stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שימוש באור נרות בשבת

מנורת שמן. כאשר השמן מתמעט, ניתן לשפר את עוצמת אורה באמצעות הטיית מעט השמן שנותר לעבר הפתילה.
אודות השימוש באור נרות בשבת ישנן הלכות רבות, המגבילות את סוגי החומרים מהם ניתן להדליק את הנרות, ולעיתים אוסרות את השימוש בהם בשבת (בהתאם לסוג הנר).
לפני פיתוח התאורה המלאכותית שימשו מנורות שמן ונרות לצורך תאורה עיקרית, ובליל שבת צפו שאלות הנוגעות למלאכות שהאדם עלול לעשות בנרות. לפיכך, נקבעו בהלכה דינים רבים העוסקים בהכנת הנרות לשבת, בשימוש המותר והאסור בהם, ובהקשרים נוספים הנובעים מחיובים הלכתיים שונים.
החשש המרכזי לגבי שימוש בנר הוא להגברת אורו כאשר השמן מתמעט והאור מתעמעם, 'שמא יטה' (הטיית הכלי ובו השמן על מנת לקרב את מעט השמן שנותר לפתילה הבוערת, ובכך נמצא האדם עובר על מלאכת מבעיר), ובחשש שמא יבוא אדם לכבות את הנרות, (ובכך נמצא עובר על מלאכת מכבה).
היישום המעשי של הלכות אלו פחת בעת המודרנית, עקב מיעוט השימוש בתאורה שניתן לשנות את עוצמת אורה בעזרת הטיה, בעוד הרחבת איסורים אלו גם על תאורה מודרנית (כגון מנורת נפט ותאורה חשמלית) שנויה במחלוקת.
חומרים מותרים ואסורים להדלקת נר בשבת

באופן עקרוני הדלקת נר לשבת כשרה בכל חומר, אך במשנה ובגמרא מובאות מספר הגבלות (הנוגעות בעיקר להדלקה באמצעות מנורת שמן) שעיקרן הוא שהנר יבער היטב, על מנת למנוע חשש שאדם יתקן את הנר בשבת על מנת לשפר את אורו, ובכך יעבור על מלאכת מבעיר. עיקרו של הפרק השני במשנה מסכת שבת עוסק בפתילות ובשמנים הכשרים והפסולים להדלקה.
סיבות נוספות לפסילה הם שמן עם ריח רע, שמן נדיף שעשוי לגרום לדליקה, ושמן עם ריח טוב שיש חשש שיבואו להשתמש בו (ובכך יעברו על מלאכת מכבה מדרבנן).
במקרה ובו הודלק נר מחומר פסול אסור ליהנות מאורו כלל, כצעד למניעת הטייתו בשגגה לצורך הגברת אורו. במקרה זה האיסור גורף, ואין חלים עליו ההיתרים החלים על נר כשר (ראו בפרק הבא).
השימוש המותר והאסור באור הנר

במשנה במסכת שבת נאמר:
ולא יפלה את כליו (=יבדקם מכינים), ולא יקרא לאור הנר.
דינים אלו מנומקים בחשש שמא אדם יבוא להטות את מנורת השמן על צידה (על מנת שכמות שמן גדולה יותר תגיע לפתילה, וכך תגבר אש הנאחזת בפתילה) או שימשוך את הפתילה על מנת לקרבה לשמן, ובכך יעבור על מלאכת מבעיר. בעקבות משנה זו נאסרה עשיית כל פעולה שדורשת עיון מעמיק לאור הנר, שמא אדם ישכח ויבוא להטות את הנר.
בעקבות דין זה נפוץ מנהג שלא לומר את פיוט המערבית המשולבים בתפילת ערבית של יום טוב כאשר יום טוב חל בשבת, שמא יבואו להטות את הנר על מנת לקרוא את הפיוט (במקרה זה אין את ההיתר של שניים שעוסקים בפעולה אחת, היות שכל אחד קורא בסידור שלו ואינו שם לב לחברו).
השימוש המותר והאסור באור הנר > היתרים

במקרים בהם ישנו החשש להטיית הנר נאסרו פעולות הדורשות עיון אפילו אם נעשות לאור נר מרוחק וגבוה (על פי עקרון 'לא פלוג רבנן'), אולם פעולות אלו הותרו במספר מצבים בהם החשש להטיית הנר הופחת.
הנאה מנר שהדליק גוי

