stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפחת קלונימוס
הערות שוליים

1 2  ירמיהו מלחי, ראשוני משפחת קלונימוס (הסב, האב והנכד), והגירתם מלוקא למגנצה, "שאנן" (כרך יא), ה'תשס"ו.
1 2  גרוסמן, עמ' 339.
↑  על פי דברי המהרש"ל הובא רבי משה בן קלונימוס הזקן "בשנת תתמט לחורבן הבית", כלומר 849 שנים לאחר החורבן שחל לפי מניינם של הקדמונים בשנת ג'תתכ"ח (68 לספירה הנוצרית); שו"ת מהרש"ל, סימן כט.
↑  כך סבורים שמואל דוד לוצאטו וצבי גרץ.
↑  יש"ר מקנדיאה, מצרף לחכמה, יד עב.
↑  כך על פי שמואל יהודה רפפורט, תולדות ר' אלעזר הקליר, (224-218), תרע"ג; יום-טוב ליפמן צונץ, הדרשות בישראל, (עמ' 479), תש"ז.
↑  בן-ציון דינור.
↑  גרוסמן, עמ' 332 ובחלקים נוספים של המאמר; כך גם סבורים ד"ר שלמה אידלברג, "לתולדות יהדות אשכנז בתקופת רגמ"ה", סיני לד (ה'תשי"ד), באתר "דעת"; ואשר פרישמן, האשכנזים הראשונים, הקיבוץ המאוחד תשס"ח, עמ' 124–126, בספרייה הדיגיטלית "כותר".
↑  גרוסמן, עמ 315.
↑  על פי הערך מגנצה, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת".
↑   פרופ' יוסף דן, חיי הדת כהכשרה לקידוש השם: על חסיד ועל חסידה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח.
↑  גרוסמן, עמ' 340.
↑  יוסף שלמה דלמדיגו, מצרף לחכמה, בסיליאה שפ"ט, עמוד י"ד
↑  אברהם פרנקל, "דמותו ההיסטורית של ר' אמנון ממגנצא וגלגוליו של הפיוט 'ונתנה תוקף' באיטליה, אשכנז וצרפת", ציון סז (תשס"ב), עמ' 125–138, מובא באתר הפיוט והתפילה, הערה 60; גרוסמן, עמ' 340.
↑  רונן דורפן, כמעט פורנוגרפיה של הרוע, באתר הארץ, 15 במרץ 2007.
↑   פרופ' יוסף דן, חיי הדת כהכשרה לקידוש השם: אתגר הספּיריטוּאליזיציה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח.
↑   פרופ' יוסף דן, תורת התשובה של ר' יהודה החסיד: תשובת המשקל ובעיית ההשפעה הנוצרית, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח.
↑   פרופ' יוסף דן, תורת התשובה של ר' יהודה החסיד : חיבורי התשובה ודרכי התשובה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח.
↑  גרוסמן, עמ' 322.
↑  ראו גם בספר כתר מלכות, עמ' שמח ושמט.
↑  כתב יד פאריס, חסידות אשכנז בתולדות המחשבה היהודית, עמ' 122
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 308280541   WorldCat (עם VIAF): 308280541
ולדימיר קלמנטיס

ולדימיר קלמנטיס מונצח על קיר בבירת סלובקיה, ברטיסלאבה
אנדרטה לזכרו של ולדימיר קלמנטיס בעיר הולדתו טיסובץ' בסלובקיה
ולדימיר "ולדו" קלמנטיס (Vladimír "Vlado" Clementis;‏ 20 בספטמבר 1902 – 3 בדצמבר 1952) היה מדינאי סלובקי, חבר בכיר במפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ושר החוץ של צ'כוסלובקיה בין השנים 1948–1950.
ביוגרפיה

