stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליגטורה

ערך זה עוסק במושג טיפוגרפי. אם התכוונתם לרכיב כלי נשיפה מעץ, ראו .
עמוד השער של ספר מוטטים מאת טוביאס מיכאל, המאה ה-17. מופיעות בו בין השאר הליגטורות ß (בכתב נטוי), st, ct, Æ, æ, ff, & (בכתב נטוי ורגיל), Qv, ו-W הכתובה כ-VV.
אמפרסנד
ליגטורות בכתב לטיני
לִיגָטוּרָה (בעברית: צֵרוּף אוֹתִיוֹת. לעִיתים גם: מִשְׁלָב אוֹתִיוֹת) היא כתיבה של שתי גרפמות סמוכות, או יותר, כסימן גרפי אחד. מצב זה מתרחש, למשל, כאשר שתי אותיות בעלות סממנים דומים נכתבות זו ליד זו במילים רבות או במילה נפוצה מאוד.
ליגטורות באלפבית הלטיני > האות f

האות f (האות F קטנה) יכולה להשתלב עם האות שאחריה. הדוגמה הנפוצה ביותר היא האות i (האות I קטנה) שנכתבת אחרי f, במקרה כזה, הנקודה מעל ה-i משתלבת עם הלולאה מעל ה-f, ונוצרת הליגטורה ﬁ. ליגטורות אחרות שנוצרו באופן דומה כוללות את ﬀ, ﬂ, ﬃ, ﬄ.
ליגטורות באלפבית הלטיני > אמפרסנד

הסימן אמפרסנד – & – מקורו בליגטורה שנוצרה מהמילה הלטינית (וכיום גם הצרפתית) Et (ו"ו החיבור).
ליגטורות באלפבית הלטיני > האות ß

האות ß היא ליגטורה המשמשת בשפה הגרמנית ומקורה בשילוב האות ſ (הנקראת s ארוכה) עם s קצרה או עם z.
ליגטורות באלפבית הלטיני > ליגטורה שנהייתה לאות > האות W

האות W ("דבל יו") מקורה בכתיבת שתי אותיות V אחת ליד השנייה. בשפה האנגלית העתיקה השתמשו ברונה וין לציון צליל זה, אך עם הכיבוש הנורמני של אנגליה הופסק השימוש בה לטובת הסימן W המוכר לנו כיום, ועד המאה ה-14 הוא הפך לאות בפני עצמה באלפבית.
ליגטורות באלפבית הלטיני > ליגטורה שנהייתה לאות > האותיות Æ Œ

האות Æ (אות קטנה: æ), המשמשת בדנית, נורווגית, איסלנדית ואנגלית עתיקה, מקורה בליגטורה של האותיות AE, אך היא מהווה אות בפני עצמה. מקורו של סימן Æ הוא בלטינית, והוא משמש גם באנגלית מודרנית ובצרפתית, אך בשפות אלה הוא ליגטורה הניתנת להחלפה ב-AE, ולא אות. בדומה, הליגטורה Œ (אות קטנה œ) מקורה באותיות OE.
ליגטורות באלפבית הלטיני > הסימן Ĳ

Ĳ הוא סימן טיפוגרפי המשמש בלשון ההולנדית. יש לו מאפיינים של אות, של דיגרף, ושל ליגטורה, אולם לא ניתן להגדיר אותו כאף אחד מאלו באופן בלעדי.
ליגטורות באלפבית העברי

בכתבי יד ודפוסים מימי הביניים (ובמידה מועטה גם כיום) מצורפות לפעמים האותיות א ול לליגטורה ﭏ, בפרט במילים "אל" ו"אלוהים", כדי להימנע מכתיבת שם ה', דבר המצריך גניזה לפי ההלכה היהודית. האות נפוצה במיוחד בטקסטים שנכתבו בערבית יהודית, משום ש"אל" היא תחילית היידוע בשפה זו. בכתיב התקני של היידיש קיימות האותיות װ,ױ,ײ, ו־ײַ, אולם אין מדובר בליגטורה, אלא באותיות בפני עצמן.
ליגטורות באלפבית הערבי