בעבר בהיעדר תאורה מלאכותית, היו הנרות שהודלקו למאור בשעת כניסת שבת כבים בדרך כלל כעבור מספר שעות, וכן גם חומר ההסקה בתנור החימום היה אוזל כעבור מספר שעות, כך שבמקרה הצורך היה חשיבות במציאת פתרון להדלקת התאורה וחידוש פעולת התנור בהמשך השבת, פעולות האסורות בשבת מכח מלאכת מבעיר.
ככלל, אסור ליהודי ליהנות ממלאכה שעשה גוי בשבת לצורך היהודי, אך מותר לו ליהנות ממלאכה שעשה הגוי לצורך עצמו. על כן אסור ליהודי לבקש מגוי שידליק בעבורו נר או את התנור בשבת (גם אם הבקשה הייתה קודם לשבת), או ליהנות מהם אם הגוי הדליק אותם לתועלת יהודי באיסור (כלומר כאשר לא הייתה לך הצדקה הלכתית). איסור זה של הנאה ממעשה גוי בשבת חל גם כאשר הגוי הדליק את הנר או התנור לצורך יהודי אחר באיסור. אולם מותר ליהנות מאור נר ותנור אם הגוי הדליק אותם לצורך עצמו, וכן אם הגוי הדליק אותם בהיתר, לדוגמה לצורך חולה (גם חולה שאין בו סכנה) או ילדים קטנים (הנחשבים גם כן כחולה שאין בו סכנה), בהם התירו חז"ל אמירה לנוכרי להדליק את הנר לצורכם.
במקרה וגוי הדליק נר בשבת לתועלת יהודי אך בלא הסכמתו וידיעתו, אף כי אסור ליהודי ליהנות מהנר שהודלק באיסור, אין הוא מחויב לצאת מביתו עקב כך, כדין הנאה הבאה לאדם בעל כורחו. יחד עם זאת היהודי מחויב להתרות בגוי שלא יעשה זאת שוב, אחרת ימשיך הגוי להדליק את הנר גם בפעמים הבאות לטובת היהודי, מתוך שרואה שליהודי יש הנאה מכך.
במקומות קרים מאוד נחשבים הכל כחולים מפני הצינה, ולכן מותר לומר לגוי להסיק את התנור כדי לחמם את הבית גם לטובת בריאים. לעניין זה נחשבים ילדים לרגישים יותר לקור ממבוגרים.
מותר לצוות או לבקש מגוי להעביר נר דולק ממקום למקום, היות שמדובר באיסור טלטול מוקצה בלבד, וגם היהודי יכול היה לטלטל את הנר באופן של 'טלטול מן הצד'.
מניעת כיבוי הנר

הגדרת מלאכת מכבה האסורה מהתורה היא פעולת כיבוי שיש בה צורך מצד עצמה (לדוגמה כיבוי לצורך הבהוב פתילה, על מנת שתבער היטב כשתודלק שוב), בעוד כיבוי שאין בו צורך מצד עצמו (לדוגמה כיבוי לצורך החשכת הבית) אסור מדרבנן, כדין מלאכה שאינה צריכה לגופה.
קבוצת הלכות מתייחסת למניעה מעשיית פעולות שונות שיובילו לכיבויו של הנר, דבר האסור משום מלאכת מכבה מדרבנן. לדוגמה, אין לפתוח דלת כאשר מולה נמצא נר שיכבה עקב הרוח שתנשוב בחדר לאחר פתיחת הדלת. מקור דין זה בגמרא, וישנה מחלוקת ראשונים בפירושו, ועל כן מחלוקת במסקנות ההלכתיות היוצאות ממנו (לדוגמה, פתיחה הדלת באופן איטי).
מותר לכסות נר דולק בקערה או כיסוי אחר, כאשר הכיסוי לא יוביל לחניקת האש וכיבוייה עקב כילוי החמצן.
לגבי מדורה, העשויה לחימום וגדולה יותר מאשר נר, ישנם דינים שונים מעט, כאשר החשש בה הוא שהרוח תלבה את המדורה ותגדילה, דבר האסור מכח מלאכת מבעיר. לכן אסור לפתוח דלק כנגד מדורה מחשש לרוח חזקה שתלבה את המדורה ('רוח שאינה מצויה'). כגזירה לחשש זה נאסרה פתיחת דלת כנגד מדורה גם כשהרוח חלשה ('רוח מצויה') ואינה צפויה ללבות את המדורה. עם זאת לא נאסרה סגירת הדלת הפתוחה, פעולה שאינה משפיעה על בעירת המדורה.
מוקצה

