stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן ז'ירו
ביאורים

↑  בהתייחס להתקוממות של עובדי פילוט אמר ז'ירו ב-1974: "זה היה חרא, חרא מוחלט! [...] הם התנהגו בצורה נוראית. כולם - ואני שוקל את דברי בזהירות - חזירים. ושמוקים. הדרך שבה הם התייחסו לאמנים שלהם - שמלכתחילה סיפקו להם את הלחם והחמאה שלהם - הייתה נתעבת, בלתי נסלחת. לא היה לנו ביטוח לאומי, לא היו קרנות פנסיה וכולי. אני מכיר אנשים שנפגעו בנסיבות בלתי נסבלות, שפוטרו וסיימו את חייהם במצוקה קשה [...] זה לא היה דבר חכם במיוחד מצד המו"ל. הם היו צריכים לטפח האמנים שלהם, ולו מסיבות אסטרטגיות. במאי 68' אנחנו, יחד עם האיגוד, כינסנו פגישה אליה הזמנו את העורכים האחראיים, אבל רק גוסיני הגיע. שם הוא עמד, לבד לגמרי, לפני אספסוף נסער שהלך אחריו במקום לנהל דיאלוג, לדון בבעיות. [...] היו אפילו כמה חבר'ה שקראו לו בשמות ואיימו על חייו. גוסיני באמת נקלע למצב נורא. הוא לקח את זה קשה מאוד, ואני לא יכול להאשים אותו, זה פשוט לא היה מוצדק. אני מאמין שהוא מעולם לא הצליח להניח את זה מאחוריו [...] דרשנו ממנו תשובות, הצעות, שיפורים. אבל אתה לא יכול לצפות לכך מאדם כמו גוסיני: כל התקפה פגעה בו עמוקות". מתוך הספר "Mœbius: Entretiens avec Numa Sadoul" (ינואר 1991), עמ' 33-34
↑  בשנת 1975 התייחס ז'ירו להשפעה של קסטנדה על עבודותיו, ואמר "אלחנדרו נתן לי את הספרים האלה, והקריאה הייתה שוק גדול, הלם מונומנטלי. הייתי מרותק, גיליתי חיים אחרים, דרך חשיבה חדשה [...] בכך שנתן לי את הספרים האלה, זו הייתה דרכו [של חודורובסקי] להשפיע עלי. פה משפיעים אחד על השני בעבודה היומיומית, שם לא מסכימים זה עם זה. אבל עם הספרים האלה הוא דפק לי את המסמר בראש, הטקסטים האלה הובילו אותי ליסוד! ונתתי לעצמי להיות מושפע [...] אני מאמין שאני נמצא בנקודת מפנה בחיי. חוויתי משהו דומה כשקראתי את "Steppenwolf" מאת הרמן הסה: יכולתי לקבל הרבה ממה שדיכאתי עד אז, או אפילו לא הכרתי, גם אם הן היו אמיתות בסיסיות במציאות. בספריו של קסטנדה המציאות מוטלת בספק כל הזמן - וזה מדהים ומטורף. אותה חוויה אפשר לחוות כאשר קוראים את הטקסטים הנוצריים המוקדמים, או טקסטים מיסטיים אחרים: ניתן למצוא נאורות דרך כל דבר, דרך הבודהיזם, או הנאציזם ואפילו. אני מצאתי את זה דרך קסטנדה".
↑  במהלך 1982 ז'ירו היה מעורב עד מאוד ביצירת סרט מדע בדיוני ניסיוני, שנקרא "Les Maîtres du temps". הסרט היה ניסיון ליצור סיפור מדע בדיוני באורך מלא שכולו יוצג באנימציה ממוחשבת. בסרט השתמשו המפיקים האמריקאים בקטעים שפרסם ז'ירו במגזין "מטאל הורלנט", מה שהוביל את ידידו והעורך הראשי ז'אן פייר דיוננט לתבוע את ההפקה. אמנם ז'ירו לא נהנה מהעניין, אך השתעשע מכך שצד שלישי תובע את האמריקאים על שימוש בעבודותיו, כשהוא עצמו עובד בהפקה. לבסוף הצליח ז'ירו לשכנע את דיוננט לתת לנושא לעבור, בטענה שכל עיניין עורכי הדין הוא מיותר ומה גם שהחברה האמריקאית קונה פרסומות לסרט במגזין.
יבגני סברדלוב

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1938 (בן 86) דניפרופטרובסק, ברה"מ 
 ענף מדעי:  ביוכימיה, ביולוגיה מולקולרית 
 מקום לימודים:  הפקולטה לכימיה של אוניברסיטת מוסקבה  אוניברסיטת מוסקבה 
 מוסדות:  הפקולטה לביולוגיה של אוניברסיטת מוסקבה 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות  פרס לנין  פרס הפדרציה הרוסית (2015)  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית  VA Engelhardt Gold Medal 
 www.ibch.ru
 
יבגני סברדלוב  (ברוסית: Евгений Давидович Свердлов ‏; (נולד ב-16 בנובמבר 1938) הוא ביוכימאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי. הוא התמחה בתחום ביולוגיה מולקולרית.
קורות חיים

