stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואדים אננייב
ביוגרפיה

ואדים נולד ב-21 במרץ 1959 באזור קויבישב. אביו היה וטרינר כפרי, אמו הייתה טבחית. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בבית ספר למוזיקה בפסנתר. בשנים 1977 עד 1979 שירת בצבא הסובייטי בכוחות הטילים האסטרטגיים בבלארוס, במהלכו ניגן בלהקה צבאית.
לאחר שירותו בצבא סיים את לימודיו במחלקה לניצוח ומקהלה במכון התרבות הממלכתי של קאזאן ושירת כסולן בתיאטרון המוזיקלי של יושקר-אולה. בשנת 1984 הוא נכנס למחלקה הקולית של המכון הממלכתי למוזיקה ופדגוגיה על שם גנסין, תחת פרופסור קונסטנטין פאבלוביץ' ליסובסקי, שייעץ לו, בסתיו 1987 להשתתף באודישנים למקהלת הצבא האדום.
מאז 1999 הוא סולן מוביל של המקהלה. הוא השתתף בקונצרטים חגיגיים ויצא לסיבוב הופעות בערים הגדולות והקטנות ברוסיה, אירופה, אסיה ואמריקה לאורך כל שנות שירותו, תוך שהוא מופיע גם באזורי סכסוך ביוגוסלביה, צ'צ'ניה וסוריה. ברבים מכלי תקשורת מקומיים וזרים מכונה בשם "מר קלינקה" בשל היותו המבצע היחיד במקהלה של השיר הרוסי המפורסם.
בשנת 2004, ואדים ביצע את "קלינקה" ושירים מפורסמים אחרים עבור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בקונצרט אקסקלוסיבי לכבוד יום השנה ה-26 לחייו בארמון האפוסטולי בוותיקן וזכה לשבחים רבים על כישורי הביצוע שלו - הוא זכה במדליית כסף של המועצה הפונטיפית. בהזמנת יו"ר המועצה הפונטיפית לתרבות, הקרדינל ג'אנפרנקו רבאזי, ואדים אנאנייב השתתף בישיבה שנערכ עם האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר עם אמנים בקפלה הסיסטינית ב-21 בנובמבר 2009. בפגישה השתתפו 250 אמנים, פסלים, אדריכלים, סופרים, מוזיקאים, זמרים, במאי תיאטרון וקולנוע מרחבי העולם.
ב-25 בדצמבר 2016, בשל לידתו בנו, אנאנייב לא טס עם ההרכב להופעה בבסיס האוויר חמיימים להופיע בסוריה. באותו יום המטוס התרסק ורוב הרכב אנסמבל אלכסנדרוב מתו .
ביוגרפיה > משפחתו

נשוי ואב לארבעה ילדים (שלושה בנים ובת). הוא גר במוסקבה עם משפחתו.
הערות שוליים

↑
↑  Ансамбль Александрова в Ватикане (The Best) - YouTube
↑  Российские военные покорили сердце Папы Римского. Новости. Первый канал
↑  "Мистер Калинка" избежал гибели благодаря рождению ребенка — Российская газета
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 773154260373124480002   WorldCat (עם VIAF): 773154260373124480002 
בקונצרט המוקדש לציון 90 שנה לאנסמבל אלכסנדרוב. מוסקבה, בולשוי, 15 באוקטובר 2018
הרצאות שווייך

הרצאות שווייך (באנגלית: Schweich Lectures on Biblical Archaeology) הן סדרת הרצאות המוקדשות לנושאים בתחומי ארכאולוגיה, אמנות, היסטוריה, שפות וספרות של תרבויות המזרח הקדום בהתייחסות לחקר המקרא. ההרצאות מועברות ומתפרסמות בחסות האקדמיה הבריטית. כל אחת מסדרות ההרצאות רואה אור כספר בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. ההרצאות נתמכות על ידי קרן ליאופולד שווייך, שהוקמה ב-1907 על ידי הנדבנית קונסטנס שווייך-גץ לזכר אביה. תרומת הקרן הייתה נדבך חשוב בפעולות האקדמיה הבריטית שנוסדה ב-1901 ובתחילתה לא נעזרה במימון ציבורי. סדרת ההרצאות הראשונה ניתנה ב-1908, ועד 2019 נערכו 75 סדרות. הסדרות התנהלו מדי שנה ברציפות עד 1950, ואחרי כן – מדי שנתיים ויותר. עם המרצים נמנו הישראלים א. ל. סוקניק שנשא ב-1930 דברים על מחקרו "בתי כנסת עתיקים בארץ ישראל וביוון", יגאל ידין ב-1970 – על "חצור" ואברהם מלמט ב-1984 – על "מארי ובני ישראל".
הרמן הרביעי, מרקיז באדן

| --- | --- |
 לידה:  1135 
 פטירה:  13 בספטמבר 1190 (בגיל 55 בערך) אנטיוכיה, טורקיה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Backnang Abbey 
 בן או בת זוג:  Bertha of Tübingen 
 