נר דולק נחשב למוקצה ואסור להזיזו, וכן הדין בפמוט המיוחד להדלקת נר, כדין מוקצה מחמת איסור. הנר הדולק נחשב כבסיס לשלהבת, ועל כן אסור להזיזו אף לצורך גופו או מקומו, וכן בפמוט שנעשה בסיס לנר. יחד עם זאת מותר לנער שולחן שעליו נר כדי לסלקו, כאשר הנר לא הונח בכוונה תחילה על השולחן (אם הונח בכוונה, נעשה השולחן בסיס לדבר האסור). דין זה הוא אף אם הנר דולק, כל זמן שש סיכוי סביר שלא יכבה כאשר יושלך לרצפה, ובתנאי שאין בו שמן.
יתרת שמן (או חומר בערה אחר) וכן יתרת הנר שנותרת לאחר שהאש נכתבה נחשבים למוקצה ואסור להזיזם גם לאחר שכבתה, היות שהשעה הקובעת לעניין מוקצה היא שעת כניסת שבת ('בין השמשות'). ישנה דעה לפיה מי שהנר מאוס עליו מותר לטלטלו ולהוציאו, כדין דבר מאוס ('מוקצה מחמת מיאוס') המותר בטלטול כדי לסלקו.
ראו גם

נרות שבת ויום טוב
הערות שוליים

↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן רס"ה, סעיף א'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן רע"ה, סעיף י"ב
↑  מלאכת מכבה האסורה מהתורה היא כאשר יש צורך בכיבוי מצד עצמו, כדוגמת כיבוי הנר לצורך חריכת הפתילה. כל כיבוי אחר אסור מדרבנן
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן ער"ה, סעיף ט'
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן רע"ו, סעיף ג'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן רע"ו, סעיף א', הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן רע"ו, סעיף ד'
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן רע"ו, סעיף י"ב
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן רע"ו, הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן רע"ו, סעיף ט"ז
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
תיק השוק

תיק השוק הוא תיק נכסים הכולל את כל הנכסים בשוק ביחס פרופורציונלי לערכם בשוק.
למרות הגדרה רחבה זו, לא נדרש לכלול את כל הנכסים הקיימים בשוק כדי לקבל את תיק השוק, ניתן להסתפק בנכסים העיקריים שבשוק כך שיתקבל תיק שוק מקורב מספיק לתיק השוק האמיתי. הכלכלן ריצ'רד רול הראה כי המדד העיקרי בכל מדינה, הוא תיק מקורב מספיק וניתן להסתמך עליו. כך למשל מדד S&P 500 בארצות הברית ומדד DAX בגרמניה הם תיקים מקורבים לתיק השוק.
הרעיון מאחורי תיק השוק הוא שמשקיעים ישקיעו רק בתיק השוק ובנכס חסר סיכון. זאת כי השקעה בתיק אחר תיתן סיכון גבוה יותר ביחס לתשואה שאותה ניתן לקבל משילוב בין תיק השוק ונכס חסר סיכון. תאוריה זו היא הבסיס למודל CAPM ולמודלים נוספים של תמחור.
הערות שוליים

↑  הצעת ריצ'רד רול בנוגע לתיק השוק
שפכים

צינור ביוב
שפכים הם כל נוזל מימי אשר הושפע על ידי גורמים אנתרופוגניים. שפכים כוללים תוצרי פסולת נוזליים ביתיים, עירוניים, חקלאיים או תעשייתיים ויכולים להכיל מספר רב של ריכוזים מזהמים. השימוש הנפוץ ביותר למונח מתייחס לשפכים הזורמים במערכות הביוב וההולכה, אם כי במדינת ישראל עדיין 4% מהשפכים נספגים בקרקע בבורות ספיגה. המערכת הפיזית הכוללת צינורות, משאבות, נפות ורשתות ותעלות המשמשת להזרמת שפכים ומי ביוב ממקורם לנקודת הטיפול או הסילוק נקראת ביוב.
מי שופכין או מי ביוב מתייחסים לשפכים המזוהמים בצואה או שתן אך לעיתים קרובות משתמשים במונחים אלו לתאר סוגים נוספים של שפכים. בניגוד למי שופכין (המכונים גם "מים שחורים"), מים אפורים הם נוזלים שמקורם אינו מאסלות ההדחה (כגון ממכונות כביסה, מדיחי כלים, כיורים, מקלחות ואמבטיות רחצה) ואשר, אחרי טיפול מתאים, ניתנים לשימוש חוזר בעיקר  אל מכלי ההדחה של האסלה, במטרה לחסוך במים שפירים ובעלותם הכספית.
הרכב השפכים

