stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נערה עם עגיל פנינה
היצירה

הציור צויר במאה ה-17, בערך בשנת 1665. הוא הוכן בטכניקה של צבעי שמן על בד קנבס וממדיו הם: 45 על 40 ס"מ. הציור מציג דיוקן של נערה צעירה, העומדת כשכתפה פונה אל הצופה וראשה מופנה לעברו בפרופיל 3/4. הנערה לובשת שמלה בגוון צהוב-אוכרה. על ראשה טורבן או מצנפת בד בצבעי כחול וצהוב. היא עונדת עגיל גדול. שהיו שזיהו אותו כמשובץ בפנינה, אולם ייתכן כי הוא עשוי מתכת. דיוקן הנערה ניצב על רקע כהה בלתי מוגדר. זוהי הדמות היחידה בין יצירותיו של ורמיר, אשר צוירה כל כך מקרוב, עד כי אין אפשרות לקבוע אותה בתוך מרחב כלשהו. מבקרים שיבחו את המירוק הבתולי והמלטף של החומר ואת הרקע השחור שאינו צל אלא צבע.
הציור נמכר במכירה פומבית בהאג ב-1881 על ידי ארנולדוס אנדריס דס טומב (Tombe), גנאלוג ואספן אמנות, תמורת סכום נמוך לתקופה זו, שני גילדן ו-30 סנט (כ-24 אירו בערכי 2017). באותה העת, הציור היה במצב תחזוקה גרוע. טומב, שלא היו לו יורשים, הוריש את הציור, לצד יצירות אחדות, לגלריה המלכותית מאוריצויס בהאג, בה מוצג הציור ממותו ב-1902 ועד היום.
בשנת 1996 נערכה רסטורציה בציור לרגל תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו של ורמיר. במסגרת הניקוי הסיר צוות הרסטורציה בראשות יורגן ואדום (Wadum), הבזק של אור בתחתית העגיל שעונדת הדמות, שהתברר כתוספת מאוחרת שנועדה להעצים את האפקט התיאטרלי. בנוסף, ניקוי התמונה חשף לחלוחית בזוויות השפתיים ובשיניים.
הציור נחשב לאחת מיצירות המופת החשובות של ורמיר ושל אמנות הבארוק ההולנדי. ציור זה זכה מספר פעמים לכינוי ה"מונה ליזה ההולנדית" או ה"מונה ליזה של הצפון".
בתרבות

בשנת 1999 יצא לאור הרומן "נערה עם עגיל פנינה" מאת טרייסי שבלייה, המתייחס לציור.
בשנת 2003 יצא לאקרנים בארצות הברית (ב-2004 בישראל) הסרט "נערה עם עגיל פנינה", המבוסס על הרומן. את הסרט ביים פיטר ובר, וכיכבה בו השחקנית סקרלט ג'והנסון.
בשנת 2007 יצא לאקרנים בבריטניה הסרט "טירוף של קולג'" (במקור: St Trinians), בו קבוצת בנות גונבת את הציור ויוצרת ממנו עותק, הנמכר לסוחר אמנות עשיר בלונדון (אביה של אחת מהן). הסכום הגבוה שמתקבל בתמורה נועד לכסות את הגרעון של הקולג'. והציור עצמו מוחזר למוזיאון ברוב כבוד.
הערות שוליים

↑  מידע על התמונה, באתר הגלריה
↑  ראו: אגסי, מאיר, "הניצוץ והלחלוחית, ראיון-חטוף עם הרסטורטור של ורמיר - יורגן ואדום", סטודיו, מס' 72, מאי-יוני 1996, עמ' 48.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429595905171  PLWABN: 9810649044305606  BnF: cb12548725b (data)  GND: 4388184-1  LCCN: no2003027768  RKDimages ID: 24956  VIAF: 174026082   WorldCat (עם VIAF): 174026082
אמיל בנבניסט

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  27 במאי 1902 חלב, סוריה, וילאייט חלב, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  3 באוקטובר 1976 (בגיל 74) ורסאי, צרפת 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום לימודים:  סורבון 
 מוסדות:  קולז' דה פראנס (1937–1972)  אקול פראטיק דה אוטז אטיד 
 פרסים והוקרה:  פרס וולנה (1937) 
 הערות:  נולד בשם עזרא בנבניסטה
 תרומות עיקריות
 מחקריו בתחום הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות ובבלשנות הכללית, אחד מנציגי הסטרוקטורליזם.
 
