציירת. דרך סגנונה הריאליסטי התמקדה בעיסוק באנשים מוחלשים חברתית ובנושאים חברתיים, כלומר הריאליזם שלה מונע מצורך פנימי לבחון את המציאות כפי שהיא. שלוס משתמשת ביכולת הייחודית של הציור להקפיא את הזמן ולקבע דימויים בתודעה החזותית על מנת להעלות על הנייר את הנטייה האנושית ליצור כאוס, סבל וכאב.
לאורך חייה נשארה שלוס אמנית מינימליסטית אשר הגורל האנושי היווה את הנושא העיקר בעבודותיה; נטייתה הטבעית הייתה לתאר את הצד האפל של הקיום האנושי. לאורך כל שנותיה כאמנית דבקה בציור הפיגורטיבי והאדם עומד במרכז עבודותיה. היא לא זנחה את התבוננותה הייחודית וההומנית בדמויות החלשות בחברה, הנתונות לדיכוי, לקיפוח או לאפליה: ילדים, זקנים, נשים, פליטים, עצירים קשורי עיניים ואף בעלי חיים. בשנותיה האחרונות, שבהן ציירה עבודות גדולות בצבעי אקריליק על בד, הפכו ציוריה להיות אקספרסיביים יותר, אך היא המשיכה להתמקד בנושאים דומים.
פעילות אומנותית > שנות ה-40

בשנים 1938–1942 למדה שלוס במחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל" לצד פרידל שטרן ויוסף הירש. בירושלים הצטרפה לקומונה של "השומר הצעיר", בה עיצבה את עמדותיה הסוציאליסטיות, שעליהן שמרה לאורך כל הקריירה הארוכה שלה. בעשור זה, שלוס ציירה בעיקר נופי קיבוץ ונשים קשות יום, ילדים רעבים, קשישים ופליטים.
אחרי שעברה לגור בקיבוץ מרחביה, התאהבה שלוס בנופיו והחלה לצייר נוף באופן פשוט וישיר בקווים רעננים ובהירים. ציוריה אלה עמדו בלב תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה "מקרא סטודיו" בתל אביב ב-1949. עבודותיה משנותיה הראשונות כאמנית היו בעיקר רישומי דיו ואקוורל על נייר, ללא שימוש בצבע. רישומים אלו הפכו לסימן ההיכר שלה גם בהמשך דרכה. ציוריה השתייכו לסגנון הריאליזם הסוציאליסטי, בדומה לציוריהם של ציירים ישראלים כמו שרגא וייל ויוחנן סימון, שהושפעו מן התנועות הסוציאליסטית והקומוניסטית בישראל ומחוץ לה.
בתחילת 1945 החלה שלוס לאייר למגזין הילדים "משמר לילדים" (תפקיד בו המשיכה עד 1949), ואף עיצבה את הלוגו של "על המשמר". ב-1943 איירה את ההגדה של פסח התנועתית הראשונה של הקיבוץ הארצי. ב-1946 השתתפה בקורס לציור לאמני הקיבוץ הארצי בהדרכת יוחנן סימון ומרסל ינקו וב-1947 השתתפה בתערוכה קבוצתית ראשונה. באותה תקופה החלה לאייר ספרי ילדים רבים, בעיקר בהוצאת ספרית פועלים. ב-1948, בעקבות ייסודה של מפלגת מפ"ם, היא עיצבה את סמל המפלגה שהפך לסמל ידוע.
פעילות אומנותית > שנות ה-40 > תערוכה ראשונה בגלריית "מקרא-סטודיו", 1949

בתערוכת היחיד הראשונה שלה הציגה שלוס 40 ציורים על נייר. נושאי הציורים היו: נופי הקיבוץ, עמק החולה, דמויות נשים ובעלי חיים. כמו כן, הציגה באותה תערוכה ציורים שתארו את עקבות מלחמת העצמאות: בית הרוס, כפר נטוש ורחוב לאחר הפגזה. שלוס הבהירה בביטחון את הכיוון האמנותי שלה באמצעות פשטות בהבעה ואי-שימוש בצבע בציוריה.
פעילות אומנותית > שנות ה-50

בין השנים 1949 ו-1951 למדה באקדמיה גראנד שומיאר בפריז. היא החלה לעבוד עם צבעי שמן, איתם המשיכה לצייר גם במהלך שנות ה-60. היא הציגה בתערוכה קבוצתית "חזרו מפריז" שנפתחה בנובמבר 1951 בגלריה "מקרא-סטודיו".
בנקודת זמן זו עסקה שלוס בציור נשים רגילות ללא הסתרה או שינוי של המציאות. המשורר נתן זך כתב על עבודותיה ב-1955: "המוטו שלה נותר זה שהיה כל השנים: החיים כמות שהם. ללא כחל ושרק". עבודתה "פייטה" (1953) הפכה לזעקה אוניברסלית המביעה את צער האמהות שמשני צידי המתרס של המלחמה והשכול. בשנות ה-50 המאוחרות, כשהייתה כבר אם לשתי בנות, מוטיב האם והילד הופיע במשנה תוקף בעבודתה. היא הרבתה לצייר את הילדים ביפו ובמחנות העולים בשנות ה-50 וה-60. כשציירה את בנותיה, תיאר הציור את הילדות במתיקות תינוקית מלאת שלווה ושקט, שלא כדמויות תינוקות אחרות שציירה, שהיו עירומות ועם אגרופים קפוצים.
פעילות אומנותית > שנות ה-60 – שנות ה-80: הסטודיו ביפו