מקורם של שפכים ומי ביוב נובע ממספר רב של מקורות מזהמים וביניהם פסולת אורגנית אנושית, פסולת תעשייתית נוזלית, פליטות של מפעלי טיהור שפכים, מים אפורים, מי תהום שהסתננו אל מי שופכין, מערכות ניקוז של מי גשמים, פסולת תעשייתית לא נוזלית כגון חול, אלקלי וכו'.
מתקני טיהור שפכים

קיימים ארבעה סוגים נפוצים של מתקני טיהור שפכים:
אגנים ירוקים - שימוש בצמחייה בשטח פתוח לטיהור השפכים. בשיטה זו הצמחים צורכים את החומרים המזהים ומותירים מי קולחין באיכות משופרת.
ברכות חמצון - במתקנים אלו מתבצע טיהור החומר האורגני בחמצון באמצעים מיקרוביולוגיים, השיטה מתאימה ליישובים בקנה מידה קטן.
סינון ממברני - שימוש בסדרת מסננים בעלי נקבים הולכים וקטנים הלוכדים את החומרים המזהים.
בוצה משופעלת - בשיטה זו משיבים חלק מן המשקעים (בוצה) לזרם השפכים החדש הנכנס למתקן. משקעים אלו רוויים במיקרואורגניזמים המאיצים את תהליך פירוק המזהים בשפכים החדשים.
תהליכי טיפול שונים עשויים להשלים זה את זה על מנת להפיק מי קולחין איכותיים יותר.
בורות ספיגה

בור ספיגה הוא בור שנכרה באדמה בעומק ממוצע של 1–2 מטר וברדיוס של 1/2 מטר ומשמש לפינוי השפכים. בור כזה מתאים למגורים צמודי קרקע, כאשר כל בור משרת לרוב יחידת דיור אחת. מבורות אלו מחלחלים השפכים באופן חופשי אל הקרקע ומותירים בהם את השפכים המוצקים. בורות ספיגה עשויים לגרום נזק למי התהום וגורמים לזיהום הקרקע ולפגיעה במי התהום.
בישראל

נכון לשנת 2008, בישראל מופקים 500 מלמ"ק קולחין מדי שנה, כאשר כ-70% מושבים לשימוש בחקלאות בעזרת מכוני טיהור השפכים.
לקריאה נוספת

פרופ' נחום רקובר, איכות הסביבה - היבטים רעיוניים ומשפטיים במקורות היהודיים, "שפכים, פסולת וריחות", 58. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, 1993
שרה אוסצקי-לזר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 במרץ 1947 (בת 77)
 מדינה:  ישראל 
 תחום כתיבה:  המזרח התיכון, יחסי יהודים ערבים בישראל
 סוגה:  היסטוריה
 פרסים והוקרה:  אות החיים המשותפים, יוזמות אברהם 2018
 www.sarahozacky.com
 
שרה אוֹסַצקי-לזר (נולדה ב-16 במרץ 1947) היא היסטוריונית של המזרח התיכון, עמיתת מחקר במכון ון ליר בירושלים ופעילת חברתית.
אודות

אוסצקי-לזר נולדה וגדלה בתל אביב. היא בתם של חיה לבית שפירא וחיים לזר ליטאי, פרטיזן, איש בית"ר והיסטוריון, וקרויה על שמה של סבתה מצד אימה ואחותו של אביה שנספו בשואה. אוסצקי-לזר קיבלה תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובשפה וספרות ערבית מן האוניברסיטה העברית בירושלים ותוארי מוסמך ודוקטור בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה. נושא עבודה היה "התגבשות יחסי הגומלין בין יהודים לערבים במדינת ישראל: העשור הראשון, 1948–1958", אותו כתבה בהנחיית גבי ורבורג וקייס פירו. מאז היא עוסקת בהוראה, במחקר ובפעילות חברתית. מחקריה עוסקים במיעוט הערבי-פלסטיני בישראל וביחסו למדינה ולרוב היהודי. בשנים 2002 ו-2007 לימדה היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת וילברפורס באוהיו (1992) ובאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (2003).
במשך שנים היא שימשה כמנהלת משותפת של המרכז היהודי-ערבי לשלום בגבעת חביבה (בהנהגתה זכה המכון ב-2001 בפרס החינוך לשלום של UNESCO) ומנהלת המכון לחקר השלום במרכז. היא הייתה עמיתת מחקר של הסוכנות היהודית כשלוש פעמים בקהילות יהודיות ברחבי ארצות הברית. כמו כן שימשה כעמיתת מחקר במרכז לאסטרטגיה וחשיבה מדינית באוניברסיטה העברית, שם עסקה בחקר הנשים במזרח התיכון.
אוסצקי-לזר כתבה ביקורת ספרים בעבור "הארץ" ורשימות עבור "הדף הירוק". היא מבקרת ספרים על השואה בכתב העת "האומה".
אוסצקי-לזר שימשה חברת הנהלת הקרן החדשה לישראל ולאחר מכן חברה במועצה הציבורית של הקרן. חברת הנהלת פורום ארגוני השלום הפלסטיני ישראלי, הברית לאנושות חדשה, והקתדרה עממית מגידו.
נשואה ליורי, ומתגוררת בקיבוץ רמות מנשה, ואם לשניים.
מספריה