אמיל בּנבניסט (בצרפתית: Émile Benveniste; שמו בלידה: עזרא בנבניסט, ‏27 במאי 1902, חלב, סוריה, האימפריה העות'מאנית – 3 באוקטובר 1976, ורסאי, צרפת) היה בלשן צרפתי יהודי יליד סוריה, מומחה בשפות האיראניות, בשפות הודו, בארמנית ובשפות הודו-אירופיות אחרות; הצטיין במחקריו בתחום הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות ובבלשנות הכללית; היה מנציגי הסטרוקטורליזם, בהמשך למסורתו של דה סוסיר, וממייסדי הסטרוקטורליזם הצרפתי, לצד קלוד לוי-שטראוס וז'ורז' דומזיל.
חיבר, בין השאר, עבודות חשובות בתחום כינויי הגוף, זמני הפועל והבניינים הסוביונקטיביים של הפעלים. כתב על היחסים בין שפה, חברה וסובייקטיביות.
בנבניסט היה איש אשכולות, שתוך כדי חיפוש אחרי תורה כוללנית של השפה עסק גם בנושאים באמנות, בפילוסופיה, בסוציולוגיה, באתנולוגיה, בפסיכואנליזה ובספרות.
נהג לחתום בדרך כלל על כתביו בשם "E. Benveniste", כשהאות E יכולה הייתה לסמן לא רק את שמו הצרפתי אמיל, אלא גם את שמו היהודי עזרא.
קורות חיים > נעוריו ולימודיו

נולד ב-27 במאי 1902 בעיר חלב שבסוריה תחת השם עזרא בנבניסטה כבן האמצעי משלושה ילדים. אביו, מתתיה בנבניסט, היה בן למשפחה יהודית ספרדית. אמו, מריה מלכנזון, הייתה אשכנזיה ילידת וילנה (ליטא). ההורים הכירו בחיפה, בארץ ישראל, שהייתה אז, כמו סוריה, חלק מן האימפריה העות'מאנית.
אביו ייעד את בנו ללימודי רבנות, ולשם כך השיג עבורו מלגה מטעם כל ישראל חברים ("אליאנס"), ושלח אותו בשנת 1913, בגיל 11, למרסיי שבצרפת. עזרא נרשם בפריז ל"מדרשה הקטנה" לתלמוד תורה (Le Petit Séminaire) במסגרת בית הספר לרבנות של צרפת (École rabbinique de France).
במקביל ללימודים התורניים למד בנבניסט לבחינות הבגרות. הוא עורר את מורת רוחם של מנהלי המדרשה כאשר החליט כעבור 3 שנים לנטוש את לימודי הרבנות, ונרשם לבית הספר ללימודים גבוהים "Ecole pratique des hautes études" כדי ללמוד בלשנות. הוא נתמך ביוזמה זאת על ידי נשיא "כל ישראל חברים" דאז, הבלשן המומחה בשפות הודיות, סילבן לוי, שהבחין בכישוריו של הצעיר והציג אותו בפני הבלשן הנודע אנטואן מייה.
עזרא בנבניסט, ששינה את שמו הפרטי לשם צרפתי – אמיל – היה לאחד מתלמידיו האהובים והמוכשרים ביותר של מייה.
בשנת 1919 התייתם אמיל מאמו, שנפטרה בעיירה סמוקוב שבבולגריה.
קורות חיים > חייו הבוגרים ופעילותו בצרפת

לאחר שבשנת 1921 קיבל זכויות שהות ועבודה בצרפת, בשנת 1922 ניתנה לו האפשרות לעבור בחינות ולקבל את התואר agrégé בתחום הדקדוק.
כדי לפרנס את עצמו, בשנים 1922–1924 לימד בנבניסט במכללת "סבינייה" בפריז. דרך קשריו של סילבן לוי, שבנו היה קונסול בבומביי, נסע לאחר מכן לפונה שבהודו, כדי לשרת שם בשנים 1924–1925 כמורה פרטי לילדיו של התעשיין ההודי המפורסם ר' ד' טאטא, שהיה נשוי לצרפתייה. על הקשיים הבירוקרטיים עם השלטונות הצרפתיים בקשר למעמדו האזרחי הצליח להתגבר הודות להתערבותם הנמרצת של סילבן לוי ואנוטאן מייה.
ב-9 באוקטובר 1924 קיבל אזרחות צרפתית. בחזרתו מהודו התגייס לצבא הצרפתי. שירת בחייל רגלי במרוקו בשנה האחרונה ל"מלחמת ריף" לדיכוי המרד של עבד אל-כרים (1921–1927), פעילות צבאית שכלל לא הייתה לרוחו. באותה שנה הוא נמנה עם חותמי המניפסט הסוריאליסטי של אנדרה ברטון וחוג חבריו, שגינה, בין היתר, את המלחמה הקולוניאלית.
החל משנת 1927, כשהוא רק בן 25, התקבל כחוקר דוצנט (directeur d'études) בבית הספר ללימודים גבוהים "École pratique des hautes études", שם עבד תחת הדרכתו של ז'וזף ונדריאס.
שנתיים לאחר שסיים בשנת 1935 והציג את עבודתו לתואר דוקטור בספרות, פינה בשנת 1937 מורו אנטואן מייה לטובתו את המשרה בקולז' דה פראנס כפרופסור לדקדוק השוואתי.
קורות חיים > חייו בימי מלחמת העולם השנייה

