stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יורי אנדרופוב
מותו ומורשתו

עוד בהיכנסו לתפקיד סבל אנדרופוב מבעיות רפואיות שונות ובראשן בעיית כליות וסוכרת. בעיותיו הרפואיות התגברו לאורך הזמן והוא נאלץ להתאשפז לעיתים קרובות. בפברואר 1983 סבל אנדרופוב מאי-ספיקת כליות והן חדלו לתפקד. ב-18 באוגוסט 1983 הוא נראה בציבור בפעם האחרונה בפגישה עם סנאטורים אמריקאיים, כשישה חודשים לפני מותו. מאז ספטמבר 1983 הוא לא יצא יותר מבית החולים. הוא אף לא הצליח להגיע למצעד השנתי ב-7 בנובמבר. לפי דיווחים ממקורבים אליו, הוא היה צלול והמשיך לנהל את המדינה עד כמה שיכול היה, מבית החולים הקליני המרכזי - מתחם שמור ומאובטח בנפת קונצבו שבמערב מוסקבה ובו התאשפזה האליטה של ברית המועצות וכיום של רוסיה. בסוף ינואר 1984 הידרדר מצבו ולבסוף הוא נפטר ביום חמישי, 9 בפברואר 1984 בשעה 16:50.
ביום שלמחרת, יום שישי, השתנה לפתע לוח השידורים ברדיו ובטלוויזיה, ונוגנו מנגינות קלאסיות כמו לפני ההודעה על פטירת קודמו, ברז'נייב. נוכח מצב זה החלו לחשוד רבים במותו של בכיר ממשלתי. היו השערות שזהו וסילי קוזנצוב, זקן האליטה השולטת שהיה בן 83 באותה עת, או דימיטרי אוסטינוב, שר ההגנה בן ה-75 שביטל במפתיע ביקור בהודו שבוע לפני כן. לבסוף, ההודעה הרשמית הגיעה בשעה 14:30 (יום שישי) ובה נמסר כי "המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ויו"ר נשיאות הסובייט העליון יורי ולדימירוביץ' אנדרופוב הלך לעולמו לאחר מחלה ממושכת ב-16:50 ב-9 בפברואר 1984".
הלווייתו הייתה מהמפוארות שנערכו אי פעם; גופתו הוצבה בארון פתוח בבית האיגודים המקצועיים שבמוסקבה, היכן שברז'נייב, קודמו, שכב 15 חודשים קודם לכן. לאחר מספר ימים שבהם היה פתוח האולם לקהל הרחב כדי לעבור ולצפות בו, ב-14 בפברואר, נערכה ההלוויה שלו שבה הובל ארונו לכיכר האדומה, ושם נקבר בשעה 12:45 בצהריים בטקס מרשים בבית הקברות של חומת הקרמלין.
פועלו של אנדרופוב נמצא במרכזו של פולמוס נרחב בתוך ברית המועצות ומחוצה לה בקרב חוקרים ומלומדים ובקרב המדיה התקשורתית. חוקרים מהאוניברסיטאות החשובות כתבו עליו ספרי מחקר, והופקו סרטי תעודה.
למרות עמדתו הנוקשה כאשר כיהן כשגריר בהונגריה, ואין ספור ההגליות והתככים שהיה אחראי להם כאשר היה ראש הק.ג.ב., פרשנים רבים מתייחסים אליו כרפורמטור הומני, שניסה לשפר את מצב עמו ומדינתו, על אף אכזריותו בדיכוי דיסידנטים, וזוקפים לזכותו את קידום מיכאיל גורבצ'וב בשורות המפלגה. אנדרופוב נטה לרפורמות ולשינוי המצב הקיים ללא סטייה ממשית משיטת התכנון המרכזי. השערות רבות הועלו בנוגע לשאלה האם אנדרופוב, אילו היה נשאר בחיים, היה מצליח ליזום רפורמה יסודית בלי שברית המועצות תתפרק לבסוף. בשל תקופת שלטונו הקצרה, אין מספיק נתונים כדי לקבוע מה היה קורה אילו היה ממשיך להנהיג, ולכן קיימות תאוריות ודעות רבות ומנוגדות בקשר לאישיותו ולהנהגתו.
משפחתו

