stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רינו צרור
ספריו

טריקו: סיפורים, הוצאת שם, 1978.
עורכים: שירה אביעד, רינו צרור, מורן שוב, אדם ברוך - תקשורת: אנתולוגיה, 2008-1972, הוצאת דביר, 2010.
שחור: חייו ומותו של זוהר ארגוב, הוצאת ידיעות אחרונות, 2012.
שם משפחה: אסיה הוצאה לאור, 2021
זכור, תזכור: הספרייה לתקשורת, 2023
סרטיו

בית שאן סרט מלחמה, 1996 (בימוי משותף עם דורון צברי)
ילדי המהפכה, 1999
תפילת הנערות, 2010
אני ה', 2014
יהודים, פעם שלישית, 2017
הערות שוליים

↑  כך העיד בתוכניתו בגלי צה"ל, 8 בספטמבר 2019
↑  סמדר שיר, העולם המכוער של האנשים בטריקו, מעריב, 19 בפברואר 1979
↑  גלי צה"ל: רינו צרור, באתר glz.co.il
↑  רינו צרור, פרק מהספר "שם משפחה", באתר הארץ, 16 במאי 2021
↑   נטע אחיטוב, רינו צרור חוזר לזעקות השבר ממלחמת יום כיפור, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282620505171  ISNI: 0000 0000 6694 1592  LCCN: nr92004197  VIAF: 24460319   WorldCat (עם VIAF): 24460319 
רינו צרור ואורי אבנרי מייסד "העולם הזה"
פרויקט מחויבות אישית

תוכנית המחויבות האישית עוסקת בחינוך להתנדבות בקהילה (community service) ומטרתו הגברת המוכנות לתרומה ולהתנדבות בקהילה. בשנת 2014 התכנית בוטלה ובמקומה משרד החינוך קבע מדיניות מחייבת לכלל תלמידי ישראל בתוכנית המכונה "התפתחות אישית ומעורבות חברתית"
היסטוריה

בסוף שנות ה-70 החל המחנך אברהם אורן, מנהל בית הספר רוגוזין מגדל העמק, ליישם בבית ספרו תוכנית יוצאת דופן של מעורבות בקהילה. התוכנית התרחבה מרוגוזין למקומות נוספים, והפכה לתוכנית אזורית. בשנת 1980 הכיר משרד החינוך בתוכנית החינוכית הקהילתית יע"ף – יעדי עיירות פיתוח, והחל ליישמה ברחבי הארץ. בעקבות היוזמות הללו שפעלו בשטח ומסקנות ועדת שילד משנת 1979, פורסם חוזר המנכ"ל הראשון בנושא (חוזר מנכ"ל מב/3, 1981).
כיום, על יסודות תוכנית יע"ף ודומותיה, נהוגה בכלל בתי הספר בישראל התוכנית למחויבות אישית. שמבוססת על גישה חינוכית של "שירות לקהילה" (Community service) ששמה במרכז את צורכי הקהילה ואחריות התלמיד לעזרה לקהילה למלא את צרכיה.
תחומי פעילות

על פי הנחיות משרד החינוך על פעילות המחויבות האישית לענות על צורך ממשי בקהילה, להתבצע במסגרת מוסדות ולארגונים המבטיחים פיקוח יעיל על התלמידים, לאפשר התנסות בתפקידים הדורשים אחריות
ועקביות, ולהעניק למשתתף "חוויה של נתינה".
הפעילויות בפרויקט כוללות:
מתן שיעורים פרטיים חינם לילדים מתקשים.
הכנת שיעורים מקוונים כתחליף חינמי לשיעורים פרטיים, דרך פלטפורמות מקוונות כגון לרגו – למד בעצמך.
עבודה עם אוטיסטים.
שיקום נפגעי תאונות דרכים בבית לוינשטיין.
חלוקת חבילות מזון לנזקקים.
מיון, סידור, והכנת ערכות לגו למען ילדים נזקקים אשר לא מסוגלים להרשות לעצמם לקנות ערכות.
סיוע בארגונים המסייעים לילדים כגון אור לחינוך.
מתן עזרה סיעודית לקשישים.
תוכנית הקשר הרב דורי: פרויקט במסגרתו מקנים התלמידים לקשישים מיומנויות מחשב ומתעדים יחד זכרונות לשם שימור המורשת היישובית והקהילתית. התוכנית מופעלת בשיתוף בתי אבות ומרכזי יום לקשיש.
עזרה רפואית לבעלי חיים או מתן עזרה בבתי מחסה לבעלי חיים.
ביצוע מטלות התוכנית יכול להיעשות גם במסגרת ארגוני התנדבות קיימים כגון המשמר האזרחי, מגן דוד אדום או צופי אש.
הדרכה במסגרת תנועת נוער מוכרת אף היא כמחויבות אישית, בעוד שמילוי תפקידים שאינם בהדרכה מוכרים חלקית.
סיוע למשמר האזרחי הכולל שילוב של פעילות מבצעית – סיורים בעיר ובסביבותיה בהתאם לצורכי השטח וסיוע בעבודה המשרדית, התלמידים יעברו הכשרות בנושא אכיפת חוקי תנועה ועבירות תנועה וילמדו כיצד מתנהלים מול כל נושא הקשור למחלקת התנועה והסיור בפרט במשטרה. התלמידים יסייעו בנושא המחשוב במשרד, עדכוני נתונים ויציאה לשטח למתן עזרה וסיוע מינימלי לניידות המבצעיות.
דרישות פורמליות