יהודה ארבל, [חמו"ל], 1989.
7 דרכים: אופציות תאוריות למעמד הערבים בישראל, עם אסעד גאנם ואילן פפה, המכון לחקר השלום, 1999.
בין חזון למציאות: מסמכי החזון של הערבים בישראל 2007-2006, עם מוסטפא כבהא, הפורם להסכמה אזרחית, 2008.
החברה הערבית בישראל, יחידה מס' 3: בצל הממשל הצבאי – הממסד הישראלי והאזרחים הערבים, 1948–1967, האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
אזרחות על תנאי: על אזרחות, שוויון וחקיקה פוגענית, עם יוסף ג'בארין, הוצאת פרדס 2016.
בני המקום, שיחות עם אזרחים ערבים בישראל, עם יואב שטרן, מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, אוניברסיטת תל אביב, 2016.
שירילי דשא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בינואר 1968 (בת 56) 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1991
 עיסוק:  שחקנית, מחזאית, תסריטאית, במאית, מדבבת
 מקום לימודים:  תלמה ילין 
 בן זוג:  רוני סיני
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  פרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו (כשחקנית) פרס הבימוי בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה (2017)  פרס הטלוויזיה לילדים ולנוער לבימוי בסדרה קומית (2021)
 פרופיל ב-IMDb
 
שירילי דשא (נולדה ב-13 בינואר 1968) היא שחקנית, מדבבת,מחזאית, תסריטאית ובמאית ישראלית.
ביוגרפיה

דשא היא בתו הבכורה של האמרגן והמפיק אברהם דשא (פשנל). היא בוגרת מגמת התיאטרון של בית-הספר לאמנויות ע"ש תלמה ילין. בצבא שירתה כמפיקה בלהקות הצבאיות: להקת פיקוד המרכז, להקת פיקוד הצפון ולהקת הנח"ל.
אחרי השירות הצבאי, בתחילת 1988, החלה לעבוד עם אביה כמפיקה בפועל של המחזמר "אוויטה", אחר כך למדה בבית הספר לתיאטרון של ז'אק לקוק שבפריז. כשחזרה מפריז שימשה עוזרת במאי בתוכנית העשירית של הגשש החיוור "כוסות רוח".
קריירה > קריירה בתיאטרון

