stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאטרון מרג'נישווילי
מחזותיו של שייקספיר על בימת תיאטרון מרג'נישווילי

"אותלו", בוים על ידי קוטה מרג'נישווילי בשנת 1932 (בתפקידים הראשיים: אותלו - שלווה ר'מבשידזה, יאגו - אושנגי צ'חיידזה, דזדמונה - וריקו אנג'פרידזה, אמיליה - תמר צָ'בצָ'בַדזֶה)
"אילוף הסוררת", בבימויו של השחקן שלווה ר'מבשידזה, 1944
"רומיאו ויוליה", בבימויו של וחטנג טבליאשווילי, 1949
"הלילה השנים עשר", בבימויו של רמז צ'יאורלי, 1950
"אנטוניוס וקלאופטרה", בבימויו של וחטנג טבליאשווילי, 1951
"ריצ'רד השלישי", בבימויו של ואסו קושיטשווילי, 1957
"מהומה רבה על לא דבר", בבימויה של לילי יוסליאני, 1963
"מקבת'" (סצנות מתוך הטרגדיה), בבימויו של דימיטרי אלכסידזה, 1972
"אותלו", בבימויו של תמור צ'חיידזה, 1982 (בתפקידים הראשיים: אותלו - אותר מר'ווינתוחוצסי, יאגו - נודר מגלובלישווילי, דזדמונה - מרינה ג'נשיה, אמיליה - גורנדה גבוניה)
"פלסטף", מחזה על עלילותיו של ג'ון פלסטף, כפי שהוא מופיע במחזותיו של שייקספיר "נשות וינדזור העליזות" ו"הנרי הרביעי", בבימויו של גוגי תודדזה, 1989
"אנטוניוס וקלאופטרה" בבימויה של הילרי ווד, 1991
"המלך ליר" בבימויו של דווית דויאשווילי, 1995 (בתפקיד הראשי: אותר מר'ווינתוחוצסי)
"חלום ליל קיץ" בבימויו של לוואן צולדזה, 2006
יגדל אלוהים חי

יגדל אלוהים חי הוא פיוט המיוסד על שלושה עשר עקרי האמונה שקבע הרמב"ם (בפירושו לפרק חלק). בפיוט 13 שורות, אחת לכל אחד מהעיקרים, בנוסח הספרדים יש בסוף הפיוט עוד שני חרוזים.
מחבר הפיוט

מקובל, שמחבר הפיוט "יגדל" הוא דניאל בן יהודה דיין, שחי באיטליה, כנראה במאה הארבע עשרה. הפיוט נדפס לראשונה במחזור "קמחא דאבשונא" שנדפס בבולוניה בשנים ש'-ש"א (1541).
בעבר היו מקובלים יחוסים שגויים, לדוגמה: הרב יעקב עמדין ייחסו בוודאות לרמב"ם, והרב יחיא צאלח והיש"ר מקנדיאה ייחסוהו לרבי שלמה אבן גבירול.
לפיוט יש דמיון רב לשיר "אפתח בכינור" מאת עמנואל הרומי יש הסוברים שהשיר המקורי הוא יגדל ועמנואל הרחיב את דבריו, אחרים סוברים שהשיר המקורי הוא מאת עמנואל ויגדל הוא קיצור שלו.
נוסח וביקורת

במהלך הדורות נוסף בית לפיוט (האחרון) גם גוף הפיוט השתנה במעט. שינוי אחד נעשה על ידי רבי יהושע בנבנישתי שהוסיף בבית השני את המילה "גם" מה שלדעת נחמיה אלוני מהווה סתירה לדעת הרמב"ם בנושא.
רבים כתבו שהפיוט לא תואם במדויק את שיטת הרמב"ם, אדמיאל קוסמן סיכם את הבעיות העיקריות: העיקר החמישי מחסיר את האיסור לעבוד עם מתווכים, העיקר השישי מוסיף שהנבואה רק ליהודים, העיקר השמיני מחסיר את האמונה שלא יתווסף דבר לתורה, העיקר ה-12 מחסיר את האיסור לחשב את הקץ.
המהרש"ל התנגד בחריפות לפיוט בעיקר בשל המושג "עיקרים" שלא קיים לשיטתו.
מנגד, מהרח"ו כתב שהאריז"ל אמר לו שהוא רק אומר פיוטים קדמוניים (כגון אלה של רבי אלעזר הקליר) ולא הפיוטים המאוחרים, ובפרט לא הפיוט 'יגדל'. בחסידות הדעות חלוקות, יש שנהגו להגיד ויש שקראו למחוק את הפיוט מהסידור.
הרש"ש בכתב הייסוד של חברת אהבת שלום מצטט את הפיוט. השל"ה ביאר את הפיוט על פי הקבלה.
מקור אמירת הפיוט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש מקורות מוקדמים.
בספר "סדר היום" שחיבר המקובל משה בן מכיר בסוף המאה ה-16 נאמר:
"ויש שנהגו לומר אחר התפלה י"ג עיקרים שהוא פזמון יגדל אלהים חי וכו' בנעימת קול והוא מנהג טוב ויפה ועולה לד' עניינים לקבל עליהם האמנת י"ג עיקרים גם לומר אותם בשמחה לכבוד היום הקדוש והוא מכלל העונג"
זמן אמירת הפיוט