על כל תלמיד בהגיעו לכיתה י' להתנדב בקהילה לפחות 60 שעות (שעתיים בשבוע) במסגרת התרומה לקהילה על התלמיד מוטלת האחריות להתמיד בנתינה במקום אחד, על הפעילות להיות ללא מטרת רווח כספי. תוכנית המחויבות האישית אינה מחייבת את כלל מוסדות החינוך והיא המלצה בלבד לכל מוסד שמעוניין להפעילה. החל משנת 2006 הורחבה התכנית כתוכנית לבחירת התלמידים בי"א ובי"ב, כשבכל שנה יכלו התלמידים לבחור לבצע עוד 120 שעות לפחות בתרומה לקהילה ומי שהשלים 180 שעות (י'-י"ב) והוכשר לתפקיד במשך כ-90 שעות בשלוש שנים יכול היה לקבל תעודת גמר בי"ב שכונתה "תעודת בגרות חברתית".
בגרות חברתית

החל משנת 2005 החלה תוכנית מורחבת של המחויבות האישית שאיפשרה לתלמידי יא - יב לבחור להמשיך להתנדב בקהילה. ולקבל תעודת בגרות חברתית בצד תעודת הבגרות. התכנית בוטלה בשנת 2014 עם החלת מדיניות מחייבת לכלל התלמידים בתוכנית "התפתחות אישית ומעורבות חברתית"
התפתחות אישית ומעורבות חברתית-קהילתית

החל משנת 2014 החל משרד החינוך תוכנית רב שנתית בתיכונים המכונה "התפתחות אישית ומעורבות חברתית-קהילתית" המבוססת על גישה חינוכית המכונה "למידת שירות" (SERVICE LEARNING). התכנית מכוונת לפתח בקרב בני הילדים והנוער ערכים מיומנויות וכישורים באמצעות שירות בקהילה. תוך כדי חיבור בין הנלמד בהיבטים העיוניים בבית הספר ליישום מעשי הנותן מענה לצורכי הקהילה. וזאת כחלק בלתי ניפרד ממדיניות הלמידה המשמעותית של המשרד. לפי טענת משרד החינוך מעורבות חברתית מחזקת את ה-SEL ותורמת חוסן הנפשי, לצמצום התנהגויות סיכוניות, מעוררת בקרב התלמיד שאיפות להשכלה גבוהה, מביאות לשיפור בהישגים ולהעלאת הדימוי העצמי והמוטיבציה. המעשה בקהילה הופך להיות האמצעי לפיתוח הפרט לחיזוק הרלוונטיות של הלמידה לחיים האמיתיים וליצירת חברת מופת.
חובות התכנית – התפתחות אישית ומעורבות חברתית

התנסות אישית התלמיד בוחר מתוך מאגר נתון של אפשרויות לפעול בקהילה בהיקף של 90 ש' (60 בי + 30 בי"א + לבחריה התנסות אישית או מיזם בהיקף של 30 ש' בי"ב).
בנוסף התנסות קבוצתית בפיתוח מיזם שמטרתו לאפשר לתלמידי לחוות חוויה של אקטיביזם חברתי והשפעה על שינוי חברתי בקהילה בהיקף של 56 שעות לאורך השנים (י - 9 ש' + יא - 21 ש' + יב – 26 ש'). בנוסף התלמיד אמור להגיש עבודת סיכום רפלקטיבית מדי שנה.
תלמידים שבוחרים להצטיין כלומר לפעול מעבר לחובות הרשומות מעלה, יפעלו במשך 3 שנים בהתנסות אישית של 180 ש' + פיתוח והפקה של מיזם קבוצתי מדי שנה.
ביקורת