מלחמת העולם השנייה קטעה את עיסוקיו. הוא גויס לצבא, ובשנת 1940 השתתף בקרבות נגד הגרמנים. לאחר שב-20 ביוני 1940 נפל בשבי הגרמנים בחזית הארדנים, הצליח בנבניסט להימלט ב-21 בנובמבר 1941 ולברוח חזרה לצרפת. על אף שבשנת 1942 חתם יחד עם ההיסטוריון מרק בלוך ועוד עשרים ושבעה אקדמאים יהודים על מכתב שבו הצהירו על נאמנות בלתי מעורערת למולדתם צרפת, הרי תחת הכיבוש של הנאצים ושלטון משתפי הפעולה בווישי כשייך ל"גזע היהודי", סולק בינתיים בנבניסט מכל משרותיו האקדמיות; דירתו בפריז נשדדה, וכתבי ידו שנמצאו שם הושמדו. בעזרת הכומר והמדען ז'אן דה מנשה (מנסה), יהודי מומר, בנו של הברון פליקס דה מנשה מאלכסנדריה, הצליח לברוח לשווייץ מפני הסכנה שארבה לו כיהודי.
אחיו הבכור נעצר בצרפת, נשלח למחנות ריכוז בבון-לה-רולאנד ודראנסי, ומאוחר יותר בשנת 1942 הובל לאושוויץ, שם נספה. מכריו של בנבניסט אומרים שמות אחיו בשואה השפיע עליו קשות למשך שארית חייו.
עם השחרור בשנת 1944 השיג אמיל בנבניסט את משרותיו כפרופסור בחזרה, והחזיק בהן עד שחלה בשנת 1969.
קורות חיים > מסעות מחקר בעולם מאפגניסטן ועד אלסקה

לאחר שמוּנה באביב 1947 לשליח בשגרירות הצרפתית בטהראן מטעם המינהל הכללי ליחסי תרבות, החל בנבניסט בעבודות מחקר על אודות שפות איראניות מוכרות פחות. במטרה זו יצא בנבניסט בליווי ידידו, המזרחן והבלשן הנורווגי גאורג מורגנסטירנה (1892–1978), למסע ברחבי פרס, שם חקר בין השאר את הניבים של השפה סמנאני, כולל ניב העיר סמנאן והניב הקרוי סורחיי, ולאחר מכן בארץ השכנה, אפגניסטן, שבה חקר בין היתר את השפה פאראצ'י השגורה בפי כמה אלפי תושבים מהעמקים שמצפון לקאבול, ועוד חמש שפות המדוברות עדיין בהרי פמיר. בהמשך נסע גם להודו.
בשנת 1950 נקרא ללמד כפרופסור אורח באוניברסיטת אן ארבור שבמדינת מישיגן בארצות הברית. הוא ניצל את שהותו באמריקה כדי לצאת בשנת 1952 למסע מחקר למקומות פחות ידועים לחוקרי השפות: הוא יצא לארכיפלג איי המלכה שרלוטה (היידה גוואי) שבפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה, קרוב לוונקובר, שם אסף מידע על שפת הדייגים האינדיאנים היידה המקומיים, שכבר אינה ידועה לדור הצעיר; וב-1952 וב-1953 ביקר בסיוע קרן רוקפלר באלסקה. שם, באתר המסורתי קלוקוואן, הצליח בנבניסט בעל הטקט והעיקשות ליצור קשר אמון עם אינדיאנים טלינגיט, שנרתעו בעבר לחשוף מנהגיהם וחפצי פולחנם בפני חוקרים זרים. את רוב עמלו השקיע בהכרת שפת הטלינגיט.
בנבניסט הגיע גם מעבר לחוג הארקטי ליישוב פורט יוקון, המאוכלס בכמה מאות אינדיאנים, שתרבותם המקורית הולכת ונעלמת
קורות חיים > בחזרה לצרפת

