stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קאלוסט גולבנקיאן
חייו > רקע משפחתי

קאלוסט גולבנקיאן (או בהיגוי הארמני המזרחי גאלוסט) נולד בשנת 1869 במחוז אושקודר או סקוטרי, פרבר מזרחי, בימינו מחוז, של איסטנבול, בירת האימפריה העות'מאנית כבנם של זוג ארמנים, סרקיס גולבנקיאן ואשתו דירוהי, גם היא בת למשפחת גולבנקיאן, דודנית רחוקה של בעלה, מהענף ה"פרסי" של המשפחה. שני ההורים היו צאצאים של משפחות ארמניות הידועות עוד מן המאה ה-4. אבותיו הרחוקים היו נסיכים ממשפחת רשדוני (או רשטוני), ששלטו באזור ואספוראקאן, שמדרומה של ימת ואן, הנחשב לעריסת העם הארמני. תחת חסות הביזנטית במאה ה-11, בימים של השליט סנקרים אובאנס, עברה החצר המלכותית ובני רשדוני יחד איתה, לסיוואס בקפדוקיה. בני רשדוני אימצו את שם המשפחה וארט באדריק, "באדריק" מלשון התואר הרומי-ביזנטי פטריקיוס. בימי שלטון הטורקים העות'מאנים בני וארט באדריק החליפו את התואר "בדריק" בתואר הטורקי ביי או בק, ואז שם משפחתם הפך לווארט-בקיאן, אחר כך דרך תרגום המילה הארמנית "וארט" (ורד) לטורקית ("גול" או "גיל" – gül) השתנה השם לגול ביי או גולבנקיאן. ענף של המשפחה מפרס היגר בסביבות שנת 1725, אחרי מלחמה בין פרס לאימפריה העות'מאנית והתיישב גם הוא בקפדוקיה בעיר סיווס.
בתחילת המאה ה-19 בני גולבנקיאן התיישבו בטאלאס, על יד קייסרי, הידועה בשטיחים ובתעשיית הטקסטיל שלה, והקימו בה בתי ספר וכנסייה (סורט אסטוואצאצין,"מרים הקדושה", בימינו מסגד) בשביל הקהילה הארמנית. בכך התחילו מסורת ארוכת שנים של פעילות נדבנית שנמשכה במאה ה-20. האב סרקיס והדוד צברו את הונם בתחילת דרכם מעיסוק בגביית מסים עבור אוצר הסולטן בשטחי מסופוטמיה (עיראק של ימינו). אחרי מלחמת קרים עברה המשפחה לסמירנה ואחר כך לאיסטנבול והקימה בה את בית החולים פירגיצ' הקדוש. בשנת 1881 מדריך לעסקים מקומי ציין כי היה בבעלותם בית יבוא-יצוא ובנק הקרוי "ס&ס. גולבנקיאן". החברה שבבעלות האחים גולבנקיאן סחרה בשטיחים, צמר, וסחורות אחרות, ובנוסף ייבאה קרוסין מקווקז. אחרי שנת 1892 הקימו האחים גולבנקיאן רשת שותפויות עסקיות משפחתיות עם שלוחות בלונדון, מרסיי, ורנה בבולגריה ובערים שונות ברחבי האימפריה העות'מאנית.
סרקיס גולבנקיאן התמנה על ידי הסולטן בתפקיד בכיר בעיר טרבזון, שם ניהל את ייבוא הקרוסן מבאקו ובתומי.
בני גולבנקיאן היו מעורבים במעשי צדקה בירושלים החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-19. בין היתר תרמו להרחבת בניינים לרווחת עולי הרגל הארמנים בשנים 1821, 1831 ו-1846.
חייו > שנות הילדות והלימודים. פעילותו באימפריה העות'מאנית