לצד השבחים הרבים שלהם זכה המיזם בעקבות הגדלת מעורבות בני הנוער בקהילה הסובבת אותם, נשמעו גם ביקורות רבות שלא היו מבוססות על כך שמשרד החינוך אינו מאפשר בחירה חופשית האם להשתתף במיזם או לא למעשה ולכן גורמת למשתתפים במיזם להירתע מהשתתפות בו ובכך משיגה תוצאה הפוכה מן המטרה והתלמידים מפתחים אדישות לסובב אותם. מידע שגוי זה מקורו בטעות, מאחר שמשרד החינוך אמנם מחייב להיות חלק מהפקה ויישום של מיזם קבוצתי אולם אינו קובע מה נושא או תחום המיזם ולכן במוסדות שבהם ניתנת לתלמיד בחירה חופשית בנושא המיזם ודרך הפעלתו, התלמידים מביעים שביעות רצון גבוהה יותר מההתנסות האישית. נכון למועד כתיבת שורות אלה, במהלך 3 השנים הראשונות התבצע מחקר מלווה של ראמ"ה, שזיהה השגים בהשפעת התכנית בצד חסמים שהמערכת לא הצליחה להפנים את השינוי בנושא.
נטען כי חלק מהתלמידים טוענים שכפייה על התלמידים לעזור לזולת כתנאי לקבלת תעודת בגרות, גורמת לאנטגוניזם בקרב תלמידים, ובכך למעשה התכנית  משיגה את המטרה ההפוכה שלה, וגורמת  לחלק מן התלמידים לפתח עוינות בהקשר של תרומה והתנדבות אמיתית למען הקהילה. למרות שחלק גדול של התלמידים טענו שללא החשיפה באמצעות התכנית לצורכי החברה לא היו מגיעים לזה ולא היו מגלים את הערך הרב של התרומה לחברה לעצמם ולאחרים.
מחקר שערך משרד החינוך בשנת 2017 העלה כי כמחצית מהתלמידים היו שבעי רצון מהתוכנית ודיווחו כי ההשתתפות חיזקה את רצונם לתרום לחברה וסייעה להם בפיתוח יזמות ועבודת צוות. לעומתם, כשליש מהתלמידים בבתי ספר דוברי עברית וכרבע מהתלמידים הערבים דיווחו שהתוכנית היא "עומס שהיו רוצים להסיר מעליהם". נמצא כי מורים רבים אינם יוזמים שיעורים בהם מדברים התלמידים על הפעילות שביצעו. העדר התייחסות מילולית וכתובה לפעילות שבוצעה (אינטרוספקציה, או: רפלקציה עצמית) מקטין את התרומה של הפעילות לתלמיד. החוקרים קבעו כי "המרכיב העוסק בעיבוד ההתנסות ובביצוע הרפלקציה ממשיך להיות עקב אכילס של התוכנית. בתי הספר מתקשים בביצוע מטלה זו מכיוון שהיא מסתמכת על רצונם הטוב של המחנכים וגם בשל הקושי הנובע מהיעדר הכשרה וידע לביצוע המשימה" מקור הכשל לפי המחקר הוא העדר תגמול נאות למחנכים עבור הפעילות הנוספת שדורש הפרויקט והעדר נחישות מצד הנהלות בתי הספר.
ראו גם

קומונר
שנת שירות (ש"ש)
שליח שנת שירות – מטעם הסוכנות היהודית
גרעין נח"ל
גרעין תורני
גרעין צבר
מכינה קדם-צבאית
חוק שירות לאומי-אזרחי של מדינת ישראל
הערות שוליים

↑  יצחק בן חורין, תוכנית היע"ף" של מגדל העמק, מעריב, 23 בנובמבר 1979
↑  יצחק מרידור, תוכנית יע"ף - התמודדות שוויונית בתחום החינוך, דבר, 29 באפריל 1980
↑  סופר דבר, "דיון על קידום עיירות הפיתוח במגדל העמק", עיתון דבר, 17.4.80.
↑  חוזר מנכ"ל - חינוך חברתי וחינוך בלתי פורמאלי, באתר משרד החינוך, ‏1 בספטמבר 2002.
↑  מצדיעים לאיש שהגה את הפרויקט הערכי "מחויבות אישית", באתר עיריית מגדל העמק, ‏8 בדצמבר 2012.
↑  חינוך ערכי ומחויבות אישית, באתר עיריית מגדל העמק, ‏31 באוקטובר 2013.
↑  יובל דרור, "תרומתה (האפשרית) של ההיסטוריה של החינוך להערכה בחינוך", עיונים בחינוך, 2010, עמ' 50.
↑  חוזר מנכ"ל משרד החינוך 2002 בעניין פרויקט מחויבות אישית
↑  מקומות התנסות לתוכנית ההתפתחות האישית והמעורבות החברתית-קהילתית
↑  הקשר הרב דורי - שימור מורשת בסביבה טכנולוגית אתר משרד החינוך
↑  התפתחות אישית ומעורבות חברתית-קהילתית: תוכנית תלת-שנתית בחינוך העל-יסודי ליישום התכנית האסטרטגית, משרד החינוך, תשע"ה
↑  משה שטיינמץ‏, התכנית החברתית נתקעה, ובמשרד החינוך מאשימים את המחנכים בכשליה, באתר וואלה, 29 באוגוסט 2017
| מגן דוד אדום |
| --- | --- | --- |
| מייסדים | משולם ליבונטין • חיים אלפרין • משה רבינוביץ' • ישעיהו אליהו • חיים לייבוביץ • משה פרנקל • ברוך ניסנבוים • אריה אלוטין |  |
| נשיאים | יהודה סקורניק • נועם יפרח • אבי זהר |  |
| מנכ"לים | מרדכי פן • יצחק שני • בן-ציון טחן • אשר דר • אריאל יהלומי • חיים דגן • עמיצור כפיר • רוני ליכטנשטיין • יחיאל חמי •  נתן כהן •  יעקב אדלר • יוחנן גור • עמוס לוריא • אבי זהר • אלי בין |  |
| שונות | קריית מד"א • חוק מגן דוד אדום • נוער מד"א • יחידת האיתור הבינלאומית |  |
| מיזמים | נאמן חיים • פרויקט מחויבות אישית |  |
חינה (טקס)