יבגני סברדלוב נולד בשנת 1938 בדנייפרופטרובסק (אז בתחומי ברית המועצות כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. אביו דוד היה פעיל המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ואמו הייתה מורה. לאחר תחילת מבצע ברברוסה האזור נכבש על הנאצים ורבים מחברי המשפחה נהרגו. אמו ויבגני שרדו.
בשנת 1955 סברדלוב סיים לימודי בית ספר ונסע למוסקבה. הוא לא התקבל ללימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה והחל לעבוד כמסגר. בשנת 1956, מניסיון שני הוא הצליח להתקבל ללימודי כימיה. הוא סיים את הלימודים בהצלחה ובשנת 1965 סיים לימודי תואר שלישי.
בשנת 1965 סברדלוב החל לעבוד במכון לכימיה ביו-אורגנית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות. הוא עבד במכון עד לשנת 1988. על השתתפות בפיתוח אמצעים ללוחמה ביולוגית הוא קיבל פרס לנין בשנת 1984.
בשנת 1988 סברדלוב מונה למנהל מכון לגנטיקה מולקולרית וכיהן בתפקיד עד לשנת 2006.
סברדלוב סיים עבודת פוסט-דוקטורט בשנת 1980 ובשנת 1984 מונה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 2007 הוא התקבל כחבר בפועל לאקדמיה הרוסית למדעים.
סברדלוב מתמחה בכימיה של חומצת גרעין. בשנת 1982 על עבודות בתחום הוא קיבל פרס ברית המועצות (לצד חוקרים נוספים לרבות רומן חסין-לוריה). בשנת 1984 הוא קיבל פרס לנין ובשנת 2015 פרס הפדרציה הרוסית. בשנת 2014 לסברדלוב הוענקה מדליית זהב על שם אנגלגרדט של האקדמיה. בנוסף לכך הוא קיבל מספר עיטורים.
סברדלוב בעל מדד הירש 41, אך לדעתו שיטה זו להערכת תרומת המעדן לקידום המדע אינה נכונה.
הערות שוליים

↑  סרדלוב על ביבליומטריה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 96144648412969636657   WorldCat (עם VIAF): 96144648412969636657
ישראל קרויזר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בדצמבר 1952  (בן 72) ירושלים
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  ירושלים
 השכלה:  תואר שני בהנדסת מכונות, הטכניון
 מקצוע:  מהנדס
 השקפה דתית:  יהדות 
 מספר צאצאים:  4
 פרסים והוקרה:  פרס רוטשילד
 
ישראל קרויזר (נולד ב-21 בנובמבר 1952) הוא יזם ומהנדס בתחום האנרגיה הסולארית ופעיל חברתי ישראלי.
ביוגרפיה

קרויזר נולד בשנת 1952 בירושלים, גדל בבית דתי ולמד בישיבת נתיב מאיר. בעל תואר שני בהנדסה מהטכניון.
ביוגרפיה > קריירה עסקית

בגיל 27, החל לעבוד כמהנדס בחברת לוז הישראלית, שהקימה את תחנת החשמל הסולארית המסחרית הראשונה בעולם, SEGS I, ליד דאגט, קליפורניה, ב-1985. התחנה הוכיחה שהדבר אפשרי טכנית וכלכלית. החברה הובילה את הטכנולוגיה הסולרית המסחרית היחידה בזמנה, פרבולות סולאריות, ובנתה עוד שמונה שדות סולריים בהספק מותקן כולל של 394 מגווט. נכון ל-2021, שתיים מהתחנות עודנה פעילות.
בגיל 31 מונה למהנדס הראשי ובגיל 34 מונה למנכ"ל החברה, שהעסיקה בישראל 500 בני אדם, ובשנת 1986 זכה קרויזר לפרס רוטשילד על "יישום של טכנולוגיות חדישות"
ב־1991 לוז פשטה רגל בתקופה בה מחירי הנפט בעולם צנחו וייצור אנרגיה סולארית הפך לא כדאי.
אחרי סגירת לוז קרויזר עבד במשך שנה כמהנדס הראשי של מקורות.
לאחר מכן הקים חברה לייעוץ וניהול פרויקטים של בנה־הפעל־העבר, הקושרים לשפכים, תחנות התפלה ותחנות כוח. במסגרת חברה זו ניהל את הקמת שלב ב' של השפד"ן, מתקני הטיפול בשפכים בלב השרון, נהריה, עכו, רהט ועוד; מתקן הסינון המרכזי של המוביל הארצי במאגר אשכול, מרכז האנרגיה של קריית הממשלה בירושלים ועוד.
ב־2006 הוא הקים עם המשקיע של לוז, ארנולד גולדמן, את ״BrightSource", שפיתחה את תחנות הכוח תרמו־סולאריות בטכנולוגית מגדל שמש. החברה בנתה את תחנת הכוח הסולרית הגדולה בעולם עד כה, באיוונפה שבקליפורניה, בהספק 440 מגווט, וכן את מגדל השמש באשלים, ותחנות כוח נוספות בדובאי ובדרום אפריקה.
ב־2021 פרש מ״BrightSource" עם בנו הבכור גיל ויחד הם הקימו את סולארגיק (SolarGik) העוסקת בפיתוח ושכלול של הטכנולוגיה הסולארית הפוטו־וולטאית. בשנת 2022 נקנתה ע״י סולאראדג' אך שומרת על עצמאות מוחלטת.
פעילות ציבורית