קאלוסט גולבנקיאן נולד כשני מבין 4 ילדים. אחיו הצעירים נקראו קארניג (קארניק) סרקיס וואהן.
גולבנקיאן למד תחילה בבית הספר אראמיאן-אומג'ויאן בקדיקוי באיסטנבול. בגיל 14 נשלח על ידי אביו לרכוש ידע בשפה והתרבות הצרפתית בבית ספר למסחר בעיר מרסיי שבה ניהלה המשפחה עסקים. אחר כך בקינגס קולג' לונדון, בו קיבל חינוך מדעי בעיקר בתחום ההנדסה האזרחית והפיזיקה. סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1887. הבוגר הצעיר התקבל לחברה לפיזיקה של לונדון וכמדריך בקולג'. לורד קלווין ביקש לעניין אותו בקריירה של מחקר, והציע לו לעשות עבודת דוקטורט, אך אביו התנגד ודרש ממנו להצטרף לעסקי המשפחה.
בשנת 1891 ערך גולבנקיאן מסע בעבר הקווקז וביקר את שדות הנפט בבאקו. בעקבות מסע זה פרסם את רשמיו תחת הכותרת "עבר הקווקז וחצי האי אפשרון – זכרונות מסע", ובסיומם פרק על שדות הנפט המרשימים של באקו. קטעים ארוכים מרשמיו אלה הופיעו בכתב העת "Revue des Deux Mondes" בפריז תחת הכותרת "הנפט – מקור אנרגיה". פרסום זה עורר את תשומת לבו של שר "הרשימה האזרחית" בממשלה העות'מאנית, הארמני אגופ פאשה קזריאן, שהטיל עליו לערוך דו"ח מפורט על משאבי הנפט בעיראק. גולבנקיאן הפך ליועץ של הסולטן והצליח להשיג את המידע הדרוש מבלי לדרוך אף פעם אחת על אדמת עיראק. הודות לעצותיו רכש הסולטן עבדול חמיד השני שטחים רחבים עתירי נפט בעיראק.
בשנת 1896, בעקבות אירוע לקיחת בני ערובה בבנק עותומן באיסטנבול על ידי פעילים ארמנים של ה"דשנאק" ומעשי הטבח בארמנים במהלך אותה שנה, נאלץ גולבנקיאן להימלט על סיפון אונייה אל אלכסנדריה במצרים יחד עם משפחתו. חשש לא רק מהעות'מאנים אלא גם מקנאים מקרב בני עמו.
מצרים, באקו, לונדון

בהגיעו למצרים פגש את אלכסנדר מאנטאשב (מאנטשיאנץ), טייקון ונדבן ארמני-רוסי שהתמחה בסחר בנפט וקיבל אותו לעבודה כמזכיר אישי. הודות למאנטאשב ולקשרי משפחה, הכיר גולבנקיאן במצרים אישים נוספים כמו אוולין בארינג ואת נובאר פאשה, ראש ממשלת מצרים לשעבר, ארמני, בן דוד של אשתו, ודרכם עוד אנשי עסקים שהיו מעורבים בתעשיית הנפט. אסיר תודה לנובאר פאשה על עזרתו, קרא גולבנקיאן לבנו בשם נובאר.
העבודה במחיצת מנטאשב איפשרה לגולבנקיאן לרכוש ניסיון נוסף בעסקי הנפט הרוסיים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, המעבר לפריז ולליסבון

החל מ-1923, עבר גולבנקיאן לגור בעיקר בפריז. הקים שם את "הוועד הכללי לנפט" (“Comité Général du Pétrole) ‏CGP, ותמך בהזדמנות זו במינויו של ידידו, הדיפלומט אנרי בראנז'ה כיושב ראש ה-CGP.
בתום מלחמת העולם הראשונה, בימי ועידת סן רמו תבע גולבנקיאן בשם צרפת את הזכות לפיצויים על הנזקים שסבלה במלחמה. הוא דרש שהדויטשה בנק יפצה את צרפת באמצעות חלקו של הבנק הגרמני בחברת הנפט הטורקית שבינתיים נכנסה לבעלות בריטית.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, המעבר לפריז ולליסבון > עיראק פטרוליום

בעקבות התפרקות האימפריה העות'מאנית אחרי המלחמה, נכנסה עיראק תחת שלטון מנדטורי בריטי. התנהל משא ומתן קדחתני בנוגע לזהות החברות שתוכלנה להשקיע ב"חברת הנפט הטורקית". בשנת 1925 ל-TPC הובטחו זכויות בלעדיות להפקת הנפט בעיראק. גילוי מאגרי נפט עצומים בבאבה גורגור (Baba Gurgur) בצפון עיראק האיץ את סיום המשא ומתן וביולי 1928 נחתם הסכם שנקרא "הסכם הקו האדום". הסכם זה קבע אילו חברות נפט תהיינה זכאיות להשקיע ב-TPC והבטיח לגולבנקיאן 5% מהרווחים. שמה של החברה TPC שונה בשנת 1929 ל"חברת הנפט העיראקית" – Iraq Petroleum Company.
בשנת 1938 הקים גולבנקיאן חברה בפנמה שנועדה להחזיק בנכסיו בתעשיית הנפט: חברת "פארטקס" (Partex, קיצור מ-"Participations and Explorations Corporation). בהמשך שונה שמה ל-"Partex Oil and Gas (Holdings) Corporation" והיא חברת בת של קרן קלוסט גולבנקיאן שמושבה בליסבון.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, המעבר לפריז ולליסבון > בפורטוגל

בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בתור דיפלומט, יועץ כלכלי מזה 24 שנה של הצירות הפרסית בצרפת, החליט קאלוסט גולבנקיאן לעבור יחד איתה לווישי, העיירה שהפכה למושב השלטון וישי בן חסות הנאצים. משום כך, למרות קשריו בבריטניה, ככל הנראה גם בעקבות מזימות שותפיו ב"עיראק פטרולאום" הוכרז כאישיות עוינת על ידי משרד החוץ הבריטי (מחלקת "הסחר עם האויב") ונכסיו מנפט בבריטניה הוקפאו. שותפיו הפסיקו לשלם לו את הרווחים שהגיעו לו ממכירות ה"5%" שלו. בסוף המלחמה הם הוחזרו לו עם פיצויים. אבל בינתיים בשנת 1942 אחרי שאיראן חתמה על ברית עם בריטניה דרום צרפת נכבש על ידי הצבא הגרמני, נאלץ גולבנקיאן לעזוב את צרפת של וישי ולהגר לפורטוגל הנייטרלית. הבריטים והאמריקאים עדיין הציקו לו על ידי מגבלות שונות בהעברות הכספים, בין היתר בגלל עסקה עם גרמניה, שבה ניסה למכור לשלטון הגרמני את חלקו (2%) ב"דויטשה בנק" תמורת 3 מיליון מרקים.
התגורר בליסבון עד יום מותו, בסויטה שתפסה את הקומה השנייה של המלון אביש (Hotel Avis) (בימינו "שרתון") המפואר. לעומת זאת אשתו העדיפה לשהות על שפת הים (האוקיינוס האטלנטי), במלון "פאלאסיו" באשטוריל.
קאלוסט גולבנקיאן נפטר בגיל 86 ב-20 ביולי 1955 במלון אביש בליסבון אחרי מחלה ממושכת. הובא לקבורה בכנסייה הארמנית סרקיס הקדוש בקנסינגטון, לונדון, שהוא תרם לה תרומות בימי חייו.
אשתו, איתה התחתן בלונדון בשנת 1892, הייתה נווארט, (1875–1952) בת לבית אסאיאן, בת למשפחה ארמנית ידועה מן העיר קייסרי. לזוג היו שני ילדים: בן – נובאר סרקיס (1896–1972), וריטה סירווארט (1900–1977), שנישאה לדיפלומט האיראני ממוצא ארמני, קבורק לוריס אסאיאן,
בנה של ריטה סירווארטף מכיאל אסאיאן (1927–2012) היה יושב ראש לשם כבוד של קרן גולבנקיאן ובנו מרטין אסאיאן, נכד של קאלוסט גולבנקיאן, הוא בימינו מנהל הקרן, אחראי על פעילותה בבריטניה ואירלנד ועל השירות לקהילות הארמניות.
אספן אמנות ונדבן

עוד משנות נעוריו וליודיו בצרפת ובלונדון התעניין גולבנקיאן בשלל תחומים במדעים ובאמנויות. הוא אסף במהלך השנים נכסים עצומים ואוסף אמנות שאותו החזיק במוזיאון פרטי בביתו בפריז. בית זה בשדרת ינה 51 (Avenue de Jena), בן ארבע קומות ושלושה מרתפים, הוקדש ליצירות אמנות. ב-1936 החליט גולבנקיאן לתרום 30 ציורים שבבעלותו לגלריה הלאומית בלונדון ואת פסליו המצריים למוזיאון הבריטי.
אוסף האומנות של גולבנקיאן כולל 6,000 חפצי אמנות אירופית ואסייתית החל מימי האדם הקדמון ועד לאמנות האימפריוניסטית. חלק מאוספו הוצג בשנים 1930–1950 בתערוכות בגלריה הלאומית בלונדון ובגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
יש באוסף גולבנקיאן יצירות מאת קרפצ'ו, רובנס, ואן דייק, רמברנדט, גיינסבורו, רומני, תומאס לורנס, פרגונאר, קורו, רנואר, בושה, מאנה, אדגר דגא, מונה ורבים אחרים.
פרט לציורים האוסף מכיל מבחר רחב של פסלים ממצרים העתיקה, קרמיקה מזרחית, כתבי יד מאוירים מימי הביניים וספרים עתיקי ימים, חפצי אמנות מזכוכית מסוריה, רהיטים צרפתיים, גובלנים, חפצי תכשיטנות של רנה לאליק, מדליות איטלקיות מתקופת הרנסאנס וכו'. כהלך לעולמו בשנת 1955, האוסף הוערך כשווה 15 מיליון דולר.
בהתאם לרצונו, הוצג האוסף בליסבון, החל מיוני 1960. בשנת 1969 עבר למתחם חדש של קרן גולבנקיאן שמאכסן את שירותים המרכזיים של הקרן, שני אודיטוריומים, אולמות הרצאות ושני אולמות תערוכה, ובנוסף מוזיאון גולבנקיאן בו שוכן אוספו הקבוע. בשנת 1983 נחנחך המרכז לאמונות מודרנית על שם ז'וזה דה אזרדו פרדיגאו, יד ימינו של גולבנקיאן. הוא נמצא בפארק הסמוך לככר ספרד בליסבון, כמו שאר בנייני המתחם של הקרן.
גולבנקיאן היה פעיל גם במישור הארמני. בשנים 1930–1932 היה יושב ראש הארגון הארמני החשוב ביותר של הגולה הארמני – Armenian General Benevolent Union (AGBU).
במותו השאיר גולבנקיאן נכסים בשווי שהוערך בין 280–840 מיליון דולר. חלק לא ידוע מהם עברו בירושה לצאצאיו והשאר ואוסף האמנות שלו הוריש לקרן קאלוסט גולבנקיאן ('Fundação Calouste Gulbenkian). סכום בשווי 300,000–400,000 דולר תרם לשיפוצי קתדרלת אצ'מיאדזין בארמניה, כשהדבר יתאפשר. קרן גולבנקיאן הוגדרה כנועדת למטרות צדקה, חינוך, קידום האמנות והמדע, וכנאמנים שלו התמנו ידידו מזה שנים רבות, סיריל ויסקאונט רדקליף, עורך הדין הפורטוגזי ז'וזה דה אזראדו פרדידאו וחתנו, קבורק לוריס אסאיאן. המושב העיקרי של הקרן ומוזיאון קאלוסט גולבנקיאן, המאכסן את אוסף האמנות שלו, נמצאים בליסבון. את רוב האוסף שלו לאמנות ארמנית תרם גולבנקיאן לפטריארכיה הארמנית בירושלים.
גולבנקיאן והארמנים בירושלים

