stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמית גלילית

ארמית גלילית הוא השם הרווח במחקר לניב של הלשון הארמית שדובר בארץ ישראל, בעיקר על ידי יהודים ובעיקר בגליל. הניב היה רווח בתקופה שבין דעיכת הדיבור העברי (במאה השנייה לספירה) ועד הכיבוש הערבי (במאה השביעית).
הארמית הגלילית, לצד הארמית הנוצרית והארמית השומרונית, שייכת לענף המערבי של הארמית המאוחרת, אשר דובר באזור ארץ ישראל. בזמנים שלפני הארמית המאוחרת דיברו בארץ ישראל בעיקר עברית (וארמית בינונית), ולאחריה - בעיקר ערבית.
שם הדיאלקט

חוקרי הארמית של יהודי ארץ־ישראל נחלקו בכינוייה, התלויים בדעותיהם על מוצאם הגאוגרפי של טיפוסי הלשון שלה ובמידת האחידות שהם מייחסים לה. היא כונתה בשמות שונים כגון ארמית גלילית, ארמית יהודית ארץ־ישראלית וארמית התלמוד הארץ־ישראלי. הכינויים מופיעים אצל חוקרים יהודים ונוצרים יחדיו.
השם המקובל לדיאלקט זה, "ארמית גלילית", בעייתי בכמה מובנים. ראשית, הוא מתעלם מקיומם של מסמכים שנכתבו בארמית בידי יהודים בדרומה של ארץ־ישראל, ומכל מקום הוא משקף רק את התקופה שהועתק בה מרכז הפעילות היהודית אל הגליל. אולם שם חלופי מקובל, "ארמית יהודית", אינו פותר את הבעיה לחלוטין שכן גם יהודי בבל השתמשו בארמית בניב אחר, שונה מאוד מהניב ששימש את יהודי ארץ־ ישראל. שם מדויק יותר, הוא "ארמית יהודית ארץ ישראלית של תקופת האמוראים".
המקורות להכרת הניב

המקורות שמהם ידועה לנו הארמית הגלילית הם:
כתוֹבות, בעיקר כאלו שנמצאו בשרידים של בתי כנסת מהתקופה הביזנטית.
התלמוד הירושלמי, הכתוב חלקו עברית וחלקו ארמית גלילית.
מדרשים ארצישראליים קדומים, כגון: מדרש בראשית רבה, מדרש ויקרא רבה, פסיקתא דרב כהנא, הכתובים גם הם תערובת של עברית וארמית.
לכך יש להוסיף גם חיבורים הלכתיים מסוימים מתקופת הגאונים, פיוטים ארמיים, כתוּבות שנכתבו בארץ ישראל ובמצרים, וכן מספר מצומצם של פפירוסים וקמעות. יש הכוללים בניב זה גם את התרגומים הארמיים המאוחרים למקרא: תרגום נאופיטי, תרגום הקטעים וקטעי התרגום מגניזת קהיר.
דקדוק > תורת הכתיב

הרצף של שתי אותיות יו"ד ("יי") מציין או יו"ד כעיצור או הדו-תנועה /ay/. הרצף של שתי אותיות ו"יו ("וו") מציין או וי"ו כעיצור או הדו-תנועה /aw/.
דקדוק > תורת ההגה

מערכת העיצורים כללה 20 עיצורים: בּ [b], גּ [g], דּ [d], ו [w], ז [z], ח [ħ], ט [tˤ], י [j], כּ [k], ל [l], מ [m], נ [n], ס [s], ע [ʕ], פּ [p], צ [sˤ], ק [q], ר [r], שׁ [ʃ], תּ [t], וכן את מקביליהם הלא דגושים של עיצורי בג"ד כפ"ת, אשר לא היה להם מעמד פונמטי (כלומר, לא היו בעלי מעמד עצמאי).
שׂ נהגתה כסמ"ך; הגיית העיצורים א ו-ה נתערערה מאוד, וייתכן שהם נעלמו כליל.
ממעט המקורות המנוקדים (בעיקר קטעי גניזה של תלמוד ומדרש) עולה כי הארמית הגלילית כללה חמש תנועות (a e i o u) וכן שווא נע, שלגבי אופן הגייתו יש עדויות סותרות.
דקדוק > תורת ההגה > חילופי עיצורים