בשנות השמונים שימש כיו"ר ועד ההורים של בית ספר אופק למחוננים וכ 12 שנה בתור יו"ר ועד ההורים של תיכון הרטמן. לאחר מכן היה חבר בוועד ההורים של תיכון פלך לבנות.
בשנת 2023 החליט לצאת למאבק עצמאי על חשבונו ברשת החינוך העצמאי החרדית של אגודת ישראל במטרה שהמדינה תפסיק את התקצובה בניגוד להחלטת הממשלה האוסרת על תקצוב גופים שיש חשש לאיתנותם הפיננסית, שאינם מפוקחים כראוי, שיש בהם אי־סדרים וחשש לביצוע עבירות, וכן שיש חשש שתקציבים שניתנו להם אינם מגיעים ליעדם המקורי.לפי ממצאיו, רשת החינוך לכאורה נמצאת בפועל במצב של חדלות פירעון ועומדת על סף קריסה. הגירעון של הרשת, העומד על היותר מ-350 מיליון שקל, נובע ברובו מאי־הפקדות של כספים לתנאי הפרישה של העובדים. כמו כן, הרשת אינה מדווחת על התחייבויות של מאות אלפי שקלים בשל 74 תביעות שהוגשו נגדה, מתוכן שש ייצוגיות. בנוסף, לעמותה התחייבויות אקטואריות בסכומים גבוהים בשל מענקי פרישה לעובדים בפנסיה תקציבית וכן בשל מענקי היובל, הניתנים פעם בשנה לגמלאים בפנסיה תקציבית.
בזמן מלחמת חרבות ברזל, דחף את העיתונאי אבישי בן חיים בהפגנה למען החטופים ליד בית הנשיא.
חיים אישיים

משתייך לזרם הדתי ליברלי. הוריד את הכיפה בגיל 71 בעקבות המחאה נגד הרפורמה המשפטית. נשוי ללני, מתמטיקאית ועורכת לשון, ואב לארבעה. מתגורר בשכונת קטמון בירושלים.
הערות שוליים

↑  מאיר אלון, בעקבות השמש, חדשות, 29 בדצמבר 1987
↑  תמיכות מתקציב המדינה ועזבונות לטובת המדינה, באתר משרד ראש הממשלה
↑  ניהול תקין של עמותות, ‏2002
↑  אבישי בן חיים הותקף פיזית על ידי משפחות החטופים. צפו, באתר "סרוגים", 22 באוקטובר 2023
רוברט מוריס