אנדרופוב היה נשוי פעמיים. בשנת 1935 התחתן עם נינה ינגליצ'בה (1914- 1994), ממנה לו בת יבגניה (1936 - 2018) ובן ולדימיר (1940 - 1975). בשנת 1940 התגרש ממנה. בנו ולדימיר, התדרדר לפשע, ישב פעמיים בכלא על מעשי גניבה ומת בגיל 35 מסיבוכי אלכוהוליזם. בשנת 1941 התחתן בשנית, עם טטיאנה לבדבה (1917 - 1991), ממנה נולדו לו בן איגור (1941 - 2006) ובת - אירינה (ילידת 1947). איגור אנדרופוב היה דיפלומט סובייטי ורוסי, כיהן בסוף שנות ה-80 כשגריר ברית המועצות ביוון. מותו של יורי אנדרופוב השפיע קשה על אשתו טטיאנה. היא הייתה מוכת צער ולא השתתפה במסע שעשה הארון מבית האיגודים המקצועיים לכיכר האדומה. בהלוויה עצמה היא הייתה חלשה מאוד ובקושי הלכה. היא נעזרה בסיוע בני משפחה שהחזיקו אותה.
מקסים דתומה

| --- | --- |

 לידה:  13 באוקטובר 1867 Garges-lès-Gonesse, צרפת 
 פטירה:  21 בינואר 1929 (בגיל 61) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות פאסי 
 תחום יצירה:  ציור, עיצוב במה 
 זרם באמנות:  פוסט-אימפרסיוניזם 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
מקסים דתומה (בצרפתית: Maxime Dethomas;‏ 13 באוקטובר 1867 – 21 בינואר 1929) היה צייר, שרטט, מאייר צרפתי, והיה בין מעצבי התפאורה והתלבושות הידועים ביותר בתקופתו. כאמן, דתומה זכה להערכה רבה על ידי בני דורו והציג תערוכות רבות, הן בצרפת והן מחוצה לה. בשנת 1912, הוא זכה בפרס לגיון הכבוד על תרומתו לאמנות צרפתית.
דתומה זכור גם בזכות ידידותו הקרובה עם האמן אנרי דה טולוז-לוטרק, והקשר שלו עם תנועת הנאבי ועם אמנים וסופרים פוסט-אימפרסיוניסטים וסימבוליסטים חשובים אחרים.
ביוגרפיה

מקסים דתומה, נולד בפרבר של פריז, בשנת 1867, היה הבכור מבין שישה ילדים, כולל ארבעה אחים למחצה. משפחתו באה משושלת ארוכה של ציירים-מדפיסים מצד אחד, ועורכי דין מהצד השני. אביו, ז'אן אלברט דתומה (1842–1891), היה פוליטיקאי ועורך דין פריזאי חשוב. אמו, לור-אליזבת אנטואנט בכט, מתה בגיל 27 בשנת 1874. אמו החורגת, מארי לואיז ת'יר, השתייכה למעמד הבינוני האמיד של בורדו.
בשנת 1887, נרשם דתומה לאקדמיה לאמנות דקורטיבית בה למד זמן קצר, והעדיף להעביר חלק ניכר מזמנו בחנות הספרים מקום אהוב על אמנים וסופרים צעירים בניהולו של אדוארד דוז'רדן. כאן הוא פגש לראשונה את לואי אנקטין ואנרי דה טולוז-לוטרק.
דתומה לא היה מרוצה מלימודיו באקדמיה לאמנויות דקורטיביות, והחל לקבל הדרכה לא רשמית בסדנה הפרטית של המאסטר הצעיר, אנרי ז'רבק. בשנת 1888, והמשיך לאחר מכן את השכלתו הרשמית אצלו. השלב האחרון של החינוך הפורמלי של דתומה החל משנת 1891 ואילך, כשלמד קורס מגוון יותר באקדמיה דה לה פאלט, במונמארטר. ההוראה של אז'ן קריי מילאה תפקיד משמעותי בהתפתחות האמנות של דתומה, והוא המשיך להיות חבר קרוב של האמן ושל משפחתו.
אומנות

