stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חולות סמר
הערות שוליים

↑  מחצבת חול- חולות סמר. תוכנית 12/ 02/ 159, אתר תב"ע אינפו
↑  עע"ם 6101/09 אדם טבע ודין - אגודה ישראלית להגנת הסביבה ואחרים נ' הוועדה המחוזית לתכנון ובניה, ניתן ב־21 בספטמבר 2010
↑  עע"ם 6101/09 אדם טבע ודין - אגודה ישראלית להגנת הסביבה ואחרים נ' הוועדה המחוזית לתכנון ובניה, ניתן ב־12 בינואר 2011
↑  רמי שני‏, המחאה עזרה: נדחו עבודות הכרייה בחולות סמר, באתר וואלה, 6 בנובמבר 2011
↑  אביב לביא, "נכריז על חולות סמר כשמורת טבע", באתר nrg‏, 24 באוקטובר 2011
↑  התעניינות גבוהה במכרז המינהל לכריית חול, רשות מקרקעי ישראל, 17 באוגוסט 2008
↑  החלטה בנושא הכרייה בסמר, 28 בדצמבר 2011, רשות מקרקעי ישראל
↑  חשד: פעילי סביבה חיבלו בציוד שקילה בסמר, רשות מקרקעי ישראל, 3 בינואר 2012
↑  החלטת הנהלה 3731, 19 במאי 2015, אתר רשות מקרקעי ישראל
↑  אבי חיים, תופסק הכרייה בחולות סמר, באתר ערוץ 7, 27 במאי 2015
↑  רועי טלבי, "חולות סמר לנצח", בשביל הארץ, מגזין טבע של רשות הטבע והגנים, גיליון 68 אוגוסט -ספטמבר 2015 עמ 43-42
↑  החלטת ועדת פטור 2001, 25 באפריל 2017, אתר רשות מקרקעי ישראל
↑  רותם נועם, חולות סמר בדרך להכרזה כשמורה – אבל יש מחיר, ערב ערב באילת, 28 באפריל 2017
|  שמורות טבע בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן | אירוס הביצות נוב • אלי על • בריכת בראון • גמלא • הר אביטל • הר חרמון • הר חרמונית • הר פרס • הר שיפון • יער אודם • יער יהודיה • נחל גילבון • נחל משושים • נחל הבניאס • מג'רסה • סוסיתא |  |
| צפון | אבוקה • אלון • אלונה • אלוני אבא • אלוני בית קשת • נחל בית העמק • בריכת פסוטה • אלוני ברעם • אלוני יצחק • בוריקה • גאון הירדן •  החולה • הר ארבל • הר חורשן • הר יונה • הר מירון • הר שכניה • חוטם הכרמל • חוף דור-הבונים • חורבת קרתא • חורשת טל • חי-בר כרמל • מערת פער •  נחל בזק • נחל בצת • נחל דישון • נחל הקיבוצים • נחל כזיב • נחל מערות • נחל עמוד • נחל ראש פינה • נחל שניר • נחל שרך • נחל תבור • נחל תות • נחל עיון • עין אפק • עין ארובות • עין נוטרה • עין נימפית • עין תאו • פארק הכרמל • ראש הנקרה • רמות מנשה • תל דן • תל אנפה • תל סהרון • תל שמרון |  |
| מרכז | ביצת זיתא • בני ציון (חרוצים) • בריכת דורה • בריכת יער • גבעת האירוסים • גדור • געש • האירוסים • הדסים • המסרק • חולות ניצנים • מבוא אשדוד • חורבת מדרס • חורבת סעדים • מערת אבשלום • מערת התאומים • נאות קדומים • נחל דולב • נחל כפירה • נחל פולג • נחל קטלב • נחל שורק • נחל התנינים • עינות גיבתון • שער פולג |  |
| יהודה | אלוני שמואל • אל כנוב • הר הטייסים • ואדי מכוך • נחל אוג • נחל בזק עילי • נחל פרת • עינות צוקים • קנה וסמר |  |
| השומרון | הר כביר • יער אום צפא • יער ריחן • נבי רביח • נחל פצאל • נחל קנה • עינות זרקא • רכס טמון • ביצת ואדי מלחה • בור הציפורים • נחל שילה עילי |  |
| הנגב | בקעת תמנע • בתרונות רוחמה • גבעות להב • הבשור • המכתש הגדול • המכתש הקטן • הר הנגב • הר חירן • הר עמשא • הרי אילת • חולות משאבים • חולות סמר • חוף האלמוגים • חי-בר יטבתה • מכתשים בנגב • מצוק הצינים • נחל גרר • נחל ערוגות • נחל עשוש • נחל צין • עין גדי • ערבת עברונה • פארק הלס • פורה |  |
| שמורות ימיות | איי חוף ראש הנקרה • ים ראש הנקרה-אכזיב • שקמונה • ים ראש הכרמל • ים דור-הבונים • ים שקמה • איי חוף דור-מעגן מיכאל • ים גדור • ים האלמוגים • חוף האלמוגים • הים הדרומי • הפרעת פלמחים |  |
חולות סמר - מראה פנורמי
ז'וליאן פול בליץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 במאי 1885 גנט, בלגיה 
 פטירה:  17 ביולי 1951 (בגיל 66) דאלאס, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  בלגיה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון המלכותי של גנט 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 
ז'וליאן פול בליץ (באנגלית: Julien Paul Blitz‏; 21 במאי 1885 - 17 ביולי 1951) היה צ'לן, מנצח ומורה אמריקאי. בליץ היה המנהל המוזיקלי הראשון של התזמורת הסימפונית של יוסטון.
חייו