ערך זה עוסק בטקס חינה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
כלה ממוצא תימני לבושה בבגדים מסורתיים ומעוטרת בזרי חינה
עיטור חינה
חִינָה (או: חִנֵּה, חֶנָה) היא טקס הנהוג בקרב עמים שונים במזרח התיכון, בצפון אפריקה, בקרן אפריקה ובהודו לפני החתונה, כטקס מעבר מחיים כיחידים לחיי זוגיות. הטקס אומץ גם על ידי יהודים מעדות שונות וחלק מיהודי עדות המזרח. בטקס מורחים חומר אדום-כתום, המופק מעלי הכופר הלבן (Lawsonia inermis) בצורה עגולה על כפות ידי החתן והכלה כרמז לצורתו של מטבע, כברכת שפע וכסימן למזל טוב.
החינה שימשה לטקסי שמחה עתיקים במזרח הקרוב הקדום, עמים כגון השומרים, כנענים, תושבי אוגרית (מכתובת עלילות בעל וענת שנכתבה באוגרית ב-2100 לפנה"ס נשארה העדות העתיקה ביותר לשימוש בחינה לעיטור כלה או מאורע מיוחד של אישה), בבלים ואשורים כולם השתמשו בחינה. גם בדרום סין שימשה החינה למאורעות אירוטיים במשך 3,000 שנה.
טקס החינה בקרב היהודים

עם סיום הטבילה במקווה וטקסי הרחצה אפשר לעבור לאירוע הבא שהוא טקס החינה. בקהילות רבות בלילה שלפני החתונה נהוג לערוך את טקס החִינה המהווה טקס מעבר מחיים כיחידים לחיי זוגיות. בטקס מורחים חומר אדום-כתום, המופק מצמח ששמו העממי הוא "חִנָה", על כפות ידי החתן והכלה בצורה עגולה, כרמז לצורתו של מטבע, כברכת שפע. יש הסוברים, שמקור המילה חינה הוא צירוף המילים למצוא חן, כך, שבערב החינה צריכה הכלה למצוא חן בעיני חתנה המיועד.
את טקס החינה היהודי המסורתי נהגו לערוך לנשים בנפרד. בחלק מעדות המזרח נוהגת משפחת החתן להביא לבית הכלה כמה ימים לפני החתונה עלים מיוחדים שאחרי שטוחנים אותם אפשר לצבוע בהם את הידיים והרגלים של הכלה. בטקס הכלה נהגה ללבוש בגדים מפוארים, משובצים בזהב, שעברו בירושה במשפחתה. בטקס שנערך לכבוד הכלה השתתפו קרובותיה וחברותיה. במהלך הטקס נמרחה החינה על כפות ידי המשתתפים ולעיתים גם על כפות רגליהם. ישנן וריאציות רבות של טקסי חינה. הטקס משתנה מעדה לעדה בהתאם למיקומה הגאוגרפי, ולכל עדה טקס חינה הייחודי לה.
במסורת היהודית ניתן פירוש נוסף לשמה של החִנָה, כרמז לשלוש המצוות בהן מצווה האשה:
חלה – מצוות הפרשת חלה מן העיסה
נִדה – מצוות הקשורות בטהרת המשפחה
הדלקת הנר – מצוות הדלקת נרות שבת
בלילה שלפני החתונה, נהוג על פי מסורת יהדות בבל לחגוג במסיבה אשר מטרתה המוצהרת היא להביא לשלום בין הכלה למלאכי החבלה (שדים רעים) שמטרתם לפגוע בה ובבעלה לעתיד.
טקס החינה בקרב היהודים > החינה ההודית

