היסטוריה של הבונים החופשיים
ראשית תקופת הלשכה הגדולה > התפצלות בתוך הארגון

למרות הידוק הקשרים להם זכתה הבנייה החופשית עם האצולה ובית המלוכה האנגלית, במהלך שנות ה-40 של המאה ה-18 חלה התדרדרות במעמד של הבנייה חופשית והתפוררה המערכת הארגונית של הלשכה הגדולה, בעיקר בשנים 1747–1752 בהנהגת הנשיא הגדול לורד ביירון החמישי, אשר נעדר מרוב אירועי הבנייה החופשית ונמנע מלעסוק בפעילות עבור הלשכה הגדולה.
כתוצאה מכך, בונים חופשיים אשר התאכזבו מההנהגה ומהמצב של הלשכה הגדולה החליטו לייסד ארגון בנייה חופשית נפרד ועצמאי.
ב-17 ביולי 1751, התאספו בלונדון נציגיהן של שש לשכות, אשר חמש מתוכן לא הוכרו על ידי הלשכה הגדולה של אנגליה ורוב חבריהן היו בונים איריים, וככל הנראה, הלשכה השישית הוקמה זמן קצר לפני הפגישה במיוחד עבור האירוע. בלילה זה הם ייסדו את לשכת הבונים הקדמונים, אשר בתחילה שמם היה "Most Ancient and Honourable Society of Free and Accepted Masons according to the Old Constitutions", ומאוחר יותר הוסב ל-Grand Lodge of the Antients.
הסיבה לשם בה בחרו היא כי לטענתם "הם קרובים יותר לבנייה המסורתית: למקורות, לטקסים, לסיסמאות ולמנהיגים הקדומים מאשר לשכת האם ממנה נפרדו". בעת מיסודם הם העניקו כינוי חדש ללשכה הגדולה הראשונה (המקורית) אשר ממנה התנתקו: הלשכה המודרנית, לשכת הבונים המודרניים. שם זה נותר עד למאה ה-21.
בתגובה לייסודה של לשכת הקדמונים, הלשכה הגדולה המקורית (או בשמה החדש - המודרנית) הפעילה שינוי סוחף בתקנות (טקסים חדשים, מילים מסוניות אחרות ואף ביצעה שינויים מבניים במחוזות) על מנת להדגיש את ייחודה החדשני. שינוי זה גרר לתגובה הפוכה מצד חברי בנייה רבים אשר הרגישו נוח יותר להצטרף ללשכת הקדמונים הצעירה שדגלה בשמירה על הנהלים המסורתיים של הבנייה החופשית.
המזכיר הראשון אשר נבחר ללשכת הקדמונים היה ג'ון מורגן, אשר החזיק בתפקידו רק כשבעה חודשים, שלאחריהם התפטר. ממלא מקומו, לורנס דרמוט, היה בעל השפעה רבה על התפתחות הלשכה של הקדמונים עד למותו ב-1791. הוא שירת בתפקידו כמעט עשרים שנים, והיה הנשיא הגדול המחוזי שלוש פעמים מאוחר יותר. ההשפעה המיידית של דרמוט הייתה בשינוי התקנות של מורגן בתקנות של הלשכה של דבלין.
בשנת 1756 הוא פרסם את ספר החוקות של לשכת הקדמונים בשם אחימן רצון ("Ahiman Rezon") . על פי המודל של החוקות האיריות, התקנון והחוקים כתובים בנהירות ובאופן מקיף, ולאחריהם מוצגת פסקה מורחבת המוקדשת לשירים. כישרונו ונשקו העיקרי בו השתמש להעברת מסריו היה בעזרת סגנון כתיבה סאטירי. במבוא לחוקה הוא מספר כיצד נרדם בעת ניסיונו לכתוב על ההיסטוריה של הבנייה אשר תועיל לשאר הבריות, חלם חלום, והתעורר למשמע כלב שכנו הלועס את הניירת. הוא ממשיך עם הסבר הגיוני ומבוסס לסיבות לכך שלא מומלץ לבונה חופשי להצטרף ללשכת המודרניים (המקורית) וזאת כיוון שבפעולה זו הוא מבודד עצמו משאר הלשכות הפועלות ברחבי העולם, מלבד אלו של המודרניים, בשל האופי (הטקסים, הסיסמאות והמנהגים החדשים) שקבעה הלשכה המודרנית שהיה שונה מהמקובל על ידי שאר הלשכות. ולכן בהצטרפות חבר חדש ללשכת המודרניים, הוא יוכר אך ורק על ידי לשכות מודרניות ויהיה זר לשאר הלשכות. בהמשך הוא מתאר בהומור הסרקסטי האופייני לו את החוקים, הסמלים והמנהגים של הבונים המודרניים ("הסמלים החשובים ביותר של הבנייה המודרנית הם הסכין והמזלג").
