stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה סתיו
ביוגרפיה וקריירה

נולד וגדל בראשון לציון. למד בבית הספר הגימנסיה הריאלית. בשנת 1973 סיים את לימודי התואר בחוג לאמנות התיאטרון והחוג לאמנות הקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1972 החל לעבוד במערכת העיתון של ידיעות אחרונות. מאז 1979 הוא מבקר הקולנוע של ידיעות אחרונות.
בשנת 1986 מונה לראש דסק תרבות ובידור בידיעות אחרונות, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1999.
סתיו מתעד וחוקר של הקולנוע הישראלי ומרצה לתולדות אמנות הקולנוע באוניברסיטת חיפה - זכה בפרס מרצה מצטיין מטעם נשיא האוניברסיטה בשנת 2002. בנוסף מלמד בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב וחבר באגודת העיתונאים ובתא מבקרי הקולנוע. עד שנת 2005 היה ראש איגוד מבקרי הקולנוע.
בשנת 1999 החל להגיש את תוכנית הטלוויזיה "היו סרטים", במסגרתה ערך והנחה 67 פרקים. הסדרה, בעריכתו ובהפקתו של דני ולין. הסדרה עסקה בסרטי הקולנוע הישראלים שהופקו בשנות השמונים, שנות השבעים, שנות השישים ועוד, וכללה קטעים מן הסרטים ודיונים המנתחים את הקולנוע הישראלי של אותן השנים. המטרה של סתיו הייתה "לרשום ולתעד את ההיסטוריה של הקולנוע הישראלי - לא בעט ובנייר, אלא באמצעים אלקטרוניים. ההישג הגדול ביותר שלי זה שאנשים מגיעים להכרה שהיה ויש קולנוע ישראלי חי ונושם ובועט, והוא יתקיים עוד הרבה שנים".
בכל פרק אירח סתיו באולפן אנשים שונים מתחום התרבות, יוצרי סרטים ושחקנים ראשיים, בין היתר: דן וולמן, האחים ברבש, אורי גבריאל, דליה שימקו, מוחמד בכרי, אלי יצפאן עוד. התוכנית עסקה בחוויות מאחורי הקלעים ובעשייה הקולנועית בשנים אלו. בין הסרטים בהם עסקה התוכנית: "מתחת לאף", "מחבואים", "נישואין פיקטיביים", "מאחורי הסורגים", "אחד משלנו", "בלוז לחופש הגדול", "חמסין", "נועה בת 17" ו"עד סוף הלילה".
מאז 1995 מכהן סתיו כיועץ לבית הספר אסכולות, של האוניברסיטה הפתוחה במסגרת הקורס "מועדון טרום בכורה בקולנוע".
הערות שוליים

1 2  גואל פינטו, כך היינו, באתר הארץ, 11 ביולי 2002
↑  ראשון בסולם, באתר nrg
↑  היו סרטים: קולנוע ישראלי בשנות ה-80, באתר הטלויזיה החינוכית (ארכיון)
↑  יהודה סתיו - אסכולות, באתר extra-academic.openu.ac.il (ארכיון)
מארק שנייר

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1959 (בן 66) ניו יורק, ארצות הברית 
 השכלה:  ישיבה יוניברסיטי 
 השקפה דתית:  יהדות 
 אתר רשמי
 
מארק שנייר (באנגלית: Marc Schneier; נולד ב-26 בינואר 1959) הוא רב אמריקאי, נשיא הקרן להבנה בין-דתית יהודית-מוסלמית (FFEU), משמש כיועצם של ראשי מדינות במפרץ, שימש בעבר סגן נשיא של הקונגרס היהודי העולמי.
ביוגרפיה

שנייר משתייך לזרם האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית. אביו הרב ארתור שנייר, התפרסם בכך שניהל דו-שיח בין דתי עם מנהיגים נוצרים.
בשנת 1990 הקים שנייר את בית הכנסת המפטון בשכונת ווסטהמפטון ביץ' בו כיהן עד שנת 2010 כרב. בבית הכנסת חברים ידוענים רבים ובהם סטיבן ספילברג, כמו כן, בית הכנסת מארח אישים ידועים ובהם פוליטיקאים ישראלים ואף משפחת קלינטון.
שנייר השתתף בטקס האוסקר, והוא מנהל קשרים עם ידוענים אמריקאים ובהם ראסל סימונס. בשל כך נחשב שנייר כ"רב הסלבס" בארצות הברית. שנייר מופיע מזה שנים ברשימת הרבנים המשפיעים של ניוזוויק.
שנייר מנהל קשרים ענפים עם מנהיגים מוסלמים, ובשנת 1987 ייסד את הקרן להבנה בין-דתית יהודית-מוסלמית (FFEU) וכיום הוא משמש בה כנשיא. בשנת 2001 דווח כי נפגש עם מנהיג ארגון אומת האסלאם לואיס פארחאן הידוע בהתבטאויות האנטישמיות שלו. שנייר נחשב כיועצו של מלך בחריין.
בשנת 2018 הזמינה קטאר את שנייר לייעץ לה בהתארגנות ולסיוע בתחום הכשרות לקראת מונדיאל 2022.
חיים אישיים

