stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עודד שמיר

| --- | --- |

שמיר, ינואר 2020
 לידה:  9 ביולי 1955 (בן 69) טבריה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1973–1983 (כ־10 שנים)
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 השליש הצבאי  מ"מ המזכיר הצבאי לשר הביטחון אריאל שרון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון הראשונה
 תפקידים אזרחיים
 יועץ בכיר לשר התעשייה והמסחר  מנכ"ל כלכלית ירושלים  יו"ר חברת נתיבי ישראל
 
עודד שמיר (נולד ב-9 ביולי 1955) הוא איש עסקים וביטחון ישראלי, כיהן בעבר כיו"ר בחברות נתיבי ישראל וחברות ציבוריות נוספות. שימש כשליש הצבאי והמזכיר הצבאי בפועל לשר הביטחון אריאל שרון, בעת מלחמת לבנון הראשונה.
שמיר   מכהן כחבר דירקטוריון בחברות, תימורה, קנזון, ענבל חברה לביטוח, קבוצת ישרס ואלקטרה.
ביוגרפיה

שמיר נולד בטבריה לברטה ומאיר שמיר. את לימודיו היסודיים סיים בצפת ובגיל 14 החל לימודיו בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
ביוגרפיה > שירות צבאי

ב-1973, עם סיום לימודיו בפנימייה, התגייס לצה"ל ושירת כקצין בשורת תפקידי פיקוד ומחקר בחיל המודיעין.
בשנת 1981 מונה לשליש הצבאי ומ"מ המזכיר הצבאי לשר הביטחון אריאל שרון. כחלק מתפקידו נכח בכל פגישות השר עם ראש הממשלה בגין שנערכו פעמים רבות בבית ראש הממשלה ללא נוכחות אנשים נוספים.
בתקופת כהונתו ליווה את שרון באירועים מרכזיים ביניהם פינוי סיני ומבצע שלום הגליל. הוא השתתף בפגישותיו המדיניות עם מנהיגים רבים, ביניהם: ראשי השלטון במצרים, בכירים בצמרת הממשל האמריקאי בין היתר עם מזכירי המדינה הייג וויינברגר, מנהיגים באפריקה ועוד. כחלק מההכנות למבצע שלום הגליל השתתף גם בפגישות עם השליח האמריקאי פיליפ חביב, הנשיא ג'ומייל וראשי הפלנגות.
ב-1983 במהלך מלחמת לבנון הראשונה הוענקה לו דרגת סגן אלוף.
ביוגרפיה > לאחר שחרורו

לאחר שחרורו מצה"ל המשיך לעבוד עם אריאל שרון, עת כיהן בתפקיד שר התעשייה והמסחר, ושימש כיועץ בכיר לשר.
בשנת 1985 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בחוג למדעי המדינה והסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1987 מונה כמנהל מרכז השקעות ושנתיים לאחר מכן כמנכ"ל של חברת מבני תעשייה.(מבנה)
בשנת 1991 פנה שמיר לעבודה במגזר הפרטי, תחילה כמנהל הכללי ודירקטור בחברת נכסי אזורים (לימים חברת בריטיש ישראל שמוזגה עם מליסרון).
בין השנים 1997–2005 עמד בראש קבוצת אספן בע"מ, כאשר בשנים 2002–2013 כיהן כמנהל הכללי של כלכלית ירושלים ולאחר מכן שימש יו"ר מועצת המנהלים של חברת 'אנגל משאבים' למשך שנה.
ביוגרפיה > בנתיבי ישראל

ב-21 בינואר 2015 החל לכהן כיושב ראש מועצת המנהלים של החברה הלאומית לתשתיות תחבורה - נתיבי ישראל. בנובמבר באותה שנה נחשפו אירועי שחיתות בחברה והחברה הייתה בסכנת סגירה. הנהלת החברה בראשות שמיר הובילה להבראתה וליציאתה מהמשבר. במהלך כהונתו הסתיימו פרויקטים רבים והחלו עבודות פיתוח של המסילה המזרחית החדשה, המסילה הרביעית באיילון, מסילת העמק, כביש 531, כביש 16, ועוד. החלו גם תכנונים של פרויקטים רבים דוגמת מסילת הרכבת לאילת, מסילת מנשה, שדה תעופה חליפי ועוד. הייתה התקדמות רבה גם בתחזוקה השותפת של החברה בנושאי ניהול התנועה, שיפור מערך המחשוב והמחקר והפיתוח של החברה.
ב-2 בדצמבר 2020 סיים את כהונתו לאחר כ-6 שנים.
שמיר שימש כחבר דירקטוריון  בכי"ל, עמידר, תשתיות נפט ואנרגיה (יו"ר), אנגל משאבים (יו"ר), מליסרון, דור אלון ואגודת המים של עמק הירדן (יו"ר) ומנכ״ל במבני תעשייה, נכסי אזורים, אספן וכלכלית ירושלים.
ביוגרפיה > המשך דרכו