בין השנים 1921–1925 למד משפטים באוניברסיטת קארל בפראג ובשנת 1924 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית. בתום לימודיו עבד כעורך דין ובין השאר הגן על חברי מפלגתו. במרץ 1933 התחתן קלמנטיס עם לידה פטקובה, בתו של מנהל סניף בנק צ'כי בברטיסלאבה. בשנת 1935 הפך לחבר פרלמנט מטעם המפלגה הקומוניסטית. בשנת 1938, בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה, היגר לפריז. בעודו בפריז מתח ביקורת על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, בניגוד לעמדתה הרשמית של מנהיגות המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית אשר שהתה בגלות במוסקבה. בעקבות דבריו נפתחה חקירה מפלגתית שנוהלה על ידי וילם שירוקי, אשר נשלח לצורך כך לפריז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בחודש ספטמבר 1939, נכלא קלמנטיס בעוון השתייכותו למפלגה הקומוניסטית ופונה למחנה מעצר בריטי. עם שחרורו ממעצר החליט לשהות בשנות המלחמה בלונדון, שם שידר נאומי רדיו בסלובקית ב-BBC כשהוא קורא לסלובקים ללחום נגד הכובש הנאצי. עם שובו למולדתו בשנת 1945 התמנה לסגן שר החוץ בממשלת צ'כוסלובקיה הראשונה עם תום המלחמה. כנציג צ'כוסלובקיה הוא חתם על מגילת האומות המאוחדות בסן פרנסיסקו ב-26 ביוני 1945. לאחר מותו של יאן מסריק, שנלווה להפיכה הצ'כוסלובקית בשנת 1948, שאותה סייע קלמנטיס לארגן, הוא החליף את מסריק כשר החוץ. בתוקף תפקידו כשר החוץ הצ'כוסלובקי הוא הוביל להכרת צ'כוסלובקיה במדינת ישראל מיד אחר הכרזת העצמאות ושימש בתפקיד מפתח בארגון מבצע בלק, רכבת אווירית של מטוסי תובלה במלחמת העצמאות להובלת מטוסים, נשק ותחמושת שנרכשו בצ'כוסלובקיה.
באוקטובר 1949, בעת שקלמנטיס היה בעצרת האו"ם, פרסם האובזרבר ידיעה ראשונה על כך שסר חינו של קלמנטיס, יחד עם ראש הממשלה והנשיא של צ'כוסלוקיה, בעיני מוסקבה. בהמשך שנת 1949 פורסם שקלמנטיס נקרא לשוב לצ'כוסלובקיה וכי יש כוונה להעמידו לדין. קלמנטיס בדק את האפשרות לקבל מקלט מדיני בארצות הברית, אולם החליט לשוב לצ'כוסלובקיה והמשיך לכהן בתפקידו עד מרץ 1950, אז פורסם באופן לקוני שהוא התפטר מתפקידו. הניחושים בעיתונות העולם היו שמשום שהותו בלונדון בימי מלחמת העולם השנייה הוא נחשב לפרו מערבי ולכן סולק. בסוף מאי 1950 הודיע מחליפו בתפקיד שר החוץ, כי קלמנטיס נאשם ב"לאומנות בורגנית" והוא נדרש להודות בפשעיו בפני ועידת המפלגה הקומוניסטית הסלובקית. נאומו בפני ועידת המפלגה לא סיפקה את מדיחיו, שטענו שהוא הודה רק בחלק משגיאותיו, אולם בכל זאת הוא המשיך להיות חבר במפלגה הקומוניסטית וקיבל תפקיד בכיר בבנק המרכזי של צ'כוסלובקיה. בתחילת פברואר 1951 נעלם קלמנטיס ובמשך מספר שבועות פורסמו ידיעות בעיתונות העולם שטענו שקלמנטיס נמלט מצ'כוסלובקיה.
לקראת סוף החודש הודיעו השלטונות שקלמנטיס נתפס בצ'כוסלובקיה. קלמנטיס הואשם כי נטל חלק בקשירת קשר טרוצקיסטי-טיטואיסטי-ציוני, שקשר קשר לרצוח את ראשי צ'כוסלובקיה וכי כבר בשנת 1939 התגייס למודיעין הצרפתי שהורה לו לבצע פעילות חבלה נגד צ'כוסלובקיה. באפריל 1951 פורסמה הודאה של קלמנטיס, בה נטען שהוא ריגל בשביל ארצות הברית. בנובמבר 1952 התקיים משפטו במסגרת משפטי פראג, והוא נדון למוות. קלמנטיס הוצא להורג בתליה, לצד רודולף סלנסקי, ב-3 בדצמבר 1952. גופתו נשרפה ואפרו פוזר על כביש בסמוך לפראג. אשתו לידה שוחררה מן הכלא וכל שנמסר לה מבעלה היו שתי מקטרות וטבק.
בתמונה מפורסמת מ-21 בפברואר 1948 עומד קלמנטיס לצד קלמנט גוטוולד, שהיה לאחר ההפיכה לנשיא צ'כוסלובקיה. לאחר הוצאתו להורג של קלמנטיס, הוא נמחק מן התמונה.
ביוני 1963 טיהר אלכסנדר דובצ'ק את שמו של קלמנטיס והודיע שקלמנטיס הוצא להורג על לא עוול בכפו.
הערות שוליים

