stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פארק מוסקאו
תיאור

הפארק הוקם בין 1815 ל-1844 על ידי הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו שהחזיק בבעלותו אחוזה מקומית. לאחר מותו של הנסיך ב-1871 המשיך אדוארד פטצולד (אחד מתלמידיו של פיקלר-מוסקאו) את טיפוחו של הפארק.
הפארק מייצג גישה שונה בקשר שבין האדם לטבע בכך שהרושם המתקבל ממנו הוא הגברת היופי של מאפייני הפארק הטבעיים באמצעות עצים, אזורי מרעה ואמות המים, המאפשרים את המיזוג בין האדם לבין הטבע בכך שהפארק הופך למרכיב של מגורי האדם ומגורי האדם הם חלק מהפארק. פיקלר יצר נוף משולב המשתרע עד לעיר מוסקאו.
המוקד של מבני הפארק הוא טירה המכונה "הטירה החדשה" שנבנתה מחדש על ידי פיקלר בשנות ה-60 של המאה ה-19 על סמך תוכנית של האדריכל הפרוסי קרל פרידריך שינקל. הטירה היא המרכז של קבוצת שבילים המתמשכים ממנה והלאה. לאורך השבילים נמצאות "נקודות הפסגה" של טופוגרפיית הפארק היוצרות נקודות נקודת תצפית. פיקלר השתמש באלמנטים אדריכליים באופן המהווה שילוב בין מבנים לבין הטבע: גשרים, תעלות מים, שבילים, בניינים מקושטים, עצים, גן בוטני, ועצים המפוזרים באקראי בנוסף למאפיינים גאולוגיים כגון טראסות, צוקים ועמק הנהר נייסה.
מסיבות אלו הנוף בנוי בצורה שניתנת להערכה בזכות תכונותיה האסתטיות. כמו כן, לפארק יש חשיבות מבחינת האמנות המופשטת: מקומו בהתפתחות עיצוב הנוף והשפעתו על גנים ופארקים שנבנו אחריו.
את הנוף באתר ניתן לחלק לכמה חלקים:
פארק הטראסות: אזור בגדה המזרחית של הנהר שבעבר היה לב הפארק. אזור זה מאופיין על ידי רמות שבחלקן גדלים עצי אלון. בנקודות התצפית העיקריות יש ספסלי אבן.
פארק ההר: ניתן להשקיף ממנו על העיר השוכנת בכיוון צפון.
גן בוטני: הוקם על ידי פטצולד ב-1857 למטרות מחקר.
פארק הספא: אזור בתוך פארק ההר שבמרכזו נמצא ספא. רוב הבניינים באזור זה נחרבו במלחמת העולם השנייה.
שביל ההליכה העליון: שביל הליכה ירוק הנמצא ליד מוסקאו וממנו ניתן להשקיף על הנהר ועל פארק הטירה.
פארק הטירה: אזור זה משתרע בין העיר לבין הגדה המערבית של הנהר ובו נמצאות הטירה החדשה והישנה, וכן גני פרחים. "הטירה החדשה" היא טירה שנבנתה בימי הביניים ושופצה במהלך המאה ה-17, ולאחר מכן על ידי פיקלר במאה ה-19. ב-1945 הטירה נחרבה כתוצאה משריפה, ועבודות השיקום החלו רק חמישים שנה לאחר מכן. "הטירה הישנה" נחרבה גם כן ב-1945, ולפני כן היא שימשה כבית השער. עבודות השיפוץ בטירה הישנה נערכו בין 1965 ל-1972.
גשרי הנהר נייסה: קבוצה של ארבעה גשרים שחיברו את שתי גדות הנהר, ונחרבו ב-1945. לאחרונה שוקם "הגשר הכפול" העשוי מעץ שנבנה ב-1822.
היסטוריה

