stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסא קדמוני
מלחמת יום הכיפורים

במלחמת יום הכיפורים, גויס בגדוד המילואים 71 של המג"ד דן זיו והיה בין הראשונים שצלחו את התעלה. ב-17 באוקטובר 1973 פיקד קדמוני על חוליה מאולתרת של 4 לוחמים שנותקה מכוח החלוץ בצפון מתחם סרפאום. הכוח של קדמוני היה צמוד לחבורת הפיקוד של המג"ד דן זיו בפאתי הכפר סרפאום, ולחם ליד הבית שבו התבצר כוח החלוץ, שנותק משאר הגדוד בסרפאום בקרב קשה שנערך במרחב המתחם הלוגיסטי של הארמייה המצרית השנייה. בכוח של אסא קדמוני לחם סגן מאיר הפלר שנפצע קשות, ישראל אדוד שנהרג בקרב, ושקי אברהם שנפצע.
הכוח לחם ליד בודקה של בית דו קומתי כאשר מאחוריהם ניצב קיוסק. לוחם מצרי שעלה על גג הקיוסק ירה צרור שהרג את ישראל אדוד ופצע את הפלר ושקי. אסא הרג את היורה והמשיך להילחם כאשר הוא ושקי נותרו לבדם בהמשך הלחימה. בארי חזק (שהיה חברו הטוב של קדמוני) נהרג קודם לכן בשלב ההתקלות, בעת שכוח המג"ד החל להתבצר בבית שבפאתי הכפר ומתחם סרפאום (קוד "אורחה" במפת הקוד סיריוס). קדמוני ומאיר הפלר השמידו בטילי לאו משאית עם חיילים מצריים ונגמ"ש מצרי מדגם OT-62 טופז, וכוח קדמוני, יחד עם חבורת המג"ד לחמו בנחישות נגד כוחות מצריים גדולים שהסתערו עליהם והגיעו עד למרחק מטרים ספורים מהם במשך כ-4 שעות, שבהמשכן הגיע כוח החילוץ. הצנחנים לחמו ללא הרף על חייהם כנגד התקפות של מאות חיילים מצריים, שלוו באש עזה מטווחים קצרים. בהמשך הקרב הושמד הזחל"ם של הקבוצה באש נגד טנקים מצרית ואפשרות הנסיגה היחידה שלה אבדה. בקרב נהרגו 11 חיילים ישראלים, 10 צנחנים ושריונאי אחד ונפצעו 35.
לאחר הקרב הדיח המג"ד את קדמוני וקצין נוסף, גדעון ביקל, מהגדוד בטענה שהם המרידו את החיילים נגד המג"ד. קדמוני הכחיש את הטענות שהמריד את החיילים נגד המג"ד וטען שהוא כלל לא דיבר עם החיילים. קדמוני טען שהמג"ד היה במצב רוח דיכאוני לאור תוצאות הקרב, ומהתחושה הקשה של חייליו, סבר ששיחה של ביקל עם החיילים הייתה "המרדה" נגדו. ביקל ערער על ההחלטה, ולאחר המלחמה התקבלה טענתו, הוא המשיך בשירות המילואים בצנחנים והגיע עד לדרגת אלוף-משנה, כבוגר המכללה לביטחון פנים ובעל תואר דוקטור לכלכלה. בהמשך קרבות מלחמת יום הכיפורים הורה המח"ט, דני מט, באישור מפקד האוגדה אריאל שרון, לנחיק לשמש מג"ד בפועל של גדוד 71 לצדו של דן זיו. קדמוני פנה לנציב קבילות חיילים, רב-אלוף חיים לסקוב.
על הגבורה שהפגין בקרב זכה בעיטור הגבורה. וכך נכתב בעיטור הגבורה שהוענק לו במאי 1975 על ידי  שר הביטחון שמעון פרס:
תיאור המעשה: ביום ה-17 באוקטובר 1973, פקד סרן אסא קדמוני על חוליה מכוח לוחמים ממפקדת הגדוד. כוח זה נותק משאר הגדוד ב"סרפאום", בתוך מתחם של גדוד מצרי. עיקר הלחץ שהפעילו המצרים היה מצפון, לכיוון החוליה של סרן אסא קדמוני. לאחר זמן קצר נפצע אחד מאנשי החוליה, ואחד נהרג. סרן אסא קדמוני השמיד שתי משאיות עם חיילים מצריים, ונלחם לבדו נגד כוחות מצריים גדולים שניסו להסתער על הכוח המנותק והגיעו עד למרחק מטרים ספורים ממנו, במשך כ-4 שעות, עד שהגיע כוח החילוץ. במעשיו אלה גילה אומץ-לב, דבקות במשימה וגבורה עילאית תוך חירוף-נפש. על מעשה זה הוענק לו: עיטור הגבורה. אייר תשל"ה מאי 1975, שמעון פרס, שר הבטחון
לאחר המלחמה