קיימים כללים לחילופי עיצורים באותיות הגרוניות א, ה, ח, ע.
א בתחילת מילה. האות אל"ף אובדת בתחילת מילה. כאשר נמצא קידומת לפני אל"ף כזה, תנועת האל"ף מתאחדת עם תנועת הקידומת. בלי קידומת, אל"ף בראש מילה נעלם, והמילה כולה מתאחדת עם המילה הקודמת.
א באמצע מילה. באמצע מילה, אל"ף מאבדת את ערכה כעיצור בסוף הברה, ולפעמים בראש הברה. כאשר יש מילה עם קידומת לפני שורש שמתחיל באל"ף, האל"ף נעלם ומוחלף בדגש בעיצור הקודם. כתוצאה מכך באה צורת בניין אִתַפְעַל מן קידומת "את-" + "אפעל".
א בסוף מילה. אל"ף בסוף מילה נעלם, והמילה כולה מתאחדת עם המילה הבאה. אל"ף בניב הגלילית מתחלף לפעמים עם ה"א, ו"ו, יו"ד, ועי"ן. כתוצאה מכך מדובר בבניינים בצורת "אתפעל" בארמית גלילית לעומת, למשל, בניינים בצורת "התפעל" בארמית תנכית.
קיימים כללים לחילופי עיצורים בעיצורים השפתיים ב, ו, מ, פ.
האות ב. באופן כללי, האות בי"ת ניתן להתחלף עם "וו", מי"ם, ופ"א. בסוף הברה הבי"ת מתחלף ל-ō, וגם יכול להתחלף ל-ā. בי"ת עשוי להיעלם בסוף מילה.
האות פ. האות פ"א מתחלף עם "וו", ובי"ת, ועשוי להיעלם בסוף מילה.
דקדוק > תורת הצורות לשמות עצם > הכינויים > כינוי הגוף

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| עברית | ארמית | הגייה משוערת |
| אני | אנה | ana |
| אתה | את | at |
| הוא | הוא | u |
| היא | היא | i |
| אנחנו | אנן | anan |
| אתם | אתון | attun |
| הם | אינון | innun |
| הן | אינין | innin |
דקדוק > תורת הצורות לשמות עצם > הכינויים > כינוי הרמז

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| עברית | ארמית | הגייה משוערת |
| זה | דין | den |
| האלה | הדין | aden |
|  | ההן | a'en |
| זאת | דא | da |
| זאת/ זה | הדא | ada |
| זה | הא | a |
| אלו | אילין | illen |
| ההוא | ההוא | a'u |
| אותה | ההיא | a'i |
| ההם | האינון | a'innun |
| ההן | האינין | a'innin |
דקדוק > תורת הצורות לשמות עצם > הכינויים > כינוי זיקה

כינוי הזיקה הוא הקידומת "ד-" שבמקור הוא "די" (דלמן עמ' 116). הכינוי ד-\די עשוי להתייחס לשם עצם קודם במשפט או לא, ואם לא, יש משמעות של "מי ש-", "מה ש-", או כדומה (דלמן עמ' 117). לעיתים קרובות כינויים אחרים מקושרים לכינוי ד-\די (למשל הדין ד-, מה ד-, מאן ד-, וכדומה) כאשר אין שם עצם קודם (דלמן עמ' 117).
דקדוק > תורת הצורות לשמות עצם > הכינויים > כינויים סתמיים

כינוי הסתמי לבן אדם הוא "חדא\חד" או "אינש\בר נש". לדברים כינוי הסתמי הוא "מילה" (דלמן עמ' 121–122).
דקדוק > תורת הצורות לשמות עצם > נטיית שם העצם

זכר:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | נטיית היחיד | נטיית הרבים |
| צורת נפרד | יוֹם | יוֹמִין |
| צורת נסמך | יוֹם- | יוֹמֵי- |
| צורה מיודעת | יוֹמָא | יוֹמָיַּא |
נקבה:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | נטיית היחיד | נטיית הרבים |
| צורת נפרד | מַלְכָּה | מַלְכָּן |
| צורת נסמך | מַלְכַת- | מַלְכָת- |
| צורה מיודעת | מַלְכְתָא | מַלְכָתָא |
דקדוק > תורת הצורות לשמות עצם > מספרים סודרים

מספרים 1-10. חד, תרי\תרתי, תלתא, ארבעה, חמשה, אשיתא, שבעה, תמניא, תשעה, עשרה. יש לשים לב שהצורות "תרי\תרתי" ו"אשיתא" הן ראויות לציון מכיוון שבניבים אחרים הצורות המקבילות הן "תרין\תרתין" ו"שיתא".
מספרים 11-19. חד עשר, תרין עשר, תלת עשר, ארבעת עשר, חמשת עשר, שית עשר, שובעת עשר, תמני עשר, תשעה עשר
מספרים 20-90. עשרין, תלתין, ארבעין, חמשין, שיתין, שובעין, תמנין, תשעין.
דקדוק > תורת הצורות לפעלים > נטיית הפועל

לפועל שישה בניינים, שלושה אקטיביים ושלושה פסיביים בהתאמה:
פְּעַל (מקביל לבניין קל בעברית)
פַּעֵל (מקביל לבניין פִּעֵל בעברית)
אַפְעֵל (מקביל לבניין הפעיל בעברית)
אֶתְפְּעֵל (סביל של פעל)
אֶתְפַּעַל (סביל של פעל)
אֶתַּפְעַל, נדיר מאוד (סביל של אפעל)
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| בניין ארמית | בניין עברית | ארמית | עברית | הגייה משוערת    |
|  פְּעַל  Pe'al |  קַל  Qal/Pa'al |   כְּתַב   | כָּתַב | k'tav    |
|  אִתְפְּעֵל  itpe'el |  נִפְעַל  Niphal |   אִתְכְּתֵיב   | נִכְּתַב | itktev |
|  אַפְעֵל  Aph'el |  הִפְעִיל  Hiphil |   אַפְקֵד   | הִפְקִיד | aphqed   |
|  אִתַפְעַל  Ittaph'al |  הָפְעַל  Hophal |   אִתַפְקַד   | הָפְקַד | itaphqad    |
|  פַּעֵל  Pa'el |  פִּעֵל  Pi'el |   קַדֵיש   | קִדֵש | qadesh    |
|  אִתְפַּעַל  Itpa'al |  נִתְפַּעַל  Nitpa'al |   וְיִתְקַדַּשׁ  | נִתְקַדַּשׁ | itqadash    |