סגנונו המוקדם של דתומה מושפע בעיקר קריי ודאגה, בעוד שיצירות מאוחרות יותר נוטות יותר לזו של טולוז-לוטרק. דתומה טען שההשראה שלו הונחה על ידי אמנים בני דורות מוקדמים יותר, במיוחד גויה, דלקרואה ומאנה. ב-1905, המבקר רב ההשפעה לואי ווקס שיבח את דתומה כ"צופה ממולח וחודר" שלכד את מצויריו "בפיכחון רב עוצמה".
הוא יצר רישומים נמרצים ומספר ציורי שמן, המציגים דיוקנאות, סצנות בתי קפה ונופים אורבניים של איטליה וספרד. הוא עבד בעיקר עם קווים רחבים בגרפיט, פחם ופסטל, לעיתים קרובות משופרים על ידי צבעי מים ושימוש במברשת, עם טפטופים ותרסיסים של גואש המזכירים ליטוגרפיות של לוטרק. מסוף שנות ה-90, הוא שאב השראה מהדפסים יפניים - ופיתח סגנון נועז ופנה לחיתוכי עץ.
כמו רבים מבני דורו, דתומה חקר מדיומים אמנותיים שונים, כולל איורי ספרים, פוסטרים ויצירת דפוס. עד 1895, הוא עיצב תוכניות לתיאטרון דה ל'ובר וכרזות תערוכות ופרסומות. הוא אייר קרוב לשלושים ספרים של סופרים בולטים רבים, כולל מוריס דונה ואוקטב מירבו.
דתומה צייר דוגמניות הן מתוך המעגל החברתי שלו, והן כדמויות מהחיים העירוניים, וחיפש מאפיינים של החברה הפריזאית. במהלך המעבר למונמארטר ב-1891, הלך דתומה בעקבות המדריכים שלו, לחפש ביטוי למצב האנושי והמאבקים היומיומיים של העניים העירוניים.
אדגר דגה, היה תומך נלהב של דתומה ודיבר בחום על עבודתו וטען כי "יש לה משקל". למרות הרתיעה שלו מלהציג את עבודותו, הוא השתתף בכמה מהתערוכות המשמעותיות ביותר של שנות ה-90. תערוכת היחיד הראשונה שלו בשנת 1900 סימנה נקודת מפנה בנכונותו לקבל את המוניטין, והובילה לשבחים ניכרים ולהכרה ציבורית.
האמנות של דתומה עברה דרך ידיהם של סוחרי אמנות בולטים רבים. כתוצאה מכך, רבות מיצירותיו נרכשו על ידי אספנים רבי השפעה.
תיאטרון

מ-1910 עד 1913, עבד דתומה עם ז'אק רושה במהלך כהונתו בתיאטרון האמנויות. לאחר שקיבל על עצמו את ניהול התיאטרון, גייס רושה את כישרונותיהם של כמה אמנים שתרמו למגזין שלו, La Grande Revue, כולל ז'אק דרזה, רנה פיוט ומקסים דתומה, שאף אחד מהם לא עבד קודם לכן על הבמה.
כמנהל העיצוב בתיאטרון פתח דתומה בקריירה שתימשך לשארית חייו. תיאטרון האמנויות ייצג שינוי גדול הרחק ממשחק קליל ותוכן רדוד של התיאטרון המסחרי שהיו אז הנורמה. ההפקה הראשונה, (1910), סימנה מהפכה תיאטרלית גדולה שבאמצעותה הדגיש דתומה את העיצוב עם קו וצבע, במקום התמקדות בפרטים מצוירים ובאביזרים רבים. על רקע כחול, אוקר, אפור ופלדה, הופיעו דמויות בלבוש שחור ויצרו קומפוזיציות ציוריות מרשימות באפקטי תאורה שהשתנו.
דתומה יצר גם תפאורות, תלבושות ותוכניות תיאטרון. התיאטרון לאמנויות המשיך והציג כמעט עשרים מחזות, כולל העיבוד של ז'אק קופאו ל"האחים קרמזוב" (1911), וההפקה הבימתית של לה טראגדי דה סלומה (1912), הצלחה פופולרית וביקורתית. המוניטין של דתומה כמעצב תפאורה והתלבושות היה כזה שבתחילת 1912, הוא הוזמן על ידי האצולה הבריטית לעצב תפאורה ותלבושות לנשף מסכות בלונדון עם כאלפיים אורחים.
רושה ודתומה נשכרו לביים ולקשט באופרה של פריז ב-1914, והמשיכו להציע פרשנות רעננה לחומרים ישנים ולחדור ללב המוסכמות הישנות.[36] עד 1917, דתומה גם עיצב תפאורות ותלבושות עבור הקומדיה הצרפתית, התיאטרון של שרה-ברנהרדט ב-1919, התיאטרון פמינה ולה טריאנון ב-1920.
במהלך שבע עשרה שנותיו בתיאטרון, דתומה היה מעצב אמנותי של למעלה מחמישים מחזות, בלט ואופרות, בהשתתפות רבים מהשחקנים, הרקדנים, הזמרים, המחזאים והמלחינים הבולטים של התקופה, כולל סטרווינסקי וראוול. בסכמות הצבעים שלו השתמש דתומה באנלוגיה חזותית בשילוב כוונות כותב המחזה.
גיום אפולינר הכריז שהשפעתו של דתומה על התיאטרון הצרפתי "שינתה את אמנות התפאורה, עיצוב התלבושות והבימוי."
הערות שוליים