על אף שב-9 בדצמבר 1956 עבר בנבניסט התקף לב חמור, הוא הצליח להשתקם וחידש את עבודתו המחקרית, שהחלה להתמקד בנושאים של בלשנות כללית, ויותר מתמיד עם נגיעה למקצועות אחרים כמו אנתרופולוגיה חברתית, פילוסופיה, פסיכולוגיה, פסיכואנליזה, אמנות, תורת הספרות ועוד.
בשנת 1961 ייסד יחד עם קלוד לוי-שטראוס ופייר גוּרּו את כתב העת הצרפתי לאנתרופולוגיה "ל'וֹם" (L'Homme, "האדם"). בין השנים 1959–1970 היה מזכיר החברה לבלשנות של פריז (שהחל משנת 1945 כיהן כסגן המזכיר שלה).
בשנת 1960 נבחר כחבר באקדמיה לכתבים וספרות יפה, ובשנת 1965 לאקדמיה דיי לינצ'יי האיטלקית.
את המאמרים התאורטיים שכתב בשנות החמישים והשישים קיבץ בשני הכרכים של עבודתו המרשימה סוגיות של בלשנות כללית (Problèmes de linguistique generale; בקיצור PLG), שדנו, כפי שמעיד שמה, בתאוריה הכללית של הבלשנות, ושהיו יחסית יותר נגישים לקהל הרחב מאשר עבודותיו המוקדמות, הטכניות יותר.
כפרופסור לדקדוק השוואתי בקולז' דה פראנס, מוסד אקדמי מבודד יחסית, בנבניסט לא זכה במשך שנים רבות להרצות אלא בפני קומץ סטודנטים בלבד, למרות שלפי העדויות היה מרצה בחסד עליון. לאחר פרסום "הסוגיות בבלשנות הכללית" הוא נעשה מפורסם יותר, ומספר הבאים להרצאותיו הוכפל. עם אלו נמנו בלשנים חשובים כמו אוסוולד דוקרו, קלוד חז'ז', ז'אן קלוד קוקה ומרינה יגיילו.
בשנת 1969 לקה בנבניסט באירוע מוחי קשה, שהפך אותו לאפאזי והמיפלגי, והביא להפסקת כל פעילות מקצועית. למרות נכותו הקשה, שפגעה למר גורלו דווקא ביכולתו לתקשר, כמחוות כבוד למפעלו נבחר בנבניסט ליושב-ראש הראשון של האיגוד הבינלאומי למחקרים סמיוטים בין השנים 1969–1972.
בנבניסט נפטר כעבור שבע שנים, בשנת 1976, בוורסאי שליד פריז. הוא נקבר בטקס לוויה יהודי בבית הקברות דה גונאר (Des Gonards) בוורסאי.
בחייו הפרטיים היה בנבניסט אדם די מופנם, עם קשרי חברה מועטים יחסית, והוא לא נישא מעולם. עד שחלה בלבו ב-1956 היה בעל חוסן פיזי ויכולת עבודה ומרץ גדולים. הוא ידע לדבר טוב באנגלית ובגרמנית, ושלט במעל חמש-עשרה שפות. במותו ציווה את כתביו לספרייה הלאומית של צרפת. את מכתביו השמיד.
תרומותיו המוקדמות בתחום חקר השפות, בעיקר הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות

בדומה לירז'י קורילוביץ' הפולני, תלמיד מבריק אחר של אנטואן מייה, בנבניסט חיבר עבודות שנחשבו מהפכניות בתחום חקר השפות ההודו-אירופיות – עדיין במסגרת המסורת הבלשנות ההיסטורית (פילולוגיה ודקדוק השוואתי). הוא ביקש, בדומה לקורילוביץ, לבחון מחדש את התאוריות של היווצרות השפות ההודו-אירופיות.
תרומותיו המוקדמות בתחום חקר השפות, בעיקר הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות > מקורות היווצרות שמות העצם בהודו-אירופית

בעבודת הדוקטורט שלו, Origines de la formation des noms en indo-européen ("מקורות היווצרות שמות העצם בהודו-אירופית"), שהציג בשנת 1935 ושפורסמה בספר בשנת 1948, על בסיס חקר השפה החתית, תרם בנבניסט לפתרון סוגיות קשורות להיווצרות הנטיות. הגה תאוריה על שורשי המילים ההודו-אירופיות, המורכבים תמיד, לפי השקפתו, לפי המבנה: עיצור – תנועהׁ (התנועה e) – עיצור, כשהעיצור השלישי הוא סיומת נגזרת (סופיקס דריבטיבי) או "הרחבה".‏
תרומותיו המוקדמות בתחום חקר השפות, בעיקר הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות > עבודות אחרות בתחום השפות האיראניות (איראניסטיקה)

בנבניסט המשיך את מפעלו של רוברט גוטיו (Gauthiot): השלים את "דקדוק השפה הסוגדיאנית" שלו, שנשאר בכתב יד, ופרסם את התוצאה בשנת 1929. כן כמו, הכין לדפוס גם את המהדורה השנייה של אנטואן מייה, "דקדוק הפרסית העתיקה", עם שיפורים רבים.
אחד ממחקריו החשובים התייחס לשפה הטוחרית ולמיקומה בין השפות ההודו-אירופיות. במאמר משנת 1936, "הטוחרית וההודו-אירופית", בפרסום חגיגי המוקדש לזכרו של הבלשן הגרמני הרמן הירט, הראה בנבניסט שהשפה הטוחרית (שפה מאסיה המרכזית והטורקסטן הסיני דהיום, שנעלמה) לא נמצאה בקצה השטח ההודו-אירופי הקדמון, כפי שחשבו בלשנים רבים, בהם גם מייה, אלא היה חלק מאזור הניבים מסוג קנטום, בקרבה המיידית של אזור השפות סאטם. לבנבניסט נודעו תרומות חשובות בחקר היבטים שונים של האטימולוגיה הארמנית ושל המורשת ההודו-אירופית של שפה זו.
תרומותיו המוקדמות בתחום חקר השפות, בעיקר הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות > השתתפותו ב"אסכולת פראג"