1 2  Tony Sharp, Stalin's American Spy: Noel Field, Allen Dulles and the East European Show, 2014, page 251
↑  צ'כוסלובקיה מעלה דרישותיה הטריטוריאליות לגבי גרמניה, משמר, 15 ביוני 1945
↑  גם צ'כוסלובקיה בעד פתרון שיספק שני הצדדים בא"י, משמר, 21 בספטמבר 1947
↑  יאן מאסאריק שלח יד בנפשו, על המשמר, 11 במרץ 1948
↑  ד"ר קלמנטיס - שר החוץ הצ'כוסלובאקי, המשקיף, 21 במרץ 1948
↑  קלמנטיס - יזם את הכרת צ.ס.ר. במדינתנו, קול העם, 20 במאי 1948
↑  סר חינם של נשיא צ'כיה וראשי ממשלתה, הַבֹּקֶר, 10 באוקטובר 1949
↑  קלמנטיס נקרא לחזור, חרות, 7 בנובמבר 1949
↑  קלמנטיס, נשיא צ'כיה, נאסר, חרות, 23 בדצמבר 1949
↑  חזר לצ'כיה למרות סכנת המוות, מעריב, 28 בנובמבר 1952
↑  תעמולת הפצצה האטומית נכשלה בארצות הדימוקרטיה העממית, קול העם, 23 בפברואר 1950
↑  קלמנטיס התפטר, הַבֹּקֶר, 15 במרץ 1950
↑  פיליפ בן, התפטרותו של קלמנטיס, מעריב, 15 במרץ 1950
↑  קלמנטיס נאשם ב"לאומנות בורגנית", דבר, 26 במאי 1950
↑  קלמנטיס לפני כס המשפט של המפלגה הקומוניסטית, דבר, 28 במאי 1950
↑  קלמנטיס מודה בחלק משגיאותיו, קול העם, 28 במאי 1950; המשך
↑  קלמנטיס קיבל מינוי חדש, דבר, 23 ביולי 1950
↑  פרהה, על המשמר, 21 ביולי 1950
↑  מחפשים אחרי קלמנטיס, הַבֹּקֶר, 5 בפברואר 1951
↑  קלמנטיס לא הגיע ליוגוסלביה, חרות, 9 בפברואר 1951
↑  א. רמבה, בריחת קלמנטים-מה משמעותה?, הַבֹּקֶר, 16 בפברואר 1951
↑  צ'כוסלובקיה לא תהיה ליוגוסלאביה שנייה, על המשמר, 26 בפברואר 1951
↑  קלמטיס נתפס בצ'כוסלובקיה, מעריב, 27 בפברואר 1951
↑  קלמנטיס נתפס והודה, חרות, 28 בפברואר 1951
↑  התחיל משפטם של קלמנטיס, סלאנסקי ושנים עשר נאשמים אחרים בפראג, דבר, 21 בנובמבר 1952
↑  11 מהנאשמים בפראג נדונו למוות, על המשמר, 28 בנובמבר 1952
↑  11 נדוני משפט פראג הוצאו להורג בתליה, הַבֹּקֶר, 4 בדצמבר 1952
↑  התמונה "המשופצת" לצד התמונה המקורית, באתר משרד החוץ של הרפובליקה הצ'כית. הסיפור תואר אף בספרו של מילן קונדרה, ספר הצחוק והשכחה.
↑  קלמנטיס נידון ללא יסוד חוקי, על המשמר, 30 ביוני 1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259664405171  PLWABN: 9810634369605606  BIBSYS: 1512374086184  BnF: cb12050003h (data)  CiNii: DA11287393  GND: 118871358  ISNI: 0000 0000 8247 2386  LCCN: n50062189  NKC: jn19990209102  NLA: 35028987  NTA: 070401837  RERO: 02-A011146920  SNAC: w6f21mk0  SUDOC: 028722655  Trove: 802257  VIAF: 62346413   WorldCat (עם VIAF): 62346413
ענת מריל

| --- | --- |

 לידה:  2 במרץ 1964 (בת 61)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מסצ'וסטס  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת הרווארד
 מנחה לדוקטורט:  פרופ' דניאל שכטר
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
ענת מריל (נולדה ב-2 במרץ 1964) היא פרופסור במחלקה לפסיכולוגיה, ובחוג למדעי הקוגניציה והמוח באוניברסיטה העברית בירושלים. עיקר מחקרה הוא בנושא זיכרון, ובעיקר הקשר בין זיכרון והמודעות לזיכרון, וההתפתחות הקוגניטיבית והעצבית של זיכרון.
ב-2014 הייתה שותפה למכתב שעליו חתמו מספר רב של פרופסורים שהוגש לבית המשפט העליון, בנוגע להרשעות של עבריני מין בהתבסס על זכרונות ילדות משוחזרים.
ביוגרפיה

מריל נולדה ב-1964, בקיבוץ גבעת השלושה, למיכל (בת קיבוץ גינוסר) ונפתלי (בן גבעת השלושה), ויש לה אח שצעיר ממנה. בגיל 12 עזבה משפחתה את גבעת השלושה ועברה לכפר סבא. בצבא שרתה כקצינה.
השכלה

