stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרילנד (BB-46)
היסטוריית שירות > קרב מפרץ לייטה

מרילנד יצאה לכיוון סידלר הארבור, מאנוס, שם היא שובצה לצי השביעי תחת אדמירל קינקייד. הצי יצא לפעולה ב-12 באוקטובר, ומרילנד הצטרפה לקבוצת משימה 77.2, שהייתה כוח הירי והחיפוי לפלישה ללייטה. היא, יחד עם ארבע אוניות מערכה נוספות ומספר רב של סיירות ומשחתות, הפליגו למפרץ לייטה בבוקר 18 באוקטובר. מרילנד תפסה עמדה בין החוף האדום והחוף הלבן והחלה להפגיז אותם לקראת הפלישה, שהחלה בשעה 10:00 ב-20 באוקטובר. לאחר אבטחת החופים במהירות, מרילנד תפסה עמדת זקיף במפרץ לייטה כדי לשמור על החופים מפני התקפת נגד יפנית דרך הים.
במשך הימים הבאים, כוחות יפנים פתחו בהתקפות אוויריות כדי להתמודד עם הפלישה. אלה כללו את השימוש הנרחב הראשון במתקפת ההתאבדות בקמיקזה. מספר ימים לאחר מכן, צוללות אמריקאיות בים סין הדרומי הבחינו בשני כוחות יפניים בהתקרבות: חמש אוניות מערכה הטיטו לעבר מצר סן ברנרדינו, וכוח נוסף של ארבע נושאות מטוסים יפניות בצפון לוזון.
ב-24 באוקטובר, מרילנד, וירג'יניה המערבית, מיסיסיפי, טנסי, קליפורניה ופנסילבניה הפליגו לקצה הדרומי של מפרץ לייטה כדי להגן על מצר סוריגאו עם מספר סיירות, משחתות וסירות PT. בתחילת 25 באוקטובר, במהלך קרב מצר סוריגאו, אוניות המערכה היפניות פוסו וימשירו, עם החיפויים שלהן, הובילו את התקדמות היפנים לתוך המצר. בשעה 03:55 שיגרו האוניות האמריקאיות הממתינות מארב לשתי אוניות המערכה היפניות, כשהן חבטו בהן בטורפדות ובתותחים ראשיים. טורפדות מהמשחתות הטביעו את פוסו. המשך ההתקפות של כוח המשימה הביאו גם לפגיעה בימשירו. כמה מהאוניות היפניות הנותרות ברחו אז לים מינדנאו, רדופות על ידי מטוסי בעלות הברית.
בעקבות הניצחון, מרילנד סיירה בגישות הדרומיות למיצר סוריגאו עד ל-29 באוקטובר; לאחר מכן היא יצאה לאי אדמירליטי לחידוש קצר וחידשה את תפקיד הסיור סביב לייטה ב-16 בנובמבר, תוך הגנה על כוחות הנחיתה מפני המשך התקפות אוויריות יפניות. ב-29 בנובמבר, במהלך מתקפה אווירית יפנית נוספת, מטוס קמיקזה הפתיע ופגע במרילנד. המטוס התרסק לתוך מרילנד בין צריחים מס' 1 ו-2, פילח את המצודה, הסיפון הראשי והמשוריין, וקרע חור בפלדה 4 אינץ', גרם לנזק רב ויצר שריפות. בסך הכל נהרגו במתקפה 31 אנשי צוות ו-30 נפצעו, והמחלקה הרפואית הושמדה אך עדיין תפקדה.
אוניית המערכה המשיכה בסיורים עד שהוחלפה ב-2 בדצמבר, אז הפליגה עם שתי משחתות שניזוקו קשות לתיקון. היא הגיעה לפרל הארבור ב-18 בדצמבר, ותוקנה ושופצה בהרחבה במהלך החודשים הבאים.
היסטוריית שירות > קרב אוקינאווה