↑  Huddleston, Sisley. France and the French. Cape, 1928.p 126
↑  Prade, Guy de la. Le Cimetière de Passy et ses Sépultures Celebres. Editions des Ecrivains, 1998. p. 131
1 2  Milhou, Mayi. Du Moulin Rouge à l'Opéra : vie et œuvre de Maxime Dethomas, 1867-1929. Bordeaux, 1991.
↑  Wright, Willard Huntington. Modern Painting - Its Tendency and Meaning. 1915. p. 221
↑  Vauxcelles, Louis. Art and Decoration, January, 1909. Paris.p. 1
↑  Vauxcelles, Louis. Art and Decoration, January, 1909. Paris.pp. 265-283
↑  Milhou, Mayi. Du Moulin Rouge à l'Opéra : vie et œuvre de Maxime Dethomas, 1867-1929. Bordeaux, 1991.
↑  Milhou, Mayi. Du Moulin Rouge à l'Opéra : vie et œuvre de Maxime Dethomas, 1867-1929. Bordeaux, 1991. p. 86
↑  Howard, Jean. Shakespeare Reproduced: The Text in History and Ideology. Routledge, 2005.p. 92
↑  Apollinaire, Guillaume. Apollinaire on Art: Essays and Reviews, 1902-1918. Viking Press, 1972.p. 221
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273282605171  BnF: cb122352276 (data)  GND: 119094754  ISNI: 0000 0000 8016 2851  LCCN: n92076920  Léonore: 115559  NKC: xx0084961  NTA: 301857253  RKD: 22288  SNAC: w6jt21dm  SUDOC: 031061885  ULAN: 500072072  VIAF: 71444051   WorldCat (עם VIAF): 71444051 
מקסים דתומה, הכנר, 1904
מקסים דתומה, זוג, 1905
מקסים דתומה, מודעה לפסטיבל תיאטרון, 1910
כלכלת הממלכה המאוחדת

| --- | --- |

הסיטי של לונדון, אחד המרכזים הכלכליים הגדולים בעולם
 דירוג עולמי:  תמ"ג: 6; תמ"ג לנפש: 32
 מטבע:  לירה שטרלינג 
 סטטיסטיקה
 תמ"ג:  3,340,032
 תמ"ג לנפש:  48,189
 צמיחה כלכלית:  2.20% (דירוג: 131; הערכה לשנת 2015)
 מדד ג'יני:  32.4 (דירוג: 109; 2012)
 כוח עבודה:  32,940,000 (הערכה לשנת 2015)
 אבטלה:  4.0% (רבעון שני של 2023)
 קשרי מסחר
 יצוא:  815 מיליארד לירה שטרלינג (2021)
 
 הנתונים מבוססים בעיקר על:  ספר העובדות העולמי של ה-CIA הסכומים הנקובים בדולרים בערך זה, הכוונה לדולר אמריקאי, אלא אם כן צוין אחרת
 
כלכלת הממלכה המאוחדת היא אחת מכלכלות העולם הגדולות ביותר. התמ"ג של המדינה הוא השישי בגודלו בעולם והיא חברה בארגון המדינות המתועשות (G7).
רקע כלכלי

לאחר חיסול האימפריה הבריטית וסיום מלחמת העולם השנייה, נפגעה כלכלת הממלכה המאוחדת והיא איבדה את מקומה כמעצמת-על כלכלית. אף שלא שבה למעמדה הקודם, היא נמנית עם המשגשגות שבמדינות העולם.
בבסיס הכלכלה עומדת התעשייה, המעסיקה כרבע מכוח העבודה ומספקת את רוב סחורות היצוא. הממלכה המאוחדת נחשבת מדינת שירותים כיוון שכ-70% מכוח העבודה מועסקים בשירותים. חשיבות רבה יש גם לתיירות, לבנקאות ולמסחר.
החקלאות מתקדמת, והמועסקים בה (2% מכוח העבודה) מספקים כ-60% מצרכי המזון המקומיים. עד 1975 הממלכה המאוחדת הייתה תלויה ביבוא נפט וגז טבעי לתעשיותיה, אך אז התגלו מרבצי נפט וגז בים הצפוני (הממלכה המאוחדת שולטת על כ-75% מהמרבצים) והיא מספקת את תצרוכתה ואף 2% מהנפט המיוצא בעולם הוא בריטי; היות שכמויות הנפט מוגבלות הממלכה המאוחדת משתמשת גם בפחם (שמקורו באי הבריטי עצמו) לשלל שימושים שלהם הוא שימושי. מלבד זאת באי הבריטי מצויים גם בדיל, ברזל, מלח, עופרת ונחושת.
נתונים כלכליים