רוברט מוריס הבן (באנגלית: Robert Morris Jr.‏; 20 בינואר 1734 – 8 במאי 1806) היה סוחר, משקיע ופוליטיקאי אמריקאי שנולד באנגליה, והיה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית. הוא כיהן כחבר בבית המחוקקים של פנסילבניה, בקונגרס הקונטיננטלי השני ובסנאט של ארצות הברית. היה אחד משני האנשים בלבד שחתמו על הכרזת העצמאות, תקנון הקונפדרציה וחוקת ארצות הברית (החבר השני היה רוג'ר שרמן). בין השנים 1781 ל-1784, שימש כמפקח הכספים של ארצות הברית, ונודע בתור "המממן של המהפכה". יחד עם אלכסנדר המילטון ואלברט גלטין, הוא נחשב לאחד ממייסדי המערכת הפיננסית של ארצות הברית.
מוריס שנולד בליברפול, הובא לצפון אמריקה על ידי אביו כשהיה בן 13, והפך במהירות לשותף בחברת ספנות מצליחה בפילדלפיה. לאחר מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, הצטרף מוריס לסוחרים אחרים בהתנגדות למדיניות המיסוי הבריטית כמו חוק הבולים משנת 1765. עד 1775 היה לאיש העשיר ביותר באמריקה. לאחר פרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית, הוא סייע בהשגת תחמושת ונשק למרד, ובסוף 1775 נבחר כציר לקונגרס הקונטיננטלי השני. כחבר בקונגרס, כיהן בוועדה הסודית לסחר, בוועדת הקשרים, ובוועדת הצי, והיה אחד החברים המובילים בקונגרס עד שהתפטר ב-1778. לאחר מכן, פנה לקריירה המסחרית שלו וזכה בבחירות לאספת פנסילבניה, שם היה מנהיג הזרם "הרפובליקני" שקיווה לשנות את חוקת פנסילבניה.
בשנת 1781, בעקבות המצב הכלכלי הקשה במלחמת העצמאות, ייסד הקונגרס את המשרה של מפקח על הכספים. מוריס הסכים להתמנות למפקח על הכספים ושימש גם כמפקח הצי, שבו שלט בצי הקונטיננטלי. הוא סייע בהבאת אספקה לצבא הקונטיננטלי תחת פיקודו של גנרל ג'ורג' וושינגטון, ובסיוע של שותפו הקבוע חיים סולומון, אפשר את הניצחון המכריע בקרב יורקטאון. מוריס גם ערך רפורמה במערכת החוזים של הממשלה והקים את "בנק צפון אמריקה", הבנק הלאומי הראשון שנוסד על ידי הקונגרס ופעל בארצות הברית. מוריס האמין כי הממשלה הפדרלית לא תוכל להשיג יציבות כלכלית מבלי שיהיה לה כוח להטיל מיסים ומכסים, אך לא הצליח לשכנע את כל שלוש-עשרה המדינות להסכים לשינוי באמנת הקונפדרציה. כתוצאה מהתסכול מחולשתה של הממשלה הפדרלית, התפטר מוריס מתפקידו כמפקח על הכספים ב-1784. בשנת 1786 נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית.
בשנת 1787, מוריס נבחר כציר לוועידת פילדלפיה, שם נכתבה והוצעה חוקה חדשה לארצות הברית. למרות שהוא לא דיבר הרבה במהלך הוועידה, החוקה שהתוצאה ממנה שיקפה רבות מהשקפותיו. מוריס ובני בריתו עזרו להבטיח שפנסילבניה תאשרר את החוקה החדשה, והמסמך אושרר על ידי המספר הדרוש של מדינות עד סוף 1788. בית המחוקקים של פנסילבניה בחר לאחר מכן במוריס כאחד משני הנציגים הראשונים של המדינה בסנאט של ארצות הברית. מוריס דחה את הצעתו של וושינגטון לכהן כשר האוצר הראשון של המדינה, ובמקום זאת הציע את אלכסנדר המילטון לתפקיד. בסנאט, מוריס תמך בתוכנית הכלכלית של המילטון והזדהה עם המפלגה הפדרליסטית.
לאחר סיום כהונתו בסנאט, נכנס למצב כלכלי קשה בעקבות ספקולציות על קרקעות, מה שהוביל לפאניקה של 1796–1797. הוא לא היה מסוגל לשלם את חובותיו ונכלא בדירת חייבים ברחוב פרון סמוך לכלא וולנוט, שם שהה בין השנים 1798 ל-1801. לאחר ששוחרר, חי חיים שקטים ופרטיים בבית צנוע בפילדלפיה עד מותו ב-1806.
ביוגרפיה > ראשית חייו > ילדותו

מוריס נולד בליברפול, אנגליה, ב-20 בינואר 1734. הוריו היו רוברט מוריס האב, סוכן בחברת ספנות, ואליזבת מארפט; הביוגרף צ'ארלס ראפלי מסיק כי ככל הכנראה נולד מוריס מחוץ לנישואים. עד גיל שלוש עשרה, גדל מוריס אצל סבתו מצד אמו באנגליה. בשנת 1747 היגר מוריס לאוקספורד בפרובינציית מרילנד, שם אביו ניהל סחר משגשג בטבק. שנתיים לאחר מכן, אביו של מוריס שלח אותו לפילדלפיה, אז העיר המאוכלסת ביותר בצפון אמריקה הבריטית, שם התגורר תחת חסותו של חברו של אביו, צ'ארלס גרינוויי.
ביוגרפיה > ראשית חייו > קריירה כסוחר

גרינוויי סידר למוריס משרה כשוליה בחברת הספנות והבנקאות של הסוחר בפילדלפיה צ'ארלס וילינג. בשנת 1750, מת רוברט מוריס האב מפצע שהזדהם, והותיר את רוב עזבונו לבנו. מוריס הרשים את וילינג שבסופו של דבר העלה אותו משוליה צעיר לסוכן מרכזי בחברה של וילינג. מוריס הפליג לנמלים בקריביים כדי להרחיב את עסקי החברה, והעמיק את ידיעותיו במסחר ובמטבעות השונים ששימשו להחלפת סחורות. הוא גם התיידד עם תומאס וילינג, בנו הבכור של צ'ארלס וילינג שהיה מבוגר ממוריס בשנתיים ואשר, כמו מוריס, חילק את חייו בין אנגליה לצפון אמריקה הבריטית. צ'ארלס וילינג מת ב-1754, ובשנת 1757 הפך תומאס את מוריס לשותף מלא בחברה החדשה שהוקמה בשם "וילינג מוריס ושות'".
חברת הספנות של מוריס הייתה רק אחת ממספר חברות דומות שפעלו בפילדלפיה, אבל וילינג, מוריס ושות'אימצה מספר אסטרטגיות חדשניות. החברה שיתפה פעולה עם חברות ספנות נוספות לבטח את האניות, הרחיבה בצורה אגרסיבית את המסחר עם הודו, והעניקה תמיכה בפרויקטים ממשלתיים באמצעות אג"ח ושטרות התחייבות. אוניות החברה סחרו עם הודו, הלבנט, איי הודו המערבית, קובה הספרדית, ספרד ואיטליה. עסקי הייבוא, הייצוא והסוכנות הכללית הפכו אותה לאחת מהחברות המובילות והמשגשגות ביותר בפנסילבניה. בשנת 1784, השקיע מוריס, יחד עם משקיעים נוספים, בהפלגת האוניה Empress of China, כלי השיט האמריקאי הראשון שביקר בסין.
ביוגרפיה > ראשית חייו > קריירה כסוחר > עבדות