בליץ נולד בגנט, בלגיה, בנם של הכנר אדוארד א. בליץ (1860-1915) והפסנתרנית מאטי לואיד מילר (1865-1904). בהיותו בן שנתיים עבר עם משפחתו לארצות הברית. הוא החל ללמוד נגינה בכינור אצל אביו, שהתמנה למנהל המוזיקלי הראשון של הפילהרמונית של קנזס סיטי. בשנת 1901 החל את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון המלכותי בגנט, שם למד אצל פול-אנרי-ז'וזף לברון, ז'וזף לאמפן, יוזף יאקובס, לאון רינסקוף ואדוארד יאקובס. בליץ הופיע לראשונה בשנת 1904 וסיים את לימודיו בקונסרבטוריון בהצטיינות יתרה ב-1905.
קריירה

בליץ התקבל כצ'לן בתזמורת הקורסאל באוסטנד שבבלגיה, ואחר כך חזר לארצות הברית. הוא התגורר זמן קצר בניו יורק ואז התקבל לעבודה בביילור קולג' בבלטון, טקסס.
בשנת 1913 ייסד בליץ את התזמורת הסימפונית של יוסטון והיה למנצחה הראשון; במקביל ניהל גם את פעולות "מועדון מפתח סול" של יוסטון. כהונתו של בליץ ביוסטון נמשכה עד 1916. משנת 1917 עד 1922 ניצח על התזמורת הסימפונית של סן אנטוניו. בליץ ניצח גם על האגודה הכוראלית שמינאד של "מועדון המוזיקה של יום שלישי" בסן אנטוניו. בשנים הבאות עבד בהוראה במכללות שונות בטקסס.
בשנת 1950 עבר בליץ לדאלאס, שם לימד והדריך במוזיקה בבתי ספר ציבוריים והופיע כצ'לן אורח עם התזמורת הסימפונית של דאלאס.
חיים אישיים

בליץ נשא לאישה את הפסנתרנית פלורה בריגס ב-24 בינואר 1921. הוא מת בדאלאס ב-17 ביולי 1951. לזוג היה בן יחיד, אדוארד בליץ, שהיה לסגן הצ'לן הראשי בתזמורת הסימפונית של דאלאס.
ביבליוגרפיה

Braubach, Marian N. (2001). Always on Tuesday... One Hundred Years of Music. San Antonio TX: Tuesday Musical Club Inc. OCLC 45837285.
Saerchinger, César (1918). International Who's Who in Music and Musical Gazetteer. New York: Current Literature Publishing Company. OCLC 17708931.
הערות שוליים

↑  Susan Love Fitts (2006). "Biography: Blitz, Julien Paul". The Handbook of Texas Online. נבדק ב-2007-08-14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013121654  MusicBrainz: 53ac2755-2b23-41dc-be1b-ddff888be14f  SNAC: w69f1f70  VIAF: 305410816   WorldCat (עם VIAF): 305410816
השפל הארוך

השפל הארוך היה מיתון כלכלי עולמי, שהחל ב-1873 ונמשך עד מרץ 1879, או 1896, תלוי במדדים שבהם נעשה שימוש. זה היה המיתון החמור ביותר באירופה ובארצות הברית, שחוו עד אז צמיחה כלכלית חזקה שניזונה על ידי המהפכה התעשייתית השנייה בעשור שלאחר מלחמת האזרחים האמריקאית. המאורע זכה לכינוי "השפל הגדול" באותה תקופה, והוא החזיק בכינוי הזה עד השפל הגדול של שנות ה-30 של המאה ה-20. למרות תקופה של דפלציה והתכווצות כללית, לא התרחשה הידרדרות כלכלית חמורה כמו בשפל הגדול.
בתקופה זו בריטניה הגדולה נפגעה הכי קשה ואיבדה חלק מההובלה התעשייתית הגדולה שלה על הכלכלות של אירופה הקונטיננטלית. עוד בזמן התרחשות האירועים ומעט לאחריהם, הדעה הרווחת הייתה שהכלכלה הבריטית חוותה שפל מתמשך מ-1873 ועד לשנת 1896, ומספר מאמרים מתייחסים לתקופה כאל השפל הגדול של 1873-1896, עם הפסדים פיננסיים ותעשייתיים שהתחזקו על ידי מיתון ארוך במגזר החקלאי (אנ').
בארצות הברית, מתייחסים ההיסטוריונים לשפל של 1873–1879, שהתחיל בבהלה של 1873, ואחריה הבהלה של 1893, שנתנה את האות לסיום עידן של שגשוג. הלשכה הלאומית למחקר כלכלי של ארצות הברית מתארכת את ההתכווצות בעקבות הבהלה שנמשכה מאוקטובר 1873 עד מרץ 1879. לאחר 65 חודשים, זוהי ההתכווצות הארוכה ביותר שזוהתה על ידי הלשכה, המאפילה על 43 חודשי ההתכווצות של השפל הגדול. בארצות הברית, מ-1873 עד 1879, 18,000 עסקים פשטו רגל, כולל 89 חברות מסילות ברזל וב-1878 האבטלה הגיעה לשיעור שיא של 8.25%.
רקע