להלן נטיית בניין קל, גזרת השלמים:
עבר
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| עברית | ארמית | הגייה משוערת |
| (אני) קטלתי | קטלית | qatlet |
| (אתה) קטלת | קטלת | qtalt |
| (הוא) קטל | קטל | qtal |
| (אנחנו) קטלנו | קטלנן | qtalnan |
| (אתם) קטלתם | קטלתון | qtaltun |
| (הם) קטלו | קטלו | qtalu |
בינוני
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| עברית | ארמית | הגייה משוערת |
| קוטל | קטל | qatel |
| קוטלת | קטלה | qatla |
| קוטלים | קטלין | qatlin |
| קוטלות | קטלן | qatlan |
עתיד
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| עברית | ארמית | הגייה משוערת |
| (אני) אקטול | נקטול | neqtol |
| (אתה) תקטול | תקטול | teqtol |
| (הוא) יקטול | יקטול | yeqtol |
| (אנחנו) נקטול | נקטול | neqtol |
| (אתם) תקטלו | תקטלון | teqtelun |
| (הם) יקטלו | יקטלו | yeqtelu |
בצורת ההווה\עתיד בגוף ראשון יחיד, מופיעה גם את הצורה אֶקְטוֹל והצורה נֶקְטוֹל, והשניה מאלה זהה עם צורת גוף הראשון הרבים. לפי דלמן, הצורה היא אכן צורת הרבים, אך שימוש שכיח בצורה הפך אותה לצורה מקובלת גם ליחיד בלי מובן הרבים (דלמן עמ' 266).
דקדוק > תורת הצורות לפעלים > נטיית פועלי ל"ו, ל"י, ול"א

נטיית פועלי ל"ו, ל"י, ול"א זהים למעט לעיתים בצורת הבינוני (דלמן פסקה 72). בעבר, יש נו"ן בסוף צורת הנסתרים (-ון/ōn-), הנסתרות (-ין/yān-), והרבים של גוף הראשון (-נן/ēnan-) (דלמן עמ' 338).
דקדוק > תורת הצורות לפעלים > בניינים נדירים

יחסית לבניינים פְעל, פַעל, אפעל, אתפְעל ואתפַעל הבניינים אתַּפעַל, פועל, פעל (pāel), פַעלל, פְעלל, פלפל, שפעל, וספעל הם נדירים (דלמן עמ' 250–251).
ציטוטים בספרות חז"ל

מובאות בתלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף נ"ג, עמוד ב' כמה דוגמאות של הניב הגלילי של ארמית ומידת השוני בינו לבין ניבים אחרים.
"ההוא בר גלילא [דהוה קאזיל] ואמר להו 'אמר למאן? אמר למאן?' אמרו ליה 'גלילאה שוטה! חמר למירכב, או חמר למישתי, עמר למילבש, או אימר לאיתכסאה?!' "
"ההיא איתתא דבעיא למימר לחברתה 'תאי דאוכליך חלבא' אמרה לה 'שלוכתי תוכליך לביא'."
"ההיא אתתא דאתיא לקמיה דדיינא אמרה ליה 'מרי כירי תפלא הוית לי וגנבוך מין וכדו הוות דכד שדרו לך עילויה לא מטי כרעיך אארעא'." לפי ביאור שטיינזלץ, האשה הזאת התכוונה למשפט הזה במחצית הראשונה של אמירתה: "מרי קירי, טבלא הוית לי וגנבוה מיני".
חקר הארמית הגלילית

הדקדוק המדעי המלא של הארמית הגלילית נכתב לראשונה על ידי גוסטף דלמן בעשור הראשון של המאה ה־20 בחיבור שנקרא "Grammatik des jüdisch-palästnischen Aramäisch". מאז פרסומו, טרם נכתב דקדוק טוב ממנו לדיאלקט זה. ההתעניינות בדיאלקט היהודי מצד דלמן וכן חוקרים נוצרים רבים שבאו אחריו מבוסס על הנחה שהארמית הגלילית מייצגת באופן כלשהו את לשונו של ישו ושל תלמידיו, ועל כן יש בהכרת הניב כדי לסייע בהבנת הנוסח של הברית החדשה.
כמחצית המאה לאחר פרסום הדקדוק של דלמן, קבע יחזקאל קוטשר כי ספר זה לוקה בשתי מגרעות עיקריות: הראשונה, התבססות על לשון אונקלוס והתרגום לנביאים לצד הארמית הגלילית, על אף שניקודם מקורו בבבלי; השנייה, התבססות על טקסטים משובשים שתוקנו בהתאם לארמית הבבלית.
לקריאה נוספת