בפברואר 1974 הוא הצטרף למחאה של מוטי אשכנזי נגד הנהגת המדינה בעקבות מחדלי מלחמת יום הכיפורים ובעיקר נגד חיים בר-לב אותו האשים בהזנחת המערך המוצנח של צה"ל, בהקמת קו המעוזים ובשיטת מינויים פסולה של קצינים. בניגוד לחברים אחרים בתנועת המחאה שביקשו את התפטרות הממשלה, קדמוני דרש את התפטרות כל מנהיגי המפלגות. אולם באוקטובר, בעקבות חיכוכים בתוך תנועת המחאה, ותום חסכונותיו עליהם חי בתקופת המחאה, חדל מפעילות מחאה ושב לשֵרות בצבא הקבע. באוגוסט 1975 שב קדמוני להפגין נגד הממשלה וכנגד הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975 והחזיר כמחאה את אות הגבורה שקיבל. בעקבות זאת הותר חוזהו עם צה"ל.
בשנת 1974 עזבה את קדמוני עדנה ארוסתו. בשנת 1975 אושפז לראשונה בבית חולים פסיכיאטרי לאחר שעבר התמוטטות נפשית. הוא אושפז 20 פעמים נוספות במהלך חייו. ברוב שנותיו חי לבד מנותק מחברים וממשפחה. בשנת 1977, בהתערבות שר הביטחון עזר ויצמן, התקבל לעבודה משרדית במשרד הביטחון. בשנת 1998 נפצע קשה בתאונת דרכים. לאחר התאונה מצבו הנפשי השתפר, אך בינואר 1999 התגלה אצלו סרטן גרון וב-7 בפברואר 1999 נפטר.
בשנת 2006 יצא לאור ספרם של פרופ' ברוך נבו ושל נורית אשכנזי "השיבה מסרפאום" (הוצאת מעריב), בו מגוללים המחברים את קורות חייו של קדמוני.
ב-27 במרץ 2003 נקרא על שמו רחוב בשכונת כפר שלם בתל אביב.
לקריאה נוספת

עמירם אזוב, צליחה, 60 שעות באוקטובר 1973, הוצאת דביר, 2011.
ברוך נבו ונורית אשכנזי, "השיבה מסרפיאום", הוצאת ספריית מעריב, 2006.
יוסי בלום הלוי, "התקדשות זיכרונות ממלחמת יום הכיפורים", הוצאת מיתאם, 1999, סרפאום - מלחמה לחיים ולמוות, עמודים 397–412.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  נסים קריתי, הישגים מעודדים וריבוי משתתפים באליפות הפועל באתלטיקה קלה, דבר, 19 ביוני 1960
↑  ברוך נבו ונורית אשכנזי, "השיבה מסרפיאום", הוצאת ספרית מעריב, 2006, עמודים 45-63.
↑  ברוך נבו ונורית אשכנזי, "השיבה מסרפיאום", הוצאת ספרית מעריב, 2006, עמודים 72-106.
↑  ברוך נבו ונורית אשכנזי, "השיבה מסרפיאום", הוצאת ספרית מעריב, 2006, עמודים 107-109.
↑  עמירם אזוב, "צליחה, 60 שעות באוקטובר 1973", הוצאת דביר, 2011, עמוד 250, "מכאן ואילך הפך הקרב לסיפור של הישרדות וחילוץ. החוליות היו ברובן מכותרות ולחמו איש לנפשו ולחולייתו. חוליית הלחימה הקדמית בפיקודו של סרן אסא קדמוני תפסה חצר בין שני בתים. מהר מאוד נפצעו עמיתיו, וכך, מוקף במאות מצרים, לחם קדמוני במשך ארבע שעות. ירה ברובהו, הטיל רימונים, ירה טילים, דילג מצד לצד, אוסף מחסניות מחבריו הפצועים, ובולם את התקדמות המצרים עד להגעת כוח החילוץ. כאשר הגיע אליו הכוח המחלץ, נשארו לו כדורים מעטים בלבד. לימים עוטר קדמוני בעיטור הגבורה על לחימתו. ייתכן ששהתנסות הקשה שעבר דחפה אותו לעמוד בראש תנועת המחאה שלאחר המלחמה ולמשברים הנפשיים שליוו אותו כל ימי חייו הקצרים".
↑  הרצוג, עמ' 213–214 ; כפיר, עמ' 163.
↑  ד&;ר אורי מילשטיין, ‏40 שנה אחרי: האמת מאחורי קרב הדמים בכפר סרפאום ביום הכיפורים, באתר מעריב אונליין, 9 באוקטובר 2015
↑  אסא קדמוני 1942–1999, יוסי בלום הלוי בשיחת נפש מוקלטת עם גיבור ישראל, תל אביב ספטמבר 1991, פרק 3 מתוך 3
↑  עוד מפגין: סרן (מיל.) בצנחנים דורש התפטרות חיים בר לב, מעריב, 12 בפברואר 1974
↑  בר לב נפגש עם המפגין נגדו - סרן (מיל.) קדמוני, מעריב, 15 בפברואר 1974
דן ארקין, נכנסתי ללשכת בר לב, הצדעתי ודרשתי התפטרותו, מעריב, 19 בפברואר 1974
אסא קדמוני, מעריב, 22 במרץ 1974
↑  שמשון עופר, ניתוק בין זרמים, דבר, 29 בספטמבר 1974
↑  א. קדמוני החזיר עיטור הגבורה, דבר, 21 באוגוסט 1975
↑  גוש אמונים מנסה, דבר, 26 באוגוסט 1975
↑  אסא קדמוני, דבר, 4 בספטמבר 1975
↑  קדמוני שוחרר מצבא הקבע, דבר, 27 באוגוסט 1975
| מעוטרי עיטור הגבורה  |
| --- | --- | --- |
| מלחמת העצמאות (אות גיבור ישראל) | אברהם אביגדורוב • יוחאי בן-נון • אמיל בריג • סימן-טוב גנה • זרובבל הורביץ • צבי זיבל • בן ציון ליטנר • עמנואל לנדאו • אריה עצמוני • יזהר ערמוני • רון פלר • יאיר רחלי |  |
| פעולות התגמול | יעקב מזרחי • פנחס נוי • צבי עופר |  |
| מלחמת סיני | עוזי בר-צור • דן זיו • שלמה ניצני • יהודה קן-דרור |  |
| מלחמת ששת הימים | נתי גולן • משה דרימר • דניאל ורדון • אורי וייסלר • שאול ורדי • משה טל • יוסף לפר • איתן נאוה • בני ענבר • מרדכי פרידמן • גד רפן • דוד שירזי |  |
| מלחמת ההתשה | עמי אילון |  |
| מלחמת יום הכיפורים | עודד אמיר • גדעון גלעדי • צביקה גרינגולד • משה לוי • יובל נריה • שלמה ערמן • אסא קדמוני • אביגדור קהלני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299648305171  ISNI: 0000 0001 1088 1196  LCCN: nr2007004529  VIAF: 128312769   WorldCat (עם VIAF): 128312769
כרתים

