stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרישה אייזנשטט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1923 
 נרצחה:  יולי 1942 (בגיל 19 בערך) ורשה, גנרלגוברנמן 
 מדינה:  פולין 
 
מרישה מרים אייזנשטט (בפולנית: Marysia Ajzensztadt;‏ נולדה בוורשה ב-1921, ונפטרה באומשלאגפלאץ ב-1942, ברציף רכבת הגירוש לטרבלינקה) הייתה יהודייה-פולנייה, זמרת בגטו ורשה שזכתה לפופולריות. התפרסמה בזכות הקול והשירה שלה כשהייתה בלהקה שנועדה להרים את רוחם של היהודים.
ביוגרפיה

עוד בצעירותה היה לה כישרון מוזיקלי מיוחד וזכתה לחינוך מוזיקלי בביתה. אביה היה מלחין ידוע ומנצח בבית-הכנסת הגדול ברחוב טלומצקה בורשה זאת הייתה פרנסתו. ארגוני פועלים הכירו אותו כמארגן של מקהלת הנוער והמחנך שלהם. בהיותו תמיד שקוע בעבודתו הרבה לא הספיק לפרסם בדפוס אף אחת מיצירותיו.
כשגדלה הלכה ללמוד באקדמיה למוזיקה שבוורשה, היא השתלמה בזימרה, למדה להכיר קולגות חשובות במוזיקה הרומנטית וטיפחה רפרטואר של שירים יהודיים עממיים.
לאחר שהסינגוגה ברחוב טלומצקה, יחד עם בניין המכון למדעי היהדות ועם הדירות שהשתייכו אליה, הופקעו מתחומי הגטו באביב שנת 1942, עבר אייזנשטט יחד עם אשתו ובתם לדירה שברחוב אוגרודובה.
לאחר שלושה חודשים החלה אקציית הגירוש, בשבוע השני או השלישי לאקציה סחבו לאומשלאגפלאץ ("כיכר השילוח") כמעט את כל התושבים שלא הספיקו לברוח. השאירו רק כמה יוצאים מן הכלל כמו אייזנשטט מרישה, הצעירים המוכשרים לא נלקחו לעבודה.
חייה לפני ובמהלך הגטו

אייזנשטט הייתה זמרת צעירה בקושי בת 20 וברוכת כישרון, במלחמה התגלה כשרונה בשירה בפולנית, עברית ויידיש. הצליחה לכבוש את ורשה במופעים אומנותיים וספרותיים גדולים, בהם היא הייתה כוח המשיכה העיקרי. נעשתה דמות פופולרית ומקובלת ביותר.
מרישה השתתפה ברוב האירועים המוזיקליים שמוסדות התרבות ארגנו בגטו.
מרצ'לי רייך סיפר על אייזנשטט שהיא הייתה התופעה הגדולה בין הסולנים בגטו, היו לה קול נהדר, דיקציה מצוינת, מוזיקליות נדירה ובייחוד יכולת פרשנות מעמיקה ביותר. אלה הגורמים שסייעו לזמרת לזכות עד מהרה בפופולריות בכל הגטו.
לדברי ניישטט בספרו "חורבן אין אויפשטאנד פון די יידן אין ווארשע", מילאו מעריציה את האולם והיו 1000 בכל הופעה. היא הופיעה גם עם התזמורת הסימפונית ולכן בקונצרטים שאנשי המחתרת ארגנו בגטו. בדרך כלל בהופעות שלה ליווה אותה הפסנתרן איגנצי רוזנבאום, מוזיקאי בעל שם עולמי.
במהלך שהותה בוארשה בחודש אוגוסט בשנת 1942 חטפו אותה הגרמנים לאומשלאגפלאץ שם הציל אותה ואת ההורים שלה בחור בשם רמבה מקרון מהמוות ועוד אנשים רבים אחרים. במהלך הפעולה איש ס"ס הרגיש "בהברחה" זו חזר והדף את משפחת אייזנשטט במכות אימים.
לאחר כישלון זה רמבה ניסה שוב את מזלו להציל את המשפחה, הוא שלח את אנשיו, בעקבות המכות מרישה הייתה מטושטשת, למרות זאת ניסתה את מזלה בשנית. היא נורתה באומשלאגפלאץ בעת שהתנגדה לאנשי הס"ס לנגד עיני הוריה, שנשלחו באותו טרנספורט לטרבלינקה.
הערות שוליים

↑  Issakhar Fater: "Jewish Music in Poland between the World Wars", www.zchor.org
↑  כרך ב', מכתבים מימי המלחמה, עמ' עמוד 156
↑  Maria Ajzensztadt, Culture.pl (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרישה אייזנשטט".
טיסה-אסלאר