החל מתחילת המאה ה-19 נהגו כל דור בבני משפחת גולבנקיאן לעשות עליית רגל לירושלים ולכן זכו ראשי המשפחה כל פעם התואר הכבוד "מהדסי" המוענק לאלו שעלו רגל לירושלים.
קאלוסט גולבנקיאן עצמו נלקח על ידי הוריו בפעם הראשונה לירושלים במרץ 1877 בגיל 8, לרגל חג הפסחא ועבר שם טקס שבו נגזר שיערו.
הם תרמו תרומה למנזר יעקב הקדוש ובנוסף תרמו לקבר של ישו בכנסיית הקבר ציור של התחייה שמתחתיו ניתן לקרוא: "לזכר שושלת גולבנקיאן מטאלאס, 1877". באותה תקופה הפטריארך הארמני היה יסאי גאראבדיאן (1864–1885), בן העיר טאלאס, שכהונתו משכה אל ירושלים הרבה מהנכבדים הארמנים של טאלאס וקייסרי.
בשנות ה-1930 הוא הפך לתורם החשוב ביותר למוסדות הפטריארכיה הארמנית בעיר – "הכס של יעקב הקדוש" – שמעמדה במקומות הקדושים של הנצרות שווה לזה של הפטריארכיה הלטינית של ירושלים ולזו היוונית-אורתודוקסית של ירושלים
גולבנקיאן כיבד במיוחד את הפטריארכים בירושלים, יגישה טוריאן (1921–1929), טורקום קושאקיאן (1929–1939), ומסרופ נשניאן (1939–1944) והתיידד עם הפטריארך טורקום קושאקיאן.
בשנת 1934 ביקר גולבנקיאן בשנית בירושלים, השתחווה ליד קברו של יעקב הקדוש, וביקר בספרייה הנקראת על שמו שהקים כמה שנים קודם לכן, שנת 1929 והמוקדשת לפי בקשתו לזכרם של אביו ושל הפטריארך יגישה טוריאן. גולבנקיאן תמך בעיתון "סיון" (ציון) של הפטריארכיה בירושלים. גם אחרי מותו של גולבנקיאן המשיכה הקרן הנושאת את שמו לתרום במוסדות הקהילה הארמנית בעיר.
פעמיים בשנה לרגל האזכרות של הורי גולבנקיאן מתקיימות התרמות.
פרסים ואותות הוקרה

גולבנקיאן סירב לקבל עיטורים ואותות הוקרה מממשלות בריטניה (מסדר האימפריה הבריטית בינואר 1951) וצרפת.
28 בפברואר 1950 – אות הצלב הגדול של מסדר כריסטוס (Grã-Cruz da Ordem Militar de Cristo) (GCC) של פורטוגל.
הנצחה

ב-1955–1956 הקים גולבנקיאן בפורטוגל את הקרן על שם גולבנקיאן. פסל מברונזה שלו הוקם מאוחר יותר בכניסה למתחם הקרן בליסבון.
ב-1969 נפתח במרכז ליסבון מוזיאון גולבנקיאן המאכסן את אוסף האומנות שלו, עם 6,000 דברי אמנות מאירופה, אמריקה ועד למזרח אסיה.
שני מרכזי תרבות ארמניים נושאים את שמו – אחד בפריז והשני בירושלים, הכולל הספרייה על שם גולבנקיאן, שהוא הקים לזכר הוריו בשנת 1929.
מספר בתי ספר בבריטניה ואולמות באוניברסיטאות אוקספורד וקנט נושאים את שמו.
תזמורת גולבנקיאן – תזמורת סימפונית בליסבון – הוקמה ב-1971 על יסוד תזמורת קאמרית שנוסדה בשנת 1962.
בדוביל, נורמנדי הקים גולבנקיאן גן בן 240 דונם Les Enclos (לז אנקלו) הנושא גם את שמו. הוא פתוח למבקרים בין 1 ביולי ל-31 באוגוסט.
באיסטנבול, ברובע סולטנחמאם, קרוב לדואר הגדול, קיים בניין מסחרי הידוע כ"גולבנקיאן חאן".
ב-1961 באוירש, פרבר של ליסבון, הוקם המכון גולבנקיאן למדע.
פרס גולבנקיאן למדע וטכנולוגיה – מוענק כל שנה בפורטוגל.
פרס גולבנקיאן למוזיאונים וגלריות בשווי 100,000 לירות שטרלינג – מוענק בבריטניה החל משנת 2001.
ספרים