ב-12 בינואר 2021 החליט שר האוצר ישראל כץ על מינויו למנכ"ל משרד האוצר, אך המהלך נתקל בהתנגדות ועדת חריגים של נציבות שרות המדינה בגלל סמיכותו לבחירות לכנסת.
חיים אישיים

שמיר נשוי לסמדר ואב לשני ילדים.
בשנת 1970 שָכל את אחיו, אריה (אריק) שמיר, קצין צנחנים בגדוד 202 שטבע במהלך אימון צליחה בנהר הירדן. סגן אריק הונצח באמצעות קריאת גשר במקום נפילתו - "גשר אריק". הגשר המחבר בין גדות הירדן הוא כביש 87, המוביל מן הגליל התחתון אל רמת הגולן.
הערות שוליים

↑  עודד שמיר, באתר "בהשקט ובבטחה"
↑   דרור רייך, עודד שמיר, מנכ"ל כלכלית ירושלים, פורש: "הזמן המתאים לעשות שינוי", באתר TheMarker‏, 14 במרץ 2013
↑  אביב לוי, ‏השליטה באנגל משאבים עוברת לקב' גבאי תמורת 6.5 מיליון אירו, באתר גלובס, 8 באוקטובר 2015
↑   אסנת ניר, "הרחתי שמשהו בהליך בחירת המנכ"ל לא בסדר; המינוי הנוכחי של רגב נראה תקין", באתר TheMarker‏, 6 בינואר 2021
↑  פוסט סיום כהונה בנתיבי ישראל, בעמוד הפייסבוק של עודד שמיר, 3 בדצמבר 2020
| יושבי הראש ומנכ"לי נתיבי ישראל ומ> ע.צ |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש נת"י | עמירם לוין • מיכה גולדמן • יאיר שמיר • עודד שמיר • יגאל עמדי |  |
| מנהלים כלליים של מ.ע.צ | מרדכי שטרן • אליעזר אהרונוב • אביגדור ברתל • ברוך בסין • מיכאל גולן • משה שהמי • יהודה כהן • סלמן בן ציון • עמי לקס |  |
| מנהלים כלליים של נת"י | אלכס ויז'ניצר • שי ברס • ניסים פרץ |  |
שר הביטחון, אריק שרון, ושמיר במבואותיה של ביירות במהלך מלחמת לבנון הראשונה, 1982
טקס חנוכת מסילת השרון בנוכחות שר התחבורה כ"ץ, ראש הממשלה נתניהו ויו"ר נתיבי ישראל שמיר, יולי 2017
סניור

ערך זה עוסק בתואר אצולה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סניור (מלטינית: Senior) היה אדון פיאודלי, בעל דרג אצולה וחזקה על נחלה כלשהי בה עבדו וחיו האכרים הצמיתים. הצמיתים היו חייבים בשבועת אמונים לאדון, הסניור היה זכאי להוריש את רכושו, אף שלהלכה היה זה עדיין רכושו של הסניור כלומר כאשר הוריש את רכושו נשאר הרכוש בבעלות הסניור, והיו כבולים בשבועת אמונים (הומגיום) לסניור.
המונח סניור התגלגל כמורשת של הפיאודליזם ומתייחס היום בדרך כלל לכל סוג של בעל מעלה או פשוט כפנייה של כבוד בין בני אדם, כנהוג בגרמנית (herr), באיטלקית (Signore) ובספרדית (Señor). בשפות אחרות, כמו באנגלית (Lord) מבטא השם עדיין יחסי מעמד או כפיפות.
לסניור היו הכנסות קבועות שהתבססו על אחוז מיבולם של הצמיתים, על יכולתו לחייב את הצמיתים להקדיש חלק מזמנם לעיבוד אדמותיו הוא (הדמסנה), ועל רווחי טחנת הקמח, בית הבד, בית היין, הנפחיה, וכו', אם אלו פעלו בשטח האחוזה. הכנסות נוספות הגיעו לסניור, בחלק מהמקרים, גם מחכירת משנה של האדמה על ידי אדונים אחרים או על ידי וסאלים שלו עצמו.
הזכויות הפיאודליות של הסניור היו, לעיתים קרובות, לא רק על רכושם אלא במידה מסוימת גם על גופם של הצמיתים. הסניור היה מבחינה משפטית אפוטרופוס נוסף על הקטינים בשטחו, והייתה לו זכות וטו או התערבות באופן גידולם, מעבר החוצה מהאחוזה, נישואים, וכדומה.
בספרדית, סניור (Señor) הוא כינוי כבוד לריבון עולם, אלוהים.
ראו גם