שנייר מתגורר בלונג איילנד, נשוי 6 פעמים, מערכות היחסים שלו עוררו מספר סערות. בשנת 2010 כאשר נודע שהוא מנהל רומן מחוץ לנישואין הושעה מוועד רבני אמריקה כמו כן, הודח מרבנות קהילתו בעקבות איום של תורמי הקהילה להפסיק את תרומתם אחרי גירושיו בחמישית. בשנת 2010 הכריז בפני קהילתו כי הוא סובל מהפרעה דו־קוטבית. אחת מנשותיו של שנייר תרמה לגן החיות התנכ"י אריה הקרוי על שמו "מארק".
הערות שוליים

↑  הרב המתגרש: "חמש פעמים עובר כל גבול", קבעו התורמים האמידים של לונג איילנד, באתר IsraeliLifeUSA, ‏27 באפריל 2016
↑  צביקה קליין, חמסה עליו: רב בגד באשתו, והתחתן עם החמישית, באתר nrg‏, 26 בנובמבר 2013
↑  Bill Hoffmann, FARRAKHAN IN HUDDLE WITH RABBI, New York Post, ‏13 ביוני 2001 (באנגלית)
↑  רפאל אהרן, הרב שמייעץ למלך בחריין: התנגדות הפלסטינים היא זמנית, באתר זמן ישראל, 25 ביוני 2019
↑  בקטאר נערכים להבאת מזון כשר למונדיאל, באתר כיכר השבת
↑  Gary Rosenblatt, Rabbinical Group Poised To Investigate Marc Schneier, jewishweek.timesofisrael.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267595605171  GND: 1222306182  ISNI: 0000 0001 1462 7988  LCCN: n99832104  VIAF: 98190358   WorldCat (עם VIAF): 98190358
יואל מרשק

| --- | --- |

מרשק 2016
 לידה:  1945? (בן 80 בערך) גבעת השלושה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 
יואל מרשק (נולד בשנת 1945 בערך) הוא פעיל חברתי ישראלי, לשעבר ראש אגף המשימות בתנועה הקיבוצית.
יואל מרשק עם נשיא המדינה ראובן ריבלין, בעת קבלת "אות הנשיא למתנדב", 2016.
ביוגרפיה

מרשק נולד בקיבוץ גבעת השלושה לרחל, אשת חינוך, ולבני, קצין החינוך של הפלמ"ח.
בשירותו בצה"ל שירת כלוחם וכמפקד בחיל השריון. במלחמת ששת הימים פיקד על מחלקת חרמ"ש בקרבות לכיבוש לטרון, ולאחר מכן בבקעת הירדן. בתום שירותו התנדב לשנת שירות בחטיבת בני הקיבוצים. בסיום השירות ריכז את ענף המטעים בקיבוץ גבעת השלושה, והביא אותו לרווחיות תוך שלוש שנים.
תוך כדי עבודתו בענף המטעים, נקרא לפקד על מספר מוצבים בתעלת סואץ כחלק ממלחמת ההתשה כחלק ממה שכונה על ידי שר הביטחון משה דיין "כח הנמרים". עם סיום עבודתו כרכז ענף המטעים, החל ללמוד עבודה סוציאלית במכללת רופין, אך כששב מלימודיו, נקרא בשנית לרכז ענף במשק, את ענף הכותנה, במקביל עבד במשרה חלקית כעובד סוציאלי בתחנה לייעוץ ושיקום ברמת גן.
ב-1977 נענה לקריאת מפקד גייסות השריון, משה פלד, לפקד על גדוד 53 חטיבה 188 למשך שנתיים, ופיקד על הגדוד במבצע ליטני. עם שחרורו בשנית, החל לרכז את חטיבת בני התק"מ בתנועה הקיבוצית המאוחדת. במלחמת לבנון השנייה שירת כסמח"ט שריון במילואים[דרוש מקור][מפני ש...]. בין שירותו הצבאי כמג"ד ללימודיו בבית הספר לעובדי הוראה בכירים בירושלים, הספיק מרשק לכהן בשתי קדנציות כמזכיר קיבוץ גבעת השלושה. ב-1987 ניהל את בית הספר האזורי מעבר אפק שבקיבוץ עינת.
ב-1988 ייסד את "כח יואל" על בסיס 120 קציני מילואים, שהתנדבו לשמש דוגמה ותמיכה בהתמודדות עם בעיות של נורמות התנהגות בשטח ופגיעה בטוהר הנשק עם תחילת האינתיפאדה הראשונה.
נשוי לחנה קרוק, אחותו של אלדד קרוק שנפל בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים (עליו נכתב השיר מה אברך). לזוג ארבע בנות ובן מאומץ, יוצא אתיופיה.
בתנועה הקיבוצית

ב-1991, לאחר סיום תפקידו כמנהל בית הספר "מעבר אפק" וכהונה נוספת כמזכיר קיבוץ גבעת השלושה, החל לרכז את חטיבת תנועות הנוער והנח"ל וההתיישבות הצעירה בתק"מ. כחלק מתפקידו, יזם וחידש את ההתיישבות בקיבוצים מיצר, רביד, ייט"ב ונערן וכן יזם את הקמת הקיבוץ האחרון שהפך מהיאחזות נח"ל לקיבוץ - אשבל ב-1997. הוביל את שינוי מבנה הנח"ל יחד עם תנועות הנוער והתנועות הקיבוציות, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, התק"ם והקיבוץ הדתי.
בתנועה הקיבוצית > ראש אגף המשימות