מריל סיימה תואר ראשון בביולוגיה ובפסיכולוגיה באוניברסיטת מסצ'וסטס בבוסטון, ארצות הברית (1989), ותואר שני MBA בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת תל אביב (1996). מריל למדה לדוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד בהנחיית פרופסור דניאל שכטר (2003) ולאחר מכן המשיכה לפוסט דוקטורט בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד בהנחיית הפרופסור מיכאל ריבקינד (2005).
ב-2005 הייתה מרצה לנוירולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד.
מריל משמשת כמרצה בכירה במחלקה לפסיכולוגיה ובחוג למדעי הקוגניציה והמוח, באוניברסיטה העברית בירושלים משנת 2006. היא שימשה כראש החוג למדעי הקוגניציה והמוח בין השנים 2016 ל־2019.
מחקריה

חקר הזיכרון לאורך השנים נשלט על ידי חקר הזיכרון האפיזודי - שמתייחס לקידוד ולשליפה של מידע שנחווה לאחרונה. תשומת לב פחותה בצורה משמעותית ניתנה לזיכרון הסמנטי - רשתות הידע הקיימות של בני האדם. מחקריה של פרופסור מריל נמצאים בממשק בין שתי הגישות הללו, כלומר עוסקים בשאלה כיצד ידע המופעל (במרומז או במפורש) במהלך פרק זמן משפיע על הזיכרון. כדי לבחון שאלה זו, חוקרים כיצד הידע הקיים מאורגן ומאוחסן במוח.
ב-2015 הייתה שותפה במספר מחקרים שאותם הובילה, הגדירה בהם תנאי גבול לקיום אפקט התאימות, וחקרה את המערכות המוחיות המעורבות בעיבוד מידע בהשפעת ידע קיים, תואם ובלתי תואם. המחקרים נערכו הן במוח מפותח (מבוגרים) והן במוח מתפתח (ילדים ובני נוער). אפקט התאימות הוא אפקט שבו הנבדקים זוכרים טוב יותר פריטי מידע המתאימים לידע הקיים שלהם מאשר פריטים שאינם מתאימים לו. זאת בנוסף לנטייה לזכור דווקא מידע יוצא דופן שאינו תואם את הידע שלנו (למשל: זברה ורודה).
ב-2016 זכתה במענק מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע למחקר בנושא דינמיקה של למידה נתמכת סכימה.
ב-2018 הייתה חלק מצוות חוקרים שמצא כי קיים רפלקס קוגניטיבי הגורם לאדם להתייחס באופן שונה להצהרות שהוא מסכים איתן ולכאלו המנוגדות לתפיסת עולמו. המחקר, שנערך בשיתוף פעולה בין חוקרים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב והאוניברסיטה העברית בירושלים ופורסם בכתב-העת Social Psychological and Personality Science, הראה כיצד הנטייה של אנשים להישאר מושרשים בתפיסת עולמם נתמכת באמצעות "רפלקסים" קוגניטיביים אוטומטיים. צוות המחקר כלל את ד"ר מיכאל גלעד, ראש המעבדה לחקר חברה, קוגניציה ומוח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב; מורן סלע, דוקטורנטית במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ופרופ' ענת מריל. החוקרים מצאו כי הנבדקים אישרו את הדיוק הדקדוקי של הצהרות פוליטיות, טעמים אישיים ונושאים חברתיים מהר יותר כאשר המשפטים תאמו את דעתם האישית וזאת על אף שהדעה של הנבדקים הייתה לא רלוונטית כלל לביצוע המטלה עצמה.
חיים אישיים

מריל בזוגיות ואם לשתי בנות תאומות.
הערות שוליים

↑  ענת מריל, באתר cognitive.huji.ac.il
↑  https://www.haaretz.co.il/st/inter/Hheb/images/gilui.pdf
↑  Datascope T.N.G, שליפה מהירה: מה משפיע על תהליכי שליפת מידע מהזיכרון?, באתר isf.org.il
↑  Delineating the effect of semantic congruency on episodic memory: The role of integration and relatedness, scholar.google.co.il
↑  המחלקה לפסיכולוגיה - האוניברסיטה העברית - ד"ר ענת מריל זכתה במענק מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע למחקר בנושא דינמיקה של למידה נתמכת סכימה. | פייסבוק, באתר www.facebook.com
↑  הרפלקס שגורם לנו להסכים עם עצמנו, באתר ערוץ 7, ‏2018-05-07
↑  That’s my truth: Evidence for involuntary opinion confirmation, scholar.google.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007393243505171  VIAF: 28152199194114280183   WorldCat (עם VIAF): 28152199194114280183
ז'אן קוקטו

| --- | --- |

ז'אן קוקטו, 1923
 לידה:  5 ביולי 1889 מזון-לאפיט, צרפת 
 פטירה:  11 באוקטובר 1963 (בגיל 74) מילי לה פורה, צרפת 
 מקום קבורה:  Chapelle Saint-Blaise-des-Simples 
 שם לידה:  Jean Maurice Eugène Clément Cocteau 
 סוגה מועדפת:  דרמה, טרגדיה 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1908–1963 (כ־55 שנים) 
 מקום לימודים:  תיכון קונדורסה 
 בן או בת זוג:  ז'אן מארה (1937–1963)  Jean Le Roy (1915–1917)  Edouard Dermit (1947–1963)  Natalia Pavlovna Paley (1932–1934)  רמון ראדיגה (1919–1924)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  Prix Jules Davaine (1913)  פרס לואי דלוק (1946)  מפקד בלגיון הכבוד 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ז'אן קוקטו (בצרפתית: Jean Cocteau;‏ 5 ביולי 1889 – 11 באוקטובר 1963) היה משורר, סופר, מחזאי, תסריטאי, במאי קולנוע וצייר צרפתי.
ביוגרפיה

