stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסורת (יהדות)
המסורת על התורה שבעל-פה

כאמור, המשנה מציגה את המסורת שבעל פה, כעוברת מפי משה לזקנים, לנביאים, ועד התנאים – במאה ה-1 לספירה. הרמב"ם בהקדמתו לפירוש המשנה הרכיב רשימה מפורטת יותר המכונה בשם "שלשלת הקבלה", וקדם לו במעט רבי אברהם אבן דאוד שתיאר אף הוא את המסורת בספרו "ספר הקבלה". רשימתו של הרמב"ם מתבססת על ספרי הנביאים, והוא מונה בה את האישים הדומיננטיים שבכל דור בהיסטוריה היהודית: "משה מסר ליהושע, יהושע לפינחס", וכו'.
המונח "תורה שבעל פה" נמצא לראשונה בספרות חז"ל, אך בעולם העתיק היה מקובל המונח "חוקים בלתי כתובים". תיאור של התורה שבעל פה נמצא בדברי פילון האלכסנדרוני:
מנהגים הם חוקים שלא נכתבו, הכרעות של אנשי קדם אינן חרותות בלוח אבנים או בניירות שעש יאכלם, אלא בנפשותיהם של אלה שיש להם חלק באותה החוקה. כי מלבד הנחלות חייבים הבנים לרשת מהוריהם את מנהגי האבות שעל פיהם נתחנכו ושעמהם חיו מילדותם, ואין לזלזל בהם משום המסורת הבלתי כתובה", (פילון, "משה").
התורה (דברים יז ח) מעניקה סמכות למורי התורה, ומכאן סמכותם של כל ההלכות שנקבעו על ידי חכמי ישראל לאורך הדורות. אך מלבד הכרעותיהם של החכמים, ישנו גם בסיס רחב שבא במסורת מדור לדור.
חוקרים מצביעים על סימנים לתושבע"פ בזמן הנביאים: "עקבות תושבע"פ בין בביאורים ובין בחוקים ומנהגים חדשים אנו מוצאים גם בנביאים ובכתובים".
כמו כן פרסם יהושע נויסנר מחקר על אי תלותה של התושבע"פ בתושב"כ מבחינת התוכן, מה שמעיד על התגבשות נפרדת של תורה שבעל פה, ולא רק כפרשנות מצטברת של תושב"כ.
סימנים לחוקי תושבע"פ אנו מוצאים בספרים החיצוניים, ובעדויות של היסטוריונים מהתקופה ההלניסטית. לעיתים יש עדויות או רמזים להלכות או מנהגים שונים מהמקובלים בתושבע"פ שלפנינו.
חלק גדול מההלכות נומק על ידי חז"ל בדרשות מיוחדות מן המקרא, שלגביהן התפתח פולמוס מחקרי, האם הן דרשות יוצרות או דרשות סומכות. כלומר, האם הדרשות יצרו את ההלכה שבאה מכוחן, או שבאו רק לסמוך הלכה קיימת.
החוקרים ניסו למצוא עקבות להלכות קדומות במשנה, המחקר החלוצי הוא "מסילות לתורת התנאים" של הרב ד"ר דוד צבי הופמן, ובעקבותיו צעד יצחק אייזיק הלוי בספרו "דורות הראשונים". ביקורת על הנחות המחקר של הלוי העבירו חנוך אלבק, והרב יחיאל יעקב וינברג בספרו "שרידי אש".
ההנחה כי הרבה מיסודות ההלכה היו מקובלים ונוהגים בכל הדורות, נתקלת בתמיהה: כיצד אירע שחכמים נחלקו בכל כך הרבה מקרים, ואף בדברים הנוהגים באופן קבוע ומתמיד, מה שמוכיח לכאורה כי החוקים והמנהגים האלו לא נהגו בפועל. על הטענה הזו השיב רבי דוד ניטו בספרו כוזרי שני (ויכוח ג אות לג), כי המחלוקות האלו נוצרו כתוצאה של מנהגים שונים בקהילות שונות בגלות, והוויכוח בין החכמים היה איזה מנהג הוא הנכון. הרב אליהו דסלר השיב על כך בספרו מכתב מאליהו, כי היו מנהגים לא נכונים שהונהגו כתוצאה משיפוט לקוי של מנהיגים בלתי אחראיים, והמנהיגים שבדור אחר רצו לשנות בחזרה את ההלכה כפי הבנתם (מכתב מאליהו, ח"ד עמ' 56).
ענף בתורה שבעל פה הן ה"הלכות למשה מסיני" המפוזרות בתלמוד. כך למשל הצבע השחור של התפילין מנומק כ"הלכה למשה מסיני". הרמב"ם בהקדמה לפירוש המשניות מונה רשימת חלקית של "הלכות למשה מסיני", וטוען שאי אפשר שתהיה בהן מחלוקת, כיוון שהם נמסרו במסורת באופן דייקני. לעומתו, הרב יאיר חיים בכרך בספרו חוות יאיר, מראה שכמעט ואין "הלכה למשה מסיני" שאין בה מחלוקת. מוסכם שיש הלכות המנויות כ"הלכה למשה מסיני", אבל אין הכוונה ליחוס ההלכה לסיני, כפשוטו של הביטוי, אלא למנהגים עתיקים מאוד (פירוש הרא"ש למקואות א, ועוד).
המסורת על התורה שבעל-פה > הגישה הביקורתית