למעשה, הפיוט התקבל בכל תפוצות ישראל, אך מקום אמירתו שונה מקהילה לקהילה. בחלק מקהילות אשכנז המזרחיות נוהגים לאומרו לפני תפילת שחרית; בקהילות ספרד ובקצת קהלות נוסח אשכנז הוא מושר בליל שבת וחג לאחר סיום תפילת ערבית; יוצאי מרוקו אומרים אותו גם בתפילת שחרית של שבת לפני ברוך שאמר, וגם כשמלווים את החתן בשבת חתן; חלק קטן מהתימנים השאמיים אומרים אותו בתוך סדר קבלת שבת; והבלדים (ושאר מתפללי הנוסח השאמי) אומרים אותו אחרי תפילת ערבית של שבת, או לפני עלינו לשבח. יש שאומרים אותו גם בעת קבורת המת, שכן מוזכר בו תחיית המתים. הקראים אומרים אותו בשמחת תורה אחרי קריאת התורה. בקרב יהודי גאורגיה נוהגים לאומרו אחרי ערבית של שבת בניגון מיוחד לשבתות, ובימים נוראים בניגון אחר.
לקריאה נוספת

חנה כשר ואורי מלמד, ‏"הורתו ולידתו של הפיוט 'יגדל אלהים חי'", התפילה בישראל: היבטים חדשים, אורי ארליך (עורך), תשע"ו, עמ' 183–155, באתר Academia.edu
ישראל דודזון, אוצר השירה והפיוט, ניו יורק, 1970 כרך ב, עמ' 266–267
נהוראי מאיר שטרית, 'הפיוט "יגדל", מקורותיו ונוסח יהודי מרוקו', ידע–עם 68-67 (תשס"ח), עמ' 16–173
משה חלמיש, הערות אחדות לפיוט "יגדל", חקרי קבלה ותפילה, באר שבע, תשע"ב, עמ' 52, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הערות שוליים

↑  כך קבע שד"ל, במבוא שכתב למחזור תפילה למנהג בני רומא, ע"פ שני כת"י שהיו לפניו. וכך כתב: "ואני ראיתי סדור כ"י על קלף מנהג בני רומא, נכתב בשנת קמ"ג, ושם הסופר משה בכמ"ר יקותיאל חפץ ממשפחת הצפרוני, ועל גבי יגדל כתב: אלו הם י"ג עקרים שסידרם כמה"ר דניאל זקני זלה"ה בכמ"ר יהודה דיין".
↑  על השתלשלות הדפסת הפיוט ראו: יוסף ויכלדר, יגדל וישתבח, "המבשר התורני" י"ז כסלו תש"ע, עמ' יב, 0049 (וישלח), באתר אוצר החכמה
↑  סידור היעב"ץ פתיחה לשיר היחוד
↑  נובלות חכמה צב, ב
↑  תכלאל עץ חיים ח"א דף קי עמוד ב. כל כתב: "דע כי קבלה בידנו שפיוט זה הוא מיוסד מהרב ר' שלמה ן' גבירול ז"ל וכמדומה לי שראיתי גם כן בספר הר"ר אליהו הבחור ז"ל שיחסה אליו". בסידור אוצר התפילות (תקון תפילה) דוחה קביעה זו שככל הנראה שלש עשרה עיקרים לא היו ידועים לפני תקופת הרמב"ם.
↑  ישעיהו זנה, 'ספרות המוסר והפילוסופיה בשירי עמנואל הרומי', תרביץ ה (תרצ"ד), עמ' 333
↑  נחמיה אלוני, 'לנוסחו של "יגדל"', טורי ישרון, כז (תשל"ב), עמ' 8–9, באתר אוצר החכמה
↑  הערת הרב אריה ליב גורדון בסידור עיון תפילה
↑  אדמיאל קוסמן, י"ג העיקרים לרמב"ם בפיה"מ, ב"יגדל" וב"אני מאמין"', מנחה לאי"ש, ירושלים תשנ"א, עמ' 337–348, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  ראו: יצחק רפאל, ספר היובל לכבוד הרב ד"ר שמעון פדרבוש, ירושלים תשכ"א, עמ' שט אות י
↑  שער הכוונות, עניין נוסח התפילה: "ובראשונה אכתוב עניין א' שא"ל מורי ז"ל בעניין הפזמוני' והפיוטים שתקנו האחרוני' דע לך כי מורז"ל לא היה אומר שום פזמון ושום פיוט ובקשה מאלו שסדרו האחרונים כגון ר' שלמה בן גבירול וכיוצא לפי שאלו האחרונים לא ידעו דרכי הקבלה ואינם יודעים מה שאומרים וטועים בס' דבורם בלי ידיעה כלל ובפרט פזמון יגדל אלקים חי כו' וכן ודוי אשמנו באומר ובפועל כו' וכן ביום הכפורים לא היה אומר ודוי של רבינו נסים ור' שם טוב ן' אדרוטל ור' יצחק בן ישראל שתקנו כל אחד ודוי בערבית ושחרית ובמוסף ובמנחה ובנעילה לא היה אומר אותם כלל אבל היה אומר התפלות והבקשות ופזמונים שתקנו הראשונים כמו תפלת ר"ע ע"ה ותפלת ר"א בן ערך ותפלת רבי נחוניא בן הקנה ע"ה וכן היה אומר כל הפיוטים ופזמונים שתיקן ר"א הקליר הלא המה במחזור האשכנזים לפי שכל אלו הראשונים תקנו דבריהם על פי חכמת האמת והיו יודעים מה שתקנו ואף גם אם הם באמצע ברכות יוצר היה אומרם לפי שהם היו תנאים והיו יודעים מה היו מתקנים וכל דבריהם היו מיוסדים על פי האמת".
↑  ראו: דוד ירחמיאל רבינוביץ, בירור מקיף בנוסח אמירת אני מאמין והמסתעף למנהג אמירת השיר יגדל', עץ חיים <באבוב>, ט (תשס"ט), עמ' רנז-רסט, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  שער האותיות, אות א, נח:
↑  סדר היום - תפילת השבת
↑  ברוב קהילות אשכנז בחו"ל, וגם בקצת קהילות בארץ, כולל בית כנסת הגדול בירושלים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601730705171
פיצוץ תחנת הרכבת המנדטורית בירושלים