ב-2000 נבחר לשמש כרכז אגף המשימות של התנועה הקיבוצית. מרשק חולל מהפכה תודעתית בתפקיד, כאשר הפעיל מבצעי התנדבות גדולים מאוד בהיקפם, שחרגו משמעותית מגבולות התנועה הקיבוצית, דבר שלא היה נהוג בהיקפים אלה בשנים שקדמו לכניסתו לתפקיד. ב-2001 יזם מרשק את מבצע ההתנדבות הלאומי למרחב התפר, בקו הגבול בין ישראל והרשות הפלשתינאית, בו שמרו 5,000 מתנדבי מילואים על המרחב, וכן סייע להתחדשות ההתיישבויות כרם שלום, פלך וצבעון.
ב-2003 היה ממארגני מסעה של ויקי קנפו ממצפה רמון לירושלים. מרשק דאג לאירוח שלה בכלל היישובים שבדרך, היה אחראי להקמת מאהל האמהות החד הוריות ולהפגנות באותה תקופה. ב-2004 ביקש ממנו שר הביטחון, בנימין בן אליעזר, לעמוד בראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון, אך מרשק דחה את הפנייה בנימוק שלא היה מוכן להדיח משם את בילו מישורי, חבר קיבוץ יטבתה שכיהן בתפקיד. שלוש שנים לאחר מכן, שר הביטחון עמיר פרץ ביקש ממנו את אותה בקשה, אך מרשק סירב מכיוון שלאביגדור קהלני, שעמד בראש האגף, לא היה תפקיד חלופי.
ב-2007 הקים מטה לקליטת פליטים מרצח העם בדארפור בקיבוצים.
במסגרת מאבקי הנכים, ארגן מרשק מסע מחאה בן 11 ימים של עשרות נכים רכובים על קלנועיות מקרית שמונה לירושלים, וכן עמד במרכז התיאום בין ארגוני הנכים השונים, עד אשר הצליחו להגיע להסכמה רחבה וחבירה להנהלה משותפת של כלל הארגונים.
פרסים ואותות

אות נשיא המדינה למתנדב לשנת 2016
אות מופת על פעילות חברתית של כנס שדרות לחברה לשנת 2009
פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי (יחד עם אגף המשימות) לשנת 2006
הערות שוליים

↑  קלמן ליבסקינד, קרבות הפלמ"ח, באתר nrg‏, 27 באפריל 2006
↑  מרב סריג, פוליטרוק מודל 2003, באתר הארץ, 24 בפברואר 2003
↑  החשבון של ההתנתקות - העיתון בשבע, באתר ערוץ 7
↑  אורי יבלונקה ועמיר רפפורט, הקיבוצניקים יחליפו את הסרבנים, באתר nrg‏, 7 בינואר 2005
↑  , ynet, ‏2006-01-08
↑  , mako, ‏2011-01-09
↑  הודיה כריש חזוני, יואל מרשק מהתנועה הקיבוצית מסייע להנגשת מערת המכפלה, באתר מקור ראשון, ‏22 בספטמבר 2019
↑  יואל מרשק - הנגשת מערת המכפלה - צורך הומניטרי הכרחי! ביום..., נבדק ב-2020-02-17
↑  יו"ר ועדת הקלפי בחברון - יואל מרשק - חדשות בארץ, באתר ערוץ 7 חדשות, פוליטיקה, תרבות, יהדות ועוד
↑  יואל מרשק מפתיע: לא לעקירה, כן לתכנית אלון - חדשות מדיניות ופוליטיקה, באתר ערוץ 7 חדשות, פוליטיקה, תרבות, יהדות ועוד
↑  , מעריב
↑  יוני קמפינסקי, יואל מרשק: להחליף חטופים במחבלים שייהרגו בקרב, באתר ערוץ 7
מריו אוסטין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בפברואר 1982 (בן 42) ליווינגסטון, אלבמה, ארצות הברית
 עמדה:  פאוור פורוורד, סנטר
 גובה:  2.06 מטרים
 מכללה:  אוניברסיטת מיסיסיפי
 דראפט:  בחירה מספר 36, 2003 שיקגו בולס
 קבוצות כשחקן
 2003   2004   2004–2005   2005–2007   2007–2008   2008   2009   2009–2010   2010   2010–2011   2011   2011   2011   2012–2013   2013–2014   2015   2015:   צסק"א מוסקבה  ג'קסון ריינג'   פאלקאנסטרו ביאלה  הפועל ירושלים   בנטון טרוויזו    בשיקטש   פוג'יין שונשינג   מרידיאנו אליקנטה   אתלטיקו דה סן ז'רמן   בי.סי. דניפרו   טיטאנס דל דיסטריטו נאסיונל   שארדארי גוראן   בי.סי. קייב   אל כווית   קאזמה   קייבי פיה   דפורטיבו ולדיביה
 הישגים כשחקן
 גביע המדינה (2007)  חמישיית העונה בליגת העל (2006, 2007)
 
