stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פטה מורגנה (שיר של דנה אינטרנשיונל)
הערות שוליים

1 2  Offer Nissim Featuring Danna - Fata Morgana (באנגלית), 1993, נבדק ב-2023-07-08
↑  מילים לשיר פטה מורגנה - דנה אינטרנשיונל, באתר שירונט
1 2 3 4  פטה מורגנה, באתר Dana International community
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 10 באוקטובר 1993, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 28 בנובמבר 1993, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 16 בינואר 1994, פזמונט
↑  מצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשע"ד, פזמונט
↑  Offer Nissim Featuring Danna - Fata Morgana (באנגלית), 1993, נבדק ב-2023-07-08
| דנה אינטרנשיונל |
| --- | --- | --- |
| אלבומים • סינגלים • וידאוגרפיה • שירים | אלבומים • סינגלים • וידאוגרפיה • שירים |  |
| אלבומי אולפן | דנה אינטרנשיונל • אומפטמפה • איפיטמפה • מגנונה • חופשייה • יותר ויותר • החלום האפשרי • הכל זה לטובה |  |
| אלבומים אחרים | דיווה – האוסף • האלבום • אוסף הסינגלים • 101 כלבים דלמטים |  |
| ערכים קשורים | אירוויזיון 1998 • אירוויזיון 2011 • עופר ניסים • "דנה קמה" • "מחווה לדנה אינטרנשיונל" |  |
| דנה אינטרנשיונל – שירים |
| --- | --- | --- |
| דנה אינטרנשיונל | "פטה מורגנה" • "סמר-מר" • "מי שלא רוצה אותי" • "משחק הדמעות" • "No Alibi" • "ערוסה" • "Yes Sir, I Can Boogie" • "סעידה סולטנה" (2015) • "דנה אינטרנשיונל" • "ההצגה חייבת להמשך" |  |
| אומפטמפה | "לילה טוב אירופה" • "פטראנס" • "אני לא יכולה בלעדיך" • "ישנן בנות" • "Umpatampa" • "Qu'est-Ce Que C'est?" • "Right Now" •‏ "100% גבר" • "בתולה" • "Zomba" • "דרור יקרא" • "נוסעת לפטרה" |  |
| איפיטמפה | "אני רוצה לחיות" • "מי שלא רוקד עומד" • "פלאש גורדון" • "לילה טוב אירופה" • "דנה אינטרנשיונל" • "Qu'est-Ce Que C'est?" • "בתולה" |  |
| מגנונה | "מגנונה" • "Let Kiss" • "דון קיחוטה" • "יש בו אש" • "I'm Gonna Let" ‏• "Cinquemilla" • "מנפנפת" • "אות משמים" • "סיפור אהבתם של חס וחלילה" • "בוא" |  |
| דיווה – האוסף | "Power" • "שיר קדמשנתי (סקס אחר)" • "זמר שלוש התשובות" |  |
| חופשייה | "Dror Yikra (Traditional Prayer for Freedom)" •‏ "Free" • "מוכר הפרחים" • "Love Is All There Is" •‏ "Language of Love" • "עד סוף הזמן" • "La Vita è Bella" •‏ "Tease Me" •‏ "Glamorous" • "אני אוהבת" • "This Is the Night" •‏ "If You Don't Love Me The Way I Am" •‏ "Woman in Love" •‏ "Diva" |  |
| יותר ויותר | "ניצחתי" • "תן לחיות" • "אלף ימים של אהבה (קשר)" • "יותר ויותר" • "לקום בבוקר" • "אתה הורס" • "אתה הדי.ג'י. שלי" • "הרגשה טובה" • "שיר" • "בדרך אל החופש" • "הכל יהיה ורוד" • "ואחרי הכל" • "עד סוף הזמן" |  |
| החלום האפשרי | "עד היום" • "תחלום" • "תגיד לי, מי?" • "מכת חום (איי לה דיר לה דה דה)" • "החלום האפשרי" • "בסוף יהיה טוב..." • "רק לא היום" • "Gotta Move On" •‏ "Superman" • "סיפור קצר" • "ניצחתי" (גרסה אקוסטית) |  |
| הכל זה לטובה | "הכל זה לטובה" • "יום הולדת" • "בראשית" • "לא מאמינה" • "יאללה באלגן" • "סרט הודי" • "Love Boy" • "את מוכנה" • "איפה הלב" • "אתה ממגנט אותי" • "יום אחר" • "חורבות האהבה" |  |
| שירים אחרים | "Power" • "וזה לא מה ש..." • "במקום הכי נמוך בתל אביב" • "האם זו אהבה" • "עליי" • "Ding Dong" • "כשהגברים רוקדים" • "מה לעשות?" • "Loca" • "עיר שלמה" • "Down on Me" • "ילדים זה שמחה" • "אמונות קטנות" • "We Can Make It" • "רותי" • "יש לי אהבה (לה קוסטה)" • "נשארת איתך" • "Diva to Diva" •‏ "Just the Way You Are" • "מקהלה עליזה" • "אחלה גבר" • "לה קוקרצ'ה" • "Big D*** Energy" • "שקיעה אחת" |  |
פטר מונמי