לאחר אימון רענון, מרילנד פנתה למערב האוקיינוס השקט ב-4 במרץ 1945, והגיעה לאוליטי ב-16 במרץ. שם היא הצטרפה לכוח המשימה 54 (TF 54) של הצי החמישי ואדמירל משנה מורטון דייו, שהתכונן לפלישה לאוקינאווה. הצי יצא ב-21 במרץ לכיוון אוקינאווה.
למרילנד הוקצו מטרות בחוף הדרומי של אוקינאווה כדי לתמוך בנחיתת הסחה, שתסיח את דעת הכוחות היפנים מהנחיתה הראשית בחוף המערבי. הכוחות היפניים הגיבו במספר התקפות אוויריות, כאשר שתיים ממשחתות משמר המכ"ם של מרילנד נפגעו על ידי מטוסי קמיקזה, ולוס טבעה. ב-3 באפריל היא הועברה לחופי הפלישה של החוף המערבי כדי לסייע לסיירת מיניאפוליס בהשמדת מספר סוללות חוף. בעקבות הפלישה היבשתית, היא נשארה עם כוח התמיכה מול בולו פוינט וסיפקה תמיכה ארטילרית לכוחות הפולשים.
מרילנד המשיכה בתפקיד התמיכה באש עד 7 באפריל, אז יצאה צפונה כדי ליירט כוח שטח יפני עם TF 54. האוניות היפניות, כולל יאמטו, היו תחת התקפות אוויריות מתמידות של ארצות הברית באותו יום, ומטוסים של כוח המשימה המהיר של נושאות המטוסים המהירות הטביעו שש מתוך 10 האוניות בכוח. בשעת בין ערביים, קמיקזה עמוסה בפצצה של 551 ליברות (250 קילוגרם) התרסקה בחלק העליון של צריח מס' 3 מימין. הפיצוץ חיסל את צריח תותחי ה-20 מ"מ וגרם לשריפה גדולה. תחמושת ה-20 מ"מ ניצתה מהחום, וגרמה לנפגעים נוספים. בסך הכל, נהרגו 10, 37 נפצעו ו-6 נעדרו בעקבות המתקפה הזו. מרילנד נשארה בעמדתה במשך השבוע הבא והמשיכה במשימת התמיכה הארטילרית שלה תוך שספגה כמה התקפות אוויר נוספות. צריח מס' 3, פגום אך שמיש, נותר דומם למשך שארית המשימה הזו.
ב-14 באפריל, מרילנד עזבה את קו הירי באוקינאווה וליוותה כמה אוניות תובלת כוחות שפרשו. הם יצאו דרך איי מריאנה וגואם לפרל הארבור, והיא הגיעה למספנת הצי Puget Sound בברמרטון ב-7 במאי לצורך שיפוץ מקיף. כל תותחי ה-5 אינץ' שלה הוסרו והוחלפו בשישה עשר תותחי 5 אינץ'/38 קליבר בצריחים תאומים חדשים. חימוש הנ"מ הקל חוזק לארבעים תותחי בופורס 40 מ"מ בעשרה צריחים מרובעים ו-36 תותחי אורליקון 20 מ"מ בשמונה עשר צריחים תאומים, אם כי מקור אחר נותן למרילנד 44 תותחי 40 מ"מ באחד עשר צריחים מרובעים ו-44 תותחי 20 מ"מ בעשרים צריחים תאומים וצריח מרובע אחד באותו פרק זמן. מגדל הניווט המשוריין הוסר והוחלף במבנה STS דומה אך קל יותר עם שריון בעובי 1.2 בלבד כדי לפצות על המשקל הנוסף שהושג במהלך השיפוץ הזה. תוספת של 3 אינץ' של STS נוספה מעל מחסני התחמושת, עם 2 אינץ' (51 מ"מ) במקום אחר מעל סיפון המגן, בעוד השריון העליון של הצריח הועלה ל-7 אינץ' (180 מ"מ). הותקנו בליטות נגד טורפדו דו-שכבתיות, שהגדילו את הלוח החופשי המשוריין כדי לפצות על העלייה במשקל. מכ"ם SK-2 הותקן במקום ה-SK הקודם, והסוללה הראשית קיבלה מכ"מים חדשים Mk.13 לבקרת אש. צריח מס' 3 תוקן ומגורי הצוות שופרו. היא השלימה תיקונים באוגוסט, ויצאה למבחנים ולהפלגות אימונים בדיוק כשיפן נכנעה, וסיימה את המלחמה.
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

מרילנד הצטרפה כעת לצי מבצע מרבד קסמים. במהלך החודשים הנותרים של 1945, מרילנד ערכה חמש מסעות בין החוף המערבי לפרל הארבור, והחזירה יותר מ-8,000 חיילים לארצות הברית. כשהגיעה לסיאטל, וושינגטון ב-17 בדצמבר, סיימה מרילנד את תפקידה במבצע מרבד קסמים. היא נכנסה למספנת הצי פוגט סאונד ב-15 באפריל 1946, והוכנסה למילואים לא פעילים ב-16 ביולי. היא הושבתה בברמרטון ב-3 באפריל 1947, ונשארה שם כיחידה של צי העתודה הפסיפי. מרילנד נמכרה לגריטה לחברת Learner מאוקלנד, קליפורניה ב-8 ביולי 1959.
ב-2 ביוני 1961, מושל מרילנד ג'יי מילארד טאוס, הקדיש אנדרטה לזכר מרילנד ואנשיה. אנדרטה זו הבנויה מגרניט וברונזה ומשלבת את פעמון האונייה, ממוקמת בשטח בית המדינה באנאפוליס.
מזכיר המדינה צ'ארלס אוונס יוז (משמאל) ואדמירל הילרי פ. ג'ונס, המפקד העליון של הצי האטלנטי האמריקאי על סיפון מרילנד באוגוסט 1922
מרילנד לצד אוקלהומה שהתהפכה במהלך המתקפה על פרל הארבור, כשווירג'יניה המערבית בוערת ברקע
מרילנד בפברואר 1942, לאחר השלמת תיקוניה
אדמירל משנה הארי וו. היל, שהשתמש במרילנד כספינת הדגל שלו במהלך הקרב על טאראווה
מרילנד במספנת הצי פרל הארבור, 10 ביולי 1944, מראה נזקי טורפדו שספגה במהלך הקרב על סאיפאן
מרילנד בשנת 1944
מרילנד בים בתחילת 1945
מרילנד במספנת הצי של פוגט סאונד באוגוסט 1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה
Òmnium Cultural