| --- | --- |

ההרס בתחנת הרכבת בירושלים לאחר פיצוץ מזוודות התופת
 תאריך:  30 באוקטובר 1946
 מקום:  תחנת הרכבת בירושלים
 מטרה:  תשתית של המנדט הבריטי
 קואורדינטות:  31°46′01″N 35°13′29″E﻿ / ﻿31.766888888889°N 35.224694444444°E﻿ / 31.766888888889; 35.224694444444
 סוג:  חבלת תשתיות
 הרוגים:  2
 מבצע:  אצ"ל
 he
 
לוחית זיכרון להתקפת האצ"ל על תחנת הרכבת בירושלים
פיצוץ תחנת הרכבת המנדטורית בירושלים היה פיגוע רכוש שבוצע על ידי האצ"ל נגד השלטון הבריטי בארץ ישראל ב-30 באוקטובר 1946. בפיגוע נגרם הרס רב לתחנת הרכבת בירושלים, נהרגו שני שוטרים בריטים ונלכדו ארבעה ממבצעי הפיגוע (אחד מהם, מאיר פיינשטיין, נידון למוות והתאבד בכלאו).
תיאור המבצע

בבוקר 30 באוקטובר 1946 התכנסו מספר לוחמי אצ"ל בדירת חבר המחתרת מנחם מדמוני בירושלים, ללא ידיעה מוקדמת על המשימה. אליהו לוי, שכונה "אביאל", ממפקדיו הוותיקים של הארגון בעיר, הציג בפניהם שלוש מזוודות נפץ ושק עם כלי נשק. היינריך (יחיאל) ריינהולד, מפקד באצ"ל שכינויו היה "ינאי", לא הגיע לפגישה, וההנחה הייתה כי ייתכן שנאסר. המשימה שהוטלה על הכוח הייתה פיצוץ תחנת הרכבת בירושלים, כחלק ממאמצי הארגון לפגוע בתשתיות ששימשו את הממשלה והצבא הבריטיים, ולנסות לשתק את התנהלות השלטון באמצעות התקפות חוזרות במתקניו. הוסבר להם כי חומר הנפץ מתפוצץ חצי שעה לאחר חימוש המנגנון הכימי בפצצה. כמו כן הותקן מנגנון מלכוד, כדי שימנע את נטרול המנגנון הכימי.
בפעולה השתתפו שמונה צעירים. שניים מהם כבר שהו בתחנה, מחופשים לסבּלים ערבים. בין השישה האחרים היו מאיר פיינשטיין ששימש כנהג המכונית, ו"אביאל" וסימה פליישהקר שעמדו להתחזות לזוג נאהבים היוצא לירח דבש. לביצוע המשימה נשדדו שתי מוניות מנהגי מוניות יהודים. כדי לקצר את זמן ההמתנה לפיצוץ הופעל המנגנון כבר בעת הנסיעה. כשהגיעו לתחנה, בשעה 14:30, לקחו ה"סבלים" את מזוודותיהם והניחום ליד קופות התחנה, אז הוצאו הנצרות והמזוודות מולכדו.
אנשי המחתרת חזרו אל המכונית, אולם אביאל וסימה נשארו בתחנה כדי להשלים את משימתם. מאחר שהמחתרת לא רצתה שיפגעו אנשים אלא התחנה בלבד, החליטה מבעוד מועד לפרסם אזהרה, למרות הסיכון הרב שהיווה העניין ללוחמיה. סימה הוציאה מתיקה מפת בד לבנה גדולה ופרשה אותה על המזוודות. בעברית, ערבית ואנגלית נרשמה עליה הכתובת "סכנה מוקשים!" ומתחתיה סמל האצ"ל. הם התחילו להתרחק, אולם שניים מהערבים בתחנה הבחינו במתרחש והזעיקו את האנשים הרבים שבמקום כדי לדלוק אחריהם. אביאל וסימה הוקפו בהמון רב. אחד המאבטחים, אריה אשל, שלף אקדח וירה מעל ראשי האנשים. סימה הצליחה להיחלץ מאחד הערבים שאחז בה, והלוחמים זינקו אל מכונית המילוט שיצאה בנסיעה מהירה מן המקום.
בתחילה נראה היה כי הצליחו להימלט, אך לאחר רגע ניתכה אש כבדה מכל עברי המכונית ומשוריין בריטי החל לדלוק בעקבותיה. בדרך אמר פיינשטיין "אני נוהג ביד אחת", אך דבריו התקבלו כהלצה. אשל העיד כי רק המיומנות והמהירות של פיינשטיין הצילו אותם ממוות. המכונית הגיעה אל מקום האיסוף בשכונת ימין משה, כשאז הבחינו כי כמעט כולם נפצעו, וכי ידו השמאלית של פיינשטיין רוסקה ושתתה דם רב במשך כל זמן הנסיעה.
פיינשטיין רץ כ-300 מטר אל עבר בית הזוג שטיין, ביקש עזרה ראשונה, נכנס אל הבית ונפל. בעקבותיו הגיעו השוטרים שעקבו אחרי סימני הדם.
בדירה ניסה אחד השוטרים להרים ידו על פיינשטיין, וזה עצרו כשקרא בפניו "אני שבוי מלחמה". משם העבירו אותו, ללא טיפול רפואי, אל בית הסוהר הצבאי בשכונה הגרמנית. רק לאחר שדרש טיפול בבית הסוהר, הובל פיינשטיין בליווי שישה שוטרים חמושים אל בית החולים. כשהגיע שאל אותו מיד הרופא אם מסכים הוא שיקטעו את היד מחשש להרעלת דם. מאיר השיב במקום: "קטעו".
נתפסו בפעולה גם דניאל אזולאי, משה הורוביץ ומסעוד ביטון.
בשעה שתיים בצהריים ניסה קצין חבלה בריטי לנטרל את הפצצה, אולם זו התפוצצה, הרגה אותו, והחריבה את התחנה.
זמן לא רב אחר כך התברר כי מי שהיה אמור להיות מפקד הפעולה ונעדר ממנה, היינריך ריינהולד - "ינאי", היה למעשה מלשין. הבריטים ידעו מבעוד מועד על הפעולה וכך נפלו לוחמי האצ"ל לתוך מארב.
הוועד הלאומי גינה את פיצוץ תחנת הרכבת ופיגועים נוספים שנעשו באותה עת.
משפטם של חברי האצ"ל שנתפסו