ז'אן קוקטו נולד בעיירה מזון-לאפיט שבחבל איל-דה-פראנס בצרפת לז'ורז' קוקטו, פרקליט וצייר חובב, שהתאבד כאשר ז'אן היה בן תשע שנים בלבד. כאשר למד בבית הספר התיכון ליסה קונדורסה בפריז, לא התעניין בלימודים ולא קיבל תעודת בגרות. למרות כישרונותיו הספרותיים והאמנותיים החשיב את עצמו קודם כל למשורר, ואת כל יצירותיו - לשירה.
קובץ השירים הראשון שלו "מנורת אלאדין" התפרסם ב-1908. הוא נודע במהרה בחוגי הבוהמה של פריז בשם "הנסיך קל הדעת", שהפך לשמו של קובץ שירה נוסף שפרסם ב-1910. הוא התיידד עם מרסל פרוסט, אנדרה ז'יד ומוריס בארס. במשך מלחמת העולם הראשונה שירת כנהג בצלב האדום. בתקופה זו הכיר את גיום אפולינר, פבלו פיקאסו, אמדאו מודיליאני ואמנים רבים אחרים שאיתם שיתף פעולה.
כמייצג חשוב של תנועת הסוריאליזם, שנוסדה על ידי אנדרה ברטון ופיליפ סופו, השפיע ז'אן קוקטו על יצירתם של אמנים רבים ובהם המלחינים של קבוצת השישה שנפגשו בבתי הקפה של רובע מונפרנאס בפריז.
ב-1918 פגש במשורר רמון ראדיגה שהיה בן חמש עשרה שנה בלבד. הם שיתפו פעולה ונסעו לחופשות יחדיו. קוקטו המליץ על ראדיגה בפני החוגים הספרותיים של פריז ודאג לפרסם את שיריו. מותו הפתאומי של ראדיגה ב-1923 גרם לקוקטו להתמכר לאופיום. הוא עזב את פריז ונסע למונטה קרלו בחברת סרגיי דיאגילב לשם הצגת הבלט "הלילות" על ידי להקת הבלט הרוסי שבעבורה קוקטו כתב מספר יצירות ספרותיות.
ב-1929, כאשר ניסה להיגמל מהתמכרותו לאופיום, כתב את הרומן הנודע "הילדים הנוראים" (Les Enfants terribles) שזכה להצלחה רבה בציבור, ובשנת 1950 עובד לסרט קולנוע בבימויו של ז'אן-פייר מלוויל. סרטיו של קוקטו, שאת רובם כתב וביים, השרו על הקולנוע הצרפתי את רוח הסוריאליזם והשפיעו על התפתחות הגל החדש באמנות ובספרות.
ב-1940 כתב עבור ידידתו הזמרת אדית פיאף את המחזה "שווה הנפש היפה" שבו לקחה חלק. למרות פרשות אהבים אחדות עם נשים, ז'אן קוקטו היה הומוסקסואל מוצהר ופרסם דברי ביקורת רבים נגד אלה שתיעבו את ההומוסקסואליות. אחד מיחסיו הממושכים ביותר היה עם שחקן הקולנוע ז'אן מארה ששיחק בסרטיו "היפה והחיה" (1946) "רואי בלה" (1948) ו- "אורפיאוס" (1950), אירוע קולנועי רב-חשיבות, ובוודאי אחד הדוגמאות המרשימות לקולנוע פיוטי במלוא המובן המודרני של המילה. "אורפיאוס" נחשב כיום לאחד מסרטי הקולנוע הגדולים ביותר. סרט ההמשך "צוואתו של אורפיאוס", הצליח הרבה פחות.
ב-1955 התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית. במרוצת חייו היה, בין היתר, חבר אקדמיית מאלארמה, האקדמיה הגרמנית בברלין, אקדמיית מארק טוויין בארצות הברית, ושימש כנשיא כבוד של פסטיבל הקולנוע בקאן. הוא כתב כ-30 ספרים, כ-15 מחזות, שירים רבים, דברי ביקורת בשטחי האמנות, השירה והספרות, והיה מפיק, תסריטאי או במאי של כ-15 סרטים. קוקטו נחשף לקהל הישראלי הרחב בערב "אהבה וג'אז", שהוצג שנים רבות, בביצועם של גדעון שמר ומל קלר. 'מסמר-הערב' היה השיר של קוקטו -"איבדתיה".
ב-11 באוקטובר 1963 מת ז'אן קוקטו בטירתו שבעיירה מיי-לה-פורה (בחבל איל-דה-פראנס) כתוצאה מהתקף לב, שעות מספר לאחר שנודע לו על מותה של אדית פיאף. הוא נקבר בקפלה העתיקה שבעיירה, שאת חלונותיה עיטר קודם לכן. על מצבתו נכתב: "אני נשאר עמכם".
הערות שוליים