הסמליל של העמותה
Òmnium Cultural (הגייה קטלאנית: [ˈɔmnium kuɫtuˈɾaɫ], "אומניום קולטורל"), או בתרגום מילולי לעברית "תרבות לכל", היא עמותה הממוקמת בברצלונה, בירת קטלוניה. העמותה נוצרה במקור ב-1960 כדי לקדם את השפה הקטלאנית ולהפיץ תרבות קטלונית.
במהלך השנים התעצם אופייה הפוליטי וב-2012 הייתה מעורבת בדרישותיהם של תנועת הקטלאנים הבדלנים הכוללות הגדרה עצמית עבור קטלוניה.
היסטוריה

Òmnium Cultural נוצרה ב-11 ביולי 1961 בספרד שנשלטה על ידי הגנרל פרנסיסקו פרנקו, כאשר הממסד אסר על שימוש בקטלאנית. בשנת 1963 הרשויות סגרו את האגודה. האגודה המשיכה להתקיים באופן חשאי בין השנים 1963–1967. ב-1967, לאחר מאבק משפטי ארוך מול השלטונות, האיגוד הוכרז כחוקי ושב להתקיים באופן גלוי.
על מנת לקדם את התרבות הקטלונית במגבלות הרבות של שלטון פרנקו, האגודה הייתה המממנת העיקרית של פרסים ותחרויות ספרותיות שניתנו על יצירות שפורסמו בקטלאנית, כגון Premi d´Honor de les Lletres Catalanes (1969). בשנות ה-70 המוקדמות, האגודה הקימה את Nit de Santa Llúcia - פסטיבל של ספרות קטלאנית, בו הוענקו שלושה פרסים: Premi Sant Jordi (רומן), Premi Mercè Rodoreda (סיפור קצר) ו-Premi Carles Riba (שירה).
לאחר סיום הדיקטטורה של פרנקו בשנת 1975, האגודה המשיכה בקידום השפה הקטלאנית ותרבותה. בזמן שהדמוקרטיה שוקמה, האגודה תמכה והגנה על זכותה של קטלוניה לממשל עצמי, במיוחד מאז שבית המשפט החוקתי הספרדי דחה את התיקון בחוקה הקטלאנית. מיליון מתושבי קטלוניה צעדו ב-10 ביולי 2010 בברצלונה וקראו להגדרה עצמית לאומית. זאת במסגרת המחאות לאוטונומיה שהתקיימו ב-2010 ושאורגנו על ידי האגודה.
בימים אלו, האגודה היא אחד הארגונים האזרחיים המרכזיים המעודדים פוליטיקאים קטלאניים לקיים משאל עם בקטלוניה להגדרה עצמית, זאת למרות היותו בלתי חוקתי על-פי החוקה הספרדית.
הערות שוליים

↑  Ediciones El País. "Òmnium adapta su ideario al secesionismo". EL PAÍS. נבדק ב-23 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "What's going on in Catalonia?". Òmnium Cultural. אורכב מ-המקור ב-2015-09-25. נבדק ב-23 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gaspar Pericay Coll. "Catalan News Agency - The Constitutional Court rejects the exclusion of its President requested by the Catalan Government". catalannewsagency.com. נבדק ב-23 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Catalan citizens protest for greater self-government (10-J).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX98266  GND: 216140-0  ISNI: 0000 0000 9450 201X  LCCN: n78024119  VIAF: 139066516   WorldCat (עם VIAF): 139066516
משרד החוץ (ברית המועצות)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ברית המועצות 
 תחום שיפוט:  ברית המועצות 
 תאריך הקמה:  16 ביולי 1923 
 תאריך פירוק:  26 בדצמבר 1991 
 מטה מרכזי:  בניין משרד החוץ של רוסיה 
 
משרד החוץ של ברית המועצות (ברוסית: Министерство иностранных дел СССР), הוקם ב-6 ביולי 1923, תחילה בשם הקומיסריון העממי לענייני חוץ (1923–1946), משרד החוץ (1946–1991) והמשרד ליחסי חוץ (1991). זה היה אחד ממשרדי הממשלה החשובים ביותר בברית המועצות. בראש המשרד עמד שר החוץ. כל מנהיג במשרד היה כפוף ליו"ר מועצת השרים ואושר על ידי נשיאות הסובייט העליון, והיה חבר במועצת השרים.
משרד החוץ ניהל משא ומתן על חוזים דיפלומטיים, טיפל בענייני חוץ סובייטים יחד עם המחלקה הבינלאומית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וסייע בהנחיית הקומוניזם העולמי ואנטי-אימפריאליזם, שניהם נושאים חזקים של המדיניות הסובייטית. לפני שמיכאיל גורבצ'וב הפך למזכיר הכללי של המפלגה, המבנה הארגוני של משרד החוץ נשאר זהה. כמו סוכנויות סובייטיות רבות אחרות, במשרד פעלה קבוצת מדיניות פנימית המכונה קולגיום, שהורכבה בין היתר משר, שני סגני השרים הראשונים ותשעה סגני שרים. כל סגן שר עמד בדרך כלל בראש מחלקה.
תפקידים ואחריות