השותפות של מוריס עם וילינג הוקמה מיד לאחר פרוץ מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שהקשתה על האספקה הרגילה של משרתים חוזיים מהאיים הבריטיים לפנסילבניה. רבים מהעובדים הללו גויסו על ידי הצבא הבריטי כדי להילחם באירופה הקונטיננטלית, וחלק ניכר מהמשרתים שכבר עבדו בפנסילבניה היו לקראת סיום חוזי העבודה שלהם. ככתוצאה מכך, הייתה דרישה גוברת לפתח מקורות חדשים של עבדים לפצות על מחסור בעבודה. בעוד שמוריס היה שותף זוטר בחברה, וילינג, שהתמקד בקריירה פוליטית, וילינג מוריס ושות' חתמו על עצומה שקראה לבטל את המכס של פנסילבניה על יבוא עבדים. בשנת 1762, הובאו כ-200 עבדים לפילדלפיה, בשיא המעורבות של פנסילבניה בסחר העבדים האטלנטי. רובם הובאו על ידי סוחרי רוד איילנד מארק אנתוני דה-וולף, ארון לופז וג'ייקוב ריברה.
כחלק מהפעילות המסחרית שלהם, וילינג, מוריס ושות' היו מעורבים בסחר בעבדים. החברה פרסמה מכירות עבדים והפנתה אוניות של החברה לרכוש עבדים באפריקה ולמכור אותם בצפון אמריקה הבריטית. אחת האוניות הראשונות שרכשה החברה, "ננסי", ביצעה שתי הפלגות לאפריקה לצורך רכישת עבדים. ההפלגה הראשונה בוצעה בשנת 1762, וממנה נמכרו כ-170 עבדים שנרכשו מחוף הזהב בווילמינגטון, קרוליינה הצפונית. אף על פי שההפלגה הייתה רווחית, הרווח לא היה גדול, וההפלגה השנייה של ננסי הסתיימה בלכידתה על ידי פריבטירים צרפתים. וילינג, מוריס ושות' גם טיפלו בשתי מכירות עבדים עבור מייבאים אחרים של עבדים, והציעו 23 עבדים למכירה. שלוש שנים לאחר מכן, החברה פרסמה 17 עבדים למכירה שהובאו מאפריקה על ספינת העבדים "מרקיז דה גרנבי". העבדים לא נמכרו בפילדלפיה, מכיוון שהבעלים לקח את הספינה ואת כל העבדים לג'מייקה. זו הייתה הפעם האחרונה שבה וילינג, מוריס ושות' היו מעורבים בסחר בעבדים, אך מוריס המשיך להחזיק בעבדים עד 1797.
ביוגרפיה > חיים אישיים ומשפחתיים

בתחילת 1769, בגיל 35, התחתן מוריס עם מרי וייט בת ה-20, בתו של עורך דין ואדם בעל נכסים מכובד ועשיר. מרי ילדה את ילדם הראשון מבין שבעה בדצמבר 1769 (בן של רוברט ומרי מוריס היה חבר הקונגרס תומאס מוריס שאשתו הייתה קשורה למשפחות הפוליטיות ליווינגסטון וואן רנסלר הניו יורקיות). משפחת מוריס גרה ברחוב פרונט בפילדלפיה ותחזקה בבית נוסף, המכונה "הגבעות", על נהר הסקולקיל בצפון-מערב העיר. מאוחר יותר הוא רכש אחוזה כפרית נוספת, שקרא לה "מוריסוויל", שהייתה ממוקמת מעבר לנהר דלאוור מטרנטון, ניו ג'רזי. משפחת מוריס נהגה להתפלל בכנסיית כריסט האנגליקנית, בה היו חברים גם בנג'מין פרנקלין, תומאס וילינג ודמויות מובילות אחרות של פילדלפיה. בני הבית של מוריס כללו מספר עובדי בית ועבדים.
בנוסף לילדים שנולדו לו ממרי וייט, הייתה לו גם בת, פולי, שנולדה מחוץ לנישואים בסביבות 1763. מוריס סיפק לפולי תמיכה כלכלית ושמר עמה על קשר במשך כל חייה. מוריס גם תמך באחיו למחצה הצעיר, תומאס, שנולד מחוץ לנישואין על ידי אביו של מוריס לפני מותו, ותומאס בסופו של דבר הפך לשותף בחברת הספנות של מוריס. אחיה של מרי, ויליאם וייט, הוסמך ככומר אפיסקופלי ושימש ככומר של הסנאט.
בשנת 1781, רכש מוריס בית ברחוב מרקט, שני בלוקים צפונית להיכל העצמאות, מקום מושבו של הקונגרס הקונטיננטלי השני. הוא קיבל בעלות מלאה על האחוזה בשנת 1785 והפך אותה לבית מגוריו העיקרי. ב-1790 קיבל הנשיא ג'ורג' וושינגטון את הצעתו של מוריס להעביר את מקום מגוריו לבית זה, ומוריס ומשפחתו עברו לנכס קטן יותר סמוך. בשנות ה-90 של המאה ה-18, הפך מוריס לחבר קרוב של וושינגטון, הוא ואשתו היו אורחים קבועים באירועים מדינתיים שהנשיא ערך. הבית, שהפך ידוע כ"בית הנשיא", שימש כמקום מגוריו של הנשיא עד 1800, כאשר עבר הנשיא ג'ון אדמס לבית הלבן בוושינגטון הבירה.
ביוגרפיה > המהפכה האמריקאית > המתיחות גוברת עם בריטניה