בתקופה שקדמה לשפל שררו מספר סכסוכים צבאיים גדולים בעולם והיא הוגדרה כתקופה של התרחבות כלכלית. באירופה, סיומה של מלחמת צרפת-פרוסיה הניבה סדר מדיני חדש בגרמניה, והפיצוי בסך 200 מיליון ליש"ט שהוטל על צרפת הוביל לתנופת השקעות אינפלציונית בגרמניה ובמרכז אירופה. טכנולוגיות חדשות בתעשייה כמו ממיר בסמר אומצו במהירות והשקעות בבניית מסילות ברזל גדלו בצורה ניכרת. בארצות הברית, סוף מלחמת האזרחים ומיתון קצר לאחר המלחמה (1865–1867) פינו את מקומם לתנופת השקעות, שהתמקדה במיוחד בבניית מסילות ברזל על אדמות ציבוריות במערב ארצות הברית - הרחבה שמומנה בעיקר על ידי משקיעים זרים.
מהלך השפל

בדומה לשפל הגדול שפרץ מאוחר יותר, השפל הארוך השפיע על מדינות שונות בזמנים שונים, בקצב שונה, ומדינות מסוימות אף השיגו צמיחה מהירה בפרקי זמן מסוימים במהלכו. אולם בעולם, שנות ה-70–90 של המאה ה-19 היו לתקופה של ירידה ברמות המחירים ושיעורי צמיחה כלכלית נמוכים משמעותית מהתקופות שקדמו להן ובאו אחריהן.
בין 1870 ל-1890, ייצור הברזל בחמש המדינות הייצרניות הגדולות ביותר הוכפל, מ-11 מיליון טון ל-23 מיליון טון, ייצור הפלדה גדל פי 22 (חצי מיליון טון עד 11 מיליון טון), והחל זינוק בפיתוח ובניית מסילות הברזל. אך במקביל, החלה קריסת מחירים במספר שווקים - מחיר התבואה (אנ') ב-1894 הגיע לשליש ממחירו ב-1867, ומחיר הכותנה ירד בכמעט 50% רק בחמש השנים מ-1872 ועד 1877, והטיל קושי רב על חקלאים ושותלים. קריסה זו עוררה פרוטקציוניזם במדינות רבות, כמו צרפת, גרמניה וארצות הברית, תוך כדי הגירה המונית ממדינות אחרות כמו איטליה, ספרד, אוסטרו-הונגריה ורוסיה. באופן דומה, בעוד ייצור הברזל הוכפל בין השנים ה-1890-1870, מחיר הברזל ירד בחצי.
מדינות רבות חוו שיעורי צמיחה נמוכים משמעותית ביחס למה שחוו קודם לכן במאה ה-19 ולמה שחוו לאחר מכן:
|  | 1850–1873 | 1873–1890 | 1890–1913 |
| --- | --- | --- | --- |
| הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית | 4.3 | 2.9 | 4.1 |
| הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד | 3.0 | 1.7 | 2.0 |
| ארצות הברית ארצות הברית | 6.2 | 4.7 | 5.3 |
| הרפובליקה הצרפתית השלישית הרפובליקה הצרפתית השלישית | 1.7 | 1.3 | 2.5 |
| ממלכת איטליה ממלכת איטליה |  | 0.9 | 3.0 |
| שוודיה שוודיה |  | 3.1 | 3.5 |
|  | 1830 | 1840 | 1850 | 1860 | 1870 | 1880 | 1890 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית | 10.5 | 11.2 | 12.7 | 14.4 | 22.9 | 23.2 | 21.1 |
| הרפובליקה הצרפתית השלישית הרפובליקה הצרפתית השלישית | 8.5 | 10.3 | 11.8 | 13.3 | 16.8 | 17.3 | 19.7 |
| הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד | 8.2 | 10.4 | 12.5 | 16.0 | 19.6 | 23.5 | 29.4 |
| הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית | 7.2 | 8.3 | 10.3 | 12.7 | 16.6 | 19.9 | 26.4 |
| האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית | 7.2 | 8.3 | 9.1 | 9.9 | 11.3 | 12.2 | 15.3 |
| ממלכת איטליה ממלכת איטליה | 5.5 | 5.9 | 6.6 | 7.4 | 8.2 | 8.7 | 9.4 |
מהלך השפל > אוסטרו-הונגריה