חובתו העיקרית של משרד החוץ הייתה לכוון את הקו הכללי של מדיניות החוץ הסובייטית. המשרד ייצג את המדינה בחו"ל והשתתף בשיחות עם משלחות זרות מטעם הממשלה הסובייטית. הוא מינה גם קצינים דיפלומטיים, למעט שגרירים סובייטים, שמונו על ידי מועצת השרים. המשרד היה אחראי על הטיפול באינטרסים הכלכליים והפוליטיים של ברית המועצות בחו"ל, אם כי האינטרסים הכלכליים היו גם באחריות משותפת עם המשרד לסחר חוץ. הוועדה הממלכתית של מועצת השרים בנושא קשרים תרבותיים עם אומות חוץ ומשרד התרבות עבדה עמו במשותף בכל הנוגע להגנה על אזרחים סובייטים בחו"ל, הפעלת היחסים הקונסולריים הסובייטים בחו"ל וקידום התרבות הסובייטית. חובה פחות גלויה הייתה תיאום פעולות המודיעין הסובייטיות בחו"ל.
אשרות הונפקו על ידי משרד החוץ הכללי, אך גם על ידי משרדי החוץ של הרפובליקות ועל ידי משרד הפנים. הדבר נכון גם לגבי הדרכונים שהונפקו לאזרחי ברית המועצות.
ארגון ומבנה

הקולגיום היה גוף קבלת ההחלטות העיקרי. חבריו היו בדרך כלל השר, שני סגני השרים הראשונים, תשעת סגני השרים, ראש המזכירות הכללית וארבעה עשר חברים נוספים. בסך הכל היו 27 חברים בקולגיום בשנת 1990. כל סגן שר היה אחראי על מחלקה. שאר החברים שלטו במחלקה או בגוף מינהלי של המשרד. קולגיום בברית המועצות היה, במובנים רבים, זהה למנהיגות קולקטיבית. הקולגיום תיאם את קבלת ההחלטות בנוגע להקצאת משימות ספציפיות על בסיס מדיניות החוץ. גוף זה היה צפוי לבחון הוראות חדשות שהורה השר ולציין את הצלחותיהן וכישלונות של יישומן.
"החשיבה הפוליטית החדשה" של מיכאיל גורבצ'וב הוכרזה רשמית בקולגיום בשנת 1988, בה הוגדרו יעדים לשיפור היחסים הדיפלומטיים ויצירת "תנאי חיים הגונים, אנושיים, חומריים ורוחניים לכל העמים". יתר על כן, הקולגיום ציין כי השיפורים במאמצים הבינלאומיים "להצלת העולם" היו "הרעיון המעמדי ביותר של סוציאליזם". הקולגיום האמין שאם הסוציאליזם יכול ליצור עולם שליו יותר, הסוציאליזם באמת היה מבצע "מהפכה עולמית".
המשרד ליחסי חוץ והשלוחות המקומיות שלו התכנסו באופן קבוע במועצת השרים כדי לדון במדיניות, בחובות ובאחריות המשרד. התכנסות משותפת זו הובילה להשתתפות רבה יותר של רפובליקות ברית המועצות במימוש מדיניות חוץ, פיתוח ותיאום. גוף זה דן גם בבעיות בינלאומיות ופתר בעיות כאלה בזירה הבינלאומית.
מכיוון שהמשטרים הקומוניסטים במזרח אירופה קרסו בשנת 1989, כבר לא הייתה הבחנה בין המחלקות המזרחיות למערב אירופה. גוף ממשל נפרד המכונה "ענייני השגרירות" התקיים לצורך ניהול השירות הדיפלומטי הסובייטי בחו"ל. בשנת 1986, הממשלה הסובייטית יצרה מחלקות חדשות לטיפול בבקרת נשק ופירוק נשק. המשרד יצר גם מחלקות אזוריות חדשות, כמו מחלקת האוקיינוס השקט, שהיה שינוי רדיקלי, מכיוון שמבנה משרד החוץ נותר ללא שינוי מאז האימפריה הרוסית.
בספר לימוד סובייטי תואר המבנה הבא:
ענף חשוב במנגנון המרכזי, מנקודת מבטה של ההדרכה הדיפלומטית המבצעית היום-יומית, הוא החטיבה הדיפלומטית המבצעת. אופי הפעילויות העוסקות באגפים אלה נקבע על פי המאפיינים הטריטוריאליים והתפקודיים שלהם. מחלקות טריטוריאליות מטפלות בשאלות של קשרי חוץ עם קבוצות מדינות ספציפיות. קבוצות מדינות אלה מחולקות לפי אזורים.
מאמצי הארגון מחדש שהתקיימו בשנת 1986 ובתחילת 1987 הובילו להחלפתם של דיפלומטים בכירים רבים. הממשלה גם הציגה עקרון חדש שקבע, "ברגע ששגריר נמצא באותו תפקיד במשך 4 או 5 שנים, הוא מאבד את קצה התפיסה שלו. תקופת השירות האופטימלית בתפקיד אחד לנושא משרה היא לכל היותר שלוש שנים."
אידאולוגיה וקביעת מדיניות