הגישה הביקורתית לתורה שבעל פה, יסודה בתקופת חכמת ישראל. נחמן קרוכמל בספרו "מורה נבוכי הזמן" הציע תפיסה התפתחותית לתושבע"פ, שמקובל לראותה כתפיסה הגליאנית. אם כי יש מערערים על הזהות בין תורות רנ"ק לתורות הגל. הוא אף קבע (בעקבות בעל "חוות יאיר" ואחרים) שהמונח "הלכה למשה מסיני" אינו מציין הלכות שמקורן בסיני אלא הלכות קדומות ומקובלות שאין יודעים מי אמרן (ראו: נחמן קרוכמל, מורה נבוכי הזמן, ערך: יהוידע עמיר, ירושלים, תשע"א, שער יג). זכריה פרנקל בספרו "דרכי המשנה" פיתח עמדה מקפת על התפתחות ההלכה כשלהשקפתו הלכות שונות יסודן באופי החכמים שאמרום. בעניין "הלכה למשה מסיני" הלך בעקבות קרוכמל (בלא לציין ממי לקח עמדה זו) ונתן בכך פרסום רב לעמדה זו, שעוררה פולמוס נרחב. אברהם גייגר חקר את שיטתם של הצדוקים, וגילה, לטענתו, יסודות שלה גם בספרות המסורתית כדוגמת התרגומים, וגם בספרות החיצונית. גייגר השתמש במחקרו זה למינוף הלכי הרוח שהיוו בהמשך את התנועה הרפורמית.
ככלל הגישה הביקורתית אינה מקבלת את ההנחה שמסורת באמת שימרה את הידע והפרשנות האותנטיים לגבי התורה שבכתב, אלא כמורכבת גם משחזורים מאוחרים לפי הבנתם של חז"ל ותנאי חייהם.
ממצאים ארכאולוגיים הקשורים במסורת

לעיתים, משקפים ממצאים ארכאולוגיים את שמירת המסורת או אי שמירת המסורת, במקומות שונים ובתקופות שונות. אחת ההבחנות הארכאולוגיות לשמירת המסורת בקרב הישראלים, היא היעדרם של פסלים. בחפירות תל חצור נמצאו פסלים כרותי ראש שהושלכו אל שכבת השריפה של העיר. והיעדר ציור ופיסול בכלל הוא מאפיין של תקופת הברזל, תקופה המקבילה לתקופת ההתנחלות ולתקופת בית ראשון על פי המקרא. בתקופה ההלניסטית מודגשת התופעה הזו על ידי היסטוריונים יווניים ורומאים, שביהודה אין ציור ופיסול.
בנוסף, בערים ובשכבות של כנענים ופלשתים ישנו ריכוז גבוה של עצמות חזיר (כ-1.5%) ואילו באתרים ובשכבות המיוחסים לישראלים יש ריכוז נמוך מאוד של עצמות חזיר (עד 0.1%). גם ריבוי כלי האבן בתקופות בהם התמעט השימוש בכלים אלו באזורים מקבילים מחוץ לישראל, רומז לקיום דיני הטהרה שגרמו להעדפת כלי אבן שאינם נטמאים. כך גם נוהגי הקבורה משקפים מספר דינים שנאמרו בחז"ל, כך גם מבני המקוואות שנמצאו.
ממצאים אפיגרפיים מלמדים אותנו אף הם על נוהגי המסורת באותם ימים. בשנת 1960 התגלה המכתב ממצד חשביהו, ככל הנראה מתקופת יאשיהו, ובה כתוב כי העבודה בשדה הופסקה "לפני שבת" (הפרשנות המקשרת למנהג השבת שנויה במחלוקת). באיגרת מתוך מכתבי יב כתוב "שלחו לי אימתי תעשו הפסח", משאלה זו יש ללמוד גם כי הפסח היה תלוי בקידוש החודש או עיבור השנה על ידי בית הדין.
על שמירת ביטול מלאכה בראש חודש (כעדות עמוס ועוד כתובים) מעידה כתובת מערד, המצווה את מפקד המצודה לשלם שכר בראשון לעשירי, אך לכתוב את ביצוע הפעולה לפניו רק בשני לעשירי, לדעתו של שמואל אפרים ליונשטם הסיבה לכך היא מנהג ביטול מלאכה בראש חודש. זכר לעקירת הבעל בימי יהוא רואים חוקרים בעובדה כי בחרסי שומרון אנו מוצאים שמות המורכבים מן השם בעל, ואילו בחרסי לכיש כבר אין זכר לשמות כאלו וכן גם בתעודות יב לא נמצא שם שכזה.
עם זאת, מממצאים אחרים אנו למדים על ריבוי הדעות באותה תקופה, ועל כך שלא הייתה מסורת אחידה כפי שניתן היה להתרשם מספרות חז"ל. תפילין מתקופת בר כוכבא מראים כי היו נוהגים שונים לסידור הפרשיות, חלקם בניגוד מוחלט למסורת שיש בידינו כיום. חיבורים רבים שהיו חשובים בתקופת בית שני לא הועברו אלינו במסורת, כך ספר בן סירא שעל אף שיושבי מצדה נהגו בו כחלק מכתבי הקודש וכך הוא נחשב בתרגום השבעים וככל הנראה נחשב כך גם בקרב אמוראי בבל והגאונים, לא השתמר כיום ונכחד עד שנתגלה בחפירות מצדה. כך גם מספר מזמורי תהילים שנמצאו במגילות מדבר יהודה ושחלקם השתמר בנוסח תרגום השבעים, אולם לא השתמר בנוסח המסורה. כמו כן זרמים חשובים מתקופת בית שני שהתנגדו לפרושים נוהגם נשכח מלב ולא הועברו במסורת, כך לגבי הצדוקים, וכך גם לגבי האיסיים. כשאודות האחרונים התגלה לאחרונה במגילות מדבר יהודה מידע רב, כמו לוח שנה השונה מלוח השנה שביהדות כיום, חגים נוספים שלא נחגגו על ידי הפרושים ושלא הועברו הלאה במסורת היהודית ועוד.
המסורת כמרכיב באמונה > ויכוחים היסטוריים על המסורת

