stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דן אבנון
הערות שוליים

↑  פוסט-דוק: יולי רזייב משוחחת עם פרופ' דן אבנון, באתר פוליטון, גיליון 3 - יוני 2012
↑  משה זונדר, סיירת מטכ"ל. ירושלים: כתר, 2000. עמ' 78 – 83, 197 - 200, 207.
↑  דבריו של אבנון (כ-11 דקות) עם התייחסות של ביבי (כשש דקות), באזכרה ליוני נתניהו, בערוץ משרד ראש הממשלה באתר יו טיוב, 19 ביוני 2018
↑  Asher Weill, Jerusalem: City of the Book. 40 Years of the Jerusalem International Book Fair. Jerusalem: 2001, pp. 34-35.
1 2  "מפה לאוזן", מעריב, יום שישי, 18 במאי 1984, עמוד 21C.
↑  "לחיות בירושלים: אזרחות וריבוי תרבויות בירושלים", מרכז גילה לחינוך אזרחי ודמוקרטיה, 20 בפברואר 2008
↑  הוועדה למונחי מדע המדינה, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  בג"ץ 4327/16 טסלר ואח' נ' משרד החינוך.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258168705171  GND: 103644784  ISNI: 0000 0000 6654 5055  LCCN: n94028681  NTA: 190512512  ORCID: 0000-0003-3343-3788  SUDOC: 050535870  VIAF: 46922400   WorldCat (עם VIAF): 46922400
מוסא דודין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 ביוני 1972 (בן 52) דורא, נפת חברון 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 השכלה:  אוניברסיטת א-נג'אח 
 
מוסא מוחמד סלים דודין (בערבית: موسى محمد سالم دودين; נולד ב-12 ביוני 1972) הוא חבר בלשכה המדינית של חמאס אשר פעל באזור חברון.
ביוגרפיה

דודין נולד ב־12 ביוני 1972 בדורא שבנפת חברון.
דודין החל פעילותו בחמאס בעת היותו סטודנט באוניברסיטת א-נג'אח בשכם, אז גויס לזרוע הצבאית של הארגון על ידי סאלח אל-עארורי. דודין קיבל בעבר עשרות אלפי דולר מאל-עארורי לצורך רכישת כלי נשק למטרות הארגון. כלי נשק אלה שימשו את חברי החמאס לתקיפת חיילי צה"ל. בשנת 1992 הוא נתפס ונכלא, למשך 19 שנה, על מעורבותו ברצח שני חיילי צה"ל.
תחום אחריותו של דודין הוא ניהול משא ומתן לשחרור מחבלי חמאס הנמצאים בבתי כלא בישראל וחללי הארגון. דודין הופיע בציבור כדובר מטעם ארגון הטרור חמאס. דודין עבד באופן ישיר עם יחיא סנוואר.
על דודין הוטלו סנקציות, כפעיל בארגון הטרור חמאס, על ידי המחלקה לפיקוח על נכסים זרים במשרד האוצר האמריקאי וכן על יד משרד האוצר של יפן. חוקרי משרד האוצר האמריקאי מצאו כי דודין ניסה להסתיר את קשרי הבעלות שבין חמאס לחברת הנדל"ן הטורקית, Trend GYO, על ידי העברת הבעלות על החברה לגורמים אחרים. דודין הוא חבר מייסד של גדודי עז א-דין אל-קסאם והיה מעורב בתכנון פיגועי התאבדות נגד ישראל.
בשנת 2011 דודין שוחרר מבית כלא בישראל במסגרת עסקת שליט ועבר להתגורר בקטר. לאחר שחרורו המשיך דודין להביע תמיכה בפיגועי התאבדות.
בשנת 2017 גורש מקטר בלחץ בינלאומי והעתיק מגוריו ללבנון משם הוא ממשיך במגעים מול ישראל לשחרור אסירי החמאס. במלאת עשור שנים לעסקת שליט קבע פרשן ידיעות אחרונות לענייני פלסטינים, אליאור לוי, כי דודין הוא אחד משבעה אסירים אשר שוחררו בעסקה ש"הם מחוללי הטרור העיקריים מול מדינת ישראל... והפכו לחוד החנית של חמאס והזרוע הצבאית שלו."
הערות שוליים

1 2 3  Musa Muhammad Salim DUDIN, OpenSanctions
1 2 3  אליאור לוי, "האסים" ששוחררו בעסקת שליט, באתר ynet, 28 בספטמבר 2021
1 2 3  Following Terrorist Attack on Israel, Treasury Sanctions Hamas Operatives and Financial Facilitators. US Department of the Treasury, October 18, 2023
↑  Mapping Pleasinian Politics - Musa Dudin
↑  Hamas: The arrests will not succeed in quenching the flame of the popular movement against the occupation. alquds.com, March 15, 2023
↑  דנה בן שמעון, בחמאס מאיימים: "מעצר ראש הג'יהאד האסלאמי בג'נין - יצית התנגדות", באתר ישראל היום, 2 באוגוסט 2022
↑  U.S. Sanctions Target Hamas's Expansive Global Investment Portfolio. Kharon, October 19, 2023
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מוסא דודין".
מחמוד חיג'אזי

| --- | --- |

 לידה:  1937 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  22 במרץ 2021 (בגיל 84 בערך) רמאללה, הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית 
 מדינה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 צאצאים:  Ammar Hijazi 
 השתייכות:  הארגון לשחרור פלסטין 
 דרגה:  מייג'ור גנרל 
 פעולות ומבצעים
 הנכבה  המצור על בירות 
 עיטורים
 מסדר כוכב הכבוד הצבאי (2015) 
 
