stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כריסטיאנו לוקארלי
קריירת אימון

לוקארלי החל את קריירת האימון באחת מקבוצות הנוער של פארמה (גילאים 15–17) בעונת 2012/2013. בתום העונה, קיבל את הצעתה של פרוג'ה להתמנות לתפקיד מאמן הקבוצה בליגה השלישית. עם זאת, חילוקי דעות בין לוקארלי להנהלת הקבוצה הביאו לפיטורי המאמן עוד בטרם פתיחתה של העונה, ובתקופה זו הספיק להדריך את הקבוצה במשחק רשמי אחת בלבד, בו הפסידה והודחה מהגביע האיטלקי.
באוקטובר 2013, לאחר תשעה מחזורים בליגה השלישית, התמנה לתפקיד מאמן אספריה ויארג'ו, אותה הוביל למקום ה-13 בטבלה. בתום העונה עבר לאמן את פיסטוייסה, גם היא מהליגה השלישית, אך פוטר לאחר פחות מעונה אחת, בפברואר 2015, בעקבות רצף תוצאות שליליות.
לקראת עונת 2015/2016 נותר בליגה השלישית והחל לאמן את טוטוצ'ויו, אך שוב כשל לסיים את העונה בקבוצה וסיים את תפקידו באפריל 2016. באוקטובר 2016, לאחר חצי שנה מחוץ למגרשים, חזר כמאמנה של מסינה בליגה השלישית, והוביל אותה למקום ה-14. הוא לא חידש את חוזהו ולקראת עונת 2017/2018 נותר בליגה השלישית ועבר לאמן את קטניה. אימן את ליבורנו במהלך 2018. באוקטובר 2019 חזר לאמן את קטניה
תארים

גביע המלך הספרדי: 1998/1999
גביע האינטרטוטו: 1998
אליפות אוקראינה: 2007/2008
הגביע האוקראיני: 2007/2008
הגביע האיטלקי: 2011/2012
מלך השערים של הסרייה א': 2004/2005
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים | בגביע> הופעות | בגביע> שערים | באירופה> הופעות | באירופה> שערים | סך הכול> הופעות | סך הכול> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992/1993 | צ'ויופלי | איטליההליגה האיטלקית הרביעית | 28 | 5 | 0 | 0 | 0 | 0 | 28 | 5 |
| 1993/1994 | פרוג'ה | איטליההליגה האיטלקית השלישית | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 2 | 0 |
| 1994/1995 | פרוג'ה | איטליהסרייה ב' | 5 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 5 | 0 |
| 1995/1996 | קוזנצה | איטליהסרייה ב' | 32 | 15 | 0 | 0 | 0 | 0 | 32 | 15 |
| 1996/1997 | פדובה | איטליהסרייה ב' | 34 | 14 | 1 | 0 | 0 | 0 | 35 | 14 |
| 1997/1998 | אטאלנטה | איטליהסרייה א' | 26 | 5 | 4 | 1 | 0 | 0 | 30 | 6 |
| 1998/1999 | ולנסיה | ספרדלה ליגה | 13 | 1 | 0 | 0 | 7 | 2 | 20 | 3 |
| 1999/2000 | לצ'ה | איטליהסרייה א' | 30 | 15 | 3 | 2 | 0 | 0 | 33 | 17 |
| 2000/2001 | לצ'ה | איטליהסרייה א' | 29 | 12 | 4 | 2 | 0 | 0 | 33 | 14 |
| 2001/2002 | טורינו | איטליהסרייה א' | 30 | 9 | 0 | 0 | 0 | 0 | 30 | 9 |
| 2002/2003 | טורינו | איטליהסרייה א' | 26 | 1 | 2 | 0 | 4 | 1 | 32 | 2 |
| 2003/2004 | ליבורנו | איטליהסרייה ב' | 41 | 29 | 1 | 0 | 0 | 0 | 42 | 29 |
| 2004/2005 | ליבורנו | איטליהסרייה א' | 35 | 24 | 4 | 1 | 0 | 0 | 39 | 25 |
| 2005/2006 | ליבורנו | איטליהסרייה א' | 36 | 19 | 3 | 3 | 0 | 0 | 39 | 22 |
| 2006/2007 | ליבורנו | איטליהסרייה א' | 34 | 20 | 1 | 0 | 7 | 5 | 42 | 25 |
| 2007/2008 | שחטאר דונצק | אוקראינהליגת העל האוקראינית | 12 | 4 | 0 | 0 | 9 | 4 | 21 | 8 |
| 2007/2008 | פארמה | איטליהסרייה א' | 16 | 4 | 0 | 0 | 0 | 0 | 16 | 4 |
| 2008/2009 | פארמה | איטליהסרייה ב' | 29 | 12 | 0 | 0 | 0 | 0 | 29 | 12 |
| 2009/2010 | ליבורנו | איטליהסרייה א' | 28 | 10 | 2 | 0 | 0 | 0 | 30 | 10 |
| 2010/2011 | נאפולי | איטליהסרייה א' | 9 | 1 | 1 | 0 | 1 | 0 | 11 | 1 |
| 2011/2012 | נאפולי | איטליהסרייה א' | 3 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 3 | 0 |
| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 498 | 200 | 26 | 9 | 28 | 12 | 552 | 221 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת איטליה> שנה | נבחרת איטליה> הופעות | נבחרת איטליה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 2005 | 2 | 1 |
| 2006 | 1 | 0 |
| 2007 | 3 | 2 |
| סה"כ | 6 | 3 |
הערות שוליים