בסוף 1991 החלה לשחק במועדון הסטנד-אפ "דומינו גרוס" בהצגות "אם לא תזוזו, אולי לא יקרה לכם כלום" ו"בגדי המלך בפרדס על היד השוקת".
ב-1993 כתבה וביימה גרסה עברית של המחזמר "חנות קטנה ומטריפה" (בו כיכבה לצד עידן אלתרמן), באותה שנה גם שיחקה בהצגת היחיד "דרמה קטנה" שכתב וביים רוני ניניו, שזכתה בפרס הראשון בפסטיבל תיאטרונטו.
במחצית השנייה של שנות ה-90 שיחקה בקומדיה "בסגנון חופשי" (שאותה גם כתבה), שיחקה בתיאטרון הבימה במסגרת קבוצת הצעירים במחזה "מלחמת אחים" ובתיאטרון חיפה כתבה וביימה את המחזה "שלום ולא להתראות".
ב-1999 שיחקה דשא בתיאטרון חיפה במחזה "פירוק" מאת רוני פינקוביץ' ובבימויו.
ב-2001 שיחקה בתיאטרון הקאמרי במחזה "לכל השדים והרוחות" מאת יצחק בשביס זינגר, בעיבוד ובימוי של מייקל אלפרדס.
ב-2002 שיחקה בתיאטרון באר שבע במחזה "פרפר ברשת".
ב-2013 כתבה ביחד עם אוהד חיטמן את המחזמר "בילי שוורץ", שזכה ב-4 פרסי התיאטרון הישראלי. באותה שנה גם ביימה את מופע הבידור "לסלאו לא נחה" בכיכובה של חנה לסלאו.
ב-2015 כתבה וביימה את הצגת הילדים "טובים השניים" בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. על ההצגה זכתה בשני פרסי פרסי הבמה לילדים ונוער, מחזאית השנה ובמאית השנה.
ב-2019 ביימה בתיאטרון הקאמרי את הקומדיה "אניהו" (המבוססת על הסיפור "השמנמן" מאת אתגר קרת).
ב-2020 כתבה וביימה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער את ההצגה "שבעת הגמדים ושלגיה".
ב-2021 ביימה בתיאטרון החאן את המחזה "טייבלה והשד", על פי סיפור מאת יצחק בשביס זינגר, שעיבד לבמה בעלה רוני סיני.
ב-2022 כתבה וביימה את מחזה "הסבתות" בתיאטרון החאן
ב-2022 כתבה וביימה את ההצגה "כראמל" בתיאטרון אורנה פורת.
בשנת 2024 ביימה את המחזה "להעיר אריות" בתיאטרון הקאמרי שכתב ועיבד יואב שוטן בהתבסס על ספרה של איילת גונדר-גושן.
קריירה > קריירה בקולנוע ובטלוויזיה

בקולנוע שיחקה בסרטים שונים, בהם: "שחקנים" (1995), "ההתחלפות" (2012), ו"הנוער" (2013). שיחקה גם ב"לכל דבר מחיר", סרט הגמר של דפנה לוין לצד מאיר סויסה, ששי קשת ומיכל נחמן-צפיר.
בסוף 1992 החלה לשחק בעונה האחרונה של תוכנית ההומור "העולם הערב", ששודרה שודרה בערוץ 2 הניסיוני.
ב-1994 השתתפה דשא בקלטת הילדים "והילד הזה הוא אני" לצד עמי טראוב, שרית סרי ויואב הייט. ויצרה וביימה את קומדיית המצבים איצ'ה, בהפקת אביה פשנל, ששודרה בערוץ 2 בשנים 1994–1997.
ב-1997 כיכבה בדרמת הטלוויזיה "עיניים שלי" שכתב יואב כ"ץ וביים אורי רוזנווקס, כחלק מהסדרה "סיפורים קצרים על אהבה" בקשת, ערוץ 2. הדרמה הייתה מועמדת לפרס אופיר.
ב-2007 יצרה וביימה את הסדרה הדוקומנטרית "פשה" על אביה, שזכה בפרס הקולנוע הדוקומנטרי ב-2008, בקטגוריית פרויקט התיעוד הטלוויזיוני הטוב ביותר.
ב-2010 כתבה את הסדרה "כאן גרים בכיף"
בשנים 2011–2016 ביימה את הגרסה הישראלית של הסדרה "בנות הזהב".
בשנים 2017–2022 ביימה וכתבה את סדרת הילדים "ילדי בית העץ", עליה זכתה בפרס הבימוי בפרס האקדמיה לטלוויזיה.
ב-2021 יצרה יחד עם רועי שגב ויגאל שפירא את סדרת הנוער מי פה הבוס?.
ב-2021 יצרה יחד עם רועי שגב את הסדרה כראמל המבוססת על הספר כראמל.
חיים אישיים

דשא נשואה למחזאי והבמאי רוני סיני ולהם שלושה ילדים. מתגוררת באליכין.
הערות שוליים