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1681 לונדון, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  7 בפברואר 1749 (בגיל 68) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  בארוק 
 
פטר מונמי (באנגלית: Peter Monamy;‏ 1681 – 1749) היה צייר ימי אנגלי.
ביוגרפיה > ילדות ומשפחה

פטר מונמי הוטבל בכנסייה בלונדון, אנגליה, ב-12 בינואר 1681. הוא היה האחרון מבין חמשת הילדים, של פייר, או פיטר, מונמי, יליד 1650 מגרנזי, ואשתו האנגליה, דורותי גילברט. ונכדו של אנדרה מונמי, (1612–1680), שהיה אחד ממושלי גרנזי, בשנות ה-50 של המאה ה-17. דורותי גילברט, ילידת 1660 הייתה בתו של ג'יימס גילברט, שהיה מאסטר בחברה שיצרה נשק בשנת 1670 ו-1672.
משפחת מונמי הייתה מהסוחרים הבולטים בגרנזי מאז שנות ה-60 של המאה ה-16, ובאיי התעלה מאז לפחות 1530. אביו של הצייר, פייר, נפטר כנראה בשנת 1685, ואחיו אנדרו היה פעיל בלונדון כסוחר במלח וצמר, בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18. בדצמבר 1696 מתואר אנדרו מונמי, כ"שומר "על ילדיו של פטר (פייר) מונמי, שנפטר. אנדרו מונמי מופיע גם ברשומות הארכיון של אדמירליות כמי ששירת בשנת 1710 בספינת תותחים בשם "לה צ'אסה", שהייתה בבעלות סינדיקט של סוחרי גרנזי.
ב-3 בספטמבר 1696, פטר מונמי, בן 15, הפך לחניך במשך שבע שנים אצל ויליאם קלארק. לקלארק היה עסק משגשג של עיצוב ועיטור בתים, כולל ויטראז'ים, ציפויי קיר, ציורי קיר ועוד. ויליאם קלארק נפטר לפני ינואר 1704.
מונמי סיים את חניכותו ב-1 במרץ 1704, וכנראה המשיך לעבוד בעסק של קלארק גם אחרי מות בעליו. ב־17 באפריל 1706 הוטבלה בתם של פטר מונמי, הצייר ומרגרט אשתו. כנראה הבת והאם נפטרו שנה לאחר מכן ב 1707. פטר מונמי נישא שנית לחנה כריסטופר.
ילד בשם רוברט, תועד שנולד לפטר וחנה ב-12 במאי 1720 ונרשם בסאות'ווארק, סורי.
מקום הימצאו של מונמי במהלך השנים שבין 1714 ל-1720 לא ברור. עם זאת, לא מן הנמנע שהוא היה זמן מסוים בקורק, אירלנד. ישנם שני ציורים בולטים של מונמי המתארים סירות של מועדון היאכטות רויאל בקורק. צ'ארלס ברוקינג, אביו של הצייר הימי הנודע, ששמו גם צ'ארלס ברוקינג (1723–1759), השאיר תיעוד על נוכחותו באירלנד. אפשרות נוספת היא שמונמי חי תקופת מסוימת בפלימות', בה השתתף צ'ארלס ברוקינג (האב) בבניית מגדלור חדש. קיים ציור מדהים של המגדלור הקודם של מאת פטר מונמי, במוזיאון פלימות'. במהלך שנים אלה כנראה נולדה בת נוספת, מרי, לפטר וחנה. אין תיעוד להולדתה בלונדון, אך תועד שהיא התחתנה ב־26 ביוני 1749 בלונדון.
מניחים כי פטר מונמי הקים עסק עצמאי בתחום העיצוב והציור. שמו נזכר שוב ושוב במקורות שונים כבעל חנות בגשר לונדון. הצייר ויליאם הנרי פיין, (1769–1843) מזכיר כי "מונמי, הצייר הימי...הציג את עבודותיו בחלון הראווה של חנותו, לשמחת יורדי הים, שנראו בהמוניהם מביטים באמנותו המופלאה."
ביוגרפיה > חיים מאוחרים