↑  איזי עין דור, כריסטיאנו לוקארלי - הקומוניסט שנכנע לכסף הגדול, באתר ynet, 14 ביולי 2007
| נבחרת איטליה – אולימפיאדת אטלנטה 1996 |
| --- | --- | --- |
|  1 פליוקה •  2 פאנוצ'י •  3 נסטה •  4 קנבארו •  5 גלאנטה •  6 פרזי •  7 אמטראנו •  8 קריפה •  9 ברנקה •  10 בראמבייה •   11 דל וקיו •  12 בופון • 13 פיסטונה •  14 טומאסי • 15 פצ'ה • 16 מורפאו • 17 לוקארלי • 18 ברנרדיני • 19 סרטור • מאמן: מלדיני |  1 פליוקה •  2 פאנוצ'י •  3 נסטה •  4 קנבארו •  5 גלאנטה •  6 פרזי •  7 אמטראנו •  8 קריפה •  9 ברנקה •  10 בראמבייה •   11 דל וקיו •  12 בופון • 13 פיסטונה •  14 טומאסי • 15 פצ'ה • 16 מורפאו • 17 לוקארלי • 18 ברנרדיני • 19 סרטור • מאמן: מלדיני | איטליה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129680451  VIAF: 57698551   WorldCat (עם VIAF): 57698551
לבנון במשחקים האולימפיים

הסייפת מונה שאיטו שייצגה את לבנון באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
לבנון משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948). היא נעדרה מאז מהמשחקים רק פעם אחת, מאולימפיאדת מלבורן (1956), במחאה על המעורבות הבריטית והצרפתית במלחמת סיני.
האולימפיאדה המוצלחת בתולדות לבנון הייתה השנייה בה השתתפה, אולימפיאדת הלסינקי (1952). שני מתאבקים לבנונים זכו בה במדליות, כריה שיהאב במדליית כסף וח'ליל טאהא במדליית ארד. 20 שנה מאוחר יותר, באולימפיאדת מינכן (1972), זכה מרים המשקולות מוחמד טרבולסי במדליית כסף, ובאולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה המתאבק חסן בשארה במדליית ארד. מאז, אף ספורטאי לבנוני לא עמד על הפודיום במשחקים האולימפיים, והישגיהם של הספורטאים הלבנונים היו נמוכים למדי.
לבנון השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1948), למעט האולימפיאדות שנערכו ב-1994 וב-1998. אף ספורטאי לבנוני לא זכה במדליה באולימפיאדת חורף.
מדליות

| --- | --- |
 :  ראו גם – מדליות במשחקים האולימפיים
מדליות > לפי אולימפיאדה

באולימפיאדות הקיץ:
| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
אולימפיאדת לונדון (1948): 0
| אולימפיאדת הלסינקי (1952) | 0 | 1 | 1 | 2 |
אולימפיאדת מלבורן (1956): לא השתתפה
אולימפיאדת רומא (1960): 0
אולימפיאדת טוקיו (1964): 0
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968): 0
| אולימפיאדת מינכן (1972) | 0 | 1 | 0 | 1 |
אולימפיאדת מונטריאול (1976): 0
| אולימפיאדת מוסקבה (1980) | 0 | 0 | 1 | 1 |
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984): 0
אולימפיאדת סיאול (1988): 0
אולימפיאדת ברצלונה (1992): 0
אולימפיאדת אטלנטה (1996): 0
אולימפיאדת סידני (2000): 0
אולימפיאדת אתונה (2004): 0
אולימפיאדת בייג'ינג (2008): 0
אולימפיאדת לונדון (2012): 0
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016): 0
אולימפיאדת טוקיו (2020): 0
| סך הכל | 0 | 2 | 2 | 4 |
מדליות > לפי ענף