Gustaf Dalman, Grammatik des jüdisch-palästnischen Aramäisch, 2nd ed. Leipzig, 1905
Michael Sokoloff, A Dictionary of Jewish Palestinian Aramaic of the Byzantine Period, 2nd ed., Ramat Gan, 2002
E.Y. Kutscher, "Aramaic" in Encylopedia Judaica, vol. 3, cols. 270-274 (1973).
Caspar Levias,  ,A Grammar of Galilean Aramaic, New York, 1986
Michael Sokoloff, "The Current State of Research on Galilean Aramaic", Journal of Near Eastern Studies Vol. 37, No. 2, Colloquium on Aramaic Studies (Apr., 1978), pp. 161-167.
Michael Sokoloff, "Jewish Palestinian Aramaic" in The Semitic Languages, ed. Stefan Weninger, et al. Berlin/Boston: Walter de Gruyter GmbH & Co. KG, 2011. Pp. 610-619.
S. E. Fassberg, A Grammar of the Palestinian Targum Fragments from the Cairo Genizah, Atlanta 1990
יחזקאל קוטשר, "מחקרים בארמית גלילית", תרביץ כא (תש"י), עמ' 205-192; כב (תשי"א), עמ' 53–63, 192-185; כג (תשי"ב), עמ' 35–60
יחזקאל קוטשר, "ביצוע תנועות U I בתעתיקי העברית המקראית בארמית הגלילית ובלשון חז"ל" ב-ספר זיכרון לבנימין דה-פריס (ערוך בידי ע"צ מלמד), ירושלים תשכ"ט, עמ' 251-218. ראו בפרט עמ' 233-227 ("בארמית הגלילית").
ק' לויאס, דקדוק הארמית הגלילית, ניו יורק תשמ"ו
מאיר בר-אילן, פיוטים ארמיים מארץ-ישראל ואחיזתם במציאות, י' יהלום ומ' סוקולוף, שירת בני מערבא, מהות, כג (תשס"א), עמ' 167–188
הערות שוליים

1 2  סוקולוף (2011) עמ' 612
↑  Gustaf Dalman, §15. Konsonantveränderungen. 1. Die Gutturalen., Grammatik des Jüdisch-Palästinischen Aramäisch nach den Idiomen des palästinischen Talmud und Midrasch, des Onkelostargum, Leipzig: J. C. Hinrichs'sche Buchhandlung, 1905, עמ' 96-99 Error in Webarchive template: Timestamp not a number.
↑  Frederick E. Greenspahn, An Introduction to Aramaic, 2d, Atlanta, Georgia: Society of Biblical Literature, 2007, עמ' 135
↑  דלמן עמ' 104-106
↑  אברהם טל, בירורים בארמית של ארץ־ישראל - הכינוי הרומז, לשוננו מד, עמ' 43-65
↑  כמו "ההיא שעתא" ובעברית = אותה שעה
↑  דלמן עמ' 126
↑  דלמן עמ' 102
↑  דלמן עמ' 126-127.
↑  דלמן עמ' 127.
1 2 3  Gustaf Dalman: Grammatik des jüdisch-palästinischen Aramäisch, 2nd ed. Leipzig 1905, p. 402.
↑  סוקולוף (2011) עמ' 615
↑  עדין שטיינזלץ, ביאור שטיינזלץ על עירובין נ״ג ב, באתר ספריא
↑  י' קוטשר, מחקרים בארמית גלילית, תרביץ כא
בעירה ספונטנית

ערימת קומפוסט יכולה לבוא לכדי בעירה ספונטנית כאשר אינה מטופלת כראוי
בעירה ספונטנית (גם בעירה עצמית או בעירה מאליה) היא תהליך ספונטני של בעירה המתרחשת כתוצאה מתהליך התחממות פנימית המוביל לבסוף להצתה.
תהליך הבעירה

לתהליך הבעירה הספונטנית מספר שלבים עיקריים:
1. חומר בעל סף הצתה נמוך יחסית (כגון חציר, קש, כבול) מתחיל לשחרר חום. מספר גורמים יכולים להניע לכך, הנפוץ שבהם הוא התגובה הכימית חמצון-חיזור. לרוב מעט לחות וחום משתנים את דרגת החמצון של החומרים, וגורמים לתסיסה חיידקית הפולטת חום.
2. חומר בעל בידוד תרמי (כגון ערימות הנ"ל) לוכד בתוכו חום, וכתוצאה מכך הטמפרטורה עולה.
3. הטמפרטורה עוברת את סף ההצתה של החומר (וזאת למרות שרוב החיידק הפולט חום התכלה בשלב זה).
4. בעירה מתחילה אם מספיק סוכני חמצון, חמצן למשל, ודלק נוכחים כדי לשמר את התגובה לכדי התלהטות.
חומרים בעלי נטייה לבעירה והגורמים לבעירתם