La Transcaucasie et la péninsule d'Apchéron; souvenirs de voyage Librairie Hachette, Paris, 1891. ("עבר הקווקז וחצי האי אפשרון: זכרונות מסע")
דמותו של גולבנקיאן ביצירות תרבות

הסופר הפורטוגזי ז'וזה רודריגש דוס סאנטוש (José Rodrigues dos Santos) כתב רומן ביוגרפי בשני כרכים בהשראת חייו של גולנבקיאן בשם "האיש מקושטא" ו"מיליונר בליסבון" (Homem de Constantinopla ו-Um Milionario en Lisboa). גיבור הרומן נקרא קלוסט סרקיסיאן.
לקריאה נוספת > ספרים אחרים

"Ralph Nevins Mr Five Per Cent", The Story of Calouste Gulbenkian, Rinehart & Company, Inc., New York, 1957
Edhem Eldem “In Search of the Gulbenkians”
Jonathan Conlin In Search of the Gulbenkians: A Turkish Travelogue
הערות שוליים

↑  37-42.html Astrig Tchamkerten The Gulbenkians in Jerusalem, Gulbenkian Fundation 2006
↑  ביוגרפיה באתר קרן גולבנקיאן
↑  Roy Nersesian עמוד 150
↑  [Astrig Tchamkerten 2006
↑  Rootsweb
↑  שמו מופיע בתעודותיו בקינג'ס קולג' כ-Calouste Lion Gulbenkian, ראה אתר הספרייה הפרטית ברשת
↑  לוח כרונולוגי באתר קרן גולבנקיאן
↑  אתר הספרייה הפרטית של גולבנקיאן
↑  Philip Mansel Constantinople, City of World's Desire 1453-1924, Penguin Books, London 1995 עמוד 334
↑  Joan George 2002 עמוד 108
↑  Jonathan Conlin Philanthropy without borders Analize social vol.XLV -195- 2010 p.281
1 2 3 4  ביוגרפיה באתר קרן גולבנקיאן
↑  Jonathan Conlin 2010 p.281
1 2  Who's Who in the Twentieth Century 1999
↑  Antonio José Texeira עמוד 117
↑  Jonathan Conlin p.282
↑  Neil Lochery The Mystery Billionnaire in Lisbon 22 october 2014 "המיליארדר המסתורי בליסבון" בבלוג של ניל לוצ'רי 2014
↑  Neal Lochery Lisbon War in the Shadows of the City of Light 1939-1945 Public Affairs 2012 p.12
↑  Neal Lochery
1 2  Astrig Tchamkerten עמוד 11
↑  Astrig Tchamkerten עמוד 45
↑  Astrig Tchamkerten עמוד 101
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463070505171  PLWABN: 9810544062505606  BIBSYS: 1060214  BnF: cb11969918t (data)  CiNii: DA1773002X  GND: 118699199  ISNI: 0000 0001 2131 8614  LCCN: n50018805  NKC: jx20050103001  NTA: 07052968X  RERO: 02-A023164947  RKD: 365527  SNAC: w60v9449  SUDOC: 027716163  ULAN: 500318964  VIAF: 49233668   WorldCat (עם VIAF): 49233668 
גולבנקיאן בגיל 20
הפארק במתחם קרן גולבנקיאן בליסבון, שנחנך ב-1969
מוזיאון גולבנקיאן בליסבון
אוהד נהרין

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1952 (בן 72) מזרע, ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד  בית הספר לבלט אמריקאי 
 תחום יצירה:  מחול עכשווי, בלט 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2005)  פרס א.מ.ת. (2009) 
 בן או בת זוג:  ארי נקמורה 
 
נהרין בינואר 2009
אוהד נהרין (נולד ב-22 ביוני 1952) הוא רקדן וכוריאוגרף ישראלי, זוכה פרס ישראל לשנת 2005 וחתן פרס א.מ.ת לשנת 2009.
ביוגרפיה