מייסד הפארק היה הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו (1785–1871) שהיה בעל אדמות באזור באד מוסקאו מאז 1811 ומחברו של הספר Andeutungen über Landschaftsgärtnerei (עברית: רמזים על גינון נוף). לאחר שלמד במשך שנים רבות באנגליה, פיקלר-מוסקאו ייסד את הפארק ב-1815. לאחר מכן הוא ייסד את בית הספר הבינלאומי לניהול נוף בבאד מוסקאו ויזם תוכנית לתכנון הנוף הנרחב של פארק שיעטוף את העיר "בצורה שמעולם לא נעשתה בקנה מידה כה גדול".
מבחינה סמלית, תחילת הקמתו של הפארק התרחשה כאשר פיקלר שלח מכתב לתושבי באד מוסקאו ב-1815 שבו הודיע להם על כוונותיו והאיץ בהם למכור לו את אדמותיהם. עד 1817 הצליח פיקלר לרכוש שטח של 100 דונם.
במסגרת העבודות בוצעו מספר שינויים בטירה הישנה ונבנו קפלה גותית, קוטג' אנגלי, מספר גשרים וחממה לגידול תפוזים. פיקלר שיפץ את הטירה החדשה הנמצאת במרכז הפארק ביחד עם מספר שבילי הליכה המתפשטים ממנה והלאה. העבודות הללו נמשכו עד 1845 כאשר פיקלר נאלץ למכור את הנכס. הנכס נקנה על ידי נסיך הולנדי שהעסיק את אדוארד פטצולד, תלמידו של פיקלר וגנן נוף ידוע בזכות עצמו, על מנת להשלים את עבודתו של פיקלר.
פטצולד התפטר מתפקידו ב-1878, וארבע שנים לאחר מכן הפארק נמכר לטראוגוט הרמן, רוזן ארמין, ולאחר מכן בוצעו במקום מספר עבודות שלא שינו את אופיו הכללי של הפארק. העבודות הללו נפסקו עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה.
במהלך הקרב על ברלין שתי הטירות וארבעת הגשרים החוצים את הנהר ספגו נזקים כבדים. מאז 1945 הפארק נחצה על ידי הגבול בין גרמניה ופולין, כאשר שני שלישים משטחו הכולל מצויים בריבונות פולנית. הטירה הישנה שוקמה על ידי ממשלת גרמניה המזרחית בין 1965 ל-1972, ואילו שיקומם של הטירה החדשה וארבעת הגשרים טרם הושלם.
הנהר
הטירה החדשה
ערוגות פרחים בפארק
חממת גידול התפוזים
חיים ברלין (רופא)

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1890
 פטירה:  24 ביוני 1980  (בגיל 89)
 התמחות:  רופא עור
 תפקידים:  מנהל מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה (תל אביב)
חיים ברלין (17 בספטמבר 1890 – 24 ביוני 1980) היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה, מנהל מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה (תל אביב), מייסד החברה הדרמטולוגית בהסתדרות הרפואית.
קורות חיים

ברלין נולד ברוסיה. סיים את לימודי הרפואה בשווייץ. דודנו, המנהיג הציוני קורט בלומנפלד, סייע לו להתיישב בברלין ולעסוק ברפואה.
בשנת 1922 ברלין נשא לאשה את הציירת אסתר יואל והם עלו לארץ ישראל ב-1925. ברלין התקבל להדסה תל אביב, כרופא עור. ברלין החל ללמד עזרה ראשונה במשך שלוש שנים, עוד לפני ייסוד מגן דוד אדום בתל אביב.
בשנת 1927 במסגרת הסתדרות הרופאים ייסד את החברה הדרמטולוגית. בשנת 1946 התמנה ברלין למנהל מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה בתל אביב. בשנת 1957 התמנה ברלין לפרופסור ברפואת עור בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ברלין היה מקורב לד"ר מגנוס הירשפלד שהיה רופא וסקסולוג יהודי-גרמני, ממקימי הוועדה המדעית-הומניטרית, ומייסד המכון לסקסולוגיה.
ברלין נחשב "לאחד התלמידים הנאמנים ביותר של מכון הסקסולוגיה". כשהירשפלד הגיע לבקר בארץ ישראל, ברלין הכין את סיור ההרצאות שלו. וכתב את הנקרולוג שלו ב-1935.
חיים אישיים

בשנת 1930 התגרש מאסתר ונשא לאשה, באוקטובר 1931, את הד"ר חנה גוסקין, שהייתה רופאת עור.
ברלין נפטר ב-1980. השאיר אחריו שני בנים.
לקריאה נוספת

"ברלין, חיים", בתוך: נסים לוי, יעל לוי, רופאיה של ארץ-ישראל, 1799–1948, מהדורה ב', זכרון יעקב: איתי בחור, 2012, עמ' 134.
הארץ, 18 באפריל 1980 - פרופ' חיים ברלין
הערות שוליים

↑  בשנת 1942 פנתה הגרפיקאית אסתר יואל-ברלין לראש העירייה מוסטפא אל-ח'אלידי, והציעה כמה הצעות לסמל עיריית ירושלים. העירייה אימצה את אחת ההצעות של אסתר יואל-ברלין ב-20 במאי 1943, אך הייתה זקוקה לאישור "מכון הסמלים הבריטי" (College of Arms), אישור שהתעכב בשל מלחמת העולם השנייה. ביולי 1946 פוזרה עיריית ירושלים בידי שלטונות המנדט עקב המשבר החמור ששרר בעיר בתום תקופת המנדט, כך שהאישור לא ניתן בסופו של דבר, והסמל נגנז.
↑   הסדנה להיסטוריה חברתית, רופאים פורצי גבולות: סקסולוגיה גרמנית במזרח התיכון, באתר הארץ, 20 בינואר 2016
↑  The Einstein of Sex | Jewish Voice From Germany (באנגלית)
↑  o "Dr. Chaim Berlin, one of the most faithful pupils of our Sexology Institute ..., when he was last in Germany, I had discussed my visit to Palestine with him. He promised to ... arrange my lecture tour". (Journey,p. 276) o
↑  ד"ר חיים ברלין, ד"ר מגנוס הירשפלד, דבר, 21 במאי 1935
↑  נשואין: ברלין חיים - גלוסקין חנה באתר ארכיון המדינה
בית אהרונוביץ' (בית מס' 117), שדרות רוטשילד פינת רחוב בר-אילן, הבניין בו התגורר פרופ' ברלין
יהושע מאיר גרינץ