בתקופות שונות לאורך ההיסטוריה היהודית התנהלו ויכוחים בין קבוצות שונות בעם ישראל אודות המסורת. המפורסמת שבהם היא המחלוקת בין הפרושים לצדוקים בתקופת הבית השני. אך בנוסף לאותה מחלוקת היו כתות עצמאיות רבות, שעמהן התנהלו ויכוחים וחילוקי דעות באשר למסורת ולערכה.
אחת הקבוצות החשובות, הקיימת עד ימינו, היא היהדות הקראית, הדבקה במקרא ואינה מקבלת את פירושי התורה שבעל-פה שבמסורת הרבנית. הקראים טוענים לרצף מסורתי היסטורי. יש חוקרים המוצאים את שורשיהם כבר אצל הכהנים בני צדוק; אם כי הקבוצה הקראית הראשונה עליה יש מקורות מוסמכים היא הענניים (על שם מנהיגם, ענן בן דוד הנשיא). הקראות מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות המסורה והניקוד העברי, בחקר השפה העברית ובפרשנות המקרא.
בין הכתות הפורשות הידועות לנו: הביתוסים, כת מדבר יהודה. אף השומרונים המגדירים עצמם כ"ישראלים" (לא צאצאי ממלכת יהודה, אולם צאצאים של שבט אפרים ומנשה המקראיים) מקיימים בידיהם מסורת משלהם ביחס לנוסח התורה, האלפבית השומרוני שהוא נכתב בו והדרך לקיום מצוותיו.
ישנה גם את מסורת "ביתא ישראל" (יהודי אתיופיה), מסורת קדומה מאוד ועתיקת יומין שנשמרה בקפדנות החל מתקופת בית המקדש הראשון במשך 2500 שנה, יהודי אתיופיה נוהגים לפי הלכות בית המקדש הראשון, ושומרים את מסורתם אלפי שנים גם במחיר חיי אדם (לפי מסורת ביתא ישראל "פיקוח נפש" אינו דוחה את ההלכה). הטענה המקובלת למוצאם של יהודי אתיופיה על אנתרופולגים והרבנות (חז"ל), היא שיהודי אתיופיה הם משבט יהודה או משבט דן שהוגלה בתקופת בית המקדש הראשון לכוש, והקים ממלכה יהודית באתיופיה. "ביתא ישראל" השפיעו רבות על התרבות האתיופית ועל אופייה הדתי במשך אלפי שנים (הנצרות האתיופית בעלת סממנים יהודים רבים בגלל השפעתה מביתא ישראל). בעקבות הופעת הנצרות התרחשו מלחמות רבות בהם נצחו ביתא ישראל ושמרו על השלטון למרות התנצרות המונית (חלק מהמלכים התנצרו), המלכה יהודית ששלטה בשנת 858 הייתה הצאצאית האחרונה של שושלת הגדעונים (שושלת המלוכה של ביתא ישראל) שלחמה ביד קשה נגד הנצרות באתיופיה, השושלת שלטה סה"כ 1302 שנים עד לתבוסתה בשנת 1627. לאחר שאתיופיה הפכה לנוצרית נושלו ביתא ישראל מאדמותיהם וכונו "פאלשים" - זרים, רובם בחרו לקיים את מסורתם ההלכתית בכפרים יהודיים מנותקים מהעיר והשפעת המיסיון.
המסורת כמרכיב באמונה > המסורת ביהדות ימינו