משפטם של ארבעת חברי האצ"ל שנתפסו, פיינשטיין, אזולאי, הורוביץ וביטון, נפתח ב-26 במרץ 1947, וב-3 באפריל 1947 ניתן פסק הדין. פיינשטיין ואזולאי נידונו למוות בתלייה. הורוביץ וביטון, שבמשפט הכחישו כל קשר לעניין (מפני שנתפסו במקום רחוק והאצ"ל החליט כי עליהם לכפור בעובדות), יצאו ללא עונש. ב-17 באפריל אישר המפקד הראשי של הצבא הבריטי את גזר דין המוות של פיינשטיין. עונשו של דניאל אזולאי הומר במאסר, לאחר התערבותה של גולדה מאיר, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, אצל הנציב העליון, אלן קנינגהאם.
פיינשטיין ישב בתא הנידונים למוות בבית הסוהר המרכזי ב"מגרש הרוסים", יחד עם משה ברזני, לוחם במחתרת הלח"י שאף הוא נידון למוות. ב-21 באפריל 1947, טרם הוצאתם להורג, התאבדו השניים באמצעות חומר נפץ שהוברח לתאם.
עשרים שנה לאחר האירועים התברר כי דניאל אזולאי, שפיינשטיין ראה בו חבר קרוב ושותף למאבק המחתרת, היה סוכן שתול חשאי של הש"י בשורות האצ"ל, וכי החנינה שקיבל בוצעה הודות למאמצי צמרת הנהלת הסוכנות היהודית.
המרדף אחר היינריך ריינהולד