מריו טרוון אוסטין (באנגלית: Mario Trevon Austin; נולד ב-26 בפברואר 1982 בלווינגסטון אלבמה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדות פאוור פורוורד וסנטר.
קריירה

אוסטין החל את הקריירה בשנת 2001 באוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי ושיחק לצד טימי באוורס, ששיחק בהפועל ירושלים.
לאחר שלוש שנים, סירב לחזור ולסיים את לימודיו והצהיר שברצונו להיבחר לדראפט של ליגת ה-NBA.
בשנת 2003, הועמד לדראפט של ליגת ה-NBA ונבחר במקום ה-36 על ידי קבוצת שיקגו בולס.
לאחר שנבחר בדראפט, חתם בקבוצת צסק"א מוסקבה, ממנה שוחרר בעקבות פציעה ולפני ששיחק משחק רשמי במדיה.
לאחר שחרורו חתם עד לסיום העונה בקבוצת ג'קסון ריינג' מליגת ה-WBA.
בעונת 2004/2005, חתם בקבוצת פאלקאנסטרו ביאלה מליגת הכדורסל האיטלקית השנייה.
בעונת 2005/2006, חתם בקבוצת הפועל ירושלים, זכה עמה בגביע המדינה בכדורסל ונבחר לחמישיית העונה של מנהלת הליגה.
בעונת 2007/2008, הצטרף לקבוצת שיקגו בולס ושיחק במדיה בליגת הקיץ של ה-NBA.
בעונת 2007/2008, חתם בבנטון טרוויזו מליגת העל האיטלקית.
בעונת 2008/2009, חתם בקבוצת בשיקטש מליגת העל הטורקית.
בעונת 2009/2010, חתם בקבוצת פוג'יין שונשינג מסין אך שוחרר ממנה, לאחר השחרור חתם בקבוצת מרידיאנו אליקטנה אך ב-21 בינואר 2010 שוחרר מהקבוצה.
ב-10 באפריל 2010 חתם עד לסיום העונה בקבוצת אתלטיקו דה סן ז'רמן מליגת הכדורסל הפורטוריקנית, אך שוחרר חודש לאחר מכן.
בעונת 2010/2011, חתם בקבוצת בי.סי. דניפרו מהסופרליגה האוקראינית.
ב-2 באפריל 2011, הועברו זכויות השחקן של אוסטין משיקגו בולס אל קבוצת יוטה ג'אז במסגרת העברתו של קרלוס בוזר.
ב-31 באוקטובר 2011, חתם בקבוצת בי.סי. קייב.
ב-3 בנובמבר 2012, חתם בקבוצת אל כווית מליגת הכדורסל הכוויתי.
ב-9 בנובמבר 2013, חתם בקבוצת קזמה.
ב-3 בפברואר 2015, חתם בקבוצת קייבי פיה מליגת העל הקוסוברית.
ב-9 באוקטובר 2015, חתם בקבוצת דפורטיבו ולדיביה מליגת ה-LNB, אך שוחרר לאחר כחודש.
בסיום עונת 2014/2015, הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
פרשות ציבוריות

בשנת 2007, נקשר שמו של השחקן ושל חבריו הוראס ג'נקינס, רוג'ר מייסון ג'וניור ושחקן הפועל תל אביב דאז מרכוס האטן בפרשת התעללות מינית בנערה בת 19 עם צרכים מיוחדים, אך המשטרה והפרקליטות סגרו את תיק החקירה מחוסר אשמה.
תארים

גביע המדינה (1): 2006/2007
הערות שוליים

↑  רוסיה: צסק"א החתימה מריו אוסטין, באתר ynet, 21 באוגוסט 2003
↑  גיל סלומון, פרשת הצעירה והכדורסלנים: הוגש כתב תביעה אזרחית, באתר nrg‏, 3 במרץ 2006
היסטוריה של מערך ההגנה האווירית

סמל מערך ההגנה האווירית
שורשיו של מערך ההגנה האווירית של חיל האוויר הישראלי בכוחות הנ"מ, שהוקמו תחת חיל התותחנים במהלך שנות ה-50, ותחת חיל האוויר בשנות ה-70. ב-2011 שינה המערך את שמו, סמליו וייעודו למערך ההגנה האווירית.
כוחות נ"מ עבריים לפני קום מדינת ישראל