| --- | --- |

פרופ' גרינץ עם הנשיא זלמן שזר, סוכות תשכ"ט
 לידה:  1911
 פטירה:  1 במאי 1976 (בגיל 65 בערך) א' באייר תשל"ו
 מקום מגורים:  פולין, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תאריך עלייה:  תרצ"ז
 תלמידי דוקטורט:  צבי וינברג (חוקר תנ"ך) 
 פרסים והוקרה:  זוכה פרס קוגל
 הערות:  מראשוני המרצים באוניברסיטת תל אביב
 תרומות עיקריות
 חוקר מקרא ותקופת בית שני
 
יהושע מאיר גרינץ (ראדום, פולין, 1911 – ירושלים, 1976, א' באייר תשל"ו), היה חוקר מקרא ותקופת בית שני, מראשוני המרצים באוניברסיטת תל אביב. גרינץ השתתף בכתיבת ערכים שונים באנציקלופדיה העברית, אנציקלופדיה יודאיקה ובאנציקלופדיה מקראית.
גרינץ כחוקר מקרא

במחקריו על תקופת המקרא יצא גרינץ נגד דעות מקובלות במחקר המקרא (בפרט מבית מדרשו של ולהאוזן) באשר לקדמותו ומהימנותו ההיסטורית, ואת טענותיו תמך בראיות לשוניות וארכאולוגיות רבות. כך, בספרו "ייחודו וקדמותו של ספר בראשית" הראה גרינץ על קשרים רבים בין עולם המנהגים והריאליה המתואר בספר בראשית, לבין התקופה שאליו הוא מיוחס במקרא, כפי שעולה מהשוואות למסמכים ותעודות בנות התקופה.
גרינץ תקף את תורת התעודות וטען שאין לה כל בסיס, וכי טיעוניה הופרכו לאור התגליות הארכאולוגיות של המאה ה-20. אחת מן הדוגמאות הבולטות בדבריו היא סיפור המבול. תורת התעודות חילקה את הסיפור לשני חלקים עיקריים המשולבים זה בזה, אך גרינץ הראה כי בסיפור הבבלי המקביל שני החלקים נמצאים יחד. על הטענה כי הסיפור הבבלי השתנה בכנען השיב גרינץ בפשטות: בכנען לא היה סיפור על מבול כלל (מה שלטענתו הפריך גם את התאוריה כי עם ישראל התפתח מתוך תושבים מקומיים בכנען או כעם נוודים שהתיישב בארץ וקיבל את התרבות הכנענית). כנגד הטיעון של מצדדיה של תורת התעודות בכך שישנם מילים שונות במקרא לאותו מושג, שמלמד לדעתם על מקורות שונים, טען גרינץ שאין אלו אלא מילים נרדפות וגיוון ספרותי רגיל.
על טענות כי בספרי המקרא ישנם אנאכרוניזמים שונים, השיב עניינית על כל טענה, וניסה להראות כי אין היא נכונה. כך, נטען כי ביות הגמל התרחש לאחר התקופה המיוחסת לספר בראשית, ואם כן הופעתם של גמלים בספר היא השלכה מתקופה מאוחרת - אך גרינץ הראה כי ביות ספורדי [=אקראי] של גמלים היה גם לפני כן, וכי התמונה המשתקפת בספר, של גמלים מעטים, מדויקת. טענה ידועה נוספת, כי קיומם של הפלשתים בספר אינו מתאים לתקופתו, שכן פלישתו של עם זה הייתה מאוחרת יותר, נענתה על ידו בראיות שאין כל דמיון בין הפלשתים של בראשית לאלו של ספר שופטים (לראשונים יש מלך, לאחרונים יש סרנים; הראשונים הם עם שמי, האחרונים עם יווני; גם מיקומם הגאוגרפי בארץ שונה), וכי על כן מדובר בעם אחר, וודאי שאין כאן אנאכרוניזם.
במחקר שערך הראה גרינץ כי בספר ויקרא ישנם מונחים רבים אשר מקורם במצרית עתיקה, מה שמעיד לדבריו על שהותם של בני ישראל במצרים, כמתואר במקרא.
גרינץ יצא גם נגד התאוריה של מ"ד קאסוטו על כך שבישראל היו רווחים שירי עלילה קדומים, שאליהם מרמזת התורה ואשר חלק מהם הופיעו מאוחר יותר, אצל הנביאים. טענתו הייתה כי תאוריה זו, הגם שאין לשלול אותה לכתחילה, אין לה כל ביסוס בכתובים מלבד קישורים מאולצים בין פרשיות שונות.
ארץ ישראל במשנתו של גרינץ