הרמן הרביעי, מרקיז באדן (בגרמנית: Hermann IV. von Baden;‏ 1135 – 13 בספטמבר 1190) היה מרקיז ורונה ומרקיז באדן מ-1160.
ביוגרפיה

הרמן נולד ב-1135, והיה בנם של הרמן השלישי וברטה מלורן, בתו של סיימון הראשון, דוכס לורן. בסביבות 1162 התחתן עם ברטה, בתו של הרוזן פלטין לודוויג מטיבינגן.
יחד עם הקיסר פרידריך הראשון, הרמן השתתף במצור ובחורבן מילאנו. בשנים 1176 עד 1178 הוא השתתף במערכה האיטלקית של פרידריך, והיה שותף בקרב לגנאנו ב-1176. הרמן היה ערב לשלום קונסטנץ ב-1183, שבו הפכו ערי לומברדיה לעצמאיות.
הרמן לחם תחת הקיסר במהלך מסע הצלב השלישי, וחצה את אנטוליה בדרך למצור על עכו. מותו של פרידריך ביוני 1190 גרם לאלפי חיילים גרמנים לעזוב את הכוח ולחזור הביתה דרך הנמלים של קיליקיה וסוריה. הצבא הגרמני-הונגרי המשותף המשיך דרומה אך נפגע במחלה ליד אנטיוכיה, מה שהחליש אותו עוד יותר. הרמן מת במחנה ב-13 בספטמבר 1190. רק שריד מהצבא המקורי הגיע למצור.
ביוגרפיה > משפחתו

הרמן החמישי, מרקיז באדן-באדן (נפטר ב-16 בינואר 1243)
היינריך הראשון, מרקיז באדן-האכברג (נפטר ב-2 ביולי 1231)
פרידריך (1161–1217)
יוטה
ברטה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1017767734  VIAF: 221007118   WorldCat (עם VIAF): 221007118
הרמן הראשון מבאדן

| --- | --- |

 לידה:  1040? פרייבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  25 באפריל 1074 (בגיל 34 בערך) קלוני, צרפת 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  קלוני 
 בן או בת זוג:  Judith the Elder 
 
הרמן הראשון מבאדן (בגרמנית: Hermann I. von Baden; בערך 1040 – 25 באפריל 1074) היה המרקיז של ורונה והאב הקדמון של שושלת מרקיזות באדן.
ביוגרפיה

הרמן נולד בפרייבורג אים ברייסגאו כבנו הבכור של ברטהולד הראשון, דוכס צהרינגן. הוא נישא ליודית מבקננג - סוליצ'גאו, רוזנת אברשטין - קאלוו, שהייתה מייסדת מנזר הירסאו. ממנה הוא השיג את הזכות לבאדן, שלימים הפכה לליבה של השליטה המשפחתית. בין האדמות הללו היו אלבגאו הפרנקית ואופגאו.
הוא ואשתו הקימו את המנזר האוגוסטיני של מנזר בקנאנג. הוא הפך מהר מאוד לרעוע, ונבנה מחדש על ידי בנם ב-1123. לאחר מכן, המנזר היה מקום המנוחה במשך חמישה דורות של מרקיזי באדן.
כאשר אביו של הרמן הפך לדוכס קרינתיה בשנת 1061, הרמן קיבל את התואר מרקיז ורונה. אף על פי שהוא מעולם לא שלט בוורונה, תלות של קרינתיה, התואר היה אמור להישאר עם צאצאיו. הוא היה גם רוזן ברייסגאו.
בשנת 1073, הוא נפרד מאשתו, נדר נדרי נזירות והפך לאח במנזר קלוני, שם מת ב-25 באפריל 1074.
ביוגרפיה > משפחתו

להרמן וליודית נולדו הילדים הבאים:
הרמן השני (מת ב-8 באוקטובר 1130)
לוויטגארד
וייקו

וייקו (באנגלית: Waco; הבית הראשון נבנה במרץ 1849) היא בירת מחוז מקלנן במדינת טקסס בארצות הברית. העיר שוכנת על גדות נהר בראזוס (Brazos River) במרכז טקסס, בערך באמצע הדרך בין הערים דאלאס ואוסטין. בעיר מתגוררים 124,805 תושבים (נכון ל-2010), ובמטרופולין שלה מתגוררים 234,906 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה

במקום בו נמצאת העיר היום ישב בעבר שבט הוואקו, שהשתייך לבני הוויצ'יטה. סטיבן אוסטין, שהנהיג את ניסיון היישוב האמריקאי בטקסס ב-1825, ניסה תחילה להילחם עם הוואקו ולהחריב את ההתיישבות שלהם, אך הוא כשל וחתם על חוזה שלום אתם. בסופו של דבר כעבור מספר שנים הוואקו עקרו צפונה, לאזור פורט וורת', ובהמשך המאה ה-19 הם הצפינו ביחד עם שבטי ויצ'יטה אחרים לאזור אוקלהומה.
ב-1838 ניל מקלנן קנה את האדמות באזור והחל ליישב אותם. כעבור כמה שנים ג'ייקוב דה קורדובה, איש עסקים אמריקאי-ג'מייקני, קנה ממנו את האדמות והחל לעבוד על תכנון עיר חדשה בשטחים. ההתיישבות הוקמה בסביבות 1850. המתיישבים הראשונים רצו לקרוא לה "למרטין" (Lamartine), אך דה קורדובה שכנע אותם לקרוא לה "וייקו", ההגייה האנגלית של שם השבט שישב באדמות כהוקרה לשבט הוואקו.
ב-1866 תושבי וייקו יזמו את הקמתו של הגשר התלוי של וייקו, שבנייתו הושלמה ב-1870. הגשר היה אז המעבר היחיד לכל אורכו של נהר הבראזוס, ואנשים רבים שהיו צריכים לעבור את הנהר עברו בווייקו. הדבר תרם לגידול משמעותי של העיר ולעלייה בחשיבותה.
ב-1916 נערך בעיר הלינץ' בג'סי וושינגטון.
ב-11 במאי 1953 הכתה בעיר סופת טורנדו אשר גרמה למותם של למעלה מ-100 תושבים. זו הייתה סופת הטורנדו הקטלנית ביותר בתולדות טקסס ואחת הקטלניות בתולדות ארצות הברית.
ב-28 בפברואר 1993 סוכנויות האכיפה הפדרליות החלו במצור על מתחם של כת הדיווידים שנמצא בקרבת וייקו במה שנודע בתור "המצור בווייקו". המצור הסתיים ב-19 באפריל באותה שנה בפשיטה של ה-FBI אשר במהלכה נהרגו עשרות מחברי הכת ומנהיג הכת, דייוויד כורש.
חינוך

בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת ביילור, הוותיקה ביותר בארצות הברית ממערב לנהר המיסיסיפי.
תחבורה

ישנם מספר נמלי תעופה קטנים בסביבות וייקו כשהמרכזי בהם הוא נמל התעופה האזורי וייק, הנמצא במרחק של כ-10 קילומטרים צפון-מערבית למרכז העיר.
וייקו נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 35, המקשר בין לארדו בדרום טקסס ובין העיר דולות שבמדינת מינסוטה.
הערות שוליים

1 2  אתר American FactFinder של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
1 2  אוכלוסייה במטרופולינים לפי מפקד 2010 והערכות אוכלוסייה ב-2011, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
| דגל טקסס מדינת טקסס |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | אוסטין |  |
| אזורים גאוגרפיים | ביג בנד • עמק ריו גראנדה • מטרופולין דאלאס-פורט וורת'-ארלינגטון |  |
| היישובים הגדולים ביותר | יוסטון • סן אנטוניו • דאלאס • אוסטין • פורט וורת' • אל פאסו • ארלינגטון • קורפוס כריסטי • פלאנו • לארדו • לאבק • גרלנד • אירווינג • אמרילו • גרנד פריירי • בראונסוויל • פסדינה • מקיני • מסקיט • קילין |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות טקסס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550543405171  GND: 4377437-4  LCCN: n81019998  MusicBrainz: a2e4f11b-99d1-4aa4-b184-4d6bc29d1365  NARA: 10045894  VIAF: 140725234   WorldCat (עם VIAF): 140725234
הר גריג (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  אדוורד גריג 
 גובה:  800 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  71°34′00″S 73°10′00″W﻿ / ﻿71.5667°S 73.1667°W﻿ / -71.5667; -73.1667
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר גריג(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר גריג(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר גריג(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר גריג
 