ראשיתו של כוח נ"מ עברי הייתה במסגרת הצבא הבריטי ב-7 בספטמבר 1939, אז התגייסו 12 חיילים יהודים ליחידות ההגנה האנטי אווירית, על רקע קריאותיהם של ראשי היישוב העברי להתגייס לצבא הבריטי. היו אלו 12 החיילים הראשונים שהתנדבו לצבא הבריטי במסגרת המלחמה, שבוע ימים אחרי פריצתה. חיילים אלו היו לוחמי ארגון "ההגנה" שעברו הכשרה בסיסית בת 5 ימים בלבד בסרפנד ולאחר מכן הכשרה עצמית על תותחי ברדה מודל 35 שנלקחו כשלל מספינה איטלקית. בדצמבר גויסו 30 חיילים נוספים, וכולם אוגדו בסוללת הנ"מ העברית הראשונה, סוללת תותחני החוף, שהייתה כפופה לגדוד ה-14 של הארטילריה המלכותית ומשימתה הייתה הגנה על נמל חיפה כנגד תקיפות מטוסים של מדינות הציר. בכך השתתפו בהגנת העיר כנגד הפצצות חיל האוויר האיטלקי על חיפה בקיץ 1940. עם הקמתה ב-1939 היו בידי הסוללה 7 תותחי חוף 6 אינץ' שהוצבו ב-3 אתרים באזור מפרץ חיפה. ב-1941 הפעילה 3 תותחים דו-קניים נוספים. בין לוחמי הסוללה ומתנדביה היו יעקב מידד ואריה אליאב.
בספטמבר 1941 הוקמה סוללה נוספת, הסוללה הארץ ישראלית הראשונה לתותחנות קלה נגד מטוסים, 81 מתנדביה אומנו בהפעלת תותחי 20 מ"מ איטלקיים ובמקלע כבד נ"מ "לואיס". סוללה זו הגנה על אזור חיפה והפילה במהלך המלחמה 3 מטוסי אויב. ב-1943, עם הדיפת הצבא הגרמני מאפריקה והסרת האיום הסמוך לארץ ישראל, צוידה הסוללה בתותחי בופורס 40 מ"מ ועברה לאימונים בפורט סעיד, ואחריהם למשימת הגנה על נמלי הים בקפריסין. ב-1944 צורפה הסוללה לבריגדה היהודית. מנתה בשיא גודלה 300 חיילים, ביניהם היה אברהם יפה.
ב-1944 פורקו הסוללות והלוחמים הפכו לגרעין ההקמה של גדוד התותחנים העברי הראשון, גדוד תותחני שדה 200. ב-1944 לכלל הגדוד היו 18 תותחים מדגם ברדה. מפקדתו ישבה בבת גלים בחיפה, וסוללותיו היו פרוסות בתחנת הכוח בנהריים, נמל חיפה, בתי הזיקוק ובריכות הדלק בחיפה, מפעלי ים המלח ושדות תעופה ברחבי הארץ. ב-1942 נמסרו לכוחות אלו תותחי בופורס 40 מ"מ. באמצעות תותחים אלו השתתף הגדוד בלמעלה מ-40 התקפות אוויריות, מרביתן כנגד בתי הזיקוק והנמל בחיפה. גדוד נ"מ ותותחנים זה היווה את הבסיס להקמתו של גדוד 200, גדוד התותחנים של הבריגדה היהודית, שנשלח להילחם בחזית האיטלקית. עד סוף המלחמה הוקמו 3 גדודי נ"מ: גדוד 200, גדוד 201 וגדוד 202. גדודים אלו, עם חזרתם לארץ ישראל ב-1943, היוו את הבסיס שעליו הוקם חיל התותחנים בצה"ל, שגם הוא בראשיתו הפעיל תותחי נ"מ, מסוג תותחי היספנו-סוויזה HS.404‏ 20 מ"מ (אנ'). הגדודים פורקו ב-6 באוגוסט 1946 עם פרוק החי"ל.
1948–1950: כוחות האנטי-אוויר במלחמת העצמאות

במהלך מלחמת העצמאות, במקביל להפצצות אוויריות של חילות האויב, הוברחו לארץ משווייץ 24 תותחי הנ"מ הראשונים, תותחי נ"מ דואלי מתוצרת "היספנו־סוויזה" TCM בקוטר 20 מ"מ שיועדו להצבה הן במטוסים לטובת תקיפות קרקעיות והן על הקרקע כתותחי נ"מ וכתותחי תקיפה קרקעיים, בין היתר בוצע שימוש בתותחים אלו במבצע לכיבוש יפו להרעשה ארטלירית על אזור גבעת הפילבוקס לפני מתקפה של חטיבת גבעתי, ובמבצע לכיבוש הנגב. התותחים הגיעו בספינה כשהם מוסתרים בין שקי תפוחי אדמה.
במהלך המלחמה הוקם בית הספר לנ"מ הראשון בהרצליה, תחת מסווה של מפעל. מדריכי בית הספר היו בוגרי סוללות הנ"מ וגדוד 200 העברי, שלחמו במלחמת העולם השנייה ככוחות נ"מ ותותחנים. ההכשרה ערכה 5 ימים בלבד ובוגריה נשלחו להשתתף בקרבות בעמק הירדן. במקביל, הוקם גדוד הנ"מ הישראלי הראשון, גדוד 411 שנקרא "א"א 1", כלומר אנטי-אוויר 1, במאי 1948, מפקדו הראשון היה שלום חרמון. בנוסף התקיים קורס קציני נ"מ הראשון שהסתיים ביוני 1949.
חיל האוויר המצרי היה החזק מבין חילות האוויר של צבאות ערב. הוא כלל מספר ניכר של מטוסי קרב מדגם ספיטפייר ומספר מטוסי תובלה DC-3 דקוטה שהוסבו למפציצים ובהם נעשה שימוש לתקיפות אוויריות ברחבי הארץ, כולל בתל אביב ובשדה דב. בהפפצה ראשונה כזו, ביום שבת, ה-15 במאי 1948, תקפו בחמישה גלים מטוסי ספיטפייר מצריים את העיר ואת שדה התעופה. מטוסים ישראלים נפגעו על הקרקע. 2 מטוסים נפגעו מאש נ"מ מן הקרקע ואחד מהם ביצע נחיתת אונס בחוף הים ליד הרצליה, הטייס, שהיה בנו של ראש עיריית קהיר, נלקח בשבי. הייתה זו הפלת המטוס הראשונה בהיסטוריה של צה"ל, ובוצעה על ידי כוחות נ"מ שהוצבו בשדה דב. ב-18 במאי, יום שלישי, נערכה המתקפה האווירית הקשה ביותר על תל אביב, במסגרתה התקיפו 4 מטוסי ספיטפייר בשלוש גיחות את העיר. בגיחה הראשונה הופצצה התחנה המרכזית שהייתה הומת אדם, בהפצצה נפצעו מאות ונהרגו 41 אזרחים. אחד המטוסים המצרים נפגע מא"ש נ"מ ונפל ליד נס ציונה, וטייסו נלקח בשבי. ההפצצה האחרונה לפני כניסת ההפוגה הראשונה פגעה ב-9 ביוני, הפעם השליכו המטוסים המצרים את פצצותיהם מגובה רב מחשש מאש הנ"מ הישראלית.[דרוש מקור] במהלך הפצצות חיל האוויר המצרי על תל אביב נהרגו כ-150 אנשים ונפצעו מאות, ייורטו 3 מטוסי אויב.
יירוטים נוספים בוצעו במסגרת הלחימה על ידי כוחות קרקעיים אחרים, חמושים בתותחים ומקלעים קלים. בלילה שבין ה-4 ל-5 בינואר יירט כוח של חטיבת גולני מטוס מצרי ברפיח במסגרת מבצע חורב.[דרוש מקור]
1950–1971: הפולמוס סביב אחריות המשימה

