stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת באירקוטסק

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, סימן נוף 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1882
 תאריך פתיחה רשמי:  1882 
 מידות
 קומות:  3 
 קואורדינטות:  52°17′12″N 104°17′48″E﻿ / ﻿52.28653°N 104.29668°E﻿ / 52.28653; 104.29668
 אתר רשמי
  (למפת מחוז אירקוטסק מוגדלת) אירקוטסק בראטסק אנגרסק אוסט-אילימסק צ'רמחובו אוסט-קוט בוריאטיה עבר הבאיקל  סאחה-יקוטיה קרסנויארסק טובה מונגוליהבית הכנסת באירקוטסק(למפת מחוז אירקוטסק רגילה) אירקוטסק בראטסק אנגרסק אוסט-אילימסק צ'רמחובו אוסט-קוט בוריאטיה עבר הבאיקל  סאחה-יקוטיה קרסנויארסק טובה מונגוליהבית הכנסת באירקוטסק
 
בית הכנסת באירקוטסק
אנדרטה לקורבנות הפאשיזם בחצר בית הכנסת
בית הכנסת באירקוטסק הוא בית הכנסת העתיק ביותר ברוסיה, השוכן ברחוב קרל ליבקנכט באירקוטסק. בית הכנסת הראשון במקום נבנה ב-1879 על ידי הסוחרים והקנטוניסטים שגרו בעיר. הוא התחיל לפעול באפריל 1879, אך נשרף כבר ביוני אותה שנה. במקום נבנה הבניין הנוכחי ובית הכנסת החל לפעול בשנת 1882.
בשנת 1931 נלקח הבניין מהקהילה ולא תפקד כבית כנסת. בשנת 1947 הקומה השנייה הוחזרה ליהודים, אך לא התקיימו תפילות במקום עד לשנת 1981. בבניין נאפו מצות ליהודי העיר. בשנות ה-90 של המאה ה-20 חודשה פעילות דתית בבניין בהיקף מלא.
היסטוריה של הקהילה היהודית

לפני בניית בית הכנסת, היו בעיר ארבעה בתי כנסת קטנים, שהיו מחולקים שתי קבוצות קבוצת הקנטוניסטים וקבוצת הסוחרים.[דרושה הבהרה]. הסוחרים והקנטוניסטים רצו לבנות בית כנסת גדול יותר, אך לסוחרים לא הייתה קרקע ואילו הקנטוניסטים התקשו להשיג מימון לבנייה. ב-1879 הסתיימה בניית בית הכנסת החדש אך הבניין נשרף תוך זמן קצר. בניית בניין חדש הסתיימה בשנת 1882.
בהתאם להחלטת מוסדות השלטון המקומי מ-4 במאי 1932 הבניין נלקח מהקהילה היהודית והוחזר חלקית לאחר כ15 עשר שנים. בקומה הראשונה היו חנויות והקומה השנייה הוחזרה לקהילה. אחרי נפילת ברית המועצות בית הכנסת הוחזר כולו. ב-27 ביולי (ט' באב) 2004 פרצה בבניין שרפה נוספת, ששרפה כמעט את כולו. ספריית הקודש שנמצאה בבניין נשרפה כמעט כולה, ונקברה בבית הקברות היהודי בעיר. מיד אחרי השרפה החלו יהודי הקהילה במסע גיוס תרומות ושיפוצים, עד שב-2008 נפתח בית הכנסת.
המקווה

בזמן שיפוץ בית הכנסת נמצאו תרשימים של מקווה שהיה בצדו של הבניין. לאחר חפירות נמצא בור המקווה מכוסה. מספר שנים לאחר מכן שופץ המקווה ונפתח מחדש.
באחד מהדוחות שנשלחו לאדמו״ר הריי״צ על מצב המקוואות ברוסיה הוזכר המקווה של אירקוטסק.
בניין בית הכנסת

בנין בית הכנסת הוא בן 3 קומות.
קומה ראשונה - בו נמצא חדר כניסה ועמדת השומר, לוח מודעות, קופת צדקה ושני לוחות גדולים עליהם רשומה היסטורית הקהילה ברוסית ובאנגלית. בהמשך הקומה המקווה שהתגלה בזמן השיפוצים. מצד שמאל חדר האוכל ומול הדלת עץ החיים. בהמשך הקומה נמצא האולם תפילה לגברים עזרת הנשים נגישה מהקומה השנייה. מצד ימין בקצה האולם תצוגה של פריטים היסטוריים של הקהילה.
קומה שנייה - בקומה זו פועלים משרדי הקהילה, חברה קדישא, משרד הסוכנות היהודית, מועדון לגיל הזהב, כיתת לימוד וספרייה יהודית.
קומה שלישית - באוקטובר 2018 נפתח בקומה השלישית "מרכז לצעירים" (ברוחם).
ברתולד בייץ