לאחר פיצוץ תחנת הרכבת היינריך ריינהולד נעלם, אך אנשי האצ"ל לא הרפו. נתברר להם כי אמו של ריינהולד מתגוררת בכפר יונה. הם בדקו את דברי הדואר שלה וממכתבים ששלח לה נתגלה להם כי באותה עת, ב-1947, נמצא בנה בבלגיה. אליהו לנקין, מפקד האצ"ל באירופה, הטיל על אחד מאנשי האצ"ל, מרדכי שני, לצאת לבלגיה ולחטוף את ריינהולד.
במרץ 1947, כאשר ד"ר שמשון יוניצ'מן, מבכירי התנועה הרוויזיוניסטית, ביקר בבלגיה ביקש ממנו שני לערוך אזכרה בבריסל לעולה הגרדום שלמה בן-יוסף ולפרסם אותה ברבים, שמא יתפתה ריינהולד לבוא אליה גם הוא. ואכן כך קרה; בתום האזכרה ניגש אל הד"ר יוניצ'מן צעיר בלונדיני והציג עצמו כבית"רי לשעבר. שני שנכח אף הוא באולם זיהה את האיש והחל לעקוב אחריו. המטרה הייתה למשוך אותו למלכודת ולחסלו. ההזדמנות נוצרה כשריינהולד התפתה לבוא לפגישה עם שליחי האצ"ל ונכנס למונית. נהג המונית היה יהודי בלגי איש האצ"ל. בדרך עצר הנהג ולמונית נכנסו אחיו של הנהג ומרדכי שני. שני החל להלום בקת אקדח על ראשו של ריינהולד שלאחר מספר מהלומות איבד את הכרתו. אלא שתוך כדי כך הבחין הנהג במראה במכונית העוקבת אחריו. החל מרדף כשהמכונית העוקבת מנסה להדביקם. לפתע נתקעה מכוניתם בתעלה והמכונית הרודפת הצליחה להדביקם. מרדכי שני וחבריו הצליחו להשליך למי התעלה את כלי נשקם ואז הקיפו אותם שוטרים בלגים ועמם שני אנשים בלבוש אזרחי, שרק לאחר מכן נתברר כי היו אנשי הבולשת הבריטית. שלושת העצורים מסרו לשוטרים הסבר לחטיפה באומרם כי הם ניצולי השואה וכי ריינהולד הוא קאפו לשעבר שהם באו לנקום בו. שלושת החוטפים הועמדו לדין. מרדכי שני נדון לשלוש שנות מאסר על חטיפה ולשישה חודשי מאסר נוספים על כניסה בלתי חוקית לבלגיה ואילו כל אחד משני האחים נדון לעשרים חודשי מאסר ושוחררו בתום שנה.
ריינהולד עצמו, לאחר שחולץ מן המונית, היה יומיים במעצר ושוחרר לאחר התערבות המשלחת הצבאית הבריטית בבריסל, שטענה כי הוא חייל בריטי שהסתבך בקטטה ויישפט בבריטניה. הוא הועבר לאנגליה ושם נעלמו עקבותיו, ומאז לא נודע עליו דבר.
הערות שוליים

↑  ההתקפה על תחנת הרכבת בירושלים, באתר האצ"ל
1 2  התובע מגולל פרשת פיצוץ תחנת הרכבת, הארץ, 27 במרץ 1947, המשך
↑  בירנית מלצר ונרי אראלי, ‏בגידה בפרספקטיבה היסטורית, מבט מל"מ 37, יוני 2004, עמ' 38
↑  יחדל טרור־הדמים!, הארץ, 1 בנובמבר 1946
↑  פינשטין ואזולאי למיתה, הארץ, 4 באפריל 1947, המשך
↑  פינשטין וברזני התאבדו בבית־הכלא, הארץ, 22 באפריל 1947, המשך
↑  אריה אשל, סודו של דניאל אזולאי, מעריב, 31 במרץ 1980
↑  רפאל בשן, המטוס של אצ"ל נחת אי שם באנגליה, מעריב, 14 בפברואר 1964
משה הורוביץ (משמאל) ומאיר פיינשטיין (מימין) מובלים לחקירה ביום 29 במרץ 1947. על ידיהם ורגליהם שרשראות, הם לוו בשוטרים חמושים, מסביב הקיפום מספר משוריינים בריטיים.
יהודה אבן שבתי

| --- | --- |
 לידה:  1168 בורגוס, ספרד 
 פטירה:  1225 (בגיל 57 בערך) סרגוסה, ספרד 
 מדינה:  ספרד, כתר אראגון 
 שפות היצירה:  ספרדית, עברית, קטלאנית 
 
יהודה אבן שבתי היה משורר יהודי-ספרדי במאה ה-12. הוא היה רופא וכונה גם "יהודה בן יצחק מברצלונה". יהודה אלחריזי שיבח את שירתו. הוא התגורר בטולדו או בבורגוס.
יהודה היה אמן ששילב במיומנות ביטויים מקראיים ותלמודיים מתובלים בהומור. הוא חיבר את "מלחמת החכמה והעושר" (נקרא גם "מלך רב") ואת "מנחת יהודה שונא הנשים". את "מלחמת החכמה והעושר" יש המשייכים לסוגת המקאמה (המחברת) הספרדית. היא בסגנון פרוזה משופעת משובצת בשירים קצרים ונכתבה בשנת 1214. היצירה מוענה לנשיא טודרוס בן יוסף אבולעפיה, הנקרא, בסוף היצירה, לשמש שופט בסכסוך פואטי. היצירה יצאה לאור לראשונה בקונסטנטינופול בשנת 1543, וככל הנראה נדפסה בפעם האחרונה כנספח ל"בן המלך והנזיר" של אברהם בן חסדאי (ורשה, 1894).
מנחת יהודה שונא הנשים

יצירתו "מנחת יהודה שונא הנשים" (נקרא גם "ספר זרע" או "תחכמוני") כתובה בסגנון המקאמה (המחברת) הספרדית. זוהי סאטירה הומוריסטית על נשים. היא נכתבה בשנת 1218 והוקדשה לאברהם אל-פחח'ר. גם היא נדפסה לראשונה בקונסטנטינופול בשנת 1543, וההוצאה האחרונה כנספח ל"טעם זקנים" של אליעזר בן שלמה אשכנזי (אנ') (פרנקפורט, 1854).
הערות שוליים

↑  HBreader - אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל - חלק ג, באתר beta.hebrewbooks.org
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות ובנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270273905171  PLWABN: 9810677715505606  GND: 132239191  ISNI: 0000 0003 6928 5078  LCCN: nr93001819  VIAF: 308697194   WorldCat (עם VIAF): 308697194
מבצע פוסטמסטר