הר גריג (באנגלית: Mount Grieg) הוא הר בדרום מערב האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 800 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-4,521 באנטארקטיקה לפי גובהו.
ההר מכוסה שלג ברובו, למעט מדרונותיו המערביים שסלעיהם חשופים משלג.
ההר ממוקם בבסיסו של חצי האי דרוקר, והוא מתנשא מעל החלק הדרום מזרחי של מפרצון ברהמס.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר מופיע לראשונה במפות של משלחת החקר האנטארקטית רון.
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בשנים 1947–1948; המיפוי בוצע על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1960.
ההר מופה בשנית בשנת 1988 על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
ההר נקרא על שמו של המלחין הנורווגי אדוורד גריג; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
ראו גם

| אתרים על שם מלחינים, מוזיקאים ויצירות מוזיקליות באי אלכסנדר |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | באלאקירב • בארטוק • גילברט • דיליוס • מיקאדו • סאליבן • סיבליוס • פלסטרינה |  |
| הדומי קרח | הנדל • וגנר • מוצרט |  |
| מדפי קרח | באך • ברהמס • בריטן |  |
| שדות שלג | שדה השלג פרסל |  |
| מפרצונים | בוקריני • ברהמס • בריטן • היידן • ובר • ורדי • מנדלסון • סטרווינסקי • פורה • קופרן • ראמו • שוברט |  |
| הרים, רמות ומצוקים | רכס אטאנסוב • רמת אלגר • נונאטאקי אפאלאצ'יה • הר בורודין • פסגת גלוק • הר גריג • רמת דביסי • הר וילבי • מעבר האפנר • הרי לאסוס • הר ליסט • שלוחת מאהלר • פסגות מוסורגסקי • הר מורלי • נונאטאק פיגארו • הר פינאפור • גבעות פינלנדיה • הר צ'ייקובסקי • הר שומאן • גבעת שופן |  |
| חצאי אי | אירואיקה • בטהובן • מונטוורדי • שוסטקוביץ' |  |
| לשונות יבשה | נקודת ברליוז • נקודת רוסיני |  |
לקריאה נוספת

• J.L. SMELLIE, , Antarctic Science 71 (3): 362-378 (1999)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
↑  מידע היסטורי על מנת שמות אתרים באזור
הרמן הלמס

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1870 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  6 בינואר 1963 (בגיל 93) ברוקלין, ארצות הברית 
 הישג בולט:  היה אלוף ניו יורק מספר פעמים
 מד כושר מרבי:  2057 (בשנת 1894)
 מקצוע נוסף:  סופר ועורך
 מדינה:  ארצות הברית
 
הרמן הלמס (באנגלית: Helms Hermann;‏ 5 בינואר 1870, ברוקלין – 6 בינואר 1963, ברוקלין) היה שחמטאי אמריקאי, סופר ועורך.
ביוגרפיה

הלמס נולד בברוקלין אך בילה את רוב ילדותו בהמבורג, גרמניה ובהליפאקס, קנדה, שם לימד אותו אחד מחבריו לספסל הלימודים את משחק השחמט. הוא חזר לברוקלין בגיל 17. הישגו הראשון הראוי לציון היה כחבר במועדון השחמט של ברוקלין שזכה בליגת השחמט של ניו יורק בשנת 1894–1895, כאשר קפטן הקבוצה היה הרי נלסון פילסבורי.
כשחקן ניצח הלמס פעמיים באליפות מדינת ניו יורק והיה ברמת אמן, עם דגש על סגנון התקפי חריף. במהלך הקריירה שלו ניצח הלמס שחקנים כהרי נלסון פילסבורי ופרנק מרשל.
הלמס ניצח באליפות מדינת ניו יורק בשנים 1906 ו-1925. הלמס ייצג את ארצות הברית בחמש התמודדויות באמצעות כבלים מול אנגליה, בתחילת המאה ה-20'. הלמס פרש מהתמודדות שחמטאית רצינית בשנות ה-40 לחייו אך המשיך לשחק בתחרויות בזק במועדון פרנק מרשל עד לשנות השמונים המאוחרות לחייו.
הלמס שימש ככתב השחמט של העיתון New York Times במשך למעלה מ-50 שנים, עד שנת 1962. הלמס יסד את הביטאון American Chess Bulletin בשנת 1904 וערך את הביטאון עד למותו בשנת 1963. הלמס כתב טורי שחמט עבור העיתון Brooklyn Daily Eagle משנת 1893 ועד לסגירת העיתון בשנת 1955. כמו כן כתב טורי שחמט עבור New York World במשך 15 שנים, ה-New York Post במשך עשר שנים ועבור New York World and Telegram במשך 10 שנים.
הלמס סייע בארגון התחרות הבינלאומית החזקה שהתקיימה בניו יורק בשנת 1924 (ניצח: עמנואל לסקר) ובשנת 1927 (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה) שתיים מהתחרויות החשובות ביותר של כל הזמנים. הלמס ערך את ספרי התחרות לשני אירועים אלו, ספרים שנכתבו על ידי אלכסנדר אלכין. הלמס גם ארגן סיורי שחמט ברחבי ארצות הברית לשחקני צמרת כאלכסנדר אלכין, חוסה ראול קפבלנקה, עמנואל לסקר, גזה מארוצי ופרנק מרשל.
הלמס הוכר פורמלית כדיקן השחמט האמריקאי בשנת 1943 על ידי איגוד השחמט של ארצות הברית, ושמר על תואר זה עד למותו בגיל 93 בשנת 1963. הלמס כונה "העיתונאי החשוב ביותר בהיסטוריה של השחמט בארצות הברית" על ידי ארנולד דנקר ולארי פאר, בספרם משנת 1995 "בובי פישר שהכרתי וסיפורים אחרים".
הלמס סייע לבובי פישר בשנת 1951 להיכנס לשחמט המאורגן, כאשר הגיב למכתב של אימו של פישר, רגינה, שחיפשה יריבים מתאימים בברוקלין לבנה בן השמונה. הלמס המריץ ועודד את פישר הצעיר, שהתפתח מהר מאוד והפך לאלוף ארצות הברית בגיל 14 בשנת 1958, ולאחר מכן זכה באליפות העולם בשנת 1972.
הערות שוליים

