stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיריל האריס
ביוגרפיה

האריס נולד בגלאזגו, סקוטלנד. במהלך כהונתו כרב הראשי, הוא בלט בתמיכתו בדמוקרטיה מלאה בשנות האפרטהייד של דרום אפריקה. האריס נאם בטקס ההשבעה של נלסון מנדלה לתפקיד הנשיא בשנת 1994, וגם נתן ברכה בחתונתו של מנדלה לגראזה מאכל בשנת 1998. מנדלה התייחס לעיתים קרובות להריס כ"רב שלי". למד ב-Jews' College ושירת כרב בקהילות בפרברי לומדון בקנטון ואדג'וור ולבסוף בסנט ג'ונס ווד משנת 1979. בשנים 1966 - 1971 שימש האריס כרב הבכיר בצבא הבריטי. לפני פרישתו של הרב הראשי הבריטי עמנואל יעקובוביץ ב-1991, הועלה האריס כממשיך דרכו. בסופו של דבר מונה הרב יונתן זקס לתפקיד.
בעת שכיהן כרב הראשי של דרום אפריקה היה אחד ממייסדי הארגון היהודי הדרום אפריקאי "אפריקה תיקון", בעקבות ביקור בבית ספר יסודי לשחורים, יחד עם קבוצת עובדים סוציאליים וקהילתיים יהודים, האריס סיפר בריאיון לעיתון הארץ: ”היו שם 200 ילדים, חלקם רק בני שש, והם נאלצו לצעוד שמונה קילומטרים לכל כיוון כדי להגיע לבית ספר, שבו לא היו כל שירותים, הגג היה מחורר והדלת שימשה גם כלוח. בדרך הביתה החלטנו לעשות משהו בנוגע לכך”, הארגון הוקם כדי לספק שירותים לשחורים מוכי העוני ומעניק להם שירותי חינוך, שירותי תמיכה משפחתית, שירותי בריאות ראשוניים ושירותי מזון.
בשנת 1995 ייצג את הקהילה היהודית בפני ועדת האמת והפיוס, ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה על ידי ממשלת דרום אפריקה לאחר סיום משטר האפרטהייד. סיריל אמר בהופעתו בפני הוועדה:”אנו מרגישים שזוהי הזדמנות נפלאה לרפא מחלוקות ולהתחיל תהליך של בניית חיים טובים יותר. עלינו לבחון את העבר ולהודות בטעויות העבר. הקהילה היהודית לא יזמה את האפרטהייד. ורבים בקהילה היהודית לא הסכימו עם מצב זה. כמעט כל החברים בה חשו מתח מוזר לגבי האפרטהייד, אבל רוב בה הרוויח ממנו בצורה כלשהי. נכון, רבים עבדו קשה להשיג את מה שיש להם כיום, אך האם אנחנו יכולים לומר שכולנו היינו מה שאנחנו כיום, בקהילה היהודית, אם האפרטהייד לא היה מתרחש? האם מישהו מאיתנו יכול, ברמת העקרון, להצהיר בבטחון שלא הרווחנו כישורים, יכולות ונכסים בזכות האפרטהייד? זה אפשרי, ואף קרוב לוודאי, שהנסיבות האישיות שלנו כיום הן פירות של האפרטהייד. ואם אנחנו נושאים באחריות לעברה של הארץ הזאת, אנחנו בוודאי אחראים גם לעתידה”.
זכה בפרס ירושלים בשנת 2003.
האריס נפטר בהרמנוס, הכף המערבי בדרום אפריקה, בן 68, ונקבר בישראל.
חיים אישיים

היה נשוי לאן, עורכת דין במקצוע והיה אב לשני בנים.
הערות שוליים

↑  יאיר שלג, יהודים בדרום אפריקה: הכיבוש הישראלי דומה לאפרטהייד, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2001
↑  שושנה קורדובה, הדרך לתיקון אמיתי של היחס לשחורים עדיין ארוכה מאוד, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2003
↑  מתן רוזנשטראוך, משמעות השתיקה: התשובה של יהודי דרום אפריקה למעורבות במשטר האפרטהייד, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262191605171  PLWABN: 9811265330505606  ISNI: 0000 0000 7898 4362  LCCN: n00048131  VIAF: 35687502   WorldCat (עם VIAF): 35687502
לורן קונרד

| --- | --- |

לורן קונרד
 לידה:  1 בפברואר 1986 (בת 39) לג'ונה ביץ, קליפורניה
 שם לידה:  Lauren Katherine Conrad 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ווסטווד 
 השכלה:  מכון האופנה לעיצוב ומרצ'נדייזינג  תיכון לגונה ביץ'  אוניברסיטת האקדמיה לאמנות 
 תקופת הפעילות:  מ-2004 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית של קליפורניה 
 בן או בת זוג:  ויליאם ג'ון טל (2014–?)   ויליאם ג'ון טל 
 laurenconrad.com
 