בענפי הקיץ:
| ענף | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  היאבקות | 0 | 1 | 2 | 3 |
|  הרמת משקולות | 0 | 1 | 0 | 0 |
| סך הכל | 0 | 2 | 2 | 4 |
ראו גם

לבנון במשחקים הפאראלימפיים
לבנון במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

↑  "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-27 באפריל 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-27 באפריל 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
ליאנדרו ביזיאק

ליאנדרו ביזיאק בסדנת האומן שלו
ליאנדרו ביזיאק (באיטלקית: Leandro Bisiach;‏ 1864–1946) היה בונה כינורות איטלקי, שנולד בקזאלה מונפראטו ומת בוונגונו סופרייורה.
חייו

ביזיאק החל את הקריירה שלו ככנר. אחרי שבנה לו בכוחות עצמו כינור שזכה לשבחים, גמר אומר להיות בונה כינורות ובשנת 1886 עבר למילאנו, לעבוד עם משפחת אנטוניאצי. השותפות שביזיאק יצר עם בני המשפחה הניבה תוצאות יוצאות דופן בחשיבותן, הודות לכישרונות האמנותיים והכישורים העסקיים שהשקיע בה. אחרי שהעביר את סדנתו לאתרים שונים, פרש אל הווילה שלו בונגונו (וארזה) והניח את עסקיו במילאנו בידי בניו.
ביזיאק היה משכמו ומעלה בתחום המסחר בכינורות עתיקים, אבל מעל לכל הצטיין בטיפוח דור של בוני כינורות דגולים, בהם גטאנו זגאראבוטו, איג'ינו סדרצ'י, פייטרו בורגי, ג'וזפה אורנאטי ופרדיננדו גארימבטי.
בתקופתו של ביזיאק, הייתה סדנת בניית הכינורות שלו החשובה ביותר באיטליה. בוני כלי קשת שעבדו במעבדתו של ליאנדרו ביזיאק היו: ריקארדו אנטוניאצי, רומיאו אנטוניאצי, גטאנו זגאראבוטו, ג'וזפה אורנאטי, פרדיננדו גארימברטי, איג'ינו סדרצ'י, רוקי ססטו, צ'יפיריאנו בריאני, קאמילו מאנדלי, פריצ'ו ואראניולו, קאמילו קולומבו, וינצ'נצו קאוואני, פייטרו פאראוויצ'יני, אלברט מולייה, אנדרה ביזיאק, קארלו ביזיאק, פייטרו בורגי, מירקו טאראסקוני, ליאנדרו וג'אקומו ביזיאק, איג'יניו סייגה וקארלו פראריו.
אחרי מותם של האחרונים באומני קרמונה הדגולים, לאחר אמצע המאה ה-18, נשארו רק בני משפחת צ'רוטי לשמר את מסורת בניית הכינורות בעיר. הייתה זו משפחת אנטוניאצי שלקחה על עצמה את המשימה להעביר את מעט הידע שנצבר ונשמר מקרמונה למילאנו. אין ספק, כי האירוע החשוב ביותר להתחדשות בניית הכינורות בלומברדיה היה המפגש בין ריקרדו אנטוניאצי וליאנדרו ביזיאק; הודות לכישרונו, טעמו וכישוריו העסקיים, הצליח ביזיאק לייסד בסוף המאה ה-19 סדנה לבניית כלי קשת, שהשיגה עד מהרה מוניטין בינלאומיים.
ליאנדרו ביזיאק השקיע רבות במחקר והמרשמים הנושנים שמצא להכנת לכה בעלת מראה עתיק באו לביטוי ביופיים של הכלים שיצר. הוא עשה שימוש בדגמים של גדולי האומנים, סטרדיווארי, אמאטי, גוארנרי ואחרים, ככל שהזדמנו לו.
ביזיאק זכה בפרסים ואותות הוקרה שונים בתערוכה העולמית של לונדון ב-1895, אטלנטה ב-96–1895, טורינו ב-1898, פריז ב-1900, מילאנו ב-1905 ובריסל ב-1910.
בין הנגנים שהחזיקו ברשותם כלים מתוצרת ביזיאק היו סבסטיאן קאמפזי (Sebastian Campesi ), (כנר ג'אז אמריקאי נודע) ונתן מילשטיין, שכינורו היה העתק של סטרדיווארי משנת 1678, שליאנדרו ביזיאק בנה בשנת 1920.
מקור

צ'ארלס בר וקרלו קייזה, "משפחת ביזיאק" מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין.
לקריאה נוספת

