דורותי דיי
ביוגרפיה > פעילות נוספת

בשנות הארבעים המוקדמות, היא התחברה לבנדיקטינים, ב-1955 החלה להתוודות במנזר סנט פרוקופיוס, בליסל, אילינוי, מסורת אותה המשיכה במהלך כל חייה. לתקופה קצרה הייתה מועמדת לחברות באחוות ישו קריטס שנוצרה בהשראת שארל דה פוקו, אך הרגישה שם לא רצויה ולא הסכימה עם אופן התנהלות הפגישות. עם הכרזת המלחמה ב-1941, אימצה דיי מחדש את הפציפיזם והתבטאה כנגד המלחמה ואף קראה לסרב לאחוז בנשק ולסרבנות מצפון מעל דפי 'העובד הקתולי'. על אף שהעיתון הצליח להתאושש מאובדן המנויים במהלך מלחמת ספרד ולהגיע לכ-75 אלף עותקים, עמדות אלו הביאו פעם נוספת לצניחה במספר המנויים לעיתון, ורבים ממועדוני תנועת הפועלים הקתולית נסגרו עקב התגייסות החברים למלחמה, דבר שהעיד שגישתה של דיי לא אחזה אף בקרב הקהילה הקתולית.
ב-13 בינואר 1949, פתחו איגודי עובדים המייצגים עובדים בבתי קברות בניהול הארכיבישוף של ניו יורק בשביתה. לאחר מספר שבועות, הקרדינל פרנסיס ספלמן השתמש באחים החילונים מסמינר מריקנול המקומי ולאחר מכן בסמינרים דיוקסיים תחת פיקוחו כדי לשבור את השביתה על ידי חפירת קברים. הוא טען שהאיגוד פועל תחת 'השפעה קומוניסטית'. חברים בתנועת הפועלים הקתולית הצטרפו לשורות אוכפי השביתה, ודיי כתבה לספלמן שהמידע שבידיו לגבי העובדים ודרישותיהם מוטעה, תוך הגנה על זכותם להתאגד ועל "כבודם כגברים". היא הפצירה בו שיעשה את הצעדים הראשונים לפתרון הסכסוך: "לך אליהם, פייס אותם. לגדולים יותר קל לוותר מאשר לעניים".
הקרדינל ספלמן עמד על שלו והשביתה נשברה לבסוף ב-11 במרץ כשחברי האיגוד נאלצו לקבל את הצעתו המקורית של הארכיבישוף לשבוע עבודה בן 48 שעות ושישה ימים. בעובד הקתולי פרסמה דיי מאמר ובו כתבה: "קרדינל, תחת ייעוץ רע, הפעיל כוח מוחץ נגד איגוד העובדים העניים. יש פיתוי של השטן לאותה מלחמה נוראה מכל, המלחמה בין הכמורה וההדיוטות". שנים לאחר מכן, היא הסבירה את עמדתה מול ספלמן: "הוא הכומר הראשי והמוודה שלנו; הוא המנהיג הרוחני שלנו - של כולנו שחיים כאן בניו יורק. אבל הוא לא השליט שלנו".
ב-3 במרץ 1951, הארכיבישוף הורה לדיי להפסיק את פרסום העובד הקתולי או להסיר את המילה 'קתולי' משם העיתון. היא השיבה במכתב וטענה שעומדת לה הזכות לפרסם תחת שם זה, כשם שיש לוותיקי המלחמה הקתוליים זכות לפעול תחת שם זה על פי דיעותיהם ללא תלות בעמדותיו של הארכיבישוף. בסופו של דבר לא נקט הארכיבישוף פעולה כנגד העיתון. ייתכן, להערכתה של דיי מאוחר יותר, שמתוך חשש כי חברי התנועה יקימו בכנסיית סנט פטריק משמרות של 'תפילת מחאה'.
ב-1952 פורסמה האוטוביוגרפיה שלה, 'הבדידות הארוכה', עם איורים של הקוויקר פריץ אייכנברג.