לורן קת'רין קונרד (באנגלית: Lauren Katherine Conrad; נולדה ב-1 בפברואר 1986) היא ידוענית ומעצבת אופנה אמריקאית. פרצה לתודעה הציבורית לאחר שהופיעה בסדרה של MTV ‏ "Laguna Beach: The Real Orange County", ובסדרת הספין אוף שלה, "הוליווד הילס", שעוקבת אחר חייה המקצועיים והאישיים כמי ששואפת לקריירה בתעשיית האופנה.
קונרד כתבה 3 ספרים כחלק מטרילוגיית הספרים שלה "L.A. Candy" ועיצבה לצד פייפר קרוון שני קווי אופנה בחברתם שנקראה "LC".
גלוריה גינס

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1912 גוודלחרה 
 פטירה:  9 בנובמבר 1980 (בגיל 68) Epalinges, שווייץ 
 שם לידה:  גלוריה רוביו אי אלטורה
 מדינה:  מקסיקו 
 מקום מגורים:  Epalinges 
 בן זוג:  יקובוס הנדריק פרנסיסקוס שולטנס (1933-1935) פרנץ-אגון מריה מיינהרד אנגלברט פיוס אלויסיוס קספר פרדיננד דיטריך ה-3 (1940 - 1935) אחמד-אבו אל-פוטוח פח'רי ביי (1946-1949)  תומאס לואל גינס (1980 - 1951)
 צאצאים:  דולורס מריה אגתה וילהלמינה לואיז פרנץ-אגון-אנגלברט-רפאל-כריסטופורוס - הוברטוס
 
גלוריה גינס (באנגלית: Gloria Guinness, בעבר גלוריה פון פירסטנברג, לבית רוביו אי אלטורה; 27 באוגוסט 1912 – 9 בנובמבר 1980) הייתה אשת חברה מקסיקנית ואייקון אופנה ותרבות, וכן מארגנת תרומות של הארפר'ס בזאר בין השנים 1963 ל-1971 ונחשבה לאחת הנשים האלגנטיות בכל הזמנים. היא צולמה על ידי ססיל ביטון, סלים אהרון, אלג'ו וידאל-קוודראס, ואחרים, בבגדים שעוצבו בין היתר על ידי כריסטובל בלנסיאגה, אלזה סקיאפרלי, הוברט דה ז'יבנשי, איב סן לורן, והייתה גם חברה קרובה והשראה לטרומן קפוטה.
ילדות ומשפחה

גלוריה רוביו אי אלאטורה נולדה בגוודלחרה, מקסיקו. היא הייתה בתו של חוסה רפאל רוביו אי טורס, עיתונאי ליברלי שתמך בפרנסיסקו מדרו שעבורו מת בגלות בארצות הברית, ושל אשתו מריה לואיזה אלטורה דה לה קואבה אי דיאז-אוקמפו שהשתייכה למשפחה ספרדית בעלת אדמות קולוניאלית מחליסקו שעשתה את הונה מגידול סוכר (צאצאים של הכובש דון דייגו דה אוצ'ואה-גריביי). הנושא מתואר בחלקו על ידי קרוב משפחתם, שהיה מועמד חמש פעמים לפרס נובל, אלפונסו רייס אוצ'ואה, בספרו "ההורים שלי".
דרך משפחת האם, גינס הייתה אחייניתו של גספר רוביו דה טג'דה אי בנבנטה (בן דודו של אספן האמנות המהולל מהמאה ה-19 רמון דה ארזו ורוביו דה טג'דה ), ושל ישו קולון דה לארטגי ו-ואלארטה (צאצא ישיר של הדוכס הראשון מוורגואה, בנו הבכור של כריסטופר קולומבוס). לגינס היו שני אחים מבוגרים: רפאל ומריה לואיסה.
ילדותה הייתה לא יציבה, בעיקר בגלל הרדיפה הפוליטית של אביה במהלך המהפכה המקסיקנית ומותו המוקדם בגלות (בשל סיבוכים בריאותיים במרפאת בריאות בסן אנטוניו, טקסס, כשגינס הייתה בת חמש). היא ואחיה בילו את רוב ילדותם בפינקות ובהסיינדות של קרובי משפחתה של אמה, כמו משפחות אוצ'ואה-גריביי, וילאסניור-יאסו וסאנצ'ז דה אלדנה, איתם חיו בני הזוג רוביו לפרקי זמן. אף על פי כן, מלחמת כריסטרו בחליסקו אילצה גם אותם וגם את קרוביהם לעזוב את הכפר למקסיקו סיטי, שם פגשה בסופו של דבר את בעלה הראשון.
ללא שום הסבר ידוע, גינס לעיתים קרובות המעיטה או שיקרה ישירות לגבי מוצאה, ולעיתים קרובות אמרה שהיא מווראקרוס, שאביה היה חייל מהפכני שנהרג בפעולה ושאמה הייתה כובסת או תופרת. מקורותיה האמיתיים והמסתוריים גרמו לשמועות והשערות. אנשים רבים התכוונו לצמצם את מעמדה החברתי, אך בסופו של דבר לא עשו דבר כדי להרוס את המוניטין שלה כ"האישה האלגנטית ביותר בעולם", כדבריה של אלינור למברט, המייסדת של Met Gala, שבוע האופנה בניו יורק ורשימת המתלבשים הבינלאומית.
נישואים וצאצאים