La Liuteria Italiana / Italian Violin Making in the 19th and 20th centuries - Umberto Azzolina
I Maestri Del Novecento - Carlo Vettori
La Liuteria Lombarda del '900 - Roberto Codazzi, Cinzia Manfredini 2002
Dictionary of 20th Century Italian Violin Makers - Marlin Brinser 1978
Vannes, Rene (1985) [1951]. Dictionnaire Universel del Luthiers (vol.3). Bruxelles: Les Amis de la musique. OCLC 53749830.
William, Henley (1969). Universal Dictionary of Violin & Bow Makers. Brighton; England: Amati. ISBN 0901424005.
Walter Hamma, Meister Italienischer Geigenbaukunst, Wilhelmshaven 1993, ISBN 3-7959-0537-0
להרוג את רומל

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  סטיבן פרספילד
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן היסטורי
 נושא:  מלחמת העולם השנייה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2008
 מספר עמודים:  301
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  אריה ניר הוצאה לאור
 תאריך:  2011
 תרגום:  נעה בן-פורת
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002678482
 
להרוג את רומל (באנגלית: Killing Rommel) הוא ספר מאת סטיבן פרספילד העוסק בקבוצת קומנדו בריטית במלחמת העולם השנייה, המנסה להרוג את ארווין רומל. הספר הוא בדיוני ושייך לסוגת הרומנים ההיסטוריים.
עלילה

הספר מתחיל באנגליה, ועוקב אחר קצין בריטי בשם לורנס צ'פמן בן 22, המתגייס לצבא בריטניה במלחמת העולם השנייה. צ'פמן מוצא את עצמו נלחם במסגרת המערכה בצפון אפריקה, כנגד קורפוס אפריקה הגרמני-איטלקי. הגרמנים נהנים מטקטיקה וכלי נשק מעולים, אולם יתרונם הגדול ביותר הוא מנהיגם האגדי הפלדמרשל ארווין רומל המכונה "שועל המדבר". כל עוד רומל בסביבה, נראה שלבריטים אין סיכוי לנצח. צ'פמן מצטרף לקבוצת המדבר ארוכת הטווח, יחידה מיוחדת של העוסקת באיסוף מודיעין צבאי וביצוע פשיטות תחת המוטו "לא בכוח כי אם בעורמה". הבריטים הוגים תוכנית נואשת - לשלוח כוח קטן, קל תנועה וחמוש היטב אל מאחורי הקווים של הגרמנים, להרוג את רומל ולהנחית מכה שתעצור את התקדמותו של קורפוס אפריקה. היחידה של צ'פמן, כוח ססגוני המורכב מבריטים, אוסטרלים, ניו זילנדים ומחיילים וממדינות אחרות של חבר העמים הבריטי, מקבל את המשימה. הקבוצה נעה דרך מאה קילומטרים של מדבר צחיח, ועוברת חוויות רבות בדרכה ואנשיה לומדים להתגבר על מחלות, עייפות, התייבשות, ועוד סכנות. בדרכם נוצרת ביניהם אחוות לוחמים. והם לומדים להעריך זה את זה מתוך מצוקה.
רומל עצמו מופיע רק בסצנה אחת בספר, אולם המיתוס שלו מתנשא מעל כל העלילה.
תרגומים לעברית

סטיבן פרספילד, להרוג את רומל, הוצאת אריה ניר, 2009.
ראו גם

מבצע פליפר
הערות שוליים

↑  A Dead-On Shot at the Heart of War
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כיכר סן מרקו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית, אטרקציה תיירותית, מכלול מבנים 
 על שם:  בזיליקת סן מרקו 
 כתובת:  סן מרקו 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־9
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־9 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הרנסאנס 
 מידות
 אורך:  175 מ' 
 רוחב:  82 מ' 
 שטח:  10,000 מ"ר או 10 דונם לערך
 קואורדינטות:  45°26′02″N 12°20′17″E﻿ / ﻿45.434°N 12.338°E﻿ / 45.434; 12.338
  (למפת ונציה מוגדלת) כיכר סן מרקו(למפת ונציה רגילה) כיכר סן מרקו
 
כיכר סן מרקו בציור של קאנאלטו, סביבות 1730
הכיכר הגדולה: מבט ממגדל הפעמונים. הרחבה ערוכה לקראת הופעה.
היונים בככר - האטרקציה לתיירים - עם צלצול הפעמונים, בבת אחת כולן פורחות למרומים
כיכר סן מרקו (באיטלקית: Piazza San Marco) היא כיכר ציבורית בוונציה
שבאיטליה. כיכר זו היא הכיכר הציבורית היחידה בעיר, בעוד ששאר הרחבות הציבוריות בה קרויות קמפו (Campo). כיכר נוספת בכניסה לעיר, כיכר רומא, מהווה מסוף לתחבורה היבשתית המגיעה לעיר ולא "כיכר" ציבורית (Piazza) במובן המקובל. כיכר סן מרקו והכיכר הקטנה סן מרקו, ביחד, מהוות את הלב של חיי העיר. בה מתקיימים האירועים הציבוריים האזרחיים, הדתיים והבידוריים של העיר. הכיכר היא אתר מועדף על התיירים המגיעים לעיר. רבים מהם אוהבים להצטלם עם היונים הרבות הנמצאות בכיכר.
נפוליאון כינה אותה, לפי המסופר: "חדר האורחים היפה ביותר באירופה".
כיכר סן מרקו