טיסה-אסלאר (בהונגרית: Tiszaeszlár, תעתיק מדויק יותר של השם מהונגרית: טיסאסלאר) הוא כפר גדול במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בה קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית טיסה-אסלאר קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 2,686 תושבים ובשנת 2020 חיו בו רק 2,374 תושבים.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-13.
יהודי טיסה-אסלאר

יהודים התיישבו בטיסה-אסלאר בתחילת המאה ה-19. הם התפרנסו מחכירת אדמות חקלאיות ומסחר במוצרי מזון.
יהודי טיסה-אסלאר > עלילת הדם בטיסה-אסלאר

באחד באפריל בימים שבין פורים לפסח 1882, נעלמה נערה נוצריה מבנות המקום בשם אסתר שוימושי . בכפר נפוצה שמועה שהיהודים רצחו אותה. במהלך החקירות שביקשו להוכיח "עלילת דם", המשטרה ביצעה חקירות אצל בני השוחט היהודי האחד בן שש והשני בן 14 שהיה החשוד העיקרי ולאחר שטיפות מוח וחקירות צולבות העיד הנער היהודי בן ה14 בשם מוריץ שארף, שראה במו עיניו כיצד אביו ועוד יהודים שוחטים את הנערה בבית הכנסת ואוספים את דמה. חשודים רבים נעצרו וישבו בכלא תקופה ארוכה של שנתיים ימים בתנאים קשים. יום אחד נפלטה גופה מתוך נהר הטיסה הלבושה בבגדי אותה נערה ולאחר ניתוח פתולוגי נמצא שזו אכן הנערה הנעלמת והיא בכלל התאבדה המשפט שנערך בעקבות כך בעיר נירג'האזה בקיץ 1883 ובסיומו נמצא הנער כעד שקר וכל הנאשמים זוכו ושוחררו.
יהודי טיסה-אסלאר > מלחמת העולם השנייה

בסוף אפריל 1944, אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה, רוכזו כל יהודי טיסאסלר בבית הכנסת. למחרת הועברו לגטו נירג'האזה, שם שוכנו בצפיפות קשה וללא מזון ומים. כעבור שבועיים נלקחו למחנה בשימאפוסטה (SIMAPUSZTA), שם מתו רבים במגפת טיפוס. בסוף מאי שולחו הנותרים למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לכפר כמה ניצולים אך הם נאלצו להמלט מפני איבת התושבים ואיומיהם. בניין בית הכנסת ובית העלמין נהרסו.
במפקד קהילות הונגריה שנערך בשנת 1944 נכתב בדף קהילת טיסה-אסלאר שבקהילה יש 53 חברים, מנהיג הקהל הוא גבור גולדשטיין ואין רב לקהילה.
יהודי טיסה-אסלאר > האוכלוסייה היהודית בטיסה-אסלאר

| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 14 |  |
| 1880 | 138 | 2,175 |
| 1910 | 94 |  |
| 1920 | 50 |  |
| 1930 | 61 |  |
| 1941 | 64 | 3,754 |
לקריאה נוספת