המשבר הכלכלי העולמי פרץ לראשונה באוסטרו-הונגריה, שם במאי 1873 התרסקה הבורסה של וינה (אנ'). בהונגריה, הבהלה של 1873 הפסיקה את המאניה של בניית מסילות ברזל.
מהלך השפל > איטליה

לאחר 1887 פרצה בין צרפת לאיטליה מלחמת מכסים בת עשר שנים, ופגעה ביחסי צרפת-איטליה ששגשגו במהלך איחוד איטליה. מכיוון שצרפת הייתה המשקיעה הגדולה ביותר של איטליה, חיסול נכסי צרפת במדינה הזיק במיוחד.
מהלך השפל > ארצות הברית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מהלך השפל > בריטניה

בריטניה הגדולה, שחוותה משברים בכל עשור משנות ה-20 של המאה ה-19, הושפעה תחילה מעט מהמשבר הכלכלי הזה, למרות שבנק אנגליה שמר על שיעורי ריבית גבוהים של עד 9 אחוזים בשנות ה-70.
השפל ב-1878 של בנק העיר גלאזגו (אנ') בסקוטלנד נוצר כתוצאה משילוב של הונאה והשקעות ספקולטיביות בחברות אוסטרליות וניו זילנדיות (חקלאות וכרייה) ובמסילות ברזל אמריקאיות.
בהתבסס על רפורמה משנת 1870 (אנ') ועל הרעב של 1879 (אנ'), הושפעו אלפי חקלאים חוכרים איריים ממחירי היצרנים הנמוכים ושכר הדירה הגבוה ופתחו במלחמת הקרקעות ב-1879, שהביאה למהפך בפקודת הקרקעות האירית (אנ').
מהלך השפל > צרפת

החוויה של צרפת הייתה יוצאת דופן במקצת. לאחר שהובסה במלחמת צרפת-פרוסיה, נדרשה המדינה לשלם 200 מיליון ליש"ט כפיצויים לגרמנים וכבר התערערה כשהתרחשה ההתרסקות ב-1873. הצרפתים אימצו מדיניות של דפלציה מכוונת תוך תשלום הפיצויים.
בעוד ארצות הברית חידשה את הצמיחה לזמן מה בשנות ה-80 של המאה ה-19, התרסקות הבורסה של פריז ב-1882 (אנ') הובילה את צרפת לשפל ש"נמשך זמן רב יותר וככל הנראה פגע בצרפת יותר מכל אחת אחרת במאה ה-19". הבנק הצרפתי Union Générale, התרסק ב-1882, מה שגרם לאזרחי צרפת למשוך שלושה מיליון פאונד מבנק אנגליה וגרם לקריסה במחירי המניות בצרפת.
המשבר הפיננסי הוחמר עקב מחלות שהשפיעו על תעשיות היין והמשי צבירת ההון (אנ') הצרפתית וההשקעות הזרות צנחו לרמות הנמוכות ביותר שחוותה צרפת במחצית השנייה של המאה ה-19. תקופת פריחה בבנקי השקעות חדשים לאחר תום מלחמת צרפת-פרוסיה, הרס תעשיית הבנקאות הצרפתית שנגרמה כתוצאה מההתרסקות תקעה את המסמר האחרון בארון המתים של המגזר הפיננסי שנמשך עד שחר המאה ה-20. הכספים הצרפתיים שקעו עוד יותר בשל השקעות כושלות מחוץ לצרפת, בעיקר במסילות ברזל ובבניינים. התוצר הלאומי הנקי (אנ') הצרפתי ירד במהלך עשר השנים מ-1882 ל-1892.
מהלך השפל > צ'ילה

בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 הידרדר המצב הכלכלי בצ'ילה. יצוא החיטה הצ'יליאני (אנ') התחרה עם הייצור בקנדה, רוסיה וארגנטינה והנחושת הצ'יליאנית הוחלפה ברובה בשווקים הבינלאומיים בנחושת מארצות הברית וספרד. גם ההכנסות מכריית כסף בצ'ילה ירדו. אניבל פינטו (Aníbal Pinto), נשיא צ'ילה ב-1878, הביע את חששותיו בדרך הבאה:
אם תגלית כרייה חדשה או חידוש כזה לא בא לשפר את המצב בפועל, המשבר שהורגש זה מכבר יחמיר
"תגלית כרייה" זו נוצרה, על פי ההיסטוריונים גבריאל סלזאר (אנ') וחוליו פינטו (אנ'), באמצעות כיבוש אדמות בוליביה ופרו במלחמת האוקיינוס השקט. נטען כי המצב הכלכלי וההשקפה על עושר חנקן חדש היו הסיבה האמיתית של האליטה הצ'יליאנית לצאת למלחמה עם שכנותיה.
תגובה נוספת למשבר הכלכלי, לפי חורחה פינטו רודריגז (אנ'), הייתה הדופק החדש של כיבוש אדמות ילידים שהתרחש באראוקניה (אנ') בשנות ה-80 של המאה ה-19.
מהלך השפל > רוסיה