מחמוד חיג'אזי (1937- 22 במרץ 2021) היה מחבל פלסטיני שנלכד בישראל ב-8 בינואר 1965, נדון ל-30 שנות מאסר, ושוחרר ב-28 בפברואר 1971 בתמורה לשומר שמואל רוזנווסר שנחטף במטולה.
חייו

ב-7 בינואר 1965 יצא חיג'אזי עם חמישה מחבלים נוספים מארגון פת"ח לפוצץ את מכון המים של המושב נחושה בעמק האלה. הוא נפצע, נתפס למחרת היום והועבר למרכז רפואי אסף הרופא לקבלת טיפול רפואי. ביוני 1965 בית דין צבאי הרשיע אותו וגזר עליו עונש מוות.
חיג'אזי ערער לבית הדין הצבאי לערעורים, שהורה על קיום משפט מחודש, מכיוון שחיג'אזי לא הורשה במשפט המקורי להביא עורך דין מירדן לייצגו. לצורך המשפט המחודש הגיע לישראל עורך הדין ז'אק ורז'ס (אנ') מאלג'יריה שביקש לייצג את חיג'אזי במשפטו המחודש. שר המשפטים דב יוסף לא התיר את הייצוג על ידי פרקליט זר והמחבל עתר לבית המשפט העליון, אשר הורה לשר הפנים לשקול מחדש את החלטתו, אך בהמשך החליט שלא להתערב בהחלטה שלא לאפשר לו ייצוג על ידי פרקליט זר. במשפטו טען חיג'אזי כי יש לראות בו שבוי מלחמה. בית המשפט לא קיבל את הטענה ובמאי 1966 הרשיע את חיג'אזי וגזר עליו 30 שנות מאסר.
ב-28 בפברואר 1971 שוחרר חיג'אזי ללבנון, תמורת השומר הישראלי שמואל רוזנווסר, שנחטף במטולה ב-1 בינואר 1970. תאריך שחרורו נקבע כיום האסיר הפלסטיני.
הערות שוליים

↑  חג'אזי, איש אל פתח, נידון למוות, מעריב, 7 ביוני 1965
↑  בירור משפטו של חג'אזי הוחזר לערכאה ראשונה, דבר, 28 ביוני 1965, המשך
↑  עורך דין אלז'ירי מפורסם בא לישראל להגן על איש "אל פתח" מחמוד חיג'אזי, מעריב, 17 בספטמבר 1965, המשך
↑  שר המשפטים דחה בקשתו של איש "אל-פתח" מחמוד חיג'אזי למנות לו סניגור מחו"ל, דבר, 15 בנובמבר 1965
↑  בג"ץ 344/65, חג'אזי נ' שר המשפטים, פ"ד יט 203
↑  ג"צ 30/66, חג'אזי נ' שר המשפטים, פ"ד כ(1) 427
↑  מחמוד חיג'אזי הורשע ב-3 סעיפי אישום, דבר, 2 במאי 1966
ג'יהאד אחמד ג'יבריל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1961 דמשק, סוריה 
 נהרג:  20 במאי 2002 (בגיל 41 בערך) 
 מקום קבורה:  Yarmouk Martyrs Cemetery 
 מדינה:  סוריה 
 
מוחמד ג'יהאד אחמד ג'יבריל (בערבית: جهاد أحمد جبريل, תעתיק מדויק: ג'האד אחמד ג'בריל; 1961 – 20 במאי 2002) היה בנו של אחמד ג'יבריל, מייסד החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית.
חייו

ג'יהאד למד במכללה הצבאית בלוב בשנים 1981–1983. סמוך להריגתו, ג'יהאד היה מפקד הזרוע הצבאית של ארגונו וסגן האחראי על פיקוד השטח בלבנון ונועד לרשת את מקומו של אביו בראש הארגון. ג'יבריל נהרג מפיצוץ במכוניתו פיג'ו 504 במערב ביירות מחומר נפץ שהוצמד מתחת למכונית. על פי ההערכות הפיצוץ נגרם ממטען של שני קילוגרם חומר נפץ. דובר החזית העממית-המפקדה הכללית, אבו ראשדי, הטיל את האחריות לפיצוץ על המוסד, אולם לג'יבריל היו אויבים רבים נוספים, בהם המליציות הנוצריות בלבנון ועוד מספר ארגונים לאומנים פלסטינים. אחמד ג'יבריל טען שלמודיעין הירדני היה חלק בהריגה.
לאחר מותו