ערך זה עוסק באי ביוון. אם התכוונתם לעיר מקראית, ראו .
כרתים (ביוונית: Κρήτη, "קְרִיטִי"; בטורקית: Girit) הוא האי החמישי בגודלו מבין איי הים התיכון.
האי כרתים הוא אחד ממחוזות יוון והוא הגדול באיי יוון. אורכו 252 ק"מ ורוחבו 12–60 ק"מ. שטחו 8,300 קמ"ר. ב-2011 מנתה אוכלוסיית האי 623,065 תושבים. כרתים מחולק לארבע יחידות אזוריות – חאניה (האניה), הרקליון (אירקליון), לסיטי ורת'ימנו. יש משערים כי כרתים הוא האי כפתור, מקום מוצאם של הפלשתים על פי המקרא. גם השם כרתים מופיע במפורש במקרא כמקור הפלשתים: ”הוֹי יֹשְׁבֵי חֶבֶל הַיָּם גּוֹי כְּרֵתִים דְּבַר ה' עֲלֵיכֶם כְּנַעַן אֶרֶץ פְּלִשְׁתִּים” (ספר צפניה, פרק ב', פסוק ה').
היסטוריה

הפרה-היסטוריה של כרתים מבוססת בעיקרה על ממצאים ארכאולוגיים כגון כדים. לפי מציאתם של כדים דומים גם בכרתים וגם במקומות אחרים, כמו מצרים, ניתן להסיק שתושבי כרתים העתיקה נהגו לסחור בכדים עם שכניהם מעבר לים.
האי היה למרכז התרבות המינואית, שהגיעה אל סופה כאשר הר הגעש סנטוריני שהתפרץ גרם לצונאמי גדול. בתקופה זו נהנו תושבי האי ממותרות יוצאי-דופן לתקופה ובתיהם הכילו שירותי מים זורמים ואמבטיות. בשנת 1400 לפנה"ס לערך, ניצלו המיקנים את המצב וכבשו את האי.
האי כפתור המוזכר במקורות אכדיים, אוגריתיים, מצריים ובמקרא, מזוהה עם האי כרתים.
בשמו של האי נקשרו האגדות על חטיפת הנסיכה אירופה מפיניקיה, שעל שמה נקראת יבשת אירופה, על־ידי זאוס. אירופה התחתנה עם מלך האי אסטריוס, ומזרעו של זאוס ששכב עמה הולידה צאצאים ששלטו באי (ביניהם מינוס).
בתקופה ההלניסטית נקלע האי למלחמות פנימיות בין ארבע ערים ראשיות, דבר שהזמין גורמים חיצוניים. ואכן, למלחמות הצטרפו המוקדונים, צבא רודוס, הצבא המצרי (שנשלט על ידי תלמי הראשון) ואפילו הרומאים. לבסוף נכבש האי על ידי הרומאים.
היסטוריה > ימי הביניים