בעקבות ההשפעה של פעילותו ויצירותיו של לורנס הלשכה הגדולה הקדמונית התפתחה והתפשטה לכדי יריבה משמעותית עבור הלשכה המודרנית. לפני פרוץ הסכסוך הספיקה לשכת הקדמונים לקבל הכרה מלשכת המודרניים (אז עוד בשמה המקורי - הלשכה הגדולה של אנגליה) ולהיות מיופת כוח, אך החל מ-1752 ועד לשני עשורים מאוחר יותר, לא העניקה הלשכה המודרנית יותר צווי ייפויי כוח ללשכות נוספות. בנוסף לכך, יותר ויותר לשכות שלא היו משויכות ללשכת המודרניים (הלשכה הגדולה הראשונה) העדיפו את לשכת הקדמונים, וראיה לחשיבות ולמקום המרכזי בה שיחקה לשכת הקדמונים ניתן לראות בכך שמאוחר יותר, כששני הזרמים התאחדו, הלשכה המאוחדת הגדולה בחרה להשתמש ברוב המנהגים של הקדמונים.
בעוד הופעת הקדמונים סימלה את התפצלות הגוף המסוני לשני זרמים שונים, החל להיווצר קרע בתוך ארגון הלשכה הגדולה הראשונה המודרנית בשנים 1777–1778. הסכסוך אירע אמנם רק באחת הלשכות, אך היה מדובר על הלשכה הוותיקה והיוקרתית Lodge of Antiquity (אחת מהלשכות המייסדות The Goose and Gridiron) והיה מעורב בה היסטוריון מכובד ומוערך במיוחד על ידי המודרניים, ויליאם פרסטון. בעקבות חלוקי דעות בין פרסטון למזכירות/מנהיגות של הלשכה הגדולה לגבי התמלוגים על המהדורה של ספר החוקים שיצאה לאור ב-78, כמה חברים מלשכתו Lodge of Antiquity בחרו לנהל טקס שלא לפי החוקים של הלשכה הגדולה המודרנית, 3 חברי לשכתו הלשינו עליהם ללשכה הגדולה המודרנית, ופרסטון הגן על הנאשמים. בתגובה הוא פוטר מתפקידו כנשיא הלשכה, ולשכתו הגיבה על פיטוריו בסילוק המאשימים שפנו ללשכה הגדולה המודרנית. בהמשך, לפחות מחצית מחברי הלשכה עזבו את הלשכה המודרנית והצטרפו ללשכה הגדולה של יורק, והנותרים החליפו את שמה של הלשכה ל- "the Grand Lodge of All England South of the River Trent". הסכסוך לא נפתר עד 1789 כאשר פרסטון וחבריו ללשכה התקבלו חזרה למודרניים בחגיגיות.
מצב דומה אירע בסקוטלנד, כאשר לשכה ותיקה (Lodge Mother Kilwinning) הוזכרה רק כשנייה ולא כראשונה בספר החוקות וכתגובה החליטה לצאת מארגון הלשכה הגדולה של סקוטלנד בשנת 1743, ולא חזרה אליה עד 1807. במשך תקופה זו היא תפקדה כלשכה גדולה נוספת מקבילה ללשכה המקורית, ותחת חסותה היו כ-70 לשכות ברחבי סקוטלנד והסביבה. אמנם שתי הלשכות הגדולות שנוצרו נתקו מגע ביניהן, אך אין עדויות על יריבות או תחרותיות ביניהן. אחד מחברי הלשכה "החדשה" אף הפך לנשיא הגדול של הלשכה הגדולה "המקורית" של סקוטלנד.
בתקופת המהפכה הצרפתית, הממשל הבריטי החל לחשוש מאפשרות של התקלחות מרד, וכצעד מניעה, ממשלתו של ויליאם פיט הוציאה הוראה בשנת 1799 המכריזה כי כל ארגון או גוף שיש בו סיסמה סודית הוא מחוץ לחוק. בצעד מהיר מצד הבונים הקדמוניים, המודרניים והלשכה הגדולה של סקוטלנד הם ארגנו פגישה משותפת עם ראש הממשלה, והזמינו את הדוכס ,John Murray, 4th Duke of Atholl אשר היה הנשיא הגדול של הקדמונים באותה תקופה, ולפני כן שימש כנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של סקוטלנד, ואת Francis Edward Rawdon-Hastings ששימש כנשיא הגדול של הקדמונים (הנשיא הגדול בזמנו היה הנסיך של ווילס בזמנו. תוצאות הפגישה היו משמעותיות. הממשל הסכים כי בונים חופשיים, באופן ייחודי, אינם חלק מרשימת הארגונים "המסוכנים" שהוצאו מהחוק על פי צו ההוראה, והלשכות, מצידם, הסכימו להעביר רשימות מסודרות של כל חברי הבנייה החופשית לפקידי הממשל המקומיים, פעולה שנמשכה עד ל-1967. הישג משמעותי נוסף מהמפגש היה ההכרה כי הלשכות היריבות מסוגלות להתאחד, לנהל דיון משותף, להגיע להישגים מהמשא ומתן, וזאת למען מטרה משותפת.