אחר המלחמה, הוחלט להקים פיקוד נ"מ עצמאי, שנקרא "פיקוד א"א", אנטי-אוויר. הרמטכ"ל, רא"ל יגאל ידין, פנה לטייס אל"ם בוריס סניור והטיל עליו את המשימה להקים את פיקוד הנ"מ העצמאי כחיל מקצועי תחת המטכ"ל, במצב זה שהה במשך שנה בלבד, אז הוכפף לחיל התותחנים.
1950–1971: הפולמוס סביב אחריות המשימה > הקמת פיקוד הנ"מ בחיל התותחנים

ב-10 בינואר 1950 הוכפפו כוחות הנ"מ תחת חיל התותחנים והוקם פיקוד הנ"מ. סוללות תותחי הנ"מ פוזרו ביחידות חיל האוויר השונות. ב־1951 אורגנו 2 גדודים שמילאו את המשימה בכל המדינה, גדוד 881 היה אחראי על צפון הארץ, וגדוד 882 על מרכזה ודרומה. מפקדת הפיקוד ישבה בבסיס חיל התותחנים ברמלה. משימתו העיקרית של הפיקוד הייתה הגנה על שדות תעופה, וביניהם בסיסי חיל האוויר, ועל יחידות הבקרה, בנוסף להגנה על כוחות השדה בחטיבות המרחביות.
ב-1953 הוקם גדוד שלישי שהפעיל תותחי 3.7 אינץ מונחי מכ"ם ובמהלך שנות השישים קלט חיל התותחנים מערכת של תותחי נ"מ מדגם בופורס L-70 קליבר 40 מ"מ מונחי מכ"ם. באותה תקופה הפעיל הפיקוד את המכ"ם הגרמני סופרפלדרמאוס (אנ'), שמשמעות שמו "עטלף על" בגרמנית. מכ"ם זה היה המכ"ם הראשון שהופעל בצה"ל, ועל שמו נקבע סמלו של הפיקוד.
במלחמת סיני נפרסו כוחות הפיקוד סביב אתרים אסטרטגיים ברחבי המדינה וליוו את הכוחות שנכנסו לחצי האי סיני.
1950–1971: הפולמוס סביב אחריות המשימה > הקמת מערך הנ"מ בחיל האוויר

במהלך שנות ה-60 התפתח הפולמוס סביב שייכותו של פיקוד הנ"מ לחיל התותחנים. חיל האוויר, שחשש מתאונות כתוצאה מחוסר שליטה על יחידות הנ"מ הפזורות בשטחיו, סבר כי הפיקוד צריך להיות תחת פיקודו. כאשר סוכמה עסקה לרכישת טילי "הוק" אמריקניים ב-1963. מפקד חיל האוויר, האלוף עזר ויצמן, טען כי המערכת צריכה להיקלט בחיל האוויר משום שרק המערך הטכני של חיל האוויר מסוגל לקלוט את המערכת ולענות על הצרכים הטכניים המורכבים של הפעלתה. בנוסף, הייתה התנגדות בחיל האוויר למערך טילי אוויר שיסכנו את מטוסיו שיהיה בידי חיל התותחנים. המערכת נקלטה בחיל האוויר ב-1965 והייתה הצעד הראשון במעברו של הפיקוד לחיל האוויר. באותה תקופה התקיימו זה לצד זה פיקוד הנ"מ בחיל התותחנים ומפקדת הנ"מ בחיל האוויר.
1950–1971: הפולמוס סביב אחריות המשימה > הקמת מערך הנ"מ בחיל האוויר > אימוץ מערכת ה-MIM-23 הוק