כרתים המשיך להיות חלק מן האימפריה הרומית המזרחית גם אחרי נפילת העיר רומא, עד שלבסוף נפל לידי הערבים ב-824. בשנת 960 נכבש האי בחזרה על ידי הביזנטים. ב-1204, במהלך מסע הצלב הרביעי, נכבש האי על ידי הרפובליקה של ונציה ותושביו נחשפו לתרבות הרנסאנס המערבית.
היסטוריה > תחת האימפריה העות'מאנית

במהלך השנים 1645–1669 התקיימה מלחמה ארוכה בין האימפריה העות'מאנית לתושבי האי, שהסתיימה בכיבוש האי בידי העות'מאנים. אחרי הכיבוש העות'מאני, נחשפו רוב תושבי האי לתרבות האסלאם, ורבים הומרו או המירו את דתם לאסלאם.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של יוון ב-1821, הצטרפו תושבי האי למרד נגד השלטון העות'מאני, שהגיב מצידו בדיכוי אלים של המרידה, והאי נחלק לשניים, כאשר בצידו האחד שולטים המורדים היוונים, ובצידו האחר הצבא העות'מאני החלש ותומכיו. צבא מצרי נשלח לכרתים כדי לחזק את העמדה העות׳מאנית, שבה תמכו גם הבריטים, שהתנגדו אז לסיפוח כרתים ליוון מחשש שהאי יהפוך למוצב שודדי ים, או לשלוחה של רוסיה בים התיכון. ב-1832 זכתה יוון בעצמאות, אולם האי כרתים נותר תחת שלטון עות׳מאני. שליט מצרים מוחמד עלי, שהרגיש שלא קיבל מהעות'מאנים פיצוי נאות על סיועו בניסיון דיכוי המרד ביוון, דרש וקיבל את השלטון בכרתים. אולם שלטונו באי הסתיים בשנת 1841 בעקבות הסכם לונדון וכרתים שבה לשליטה עות'מאנית ישירה.
בשנת 1856 פגעה באי רעידת אדמה חזקה שהורגשה גם במצרים.
לאורך המאה ה-19 המירו תושבים רבים את דתם בחזרה לנצרות, ונרשם גידול מהיר של האוכלוסייה הנוצרית באי. בנוסף, התושבים המוסלמים החלו להתרכז בערים, בעוד המרחב הכפרי נעשה יותר ויותר נוצרי. בשנת 1881 היו 82.4% מהכפריים נוצריים ו-70% מהעירוניים מוסלמים.
במהלך השנים התושבים מרדו בשלטונות העות'מאניים פעמים רבות ללא הצלחה. באוקטובר 1896 הושג הסכם, אחד מני רבים, בין הסולטאן העות'מאני לבין מעצמות אירופה על מתן אוטונומיה לאי. על פי ההסכם, ימונה נציב נוצרי לאי לתקופה של חמש שנים, בהתייעצות משותפת של העות'מאנים והמעצמות האירופיות. בתפקידים באי ימונו שני שלישים נוצרים ושליש מוסלמים. פרלמנט של תושבי האי ייבחר אחת לשנתיים וינהל את תקציב האי.
היסטוריה > אוטונומיה ואיחוד עם יוון

ההסכם של 1896 לא החזיק לזמן רב ובמרץ 1897 פרץ מרד בכרתים בסיוע של כוחות מתנדבים מיוון. בעקבות זאת פרצו קרבות בין הצבא העותמאני לכוחות יוון והוטל מצור על כרתים. בריטניה, צרפת, איטליה ורוסיה הודיעו על נייטרליות, גינו את היוונים על שסייעו למורדים וסייעו בקיום המצור על כרתים. יוון הפסידה במלחמה ונאלצה להסיג את צבאה מכרתים. אולם לאחר טבח שנעשה על ידי המון טורקי ב-25 באוגוסט 1898, בו נהרגו כ-700 יוונים בני כרתים בהרקליון, אילצו המעצמות את העות'מאנים להסיג את צבאם מהאי בנובמבר 1898 והקימו בה אוטונומיה עצמאית בחסות ארבע המעצמות בריטניה, צרפת, איטליה ורוסיה, שהבטיחו מצד אחד את האוטונומיה של האי ומצד שני הבטיחו לעותמאנים שהאי לא יופרד מעל האימפריה, לאור חשיבותו לנתיבי השיט לאיים האחרים של האימפריה בים התיכון.
בלחץ מעצמות אירופה נתמנה הנסיך גאורגיוס מיוון לנציב העליון של האי, כשאלפתריוס וניזלוס משמש כשר המשפטים שלו מ-1899 עד 1901. מעצמות אירופה אף סייעו לנסיך גאורגיוס להקים את הז'נדרמריה של כרתים, כדי לאכוף את החוק. בשנת 1908 החלו בכרתים בצעדים המכריזים על איחוד עם יוון. בין השאר, קיצונים תלו את דגל יוון על בניין הפרלמנט. במאי 1910 נשבעו הצירים היוונים בכרתים אמונים למלך יוון והם קבעו שמי שלא נשבע אמונים לא יוכל להמשיך לכהן בפרלמנט של האי. האספה הכללית בחרה את אלפתריוס וניזלוס לראש ממשלת האי. בהמשך 1910 השתתפו אזרחי כרתים בבחירות לפרלמנט היווני. העות'מאנים דרשו מהמעצמות למנוע את הדברים אבל אלו לא רצו להשתמש בכח צבאי.
האיחוד עם יוון הוכר לבסוף על ידי מדינות העולם אחרי מלחמות הבלקן ב-1913.
במלחמת העולם השנייה, ב-1941, כבשה גרמניה הנאצית את האי, על מנת לאבטח את קווי האספקה לקרב באפריקה. כיבוש האי ארך 10 ימים של קרבות עיקשים, שהוכרעו בעיקר בשל טעויות טקטיות של הצבא הבריטי. האוכלוסייה המקומית המשיכה בהתנגדות לכיבוש הגרמני. האי שוחרר בסוף מלחמת העולם השנייה, ב-1945.
גאוגרפיה