אידאולוגיה הייתה מרכיב מרכזי במדיניות החוץ הסובייטית. הדיפלומטיה הסובייטית נבנתה על רעיונות המרקסיזם-לניניזם; ולדימיר לנין הבין כי פשרה היא מרכיב חשוב בדיפלומטיה הזרה ותמך בדו קיום שליו עם המעצמות הקפיטליסטיות. מטרה עיקרית של הדגש שהושם על דו קיום ופשרה הייתה "למנוע מהמדינות האימפריאליסטיות לתקוף את ברית המועצות בזמן שהיא שיקמה את כלכלת רוסיה בעקבות מלחמת האזרחים, ובהמשך, תוך שהיא מבצעת פיתוח תעשייתי." לכן לפעמים ניתן היה להגיע ל"הסכמים מסוימים עם המדינות האימפריאליסטיות לטובת הסוציאליזם". הקשר בין מדיניות ואידאולוגיה נותר נושא פעיל עד לפירוק ברית המועצות. לדברי מנהל לשעבר לא ידוע במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים במוסקבה, כל הפעילויות הדיפלומטיות המוצלחות מצד הצד הסובייטי התבססו על עקרונות המרקסיזם-לניניזם והערכה סובייטית של מדינות אחרות בתחומים מסוימים, כמו פיתוח חברתי. המינהל לתכנון אמצעי מדיניות חוץ (גוף במשרד החוץ) ניתח את היחסים הבינלאומיים וניסה לחזות אירועים עתידיים, אף שמעולם לא תכנן את מדיניות משרד החוץ. שר החוץ הסובייטי אדוארד שווארדנדזה טען שמדיניות החוץ הסובייטית, וגישת "החשיבה החדשה" שהציב גורבצ'וב, הפכו לאבן הפינה לשמירה על יחסים דיפלומטיים יציבים ברחבי העולם.
ישנן דוגמאות רבות ליריבות בין המפלגה למדינה בהיסטוריה הסובייטית. במדיניות חוץ המדינה יוצגה על ידי משרד החוץ ואילו המחלקה הבינלאומית של הוועד המרכזי ייצגה את המפלגה. גישת מדיניות החוץ של המחלקה הייתה אידאולוגית יותר מזו של משרד החוץ, שפעל לפי מדיניות של רגיעה, שפירושה המילולי הקלה ביחסים המתוחים עם העולם הראשון.
ההיסטוריון יאן אדמס הסביר את הסכסוך בין השניים באופן הבא:
"סכסוך מוטבע עמוק ולכאורה בלתי נמנע בין שני מוסדות מדיניות החוץ הסובייטיים הגדולים הללו ומשימותיהם. מנגד, משרד החוץ מבקש לטפח מעמד רשמית ליחסי מדינה; מצד שני המחלקה הבינלאומית רודפת אחר חלומה של המפלגה לבנות עולם קומוניסטי על חשבון הקפיטליזם."
המשרד השתמש הרבה יותר ממשאביו האנושיים והכלכליים למטרות תעמולה וכביכול "צעדים פעילים" מאשר משרדי חוץ אחרים שאינם סובייטים. זה כלל הפצת דעות הנתמכות על ידי ממשלת ברית המועצות, הטרדות, צנזורה, שיבוש רדיו, זיופים ודיסאינפורמציה כללית. דיסאינפורמציה הפכה למרכיב חשוב בפעולות השוטפות בענייני החוץ הסובייטים. מסיבה זו, במהלך מרבית חייו היה למשרד החוץ הסובייטי תקציב גבוה בהרבה ממשרדים דומים, במיוחד בהשוואה למשרדי החוץ של הגוש המערבי. שווארדנדזה טען שממשלת ברית המועצות השתמשה בתקציב של כ-700 מיליארד רובל בלבד על משרד החוץ (עד 1991) כדי לתמוך ב"עימותים אידאולוגיים" עם העולם הראשון.
היסטוריה