ביוני 2006 טענה לבנון שהיא חשפה רשת ריגול ישראלית שחבריה הודו בהריגת ג'יבריל, אולם היו שפקפקו באמינות הפרסום וטענו שמדובר על המצאה של החזבאללה. ביוני 2008 פורסם ששופט חוקר הורה על העמדתו לדין של מחמוד קאסם ראפע באשמת סיוע להריגה.
על שמו של המחבל נקרא ארגון הטרור גדודי ג'יהאד ג'יבריל, המהווה את הזרוע הצבאית של החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית. הארגון, בין היתר, נטל במאי 2008 אחריות על ירי רקטות לנתיבות, והשתתף במתקפת הפתע על ישראל.
הערות שוליים

↑  Martin Asser, Ahmed  Jibril and the PFLP-GC, 20 May, 2002, BBC News Online
↑  סוכנויות הידיעות, בנו של אחמד ג'בריל נהרג בפיצוץ מכוניתו בביירות, באתר ynet, 20 במאי 2002
↑  Jibril: proved evidences on Jordan's involvement in killing Jihad, arabicnews, May 23, 2002
↑  Nicholas Blanford of The Times in Beirut, Lebanon exposes deadly Israeli spy ring, June 15, 2006
↑  2 indicted in death of Palestinian leader's son
↑  Jihad Jibril Brigades attack Netivot, 24 במאי 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194683487  VIAF: 65156858607749780007   WorldCat (עם VIAF): 65156858607749780007
הפיגוע במעלות

| חלק מהתבססות ארגוני טרור פלסטיניים בדרום לבנון, פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים בשנות ה-70 של המאה ה-20 |
| --- | --- |

הפינוי מבית הספר במעלות בו בוצע הפיגוע
 תאריך:  15 במאי 1974
 מקום:  מעלות 
 מטרה:  יהודים
 קואורדינטות:  33°01′00″N 35°17′10″E﻿ / ﻿33.01676389°N 35.28608333°E﻿ / 33.01676389; 35.28608333
 סוג:  פיגוע 
 נשק:  רובים וחומרי נפץ
 הרוגים:  28
 פצועים:  68
 מבצע:   החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין
 מניע:  טרור פלסטיני, אנטישמיות
 he
 
הפיגוע במעלות (קרוי גם אסון מעלות או טבח מעלות) היה אירוע טרור פלסטיני שהתרחש במעלות ב-15 במאי 1974 (כ"ג באייר תשל"ד). בתחילת האירוע נרצחה על ידי מחבלים נוסעת ברכב מסחרי, סמוך למושב צוריאל, לאחר מכן נרצחו שלושה מתושבי המקום, ובהמשכו הפך האירוע לפיגוע מיקוח שבו נלכדו כבני ערובה תלמידים מצפת אשר לנו במעלות. במהלך ניסיון החילוץ נרצחו 22 מבני הערובה ועוד קודם לכן נהרג חייל צה"ל מירי של המחבלים. שלושת המחבלים נהרגו מאש כוחות צה"ל. 68 אזרחים וחיילים נפצעו.
פעולת המחבלים הפכה לאחד האירועים הטראומטיים בתולדות המדינה. במיוחד נחרת בזיכרון תצלום שבו נראה אדם הנושא בזרועותיו את אחותו הפצועה. פעולת טרור זו, שנערכה בסמוך לפיגועים נוספים שבוצעו באותה עת, נחשבת לזרז שגרם להקמתם של המשמר האזרחי והימ"מ.
חדירת המחבלים