האלפבית הערבי הוא רהוט (קורסיבי, כלומר האותיות מתחברות זו לזו). כיוון שכך, צירופי אותיות רבים נכתבים כליגטורות. הליגטורה הנפוצה ביותר היא لا שהיא צירוף האותיות ل (ל) ו-ا (א). תפוצתה נובעת, בין היתר, מכך שהיא מסמנת את מילת השלילה "לא". בחישובי גימטריה יש המחשיבים את הליגטורה הזו כאות נפרדת. ליגטורה נפוצה אחרת היא צירוף האותיות ﳌ (ل+مـ - ל+מ). סגנונות הכתיבה השונים של הכתב הערבי כוללים ליגטורות רבות נוספות.
ריבוי הליגטורות הקשה על הדפסת טקסטים ערביים באמצעי הדפוס שהיו מקובלים עד אמצע המאה ה-20. לפיכך פותח באירופה כתב ערבי מפושט, מיוחד לדפוס, שכולל ליגטורות מעטות ככל האפשר. למשל, הצירוף ﳌ נכתב בשיטה הזאת: لـمـ. למעשה, הליגטורה היחידה שנשארה הכרחית בשיטת הדפוס הזו היא لا, ואכן במכונות כתיבה רבות הוקצה לה מקש מיוחד. ככל שנעשה הדפוס נפוץ בעולם הערבי, כך נעשתה שיטת הכתב המפושטת נפוצה, אם כי היא מעולם לא שימשה בכתבי יד, ורק לעיתים נדירות שימשה בהדפסת ספרי הקוראן. כיום, עקב שכלול אמצעי ההדפסה, יש נטייה לחזור לסגנונות הכתיבה המסורתיים גם בהדפסת עיתונים וספרים.
המילה אללה - الله - אינה ליגטורה של ממש, שכן האותיות שבה מתחברות זו לזו לפי כללי הכתב הרגילים, אולם כשמילה זו מופיעה בטקסטים מודפסים, תמיד נשמרים בה כללי הכתב המסורתי, ואף נהוג לסמן בה שַדַה (סימן המקביל לדגש חזק בעברית), ו"אלף קטנה" (סימן לתנועת a ארוכה) - סימנים אשר בדרך כלל משמיטים, כשם שמשמיטים את סימני התנועות. מבחינת המדפיס מדובר למעשה בשני סימנים: האות ا (א) ואחריה ליגטורה של האותיות لـلـه (ללה) והסימנים "שדה" ו"אלף קטנה".
הערות שוליים

↑  צירוף אותיות במילון קדרות (תש"י), באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb125367636 (data) 
ליגטורה של א ו-ל בהגדה מהמאה ה-14
ליגטורה של א ו-ל מהמאה ה-14 מפירושו של שלמה פרחון למגילת רות
דון מוסט

| --- | --- |

דון מוסט
 לידה:  8 באוגוסט 1953 (בן 71) ברוקלין, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1973 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליהיי  תיכון ארסמוס הול 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
דונלד מוסט (באנגלית:  Donald Most; נולד ב-8 באוגוסט 1953) הוא שחקן יהודי אמריקאי. התפרסם בעיקר בזכות תפקידו בקומדיית המצבים המצליחה "ימים מאושרים".
ביוגרפיה

מוסט נולד וגדל בשכונת פלטבוש ברובע ברוקלין.
למד באוניברסיטת ליהיי, אך נשר לאחר לפני השנה הראשונה שלו, כדי לנסוע לקליפורניה ולעסוק במשחק.
מוסט החל את דרכו בקומדיית המצבים המצליחה "ימים מאושרים" והתפרסם בה בתפקיד ראלף מאלף, חברו של ריצ'י קנינגהאם (רון הווארד) .
מוסט הופיע לצידו של רון הווארד גם בעיבוד הטלוויזיוני לספר "הרפתקאותיו של האקלברי פין" בתפקיד טום סוייר.
בנוסף שיחק בטלוויזיה גם בסדרות "Glee" ו"ספינת האהבה" ודיבב בסדרות האנימציה "מבוכים ודרקונים" ו"זאב צעיר".
בקולנוע התבלט בעיקר בסרטים "החיים בשידור חי" ו"באק הווארד הגדול".
בשנת 2022 שיחק את השוטר וילסון בסרט הדרמה "When George Got Murdered" על רצח ג'ורג' פלויד.
למוסט שתי בנות מאשתו השחקנית מורגן הארט.
הקרב על טבריה

הקרב על טבריה במלחמת העצמאות נערך בין 8 באפריל ל-18 באפריל 1948 בין כוחות ההגנה לכוחות ערביים מקומיים. הקרב הסתיים בניצחון ה"הגנה" ובעקבותיו פונתה כל האוכלוסייה הערבית מהעיר.
טבריה הייתה העיר הראשונה במלחמת העצמאות שרבעיה הערביים נכבשו בידי היהודים.
רקע היסטורי