ממשלת ישראל בראשותו של דוד בן-גוריון פנתה לארצות הברית בבקשה לקנות טילי נ"מ עקב התעצמות חילות האוויר של ארצות ערב כבר ב-1961, הבקשה נדחתה. בפנייתו בשנית ב-27 בספטמבר 1962 אישר הממשל האמריקאי בראשות הנשיא ג'ון קנדי את מכירתה של מערכת טילי הנ"מ MIM-23 הוק לישראל. בקליטת מערכת הטילים היו מעוניינים גם חיל התותחנים וגם חיל האוויר.
המערכת נועדה לספק מענה למשימת הגנה על אתרים אסטרטגיים כגון הכור בדימונה ובסיסי חיל האוויר, שעד לקליטתה התכוון חיל האוויר לבצע באמצעות תותחי 40 מ"מ בלבד. שתי המערכות ביחד נתנו מענה מתאים למשימה. משלחת קציני צה"ל בראשות אל"ם משה תמיר, אז מפקד פיקוד הנ"מ בחיל התותחנים, יצאה בינואר 1963 לבסיס בית הספר לנ"מ של צבא גרמניה המערבית אליו נשלחו סוללות הטילים האמריקאיות לבחון אותם ולבחון את אפשרות קליטת תותחי ה-L-70 המתקדמים. במקביל, נשלחה משלחת קצינים נוספת מחיל האוויר ומחיל התותחנים להשתלמות בת 18 חודשים בפורט בליס (אנ'), טקסס, ארצות הברית בה למדו כיצד להפעיל את המערכת. העסקה נעשתה בחשאי הן מטעמי סודיות והן בגלל רגישות היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה.
המערכת נקלטה בחיל האוויר במרץ 1965. במסגרת קליטתה של המערכת הוקם בחיל האוויר הישראלי מערך הקטק"א, קצין טילי קרקע אוויר, והיחידות בפיקודו כונו "יחידות טילי נ"מ" או בקיצור "יטנ"מ". הוקמה יטנ"מ 138 שתפקידה היה לסייע בהכשרות טכנאים בבית הספר הטכני של חיל האוויר ב-15 בפברואר 1965, בנוסף ל-2 סוללות שהיו בכוננות לפרוס מבצעית בצפון הארץ. בידי חיל האוויר היו סך הכל 5 סוללות הוק, סוללה אחת הוצבה בכור בדימונה, ו-2 הסוללות הנותרות הוקצו לגדוד 136, שהוצב בנמל תעופה בן-גוריון והיה אחראי על הגנת דרום הארץ.
במסגרת השירות בחיל האוויר ביצעה מערכת ההוק מספר יירוטים היסטוריים, ראשונים מסוגם בעולם.
1950–1971: הפולמוס סביב אחריות המשימה > מלחמת ששת הימים

עקב הצלחתו של מבצע מוקד של חיל האוויר, שפתח את המלחמה, מרבית הלוחמה האווירית במלחמה הייתה בתקיפה וביירוט קדמי בשטח מדינות האויב. למרות זאת, הצליחו חילות האוויר של מצרים, סוריה ועיראק לבצע מספר חדירות לשטח ישראל שנענו על ידי כוחות הנ"מ.
1950–1971: הפולמוס סביב אחריות המשימה > מלחמת ששת הימים > פיקוד הנ"מ בחיל התותחנים

| --- | --- |

תותח בופורס L-70 שהשתתף ביירוט מטוס הטופולוב
 שייכות חיילית:   חיל התותחנים
 מפקדים:   אל"ם משה תמיר
 גזרת פעילות:  כלל הגזרות
 קרבות:  תקיפת מטוס טופולב עיראקי בישראל
 אמל"ח עיקרי:  תותחי בופורס L-70
יום הראשון ללחימה, ה-5 ביוני 1967, בשעה 11:50 יצאו 12 מטוסי מיג 17 סוריים לתקיפת מטרות בישראל. המטוסים הסורים הצליחו לפגוע במפקדה צבאית הסמוכה לכפר החורש, במנחת מגידו, באשד-כינרות, בדגניה א' ובסכר על הירדן, אולם נבלמו בקרבות אוויר ובאש סוללת נ"מ שהייתה במגידו הופלו שלושה מהם וההתקפה נהדפה.
בשעה 6:00 ב-6 ביוני 1967, יומה השני של המלחמה, חדר מטוס טופולוב עיראקי להפצצה בצפון ישראל והפציץ את נתניה, צור משה, מנחת מגידו ואת שדה התעופה הצבאי רמת דוד. אף כי המטוס נקלט על ידי מערכות המכ"ם הישראליות, סברו כי הוא אחד מהמטוסים הישראלים ששבו מתקיפת שדות התעופה של מדינות ערב במסגרת מבצע מוקד. זמן קצר אחרי הפצצת נתניה נצפה המטוס טס מעל ג'נין לכוון בסיס רמת דוד, מיידית פתחו סוללות הנ"מ שבשדה באש על הטופולב שנפגע מאש תותח נ"מ ישראלי מדגם בופורס L-70. המטוס נפגע גם מטיל ששוגר ממטוס מיראז' ישראלי. כתוצאה מהפגיעות צלל הטופולב, הזדקר בגובה מטרים בודדים מעל לחורשה כשהוא גודע את גזעי העצים, התרומם מעט והתרסק על מחנה עמוס שליד העיר עפולה. בהתרסקות המטוס נהרגו 14 חיילי מילואים שישנו באותו הזמן באוהלים בשטח הבסיס, עשרות חיילים נוספים נפצעו ונזק נגרם למבנים.
1950–1971: הפולמוס סביב אחריות המשימה > מלחמת ששת הימים > מערך הנ"מ בחיל האוויר