בלילה שבין ראשון לשני, 12 ל-13 במאי 1974 חדרה חוליה ובה שלושה מחבלים, חברי ארגון "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" לישראל מלבנון באזור זרעית. בגבול לא הייתה גדר מערכת, והחדירה התבצעה ללא קושי. החדירה זוהתה על ידי סיור של משמר הגבול במהלך יום שני והוכרזה כוננות, אך המחבלים לא נמצאו.
ביום שלישי בלילה נעו המחבלים לכיוון מעלות על כביש 89, ליד המושב צוריאל (ממזרח למעלות) שם ארבו לרכב. בסביבות השעה 23:00 הם פתחו באש על רכב שהסיע פועלות מקריית אתא לפסוטה, הרגו אחת מהן ופצעו אחרות. נהג הרכב, שנפצע גם הוא, המשיך בנסיעה לעבר מושב אלקוש, שם דיווח על הירי. קב"ט היישוב, מוסא אבו עיון, התקשר למשטרת ישראל בנקודה בסאסא. ההודעה הועברה גם לצה"ל, והחלו סריקות אחר המחבלים, ללא הצלחה.
ביום רביעי לפנות בוקר הגיעה חוליית המחבלים לפאתי מעלות. בשעה 3:30 דפקו חברי החוליה על דלת אחד הבתים בפאתי העיירה. הם נכנסו לדירת משפחת כהן בתואנה שהם שוטרים המחפשים מחבלים, ואז רצחו את בני הזוג, יוסף (ז'וז'ו) ופורטונה שהייתה בהיריון, וכן את בנם בן ה-4 משה ופצעו את בתם בת חמש. ילד נוסף, בן שנה וחצי, הוחבא על ידי אמו בעת כניסת המחבלים, וניצל. לאחר הרצח יצאו המחבלים מן הדירה. הם פגשו את יעקב קדוש בעת שהשכים את המתפללים לתפילת שחרית. דיברו איתו בשפה הערבית ולאחר מכן ירו בו ופצעו אותו. הוא עשה את עצמו כמת ולכן נשאר בחיים. המחבלים תכננו לארוב לתלמידים שיבואו בבוקר ללימודים, אולם בהגיעם לבית הספר, בית ספר "נתיב מאיר", גילו בה קבוצת תלמידים מצפת, שיצאו ביום שלישי בבוקר לטיול במסגרת פעילות הגדנ"ע. משתתפי הטיול מנו 102 תלמידים ותלמידות, מכיתות ט'–י"א, של בית הספר התיכון הממלכתי דתי בצפת וליוו אותם כ-10 מורים. מובילי הטיול ביקשו וקיבלו אישור לקיים את הטיול כמתוכנן, למרות הכוננות. עם סיום יום הטיול הראשון הגיעו התלמידים לבית הספר "נתיב מאיר" במעלות, בו תכננו ללון בלילה.
חדירת המחבלים > חטיפת התלמידים

המחבלים הגיעו אל בית הספר "נתיב מאיר". ליד הכניסה לבית הספר חנתה מכונית של אחד המורים, ובה היה הנשק של מלווי הטיול. על פי נוהלי האבטחה באותם ימים אסור היה להכניס את הנשק למקום הלינה עצמו. המחבלים העירו את המורה שישן ברכב ודרשו ממנו לפתוח את המבנה. הם נכנסו לבסוף בשעה 4:00 לפנות בוקר לאחר שאחד המורים שהיו בתוך המבנה פתח את הדלת. המחבלים העירו את התלמידים והתלמידות, שישנו בשתי קומות, וריכזו את כולם במסדרון הקומה הראשונה.
כמה מן התלמידים והמורים הצליחו לקפוץ מהחלון ולהימלט, עד שהמחבלים גילו את הבריחה. הם ירו על הבורחים וריכזו את התלמידים באחת הכיתות. כעת היו בידיהם 85 תלמידים ותלמידות, שתי חובשות ושני מורים. הם הניחו מטעני חבלה ורימון בכיתה.
חדירת המחבלים > חטיפת התלמידים > משא ומתן ובסופו חדירה

המחבלים שחררו את אחד התלמידים ועמו שלחו את דרישותיהם: שחרור 20 מחבריהם הכלואים בישראל, ואיימו להרוג את בני הערובה. מועד פקיעת האולטימטום נקבע לשעה 18:00 באותו יום. בשעה 5:30 לפנות בוקר שחררו המחבלים את אחת החובשות, נרקיס שטרן שמה, עם מסמכים נוספים. המחבלים דרשו את מעורבותם של שגרירי צרפת ורומניה בישראל, שיתווכו בשחרור המחבלים.
מוקדם בבוקר כבר הגיעו למעלות כוחות צבא ראשונים. שר הביטחון, משה דיין, הגיע כבר ב-7:00 בבוקר, ועל פי הנחייתו הגיעה למקום כבר באותן שעות סיירת מטכ"ל, בפיקוד סגן-אלוף גיורא זורע. דיין לא התכוון לקבל את דרישות המחבלים, והנחה להתיש אותם במשא ומתן ממושך, כפי שנעשה בהצלחה בעת חטיפת מטוס סבנה, כשנתיים לפני כן. המחבלים ניסו מצידם להפעיל לחץ פסיכולוגי על ידי ירי באוויר ולתוך חדרי מדרגות ריקים, בעוד תלמידים עומדים בחלון.
בישיבה בשעה 11:45 החליטה הממשלה, בראשות גולדה מאיר, על קבלת דרישות המחבלים. אלו האחרונים הבינו שמטרת המשא ומתן היא להתיש אותם, וזכרו את הלקח מפרשת סבנה. הם דרשו להשמיע את החלטת הממשלה ברדיו, ועל פי הוראת ראש הממשלה שודרה ההחלטה בחדשות השעה 14:00, והתקבלה בשמחה על ידי המחבלים ובני הערובה. ואולם, למרות ההחלטה לא נעשה שום צעד מעשי לקראת מימושה. משה דיין לחץ לביצוע פעולה צבאית עוד מהבוקר, אך הרמטכ"ל, רב-אלוף מרדכי גור, התנגד ותמך בהמשך המשא ומתן.
במקביל, הקיפו כוחות צבא את הבניין, וצלפים התמקמו בעמדות שמהן היו יכולים לירות על המחבלים. כוחות של סיירת מטכ"ל נערכו לביצוע הפריצה לבניין. המחבלים הבחינו בהיערכות ואף ירו מדי פעם על החיילים, ירי שממנו נהרג חייל אחד. המחבלים ירו גם על הצלפים בעמדות סביב המבנה.
במהלך היום המשיך הוויכוח בין שר הביטחון לרמטכ"ל על אפשרות ומועד הפעולה, כאשר דיין לוחץ על ביצוע הפעולה וגור מבקש להמשיך את המשא ומתן. דיין טען שהאיחור גורלי, שכן הזדמנויות טובות לביצוע הפריצה מוחמצות. בשעה 16:15 החליטה הממשלה להסמיך את דיין וגור לבצע את הפריצה; המתנגד היחיד מול 14 תומכים היה השר יוסף בורג, מן המפד"ל. גור הורה שוב על עצירת הפעולה בשעה 16:33, בשל דיווח מוטעה על התקדמות במשא ומתן. לבסוף, ניתן האישור לפעולה בשעה 17:15.
פעולת ההשתלטות והטבח בבני הערובה

