stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'יאנג קאי שק
אישיות

דמותו האישית של צ'יאנג אפופת מסתורין ומדי פעם אף סתירות. התנהלותו הצבאית המתמשכת בשדה הקרב פגעה בבריאות נפשו והביאה לכך שסבל מפרצי עצבים קשים בהם איבד שליטה. צ'יאנג היה חדור מטרה, פעיל רב-תחומי אך השתמש ברמה לא ברורה של אלימות וקיצוניות. שיתוף הפעולה שלו עם גרמניה הנאצית בסחר נשק הביאה את מתנגדיו מהאופוזיציה לקרוא לו נאצי, פשיסט ודיקטטור. ישנו סיפור לפיו צ'יאנג ירה למוות בבן מפלגה אשר שכב פצוע בבית חולים למען יאבטח את עליונותו במפלגה ולמרות זאת לסיפור זה חסרה תמיכה מוכחת וככל הנראה הופץ בידי אנשי האופוזיציה לצ'יאנג.
פועלו הסמי-דיקטטורי הביא למפלתו הסופית של צ'יאנג כאשר ארצות הברית היססה לתמוך בו משום חשש לאיך תראה סין תחת שלטונו ה"אוטוקרטי". את הביקורות על צ'יאנג אפשר למצוא מסביב לכל דמותו אך לרבות מאלו חסרות הוכחות מוצקות. נושא אחד בו הואשם צ'יאנג על יחסו לחייו הפרטיים היה כאשר התגרש מצ'ן ג'ירוי, אשתו אשר חיזר אחריה מספר שנים עד אשר התחתנה איתו, למען התחתן עם סונג מיילינג. לפי צ'יאנג היה זה למען המפלגה והמדינה שכן המערך המדיני העליון התבסס על מספר משפחות רבות השפעה.
לאחר מותו עברה תקופה בת 3 שנים בה המדינה נוהלה בידי נשיא בפועל ואחר כך ג'יאנג ג'ינגגוו, בנו הבכור של צ'יאנג, ירש את אביו כנשיא הרפובליקה הסינית עד אשר נפטר בקדנציה השנייה שלו בינואר 1988.
אישיות > בקרב אנשיו

דיוקנו של צ'יאנג נתלה מעל כיכר טיין-אן-מן לפני שדיוקנו של מאו הוצב במקומו. אנשים גם שמו דיוקנאות של צ'יאנג בבתיהם ובציבור ברחובות. לאחר מותו נכתב שיר הזיכרון של צ'יאנג קאי-שק בשנת 1988 לציונו. בצ'יאו ישנם נוסף על כך כמה פסלים של צ'יאנג קאי-שק. בול סיני ועליו דיוקנו של צ'יאנג קאי-שק צ'יאנג היה פופולרי בקרב אנשים רבים והיה ידוע כי התלבש בבגדים פשוטים, בניגוד לשרים ומפקדים סינים שונים שעיטרו את עצמם בעיטורים ופרסים מוזהבים.
ציטוטים מהקוראן ומהחדית' שימשו מוסלמים כדי להצדיק את שלטונו של צ'יאנג קאי-שיק על סין. כאשר התראיין איל המלחמה המוסלמי מא לין אשר בימים עברו שלטה משפחתו על מחוז צ'ינגהאי ודרום שינג'יאנג, תואר מא לין כבעל "הערצה גבוהה ונאמנות בלתי פוסקת לצ'יאנג קאי-שק". בפיליפינים נקרא לכבודו בית ספר בשנת 1939. כיום, מכללת צ'יאנג קאי-שיק היא המוסד החינוכי הגדול ביותר עבור קהילת צ'ינוי הסינית במדינה.
אישיות > צ'יאנג ארץ ישראל והיהודים

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
על פי מסמכים שנמצאו לאחרונה[דרושה הבהרה] בארכיוני המדינה הסינית, בשנת 1939 הכינה ממשלת הקוומינטנג תוכנית ליישוב פליטים מקרב יהודי אירופה, בדרום-מערב מחוז יונאן, קרוב לגבול בורמה. בעת הזו הייתה ממשלת סין עצמה בעיצומה של נסיגה משפילה מהיבשה מהכוחות היפניים שנעו מערבה לאחר נפילת הבירה הזמנית בווהאן והתוכנית מעולם לא מומשה. מידע נוסף על קהילות יהודיות בסין עולה ומתגלה אט אט עם התקדמות המחקר על סין ועל ההיסטוריה שלה. ידע חדש זה כולל גם מידע על הקהילה העתיקה בקאיפנג ועל ההתיישבות בשנגחאי בעקבות התפשטות האימפריה הבריטית באמצע המאה ה־19.
על אף הכרתה בסין העממית כמדינה עצמאית, נמנעה מדינת ישראל זמן רב מהצבעות בנושא החלפת קולה של טאיוואן בקולה של הרפובליקה העממית במליאת האומות המאוחדות. בשנות השישים השקיעה טאיוואן אנרגיה רבה בניסיון להביא לשיתוף פעולה מדעי עם ישראל בכל הקשור למדע גרעיני. במסגרת ניסיון התיווך נפגש יושב ראש הוועדה לאנרגיה אטומית, ארנסט דוד ברגמן עם צ'יאנג ובנו אך לא נצפתה כל התקדמות במגעים, ולבסוף שר החוץ אבא אבן הורה במכתב לברגמן שאין להגיע לתיווך עם טאיוואן בנושא הגרעיני.
ביבליוגרפיה