האי כרתים הוא אחד מ-13 המחוזות של יוון, והוא ממוקם כ-160 ק"מ מדרום לחופי יוון. הוא האי הגדול מבין איי יוון, והשני בגודלו במזרח הים התיכון (אחרי קפריסין). לאי צורה מוארכת (260 ק"מ ממזרח למערב, ו-60 ק"מ מצפון לדרום). שטחו הוא 8,336 קמ"ר, ורצועת החוף שלו נמתחת על פני 1,046 ק"מ. מצפון גובל האי בים כרתים (ביוונית: Κρητικό Πέλαγος); מדרום הוא גובל בים לוב; במערב – בים מירטון ובמזרח – בים הקארפאתי. ב-2005 חיו באי 650,000 איש.
האי הררי ביותר, ומאופיין ברכסי הרים גבוהים שחוצים אותו ממערב למזרח. שלושת הרכסים הגבוהים הם: ההרים הלבנים (לֵפְקה אוֹרי) שגובהם מגיע ל-2,452 מ'; רכס אידי, או אידה (הגבוה מבין ההרים ברכס הוא גם ההר הגבוה בכרתים – פסילוריטיס, 2,456 מ'), והרי דיקטי שמגיעים לגובה של 2,148 מ'. הרים אלו יצרו בכרתים מישורים פוריים, מערות מיוחדות וערוצי נחל רבים. הערוץ הארוך ביותר, שאורכו 16 ק"מ, הוא קניון סאמריה, שנמצא על רכס ההרים הלבנים במערב כרתים.
העיר הגדולה בכרתים היא הרקליון (Iraklion או Candia), בירת המחוז, שבה 137,700 תושבים. העיר השנייה בגודלה היא חאניה (Chania או Haniá) ובה 53,300 תושבים. אחריהן נמצאים היישובים רת'ימנו (31,600 איש), ייֵרַפֶטְרָה (23,700 איש), אַגִיוֹס נִיקוֹלַאוֹס (19,400 איש) וסִיטִיַה (14,300 איש).
גאוגרפיה > אקלים

בכרתים האקלים הים-תיכוני הוא הבולט ביותר. האקלים באי מתון ברובו, הלחות גבוהה מאוד, בעיקר באזורים הקרובים לחוף. החורף באי מתון, ושלג יורד רק בפסגות ההרים הגבוהים. במהלך הקיץ מגיעות הטמפרטורות לממוצע של 20–30 מעלות צלזיוס.
כלכלה

כלכלת כרתים, שהתבססה בעבר בעיקר על חקלאות, החלה להשתנות במהלך שנות ה־70 של המאה ה־20. אף על פי שחוות ומשקים עדיין בולטים ברחבי האי, ישנה עלייה חדה בתעשיית השירותים (בעיקר תיירות). ממוצע ההכנסה לאדם קרוב ל-100% מהממוצע ביוון, ושיעור האבטלה נמוך בחצי מאשר ביוון – 4%. אחת התעשיות הפורחות בכרתים היא תעשיית שמן הזית, כמו באזורים אחרים ביוון.
בכרתים ארבעה נמלי תעופה: שלושה אזרחיים בערים הרקליון, סיטיה וחאניה, ואחד צבאי. באי ארבעה נמלי ים: בהרקליון, בהאניה, ברתימנו ובאגיוס ניקולאוס.
כלכלה > תיירות

