stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חסיה בורנשטיין בילצקי
ניהול בית ילדים בתום המלחמה

בספטמבר 1944, חזרה בילצקי יחד עם חברותיה הקשריות – אניה רוד וליזה צ'פניק לעירן – גרודנו שנכבשה על ידי הרוסים. הן עברו בין בתי משפחותיהן הריקים וניסו לאסוף כל תעודה, תמונה ופריט שנותרו כזכר למשפחותיהן שנרצחו. הן חיפשו אחר יהודים שניצלו, אספו מכתבים שנשלחו על ידי יהודים שהצליחו לברוח לברית המועצות בניסיון לאתר את יהודי העיר והשתדלו להשיב ולספר להם על שהתרחש. הן ביקשו לעבור קורס צניחה בצבא הסובייטי ולהמשיך להילחם יחד עם הצבא האדום עד לסיום המלחמה, אך קיבלו תשובה שלילית מאיליה ארנבורג, סופר יהודי ומקורבו של סטלין: "לחמתן, פעלתן, עכשיו תתחילו ללמוד". הן קיבלו מלגה ממשלתית סובייטית והחלו ללמוד בבית ספר למורים. בילצקי שבה לעסוק בעבודות תפירה על מנת להתפרנס. על אף הקושי שלה להיפרד מחברותיה ושותפותיה הנאמנות – אניה רוד וליזה צ'פניק, אשר החליטו להישאר בברית המועצות, החליטה בילצקי להגשים את שאיפתה לעלות לארץ ישראל. בספטמבר 1945 היא הגיעה לוורשה ושם חברה לפעילי תנועת הבריחה. במסגרת זו, יחד עם חייקה גרוסמן, וראשי הנהגת תנועת 'דרור' – צביה לובטקין, אנטק צוקרמן וחברים נוספים, החליטו על הקמת קיבוצים משותפים של תנועת השומר הצעיר ודרור בערים השונות של פולין.  מטרתם הייתה לאסוף את בוגרי התנועות שהצליחו להינצל, לקלוט אותם ולפעול לקידום עלייתם ארצה. היא לקחה חלק בהקמת הנהגה ראשית של השומר הצעיר בעיר לודז' והחלה לפעול יחד עם שותפיה לאיסוף בני הנוער הניצולים, חינוכם והכשרתם לקראת עלייה לארץ.
במרץ 1946 הוקמה "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים על ידי תנועות הנוער החלוציות". מטרתה הייתה לאסוף את כל הילדים היהודיים בפולין ובסביבה ולהביאם לארץ ישראל. הג'וינט סייע רבות בהקמת הארגון ומימון פדיון הילדים. בילצקי פתחה את בית הילדים היהודי הראשון של הקואורדינציה. היא אספה ילדים יהודים יתומים ממנזרים, כנסיות, משפחות נוצריות, מקומות מסתור ומחבוא, והתגוררה איתם בבית הילדים. היא הייתה להם לאם, אחות מדריכה ומחנכת, הקשיבה ותיעדה את סיפוריהם והתמודדה עם קשייהם הרבים. בשלושת החודשים הראשונים שכן בית הילדים בלודז', יחד עם שלושה בתי ילדים נוספים, אולם פעולות אנטישמיות של הפולנים סביב הלכו וגברו והוחלט להעביר את הילדים למקום בטוח יותר. בעזרת אנשי הבריחה עברה בילצקי עם הילדים לגרמניה, שם שכנו במשך חמישה חודשים במחנה העקורים בזלצהיים (Salzheim), ולאחר מכן, שוב בעזרת הבריחה, עברו לדורנשטאט (Dornstadt) – מחנה פליטים שהיה בעבר מחנה צבאי של חיל האוויר הגרמני, אשר נוהל על ידי 'סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות' (UNRRA) – United Nations Relief and Rehabilitation Administration)), ובו רוכזו כ-450 ילדים מבתי ילדים שונים. בדורנשטאט הקימה בילצקי, יחד עם מדריכים נוספים, בית ספר לילדים, אליו הגיעו שליחים מהארץ ללמד. ב-10 במרץ 1947 משה אונגר מהנוער הציוני בישר לה כי היא והילדים הגדולים יותר מבית הילדים יוצאים הלילה לדרך. הילדים הקטנים יותר נאלצו להישאר עקב החשש שסכנות ותלאות המסע יפגעו בהם.
העלייה לארץ ישראל