צ'יאנג קאי-שק: הגנרליסימו הסיני והאומה אשר איבד – ג'ונתן פנבי
ההיסטוריה של טבח נאנג'ינג – ג'ון שיין-וון
מאו: הסיפור הבלתי נודע – ג'ונג צ'אנג וג'ון האלידיי
הערות שוליים

↑  מאו: הסיפור הבלתי נודע
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259756805171  PLWABN: 9810607043905606  BIBSYS: 90599402  BNC: 000044678  BNE: XX888264  BnF: cb122188693 (data)  CiNii: DA01196520  GND: 11867580X  ICCU: CFIV044633  ISNI: 0000 0001 2144 9542  KulturNav: ee0264ff-78d5-428b-894d-b76b3ff40c7a  LCCN: n80057046  LNB: 000203401  NARA: 10581212  NDL: 00320010  NKC: js20070309011  NLA: 36730820  NLG: 106790  NLK: KAC201621416  NTA: 140557938  RERO: 02-A000094358  SELIBR: 45801  SNAC: w6zs2x45  SUDOC: 030857066  TePapa: 39496  Trove: 1438673  VcBA: 495/7556  VIAF: 99276871   WorldCat (עם VIAF): 99276871 
צ'יאנג קאי שק, בהיותו באקדמיה הצבאית באודינג, 1907
צ'יאנג קאי שק לצד מיכאיל בורודין, 1927
צ'יאנג קאי שק לצד סונג צ'ינג לינג, אלמנתו של סון יאט-סן, 1929
משמאל לימין: צ'יאנג קאי שק, נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וראש ממשלת הממלכה המאוחדת וינסטון צ'רצ'יל בוועידת קהיר
צ'יאנג קאי שק עם נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, יוני 1960
מרכז עולמי לתורה וחסידות בעלז

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 שימוש:  לימודים תורניים, תפילה, אולם שמחות
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל
 נוסח תפילה:  נוסח ספרד
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1986–2002 (כ־16 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2002 
 אדריכל:  אהרן אסטרייכר
 
 קואורדינטות:  31°47′49.64″N 35°12′27.39″E﻿ / ﻿31.7971222°N 35.2076083°E﻿ / 31.7971222; 35.2076083
 belz.org/see-the-shul
  (למפת ירושלים מוגדלת) בעלז(למפת ירושלים רגילה) בעלז
 
מרכז עולמי לתורה וחסידות בעלזא הוא שמו הרשמי של בניין בית המדרש ובית הכנסת המרכזי של חסידות בעלז בקריית בעלז בירושלים. מבתי הכנסת הגדולים ביותר במדינת ישראל.
בית המדרש ניתן לצפייה ממקומות רבים בעיר, כולל מהכניסה אליה ממערב. צורתו משמרת את בית המדרש הישן של החצר בבלז שבגליציה, אשר נחרב במלחמת העולם הראשונה ולאחריה. בבניין שולבו אבנים מהמבנה המקורי. החסידים והאדמו"ר עצמו השתתפו בבנייה. בסמוך לבניין בית המדרש נבנה ביתו של האדמו"ר ומעבר מיוחד מוביל מביתו למזרח בית המדרש ולאולם הטישים. בית הכנסת ממוקם בין הרחובות דובר שלום, דברי חיים וקדושת אהרן.
בניית בית המדרש ופעילותו

אבן הפינה הונחה בי' בסיוון תשמ"ד, בניית המבנה ארכה כ-16 שנה וחנוכת הבית נערכה בי"ג בניסן תש"ס.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אהרן אסטרייכער, חסיד בעלז. ביציקת הבטון ובשילוב האבנים מבית המדרש הישן השתתף האדמו"ר מבעלז, רבי ישכר דב רוקח, שהיה מעורב גם בתכנון ובעיצוב בית המדרש.
גובהו של המבנה יותר מ-20 מטר. תשומת לב רבה הופנתה לתחום האקוסטיקה, כך שניתן יהיה לשמוע את שליח הציבור ואת קריאת התורה בכל היציעים.
בית המדרש מבוסס על תרומות חסידים. בכל יום בשנה ישנו "פרנס היום" המממן את אחזקתו.
בית המדרש הגדול שבקומות העליונות משמש לתפילה בשבתות ובחגים. בשאר ימות השבוע מתקיימות התפילות בכעשרה בתי כנסיות בקומות התחתונות של המבנה. בנוסף ישנם במבנה אולם לעריכת הטישים, ספרייה תורנית גדולה, אולם חתונות לאנשי החסידות בתשלום מוזל, מקוה טהרה גדול וחדרי לימוד. נמצאים בו גם משרדי החסידות וחדר האדמו"ר, מאפיית מצות, לשכת מורי צדק, מוקד הצלה ומערכת הכשרות של החסידות, בד"ץ "מחזיקי הדת". את בית המדרש סובבת חצר היכולה להכיל אלפי אנשים ובה נערכים שמחות ואירועים מיוחדים בחסידות. בחצר גם מוצבת באר מים עבור מנהג התשליך.
בבית המדרש לומדים ומתפללים אף מי שאינם חסידי בעלז, ובהם חרדים ליטאים. תקנות המקום קובעות כי אין להסתובב בו ללא מלבוש עליון, בחינת "אזלת לקרתא - הלך בנימוסיה", כלומר: על זר להשתדל להתנהג על פי מנהג המקום אליו הגיע. יחד עם זאת המקומיים מעלימים עין כלפי אורחים שאינם חרדים המסתובבים ללא לבוש עליון.
היכל התפילה