הניסיון הרוסי היה דומה לניסיון האמריקאי - שלושה מיתונים נפרדים, מרוכזים בייצור, התרחשו באותה תקופה (1874–1877, 1881–1886 ו-1891–1892), עם הפוגות התאוששות ביניהן.
תגובות למשבר > מדיניות מגן

התקופה שקדמה לשפל הארוך הייתה תקופה של אינטרנציונליזם כלכלי הולך וגובר, שנבע ממאמצים משותפים כגון האיחוד המוניטרי הלטיני (אנ'), שרבים מהם הורדו אז מהפסים או נעצרו בשל השפעות אי הוודאות הכלכלית. הקריסה יוצאת הדופן של מחירי המשק עוררה תגובה פרוטקציוניסטית במדינות רבות. הנשיא הצרפתי, אדולף טייר, דחה את מדיניות הסחר החופשי של האימפריה השנייה, והוביל את הרפובליקה השלישית החדשה לפרוטקציוניזם, מה שהוביל בסופו של דבר מכס המגן המחמיר של מלין ב-1892. אצולת היונקר (אנ') החקלאית של גרמניה, מותקפת על ידי תבואה זולה ומיובאת, התסיסה את דעת המחוקקים בהצלחה למען קביעת מכס מגן ב-1879 בגרמניה של אוטו פון ביסמרק על רקע המחאות של בעלי בריתו במפלגה הליברלית הלאומית. ב-1887, איטליה וצרפת יצאו למלחמת מכסים מרה. בארצות הברית, בנג'מין הריסון זכה בבחירות לנשיאות ב-1888 בהתחייבות פרוטקציוניסטית.
כתוצאה מהמדיניות הפרוטקציוניסטית שננקטה על ידי מדינות הסחר הגדולות בעולם, הצי הימי הסוחר העולמי לא רשם צמיחה משמעותית מ-1870 עד 1890 לפני שכמעט הכפיל את נפחו בתנופה הכלכלית שלפני מלחמת העולם הראשונה. רק בריטניה והולנד נותרו מחויבות למכסים נמוכים.
תגובות למשבר > תגובות מוניטריות

בשנת 1874, שנה לאחר ההתרסקות של 1873, העביר הקונגרס של ארצות הברית חקיקה בשם "חוק האינפלציה משנת 1874" שנועדה להתמודד עם סוגיית ירידת המחירים על ידי הדפסת והזרמת שטרות חדשים להיצע הכסף. בלחץ אינטרסים עסקיים, הנשיא יוליסס ס. גרנט הטיל וטו על הצעד. בשנת 1878, הקונגרס עקף את הוטו של הנשיא רתרפורד בי הייז להעביר את חוק רכישת הכסף (אנ'), ניסיון דומה אך מוצלח יותר לקדם "כסף קל".
תגובות למשבר > שביתות

ארצות הברית ספגה את השביתה הארצית הראשונה שלה ב-1877, שביתת הרכבת הגדולה של 1877 (אנ'). זה הוביל לאי שקט נרחב ולעיתים קרובות לאלימות בערים גדולות ובמרכזי תעשייה רבים, כולל בולטימור, פילדלפיה, פיטסבורג, רידינג, סנט לואיס, סקרנטון ושמוקין.
תגובות למשבר > אימפריאליזם מודרני

השפל הארוך תרם להחייאת הקולוניאליזם שהוביל לתקופת האימפריאליזם המודרני, שאחד מסמליו הוא המרוץ לאפריקה, כאשר מעצמות המערב חיפשו שווקים חדשים להון הנצבר העודף. על פי ספרה של חנה ארנדט, יסודות הטוטליטריות (1951) (אנ'), "הרחבת הכוח הבלתי מוגבלת" באה בעקבות "התרחבותו הבלתי מוגבלת של ההון".
החל משנת 1878 בארצות הברית, הבנייה מחדש, ההרחבה והמימון מחדש של מסילות הברזל המערביות, בהתאם למתן הסיטונאי של מים, עצים, דגים, מינרלים במה שהיה קודם לכן שטח הודי, אפיינו שוק עולה. הדבר הוביל להתרחבות השווקים והתעשייה, יחד עם הברונים השודדים של בעלי מסילות ברזל, שהגיעו לשיא בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19. העידן המוזהב היה התוצאה עבור העשירים המעטים. המחזור חזר על עצמו עם הבהלה של 1893, עוד התרסקות שוק ענקית.
התאוששות