הדת היהודית שואבת את מקורה בטענה למאורע של מעמד הר סיני, ומגילויו של האל במעמד זה לעיני כל ישראל. את הבטחת רציפות המסורת ביקשה התורה בציווי:
”רַק הִשָּׁמֶר לְךָ וּשְׁמֹר נַפְשְׁךָ מְאֹד פֶּן תִּשְׁכַּח אֶת הַדְּבָרִים אֲשֶׁר רָאוּ עֵינֶיךָ וּפֶן יָסוּרוּ מִלְּבָבְךָ כֹּל יְמֵי חַיֶּיךָ וְהוֹדַעְתָּם לְבָנֶיךָ וְלִבְנֵי בָנֶיךָ” (ספר דברים, פרק ד', פסוק ט').
רבי יהודה הלוי ב"ספר הכוזרי" והרמב"ן אף רואים ברציפותה של המסורת כאחת ההוכחות למציאות האלוהים. וכך כותב הרמב"ן על הפסוק הנ"ל:
כי כשנעתיק גם כן הדבר לבנינו ידעו שהיה הדבר אמת בלא ספק כאלו ראוהו כל הדורות, כי לא נעיד שקר לבנינו ולא ננחיל אותם דבר הבל ואין בם מועיל. והם לא יסתפקו כלל בעדותנו שנעיד להם, אבל יאמינו בוודאי שראינו כולנו בעינינו, וכל מה שספרנו להם.
ביהדות החרדית והדתית בזמננו, ניתן דגש רב על האמונה באמיתת המסורת כבסיס להוכחת עיקרי האמונה, מתוך ראייתה כרצף היסטורי שלם המעיד באופן מספיק על נכונותו של מעמד הר סיני, והמסרים שהועברו בו. עמדה זו שונה מעמדתם של פילוסופים יהודיים שונים בימי הביניים, מחוגו של הרמב"ם, שראו את צידוקם של עיקרי האמונה מתוך החקירה הפילוסופית ולאו דווקא מתוך המסורת. אך דעתם של רב סעדיה גאון ועוד הוגים רבים היא, שיש ליטול את האמונה במסורת כבסיס לקבלת האמונה, ולפתח אותה ולבסס אותה אחר כך באמצעות החקירה הפילוסופית.
יחסה של המסורת לחידושים ושינויים

כאמור, גם המסורת מכירה בסמכות החכמים, ובזכותם לחדש חידושים הלכתיים, ולא רק להעביר את ההלכות מדור לדור. במקומות רבים אף ביטלו החכמים מצוות מסוימות מן התורה בתנאים מסוימים, כדי לחזק את מערכת שמירת המצוות.
האגדה מכירה בערכם של החידושים המאוחרים, מתוך שהיא תולה אותם במתן תורה. לכן היא קובעת: "כל מה שתלמיד ותיק עתיד לחדש כבר נאמר למשה בסיני" (מדרש רבה, ויקרא, כב). ביסוד מאמר זה מונח היחס לחידושים כחלק מההתגלות שבמעמד הר סיני, וכך כל חידוש מעוגן במעמד ההתגלות שמעל לרצף ההיסטורי. אמנם החידושים לא עברו במסורת מדור לדור, אך בעת ההתגלות בהר סיני הם כבר נאמרו למשה, ומכאן הלגיטימציה שלהם. כפי שמסביר המדרש הכוונה היא שהעקרונות והכללים נאמרו למשה בסיני, והחידושים תואמים את העקרונות האלו.
מלבד החידושים בפרטי התורה ומצוותיה, קיימות גם תקנות חז"ל, או תקנות בכלל, שהם חלק מסמכות החכמים.
ראו גם