היכל עזרת הגברים מונה כ-2,000 מקומות ישיבה. מאירות אותו 9 נברשות שמשקלן 750 ק"ג. בשורות הראשונות יושבים התורמים והרבנים הבולטים. הכיסא של האדמו"ר הקודם רבי אהרן רוקח, מוצב כמוצג מוזיאוני בצד שמאל של ארון הקודש. בבית המדרש מספר גלריות המשמשות למקום ישיבה לאברכים, לבחורים, לילדים ולנשים.
ארון הקודש המפואר שוקל כ-23 טון, גובהו 12 מטר ורוחבו כ-8 מטר. הוא עשוי מעץ שהובא מברזיל. כ-70 ספרי תורה מונחים בארון בשכיבה ולא בעמידה כמקובל, וזאת על פי שיטת רבנו תם. על פי המסורת החסידית האדמו"ר הראשון של החסידות, רבי שלום רוקח, היה "ניצוץ נשמת רבנו תם", ומאז נהגו כך בבתי הכנסת של אדמו"רי בעלז (אך לא בשאר בתי הכנסיות והמדרשות של החסידות).
בחזית ארון הקודש ישנן שתי מנורות בנות ארבעה קנים. בחסידות נהוג להדליק ביום חול שני נרות לפני התיבה, בשבת ארבעה נרות וביום טוב שמונה נרות. לפני ארון הקודש ניצב שלט מוזהב הנושא את הכיתוב "שויתי ה' לנגדי תמיד". השלט רומז להתבטאות האדמו"ר רבי ישכר דוב רוקח מבעלזא, שהוא מקווה שבירושלים יהיה לו 'שויתי' של זהב.
גלריית תמונות

בית הכנסת בעיירה בעלזא
עזרת הגברים
טיש פורים ב"היכל הטישים"
בית הכנסת המרכזי בקומת השטיבלאך
מרחוב קדושת אהרן
הערות שוליים

↑  דידי רפאלי, ‏תפילה נושנה: בתי הכנסת המפוארים בארץ, באתר ‏מאקו‏, 16 בספטמבר 2012
↑  ישראל כהן, ‏הנהלת ביהמ"ד גור מתלבטת - התורמים יכונסו להתייעצות, באתר כיכר השבת, 27 באוגוסט 2017
↑  זאב ח' ארליך, ספר-תורה – 'עומד' או 'שוכב'?, מכללת הרצוג
מובי דיק (מיני-סדרה, 1998)

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD
 מבוסס על:  הרומן מובי דיק מאת הרמן מלוויל
 סוגה:  סדרה המבוססת על ספר 
 כותבים:  אנטון דייתר
 בימוי:  פרנק רודאם 
 שחקנים:  פטריק סטיוארט הנרי תומאס
 ארץ מקור:  ארצות הברית
 שפות:  אנגלית 
 מספר פרקים:  2 
 הפקה
 מפיק:  פרנק רודאם כריס נובל
 מפיקים בפועל:  רוברט הלמי האב פרנסיס פורד קופולה פרד פוקס
 חברת הפקה:  American Zoetrope Nine Network Australia USA Pictures
 עורכים:  שון ברטון 
 צלמים:  David Connell 
 אורך פרק:  171 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  USA
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הולמרק
 תקופת שידור מקורית:  15 במרץ 1998 – 16 במרץ 1998
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מובי דיק (באנגלית: Moby Dick) הוא מיני-סדרה טלוויזיונית המבוססת על הרומן באותו שם מאת הרמן מלוויל שיצא לאור ב-1851. היצירה צולמה באוסטרליה ב-1997 ושודרה לראשונה בארצות הברית ב-1998. המיני-סדרה כוללת שני פרקים בני שעה וחצי, ששודרו בערוץ הטלוויזיה USA ב-15 וב-16 במרץ 1998.
צוות השחקנים