טיסא־אסלאר בפנקס הקהילות הונגריה, עמוד 316–317
טיסא–אסלאר, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 178. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודי טיסה-אסלאר שנרצחו בשואה באתר יד ושם
↑  דף קהילת טיסה-אסלאר במפקד קהילות הונגריה
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | נירג'האזה  |  |
| ערים |  איאק •  בקטלוראנטהאזה •  בלקאן •  צ'נגר •  דמצ'ר •  דומבראד •  פהרגיארמט •  איבראן •  קמצ'ה •  קישווארדה •  מאנדוק •  מאריאפוץ' •  מאטסלקה •  נאג'אצ'ד •  נג'הלאס •  נאג'קאלו •  נירבאטור •  נירלוגוש •  נירמדה •  נירטלק •  רקמז •  טיסלק •  טיסוושווארי •  אויפהרטו •  ואיה •  ואשארושנמן •  זאהון |  |
| כפרים | קנטוריאנושי • נירקאראס • אופאי • אפג' • הודאס • נירטורה • יאנד • נירבוגדאני • פאביאנהאזה • פילפשדרוץ • גבריין • גיורטלק • יארמי • קוצ'ורד • מרק • נאג'דובוש • נירצ'הוי • נירקאטה • נירמגייש • נירפרסניה • אקריטופילפש • פפוש • ראפולט • סמושסג • טיבורסאלאש • ואלאי • אנרץ' • דגה • פניישליטקה • גיולהאזה • יקה • קקצ'ה • לוופטרי • מזלדאן • נירלווה • נירטש • פפ • פאטרוהה • רטקזברנץ' • סבולצ'באקה • סבולצ'וורשמרט • טיסקניאר • אוידומבראד • אויקנז • נג'צ'רקס • נפקור • נירפזון • שנייה • סבולץ' • טימאר • טיסנג'פלו • בשנייד • לשקוד • לוולק • מג' • ניריברון • ניריאקו • נירקרץ' • פטנהאזה • רמוצ'האזה • רוהוד • ברבאש • ברגדרוץ • ברגשוראן • צ'רודה • גלנש • גמז'ה • גולאץ' • גיירה • הטפיירצ'ה • אילק • קישוורשאן • לוניה • מארוקפפי • מאטיוש • נג'וורשאן • אולצ'ווה • פוסטדובוש • טאקוש • טרפה • טיסאדון • טיסקרצ'ן • טיססלקה • טיסוויד • ואמושאטיה • ברקס • בסטרץ • גגן • קק • נירטט • סקיי • טיסראד • ושמגייר • בוטפלאד • צגנדאניאד • צ'הולץ • צ'אסלו • צ'גלד • דרנו • פילשד • גצ'אי • גרבולץ • גיגייה • יאנקמאיטיש • קרשמיין • קישר • קישהודוש • קישנמן • קישפלאד • קישסקרש • קלצ'ה • קמרה • מגושליגט • מאנד • מהטלק • מילוטה • נאבראד • נגיאר • נג'הודוש • נג'סקרש • נמשבורזובה • אולצ'וואפאטי • פניולה • פניגה • רוז'אי • שונקאד • סמושאיי • סמושאוילק • סטמארצ'קה • טיסבץ' • טיסצ'צ'ה • טיסקורוד • טיסטברק • טוניוגמטולץ' • טיוודר • טורישטוואנדי • טוריצ'ה • ואמושורוסי • זייטה • ז'רויאן • באטורליגט • אנצ'נץ' • קישלטה • נירבלטק • נירבוגאט • נירצ'אסארי • נירדרז' • נירגלשה • נירגיולאי • נירפיליש • נירוושווארי • אמביי • פנסלק • פיריצ'ה • פוצ'פטרי • טרם • בלשה • בוי • גאוואוונצ'לה • פסב • פורצ'למה • טיסברצל • טיסטלק • צ'נגרשימה • צ'נגראויפלו • קומלודטוטפלו • פאטיוד • סמושאנגיאלוש • סמושבץ' • סמושטטארפלווה • טיוקוד • אורה • בלקאן • בירי • בקן • ארפטק • גסטרד • קאלושמיין • סקוי • בנק • אפריישקה • גיירצ'קה • קומורו • טיסבזדד • טיסמוגיורוש • טיססנטמארטון • טוז'ר • ז'ורק • סורגלמטוש • טיסדדה • טיסדוב • טיסאסלאר |  |
| יישובים בנפת טיסוושווארי |
| --- | --- | --- |
| יישובים | טיסוושווארי • סורגלמטוש • טיסדדה • טיסדוב • טיסאסלאר • טיסלק |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564301305171  LCCN: n80157134  VIAF: 143070707   WorldCat (עם VIAF): 143070707
יוהאן הראשון, דוכס בוואריה

יוהאן הראשון, דוכס בוואריה (בגרמנית: Johann I. von Bayern; ‏29 בנובמבר 1329 - 21 בדצמבר 1340), היה דוכס בוואריה-התחתונה בין השנים 1339–1340.
ביוגרפיה

יוהאן נולד ב-29 בנובמבר 1329, להיינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה ולמרגרט מבוהמיה, דוכסית בוואריה, בתם של יוהאן, מלך בוהמיה ואליזבת מבוהמיה. בצעירותו התחתן יוהאן עם אנה מבוואריה, בתם של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובאטריצ'ה משוויידניץ.
בשנת 1339 מת אביו היינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה, ויוהאן עלה לשלטון במקומו. ב-21 בדצמבר 1340 מת יוהאן במפתיע, ומכיוון שלא היו לו יורשים ירש את נחלותיו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובכך איחד שוב את דוכסות בוואריה.
יונאס בסנביצ'יוס

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1851 אוז'קבליאיי, גוברניית סובאלקי, פולין הקונגרסאית
 פטירה:  16 בפברואר 1927 (בגיל 75) וילנה, הרפובליקה הפולנית השנייה
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הפולנית השנייה, נסיכות בולגריה, ליטא 
 מקום קבורה:  בית העלמין ראסוס, וילנה
 ידוע בשל:  מאבות ליטא העצמאית
 השכלה:  האוניברסיטה הממלכתית הראשונה לרפואה של מוסקבה ע"ש סצ'נוב  אוניברסיטת מוסקבה  הגימנסיון של מריאמפול 
 מקצוע:  רופא, אתנוגרף
 מעסיק:  Aušra 
 בת זוג:  גבריאלה אלאונורה מוהל
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ויטאוטאס מגנוס 
 חתימה:  
 
יונאס בסנביצ'יוס (בליטאית: Jonas Basanavičius ‏האזנהקובץ:Jonas Basanavicius.ogg‏Ⓘ‏‏; 23 בנובמבר 1851 – 16 בפברואר 1927) היה בלשן, אתנוגרף, עיתונאי ורופא ליטאי, ממנהיגי תנועת העצמאות ומקימי ליטא המודרנית. בארצו הוענק לו התואר "אבי האומה".
הערות שוליים