| --- | --- |

 לידה:  26 בספטמבר 1913 Bentzin, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  30 ביולי 2013 (בגיל 99) קמפן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  Friedhof Bredeney 
 מדינה:  גרמניה 
 מקצוע:  יזם, בנקאי, לוחם מחתרת, תעשיין 
 בן או בת זוג:  אלזה הוכהיים-בייץ 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות של נורדריין-וסטפאליה (1986)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת רוהר בוכום (1999)  היכל התהילה של הספורט הגרמני  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (1973)  חסיד אומות העולם (3 באוקטובר 1973)  הצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1979)  הצלב הגדול דרגה ראשונה של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1987)  Order of Merit of Mecklenburg-West Pomerania (2012)  פרס ליאו בק (1999)  פרס נורדריין-וסטפאליה (2011)  דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה היגלונית של קרקוב  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ברתולד בייץ
 
ברתולד בייץ (Berthold Beitz;‏ 1913 – 2013) היה תעשיין וחסיד אומות העולם מגרמניה. בייץ הגיע ביולי 1941 לעיר בוריסלב שבגליציה המזרחית כמנהל מסחרי בחברה להפקת נפט והיה עד לאקציות ולרצח יהודים. בייץ יצא נגד מעשי הרצח ודרש מאנשי אס אס לשחרר יהודים בתואנה שהם עובדים מקצועיים חיוניים. בייץ הציל מאות יהודים באמצעות תעודות עבודה מזויפות.
ביוגרפיה

בייץ החל את הקריירה שלו כבנקאי בשטרלזונד. בשנת 1938 החל לעבוד עבור אחת מחברות הבת של תאגיד האנרגיה של בהמבורג.
ביוגרפיה > קורותיו בתקופת מלחמת העולם השנייה

בשנת 1941, עם פלישת גרמניה לברית המועצות ולשטחים שברית המועצות כבשה מפולין בשנת 1939, הוצב בייץ בסניף של החברה בבוריסלב שבפולין הכבושה בידי הגרמנים (כיום בשטח אוקראינה). עקב חשיבותם של שדות הנפט למשק המלחמה הגרמני, הוסמך בייץ לגייס עובדים כדי לתרום למאמץ המלחמה. באזור בוריסלב הייתה אוכלוסייה יהודית גדולה, ורבים מיהודי העיר היו מועסקים בתחומי הכימיקלים, ההנדסה, המכניקה והעבודה בהפקת נפט. באוגוסט 1942 היה בייץ עד לאקציה שבה נלקחו נכים, לאקציה שביצע האס אס בבית ילדים בבוריסלב, ולרצח יהודים בירי, והחליט לפעול להצלת יהודים. על ידי שימוש במעמדו הבכיר בכלכלת האזור הצליח בייץ לקבל מידע מקדים על אקציות צפויות והזהיר יהודים מפניהן. בזכות מעמדו יכול היה לבחור עובדים מתאימים מקרב היהודים למטרות תעשיית הנפט, ובחר מקרב אלה שעמדו בפני גירוש למחנות ריכוז. הוא הוציא 250 נשים וגברים יהודים מרכבת שעמדה לנסוע למחנה ההשמדה בלז'ץ. בין היהודים שהציל בייץ היו גם יהודים שלא היו עובדים מומחים בתחומי התעשייה של בייץ - חייטים, ספרים ומלומדים ביהדות. הוא נתן לכולם תעודות לפיהן הם היו עובדים מומחים בתעשיית הנפט וכך הציל את חייהם.
עם אשתו אלזה הסתיר בייץ יהודים בביתו. הוא הנפיק אישורי עבודה מזויפים על מנת להציל יהודים אחרים ממחנות ההשמדה. בשנת 1943 כמעט נחשפו מאמציו של בייץ לאחר ששתי נערות שנעצרו הציגו תעודות מזויפות שקיבלו מבייץ. הגסטפו חקר את הנושא, ובייץ גויס לוורמכט במרס 1944.
בסך הכל הציל בייץ כ-800 יהודים.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה היה בייץ מנהל חברת ביטוח. בשנת 1953 נשכר על ידי אלפריד קרופ והיה מנהל תאגיד הפלדה קרופ. הוא סייע בתיעושו מחדש של חבל הרוהר ובהפיכתה של גרמניה מחדש למעצמת תיעוש. בשנות התשעים ניהל את מיזוג קרופ עם חברת טיסן ויצירת חברת טיסנקרופ (ThyssenKrupp). בייץ היה גורם מרכזי בפעילות הרווחה והצדקה של קרן שהקימה החברה. כמו כן היה חבר הוועד האולימפי הבינלאומי ובשנות השמונים (1984–1988) היה סגן נשיא הוועד האולימפי דאז חואן אנטוניו סמראנש.
הנצחה