מנוריאליזם
נמל התעופה הבין-לאומי המלך פהד

נמל התעופה הבינלאומי המלך פהד (בערבית: مطار الملك فهد الدولي) הוא נמל התעופה השלישי בחשיבותו בערב הסעודית ונמל התעופה הגדול בעולם בשטחו (780 קמ"ר), מעט גדול יותר מכל שטחה של מדינת בחריין השכנה. הנמל נמצא סמוך לקטיף, במזרח המדינה, ובגבולו הדרומי נמצא שדה נפט גדול המופעל על ידי חברת הנפט Saudi Aramco.
הנמל, שבנייתו נשלמה ב-1999 משמש כנמל מרכזי לטיסות בינלאומיות והוא שני בחשיבותו רק לנמלי התעופה המלך חאלד בריאד והמלך עבד-אל-עזיז בג'דה. נמל התעופה משרת את הערים דמאם, דהראן, חובאר, קטיף, ראס תנורה וג'ובייל.
היסטוריה

בנייתו של נמל התעופה נמשכה זמן רב יותר מהמתוכנן, ואף חרגה מתקציבה. בעיות תפעול שהתגלו לאחר פתיחתו גרמו לסגירתו לשם טיפול בליקויים. כבישי גישה משובשים לנמל גרמו לתושבי האזור להעדיף לטוס מבחריין הסמוכה לשדה התעופה. לאחר שתשתית התחבורה לנמל שופרה, עלה מספר הנוסעים שבחרו לטוס דרכו. למרות האמור, מספר העוברים בנמל כיום נמוך משמעותית מקיבולתו. בעבר היה הנמל סגור ברוב ימות השנה ונפתח רק כדי לתת מענה להמוני העולים לרגל בתקופת החג' מדי שנה. כיום הנמל פתוח בכל ימות השנה.
במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, שימש השדה כבסיס אמריקני קדמי למטוסי קרב, מטוסי תובלה וסוללות טילי פטריוט.
מתקנים > מסלולי טיסה

לנמל התעופה שני מסלולי טיסה מקבילים באורך 4,000 מטרים, ונתיבי הסעה המשרתים אותם. המרחק בין שני המסלולים הוא 2,146 מטר, מרחק המאפשר שימוש בו זמני בשני המסלולים. לנמל עתודות שטח המאפשרות הרחבה למסלול טיסה שלישי אם יהיה בכך צורך בעתיד.
מתקנים > טרמינל הנוסעים

טרמינל הנוסעים הוא מבנה בן 6 קומות ששלוש מהן מיועדות לטיפול בנוסעים הנכנסים והיוצאים. נוסעים המגיעים לנמל התעופה יוצאים מהטרמינל דרך הקומה השלישית, ואילו הנוסעים העולים למטוס עוברים דרך הקומה השישית אל שערי העלייה למטוס בקומה הרביעית. שטחו של טרמינל הנוסעים 327,000 מטר מרובע, והוא כולל 11 גשרי עליה למטוס.
מתקנים > חניה

בשדה התעופה חניון מקורה בן שלוש קומות ששטחו הכולל מעל 176 אלף מ"ר ובו מקום ל-4,930 מכוניות. החניון מקושר במעליות למפלס המסגד.
מתקנים > הטרמינל המלכותי

בנמל קיים טרמינל אח"מים המיועד לראשי מדינות ופקידים בכירים המתארחים בערב הסעודית. שטחו 16,400 מטר מרובע ומותקנים בו ארבעה שרוולי עליה למטוס. הטרמינל מעוצב בפאר רב ותלויות בו יצירות אמנות של אמנים סעודים וערבים. סביב הטרמינל גן נוי.
מתקנים > מתקני דת ומסחר

נמל התעופה היה הראשון בערב הסעודית שכלל חנויות שנשאו את התואר פטורות ממכס, חרף העובדה שערב הסעודית אינה מטילה מכס או מסי קנייה על מוצרים כלשהם. בנמל מסגד הבנוי על גג חניון המכוניות וממוקם במרכזו של גן בשטח של 46 אלף מ"ר. המסגד מסוגל להכיל 2,000 מתפללים. הגישה למסגד מתוך טרמינל הנוסעים היא באמצעות שני גשרים ממוזגי אוויר עם מסועים להולכי רגל, וגשר פתוח נוסף.
מתקנים > מטען

בנמל טרמינל מטען בן שתי קומות ששטחו 39,500 מ"ר. הטרמינל מתוכנן לשימוש במערכת שינוע ואחסון אוטומטית העושה שימוש ברובוטים. עם המעבר לפעולה אוטומטית לחלוטין תעלה קיבולת המטען של הטרמינל מ-94,000 טון בשנה ל-176,000 טון בשנה.
מתקנים > מגדל פיקוח

מגדל הפיקוח בשדה הוא בגובה 85 מטרים (כגובהו של בניין בן 30 קומות). גובה זה מאפשר לפקחים להשקיף על שטחו הגדול במיוחד של השדה.
מתקנים > אספקת דלק

את הדלק לנמל התעופה מספקת חברת הנפט Saudi Aramco. בנמל יכולת אחסון של 40,000 חביות דלק בשישה מכלי ענק.
מתקנים > בניין ההסעדה