↑  Alexander J. Motyl (עורך), Encyclopedia of Nationalism, Volume 2, Academic Press, 2000. עמ' 304.‏Tomas Balkelis, The Making of Modern Lithuania, Routledge, 2009. עמ' 6-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451088905171  PLWABN: 9810536030805606  BIBSYS: 97054625  BnF: cb12784340b (data)  GND: 119344912  ICCU: UFIV167734  ISNI: 0000 0001 2019 5173  LCCN: n84038736  LNB: 000159358  NKC: js2011634307  NTA: 115244050  SUDOC: 102142971  Trove: 838032  VcBA: 495/118571  VIAF: 137688   WorldCat (עם VIAF): 137688
מרי טוד לינקולן

מרי אן טוד לינקולן (באנגלית: Mary Ann Todd Lincoln, נהגה: מרי אן טוד לִינְקֵן‏; 13 בדצמבר 1818 – 16 ביולי 1882) הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בעת כהונתו של בעלה אברהם לינקולן כנשיא ארצות הברית בין השנים 1861–1865.
מרי טוד לינקולן
מרי טוד לינקולן
טוד נולדה בלקסינגטון שבקנטקי לרוברט סמית' טוד (Robert Smith Tod) ואליזבת פארקר (Elizabeth Parker). בהיותה בת עשרים עברה להתגורר עם אחותה אליזבת במדינת אילינוי. אליזבת הכירה לה את עורך הדין הצעיר אברהם לינקולן והם נישאו ב-4 בנובמבר 1842.
לזוג לינקולן נולדו ארבעה ילדים:
רוברט טוד לינקולן: נולד בספרינגפילד שבאילינוי ב-1 באוגוסט 1843 – נפטר במנצ'סטר שבוורמונט ב-26 ביולי 1926.
אדוארד (אדי) בייקר לינקולן: נולד בספרינגפילד ב-10 במרץ 1846 – נפטר בספרינגפילד ב-1 בפברואר 1850.
ויליאם (וילי) וולאס לינקולן: נולד בספרינגפילד ב-21 בדצמבר 1850 – נפטר בוושינגטון הבירה ב-20 בפברואר 1862.
תומאס (תד) לינקולן: נולד בספרינגפילד ב-4 באפריל 1853 – נפטר בשיקגו שבאילינוי ב-16 ביולי 1871.
מרי טוד סבלה מדיכאונות במשך כל חייה, שהחלו לאחר מות שני ילדיה הצעירים, ונמשכו לסירוגין. יחסיה עם בעלה סבלו עליות ומורדות.
מרי טוד הייתה בעלת השכלה רחבה והתעניינה בפוליטיקה. היא הייתה ידועה בעקשנותה מחד וברגשנותה מאידך, ועל כן הייתה בעלת התנהגות לא רציונלית לעיתים, והייתה מאוד לא פופולרית בקרב החברה הגבוהה בוושינגטון.
עיתוני התקופה לעגו למרי טוד בשל שיפוץ שערכה בבית הלבן (שלא שופץ מאז 1813) וטענו שהיא מבזבזת את כספי הציבור בעת מלחמה. במהלך מלחמת האזרחים אף פורסמו שמועות שהיא מרגלת מטעם הקונפדרציה (מאחר שחלק מקרוביה שירתו בצבא הקונפדרציה). אגדה אורבנית מספרת שכאשר לינקולן שמע את השמועות הופיע בפני הוועדה לבדיקת ההתנהגות בעת מלחמה במפתיע והעיד לנאמנותה של אשתו.
לאחר רצח בעלה באפריל 1865 נכנסה מרי טוד לדיכאון כרוני. עוד קודם לכן הייתה שרויה במצב רוח דיכאוני בשל מות ילדיה.
מרי לינקולן הפכה היורשת של רכושו של לינקולן, ובנה רוברט התנגד לבזבזנותה, ועל מנת שלא תמשיך בניהול הירושה אישפז אותה בבית חולים לחולי נפש בבאטוויה שבאילינוי בשנת 1875, אולם היא שוחררה שלושה חודשים מאוחר יותר. הוא גם אסף ושרף את כל מכתביה.
מרי טוד לא סלחה לבנה על אשפוזה וסירבה לדבר איתו כל שארית חייה. היא נפטרה בבית אחותה אליזבת שבספרינגפילד, ב-16 ביולי 1882, בגיל 63. היא נקברה בקרבת בעלה באנדרטת קבר לינקולן שבעיר.
לקריאה נוספת