ערב מלחמת העצמאות מנתה אוכלוסיית טבריה כ-11,000 נפש. מהם כ-6,300 יהודים (שמנו כ-57% מתושבי העיר) ו-4,700 ערבים - רובם מוסלמים ומיעוטם נוצרים. במהלך תקופת המנדט הבריטי החלה יציאה מהעיר העתיקה ומרבית האוכלוסייה היהודית עברה להתגורר מחוץ לחומות. חלק גרו בשכונת אחווה ומימוניה (בימינו שכונת הרמב"ם בעיר התחתית) ובשכונת קריית שמואל על ההר. גם הערבים החלו לצאת מהעיר העתיקה והתיישבו בשכונת ג'יב אלבאן מצפון לעיר העתיקה ובשכונת ההר הערבית (בימינו שכונת קריית משה).
היחסים בין היהודים לערבים בטבריה היו טובים. בראש הערבים היו מנהיגים ממשפחת טברי שהיו ידועים במתינותם, עובדה שהותירה את טבריה מחוץ למעגל הדמים במאורעות 1921 ומאורעות 1929. במאורעות 1936 - 1939 גברה ידם של המנהיגים הקיצונים ומדי פעם התחוללו התנגשויות דמים בין שני הצדדים.
נקודת המפנה הייתה בליל ה-2 באוקטובר 1938, כאשר במבצע מתוכנן היטב הצליחה יחידה של פורעים ערבים לחדור לשכונת קריית שמואל ולבצע שם טבח בתושבים. 19 יהודים נרצחו, ביניהם 11 ילדים. לאחר זאת הגיעה לטבריה ועדת חקירה מטעם מפקדת ההגנה בראשות יוסף אבידר שמצאה כשלים קשים במפקדת ההגנה המקומית. מפקד ההגנה בטבריה הודח ונקבעה תוכנית מקיפה לביצור העיר וגיוס אנשים להגנה. הכספים הוקצו בחלקם מכופר היישוב ומגיוס מאנשי העיר.
ב-27 באוקטובר 1938 נרצח ראש העיר היהודי זאכי אלחדיף על ידי ערבי בלכתו ברחוב בטבריה. לאחר אירועים אלה דיכאו השלטונות הבריטים באמצעות פלגות הלילה המיוחדות של אורד וינגייט את הכנופיות הערביות ולאחר 1939 היה אזור טבריה ידוע כאחד המקומות השקטים בארץ ישראל.
מהחלטת החלוקה עד תחילת הקרב

בהחלטת החלוקה מ-29 בנובמבר 1947 נכללו טבריה וסביבתה בתחומי המדינה היהודית. בניגוד לשאר הערים המעורבות בהן הגיבו הערבים על ההחלטה בפגיעה ביהודים לא נרשמו בטבריה אירועים חריגים. בפגישה של נציגי היישוב היהודי בטבריה עם המנהיגים הערבים של העיר ממשפחת טברי, הוסכם לקיים את השלום בעיר. הסכם שלום זה לא מנע משני הצדדים לצבור כוח ונשק. מפקדת ההגנה המקומית שבראשה עמד אליעזר דב אטינגר דאגה לאייש את עמדות בשכונות היהודיות, וגם הערבים צברו נשק רב וקבלו תגבורות של אנשי כנופיות מלוביה ואנשי צבא ומשטרה לשעבר.
מערך כוח האדם שעמד לרשות ההגנה בסוף פברואר 1948 מנה כ-400 איש רובם תושבי השכונות שהופקדו לשמור על התושבים והרכוש היהודי מתוך עמדות שכונתיות ומחלקת חי"ש של 60 לוחמים מיומנים היטב שנועדו לפעולות בעיר. עם הקמת גדוד 12 ("ברק") בחטיבת גולני השתייכה מחלקה זו ארגונית לגדוד.
מול מערך ההגנה התייצבו כ-500 ערבים אוחזי נשק, מהם אנשי כנופיות, אנשי צבא ומשטרה לשעבר וכן 30 חיילים סורים על ציודם. באזור עילבון וטורען נמצאו עוד כ-800 חיילי צבא ההצלה של קאוקג'י שהמתינו לפקודה לתקוף את טבריה. בעיירה צמח חנו חיילים מחיל הספר העבר-ירדני של הלגיון הערבי, שאיימו להתערב במערכה על טבריה. לערביי טבריה בעיר העתיקה היה ציוד לחימה שהספיק לכל 500 אוחזי הנשק, שכלל רובים רבים, מקלעים, מרגמות, אקדחים וכמות רבה של תחמושת.
כוח משמעותי נוסף היה האנגלים. בטבריה חנה גדוד צנחנים על מלוא ציודו ומפקדו, קולונל אנדרסון, נטה לא פעם לצד הערבים. המפקדה השתכנה בבניין המשטרה הגדול והחיילים היו במחנה ליד קריית שמואל והפריעו בפעולות נגד הערבים.
בתחילת פברואר 1948 החלו צליפות לסירוגין.
ב-24 בפברואר 1948 הותקף אוטובוס אגד משוריין בין לוביה לקרני חיטין יחד עם טנדר נוטרים שליווה אותו, ואחד הנוטרים נהרג. יחידת חי"ש מטבריה הוחשה למקום ובקרב נהרג אחד מאנשיה. הקרב התפתח והערבים החלו להתקרב ללוחמים ולנוסעי האוטובוס על מנת לחסלם. ברגע האחרון הגיע כוח בריטי שהדף את התוקפים. מאז פסקה התנועה לטבריה בציר זה ועברה לכביש כפר תבור-פוריה (כביש 767 וכביש 768 של ימינו).
השקט בעיר נשמר יחסית עד 10 במרץ 1948. ביום זה נפוצו שמועות בין הערבים כאילו המנהיג היהודי בעיר, משה וייס (צחר), נהרג על ידי ערבים וכי היהודים עומדים להתקיף את הערבים כנקמה. הערבים פתחו ביריות ואנשי ההגנה השיבו אש. בחילופי האש שנמשכו מספר ימים נהרגו שישה עשר ערבים וארבעה יהודים. ב-13 במרץ 1948 נפגשו שוב נציגי הערבים והיהודים בתיווך הבריטים והוסכם שוב על הפסקת אש.
בעקבות המאורעות האלה החלו היהודים לנטוש את בתיהם בעיר העתיקה ולעבור לשכונות היהודיות ובאותו הזמן נטשו הערבים את השכונות המעורבות ועברו לעיר העתיקה או עזבו את העיר. בעיר העתיקה נותרו 25 לוחמי ההגנה על פי החלטת מפקד ההגנה המקומי ומפקד גדוד ברק. נטישת העיר העתיקה הקנתה לערבים ניצחון פסיכולוגי שהעלה את מורל אנשיהם.
השקט נשמר עד 5 באפריל 1948, אז פתחו הערבים באש על קונים יהודים בשוק, הרגו חמישה יהודים קשישים ושבו עשר נשים יהודיות מבוגרות. ההגנה הגיבה במהירות והניסה את הערבים מהשוק. 12 ערבים נשבו. האש התפשטה בכל העיר. בחסות הבריטים הוסכם על הפסקת אש וחילופי שבויים. הטקס נערך בתחנת אגד ברחוב הגליל ולאחריו צעדו המנהיגים משני הצדדים לאורך רחוב הגליל כדי להמחיש את רצונם בשלום.
בינתיים התערב המופתי חאג' אמין אל-חוסייני ביריבות בין המנהיגים הערבים המתונים ממשפחת טברי ובין המנהיג הקיצוני סובחי שהין, ומינה את האחרון לראש המפקדה הערבית בטבריה.
התחלת הקרב על טבריה