גינס הייתה נשואה ארבע פעמים.
נישואיה הראשונים, ליקובוס הנדריק פרנסיסקוס שולטנס, המנהל ההולנדי של אחוזת בית זיקוק סוכר בווראקרוז התקיימו במקסיקו סיטי ב-31 במרץ 1933. רוביו הייתה בת 20, והחתן, היה בן 47. הם נפרדו זמן קצר לאחר מכן ולבסוף התגרשו ב-1935.
נישואיה השניים היו לפרנץ-אגון מריה מיינהרד אנגלברט פיוס אלויסיוס קספר פרדיננד דיטריך ה-3 גרף פון פירסטנברג-הרדינגן (1896–1975), לו נישאה ב-4 באוקטובר 1935, בקנזינגטון, לונדון, אנגליה. אלה היו הנישואים השניים לשניהם והפכו אותה לאם חורגת של השחקנית בטסי פון פירסטנברג. הם היו ההורים של:
דולורס מריה אגתה וילהלמינה לואיז, הברונית מפירסטנברג-הדרינגן (31 ביולי 1936 – 20 בינואר 2012). היא נישאה לפטריק בנג'מין גינס (אחיה החורג) ב-22 באוקטובר 1955, שמת ב-1965 בתאונת דרכים בשווייץ.
פרנץ-אגון אנגלברט רפאל כריסטופורוס הוברטוס, הגרף ה-4 פון פירסטנברג-הדרינגן (נולד ב-27 ביולי 1939 וילמרסדורף). הוא התחתן עם אגנטה סאנדבי (נולדה ב-12 באפריל 1943), דוגמנית שוודית ב-20 באוגוסט 1967, בשוודיה. לאחר גירושיהם, הוא התחתן עם אדלינה פון פירסטנברג (לבית קובריאן).
נישואיה השלישיים היו לאחמד-אבו אל-פוטוח פח'רי ביי (1921–1998), לו נישאה ב-1946 והתגרשה ב-1949. הוא היה נכדו של מלך מצרים פואד הראשון, בנה היחיד של הנסיכה פווקיה ממצרים, הרוזנת ולדימיר ד'אדיקס-דלמנזינגן ובעלה הראשון, מחמוד פחרי פאשה. דרך אמו הוא היה אחיינו של פארוק הראשון מלך מצרים ושל המלכה פאוזיה מאיראנט (אשתו הראשונה של מוחמד רזא פהלווי, השאה מאיראן).
נישואיה הרביעיים והאחרונים היו לקפטן הקבוצה (דרגה בחיל האוויר הבריטי) תומאס לואל גינס (1906–1988), חבר פרלמנט, בעל מניות של גינס מהון, כחבר בסניף הבנקאות של משפחת גינס. הם נישאו ב-7 באפריל 1951 באנטיב. מנישואים אלה היו לה שלושה ילדים חורגים: פטריק בנג'מין גינס (1931–1965), שנישא לבתה דולורס, וויליאם לואל סימור גינס (נולד ב-1939), ובלינדה גינס (1941-2020), אשתו של המרקיז החמישי והאחרון מדופרין.
בין מאהביה לכאורה של גינס בין נישואיה היו דייוויד ביטי, הרוזן השני ביטי, והשגריר הבריטי בצרפת דאף קופר.
אייקון אופנה ותרבות

בגיל מתקדם גינס החלה לכתוב לעיתים קרובות עבור הארפר'ס בזאר.
היא צוירה על ידי אמנים כמו רנה בושה, קנת' פול בלוק ואלח'ו וידאל-קוואדרס. היא צולמה ל"ווג", "הארפר'ס בזאר" וליומון בגדי נשים על ידי ססיל ביטון, ריצ'רד אבדון, ג'ון רולינגס, טוני פריסל, הורסט פ. הורסט, סלים ארון והנרי קלארק.
גלוריה כונתה על ידי טרומן קפוטה כאחד מ"הברבורים" שלו, קבוצה שכללה את לי רדזיוויל, מרלה אגני, גלוריה ונדרבילט, בייב פיילי, דיאנה ורילנד, ואחרות, קבוצה שבה השתמש כהשראה לדמויותיו, בעיקר בפרק ברומן שלו "החוף הבאסקי 1965".
גינס הולבשה על ידי מעצבי אופנה מובילים כמו: כריסטובל בלנסיאגה, אלזה סקיאפרלי, מארק בוהן בכריסטיאן דיור, שאנל, הוברט דה ז'יבנשי, איב סן לורן, ולנטינו גראוואני, האלסטון ונעליים של רוג'ר ויבייר.
היא הייתה אחת הדוגמניות הראשונות שלבשו מכנסי קאפרי מאת אמיליו פוצ'י.
בין שבע עשרה התלבושות, שנים-עשר כובעים וזוגות נעליים שהיא תרמה, היו שמלת ערב מ-1948 של בלנסיאגה מאורגנדי עם פרחי עדר, שמלת ערב משנת 1965, שמלת ערב שצוירה ביד מ-1949 על ידי מרסל שאומונט ושמלת ערב משנות ה-50 של ז'אן לאפורני, השמלה היחידה של אותו מעצב באוסף של מוזיאון ויקטוריה ואלברט.
אייקון אופנה ותרבות > האישה הכי אלגנטית בעולם