Jean H. Baker, Mary Todd Lincoln: a Biography, Norton, 1987 (הספר בקטלוג ULI)
Mark E. Neely, Jr., The Insanity File: the Case of Mary Todd Lincoln, Southern Illinois University Press, 1993 (הספר בקטלוג ULI)
Betty Boyd Caroli, First Ladies, Oxford University Press, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
Jason Emerson, The Madness of Mary Lincoln, Southern Illinois University Press, 2007 (הספר בקטלוג ULI)
W.A. Evans, Mrs. Abraham Lincoln: a Study of her Personality and her Influence on Lincoln, Southern Illinois University Press, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Kenneth J. Winkle, Abraham and Mary Lincoln, Southern Illinois University Press, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
Myra Helmer Pritchard, The Dark Days of Abraham Lincoln's Widow, as Revealed by her Own Letters, Southern Illinois University Press, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
Frank J. Williams (ed.), Michael Burkhimer (ed.), The Mary Lincoln Enigma: Historians on America's Most Controversial First Lady, Southern Illinois University Press, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
Jason Emerson, Mary Lincoln's Insanity Case: a Documentary History, University of Illinois Press, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
Stacy Pratt McDermott, Mary Lincoln: Southern Girl, Northern Woman, Routledge, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
Ruth Painter Randall, Mary Lincoln: Biography of a Marriage, Pickle Partners Publishing, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
Jason Emerson, Mary Lincoln for the Ages, Southern Illinois University Press, 2019 (הספר בקטלוג ULI)
מרי וליסו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בנובמבר 1950 Sassukvere, אסטוניה 
 פטירה:  4 באוגוסט 2013 (בגיל 62) טרטו, אסטוניה 
 מדינה:  אסטוניה 
 מקום לימודים:  Tallinn School of Economics 
 שפות היצירה:  אסטונית 
 פרסים והוקרה:  פרס השירה על שם יוהאן ליבי (1995) 
 
מָרִי וַלִּיסוֹ (באסטונית: Mari Vallisoo;‏ 12 בנובמבר 1950 - 4 באוגוסט 2013) הייתה משוררת אסטונית.
חייה

מרי וליסו נולדה במשפחה כפרית במזרח מחוז ייגבה באסטוניה. בשנת 1973 סיימה לימודי תכנות במכללה הטכנית של טאלין ועבדה במכון למדעי המחשב בטרטו. עם היבחרה לאגודת הסופרים האסטונים ב-1983, נטשה את עיסוקה בתכנות והתמסרה לכתיבה. 
וליסו חיה בצניעות, לא השתתפה באירועים פומביים ונמנעה מראיונות בתקשורת. 
מרי וליסו נפטרה בטרטו כתוצאה מתאונת דרכים, כאשר מכונית פגעה בה במעבר חציה.
יצירתה

וליסו פרסמה שמונה ספרי שירה ואוסף אחד:
כְּלָבִים אֲהוּבִים (Kallid koerad)‏, 1979
מְדַבֶּרֶת אִתְּךָ בְּחֹדֶש הָאָבִיב (Kõnelen sinuga kevadekuul)‏, 1980
צִפֳּרִים נוֹדְדוֹת בַּחֶדֶר הַסָּמוּךְ (Rändlinnud kõrvaltoas')‏, 1983
מְדַבְּרוֹת וְעָפוֹת (Kõnelevad ja lendavad)‏, 1986
מִלּוֹת חַיִּים וּבְשׂוֹרוֹת מָוֶת (Sünnisõnad ja surmasõnumid)‏, 1991
הוֹוֶה הַיָּחִיד (Ainsuse olevik)‏, 2000
מילות הנחשים (Ussisõnad)‏, 2001
מבחר מן השנים 1979-2000 (Tabamatu toalävel)‏, 2011
מחברת כוכב השחר (Koidutäht koolivihikus)‏, 2011
וליסו זכתה ב-4 פרסים על יצירתה:
הפרס השנתי של אגודת הסופרים האסטונים, 1992
פרס יוהאן ליב, 1995
פרס יוהאן ליב, 2001
פרס התרבות הממלכתי, 2012
שירתה משלבת בין מסורת וחדשנות – תערובת של היסטוריה ומיתוס, אמת ובדיה, קדושה וחול. בשיריה היא משתמשת ביסודות הלקוחים מהשירה העממית של אסטוניה. השירים כוללים לא פעם תעלומה מבודחת ומציאות חידתית, שבדרך כלל לא מציעות פתרונות, אך מאפשרות לקורא לקבל תמונה של עולם שלם מבעד לשברים ורסיסים. לפי תפיסתה של וליסו, היא יועדה לתפקיד זה, ומתמסרת לו רוב יומה. לפיכך היא עסוקה בשיריה בהכנת אוכל, בכביסה, בניקיון ובטיפול בחיות - מיתוסים ישנים עוזרים לה לטפח את ביתה הרוחני בתקופה שהיא תופסת כנדודים פוסט-מודרניים, אובדן דרך וניכור.
אחדים משירי מָרִי וַלִּיסוֹ תורגמו לעברית וראו אור בכתב-העת שְׁבוֹ.
מפלגת אל-ופד