ערימות חציר וקומפוסט (דשונת) הם חומרים בעלי סבירות לעבור הליך בעירה ספונטנית, שכן הם בעלי הצתה נמוכה וכולאים בתוכם חום. חציר הוא מהחומרים המועדים ביותר להצתה עצמית ונחקר לעומק בהקשר זה. עקב ריבוי סוגי החציר ושוני בתנאי השטח, ישנו קושי מחקרי להעריך במדויק מה מתרחש בעת התהליך. ההנחה הרווחת היא כי כאשר חציר לח מ-25% ומאוחסן כחודש, פוטנציאל הבערה הספונטנית מגיע למקסימום. התהליך אז מתחיל בפעולה מיקרוביולוגית (על ידי חיידקים) אך במהרה הופך לתגובה כימית. הועלתה גם השערה שהפחמימות המורכבות בחציר מתפרקות לסוכרים פשוטים אשר סבירים יותר לעבור חמצון-חיזור.
בעירה ספונטנית בפחם אף היא נחקרה ביסודיות. פחם עלול להגיע עד לכדי הצתה כתוצאה מחשיפה לחמצן. "טריות" הפחם משפיע על סבירות התופעה, פחם שנחצב זה עתה קולט חמצן ביתר קלות מפחם שנחשף לתרכובת האוויר. בנוסף ככל שדרגת הפחמן בפחם גבוהה, כך סבירות התופעה קטנה. לכן "פחם ליגניט" הוא המועד ביותר לבעור ספונטנית. גם נוכחות אדי מים באוויר יכולה להשפיע על התקיימות התהליך, שכן נוסף היבט של לחות.
זרעים המשמשים ליצירת שמן (לבישול, ציור, שמן תעשיות תעשייה וכדומה) מייצרים שמנים היכולים לבעור ספונטנית, ואף הם נחקרו בהקשר זה. גם כאן לחות היא גורם מרכזי, ומביאה להתחלת התהליך המיקרוביולוגי (הופעת הבקטריה הפולט חום). התופעה מבוססת בשמני חמנייה, סויה ופשתן.
חומרים נוספים המועדים לבעירה ספונטנית הם פיסטוק, כאשר מאוחסן בכמויות גדולות. פיריט המבעיר בדרך כלל פסולת מכרות. זבל פרות, כאשר נחשף לחום גבוה. כמו כן בדים שונים כאשר באו במגע עם שמן המסוגל לבעירה ספונטנית.
בעירה אנושית ספונטנית

ההשערה כי גם גוף האדם מסוגל לבעירה ספונטנית התפתחה בעקבות ריבוי המקרים בהם גופת אדם נתגלתה שרופה כליל ללא סיבה ברורה. כמאתיים מקרים כאלה נאספו החל מהמאה השמונה עשרה, רובם מתבססים על עדויות ראייה או חקירת הזירה לאחר סיום התופעה. בחלק קטן מהמקרים הקורבן לבעירה שרד, או אף נצפה עולה בלהבות. מכיוון שרב המקרים אינם מתועדים היטב, ספקנים ביקרו אותם על היותם בדיות וסיפורי עם המטעים לחשוב כי בעירה אנושית ספונטנית תיתכן.
המקרים שתועדו כוללים את המאפיינים הבאים:
שרפה כמעט מוחלטת של כול חלקי הגוף, בעוד חפצים וחומרים דליקים בסביבה נותרו ללא פגע. נזק נוסף נגרם בדרך כלל רק למה שבא במגע ישיר עם הקרבן.
מוקד הבעירה המשוער הוא באזור האגן, אשר מתכלה לחלוטין. אם נותרו חלקי גופה אלה בדרך כלל אחד מהגפיים.
אין ראייה להצתה חיצונית.
מאפיינים חריגים אלה בצירוף ריבוי העדויות המסתוריות יצרו הילה על טבעית סביב הבעירה האנושית הספונטנית, ומספר רב של גורמים, מתחומים שונים, הועלו כסיבות אפשריות לתופעה.
על פי התאוריה המדעית המקובלת, לא תיתכן בעירה אנושית ספונטנית. גוף האדם, העשוי ברובו מים, אינו מכיל חומרים דליקים במידה מספקת ואינו יכול להביא עצמו לכדי הצתה. בחקירה בת שנתיים שנערכה בשנות השמונים על ידי הספקן ג'ו ניקל וחוקר המז"פ ג'ון פישר, נבדקו כ-30 מקרים היסטוריים של התופעה. החקירה העלתה כי ברבים מאלה הבעירה התרחשה בסמוך למקורות אפשריים להצתה, כגון נרות, מנורות ואחי-הסקה. כמו כן רבים מהקרבנות הם אנשים בעלי מוגבלויות פיזיות. על מנת להסביר כיצד גופות נאכלו לחלוטין מבלי לפגוע בסביבת הבעירה, נתמכו החוקרים באפקט הפתילה. על פי אפקט זה הצתה חיצונית מתחילה את הבעירה, נקלטת בדרך כלל בבגד הקרבן ומובילה לבעירה איטית, ובה טמפרטורה גבוהה מכלה את שומן האדם כשם שמתכלה נר. זהו ההסבר המקובל ביותר בקרב מדענים כדי להפריך בעירה אנושית ספונטנית.
חוקרים מסוימים אינם מסתפקים באפקט הפתילה וההצתה החיצונית כדי להסביר את התופעה, וממשיכים לחקור אותה כבלתי מפוענחת. המדען בריאן פורד סיפק חלופה אפשרית לאפקט הפתילה, כי שחרור של אצטון על ידי הגוף יכול להוות מקור דליקה בקרב בני אדם. על אף הניסיונות להביא להפרכת התופעה בבני אדם, ממשיכות להופיע חקירות משטרה המוצאות כי סיבת המוות היא "בעירה אנושית ספונטנית"..
בעירה אנושית ספונטנית > בעירה אנושית ספונטנית בתרבות הפופולרית