קטגוריה:פולקלור יהודי
לקריאה נוספת

אפרים אלימלך אורבך, חז"ל – פרקי אמונות ודעות, ירושלים: הוצאת מאגנס, ה'תשכ"ט
נתן רוטנשטרייך, בין עבר להווה, ירושלים: מוסד ביאליק, ה'תשט"ו
נתן רוטנשטרייך, "מסורת יהודית בעולם המודרני", גשר – הקונגרס היהודי העולמי, 110, אביב ה'תשמ"ד
ע"צ מלמד, מבא לספרות התלמוד, תשכא'. קדמות התושבע"פ
יונה פרנקל, דרכי האגדה והמדרש, הוצאת מודן 1996
חנוך אלבק "מבוא למשנה" י-ם תשיט', הוצ' מוסד ביאליק
הרב אליעזר מלמד, המסורת היהודית
הערות שוליים

↑  אופנהיימר, שם עמ' 81
↑  שם, עמ' 82.
↑  שאול ליברמן, יוונית ויוונות בא"י (עמ' 214), מוסד ביאליק ויד יצחק בן צבי, י-ם, 1984.
↑  שם בהערה 14 מציין ליברמן למקורות ההיסטוריים השונים המעידים על הנהגה זו. ומחז"ל הוא מביא דב"ר ט' ט', וכן מירושלמי מגילה א' ז': כאשר יהודי א"י היססו לקבל עליהם את חג הפורים, כתבו להם מרדכי ואסתר המגילה "כתובה ומנחה בארכיים", (=ארכיון).
↑  הרב חיים קניבסקי חיבר את הספר "בשער המלך" לציון המקורות (אותם הרמב"ם השמיט, כדרכו) לרשימה שחיבר הרמב"ם. רשימה זו הודפסה למטרת הוראה לחניכות סמינר חרדיות.
↑  חנוך אלבק "מבוא למשנה" (ירושלים ה'תשי"ט, הוצאת מוסד ביאליק) עמ' 4.
↑  Jacob Neusner, "The Meaning of Torah Shebe‘al Peh with Special Reference to Kelim and Ohalot", AJS Review 1 (1976), pp. 151-170.
↑  "בתוך השריפה נמצאו פסלים שהושחתו במתכוון, בעיקר על ידי כריתת הראש והידיים. פסלים מצרים וכנעניים". (אמנון בן תור, מצוטט ב"על אתר" ז' מאת י. אליצור).
↑  א. אורבך, ההלכה מקורותיה והתפתחותה עמ' 140. א. אורבך, "הלכות עבודה זרה והמציאות הארכאולוגית וההיסטורית במאה הא' ובמאה הג'". ארץ ישראל ה'תשי"ט, עמ' 191 והלאה.
↑  אברהם פאוסט, החברה הישראלית בראי המחקר ההיסטורי.
↑  אחיטוב, כתובות עבריות, עמ' 98. ראו גם פרופ' שמריהו טלמון, בית מקרא נובמבר 1965 גיליון א' ב'.
↑  K. A. D. Smelik, The Literary Structure of the Yavneh-Yam Ostracon, Israel Exploration Journal 42, 1992, עמ' 55–61
↑  ש"א ליונשטם, 'כתובת 7 מאוסטרקאות ערד, עדות לביטול מלאכה בראש חדש?", בית מקרא כא ה'תשל"ו עמ' 330.
ואהאן ביצ'אחצ'יאן

ואהאן ביצ'אחצ'יאן (בארמנית: Վահան Բիչախչյան; נולד ב-9 ביולי 1999 בגיומרי שבארמניה) הוא כדורגלן ארמני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פוגון שצ'צ'ין מליגת העל הפולנית ובנבחרת ארמניה.
ביוגרפיה

ביצ'אחצ'יאן נולד בגיומרי שבארמניה. אביו הוא כדורגלן העבר ורדאן ביצ'אחצ'יאן, שאימן את אררט ירוואן.
קריירת מועדונים

ביצ'אחצ'יאן גדל במחלקת הנוער של שיראק. בשנת 2015 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הארמנית, ובסך הכל ערך 24 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים. בנוסף, זכה עם המועדון בגביע הארמני.
ב-25 ביולי 2017 חתם על חוזה לחמש שנים במ.ש.ק. ז'ילינה מליגת העל הסלובקית. הוא ערך 62 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 18 שערים.
ב-10 ביוני 2022 חתם בפוגון שצ'צ'ין מליגת העל הפולנית.
קריירה בינלאומית

ב-8 בספטמבר 2020 ערך ביצ'אחצ'יאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארמניה, בניצחון 2-0 על נבחרת אסטוניה במסגרת ליגת האומות 2020/2021. ב-5 ביוני 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 3-1 לנבחרת שוודיה במשחק ידידות.
תארים