בעזרת אנשי הבריחה, ההגנה הוברחו בילצקי והילדים בין גבולות גרמניה וצרפת. ב־1 באפריל 1947 עלו על אוניית המעפילים 'תאודור הרצל', ויחד עם שאר מעפיליה גורשו לקפריסין. במשך כחצי שנה שהתה בילצקי איתם במחנה המעצר בקפריסין והמשיכה להדריכם ולחנכם.
באוגוסט 1947 קיבלו הילדים סרטיפיקטים ונקלטו בעתלית, אולם בילצקי נאלצה לחכות חודש נוסף לקבלת אשרת הכניסה. לאחר השחרור ממחנה המעפילים נקלטה קבוצת הילדים הבוגרים בקיבוץ גן שמואל. לאחר שחרורה, בילצקי הצטרפה לילדים בגן שמואל, אך בהמשך החליטה להתחיל דרך חדשה והצטרפה לגרעין שהקים את קיבוץ להבות הבשן.
בשנת 1947 הקימה את ביתה בקיבוץ יחד עם הייני בורנשטיין. ב-1949 נולדה בתם הבכורה יהודית, ולאחר מכן נולדו בנותיהן רחלי ודורית. במהלך החיים בקיבוץ היא המשיכה לעבוד כמחנכת. תחילה פתחה את גן הילדים במעברה חלסה, לימים קריית שמונה. לאחר מכן עסקה בקליטת קבוצות עליית הנוער בקיבוץ והגרעין הארגנטינאי שהגיע עם פרוץ מלחמת ששת הימים. גם כשהגיעה העלייה הרוסית הגדולה בשנות ה-90, בילצקי נרתמה לעזור בקליטת המשפחות תוך ניצול ידיעתה את השפה הרוסית.
במקביל עסקה באמנות, הקימה את מחלקת הקרמיקה במכללת תל-חי, יצרה ולימדה ואף עמדה בראש המחלקה. כגמלאית ריכזה ופיתחה את המתפרה בקיבוץ ושבה לעסוק בעבודות עיצוב ותפירה. בשנת 2003 הוציאה לאור את ספרה "אחת ממעטים", בעזרתה של נעמי יצהר אשר ראיינה וכתבה את סיפורה.
ביולי 2012 נפטרה חסיה בורנשטיין־בילצקי ונקברה בקיבוץ להבות הבשן.
היא הותירה אחריה את בעלה הייני בורנשטיין, 3 בנותיה וחתניה, 11 נכדיה ו-10 ניניה.
לקריאה נוספת

חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים, תל אביב, הוצאת מורשת, 2003.
חייקה גרוסמן, אנשי המחתרת. מורשת 1965. עמ' 173–177.
שרה בנדר, מול מוות אורב. עם עובד 1997.
בתיה דביר, השמיעיני את קולך ונסו הצללים, ירושלים, יד ושם, 2018, עמ' 321–329.
הערות שוליים

↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003). עמ' 62–73, 78–80.
↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003). עמ' 89, 103–105
↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003). עמ' 110–115
↑  חייקה גרוסמן, אנשי המחתרת. מורשת 1965. עמ' 173–177.
↑  תקוה פתל-כנעני, זו לא אותה גרודנה, הוצאת יד ושם 2001, עמ' 187–188.
↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003) עמ' 117–120.
↑  חייקה גרוסמן, אנשי המחתרת. מורשת 1965. עמ' 173–177
↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003). עמ' 145–148
↑  שרה בנדר, מול מוות אורב. עם עובד 1997. עמ' 269–270
↑  בורנשטיין-ביליצקיה ח. ויצהר נ. (2003). אחת ממעטים. תל אביב: מורשת עמ' 189–193, 196–198.
↑  על קליבנסקי באתר יד ושם
↑  אתר ההתנגדות היהודית בשואה
↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003).
↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003). עמ' 208.
↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003). עמ' 229, 232.
↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003). עמ' 243–248.
↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003). עמ' 256.
1 2 3  אתר מורשת
↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003). עמ' 276–292, 295–305.
↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003). עמ' 320–326.
↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003). עמ' 328–330.
↑  בורנשטיין-ביליצקיה ח. ויצהר נ. (2003). אחת ממעטים. תל אביב: מורשת. עמ' 342.
↑  חסיה בורנשטיין-ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301918505171  PLWABN: 9810630318605606  BnF: cb162729133 (data)  GND: 136136656  ISNI: 0000 0001 0975 0404  LCCN: no2004050859  SUDOC: 140245693  VIAF: 56323358   WorldCat (עם VIAF): 56323358 
לוחית זיכרון בנס עמים לאוטו בוסה ואשתו, מהפרטיזנים של ביאליסטוק
אסון הונדה פוינט

| --- | --- |

 תאריך:  8 בספטמבר 1923 
 קואורדינטות:  34°36′07″N 120°38′39″W﻿ / ﻿34.60206°N 120.6441°W﻿ / 34.60206; -120.6441
 הרוגים:  23 
  (למפת קליפורניה מוגדלת) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטאסון הונדה פוינט(למפת קליפורניה רגילה) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטאסון הונדה פוינט
 