הקומיסריון העממי לענייני חוץ של הרפובליקה הסובייטית הרוסית הסובייטית הרוסית (RSFSR) הוקמה בשנת 1917. הקומיסר היה חבר במועצת הקומיסרים העממיים. הקומיסריון העממי לענייני חוץ החליף את משרד החוץ של האימפריה הרוסית לאחר מהפכת אוקטובר. בשנת 1946 שונה שם מועצת הקומיסרים העממיים למועצת השרים והקומיסריון העממי לענייני חוץ שונה לשם משרד החוץ.
כשר החוץ הסובייטי, אנדריי גרומיקו ציין בזכרונותיו כי עבודתו עם ניקיטה חרושצ'וב לא תמיד הייתה משימה קלה. כפי שאמר זאת גרומיקו, "חרושצ'וב היה זורק כל הזמן רעיונות חדשים קדימה ואחורה." לא תמיד נתמכו רעיונותיו, אך כפי שציין גרומיקו, לחרושצ'וב הייתה השפעה חיובית על מדיניות החוץ הסובייטית. ליאוניד ברז'נייב, לדברי גרומיקו, היה אדם שהרבה יותר קל לעשות איתו עסקים מכיוון שהוא פיצה על חוסר כישוריו בכך שדן בנושאים גלויים בפוליטביורו. אמנם היה לו קל יותר לעשות עסקים בכמה תחומים, אך האטיות וחוסר הידע של ברז'נייב הקשו עליו לדון עמו במדיניות חוץ. עם זאת, גרומיקו ציין כי יש לקחת בחשבון את מחלתו. "החשיבה החדשה" של מיכאיל גורבצ'וב הובילה ליחסי חוץ ידידותיים יותר עם מדינות המערב, אך מדיניותו הפנימית ערערה את היציבות במדינה ובשנת 1991 ברית המועצות התפרקה. בשנת 1991, לפני פירוק המדינה, שונה שמו של המשרד למשרד לקשרי חוץ. המשרד הוחלף על ידי משרד החוץ של הפדרציה הרוסית בשנת 1992 לאחר שרוסיה הכריזה על עצמה כיורשתה החוקית של ברית המועצות.
קומיסרים ושרים

האנשים הבאים עמדו בראש הקומיסריון / המשרד כקומיסרים עממיים), שרים וסגני שרים בתקופה הסובייטית:
| שם | תפקיד | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| לאון טרוצקי | הקומיסר העממי לענייני חוץ של רוסיה הסובייטית | 1917—1918 | שר החוץ הסובייטי הראשון |
| גאורגי צ'יצ'רין | קומיסר החוץ העממי של ברית המועצות | 1918—1930 | שר החוץ הראשון של ברית המועצות |
| מקסים ליטבינוב |  | 1930—1939 |  |
| ויאצ'סלב סקריאבין | שר החוץ של ברית המועצות | 1939—1949, 1953—1956 |  |
| אנדריי וישינסקי |  | 1949—1953 |  |
| דמיטרי שפילוב |  | 1956—1957 |  |
| אנדריי גרומיקו |  | 1957—1985 | שר החוץ הסובייטי המשפיע ביותר |
| אדוארד שווארדנדזה |  | 1985—1990, 1991 | שר החוץ האחרון של ברית המועצות |
לקריאה נוספת

Gromyko, Andrei (1989). Memoirs. London: Doubleday Publishers. p. 414. ISBN 0-385-41288-6.
Jon Jacobson (1994). When the Soviet Union Entered World Politics. University of California Press. ISBN 0-520-08976-6.
Staar, Richard Felix (1991). Foreign policies of the Soviet Union. New York: Hoover Press. ISBN 0-8179-9102-6.
Annuaire diplomatique du Commissariat de peuple pour les affaires etrangeres (בצרפתית and רוסית). Moscow: Ежегодник Наркоминдела. 1935 [1929].
Chlevnjuk, O.V. (1992). 1937-ой: Сталин и советское общество. Moscow: Республика.
Knoll, Viktor; Kölm, Lothar (1995). "Das Narkomindel im Urteil der Partei. Ein Kaderanalyse aus dem Jahre 1930". Berliner Jahrbuch für osteuropäische Geschichte (בגרמנית). Akademie Verlag.
Korzhichina, T.P.; Figatner, Ju Ju. (1993). Советская номенклатура: становление, механизмы, действия (ברוסית). Vol. 7. Вопросы истории. pp. 25–38.
Uldricks, Teddy J. (1979). Diplomacy and Ideology - The Origin of Soviet Foreign Relations 1917-1930. London: Sage Publications.
הערות שוליים