פטריק סטיוארט – קפטן אחאב
הנרי תומאס – ישמעאל
גרגורי פק – האב מייפל
טד לוין – סטארבק
ברוס ספנס – אלייג'ה
יו קיאס-ביירן – מר סטאבס
פיריפי וורטיני – קוויקווג
דומיניק פרסל – בולקינגטון
נורמן ד. גולדן – פיפ הקטן
פטריק סטיוארט קיבל את התפקיד זמן קצר אחרי שהתייחס אל הספר וציטט ממנו בסרט המדע בדיוני "מסע בין כוכבים: המפגש".
גרגורי פק שיחק בסרט בתפקיד האב מייפל יותר מארבעים שנה אחרי שגילם את קפטן אחאב בעיבוד הקולנועי של הרומן משנת 1956 שביים ג'ון יוסטון.
פרסים

גרגורי פק זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר. המיני-סדרה זכתה בפרסים על המוזיקה והייתה מועמדת לפרס אמי בקטגוריות אחדות.
הערות שוליים

↑  Lloyd, Robert (1 באוגוסט 2011). "Television review: 'Moby Dick' / William Hurt stars as Captain Ahab in the new version on Encore, but Herman Melville seems to be missing". Los Angeles Times. נבדק ב-22 בנובמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Russo, Tom (13 במרץ 1998). "Captain My Captain: Patrick Stewart takes the helm of a new ship in 'Moby Dick'". Entertainment Weekly. Time Warner (422). נבדק ב-4 באוגוסט 2011. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Scott, Tony (11 במרץ 1998). "Review: 'Moby Dick'". Variety. נבדק ב-17 במרץ 2016. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Captain My Captain". Entertainment Weekly. 13 במרץ 1998. נבדק ב-23 בנובמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑   "מובי דיק", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
זמן דיסני

| --- | --- |

זמן דיסני
 סוגה:  אנימציה, הרפתקאות, קומדיה
 יוצרים:  חברת וולט דיסני
 ארץ מקור:  ארצות הברית
 הפקה
 אורך פרק:  2 שעה 
 שידור
 רשת שידור:  KBS 2TV 
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 2 (טלעד) ערוץ דיסני ישראל החינוכית ערוץ דיסני ג'וניור יסבבה (yes)
 תקופת שידור מקורית:  1993–2002 
 
זמן דיסני (באנגלית: The Disney Afternoon) הייתה רצועת שידור בערוץ 2 של הזכיינית טלעד וכללה את מיטב הסדרות המצוירות של דיסני. היא החל מיום השידור הראשון של ערוץ 2, 4 בנובמבר 1993 עד 2002, בתחילה בשעות הצהריים ובהמשך גם בשבת בבוקר.
בתחילת 2003 נסגרה רצועת השידור "זמן דיסני", ובשנת 2005 שודרו הרצועה בערוץ יסבבה של Yes, וחלק מהתוכניות שודרו בערוץ דיסני ג'וניור.
תוכניות שירדו מהרצועה ושודרו בערוץ דיסני ג'וניור

אלאדין
בת הים הקטנה
טימון ופומבה
101 דלמטים: הסדרה
תוכניות שנשארו במסגרת השידורים זמן דיסני עד לסגירתה

השכונה של גופי
אגדות ברווזים
דונלד דאק וצוות קוואק
גורי הג'ונגל (לא דובב לעברית)
הרפתקאות פו הדוב
באז שנות אור ממפקדת הכוכב
הרקולס (לא דובב לעברית)
עולם סחרחר
דרווינג הברווז (לא דובב לעברית)
הגרגולים
יחידת ההצלה של צ'יפ ודייל
החיים על פי דאג
סברינה המכשפה הצעירה
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רמי יוסף

| --- | --- |

 לידה:  1967 (בן 58 בערך) 
 ענף מדעי:  אקטואריה, מימון, ביטוח פנסיוני 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 ramiyosef.com
 
רמי יוסף (נולד ב-עפולה 1967) הוא פרופסור מן המניין באקטואריה ומימון במחלקה למנהל עסקים ומשמש כיו"ר ארגון הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא מכהן כנשיא לשכת מעריכי השווי והאקטוארים הפיננסיים בישראל (IAVFA), מייסד ומנכ"ל של חברת "פרופ' רמי יוסף – ייעוץ אקטוארי, פנסיוני וכלכלי".
ביוגרפיה