אסון הונדה פוינט היה אירוע שבו איבד צי ארצות הברית את המספר הגדול ביותר של ספינות בעת שלום. תשע משחתות עלו על שרטון בשל טעות ניווט בערב 8 בספטמבר 1923, בעת ששטו במהירות של 20 קשר באזור הונדה פוינט, כמה קילומטרים מהצד הצפוני של תעלת סנטה ברברה לחופי קליפורניה. באסון נהרגו עשרים ושלושה מלחים, שבע מהמשחתות נהרסו לחלוטין ושתיים נוספות נפגעו בצורה קלה.
השתלשלות האירוע

הספינות, שהיו חלק משייטת המשחתות מס' 11 בפיקודו של קפטן אדוארד ה. ווטסון (אנ'), היו בדרכן מסן פרנסיסקו לסן דייגו. ווטסון היה בספינת הדגל שהובילה את השייטת, שמנתה ארבע-עשרה משחתות, כולן מדגם Clemson, שהיו בשירות פחות מחמש שנים. הספינות פנו מזרחה, מתוך כוונה להיכנס לתוך תעלת סנטה ברברה, בשעה 21:00.
הספינות נווטו על פי חישוב DR ולא על ידי ניווט חופי, והערכת מיקומן נעשתה על פי כיוון השיט וחישוב המהירות, כפי שנמדדה לפי סיבובי המדחף. באותו זמן היה הניווט על ידי משואות רדיו חדש יחסית וטרם זכה לאמון רב. במשחתת "Delphy" דווקא היה מקלט רדיו לשם ניווט, אולם הנווטים התעלמו מדיווחיו מתוך הנחה שהם שגויים. לא נעשה גם שימוש במדידות עומק, שכן לשם ביצוע מדידות אלו היה צריך להאט את הספינות.
מוקדם יותר באותו יום עלתה ספינת דואר מונעת בקיטור בשם "Cuba" על שרטון באותו אזור. יש הסבורים ששתי התקריות קשורות לזרמים יוצאי דופן בתעלת סנטה ברברה שנגרמו עקב רעידת האדמה בקאנטו שאירעה שבוע קודם כן.
בסופו של דבר פסק בית המשפט של הצי, שחקר בפרשה, כי האשמה בתאונה נחה על כתפי מפקד הכוח והנווטים. כמו כן הוטלה האשמה על כתפיהם של כל מפקדי האוניות המעורבות, על פי המסורת שלפיה בראש ובראשונה המפקד אחראי על ניווט ספינתו, גם אם היא חלק משייטת.
משחתות שאבדו באסון

(USS Delphy (DD-261: דלפי הייתה ספינת הדגל שבראש טור הספינות. היא עלתה על שרטון במהירות של 20 קשר. מיד הושמעה סירנת האזעקה, שבזכותה חלק מהספינות שבמבנה הצליחו לחמוק מהשרטון. שלושה ממלחי דלפי נהרגו, והספינה נהרסה כליל.
(USS S. P. Lee (DD-310: אס. פי. לי הייתה כמה מאות מטרים מאחורי דלפי. כאשר צוותה ראה כי דלפי עוצרת לפתע, הוא הפנה את חרטום הספינה לשמאל, והספינה עלתה על החוף. גם ספינה זו נהרסה.
(USS Young (DD-312: יאנג לא פנתה, וגוף האונייה נבקע בשל סלעים שהיו בקרקעית הים. מים זרמו אל בטן הספינה והיא התהפכה לצד ימין תוך מספר דקות. עשרים מלחים נהרגו.
(USS Woodbury (DD-309: וודברי פנתה ימינה, אך נתקעה בסלע ונהרסה.
(USS Nicholas (DD-311: ניקולס פנתה שמאלה ופגעה בסלע שבצבץ מהמים. היא נהרסה גם כן.
(USS Fuller (DD-297: פולר נתקעה ליד וודברי. גם ספינה זו נהרסה.
(USS Chauncey (DD-296: צ'ונסי ניסתה לחלץ מלחים מיאנג שהתהפכה. היא עלתה על החוף ונהרסה.
משחתות שניזוקו קלות

(USS Farragut (DD-300: פאראגוט עלתה על החוף, אך הצליחה לחלץ את עצמה ולא נהרסה.
(USS Somers (DD-301: סומרס נפגעה קלות.
משחתות שלא נפגעו

חמש משחתות הצליחו לצאת ללא פגע:
(USS Percival (DD-298
(USS Kennedy (DD-306
(USS Paul Hamilton (DD-307
(USS Stoddert (DD-302
(USS Thompson (DD-305
פרטים נוספים