הוא היה צייר סטודיו בוסטמינסטר בראשית שנות ה-20 של המאה ה-18, והעסקים שלו שגשגו. הוא צייר כמה ציורים גדולים. אחד מהם עבור ג'ורג' ביינג (1663–1733) לורד האדמירליות הראשון משנת 1727, לזכר ניצחונותיו הימיים. בעודו מבסס את עצמו כצייר הימים הבולט של לונדון, מונמי המשיך לקחת על עצמו משימות כמעצב בתים.
במהלך העשור שבין 1730 ל־1740 מונמי גילה כי נעשה קשה יותר למכור ציורים, מכיוון שהיה יבוא גדול של ציורים מאיטליה וצרפת, תוך שינוי הטעמים של הפטרונים והסוחרים לאלה הנהוגים ביבשת. שינוי הביקוש פגע באומנים האנגליים, מה שהניע את ויליאם הוגארת, בן זמנו של מונמי, לבטא בזעם את כעסו.
לכן הוגארת השתמש בפתיחה מחודשת בשנת 1736 של גני ווקסהול (אנ') אתר נופש עבור הלונדונים מדרום לתמזה, כמקום להציג לראווה ציורים מקוריים אנגליים. מונמי סיפק לפחות ארבע סצנות ימיות שהוצגו בצורה בולטת בתערוכה זו. אלה אבודים כעת, אך ידועים מתוך תחריטים.
בסקירה של "המוסף הספרותי של טיימס", 27 בינואר 2012, על "גני ווקסהול" נכתב כי "האמנות הלאומית בהתהוותה חוזקה על ידי מספר ציורים היסטוריים מאת פטר מונמי, על הניצחונות הימיים האנגליים". שניים מציורים אלה כנראה הוצגו לפני המלחמה עם ספרד, שהתחילה בשנת 1739. מספר לא מבוטל של הדפסים, בעקבות עבודותיו של מונמי, הופקו בשנים משנת 1730 עד מותו בשנת 1749.
מונמי המשיך כצייר הימי המוערך ביותר על ידי אנשי הימיה הפעילים, אפילו במהלך שקיעתו הכלכלית האיטית, ובמשך עשורים רבים לאחר מותו. בשנת 1749 הביע ג'ורג' ורטו את המוניטין הזה: "ההבנה שלו הייתה יסודית בצורות ובבניין הספינות עם כל החבלים והמפרשים. הבנה זאת גרמה לציוריו להיות בעלי ערך רב יותר."
ורטו מספר כי "מונמי חי כמה שנים מחייו בוסטמינסטר בסמוך לגדת הנהר, בגלל הנוחות של צפייה במים ובשמים. אם כי הוא ערך טיולים רבים בחופי אנגליה ונמלי הים כדי להתרשם בעצמו מהטבע [...] " והמשיך בכך עד מותו בבית בוסטמינסטר [...] הוא השאיר ציורים רבים שלא הסתיימו, עבודותיו נקנו על ידי סוחרים במחירים נמוכים [...] "
מונמי נקבר בכנסיית סנט מרגרט ב-7 בפברואר 1749.
ב-26 ביולי 1750, נמכר ביתו ורכושו במכירה פומבית - תמונות, הדפסים, רישומים, דגמי ספינות, רהיטים ואוסף כלי חרס. ביתו, שכנראה, עבר לגור בו לאחר 1730, היה בקצה המזרחי של מנזר וסטמינסטר. למרות זאת, ברור ששתי בנותיו של מונמי, מרי ואן, ובמיוחד אלמנתו, נותרו בקשיים כלכליים.
אן מונמי התחתנה עם תומאס קורנוול, רופא ב־14 בפברואר 1745 בקפלה בסנט ג'ורג', מייפייר, ובנם הבכור, פטר מונמי קורנוול, הוטבל ב־20 בינואר 1747 בסנט מרגרט, ווסטמינסטר.
ארבעה חודשים לאחר מותו של פטר מונמי התחתנה ביתו מרי מונמי עם הצייר הימי פרנסיס סוויין (אנ') (1725–1782), ב־29 ביוני 1749. בנם השני, מונמי סווין המשיך את מסורת אביו וסבו כצייר ימי.
היצירות של מונמי הן במגוון רחב וניכר כי הוא עמד בראש סטודיו לא מבוטל, עם מספר עוזרים צעירים ומבוגרים יותר שהשתתפו ביצירותיו במהלך הקריירה שלו בת 45 שנה.
ייתכן מאוד שצ'ארלס ברוקינג היה אחד מאלה בשנות הארבעים של המאה ה-18.
הערות שוליים