הגביע הארמני (1): 2016/2017
הערות שוליים

↑  UEFA.com, "Ширак" показал кубковый характер | Об УЕФА, UEFA.com (ברוסית)
↑  Vahan Bichakhchyan signs 5-year contract with MSK Zilina, sport.mediamax.am (באנגלית)
↑  Przemysław Michalak, Wahan Biczachczjan - sylwetka nowego piłkarza Pogoni Szczecin, weszlo.com, ‏2022-01-10 (ב־)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ואהאן ביצ'אחצ'יאן".
מסוף הארזים

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  1 ביולי 2024 – הווה (197 ימים)
 מיקום:   ירושלים, ישראל ישראל
 אתרים סמוכים:  מחלף יגאל ידין, מחלף גולדה מאיר
 שירות אוטובוסים:  בני ברק, פתח תקווה, נתניה, רחובות, קוממיות, צפת, חיפה, רכסים, קריית אתא, נוף הגליל, מגדל העמק
 קואורדינטות:  31°48′31″N 35°12′24″E﻿ / ﻿31.808596015119°N 35.206790330537°E﻿ / 31.808596015119; 35.206790330537
  (למפת ירושלים מוגדלת) מסוף הארזים(למפת ירושלים רגילה) מסוף הארזים(למפת הרי ירושלים רגילה) מסוף הארזים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מסוף הארזים he
 
מסוף הארזים או מרכז תחבורתי הארזים היא תחנה מרכזית גדולה הממוקמת בצפון העיר ירושלים, סמוך למחלף יגאל ידין ומחלף גולדה מאיר. המסוף נפתח ב-1 ביולי 2024 לאחר כשלוש וחצי שנות עבודה, בהשקעה של כחצי מיליארד שקלים.
התחנה כוללת 12 רציפים, 215 עמדות טעינה לאוטובוסים חשמליים, חניון חנה וסע, מבני מנהלה ומנוחה לנהגי האוטובוסים, והיא מתפרסת על שטח של 50 אלף מטר רבוע בסך הכול. בנוסף, למסוף יש "גג ירוק" בשטח של 20 אלף מ"ר.
היסטוריה > תכנון והקמה

בשנת 2017 אישרה עיריית ירושלים את הפרויקט להקמת המסוף. בהתחלה הוקם חניון 4/9 בעלות של 270 מיליון ש"ח כחלק מהמסוף. העבודות על המסוף עצמו החלו בתחילת 2021 ונמשכו כשלוש וחצי שנים עד לפתיחתו באוגוסט 2024.
מטרות

הקמת מרכזית הארזים נועדה להשיג מספר מטרות:
שיפור הנגישות התחבורתית: לשפר את רמת השירות של התחבורה הציבורית בצפון ירושלים, הן בקווים עירוניים והן בקווים בין-עירוניים.
הפחתת עומסי תנועה: להפחית את העומס בכניסה לעיר ירושלים ובתחנה המרכזית של ירושלים
קידום תחבורה ירוקה: הכללת 215 עמדות טעינה לאוטובוסים חשמליים במסוף מהווה חלק ממגמה רחבה יותר של מעבר לתחבורה ציבורית ירוקה ונקייה.
שילוב בין אמצעי תחבורה: תכנון המסוף כולל חיבור עתידי לקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים, וכן חניון "חנה וסע" לרכבים פרטיים. זאת במטרה לעודד שימוש משולב באמצעי תחבורה שונים.
ביקורות

למרות היתרונות של המסוף החדש, הועלתה גם ביקורת על כך שהוא מיועד ומשרת בעיקר את האוכלוסייה החרדית של צפון ירושלים, ואינו נותן מענה מספק לצורכי התושבים החילוניים באזור.
שירותים

המסוף משרת קווי אוטובוס בינעירוניים לערים שונות, כולל אופקים, בני ברק, דימונה, פתח תקווה, נתניה, נתיבות,רחובות, קוממיות, צפת, חיפה, רכסים, קריית אתא, מגדל העמק, ונוף הגליל.
בנוסף, המסוף מקושר לקווים עירוניים בירושלים ומתוכנן להתחבר בעתיד לקו הכחול של הרכבת הקלה בעיר.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  קותי פונדמינסקי, הצצה לתחנת האוטובוסים המרכזית החדשה של ירושלים, באתר mynet‏ ירושלים, 1 ביולי 2024
1 2 3  מערכת "כל העיר", תחנה מרכזית חדשה תיבנה בצפון ירושלים, באתר SchokenGroup, ‏18 בספטמבר 2017
↑  חניון 4/9 , קבלן מבצע - דניה סיבוס, ירושלים. בביצוע - Aace, באתר Aace, ‏7 בדצמבר 2020
↑  מסופים לתחבורה הציבורית בירושלים, באתר "מצב הרוח", ‏4 באוגוסט 2024
↑  מסוף התחבורה החדש של ירושלים יוצא לדרך, באתר gov.il, ‏30 ביוני 2024
מקבת'