בשנת 1765, הפרלמנט של בריטניה הגדולה חוקק את חוק הבולים, מס על עסקאות הכוללות נייר, שהתברר כבלתי פופולרי בצפון אמריקה הבריטית. באחת הפעולות הפוליטיות הגדולות הראשונות שלו, הצטרף מוריס לכמה סוחרים אחרים במאמץ להפעיל לחצים על הסוכן הבריטי ג'ון יוז להימנע מגביית המס החדש. לנוכח ההתנגדות הקולוניאלית, ביטל הפרלמנט את המיסים, אך מאוחר יותר הטיל מדיניות אחרת שנועדה להפיק הכנסות ממיסים מהמושבות. במהלך העשור שלאחר הטלת חוק הבולים, הצטרף מוריס לעיתים קרובות אל סוחרים אחרים במחאות נגד מדיניות המיסוי של הפרלמנט. כאשר כתב לחברו על התנגדותו למדיניות המיסים הבריטית, אמר מוריס: "אני יליד אנגליה אך מתוך עיקרון אני אמריקאי במחלוקת הזו". בעוד ששותפו, תומאס וילינג, כיהן במגוון תפקידים ממשלתיים, סירב מוריס לשרת בתפקיד ציבורי כלשהו פרט לתפקיד שומר נמל (תפקיד אותו חלק עם שישה אחרים), ובאופן כללי נתן לווילינג להיות הפנים הציבוריות של החברה. בתחילת 1774, בתגובה לחוקי הכפייה, החלו מתיישבים רבים בצפון אמריקה הבריטית לקרוא לחרם על סחורות בריטיות. בפילדלפיה, לקחו את ההובלה בקביעה על כינוס קונגרס של כל הקולוניות לתיאום תגובה למדיניות המיסים הבריטית, תומאס וילינג, צ'ארלס תומסון וג'ון דיקינסון. מוריס לא נבחר לקונגרס הקונטיננטלי הראשון, שהתכנס בפילדלפיה באוגוסט 1774, אך נפגש לעיתים קרובות עם נציגי הקונגרס והתיידד עם מנהיגים קולוניאליים כמו ג'ורג' וושינגטון וג'ון ג'יי. מוריס אהד בדרך כלל את עמדת הנציגים שתמכו ברפורמה במדיניות הבריטית אך לא היו מוכנים להתנתק לחלוטין מבריטניה. בספטמבר 1774, הקונגרס הקונטיננטלי הראשון הצביע על הקמת האגודה הקונטיננטלית, הסכם לאכיפת חרם על סחורות בריטיות החל מדצמבר; הוא גם יעץ לכל מושבה להקים ועדות לאכיפת החרם. מוריס נבחר לוועדת פילדלפיה שהייתה אחראית לאכוף את החרם.
ביוגרפיה > המהפכה האמריקאית > הקונגרס הקונטיננטלי > המשך המלחמה, אוגוסט 1776–1778