יוסף נולד, גדל והתחנך בעפולה. את לימודי התיכון סיים בשנת 1985 בתיכון בן-גוריון בעיר ובשנת 1985 התגייס לצה"ל ושירת ביחידה מובחרת בזרוע היבשה.
בשנת 1991, סיים בהצטיינות יתרה תואר ראשון (B.A) בסטטיסטיקה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1995 סיים בהצטיינות יתרה תואר שני (M.Sc) באקטואריה באוניברסיטת חיפה, במהלכו (1992–1994) השלים לימודי תעודת דיפלומה באקטואריה DAT, מטעם City University of London.
בשנת 1999, השלים יוסף את הדוקטורט (Ph.D) בתחום האקטואריה באוניברסיטת חיפה בהצטיינות (בציון מעולה).
יוסף מחזיק במספר רב של הסמכות מקצועיות ובין היתר בהסמכה של (Fellow of The IAVFA (F.IL.A.V.F.A. מטעם לשכת מעריכי השווי והאקטוארים הפיננסיים, בהסמכה של Life Risk Actuary וב-Pensions Risk Actuary .
יוסף מתמחה באקטואריה, ביטוח, פנסיה, מימון וניהול סיכונים ונחשב למומחה בארץ ובעולם בתחום האקטואריה והמימון. כיהן בעבר ומכהן בהווה בדירקטוריונים של חברות שונות ובין השנים 2005–2007, שימש כמנכ"ל עיריית עפולה.
החל משנת 2019, הוא משמש כיו"ר האיגוד הישראלי למדעני נתונים מקצועיים (PDSIA). יוסף מוכר כמומחה מטעם בבתי המשפט ובתי הדין הרבניים בישראל הוא העניק ומעניק חוות דעת בתחומים שונים.
ביוגרפיה > כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב

את דרכו המקצועית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב החל יוסף כמרצה בשנת 2000, הוא פרופסור מן המניין באקטואריה ומימון במחלקה למנהל עסקים. בין השנים 2012–2015, כיהן כראש המחלקה למנהל עסקים והחל מ-2006 הוא משמש כיו"ר ההתמחויות במגמות מימון ומימון וביטוח במחלקה למנהל עסקים.
בשנת 2014, יחד עם פרופסור אביה ספיבק ופרופסור דויד לייזר, הקים את המרכז לפנסיה ביטוח ואוריינות פיננסית באוניברסיטת בן-גוריון. המרכז, מהווה שיתוף פעולה בין חוקרים מתחומי הכלכלה, האקטואריה והפסיכולוגיה הכלכלית, כמו כן המרכז מהווה גוף מייעץ לקובעי המדיניות ומקיים שיתופי פעולה עם גופים מובילים בתעשייה ופועל להטמעת האוריינות הפיננסית בישראל לצד זיהוי הגורמים המשפיעים עליה הן במחקר והן בפרקטיקה.
בשנת 1997, ייסד יוסף את חברת הייעוץ "פרופ' רמי יוסף - ייעוץ אקטוארי, פנסיוני וכלכלי". החברה מעניקה ייעוץ אקטוארי וכלכלי בתחומים שונים ובין היתר, חוות דעת אקטואריות לבתי משפט בתחומי הנזיקין, חוות דעת אקטואריות בתחום איזוני משאבים בדיני משפחה, הערכת שווי חברות ועסקים, התחייבויות עובדים על פי כללי התקינה החשבונאית הבינלאומית -IFRS וחוות דעת כלכליות.
ביוגרפיה > כנשיא לשכת מעריכי השווי והאקטוארים הפיננסיים בישראל

משנת 2017, מכהן יוסף כנשיא לשכת מעריכי השווי והאקטוארים הפיננסיים בישראל (IAVFA) – לשכה המייצגת את אנשי המקצוע העוסקים בתחום בפני גורמים ממשלתיים, ציבוריים ואחרים בארץ ובחו"ל.
בנובמבר 2015, פיתח יחד עם יו"ר ומנכ"ל לשכת מעריכי השווי והאקטוארים הפיננסיים בישראל (Actuaries), האקטואר רועי פולניצר, את הסמכת ה-אקטואר סיכוני חיים (LRA- Life Risk Actuary) והסמכת אקטואר סיכונים פנסיוניים (PRA- Pensions Risk Actuary) של הלשכה, לצורך שיפור מעמדם של אנשי המקצוע בישראל בתחומים הללו.
במרץ 2017, כיהן בראש ועדה של לשכת מעריכי השווי האקטוארים הפיננסיים, שבחנה וגיבשה קווים מנחים לאקטוארים המתמנים על ידי בתי משפט ובתי דין לעריכת חוות דעת בנושא איזון משאבים בין בני זוג בפירוק התא המשפחתי ("ועדת יוסף").
יוסף התמודד בבחירות לראשות עיריית עפולה בפברואר 2024 והגיע למקום השני עם כ־27% מהקולות. מכהן כחבר מועצת העיר לאחר שסיעתו, יחד ננצח, קיבלה 2 מושבים במועצה.
יוסף מתגורר בעפולה. הוא נשוי לשגית ולהם שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  הנהלה, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
↑  פרופ' רמי יוסף נשיא הלשכה, באתר לשכת מעריכי השווי והאקטוארים הפיננסיים בישראל (IAVFA)
↑  פסק דין בע"א 3751/17, באתר קרנית – קרן לפיצוי נפגעי תאונות דרכים
↑  קורות חיים פרופסור רמי יוסף, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
↑  בית המשפט: תשואה שנתית סבירה היא 2%, באתר הון מדריכים פיננסים
↑  חלוקת דירת השקעה הרשומה על שם הבעל, באתר מ.ל.מ
↑  שמואל קניאל, קובלנת הפרופסור, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2005
↑  כנס בנושא חוו"ד אקטואריות בתיקי נזיקין של מחוז דרום של לשכת עורכי הדין, באתר סטטוס
↑  עפולה: ראש העיר אבי אלקבץ ימשיך לקדנציה נוספת, באתר ynet, 28 בפברואר 2024
↑  תכירו: מועצת העיר החדשה של העיר עפולה, באתר עמקניוז, ‏מרץ 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302722505171  VIAF: 299220368   WorldCat (עם VIAF): 299220368
ברטה לנדסמן