תל"ג (2023): 3.7 מיליארד דולר (10 בעולם).
תל"ג לנפש (2023): 54,100 דולר (36 בעולם).
צמיחה שנתית (2023): 0.1% (187 בעולם).
אבטלה (2023): 4.06% (77 בעולם).
אינפלציה (2023): 6.79% (142 בעולם).
אוצרות טבע: פחם, נפט, גז טבעי, בדיל, ברזל, מלח, עופרת, נחושת, מוליבדן, פוספטים, אורניום, בוקסיט, זהב, כספית, ניקל, כסף, טונגסטן, אבץ, אשלג, עץ, ליגניט, יערות, שיש, גופרית, פיריט, מתכות, כוח הידרו-אלקטרי, מנגן, פלטינה, עץ (חומר גלם), אזבסט, גבס.
תעשייה: תיירות, מכונות, מכוניות, רכבות, מספנות, מטוסים, אלקטרוניקה, כימיקלים, תרופות, נפט, מיכרות פחם, נייר ומוצרי נייר, עיבוד מזון ומשקאות, הלבשה והנעלה, תעופה, חלל, בידור, היי-טק, פלדה, טלקומוניקציה, מיכרות, מוצרי צריכה, מתכות, ציוד חשמל, ציוד בניין ומיכרות, רכב, חלקי חילוף למכוניות, מערכת ייצור אוטומטית, ציוד תעבורה, טקסטיל, מזון, ספנות, מטוסים, מוצרי חשמל, אופנה, יין, בושם, נעליים, נשק, מלט, עץ, ברזל, בדיל, מוצרי עץ, לבוש.
חקלאות: דגנים, תפוחי אדמה, ירקות, דיג, משק חי, תירס, פירות, כותנה, טבק, בשר, חלב, עץ, אורז, סלק סוכר, דגה, חיטה, שעורה, שיפון, ענבים, בקר, זיתים, לימונים, קפה, סויה, קנה סוכר, קקאו, הדרים, מוצרי חלב, ענבי יין.
יבוא (2023): 1.116 מיליארד דולר (4 בעולם).
יצוא (2023): 1.075 מיליארד דולר (4 בעולם).
נתונים כלכליים > חברות

בדירוג השנתי של פורצ'ן גלובל 500 לשנת 2024, 55 מטות נמצאים בממלכה המאוחדת.
66 חברות מדורגות במדד פורבס גלובל 2000 לשנת 2024.
נתונים כלכליים > עושר

נכון לשנת 2024, בממלכה המאוחדת ישנם 3,061,553 מיליונרים המהווים 5.8% מהאוכלוסייה הבוגרת, לפי שווי נקי (בדולרים אמריקאים) על סמך הערכה שנתית של עושר ונכסים שנאספה ופורסמה על ידי הבנק השווייצרי קרדיט סוויס.
רשימת 10 המיליארדרים (מתוך 55 סך הכול) הבריטים הבאה מבוססת על הערכה שנתית של עושר ונכסים שחיברה ופורסמה על ידי פורבס בשנת 2024:
מייקל פלאט (מקום 104 בעולם),  18 מיליארד דולר.
ג'יימס רטקליף (מקום 111 בעולם),  16.5 מיליארד דולר.
ג'יימס דייסון (מקום 140 בעולם),  13.6 מיליארד דולר.
אלכסנדר גרקו (מקום 213 בעולם),  10.4 מיליארד דולר.
דייוויד ראובן (מקום 242 בעולם),  9.6 מיליארד דולר.
סימון ראובן (מקום 242 בעולם),  9.6 מיליארד דולר.
דניס קואטס (מקום 249 בעולם),  9.5 מיליארד דולר.
כריסטופר הון (מקום 249 בעולם),  9.5 מיליארד דולר.
אנתוני במפורד ומשפחתה (מקום 354 בעולם),  7.5 מיליארד דולר.
ג'ו לואיס (מקום 453 בעולם),  6.3 מיליארד דולר.
ראו גם

פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי
הערות שוליים

↑  Fortune Global 500 2024
↑  Forbs Global 2000 2024
↑  Global Wealth Report 2024
↑  Forbes Billionaires 2024
| כלכלת מדינות העולם |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • איראן • אלג'יריה • בחריין • המדינה האסלאמית  • הרשות הפלסטינית • טורקיה • ירדן • ישראל • כווית • לבנון • לוב • מצרים • מרוקו • סוריה • עומאן • ערב הסעודית • עיראק  • קטר  • תוניסיה • תימן |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • אינדונזיה • אפגניסטן • בהוטן • בנגלדש • ברוניי • הודו • הונג קונג • המלדיביים • הפיליפינים • טאיוואן • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקמניסטן • יפן • לאוס • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה  • נפאל • סינגפור • סרי לנקה • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קירגיזסטן • קמבודיה • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק  • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונטנגרו • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קוסובו • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בוטסואנה • בורונדי • בורקינה פאסו • בנין • גאנה • גבון • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניגריה • ניז'ר • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה  • סיירה לאון • סיישל • סנגל • צ'אד • קומורו • הרפובליקה של קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • איי בהאמה   • איי קיימן • אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • אקוודור • ארגנטינה  • ארצות הברית • בוליביה • בליז • ברבדוס • ברזיל   • ג'מייקה • גואטמלה • גיאנה • גרנדה  • דומיניקה • האיטי  • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • ונצואלה • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סורינאם • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס  • פנמה • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קובה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • איי מרשל   • איי שלמה  • ונואטו • טובאלו • טונגה • מיקרונזיה • נאורו • ניו זילנד • סמואה  • פיג'י • פלאו • פפואה גינאה החדשה • קיריבטי |  |
דורון צפריר