בשנת 1973 הכיר יד ושם בבייץ כחסיד אומות העולם. בייץ קיבל את אות הכבוד האזרחי הפולני הגבוה ביותר. בשנת 2000 קיבל בייץ את אות לאו בק, אות הכבוד הגבוה ביותר שמעניקה המועצה המרכזית של יהודי גרמניה. בייץ קיבל עשרות אותות כבוד, רובם ככולם מערים גרמניות.
לקריאה נוספת

ברנד שמלהאוזן, אדם בתקופה לא אנושית: ברטולד בייץ ברייך השלישי, תרגמה מגרמנית: דפנה עמית (ירושלים: יד ושם, 2009).
הערות שוליים

↑  Death of Berthold Beitz, IOC Honorary Member, www.olympic.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306904505171  PLWABN: 9810544277305606  BnF: cb12428262k (data)  GND: 118842056  ISNI: 0000 0001 0959 1263  LCCN: n82229899  NKC: jn20000600782  NTA: 089856708  SUDOC: 106961438  VIAF: 20477529   WorldCat (עם VIAF): 20477529 
העץ שניטע ביד ושם לזכר חסיד אומות העולם ברתולד בייץ
ברתולד פייבל

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1875 פוהרליץ, צ'כיה 
 פטירה:  29 בדצמבר 1937 (בגיל 62) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 בן או בת זוג:  אסתר סטרנה פייבל 
 
ד"ר ברוך ברתולד פַיְיבֶל (בכתיב לועזי: Berthold Feiwel;‏ 15 באוגוסט 1875, מוראביה – 28 בדצמבר 1937, ירושלים) היה סופר, משורר, מתרגם, עורך, פובליציסט ופעיל ציוני, מראשוני הציונים. משפטן בהכשרתו, מילא תפקידי ניהול בכירים במוסדות הציוניים, בהם מנהל קרן היסוד ואוצר התיישבות היהודים.
קורות חיים

ברתולד ("טולדי") פייבל נולד בשנת 1875 בעיירה פוגוז'ליצה (פורליץ; בצ'כית: Pohořelice) שבמוראביה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, במשפחה יהודית מתבוללת. בשנת 1893 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת וינה, שם התקרב לתאודור הרצל, והיה מעוזריו הקרובים. ב-1894 ייסד בברנו אגודת סטודנטים ציוניים בשם "וריטאס" (לטינית: אמת). בעקבותיו הוקם בעירו ובערים אחרות במוראביה סניף של ההסתדרות הציונית. ב-1896 שירת בצבא האוסטרי-הונגרי, וגם שם ניהל תעמולה ציונית. בשנת 1897 סייע בארגון הקונגרס הציוני הראשון, שבו אף נכח כציר מברנו. עם תום הקונגרס שב לעירו, ושם ייסד עם רוברט שטריקר ומקס היקל את ה-Jüdische Volksstimme ("יידישע פאָלקסשטימע") – מן העיתונים הראשונים שדיברו בשם הציונות המדינית – והיה עורכו הראשי.
בין השנים 1900–1901 עבר לווינה ושם הוביל את הביטאון המרכזי של התנועה הציונית, "די ולט", ואולם בקונגרס הציוני החמישי (1901) היה ממייסדי וממנהיגי הפרקציה הדמוקרטית – סיעת האופוזיציה הצעירה אשר הציגה אלטרנטיבה להרצל. כחלק מפעילות הפרקציה הדמוקרטית ייסד פייבל בברלין בשיתוף עם אפרים משה ליליין ומרטין בובר את הוצאה הספרים Jüdischer Verlag ("יודישער פערלאג"), שאותהּ ניהל בין השנים 1902–1907. משנת 1902 הוציאו בהוצאתם את ה-Jüdischer Almanach (ה"אלמנך היהודי"): פייבל היה עורך החלק הספרותי, וליליין עורך החלק האמנותי.
בנוסף לפועלו כעורך וכמוציא לאור, תרגם מיצירתו של מוריס רוזנפלד מיידיש לגרמנית: בשנת 1902 הופיע תרגומו ל"שירים מהגטו" של רוזנפלד, וזכה לביקורות טובות. בשנת 1937 הופיע תרגומו ל"חיים גראָבִיצֶר" מאת פישל שניאורסון.
בהמשך להרמן שפירא, שהציע בקונגרס הציוני הראשון להקים מוסד יהודי לחינוך גבוה, פרסמו בשנת 1902 ברתולד פייבל, חיים ויצמן ומרטין בובר את החוברת "בית-ספר-גבוה יהודי", שבה תיארו את אופיו של האקדמיה היהודית המתוכנת, והגדירו את תפקידיה.
עם פטירתו של הרצל בשנת 1904 עבר פייבל עם מערכת ה"די ולט" לקלן.
בשנת 1905 נישא לד"ר אסתר בת שכנא שניאורסון מלובביץ', שאותה הכיר באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1909 פרש מפעילות פוליטית, עבר לשטרסבורג ונכנס לעסקי הבנקאות אצל יוליוס סימון. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 עבר עם משפחתו לציריך, ושם שהה עם משפחתו לאורך המלחמה.
עם הצהרת בלפור בסוף שנת 1917 עזב את עסקיו וחזר לשורות המערכה למען הבית הלאומי בארץ ישראל.
בשנת 1920 עבר ללונדון, שבה נוסדה אז קרן היסוד, והוא התמנה למנהלהּ הראשון. כיהן בתפקיד זה במשך שנים רבות. בלונדון נמנה עם חוגו של חיים ויצמן.
משנת 1920 ועד 1933 היה חבר הוועד הפועל הגדול, ולמשך תקופה מסוימת גם חבר ההנהלה הציונית. בין השנים 1926–1933 ניהל את חברת ההחזקות הבנקאית "אוצר התיישבות היהודים". משנת 1929 היה חבר הוועד המנהל של הסוכנות היהודית.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
בשנת 1936 חלה במחלה קשה, ונאלץ לעזוב את עבודתו ולעבור לטבריה. משם אושפז בבית החולים "שערי צדק" בירושלים, וב-1937 נפטר, בגיל 62. נטמן בבית-העלמין הישן בהר הזיתים.
בנו מיכאל היה רופא צבאי באנגליה. בנו רפאל יוסף פייבל (1907–1985) היה סופר ועיתונאי, שמ-1938 חזר לבריטניה, וכתב בשם העט טוסקו פייבל (Tosco Fyvel) או ט"ר פייבל (T.R. Fyvel).
על שמו של ברתולד פייבל נקראו רחובות בתל אביב ובגדרה.
ספריו