ברטה לנדסמן (1943 – 1959)
ברטה לנדסמן (Bertha Landsman;‏ 12 ביוני 1882 – 5 בספטמבר 1962‏) הייתה אחות ואשת הרפואה הציבורית בהסתדרות הציונית הדסה שהקדישה את חייה לעזרה וטיפול באמהות ותינוקותיהן. פועלה הידוע ביותר הוא הקמת התחנות לאם ולילד הידועות כתחנות "טיפת חלב" בארץ ישראל בשנת 1922.
קורות חיים

ברטה לנדסמן נולדה בעיר ז'יטומיר שבאוקראינה בקיץ 1882. אביה, משה לנדסמן, נולד גם הוא באוקראינה, שם פגש את אשתו ג'סי וגמן. השניים נישאו בשנת 1880 והביאו לעולם חמישה ילדים. בשנת 1896 היגרה המשפחה לניו יורק שבארצות הברית, שם נפטרו ההורים. אביה נפטר בשנת 1941 ואימה בשנת 1949. בשנת 1913 סיימה לנדסמן את לימודיה כאחות מוסמכת בבית הספר לאחיות "לבנון" (כיום ברונקס לבנון) שבניו יורק.
במהלך השנה האחרונה ללימודיה התראיינה לנדסמן אצל הנרייטה סאלד, שחיפשה שתי אחיות אותן תוכל לשלוח לירושלים לשם עזרה וסיוע בבית החולים 'הדסה' בעיר. מכיוון שניסיונה המעשי לא היה רב, לא נבחרה לנדסמן לתפקיד, אך הפגישה עם סאלד הייתה עבורה בלתי נשכחת.
בין השנים 1913–1920 עבדה כאחות בריאות הציבור במחלקת הבריאות העירונית בניו יורק, בתחנות בריאות לתינוקות ובהנחלת החינוך להיגיינה בבתי ספר ובמחלקת הרווחה בבית החולים הר סיני בניו יורק. כמו כן, הייתה פעילה ברשת המרכזים לחלוקת חלב לתינוקות בניו יורק שהפעיל הנדבן היהודי נתן שטראוס. בתחנות אלו ניתנו לאימהות בקבוקי חלב כדי להבטיח הזנה ראויה של ילדיהן.
בשנת 1919 עברה לנדסמן לגור באטלנטה ג'ורג'יה, שם עבדה בבית מרפא לחולי שחפת, ובשנת 1920 עלתה ארצה במסגרת גל עלייה של מומחי רפואה וסיעוד שבאו להשתלב בפעילות "היחידה הרפואית" בארץ אשר נלחמה במחלת השפעת ועזרה בבניית שירותי רפואה וקידומם. באותה שנה הצטרפה לשורות קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית (קעמצ"א).
היא עבדה במשך שנתיים במחלקת הילדים בבית החולים 'הדסה' בירושלים ולאחר מכן יסדה את המחלקה לשירות ציבורי בהדסה, בה עבדה עד שנת 1936.
לנדסמן ארגנה והקימה בשנת 1922 את רשת התחנות לאם ולילד, שנודעה כעבור מספר שנים בתור טיפת חלב, הייתה שותפה ב"הסתדרות נשים עבריות" והמחלקות שבהנהגתה פעלו בסטנדרטים גבוהים שתאמו את הסטנדרטים האמריקאים. היא לא נישאה מעולם ולא היו לה ילדים.
הקמת התחנות לטיפול בתינוקות ובנשים הרות