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1955 (בן 69)
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
דורון צפריר (נולד בשם דורון צפריס ב-4 בנובמבר 1955) הוא שחקן, קומיקאי ועורך דין ישראלי.
ביוגרפיה

צפריר למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1977–1981. לאחר מכן, החל ללמוד תיאטרון בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
במסגרת עיסוקו כעורך דין, שימש בין היתר יועץ משפטי של כמה חברות, ובהן "AIG", "דולב", "הדר" ו"הפניקס". בעשור השני של המאה ה-21, עבד בקבוצת שלמה Sixt כיועץ משפטי ומנהל מחלקה משפטית.
היה חבר באקדמיה ישראלית לתיאטרון וכיהן כאחד השופטים בתחרות פרס הפרינג' "קיפוד הזהב" בשנים 2009–2011. בשנים האחרונות מכהן בוועדת חשיפה בינלאומית של תיאטרון ישראלי לתיאטראות בעולם, בוועדת פרס קרן רבינוביץ, ומשחק בהצגות רפרטואריות, פרינג', טלוויזיה, קולנוע.
קריירת משחק

שיחק בסרט "בנות" בתפקיד רס"ר המטבח בבסיס הטירונות.
השתתף בתוכנית "זהו זה!" בתפקיד הפקיד "מר פופטיץ", בפינה "סערה בכוס תה" ואף השתתף כשחקן אורח במספר תוכניות.
שיחק בסרט "השגעון הגדול" עם ספי ריבלין.
השתתף בסדרה "ציפי בלי הפסקה" בתור סגן מנהל בית הספר.
השתתף בסרט "גמר גביע" בתור אפסנאי ישראלי.
השתתף בסרט "סוף שבוע מטורף" בתפקיד עיתונאי שמנסה להתאבד ללא הצלחה
שיחק בסרט "האיטלקים באים" (1996) בתור רושקו, נציג בנק
השתתף בסרט הטלוויזיה "רצח בשבת בבוקר".
שיחק בעונה השנייה של "החממה" בתפקיד ג'רמי, עוזרו של הלקוח.
שיחק בתפקיד עורך דין בסדרה "רמת אביב גימל".
שיחק בתפקיד עורך דין בסדרה "זהב של שוטים".
בנוסף, שיחק בתפקידי אורח בתוכניות ובסדרות טלוויזיה, כגון "שבוע סוף!" "דני הוליווד", "רצח בשבת בבוקר", "זהו זה!" "סיבה למסיבה" "הלילה עם ליאור שליין" בצוות הסאטירי, וכן השתתף בפרסומות שונות ששודרו בבתי הקולנוע ובטלוויזיה.
שיחק בין השאר בהצגות התיאטרון הבאות:
"כולם היו בני חוץ מנעמי" בתיאטרון בית ליסין
"האורחת" בתיאטרון הסמטה
"האוזן הפרטית והעין הציבורית"
"משולש יהושע" בתיאטרון הסמטה
"חקירת מותו של אנרכיסט מפוקפק" בתיאטרון בית ליסין
"משחק ילדים" בתיאטרון הסמטה
"התאומים מוונציה" - תיאטרון בית ליסין ותיאטרון באר שבע
"חולה אהבה בשיכון ג'" בתיאטרון הקאמרי
"הבית זה מה שמפריד" בפסטיבל עכו 2015
"סטארט אפ" באנסמבל עתים של רינה ירושלמי באולם נחמני
"קזימיר וקרולינה" בחוג לאומנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב
"מלון רנדוו" בתיאטרון הקאמרי
ב"סוס אחד נכנס לבר" עיבוד של ספרו של דויד גרוסמן בתיאטרון הקאמרי
גבת