מארטין בובר, ברטולד פייבל, חיים ויצמן, בית־ספר־גבוה יהודי (מגרמנית: שאול אש; מקור גרמני מול תרגום בעברית; הקדמה: ש"ה ברגמן), ירושלים: מאגנס, 1958.
Martin Buber, Berthold Feiwel & Chaim Weizmann, Eine jüdische Hochschule, Berlin: Jüdischer Verlag, 1902.
Die Judenmassacres in Kischinew / von Told [pseud.] Mit einem Weiheblatt von E.M. Lilien und Illustrationen, Berlin: Jüdischer Verlag, 1903. (על פוגרום קישינב)
Junge Harfen: eine Sammlung jungjüdischer Gedichte / herausgegeben von Berthold Feiwel, Berlin: Jüdischer Verlag, 1903. (קובץ שירים של משוררים יהודים צעירים, בגרמנית, לרבות תרגומי שירים מעברית ומיידיש)
ספריו > בתרגומו

Lieder des Ghetto / von Morris Rosenfeld, Autor. (Übertragung aus dem Jüdischen von Berthold Feiwel ;mit Zeichnungen von E.M. Lilien), Berlin 1902.
Die Geschichte von Chajim Grawiter dem Gefallenen / Fischel Schneersohn; aus dem Jiddischen übertragen von Berthold Feiwel, Berlin Schocken Verlag, 1937.
ספריו > בעריכתו

Feiwel Berthold (ed.), Junge Harfen: eine Sammlung jungjuedischer Gedichte, Berlin: Judischer Verlag, 1903.
"Jüdische Renaissance": Press-Stimmen über den Jüdischen Almanach / Redaktion Berthold Feiwel und E. M. Lilien, Berlin: Judischer Verlag, 1903.
לקריאה נוספת

ברתולד פייבל, האיש ופעלו, ירושלים: הספרייה הציונית, 1959 – מאמרים ומסות על פייבל.
הערות שוליים

↑  ראו גם הקונטרס Modernes Judenthum: Tendenzrede, gehalten anlässlich des Gründungs-Commerses der jüdisch-akademischen Vereine ’Veritas’ und ’Zephirah’ in Brünn [19.December 1896] / von Berthold Feiwel, Brünn: B. Epstein, 1897 (בגרמנית).
↑  Keren Hayesod History (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260901205171  PLWABN: 9810634885505606  GND: 110523679  ISNI: 0000 0001 1061 0556  LCCN: n88277067  NKC: xx0021396  NTA: 11514918X  SELIBR: 52921  SUDOC: 095446397  VIAF: 47362687   WorldCat (עם VIAF): 47362687
בקרת הורים