למרות שנבחרה במקום השני ב"האישה המתלבשת הטובה ביותר בעולם" של מגזין טיים בשנת 1962, אחרי הגברת הראשונה של ארצות הברית דאז, ג'קלין קנדי, אלינור למברט טענה כי ללא ספק גלוריה גינס הייתה "עבורי, האישה הכי אלגנטית בעולם".
היא הופיעה ברשימת המתלבשים הטובים ביותר בין השנים 1959 עד 1963. שנה לאחר מכן, היא הוכנסה להיכל התהילה.
שמועות על ריגול

בסדרה של ספרי עיון כביכול שנכתבה על ידי אלין גריפית', רוזנת רומנונס (שהכריזה על עצמה שריגלה עבור האמריקאים בספרד הנייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה), היא הצהירה ש"הרוזנת פון פירסטנברג" הזוהרת, דמות כמעט אגדית בשלב זה, ובעלה הגרמני שמרו על קשרים חברתיים עם נאצים חשובים, והאשימה אותם בריגול למען מדינות הציר. בשום מקום אחר לא הופיעו טענות נוספות התומכות בטענותיה של גריפית.
מוות

בשנת 1980, גינס נפטרה מהתקף לב, באחד מבתיהם, בווילה זנרוק, אפלינגס, שווייץ. היא קבורה לצד בעלה האחרון בבית הקברות Bois de Vaux בלוזאן, שהועבר לשם לאחר מותו במרפאת בריאות ביוסטון, טקסס, ב-1988.
רות ובועז (לואי ארסאן)

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך יצירה:  1822? 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  160 ס״מ 
 גובה:  127 ס״מ 
 
רות ובועז הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי לואי ארסאן (אנ'), אשר נוצר בשנת 1819 בהזמנת המלך לואי השמונה עשר, מלך צרפת. היצירה מבוססת על סיפור מקראי מתוך מגילת רות, המתאר את הרגע בו רות המואביה שוכבת למרגלותיו של בועז ומבקשת ממנו לגאול אותה ולהינשא לה.
תיאור היצירה

הציור מציג סצנה לילית בה רות שוכבת למרגלותיו של בועז הישן. האור החיוור של הירח שוטף את הדמויות. הקומפוזיציה משלבת אלמנטים נאו-קלאסיים עם השפעות רומנטיות, בדומה ליצירותיו של ז'ירודה. תווי הלבוש של הדמויות, כולל הטורבן המזרחי של בועז, משקפים את ההשפעות האוריינטליות ביצירה.
מקור והיסטוריה

הציור הוזמן על ידי המלך לואי השמונה עשר בשנת 1819 ונחשף לראשונה בסלון פריז של שנת 1822. מאוחר יותר הועבר היצירה לאוספה של הרוזנת דה קיילה.
השפעה וגרסאות נוספות

הציור "רות ובועז" זכה להתייחסות במספר עיבודים ושחזורים:
תחריט מאת פייר-אלכסנדר טרדיו – עותק גרפי של היצירה.
קריקטורה מאת האמן וילן– שינוי הדמויות לנושא של דיאן ומדור.
תבליט על מצבתו של ארסאן – הפסל פרנסואה גספר אמה לאנו גילף סצנה מהיצירה על מצבתו של האמן.
גרסה מוקטנת של הציור – גרסה קטנה יותר של היצירה (60.3 × 73.2 ס"מ) נמכרה במכירה פומבית של כריסטי’ס בפריז בשנת 2015.
סקיצות הכנה – ידועות לפחות שתי סקיצות מוקדמות של היצירה באוספים פרטיים.
הערות שוליים

1 2 3  Ader, Louis HERSENT (Paris 1777 - 1860) - Lot 42, Ader (בצרפתית)
אבן נגף

| --- | --- |

 מידע כללי
 אמן:  גונטר דמניג 
 תאריך יצירה:  1997 
 ממדים בס"מ
 גובה:  10 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  גרמניה, דנמרק, פולין, נורווגיה, ליטא, איטליה, יוון, צרפת, קרואטיה, בלגיה, אוסטריה, לוקסמבורג, ספרד, שוודיה, רומניה, צ'כיה, ארגנטינה, רוסיה, סלובניה, סלובקיה, אוקראינה, הולנד, מולדובה, שווייץ, הונגריה, לטביה, פינלנד, סרביה, הממלכה המאוחדת, אירלנד
 