משנת 1962 ציירה בסטודיו ששכרה סמוך לנמל יפו, וב-1983 עברה לצייר בביתה. בתקופה זו אנשים בסביבתה עמדו במוקד העניין שלה יותר מהקיבוץ: ילדים, נשים, פועלים עניים, הסמטאות והבתים. היא פתחה את חלל הסטודיו לרחוב ולדייריו ויצרה סביבו אינטראקציות אנושיות אשר הזינו את עבודתה.
פעילות אומנותית > שנות ה-60 – שנות ה-80: הסטודיו ביפו > שנות ה-60

לקראת סוף שנות ה-60 שלוס גילתה את הצבעים האקריליים ולא שבה לצייר בצבעי שמן. ב-1965 התמסרה שלוס ליצירת סדרה בשדה "אזור 9" (1965), שהנציחה הרס בתים ערבים-ישראלים והפקעת אדמות, ואשר נשאה מסרים חברתיים-פוליטיים ברורים. הסדרה הוצגה בבית צבי ברמת גן ב-1966. היא הייתה האמנית היחידה אשר עסקה בתוצאות מלחמת ששת הימים מיד לאחר תומה, וב-1968 הציגה יחד עם הצלמת אורסולה גאנסר-מרקוס את תערוכת "רישומי מלחמה" בגלריה פורום בציריך. היא הביעה את המלחמה כביטוי מוחלט של הרס וחורבן על אף קולות הניצחון.
פעילות אומנותית > שנות ה-60 – שנות ה-80: הסטודיו ביפו > שנות ה-70

בשנות ה-70 המאוחרות שלוס החלה להדפיס תמונות ישירות על הקנבס ולאחר מכן לעבוד עליהן מחדש באקריליק. היא החליטה להדפיס את עבודותיה בדפוס הר-אל ביפו, ונייר הצילום הפך למשטח הבסיסי לציוריה. טכניקה זו יושמה בשתי סדרות גדולות: "אנה פרנק" (1979-1980) ו"גבולות" (1982). באמצעות טכניקה זו היא מיקמה את דמותה של אנה הבוגרת לצד זו הצעירה; סדרה זו הוצגה בבית אריאלה בתל אביב ב-1981 והיוותה נגיעה עמוקה בנושא השואה.
פעילות אומנותית > שנות ה-60 – שנות ה-80: הסטודיו ביפו > שנות ה-80

מלחמת לבנון הראשונה העלתה את שאלת "הגדר הטובה", מה שהשפיע על יצירתה של הסדרה "גבולות". אחד הדימויים החזקים של הסדרה הוא דמותה של אישה תימנייה, מרימה את ידה אל על. שלוס הייתה הראשונה שהעלתה את מחאת הפנתרים השחורים לדרגה של סמל חברתי. בשנים אלה וכן בשנות ה-2000, מאורעות האינתיפאדה הובילו את שלוס לשוב אל כן הציור וליצור עבודות ייצוגיות וסימבוליות שבדרכן הוקיעו את פעולותיה הפוליטיות והצבאיות של ישראל.
פעילות אומנותית > שנות ה-90 – שנות ה-2000

שלוס מעולם לא הציגה תערוכה במוזיאונים הגדולים בישראל. עבודותיה הוצגו בגלריות פרטיות ובמוזיאונים קטנים. המוזיאונים הגדולים, מוזיאון תל אביב לאמנות ומוזיאון ישראל, כללו את עבודותיה רק בתערוכות קבוצתיות. תערוכת רטרוספקטיבה ראשונה שלה הוצגה בשנת 1991 במוזיאון הרצליה לאמנות. בשנות ה-2000 עברה לעסוק בבדואים בדרום ובמוטיבים מעולם החי; בעלי חיים טורפים נקשרו אצלה עם אכזריות הנאצים. שלוס התקשתה להסכין עם המנטליות הפוליטית הישראלית, אותה ראתה כאכזריות אינסופית שאין דרך לאדם להביעה. היא המשיכה לאסוף צילומים תיעודיים של הרס בתים במלחמות ובאינתפיאדה, כשהאוסף שצברה בין השנים 1945–2005 מהווה עדות מצטברת להיסטוריה רווית הכאב של יחסי ישראל-פלסטין. ב-2006 נערכה לה תערוכה רטרוספקטיבית במשכן לאמנות על שם חיים אתר שבקיבוץ עין חרוד איחוד, באוצרותה של טלי תמיר. הכתב והעיתונאי הגרמני פטר דוציק (Peter Dudzik) הפיק בשנת 2008 סרט תיעודי על חייה ויצירתה של שלוס, בשם "לצייר נגד הזרם".
השכלה

1938-1941: האקדמיה לאמנות בצלאל, ירושלים
1949-1951: אקדמיה גראנד שומיאר, פריז.
אלבומי יצירותיה

רישומים; דברי מבוא: חיים גמזו, תל אביב: דפוס אמנים מאוחדים, 1963. (הופיע במהדורות נוספות)
ציורי שמן ורישומים; דברי מבוא: גילה כהן-בלס, תל אביב: דפוס פוטו אופסט אמנים מאוחדים, 1966.