בקרת הורים היא מכלול אמצעים, בחומרה ובתוכנה, המאפשרים למשתמשים כלים לבקרה ושליטה מרחוק על פעילותם של אחרים. שימוש נפוץ לכך הוא שליטה ובקרה של הורים על פעילות ילדיהם, ומכאן השם "בקרת הורים", אך הכלים מאפשרים גם, למשל, בקרה ושליטה של מעביד על עובדיו. כלים אלו כוללים, בין היתר: התרעה ברגע שהילד יוצא משטח בית הספר, הגבלת מהירות המכונית שבה נוהג הילד ושליטה בתכנים הניתנים לצפייה על ידי הילד בטלוויזיה או במחשב.
בקרת ההורים היא תכונה אופציונלית אשר לרוב מתאפשרת במכשירים מתקדמים כטלוויזיות דיגיטליות, משחקי מחשב, טלפונים סלולריים ותוכנות מחשב.
הבקרה במכשירים אלו מתבצעת בארבעה אופנים:
סינון תוכן המגביל גישה לתוכן עבור טווח גילאים.
שליטה בזמן שימוש אשר מגבילה את משך זמן השימוש במכשירים מסוימים על ידי הגדרת זמנים.
ניטור המספק מעקב אחר מיקום ופעילות המשתמש בהתקן מסוים.
במחשב אישי מוצעת בקרת ההורים במסגרת תוכנות אנטי וירוס ואבטחת המחשב, מערכות הפעלה, דפדפנים ומשחקים.
התכונה קיימת בסוגים שונים המותאמים לאותה תוכנה (לדוגמה: מערכת הפעלה או דפדפן) כמו כן,  רמת האבטחה בין תוכנה לתוכנה משתנה בהתאם לאופיה ויכולותיה.
תוכנות ניטור מצלמות מסכים, מאפשרות קריאת הודעות דוא"ל נכנס ויוצא, שמירת ההיסטוריה של כל אתרי האינטרנט שנצפו, קריאת הודעות הנשלחות ומתקבלות בתוכנות מסרים מיידיים ואף הקלטת כל תו שהוקלד על ידי המשתמש.
ראו גם

אינטרנט כשר
K9 Web Protection חברה לבקרת הורים באינטרנט
ברתולד דומיניק ליפאי

| --- | --- |

צילום משנת 1901
 לידה:  21 בספטמבר 1864 טורזובקה (טורזופאלווה), סלובקיה, אז בממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  17 בדצמבר 1919 (בגיל 55) וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 תקופת הפעילות:  מ-1887
 צאצאים:  אלכסנדר ליפאי, Franz Lippay 
 
ברתולד דומיניק ליפאי או ברטלומאוס דומיניק ליפאי (בגרמנית: Berthold Dominik Lippay או Bartholomaus Dominik Lippay' בהונגרית: Lippai Bertalan Domokos, שם המשפחה המקורי: ליפנר;‏ 21 בספטמבר 1864 – 17 בדצמבר 1919
) היה צייר פורטרטיסט אוסטרי-הונגרי, ממוצא יהודי, יליד סלובקיה.
קורות חייו

ברתולד דומיניק ליפאי נולד בשנת 1864 במשפחה יהודית ביישוב טורזובקה בצפון מערב סלובקיה, אז "הונגריה העליונה", מחוז טרנצ'ין של ממלכת הונגריה (במסגרת האימפריה האוסטרית), כיום במחוז ז'ילינה של סלובקיה העצמאית.
גדל והתחנך בהונגריה. בצעירותו למד ציור בבלגיה, באנטוורפן אצל ז'אן-פרנסואה פורטאלס ובבריסל אצל שארל הרמאנס, אחר כך בפריז אצל אלכסנדר קבנל. אחרי 1887 הצטרף לפמליה של הנסיך פרדיננד מסקוסוניה-קובורג-גותה שנסע לבולגריה, כדי להיות מוכתר כנסיך-עוצר של בולגריה.
למשך תקופה ארוכה חי ועבד באיטליה, כולל ברומא, בה צייר דיוקנאות של האפיפיורים פיוס העשירי ובנדיקטוס החמישה עשר, כמו כן של הקרדינלים רפאל מרי דל ואל ולואיג'י אורלי די סנטו סטפאנו. כצייר רשמי היה מקורב לחצר האפיפיור עד כדי כך שבשנת 1904 תיווך את קבלתו של בנימין זאב הרצל על ידי האפיפיור פיוס העשירי והקרדינל מרי דל ואל. בשנת 1903 האפיפיור פיוס העשירי זיכה אותו בתואר אצולה של רוזן.
בווינה צייר ליפאי דיוקנאות של בני החברה הגבוהה, לרבות את הקיסר פרנץ יוזף הראשון, הארכידוכס פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, אויגן וידוענים אחרים, לרבות פרדיננד דה לספס, קלמן מיקסאט, ריכרד פון קראפט-אבינג, יוליוס וגנר-יאורג, קרל לואגר, פרנסואה קופה ואחרים.
בזכות קשרי הידידות שלו עם מיכאילו ואלטרוביץ' תרם ליפאי את אוסף הציורים האיטלקיים שלו למוזיאון הלאומי של סרביה בבלגרד, מה שהיווה בסיס לאוסף האומנות האיטלקית של המוזיאון.
ליפאי נפטר ב-17 דצמבר 1919 בווינה, ברובע אחד, ברחוב שטובנבאסטיי 2, אחרי מחלה קשה וארוכה. הובא לקבורה ב-22 בדצמבר 1919 בבית הקבורת המרכזי של וינה.
חייו הפרטיים