מבצע פוסטמסטר (באנגלית: Operation Postmaster) היה מבצע של הכוחות המיוחדים הבריטים שבוצע באי הספרדי פרננדו פו, הידוע כיום בשם ביוקו, במפרץ גינאה שבאפריקה, במהלך מלחמת העולם השנייה. המשימה בוצעה על ידי יחידת הקומנדו 62 (SSRF) ומנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) בינואר 1942. המטרה הייתה לתפוס ספינות איטלקיות וגרמניות בנמל ולהעבירן לשליטה בריטית בנמל לאגוס. יחידת הקומנדו, בפיקודו של מייג'ור גאס מארץ'-פיליפס יצאה מבריטניה באוגוסט 1941 והפליגה בספינת המכמורת מייד אונור, אל ביוקו.
בתחילה סירבו מפקדים בריטים בטריטוריות שלהם במערב אפריקה לסייע לכוח הפשיטה, שכן ראו בדבר הפרת הנייטרליות הספרדית. האישור להמשך המבצע הגיע בסופו של דבר ממשרד החוץ בלונדון. ב-14 בינואר 1942, בזמן שקציני הספינות האיטלקיות והגרמניות השתתפו במסיבה שאורגנה על ידי סוכן של מנהלת המבצעים המיוחדים, נכנס כוח הפשיטה לנמל על סיפון שתי גוררות, גברו על צוותי הספינות והפליגו עמן, כולל אניית המשא האיטלקית "דוכסית ד'אאוסטה". הפשיטה חיזקה את המוניטין של מנהלת המבצעים המיוחדים והוכיחה את יכולת המנהלת לתכנן ולנהל פעולות חשאיות ללא השפעה מדינית על בריטניה.
תכנון המבצע

בשנת 1941 החלה האדמירליות הבריטית לקבל דיווחים על כך שצוללות גרמניות עושות שימוש בנהרות באזורים של צרפת של וישי ביבשת אפריקה כבסיסי תדלוק. לאימות המידע נבחרה יחידת קומנדו מס' 62 (SSRF). היחידה הוקמה בשנת 1941, והורכבה מ-55 אנשי צוות מאומנים בלוחמה זעירה שעבדו עם מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE). תחת פיקוד מטה מבצעים משולבים יחידת קומנדו מס' 62 הייתה תחת פיקודו של מייג'ור גאס מארץ'-פיליפס.
"מייד אונור", מכמורת במשקל 65 טון, יצאה מנמל פול ב-9 באוגוסט 1941, לכיוון מערב אפריקה ועליה צוות של חמישה אנשים בפיקודו של מארץ'-פיליפס. שאר אנשי היחידה, בפיקודו של קפטן ג'פרי אפליארד, יצאו מוקדם יותר על סיפון ספינת תובלה צבאית. ב-20 בספטמבר 1941, לאחר שישה שבועות בהפלגה הגיעה ה"מייד אונור" לפריטאון, סיירה לאון שם תוכננה נקודת המפגש של שתי הקבוצות כאשר הקבוצה של אפליארד הגיעה כבר בסוף אוגוסט. לאחר הגעתה של ה"מייד אונור", החלו החיפושים אחר בסיסי הצוללות של הגרמנים. בהפלגות לתוך הנהרות והדלתות הרבות באזור, הכוח לא הצליח לאתר צוללות כלשהן או עדות לבסיס צוללת.
מנהלת המבצעים המיוחדים שמרה על נוכחות במערב אפריקה, שם יכלה לאסוף מידע על שטחי ממשלת וישי, ספרד ופורטוגל מתוך כוונה לזהות ולסכל כל פעילות העשויה לאיים על הנכסים של בריטניה באזור. בעת שכוח הקומנדו חיפש את בסיסי הצוללות הגרמניים, נודע לסוכני מנהלת המבצעים על שלושה כלי שיט בנמל סנטה איזבל (כיום מלאבו) באי הספרדי פרננדו פו 30 קילומטרים (19 מיל) מול חופי אפריקה בסמוך לגבול בין ניגריה וקמרון הבריטית.
שלוש הספינות היו אוניית המשא האיטלקית בת 8,500 טון "דוכסית ד'אאוסטה", הגוררת הגרמנית הגדולה "ליקומבה", וארבה מונעת בדיזל "ביבונדי". ל"דוכסית ד'אאוסטה" היה מכשיר רדיו פעיל שנחשב לאיום, בשל האפשרות להעביר נתונים אודות תנועות הצי של בעלות הברית. רשימת המטען המוצהר של ה"דוכסית" כללה 1,300 טון צמר, 143 טון עורות, 590 טון חומרי צביעה, 1,800 טון קופרה, 250 טון סיבי אזבסט גולמיים ויותר מ-1.1 מיליון מוטות נחושת. העמוד הראשון בהצהרת המטען של הספינה לא הוצג לרשויות הנמל ורב-החובל של הספינה סירב למסור פרטים כלשהם, מה שהוביל להשערות שהיא נושאת גם נשק או תחמושת. באוגוסט 1941, סוכן מנהלת המבצעים, לאונרד גיזה, שאסף מידע על כלי השיט, הגיש תוכנית לתפוס את "ליקומבה" ולנטרל את "דוכסית ד'אאוסטה". האישור לביצוע פשיטה צבאית בנמל הנייטרלי ניתן על ידי האדמירליות ב-20 בנובמבר 1941.
כדי להעביר את כוח הפושטים לאי, המושל הבריטי של ניגריה סר ברנרד בורדיון סיפק שתי גוררות, "וולקן" ו"נוניאטון". הכוח הפושט כלל 32 אנשים: ארבעה סוכני מנהלת המבצעים, 11 חיילי קומנדו ועוד 17 אנשים שגויסו מהאוכלוסייה המקומית כצוות של שתי הגוררות. תכנון המשימה נעצר בשל סירובו של הגנרל סר ג'ורג' גיפארד, שהיה מפקד פיקוד אפריקה המערבית, לתמוך במשימה. הוא סירב לתת את 17 הגברים הנדרשים לצוות, והצהיר שהדבר ייראה כפיראטיות ועלול להוביל להשלכות מדיניות. בתגובה לטענותיו האדמירליות השעתה את המבצע. להתנגדות הצטרפו גם משרד החוץ הבריטי, וגם שגרירות בריטניה במדריד, שחששו מהתגובות האפשריות של ממשלת ספרד. האישור הסופי ניתן רק ב-6 בינואר 1942, בטענה שניתן יהיה למנוע כל הוכחה לקשר בין הפעולה לבריטניה. האדמירליות שלחה את הקורבטה "אה"מ ויולט", עם סיפור כיסוי שהיא ביצעה יירוט ותפסה את כלי השיט בים בעת שניסו לעשות את דרכם הביתה לאירופה.
המבצע

