לאו סילארד
קורות חיים > שנותיו הראשונות והבגרות

סילארד נולד ב-1898 כבכור מבין שלושה ילדים למשפחת שפיץ היהודית בבודפשט, מן הערים המרכזיות באימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1900 המשפחה שינתה את שמה לסילארד (יציב, מוצק בהונגרית). למרות חינוך יהודי מסורתי בבית סילארד הפך לאגנוסטי. אביו לואיז, יהודי ממוצא גרמני, עסק בתחום ההנדסה האזרחית. אימו טקלה וידאר הייתה בת של רופא מצליח. תחילת לימודיו הייתה בהדרכה פרטית בבית וכבר בילדותו עסק בניסויים מדעיים ובניית מכשירים חשמליים. בגיל 10 החל ללמוד בבית הספר התיכון הראלי (הו') של הרובע השישי בבודפשט (VI. kerületi Reáliskola), בו למד בין השנים 1908 עד 1916.
בעקבות אביו פנה גם לאו ללימודים בתחום ההנדסה באוניברסיטה למדעים הטכניים וכלכלה של בודפשט (אנ'). שנה לאחר מכן, בספטמבר 1917, לקראת תום מלחמת העולם הראשונה, גויס סילארד לצבא האוסטרו-הונגרי, ממנו השתחרר בנובמבר 1918, עם סיום המלחמה. הוא חזר ללימודיו בינואר 1919, אך הונגריה עברה טלטלה פוליטית חריפה עם עלייתו לשלטון של בלה קון, מנהיג ומייסד המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, במרץ 1919. קון הכריז על הקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. אם כי סילארד תמך ברעיונות הסוציאליסטיים, הוא סלד מ-הטרור האדום שמשטר קון הנהיג. מאחר שקון וחלק גדול ממנהיגי המשטר היו יהודים, סילארד, שניבא את מפלת המשטר הקומוניסטי, חשש מתגובת הנגד של הכוחות הלאומניים האנטישמיים. על כן הוא נקט במספר צעדים: נרשם ללימודים באוניברסיטה הטכנית של ברלין והגיש בקשה לדרכון וויזה דרך חברים בעלי קשרים במשטר קון. כמו כן ביולי 1919 לאו ואחיו בלה פנו לכנסייה הרפורמית באזור מגוריו ושינו את רישום דתם מ"יהודי" ל"קלוויניסט", למורת רוחה של אמם. עם מפלת משטר קון השתלט על הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי ובעקבות זאת שטף את המדינה גל אנטישמי אלים; האחים סילארד סולקו במכות מהאוניברסיטה. מספר היהודים שהורשו ללמוד בחינוך גבוה הוגבל (שיטה הידועה בשם נומרוס קלאוזוס). סילארד, שהופיע ברשימה שחורה של המשטר החדש פנה שוב לקבלת דרכון והיתר יציאה, אותם השיג בדצמבר 1919 ומיד עזב את הונגריה לברלין. לאחר זמן מה הצטרף אליו אחיו בלה.
בברלין למד הנדסה באוניברסיטה הטכנית, אך במהרה איבד עניין ב"יישום פשוט של ידע קיים", ונמשך לפיזיקה, מקצוע שחווה באותן שנים מהפכה אדירה, וברלין הייתה המוקד והמרכז של הפיזיקה המודרנית בעולם. מקצוע הפיזיקה לא נלמד באוניברסיטה הטכנית, אלא באוניברסיטת פרידריך-וילהלם ובמכון לפיזיקה על שם Kaiser Wilhelm, שם נערך קולוקוויום שבועי שסילארד החל להשתתף בו. סילארד נרשם לאוניברסיטה זו, התקבל, ונחשף לגדולי הפיזיקאים של דורו כמו אלברט איינשטיין, מקס פלאנק, מקס פון לאואה, ואלטר נרנסט וג'יימס פרנק; כל אלו זכו בפרס נובל. במהלך לימודיו התוודע לאיינשטיין, ושיכנע אותו ללמד קורס במכניקה סטטיסטית, נושא שריתק את סילארד. משאיינשטיין הסכים, סילארד הזמין כמה חברים הונגרים מבריקים להשתתף בקורס: יוג'ין ויגנר (פרס נובל 1963), ג'ון פון נוימן (אבי מדעי המחשב) ודניס גאבור (פרס נובל 1971). ההיכרות עם איינשטיין הפכה לידידות ושיתוף פעולה מדעי פורה, אשר מאוחר יותר תוביל לקשר חשוב ביותר בדרך לבניית הפצצה האטומית.