ערך זה עוסק במפלגת הוופד ההיסטורית. אם התכוונתם למפלגת הוופד החדשה, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  מצרים (1805-1922) סולטנות מצרים מצרים (1922-1952) ממלכת מצרים
 מנהיגים:  סעד זע'לול, מוסטפא א-נחאס פאשה
 תקופת הפעילות:  1919 – 23 ביולי 1952 (כ־33 שנים)
 אידאולוגיות:  ליברליות לאומית, מודרניות, חילוניות, National Unity 
 מטה:  קהיר 
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין מתון
 צבעים רשמיים:  ירוק
 http://alwafdparty.org
 
מפלגת אל-ופד (בערבית: حزب الوفد, תרגום "מפלגת המשלחת") הייתה מפלגה מצרית לאומית שהוקמה בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, כמשלחת לוועידת פריז. המשלחת לא זכתה להשתתף בוועידה בעקבות סירובה של הממשלה הבריטית. מפלגת אל-ופד מילאה תפקיד חשוב במהומות 1919. המפלגה פעלה במצרים במשך 30 שנים עד פיזורה ב-1953 על ידי גמאל עבד אל נאצר. מנהיגיה היו:
סעד זע'לול - 1919-1927
מוסטפא א-נחאס פאשה - 1927-1953
את מפלגת אל-ופד (הוופד) המשיכה מפלגת הוופד החדשה שהוקמה ב-4 בפברואר 1978.
רקע

מצרים נכבשה ב-1882 על ידי הבריטים שהקימו במדינה פרוטקטורט. השלטון היה נתון בידי הקונסול הבריטי שהוצב במדינה והמצרים שותפו בניהול ענייני המדינה. ההנהגה המצרית הייתה הח'דיו (עד 1914), ראש ממשלה ומועצת שרים.
מלחמת העולם הראשונה השפיעה קשות על מצרים:
מבחינה כלכלית: הבריטים הטילו הגבלות פוגעות על היבולים החקלאים. הם היו מעוניינים לשלוט על יבולי הכותנה. שררה אינפלציה, גויסו אנשים ובהמות לשירות הבריטים והוטלה צנזורה. כל אלו הביאו למצוקה כלכלית.
מבחינה פוליטית: המלחמה נפתחה עם הכרזת הפרוטקטורט שעצרה את תהליכי הלאומיות והעצמאות אשר המצרים האינטלקטואלים החלו לשאוף אליהן. לאחר המלחמה השפיע גם רעיון ההגדרה העצמית שהציג הנשיא האמריקאי וודרו וילסון ב"ארבע עשרה הנקודות", ועורר צפיות רבות.
מצב זה הוביל לתסיסה לאומית אנטי בריטית ולדרישה מצרית להשתתף בוועידת השלום בוורסאי. כך הוקמה הוופד ב-1919 כארגון וכמשלחת. סעד זע'לול הגיע לנציב הבריטי העליון במצרים, רג'ינלד וינגייט, ודרש להשתתף בוועידת השלום בפריז, אך דרישתו נדחתה על ידי הממשלה הבריטית חרף עצתו של וינגייט להיענות לה. למרות שיעודה של המשלחת לא התממש, הפכה והתעצבה המשלחת לכדי מפלגה פוליטית ב-1923. בבחירות לפרלמנט שהתקיימו ב-1924 זכתה המפלגה ב-179 מתוך 211 מושבים. בשנים הראשונות לקיומה זכתה הוופד לפופולריות רבה, אולם בעקבות ביטול החוקה של 1923, לא השתתפה המפלגה בבחירות של 1931.
לאורך השנים השתנה אופי המפלגה במידה ניכרת, והוופד איבדה מכוחה בשל פילוגים רבים ואיבדה במידה רבה את תדמיתה כמפלגה צעירה ואידיאליסטית. כמו כן, מנהיגה הראשון סעד זע'לול היה מנהיג כריזמטי אולם יורשו כמנהיג המפלגה, א-נחאס, התקשה לסחוף את ההמונים.
בחלק מתקופת קיומה, הייתה מפלגת הליברלים החוקתיים במצרים היריב הפוליטי המרכזי של הוופד. הבדלי העמדות בין המפלגות היו על רקע אידאולוגי, פוליטי ובעיקר טקטי, בשל העובדה שהליברלים הסכימו לפשרה מול הבריטים ולא חיפשו הסכם שיביא עצמאות מוחלטת.
ב-1936 החל תהליך של איבוד אמון ציבור בוחרי המפלגה בדרכה, בשל ההסכם האנגלו-מצרי. התהליך המשיך אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה כשנחשפו ב-1942 שערוריות בהן היו מעורבים א-נחאס ואשתו. סיבות אלו ואחרות גרמו לירידת הפופולריות של המפלגה ובבחירות לפרלמנט ב-1936 היא זכתה ב-89 מתוך 157 המושבים. הירידה בכוחה נמשכה עד אשר איבדה את השלטון ב-1944.
עד סוף ימיה, נמצאה המפלגה, למעשה, בידי בעלי האחוזות שהיו מנהיגיה. אולם, קהל הבוחרים שלה הורכב מקשת רחבה מאוד בעם המצרי: סטודנטים, פלאחים, אנשי המעמד הבינוני ועוד.
הערות שוליים