בדומה לגישה האחדותית שנקט גרינץ בנוגע לאחדות המקרא, גם גישתו לנושא מרחבי ארץ ישראל וגבולותיה הגאוגרפיים-היסטוריים, היא גישה אחדותית. בספרו "מוצאי דורות", שהוא האוסף העיקרי של מאמריו בנושא "קדמוניות המקרא וראשית תולדות ישראל וספרותו", מנסה גרינץ להפריך את התאוריות המצמצמות את גבולות הארץ והממעטות ומסתייגות מִפּשַט הכתובים. כך קובע גרינץ כי מוצאם של בני שם הוא מצפון מסופוטמיה, ולא מחצי האי ערב, וכי ארץ הייעוד המובטחת במקרא לעם ישראל חופפת למעשה ובפועל את ארץ כנען לכל מרחביה הכוללת את כל סוריה של היום, ופניקיה, שהיא לבנון של היום. לדעתו ארץ כנען היא גם ארץ הכנעני והיא כולה כלולה בהבטחת ה' לעם ישראל.
אחרי מלחמת ששת הימים הצטרף לתנועה למען ארץ ישראל השלמה וכתב מאמרים רבים בהם תבע הקמת יישובים בכל רחבי ארץ ישראל.
גרינץ כחוקר תקופת בית שני

גרינץ נודע לתהילה במהדורתו של ספר יהודית ("ספר יהודית: תחזורת הנוסח המקורי, בליווי מבוא ופירושים", 1957), שבו תרגם מחדש את הספר בשאיפה להגיע לנוסח הקרוב ככל האפשר לזה המקורי, ולמעשה היווה מחקר מקיף בנושא. רבים מדבריו שם, שיצאו כנגד המקובל עד אז בתחום חקר תקופת הבית השני, התקבלו במחקר כיום. טיעונו המרכזי היה שבניגוד למקובל עד אז, ספר יהודית נתחבר בתקופה הפרסית, וכי הוא מבוסס על מאורעות היסטוריים.
מחיבוריו

ספר יהודית
פרקים בתולדות בית שני, ירושלים, 1969.
מבחר הספרות המצרית, תל אביב, 1958.
מוצאי דורות - מחקרים בקדמוניות המקרא, ירושלים, 1969. על הספר זכה בפרס קוגל ב-1971.
מבוא לספר משלי.
מבואי מקרא - שיעורים בהתהוות ספרי המקרא, תל אביב, 1972.
סיפורים, מזמורים ומשלים מספרות מצרים העתיקה, ירושלים, 1975.
מחקרים במקרא, ירושלים, 1979.
ייחודו וקדמותו של ספר בראשית, ירושלים, 1983.
משפחתו

אחיו הוא ישראל יצחק גרינץ.
לקריאה נוספת

דוד פלוסר, י"מ גרינץ ז"ל, ציון מא, תשל"ו/ 1976, עמ' 163-164
בנימין אופנהיימר, יהושע מאיר גרינץ ז"ל, בית מקרא כב, תשל"ז, עמ' 3-8 (מידע בקטלוג רמב"י)‏, JSTOR 23503601
 המאמר הופיע גם בספר "עיונים במקרא", תשל"ט/ 1979. עמ' 7 - 12, ולאחר מכן בכתב העת, תעודה ב, תשמ"ב, שם גם פורסם ביבליוגרפיה של כתביו.
הערות שוליים

↑  ע"פ ארכיון העיתונות, דבר⁩, 19 אוגוסט 1976⁩
↑  ארץ היעוד, מוצאי דורות עמוד 130
↑  לדעתו מה שנכתב מדן ועד באר שבע הוא רק ארץ הירושה, ארץ ישראל הנושבת שנתחלקה לשבטים.
↑  ע"פ בנימין אופנהיימר, יהושע מאיר גרינץ ז"ל, בית מקרא כב, תשל"ז, עמ' 3-8 (מידע בקטלוג רמב"י)‏, JSTOR 23503601
↑  פרס קוגל לפרופ' גרינץ, מעריב, 15 בפברואר 1971
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262046605171  GND: 133030911  ISNI: 0000 0001 0959 3146  LCCN: n83001577  SUDOC: 195251288  VIAF: 21047097   WorldCat (עם VIAF): 21047097
שמונה שרצים

בהלכה היהודית, שמונה שרצים היא קבוצת שרצים ממשפחות הטורפים, המכרסמים והלטאות המוזכרים בתורה, שלהם דינים ייחודיים המתבטאים בדיני טומאה וטהרה ובהלכות שבת.
מקור

כחלק מפרשת טומאה וטהרה, נאמר בתורה:
וְזֶ֤ה לָכֶם֙ הַטָּמֵ֔א בַּשֶּׁ֖רֶץ הַשֹּׁרֵ֣ץ עַל-הָאָ֑רֶץ הַחֹ֥לֶד וְהָעַכְבָּ֖ר וְהַצָּ֥ב לְמִינֵֽהוּ: וְהָאֲנָקָ֥ה וְהַכֹּ֖חַ וְהַלְּטָאָ֑ה וְהַחֹ֖מֶט וְהַתִּנְשָֽׁמֶת
מקור > דיני הטומאה