בנמל פועל מפעל המספק שירותי הסעדה לטיסות היוצאות. בניין ההסעדה הוא בן קומה אחת ושטחו כ-17,000 מ"ר. המפעל מסוגל לייצור 8,000 ארוחות ביום, וכן אלף ארוחות לעובדי הנמל ו-300 עבור הביתן המלכותי.
מתקנים > גינון

בנמל התעופה פועלת משתלה ייעודית ששטחה מעל 200 אלף מ"ר. במשתלה שלוש חממות ושטחי גידול המספקים שתילים וצמחי נוי לגני השדה.
סטטיסטיקה

בנמל התעופה עוברים כ-2.5 מיליון נוסעים בשנה.
| שנה | סך הכול נוסעים | טונות מטען | סך הכול המראות ונחיתות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1999 | 2,708,000 | 56,968 | 24,216 |
| 2000 | 2,533,000 | 56,494 | 23,886 |
| 2001 | 2,542,000 | 55,088 | 23,312 |
| 2002 | 2,578,000 | 53,029 | 23,281 |
| 2003 | 2,613,000 | 48,634 | 23,308 |
| 2004 | 2,782,000 | 48,063 | 23,776 |
מסוע נוסעים בנמל התעופה המלך פהד
סרפן

צעירות רוסיות כפריות לבושות בסרפן, תחילת המאה ה-20
ילדה לבושה בסרפן, 1965
סרפן (ברוסית: сарафан) היא שמלה ללא שרוולים או צווארון, שלובשים מעל חולצה.
סרפן הוא תלבושת עממית רוסית שלובשות נשים וילדות. מקור המילה בפרסית (sеrāрā). הסרפן המסורתי בנוי מחלק תחתון הנראה כשמלה ארוכה וחלק עליון הדומה לגופייה בעלת כתפיות. את הסרפן לובשים מעל חולצה או פריט לבוש עליון. זהו מעין שילוב של חצאית עם סינר עילי להגנת החולצה.
בתקופה המודרנית השם "סרפן" מתאר כל שמלה ללא שרוולים או צווארון שלובשים מעל חולצה. כלומר החלק התחתון יכול גם להיות קצר כמו חצאית מיני והחלק העליון משתנה מגופייה עד אוברול. הסרפן המודרני פופולרי יותר בקרב ילדות.
באנגלית בריטית הסרפן המודרני נקרא pinafore, ובאנגלית אמריקנית jumper - על שמו של בגד זה נקראת האופרה האנגלית אה"מ פינאפור מאת גילברט וסאליבן.
השם "סרפן" נכנס לשפה העברית עם העליות מרוסיה לפני קום המדינה, אז היה נפוץ בקרב תושבי ישראל. הסרפן מוזכר בשירו של יהורם גאון "איפה הן הבחורות":
"...אח! איפה איפה הן, הבחורות ההן, עם הקוקו והסרפן...".
סרפן הוא נושאו של השיר "סרפן אדום", שנכתב ברוסית ב-1832 ועובד לעברית על ידי אהרן אשמן ב-1951. הגרסה העברית מציגה את הסרפן כמקובל באותה תקופה - לבוש חגיגי ליציאה לבילוי.
גלריית תמונות

ילדה לבושה בסרפן, צולם בין 1904 ו-1915
שתי ילדות לבושות בסרפן, שנת 1903 לערך
נערות לבושות בסרפן, 1957, טאלאהאסי, פלורידה
סרפן שחור
סרפן רוסי מסורתי
הערות שוליים

↑  מילות השיר "סרפן אדום" והאזנה לו, באתר זמרשת
סן ויסנטה דה לה בארקרה

סן ויסנטה דה לה בארקרה (בספרדית: San Vicente de la Barquera) היא עיירה בקהילה האוטונומית קנטבריה שבצפון ספרד, לחוף האוקיינוס האטלנטי, 48 ק"מ מערבית לסנטנדר.
היסטוריה

בני אדם התגוררו באזור כבר בתקופות קדומות, כפי שמעידות מצבות מגליתיות שהתגלו במקום. כן נמצאו שרידים מתקופת הברונזה.
בתקופה הרומית היה במקום נמל בשם "Vereasueca".
האזור היה תחת השלטון מוסלמי לתקופה קצרה יחסית, ונכבש מחדש על ידי הנוצרים באמצע המאה השמינית, בתקופת שלטונו של אלפונסו הראשון (אנ'), מלך אסטוריאס. הוא גם בנה בעיירה מצודה, המהווה עד היום את לב העיירה.
בשנת 1210 ניתן לסן ויסנטה דה לה בארקרה מעמד של עיר, על פי צו מלכותי של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה. אז החלה תקופת פריחה כלכלית בעיירה המבוססת על דייג ועל סחר ימי.
אתרים