הנחת אבן נגף בבית העירייה ההיסטורי בקלן (וידאו)
גונטר דמניג
אבן נגף באלקמאר המציינת את משפחת הרצוג שגרה בעיר ונספתה בסוביבור ביולי 1943
אבן נגף (בגרמנית: Stolperstein - שְטוֹלְפֶּרשְטַיין; ברבים: Stolpersteine, שטולפרשטַיינֶה) הוא פרויקט הנצחה מתמשך בערים שונות באירופה, שיצר האמן גונטר דמניג. "אבני הנגף" של דמניג שקועות במדרכות בערים שונות במטרה להזכיר לעוברים ושבים את קורבנות הנאציזם. נכון לסוף שנת 2019 הונחו מעל ל-75,000 אבני נגף בערים רבות ברחבי אירופה.
תהליך היצירה

ארגונים שונים, בתי ספר ובני משפחותיהם של הקורבנות מחפשים מידע על הנספים בארכיונים שונים, בין השאר במרכז המידע של יד ושם בירושלים. לאחר איסוף המידע הדרוש, מכין דמניג קוביית בטון בגודל 10X10 סנטימטר, ומחבר אליה לוחית פליז, עליה נחרטים הפרטים הבאים: הכותרת "כאן גר..." או "כאן חי...", שם הנספה, שנת הלידה ומה עלה בגורלו - על פי רוב תאריך המוות או המשלוח למחנה. לאחר מכן משולבת האבן במדרכה, ממש בפתח הבית בו התגורר הנספה.
הפרויקט ממומן מתרומות של גורמים עסקיים ופרטיים, וכן מהתרמות בבתי ספר, איגודים מקצועיים וכדומה. מחירה של כל אבן 120 אירו.
האבנים הראשונות

לאחר הבשלת הרעיון בשנים 1992–1993, הונחו אבני הנגף הראשונות בכנסיית האנטוניטים בקלן, בעידודו של הכומר באותם ימים.[דרוש מקור][דרושה הבהרה] ב-1995 הניח דמניג באופן נסיוני (ומבלי לקבל רשות) את האבנים הראשונות ברחובות קלן, ומאוחר יותר באותה השנה גם בקרויצברג, שכונה בברלין. ב-1996 הוא הניח 55 אבנים בברלין במסגרת פרויקט "אמנים מחפשים את אושוויץ". ב-1997 הונחו שתי האבנים הראשונות לזכר עדי יהוה בעיירה סט. גאורגן, ליד זלצבורג. כעבור ארבע שנים, לאחר שהוסרו המכשולים הביורוקרטיים, הוא קיבל רשות להניח עוד 600 אבני נגף בקלן.
התפתחות הפרויקט

הנחת אבני נגף שתוכננה להתקיים בפולין ב-1 בספטמבר 2006 בוטלה, כיוון שבוטלה ההרשאה לכך. בסוף חודש אפריל 2007 הניח דמניג את שלוש האבנים הראשונות בבודפשט, בירת הונגריה.
ב-13 במאי 2009 הונחו לראשונה בבריסל, בירת בלגיה, שתי אבנים בנוכחות נכבדי העיר, קהל, חברי הקהילה היהודית, ילדי בית-הספר ומשפחת הנספים.
עד ינואר 2017 הניח דמניג מעל 60,000 אבנים בכ-610 יישובים בגרמניה, באוסטריה, באיטליה, בהולנד, הונגריה, אוקראינה, מקדוניה, צ'כיה ובלגיה. ב-29 בדצמבר 2019 הניח דמניג אבן מס' 75,000 בממינגן, בוואריה עבור מרתה ובֶּנו רוזנבאום.
ברוב המקרים קבוצות מתנדבים מן הקהילה עוסקות במחקר ובאיסוף המידע, ואבנים מציינות קורבנות הנאצים מקהילות שונות (יהודים, צוענים, אנשים שנרצחו במסגרת תוכנית האותנסיה הנאצית, אסירים פוליטיים, הומוסקסואלים וחסרי בית).
בהשראת הפרויקט, עמוס שליאק יזם הדלקת נרות זיכרון ליד אבני הנגף בהמבורג, בתאריך המציין את ליל הבדולח בין 9 ל-10 בנובמבר.
ביקורת

כמה ערים סירבו לאפשר הנחת אבני נגף מסיבות פוליטיות. בערים אחרות, בהן מינכן, התקבל האישור רק לאחר דיונים ארוכים. בעיר קרפלד טענו העירייה והקהילה היהודית שאין זה יאה ששמות הקורבנות יהיו למרמס רגל. בסופו של דבר הוחלט על פשרה, לפיה יונחו אבני נגף רק אם בעל הבית וקרובי הנספים מסכימים על כך. היו בעלי בתים שהתנגדו להנחת אבני נגף בפתחי בתיהם, מחשש שהתזכורת היומיומית לשואה תפגע בערך הנכס. במקרה אחד בקלן הרחיקו אבן נגף מפתח הבית לקצה המדרכה. באנטוורפן נאסר על הנחת אבני נגף, ולאחר מאבק ממושך התקבלה הסכמת העירייה. ב-5 במרץ 2019 הונחו 26 אבנים כאלו בנוכחות גונטר דמניג.
גלריה