הפסקת האש הייתה קצרה וב-8 באפריל 1948 פתחו שוב הערבים באש על עמדות ההגנה ועל אזרחים בשוק. הם השתלטו על מלון טיבריאס ובית החולים הסקוטי וחסמו את הדרך לגליל העליון. הבריטים הזמינו את נציגי הצדדים לדון שוב על הפסקת אש. הערבים דרשו פינוי אנשי ההגנה מהעיר העתיקה. דרישתם נדחתה. הערבים הטילו מצור על הרובע היהודי בעיר העתיקה. ב-9 באפריל 1948 הצליח אוטובוס משוריין לפרוץ לעיר העתיקה ולהעביר מזון ותחמושת. אנשי התגבורת פינו מהרובע יהודייה זקנה שנותרה במקום. הערבים שאפשרו את כניסת הרכב המשוריין הספיקו בינתיים להטמין מוקש בדרכו. האוטובוס המשוריין עלה על המוקש והחל להתלקח. בעזרת לוחמי ההגנה בעיר הצליחו הלוחמים להימלט מהאוטובוס הבוער. הקשישה סירבה בעקשנות לעזוב את האוטובוס ונשרפה בתוכו. הערבים המשיכו באש רובים ומרגמות לעבר השכונות היהודיות וגרמו להרוגים ופצועים מהאוכלוסייה היהודית.
ב-10 באפריל 1948 הכריזו הבריטים שוב על הפסקת אש וזימנו את הנציגים. סוכם רק על החלפת שבויים.
ב-11 באפריל 1948 הגיע בשחייה לוחם ההגנה מהעיר העתיקה למלון "גלי כנרת" ודיווח על המצב הקשה של הלוחמים שם הסובלים מתשישות וחוסר בתחמושת ומזון.
תוכנית הקרב

כתוצאה מההתפתחויות החמורות בטבריה הוחלט במטה חטיבת גולני לתכנן ולבצע מיד את התוכנית שתביא להכרעה סופית במערכה על העיר. נקבעו ארבעה שלבים לסיום המערכה:
השתלטות על הרכסים ממערב לטבריה כדי למנוע מערביי הסביבה לשלוח תגבורת לעיר
החדרת תגבורת של לוחמים ונשק לעיר העתיקה דרך הכנרת
פיצוץ בית המפקדה הערבית שהייתה בבית "סית מחפוזה" וכיבוש מלון טיבריאס
פתיחת הדרך לגליל העליון והשתלטות על העיר העתיקה
על כוחות ההגנה בעיר הוטל לרתק באש את הערבים במשך כל הקרב.
בגלל חוסר אפשרות לגדוד ברק למלא את כל המטרות, צורפה לכוחות פלוגה מהגדוד השלישי של הפלמ"ח, שתפקידה היה לכבוש את מלון טיבריאס החולש על העיר העתיקה ולפתוח את הדרך לצפון.
הקרב על טבריה

בליל 12 באפריל 1948 כבש כוח של גדוד ברק את הכפר נאסר א-דין ואת גבעת שייח' קדומי על הרכס המערבי השולט על טבריה. בכפר נאסר א-דין הסתתרו לוחמים וצלפים ערבים בין בתי ואוהלי הכפר. בהסתערות נהרגו גם אזרחים. התושבים נסו להרים וחלק הגיע למשטרת טבריה וסיפרו על ההרג שעשו היהודים באנשי הכפר.
האולטימטום הבריטי