מצודת המלך (Castillo del Rey), הוקמה במאה ה-13 על ידי מלך אסטוריאס אלפונסו הראשון.
כנסיית סנטה מריה של המלאכים (Iglesia Santa María de los Ángeles), כנסייה בסגנון גותי שהקמתה החלה במאה ה-13 והסתיימה במאה ה-16.
גשר לה מסה (Puente de la Maza) שנבנה במאה ה-16 בפקודת המלכים הקתוליים. אורך הגשר כ-600 מטר, ויש לו 28 קשתות.
גלריה

הריה (מספרדית ría, עמק נהר ששקע) של סן ויסנטה דה לה בארקרה.
גשר לה מסה.
מצודת המלך.
תמונת המזבח בכנסיית סנטה מריה של המלאכים.
ויסנטה דה לה בארקרה עם שחר עם הפסגות המושלגות של הרי פיקוס דה אירופה ברקע
סניה פפיץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 ביוני 1984 (בת 40) נובי סאד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מדינה:  סרביה סרביה
 
סניה פפיץ' (בסרבית: Сања Папић; נולדה ב-25 ביוני 1984) היא דוגמנית סרבית.
ביוגרפיה

פפיץ' נולדה ב-25 ביוני 1984 בנובי סאד שבסרביה.
בשנת 2003 הוכתרה כמיס סרביה ומונטנגרו, בתחרות מיס תבל 2003 שנערכה בפנמה נבחרה לסגנית השלישית מתוך 71 מתמודדות מרחבי העולם, בתחרות מיס אירופה 2003 שנערכה בפריז נבחרה לסגנית השנייה, בנובמבר אותה שנה עברה לניו יורק שם שימשה כמוזה של רוברטו קוואלי.
היא שימשה כשגרירה של שעוני אומגה ביחד עם סינדי קרופורד ואנה קורניקובה, זאת עקב חוזה שחתמה עם חברת אומגה, היא הייתה הפנים של מבשלת הבירה הסרבית "Apatin Brewery" בפרסומת, היא עובדת באגף יחסי הציבור באוניברסיטת ג'ון נייסביט בבלגרד.
הערות שוליים

↑  Polly Vernon, Roberto Cavalli: King of bling, the Guardian, ‏2003-08-16 (באנגלית)
↑  "Izmamila sam uzdahe mnogih muškaraca". Blic.rs (בסרבית). נבדק ב-2018-11-27.
↑  Omega man - Taipei Times, www.taipeitimes.com
עמית גופר

| --- | --- |

ד"ר גופר בכיסא הגלגלים בעמידה (UPnRIDE) שפיתח.
 ענף מדעי:  הנדסת חשמל ומחשבים
 עיסוק:  נשיא חברת UPnRIDE
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דרקסל
 פרסים והוקרה:  עמית כבוד מהטכניון
עמית גופר (נולד ב-1953) הוא ממציא ויזם סדרתי ישראלי, נחשב לאחד מחלוצי תעשיית השלד החיצוני המלאכותי.
משמש כיום כטכנולוג הראשי ונשיא חברת UPnRIDE Robotics Ltd. בשנת 2015 קיבל תואר עמית כבוד מנשיא הטכניון פרופסור פרץ לביא "בהוקרה על הפיתוחים שהמציא למען ישראל והאנושות, ובראשם טכנולוגיית ReWalk"
גופר נולד במושב קדרון. למד בתיכון אורט ברחובות וקיבל את התואר הראשון מהטכניון במסגרת העתודה האקדמית. מאוחר יותר קיבל תואר שני מאוניברסיטת תל אביב ואת הדוקטורט קיבל מאוניברסיטת דרקסל בהנדסת חשמל ומחשבים שם המנחים שלו היו פרופ' פיטר הרצפלד (Peter Herczfeld) ופרופ' משה קם (אנ').
בשנת 1998 עבר גופר תאונת טרקטורון שכתוצאה ממנה נשאר משותק בארבע גפיו. הוא מספר כי אמירת הרופאים "לעולם לא תלך שוב" דחפה אותו לחשוב על פתרונות יצירתיים וקידמה אותו לעסוק בשיפור חייהם של אנשים במצבו.
גופר היה מייסד חברת "אודין מדיקל", המפתחת בדיקות MRI בזמן אמת. החברה נמכרה לתאגיד מדטרוניק בשנת 2009.
בין השנים 2001 ל-2012 שימש כמנכ"ל, ולאחר מכן בין 2012 ל-2015 נשיא ו-CTO של החברה שהקים, ReWalk Robotics.
בעודו מרותק לכיסא גלגלים, יצר את מערכת ReWalk שהיא השלד החיצוני המכני הראשון שפותח בארצות הברית.
למערכת, נכון לשנת 2019 ישנם כ-400 משתמשים ביניהם נכים יוצאי צבא ארצות הברית ונכי צה"ל.
בשנת 2014 הקים גופר את חברת UpNRide המייצרת כיסא גלגלים בעמידה שמטרתה לאפשר לנכים ובעלי מוגבלויות להתנהל בעולם "בגובה העיניים".
לקריאה נוספת

גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש - סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "התאונה שגרמה למשותקים ללכת", עמ' 330–333
הערות שוליים

↑  המטרה:לעזור למשתמשי כיסאות גלגלים לעמוד גבוה
↑  יניב הלפרין, ‏ממציא הטכנולוגיה שמאפשרת למשותקים ללכת קיבל תואר עמית כבוד מהטכניון, באתר "אנשים ומחשבים", 17 ביוני 2015
↑  ReWalk באתר החדשנות הישראלי
↑  גלי וינרב, ‏אודין מדיקל נמכרת למדטרוניק ב-9 מיליון דולר, באתר גלובס, 24 באוגוסט 2006
↑  גופר באתר בלומברג
↑  ראדי כיוף, אני משותק והתחלתי ללכת, באתר ynet, 29 בדצמבר 2020
↑  איך אדם משותק המציא מחדש את כיסא הגלגלים כדי לעזור לאנשים ללכת שוב באתר Newsweek.
↑  חברה ישראלית שמאפשרת למשותקים לעמוד שוב על הרגליים גייסה מיליון דולר באתר גיקטיים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527242905171  VIAF: 19154196681420110719   WorldCat (עם VIAF): 19154196681420110719
ערך עודף של יצרן

ערך עודף (בגרמנית: Mehrwert) הוא מונח שטבע קרל מרקס בתורת הערך של העבודה שלו, לציון אותו חלק בערך עבודתו של הפועל שאינו משולם לו על ידי בעל-ההון. לפי מרקס, חלק לא משולם זה הוא ניצול והוא המקור לצבירת ההון של הקפיטליסט.
בספרו "הקפיטל" טען מרקס כי ערכו של המוצר לא נובע אלא מהעבודה שהושקעה בו, ומאחר שמחיר המוצר חייב להיות המחיר הנכון (על פי תורת מרקס), הדרך היחידה לרווח הון עבור הקפיטליסט היא באמצעות כפיית הפועל לייצר עבור הקפיטליסט "ערך שימוש עבודה" מעבר לזה שהוא משלם לו. לדוגמה, אם העובד מקבל תשלום בעבור "ייצור ערך" בשווי של שש שעות עבודה, אך עובד 12 שעות, שש השעות שנוספו הן ערך עודף הזורם לכיסו של הקפיטליסט. כניסוחו של מרקס:
הערך העודף הוא ההפרש שבין ערך המוצר וערך האלמנטים שנצרכו ביצירת המוצר, במלים אחרות, של אמצעי הייצור וכוח העבודה.
שיעור הערך-העודף הוא, על כן, ביטוי ישיר של דרגת הניצול של כוח עבודה על ידי הון, או של העובד על ידי הקפיטליסט.
במילים פשוטות, לפי מרקס ערך עודף מבטא את יכולתו של הקפיטליסט להביא את העובד לעבוד עבורו בחינם. הון הוא ניצול—שליטה בעבודה ללא תמורה.
מרקס סבר כי הגדרה זו מספקת בסיס רציונלי, על יסוד תורת הערך של העבודה שלו, לחישוב הון וריבית, אופן היווצרותם וקצב הצטברותם, ומספקת פתרון משופר לבעיות בהן התחבטו ראשוני הכלכלה המודרנית כמו אדם סמית ודייוויד ריקארדו. מטרתו העיקרית, עם זאת, הייתה פוליטית וחברתית: להראות כי מערכת היחסים בין היצרן לעובד היא מערכת של ניצול, שבה היצרן (הבורגני או הקפיטליסט) צובר הון המבוסס על עבודה לא משולמת.
רעיון הערך העודף מבוסס על תורת הערך של העבודה של מרקס ובעיקר על הרעיון שאימצו הוא והוגים כמו יוהאן קרל רודברטוס מדייוויד ריקרדו, שלפיו ערכו של מוצר ומחירו הם פועל יוצא של השקעת עבודה וחומרים וחלק יחסי של עלות המפעל והשקעות קיימות של היצרן. התנגדות לרעיון זה הופיעה עוד בימי חייו של מרקס, עם הופעת תאוריית הערך השולי בשנת 1871. תאוריה זו הראתה כי למוצר אין ערך מובנה, אינטרינסי, וכי ערכו בכסף (כלומר, מחירו בשוק) כפוף להעדפות הצרכן. עלות הייצור, לפי תאוריה זו, היא נתון חשוב עבור היצרן בבואו לקבוע מה כדאי לייצר, אך היא אינה קובעת את מחיר המוצר, כפי שסבר מרקס.
אחרי הופעת תאוריית הערך השולי וביתר שאת אחרי שפורסמה הביקורת של אויגן פון בהם-באוורק על התאוריה של מרקס בשנת 1884, רוב אלו שהמשיכו להתייחס במידה  רצינות לתפישת הערך העודף היו מרקס והוגים סוציאליסטיים שהלכו בעקבותיו. את גישתם של המתנגדים לו בכלכלה ביטא בתמציתיות אחד מאבות הכלכלה המודרנית, אלפרד מרשל, שכתב ב"עקרונות הכלכלה" שלו משנת 1890:
ויליאם תומפסון, רודברטוס, קרל מרקס ואחרים... טוענים כי העבודה מפיקה תמיד 'ערך עודף' מעל לשכר ולבלאי ההון המשמש בסיוע לו: וכי העוול שנעשה לעובדים טמון בניצול של ערך עודף זה על ידי אחרים. אבל הנחה זו שכל הערך העודף הוא תוצר של עבודה כבר מתייחסת כמובן מאליו למה שהם מנסים להוכיח באמצעות הטענה. הם אינם מנסים להוכיחה. והטענה גם לא נכונה.... עוצמת אהדתם של רודברטוס ומרקס לסבל חייבת לזכות בכבוד מאיתנו: אבל מה שהם רואים כבסיס המדעי להצעותיהם המעשיות אינו יותר מסדרת טיעונים מעגליים בנסיון להראות כי אין צידוק כלכלי לריבית, בשעה שהתוצאה טמונה מלכתחילה בהנחות המוצא שלהם; למרות שבמקרה של מרקס העניין עטוף בניסוחים הגלייניים עטופי רזים.
עלי דשתי