אבן נגף בקרויצברג שבברלין (2005)
אבן נגף בהמבורג
מקבץ של חמש אבני נגף בבראונשווייג. האבן התחתונה מימין מייצגת בת משפחה ששרדה
אבן נגף בבודפשט, בירת הונגריה
אבן נגף בבודפשט, בירת הונגריה
אבן נגף באיילנבורג (אנ') לזכר בחור שנרצח במסגרת תוכנית האותנסיה טי-4
אבן נגף ליד ביתם המשותף של מרתה ומקס ליברמן מטרים ספורים משער ברנדנבורג בברלין
אבן נגף לזכר פטר גינז.
אבני נגף בפרנקפורט
חמש אבני נגף בברנבורג, בטקס הנחת האבנים בנובמבר 2024
אבן נגף בזנקט ונדל לזכר ארנה ברל
אבני הנגף לזכר משפחתו של אויגן סלומון מחוץ לביתם במיינץ
ראו גם

תמונה באבן
לקריאה נוספת

גבריאל אלכסנדר, כך נפרדתי מסבא גרהרד, יקינתון, 238, ארגון יוצאי מרכז אירופה, פברואר 2010 אדר תש"ע, עמ' י-יב.
הערות שוליים

↑  גד שפר, לא נוח לחשוב על זה, באתר "העוקץ", 19 בפברואר 2012
↑  75-tausendster Stolperstein in Memmingen verlegt, BR24, ‏2019-12-29 (בגרמנית)
↑  russels Jews protest Antwerp refusal to honor Holocaust victims with cobblestones
↑  Antwerpen - Stolpersteine
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568175805171  GND: 7555258-9  LCCN: no2007047090  NKC: olak2011649071  VIAF: 179296838   WorldCat (עם VIAF): 179296838
יצחק נתן בן קלונימוס

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־14 
 פטירה:  1480 
 עיסוק:  מחבר, פילוסוף 
 
יצחק נתן בן קלונימוס היה פילוסוף יהודי צרפתי. הוא התגורר בארל, אולי גם באביניון, ובמקומות אחרים במאות הארבע-עשרה והחמש-עשרה.
הוא השתייך למשפחת נתן הידועה, שטענה למוצאה מדוד. הוא היה כנראה נכדו של המתרגם נתן יהודה בן שלמה (אנ'). לפי דבריו של יצחק עצמו, בהקדמה לקונקורדנציה שלו (ראו להלן), הוא היה בור לחלוטין בתנ"ך עד שנתו החמש עשרה, כיוון שלימודיו הוגבלו לתלמוד ולפילוסופיה דתית.
מאוחר יותר עסק בענפי לימוד אחרים, ובשל קשריו התכופים עם נוצרים ובעקבות פרסומם של כתבים אנטי-יהודיים רבים על ידי כופרים יהודים באותה תקופה, הפנה יצחק את תשומת ליבו למחלוקות ולכתיבה בענייני דת.
הוא נודע גם כסוחר עשיר, וגם היה מעורב בעצמו בוויכוחים עם נוצרים.
חיבוריו

יצחק נתן בן קלונימוס היה מחברם של החיבורים הבאים (חלקם עדיין קיימים, וחלקם ידועים לנו רק באמצעות ציטוטים):
תוכחת מתעה, נגד יהושע הלורקי (שהתנצר ונקרא הירונימוס דה סנקטה פידה)
מבצר יצחק, פולמוסים אנטי-נוצריים נגד מיסיונרים
מאה דברים, עשרים ואחד מאמרים בנושאים שונים
מאמץ כוח, על סגולות, בשלושה חלקים
מאיר נתיב, קונקורדנציה מקראית עברית, עליה עבד המחבר בין השנים 1437 עד 1447. אליה נוספה הקדמה פילוסופית המכילה הפרכה יהודית של הטיעונים המופיעים באיגרת שמואל ממרוקו, שניסה להוכיח מהתנ"ך את משיחיותו של ישו.
חיבוריו > קונקורדנציה של התנ"ך העברי