נהרין נולד בקיבוץ מזרע לאליאב נהרין (שחקן בתיאטרון הבימה בשנות הארבעים של המאה ה-20) ולצופיה, שהייתה רקדנית שנאלצה לנטוש את הריקוד בשל בעיות בריאותיות ועסקה בהוראת תנועה והלחנה. כשהיה בן חמש וחצי עקרה המשפחה לקריית עמל, כיום קריית טבעון.
נהרין ניגן בגיטרה ושירת בלהקת פיקוד צפון כזמר ורקדן. לאחר שירותו הצבאי למד בלט בניו יורק והיה חבר בלהקה של מרתה גרהאם. אחר כך הצטרף ללהקתו של מוריס בז'אר בבריסל. כשחזר ארצה החל לעבוד עם להקת בת דור, ונישא למארי קאג'יוורה, רקדנית אמריקאית ממוצא יפני, שרקדה איתו בלהקתו של אלווין איילי, והשניים שבו לניו יורק. בשנת 1982 שב ארצה וחיבר כוריאוגרפיות ללהקות ישראליות שונות.
בשנת 1990 התמנה למנהל האמנותי של להקת בת שבע, ויצר יצירות רבות, בהן "ממותות", "וירוס", "אנאפזה", "קיר" ועוד. נהרין נקלע ללב הוויכוח בין דתיים לחילונים במופע "פעמוני היובל", שנערך בשנת 1998. אנשי ציבור דתיים מחו על השימוש בשיר "אחד מי יודע" במקביל להסרת בגדי הרקדנים, והיו אף שהציעו להלביש את הרקדנים ב"גאטקעס" - בגדים תחתונים ארוכים. בסופו של דבר בוטלה הופעת הלהקה במופע לאחר סערה ציבורית גדולה.
נהרין יצר את דמותו של מקסים ואראט כדמות דמיונית של האלטר אגו שלו, אשר עוסקת בהיבטים המוזיקליים של עבודתו.
נהרין נחשב לאחד מיוצרי המחול המוערכים בעולם ובשנת 1995 כתב הניו יורק טיימס כי הוא "אחד מחמשת הכוריאוגרפים המובילים בעולם".
ב-1998 זכה לתואר אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם ממשלת צרפת, בשנת 2003 קיבל תואר עמית כבוד של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. בשנת 2004 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע. בשנת 2005 קיבל נהרין את פרס ישראל. ביוני 2008 הוענק לנהרין תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. באפריל 2009 קיבל את פרס המחול האמריקני ע"ש סמואל ה. סקריפס לשנת 2009. באותה שנה זכה לפרס על מפעל חיים מ"דאנס מגזין".
במאי 2013 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מג'וליארד.
בשנת 2016 זכה בפרס שרת התרבות והספורט למחול אמנותי לשנת 2016, על מפעל חיים. מנימוקי השופטים: ”נהרין הוא הכוריאוגרף המוביל והחדשני ביותר בישראל הוא החדיר איכויות של מחול עכשווי שמתחדש כל הזמן אל לב ממסד המחול”.
במקביל לעבודתו עם רקדנים, ובעקבות פציעה שחווה, פיתח נהרין את "גאגא – דרך עבודה גופנית המתאימה לכל אחד". לטענת נהרין, השיטה מציעה דרך לחזק את הגוף, לשכלל את הגמישות, הזריזות והיעילות ולהעיר את החושים והדמיון.
לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה מארי, שנפטרה ב-2001 מסרטן צוואר הרחם בגיל 50, נישא בשנית לארי נקמורה, רקדנית ממוצא יפני, ולהם בת ובן.
במאי 2019 אמר בריאיון לרזי ברקאי כי הוא מזדהה עם אג'נדת ה-BDS והוא מתנגד לכיבוש הישראלי. בדצמבר 2019 העלה נהרין במרכז סוזן דלל מופע בשם "2019" המכיל מוטיבים פוליטיים בהם מובעת ביקורת על הציונות ועל המיליטריזם בחברה הישראלית.
במאי 2021 נמנה עם החותמים על מכתב המופנה לבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג בנוגע לשלטון הישראלי ביהודה ושומרון, ובו קריאה לבית הדין שלא לסמוך על הגופים הרשמיים של מדינת ישראל, ולחקור בעצמו את הנעשה.
מיצירותיו המפורסמות

טבולה ראסה (1986)
קיר (1990)
אנאפזה (1993)
דקהדאנס (2000)
וירוס (2001)
כמויות (2003)
ממותות (2003)
שלוש (2005)
MAX (2007)
הורה (2009)
שדה 21 (2011)
החור (2013)
עבודה אחרונה (2015)
2019 (2019)
מומו (2023)
לקריאה נוספת