שמונה שרצים אלה המפורטים בפסוק הנ"ל, מטמאים את הנוגע בנבלתם, טומאה הנמשכת יום אחד בלבד (טומאת ערב, כלומר אם אכן טבל - אבל ללא טבילה הטומאה נמשכת ללא הגבלת זמן), ברמת טומאה קלה יותר מטומאת נבלה של בעלי חיים כלומר לא מטמאים את נושא הפגר כאשר אינו נוגע בו.
רק אותם שרצים שפירטה התורה מטמאים לעומת שאר בעלי החיים הקטנים, כגון צפרדע, נחש, זבוב וכדומה - שאין נבלתם מטמאת כלל. .
מלבד חילוק זה בעניין 'טומאה וטהרה', ישנם עוד חילוקים בין שמונה שרצים אלו לשאר השרצים לעניין איסורי שבת כדלהלן:
מקור > מלאכות צד וחובל

במשנה במסכת שבת נאמר:
שמונה שרצים האמורים בתורה, הצדן והחובל בהן, חייב. ושאר שקצים ורמשים, החובל בהן פטור; הצדן לצורך, חייב, שלא לצורך, פטור.
מקור > מלאכות צד וחובל > צד

לפי רש"י, החילוק בין שמונת השרצים לשאר השרצים, הוא משום שנהוג לצוד שמונה שרצים אלו, בניגוד לשאר השרצים. ראשונים אחרים התקשו בפירוש רש"י, ולכן פירשו באופן אחר. לפי התוספות והר"ן, אותן שמונה שרצים אין דרכם להזיק, לפיכך מסתבר שסיבת צידתם היא לצורך לכך חייב - כי הצייד הוא היה מטרה, ולא הדברת המזיק. זאת בניגוד לשאר השרצים שדרכן להזיק, ופטור על צידתם משום מלאכה שאינה צריכה לגופה.
הרמב"ם, סובר שיש חיוב גם על מלאכה שאינה צריכה לגופה, וכך פסק:
אחד שמנה שרצים האמורין בתורה ואחד שאר שקצים ורמשים שיש למינן צידה הצד אחד מכולן בין לצורך בין שלא לצורך או לשחק בהן חייב הואיל ונתכוון לצוד וצד. שמלאכה שאינה צריכה לגופה חייב עליה. הצד את הישן ואת הסומא חייב
מקור > מלאכות צד וחובל > חובל

טעם חיוב מלאכת חובל ב'שמונה שרצים', הוא משום שאותן שמונה שרצים יש להם עור, וכאשר חובלים בהם, נעקר הדם ממקומו, אך אינו יוצא החוצה מחמת העור, בניגוד לשאר שרצים שאין להם עור. יש שכתבו שאף בשאר שרצים אם יחבול בהם ויצא מהם הדם, חייב, ויש חולקים.
בראשונים נחלקו בחיוב הוצאת הדם. לדעת רש"י והתוספות החיוב הוא משום נטילת נשמה. רש"י מציע הסבר נוסף לפיו מחמת שהעור נצבע מחמת הדם, יש לחייבו משום מלאכת צובע.
ברמב"ם מבואר שטעם החיוב הוא משום מלאכת מפרק, שהוא תולדת דש (לדעת הרמב"ם).
זיהויים

שמונה שרצים אלו אמנם מנויים בתורה בשמותם, אך בזיהוים ישנם מחלוקות ודעות שונות.
זיהויים > חולד

יש המשערים כי החולד המקראי הוא החולדה.
על פי הפרשנות התלמודית לתנ"ך, ואחריה על פי פרשנות ימי הביניים ובראשה רש"י, החולד המקראי זוהה כסמור שנדחק מארץ ישראל.
פרופ' ישראל אהרוני זיהה את החולד כחיה המכונה היום חולד, אך הרבה חוקרים בימינו סבורים שמדובר על טורף קטן ממשפחת הנמייתיים או הסמוריים. למשל, זהר עמר הציע לזהותו אותו עם החמוס.
מקור השם חולד - כמו גם שמה של החולדה (המופיעה לרוב בתלמוד) בשורש ח.ל.ד. שמשמעותו אדמה או הצבע החום, צבע האדמה: והוא גם צבע החלודה מאותו השורש.
זיהויים > חולד > אישות

החולד של ימינו נקרא במשנה "אישות" - מלשון איש קטן על פי פסוקים בתהלים ובאיוב, ובמסכת שקלים, בה דנים בהכנות לקראת האביב, מוסבר איך להכין מלכודת לחיה זו - מכיוון שנחשב מזיק ליבול. ישנו מדרש הקושר את האישות לחולדים.
זיהויים > עכבר

זיהוי העכבר הוא כמעט ודאי, שכן הרוב המוחלט של הפרשנים והחוקרים מזהים אותו כעכבר מצוי. אמנם אין הכוונה בשם עכבר בתורה רק לשם של יצור אחד, אלא לשם קיבוצי למיני יצורים רבים הדומים בצורתם לעכבר, כדוגמת: נברן שדות, קוצן מצוי, החולדה והיערון, וכפי הכתוב בתלמוד ”עכבר - כל ששמו עכבר” (חולין קכז א).
זיהויים > צב