1 2  יואב בירנברג, מלכת השקם, חדשות, 18 במרץ 1992
↑  ציפורה (רכילות), פרט חשוב בענייני "אוויטה". המפיקה בפועל היא שירילי דשא, חדשות, 29 בינואר 1988
↑  יואב בירנברג, אופוס עשר, חדשות, 4 באוגוסט 1991
↑  את לא תזוזו, לא יקדה כלום, חדשות, 22 בנובמבר 1991
↑  שוש אביגל, תיאטרון / יעקב כהן הוא היסטוריה  - "חנות קטנה ומטריפה" קובעת סטנדרט חדש בבידור, חדשות, 27 באוקטובר 1993
↑  דורית חכים, שירלי דשא זכתה בפרס התיאטרונטו: "אני רוכדת", חדשות, 22 במרץ 1993
↑  נילי ברקן, ‏דרמה מגרה, משחק רגיש, באתר גלובס, 28 באוקטובר 1999
↑  נילי ברקן, ‏והסיפורים מתגלגלים להם, באתר גלובס, 14 בינואר 2001
↑  עכבר העיר, פרפר ברשת, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2002
↑  תמר רותם, המחזמר "בילי שוורץ" זכה בחג המחזמר בבת ים, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2013
↑  מנחה נופה, עכבר העיר, טקס פרסי התיאטרון 2016: בילי שוורץ הוא הזוכה הגדול, באתר הארץ, 20 במאי 2016
↑  נורית אסיאג, עכבר העיר, הצגות ילדים: המופע שיגרום לכם פשוט לצחוק, באתר הארץ, 24 באוגוסט 2015
↑  עידוא דגן, ביקורת הצגה - "אניהו": מטורף ומקסים בנוסח אתגר קרת, באתר ynet, 4 במרץ 2019
דוד רוזנטל‏, שעטנז הדמויות ההזויות ב"אניהו" יצר מחזה אנרכיסטי מצחיק ומרגש, באתר וואלה, 9 באפריל 2019
↑   ננו שבתאי, ההצגה "פיטר פן" היא חוויה מרוכזת של הסיוט ההורי בחופש הגדול, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2022
↑  יעקב בר-און, ‏אחרי דחייה בשל הקורונה, שירילי דשא מעלה הצגה חדשה, באתר מעריב אונליין, 23 ביוני 2020
↑   ננו שבתאי, ההצגה "הסבתות": איכות שונה מהרגיל של עדינות והרבה אהבה וגעגוע, באתר הארץ, 4 בינואר 2022
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, ההתחלפות: זן נכחד של עשייה קולנועית, באתר הארץ, 3 במאי 2012
אורי קליין, "ההתחלפות" של ערן קולירין: המאמץ משתלם, באתר הארץ, 4 במאי 2012
↑   אורי קליין, המציאות המעורערת של הסרט "הנוער", באתר הארץ, 31 באוגוסט 2013
↑  תכנית מיוחדת של "העולם הערב", שתפתח את עונת השידורים החדשה, צולמה אתמול באולמי רסיטל, חדשות, 18 בדצמבר 1992
↑  ניר קיפניס, ‏אגדת דשא, באתר גלובס, 8 בנובמבר 2007
↑  נירית אנדרמן, שבעה פרסים לילדי השמש, באתר הארץ, 3 באוגוסט 2008
↑  מיה סלע, "כאן גרים בכיף": פשוט לא מצחיק, באתר הארץ, 15 ביוני 2010
↑  לי-אור אברבך, ‏הטרנד הבא? סדרות אמריקניות קלאסיות מקבלות 'רימייק' ישראלי, באתר גלובס, 26 במאי 2011
↑  ביקורות:
יונית נעמן, "ילדי בית העץ": עוד גוון של לבן על לבן, באתר "העוקץ", 7 בדצמבר 2020
גילי איזיקוביץ, התגלתה תוכנית אינטליגנטית לילדים, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2016
↑   איתי שטרן, פרסי הטלוויזיה: "פאודה" הדרמה הטובה ביותר ו"שבאבניקים" זכתה בפרס הקומדיה, באתר הארץ, 9 במרץ 2018
↑   גילי איזיקוביץ, "מי פה הבוס": שלושה כוכבי פרסום ואידיוט שימושי אחד, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2021
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: (פרס לא קיים) | פרס הטלוויזיה לילדים ולנוער – בימוי בסדרה קומית   2021–2022: שירילי דשא – ילדי בית העץ  | הבא: (יפורסם בהמשך) |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007509491105171  GND: 1062465490  VIAF: 204828267   WorldCat (עם VIAF): 204828267
תיאטרון קליפה