ראשיתה של הכיכר במאה ה-11. היכן שהיום מושבי בית הקפה, בצידי הכיכר, עברה תעלת מים. התעלה מולאה וכך נוצר השטח הרצוף שנדרש לכיכר. אפשר להבחין בכיכר בפסים גאומטריים של אבנים הבולטות בצבע השונה משאר אבני הכיכר. הן משרות מראה של עומק ופרספקטיבה. במקורן, הן נועדו לסמן את מקום העמידה של עגלות הרוכלים שבאו לכיכר.
הכיכר, הכוללת את החלק הגדול, הצפוני, קרויה כיכר סן מרקו ואילו החלק הקטן, הפונה לים, מכונה הכיכר הקטנה סן מרקו (Piazzetto San Marco). בצד הצפוני מזרחי של הכיכר יש כיכר נוספת קטנה והיא הכיכר הקטנה של האריות (Piazzetta dei Leoni) על שם פסלי האריות המוצבים בה. במכלול כיכר סן מרקו אפשר להוסיף גם את גשר האנחות (Il Ponte del Sospire), מצידו השני של ארמון הדוג'ה. הגשר המקורה שימש מעבר מארמון הדוג'ה לארמון אחר מעבר לתעלה. בעבר הרשו לאסירים לעלות מהכלא אל הגשר על מנת לנשום אוויר צח, ומכאן שמו.
המרכיב הבולט בכיכר סן מרקו הוא הכנסייה המפורסמת בזיליקת סן מרקו בצידה המזרחי של הככר. בצידה הצפוני של הכיכר ניצב מגדל השעונים (Torre dell'Orologio), אשר בחזיתו שעון הפועל ברציפות מאז 1499. על גגו בנויים שני פסלי נחושת של ה"מורים" (אפריקאים, שהיו מובאים לוונציה בתור שבויים). בידיהם, שנוצקו מנחושת, היו מכים בפעמון המצוי שם בכל שעה. מגדל זה אינו פתוח לקהל היום (2006). מתחתיו יש שער הקרוי (Mercerie) המוביל לרחובות העיר, בצידיו חנויות ובסופו הוא מגיע לגשר ריאלטו. מול הכנסייה מצוי מגדל הפעמונים הקמפנילה של סן מרקו.
ברחבה המרכזית של הכיכר שלושה מבנים עיקריים המכונים פרוקורטיה: בדרום, לצד הים, הפרוקורטיה החדשה (Procuratie Nuove). מולה ניצבת הפרוקורטיה הישנה (Procuratie Vecchie). הקומות התחתונות נבנו בסוף המאה ה-16 על ידי ויצ'נסו סכמוצ'י (Vincenzo Scamozzi) ובנייתם הושלמה בשנת 1640 על ידי בלדסארה לונגנה (Baldassarre Longhena). בתקופת הרפובליקה של ונציה שכן בארמונות מושב נציבות סן מרקו ומכאן שמות הארמונות. אחרי נפילת הרפובליקה עברו הפקידים הגבוהים לארמון המלכותי של נפוליאון (Palazzo Reale da Napoleone). היום שוכנים בחלק מהארמונות: מוזיאון קורר (museo Correr) והמוזיאון הארכאולוגי (museo Archeologico). הכניסה לשני המוזיאונים היא מהארמון "אגף נפוליאוניקה" (nell'Ala Napoleonica) בחזית הכיכר.
בקומות התחתונות של ה"פרוקורטיה" מצויות חנויות היוקרה של ונציה: חנויות ליהלומים ולתכשיטים, לחפצי אומנות, ולמוצרים המיוחדים של ונציה, בהם חפצי זכוכית מורנו. כמו כן, מצויים בשתי הקומות הראשונות של הארמונות בתי קפה שנוסדו במאה ה-18: קפה פלוריאן שנוסד ב-1720 בו התארחו משוררים וסופרים מפורסמים כמו ביירון, בלזק והנרי ג'יימס, קפה לאבנה שנוסד בשנת 1750, קפה גראן שנוסד בשנת 1860 וקפה קואדרי (Quadri) בו החיילים האוסטריים לגמו לראשונה את הקפה הטורקי במחצית הראשונה של המאה ה-19. התזמורות של בתי הקפה נוהגות לנגן בפני ציבור התיירים בכיכר בשעות היום והערב.
בכיכר מתקיימים האירועים הציבוריים החשובים של העיר, בדרך כלל בסופי השבוע, וכן נערך בכיכר טקס פתיחת פסטיבל המסכות השנתי.
בלילה של 9 מאי 1997 הוצג בכיכר אירוע מרשים המתאר את ימי הזוהר של הרפובליקה של ונציה (I Serenissimi).
הכיכר הקטנה כיכר סן מרקו