על סיפון הדלפי היה אזרח אחד, יוג'ין דומן, שהיה אורחו של קפטן ווטסון. השניים נפגשו ביפן. דומן היה מומחה ליפן בשירות משרד החוץ האמריקאי.
הונדה פוינט ("נקודת הונדה"), המכונה גם "פוינט פדרנלס", נמצאת ליד לומפוק שבקליפורניה. היא היום חלק מבסיס חיל האוויר האמריקאי ונדנברג. במקום ישנו לוח זיכרון לזכר האירוע.
מקורות וקריאה נוספת

ד. יעקובסון,	ניווט משוער,	'מערכות ים' 78, מאי 1966, עמ'	14.
אבו שוג'אע

| --- | --- |

 לידה:  1998 מחנה הפליטים נור א-שמס, טולכרם
 נהרג:  29 באוגוסט 2024  (בגיל 26 בערך) מחנה הפליטים נור א-שמס
 מדינה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 כינוי:  אבו שוג'אע
 השתייכות:    הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני 
 תקופת הפעילות:  2015–2024 (כ־9 שנים)
 פעולות ומבצעים
 הסכסוך הישראלי-פלסטיני
מוחמד ג'אבר המכונה אבו שוג'אע (בערבית: محمد جابر أبو شجاع; 1998 – 29 באוגוסט 2024) היה מחבל פלסטיני, מפקד ארגון הטרור "גדוד טולכרם" המקורב לפלוגות אל-קודס של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני. ב-29 באוגוסט 2024 נהרג במהלך מבצע מחנות קיץ.
ביוגרפיה

אבו שוג'אע נולד ב-1998 במחנה הפליטים נור שמס שבנפת טול-כרם, למשפחה שנעקרה מחיפה במהלך מלחמת השחרור ב-1948. האמצעי מבין חמישה אחים. למד במחנה בשלבי החינוך הראשונים, אך לא סיים את לימודיו. הוא השתתף בפעילות טרור נגד צה"ל ונעצר מספר פעמים עד גיל 17, הן על ידי צה"ל והן על ידי מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית. לאחר מכן הוא נעצר שוב פעמיים, ונאסר למשך חמש שנים.
ביוגרפיה > גדוד טולכרם

מוחמד ג'אבר אבו שוג'אע היה ממייסדי גדוד טולכרם במרץ 2022, לצד מפקדו הראשון סיף אבו לבדה. בהנהגתו התרחב הגדוד ומספר חבריו נאמד בכ-40 חמושים בספטמבר 2022. הגדוד מזוהה רשמית עם פלוגות אל-קודס, הזרוע הצבאית של הג'יהאד האיסלאמי. בפברואר 2023 הגדוד כלל גם את סיעת "קבוצת התגובה המהירה", שהוקמה על ידי אמיר אבו ח'דיג'ה, פלג המזוהה עם גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של הפת"ח.
הגדוד שמר על תיאום גבוה עם גדודים נוספים בשכם, בג'נין ובמקומות אחרים, ואף על פי שהוצב במחנה נור שמס, ביצע פעולות באזורים שונים בשומרון. הגדוד גם עבד על ייצור מטעני חבלה וחומרי נפץ, בנוסף לפיתוח יחידות ניטור ותמיכה לוגיסטית הפועלות זו לצד זו עם יחידות קרביות. ב-26 ביולי 2024 ברח אבו שוג'אע מבית החולים הממשלתי בטולכרם בחסות המון פלסטיני, לאחר ששירותי הביטחון הפלסטיניים כיתרו אותו וניסו לעצור אותו.
ביוגרפיה > התנקשות

אבו שוג'אע היה מבכירי המבוקשים בצפון השומרון וניצל מחמישה ניסיונות התנקשות. הוא היה אחראי לשורה של פיגועים, בהם רצח אמנון מוכתר שנרצח בקלקיליה. ב-19 באפריל 2024 הופצה שמועה שאבו שוג'אע חוסל בפיצוץ בית במחנה נור שמס. במסגדי טול-כרם התאבלו עליו, ואביו, סאמר ג'אבר, אמר כי כל המידע והאינדיקטורים מאשרים את מותו. אולם הגדוד הכחיש את השמועה, ועד מהרה הופיע אבו שוג'אע בפומבי ושלף את נשקו במהלך הלוויה בטולכרם.
ב-29 באוגוסט 2024 לפנות בוקר הגיע מידע מודיעיני של השב"כ על מחבלים בכירים שמסתתרים במסגד בטולכרם. בשעה 04:00 כיתרו לוחמי הימ"מ את המסגד בנוהל סיר לחץ, ובמהלכו ירו על המבנה מספר רקטות כתף. על פי הודעת צה"ל, אבו שוג'אע ומחבל נוסף נהרגו מייד. במהלך האירוע נפתחה אש ממבנה סמוך, שם זוהו עוד ארבעה מחבלים. הכוחות השיבו באש, שממנה נהרגו שלושה מחבלים. הרביעי, מוחמד קסאס, יצא עם ידיים למעלה והסגיר את עצמו.
משפחתו