החינה ההודית מבטאת את טקס הפרידה של האם מבתה, בו האם כביכול מכינה את החינה מדמעותיה. החתן והכלה נכנסים לאולם בתהלוכה מפוארת המלוות מקדימה על ידי מתופף ובנות המפזרות עלי כותרת צבעוניים, הכלה לובשת סארי ירוק ותכשיטים תואמים – סמל להתחדשות וצמיחה, מובלת על גבי אפריון מפואר הנקרא "דולי", והחתן נישא על ידי האורחים בליווי שמשייה מהודרת הנקראת "צטרי". מאחור מתלוות נשים הנושאות בידיהן את קערת החינה המקושטת ומגשיות חינה שעליהם מונחים דברי המתיקה. הקהל מצויד במקלות ריקודים, הנקראים "דאנדייה", ובכובעים אשר חולקו מבעוד מועד מקבל את הזוג בליווי שירים ובריקודים. אז החתן והכלה עונדים זה לזה את שרשרת ה"האר" ומתיישבים בכיסאות הקדמיים, מאחור יושבים השושבינים. לאחר מכן מנהלת הטקס, שצריכה להיות אחת מבנות המשפחה שאיננה אלמנה או גרושה, מאכילה את החתן והכלה המיועדים וכן את השושבינים בסוכרייה - כברכה לחיים מתוקים. לאחר מכן "שארה" שרשראות פרחים וכסף מצמידים למצחן של חמש רווקות (כברכה למציאת זיווג, ונישואין תוך שנה) ואז קושרים לחתן ולכלה על הראש.
בקרב העדה ההודית מקובל למרוח את החינה על אצבע יד ימין – אותה האצבע שעונדים עליה את הטבעת בטקס החופה. לאחר מריחת החינה לוקחים מעט מהחינה מאצבעו של החתן ומעבירים לאצבע הכלה, ומעט מהחינה מאצבעה של הכלה מעבירים לחתן, זאת באמונה שהקשר יהיה קשר חם, טוב ואוהב לאורך כל הדרך המשותפת בין בני הזוג.
מקובל לעטר את ידי הכלה בעיטורים שונים של פרחים ועלים כסמל לצמיחה ופריחה.
טקס החינה בקרב היהודים > החינה התימנית

בעבר, מנהגי החינה בקרב העדה התימנית, התפרשו על פני שבוע שלם שלפני החתונה. כיום, נהוג גם אצל התימנים לערוך את טקס החינה בערב אחד, באירוע חגיגי.
טקס החינה בקרב היהודים > החינה התימנית > הכלה

בטקס חינה תימנית עוטפת השמשית את ראש הכלה בחיתול, המסמל ברכה לפוריות, וברכה לבן זכר. לאחר מכן, היא עונדת על הכלה תכשיטים כבדים המסמלים את עול הנישואין, אך יופי התכשיטים מסמל את היופי של דרך משותפת לבעל ואשה. צמח "שדאב" נתלה על צווארה יחד עם שיני שום כסגולה נגד עין הרע.
בעבר נהגו לאפר את ידיה, רגליה, פניה וצווארה של הכלה בסמלי פוריות: משולש, שיבולת ושלוש נקודות בצבעים שונים. כיום, הכלה מאופרת כמו כלה רגילה.
במהלך הערב מחליפה הכלה לתלבושת שנייה, וחובשת כובע "קרקוש" עדין מעוטר ברקמה וצמוד לראש. גם התכשיטים סיימו את תפקידם לערב החינה. לאחר הריקודים הכלה מחליפה לתלבושת שלישית.
טקס החינה בקרב היהודים > החינה התימנית > החתן

החתן בחינה תימנית לבוש מסורתית: שמלה, כובע, תליון ועלי צמח ה"שדאב". לאחר הריקודים מחליף החתן את בגדיו לתלבושת שנייה.
טקס החינה בקרב היהודים > החינה התימנית > מהלך הטקס

הכלה והחתן נכנסים מלווים בשירה תימנית וריקודים. השמשית מורחת על ידיהם את עיסת החינה ומברכת אותם. בעבר, בתימן, היה נהוג לעטר את ידי החתן והכלה, אך כיום עיסת החינה, נמרחת בדומה לעדות אחרות, על כפות ידי הזוג וידי האורחים באופן סמלי. לאחר טקס החינה ממשיכים האורחים לרקוד ולשמוח עם בני הזוג.
טקס החינה בקרב היהודים > החינה התימנית > טקס חינה תימנית לחתן

בתימן היה נהוג לערוך את טקס החינה לחתן בלילה שלפני החתונה. ערב זה נקרא "ליל החינא", על שם המנהג למרוח את ידי החתן בעיסה אדומה המופקת מצמח החינה (צמח הכופר). באותו הערב, או בערב הקודם ערכו הנשים לכלה בנפרד את טקס החינה בבית הוריה. זהו טקס ססגוני בו צבעו את ידי הכלה וקישטו אותה בקישוטי חינה.
המנהג היה שאף גבר, גם לא בני משפחתה של הכלה ואפילו לא אביה, ובייחוד החתן, לא ימצא בבית בעת עריכת טקס החינה ויראה את הכלה. ההשתתפות הייתה לנשים בלבד. טקס החינה לחתן מתחיל בסעודה. לפני ברכת המזון, רב הקהילה דורש בדברי תורה. לאחר מכן, מברכים את ברכת המזון, ובתום הסעודה אומרים המוזמנים דברי הלל ותשבחות, וכן שרים ורוקדים לפני החתן.
לקראת חצות הלילה מביא אבי החתן גיגית עץ הנקראת "עריבה" ובה אבקת החינה. את האבקה מערבבים במים ולשים עד לקבלת עיסה בצקית. הרב ניגש לחתן ויושב לפניו. החתן מרים את שרוול יד ימין והרב מורח חצי מעיסת החינה על היד וכורך סביבה בד, וחוזר למקומו. אחריו קם רב אחר ומורח את המחצית השנייה של עיסת החינה על כף ידו השמאלית של החתן.
טקס החינה בקרב היהודים > החינה המרוקאית