↑  Peter Monamy, www.cichw1.net
↑  Peter Monamy Online, www.artcyclopedia.com
↑  Biography of Peter Monamy, web.archive.org, ‏2007-08-05
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb136148589 (data)  GND: 122719662  ISNI: 0000 0000 6681 3232  LCCN: nr00036417  MusicBrainz: 4810607e-7e08-4c27-9785-bbb5a1bdaf60  NTA: 266294626  RKD: 56817  SUDOC: 079108016  ULAN: 500011814  VIAF: 27960681   WorldCat (עם VIAF): 27960681 
מפגש ימי ליד גרזי, פטר מונמי
ים רגוע, פטר מונמי
פנדקומיה

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  ג'נין
 שטח:  3.90 קמ"ר
 גובה:  455 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  3,363 (2006)
 קואורדינטות:  32°19′13″N 35°12′13″E﻿ / ﻿32.320325°N 35.2036111111111°E﻿ / 32.320325; 35.2036111111111
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) פנדקומיה(למפת צפון השומרון רגילה) פנדקומיה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פנדקומיה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פנדקומיה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אל-פַנדָקוּמִיָה (בערבית: الفندقومية) הוא כפר פלסטיני בשומרון, בתחום נפת ג'נין ברשות הפלסטינית. הוא נמצא סמוך לכביש המחבר בין שכם לג'נין, בגובה כ-450 מטר מעל פני הים, כ-5 ק"מ מצפון לסבסטיה.
שם הכפר הוא ההגייה הערבית של שמו היווני פֶּנְטָקוֹמְיָה (Pentacomia), שפירושו "חמישה כפרים" (פֶּנְטָה = 5, קוֹמֶס = כפר).
היסטוריה

הכפר ידוע מהתקופה החשמונאית לפי מטבעות שנמצאו בו, וכן נזכר בפסיפס כתובת רחוב כעיירה יהודית בתחום סבסטיה, לצד היישוב שילתא (הוא סילת א-ד'אהר של ימינו).
המקום עמד שומם מהתקופה הביזנטית. בשנת 1820 הגיע למקום אחמד אנבר מחברון עם כל משפחתו, בעקבות הזמנה של מושל סנור. בשנת 1830, בעקבות סכסוך של מושל האזור עם הממשל העות'מאני,  השתלט הצבא על כמה מכפרי האזור, כולל פנדקומיה, ובזז אותם. למרות זאת הוסיפו משפחות להתיישב במקום.
כיום מונה הכפר כ-3,000 תושבים מוסלמים, ברובם צאצאיו של אחמד אנבר. מרבית התושבים מתפרנסים מחקלאות.
פטר מירום

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1919 יאבור, שלזיה תחתית, גרמניה
 פטירה:  20 בפברואר 2022  (בגיל 102)
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  צילום
 יצירות ידועות:  "שירת האגם הגווע" (ספר, 1960)
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2010) 
 
מתוך "שירת האגם הגווע" (1960)
פטר מירום (1 בנובמבר 1919 – 20 בפברואר 2022) היה צלם ישראלי הידוע בצילומי הנוף של ישראל, חתן פרס ישראל לצילום לשנת תש"ע–2010. ספרו "שירת האגם הגווע" (1960) מהווה אחת הדוגמאות הידועות של צילום נוף בצילום הישראלי.
ביוגרפיה

פטר מירום נולד ביאבור שבשלזיה תחתית, גרמניה. בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, כשהיה כבן 14, עלה לארץ ישראל עם אביו ואמו החורגת, וב-1938 התיישב בקיבוץ חולתה. עבד כדייג בקיבוץ, ובמסגרת זו הכיר את חנה (לבית נובק; 1923–2000), ילידת יאשי שברומניה שבגיל 11 עלתה לארץ עם משפחתה והתיישבה במושבה רעננה, וב-1942 הגיעה לקיבוצו כחברה בקבוצת בוגרי הכשרה מן המחנות העולים. השניים נישאו ב-1944 והיו הורים לשלושה.
בשנת 1953 רכש מירום מצלמת כיס ראשונה והחל לצלם כחובב. בעקבות עבודתו כדייג החל לצלם את אגם החולה, והמשיך לתעד את ייבוש האגם בין השנים 1951–1958.
את השכלתו האמנותית הראשונה רכש כאוטודידקט מספרות מקצועית וממגזינים ושנתונים בינלאומיים לצילום. בשנת 1957 השתלם בצילום בצרפת. הוא עבד בפריז כמדפיס תצלומים בחברה בה הדפיסו צלמי עיתונות רבים כגון אנרי קרטייה ברסון, וצלמים נוספים. באותה תקופה הוצגו תצלומים מסדרת "שירת האגם הגווע" בתערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות, שהייתה אחת מן התערוכות הראשונות של צלם ישראלי במוזיאון. בשנים 1963–1970 הוציא מירום מדי שנה "שנתון ישראלי לאמנות הצילום". בסדרת אלבומים זו איגד צילומים מאת צלמים חובבים ומקצועיים כאחד. בשנת 1974 הפסיק מירום לפעול כצלם ופתח עסק להפקה ושיווק של תצלומים מן הארכיון שלו, אשר הודפסו על לוחות עץ לבוד. בשנת 2000 זכה בפרס על מפעל חיים בצילום מטעם מוזיאון ישראל. בשנת 2009 נערכה לו תערוכת מחווה, "שירת האגם 2" בגלריית בית האמנות במבשרת ציון, בסיס התערוכה שימש כפלטפורמה לתערוכת מחווה נרחבת: 1900–2009, במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד. בשנת 2010 זכה בפרס ישראל לצילום, המוענק אחת לחמש שנים.
מירום היה נשוי לחנה עד מותה בשנת 2000, והיה אב לשלושה.
מירום נפטר ב-20 בפברואר 2022, בגיל 102.
צילומי פטר מירום וארכיונו האישי הם חלק מאוסף בוקי בועז לצילום.
ספרים