השמועה על הטבח בנאסר א-דין הביאה לדמורליזציה באוכלוסייה הערבית והחלה עזיבת משפחות. הערבים פנו לבריטים ודרשו להוציא את לוחמי ההגנה מהעיר העתיקה בטענה שאין שם אזרחים יהודים.
מפקד החטיבה הבריטית בצפון זימן את נציגי היהודים ונתן להם אולטימטום להוצאת אנשי ההגנה מהעיר העתיקה אחרת יפגיז הצבא את עמדות ההגנה. היהודים סירבו והעניין הגיע עד לנציב העליון אלן קנינגהם שהורה לבטל את האולטימטום ולהניח ליהודים במלחמתם על טבריה. נציג היהודים, משה צחר, אמר למושל המחוז הבריטי: "אתם חוזרים לאנגליה וכאן מתנהלת מלחמה בינינו לבין הערבים על גורל הארץ, מוטב שלא תתערבו ואנו נגמור את העניין בטבריה בשלושה ימים". לאחר שהבריטים הבטיחו לא להתערב הוחל בשלב השני של הקרב.
המשך הקרב

בליל ה-13 באפריל 1948 הונחת כוח של פלוגה מגדוד ברק עם תחמושת רבה בחוף הרובע היהודי בעיר העתיקה. ספינה גדולה יצאה מעין גב ובחוף חצר כנרת נקשרו אליה ארבע סירות ועליהם לוחמים ותחמושת. הספינה גררה את הסירות עד מול חוף הרובע היהודי אז נותקו הסירות והגיעו לחוף בחתירה. כל הזמן רותקו עמדות הערביות באש. המבצע עבר ללא נפגעים.
בלילה שבין 16 ל-17 באפריל תקף כוח מגדוד ברק את "בית מחפוזה" שממנו צלפו על השכונות היהודית ובו הייתה גם המפקדה הצבאית הערבית. מחלקה מהגדוד הצליחה להתקרב לבית. באותה שעה שהו במקום מפקדים ומנהיגים ערבים ודנו במצבם הקשה. הבית פוצץ על יושביו.
בלילה שבין 17 ל-18 באפריל השתלטה פלוגה של הגדוד השלישי של הפלמ"ח (גדוד הגליל) לאחר קרב קשה, על מלון טיבריאס. למחרת בשעות הבוקר ניסו כארבעים אנשי כנופיות מהכפרים הערבים בסביבה להתקדם דרך כביש נצרת. הם עלו על מארב ובקרב נהרגו עשרה ונלקחו בשבי ארבעה. השאר ברחו.
בבוקר 18 באפריל 1948 החלו הכוחות להתכונן לשלב הרביעי של הקרב אך הערבים הפסיקו אש.
הכניעה ונטישת העיר

בבוקר ה-18 באפריל 1948 הגיעו נציגי הערבים למשטרת טבריה והודיעו למפקד הבריטי כי הם מבקשים לעזוב את העיר עם נשקם.
שלוש סיבות הביאו לכניעת הערבים בטבריה:
אכזבה מכפרי הסביבה שלא באו לעזרתם
חוסר יכולת להעביר אספקה לאוכלוסייה הערבית בעיר העתיקה לעומת יכולת היהודים להעביר אספקה לכוחותיהם.
פיצוץ "בית מחפוזה" על המפקדים שבתוכו וכיבוש מלון טיבריאס.
נציגי היהודים, משה צחר ויצחק תג'ר הזמנו למשטרת טבריה ושם אמר להם קולונל אנדרסון: "נוכחנו לדעת כי אתם חזקים יותר מהערבים אבל אנחנו אחראים לשלומם של תושבי העיר ולכן נוציא את כל הערבים מטבריה כדי למנוע טבח המוני. נשאר בעיר עוד עשרה ימים אך נמסור לכם את השלטון האזרחי ולא נתערב".
נציגי היהודים השיבו כי הם מקבלים את השלטון ברצון אך מבקשים שהערבים ימסרו את הנשק ומתנגדים שיעזבו את העיר.
בסיום הפגישה סוכם כי יוכרז עוצר כללי בעיר והיהודים יחויבו לא לפתוח באש בעת פינוי הערבים מהעיר.
בשעות הצהרים הגיעו מנצרת עשרות כלי רכב, אוטובוסים, משאיות ורכבים פרטיים, להסיע את ההמונים ההמומים שנצטוו על ידי מנהיגיהם לנטוש את ביתם. חלק מהשיירה עלה צפונה דרך קריית שמואל, לנצרת וחלק נסע דרומה דרך רחוב הגליל לכוון צמח.
ב-19 באפריל הוציא מפקד ההגנה בטבריה, מנשר: "אל תושבי טבריה! התושבים הערבים עזבו את העיר. טבריה כולה עברה לידינו. הנני מכריז על משטר עברי עצמאי בעיר".
טבריה הייתה העיר המעורבת הראשונה בארץ ישראל שהייתה תחת שלטון עברי עצמאי.
ב-28 באפריל פינו הבריטים את כוחותיהם מבניין המשטרה והסביבה.
בני מוריס מסביר את החלטת ערביי טבריה להתפנות בהשפעת פינוי הכפר אל-מנארה, מוקדם יותר, וכיבוש חירבת נאצר א-דין הסמוכה, שהביאו לניתוק ערביי טבריה מהאוכלוסייה הערבית של הסביבה מדרום וממערב; וכתגובה לסירוב הבריטים להגן עליהם למשך תקופה ארוכה והודעתם על כוונתם לפנות את העיר בעצמם. כמו כן, מנוסתם של ראשי הנכבדים הערבים של העיר כבר בתחילת הקרב, השפיעה גם היא. ובנוסף על אלה, מוריס מעריך כי התושבים היו נתונים בוודאי תחת הרושם של טבח דיר-יאסין, שנערך שבוע קודם לכן, ושל שמועות על הריגת אזרחים בחירבת נאצר א-דין. מוריס מסיק מן העדויות, כי ההחלטה על הפינוי הייתה משותפת בין המנהיגים הערבים המקומיים ובין שלטונות הצבא הבריטיים, והוא משער כי יוזמי הצעת הפינוי היו קצינים בריטים.
ואף על פי כן, מספר ימים לאחר פינוי טבריה, הודיע ג'מאל אל-חוסייני לאו"ם, כי היהודים "הכריחו את התושבים הערבים לפנותה".
תוצאות הקרב