לאחר הכרזת העצמאות, המשיך מוריס לפקח ולתאם מאמצים להשגת נשק ותחמושת ולייצא סחורות אמריקאיות. האסטרטגיה שלו התמקדה בשימוש בספינות מניו אינגלנד לצורך ייצוא טבק וסחורות אחרות ממדינות הדרום לאירופה ולאיי הקריביים, ולאחר מכן השתמש בהון שהושג מהייצוא כדי לרכוש אספקה צבאית מאירופה. מרגלים וספינות מלחמה בריטיות סיכלו לעיתים קרובות את תוכניותיו, ורבות מהספינות האמריקאיות נתפסו במהלך פעולות הסחר. בתגובה, מוריס אישר לנציגים אמריקאים באירופה להורות לפריבטירים לתקוף את הספנות הבריטית, וסידר שסוכן בשם ויליאם בינגהאם ישלם עבור תיקונים לפריבטירים אמריקאים באי הצרפתי מרטיניק. בגלל הרווחיות הרבה של הפריבטיריות, גם החל מוריס לצייד פריבטירים משלו. סוכן נוסף של מוריס, אחיו למחצה תומאס מוריס, הוכיח בחירה הרת אסון לניהול פריבטירים אמריקאים באירופה, כאשר תומאס עסק בשתיית אלכוהול מוגזמת ובניהול כספים בצורה רשלנית. באוקטובר 1776, לפי דרישת מוריס ובנג'מין פרנקלין, הסכים הקונגרס למנות שני שליחים במטרה להשיג הסכם ברית רשמי עם צרפת; בסופו של דבר, בנג'מין פרנקלין וארתור לי מונו לשליחים. יחד עם סילאס דין, פרנקלין עזר להרחיב מאוד את משלוחי הנשק מצרפת ומספרד, אך לי התגלה כחסר יכולת לחלוטין במאמציו להשיג תמיכה מפרוסיה והמונרכיה ההבסבורגית.
בתחילת דצמבר 1776, צבאו של וושינגטון נאלץ לסגת מעבר לנהר דלאוור ולפנסילבניה, ורוב חברי הקונגרס עזבו זמנית את פילדלפיה. מוריס היה אחד מהצירים המעטים שנותרו בעיר, והקונגרס מינה אותו יחד עם שני צירים נוספים ל"ביצוע עניינים קונטיננטליים" בהיעדרו. מוריס התכתב תדיר עם וושינגטון, וסיפק אספקה שסייעה לניצחון הקונטיננטלי בקרב טרנטון. לאחר תבוסת הצבא הקונטיננטלי בקרב ברנדיוויין בספטמבר 1777, ברחו חברי הקונגרס מערבה מפילדלפיה; מוריס ומשפחתו עברו לגור באחוזה שרק רכשו במנהיים, פנסילבניה. מוריס קיבל חופשה בסוף 1777, אך הוא בילה את רוב זמנו בהגנה על עצמו מפני התקפות הנוגעות לניהול רשלני ולהתנהלות פיננסית בעייתית שהטיחו בו בעלי בריתו של הנרי לורנס, נשיא הקונגרס הקונטיננטלי, תומכי העבדות. בשל החופשה, מוריס לא מילא תפקיד מרכזי בניסוח תקנון הקונפדרציה, שהייתה החוקה הראשונה של ארצות הברית, אך הוא חתם על המסמך במרץ 1778. לאור התנגדותן של כמה מדינות, תקנון הקונפדרציה לא נכנס לתוקף עד 1781.
מוריס שב לקונגרס במאי 1778 כדי להצביע בעד הצעת חוק להעניק פנסיות לקציני הצבא הקונטיננטלי. הוא פיתח קשר עבודה הדוק עם גוברנר מוריס (ללא קשר משפחתי), חבר קונגרס צעיר מניו יורק, ששיתף את רוב דעותיו של רוברט מוריס. בחודש הבא, שב מוריס עם הקונגרס לפילדלפיה, אשר פונתה על ידי הבריטים. בשלב זה, מוריס לא חזר למגוון תפקידיו בקונגרס, אלא התמקד בהפסקת פרויקטים קודמים כדי לחזור לפעילות עסקית.
בסוף 1778, נבחר מוריס לאספה המדינתית כחלק ממועמדות שתמכה ברפורמה בחוקת פנסילבניה; הוא התפטר מהקונגרס כדי לתפוס את מקומו. לאחר שמוריס עזב את הקונגרס, המשיכו הנרי לורנס, תומאס פיין וחלק מחברי הקונגרס להטיח בו האשמות שווא על כך שעשה שימוש במעמדו בקונגרס לצורך רווח אישי, אך בתחילת 1779 ועדה של הקונגרס זיכתה את מוריס מכל האישומים.
ביוגרפיה > המהפכה האמריקאית > מחוץ לקונגרס, 1779–1781