↑  Feldbrugge, Ferdinand Joseph Maria; Pieter van den Berg, Gerard; Simons, William B. (1985). Encyclopedia of Soviet law. Brill Publishers. p. 515. ISBN 90-247-3075-9.
↑  Ginsburg, George (1983). The citizenship law of the USSR. Brill Publishers. p. 302. ISBN 978-90-247-2863-3.
↑  Staar 1991, p. 51–2.
1 2  Staar 1991, p. 55.
↑  Huskey, Eugene (1992). Executive power and Soviet politics: the rise and decline of the Soviet state. M.E. Sharpe. p. 199. ISBN 1-56324-059-9.
↑  Staar 1991, p. 53.
↑  Staar 1991, p. 52.
↑  Staar 1991, p. 65.
↑  Jacobson 1994, p. 103
↑  Staar 1991, p. 67.
↑  Staars 1991, p. 68.
↑  Huskey, Eugene (1992). Executive power and Soviet politics: the rise and decline of the Soviet state. M.E. Sharpe. p. 59. ISBN 1-56324-059-9.
↑  Staars 1991, p. 75.
↑  Huskey, Eugene. Executive power and Soviet politics: the rise and decline of the Soviet state. M.E. Sharpe. p. 281. ISBN 1-56324-059-9.
↑  Law, David A. (1975). Russian civilization. Ardent Media. p. 185. ISBN 0-8422-0529-2.
↑  Berlin, Isaiah; Hardy, Henry (2004). Letters, 1928-1946. Vol. 1. Cambridge University Press. p. 463. ISBN 0-521-83368-X.
↑  Gromyko 1989, p. 290.
↑  Gromyko 1989, p. 290–91.
↑  Gromyko 1989, p. 292.
↑  Breslauer, George B. (2002). Gorbachev and Yeltsin as leaders. Vol. 1. Cambridge University Press. p. 73. ISBN 0-521-89244-9.
↑  Romano, Michael J. (2010). CliffsAP European History. John Wiley & Sons. p. 226. ISBN 0-470-55099-6.
↑  Постановление Государственного Совета СССР от 14 ноября 1991 г. N ГС-14 "О Министерстве внешних сношений СССР"
↑  United Kingdom Materials on International Law 1993, BYIL 1993, pp. 579 (636).
הבניין הראשי של משרד החוץ הושלם בשנת 1953
אנדריי גרומיקו היה שר החוץ שכיהן הכי הרבה זמן בברית המועצות, 28 שנים.
סינדרלה 2: חלומות מתגשמים

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט סינדרלה 2: חלומות מתגשמים
 מבוסס על:  סינדרלה 
 בימוי:  ג'ון קפקה 
 הופק בידי:  מרי ת'ורן  מרי אליס דראם
 תסריט:  ג'יל א. בלוטווגל טום רוג'רס  ג'ול סלבו
 שחקנים ראשיים:  (דיבוב עברי) מיכל צפיר שרית וינו-אלעד אלון אופיר דבי בסרגליק זיו מאיר סיון שביט יעל עמית מומי לוי ליליאן ברטו
 מדבבים:  ג'ניפר הייל טרס מקנייל רוב פאולסן הולנד טיילור כריסטופר דניאל בארנס קוריי בורטון רוסי טיילור סוזן בלאקסלי 
 מוזיקה:  מיכאל טברה ברוק אליסון
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי וולט דיסני, אולפני הנפשת הטלוויזיה של דיסני 
 חברה מפיצה:  בואנה ויסטה
 שיטת הפצה:  ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  26 בפברואר 2002
 משך הקרנה:  71 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית  דיבוב עברי
 סוגה:  סרט ילדים, סרט קומדיה 
 תקציב:  $5,000,000(אומדן)
 סרט קודם:  סינדרלה
 סרט הבא:  סינדרלה 3: אהבת אמת
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
סינדרלה 2: חלומות מתגשמים (באנגלית: Cinderella II: Dreams Come True) הוא סרט הנפשה שהופץ למכירה ישירות בקלטות וידאו וב-DVD בשנת 2002. הסרט הופק באולפני וולט דיסני, והוא המשך לסרט המצויר הקלאסי "סינדרלה" שיצא ב-1950. הסרט מתאר את קורותיהם של סינדרלה, הנסיך והעכברים בארמון.
בשנת 2007 הופץ לסרט המשך בשם "סינדרלה 3: אהבת אמת".
עלילה