אחיו מחמוד נהרג במהלך פשיטה של צה"ל על מחנה נור שמס. אחיו הגדול עודאי נעצר מספר פעמים, בנוסף לאחיו הצעיר אחמד. צה"ל פוצץ את בית משפחתו והם עברו לגור בבתים של שכנים וקרובי משפחה במחנה.
ראו גם

סיכולים ממוקדים במלחמת חרבות ברזל
הערות שוליים

1 2  الجزيرة نت, محمد جابر أبو شجاع قائد كتيبة طولكرم, الجزيرة نت, ‏26 ביולי 2024
↑  אלחנן מזוז, הלל ביטון רוזן, לוחמי הימ”מ חיסלו את אבו שג’אע, ראש ארגון הטרור בטולכרם, באתר עכשיו 14, 29 באוגוסט 2024
↑  יואב זיתון, חילופי אש בטול כרם: 5 מחבלים חוסלו, בהם יוזם הפיגוע שבו נרצח אמנון מוכתר, באתר ynet, 29 באוגוסט 2024
↑  סוכנויות הידיעות, ‏גזרת איו"ש מתחממת? צה"ל חיסל בכיר בג'יהאד האסלאמי בטול כרם, באתר מעריב אונליין, 19 באפריל 2024
↑  שי לוי, ‏חוסל מוחמד ג'אבר "אבו שג'אע" - בכיר מבוקשי טולכרם, באתר ‏מאקו‏, 29 באוגוסט 2024
דיפלומה צבאית רומית

דיפלומה צבאית רומית משנת 160 לספירה, מהפרובינקיה סוריה-פלשתינה
דיפלומה צבאית רומית היא העתק אישי של מסמך קיסרי (Constitutio) המעניק זכויות יתר (פריווילגיות) לחייל רומי ששירת באחד מחילות העזר של האימפריה הרומית בפרובינקיות, ביחידות המשמר ובקוהורטות העירוניות, או בציים הקיסריים, במשך תקופה של לפחות 25 שנה. מסוף המאה הראשונה הוענקו תעודות אלה לאחר סיום שירות צבאי, או אם החייל עדיין היה בשירות, אחרי תקופת מינימום של שירות (25 שנה או יותר ביחידות העזר או 26 שנה בצי הקיסרי). המקור המחייב מבחינה משפטית, נחרת על לוח ארד במקום פומבי ברומא, בעוד התעודה האישית ניתנה בידי החייל עצמו. הזכות החשובה ביותר שהוענקה לחייל ולצאצאיו אחריו, הייתה מעמד אזרח, גמול שהיה התמריץ העיקרי עבור תושבי הפרובינקיות להצטרף לצבא הרומי.
מבנה התעודה

הדיפלומה הייתה כלי רומאי חוקי, העשוי ממסמך כפול, עם חלק פנימי נסתר וחלק חיצוני גלוי. הטקסט של התעודה האישית נחרת על לוחות הארד (לוח I, ולוח II), שהודקו יחד בעזרת תיל מפותל שעבר דרך שני חורים שהיו במרכז התעודה. על ידי כתיבת הטקסט על צדם הפנימי של שני הלוחות ועל צדו החיצוני של אחד מהם, וחתימת התעודה בחותמם של שבעה עדים על צדו החיצוני של הלוח הכתוב, היה אפשר לאמת שהטקסט לא זויף ולא שונה.
הנוסח החוקי היה חרוט בחלק הפנימי של שני הלוחות. עותק מדויק של התעודה היה רשום בחלק החיצוני של לוח I, בעוד שעל החלק החיצוני של חלק II היו רשומים שמותיהם של שבעה עדים. על ידי שימוש בחותמים נמנע הניסיון לשנות את הכיתוב בחלק הפנימי, מכיוון שפתיחתם הייתה מבטלת את חוקיות התעודה. חורים נוספים בקצוות הלוחות שימשו לטבעות ברזל שחיברו את התעודה יחד. ניתן היה לקרוא את הטקסט הפנימי אם היה חשד שהתעודה מזויפת. במקרה זה היו החותמים נשברים, התעודה הייתה נפתחת וניתן היה להשוות את הכיתוב הפנימי לחיצוני. הדיפלומה הצבאית המקורית (אף דיפלומה לא שרדה במלואה, למעט שברים קטנים) הייתה כתובה על לוחות הארד ברומא, שפורסמו עד שנת 90 במקומות שונים בגבעת הקפיטולין. משנת 90 היו הדיפלומות מוצגות מאחורי מקדש אוגוסטוס, ליד המזבח או פסל מינרווה, בפורום רומאנום.
נוסח התעודה