גבי אלדור, נהרין, צילומים: גדי דגון, הוצאת אסיה, 2017.
הערות שוליים

↑  רוני דורי, עכבר העיר אונליין, אוהד נהרין ויאיר ורדי בין הזוכים בפרס א.מ.ת לשנת 2009, באתר הארץ, 21 ביולי 2009
↑  שיר חכם‏, "הגסות היא שורש הבעיה שלנו": ראיון עם מקסים ואראט על אוהד נהרין, באתר וואלה, 4 בינואר 2011
↑  מרב יודילוביץ', תואר כבוד לאוהד נהרין ומיכל רובנר, באתר ynet, 25 במאי 2008
↑  תמרה שרייבר, ‏אוהד נהרין קיבל פרס מחול אמריקני יוקרתי, באתר גלובס, 12 באפריל 2009
↑  מרב יודילוביץ', פרס מפעל חיים לנהרין מ"דאנס מגזין", באתר ynet, 4 בנובמבר 2009
↑  מרב יודילוביץ', ג'וליארד מעניק תואר כבוד לאוהד נהרין, באתר ynet, 30 באוקטובר 2012
↑  יאיר אשכנזי, אוהד נהרין בין זוכי פרסי שרת התרבות למחול אמנותי, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2016
↑  שגיא בן נון‏, אוהד נהרין: "מזדהה עם אג'נדת ה-BDS, אתמוך גם בחרם עצמי", באתר וואלה, 26 במאי 2019
↑  גילי איזיקוביץ, אם זה לא היה יפה כל כך, אולי היינו בוכים, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2019
↑   ניר חסון, כ-180 מדענים ואנשי רוח מישראל פנו להאג: אל תאמינו לרשויות בנוגע לחקר פשעי מלחמה, באתר הארץ, 6 במאי 2021
המכתב המלא ורשימת החותמים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297572605171  PLWABN: 9810593305605606  BnF: cb15530680g (data)  GND: 13901280X  ISNI: 0000 0000 6832 4520  LCCN: n97868391  NKC: xx0155183  SNAC: w6gp3g6p  SUDOC: 196216281  VIAF: 95611770   WorldCat (עם VIAF): 95611770
חורחה גורביץ'

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1957 (בן 67) ארגנטינה 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
חורחה גורביץ' (נולד ב-3 בנובמבר 1957) הוא במאי, תסריטאי, צלם, מפיק ומורה לקולנוע ישראלי.
פרסים

גורביץ' הוא זוכה פרס שר החינוך והתרבות לבמאים ולתסריטאים לשנת 1998.
הסרט בדרך אל החתולים:
פרס לסרט הטוב ביותר בפסטיבל היהודי, בלגיה 2010
פרס לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2009
הסרט השרשרת של פסיה:
"פרס חבר השופטים", הפסטיבל היהודי בוורשה, פולין 2007
"פרס חבר השופטים", הפסטיבל הבינלאומי גירונה – תחרות בסלו, ספרד 2007
הסרט המקלחת:
פרס לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 1997
פרס לסרט הטוב ביותר בפסטיבל קאט, ת"א 1997 (המכון הישראלי לקולנוע)
פרס המבקרים (fipresci) בפסטיבל קרקוב, 1998
פרס בפסטיבל צ'ילה 1997 (כולל פרס לבמאי הטוב ביותר), ופסטיבל אורוגוואי 1998
הסרט נפרדנו כך:
פרס הכנסייה הקתולית בפסטיבל אוברהאוזן, גרמניה 1991
פרס מיוחד עבור בימוי, הפקה וצילום במכון הישראלי לקולנוע, 1991
פרסים על צילום קולנוע:
פרס עדשת הזהב בצילום קולנוע לסרט "סיפורי תל אביב"
פרס עדשת הזהב בצילום קולנוע לסרט "מלאכים ברוח"
פרס עדשת הזהב בצילום קולנוע לסרט "הכלוב"
גורביץ' קיבל מעל עשרה פרסים על צילום סרטים קצרים ודרמות (1983-1992).
רשימת סרטים > כבמאי-מפיק

ברזיל אהובתי (2018), סרט קולנוע עלילתי בן 90 דקות
פשוט יהודי (2012), פרק בן 27 דקות מהסדרה התיעודית "קהילות מדליקות"
רציתי שיהיה כמו פעם (2011), דרמה לטלוויזיה בת 30 דקות
בדרך אל החתולים (2009), סרט קולנוע בן 83 דקות
הפרויקט של שירה (2007), דרמה לטלוויזיה בת 30 דקות
השרשרת של פסיה (2006), דרמה לטלוויזיה (ב-16 מ"מ) בת 35 דקות
בשנה הבאה ב..ארגנטינה (2005), סרט תיעודי בן 62 דקות
צער גידול הורים ואני לא ילד קטן (2004), דרמות לטלוויזיה בנות 30 דקות
הבן שלי וירושה (2003), דרמות לטלוויזיה בנות 30 דקות
הזדמנות שנייה בערד (2000), סרט תיעודי בן 28 דקות
האישה באפור (1999), סדרת טלוויזיה (בימוי 3 פרקים בני 50 דקות)
כרישים משוקולד (1999), דרמה לטלוויזיה בת 30 דקות
כפות רגליה (1999), דרמה לטלוויזיה ב-16 מ"מ בת 52 דקות
רגעי חסד (1998), סרט תיעודי בן 54 דקות, בימוי משותף עם יוסף שילוח
המקלחת (1997), סרט קצר ב-35 מ"מ בן 35 דקות
נפרדנו כך (1991), סרט קצר ב-35 מ"מ בן 26 דקות
רשימת סרטים > כתסריטאי