בשנת 1887 המיר ליפאי את דתו לנצרות הרומית-קתולית ובשנת 1889 התחתן עם ג'ודיטה הולפגרטנר מוונציה.
לזוג נולדו שישה ילדים, ביניהם אלכסנדר ליפאי, מנצח ומורה, מייסד תזמורת במנילה, פרנץ רודולף ליפאי (1965-1897), חתן פרס ליבן. שני ילדים אחרים שלו, בן בשם גזה והבת בשם נינה הפכו גם הם לאמנים.
דמותו של ליפאי במדיה האמנותית

הוא מוזכר בשם "הרוזן ליפאי" על ידי הסופר קרל קראוס בספרו "הימים האחרונים של האנושות". לפי קראוס שם המשפחה המקורי של ליפאי-ליפנר היה ליפשיץ.
פרסים ואותות הוקרה

1903 - קיבל תואר אצולה מהאפיפיור
1911 - קיבל את העיטור המסדר פרנץ יוזף בדרגת קצין גדול
הערות שוליים

↑  A Magyar nemzeti muzeum képtárának leiró katalogusa / Feldolgozta Dr. Peregriny János. — Budapest, Az Athenaeum irod. és nyomdai r.t. könyvnyomdája, 1900. — קטלוג היצירות בגלריית המוזיאון הלאומי ההונגרי עורך: יאנוש פרגריני, עמ' 166
↑  בכמה מקורות 17 בינואר 1920Adriana Boidi Sassone. Ville Piemontesi: interni e decorazioni del XVII e XIX secolo. — L’Arciere, 1986. — עמ'. 62
↑  Hans-Joachim Böttcher Ferdinand von Sachsen-Coburg und Gotha 1861 - 1948 - Ein Kosmopolit auf dem bulgarischen Thron Osteuropazentrum Berlin-Verlag (Anthea Verlagsgruppe)Berlin 1948 ISBN=978-3-89998-296-1 עמ' 52
↑  Ernst Pawel - The Labyrinth of Exile - A Life of Theodor Herzl, Farrar, Straus and Giroux, 2011 עמ' 518
↑  Da Carpaccio a Canaletto: tesori d’arte italiana dal Museo nazionale di Belgrado / A cura di Tatjana Bošnjak, Rosa D’Amico. — Venezia: Marsilio, 2004. — P. 13
↑  לפי רישום באוסף החברה הגניאלוגית-הרדלית "אדלר" בווינה
↑  Max Kamien. Dr. Count Franz Rudolf Anton Georg Josef Maria Lippay: Lawyer, Soldier, Physiologist, Medical Practitioner, Refugee, Academic & Ophthalmologist Health and History, Vol. 4, No. 2 (2002), pp. 93-114]
↑  Kraus, Karl. Die letzten Tage der Menschheit: Tragödie in fünf Akten mit vorspiel und Epilog —Wien: «Die Fackel», [1921]. — S. 21 ]
↑  [Hof- und Staats-Handbuch der Österreichisch-Ungarischen Monarchie: für das Jahr 1918. — Wien, 1918. — S. 162.]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1079303413  ISNI: 0000 0003 6760 9091  RKD: 129985  ULAN: 500153927  VIAF: 231892228   WorldCat (עם VIAF): 231892228 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ברתולד דומיניק ליפאי".
דיוקן של הנוירופסיכיאטר ריכרד פון קראפט אבינג, ציור בשמן על ידי ליפאי
ג'וזפה סארטי

| --- | --- |

 לידה:  1 בדצמבר 1729 פאאנצה, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  28 ביולי 1802 (בגיל 72) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 סוגה:  אופרה, מוזיקה קלאסית, מוזיקה ליטורגית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
ג'וזפה סארטי (באיטלקית: Giuseppe Sarti ‏ נטבל ב-1 בדצמבר 1729 - 28 ביולי 1802) היה מלחין אופרה איטלקי.
חייו