לאחר שתוכניותיהם לכנס ועידה חוקתית חדשה למדינה סוכלו על ידי ג'וזף ריד ואחרים, מוריס וג'יימס וילסון הקימו את "האגודה הרפובליקנית", מועדון פוליטי שהוקדש ליישום חוקה מדינתית חדשה. האגודה הרפובליקנית תמכה ביצירת בית מחוקקים דו-ביתי, רשות מבצעת מדינתית עם סמכות וטו, מערכת משפט עצמאית וסיום שבועות הנאמנות לממשלת המדינה. תושבי פנסילבניה בולטים אחרים, כולל וילסון, בנג'מין ראש, תומאס מיפלין וצ'ארלס תומסון, תמכו במטרות האגודה הרפובליקנית, אך מוריס הפך למנהיג בפועל של הפלג שכונה לימים "הרפובליקנים". בינתיים, אלו שתמכו בשימור החוקה המדינתית נודעו בשם החוקתיים.
בשל עליית האינפלציה, באמצע 1779 הקימו החוקתיים ועדה ליישום פיקוח על מחירים; סוחרים רבים מפילדלפיה נעצרו לכאורה בגין הפרת הוראות הוועדה, אך מוריס נמנע ממאסר והפך למתנגד בולט לוועדה זו. ועדת פיקוח המחירים הוכחה כלא יעילה והתפרקה בספטמבר, אך בחודש שלאחר מכן המון זועם התפרע והשתלט על כמה מנהיגים רפובליקנים. מוריס ורפובליקנים אחרים מצאו מקלט בביתו של ג'יימס וילסון, שם חולצו על ידי ריד וכוח של הצבא הקונטיננטלי. וילסון נמלט מהעיר לאחר המהומה, והזעם הציבורי נגד סוחרים הוביל לתבוסתו של מוריס במרוץ לבחירתו מחדש לבית המחוקקים של המדינה.
לראשונה מאז תחילת המהפכה האמריקאית, מצא עצמו מוריס מחוץ לתפקיד ציבורי. הוא התמקד בהרחבת עסקי הספנות שלו. הוא חבר לכמה אנשי עסקים ממדינות אחרות, בהם ג'ונתן הדסון ממרילנד, קרטר ברקסטון ובנג'מין הריסון מווירג'יניה, כדי להקים את מה שהביוגרף צ'ארלס ראפליי כינה "התאגיד הלאומי הראשון". במיזמי מסחר אלו, מוריס סיפק לעיתים קרובות מימון ופיקוח, אך השאיר את הפרטים לשותפיו.
עם הידרדרות המצב הכלכלי הלאומי, הנהיג מוריס קבוצה של סוחרים בהקמת "בנק פנסילבניה", שסיפק מימון לרכישת ציוד לצבא הקונטיננטלי. הבנק לא עסק במגוון הפעילויות הבנקאיות המודרניות, אך הוא קיבל פיקדונות וסיפק מודל אפשרי לרפורמות מוניטריות ברמה הלאומית. הצלחת הבנק תרמה להעלאת הפופולריות של מוריס, ובאוקטובר 1780 הוא נבחר לבית המחוקקים של המדינה.
ויליאם בינגהאם, שעל פי השמועות היה האיש העשיר ביותר באמריקה לאחר מלחמת העצמאות, רכש 9.5% מהמניות הזמינות של "בנק צפון אמריקה". עם זאת, רוב המניות – 63.3% – נרכשו בשם ממשלת ארצות הברית על ידי רוברט מוריס, באמצעות מענק בצורת הלוואה מצרפת והלוואה מהולנד. הדבר תרם להיוון הבנק באמצעות פיקדונות גדולים של מטבעות זהב וכסף ושטרי חליפין. לאחר מכן הנפיק מוריס מטבע נייר חדש בגיבוי ההון הזה.
ביוגרפיה > המהפכה האמריקאית > לאחר יורקטאון

חודשים לאחר קרב יורקטאון, מוריס הוציא את "הדו"ח על האשראי הציבורי", תוכנית כלכלית שאפתנית שקראה לתשלום מלא של חובות המלחמה של המדינה באמצעות אמצעי הכנסה חדשים. בין השאר, התוכנית כללה מס ראש על עבדים במדינות השונות, אך מעל לכל, הוא דחף להטלת מכס פדרלי של חמישה אחוזים על כל הסחורות המיובאות, מה שדרש תיקון לתקנון הקונפדרציה. תיקון כזה היה מחזק בצורה משמעותית את כוחו של השלטון הפדרלי, אך תהליך התיקון דרש את הסכמת כל מדינה, ורבות מהמדינות נרתעו מלשנות את מאזן הכוחות בין המדינות והממשלה הפדרלית.
הסכמים אלו העניקו לקונגרס את הסמכות הבלעדית להוביל מדיניות חוץ, אך המדינות שמרו על כל הסמכות בנוגע למימון. לקונגרס לא הייתה סמכות עצמאית לגייס כספים, ולא היה קיים מנגנון שיכול להכריח את המדינות לספק את הכספים שהן חבות לקונגרס. במכתבו למושלים, מוריס טען כי "הגיע הזמן לשחרר את עצמנו מהבושה שכבר ספגנו, ולשחרר ולהשיב את האשראי הלאומי. זאת ניתן לעשות רק באמצעות הכנסות יציבות".
עד לסוף 1782, כל המדינות פרט לרוד איילנד הסכימו לתמוך בתיקון שמאפשר את המכס, אך ההתנגדות של רוד איילנד הספיקה כדי לחסום את התיקון.
למרות שהתסכול מהמאבק במכסים היה ניכר, מוריס המשיך ליישם ולהציע רפורמות כלכליות אחרות. בינואר 1782, לאחר שקיבל את הרישיון מהקונגרס, בנק צפון אמריקה החל לפעול, והמטבע של הבנק השיג במהרה תפוצה רחבה. מוריס ביקש להקים מטבעה לאומית כדי לספק מטבע אחד ברחבי ארצות הברית והציע את המטבע העשרוני הראשון, אך הקונגרס לא היה מוכן לתמוך בפרויקט זה. הוא מינה מספר מקבלי כספים, כולל אלכסנדר המילטון, כדי לעזור בהפצת שטרות כסף, לדווח על מחירי סחורות ולבצע תפקידים נוספים ברחבי ארצות הברית. בנוסף, הוא שיפר את תהליך הרכש הממשלתי של אספקה, תוך חיסכון בכספים על ידי הצבת האחריות לאחסון ולהובלת האספקה על קבלני הממשלה.