רש"י פירש שצב המקראי הוא הקרפדה וגם לוינגר ועוד כמה זואולוגים הלכו על פיו. מצד שני הרס"ג ובעקבותיו מסורת יהודי תימן, וכן ישראל אהרוני ועוד הרבה פרשנים וחוקרים סבורים שהתנ"ך התכוון לחרדון צב. אלו שני הפירושים והמסורות היחידים מהעת העתיקה. והמשותף לשניהם הוא הסברת השורש 'צב' לשון ניפוח גם הקרפדה וגם חרדון הצב מנפחים את אזור הגרגרת שמתחת ללסת התחתונה.
לעומת אלו, הפירוש המודרני - שזיהה את בעל החיים שיש לו שריון כצב, החל מאוחר יותר בעקבות שגיאת תרגום של רש"י שהתפשט בהרבה ספרי זואולוגיה ובסוף התקבע על ידי האקדמיה ללשון העברית.
זהר עמר מסביר שתוספת המילה 'למינהו' לאחר המילה צב בפסוק ”וְהַצָּ֥ב לְמִינֵֽהוּ” (ויקרא, י"א, כ"ט), מוכיחה שמינים נוספים כלולים בסוג הכולל 'צב'. ומביא את פרשנות חז"ל על הפסוק "הצב למינהו - להביא הערוד וכן הנפילים וסלמנדרא" כאשר את הערוד הוא מזהה עם הכוח האפור, הנפילים עם תנין היאור או כוח הנילוס, ואת הסלמנדרא עם הסלמנדרה המצויה.
זיהויים > אנקה

בקרב החוקרים המודרניים, מקובל לזהות את האנקה עם השממית או הקיפוד בשיטת זיהוי אונומטופאית. פירוש המילה 'אנקה' הוא גניחה או צעקה. השממית היא הלטאה היחידה שיכולה להפיק קול, וקולה נשמע "מעין אנחת חולה" והקיפוד שבשעת סכנה משמיע נהמה קטועה או צרחות, ובשעת מלחמה בין זכרים נשמעות יבבות כבכי תינוק
כמו כן יש המזהים את האנקה כקמטן החורש, זיהוי התואם את המדרש המתאר את האנקה כיצור זוחל ולא מסוכן.
זיהויים > כוח

רס"ג תרגם את שם השרץ לכח (לטאה). הרבה החוקרים בימינו סבורים ששמו קשור למונח כוח גופני. לכן הרוב הולכים על פי פירושו של סמואל בושאר שהכוונה למי שנקראת היום "כוח". אך יש חוקרים כמו אהרוני וזהר עמר בעקבותיו שסבורים שמדובר דווקא על הזיקית בגלל קולות הנשיפה החזקים שהיא משמיעה.
זיהויים > לטאה

לפי כל מסורות הזיהוי הלטאה היא ממשפחת הלטאיים או השממיתיים או גם שתיהן יחד. כאשר הוכחה לזה ניתן לראות לפי סימן שהמשנה מביאה את תופעת ניתוק הזנב בעת סכנה (אוטוטומיה) בהקשר ללטאה. ב"תפסיר" מכונה הלטאה בשם "עט'איה" אחד מ 2 השמות בערבית לכלל הלטאות.
זיהויים > חומט

רש"י על הפסוק מפרש שזה החילזון (לימצ"א, limace), וכן מנחם דור סבר שהוא חילזון. אך הרבה חוקרים בימינו סבורים שמדובר בחיה שנקראת בעברית מודרנית חומט.
זיהויים > תנשמת

"וְהָאֲנָקָה וְהַכֹּחַ, וְהַלְּטָאָה; וְהַחֹמֶט, וְהַתִּנְשָׁמֶת:" (ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק ל').
שמה של התנשמת מוזכר אף בין השמות העופות האסורים באכילה: "וְאֶת הַתִּנְשֶׁמֶת וְאֶת הַקָּאָת וְאֶת הָרָחָם:" (ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק י"ח), כך שסביר שזה שם כללי לבע"ח שיש להם תכונה משותפת.
בתלמוד בבלי כתוב שהתכונה הזו זה "באות", ככל הנראה הכוונה למשהו שמעורר "בעתה". באותה סוגיה נכתב בסוף שה"תנשמת העוף" זה העטלף וה"תנשמת השרץ" זה החולד, כך גם מפרש רש"י. רס"ג פירש שה"תנשמת השרץ" זו השממית, שנתפסה כחיה מתועבת בתרבות הערבית של אותם ימים. ב"תפסיר" היא מופיעה בשם "סאם אברץ / סאם ברץ" שמשמעו "רעל מצורע / רעל צרעת". הדבר קשור בעובדה שקשקשי שממית נראו לערבים כנגעי עורו של מצורע ודימו שהנוגע בשממית ילקה בצרעת, לכן דבק שם זה בשממיות, אחד מ 2 שמות בערבית לשממית.
בימינו רוב החוקרים סוברים שהתנשמת המוזכרת בתנ"ך נקראת על שם קולות נשיפה שהיא משמיעה. רוב החוקרים סוברים שהתנשמת זו מי שמכונה היום בעברית תנשמת, שני עופות אלו ידועים בקולות דמויי נשיפה שהם משמיעים.
לגבי "תנשמת השרץ" ישנו ויכוח: לדעת ישראל אהרוני זה הכוח אפור שיכול לנפח את גרונו ולהשמיע קולות נשיפה. לפחות 2 מיני לטאות כח נושפות אויר מריאותיהן כדי להשמיע קול. מבין כל הלטאות רק לשממית יש מיתרי קול, ביכולתן להשמיע קול אנקה. אך יהודה פליקס סבור שזו הזיקית שידועה אף היא בקולות הנשיפה שהיא נוהגת להשמיע כאשר היא חשה מאוימת. מנחם דור וזהר עמר מסכימים עם פירוש הגמרא ש"תנשמת השרץ" זה החולד, דור הוסיף והעיד שכשתופסים חולד גם הוא משמיע קולות נשיפה חזקים.
לקריאה נוספת