מראקנסו (2012) (התסריט קיבל מענק פיתוח מקרן הקולנוע הישראלי, והשקעה משני משקיעים פרטים): סרט עלילתי באורך מלא (כתיבה משותפת עם חגי ליפשיץ)
שמחה בשמחה (2011) (קיבל מענק פיתוח מהקרן): תסריט לסרט עלילתי באורך מלא
גן עדן למהגרים (2010), לפי רעיון מקורי ושותף מלא לכתיבת התסריט לסרט עלילתי (התסריט מפותח בעבור המפיק דוד סילבר)
סעיד (2004), תסריט לסרט עלילתי באורך מלא (כתיבה משותפת עם סלים דאו)
רוסיטו (2003), תסריט לסרט עלילתי באורך מלא (כתיבה משותפת עם חורחה גולדנברג)
מקום משלנו (2011), סדרת טלוויזיה בכתיבה על פי רעיון מקורי
בחצר האחורי (2012), סדרת טלוויזיה בכתיבה ובפיתוח על פי רעיון מקורי
רשימת סרטים > כצלם: (רשימת חלקית, מעל 55 סרטים) > מבחר סרטי קולנוע

ז'נטילה (1997), במאי: אגור שיף
אושר ללא גבול (1995), במאי: יגאל בורשטיין
נקמתו של איציק פינקלשטיין (1993), במאי: אנריקה רוטנברג
שלג באוגוסט (1992), במאי: חגי לוי
סיפורי תל אביב (צילום משותף) (1992), במאית: נירית ירון
מלאכים ברוח (1992), במאי: גור הלר
קיץ אצל אריקה (צילום משותף) (1991), במאית: דליה הגר
חימו מלך ירושלים (1987), במאי: עמוס גוטמן
שוברים (1985), במאי: אבי נשר
סיפורי מעשיות של רבי נחמן, (2015), במאי: צבי פישמן
רשימת סרטים > כצלם: (רשימת חלקית, מעל 55 סרטים) > מבחר סרטים תיעודיים

בן ציון נתניהו, במאי: משה לוינסון
חיפה עירנו וזירת הרצח, במאי: עמוס גיתאי
הטלנובלה הפרטי שלי, במאי: יוחנן ולר
חסידים, במאי: אשר טללים
דר אור דור, במאי: ראשיד משראוי
יועץ מיוחד, ב-16 מ"מ, במאי: אלן רוזנטל
חמורים, במאי: איתן פוקס
בין סרטיו הקצרים: סרט לילה, הכלוב, המקלט, סולו לטובה, המופע של בני זינגר, נו טה מטס, שרה, בן, מכתבים לפליציה, ארנסטו, שואה טובה, קירות עץ דקים, אולי זה הגיל, פשע אחד חינם, חורים בידיים, ועוד.
הערות שוליים

↑  חורחה גורביץ' ממשיך את סרטו של יוסף שילוח ז"ל, באתר סינמסקופ - בלוג הקולנוע של יאיר רוה, 9 בינואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304598005171  VIAF: 169247616   WorldCat (עם VIAF): 169247616
יהודה פרל

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1936 (בן 88) תל אביב-יפו, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  מדעי המחשב, פילוסופיה של המדע 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל (1960)  בית ספר טנדון להנדסה באוניברסיטת ניו יורק (1965)  אוניברסיטת ראטגרס (1965)  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  בית ספר טנדון להנדסה באוניברסיטת ניו יורק 
 מנחה לדוקטורט:  לאונרד ברגשטיין, Leonard Strauss 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1970) 
 תלמידי דוקטורט:  רינה דכטר, מארק הופקינס, חן אבין, הקטור גפנר, Blai Bonet, Jin Tian, Carlos Brito, Gérard Philippe Michon, Carlos Cinelli, דן גייגר, Moises Goldszmidt, דייוויד מקסוול צ'יקרינג, דייויד ג'רום גאלס, איתי מאירי, אלכסנדר אברהם בלקי, רחל בן-אליהו, Sek-Wah Tan, Jin-Hyung Kim 
 פרסים והוקרה:  עמית האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה (2019)  עמית אגודת המדעים הקוגניטיביים  עמית IEEE  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  פרס דיקסון במדעים (2016)  עמית ACM (2015)  פרס הארווי (2012)  פרס טיורינג (2011)  פרס רומלהארט (2011)  מדליית בנג'מין פרנקלין (2008)  פרס ACM - AAAI Allen Newell (2003)  פרס לקטוש (2001)  פרס הצטיינות במחקר של הוועידה הבינלאומית לאינטלגנציה מלאכותית (1999)  עמית האגודה האמריקאית לבינה מלאכותית (1990) 
 בן או בת זוג:  Ruth Pearl 
 צאצאים:  דניאל פרל 
 אתר רשמי
 
יהודה פֶּרל (Judea Pearl; נולד ב-4 בספטמבר 1936) הוא מדען מחשב ופילוסוף יהודי-אמריקאי יליד ארץ ישראל. פרופסור למדעי המחשב וסטטיסטיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וחתן פרס הארווי ופרס טיורינג לשנת 2011.