| --- | --- |
סמליל תיאטרון קליפה

סמליל תיאטרון קליפה הישן
 מידע כללי
 סוג:  להקת תיאטרון 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°03′42″N 34°46′51″E﻿ / ﻿32.06166667°N 34.78072222°E﻿ / 32.06166667; 34.78072222
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) תיאטרון קליפה(למפת תל אביב רגילה) תיאטרון קליפה(למפת גוש דן רגילה) תיאטרון קליפה(למפת גוש דן מוגדלת) תיאטרון קליפה  he תיאטרון קליפהhe תיאטרון קליפהמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תיאטרון קליפה הוא תיאטרון תנועה חזותי שהוקם בשנת 1995 על ידי השחקן והמוזיקאי דמיטרי טולפנוב (יליד סנט פטרבורג, רוסיה, 1966-הודו 2015) והכוריאוגרפית, הבמאית והמנהלת האמנותית של התיאטרון עידית הרמן. משכנו ברחוב הרכבת 38 בתל אביב. התיאטרון מציג הפקות מקור של חברי הקבוצה ומארח מופעים מישראל ומחוצה לה.
בשנת 2019 קבע תיאטרון קליפה את משכנו החדש ברחוב הרב קוק 37 בתל אביב.
היסטוריה

המפגש בין בני הזוג הוביל לשפת אמנות המשלבת בין אמנויות רב תחומיות כדוגמת התיאטרון, המחול, המשחק, המיצג והמוזיקה והתיאטרון הוא משכנם של קבוצת "קליפה", שיוסדה על ידי הזוג. הצגות התיאטרון מניחות במרכז את התנועה והחזות, תוך הבעת סמלים שונים במאפיינים ויזואליים, ומדירות, לעיתים לגמרי, את המלל.
המבנה העכשווי של התיאטרון נחנך בשנת 2005, המבנה בן שלוש קומות ובו חלל הופעות מרכזי ואינטימי, ושני אולמות סטודיו לחזרות ומופעים מיוחדים.
שם התיאטרון מתייחס למצע הרעיוני של הקבוצה, ובו השאיפה להתחדשות ולקילוף התפיסות האמנותיות. כך לפי עיקרון זה במשך כל עונה מועלים 4-2 מופעים חדשים, בנוסף לרפרטואר הקיים. התיאטרון יצר שיתופי פעולה מיוחדים, בהם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית עבור המופע "פולחן האביב" והיה האירוע הפותח בפסטיבל ישראל בשנים 2001 ("דאוס אקס מכינה") ו-2005 ("משחק מרכבה").
בשנת 2001 זכה התיאטרון בפרס המבקרים של ידיעות אחרונות עבור "דאוס אקס מכינה" כמופע התיאטרלי הטוב של השנה.
אחת לשנה, החל משנת 2007, התיאטרון מעלה את פסטיבל קליפה אדומה, פסטיבל בינלאומי לאמנות המופע ולתיאטרון חזותי המציג מגוון מופעים מהארץ ומחו"ל.
בפברואר 2015 נפטר טולפנוב מהתקף לב במהלך סיבוב הופעות של התיאטרון בהודו, לבקשתו נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
פרסים

1996 - פרס שטרנפלד לתיאטרון - עבור המופע "קליפה"
1997 - פרס ראשון בפסטיבל גוונים במחול - עבור המופע "אנגל"
1999 - פרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הצגת הפרינג' הטובה ביותר - "מבוקש"
2003 - פרס רוזנבלום לתיאטרון, עבור הישגי הקבוצה בתחום
2003-2006 - נבחר הקרן למצוינות בתרבות
2008 - אירוע תיאטרון-החוצות החשוב של השנה, לפי מבקרי המגזין "תיאטר" הפולני עבור המופע "סאלטו מורטלה".
2009 - פרס מפעל הפיס לאמנויות הבמה ע"ש מיכאל לנדאו עבור בימוי בתיאטרון
2012 - פרס ראשון בתחרות לכוריאוגרפיה עכשווית מטעם משרד התרבות הדרום קוריאני.
הערות שוליים

↑  שני ליטמן, מת דמיטרי טולפנוב, מייסד תיאטרון קליפה, באתר הארץ, 11 בפברואר 2015
↑  ציפי שוחט, בית חדש לתיאטרון הפרינג' "קליפה", באתר הארץ, 18 בינואר 2005
תוכנית השלבים של אש"ף

תוכנית השלבּים של אש"ף (בערבית: خطّة المراحل) היא תוכנית שהתקבלה בכינוס ה-12 של המועצה הלאומית הפלסטינית שהיה ביוני 1974. התוכנית התקבלה לאחר החתימה על הסכמי הפרדת הכוחות בין ישראל ומצרים ובין ישראל וסוריה ובצל ועידת השלום שניסה לכנס האו"ם בז'נבה עם תום מלחמת יום הכיפורים, אשר בה סירבו הנציגים הפלסטינים להשתתף. בעולם מקובל לכנות את התוכנית גם "תוכנית עשר הנקודות" (Ten point program).