בשנות ה-30 השתתף בנבניסט בחוג הבלשנות של פראג או "אסכולת פראג" – חוג בינלאומי שנציגיו הבולטים ביותר היו רומן יאקובסון וניקולאי טרובצקוי. הם פיתחו את הרעיונות הסטרוקטורליסטים מתורתו של סוסיר, ותוך כדי כך חקרו את מערכת הצלילים של הלשונות, וייסדו, בין השאר, את הפונולוגיה; ומצד שני התייחסו להקשר השימוש בלשון והדגישו את פונקציות הלשון כמערכת תקשורת (יאקובסון) בחברה וכיוצא בזאת. בנבניסט הושפע מגישתם, חקר את הקשר בין השפה ובין המוסדות החברתיים ומאוחר יותר פיתח את תורת השיח (discours) והמבע (énonciation) שלו.
עבודותיו אחרי מלחמת העולם השנייה > בתחום חקר השפות ההודו-אירופיות, בעיקר החתית והשפות האיראניות; תרומות בלקסיקולוגיה

ה"עיונים על השפה האוסטית" (1959) מוקדשים להיסטוריה ולמחקר ההשוואתי של שפה זו, שפת האלאנים הקדומים שהתיישבו בקווקז. בשנת 1962 פרסם את ספרו "החתית וההודו-אירופית: עיונים השוואתיים", אחד המחקרים החשובים על שפת החתים, שבה קבע מקרי דמיון שלא זוהו לפניו בין החתית ויתר השפות ההודו-אירופיות.
בשנת 1948 פרסם את הכרך השני של ספרו מ-1935, תחת הכותרת Noms d'agents et noms d'action en indo-européen ("שמות של גורמי פעולה ושמות פעולה בהודו-אירופית").
עבודותיו אחרי מלחמת העולם השנייה > הלשון ככלי בחקר השיטתי של החברה

מחקריו על השתקפות בשפות ההודו-אירופיות של המעמדות ומוסדות החברה נקבצו בספר, שנחשב חלוצי בתחום, "Le vocabulaire des institutions indo-européennes" ("אוצר המלים של המוסדות ההודו-אירופיים"), שפורסם בשנת 1969.
תוך יישום הגישה שירש מאנטואן מייה, המדגישה את הקשר בין שפה ובין חברה, עבודה זו של בנבניסט נחשבה על ידי הבלשן קלוורט ווטקינס "התיאור האתנו-סמנטי השלם שנכתב אי פעם על תרבות כלשהי". הכרך הראשון של הספר נקרא "Économie, parenté, société" ("כלכלה, קרבה משפחתית, חברה"); הכרך השני נקרא "Pouvoir, droit, religion" ("שלטון, משפט, דת").
עבודותיו אחרי מלחמת העולם השנייה > סוגיות בבלשנות כללית - גישתו לפרגמטיקה

גולת הכותרת של תרומותיו של בנבניסט לבלשנות ולמדעי החברה בכלל הוא הספר "סוגיות של בלשנות כללית", שיצא בשני כרכים.
הכרך הראשון (1968), המקבץ מאמרים מהשנים 1939–1964, דן ביחסים בין ביולוגי ובין תרבותי, בין סובייקטיביות ובין חברתיות, בין סימן ובין אובייקט, בין סמל ובין חשיבה, ובסוגיות של אנליזה תוך-שפתית. בכרך זה עוסק בנבניסט בנושאים הקשורים לאתנולוגיה, ללוגיקה ולפילוסופיה – למשל בתחום פרגמטיקה.
הכרך השני, שהופיע בשנת 1973, כולל כעשרים מאמרים שפורסמו בשנים 1965–1972.
הוא מתחיל בשני ראיונות שבהם דן המדען בהתפתחות הבלשנות ובשינויים שחלו באותן השנים בתאוריות של הלשון.
הפרק השני עוסק בתקשורת, בבעיית היסוד של הקשר בין התקשורת ובין הסימן ובהתפתחות הסמיוטיקה של הלשון.
בעבודות בפרק השלישי דן במושגים של מבנה ופונקציה ובמבנה הלשון ומבנה החברה.
הפרק הרביעי מוקדש לתפקידים של תחביר, להיווצרות השמות המורכבים וליחסי "אוקסיליאריות", בעיקר מקרי פועלי העזר.
הפרק החמישי, הקרוי "האדם בתוך הלשון", מורכב משני מחקרים: אחד על האנטונימים וכינויי הגוף בשפה הצרפתית, והשני דן בנושא "צורה ומשמעות בשפה", בסמנטיקה ובסמיוטיקה. בפרק האחרון, "אוצר מלים ותרבות", חוקר בנבניסט את היווצרותם של מושגים תרבותיים, כמו למשל את תולדות המושג "מדעי", את ה"בלספמיה והאופמיה", ודן ב"שני מודלים בלשניים של העיר", היווני והרומי.
עבודותיו אחרי מלחמת העולם השנייה > השפעת כתביו