האישור לפעולה ניתן על ידי הרמטכ"ל לאלוף פיקוד הצפון, רפאל איתן, וזה הורה לגיורא זורע, מפקד סיירת מטכ"ל, להתחיל בפעולה. בין הלוחמים והמפקדים בכוח הסיירת נמנו עמירם לוין, עוזי דיין, צביקה לבנה ומוקי בצר. בשעה 17:25 ירה צלף אל אחד המחבלים, אך החטיא ופצע אותו קלות בלבד במקום להרוג אותו. הפקודה להתחיל את הפריצה לא הייתה ברורה לגמרי, והלוחמים הופתעו מן הירייה, למרות הדריכות והכוננות. החוליות השונות הסתערו לתוך הבניין; כמה לוחמים נפצעו מירי של המחבל שעמד בראש גרם המדרגות. לוחם אחר השליך רימון זרחן אל המחבל, ללא הוראות לעשות כך. העשן הרב שיצר הרימון מיסך את חדר המדרגות ואת הפנייה לקומה הראשונה, שבה הוחזקו בני הערובה. העשן בלבל את הלוחמים; במקום להסתער אל הכיתה שבה הוחזקו התלמידים טעה מפקד החוליה, עמירם לוין, ועלה קומה נוספת.
המחבלים הבינו מייד את המתרחש, ואחד מהם פתח בירי ובהשלכת רימונים על התלמידים שהיו מרוכזים בכיתה. התלמידים החלו לקפוץ החוצה דרך החלונות, כשהם פצועים. הכוח שעלה לקומה השנייה הבין את טעותו, ותוך 20 עד 50 שניות הגיע לכיתה, שם הרגו לוחמי החוליה בפיקוד צביקה ליבנה את המחבלים.
במהלך הפריצה לבניין נהרגו 21 תלמידים מתוכם 17 תלמידות ו־4 תלמידים. מספרן הרב של התלמידות שנהרגו נבע מסדר הישיבה בתוך הכיתה: התלמידים ישבו סביב הקירות, והתלמידות ישבו במרכז – וכך היו קרובות יותר למחבל שירה. תלמידה נוספת מתה מפצעיה כעבור 10 ימים. בין התלמידים שנרצחו היו גם אח ואחות. ייתכן שכמה מן ההרוגים היו מאש צה"ל, אך הדבר מעולם לא נבדק ביסודיות. כאמור, עוד קודם לכן רצחו המחבלים ארבעה אזרחים וחייל אחד, ולכן סיכום הנרצחים הישראלים בפיגוע היה 27 בני אדם.
בנוסף להרוגים, נפצעו 68 אזרחים וחיילים. אוריאל חפץ, אזרח שסייע בחילוץ ונפצע, זכה בצל"ש; הוא מת מפצעיו בשנת 1978, ובכך עלה מספר החללים ל־28.
לאחר הפיגוע

למחרת הפיגוע, ב-16 במאי 1974, תקף חיל האוויר הישראלי בצורה נרחבת מטרות של ארגוני טרור בלבנון. על פי מקורות לבנוניים, 36 מטוסים מסוג פנטום וסקייהוק תקפו ארבעה אזורים בדרום לבנון, ובפעם הראשונה נתקפו מטרות גם באזור ביירות. על פי אותם מקורות, נהרגו 200 איש בתקיפות חיל האוויר הישראלי.