↑  New York State Chess Champions 1878–1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5745 2295  LCCN: nr99036224  NTA: 071933603  SNAC: w6612wdx  VIAF: 10603698   WorldCat (עם VIAF): 10603698
וייקוסלאב לובוריץ'

| --- | --- |

לובוריץ' חותם על מסמך בקרואטיה בשנות ה-40
 לידה:  6 במרץ 1914 ליובושקי, בוסניה והרצגובינה 
 נרצח:  20 באפריל 1969 (בגיל 55) Carcaixent, המדינה הספרדית 
 מדינה:  קרואטיה 
 השתייכות:  Croatian Home Guard, Ustaše Surveillance Service, Croatian Armed Forces 
 תקופת הפעילות:  מ-1929 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 צלב הברזל  Military Order of the Iron Trefoil  מסדר הכתר של המלך זבונימיר 
 
וייקוסלאב מאקס לובוריץ' (בקרואטית: Vjekoslav Luburić; ‏21 באפריל[דרושה הבהרה] 1913[דרוש מקור] – 20 באפריל 1969) היה חבר בכיר בתנועה הלאומנית "אוסטאשה", ששלטה ב"מדינת קרואטיה העצמאית". הוא היה מפקד מחלקה 3 בשירות הביטחון העממי של האוסטאשה, "ההגנה האוסטאשית", שהייתה ממונה על משמר ואיוש מחנות ריכוז.
בראשית חייו

מקס לובוריץ' נולד בקרואטיה למשפחה קתולית. העדים והדיווחים השונים הרבו לציין את הפיזיונומיה הבולטת שלו: הוא היה נמוך-קומה, ערמומי מאוד, והיה לפושע פשוט עוד בטרם המלחמה. הוא נידון לא אחת על מעילות ונסיעה במהירות מופרזת, ושהה ארבעה חודשים בביצוע עבודות דחק. בנעוריו הצטרף לארגון האוסטאשה, גלה עם פאבליץ' לאיטליה והונגריה, והתאמן במחנות שם, ושם אף ניתן לו הכינוי "מאקס" (בנצחו על הקרב על הנהר דרינה [דראבה] נקרא גם "גנרל דרינאנין"). לימים היה לבכיר בתנועה. הוא היה אחראי על מחנות הריכוז, ובייחוד על יאסנובאץ, שאת רעיון בנייתו הגה עוד בגלותו, זמן רב לפני דצמבר 1941.
ראו גם