לכיבוש טבריה היו תוצאות חשובות:
תקדים ראשון לכניעת עיר ערבית ובעקבותיו הושגה הכרעה גם בערים אחרות
פתיחת הדרך לגליל העליון
כיבוש טבריה אפשר להקצות כוחות למשימות חשובות אחרות, כגון בלימת הסורים שפלשו לעמק הירדן.
לאחר המלחמה נהרסו כל הבתים בעיר העתיקה, פרט למבני דת.
לקריאה נוספת

בנימין עציוני (עורך), "אילן ושלח - דרך הקרבות של חטיבת גולני", הוצאת מערכות, 1950
ספר הפלמ"ח, כרך ב'
טבריה וסביבתה, הוצאת "אריאל", 1987
נחום עב (עבו): המאבק על טבריה, הצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991
הערות שוליים

↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 103–104.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 104.
1 2  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 106.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 105.
מלון טיבריאס, אתר חשוב בקרב על טבריה
אנדרטת שחרור טבריה
אנדרטת שחרור טבריה
מלון "אדלר" (לשעבר) ברחוב הגליל, מפקדה ועמדה חשובה של ההגנה בקרב על טבריה
ההכרזה על משטר עברי בטבריה לאחר כיבושה
קולין קילריין

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1958 (בן 66) קווינסי, מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ליהיי  בית הספר על שם דווייט אייזנהאואר לביטחון לאומי ואסטרטגיית משאבים 
 בן או בת זוג:  סוזן קילריין 
 השתייכות:  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1985–2024 (כ־39 שנים)
 דרגה:   תת-אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד צוות אריות הים 4  מפקד קבוצת הלוחמה המיוחדת השנייה של פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי  מפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית  מפקד מפקדת המבצעים המיוחדים של נאט"ו  מנהל הפעולות הצבאיות בארגון ה-CIA
 עיטורים
   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (4)  לגיון ההצטיינות (2)   כוכב הארד (4)
 
קולין ג'יימס קילריין (באנגלית: Colin James Kilrain) (נולד ב-20 בספטמבר 1958) הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית. בתפקידו האחרון שירת כעוזר יושב ראש המטות המשולבים.
ביוגרפיה