התחנה לטיפול בתינוקות ובנשים הרות שהקימה ברטה לנדסמן בעיר העתיקה בירושלים בשנת 1922 הייתה לדגם כלל ארצי. כעבור שנה,
הוחלט בהנהגת הנהלת בית החולים 'הדסה', לרכז את פעילות חלוקת החלב בתחנות האם והילד ולהעביר את ההדרכה לאימהות הצעירות בשפות שונות; ערבית, גרמנית, אנגלית ועוד.
לנדסמן ראתה בתחנות לאם ולילד מרכז להדרכה, הוראה והנחיה לטיפול בתינוקות, ולא כמרכז חלוקה לקבלת מצרכים חיוניים לטיפול בתינוקות. על כן, ביקשה לבסס את התחנות כמרכזים עבור האימהות שמבקשות ללמוד כיצד לטפל בתינוקותיהן ולא במטרה לקבל מצרכים כמו חיתולים או בגדים.
בשנים הבאות התרחבה רשת התחנות של 'הדסה' בהנהגתה של לנדסמן. העלויות והאחזקה של התחנות היו מרובות וגבוהות והיה עליהן לגייס תרומות הן מהממשלה והן מארצות הברית על מנת להצליח ולטפל בכל התינוקות וכן במחלת המלריה שהתפשטה בארץ בשנים אלו.
במאמרה "עזרה ראשונה לתינוק" שפורסם בעיתון Palestine Post בשנת 1939, תיארה לנדסמן את התרחבותה של פעילות התחנה ואת פתיחתן של תחנות שירות גם בשכונות מוסלמיות ונוצריות בירושלים. היא ציינה כי היא וחברותיה עשו הכל על מנת לדאוג כי גם אוכלוסייה זו תקבל תקציב דומה לתחנות השירות בשכונות היהודיות.
האחיות הדריכו באופן אישי את הנשים שביקרו בתחנות. אחת למספר שבועות קיימו הרצאות קבוצתיות שכללו הדגמות במגוון נושאים, ביניהם, 'התפתחות העובר', 'הכלכלה בשעת ההריון', 'ההיגיינה האישית בשעת ההריון', 'הטיפול בשד וההלבשה' ו'האמבטיה'. בחלק מהתחנות התקיימו גם שיעורים קבוצתיים בבתיהן של האמהות הצעירות. כל זאת במטרה לרכוש את אמונן של הנשים ולהביא לעליית קרנו של שירות זה שביסודו רפואה מונעת לתינוקות, אותו ניסתה לנדסמן להנחיל בשירותי הרפואה ביישוב העברי המתפתח.
הקשיים בניהול תחנות "טיפת חלב"

תפקידה של ברטה לנדסמן העמיד אותה בפני אתגרים רבים. ראשית, עבודתה עם אמהות מתרבויות שונות. נשים אשר עלו מארצות שונות הגיעו עם ידיעות מגוונות לגבי טיפול בתינוקות ולנדסמן הייתה צריכה להתמודד עם השוני התרבותי ולהתאים עצמה. בשנת 1927 פנו אליה נשות שכונת בת גלים בחיפה, באותם ימים אוכלוסייה אמידה, בבקשה ש'הדסה' תפתח בשכונתן תחנת "טיפת חלב". לנדסמן דחתה את בקשתן מכיוון שסוג האימהות בשכונה היה "משכיל בעיקרו" ועל כן טיפולן בתינוקות היה משביע רצון מבחינתה וכי יש לפנות תחילה לאמהות שעדיין לא יודעות איך לטפל בצורה נאותה בילדיהן. לנדסמן זיהתה את הצורך לפתוח תחנות טיפת חלב באזורים בהם נזקקו לעזרתה, אך בשל התקציב הדל, העדיפה להתייחס לנחיצות בפתיחת התחנות תוך מחשבה מערכתית. תשובתה לבקשתן של הנשים בשכונת בת-גלים המחישה את תפישתו של הממסד הרפואי כלפי נשים שבאו מרקע תרבותי שונה: אלה שנתפשו כנזקקות להדרכה וסיוע לא נמנו עם בנות הארץ הוותיקות.
הקשיים בהתמודדות עם האמהות