כאמור, הכיכר הציבורית הפונה לכיוון הים קרויה הכיכר הקטנה סן מרקו (Piazzetto San Marco). במזרח הכיכר ארמון הדוג'ה (1442), הפתוח לקהל והכולל אוסף תמונות יקר ערך. מולו מבנה הספרייה (La Librerie Sansoviniana). בקומת הקרקע, כמו בשאר הכיכר, חנויות יוקרה למכירת מוצרי אומנות ונציאנית.
"המים הגבוהים"

עשרות פעמים בשנה, הכיכר מוצפת מים, לשלוש שעות בממוצע. התופעה מכונה ה"מים גבוהים" או אקווה אלטה (acqua alta). ההצפה נגרמת על ידי צירוף מקרים: גלים גבוהים, לחץ ברומטרי נמוך ומשב רוחות עז מכיוון הים האדריאטי, השוכן בדרום העיר. במקרים אלה מניחים מעברים מיוחדים להולכי רגל, הבנויים על עמודי עץ, הכניסה לבזיליקת סן מרקו אינה מורשית ותנועת הסירות בתעלה הגדולה נפסקת. הממשל שוקל להפעיל שיטות נוספות על מנת להקל על התנועה של הולכי הרגל בעת תופעת המים הגבוהים. בתחילת 2007 הותקנו בשלושה מקומות בכיכר משטחים רחבים ויציבים יותר, מאשר מעברי העץ הקיימים.
ראו גם

מצלמת webcom על הכיכר
הקמפנילה של סן מרקו
אקווה אלטה
הערות שוליים

↑  בוונציה הכיכרות מכונות קמפו, חוץ מכיכר סן מרקו. הידועות בהן: ,Campo San Polo, Campo San Stefano, Campo San Barnaba, Campo Tomà, Campo Santa Margherita, Campo del Ghetto Novo
|  ונציה |
| --- | --- | --- |
| אתרים | האוניברסיטה הבינלאומית • הגטו • התעלה הגדולה • כיכר סן מרקו • מסטרה • בית הכנסת הספרדי • בית הכנסת האיטלקי • הארי'ז בר • קפה פלוריאן • קפה לאבנה • ריאלטו |  |
| כנסיות | בזיליקת סן מרקו • איל רדנטורה • סן ג'ורג'ו מג'ורה • סן זכריה • סן פולו • סנטה מריה דלה סאלוטה • סנטה מריה פורמוזה • סן סטאה • סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי • סן סלבדור • סן סמואלה • סנטה מריה דיי מיראקולי • סן ג'ורג'ו דיי גרקי • מדונה דל'אורטו |  |
| מבנים | ארמון הדוג'ה • הארסנאלה • הקמפנילה • פאלאצו בארבאריגו • פאלאצו ג'וסטי • פאלאצו גרימאני • פאלאצו דולפין מאנין • פאלאצו טייפולו • פאלאצו מורו לין • פאלאצו פונטאנה רצוניקו • פאלאצו פוסקארי • פאלאצו פוסקארי קונטריני • פאלאצו פיזאני גריטי • פאלאצו פיזאני מורטה • פלאצו פיזאני א סן סטפאנו • פאלאצו קאוואלי-פרנקטי • קא' דא מוסטו • פאלאצי בארבארו • פאלאצו דאריו • פונדאקו דיי טדסקי • קא' ונדראמין קאלרגי • קא' סגרדו |  |
| מוזיאונים | אוסף פגי גוגנהיים • גלריית האקדמיה • מוזיאון קורר • פאלאצו גראסי • קא' ד'אורו • קא' פזארו • קא' רצוניקו • פונדאקו דיי טורקי |  |
| גשרים | גשר האנחות • גשר האקדמיה • גשר החירות • גשר הציצים • גשר ריאלטו • גשר קלטרווה |  |
| איים עיקריים בלגונת ונציה | בוראנו • ג'ודקה • לידו • מוראנו • מצורבו • סן ג'ורג'ו מג'ורה • טורצ'לו • איים נוספים |  |
| אירועים | אקווה אלטה • הביאנלה • הרגאטה • פסטיבל הסרטים • קרנבל המסכות • טקס נישואי הים |  |
| רבעים | דורסודורו • סן מרקו • סן פולו • סנטה קרוצ'ה • קאנארג'ו • קסטלו |  |
| תחבורה | נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו • תחנת ונציה סנטה לוצ'יה • ואפורטו • המונורייל של ונציה • גונדולה • הרכבת הקלה של מסטרה • נמל ונציה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532349405171  GND: 4252349-7  LCCN: sh94002445  MusicBrainz: 6fc7da91-11b9-4a9c-b0a0-d26a33c4ec02  NKC: ge862631  VIAF: 233786906   WorldCat (עם VIAF): 233786906 
מגדל השעונים: מבט ממגדל הפעמונים. בקומת הקרקע של המגדל הכניסה לרחוב המגיע לגשר ריאלטו. על הגג שני ה"מורים" ערוכים להכות בפעמון לציון השעה
הככר הקטנה של האריות
הכיכר הקטנה: מבט ממגדל הפעמונים, הסמנים על הקרקע - בעבר - דוכני הרוכלים
לוריס איטי בורנאי