סארטי נולד בפאאנצה. תאריך הולדתו אינו ידוע, אבל הוא הוטבל ב-1 בדצמבר 1729. לפי אי-אילו מקורות מוקדמים יותר, סארטי נולד ב-28 בדצמבר, אבל תעודת ההטבלה שלו שוללת אפשרות זו. הוא למד אצל האב מרטיני והתמנה לנגן עוגב בקתדרלה של פאאנצה עוד לפני שמלאו לו תשע-עשרה. לאחר שפרש ממשרתו בשנת 1750, התמסר סארטי לחקר מוזיקה דרמטית והיה למנהל תיאטרון פאאנצה בשנת 1752.
אופרה

בשנת 1752 הוציא מתחת ידיו את האופרה הראשונה המתועדת שלו, "המלך הרועה" (כיון שהתאריך של "פומפאו בארמניה" איננו ודאי). בשנת 1753 נסע סארטי לקופנהגן עם פייטרו מיניוטי. הודות לכישרונו ואישיותו הוזמן לנהל את האופרה האיטלקית בקופנהגן וב-1755, לאחר סגירתה מינה אותו פרדריק החמישי, מלך דנמרק, לממונה על המוזיקה בחצרו ולמנהל האופרה. כאן חיבר את האופרה Ciro riconosciuto.
ב-1765 שלח אותו המלך לאיטליה לגייס כמה זמרים חדשים; בתקופת שהותו שם מת המלך פרדריק, הנסיבות השתנו וסארטי נשאר שלוש שנים באיטליה. בשנת 1766 התמנה למנצח מקהלה של ה"אוספדאלה דלה פייטה" בוונציה, משרה בה החזיק עד 1767. ב-1768 חזר לקופגנהגן קיבל שוב את משרת הניהול בקאפלה המלכותית והיה למורה השירה של המלך. בשנים 1770 עד 20 במאי 1775 ניהל את תיאטרון החצר, שבשבילו כתב יצירות איטלקיות ודניות גם יחד. בתקופת שהותו בדנמרק נשא לאישה את קאמילה פאסי והביא עמה שתי בנות לעולם. ב-1775 פוטר ממשרתו אחרי שצידד בצד הלא-נכון במסכת תככים פוליטיים, וחזר לאיטליה.
בשנת 1779 נבחר למאסטרו די קאפלה בקתדרלה של מילאנו, שם נשאר עד 1784. במילאנו עסק בייעודו האמיתי, ההלחנה. נוסף לעשרים לפחות מן האופרות המצליחות ביותר שלו וכמות עצומה של מוזיקת קודש לקתדרלה, עסק גם בהדרכת מספר ניכר של תלמידים מוכשרים, שהבולט בהם היה כרוביני. ב-1784 יצא סארטי בהזמנת הצארינה קתרינה הגדולה לסנקט פטרבורג. בדרכו לשם עצר בווינה, שם קיבל אותו יוזף השני בכבוד מיוחד ושם התוודע אל מוצרט. הוא הגיע לסנקט פטרבורג ב-1785, וקיבל עליו מיד את הנהלת האופרה, שבשבילה חיבר מספר רב של יצירות חדשות, נוסף לכמה יצירות קודש מרשימות ביותר, בהן ה"טה דאום" לניצחון פוטיומקין באוצ'אקוב, שבו עשה שימוש בתותחים אמיתיים, ורקוויאם לזכר לואי ה-16, מלך צרפת. בין תלמידיו באותה תקופה נמנה פיוטר טורצ'אנינוב. ג'וזפה סארטי נשאר ברוסיה עד 1801, כאשר בריאותו התערערה כל כך שנאלץ לבקש רשות לחזור לאיטליה. הצאר אלכסנדר שילח אותו לדרכו בשנת 1802 עם גמלה נדיבה; הצארינה קתרינה העניקה לו תוארי אצולה. האופרות המוצלחות ביותר שלו ברוסיה היו "ארמידה ורינאלדו" ו"ראשית מלכותו של אולג" (Nachal'noye upravleniye Olega), שאת הלברית בשבילה כתבה הצארינה עצמה.
סארטי מת בברלין.
האופרה של סארטי Fra i due litiganti il terzo gode זכתה לחיי נצח הודות למוצרט, ששילב שיר (air) מתוכה בתמונת הארוחה בדון ג'ובאני. נישואי פיגארו של מוצרט חבה רבות להשפעת האופרה הזו, שבוצעה בווינה בשנת 1784. בלברית המעולה של דה פונטה, מחבר הלבריות ל"נישואי פיגארו" ול"דון ג'ובאני", מופיעות סיטואציות דומות, ופרק הסיום המורכב של המערכה הראשונה שימש מודל למוצרט בכתיבת הפינאלה למערכה האחרונה של "פיגארו".
לקריאה נוספת