קושי נוסף מולו עמדה ברטה לנדסמן עם הפעלת התחנות לאם ולילד היה קשור להערכתן של האימהות הצעירות את מידת כשירותן לטפל בתינוקותיהן. על פי רוב, הנשים העריכו את עצמן כמי שיודעות לטפל בתינוקות על סמך ניסיונן שלהן או ניסיונן של נשים קרובות להן כמו אימהות, אחיות ובנות משפחה אחרות. ועל כן, הן לא הרגישו שהן זקוקות להתערבות חיצונית בדמות הדרכה של האחיות. לעומתן, נשים אחרות הזדהו עם הגישה שעמדה בבסיס תהליך המדיקליזציה של האימהות אשר לפי הידע בתחומים אלה הוא נחלתו של הממסד הרפואי, ועל כן, חשו עצמן כמי שזקוקות להדרכה מקצועית. ניגוד זה התבטא גם במקרה של התחנה ברחובות, שנפתחה בשנת 1924, במטרה להפחית את תמותת התינוקות בקרב עולי תימן שם. בשנת 1926 הציעה 'הדסה' להעביר את התחנה מהמושבה לשכונת התימנים במושבה. צעד זה עורר את התנגדות מצד אימהות המושבה. בתגובה כתבה לנדסמן לאחות בתחנת רחובות:
חושבת אני כי רצוי יהא בשביל הסתדרות נשים עבריות לקרוא לאספה כללית יחד עם האמהות במושבה, ולבאר להן כי מרכז הבריאות הוא בעיקר בשביל המשפחות התימניות, שמספרן הוא בערך 150 (500 נפש). מתוך ההתענינות במשפחות התימניות נוצר הרעיון, בדבר יסוד מוסד כזה על ידי הסתדרות נשים עבריות והדסה התייחסה לעניין הזה ברצון. בהתחשב בעובדה שהסתדרות מדיצינית הדסה אחראית בעד החלק היותר גדול של התקציב, וכ"כ יש לה כל האחריות על הפקוח המדיציני וגם על האדמיניסטרציה, הרי אנו מוצאים מתוך ניסיוננו במשך שנות העבודה ברחובות, כי נוכל לעשות עבודה יותר טובה אם התחנה תמצא בתוך שכונת התימנים.
המכתב מלמד כי לנדסמן השקיעה מחשבה רבה במיפוי מקומות התחנות השונות וכי פעלה בכובד ראש ולא חששה מעימותים גם עם האמהות עצמן. בהמשך המכתב הדגישה את חשיבות מקומן של האימהות בקהילה.
מדבריה עולה, כי תמיד דאגה לבחון את העתיד לשם הבטחת איזון כלכלי חיובי בתחנות. על אף הצורך העז בפעילות התחנות, במיוחד באזורים בהם המעמד החברתי היה נמוך, הקפידה לשמור על סדר ומינהל תקינים:
אני בטוחה בכל זאת, כי לאחרי שהסתדרות נשים עבריות, הרופא והגב' הסבירו להן את המצב באופן סימפטטי ופשוט, הרי רק מספר קטן של אמהות יהיה נגד הצעתנו. עד כמה שאני זוכרת, הרי האמהות מהמושבה הביטו על המרכז הזה כעל מרכז לטובת העניים והתימנים, וע"כ קשה לי להבין את עמדתן עכשיו. למעשה, הרי סדור זה יהא יותר משביע רצון עבורן, כי לא תצטרכנה לבוא אל התחנה עם ילדיהן באותן השעות שבאות הנשים התימניות (מבינה אני, כי מספר גדול מבין אמהות המושבה הנן מביעות מזמן לזמן את התנגדותן לזה שהן מוכרחות לבוא לקליניקה באותן השעות, שבאות האמהות התימניות) אין אני מתייחסת באהדה לעמדה כזאת כלפי אחיותינו הפחות מאושרות בחייהן, אולם בכ"ז, על ידי הסדור הנ"ל, הרי יסוד העניין לטובתן. מקוה אני כי בעזרת הסתדרות נשים עבריות יעלה בידה להניח את דעת האמהות במושבה.
מדבריה של לנדסמן קשה לדעת ממה נבעה עמדתן של נשי רחובות, שכן בתחילה ראו בתחנה לאם ולילד מוסד שמיועד לנשים עניות שעלו מתימן ואחר כך התנגדו להעברתו לשכונת התימנים. הן כנראה עשו זאת מפני שהזדהו עם תהליך המדיקליזציה של הטיפול בילדים דרך עבודת האחיות במקום, או מפני שנרתעו מהמפגש עם נשים שעלו מתימן.
התבססותן של תחנות טיפת חלב ביישוב העברי בארץ

דיווחי האחיות בטיפת חלב על עבודתן בקרב קהילות שונות הציגו סיפורי הצלחה לשיטתה של טיפת חלב. חלקם תיארו מאמצים ליצירת יחסי אמון בין האחיות למשפחות ושיפור ניכר בהענות נשים להיעזר בשירותי התחנה וחלקם תיארו היענות מיידית מצד נשי עדות המזר.
התחנה בירושלים נחשבה לסיפור הצלחה. לנדסמן כתבה עליה כי מספר האימהות שהביאו את תינוקותיהן למרכז היה כה רב שבתוך פחות מחודשיים צריך היה לפתוח מרכז שני. בשנת 1924, כמה חודשים לאחר שנפתחה התחנה בטבריה, כתבה לנדסמן למייסדת 'הדסה', הנרייטה סאלד על התקדמותה של התחנה בטבריה וציינה כי יש לזקוף התקדמות זו לעובדה שהציבור מוכן לחינוך זה ומשתף פעולה.
המידע לטיפול בתינוקות הכשיר את האמהות לעזור לחברותיהן שעדיין לא עברו הדרכה דומה. בדו"ח אודות הקמת התחנות שהכינה לנדסמן לקונגרס הציוני השלושה עשר בקרלסבד בשנת 1923, מסרה לנדסמן:
חלק מהאמהות שלנו מושיטות לנו עזרה גדולה במחוז; הן מעודדות וממריצות את האמהות העברייניות לבקר בתחנה בקביעות, ומעת לעת מלמדות את אותן אמהות את מה שלימדנו אותן. אם אחת לקחה פיקוד מלא על התינוק של שכנתה, שלא היה בכי טוב, למשך כשבועיים, רחצה אותו מדי יום, והשגיחה על זמני ההנקה. כל שלוש שעות היא הזכירה לאם הצעירה להיניק את תינוקה, והייתה גאה ביותר על כך שהיא מסוגלת לעשות זאת