| --- | --- |
 הכניסה לגבתהכניסה לגבת
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: עמק יזרעאל
גובה ממוצע: ‎93 מטר
תאריך ייסוד: 1926
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,093 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) גבת(למפת הכרמל רגילה) גבת(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גבת(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גבת32°40′29″N 35°12′45″E﻿ / ﻿32.6747789575913°N 35.2125453533529°E﻿ / 32.6747789575913; 35.2125453533529  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק יזרעאל (in English: Jezreel Valley Regional Council) באדום - גבת בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10
אתר הבית של הקיבוץ
בריכת המים של גבת (1931). שמשה גם כעמדת שמירה. ב-1946 נבנתה תוספת המשמשת לחניית טרקטורים
תחנת שרה. המוט משמאל שימש להעלאה והורדה של האנטנה
בית הרשל בגבת, על שם צבי הרשל
חדר האוכל בקיבוץ גבת
גְּבַת הוא קיבוץ בעמק יזרעאל, השוכן כ-3 קילומטרים דרומית-מערבית למגדל העמק, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל. הוא משתייך לתק"מ.
מקור השם

שם היישוב נגזר מ"גבתא", עיירה בתחומי ציפורי מתקופת בית שני ששרידיה נמצאים באתר ארכאולוגי בתחום הקיבוץ. שם זה השתמר בשמו של הכפר הערבי הנטוש ג'בתא, שעל אדמותיו הוקם הקיבוץ.
היסטוריה

הקיבוץ נוסד ב-28 בנובמבר 1926 על ידי קבוצת עולים, אנשי העלייה השלישית והרביעית, מהעיר פינסק שבפולין (כיום בבלארוס). העולים התארגנו בשנת 1922, עלו ארצה והקימו את "הקבוצה על שם קדושי פינסק" לזכרם של 35 מאנשי הקהילה היהודית בעיר שהוצאו להורג על ידי הצבא הפולני בשנת 1919 לאחר שנחשדו בקומוניזם.
בראשית דרכה הצטרפה הקבוצה לגדוד העבודה, אך היא פרשה ממנו כעבור שנה והקימה קבוצה עצמאית שהמשיכה לקלוט עולים מגרמניה ומפינסק וסביבותיה. במקום פעלה תחנת מחקר חקלאי בה עבד יעקב קוסטרינסקי עד שעבר לרחובות.
במהלך שנות ה-30 הצטרף הקיבוץ לקיבוץ המאוחד.
בסוף שנות ה-30 נבנה בגבת אולם תרבות שנקרא "בית הרשל" על שמו של חבר הקיבוץ הרשל פינסקי שהיה מזכיר סניף מפא"י בחיפה ואשר נסחף וטבע בנחל שממערב לקיבוץ בליל חורף בינואר 1935. בין השנים 1936–1960 פעל בגבת צריף בית כנסת עם מניין ושוחט, שתפקד בתור רב. בית הכנסת שימש בעיקר את הורי החברים שביקשו לשמור על אורח חיים דתי, ואליו הגיעו גם הורים מרמת דוד הסמוכה.
בראשית מלחמת העולם השנייה פעלה בקיבוץ תחנת שידור מחתרתית של ההגנה ובמהלך שנות ה-40 נקלטו והתגוררו בו מחלקות פלמ"ח שחילקו את זמנן בין עבודה ובין אימונים. בין מבני הקיבוץ הוחבאו עוד ארבעה סליקים, מחסני נשק גדולים, ליד חדרי הילדים, המסגריה, הספרייה ובארווה. שמיקומם היה ידוע למספר מצומצם של חברים.
באירוע השבת השחורה ביוני 1946 הגיעו כוחות בריטים רבים שערכו חיפוש מקיף בקיבוץ. חברי הקיבוץ פיזרו מראש שאריות מתכת בשטח הקיבוץ, כדי להערים על מתקני מגלי המתכות של הבריטים. בנוסף, ביצעו חברי הקיבוץ פעולת הסחה מול הבריטים, חתרו לעימות מילולי ופיזי, במטרה למשוך תשומת לב. חברת הקיבוץ חיה וינברג הייתה אחת מראשי ההתנגדות. כששני שוטרים בריטים ניסו לאחוז בה, היא נשכה אותם. ובכך, הייתה וינברג לאישה היחידה שהובאה למאסר במחנה המעצר הבריטי בעתלית. הסליקים בגבת לא התגלו והמשיכו לפעול עד סוף מלחמת העצמאות.
בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד בראשית שנות ה-50 התפלג גם קיבוץ גבת: חברי מפא"י, שהיוו כ-40% מהחברים, עזבו את הקיבוץ והצטרפו לקבוצת השרון, להקמת קיבוץ יפעת הסמוך.
במלחמת יום הכיפורים פגעה בקיבוץ רקטת פרוג-7 שנורתה מסוריה. היא גרמה לנזק אך לא לנפגעים.
בשנת 1966 רכש הקיבוץ את מפעל "פלסטרו" לייצור צנרת, שהיה לענף הכלכלי העיקרי של הקיבוץ והתמחה בייצור ושיווק מערכות השקיה בנפח נמוך. בשנת 2004 הנפיק הקיבוץ בבורסה את החברה. בשנת 2008 מכר הקיבוץ את כל מניות חברת "פלסטרו" לחברת הענק האמריקנית ג'ון דיר לפי שווי של 254 מיליון ש"ח. ב-2014 מכרה ג'ון דיר ווטר את המפעל ל"rivulis". לקיבוץ גם משק חקלאי הכולל לול עופות, גידולי שדה ורפת.
בעבר הייתה לקיבוץ קבוצת כדורסל ששיחקה בליגות המובילות בשנות השבעים ושנות השמונים תחת שמות שונים - "הפועל גבת/יגור", "הפועל גבת", "הפועל גבת העמק" ו"איתן גבת", ואף זכתה בגביע המדינה (כהפועל גבת/יגור) בשנת 1976.
עם חברי הקיבוץ נמנו המשוררת פניה ברגשטיין, המשורר יהושע רבינוב, חיים גבתי שעבר ליפעת בעת הפילוג והיה לימים שר החקלאות, הסופר יוסל בירשטיין שחי בו בשנות ה-50, המוזיקאי איתמר רוטשילד, כדורסלן העבר גוני יזרעאלי, חבר הכנסת לשעבר איתן ברושי, ומפקד חטיבה 188, אל"ם אור וולוז'ינסקי.
במאה ה-21