כרתים הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביוון. 15% מכל המגיעים ליוון נכנסים דרך שדה התעופה או הנמל של הרקליון. ב-2005 ביקרו בכרתים כשני מיליון תיירים. הגידול בתיירות באי משתקף בעלייה של 53% במספר המלונות וגודלם, בין 1986 ל-1991.
האטרקציות התיירותיות העיקריות בכרתים הן:
הרקליון – המצודה הוונציאנית, מזרקת מורוזיני, עתיקות קנוסוס.
חאניה – קניון סאמריה, רכס הרי לפקה אורי, חוף אלאפוניסי.
רתימנו – המבצר והנמל הוונציאני.
לאסיתי – איוס ניקולאוס, האי ספינאלונגה ("אי המצורעים"), חוף ואי.
הקהילה היהודית

קהילת יהודי כרתים (שנקרא בפיהם קריטה) הייתה רומניוטית ברובה ובאי נתגלו שרידי התיישבות שקדמו לעידן הוונציאני. סביר להניח שראשוני היהודים הגיעו לכרתים בשלהי המאה ה-3 לפנה"ס ממצרים. בתקופה הרומית גדלה מאוד אוכלוסיית יהודי האי ושטח נרחב המצוי 43 ק"מ דרומית-מזרחית להרקליון, כונה Evraioi שמשמעו העברים. קיימת מסורת לפיה ראשוני היהודים שהתיישבו באי היו בני שבט זבולון שהגיעו בתקופת בית ראשון.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס מציין את אזור ההר אידה (פסילוריטיס) כשטח בו התגוררו יהודים. מסופר על משיח שקר בשם משה מכרתים, שב-448 הבטיח לבני הקהילה היהודית שבכוחו לפצל את הים ולהוביל את בני הקהילה בחרבה לארץ ישראל. חלק מבני הקהילה שנהו אחריו, טבעו עמו בים.
בראשית המאה ה-14 מנתה הקהילה באי 1,600 יהודים, שהתרכזו בעיקר בערים חאניה, רת'ימנו והרקליון, שנקראה בתקופה זו קאנדיה. היהודים היו סוחרים זעירים בעיקר בתחום המזון. בשנת 1364 פרץ מרד כללי באי כנגד השלטון הוונציאני ובמהלכו הותקפו בני הקהילה היהודית בידי האוכלוסייה המקומית ונספרו נפגעים רבים.
לאחר הכיבוש העות'מאני החלו היהודים להתיישב מחוץ למרכזי הערים וזכו לחופש פולחן ועיסוק כפי שלא ידעו מאות שנים. תהליך דעיכתה של האימפריה העות'מאנית, שלווה במשבר כלכלי ותרבותי קשה גם בכרתים, בליווי המרידות נגד השלטון במהלך המאה ה-19, הביא להגירה המונית של בני הקהילה לסלוניקי. בשנת 1876 הגיע לכרתים הרב אברהם אבלגון שהיה תלמיד חכם מופלג וגם בעל השכלה כללית רחבה. הוא שימש כרב הקהילה במשך 58 שנים, עד לפטירתו בשנת 1934.
בראשית המאה ה-20 נותרה קהילה מאורגנת שבה רק 647 נפשות בעיר חאניה.
ב-אפריל 1941, לאחר נפילת יוון לידי גרמניה הנאצית, חולק שטח המדינה לשלושה אזורי שליטה: גרמני, איטלקי ובולגרי. האי כרתים נכלל בשטח השליטה הגרמני. בראשית שנת 1944 מנתה הקהילה היהודית 284 נפשות. בסוף חודש מאי נעצרו 276 מיהודי כרתים והועלו יחד עם לוחמי מחתרת יוונים על הספינה "טאנאיס" שעשתה דרכה לנמל פיראוס. התכנון המקורי היה להעביר את בני הקהילה למחנה הריכוז חיידרי ומשם לגרשם לאושוויץ. בדרך לנמל פיראוס טובעה הספינה באמצעות שני טילי טורפדו ששוגרו ממשחתת בריטית, שמפקדיה סברו בטעות שהיא ספינת צי גרמנית. הספינה טבעה תוך כרבע שעה ועמה כל בני הקהילה. שמונת היהודים שלא גורשו ניצלו מהשמדה וחלקם המשיכו להתגורר באי עד סוף שנות ה־60. בימינו[דרושה הבהרה] מתגוררת משפחה יהודית אחת בעיר חאניה, שפועלת לשיקום ותחזוק בית הכנסת בעיר.
בתחילת שנת 2017 נפתח במקום בית חב"ד.
ראו גם

מחוזות יוון
גאוגרפיה של יוון
לקריאה נוספת

ברכה ריבלין, "כרתים", בתוך: הנ"ל (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 160–165.
הערות שוליים