בפילוסופיה ובלוגיקה – לפי הערכת הסינולוג הבריטי א. צ'. גרהם, בנבניסט היה הבלשן הראשון שטען כי הקטגוריות של אריסטו תלויות במבנה השפה היוונית העתיקה.
 בנבניסט מצא כי הקטגוריות הפילוסופיות האלה הן השלכה של טיפולוגיות בלשניות של היוונית על המציאות. התאוריה הזאת של בנבניסט והערכותיו של גרהם עצמו לגביה נדחתה על ידי המחבר הצרפתי ז'אן-פול רדינג.
 תרומה אחרת של בנבניסט לתחום הקשור לפילוסופיה, בעיקר לפילוסופיה של השפה, הייתה בהצבעתו על המשמעות המיוחדת של המושג "להיות" בשפות ההודו-אירופיות: רק בשפות האלה למילה "להיות" יש בו-זמנית מובן של "קיום" ושל "זהות".
בתורת הספרות – תאורית השיח של בנבניסט מצאה תהודה בתורת הנרטולוגיה (כולל בהשקפותיו של ז'ראר ז'נט), בתורת פעולות השפה (act language theory) ובמיוחד בתורת הספרות, אצל הוגים כמו רולאן בארת ז'וליה קריסטבה, צווטאן טודורוב והרלד ויינריך.
 טרי איגלטון השתמש בדיכוטומיה 'סיפור – שיח' של בנבניסט בתאוריה שלו על הסובטקסטים הפוליטיים: המובע (énoncé) והמבע (énonciation) נוטים לחלופין, על רקע פוליטי, להידחף אל מאחורי הקלעים.
בתחום הפסיכולוגיה והפסיכואנליזה – רעיונות של בנבניסט מצאו במידת מה קרקע פורייה בהגותו של ז'אק לאקאן. לאקאן הזמין ממנו מאמר בשנת 1956 עבור הגיליון הראשון של כתב העת שהקים, Psychoanalyse ("פסיכואנליזה").
 בנבניסט כתב על תפקיד השפה אצל פרויד. כעבור שנתיים ב"ז'ורנל דה פסיכולוז'י" כתב מאמר נוסף שבא לתמוך בהשקפתו של לאקאן. בנבניסט הסתמך בעמדה זו על ראייתו את השפה כתקשורת, שבה יש חשיבות לאיש שמדבר ולהקשר שבו עושה זאת. אולם הערותיו על הלא-מודע הסמלי כמאופיין ברמה על-לשונית (supralinguistic) ותת-לשונית (infralinguistic) קרבו אותו יותר אל הפילוסופיה של פול ריקר.
 לאקאן ברך ב"כתביו" (Ecrits) על מה שנראה כמכה הניצחת שנתן בנבניסט לפירוש הביהביוריסטי של השפה האנושית כמערכת של גירויים ותגובות. בנבניסט הביא נימוקים חזקים בזכות ההבדל בין השפה של בני אדם ובין צורות התקשורת בין הדבורים.
 לדעת הפסיכואנליטיקאית, הבלשנית והסופרת ז'וליה קריסטבה, תורת כינויי הגוף של בנבניסט, בעיקר הקוטביות 'אני – אתה', חשובה ביותר לפיתוחה של תאוריה דינמית של הסובייקטיביות.
פרסים, אותות ומחוות כבוד

דוקטור של כבוד של האוניברסיטאות טהראן (איראן), 1945; ברן (שווייץ), 1974; לוון (בלגיה), 1965
חבר האקדמיה הפולנית למדעים, 1959
חבר האקדמיה לכתבים וספרות יפה של צרפת, 1960
חבר האקדמיה דיי לינצ'אי האיטלקית, 1965
קצין לגיון הכבוד של צרפת, 1962
קומנדר ב"מסדר הפאלם אקדמיק" (Ordre des Palmes academiques)
עבודות עיקריות