התעודה המקורית, כמו העותק שלה, הורכבה מכמה חלקים: התעודה פותחת בשם הקיסר עם כל תאריו בזמן כתיבת הדיפלומה. בדיפלומה שיועדו לחיילי יחידות העזר, נכתבה לאחר מכן ההכרזה על קבלת האזרחות הרומית. לאחר מכן הופיעו שמות היחידות שמהן קיבלו זכויות חיילים או וטרנים, שם הפרובינקיה שהחיילים הוצבו בה, ושם המושל של הפרובינקיה בתקופה הרלוונטית. המידע היה נכתב על ידי הסגל הבכיר של המושל בפרובינקיה, ונשלח לאחר מכן לרומא. הזכות לאזרחות רומאית (civitas), הייתה ניתנת לחייל, לילדיו (descendants) שנולדו בזמן שירותו הצבאי, או לאחר שחרורו, ולוו בזכות להנשא באופן חוקי (conbium) עם אשה לא רומאית (היא נשארה ללא אזרחות רומית). לאחר מכן הופיע התאריך הקונסולרי שבו התעודה פורסמה. עד לכאן, התעודות היו העתק מדויק של העותק הרומאי. משלב זה, הטקסטים שונים.
התעודה ברומא כללה רשימה מלאה, ערוכה בטורים, של היחידות שהמוטבים השתייכו אליהן, שמות המפקדים של כל יחידה (בדרגת פרפקט), שמות החיילים שקיבלו את התעודות ושמות נשותיהם וילדיהם. הדיפלומה האישית מלווה בהצהרה שהמסמך מקורי והוא העתק של "הצהרה" שפורסמה במקום מסוים ברומא.
פרסומים בזמננו

הדיפלומות הצבאיות הרומאיות פורסמו לראשונה בכרך הארבעה עשר (XIV) של האוסף הכתובות הלאטיניות, שפורסם בשני חלקים בשנים 1935 ו-1955. לאחר מכן הדיפלומות נאספו על ידי מרגרט רוקסן בשלושה ספרים Roman Military Diplomas (בראשי תיבות: RMD). הכרך הרביעי נכתב על ידי מרגרט רוקסאן ופאול הולדר ויצא לאור ב-2003. הכרך החמישי יצא לאור בשנת 2006 על ידי פאול הולדר, והשישי ייצא ב-2011. דיפלומות צבאיות רבות נקנו על ידי המוזיאון הרומאי-גרמני במינכן, ופורסמו בשנת 2004 (ידועות בקיצור RGZM). מספר התעודות הידועות הכולל עומד, נכון לתחילת 2010, על 881 יחידות. בשני העשורים האחרונים התגלו מספר רב של דיפלומות. רובן הגיעו מחפירות לא מסודרות שנערכו באזור הבלקן, בעיקר בשטחים שהיו שייכים לפרובינקיות מואסיה העליונה ותרקיה.
ראו גם

Roman Military Diplomas
לקריאה נוספת

Corpus Inscriptionum Latinarum (CIL) Band XVI and Supplement, 1935, 1955
Margaret Roxan, Roman Military Diplomas (RMD) I - 1954-1977, London, 1978
Margaret Roxan, Roman Military Diplomas (RMD) II - 1978-1984, London, 1985
Margaret Roxan, Roman Military Diplomas (RMD) III - 1985-1993, London, 1994
Margaret Roxan, Paul Holder, Roman Military Diplomas (RMD) IV, London, 2003
Paul Holder, Roman Military Diplomas (RMD) V, London, 2006
Collingwood, R . G. and R . P. Wright. The Roman Inscriptions of Britain - Vol . II D. D. Frere, Margaret Roxan, and R . S. O. Tomlin (edited), Oxford: Clarendon Press, 1990
Werner Eck, Hartmut Wolff (Hrsg.), Heer und Integrationspolitik. Die römischen Militärdiplome als historische Quelle, Böhlau, Köln [u.a.] 1986.
Barbara Pferdehirt, Römische Militärdiplome und Entlassungsurkunden in der Sammlung des Römisch-Germanischen Zentralmuseums (=RGZM) Mainz, (2004)
הערות שוליים