ב-15 ביוני 1955, הצטרפה דיי לקבוצה של פציפיסטים שסירבו להשתתף בתרגילי הגנה אזרחית שנקבעו לאותו יום. הם הועמדו למשפט כשחלקם ערערו משפטית על ההאשמות, אך דיי ושישה אחרים סברו שסירובם אינו מחלוקת משפטית אלא מחלוקת של תפיסת עולם. דיי אמרה שהיא עושה "תשובה פומבית" על השימוש הראשון של ארצות הברית בפצצת אטום. הם הודו באשמה ב-28 בספטמבר 1955, אך השופט סירב לשלוח אותם לכלא, באומרו, "אני לא יוצר קדושים". בכל אחת מחמש השנים הבאות פעלה באותו האופן. ב-1958, במקום לתפוס מחסה, היא הצטרפה לקבוצה שהפגינה מול משרדי הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית. לאחר מספר שנים, הפסיקו להעמיד אותה לדין, אולם בעקבות אחת המחאות ריצתה שלושים יום בכלא.
ב-1956, יחד עם דייוויד דלינגר וא.ג'יי מוסטה, שני חברים ותיקים בתנועה הפציפיסטית, היא עזרה לייסד את מגזין "ליברישן".
ב-1960 היא שיבחה את "הבטחתו של פידל קסטרו לצדק חברתי", ואמרה: "הרבה יותר טוב למרוד באלימות מאשר לא לעשות כלום בקשר לעניים חסרי כל." מספר חודשים לאחר מכן, דיי נסעה לקובה ודיווחה על חוויותיה בסדרה בת ארבעה חלקים בעובד הקתולי. בראשון שבהם כתבה: "אני מתעניינת יותר מכל בחיי הדת של העם ולכן אסור לי להיות בצד של משטר המעדיף את השמדת הדת. מצד שני, כאשר המשטר הזה מפנה את כל מאמציו לעשות חיים טובים לעם, חיים טובים באופן טבעי (שעליהם אפשר לבנות חסד), אי אפשר שלא להיות בעד האמצעים שננקטו".
דיי קיוותה שמועצת הוותיקן השנייה תתמוך באי-אלימות כעיקרון בסיסי בחיים הקתוליים ותוקיע את הנשק הגרעיני, הן את השימוש בהן בלחימה והן את "הרעיון של שימוש בנשק כאמצעי הרתעה, כדי ליצור מאזן אימה". היא פעלה להפעיל לחץ על בישופים וארגנה יחד עם נשים אחרות צום בן עשרה ימים. היא הייתה מרוצה כאשר המועצה במסמך ההצהרה שלה על 'הכנסייה בעולם המודרני ב-1965 (Gaudium et spes) הצהירה כי לוחמה גרעינית אינה עולה בקנה אחד עם תורת המלחמה הצודקת הקתולית המסורתית: "כל פעולת מלחמה מכוונת להרס חסר הבחנה של ערים שלמות או אזורים נרחבים עם תושביהן הם פשע נגד אלוהים ואדם, שזכו לגינוי נחרץ וחד משמעי".
חיבורה של דיי על תנועת הפועלים הקתולית, 'לחם ודגים', פורסם ב-1963. בשנות ה-60, למרות הגישה האנטי ממסדית שלה, הייתה מסויגת כלפי תרבות הנגד ההיפית. היא הוחמאה כשאבי הופמן אמר לה שהיא 'ההיפית המקורית', וראתה בכך סוג של מחווה לגישה הלא חומרנית שלה. מנגד, ראתה בתנועה ההיפית תנועה נהנתנית וחסרת עקרונות והייתה מתוסכלת מהחופש המיני בה אותו ראתה כהפקרות ומהשימוש התדיר בסמים. היא חששה שלוחמים שחזרו מווייטנאם ירצו לפגוע ב'ילדי הפרחים', והאמינה שצריך 'להתפלל עליהם'.
בשנת 1966, הקרדינל ספלמן ביקר חיילים אמריקאים בווייטנאם בחג המולד, ואמר שמלחמתם היא מלחמה למען הציוויליזציה. דיי כתבה מאמר תגובה בגיליון ינואר 1967 של העובד הקתולי אשר נמנע מביקורת ישירה על מלחמת וייטנאם אך התייחס לכל אזורי המלחמה בהם ביקר ספלמן לאורך השנים: וייטנאם, דרום אפריקה, ניגריה, קונגו, אינדונזיה כל אמריקה הלטינית." לדבריה, הביקור היה "דבר אמיץ לעשות", אך היא הוסיפה ושאלה: "אבל הו, אלוהים, מה כל האמריקנים האלה עושים בכל העולם כל כך רחוק מהחופים שלנו?"