לאחר הפיגוע ביצעה סיירת גולני, בפיקוד מודי בן ש"ך, פשיטה מוסקת בכפר מג'דל זון בלבנון, שבמהלכה שבו את האדם שמביתו יצאו המחבלים לביצוע הפיגוע.
הפעולה במעלות נחשבת לאחד הכישלונות הגדולים של סיירת מטכ"ל. צה"ל בכלל, וסיירת מטכ"ל בפרט, השקיעו מאמץ רב בלימוד הכשלים בפעולה והלקחים העולים מהם. חלק מן הכשלים מוסברים בכך שלא הייתה תרגולת ברורה להתמודדות עם מצבים כאלה. מעבר לכך, הוחמצו אפשרויות לפריצה בשלב מוקדם יותר, שבה היו סיכויים טובים יותר להצלחה. נושא שחרור בני ערובה נלמד ארוכות, וגובשו נהלים ותרגולות רבים לפעולה מעין זו.
אחת המסקנות מאירוע זה הייתה להקים יחידה מיוחדת בתוך צה״ל שתהווה כלי משמעותי בלחימה במצב של בני ערובה – יחידת עוקץ אשר לוחמיה ייועדו לתפעול כלבי תקיפה על מנת להוות יתרון לכלל הכוח המבצע את הפעולה. לוחמי היחידה וכלביהם כבר הופעלו בשנה הראשונה להקמתה בחילוץ בני הערובה ממלון סבוי ונחשפו לראשונה בפיגוע במשגב עם. בהמשך התרחבה היחידה וכיום נותנת מענה בכלל גזרות הלחימה השונות.
מעבר להפקת הלקחים בתוך צה"ל, הוחלט על הקמת יחידה מיוחדת במשטרת ישראל לפעולה במצב של בני ערובה – הימ"מ. למרות התמחותה בפעולה מסוג זה, הופעלה היחידה לראשונה בפעולת חילוץ בני ערובה באירוע אוטובוס האמהות רק ב-7 במרץ 1988, 14 שנים מאוחר יותר. באותה תקופה הוקם גם המשמר האזרחי, שנועד לתת לאזרחים כלים והכשרה כדי שיוכלו לסייע בביטחון הפנים. כלקח מהפיגוע הושקע מאמץ רב בחסימת גבול הצפון, אם כי גם מאוחר יותר אירעו חדירות מגבול זה.
בעקבות היוודע דבר הפיגוע מעבר למסך הברזל, ב-17 במאי 1974 התקיימה הפגנה של כ-50 יהודים אזרחי ברית המועצות (בהם נתן שרנסקי ואלכסנדר לונץ) מול שגרירות לבנון במדינה. 27 מהם נעצרו. כמאה מסורבי עלייה חתמו על מכתבי מחאה נגד הפיגוע שנשלחו למנהיג ברית המועצות ברז'נייב ולמזכ"ל האו"ם.
בעקבות הפיגוע הוקמה ישיבת ההסדר בעיר, מתוך רצון לחזק את תושביה ולפעול במקום בנושאים חברתיים במקביל ללימוד תורה.
ביקורת רבה נמתחה על המורים שנמלטו מן הבניין בתחילת האירוע והותירו את התלמידים לבדם בבניין. בסופו של דבר לא ננקטו כלפיהם צעדים משמעתיים. בעקבות האירוע הוקם אגף הביטחון במשרד החינוך, שהחל להציב גם בימי שיגרה שמירה על בתי הספר וקבע מערכת של נהלים וכללים לאישור ולתיאום טיולים במערכת החינוך.
על שמם של הקורבנות נקראו 'שדרת ק"ם' (קדושי מעלות) ברמת גן, ורחוב כ״ב ילדי מעלות בצפת.
ראו גם

הפיגוע בקריית שמונה (1974)
תמונת חילוץ הנערה באסון מעלות
לקריאה נוספת

מרדכי גור, "ראש המטה הכללי", תל אביב: הצאת מערכות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998, עמ' 46–56
משה גבעתי, "שלוש לידות בספטמבר", תל אביב: הוצאת מערכות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"ן-1990, עמ' 93–96
משה גבעתי, "הישרדות בספטמבר - לקחים מבצעיים ממלחמות ישראל", חולון: הוצאת 'רעות', תשע"ג-2013, עמ' 253–257
משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", ירושלים: הוצאת כתר, 2000, עמ' 106–122
מוקי בצר, לוחם חשאי - סיפורו של איש היחידות המיוחדות בצה"ל, כתר הוצאה לאור, 2015, עמ' 251–264.
חואן הראשון, מלך קסטיליה

חואן הראשון, מלך קסטיליה (בספרדית: Juan I de Castilla‏; 24 באוגוסט 1358 - 9 באוקטובר 1390), היה מלך קסטיליה בין השנים 1379–1390.
משפחתו

מנישואיו של חואן ללאונור מאראגון, מלכת קסטיליה, היו לו 3 ילדים:
אנריקה (1379–1406)
פרננדו (1380–1416)
לאונור (1382)
ראו גם