משנת 2004 גבת הוא קיבוץ מתחדש (מופרט), שחבריו משתכרים שכר דיפרנציאלי (לא שוויוני) ומשלמים לקיבוץ מס קהילתי למימון השירותים הקהילתיים ומס איזון למימון הערבות ההדדית לאלו הזקוקים לכך.
בשנת 2010 החלה בנייתה של שכונת הרחבה קהילתית ובה 20 בתים דו-משפחתיים בצידו הדרומי של הקיבוץ, הצופה על עמק יזרעאל. אכלוס השכונה החל ב-2011 ואמור להסתיים בסוף 2012. דיירי השכונה אינם חברי הקיבוץ ולכן מוקמת במקביל לאכלוס אגודה קהילתית מוניציפלית שאליה ישתייכו כל התושבים ביישוב. בשנת 2018 החלה בניית שכונת הרחבה נוספת שהסתיימה בשנת 2023, דיירי השכונה התקבלו לחברות מלאה בקיבוץ.
בתחום הקיבוץ "תחנת שרה" – סליק תת-קרקעי ששימש כתחנת שידור של "ההגנה" בשנים 1939–1943 ונקרא על שם חברת המשק שהפעילה את המשדר בשיטת מורס. היא שידרה בקוד מוצפן לחיים ויצמן בלונדון ולניו יורק. כיום פתוח האתר לביקורי קבוצות.
כן יש בגבת אולם התרבות "בית הרשל", אולם ספורט אזורי ובית קברות אזורי לגבת, יפעת ורמת דוד ובו פינת הנצחה ליהודי פינסק.
בית הרשל כיום משמש כפאב ומקום לקיום ערבי תרבות.
חינוך

בקיבוץ פועל מערך גנים ומועדון נעורים המשרת את תושבי המקום.
תלמידי היסודי לומדים בבית הספר שגיא בקיבוץ שריד ותלמידי התיכון מתחנכים בבית הספר העמק המערבי בקיבוץ יפעת.
לקריאה נוספת

גבת (הקבוצה ע"ש קדושי-פינסק), מקורות וקורות. בהוצאת הקבוצה בשיתוף מרכז מפלגת פועלי ארץ-ישראל, 1937
נעמן כהן, על האוטופיה: עלייתה ונפילתה של קבוצת קדושי פינסק, תל אביב 2011
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  גלעד ליהודי פינסק
↑  רמת דויד, דבר, 31 בינואר 1940
↑  יוסף וקסמן, בגבת: כך סידרה חיה וינברג את הבריטים, מעריב, 28/07/1971, עמ' 24
↑  השרון גבת לנקודה חדשה, דבר, 29 ביולי 1954
↑  ניצן כהן, פלסטרו גבת תגייס 18 מיליון דולר בתחילת חודש מאי, באתר הארץ, 25 באפריל 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537993805171  BnF: cb156201504 (data)  LCCN: nr91006856  VIAF: 137641889   WorldCat (עם VIAF): 137641889