מאיר נתיב (או 'יאיר נתיב' בחלק מההדפסות) היה הקונקורדנציה התנ"כית הראשונה בעברית, והוא שונה מהיצירה הלטינית הדומה של ארלוטו מפראטו (אנ') בכך שאוצר המילים שלו מסודר לפי סדר השורשים. בהקדמה מציין המחבר שעבודתו נועדה להקל על לימוד הפרשנות המקראית ולמנוע מהמומרים היהודים לנצרות להעלות בעימותים דתיים ציטוטים שגויים מהתנ"ך, כפי שקרה לעיתים קרובות עם הלורקי.
ה"מאיר נתיב", עם ההקדמה המלאה שלו, פורסם לראשונה בוונציה (בטעות תחת השם מרדכי נתן) ב-1523; ב-1556 הוא פורסם בבזל על ידי אנטואן רוכלין (נדפס על ידי אנרי פייר), אך צורפה אליו רק חלק מההקדמה. הספר התגלה כשימושי גם למעיינים בתנ”ך וללומדים, ובתוך חמישים שנה יצאו ממנו חמש מהדורות.
הערות שוליים

1 2 3 4  ISAAC NATHAN BEN KALONYMUS - JewishEncyclopedia.com, www.jewishencyclopedia.com
↑  מאיר נתיב - הקונקורדנציה העברית הראשונה - ונציה, רפ"ג-רפ"ד | קדם בית מכירות פומביות בע״מ, באתר www.kedem-auctions.com
↑  יהודה רוזנטל, ספרות הוויכוח האנטי־נוצרית עד סוף המאה השמונה־עשרה: ביבליוגראפיה, בתוך: ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי, ב, תש"ך. פריט 91.
↑  יהודה רוזנטל, ספרות הוויכוח האנטי־נוצרית עד סוף המאה השמונה־עשרה: ביבליוגראפיה, בתוך: ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי, ב, תש"ך. פריט 92.
↑  יהודה רוזנטל, ספרות הוויכוח האנטי־נוצרית עד סוף המאה השמונה־עשרה: ביבליוגראפיה, בתוך: ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי, ב, תש"ך. פריט 90.
↑  הקונקורדנציה העברית הראשונה "מאיר נתיב", באתר אנציקלופדיה יהודית
↑  Consultation, archivesetmanuscrits.bnf.fr
↑  זכור ימות עולם : ספר לנוער ולעם / חיים אריה זוטא - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310583605171  PLWABN: 9812829538305606  GND: 102501343  ICCU: CFIV332537  ISNI: 0000 0001 1992 7664  LCCN: nr97044000  NTA: 140471065  The RERO id 02-A023714287‏ is not valid.  VIAF: 167686003   WorldCat (עם VIAF): 167686003
יעקב פסנתיר

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1820 בוטושאן, נסיכות מולדובה 
 פטירה:  22 במרץ 1901 או 25 בינואר 1902 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מוקד פעילות:  רומניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1833
 שפה מועדפת:  יידיש, רומנית 
 
יעקב פסנתיר או יעקב פסנטיר (בגרמנית: Iacob Psantir‏; 6 ביוני 1820– 22 במרץ 1901 או 25 בינואר 1902) היה מוזיקאי וההיסטוריון היהודי רומני הראשון. כתב בעיקר בשפה יידיש. נמנה עם הכליזמרים החשובים במזרח אירופה באמצע המאה ה-19.

על אף היותו אוטודידקט פסנתיר היה באמצעות מחקריו וספריו חלוץ ההיסטוריוגרפיה של יהדות רומניה. כונה על ידי לאזר שייניאנו - "הכרוניקן הראשון של יהודי רומניה".
קורות חיים > ילדותו

יעקב פסנתיר, נולד בשנת 1820 בבוטושאן, אז בנסיכות מולדובה. לפי מקורות אחרים נולד בפלטיצ'ן. אביו, אשר-זיליג, היה זמן-מה מתורגמן בשירותו של השליט סקרלט קאלימאקי, וכונה "הצרפתי" ("פרנצוז") עקב עבודתו כמתורגמן של הקונסול הצרפתי ביאשי. בשנת 1803 נאבק אזר זליג נגד כמה ספרים אנטישמיים של יהודי מומר שהפיצו עלילות דם והצליח להשיג את איסור הפצתם בשנת 1831, בגיל 11, התייתם יעקב מאביו שנפל קרבן למגפת כולירה. הוא ולמד בתלמוד תורה ביאשי את קריאת התפילות בעברית, חומש ומבוא לתלמוד ביידיש. בנוסף, למד את הקריאה והכתיבה בשפה הרומנית עם אותיות קיריליות.
קורות חיים > הקריירה המוזיקלית

בגיל 13 התחיל יאנקו או יענקל את חניכותו כנגן קובזה ולבסוף הקים בפלטיצ'ן להקה נודדת (ביידיש - "קפלייה") המורכבת מיהודים וצוענים. הוא ניצח אותה, פרט בקובזה וניגן בצמבל (ברומנית țambal, באנגלית hammer dulcimer) ונגינתו על פני הארצות הרומניות ובסביבה - בבסרביה, קרים, בבולגריה (אז תחת שלטון עות'מאני) וטורקיה סיפקה את פרנסתו.הרפרטאור שלו ושל הלהקה כללה שירי עם יהודיים, רומניים וטורקיים. בגלל נגינתו בצמבל זכה לכינוי "פסנתיר" שהפך עבורו לשם משפחה.
קורות חיים > תרומתו להיסטוריוגרפיה היהודית