↑  Corpus Inscriptionum Latinarum (CIL) Band XVI and Supplement, 1935, 1955
↑
Margaret Roxan, Paul Holder, Roman Military Diplomas (RMD) Vol I-V
↑
Barbara Pferdehirt, Römische Militärdiplome und Entlassungsurkunden in der Sammlung des Römisch-Germanischen Zentralmuseums (=RGZM)Mainz, RGZM (2004)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533988605171  BnF: cb12151660d (data)  LCCN: sh85085185 
דיפלומה צבאית רומית שהוענקה בשנת 90 לספירה בפרובינקית יהודה בזמן שלטונו של הנציב טיטוס פומפוניוס באסוס. אוסף מוזיאון ישראל
דיפלומה צבאית רומית משנת 80 לספירה
זרעית (סרט, 1964)

| --- | --- |

 בימוי:  ניקיטה קוריחין, לאוניד מנאקר 
 תסריט:  Mikhail Dudin, Sergey Orlov, Valery Pogoreltsev 
 עריכה:  Raisa Izakson 
 שחקנים ראשיים:  Gennady Yukhtin Bruno O'Ya Heino Mandri Valery Pogoreltsev Žanis Katlaps בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  Yakov Vaisburd 
 צילום:  Nikolai Zhilin, Viktor Karasyov 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 חברת הפקה:  לנפילם 
 הקרנת בכורה:  1964 
 משך הקרנה:  91 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית, גרמנית 
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  גרמניה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
זרעית (ברוסית: Жаворонок) היא דרמה קולנועית עלילתית סובייטית בשחור-לבן, שהופקה על ידי אולפן הקולנוע Lenfilm בשנת 1964 על ידי הבמאים ניקיטה קוריחין ולאוניד מנאקר.
בכורת הסרט בברית המועצות על המסכים התקיימה ב-1 במאי 1965 ושודר בטלוויזיה המרכזית באוגוסט של אותה שנה. הסרט גם היה מועמד לפסטיבל קאן לאותה שנה.
עלילה

הכתוביות במבוא הפתיחה טוענות שהסרט מבוסס על עובדות אמיתיות. העלילה מתרחשת בעורפה העמוק של גרמניה הנאצית ב-22 ביוני 1942. כדי לשפר את טווח ירי ודיוקם של תותחי הנ"ט שלהם משתמשים הגרמנים בטנקי שלל שנתפסו מהצבא האדום כ"מטרות חיות". "צוותי המוות" של הטנקים מאוישים על ידי שבויי מלחמה ואזרחים ממחנות ריכוז.
הסרט מספר על הבריחה מהשבי של אחד מצוותים שכאלה של טנק ה-T-34, בשליטת הנהג איוון, שריונר שמוצאו לא ידוע. צוות של שלושה חיילי הצבא האדום ולוחם במחתרת הצרפתית פורצים את עורף האויב לשדה התעופה, הם פוגשים נשים סובייטיות שנמלטו מעבודות כפייה והשמידו גדוד של הצבא הגרמני בדרכן. הם עוברים בעיירה גרמנית ומחדירים פחד בתושביה, אשר ציפו לניצחון מוקדם במלחמה, הצוות מייצר בירה והורס את האנדרטה לאביר הטווטוני הניצבת בה.
מאוחר יותר, בהתנגשות עם הגרמנים, מת הצרפתי מפיצוץ מטען, ומאחוריו שני אנשי הצוות האחרים שיצאו מהטנק. הניצול האחרון, איוון, מת מקליע של צלף גרמני לאחר שנחלץ מהטנק לפני שלעיני הגרמנים הציל את חייו של ילד גרמני קטן שחצה את הכביש.
שחקנים ודמויות

צוות T-34:
ויאצ'סלב גורנקוב - איוון
גנאדי יוכטין - פיוטר
ולרי פוגורלצב - אלכסיי
ולנטינס סקולמה - הצרפתי
קצינים וחיילים גרמנים:
ברונו אויה - אובר-שטורמפיהרר
ארווין הבל - שטורמפיהרר קארל
ג'ניס קטלאפ - אלוף-משנה גרמני המפקח על מבחן הטנק
היינו מנדרי - מפקד המשטרה החשאית (שירותי ביטחון), שטנדרטנפיהרר
גונאר פלאסן - חייל אס אס גרמני
אולב טין - מהנדס צבאי בבגדים אזרחיים בשטח האימונים
הפקה

סרגיי אורלוב, תסריטאי הסרט, למד על סיפור זה באחד הגיליונות של "קומסומולסקאיה פרבדה". נאמר בו, כי בגרמניה המזרחית סיפרו על טנקיסטים רוסים שנלכדו במהלך בדיקות של נשק גרמני חודר השריון. הם נמלטו מטווח הירי באמצעות טנק T-34.
ראו גם

T-34 (סרט)
הערות שוליים

↑  Javoronok на сайте www.festival-cannes.com.
תקיפת הקונסוליה הישראלית בברלין

| --- | --- |
 תאריך:  17 בפברואר 1999 
 קואורדינטות:  52°29′00″N 13°17′20″E﻿ / ﻿52.483333333333°N 13.288833333333°E﻿ / 52.483333333333; 13.288833333333
 סוג:  פיגוע 
 הרוגים:  3 מתפרעים
 פצועים:  3 מתפרעים
 מבצע:  מפלגת הפועלים של כורדיסטן
  (למפת ברלין מוגדלת) תקיפת הקונסוליה הישראלית בברלין(למפת ברלין רגילה) תקיפת הקונסוליה הישראלית בברלין
 