יהודה קיל, חומש דעת מקרא, מוסד הרב קוק: ירושלים, תשנ"ב
יהודה פליקס, חי וצומח בתורה, ישראל הצעיר: ירושלים, תשמ"ד
מנחם דור, החי בימי המקרא המשנה והתלמוד, תל אביב, תשנ"ז
הרב אמיתי בן דוד, שיחת חולין, ירושלים, תשע"ה
זהר עמר, שמונת השרצים, מכון מש"ה, קריית אונו תשע"ו.
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת כלים, פרק א', משנה א'
↑  משנה, מסכת טהרות, פרק ה', משנה א'; תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף י"ג, עמוד ב'; משנה תורה לרמב"ם, ספר טהרה, הלכות שאר אבות הטומאות, פרק ד', הלכה י"ד.
↑  רש"י, מסכת שבת, דף ק"ז, עמוד א', ד"ה הצדן; שלא לצורך
↑  תוספות, מסכת שבת, דף ק"ז, עמוד א', ד"ה שלא לצורך
↑  דעת הר"ן והמאירי ועוד.
↑  דעת הרמב"ם (הלכות שבת ח ט), על פי המגיד משנה.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שבת, פרק ח', הלכה ז'.
↑  אוצר השורשים, שורש חֹלד - "יש מפרשים מין חפרפר, ובתלמוד נקבתו החולדה"
↑  דוד טלשיר, הנשר וכלב הים: השפעתו של ישראל אהרני על המינוח העברי לבעלי חיים, אקדם 46 (תשע"ב), עמ' 7
↑  שמונת השרצים, מכון מש"ה, קריית אונו תשע"ו.
↑  בתהלים נכתב: "שמעו נא כל העמים! האזינו כל יושבי חלד!" שמשמעותו כל יושבי האדמה. וכך מופיע בתלמוד הירושלמי, בפירוש על המשנה בפרק שמונה שרצים: "חד אמר: למה הוא מושל כל באי העולם בחולדה?" (כלומר: מדוע נקרא היקום חלד, מאותו שורש של חולדה?) "...אלא, לפי שכל מה שיש ביבשה יש בים, - הרבה מינים בים מה שאין ביבשה: ואין חולדה בים." בילקוט שמעוני בתשובה לאותה שאלה נרשם: "...שפניהם של רשעים מעלים חלודה בגיהנם לעתיד..."
↑  ייתכן שהפרט של חיה זו נקרא "אישה" או "אשת", ובציטוט במשנה: "צדין את האישות" הכוונה לריבוי בלשון נקבה של חיה זו
↑  בגמרא על משנה זו יש דיון על זיהוי האישות: "מאי אישות? אמר רב יהודה: בריה (כלומר יצור) שאין לה עיניים". רש"י מוסיף: "וחופר בקרקע"
↑  "על הפסוק בתהלים: "...נֵפֶל אֵשֶׁת - בַּל חָזוּ שָׁמֶשׁ" - נופלין אתם כאישות הללו שאינן רואין את השמש, אלא חולדין בקרקע ויושבין שם. (מדרש שוחר טוב, על תהלים נ"ח רמז ד'
↑  מרדכי כסלו, "עקרונות המיון לקבוצות של בעלי חיים בתורה והדגמתם בשמונת השרצים" חלמיש, 7 (תשמ"ט) עמ' 27–40. וזהר עמר "שמונת השרצים" עמ' 32–35
↑  "המדריך לדוחיים וזוחלים",מאת פ. אמיתי ב"גוגל ספרים"
↑  לפי התרגום לצרפתית עתיקה שמביא רש"י על הפסוק הכוונה היא לסוג של קרפדה.
1 2  הצב למינהו להביא הערוד וכן הנפילים וסלמנדרא – חרדון צב באתר פורטל הדף היומי
↑  לדעת הרמב"ם הכוונה לסוג של חרדון (הרמב"ם בהקדמה לסדר טהרות)
↑  את הפסוק 'ואת בטנך צבה' הכתוב על אישה סוטה - מסבירים הפרשנים 'ואת בטנך מתנפחת' - חלק מעונשה של האשה הסוטה הוא ניפוח הבטן לפני המוות
↑  הצב, החרדון והקרפדה מאת דוד טלשיר, האקדמיה ללשון העברית
↑  ספרא שמיני פרשה ה', חולין קכז.
↑  זהר עמר "שמונת השרצים" עמ' 37–40
↑  פליקס, י. (1954). החי של התנ"ך. תל אביב: הוצאת סיני. עמוד 97
↑  על פי תרגום אונקלוס ופירוש רש"י ועוד. זהר עמר "שמונת השרצים" עמ'44-41
↑  החי והצומח של ארץ ישראל יונקים עמ' 50-53
↑  זהר עמר "שמונת השרצים" עמ'44–46. אהרוני "תורת החי" זוחלים עמ' 52
↑  תנחומא בלק ט
↑  שמונת השרצים, זהר עמר, מכון מש"ה, קריית אונו תשע"ו, פרק "כח"
↑  זהר עמר שמונת השרצים עמ' 47–49. וכך הוא מסכם "כללו של דבר לפי רוב הפירושים רוב מיני הלטאות והשממיות נכללים בשמונת השרצים"
↑  "כגון זנב הלטאה שהיא מפרכסת" (אהלות א ו)
↑  מנחם דור, לקסיקון דביר לזואולוגיה: חולייתנים, תל אביב: הוצאת דביר, תשמ"ז
↑  עמר זהר, שמונת השרצים, פרק "החומט"
↑  https://www.sefaria.org.il/Tafsir_Rasag%2C_Leviticus.11.30?lang=he
↑  דפוסים שונים
↑  https://www.detik.com/hikmah/khazanah/d-6849360/kesunnahan-membunuh-cicak-dalam-islam-masih-relevankah ב"צחיח בח'ארי" של אחד מכותבי החדית' באסלאם כתוב שמחמד הורה להרוג שממיות, (באינדונזית עם צטוט המקור בערבית).
חולד
עכבר
חרדון (צב?)
קרפדה (צב?)
חרדון צב (צב)?
שממית (אנקה?)
כח
לטאה
חומט
זיקית (תנשמת?)
שמורת נבי נון