וילה לובוריץ'
הערות שוליים

מקורות והערות:
↑  ראו: ועדת-החקר הממלכתית, ע' 28–29. שם נאמר כי פניו היו פני פושע וחשפו את מראה האינפנטיליות שלו.
↑  ראו: מנחם שלח, "תולדות השואה: יוגוסלאביה", עמ' 200. כה אמר וייקוסלאב לובוריץ': "I tako smo vam, mi u ovoj godini ovđe u Jasenovcu poklali više ljudi nego osmanlijsko carstvo u cijelo vrijeme boravka turaka u Evropi". נראה שהייתה ללובוריץ' מעין אובססיה לעות'מאנים, שכן גם בפעם אחרת השווה את מעשיו שלו למעשיהם, כאשר מצא במחנה ילדים שהוחבאו לאחר שניצלו מחיסול ונמצאו ללא הורים, והאסירים האחרים שמרו עליהם, לובוריץ' החליט לשכנם בעליות-הגג של הסדנאות כדי לחנכם ברוח האוסטאשה, והכריז שהם יהיו "היניצ'רים שלו". לאחר שנוכח לדעת שדרך זו כשלה, הורה על חיסולם המיידי.
↑  לכל הפשעים הללו ראו "ועדת-החקר הממלכתית של קרואטיה בדבר חקר פשעי הכוחות הכובשים ועוזריהם", כמתפרסם בזה (באנגלית):http://www.jasenovac-info.com/cd/biblioteka/jasenovac1946/jasenovac1946.pdf
↑  שם, עמ' 24
↑  שם, עמ' 26
↑  ג'ורו שווארץ, "במחנות המוות של יאסנובאץ", קובץ מחקרים כ"ה של יד-ושם, עמ' 309, 314, 328 וגומר
↑  שם, שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012097871705171  BnF: cb121133022 (data)  GND: 132861321  ISNI: 0000 0000 4789 1884  LCCN: no2003082626  NKC: js2016928230  VIAF: 6106547   WorldCat (עם VIAF): 6106547
ואזגן סרקיסיאן

בול עם דמותו משנת 2000
ואזגן סרקיסיאן או סרגסיאן (בארמנית: Վազգեն Սարգսյան;‏ 5 במרץ 1959 – 27 באוקטובר 1999) היה ראש ממשלת ארמניה ביוני–אוקטובר 1999, שנרצח בבניין הפרלמנט.
ביוגרפיה