סילארד התקבל כתלמיד מחקר של פון לאואה, שהטיל עליו לעבוד על בעיה בתורת היחסות. לאחר מחשבה מאומצת סילארד ראה שאינו יכול לפתור את הבעיה, שגם לא נראתה לו מענינת, ופנה לחשיבה על הנושאים אליהם נחשף במהלך הקורס שנתן איינשטיין, בתחום המכניקה הסטטיסטית והתרמודינמיקה. אכן, במשך חודש (דצמבר 1921) של חשיבה מאומצת ופרץ של רעיונות חדשניים ויצירתיים, סילארד הגיע לפריצות דרך משמעותיות בתחום זה. הוא הצליח לאחד בין שתי הגדרות שונות של מונח האנטרופיה; האחת מופשטת, פנומנולוגית, מבוססת על תרמודינמיקה שהוצעה על ידי קלאוזיוס ב-1850, והשניה אטומיסטית-סטטיסטית שהוצעה על ידי בולצמן בסוף המאה ה-19. תוך כדי עבודתו סילארד פתר עוד בעיה חשובה - זו של השדון של מקסוול, שלכאורה הפר את החוק השני של התרמודינמיקה. סילארד הראה שאמנם האנטרופיה האטומיסטית יורדת במהלך הניסוי המחשבתי שמקסוול הציע, אך באותה עת השדון חייב לרכוש אינפורמציה, וכאשר האינפרמציה נכללת בחישוב, האנטרופיה הכללית של המערכת עולה, בהתאם לחוק השני. סילארד למעשה המציא את תורת האינפורמציה, שהוגדרה ב-1948 על ידי שאנון. סילארד חשש לפנות לפון לאואה הקפדן וביקש פגישה עם איינשטיין והציג לו את עבודתו, ואיינשטיין מאוד אהב את גישתו ורעיונותיו. רק אז אזר אומץ והסביר לפון לאואה שתחת הנושא שהוצע לו הוא עבד על בעיה אחרת והביא סיכום כתוב של עבודתו. למחרת בבוקר התקשר פון לאואה לסילארד והודיע לו שכתב היד שהגיש לו התקבל כעבודת הדוקטורט שלו. המאמרים של סילארד בתרמודינמיקה זיכו אותו להכרה רבה בקרב הקהילה המדעית. באוגוסט 1922 הוענק לסילארד התואר דוקטור של אוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
באותן שנים הייתה אינפלציה נוראית בגרמניה והיו ימים בהם האחים שילארד סבלו חרפת רעב. למרות זאת סילארד נרתע מלחפש עבודה שתחייב אותו לעסוק זמן מלא בנושא מסוים במקום מוגדר. באביב 1923 הוא הגיע דרך הכימאי מיכאל פולאני, מכר מבודפשט, למכון וילהלם קייזר לכימיה פיזיקלית (KWI (אנ)). שם פגש את הרמן מארק, כימאי שעסק בניסויים של דיפרקציה של קרני X (קרני רנטגן) לחקר מבנה של חומרים. סילארד הטה את המחקר המעשי לכיוון בסיסי של חקר תכונות קרני X, הסתובב בין קבוצות המחקר השונות והציע ניסויים חדשים. מארק העסיק אותו כיועץ מדעי, מה שנתן לסילארד שכר צנוע עם גישה למעבדות מתקדמות ביותר אך ללא מחויבות שתמנע ממנו ביקורים במכון לפיזיקה בסמינרים וההרצאות בהן השתתף באופן פעיל. באוקטובר 1923 הוא הגיש את בקשת הפטנט הראשונה שלו שעסקה בגלאי קרני X, אותו המציא במהלך ביקוריו במעבדה של מארק. ב-1925 נבחר על ידי פון לאואה כעוזר מחקר שלו בתחום הפיזיקה התאורטית באוניברסיטת ברלין - מינויו האקדמי הראשון. אמנם הייתה זו משרה חלקית אך מאוד יוקרתית. סילארד פרסם שני מאמרים עם מארק על דיפרקציה של קרני X, ורק ב-1927 כתב את עבודתו על אינפורמציה ואנטרופיה; מאמר זה והקודם היוו את כתב ה"הביליטציה" שלו (תואר שנחשב להכשרה האקדמית הגבוהה ביותר בגרמניה), שהוגש והתקבל בשנת 1927. תואר זה הקנה לו זכות לו להיות מנחה ומדריך לסטודנטים לדוקטורט, ולהוביל פרויקטים באוניברסיטת ברלין. במקביל הגיש בשנת 1927 במשותף עם איינשטיין בקשת פטנט. היה זה הפטנט הראשון מתוך סדרה של שמונה, על "המקרר של איינשטיין". מקרר המבוסס על משאבה אלקטרומגנטית (פרויקט עליו עבדו איינשטיין וסילארד יחדיו). שהאחרון בסדרה הוגש בארצות הברית בשנת 1930. בנוסף הגיש בשנת 1928 בקשה לפטנט על הרעיון שעמד בבסיס מאיץ חלקיקים ליניארי (אנ') ובשנת 1929 לפטנט של מאיץ חלקיקים טעונים הנעים במסלול מעגלי (ציקלוטרון). רעיונות אלו הוא לא טרח לפרסם בספרות המדעית ולא המשיך לעבוד על יישומם במעבדה; לכן לא זכה להכרה בשל רעיונותיו המוקדמים.