בארצות הברית, הלשכה הלאומית לניתוח כלכלי מתארכת את המיתון עד מרץ 1879. בינואר 1879 חזרה ארצות הברית לתקן הזהב אותו נטשה במהלך מלחמת האזרחים; לפי הכלכלן רנדיגס פלס, תקן הזהב היווה קרקע פורייה לדפלציה, והדבר קיבל חיזוק נוסף על ידי ייצור חקלאי טוב במיוחד ב-1879. הדעה כי מיתון בודד נמשך מ-1873 עד 1896 או 1897 אינה נתמכת על ידי רוב הביקורות המודרניות של התקופה. אף הוצע כי ייתכן שהשפל של מחזור עסקים זה התרחש כבר בשנת 1875. למעשה, מ-1869 עד 1879, כלכלת ארצות הברית צמחה בשיעור של 6.8% עבור תוצר לאומי נטו ריאלי (NNP) ו-4.5% עבור תוצר לאומי נטו ריאלי לנפש. השכר הריאלי היה קבוע מ-1869 עד 1879, בעוד שבין 1879 ל-1896, השכר הנומינלי עלה ב-23% והמחירים ירדו ב-4.2%.
הסברים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פרשנויות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ראו גם

היסטוריה כלכלית
אימפריאליזם מודרני
המשבר הפיננסי של 1873
הבהלה של 1893
המהפכה התעשייתית השנייה
לקיראה נוספת

Samuel Bernstein, "American Labor in the Long Depression, 1873–1878," Science and Society, vol. 20, no. 1 (Winter 1956), pp. 59–83. In JSTOR.
ריצה לבנק הלאומי הרביעי, ברחוב נסאו 20, ניו יורק, 1873. מתוך העיתון המאויר של פרנק לסלי, 4 באוקטובר 1873.
חיים בנון

חיים בנון (נולד ב-26 ביולי 1980) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה

בנון התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של הפועל חדרה ובגיל 19 הצטרף לקבוצה הבוגרת ששיחקה אז בליגה א'.
בקיץ 2001, בנון חתם בהפועל נצרת עילית מהליגה הארצית. בעונתו הראשונה במועדון, היה שותף לעלייה של הקבוצה לליגה הלאומית והיה שותף גם לעלייה של הקבוצה לליגת העל בתום עונת 2003/2004, לראשונה בתולדותיה. ב-15 באפריל 2006, בנון הבקיע את שער הניצחון במשחק בו ניצחה נצרת עילית 1-2 את בני סכנין.
בקיץ 2007, בנון חתם בבני סכנין. ב-18 באוגוסט 2007, בנון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד מכבי חיפה. ב-6 ביולי 2008, בנון ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בניצחון 1-2 נגד רנובה במסגרת גביע האינטרטוטו. בשנת 2011, פרש מכדורגל.
בשנת 2016, הפך לשחקן כדורגל אולמות והצטרף לאס"א האקדמית נתניה.
בקיץ 2020, חזר לשחקן כדורגל באופן פעיל כאשר הצטרף למ.ס. נתניה.
ונדל (נהר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  14 קילומטרים
 מוצא:  Wandle Park 
 יובלים:  Norbury Brook, River Wrythe 
 שפך:  תמזה 
 מדינות באגן הניקוז:  הממלכה המאוחדת 
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסונדל(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסונדל
 
מעלה הנהר
נהר הוונדל (באנגלית: River Wandle) הוא אחד מיובלי התמזה. הנהר זורם בשטחה של העיר לונדון שבאנגליה.
נהר הוונדל נשפך לתמזה המערבית לנהר האפרה בגדתו הדרומית של נהר התמזה.
נהר הוונדל הוא ייחודי בין נהרות לונדון (למעט התמזה), בכך שאינו נהר תת-קרקעי, ולמעשה רובו זורם מעל הקרקע.
ראו גם

הנהרות התת-קרקעיים של לונדון
נהרות בריטניה
ויליאם דניסון

ויליאם דניסון הבן (באנגלית: .William Dennison Jr;‏ 23 בנובמבר 1815 – 15 ביוני 1882) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית. הוא כיהן כמושל אוהיו ה-24 וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא אברהם לינקולן בשלהי מלחמת האזרחים.
ראשית חייו