צ'ארלס דיקנס עורר עניין בתופעה כאשר בספרו "בית קדרות", דמותו של האלכוהוליסט "Krook" (באנגלית: נוכל) מתה מבעירה ספונטנית. הספר נשען על העמדה שרווחה באותה תקופה, כי התופעה מתרחשת בעקבות כמות גבוהה של אלכוהול בגוף.
הפרק השני בעונה השלישית של הסדרה הקומית סאות' פארק נקרא על שם התופעה. מוטיב מרכזי בפרק הוא ניסיון היוצרים להעלות השערות שיסבירו כיצד היא תיתכן. בעקיפין ובאופן קומי, הועלתה ההשערה כי הצטברות הגז הדליק מתאן במערכת העיכול עלולה לגרום לאדם לבעור ספונטנית, אם לא ישתחרר הגז בנפיחה.
בשנת 1990 יצא סרט בו מככב בראד דוריף הנושא אף הוא את שם התופעה.
ראו גם

קנטו (סיציליה)
לקריאה נוספת

Babrauskas, Vytenis (2003). Ignition Handbook. Boston: Society of Fire Protection Engineers. ISBN 9780972811132.
Bowes, P. C. (1984) Self-heating: Evaluating and Controlling the Hazards, London: Department of the Environment, Building Research Establishment. ISBN 011671364
הערות שוליים

↑  בְּעֵרָה מֵאֵלֶיהָ, בְּעֵרָה עַצְמִית, בְּעֵרָה סְפּוֹנְטָנִית במילון הנדסה כימית [כימיה] (תשמ"ט), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Babrauskas, p.369, תרגום חופשי
↑  בעירה ספונטנית בערימות קומפוסט
↑  Bowes, pp.376-390
↑  מחקר משנת 1993
↑  Bowes, pp.330-333
↑  Bowes, pp.396-406
↑  בעירה ספונטנית בפיסטוק
↑  “Ablaze!: The Mysterious Fires of Spontaneous Human Combustion” Arnold, Larry E. 1995 ISBN 0-87131-789-3
↑  Spontaneous Human Combustion, skeptoid.com
↑  "Solving the Mystery of Spontaneous Human Combustion""
↑  "בעולם", "סיבת המוות: בעירה אנושית ספונטנית", באתר nana10‏
↑  סיקור בעירה אנושית ספונטנית עמ' 2 "תאוריות", פסקה 2]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543259805171  LCCN: sh85028834  NDL: 00576055  NKC: ph158504
ג'ואן סטייץ

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1941 (בת 83) מיניאפוליס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Joan Argetsinger 
 ענף מדעי:  ביופיזיקה, ביוכימיה 
 מקום מגורים:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  מכללת אנטיוק (1963)  אוניברסיטת הרווארד (1967) 
 מנחה לדוקטורט:  ג'יימס ווטסון 
 מוסדות:  אוניברסיטת ייל 
 פרסים והוקרה:  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (2006)  פרס דיקסון במדעים (1989)  פרס ויצמן לנשים במדע (1994)  Murray Goodman Memorial Prize (2015)  הרצאת קית' ר' פורטר (1992)  פרס קרן רוברט וקלייר פסראו לתרומות ייחודיות לחקר הסרטן (2011)  חבר זר של החברה המלכותית (2014)  פרס ההישג המיוחד ע"ש אלברט לסקר (2018)  פרס וולף לרפואה (2021)  פרס  ואנדרבילט לביו-רפואה (2012)  פרס רוזנסטיל (2001)  המדליה הגדולה של האקדמיה למדעים של צרפת (2013)  מדליית מקס דלבריק (2000)  פרס פרל מייסטר גרינגרד (2012)  פרס הווארד טיילור ריקטס (2004)  פרס האקדמיה הלאומית למדעים בביולוגיה מולקולרית (1982)  פרס לוריאל-אונסק״ו לנשים במדע (2001)  המדליה הלאומית למדעים (1986)  מדליית א. ב. וילסון (2005)  היכל התהילה של נשות קונטיקט (2008)  פרס המרכז הרפואי אלבני (2008)  פרס FASEB להצטיינות במדע (2003)  פרס קרן וורן אלפרט (2021)  סטרלינג פרופסור  עמית  אקדמיית ניו יורק לרפואה 
 בן או בת זוג:  תומאס סטייץ 
 