קילריין נולד בקווינסי שבמסצ'וסטס. הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת ליהיי בפנסילבניה, במהלך לימודיו היה חבר בנבחרת ההיאבקות של האוניברסיטה, שלוש פעמים נבחר לאול-אמריקן, זכה ארבע פעמים באליפות התאחדות ההיאבקות של האזור המזרחי ושלוש פעמים סיים במקום השלישי בטורניר ה-NCAA. ב-2014 נבחר להיכל התהילה הלאומי של ההיאבקות. הוא בעל תואר שני באסטרטגיית משאבים לאומיים וניהול מהאוניברסיטה לביטחון לאומי.
ב-1985 התגייס לצי ארצות הברית והשלים קורס חבלה ימית והכשרה כלוחם ביחידת אריות הים. שירת כלוחם בצוות אריות הים 3, נטל חלק בתוכנית החלפת קצינים ושירת ביחידת הקומנדו הימית של הצי הגרמני. שירת בצוות אריות הים 6, שימש סגן מפקד יחידת הלוחמה המיוחדת השנייה, פיקד על יחידת הלוחמה המיוחדת הרביעית בפוארטו ריקו, פיקד על צוות אריות הים 4 ועל קבוצת הלוחמה המיוחדת השנייה של פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי. כמו כן שימש יועץ למבצעים מיוחדים על נושאת המטוסים "דוויט אייזנהאור".
תפקידי מטה שלו כללו בין השאר קצין מבצעים במפקדת המבצעים המיוחדים של פיקוד דרום בפנמה, שימש קצין מבצעים במרכז ללוחמה בטרור של מחלקת המדינה, שימש סגן מפקד כוח הסיור בפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
ב-2011 קודם לדרגת אדמירל משנה ושירת כראש מחלקת אסטרטגיה ומדיניות במשרד ללוחמה בטרור של המועצה לביטחון לאומי. ב-2012 מונה לנספח צבאי בשגרירות ארצות הברית במקסיקו וב-2013 מונה לעוזר מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. ב-2014 מונה למפקד המבצעים המיוחדים של פיקוד האוקיינוס השקט.
ביולי 2016 קודם לדרגת תת-אדמירל ומונה למפקד מפקדת המבצעים המיוחדים של נאט"ו. בנובמבר 2019 מונה למנהל הפעולות הצבאיות בארגון ה-CIA. בנובמבר 2021 מונה לעוזר יושב ראש המטות המשולבים.
קילריין נשוי לסוזאן קילריין, טייסת בצי ואסטרונאוטית בנאס"א והם הורים לארבעה.
ריצ'רד הרדינג דייוויס

| --- | --- |

 לידה:  18 באפריל 1864 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  11 באפריל 1916 (בגיל 51) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Leverington Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליהיי, Episcopal Academy 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  The Invasion of England 
 הושפע מ:  הנרי ריידר הגרד 
 בן או בת זוג:  Bessie McCoy  Cecil Clark Davis 
 צאצאים:  Hope Harding Davis 
 חתימה:   
 
ריצ'רד הרדינג דייוויס (בחליפה כהה) ותיאודור רוזוולט, קובה, 1898
ריצ'רד הרדינג דייוויס (באנגלית: Richard Harding Davis, כונה גם RHD;‏ 18 באפריל 1864 - 11 באפריל 1916) היה סופר ועיתונאי אמריקאי. נודע במיוחד ככתב צבאי במלחמת ארצות הברית–ספרד, מלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה. כתיבתו סייעה לקידום הקריירה הפוליטית של תאודור רוזוולט. כן היה כתב לענייני אפנה וכתב גם על פרהפסיכולוגיה.
תולדות חייו

נולד בפנסילבניה, אמו רבקה הרדינג דייוויס הייתה סופרת ועיתונאית ואביו למואל הרדינג דייוויס נטש קריירה של עורך דין והיה אף הוא לעיתונאי. הרדינג דייוויס למד באוניברסיטת ליהיי ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אך לא הצטיין.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 עבר לניו יורק ושימש ככתב עבור ה-New York Sun, וסיקר בעיקר נושאים סנסציוניים כהוצאות להורג, התאבדויות ואסונות. במסגרת זו סיקר את הוצאתו להורג של ויליאם קמלר ב-1890, שהייתה ההוצאה הראשונה להורג בכסא חשמלי. בהמשך היה כתב צבאי ועורך בפועל של ה-Harper's Weekly. בין היתר דיווח ממלחמת ארצות הברית–ספרד (1898), נטל חלק בקרבות והעלה על נס את פועלו של רגימנט הפרשים המתנדבים הראשון ("Rough Riders"), שסגן המפקד שלו היה תאודור רוזוולט, לימים נשיא ארצות הברית. במהלך המלחמה קשרו ביניהם הרדינג דייוויס ורוזוולט קשרי ידידות אמיצים. כתבותיו של הרדינג דייוויס על האומץ והמנהיגות שגילה רוזוולט סייעו לתדמיתו של האחרון. בכך עבר שינוי מעיתונאי העוסק ב"עיתונות צהובה" לכתב פופולרי ומספר סיפורים מרתק. רשמיו ממלחמה זו ראו אור בקבצים Cuba in War Time ו-The Cuban & Porto Rican Campaigns.
ב-1899 דיווח ממלחמת הבורים בדרום אפריקה, כנציג מדינה נייטרלית דיווח הן מן הצד הבריטי והן מצידם של הבורים. דיווחיו התפרסמו בניו יורק הראלד, בטיימס ובכתבי עת אחרים ואף יצאו כספרים, The Lion and the Unicorn ו-With Both Armies . בהמשך דיווח מרודזיה, ממרכז אמריקה וכן סיקר את מלחמת רוסיה–יפן מן הצד היפני. כתבותיו וסיפוריו ממרכז אמריקה ראו אור כספר בשם Three Gringos in Central America and Venezuela ("שלושה גרינגוס במרכז אמריקה וונצואלה").
בשנת 1897 פרסם את הרומן Soldiers of Fortune (חיילי המזל), שעובד למחזה ולשני סרטי קולנוע (ב-1914 וב-1919). ב-1910 ראה אור קובץ סיפוריו Notes of a War Correspondent וב-1913, The Lost Road and Other Stories.
במלחמת העולם הראשונה דיווח מהחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ונלקח בשבי צבא הקיסרות הגרמנית כמרגל, הוא שוחרר אך נפטר מהתקף לב שבוע לפני יום הולדתו ה-52.
הרדינג דייוויס נישא פעמיים. ב-1899 נשא לאשה את האמנית ססיל קלרק וב-1912 התחתן עם אמנית הוודוויל בסי מקוי, נולדה להם בת אחת, הופ.
שלום זו-ארץ

| --- | --- |

זו-ארץ בשנות ה-70
 לידה:  21 ביולי 1923 טריפולי, לוב 
 פטירה:  19 בספטמבר 2018 (בגיל 95) 
 מדינה:  ישראל 
 