ואזגן סרקיסיאן נולד בשנת 1959 בכפר אררט (אנ') שבארמניה, אז חלק מברית המועצות. בשנת 1988 היה ממארגני התנועה הלאומנית שתבעה למסור את חבל נגורנו קרבאך שבאזרבייג'ן, המאוכלס ברובו בארמנים, לארמניה.
בשנת 1991 לאחר התפרקות ברית המועצות ומתן עצמאות לארמניה נתמנה סרקיסיאן לשר ההגנה של ארמניה. הוא ניהל את הקרבות במלחמת נגורנו קרבאך הראשונה נגד אזרבייג'ן, בחבל המריבה, שהסתיימו בשנת 1994 בניצחון ארמני, בסיפוח שטחים לארמניה ובהכרזה על הפסקת אש.
למרות הניצחון תמך סרקיסיאן בהסדר שלום עם אזרבייג'ן שתהיה בו החזרת שטחים תמורת שלום של קבע. בכך עורר את שנאתם ואיבתם של חוגים לאומניים קיצוניים בארמניה. ביוני 1999 נתמנה סרקיסיאן לראש ממשלת ארמניה מטעם המפלגה הרפובליקנית של ארמניה.
ב-27 באוקטובר 1999 התפרצה לאולם הפרלמנט של ארמניה בירוואן קבוצה של שישה לאומנים ארמניים חמושים, ממתנגדי שיחות השלום שיזם ראש הממשלה בקשר לעתידו של חבל המריבה ולשם השגת הסדר שלום של קבע עם אזרבייג'ן. הפריצה הייתה בעת שנערך דיון בפרלמנט. אנשי הקבוצה ירו לכל עבר. ראש הממשלה, יושב ראש הפרלמנט ושישה אנשים אחרים מחברי הפרלמנט ועובדיו נהרגו בהתקפה. המתנקשים שבו ארבעים איש מחברי הפרלמנט ועובדיו והחזיקו בהם כבני ערובה, לפני שנכנעו לכוחות הביטחון, לאחר שהובטח להם כי יינתן להם לשדר את המסר שלהם לעם בארמניה באמצעות הטלוויזיה וכי יזכו למשפט הוגן.
לאחר רצח ראש הממשלה נתמנה אחיו ארם סרקיסיאן לראש ממשלת ארמניה. ששת המתנקשים וחבר נוסף מקבוצתם, שהמתין להם בעת ההתקפה, מחוץ לבניין הפרלמנט, במכונית ובה כלי נשק הועמדו לדין. בשנת 2003 נדונו כל השישה למאסרי עולם והחבר השביעי ל-14 שנות מאסר.
והיום איננו כלה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  צ'ינגיס אייטמטוב
 שפת המקור:  רוסית
 סוגה:  רומן ריאליסטי
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  1980. הורחב ב-1991.
 מספר עמודים:  398
 הוצאה בעברית
 תרגום:  דינה מרקון ואמציה פורת
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-0-253-11595-9
 הספרייה הלאומית:  001349465, 002786647
והיום איננו כלה (ברוסית: И дольше века длится день, בתרגום מילולי "יותר ממאה נמשך היום") הוא רומן מאת צ'ינגיס אייטמטוב, יצא לאור בברית המועצות בשנת 1980.
נכתב במקור ברוסית, יצא לאור בעברית בהוצאת עם עובד בתרגומם של דינה מרקון ואמציה פורת.
עלילת הספר מתרחשת במשך יממה אחת במרחבי ערבות הסָארוֹזֵק שבקזחסטן. העלילה סובבת סביב עובד במסילת הרכבת, בּוּרָאנִי יֵדִגֵיי, ביום שבו הוא מוביל את ידידו המנוח, קָזַנְגָפּ, לקבורה בבית הקברות העתיק, "אנה בֵּית", לאחר שישים שנה של שלטון סובייטי. במהלך מסע הקבורה ידגיי נזכר ומהרהר במהלך חייו במדבר הסארוזק ובאגדות עם עתיקות מן המסורת הקזחית.
עלילת הספר חובקת "עולם ומלואו" ונעה במרחבי הזמן והמקום. במהלך הספר, העלילה נעה בין זמנים שונים בהיסטוריה וקופצת בין תקופות ומאורעות שונים. העלילה נעה בין אגדות עם קזחיות עתיקות ובין העידן המודרני, היא חוזרת למאורעות שונים שהתרחשו במהלך השלטון הסובייטי (כמו תקופת הטיהורים תחת שלטונו של סטלין ומותו של סטלין) ומגיעה עד לפגישה היסטורית עם ציוויליזציה מן החלל החיצון.
בשנת 1991, לאחר התפרקות ברית המועצות, הוסיף אייטמטוב לספר פרק, שכנראה לא יכול היה לפרסם תחת השלטון הסובייטי. בפרק זה מוצגת נקודת המבט האופורטוניסטית של חוקר משטרתי, המבקש להתקדם בדרגות כדי ליהנות ממנעמי השלטון, על ידי האשמות שווא של אזרחים תמימים בדבר בגידה במולדת וחשיפת "קונספירציה" נגד השלטון הסטאליניסטי.
מוטיב מרכזי בספר הוא האסיר בעל הנפש המומתת: ה"מנקורט". מונח קירגיזי זה מתאר שבויים שעברו עינויי ששבר את רוחם והפך אותם לעבדים חסרי רצון עצמי. לפי סיפורי העם הקירגיזי  היו כורכים על מצחו של השבוי רצועה רטובה עשויה עור גמלים וקושרים אותה במהודק כך שתפעיל לחץ על כל היקף ראשו. לאחר מכן, היו מעמידים את השבוי בשמש הקופחת, כך שרצועת העור הייתה מתייבשת ובכך מתהדקת אף יותר סביב ראשו. הלחץ הממושך והבלתי נסבל על ראשו והשהייה בשמש הקופחת במשך ימים היו מענים את השבוי עד כדי-כך שאיבד כל רוח עצמאית וסממן לאישיות. כך היה הופך לעבד נרצע לאדונו עד כי נטען שהיה מתכחש לאמו אם היה פוגש אותה. מוטיב ה"מנקורט" משמש כאנלוגיה מרומזת להשפעת השלטון הסובייטי. האזור בו חי גיבור הסיפור הוא סוג של "מנקורט" וכך גם לאומים, קבוצות ואנשים בודדים בברית המועצות, אשר תחת השלטון הקומוניסטי איבדו כל זהות לאומית או עצמית ומוצאים עצמם חיים במצב בו הם תלושים מסביבתם הטבעית והתרבותית ומשרתים את "האדון" הקומוניסטי ללא התנגדות.
אגדות העם בספר

במהלך "והיום איננו כלה" מופיעות כמה אגדות עם מן המסורת הקזחית. אגדות אלו משקפות את המסורת והתרבות של האנשים שבהם הרומן עוסק ומתקשרות למהלך העלילה ולמצב שבו גיבורי הסיפור נמצאים באותה נקודה.
עלילת המשנה