↑  מת ז׳אק קוקטו, הארץ, 13 באוקטובר 1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259882305171  PLWABN: 9810547064305606  BIBSYS: 90054937  BNC: 000046494  BNE: XX1719542  BnF: cb11897143s (data)  CANTIC: a10429128  CiNii: DA00319691  GND: 118521349  ICCU: CFIV020964  ISNI: 0000 0001 2120 8036  KulturNav: 2049199d-10c1-44d6-8cb9-bb1166aabf1f  LCCN: n79007043  LNB: 000020137  MusicBrainz: 2c5c8168-3b32-4d5f-af22-0a25f31777a8  NDL: 00436236  NGV: 26722  NKC: jn19990001430  NLA: 35029305  NLG: 70761  NLK: KAC199605323  NSK: 000026595  NTA: 068541562  PIC: 7086  RERO: 02-A003113492  RKD: 17443  SELIBR: 181913  SNAC: w6gf0txp  SUDOC: 026792680  TePapa: 39351  Trove: 802540  ULAN: 500003025  VcBA: 495/165666  VIAF: 12306661   WorldCat (עם VIAF): 12306661
נמרוד אלוני (קצין)

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1973 (בן 51) ירושלים, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה  הפנימייה הצבאית לפיקוד  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-נובמבר 1991
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד פלנ"ט צנחנים  מפקד פלס"ר צנחנים  מפקד גדס"ר צנחנים  מפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי  מפקד יחידת מגלן  מפקד חטיבת שומרון  מפקד עוצבת חצי האש  מפקד בא"פ לכיש  מפקד חטיבת הצנחנים  ראש חטיבת ההדרכה בזרוע היבשה  ראש מטה מפקדת העומק  קצין חי"ר וצנחנים ראשי  מפקד אוגדת עזה  מפקד מפקדת העומק והמכללות הצבאיות
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מבצע שומר החומות  מבצע עלות השחר
 עיטורים
   צל"ש אלוף
 
מפקד חטיבת הצנחנים אל"ם נמרוד אלוני, יוני 2016
אלוני בטקס מינויו למפקד אוגדת עזה, אוגוסט 2020 (בעת מגפת הקורונה). מימין: אלוני, מפקד פיקוד הדרום הרצי הלוי ומפקד האוגדה היוצא אליעזר טולדנו
אלוני מתאר את חשיפת המנהרה שחדרה לשטח מדינת ישראל מדרום רצועת עזה בעזרת המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה, אוקטובר 2020
נמרוד אלוני (נולד ב-12 ביולי 1973) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, המשמש מפקד מפקדת העומק והמכללות הצבאיות. קודם לכן שימש מפקד אוגדת עזה, ראש חטיבת ההדרכה בזרוע היבשה וראש מטה מפקדת העומק, קצין חי"ר וצנחנים ראשי ומפקד חטיבת הצנחנים.
חיים אישיים

נשוי למירב, אב לארבע בנות ומתגורר בקיבוץ גונן. הוא בעל תואר ראשון במשפטים ובממשל מהמרכז הבינתחומי הרצליה, תואר שני בלימודי צבא וביטחון לאומי מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני נוסף באסטרטגיה וניהול משאבים לאומיים מהאוניברסיטה לביטחון לאומי בארצות הברית. בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
לקריאה נוספת

עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון, הוצאת ידיעות אחרונות, 2007, עמוד 164
עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, הוצאת ידיעות אחרונות, 2008, עמודים 242–243
הערות שוליים