אמיל בנבניסט כתב בחייו מעל מאתיים מאמרים ופרטי-כלים מדעיים, שחלקם נקבצו במספר ספרים.
להלן מבחר מעבודותיו:
Sûtra des causes et des effets, en collaboration avec R. Gauthiot et P. Pelliot (1926-1928) ("סוטרה של הסיבות והתוצאות" עם ר' גוטיו ופ' פליו)
Éssai de grammaire sogdienne, Paris, Librairie orientaliste P. Geuthner, 1929 ("דקדוק סוגדיאני')
Grammaire du vieux-perse, de A. Meillet, deuxième  édition entièrement corrigée et augmentée par E. Benveniste (1931) (מהדורה שנייה, מתוקנת ומורחבת על ידי אמיל בנבניסט, של "הדקדוק של הפרסית העתיקה" מאת א' מייה)
Origines de la formation des noms en indo-européen, Paris, Adrien-Maisonneuve Paris, 1948 ("מקורות היווצרות שמות העצם בהודו-אירופית"; עבודת הדוקטורט של בנבניסט משנת 1935)
Les infinitifs avestiques , 1935 ("שמות הפועל [אינפיניטיב] האבסטיים")
Les mages dans l’Ancien Iran (1938) ("המגים באיראן העתיקה")
Codices sogdiani (1940) ("קודקסים סוגדיאנים")
Textes sogdiens, traduction et commentaires (1940) ("טקסטים סוגדיאנים, תרגום והערות")
Vessantara Jataka, traduction et commentaires (1946) ("וסנטארה ג'טאקה, תרגום והערות")
Noms d’agent et noms d’action en indo-européen, Paris, Maisonneuve, 1948
Études sur la langue ossète (1959) ("עיונים על השפה האוסטית")
Hittite et indo-européen. Études comparatives (1962) ("החתית והודו-אירופית: עיונים השוואתיים")
Titres et noms propres en iranien ancien (1966) ("תארים ושמות פרטיים באירנית העתיקה")
Problèmes de linguistique générale, 1, Paris, Gallimard, 1966 ("סוגיות בבלשנות כללית", א')
Problèmes de linguistique générale, 2, Paris, Gallimard, 1974 ("סוגיות בבלשנות כללית", ב')
Le Vocabulaire des institutions indo-européennes 1 et 2, Paris, Minuit, 1969 ("מילון המוסדות ההודו-אירופיים")
The Persian religion, according with the chief greek texts, Paris, 1929 (1974), Geuthner ("הדת הפרסית, לפי הטקסטים היוונים הקלאסיים", 1929; הדפסה חדשה: פריז, הוצאת גטנר, 1974)
הקורסים שלימד בקולז' דה פראנס נרשמו על ידי תלמידו ז'וקז' רדאר, לימים פרופסור בברן, ונמסרו לשמירה לקולז' דה פראנס:
Problèmes de syntaxe générale, 1949-1950 ("סוגיות בתחביר כללי")
Syntaxe des cas suivi de La flexion dans les langues indo-européennes (1954-1955) ("תחביר היחסות והנטייה בשפות ההודו-אירופיות")
Les pronoms, (1955-195) ("כינויי הגוף")
לקריאה נוספת

ג'ון לכט, 50 הוגים מרכזיים בני-זמננו: מסטרוקטורליזם עד פוסט-מודרניות, תל אביב: רסלינג, 2005, כרך א'
Gérard Dessons, Emile Benveniste, l'invention du discours, éditions In Press, 2006 (צרפתית: ז'ראר דסו, "אמיל בנבניסט, המצאת השיח", הוצאה לאור "אין-פרס" 2006 - גרסה חדשה של מסה שהופיעה ב-1993 בהוצאה לאור ברטראן-לקוסט)
Claudine Normand, Michel Arrivé (dir.), "Emile Benveniste, vingt ans après", colloque de Cerisy, 12-19 août 1995, numéro spécial de Lynx, 1997 (צרפתית: קלודין נורמאן, מישל אריבה (עורכים), "אמיל בנבניסט, אחרי עשרים שנה", קולוקוויום סריזי, 12–19 אוגוסט 1995, גיליון מיוחד של כתב העת "לינקס", 1997)
J. C. Milner, Le Periple structural Paris: Seuil, 2001, (צרפתית: ז'. ק. מילנר, "המסע הסטרוקטורלי", פריז: "סיי", 2001)
Phillipe Lejeune, Je est un autre. L'autobiographie et la littérature aux médias. Paris 1980. (צרפתית: פיליפ לז'ן, "אני הוא אחר: האוטוביוגרפיה והספרות בתקשורת", פריז, 1980)
Supplement "Polyphonic Linguistics. The Many Voices of Émile" Benveniste" to Semiotica 1981 (צרפתית: המוסף "בלשנות פוליפונית: הקולות הרבים של אמיל בנבניסט" ליד "סמיוטיקה", 1981)
Georges-Élia Sarfati, Éléments d'analyse du discours, A. Colin, col. « 128 », Paris, 1996 (צרפתית: ז'ורז'-אליה סרפתי, "יסודות אנליזת השיח")
Terry Eagleton Literary Theory: An Introduction. Minneapolis: University of' Minnesota Press, 1983 (טרי איגלטון, "תאוריה ספרותית: מבוא", מיניאפוליס: מינסוטה יוניברסיטי פרס, 1983)
É. Gilson: L’être et l’essence. Paris 1948 (אטיין ז'ילסון, "הישות והמהות")
A. C. Graham: Disputers of the Tao. La Salle 1989 (צרפתית: אנגוס צ'ארלס גרהם :בני הפלוגתא של הטאו, לה סאל, 1989)
Julia Kristeva, Épistémologie de la linguistique. Hommage Émile Benveniste, Paris 1971 (ז'וליה קריסטבה, "אפיסטמולוגיה של הבלשנות: הומאז' לאמיל בנבניסט", פריז, 1971)
J.Taillardat,G. Lazard,G. Serbat (Hg.), Émile Benveniste aujourd'hui, Colloque international du CNRS, à Tours Bibliothèque d'information grammaticale, Ed. Peeters, Louvain,1984 (-צרפתית: ז'. טאיארדא,ג. לאזאר, ג. סרבא, "אמיל בנבניסט היום - כינוס בינלאומי של סה. אנ. אר. אס., בעיר טור", הספרייה למידע בדקדוק, לוון: הוצאה לאור פטרס, 1984)
Silverman, Kaja, Emile Benveniste: The Subject of Semiotics, Oxford: OUP, 1983, pp. 43-53
Jean-Paul Reding, Comparative Essays in Early Greek and Chinese Rational Thinking, Ashgate, 2004.
הערות שוליים