↑  בנימין מזר, אנציקלופדיה מקראית כרך ד', מוסד ביאליק, 1962, ערך "כפתור, כפתר", עמ' 237
↑  Leonidas Kallivretakis, A Century of Revolutions: The Cretan Question
between European and Near Eastern Politics, in Eleftherios Venizelos: The Trials of Statesmanship, Edinburgh University Press, 2008, page 11
↑  Leonidas Kallivretakis, A Century of Revolutions: The Cretan Question
between European and Near Eastern Politics, in Eleftherios Venizelos: The Trials of Statesmanship, Edinburgh University Press, 2008, page 14
↑  עניני המדינות, הצבי, 16 באוקטובר 1896
↑  תלגרמים, הצבי, 5 במרץ 1897
↑  המלחמה, הצבי, 30 באפריל 1897
↑  מעוצה כרתית, הצבי, 1 במרץ 1910
1 2  אליעזר בן-יהודה, כרית יון עותומניה וממשלות המחסה, הצבי, 16 בספטמבר 1910
↑  כריתה, החרות, 20 במאי 1910
↑  המצב בכרית, הצבי, 23 במאי 1910
↑  מערכת אתר למטייל, למטייל, באתר אטרקציות בכרתים - מדריך לאתרים המרכזיים., ‏23-1-2017
1 2 3 4  קהילת יהודי כרתים, סקירה היסטורית, באתר "עץ החיים - חאניה" (באנגלית).
↑  נחום סלושץ, האי פליא, תל אביב: דביר, 1957, עמ' 234–235.
↑  נחום סלושץ, האי פליא, עמ' 142.
↑  אריה דרזי, יהדות יוון, באתר "מסעות יוון" - בעקבות הקהילות היהודיות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557250905171  BNE: XX450789  GND: 4073791-3  LCCN: n79150324  MusicBrainz: 3888f266-c83f-4d2a-8370-09e8b93c9086  NARA: 10045705  NDL: 00628446  NKC: ge134296  NLG: 7325  SUDOC: 027297810  VIAF: 237254468   WorldCat (עם VIAF): 237254468 
דגל הרפובליקה של כרתים (1898–1908)
צילום לוויין של כרתים
טופוגרפיה של כרתים
בית הכנסת בעיר חאניה
אימלדה מרקוס

אימלדה מרקוס ב-1953 (בגיל 24)
אימלדה רומולדז מרקוס (בטאגאלוג: Imelda Romuáldez Marcos, ידועה כ"פרפר הברזל", נולדה אימלדה רמדיוס ויסיטסיון רומואלדס ב-2 ביולי 1929) היא פוליטיקאית פיליפינית, אלמנתו של דיקטטור הפיליפינים פרדיננד מרקוס. מילאה תפקידים שונים בממשלה עד שנת 1986, השנה בה בעלה הודח מתפקידו לאחר מרד עממי, בעקבותיו הם גלו להוואי.
ביוגרפיה

מרקוס, ילידת מנילה, הייתה מלכת היופי של עיר הולדתה בהיותה בת 18. בשנת 1954 נישאה לפרדיננד, שהיה חבר בבית הנבחרים הפיליפיני.
מרקוס הייתה הפוליטיקאית הראשונה שנבחרה כחברה בבית המחוקקים הפיליפיני בשלושה מיקומים גאוגרפיים (מנילה, לייטה, צפון אילוקוס). מרקוס שימשה כשגרירה מיוחדת של הפיליפינים לכינון היחסים הדיפלומטיים בין מדינה זו לבין סין, ברית המועצות ומדינות הלוויין שלה באירופה, ואסיה.
בשנת 1972, כשבעלה היה לקראת סיום שתי תקופות הכהונה שהותר לאדם יחיד לכהן בהם כנשיא, נשקלה האפשרות שמרקוס תתמודד לנשיאות. בדצמבר 1972 נפצעה במהלך טקס רשמי, אל מול המצלמות, על ידי תוקף. בנובמבר 1975 מונתה מרקוס למושלת מנילה, ונחשבה באופן לא רשמי לסגנית הנשיא. בשנת 1976 נמנתה מרקוס בין עשרת הנשים העשירות בעולם ברשימה של עיתון גרמני. בהמשך מונתה לתפקיד שרה לעניינים הומניים בנוסף לתפקידה כמושלת מנילה. בשנת 1983, בעקבות רצח בניגנו אקינו הבן, יריבו הפוליטי של בעלה,, ובניסיונות לשכך את הזעם כלפי בעלה, התפטרה מהוועדה המנהלתית והודיעה שלא תתמודד על הנשיאות, אחרי פרישת בעלה. עם זאת, היא המשיכה בתפקידה כמושלת מנילה.
מרקוס הייתה ידועה בכינויה "פרפר הפלדה", בשל היותה אישה נאה בצעירותה, אך גברת קשוחה וחסרת רחמים לצד בעלה. בנוסף, הייתה ידועה לשמצה כגברת ראשונה מושחתת וסמל לפזרנות, בעיקר לאחר שנתגלה אוסף הנעליים הגדול שלה, שכלל על פי השמועות כ-3,000 זוגות, אך לאחר זמן מה "תוקן" מספר זה ונאמר כי אוסף הנעליים שלה, שסימל את שחיתותה, ואהבתה למותגים יקרים של מיטב המעצבים, כלל "רק" 1,000 זוגות.
בפברואר 1986 היא נמלטה עם בעלה מהפיליפינים בעקבות חשש שמורדים בפיליפינים יפגעו בהם. בנובמבר 1991, שלוש שנים לאחר מות בעלה, חזרה לפיליפינים וניסתה להיבחר לנשיאות המדינה, אולם זכתה לתמיכה מועטה. אך בשנת 1995 זכתה בבחירות לבית הנבחרים כמייצגת מחוז לייטה.
במהלך השנים מרקוס הורשעה באשמת שחיתות. באמצע שנות ה-90 נידונה ל-12 שנות מאסר, אולם עונשה בוטל בעקבות ערעור שהגישה. בשנת 2001 הואשמה בהעברת כספים לחשבונות בבנק בשווייץ, בשנת 2008 התקבל ערעורה בשנית אך ב-2018 הורשעה בשבע עבירות שחיתות.
למרקוס שלושה ילדים, אים מרקוס-מנטוק, פרדיננד "בונגבונג" מרקוס (שנבחר לתפקיד נשיא הפיליפינים בעקבות הבחירות לנשיאות הפיליפינים של 2022), ואירין מרקוס-ארנטה.
הערות שוליים