ויליאם דניסון נולד בסינסינטי. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו, למד משפטים וב-1840 התקבל ללשכת עורכי הדין של אוהיו. כאיש עסקים ממולח, הוא ניהל את בנק אקסצ'יינג' ואת חברת הרכבת קולומבוס וקסניה, וארגן את חברת הרכבת קולומבוס והוקינג ואלי. במקביל היה פעיל בפוליטיקה.
ב-1840 נשא דניסון לאישה את אן אלייזה ניל, בתו של ויליאם ניל, איש עסקים אמיד מקולומבוס, שלימים הפך שטח החווה שלו לקמפוס של אוניברסיטת המדינה של אוהיו. לזוג נולדו שבעה ילדים, שהבכור, ויליאם ניל דניסון, שירת בבריגדת הארטילריה הרכובה במהלך מלחמת האזרחים.
דניסון היה הראשון מבין הפוליטיקאים הבולטים באוהיו שעזבו את המפלגה הוויגית שהייתה אז בשלבי גסיסה, והצטרפו לשורות המפלגה הרפובליקנית החדשה. עד מהרה הוא התקדם בשורות המפלגה, זאת על רקע מאמציו למיגור העבדות והתנגדותו לאפליה בסנאט של המדינה. ב-1859 נבחר דניסון כמושל אוהיו, לאחר שניצח בבחירות את רופוס רני, וכיהן בתפקיד בשנים 1860–1862. לפני פרוץ מלחמת האזרחים, התנגד דניסון לדרישותיהן של קנטקי וווירג'יניה להסגרת עבדים נמלטים או להענשת אלו שסייעו להם.
מלחמת האזרחים

בימים הראשונים לפרוץ מלחמת האזרחים ארגן דניסון את הגיוס באוהיו, ועל אף שצוותו היה קטן וחסר ניסיון, פעולותיו השפיעו רבות. מאמציו הובילו להקמתם של כמה מחנות אימונים גדולים לכוחות שהתגייסו, כשאחד מהם נקרא על שמו. ב-1861 ניסה דניסון ללא הצלחה להיבחר לסנאט של ארצות הברית, כאשר נוצח על ידי ג'ון שרמן.
מבלי שהתבקש לכך על ידי מחלקת המלחמה, שיגר דניסון את הכוחות של אוהיו בפיקודו של ג'ורג' מקללן אל החלק המערבי של וירג'יניה, שם הם אבטחו את ועידת וילינג (אנ') שבסופו של דבר הובילה לקבלתה של וירג'יניה המערבית כמדינת חירות. הוא גם יזם את תפיסת השליטה על רשת קווי הרכבת והטלגרף של אוהיו בשלבים הראשונים של המלחמה כדי לאפשר את השימוש הצבאי בהם, ובכך עורר את חמתם של שוחרי השלום חברי המפלגה הדמוקרטית בבית המחוקקים של המדינה. הוא גינה את פרישת מדינות הדרום ואת שוחרי השלום באוהיו, דאג לאספקה יציבה של תחמושת וציוד לכוחות המתגייסים והיה תומך נלהב במדיניותו של הנשיא אברהם לינקולן. במהלך כהונתו כמושל הוא גייס מעל 100,000 חיילים וארגן 82 רגימנטים לצבא האיחוד.
עם זאת, משגים של דניסון ושל הכפופים שליו הובילו את הרפובליקנים ואת הדמוקרטים תומכי האיחוד להסיר את מועמדותו של דניסון בבחירות למושל המדינה ב-1862. תחת זאת פנו המפלגות לדייוויד טוד הדמוקרט. ההיסטוריון ריצ'רד אבוט כתב, "אף אחד ממושלי אוהיו לפני דניסון לא הפעיל את סמכויותיו ומילא משימות שכאלה בתחושת אחריות ציבורית ונחישות גדולות יותר . אף על פי כן... הפוליטיקה הכתיבה את גורלו".
דניסון קיבל בהבנה את השתלשלות העניינים, ביצע חפיפה יעילה עם יורשו, וסייע רבות בגיוס האפרו-אמריקאים ליחידות הצבאיות של אוהיו. ב-1864 הוא שימש כיושב ראש הוועידה הארצית של המפלגה הרפובלקנית. באותה שנה הוא מונה על ידי הנשיא לינקולן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1866, כאשר הוא עזב את הקבינט לאחר שהוא החליט שהוא לא יוכל עוד לתמוך במדיניותו של הנשיא הבא אנדרו ג'ונסון.
לאחר פרישתו

לאחר המלחמה שירת דניסון במועצת עיריית קולומבוס וארגן את האגודה החקלאית של מחוז פרנקלין. ב-1874 מינה אותו הנשיא יוליסס ס. גרנט כנשיא הראשון של מועצת הנציבים של מחוז קולומביה, תפקיד בו הוא שימש עד 1878. ב-1880 הוא התמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט, אך הובס על ידי ג'יימס גרפילד. הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה המדינתית והארצית עד יומו האחרון.
מותו והנצחתו

ויליאם דניסון נפטר בקולומבוס ב-15 ביוני 1882 ונטמן בבית הקברות גרין לואן שבעיר. סניף אוהיו של "ותיקי האיחוד ממלחמת האזרחים" (אנ') נקרא על שמו של דניסון זמן קצר לאחר מותו. ב-1885 נפתח בוושינגטון בית ספר על שמו, שנסגר ב-1947 ונפתח מחדש ב-1985.
הערות שוליים