על פי המנהג המרוקאי, נהוג לחגוג את טקס החינה יום לפני החתונה, בנות המשפחה והחברות מלוות את הכלה למקווה בריקוד ובשירים מסורתיים (פיוטים) בעברית וערבית. במקווה מגישים עוגיות ושתייה לנשים. בשובה של הכלה מהטבילה במקווה, לרוב, לבית הוריה, כאשר הוריה אחראים לטקס.
הערב כולו מלווה במוזיקה מרוקאית מקורית ובתלבושות אותנטיות גם לגברים וגם לנשים.
בטקס עצמו הנשים לובשות תלבושות ושמלות (קפטאן מרוקאי) מבדים מבריקים ויקרים, הרקומים באלמנטים מזרחיים וברקמות מוזהבות ותכשיטים ואביזרים עשירים למיניהם, על ראשיהן כתרים או סרטי שיער תואמים. הגברים, אף הם לובשים קפטאן וחובשים לראשיהם כובע בצבע ארגמן הנקרא תרבוש. הכלה לובשת את הלבוש המסורתי "השמלה הגדולה" - או כפי שקוראים לזה במרוקאית "קשוואה כבירה". הזוג מובל על ידי בני המשפחה בנשיאת נרות, למקום בו ייערך הטקס המסורתי בו תמרח על כפות ידיהם חינה, כסגולה לאושר, חיים טובים וזוגיות טובה. הזוג יושב יחד, בלבוש המרוקאי המסורתי ואורחיהם משמחים אותם, מברכים, רוקדים ושרים. בשלב זה של הטקס, נהוג לתת מתנות יקרות ערך לחתן ולכלה ולהלבישם בתכשיטי זהב.
טקס החינה המוסלמי

מקור טקסי החינה עוד מימי קדם, אך הם עברו שינויים במרוצת הזמן. טקס החינה המוסלמי המסורתי נערך אף הוא לנשים ולגברים לחוד, אולם הטקס נערך לעיתים בחברה מעורבת, אם כי מוזמנים אליו בני משפחה בלבד. הנשים שמכינות את החינה ועורכות את הטקס לכלה ולחתן חייבות להיות נשים פוריות – מתוך תקווה שפוריותן תוקרן אל הזוג הצעיר. מריחת החינה על ידיה של הכלה מסמלת פוריות - תקווה להיריון וללידה. מריחת החינה על ידיהן של חברותיה של הכלה מסמלת את תקוותן להינשא בקרוב. ומריחה על ידיהן של נשים נשואות מסמלת הזדהות עם הכלה ותמיכה בה.
צבע החינה

החינה מופקת מעלים מיובשים של צמח החינה, הקרוי בשיר השירים ”אֶשְׁכֹּל הַכֹּפֶר”. זהו שיח נשיר שגבהו 1–6 מטרים הנפוץ באזורים טרופים וסוב-טרופים צחיחים למחצה באפריקה, אסיה וצפון אוסטרליה.
חומר הצבע lawsone או hennotannic acid הוא מולקולה הנקשרת בתמיסה חומצית בקשר קוולנטי (קישור קבוע) לחלבון קרטין ולכן החינה צובעת ביעילות שיער, עור, ציפורניים ומשי הבנויים מקרטין והצבע יציב עד אשר תתחדש שכבת האפידרמיס או יצמח שיער חדש. lawsone בולע ביעילות קרינת UV הריכוז הגבוה של החומר הפעיל הוא בעלים ובפרט בעוקץ העלה.
החינה נראית כאבקה חומה ירקרקה אותה מערבבים עם מים ליצירת משחה המזכירה בוץ.
החינה עצמה משמשת גם כתכשיר לצביעת שיער בגוון אדמדם אותה מורחים על כף היד בטקס החינה המסורתי. יש כאלו הנוהגים אף לעשות קעקוע מדומה הנצבע על העור.
הערות שוליים