| --- | --- |

 שייכות חיילית:   חיל האוויר הישראלי
 מפקדים:   אל"ם אריה גור (1965–1970)
 גזרת פעילות:  כלל הגזרות
 אמל"ח עיקרי:  MIM-23 הוק תותחי 40 מ"מ
 סד"כ:  5 סוללות MIM-23 הוק
מערכת ההוק החדשה, שנקלטה בחיל פחות משנתיים לפני פרוץ המלחמה, הייתה בשלב של צבירת חימוש טילים, שהגיעו בשמישות ירודה מארצות הברית. מפעל חימוש שנערך בחודשים שקדמו למלחמה הביא לידי סד"כ של 80 טילי הוק.
ביום הראשון למלחמה, 5 ביוני 1967, בוצע הירי הקרבי הראשון והפלה ראשונה של טיל הוק בעולם, מטוס אוראגן ישראלי פגוע טס לכוון הקריה למחקר גרעיני בדימונה. הטייס הפגוע, יורם הרפז ככל הנראה חזר מתקיפה בירדן, התנגש במעופו בקווי חשמל והתחשמל. בהתקרבו לקריה למחקר גרעיני לא הזדהה והופל על ידי סוללת טילי הוק שהגנה על הקריה למחקר גרעיני.
1950–1971: הפולמוס סביב אחריות המשימה > מלחמת ההתשה

אחר כיבוש חצי האי סיני נשלחו סוללות מגדוד 136 ו-138 לפרוס בסמוך לצירי תנועה ולתעלת סואץ ולהגן כנגד מטוסי אויב המאיימים על מוצבי צה"ל. במהלך מלחמת ההתשה השתתף מערך הנ"מ ופיקוד הנ"מ במאמצים ליירט מטוסי אויב שחדרו למעופי תקיפה. ב-21 במאי 1969 חדר מטוס מיג 21 סורי לשטח ישראל ויורט על ידי סוללת הוק של חיל האוויר. הייתה זו הפלה מבצעית של מטוס אויב ראשונה בעולם של מערכת זו. ב-21 ביולי 1969, במסגרת פעולת חיל האוויר שכונתה קרבות טקסס ואריזונה, הופלו 2 מטוסי חיל האוויר המצרי על ידי אש תותחי נ"מ. ב-11 בספטמבר 1969, במהלך יום קרב אווירי שהתחולל לכל אורך אותו היום, יירטו כוחות הנ"מ 3 מטוסי אויב, אחד מהם על ידי סוללת הוק.
סך הכל, יירטו כוחות הנ"מ 15 מטוסי אויב מצרים במלחמת ההתשה, 13 מתוכן על ידי סוללות ההוק של חיל האוויר, שהוכיח את יעילות המערכת.
1950–1971: הפולמוס סביב אחריות המשימה > מלחמת ההתשה > העברת פיקוד הנ"מ לחיל האוויר ואיחוד המשימה

במהלך מלחמת ההתשה, במסגרת מתקפה אווירית מוצלחת של חיל האוויר המצרי כנגד המעוזים בקו בר-לב, נחשפה נקודת התורפה בהגננת הנ"מ על הכוחות הקרקעיים. טילי ההוק לא הספיקו ליירט את המטוסים שהתקיפו בגיחה קצרה ונמוכה, ותותחי ה-40 מ"מ שהופעלו על ידי מערך הנ"מ בחיל האוויר היו ממוקמים בסמוך לבסיסי חיל האוויר, ורחוק מדי מכדי לתת מענה למעוזים האחרים. התותחים הנייחים שהיו בידי פיקוד הנ"מ של חיל התותחנים לא הצליחו לספק מענה מתאים לאיום זה. ביוזמה בעת מלחמה, הרכיב מערך הנ"מ בחיל האוויר תותחי 20 מ"מ שהורדו ממטוסי אורגן ישנים על משוריינים שהיו בבסיסי חיל האוויר ומהם הקים את סוללת תותחי הנ"מ המתנייעים הראשונה בצה"ל. בוויכוח שפרץ על הפיקוד המתאים לסוללה הזו בין חיל התותחנים לחיל האוויר פסק הרמטכ"ל, רא"ל חיים בר-לב, על העברת כל כוחות הנ"מ לפיקודו של חיל האוויר.
בפברואר 1971 פורסמה פקודת הרמטכ"ל והוקמה מפקדת נ"מ מקצועית בחיל האוויר שריכזה תחתיה את כלל כוחות הנ"מ בצה"ל, שבראשה עמד אל"ם משה תמיר.