↑  J. Lee Thompson, A Wider Patriotism: Alfred Milner and the British Empire, London: Pickering & Chatto, 2007, p. 185
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286027105171  GND: 4463298-8  LCCN: n83171926  SUDOC: 027482162  VIAF: 130226086   WorldCat (עם VIAF): 130226086
יוהאן הראשון, מלך שוודיה

יוהאן הראשון, או יוהאן סוורקרסון (בשוודית: Johan Sverkersson;‏ 1201 – 10 במרץ 1222) היה מלך שוודיה משנת 1216 ועד מותו.
חייו

יוהאן היה בנם של סוורקר השני, מלך שוודיה ושל רעייתו, המלכה אינגגרד לבית ביילבו. כאשר מלאה ליוהאן שנה, מת סבו מצד אמו, האציל (יארל) בירגר ברוסה. המלך סוורקר מינה את בנו כיארל להלכה כדי לחזק את סמכויות השלטון שלו עצמו וכדי להבטיח את מעמדו של מוסד היארל שחשיבותו עלתה בהדרגה. צעד זה עורר את זעמו של בית אריק, בית המלוכה היריב וכן של כמה מצאצאיו של בירגר ברוסה. יוהאן שמר על מעמדו עד תבוסתו של אביו בקרב לנה ב-1208 ומותו בקרב גסטלרן ב-1210. לאחר מותו של אביו עלה לכס המלוכה אריק העשירי מבית אריק היריב.
מלוכתו

ב-1216 מת אריק העשירי ממחלה ויוהאן, שהיה אז בגיל הנעורים, נבחר להיות מלך על ידי האצולה השוודית, וזאת בניגוד לרצונו של האפיפיור. ולדמר השני, מלך דנמרק התנגד אף הוא לבחירה, שכן בנו של אריק שנולד לאחר מותו, היה אחיינו של ולדמר. בשוודיה עצמה הבחירה התקבלה באי שקט. לכנסייה היה עניין רב במינוי ונראה היה שליוהאן היה מספר לא מועט של תומכים בקרב מנהיגיה, כולל הארכיבישוף ולריוס, הבישוף בנגט מסקרה והבישוף קרל מלינשפינג. זה האחרון מונה כצ'נסלור, הראשון לקבל תואר זה בשוודיה. השליט הצעיר הוכתר ב-1219 ומיד הוציא כתב זכויות לטובת הבישופים השוודים. כתב הזכויות אישר את אלה שהוצאו על ידי אביו, סוורקר השני, ב-1200, אך הרחיב אותם. נכסי הכנסייה קיבלו פטור ממסים ודמי החכירה ששולמה על נכסים אלו על ידי דיירים עברו לקופות הבישופים.
המשלחת לאסטוניה

במהלך תקופת מלכותו הקצרה של יוהאן הראשון החלה נוכחות שוודית באסטוניה. הרקע לכך הייתה הפעילות של המסדר הליבוני ושל ולדמר השני, מלך דנמרק באזור הים הבלטי שהיה אז עדיין פגני. האצולה השוודית שאפה לקבל חלק בשלל והמשלחת יצאה לדרך. המלך יוהאן עצמו, בן דודו קרל החרש (אחיו של בירגר ברוסה) והצ'נסלור שלו, הבישוף קרל מגנוססון, הובילו ב-1220 את הצי שיצא למחוז לאנה שבאסטוניה. בתחילה היה המהלך מוצלח ויוהאן ייסד בסיס בליל (כיום ליהולה). מבסיס זה יצאו החיילים השוודים לגיחות באזורי הכפר, בנו כנסיות ואילצו את המקומיים להתנצר. לאחר מכן שב יוהאן למולדתו. עם זאת, הסתיימה המשלחת באסון. תושבי האי אסל (סארמאה) תקפו את הבסיס השוודי בקרב ליהולה שהתנהל ב-8 באוגוסט. הבישוף קרל וקרל החרש נהרגו יחד עם כמעט כל המגינים השוודים. לאחר התבוסה הקשה לא נותרה כל נוכחות שוודית באסטוניה, שהתחדשה רק 300 שנים לאחר מכן.
מותו