↑  Helena PROSEN, Jan ANTONIÆ, and Andrej KLOBÈAR; DETERMINATION OF SOME ORGANOCHLORINE COMPOUNDS IN HERBAL COLOURING AGENT HENNA (LAWSONIA INERMIS) AND IN TEA (THEA SINENSIS) ; Arh Hig Rada Toksikol 2005;56:1-7
↑  History of Henna באתר HennaArt Connection
↑  רבי יוסף חיים, בן איש חי, הלכות, שנה שניה, פרשת לך לך אות ו'. ירושלים תרצ"ב, באתר היברובוקס אומנם זה לא בדיוק בהקשר הזה, אך ראשי התיבות מופיעים שם.
1 2  קרין מגן, מבעד לעדשה: החינות הכי צבעוניות בישראל, באתר ynet, 28 בנובמבר 2014
↑  שיר השירים א', פסוק י"ד
צמח חינה צעיר
מבנה מולקולת הצבען. המערכת המצומדת אחראית לבליעת האור ולכן לצבע האופייני
שיא הבליעה באורך גל 452nm
 נוסחה מולקולרית C10H6O3
 מסה מולרית 174.15 גרם למול
CAS: 83-72-7
מצב צבירה: מוצק, טמפ' התכה: אין, החומר מתפרק ב-192°–195° צליוס.
יהדות אסטוניה

בית הכנסת הישן בטרטו, אשר נחרב בשואה כמו כל בתי הכנסת באסטוניה
יהדות אסטוניה היא אחת משלוש הקהילות היהודיות של המדינות השוכנות לחופי הים הבלטי, באזור אסטוניה של היום.
היסטוריה

עדות מעורפלת ראשונה לנוכחות יהודית באסטוניה, נמצאה בתעודה שהוציאו שליטי אסטוניה הדנים, ב-1333. האופה יוהנס יודה, ככל הנראה יהודי, שילם סכום של חמישה מרק כסף תמורת הזכות להיכנס לטאלין הבירה, שנקראה אז רבל. לא מדובר בזכות לגור בעיר, אלא רק להיכנס אליה לצרכים מסחריים.
התיישבות יהודית למגורי קבע באסטוניה החלה עם זאת, רק בשליש הראשון של המאה ה-19. הצאר הרוסי ניקולאי הראשון הקים בטאלין ב-1830 בית ספר צבאי, שהיה מיועד לחייליו היהודים, אחד משלושה שכאלה בכל רחבי האימפריה הרוסית. הקנטוניסטים היהודים גויסו לצבא הצאר בכפייה, עוד בצעירותם, ושירתו בו במשך 25 שנים רצופות. בניגוד לרבים מחבריהם, הקנטוניסטים של טאלין, הקימו לעצמם בית כנסת, חברה קדישא ובית עלמין יהודי ושמרו על יהדותם במשך כל תקופת השירות הארוכה.
ב-1865 התיר הצאר אלכסנדר השני לבני משפחות הקנטוניסטים, להצטרף אליהם, יחד עם סוגים מיוחדים של יהודים נוספים, כגון סוחרים ובעלי מלאכה מסוימים, בעלי השכלה גבוהה ועוד. מהר מאוד התפשטו היהודים ופרצו מטאלין הבירה, לערים הסמוכות טרטו, פרנו, ולגה ועוד. רצח אלכסנדר השני והפרעות שבעקבותיו, כמו גם מדיניות אלכסנדר השלישי כלפי היהודים וגירוש היהודים מטאלין ב-1893 האטו את התהליך, אך לא עצרו אותו. ב-1901 הונחה בטאלין אבן הפינה לבית הכנסת הגדול וב-1918, עם הכרזת עצמאותה של הרפובליקה האסטונית, החלה פריחה תרבותית יהודית, ששיאה הגיע ב-1925, כשנחקק החוק האסטוני לאוטונומיה תרבותית למיעוטים, חוק ייחודי שלא היו כמוהו באותה עת בכל אירופה.
בין מלחמת העולם הראשונה לשנייה ישבו באסטוניה כ-4,500 יהודים שהיוו כחצי אחוז מכלל האוכלוסייה. היהודים ישבו בערים טאלין, טרטו, נרבה, פרנו, רקוורה, וורו, ויליאנדי, וולגה וכן ביישובים קטנים יותר.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