הפיגוע בקונסוליה הישראלית בברלין היה מתקפה של מתפרעים שהתרחשה ב-17 בפברואר 1999. פעילים של מפלגת הפועלים של כורדיסטן (ה-PKK) הוציאו לפועל פיגוע בקונסוליה הישראלית בברלין שבגרמניה. במהלך המתקפה נהרגו שלושה מתפרעים ונפצעו שלושה אחרים.
רקע

באוקטובר 1998 נאלץ מנהיג ארגון ה-PKK עבדוללה אג'לאן לעזוב את סוריה למוסקבה בירת רוסיה, אך שם הוא לא הורשה להישאר, ועל כן טס משם לרומא בירת איטליה. הממשל האיטלקי לא רצה להתיר לאג'לאן להישאר באיטליה, אולם נאלץ לעשות זאת, משום שאסור להם מבחינה משפטית להסגירו לטורקיה, משום ששם ניתן לגזור עליו עונש מוות. לאחר שנאסרה עליו הכניסה לגרמניה, הולנד וצרפת, ב-1 בפברואר 1999 נסע אג'לאן ליוון. לבסוף הוא נלכד על ידי הטורקים ב-15 בפברואר 1999, בעת שהועבר מהשגרירות היוונית לנמל התעופה הבינלאומי ג'ומו קניאטה, במבצע של ארגון הביון הלאומי הטורקי, ולכאורה בסיוע ה-CIA והמוסד.
הפיגוע

בעקבות לכידתו של אג'לאן פרצו הפגנות ברחבי העולם. 55 עד 200 מפעילי ארגון ה-PKK, הסתערו על הקונסוליה הישראלית בברלין ב-17 בפברואר, תוך האשמת ארגון המוסד הישראלי בסיוע לממשל הטורקי ללכוד את אג'לאן. כאשר המפגינים הצליחו לפרוץ את שורות המשטרה ולהיכנס לבניין הקונסוליה, פתחו כוחות הביטחון הישראלי באש לעבר התוקפים, הרגו שלושה מהם ופצעו שלושה. מאוחר יותר עצרה המשטרה הגרמנית 30 פעילי PKK, והקיפה את כל אזור בניין הקונסוליה.
אחרית דבר

ראש ממשלת ישראל דאז בנימין נתניהו הגן על פעולות כוחות הביטחון הישראלים, וטען כי היו מפגינים שניסו לחטוף את הנשק מאנשי הביטחון הישראלים. בעקבות המתקפה, הגדילה ישראל את מספר המאבטחים בכל הקונסוליות והשגרירויות בחו"ל.
הערות שוליים

↑  "3 KURDS SHOT DEAD BY ISRAELI GUARDS AT BERLIN PROTEST - The New York Times". Nytimes.com. 1999-02-18. נבדק ב-2016-12-16.
↑  By TIM WEINERFEB. 20, 1999 (1999-02-20). "U.S. Helped Turkey Find and Capture Kurd Rebel - The New York Times". Nytimes.com. נבדק ב-2016-12-16.
↑  From the Associated Press. "Three Kurds killed in Berlin shootout | World news". The Guardian. נבדק ב-2016-12-16.
↑
| פיגועי טרור נגד ישראלים במחצית השנייה של המאה ה-20 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | 1948 עד 1959 • שנות ה-60 • שנות ה-70 • שנות ה-80 • שנות ה-90 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | שנות ה-70: מתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן (10 בפברואר 70) • הפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר מציריך לנתב"ג (21 בפברואר 70) • חטיפת טיסת 571 של סבנה איירליינס מבריסל לנתב"ג (8 במאי 72) • טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (5–6 בספטמבר 72) • משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק (28 בדצמבר 72) • הפיגוע בטיסה 841 של טראנס וורלד איירליינס מנתב"ג לניו-יורק (8 בספטמבר 74) • חטיפת מטוס אייר פראנס 139 מנתב"ג לפריז (27 ביוני 76)  שנות ה-80: ניסיון ההתנקשות בשגריר הישראלי בלונדון (3 ביוני 82) • הפיגוע בראס בורקה (5 באוקטובר 85) • רצח הימאים הישראלים בברצלונה (5 באוקטובר 85) • הפיגועים בדלפקי אל על בנמלי התעופה של וינה ורומא (27 בדצמבר 85) • ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (17 באפריל 86)  שנות ה-90: פיגוע האוטובוס במצרים (4 בפברואר 90) • הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה (17 במרץ 92) • הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (26 ביולי 94) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029