↑  Lincoln and His Cabinet, PediaPress, p. 154.
| המושלים של ניו סאות' ויילס |
| --- | --- | --- |
| לפני איחוד אוסטרליה | פיליפ • הנטר • קינג • בליי • מקווארי • בריזבן • דרלינג • בורק • גיפס • פיצרוי • דניסון • יאנג • בלמור • רובינסון • לופטוס • קרינגטון • ג'רסי • דאף • המפדן • בושאם |  |
| אחרי איחוד אוסטרליה | ראוסון • צ'למספורד • סטריקלנד • דיווידסון • דה-שייר • גיים • גאורי • אנדרסון • וייקהרסט • נורתקוט • וודוורד • קטלר • רולנד • מרטין • סינקלייר • סמואלס • באשיר • הארלי • ביזלי |  |
| המושלים של טסמניה |
| --- | --- | --- |
| המושלים של   ארץ ואן דימן | קולינס • דייבי • סורל • ארתור • פרנקלין • ארדלי-וילמוט • דניסון |  |
| לפני איחוד אוסטרליה | יאנג • בראון • קן • ולד • לפרוי • סטראהן • המילטון • פרסטון |  |
| אחרי איחוד אוסטרליה | האולוק • סטריקלנד • בארון • אליסון-מקרטני • ניודגייט • אלרדייס • אוגריידי • קלארק • ביני • קרוס • קורבט • גיידנר • בסטיאן • בורברי • פלימסול • בנט • גרין • באטלר • קוקס • אנדרווד • וורנר • בייקר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1177926113  LCCN: nr92028306  SNAC: w6ww7z6s  VIAF: 39241608   WorldCat (עם VIAF): 39241608
זופה אינגלזה

| --- | --- |

זופה אינגלזה בצלחת
 
 מאכלים
 סוג:  קינוח הנאכל בכפית 
 מוצא:  איטליה 
 אופן הגשה:  קינוח, מנה אחרונה
 מרכיבים עיקריים:  חביצה (קאסטרד), חלמוני ביצה, סוכר, עוגת ספוג
 
דזופה אינגלזה (מבוטא - דזוּ֫פָּה אִ֮ינגְלֵֽזֶה (ולא זופה) [ˈdzuppa iŋˈɡleːze; ˈtsuppa iŋˈɡleːse]; משמעות השם המקורי באיטלקית, "מרק אנגלי") הוא קינוח איטלקי במקור. הקינוח מבוסס על שכבות של חביצה (קאסטרד) - קרם מבוסס על חלב או שמנת בתוספת של חלמוני ביצים וסוכר, ועוגת ספוג. נראה שהזופה אינגלזה הוא במקור ואריאציה על הקינוח טרייפל.
היסטוריה

מתכונים לקינוח זה הופיעו לראשונה באזורים שונים באיטליה, למשל אמיליה-רומאניה (בעיירות מודנה, פארמה, בולוניה, פורלי, פרארה ורג'יו אמיליה), וגם באזורי המחוזות מארקה, אומבריה ולאטיום בסוף המאה ה-19.
המקור לקינוח זה אינו מוכח; תאוריה אחת קובעת שמקורו של הזופה אינגלזה הוא במטבחי המאה ה-16 של הדוכסים מבית אסטה, שהיו השליטים באזור פרארה. על פי הסיפור הזה, הדוכסים ביקשו מהטבחים שלהם לנסות ולשחזר את הקינוח המפואר "הטרייפל האנגלי" ממנו הם נהנו לאכול בחצרות המשפחות בעידן האליזבתני באנגליה, שם נהגו לבקר לעיתים קרובות. בפועל הגרסה של הקינוח שהייתה נפוצה אז הייתה מעין ואריאציה על הקינוח האנגלי במקור.
כדי להכין זופה אינגלזה, אפשר להשתמש בעוגת ספוג או בבישקוטים הטבולים בליקר איטלקי מקומי שנקרא אלקרמס (Alchermes): ליקר ארומטי מאוד בניחוח צמחי תבלין, בצבע אדום כהה. בנוסף לליקר זה אפשר להשתמש גם ברוזוליו או ברום כתחליף לליקר האלקרמס.
לאחר שלב זה הבסיס של הקינוח מורכב בשכבות לסירוגין עם חביצה, וקרם ביצים סמיך המבושל עם חתיכות גדולות של גרידת לימון (שמוסרות לאחר הבישול). לעיתים קרובות נוצרת שכבה של קרם שוקולדי המכונה crema alla cioccolata על ידי המסה של שוקולד מריר בתוך קרם החביצה הרגיל בו משתמשים. באיטליה השכבה העליונה של הציפוי תהיה מדי פעם מבוססת על שמנת, מקצפת מרנג או שקדים.
זופה אינגלזה הוא גם טעם ג'לאטו פופולרי.