הכיבוש הסובייטי בשנים 1940–1941 הלאים עסקים גדולים ומפעלים ומכך נפגעו יהודים רבים. כמו כן נאסרה פעילותם של רוב הארגונים היהודיים ונאסרה הוראת העברית בבתי הספר. יהודים מעטים שהיו קומוניסטים זכו לקידום בעמדות ציבוריות.
ב-14 ביוני 1941, כשבוע לפני כיבוש אסטוניה על ידי גרמניה הנאצית, גרשו הרוסים לסיביר כ-10,000 אזרחים אסטונים, מהם כ-500 היו יהודים. בכך היוו היהודים כחמישה אחוזים מכלל המגורשים, אחוז הגבוה פי 10 משיעורם באוכלוסייה הכללית. כ-250 מבני הקהילה היהודית גויסו לקורפוס האסטוני שבצבא האדום והיוו בו כ-0.8 אחוזים מכלל החיילים, שוב גם במקרה זה הם היוו אחוז גדול יותר מאשר שיעורם באוכלוסייה. עם פלישת הנאצים לאסטוניה ביוני 1941 נמלטו רוב היהודים לשטחי רוסיה, ובאסטוניה נשארו תחת הכיבוש הנאצי כ-1,000 מיהודי אסטוניה. רוב היהודים שנשארו נרצחו ומיעוטם הועסק בעבודות כפייה. בשנת 1942 כבר הוכרזה אסטוניה במפות כ"חופשייה מיהודים" (Judenfrei), אף על פי שנשארו בה כמה עשרות מעטות של יהודים ששימשו בעבודות כפייה.
לאסטוניה הגיעו משלוחי יהודים בשנת 1942 מטרנסילבניה, ליטא, לטביה ופולין על מנת שייצרו תחמושת ואספקה לחיילים הגרמנים שנלחמו בחזית המזרחית. בספטמבר אותה שנה נרצחו כ-6,000 יהודים בדיונות החול של קאלבי-ליווה. עם התקדמות הצבא האדום נערכו שני מבצעי הרג יהודים באסטוניה ב-18 בספטמבר וב-19 בספטמבר של שנת 1944 במחנה הריכוז קלוגה ולאגדי. 
לפי מחקר שערך המוזיאון היהודי באסטוניה, במהלך השואה נספו כ-22% מיהודי אסטוניה (57% הספיקו להימלט לאזורים פנימיים בברית המועצות, 10% גורשו על ידי השלטונות הסובייטים לסיביר לפני המלחמה ו11% גויסו לצבא האדום לאחר הפלישה הנאצית)
בין השנים 1944 ו-1950 חזרו לאסטוניה כ-1,500 יהודים שנמלטו או גורשו ממנה. בשנים הבאות הגיעו גם חלק מהיהודים שגורשו לסיביר וגם יהודים מאזורים אחרים של ברית המועצות. לפי מרשם האוכלוסין של שנת 1959 התגוררו באסטוניה 5,436 יהודים. במפקדים הבאים נצפתה ירידה מתונה במספר היהודים שהתגוררו באסטוניה: 5282 ב-1970, 4954 ב-1979, 4613 ב-1989.
לאחר התפרקות ברית המועצות וכינון אסטוניה עצמאית, עזבו חלק מיהודי אסטוניה לישראל, ארצות הברית וגרמניה. אך ביחס למדינות אחרת של ברית המועצות לשעבר, אחוז העוזבים היה הנמוך ביותר מבין כולן. בשנת 2000 התגוררו באסטוניה 2145 יהודים (כמחצית מכמות היהודים שגרו בה ב-1989). נכון לשנת 2022 מתגוררים באסטוניה 1852 יהודים (כ-74% מהם גרים בבירה טאלין).
בשנת 2001, הגיע לעיר טאלין הרב שמואל קוט, כשליח חב"ד, שהתמנה לרב הראשי לאסטוניה. בשנת 2005 הונחה אבן הפינה להקמת בית הכנסת החדש בעיר הבירה טאלין, בסמוך לבית-הספר היהודי ובניין הקהילה. טקס הנחת אבן הפינה התקיים במעמד נשיא מדינת ישראל דאז משה קצב. בית הכנסת החדש והמפואר נחנך בטקס חגיגי ב-6 ביוני 2007 במעמד הנשיא וראש הממשלה של אסטוניה, המשנה לראש הממשלה של מדינת ישראל שמעון פרס והרב הראשי לישראל יונה מצגר.
בתי כנסת

לפני מלחמת העולם השנייה היו בתי כנסת בערים: טאלין, טרטו, נרבה, פרנו, רקוורה, ויליאנדי וולגה, כשהגדולים והמפורסמים בהם היו בטאלין ובטרטו, שם גם גרו רוב היהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כל בתי הכנסת נחרבו ובית הכנסת הגדול בטאלין הופצץ על ידי מטוסים של הצבא האדום, והוצת לאחר מכן על ידי הצבא הגרמני הנסוג.
בתקופת השלטון הסובייטי שימשו מבנים שונים כמקום לתפילה, ובתי כנסת חדשים לא הוקמו. ב-21 בדצמבר 2000 נפתח בבית הקהילה אולם תפילה ששימש כבית כנסת.
בנייתו של בית הכנסת החדש הסתיימה בתאריך 15 במאי 2007 בעלות של כשני מיליוני דולר אמריקני. את טקס החנוכה כיבד בנוכחותו המשנה לראש הממשלה שמעון פרס, כנציג מדינת ישראל. בית הכנסת הזה הוא הראשון שפועל במדינה מאז השואה.
ראו גם

יהדות ברית המועצות
יהדות פינלנד
יהדות לטביה
לקריאה נוספת

פרופ' דב לוין (עורך), פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה; לאטביה ואסטוניה, ירושלים: יד ושם, תשמ"ח
מ. דבורז'צקי, מחנות היהודים באסטוניה,  בהוצאת יד ושם, ירושלים ה'תש"ל.
Kopl Jokton. Juutide ajaloost Eestis. 1992 (קופל יוקטון. תולדות יהודי באסטוניה. 1992. תרגום מיידיש לאסטונית)