| --- | --- |

נבי נון
 מידע כללי
 תאריך הקמה:  לא ידוע
 כניסה בתשלום:  הכניסה אינה בתשלום.
 נתונים ומידות
 גובה ממוצע:  650 מטרים
 מאפיינים עיקריים:  מקאם המיוחס לפי מסורת מקומית לנון, אביו של יהושע בן נון
 צומח:  אלה אטלנטית, אלון מצוי, חצב מצוי, עירית גדולה, כדן סגול
 בעלי חיים:  צבי ארצישראלי, חזיר בר
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  מזרח השומרון
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) שמורת נבי נון(למפת צפון השומרון רגילה) שמורת נבי נון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שמורת נבי נון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שמורת נבי נון
שמורת נבי נון (בערבית: نبي نون) היא שמורת טבע שבמרכזה מקאם שעל פי מסורת מקומית מיוחס לנון, אביו של יהושע בן נון. המתחם ממוקם מזרחית לכפר יאנון ודרומית לגבעת ארנון שבמזרח השומרון, על רכס הרי ארומה.
השמורה

השמורה משתרעת בכיפת גבעה הנמצאת כ-600 מטרים מזרחית לכפר יאנון וכ-850 מטרים דרומית לגבעת ארנון שבמזרח השומרון. בשמורה גדלים עצים עתיקים סביב המקאם, בעיקר אלון מצוי וחרוב מצוי.
בין העצים נמצא אזור טרשים בו גדלים בעיקר צמחי סירה קוצנית. בשטח הטרשי שבגבעה גדלים גאופיטים שונים, ובהם חצב מצוי, עירית גדולה וכדן סגול. במורדות הגבעה נטועים עצי שקד מצוי ועצי פרי נוספים.
הגבעה מהווה חלק מקו פרשת המים של גב ההר.
המקאם

בשמורה מצוי מקאם שעל פי מסורת מקומית מיוחס לנון, אביו של יהושע בן נון, בשל הדמיון לצליל שמו של הכפר יאנון. עם זאת, יש המציעים כי הכפר משמר את שמו של היישוב המקראי ינוח, הנזכר בספר יהושע כנקודת גבול בין השבטים אפרים ומנשה. את קבריהם של יהושע ואביו נון מקובל לזהות בכפר כיפל חארת' שליד אריאל או בתל תבנה שליד נוה צוף.
הכניסה למקאם היא מצפון-מזרח דרך פתח מקומר. בצידו הצפוני של המבנה ישנו פיר של חפירה חצובה בעומק של כ-15 מטרים מתחת לפני הקרקע, ממנה נפלט אוויר חם לחלל המבנה. במבנה אין מצבת קבר.
כארבעים מטר מדרום למבנה נמצאים שרידי מסגד חרב המיוחס על פי המסורת המקומית לקברו של יהושע בן נון, ולצידו שלוש אלות אטלנטיות גדולות. הגבעה עליה בנוי המקאם צופה לעבר הכפר יאנון.