1 2  הפעם הראשונה - נשיאה לפיליפינים?, מעריב, 28 בינואר 1972
↑  אשת נשיא הפיליפינים נפצעה קשה בדקירות; המתנקש נהרג, מעריב, 8 בדצמבר 1972
↑  אימלדה מרקוס, מעריב, 15 במרץ 1977
↑  עשר הנשים העשירות ביותר, מעריב, 27 באוגוסט 1976
↑  אימלדה לא תהיה אוויטה, דבר, 25 בנובמבר 1983
↑  פרופיל פררינאנד מרקוס, נשיא הפיליפינים, חדשות, 25 במאי 1984
↑  Investigations: Imeldarabilia: A Final Count, באתר מגזין טיים (באנגלית)
↑  אימלדה מרקוס חוזרת לפיליפינים: "היום כבר יש לי פחות נעליים׳, חדשות, 4 בנובמבר 1991
↑  אצלי בארון יש אולי 3,000 נעליים, אצל אקינו - שלדים, חדשות, 16 בספטמבר 1987
↑  אימלדה מרקוס שוב בפיליפינים: כל שד יש באן עוני, לא תמה עבודת*, חדשות, 5 בנובמבר 1991
↑  ניו יורק טיימס, הארץ, אלפי זוגות נעליים, 42 שנות מאסר: אימלדה מרקוס הורשעה בשורת עבירות שחיתות, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279174205171  BIBSYS: 90543381  BnF: cb121536210 (data)  CiNii: DA08332671  GND: 122298527  ISNI: 0000 0001 1497 2036  LCCN: n50075853  NARA: 10582782  NDL: 00621064  NLA: 35100523  NTA: 070727104  SNAC: w6g164vn  SUDOC: 030038847  Trove: 826568  VIAF: 113806714   WorldCat (עם VIAF): 113806714
קדושות מעונות

| --- | --- |

 בימוי:  פסקאל לאוג'יה
 הופק בידי:  ריצ'רד גרנדפיר סיימון טרוטייר
 תסריט:  פסקאל לאוג'יה
 שחקנים ראשיים:  מורג'אנה אלאווי, מילן ג'ומפאנוי
 מוזיקה:  Seppuku Paradigm
 צילום:  Nathalie Moliavko-Visotzky 
 מדינה:  צרפת צרפת קנדה קנדה
 חברת הפקה:  Canal+, Wild Bunch, Ciné+ Classic 
 חברה מפיצה:  Wild Bunch, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  מאי 2008 
 משך הקרנה:  99 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט דרמה, סרט גור
 מקום התרחשות:  צרפת 
 תקציב:  2.8 מיליון אירו
 הכנסות:  1.1 מיליון דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
קדושות מעונות (בצרפתית: Martyrs) הוא סרט אימה צרפתי-קנדי משנת 2008 בבימויו של פסקאל לאוג'יה.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2008 ושוחרר לאקרנים בספטמבר באותה שנה.
עלילת הסרט עוקבת אחר בחורה במסע נקמה נגד אלה שעינו אותה 15 שנה קודם לכן, אליה מצטרפת חברת ילדות, המוכנה לעשות הכל על מנת לעזור לחברתה לצאת מהטירוף בו היא נקלעה.
הסרט נחשב לשנוי במחלוקת, בעיקר בשל האלימות שבו. הוא נחשב לאחד הסרטים הברוטאלים, המפחידים והאלימים שנוצרו אי פעם ושייך לקיצוניות הצרפתית החדשה, אוסף סרטים צרפתיים קיצוניים שיצאו בתחילת המאה ה-21.