במקביל לעלילה הראשית ברומן, העוסקת במסע הקבורה של קזנגפ ובזיכרונות העבר של ידיגיי, מתרחשת עלילת-צד בסגנון מדע בדיוני. בסמוך לצומת הרכבות בוראנלי-בוראני שוכן אתר קוסמודרום, ממנו משוגרים קוסמונאוטים סובייטים לתחנת החלל "פאריטט", בעוד מקביליהם האמריקנים משוגרים ממדינת נבדה. שתי המעצמות הקוטביות משתפות פעולה במסגרת פרויקט החלל "דמיורגוס", שתכליתו לחקור כוכב לכת מרוחק המכונה "איקס", שבמחצביו אצורה אנרגיה עצומה שעשויה לספק את צורכיהם של תושבי כדור הארץ. בסיס ההפעלה של הפרויקט הוא נושאת המטוסים "קונבנציה", ששטה במרכז האוקיינוס השקט במרחק שווה מוולדיווסטוק וסן-פרנסיסקו.
עלילת המשנה נפתחת עם הכרזה על מצב חירום מיוחד ועוצר כללי על סיפון "קונבנציה", כשמתגלה כי אנשי החלל בתחנה ניתקו קשר באופן מסתורי עם מרכז הבקרה המשותף. בדיעבד מתברר, כי שני אנשי החלל נטשו את התחנה והשאירו מכתב בו טענו, שיצרו קשר עם ציוויליזציה תבונית מפותחת בכוכב הלכת "בת יערה", המרוחק מיליון שנות אור מכדור הארץ. תושבי "בת יערה" שגרו רכב חלל לפאריטט והעבירו את שניהם לכוכב שלהם.
בתשדיריהם לתחנת פאריטט, מתארים שני אנשי החלל את "בת יערה" – הוא גדול בהרבה מכדור הארץ; מושג המלחמה אינו קיים בקרב תושביו וקיים בו ממשל ייחודי; תושביו נפגעו מתהליך "התייבשות המעמקים" וחלקים גדולים בכוכב הפכו לאזורים שוממים, שאינם ראויים למחיה. אף על פי כן, בעיה זו אינה קריטית למיליוני השנים הבאות ותושבי הכוכב כבר החליטו מה לעשות בנידון וכיצד לתקנו. הציוויליזציה מבקשת לבוא במגע עם תושבי כדור הארץ, למען שיתוף פעולה ויחסי שלום.
בתגובה למעשי הקוסמונאוטים, מתכנסים נציגי שתי המעצמות לדיון דחוף בצומת הגורלי ביותר בתולדותיה של האנושות. הנציגים בוועידה החליטו למנוע מהקוסמונאוטים מלשוב לכדור הארץ לצמיתות. החלטתה המשמעותית ביותר של הוועידה הסודית הוא מבצע "חישוק" – שיגור טילים לאטמוספירה של כדור הארץ, שמטרתם להשמיד כל חללית זרה שתחדור לאטמוספירה ולמנוע כל מגע עם הציוויליזציה ב"בת יערה". השיקול המרכזי של הסובייטים והאמריקאים הוא להבטיח שמאומה לא ישתנה על פני אדמת הארץ.
לקריאה נוספת

אילנה אלקד-להמן, להניח לאצבעות להיתפס בנול האריגה: על הקריאה ב"והיום איננו כלה" מאת צ'ינגיס אייטמטוב, דפים 42, 2006, עמ' 87-62 (אורכב 05.02.2020 בארכיון Wayback Machine)
הערות שוליים

↑  הספרות הסובייטית בעשור של תמורה משנות ה-80 - שניידמן נח נורמן, הוצאת אוניברסיטת טורונטו מסת"ב מסת"ב 978-0-8020-5812-6.
הרמן הות

| --- | --- |

הרמן הות (מימין) מתבדח עם היינץ גודריאן יממה לפני מבצע ברברוסה
 לידה:  12 באפריל 1885 נוירופין, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  25 בינואר 1971 (בגיל 85) גוסלאר, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מקום קבורה:  גוסלאר 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1903–1945 (כ־42 שנים)
 דרגה:   גנרל-אוברסט
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-18   מפקד הקורפוס הממונע ה-15   מפקד ארמיית הפאנצר השלישית   מפקד הארמייה ה-17   מפקד ארמיית הפאנצר הרביעית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה הפלישה לפולין  המערכה על צרפת  מבצע ברברוסה  הקרב על מוסקבה  מבצע כחול  קרב וורונז'  קרב סטלינגרד  קרב קורסק
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל-אוברסט הרמן "פאפה" הוֹת (Hermann "Papa" Hoth; 12 באפריל 1885 –  25 בינואר 1971) היה קצין בצבא הגרמני (על גלגוליו: צבא האימפריה הגרמנית, הרייכסווהר והוורמאכט) בין השנים 1905–1945. במהלך מלחמת העולם השנייה לחם במספר רב של קרבות, אך זכה להכרה בעיקר עקב פיקודו על כוחות גרמניים בחזית הרוסית, ובמבצע ברברוסה בפרט. בשנת 1943 הודח הות מפיקוד על ידי אדולף היטלר, אך חזר לשירות צבאי מספר שבועות מאוחר יותר. בתום המלחמה נכלא הות לשש שנים בכלא באשמת פשעי מלחמה.