ערך זה עוסק במחזה מאת שייקספיר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

שער המהדורה הראשונה מ-1623
 כתיבה:  ויליאם שייקספיר
 דמויות:  מקבת' הגבירה מקבת' המלך דנקן בנקו
 מקום ההתרחשות:  ממלכת סקוטלנד
 תקופת ההתרחשות:  המאה ה-11
 מדינה:  ממלכת סקוטלנד סקוטלנד
 סוגה:  טרגדיה
 הצגת בכורה:  קיץ 1606
 משך ההצגה:  כשעתיים וחצי
 שפה:  אנגלית מודרנית מוקדמת
מקבת' (באנגלית: The Tragedy of Macbeth, מילולית: הטרגדיה של מקבת') הוא מחזה פופולרי והטרגדיה הקצרה ביותר שכתב ויליאם שייקספיר. המחזה שנכתב בין 1599 ל-1606 (ובשנה זו גם הועלה לראשונה), מוצג בתכיפות בתיאטראות מקצועיים ובתיאטראות חובבים ברחבי העולם. המחזה נקרא על שמו של מקבת', מלך סקוטלנד. ב-1847 כתב המלחין האיטלקי ג'וזפה ורדי אופרה בשם "מקבת'" בהשראת מחזהו של שייקספיר.
רקע

המחזה הוא ארכיטיפ של סיפור המתאר את הסכנות שבתשוקה לכוח ובבגידה בחברים. המחזה מבוסס במקצת על המהלכים ההיסטוריים של מקבת' מלך סקוטלנד כפי שתוארו על ידי הפילוסוף הסקוטי הקטור בויס(אנ'). כתביו של בויס מכפישים במידה רבה את המלך מקבת'.
למחזה תכונות האופייניות למחזה מוסר. חוקרים מאמינים שהמחזה מאפיין את המחזות מהתקופה בכך שיש בו תמיכות רבות בשלטונו של המלך ג'יימס הראשון, ושהוא נכתב בין שנת 1603–1606. ישנן הוכחות לכך שהטקסט עבר שינויים נוספים על ידי תומאס מידלטון שהוסיף קטעים מתוך המחזה שכתב, "המכשפה" (1615). התוספות העיקריות הן של סצנה נוספת עם המכשפות ועם הקטה, סצנות שהיו פופולרית בזמנו של מידלטון. גרסאות מודרניות של המחזה בדרך כלל מציינות את התוספות הללו, שכוללות את כל הסצנה החמישית של המערכה השלישית ושל חלק מהסצנה הראשונה של המערכה הרביעית, כהוספות מאוחרות.
התפקיד של ליידי מקבת' נחשב לאחד התפקידים המורכבים ביותר לנשים בגלל הרגשות העזים והמגוונים שהוא דורש מהשחקנית.
שחקנים ואנשי תיאטרון רבים מתייחסים למחזה כמקולל, ועקב אמונה טפלה קוראים לו "המחזה הסקוטי" במקום לקרוא לו בשמו המקורי. לדמויות קוראים לעיתים מקרס (Mackers) וליידי מקרס (Lady Mackers). לפי האמונה הטפלה, אמירת שם המחזה בתוך אולם תיאטרון תוביל לכישלון ההפקה, ואף לפגיעה פיזית באנשי ההפקה.
נוסח המחזה

מקבת' הודפס לראשונה במהדורת הפוליו הראשונה שיצאה לאור בשנת 1623. הפוליו הוא המקור המוסמך היחיד של הטקסט. עובדה זו מצערת, שכן ישנם סימוכים לכך שהטקסט שונה מגרסתו המקורית של שייקספיר. חוקרים רבים מאמינים ששני שירים מאת תומאס מידלטון, שנמצאים גם במחזה "המכשפה", הוספו למחזה מאוחר יותר. בעקבות זאת, חוקרים רבים דוחים את כל הקטעים הכוללים את האלה הקטה ומגדירים אותם כלא אותנטיים וכהוספת עריכה ששייקספיר לא היה אחראי לה. חלקם מייחסים עריכה זו למידלטון. גם עם הכללת הסצנות עם הקטה, המחזה נחשב לקצר במיוחד, מה שמרמז כי מקור הטקסט בפוליו הוא מתקציר הפקה.
המחזה בישראל