חבריה העכברים של סינדרלה רוצים להפתיע אותה עם ספר שיכתבו, ובו מתוארים זכרונותיהם מהחיים בארמון.
העכברים כותבים שלושה סיפורים:
סינדרלה והנסיך חוזרים מירח הדבש ועל סינדרלה מוטלת האחריות לתכנן את הנשף המלכותי. המלך, הנסיך והדוכס נאלצים להיעדר למשך יומיים, בעוד סינדרלה התמימה צריכה להסתגל לחיים החדשים בארמון, תחת הדרכתה של פרודנס הנוקשה. סינדרלה מתקשה לקבל על עצמה את חוקי הארמון, וחשה כי הם מגבילים את יכולתה לבטא את עצמה. היא מחליטה לארגן את הנשף המלכותי בדרכה. כאשר המלך חוזר, כולם נוכחים לדעת שהנשף שארגנה סינדרלה מצליח ביותר, אף על פי שאינו על פי המסורת המלכותית. סינדרלה לומדת שאם מקשיבים ללב, אפשר להצליח לעשות כל דבר.
בממלכה מתוכנן פסטיבל האביב. סינדרלה אחראית על ההכנות לפסטיבל, והיא חווה עומס עבודה רב. ז'אק העכברון רוצה לעזור לה, אך הוא קטן מדי. הוא מבקש מהפיה הטובה שתהפוך אותו לבן-אדם על מנת שיוכל להיות מועיל יותר. לאחר שהפיה נענית לבקשתו, ז'אק מתלהב מיכולתו לעזור לסינדרלה בכל מה שהיא מבקשת ממנו, אך במהרה הוא מתגעגע לחבריו, וחש כי היה לו טוב בדמותו כעכבר. במהלך הפסטיבל, ז'אק משחרר בטעות את אחד מפילי הקרקס; נראה כי הדרך היחידה לעצור אותו היא באמצעות עכבר - ולכן ז'אק מבקש מהפיה הטובה להפוך אותו בחזרה לעכבר. כך ז'אק לומד שכדאי להיות מרוצה מדמותו כפי שהיא.
הסיפור מתחיל בביתם של האם החורגת של סינדרלה ושתי בנותיה, דריזלה ואנסטסיה. האם מודיעה לבנות שסינדרלה עורכת נשף, ודורשת מהן להתגנדר כדי למצוא בעל עשיר ומיוחס בנשף. שלושתן הולכות לשוק לבחור בגדים, ובדרך אנסטסיה מריחה ריח טוב של מאפים. היא הולכת בעקבות הריח ונכנסת למאפיה, שם היא פוגשת באופה והם מתאהבים ממבט ראשון. אימה ואחותה אוסרות עליה להיפגש עם האופה הפשוט, אך סינדרלה עוזרת לה לכבוש את ליבו. אנסטסיה מגלה שהדרך לכבוש את ליבו היא לא רק להיראות טוב חיצונית, ומה שחשוב הוא היופי הפנימי.
לאחר שהעכברים מסיימים לכתוב את הסיפורים הם מפתיעים את סינדרלה בספר הסיפורים. בסיום הסרט, סינדרלה, הפיה והעכברים יושבים יחד וסינדרלה מקריאה את הסיפורים.
דמויות

סינדרלה (מיכל צפיר): נסיכה בארמון. היא מארגנת אירועים, מסיבות ופסטיבלים. טובת לב ועוזרת לחבריה בעת הצורך.
הנסיך (אלון אופיר): בעלה של סינדרלה. מופיע במספר סצנות בסיפור הראשון.
הפיה הטובה (דבי בסרגליק): עוזרת לעכברים להכין ספר לסינדרלה. היא משתתפת בסיפור השני, כשהיא הופכת את ז'אק לבן-אדם.
ז'אק (אוהד שחר/חן חגי), גאס (ליאור זוהר זרחין) ומרי (שרית וינו-אלעד): עכברים, חברים של סינדרלה.
פרודנס (ליליאן ברטו): המלך מינה אותה ללמד את סינדרלה כיצד להיות נסיכה. היא אמורה לעזור לה לתכנן את הנשף המלכותי, ואוסרת על סינדרלה להתנהג לפי דרכה, כי לטענתה זה "לא מקובל" בארמון.
המלך (שמוליק טנא): אביו של הנסיך. בסרט מוצג כטיפוס ילדותי ושתלטן.
הדוכס (דב רייזר): עוזר למלך. לעיתים הוא גם נפגע ממעשי השטות הילדותיים של המלך. מודיע הודעות ברחבי הארמון.
ליידי טרמיין (יעל עמית): אמה החורגת של סינדרלה. חיה עם בנותיה דריזלה ואנסטסיה.
אנסטסיה (סיון שביט): אחותה החורגת של סינדרלה. היא מתאהבת באופה ומוצגת בסרט כדמות יותר רגישה לאחרים בהשוואה לסרט הקודם.
דריזלה (שרית וינו-אלעד): אחותה החורגת השנייה של סינדרלה. היא ואמה אוסרות על אנסטסיה להיפגש עם האופה.
האופה (מומי לוי): בעל מאפיה בעיר. הוא ואנסטסיה (אחותה החורגת של סינדרלה) מתאהבים במהלך הסרט.
לוציפר: החתול של ליידי טרמיין. בסרט הזה מתאהב בפום-פום החתולה והעכברים עוזרים לו לכבוש את ליבה בתמורה שלא יפגע בהם לרעה.
פום-פום: החתולה של הארמון. כמו לוציפר, גם היא נוהגת לרדוף אחר העכברים. היחידה שחזתה במהפך של ז'אק כשהוא הופך לבן אנוש, וממשיכה לרדוף אחריו גם בצורה האנושית שלו.
שירים נבחרים מפסקול הסרט

"צייתי ללב" - מלווה את הסיפור הראשון, כאשר סינדרלה מבינה שעליה לארגן את הנשף בדרך שלה.
"יום נהדר" - מלווה את הסיפור השני, כאשר ז'אק הופך לבן-אדם.
"חשוב מה שבפנים" - מלווה את הסיפור השלישי, כאשר סינדרלה מסייעת לאחותה החורגת אנסטסיה להתכונן לקראת הפגישה עם האופה.