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1897 כרבלא, עיראק 
 פטירה:  16 בינואר 1982 (בגיל 84) טהראן, איראן 
 מדינה:  איראן 
 תפקיד:  חבר במג'לס 
 השקפה דתית:  אסלאם שיעי 
 
אלי דשתי (בפרסית: علی دشتی, ‏ 31 במרץ 1897 - 16 בינואר 1982) היה פוליטיקאי וסופר איראני.
ביוגרפיה

עלי דשתי נולד בבושהר וקיבל חינוך מסורתי. הוא למד אסלאם, היסטוריה ודקדוק במדרסה בכרבלא ונג'ף (בעיראק). בשנת 1918 הוא חזר לאיראן והתיישב בטהראן.
עלי דשתי החל לעסוק בעיתונות והיה מוציא עיתון בשנים 1922–1935. הוא נבחר לפרלמנט מספר פעמים בשנים 1928–1946.
בשנים 1941–1946 הוא היה ראש "מפלגת הצדק". בעקבות ביקורת על הכללת מפלגת תודה בממשלה ומתן זיכיונות לברית המועצות הוא נעצר בשנת 1946. בשנת 1954 הוא מונה לחבר בבית העליון של הפרלמנט האיראני וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1979, בה פרצה המהפכה האיראנית.
דשתי היה תומך של רזא ח'אן ועוד בשנת 1930 כינה אותו "הסמל הלאומי". בשנת 1977 הוא פרסם ספר "55" על 55 שנות שלטון של רזא חאן. לאחר המהפכה האיראנית הוא פרסם ספר The Fall Factors בה ניתח סיבות לנפילת המשטר.
בשנת 1975 דשתי העביר את ספרו "23 שנים" לפרנק ביגלי, פרופסור לפרסית. הוא ביקש לא לפרסם את הספר עד מותו. בשנים 1977 ו-1978 הוא חזר על בקשתו. ביגלי עמד בדרישה זו ורק בשנת 1985 קידם את פרסום הספר. הספר כולל ביקורת על אסלאם ויסודותיו.
מבחינה אידאולוגית הוא תמך ברציונליזם.
סוליאנקה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מרק, מנת בשר 
 מטבח:  המטבח הרוסי, המטבח האוקראיני, המטבח הבלארוסי, המטבח הסובייטי, מטבח ברלינאי 
 מוצא:  האימפריה הרוסית 
 מרכיבים עיקריים:  מלפפון חמוץ, בשר, דג מאכל, פטרית פורצ'ינו, לימון, ציר, זית, caper 
 
סוליאנקה (ברוסית: соля́нка; במקור פעם: селя́нка) הוא מרק סמיך וחמוץ ממוצא רוסי.
מאפיינים

המרק נפוץ ברוסיה, אוקראינה, בלארוס, המדינות הבלטיות ובמדינות ברית המועצות לשעבר אחרות ובחלקים מסוימים של הגוש המזרחי לשעבר. זו הייתה אחת המנות הזמינות ביותר בגרמניה המזרחית לשעבר (בגרמנית: Soljanka).
השם