שלום זו-ארץ (21 ביולי 1923 – 19 בספטמבר 2018) היה הצפר הראשי הראשון של רשות שמורות הטבע; מראשוני שומרי הטבע בישראל, המייסד והמנחיל של תורת הצפרות בישראל ופעילותה העממית, מקים בית ספר שדה חוף הכרמל, ומייסד היחידה למניעת מטרדי הציפורים ברשות שדות התעופה.
ביוגרפיה

נולד ב-21 ביולי 1923, ערב תשעה באב תרפ"ג, בטריפולי שבלוב. בכור למשפחה ציונית חברת תנועת "בן יהודה", שבמסגרתה מילא מדי יום שישי שליחות בגיוס תרומות לקק"ל עבור גאולת אדמות בארץ-ישראל. ב-1934 עלה ארצה עם משפחתו.
בגיל 13, בימי המרד הערבי, הצטרף לארגון "ההגנה", ובשורותיו ביצע פעולות קשר שונות. בתקופה זו היה גם חבר ב"נוער העובד", בסניף שכונת בורוכוב.
ביולי 1940 התקבל לקבוצת "עלומים" בכפר הנוער בן-שמן, שם למד חקלאות, ובהמשך היה למרכז הכשרה שנדדה לגבת והצטרפה לגינוסר. בגבת היה מדריך ילדי הנוער העובד, ובתפקיד זה עבד עם המחנכת והמשוררת פניה ברגשטיין.
באותה תקופה נוצרה חברות מדריכים בתנועה בינו לבין חנה סנש. מכתב שהשאירה לו מוצג כיום במוזיאון חנה סנש בשדות-ים.
כחבר גינוסר השתתף במבצע העלייה לביריה (1946), במלחמת העצמאות פיקד על כיתת עולים, ועמם ביצע בגזרת גינוסר פעולות הגנה שונות, שהראשית שבהם הייתה קרב מול הכפר ע'ויר אבו שושא, שהסתיים בנפילת חברו ישראל לוי, איש גינוסר שפיקד על הקרב. באותה מלחמה שכל גם את אחיו פדי (פדהצור), חבלן בפלמ"ח, שנפל על משטרת עיראק סואידן. מונה למא"ז גינוסר בעיצומה של תקופת ה"פדאיון", ביצע את עבודות המשק, הדריך הכשרות וחברות נוער שהגיעו לגינוסר, ואת ילדי גינוסר שהצטרפו לנוער העובד. במסגרת זו היה בקשר הדוק עם יגאל אלון.
ביוגרפיה > החברה להגנת הטבע

כחבר קיבוץ התעניין ואהב את הטבע בהתגלמותו ואת בעלי החיים. לאחר כנס בעכו של החברה להגנת הטבע (שהייתה בתחילת פעילותה) שנערך ב-1958, נקבעה פגישת עבודה בינו לפרופ' אמוץ זהבי, ועבודתו רוכזה באזורי השרון והכרמל, כעובד השני שגויס לחברה. מתוך הצורך לעבוד ולהתמקד בתחום זה, נאלץ לעזוב את הקיבוץ.
את עבודתו ותפקידו בנה תוך גישושים וניסיונות שונים. עיקר משימותיו היה בגילוי מוקדם של פגיעה בטבע, פיתוח שמורות הטבע באזור, ארגון פעולות מקומיות שונות (סיורים, הרצאות), סימון מסלולים ושבילים, תיעוד החי והצומח, הדרכת קבוצות, גם במחנות הנופש הראשונים שביצעה החברה לאורך הארץ, ועידוד הצטרפות לחברה ולהשתתפות בפעולותיה הארציות, כגון טיולי סופשבוע וכנסים מרכזיים.
שלום זו-ארץ היה מדריך ומחנך מרתק. מטיילים רבים שיחרו להצטרף להדרכותיו וחוגיו שהיו מבוקשים ביותר. במשך השנים חנך, הדריך, ולימד בכל רחבי הארץ אלפי תלמידים, מטיילים, צפרים, שומרי טבע, מוסדות, וארגונים ממשלתיים, ציבוריים ופרטיים מהארץ ומחו"ל. לאחר מלחמת ששת הימים הדריך גם בסיורים מרתקים בחצי האי סיני, ביהודה ושומרון וברמת הגולן.