ג'ואן איליין ארגטסינגר סטייץ (באנגלית: Joan Elaine Argetsinger Steitz; נולדה ב-26 בינואר 1941) היא פרופסור סטרלינג לביופיזיקה מולקולרית ולביוכימיה באוניברסיטת ייל, וכן חוקרת במכון הרפואי הווארד יוז.
היא מוכרת בעיקר בזכות העבודה החלוצית שלה בתחום ה-RNA. סטייץ מצאה כי ה-snRNP (קומפלקס של מולקולות RNA וחלבונים) הכרחיים לתהליך השחבור ב-RNA.
קורות חייה

ג'ואן איליין ארגטסינגר נולדה ב-26 בינואר 1941 בעיר מיניאפוליס במינסוטה שבארצות הברית. כילדה למדה בבית ספר לבנות, וכבר אז התעניינה במדע. לאחר שסיימה ללמוד בתיכון, עברה ללמוד בקולג' אנטיוק שבאוהיו, ובשנת 1963 קיבלה תואר ראשון בכימיה. לאחר מכן סייעה למדענים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם התיידדה עם ג'יימס ווטסון (שגילה את מבנה מולקולת הDNA), ולמדענים במכון מקס פלאנק שבגרמניה. סטייץ חשבה שהיא לא מספיק מסורה כדי לחקור ימים ולילות במעבדה. בנוסף, באותם ימים מספר הנשים הפרופסוריות ומנהלות המעבדה היה קטן, וכאישה הייתה משוכנעת כי לא תגיע לעמדות בכירות בתחום המדע, ולכן החליטה לגשת לתואר שני באוניברסיטת הרווארד במקום לנהל מעבדה. לאחר עבודת קיץ במעבדת מחקר באוניברסיטת מינסוטה תחת פיקוחו של ביולוג התאים ג'וסף גאל, החלה  לעבוד באינטנסיביות במעבדה וליהנות מכך, ולפיכך החליטה לשנות כיוון, וב-1963 התחילה ללמוד ביוכימיה וביופיזיקה מולקולרית באוניברסיטת הרווארד, והייתה האישה היחידה בכיתה.
בשנת 1967 עברה סטייץ לגור בקיימברידג' שבאנגליה כדי לעשות את עבודת הפוסט-דוקטורט שלה במעבדה לביולוגיה מולקולרית של מועצת המחקר הרפואי באוניברסיטת קיימברידג'. אז היא התחילה את עבודתה העצמאית בחקר ה-RNA.
קריירה

בעבודת הפוסט-דוקטורט שלה, חקרה סטייץ היכן ה-mRNA מתחיל להיות מתורגם ל-DNA על ידי הריבוזומים. את ממצאיה פרסמה במאמר בשנת 1969 למגזין "Nature". בשנת 1970 הוצע לה תפקיד פרופסור משני באוניברסיטת ייל במחלקה לביופיזיקה וביוכימיה, ולאחר מכן הפכה לפרופסור מן המניין והחלה לנהל מעבדה משלה. היא המשיכה לחקור ריבוזומים, ובמקביל החלה לחקור גם את תהליך שחבור ה-RNA, תהליך שבו האינטרונים מתנתקים מהקדם RNA שליח (pre-mRNA). במחקרה גילתה את הקומפלקס שנקרא snRNP. היא מצאה כי ה-snRNP הכרחי לתהליך השחבור וכי snRNP מזהים את האינטרונים ב-pre-mRNA. את ממצאיה פרסמה בשנת 1980 במאמר למגזין "Nature". כיום סטייץ חוקרת כיצד נגיפים משתמשים ב-RNA לא מקודד (noncoding RNAs) כדי לתפעל את התאים המארחים.
בשנת 2021 הוענק לה פרס וולף לרפואה (ביחד עם לין אליזבת מקוייט ואדריאן קריינר).
חיים פרטיים

במהלך לימודיה באוניברסיטת הרווארד פגשה את תומאס סטייץ, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2009, והשניים נישאו בשנת 1966. כיום היא מתגוררת בניו הייבן בקונטיקט שבארצות הברית. לזוג ילד ששמו ג'ון.
סטייץ מדברת רבות על המספר הקטן של נשים שנמצאות בתפקידים מובילים במדע. בנושא זה אמרה:
בימיי לנשים היו שישה ילדים וסטיישן וואגן (מכונית משפחתית). בזמן ההוא לא היו נשים פרופסוריות בתחום מדעי הטבע בכל אוניברסיטה גדולה. עקב כך, מעולם לא ציפיתי מעצמי להיות איפה שאני כיום. מעולם לא חשבתי שאלמד; מעולם לא חשבתי שאחנוך סטודנטים לתואר שני; מעולם לא חשבתי שאהיה בפקולטה באוניברסיטה נודעת. באמת חשבתי שאהיה שותפה למחקר במעבדה של מישהו, של גבר כמובן.
הערות שוליים