ניתן לתרגם את השם המקורי "selyanka" ל"מרק מתיישבים" בעברית. קיימות תיאוריות רבות לגבי מקור השם, אך תיאוריה נפוצה היא שהמרק נאכל לעיתים קרובות לאחר החתונה לפני שהזוג הטרי "התיישב" והתחיל את חייו החדשים המשותפים. תרגומים אחרים של "selyanka" כוללים "אוכל של איכרים" או "נזיד איכרים". מאוחר יותר השם הפך ל"סוליאנקה" תוך שימוש במילה "סול" (מלח) כהתייחסות למליחות המרק.
בשל טעמו החמצמץ והעפיץ, יש המאמינים שמקל על חמרמורת, סוליאנקה זכתה גם לכינוי "מרק חמרמורת".
סוגים

ישנם שלושה סוגים בסיסיים של סוליאנקה, כאשר המרכיב העיקרי הוא בשר, דגים או פטריות. סוליאנקה בשר היא הפופולרית ביותר. כל שלושת סוגי הסוליאנקה מכילים פטריות או מלפפונים כבושים, כרוב, שמנת חמוצה ושמיר.
לסוליאנקה בשר, מרכיבים כמו בשר בקר, עגל, בשר חזיר, נקניקיות, כבד, חזה עוף יחד עם פטריות או מלפפונים כבושים, בצל מלפפון, תפוחי אדמה, רסק עגבניות, זיתים מגולענים, פלפל אנגלי, הל, עלה דפנה, פטרוזיליה, ושמיר טרי קצוץ. הכל חתוך ומעורבב בסיר המרק.
סוליאנקה דגים מכינים באופן דומה, אך במקום בשר משתמשים בדגים מומלחים ומעושנים, כגון אלתית או טרוטה.
לסוליאנקה פטריות, המרכיבים הם כרוב חתוך מאודה בחמאה יחד עם חומץ, עגבניות, מלפפון חמוץ ומעט מי מלח. בנפרד מקפיצים פטריות ובצל ומוסיפים גרידת לימון. מוסיפים את הכרוב ואת הפטריות בשכבות, מפזרים פירורי לחם וחמאה, והמרק מתבשל קצרות.
תפוצת המרק

סוליאנקה פופולרית גם בגרמניה המזרחית לשעבר (המדינות הגרמניות הפדרליות הנוכחיות ברנדנבורג, מקלנבורג-מערב פומרניה, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה, יחד עם החצי המזרחי של ברלין), שם היא מצויה בדרך כלל במסעדות וזמינה בקופסאות שימורים בחנויות מכולת. (התעתיק הגרמני הוא כאמור Soljanka). נוהג צריכת הנזיד הזה נובע מהתקופה שבה הצבא הסובייטי הוצב ב-GDR, והנזיד הוצב בתפריט במסעדות מזרח גרמניות רבות. קנצלרית גרמניה לשעבר אנגלה מרקל, שגדלה במזרח גרמניה, אוהבת את סוליאנקה.
לקריאה נוספת

בורשט
רסולניק
שצ'י
רשימת מנות רוסיות
רשימת מרקים
הערות שוליים

↑  Похлёбкин, Вильям (1983). Национальные кухни наших народов. p. 9.
↑  Георгієвський, Микола (1967). Українська кухня. p. 6.
↑  Zak, Zuza (2021). Amber & Rye: A Baltic Food Journey. Interlink Books. p. 94. ISBN 978-1-62-371900-5. Originating in Russia, solyanka gets its name from its saltiness. With the Baltic States having been part of the Soviet Union for so long, there is a clear overlap in terms of cuisine and culture.
↑  Heinzelmann, Ursula (2014).
↑  Grierson, Ian (2022). World Foods with Strange Names. AuthorHouse UK. p. 50. ISBN 978-1-78-023302-4.
1 2  Malinka, Vasilisa (17 במאי 2019). "How to cook solyanka: A villager's soup, and cure for a hangover". Russia Beyond The Headlines. נבדק ב-7 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Grierson, Ian (2022). World Foods with Strange Names. AuthorHouse UK. p. 59. ISBN 978-1-78-023302-4.
1 2  Stefanov, Yury; Daria, Donina (19 בפברואר 2014). "Delicious Russia: Solyanka, thick and spicy soup for the cold winter". Russia Beyond The Headlines. נבדק ב-7 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Грибная солянка с капустой/ Mushroom solyanka with cabbage(rus.)
↑  Connolly, Kate (28 בספטמבר 2010), "Angela Merkel reveals her East German food stockpiling habit", The Guardian, Berlin, נבדק ב-2014-07-17, I'm particularly fond of solyanka (a meat and pickled vegetable soup), letcho (a Hungarian vegetable stew) and shashlik (a spicy kebab) {{citation}}:  (עזרה)
סוליאנקה דג
סוליאנקה עם שמנת חמוצה, לימון ובגט ב-Waldhaus Köhlerhütte בוולטרסהאוזן (Waltershausen).
עמית בר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 ביוני 1950 (בן 74) כפר המכבי, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה 
 תחום יצירה:  ציור גוף, צילום 
 amitbar.com
 
עמית בר (נולד ב-28 ביוני 1950) הוא אמן ישראלי המתגורר בהולנד.