↑  נמרוד אלוני, באתר "בהשקט ובבטחה"
↑  חן קוטס, המח"טיות, ידיעות אחרונות מוסף חג, ראש השנה תשע"ו, 13 בספטמבר 2015, עמוד 4, כפי שהועלה באתר פרש
↑  אריאלה רינגל־הופמן, "נא להכיר: האנשים שיובילו את צה"ל ביובל ה־75 למדינה", ידיעות אחרונות המוסף לחג, 24 באפריל 1998, עמוד 18, "אלוני נולד בעין־כרם שבירושלים, גדל בניר משה ולמד בריאלי בחיפה, במסגרת הפנימיה הצבאית. בנובמבר 1991 התגייס ל"עורב," יחידת הנ"ט של הצנחנים. "בלי להיכנס לוויכוח מה יותר טוב" – "עורב," כמובן, הוא מבהיר"
↑  נמרוד אלוני, "רוח המפקד", בתוך אל מול הלבנון, הוצאת חיל החינוך והנוער, 2021, עמ' 106–109, כפי שהועלה באתר "פרש".
↑  אריאלה רינגל־הופמן, "נא להכיר: האנשים שיובילו את צה"ל ביובל ה־75 למדינה", ידיעות אחרונות המוסף לחג, 24 באפריל 1998, עמוד 19, "את קורס הקצינים גמר בהצטיינות, וישב אחר־כך במוצב ריחן, בתקופה שבה הוצמד לו הכינוי "מוצב המוות." יצא לקורס מ"פים, קיבל פלוגה, עשה תפקיד מטה, ולפני חודש, במרץ, חזר ל"עורב" כמ"פ"
↑  הקמת היחס"ר - 2002, אתר "עורב צנחנים
↑  חן קוטס-בר ועמרי אסנהיים, מבצע חיסול, מעריב מוסף סופשבוע, 3 ביוני 2005, כפי שהועלה באתר "פרש"
↑  רס"ן נמרוד אלוני, באתר הגבורה, מתוך אתר הגבורה
↑  אמיר ברעם וגל פרל פינקל, רף פצ"ן – לחשל את החרב, כתב העת "בין המערכות" באתר צה"ל, 20 ביולי 2021
↑  גל הירש, סיפור מלחמה סיפור אהבה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2009, עמודים 273-272
↑  משה גבעתי, שני גדודים, אמת אחת ?, מערכות, גיליון 440, דצמבר 2011
↑  אור הלר, מח"ט שומרון: המוטיבציה בקרב ארגוני הטרור לא ירדה מהפרק, באתר nana10‏, 17 באפריל 2011
↑  מתן חצרוני, ‏"נכשלתי, בני משפחת פוגל נרצחו", באתר ‏מאקו‏, 17 במאי 2012
↑  אדום מטאלי, במחנה, 21 בנובמבר 2013
↑  הרמטכ"ל באימון עם המילואימניקים - תמונות, באתר ערוץ 7, 13 בנובמבר 2014
↑  מפקד חדש לחטיבת הצנחנים: אל"ם נמרוד אלוני, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 1 ביולי 2015
↑  יואב לימור, "עשינו שינוי תפיסתי ומבני כדי לנצח ביותר קרבות", באתר ישראל היום, 10 באוגוסט 2017
↑  גל פרל פינקל, ‏כוחה של שלשלת נמדד על פי החוליה החלשה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 24 באוגוסט 2017
↑  ניר דבורי, ‏המבצע הלילי של הצנחנים ברמאללה, באתר ‏מאקו‏, 25 בינואר 2017
↑   מפקד חדש לעוצבת 'שועלי האש' (אוגדת עזה), באתר צה"ל, 15 באוגוסט 2022
↑   סיכום ועדת החקירה בנושא אירוע מותו של רון עובד ז"ל, באתר צה"ל, 7 ביולי 2021
↑   דרגות אלוף הוענקו לאלוף נמרוד אלוני ואלוף דוד זיני, באתר צה"ל, 1 ביוני 2023
↑   מפקד המכללות הצבאיות ומפקדת העומק, אלוף איתי וירוב, סיים את תפקידו, באתר צה"ל, 16 ביולי 2023
↑  יואב זיתון, מינויים במטכ"ל: אלוף פיקוד דרום חדש, תא"ל וינטר שוב לא קודם - ועשוי לפרוש, באתר ynet, 3 במאי 2023
פתקיות

פתקיות (נהגה בהטעמה על ההברה הראשונה) או פתקים הוא משחק חברה, בו נדרשים המשתתפים (בזוגות או קבוצות) להעביר אחד לשני שמות של דמויות מפורסמות, הרשומות על פתקים, תחילה באמצעות רמזים מילוליים, לאחר מכן באמצעות פנטומימה ובשלב האחרון באמצעות מילה אחת בלבד (בגרסאות שונות סדר שני השלבים האחרונים הפוך). לאחר כל סיבוב, רושמים המשתתפים את מספר הפתקים שכל זוג הצליח לזהות.
מהלך המשחק

בתחילת המשחק, רושם כל משתתף שמות של מספר מסוים של דמויות מפורסמות (בדרך כלל ארבע דמויות בארבעה פתקים) מכל תחומי החיים, אמיתיות ובדיוניות כאחד (לרוב מוסכם על ידי המשתתפים שיירשמו אך ורק שמות המוכרים לכלל המשתתפים).
לאחר מכן, מתחלקים המשתתפים לזוגות/קבוצות המתחרים זה בזה במשחק. בחלק מהגרסאות נהוג שהזוגות ישבו זה מול זה במעגל משתתפים, אולם יש הגורסים שאין זה נחוץ.
המשחק כולל 3 שלבים, כאשר בכל אחד מהם מספר סיבובים בני 45 שניות (עד שמסתיימים כל הפתקים).
מהלך המשחק > שלב ראשון