↑  "Emile Benveniste - La communication + Dossier par Seloua Luste Boulbina, Folio plus philosophie,Gallimard,2009, p. 109 [אמיל בנבניסט - התקשורת, יחד עם תיק ערוך על ידי סלואה לוסט בולבינה, פוליו פלוס, הוצאה לאור גאלימאר, פריז, 2009, עמ' 109].
↑  Emile Benveniste - La Communication, pp. 112-113.
↑  Francoise Dosse, History of Structuralism, p. 42.
1 2 3 4  Th. Simenschy, Gh.Ivănescu, Gramatica comparată a limbilor indo-europene, p. 108.
↑  באתר התרבות הצרפתי "אוון".
↑  Nature du signe linguistique, ch.4 dans "La communication-extrait de Problèmes de linguistique générale",Folio plus, Gallimard, 2009, pp. 7-15.
↑  ד. זמור (2008), עמ' 50.
↑  Michael Issacharoff, Johns Hopkins guide
↑  Dirk Geeraerts, Hubert Cuyckens, Oxford handbook of cognitive linguistics, 2007, p. 397.
↑  E. Benveniste, "Sémiologie de la langue", en La Communication, ibi., pp. 63-66
↑  מאמר רוויו של ואן נורדן על המסות ההשוואתיות של רדינג בין החשיבה הרציונלית הסינית וזו היוונית העתיקה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258537905171  PLWABN: 9810616107605606  BIBSYS: 90242311  BNC: 000072498  BNE: XX853821  BnF: cb122921890 (data)  CANTIC: a10827110  CiNii: DA00266620  GND: 11865828X  ICCU: CFIV062909  ISNI: 0000 0001 2120 9418  LCCN: n78096113  LNB: 000075823  NDL: 00432947  NKC: ola2002152597  NLA: 35383352  NLK: KAC199602247  NSK: 000162492  NTA: 069064245  RERO: 02-A002991847  SELIBR: 39988  SNAC: w69p505n  SUDOC: 031767834  Trove: 933194  VcBA: 495/161786  VIAF: 12372277   WorldCat (עם VIAF): 12372277 
חלב, עיר הולדתו, הייתה בימי קדם חלק מאימפריית החתים; אמיל בנבניסט הפך לאחד מחוקריה החשובים של שפתם.
קולז' דה פראנס, שבו לימד אמיל בנבניסט
ה'תת"ז

| --- | --- |
 : ערך זה עוסק בשנה עתידית פרטים המופיעים בו עשויים להשתנות, ואירועים המצוינים בו עשויים שלא להתרחש.
ה'תת"ז (5,807) ובקיצור תת"ז – היא שנה עברית  אשר תחל ביום א' בתשרי, אור ל-1 באוקטובר 2046, ותסתיים ביום כ"ט באלול, 20 בספטמבר 2047.
המולד של תשרי חל ביום ראשון, 17 שעות ו-87 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בשה. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה רביעית לשמיטה, ושנת 12 במחזור העיבור ה-306. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 11 (סימנה יאיבא) במחזור השמש ה-208.
שנה זו היא שנת 1,978 לחורבן הבית, ושנת 2,358 לשטרות.
מדינת ישראל תחגוג ביום העצמאות ה'תת"ז 99 שנות עצמאות.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשה, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
כ"ח באייר חל ביום שישי, ולכן טקסי יום ירושלים מוקדמים ליום חמישי כ"ז באייר. בכל זאת, הצביון הדתי של היום (אמירת ההלל ומזמורי התודה) מתקיים ביום שישי כ"ח באייר.