1 2  אתר אוניברסיטת ייל
1 2 3  אתר המכון הרפואי הווארד יוז
1 2 3 4 5  Joan Steitz
↑  Polypeptide Chain Initiation: Nucleotide Sequences of the Three Ribosomal Binding Sites in Bacteriophage R17 RNA
↑  קשת ברגסון, ‏רבנית, לוחמת וזמרת: הזוכות בד"ר לשם כבוד, באתר "סרוגים", 7 במרץ 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n85807445  ORCID: 0000-0002-0534-8722  SNAC: w6cr8cf7  VIAF: 35921028   WorldCat (עם VIAF): 35921028
ג'ון ג'ליקו

| --- | --- |

 לידה:  5 בדצמבר 1859 המפשייר, אנגליה בריטניה
 פטירה:  20 בנובמבר 1935 (בגיל 75) לונדון, אנגליה בריטניה
 מקום קבורה:  קתדרלת סנט פול בלונדון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בן או בת זוג:  Florence Jellicoe (1 ביולי 1902–20 בנובמבר 1935) 
 צאצאים:  George Jellicoe, 2nd Earl Jellicoe, Lady Myrtle Jellicoe, Lady Norah Jellicoe, Agnes Jellicoe, Lady Gwendoline Jellicoe, Lady Prudence Jellicoe 
 השתייכות:  הצי המלכותי הצי המלכותי הבריטי
 תקופת הפעילות:  1872–1919 (כ־47 שנים)
 דרגה:  אדמירל הצי
 תפקידים בשירות
 מפקד ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") לורד הים הראשון
 פעולות ומבצעים
 מרד הבוקסרים  מלחמת העולם הראשונה קרב יוטלנד  המערכה באוקיינוס האטלנטי
 עיטורים
 אביר מפואר (Grand Knight)  מסדר האמבט מסדר ההצטיינות אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי
 
ג'ון רושוורת' ג'ליקו (באנגלית: John Rushworth Jellicoe‏; 5 בדצמבר 1859 – 20 בנובמבר 1935), הרוזן ג'ליקו הראשון, אביר מפואר של מסדר האמבט (GCB), היה אדמירל הצי בצי הבריטי (Admiral of the Fleet), הדרגה הבכירה ביותר בצי, ומפקד הצי בעת מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

ג'ליקו נולד בסאות'המפטון למשפחה של יורדי ים. הוא התגייס לצי הבריטי כצוער ב-1872. בשנת 1882 השתתף לראשונה בפעילות מבצעית, בעת כיבוש מצרים על ידי בריטניה. ב-1888 קודם ג'ליקו לתפקיד באדמירליות (הימיה) הבריטית.
ג'ליקו היה קצין מסור ונבון. הוא היה אהוד בקרב המלחים עליהם פיקד, ודאג רבות לרווחתם ולמורל שלהם. הוא נודע כמפקד שיורד לפרטי פרטים, ולעיתים מגיע עד אפיסת כוחות בשל עבודה מאומצת מאד.
ג'ליקו הוסמך כקצין ירי ב-1883 ומונה לצוות בית הספר לתותחנים אה"מ אקסלנט במאי 1884. הוא הצטרף לאוניית הצריח אה"מ מונרך כקצין תותחים בספטמבר 1885 וקיבל את מדליית הכסף של מועצת המסחר עבור חילוץ צוות ספינת קיטור שהתהפכה ליד גיברלטר במאי 1886. הוא הצטרף לאוניית המערכה אה"מ קולוסוס באפריל 1886 והופקד על מחלקת הניסויים באה"מ אקסלנט בדצמבר 1886 לפני שמונה לעוזר של מנהל התחמושת של הצי בספטמבר 1889.
ג'ליקו, שקודם לדרגת קומנדר ב-30 ביוני 1891, הצטרף לאוניית המערכה אה"מ סנס פרייל בצי הים התיכון במרץ 1892. הוא עבר לאוניית המערכה אה"מ ויקטוריה ב-1893 (אוניית הדגל של המפקד העליון של צי הים התיכון, תת-אדמירל סר ג'ורג' טריון) והיה על הסיפון כשהתנגשה באה"מ קאמפרדאון וטבעה מול טריפולי בלבנון ב-22 ביוני 1893. ג'ליקו ניצל, אך כמחצית המלחים – 358 איש – נספו. ג'ליקו לא הואשם באחריות לתאונה. לאחר מכן מונה למפקד אוניית הדגל החדשה, אה"מ ראמיליס, באוקטובר 1893.
בשנת 1897 קודם ג'ליקו לדרגת קפטן ומונה למפקד האונייה אה"מ סנטוריון ולראש מטהו של האדמירל אדוארד סימון במהלך מרד הבוקסרים. בשנת 1900 השתתף ג'ליקו במשלחת שנועדה לחלץ את אזרחי המערב מבייג'ינג בעת מרד הבוקסרים. ג'ליקו הפגין אומץ לב יוצא דופן בעת הקרבות, ונפצע קשה.