יוהאן הראשון נותר על כס המלוכה עד למותו ב-10 במרץ 1222. הוא מת מבלי שנשא אישה ובלי להעמיד צאצאים והותיר זיכרון חיובי בהיסטוריוגרפיה השוודית: "הוא היה צעיר ומאוד עדין. הוא היה מלך במשך שלושה חורפים ומת ממחלה באי וויסינגאֶה. כל שוודיה התאבלה על מותו, שהוא לא האריך ימים. הוא נטמן באלווסטרה, וישמור האל על נשמתו בחיי נצח"[דרושה הבהרה]. לאחר מותו היורש הצעיר מבית המלוכה היריב ירש את כס המלוכה בהיותו בגיל שש ומלך כאריק האחד עשר.
מערכת העצבים ההיקפית

| --- | --- |
 שיוך:  מערכת העצבים 
 מזהים
 לטינית (TA98):  systema nervosum periphericum 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A14.2.00.001 
 TA2 (2019):  6129 
 FMA:  9093 
 קוד MeSH:  A08.800 
 מזהה MeSH:  D017933 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0206417 
 
דיאגרמה של מערכת העצבים האנושית.
מערכת העצבים הסומטית כוללת תאי עצב תחושתיים שמגיעים לחוט השדרה ותאי עצב תנועתיים שמגיעים לשרירים
מערכת העצבים ההיקפית (TA: Pars peripherica; Systema nervosum periphericum) היא כינוי לחלקים של מערכת העצבים בבעלי-חוליות אשר ממוקמים מחוץ למערכת העצבים המרכזית ותפקידם לקשר אותה עם הגפיים ואיברי הגוף.
מערכת העצבים ההיקפית מתפשטת מחוט השדרה ומהמוח בצורת עצבים רבים.
היא מקשרת בין מערכת העצבים המרכזית לבין העולם החיצון, מספקת לה מידע מקולטני החישה ומעבירה הוראות מהמוח לאיברי הגוף ולשרירים.
חלוקה של מערכת העצבים ההיקפית

מערכת העצבים ההיקפית מורכבת משתי קבוצות של סיבי עצב. מרבית העצבים שייכים למערכת העצבים הסומטית האחראית על פעולות רצוניות וחלקם שייכים למערכת העצבים האוטונומית המווסתת את פעילותם של האיברים הפנימיים.
מערכת העצבים האוטונומית מורכבת משתי תתי קבוצות: המערכת הסימפתטית והמערכת הפאראסימפתטית.
בנסיבות רגילות נמצאות שתי המערכות האלה – הסימפתטית והפאראסימפתטית – באיזון ללא כל מאמץ מודע, כשהן משיגות הומיאוסטזיס. את המצב הזה משמרת פעולה החזרית שמקורה במבנים הפנימיים של בסיס המוח – ההיפותלמוס והמוח המוארך. במרכזי המוח האלה פוקדים החזרים על תגובות פנימיות לצורך תפקוד מרבי. אם משהו מתרחש ומשנה את התאים – הפנימיים או החיצוניים – מבנים אלה מכווננים אוטומטית את הרמות המטבוליות כדי לשמור על יציבות.
חלוקה של מערכת העצבים ההיקפית > מערכת העצבים הסומטית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מערכת העצבים הסומטית, המכונה גם המערכת הרצונית, מסדירה את הפעילות של שרירי השלד של הגוף. היא מעבירה מסרים אל המוח ומהמוח לשאר חלקי הגוף, על ידי מערכת שפועלת בעצבים הסנסורים מעבירים מידע על גירויים דרך אברי חישה אל מערכת העצבים המרכזית.
המערכת הזאת מיידעת אותנו לגבי גירויים חיצוניים כמו: טמפרטורה, כאב ולחץ מסוים.
עצבים מוטוריים נושאים מסרים או אימפולסים שמגיעים ממערכת העצבים המרכזית אל השרירים, שם הם יוצרים פעילות.
חלוקה של מערכת העצבים ההיקפית > מערכת העצבים האוטונומית

המערכת האוטונומית מווסתת תהליכי חיים חיוניים ושולטת על תפקודם הרציף של כלל האיברים הפנימיים בגוף. בניגוד למערכת הסומטית, המערכת האוטונומית אחראית על התהליכים האוטומטיים והלא מודעים בגוף, דוגמת שינוי פעימות הלב והפרשת הבלוטות.
מערכת זו מתמודדת עם שני צרכים הישרדותיים של האורגניזם: תחזוקת הגוף והתמודדות עם איום חיצוני.
בהתאם לכך, היא מתחלקת לשתי תת-מערכות:
המערכת הסימפתטית – מערכת זו פועלת בעיקר במצבי מתח, חירום ולחץ, במטרה להכין את הגוף מיידית לתגובת הילחם או ברח.
המערכת הפאראסימפתטית – מערכת זו פועלת להרגעת הגוף ולשמירתו במצב מנוחה.
ראו גם

עצבים קרניאלים