ממלכת קסטיליה
כורדיסטן האיראנית

כורדיסטן האיראנית או מזרח כורדיסטן (בכורדית: ڕۆژھەڵاتی کوردستان) הוא שם לא רשמי לחלקים מצפון-מערב איראן שיש בהם רוב כורדי או אוכלוסייה כורדית גדולה. הכורדים בדרך כלל מחשיבים את צפון-מערב איראן (מזרח כורדיסטן) לאחד מארבעת חלקי כורדיסטן הגדולה, שכוללת גם, לפי תפיסה זו, חלקים מדרום-מזרח טורקיה (צפון כורדיסטן), צפון סוריה (מערב כורדיסטן) וצפון עיראק (דרום כורדיסטן).
קבוצות אתניות באיראן (הכורדים מסומנים בצבע צהוב)
מבחינה גאוגרפית, מתוך 31 הפרובינציות של איראן, כורדיסטן האיראנית כוללת את הפרובינציות מערב אזרבייג'ן, כורדסתאן, כרמאנשאה ואילאם, וכן חלקים מהפרובינציות המדאן ולורסתאן. בחישוב כולל, הכורדים מהווים כ-10% מכלל אוכלוסיית איראן. לפי המפקד האחרון שנערך בשנת 2006, בארבע הפרובינציות העיקריות המאוכלסות בכורדים – מערב אזרבייג'ן, כרמאנשאה, כורדיסטן ואילאם – חיו כ-6,730,000 כורדים. מחוץ לאזור הכורדי המסורתי, יש גם אוכלוסייה כורדית מבודדת גדולה שחיה בצפון-מזרח איראן, בפרובינציית ח'וראסאן, כ-1,000 ק"מ מכורדיסטן האיראנית.
השפות המשותפות לכולם הן פרסית וקורמנג'י, אם כי ישנם דיאלקטים מקומיים.
היסטוריה

שבטים כורדיים חיו באימפריה הסאסאנית ותמכו בה, במלחמתה נגד הפולשים המוסלמים, אך כאשר הסאסאנים הובסו מנהיגי השבטים הכורדים החלו להתאסלם. בתקופת הח'ליפות האומיית (661–750) וכן בתקופה העבאסית (750–1258). היחסים בין הכורדים לשלטונות לא תמיד היו חיוביים. הם מרדו פעמים רבות באומיים (בשנים 840, 846, 866 וכן 869–883) וכן תמכו במרד הזאנג' נגד העבאסים.
לאחר שהמונגולים חיסלו את הח'ליפות העבאסית ב-1258, ניצלו כמה שושלות כורדיות הזדמנויות פוליטיות וחברתיות וביססו את סמכותן המקומית. הן היו שונות בגודלן ובכוחן הפוליטי, בהתאם למצב של האזור שבו הוקמו ועל פי הרשות שניתנה להם על ידי המונגולים, במסגרת המחוז (המונגולי) של כורדיסטן, שעיר בירתו הייתה: בהאר (אנ').
עד הופעתה של האימפריה הספווית, הכורדים הוזכרו רק לעיתים נדירות בתיעוד ההיסטורי. בתחילת המאה ה-16, השלטון הספווי ניסה להרחיב את שליטתו באזורים כורדיים במערב איראן, שהיו מאורגנים בכמה אמירויות כורדיות עצמאיות למחצה, סביב ימת אורמיה וצפון מערב איראן. הכורדים התנגדו למדיניות זו וניסו לשמר את שלטונם העצמי, מה שהוביל לשורה של עימותים עקובים מדם בין הספווים לכורדים. בתקופת שלטונו של המלך הספווי שאה תַהְמָאסְפ הראשון (1514–1576) הכורדים הובסו ותהמאספ הראשון הרס בשיטתיות את הערים הכורדיות הישנות ואת האזור הכפרי. מספר גדול של כורדים מאזורים אלה מצאו עצמם מגורשים להרי אלבורז, ולמרכז הרמה האיראנית (אנ'). בתקופה זו גורש שבט חַדְיָב ממרכז כורדיסטן לח'וראסאן, שם הוא נמצא עד היום. אחד הקרבות המתועדים בין הכורדים לאימפריה הספווית, התחולל בשנים 1609–1610 בין הכורדים והאימפריה הספווית, סביב מבצר דימדים שמדרום לעיר אורמיה, מערבית לימת אורמיה, בצפון מערב איראן. הקרב נודע כקרב דִימדִים (אנ'). בשנת 1609, השליט הכורדי של האזור, אמיר ח'אן לֶפּזֶרין (Amir Khan Lepzerin), שביקש לשמור על עצמאותו לנוכח חדירה עות'מאנית וספווית לאזור, בנה מחדש את המבצר ההרוס על תל דימדים. בניית מבצר דימדים נחשבה למהלך מאיים על השלטונות, מה עוד שכורדים רבים, מאזורים שונים, התאספו סביב המבצר. לאחר מצור ארוך ועקוב מדם המבצר נכבש, כל המגנים נטבחו ושאה עבאס הורה על טבח כללי באזורי אורמיה ומהאבאד. שרידי הכורדים גורשו לח'וראסאן ובמקומם יושבו טורקים בני שבט אָפשָר (אנ'). היסטוריונים פרסים טענו שהקרב התרחש כתוצאה ממרד או בגידה כורדית.
בתחילת המאה ה-18 ניצלו הכורדים את הפלישה האפגנית לממלכה הספווית וכבשו את המדאן ואף הגיעו עד לפאתי אספהאן. נאדיר שאה ביקש לדכא את המרד הכורדי, אך הוא נרצח ב-1747 לפני שסיים לארגן את חיל המשלוח. לאחר מותו, שבטים כורדיים ניצלו את המצב וכבשו חלקים מפרובינציית פארס.
בשנת 1880 השתתף המנהיג הכורדי שייח' עובייד-אללה בשורה של מרידות נגד ממשלת איראן אך הן דוכאו על ידי מלכי הקאג'אר.
כורדים באיראן מתחילת המאה ה-20