סוכן מנהלת המבצעים, ריצ'רד ליפט, השיג עבודה בחברת הספנות ג'ון הולט ושות' (מליברפול), לה היו משרדים עסקיים באי. לאחר שנכנס לתפקידו, הוא החל בהכנות לפשיטה. הוא למד שהצוות של "דוכסית ד'אאוסטה" נהג להיענות להזמנות למסיבות בחוף וערכו מסיבה משלהם על סיפון הספינה ב-6 בינואר 1942. במסווה של חוגג, ליפט הצליח להשיג מידע על מוכנות הספינה לשיט, כוח האדם וסידורי האבטחה.
כוח הפשיטה עזב את לאגוס בשתי הגוררות בבוקר 11 בינואר 1942, ובדרך הם תרגלו הורדת סירות קלות מתקפלות והרמתן לסיפון בים. הכוח התקרב לנמל סנטה איזבל ובשעה 23:30 ב-14 בינואר 1942 היו שתי הגוררות כ-180 מטרים (590 רגל) מהנמל. על החוף, ליפט הזמין את הקצינים של ה"דוכסית ד'אאוסטה" לארוחת ערב ובה השתתפו 12 קצינים איטלקים ועוד שני קצינים גרמנים מ"ליקומבה".
כוח הפשיטה התפצל ותפס את "דוכסית ד'אאוסטה", ואת ה"ליקומבה" ו"ובורונדי", שעגנו יחד. הגוררת "נונאטון" נקשרה וגררה את ה"ליקומבה" וה"בורונדי".
לאחר סיום ההכנות, מטענים שהונחו על שרשראות העגינה פוצצו, ו"נוניאטון" החלה לגרור את "ליקומבה" מהנמל. אחד עשר גברים מהגוררת "וולקן" עלו על ה"דוכסית ד'אאוסטה"; גם שם הוצמדו מטענים לשרשראות העוגן בעוד חלק מהפושטים החלו לאסוף שבויים שהיו מתחת לסיפון. לאחר פיצוץ שרשרת העוגן, ה"וולקן" החלה לגרור "את דוכסית ד'אאוסטה" מחוץ לנמל. למרות הפיצוצים ונהירת אוכלוסיית העיירה למזח, לא נעשו ניסיונות לעצור את יציאת הספינות. אש נגד מטוסים נפתחה לעבר יעדים לא ברורים מתוך מחשבה שהפיצוצים נגרמו כתוצאה מהתקפה אווירית, אך תותחי ה-6 אינץ' שהגנו על הנמל מפני התקפה מהים נותרו דוממים. מהכניסה לנמל ועד ליציאה עם הספינות הנגררות, נמשכה הפעולה 30 דקות, ללא נפגעים לצד הפושט.
ב-15 בינואר 1942, בעת השיט, מארץ'-פיליפס קבע שגרת שמירות על 29 השבויים. במהלך הערב החלו בעיות במנועי הגוררות ובחבלי הגרירה שנקשרו לכלי השיט שנתפסו. למחרת הגיעה "וולקן" לנקודת המפגש ויורטה בים על ידי הקורבטה ויולט. הגוררת "נונאטון", שסבלה מבעיות מנוע, הצליחה ליצור קשר באמצעות סמפור דרך נמל לאגוס, עם מובלת פחם מניגריה בשם "אילורין" שנשלחה לגרור אותם לנמל.
בעקבות המבצע