משפחתו של פסנתיר הייתה בעלת שורשים עמוקים בנסיכות מולדובה ולדברי פסנתיר עצמו היו בסוצ'אבה קברים שהעידו על 200 שנות ותק. פסנתיר מספר בזכרונותיו שבחגיגת ראש השנה הנוצרי ב-1 בינואר 1855, במנזר באבן, התנהל ויכוח בין בויארים ממולדובה ובין בויארים מוולאכיה על מתן זכויות לצוענים וליהודים. בני השיח מוולאכיה טענו שיותר מ-90% מהיהודים זה עתה הגיעו מגליציה ורוסיה, לא יודעים את השפה ואת המנהגים המקומיים ואין לתת להם זכויות. אב המנזר אנניה הציע לקרוא לפסנתיר, שעמד בראש הנגנים ולשאול אותו בעניין היהודים. אב המנזר (יווני במוצאו) חשב שהוא יהודי טורקי, כי נהג לדבר איתו בטורקית. פסנתיר סיפר להם על 200 שנות ההיסטוריה של משפחתו במולדובה ואירוע זה יצר בו את הדחף לכתיבת ההיסטוריה של משפחתו ולהוכחת הוותק של יהודי הארצות הרומניות. בשנת 1866, לאחר הדחת הנסיך קוזה, פרץ מסע תעמולה מחודש נגד היהודים ה"זרים", מסע שבעקבותיו הצטייד פסנתיר באת חפירה ויצא אל בתי הקברות היהודים לחשוף את הקברים העתיקים ולאסוף נתונים. בין השאר מצא פסנתיר בבית העלמין הישן של יהודי בקאו מצבה משנת 1703 (מצבתו של אהרן בן יוסף). בבית העלמין הישן ברובע צ'ורקי ביאשי העתיק פסנתיר כתובות מתריסר מצבות של רבנים מהמאה ה-19 בבוקרשט במרכז בית העלמין הישן ברחוב סבסטופול, מצא פסנתיר מצבה משנת 1682 . באותו בית קברות מצבא גם מצבה משנת 1716. במוינשט מצא מצבה משנת 1748. ובפיאטרה ניאמץ תיאר מצבה מהשנים 1676–1677 של "הארוסה רייזל בת ישראל הלוי" ומצבהמשנת 1688 של "הגבירה ינטע בת אליעזר". פרט לנתונים מבתי העלמין, ליקט פסנתיר מידע מסיפורי זקני היהודים (למשל מהערים פוקשאן ופיאטרה ניאמץ), ספרי שאלות ותשובות של רבנים, ואף תעודות ישנות. אף על פי שלא הייתה לו השכלה פורמלית ועבודותיו סבלו מבעיות מתודולוגיה מדעית, וגם מטעויות (כולל בהעתקת הכתובות העבריות) הנתונים שאסף היו הבסיס הראשון של ההיסטוריוגרפיה היהודית הרומנית.
יתר מזו הרבה מהמקורות שחקר נהרסו מאוחר יותר ולכן לעדותו במקרים אלה אין תחליף.
בספרו הראשון על תולדות הארצות הרומניות העלה פסנתיר טענה לקיומם של יהודים בדאקיה במאה השישית לספירה. עבודתו של פסנתיר זכתה לתהודה רבה בין יהודי רומניה והביאה לפופולריזציה של ההיסטוריה היהודית במחוזות אלה. הוא היה בשנת 1886 בין מייסדי "החברה ההיסטורית ע"ש יוליו באראש" ובישיבת החברה באותה שנה הוחלט על הדפסת הביוגרפיה שלו כאות תודה על תרומתו להיסטוריה של יהודי רומניה.
הביוגרפיה פורסמה בביטאון החברה על ידי הבלשן והמילונאי לאזר שייניאנו.
בשנת 1879 היה ברשימת 1074 המועמדים לקבלת אזרחות רומנית, אך פועלו וותק משפחתו לא הועילו, בקשתו נדחתה. יעקב פסנתיר חי בשנותיו האחרונות בעוני רב ואחרי התערבותו של משה שוורצפלד התקבל בבית המחסה "Elisabetheum" (אליזבתאום) שהוא היה בין מייסדיו. הוא נפטר שם בשנת 1901 או 1902.
תרומתו ההיסטורית של פסנתיר הוכרה עוד בימי חייו על ידי מלומדים כמו הרבנים מוריץ לזרוס מברלין, ומאיר קייזרלינג מפשט, וברומניה על ידי הרבנים אנטואן לוי ומאיר בק.
פסנתיר ערך והוציא לאור עיתון ביידיש בשם "היועץ".
קורות חיים > חייו הפרטיים

יעקב פסנתיר היה נשוי שלוש פעמים. משתי נשותיו הראשונות התגרש.
אשתו השנייה, זלאטה וייס, הייתה גרושה כשהתחתן איתה, וילדה לו שני ילדים.