בתחילת המאה ה-20, המנהיג הכורדי סימקו שיקאק (אנ') ניצל את המצב הכאוטי שלאחר מלחמת העולם הראשונה ומרד בממשלת איראן, אך הובס על ידי רזא שאה פהלווי. סימקו נאלץ לנטוש את אזורו בסתיו 1922, ובילה שמונה שנים במחבוא ולבסוף, בשנת 1930 הוא נהרג במארב. בתקופה שלאחר מכן, נקט השאה במדיניות קשה נגד הכורדים, הגלה מאות מנהיגים והחרים את אדמותיהם.
כשחיילי בעלות הברית נכנסו לאיראן בספטמבר 1941, הצבא הפרסי התפרק במהירות וכלי נשק רבים נתפסו על ידי הכורדים. בנים של מנהיגי הכורדים שהיו בגלות, בטהראן, ניצלו את ההזדמנות וחזרו אל אנשיהם. בסתיו 1944 החזיר הצבא הפרסי את הסדר על כנו.
בשנת 1946 הקימה המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית (KDPI), בהנהגתו של קאזי מוחמד (אנ'), את רפובליקת מהאבאד (אנ'), בתמיכת ברית המועצות. המדינה הייתה זעירה בגודלה ולא נתמכה על ידי כל הכורדים, לא באיראן ולא במדינות אחרות. כעבור פחות משנה, עם נסיגת הכוחות הסובייטיים בסוף המלחמה, הביסה ממשלת איראן את הבדלנים והשטח חזר להיות חלק מאיראן.
עם עליית אייתוללה חומייני לשלטון בפברואר 1979, תמכו בו ארגונים פוליטיים כורדיים שהתנגדו למדיניותו של השאה. על אף זאת, לקראת כינוס "אספת המומחים" לכתיבת החוקה האיראנית החדשה, מנע ח'ומייני את השתתפותו של ד"ר עבד א-רחמאן קָאסֶמלוּ (אנ') שהיה הנציג הנבחר של אזור כורדיסטן האיראנית. פלגים כורדיים חמושים ובעיקר חברי המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית (KDPI) וחברי הארגון הקומוניסטי קומאלה (אנ'), התעמתו עם כוחות הביטחון של הממשלה המהפכנית האיראנית.
בדצמבר 1979, בנאום שנשא ח'ומייני, הוא הבהיר שהמושג "מיעוט אתני" נוגד את הדוקטרינה האסלאמית והציב את הלאומיות כמתנגדת לרעיון האחדות המוסלמית. ב-2 בדצמבר 1996 נהרג איש דת סוני בולט – מולא מוחמד רביי, מנחה תפילה במסגד בכרמאנשה – והדבר הוביל לעימותים אלימים בין הכורדים הסונים לכוחות הביטחון. ההפגנות נמשכו שלושה ימים והתפשטו לעיירות השכנות באזור.
ב-1997 נבחר ח'אתמי לתפקיד נשיא איראן. בתקופת הבחירות הוא דיבר בשבח התרבות וההיסטוריה הכורדית, ומהצד הכורדי נשמעו דרישות לפיתוח כלכלי גדול יותר באזורים הכורדיים, לקבלת נתח גדול יותר מהרווחים ממשאבי הטבע שבשטחם, לשילוב השפה הכורדית בחינוך ובפוליטיקה, וכן לקבלת תפקידים בכירים בממשל. בקדנציה הראשונה שלו, ח'אתמי מינה את עבדאללה רָאמזָנזָדֶה (אנ') למושל הכורדי הראשון של המחוז האיראני של כורדיסטן, וכן מינה כמה כורדים סונים ושיעים כיועצים, שלו ושל חברי הקבינט. בקדנציה השנייה שלו, מינה ח'אתמי שני חברי קבינט כורדים, אך שניהם היו כורדים-שיעים ולא ייצגו את רוב הכורדים (סונים). מלבד זאת לא מולאה אף אחת מדרישות הכורדים.
בפברואר 1999 יצאו לאומנים כורדים להפגנות נגד הממשלה ברחובות של כמה ערים כמו מהאבאד, סַנַנְדַג' ואוּרְמִיַה והביעו תמיכה בעבדוללה אג'לאן, שנעצר אז בטורקיה. בעיני השלטון האיראני נתפסו ההפגנות כביטוי לאומני והן דוכאו באלימות. ארגוני זכויות אדם דיווח על מותם של כ-20 איש.
כורדים באיראן מתחילת המאה ה-21 > אוכלוסייה

על פי המכון הכורדי בפריז, הכורדים באיראן מונים כ-10 מיליון והם כ-12% מהאוכלוסייה האיראנית.