מנהלת המבצעים המיוחדים הוכיחה את יכולתה לבצע פעולות מבצעיות חשאיות, ללא השלכות פוליטיות. יו דלטון, השר הממונה על המנהלת, הודיע ללראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, על תוצאות הפשיטה. הוא גם הצהיר כי "ממשלות נייטרליות אחרות יתרשמו מכך שבריטניה תתעלם במידת הצורך מהפורמליות המשפטית של מלחמה במאמציה לנצח".
ממשלת ספרד זעמה על הפשיטה, שנראתה כהפרת הנייטרליות של ספרד.
בגרמניה דיווחו תחנות רדיו כי "משחתת בריטית נכנסה לנמל והטילה פצצות עומק כדי להסיר את כבלי העוגן וצוות הספינה נורה". מהדורת 21 בינואר 1942 של "פלקישר באובכטר" פרסמה מאמר עם הכותרת "הכחשות בריטיות – שקרים של האדמירליות על מעשה פיראטיות". המודיעין הימי הבריטי פרסם הודעה משלהם:
פרטי הפשיטה נשמרו בסוד אפילו מפני ראשי המטות הבריטים, ורק ב-18 בינואר 1942 נמסרה להם ההודעה שה"דוכסית ד'אאוסטה" יורטה במרחק 230 מיל (370 קילומטרים) מהחוף והועברה ללאגוס.
באי פרננדו פו, ריצ'רד ליפט, שנשאר שם, נלקח לחקירה על ידי השלטונות הספרדיים ב-17 בינואר 1942. הוא הצליח לשכנע אותם שאין לו שום קשר עם יציאת הספינות, וכמו כן הוא לא הוציא כסף על המסיבה עבור קציני הספינות. הוא שוחרר ממעצר ב-27 בינואר 1942, אך נשללה ממנו האפשרות לעזוב את האי. לבסוף הוא עזב בחשאי בסירת קאנו, והגיע לשטח בריטי ב-1 במרץ 1942. לאחר המבצע, "מייד אונור" נשארה בלאגוס ונמכרה לממשלת סיירה לאון כמכמורת שהוסבה. "הדוכסית ד'אאוסטה" הועברה לנמל גרינוק שבסקוטלנד ולאחר מכן נוהלה על ידי חברת רכבות קנדית תחת השם "אמפייר יוקון" עבור משרד השינוע המלחמתי. ה"ליקומבה" נוהלה על ידי חברת ספנות בשם "קווי אלדר דמפסטר" ששינו את שמה ל"מלאקל" ב-1947 ושנה לאחר מכן היא נמכרה לליבריה.
לאחר הפשיטה זכה מארץ'-פיליפס באות השירות המצוין, הייז ואפליארד זכו בעיטור הצלב הצבאי; ליפט וגיז מונו למסדר האימפריה הבריטית. המלח המקצועי היחיד בפשיטה מהקומנדו, טוראי אנדרס לאסן, היה הראשון שעלה על "דוכסית ד'אאוסטה". על יעילותו בהוצאת הספינה לדרך ניתן ללאסן אות שבח, וכן הוענק לו באופן מיידי הצלב הצבאי.
מארץ'-פיליפס נהרג במהלך מבצע אקווטינט בחוף אומהה בספטמבר 1942. באותה משימה, הייז התחמק מלכידתו וחצה את הגבול לספרד, שם הועבר לגרמנים שהחזיקו אותו בבידוד במשך תשעה חודשים לפני שהוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-13 ביולי 1943. אפליארד הצטרף מאוחר יותר ל-SAS, ובאותו היום שבו הוצא הייז להורג הוכרז כנעדר כשמטוסו לא חזר ממשימה. לאסן הצטרף גם לשירות האוויר המיוחד; הוא זכה בשני עיטורים וקודם לדרגת רב-סרן. הוא נהרג באיטליה ב-1945, וזכה בצלב ויקטוריה לאחר מותו על פעילותו שם.
בעקבות המבצע > בתרבות

הסרט "היחידה ללוחמה לא ג'נטלמנית" משנת 2024 מציג גרסה בדיונית של המבצע.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ביניי מרקוס, גיבורי המלחמה החשאית, לונדון: Hodder and Stoughton, 2006, עמ' 121-146, מסת"ב 978-0-340-82910-3
↑  צ'אפל, מייק, יחידות לוחמה זעירה 1940–1945 יחידות עילית #64, kubsui: Osprey Publishing, עמ' 48, מסת"ב Osprey Publishing
↑  פוט, מייקל, מנהלת המבצעים: דוח על פעילות הבריטים במבצעים מיוחדים, ניו יורק: Routledge, 2004, עמ' 167, מסת"ב 0-7146-5528-7
1 2 3 4 5  מסנג'ר צ'ארלס, יחידות הקומנדו 1940–1946, לונדון: William Kimber, 1985, עמ' 53-55, מסת"ב 0-7183-0553-1.
↑  מבצעים מיוחדים: קבוצת אפריקה והמזרח התיכון. קטלוג הארכיון הלאומי
↑  Richards & Foot, p.93
↑  "Empire U, V W, Y, Z". World Ship Society. נבדק ב-1 בספטמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Brown, p.62
↑  Binney, pp.167–168
מפרץ גינאה. פרננדו פו, הנקרא כיום ביוקו, הוא האי הקרוב ליבשת.
סנטה איזבל מהאוויר (2007)
הקורבטה אניית הוד מלכותו ויולט