בסיבוב הראשון, מעבירים הזוגות אחד לשני את השמות הרשומים על הפתקים באמצעות רמזים מילוליים. אין כל מגבלה על דרך העברת השם, מלבד האיסור על שימוש בשם עצמו, או שימוש בחריזה (לדוגמה: להגיד זודה קוליקר במקום יהודה פוליקר).
מהלך המשחק > שלב שני

בסיבוב השני, מעבירים הזוגות אחד לשני את השמות הרשומים על הפתקים באמצעות פנטומימה. בסיבוב זה של המשחק נאסר על המשתתף להוציא כל הגה מפיו, ועליו להעביר את שם הדמות (שכעת, כבר ידועה לכלל המשתתפים לאחר חשיפתה בסיבוב הקודם) באמצעות תנועות בלבד. מותר למשתתף להסתובב בכל החדר ולעשות כל תנועה שעולה בראשו העשויה, לדעתו, לרמוז על זהותה של הדמות, כל עוד אינו אומר דבר.
מהלך המשחק > שלב שלישי

בסיבוב השלישי, מעבירים הזוגות אחד לשני את השמות הרשומים על הפתקים באמצעות מילה אחת בלבד. לאחר שהמילה נאמרה, לא ניתן להחליפה והיא נותרת הדרך היחידה עבור המשתתף להעביר את זהות הדמות עד תום הזמן שהוקצה לו. מותר למשתתף לומר את המילה בכל דרך שירצה: תוך כדי שירה, חיקוי הדמות ועוד.
מהלך המשחק > סיכום המשחק

לאחר תום שלושת הסיבובים, מסכמים את מספר הפתקים שכל זוג גילה במהלך שלושת הסיבובים, והזוג בעל מספר הפתקים הגבוה ביותר הוא המנצח.
ברנרד בולצאנו

| --- | --- |

ברנרד בולצאנו
 לידה:  5 באוקטובר 1781 פראג, ממלכת בוהמיה 
 פטירה:  18 בדצמבר 1848 (בגיל 67) פראג, ממלכת בוהמיה 
 ענף מדעי:  לוגיקה, מתמטיקה
 מקום מגורים:  צ'כיה
 מקום קבורה:  בית הקברות אולסני 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קארל בפראג (1819) 
 מנחה לדוקטורט:  Franz Josef Gerstner 
 מוסדות:  אוניברסיטת קארל בפראג 
 תלמידי דוקטורט:  Franz Moth, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
ברנרד פלאסידוס יוהאן נפומוק בולצאנו (Bernhard Placidus Johann Nepomuk Bolzano‏; 5 באוקטובר 1781 – 18 בדצמבר 1848) היה מתמטיקאי, לוגיקן, פילוסוף, תאולוג וכומר קתולי מבוהמיה (כיום בצ'כיה). נודע בתרומותיו למתמטיקה, לוגיקה ופילוסופיה של המדע, שזכו ברובן להערכה והשפעה לאחר מותו, וכן בהשקפותיו הליברליות והרדיקליות לתקופתן. הוא כתב בגרמנית, שפת אמו. בולצאנו תואר כ"אחד מאחרוני אנשי האשכולות הגדולים בהיסטוריה של הרעיונות."
ביוגרפיה

ברנרד בולצאנו נולד בפראג. אביו, ברנרד פומפיוס בולצאנו, סוחר אומנות שנולד בצפון איטליה ועבר לפראג, שם נישא למריה ססיליה מאורר, בתו של סוחר גרמני. ברנרד היה הרביעי מתוך שנים עשר ילדים, ורק הוא ואחיו יוהאן הגיעו לבגרות.
בין השנים 1791 ל-1796 למד ברנרד בגימנסיה הפיאריסטית בפראג, בשנת 1796 החל בולצאנו את לימודיו באוניברסיטת קארל בפראג, שם למד מתמטיקה, פילוסופיה ופיזיקה. בשנת 1800 החל ללמוד גם תאולוגיה והוסמך ככומר בשנת 1804. בשנת 1805 מונה למרצה לפילוסופיה של הדת. בולצאנו התגלה כמרצה אהוד לא רק בלימודי דת אלא גם בפילוסופיה, ונבחר לראש המחלקה לפילוסופיה בשנת 1818. בולצאנו היה פציפיסט ושאף לשנות את החינוך, החברה והכלכלה כדי להניע את העולם לכיוון של שלום ולהפסקת המלחמות. עקב סירובו למתן את דעותיו פוטר מהאוניברסיטה בשנת 1819. הוא הוגלה מחוץ לפראג, אליה חזר רק ב-1842. הוא נפטר בפראג ב-1848.
עבודתו > פילוסופיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.