| לוריס איטי בורנאי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף לח
משפחה:: לוריסיים
סוג:: לוריס איטי
מין:: לוריס איטי בורנאי
שם מדעי
 Nycticebus borneanus ‏Jr., 1906

לוריס איטי בורנאי (שם מדעי: Nycticebus borneanus) הוא מין של פרימט מהסוג לוריס איטי החי רק במרכז ודרום האי בורנאו שבאינדונזיה ואחד מ4 מינים מהסוג שחיים באי בורנאו לצד  המינים Nycticebus bancanus, לוריס איטי קיאן (Nycticebus kayan) ולוריס איטי פיליפיני (Nycticebus menagensis) שנחשבו בעבר לתת-מינים שלו אך הופרדו למינים עצמאיים.
מאפיינים

אורכו של הלוריס האיטי עד 26 סנטימטרים והוא בעל פרווה בצבע צהוב, ראש גדול, פנים רחבות ושטוחות עם עיניים גדולות ואוזניים קצרות. כמו שאר מיני הסוג לוריס איטי הוא חי ביערות הגשם של מרכז ודרום האי בורנאו וניזון בעיקר מחרקים אותם הוא הורג בעזרת הארס שלו בדומה לשאר המינים בסוגו. בנוסף לחרקים הלוריס האיטי ניזון גם משרף, צוף פרחים ופירות. הטורפים של הלוריס האיטי הם עופות דורסים, פיתוניים, חתוליים וגחניים. לפני שלוריס זה הוגדר כמין עצמאי הוא היה תת-מין של המינים לוריס איטי בנגלי (Nycticebus bengalensis) ולוריס איטי סונדלי (Nycticebus coucang). לא ידוע הרבה על מין זה אך החוקרים מעריכים שהוא נמצא בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות נרחב באי וציד.
הערות שוליים

↑  לוריס איטי בורנאי באתר הרשימה האדומה של IUCN
כריסטופורוס, נסיך יוון ודנמרק

| --- | --- |

 לידה:  10 באוגוסט 1888 פבלובסק, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 בינואר 1940 (בגיל 51) אתונה, ממלכת יוון ממלכת יוון 
 מדינה:  יוון 
 מקום קבורה:  בית הקברות המלכותי טאטוי 
 בן או בת זוג:  Princess Anastasia of Greece and Denmark (1 בינואר 1920–29 באוגוסט 1923) Princess Françoise, Princess Christopher of Greece and Denmark (10 בפברואר 1929–21 בינואר 1940) 
 פרסים והוקרה
 מסדר הפיל (1909)  עיטור אנדריי הקדוש  אביר הצלב הגדול במסדר הוויקטוריאני המלכותי 
 חתימה:   
 
כריסטופורוס, נסיך יוון ודנמרק (ביוונית: Πρίγκιπας Χριστόφορος της Ελλάδας και της Δανίας;‏ 10 באוגוסט 1888 – 21 בינואר 1940) היה בנו החמישי והצעיר ביותר של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, השייך לשושלת שעלתה ואיבדה את כס המלכות של יוון מספר פעמים במהלך חייו. רוב חייו בילה בחוץ לארץ.
רקע משפחתי