DiChiera, David and McClymonds, Marita P (1992), 'Sarti, Giuseppe' in The New Grove Dictionary of Opera, ed. Stanley Sadie (London) ISBN 0-333-73432-7
*
הערות שוליים

↑  דייוויד דיקיירה, "גוזפה סארטי" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
1 2  גרוב
↑  גרוב
↑  גרוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274925005171  PLWABN: 9810534755505606  BNE: XX1639413  BnF: cb13899422d (data)  GND: 12239657X  ICCU: RAVV022420  ISNI: 0000 0000 8089 3953  LCCN: n81048002  MusicBrainz: 5d1b2bf9-ceb0-4815-bb28-be851994b7c9  NKC: jn19990007357  NTA: 114861900  SELIBR: 289560  SNAC: w6z89d87  SUDOC: 080565425  Trove: 1075938  VcBA: 495/92281  VIAF: 10034608   WorldCat (עם VIAF): 10034608
בעיית המחסור

בעיית המחסור היא מושג יסודי בכלכלה המבטא את ההבדל שבין רצונות הפרטים לבין כמות המשאבים המוגבלת במשק. מוצרים שאינם במחסור לא ייחשבו למוצרים כלכליים. אין חוסר באוויר, למשל, ולכן הוא אינו מוצר כלכלי, אך לעומתו זהב נמצא בכמות מוגבלת, ולכן הוא מוצר כלכלי.
מתופעת המחסור נובע שכל החלטה לייצר מוצר כלכלי מסוים כרוכה בוויתור על ייצור מוצר אחר. כלל זה הוא הבסיס לשלוש שאלות היסוד של הכלכלה, לעקומת התמורה, לעלות האלטרנטיבית ולעוד עקרונות ומושגים בתורת הכלכלה.
שלוש שאלות היסוד

שלוש שאלות היסוד של הכלכלה הן שלוש השאלות שכל משק נאלץ לשאול:
1. מה וכמה לייצר?
2. איך לייצר?
3. בשביל מי לייצר – מי יצרוך את המוצרים?
בשוק חופשי, תקבענה התשובות על שאלות אלו על ידי ביקוש והיצע לכל מוצר. בשוק שבו יש רשות מרכזית מתכננת (רוסיה הסובייטית למשל) יקבעו התשובות על ידי הרשות או הממשלה.
עקומת התמורה

עקומת התמורה מבטאת את בעיית המחסור באופן גרפי: אם נניח כמודל משק שבו קיימים שני מוצרים בלבד, ארונות ואוניות, הרי שהעקומה היא אוסף נקודות הייצור המקסימליות של המשק — נקודות שמהן הגדלת הייצור בענף אחד כרוכה בהקטנת הייצור בענף השני — וגבול יכולת הצריכה במשק סגור.
הימצאות על העקומה בנקודה כלשהי פירושה ניצול אופטימלי של גורמי הייצור. הימצאות בתוך העקומה פירושה ניצול שאינו אופטימלי (שזה המצב ברוב המדינות בשאיפה לכיוון העקומה כמובן) ואילו הימצאות מחוץ לעקומה יכולה להתקיים רק אם ישנם שיפורים טכנולוגיים המעלים את כל העקומה כלפי מעלה, או על ידי סחר חוץ המאפשר למדינה להתמקצע בייצור מוצרים שהיא יעילה יותר בייצורם וכך להגדיל את אפשרויות הצריכה כאשר אפשרויות הייצור אינן משתנות.
עלות אלטרנטיבית

עלות אלטרנטיבית היא הוויתור על ייצור מוצר אחד הכרוך בייצור מוצר אחר. לדוגמה, בשרטוט הנ"ל בשביל לייצר A אוניות המשק ויתר על ייצור חלק מהארונות והסתפק בייצור F ארונות. הוויתור הזה נקרא עלות אלטרנטיבית כוללת, נוסף על כך ישנן עלות אלטרנטיבית ממוצעת: העלות הכוללת חלקי A — מספר האוניות שיוצרו; ועלות אלטרנטיבית שולית אשר מודדת על כמה ארונות ויתרנו במחזור ייצור בשביל להוסיף למחזור הייצור של האוניות את האוניה האחרונה.
עקומת התמורה
בנימין ברלוי

מימין: בנימין ברלוי ובנו מרדכי, ראשית שנות ה-50
בנימין צבי בַּרלֵוִי (28 בדצמבר 1894, ורשה – 6 בדצמבר 1964, תל אביב) היה מו"ל ישראלי, שהתמחה בהוצאת משחקים עממיים וחינוכיים וספרי ילדים. מחלוצי תעשיית המשחקים בארץ ישראל. "דוד המשחקים".
ברלוי הקדיש חמישים שנה מחייו לפיתוחם וליצירתם של משחקים שיועדו להנחיל לילדי ישראל אידיאלים וערכים לאומיים.