המחזה מקבת' הועלה מספר פעמים על במות ישראל. המחזה הוצג לראשונה בעברית, בתרגומו של אפרים ברוידא, בתיאטרון הבימה, ב-12 באפריל 1954. במאי ההפקה היה סנדרו מלמקוויסט ובתפקיד ליידי מקבת' שיחקה חנה רובינא.
התיאטרון הקאמרי העלה את המחזה ב-29 במרץ 1989, בבימויו של מיכאל גורביץ. הפקה זו השתמשה בתרגום חדש מאת מאיר ויזלטיר.
בשנת 1997 עלתה גרסת יחיד של רועי נווה בשם "המכשפות של מקבת - העלמות והמוות" בפסטיבל עכו בבימויו של אילן זיו. כחצי שנה לאחר מכן המשיכה ההפקה בגרסתה השנייה בשם "הזיות גורל" והציגה במרכז הפרינג' בבית ציוני אמריקה.
ב-6 בדצמבר 1994, שוב עלה המחזה בתיאטרון הבימה בבימויו של טובי רוברטסון. גם הפקה זו השתמשה בתרגומו של ויזלטיר.
תרגומו של ויזלטיר יצא במהדורת ספר בהוצאת עם עובד, בתוספת נספחים של אברהם עוז וויזלטיר עצמו.
ב-2008 הופקה גרסה חדשה למחזה בתיאטרון הפרינג' תמונע, בבימוי: לילך דקל-אבנרי, מוזיקה: קרני פוסטל ואסף אמדורסקי, שחקנים: לני שחף-בנאי / שרה כהן-סיבוני, סאלח בכרי, איריס ארז, שרון פרידמן, קרני פוסטל, אברום הורביץ.
ביוני 2009, במסגרת פסטיבל התיאטרון הבינלאומי הראשון של תל אביב, שנערך בתיאטרון הקאמרי, עלתה הפקה פולנית של המחזה, בביצוע תיאטרון ביורו פודרוזי מפוזנן.
ביולי 2013 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה, בבימוי עמרי ניצן, על פי תרגום מחודש של דורי פרנס, כשבתפקידים הראשיים שיחקו: גיל פרנק בתפקיד מקבת' ורותי אסרסאי בתפקיד ליידי מקבת'.
בשנת 2014 העלה תיאטרון האינקובטור גרסת היפ הופ/ספוקן וורד של המחזה בבימויו של עמית אולמן, ובתרגום ששת השחקנים: עומר הברון, עמית אולמן, דנה ידלין, דניאל שפירא, יפתח ליבוביץ' ויוסף אלבלק.
בשנת 2018 העלה תיאטרון גשר את המחזה "מקבת גרסה ללא מילים" בבימוי סרגיי זמליאנסקי ובהשתתפות אבי אזולאי ופיראס נסאר בתפקיד מקבת', רוני עינב בתפקיד ליידי מקבת' והנרי דוד בתפקיד המלך דנקן.
מקורותיו של שייקספיר

"קורות אנגליה, סקוטלנד ואירלנד" מאת רפאל הולינשד, מבוסס על "1527 סקוטורום היסטוריה" מאת הקטור בוצ'ה.
"תגליות הכישוף" מאת רג'ינלד סקוט.
"חקר השדים, 1599" מאת ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
מילותיו של מקבת' על אנשים וכלבים במערכה השלישית, סצנה ראשונה (91–100), מקורם, ככל הנראה, מהקוֹלוֹקְוִיּוּם של ארסמוס מרוטרדם.
מקבת' בתרבות

בסדרה המצוירת "הגרגולים" הוצג בהתחלה מקבת' כאויבם של הגרגולים. הדמות עצמה מושפעת מהמחזה השייקספירי כאשר במפגש שלו עם המכשפות הוא ודימונה זכו לחיי נצח כשהוא החליף את נעוריו בזקנתה של דימונה. אחרי הפרק שבו הוא והגרגולים נפגשו עם המלך ארתור בפארק בניו יורק שבו נמצא האקסקליבר אחרי מאות שנים, הפך לטוב ואחד מתומכיהם של הגרגולים.
ב-2015 יצא סרט קולנוע בשם "מקבת'" בכיכובו של מייקל פסבנדר.
ב-2018 יצא עיבוד ספרותי למחזה באותו השם, שכתב יו נסבו. בספר בעיירה נורווגית דיסטופית של שנות ה-70, מקבת הוא קצין במשטרה המקומית ו״מלך סקוטלנד״ הוא ראש המשטרה אשר מנהל בפועל את העיר.
ג'ואל כהן ביים ב-2021 סרט קולנוע בשם "הטרגדיה של מקבת'".
לקריאה נוספת

אברהם עוז, ‏היצירה השקספירית, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006, פרק י"ג - מקבת, אנטוניוס וקלאופטרה, קוריולנוס: השלטון ואיווּיי הפרט, עמ' 167 - 178
גאורג ברנדס, טרגדיות שקספיר: המלט, מקבת, אותלו, ליר, עברית: מאיר איילי, הוצאת תרבות וחינוך, 1968
מוטי לרנר. תכלית המחזאי הוצאת מופ"ת, 2015. פרק ג' עמ' 66–73