כריסטופורוס נולד בפבלובסק, רוסיה הקיסרית, בנם של מלך גאורגיוס הראשון, מלך היוונים והמלכה אולגה, בתם של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג. הוא היה הצעיר מבין שמונת ילדיהם, והיה צעיר בעשרים שנה מילדם הבכור, קונסטנטינוס. במשפחה קראו לו "כריסטו". אחיו הגדולים היו המלך קונסטנטינוס הראשון, גאורגיוס, ניקולאס ואנדראס.
כריסטופורוס, כמו אחיו, היה פוליגלוט, דיבר יוונית, אנגלית, דנית, רוסית, צרפתית ואיטלקית. האחים דיברו יוונית אחד עם השני, והשתמשו באנגלית עם הוריהם. ההורים, לעומת זאת, דיברו ביניהם גרמנית.
משפחת המלוכה היוונית שמרה על קשרים הדוקים עם משפחת המלוכה הדנית, שאליה השתייכו גם באופן רשמי. הקו המלכותי ההלני היה ענף צעיר של בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג שעלתה על כס המלכות של דנמרק ב-1863.
בגרות מוקדמת

כאשר כריסטופורוס התבגר הוא הצטרף לצי ההלני, אם כי ככל הנראה היה מעדיף ללמוד פסנתר. בהיותו גבר צעיר, ככל הנראה הוצעו לו לא פחות משלושה כיסאות שונים - אלה של פורטוגל, ליטא ואלבניה - אך הוא דחה את כולם, מכיוון שלא חפץ בלחץ של חובות מלכותיות.
הוא היה מאורס לזמן קצר לנסיכה אלכסנדרה, הדוכסית השנייה של פייף בערך ב-1910 (אמה של אלכסנדרה, הנסיכה לואיז, דוכסית פייף, הייתה בתם של המלך אדוארד השביעי ושל המלכה אלכסנדרה מהממלכה המאוחדת, שהייתה אחותו הגדולה של גאורגיוס הראשון, מלך יוון, אביו של כריסטופר). ההתקשרות הופסקה כאשר נודע להורים שהתנגדו לקשר.
נישואים ראשונים

ב-1 בינואר 1920, כריסטופורוס התחתן עם אלמנה אמריקאית עשירה מאוד, נוני מיי "ננסי" סטיוארט וורת'ינגטון לידס, בווה, שווייץ. כלתו, שהייתה גרושה בעבר וכעת אלמנה, הייתה מבוגרת מהנסיך לפחות בעשור, בכל זאת הוכרה כאשתו הלגיטימית של כריסטופורוס על ידי משפחתו (בזמן האירוסין והחתונה, משפחת המלוכה היוונית חיה בחסכנות בגלות, ומכיוון שכריסטופורוס היה אחרון בסדר הירושה של השושלת, כל ילד שהוא הוליד לא ישפיע על זכויות הירושה של שושלות יווניות אחרות). הונה, המוערך בעשרות מיליוני דולרים, עבר בירושה מבעלה השני, מיליונר פח, והקל באופן משמעותי על גלות משפחת המלוכה היוונית במהלך שנות ה-20. החתונה באה בעקבות אירוסין של שש שנים בזמן שהחצר המלכותית הגולה ניהלה משא ומתן על התנאים וההסדרים של הנישואים.
זמן קצר לאחר נישואיהם חלתה הנסיכה אנסטסיה בסרטן, ומתה בלונדון ב-29 באוגוסט 1923, ולא הותירה ילדים מנישואים אלה. עם זאת, לנסיך כריסטופורוס היה בן חורג, ויליאם בייטמן לידס הבן (1902–1971), אשר נישא, בשנת 1921, לנסיכה קסניה גאורגייבנה מרוסיה. היא הייתה אחייניתו של כריסטופורוס דרך אחותו הגדולה, מריה, נסיכת יוון ודנמרק.
נישואים שניים ומשפחה

הנסיך כריסטופורוס התחתן שוב מאוחר יותר; אשתו השנייה הייתה פרנסואז, נסיכת אורליאן (25 בדצמבר 1902 – 25 בפברואר 1953).
פרנסואז הייתה בתו של הנסיך ז'אן, דוכס גיז, הטוען האורליאני לכס המלכות של צרפת, על ידי אשתו/בת דודתו הראשונה, איזבל ד'אורליאן. איזבל הייתה בתו של פיליפ, הרוזן דה פריז מאשתו ובת דודתו הראשונה, מארי איזבל, נסיכת אורליאן.
בני הזוג נישאו בשנת 1929 בפלרמו, איטליה; הטקס האזרחי נערך ב-10 בפברואר, והדתי ב-11 בפברואר. הם היו חשוכי ילדים במשך עשור, ואז נולד ילד אחד לפרנסואז: מיסל, נסיך יוון ודנמרק, אשר נולד ברומא ב-1939, זמן קצר לפני מותו של הנסיך כריסטופר.