הרפתקה באגם: מעשה שהיה בים-חולה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1956 (טקסט מאת ס. יזהר).
הבובה זיוה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1957. טקסט מאת רפאל אליעז (מהדורה חדשה בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995).
פלי השקנאי, מסדה, תל אביב, תשי"ט, 1959 (טקסט מאת בינה אופק).
אורות מן הבית :סיפורו של קיבוץ, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תש"ך, 1959.
שירת האגם הגווע, הוצאת דבר, תל אביב, 1960.(מהדורה חדשה בהוצאת משרד הביטחון, תל אביב, 2007).
השורש, דבר, תל אביב, 1961 (טקסט מאת חיים גורי).
לילך מקבוצת אילנות, תל אביב, 1963 (טקסט מאת נתן יונתן).
הטל: רשמים בשחור-לבן, הוצאת דבר, תל אביב, 1963.
ישראל, מפעלי תרבות וחינוך בע"מ, תל אביב, 1965.
אלבום התיאטרון, ספרית מעריב, תל אביב, 1965.
ארץ גליל וכרמל, למרחב, תל אביב, 1966.
ירושלים, ספריית מעריב, תל אביב, 1966.
פליאות ראשונות, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשכ"ו, 1966 (טקסט מאת רנה שני).
הנגב, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1967.
חצרו של קיבוץ, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1968.
אלבום הנגב, עם עובד, תל אביב, 1968.
דמות וצורה, פעמון, תל אביב, 1968.
הים המוזר: ים המלח, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1971.
אגם השירים: ים כנרת, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1972.
בין אדום ואופיר; ים סוף, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1972.
This is the Land: Israel Landscapes, Tel Aviv: Davar, 1961
לקריאה נוספת

גיא רז, "קינתו של ארון מתכת: ריאיון עם פטר מירום", סטודיו, 113 (מאי 2000), עמ' 74–79.
רוני מרגלית, "שירת האגם", ארץ וטבע, 127 (תש"ע), 26–33.
הערות שוליים

↑  על אשתו ראו חנה מירום באתר קיבוץ חולתה; הקבר של חנה מירום בקיבוץ חולתה, באתר BillionGraves.
↑  ynet, פרס ישראל בצילום לפטר מירום, באתר ynet, 18 בינואר 2010.
↑  י. זמורה, פרקים קצרים | "הרפתקה באגם", דבר, 14 בספטמבר 1956.
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274677  NLI: 987007265192205171  BnF: cb12676427h (data)  GND: 112446994X  ISNI: 0000 0000 6652 6735  LCCN: n95041752  NTA: 357476921  PIC: 388507  SUDOC: 241139597  VIAF: 76437868   WorldCat (עם VIAF): 76437868
פירוק מקורות הצמיחה

פירוק מקורות הצמיחה הוא מכשיר לניתוח כלכלי המשמש כדי למדוד את תרומתם של גורמים שונים לצמיחה כלכלית ולחשב בעקיפין את קצב ההתקדמות הטכנולוגית. מטרתו היא להראות את תרומתו של כל מקור לצמיחה שהתרחשה במשק מסוים במהלך תקופה מסוימת. פירוק מקורות הצמיחה משפיע על קצב הצמיחה של תפוקת המשק, וזאת בשל העלייה בשיעור הגידול בכמות ההון והעבודה. הטכניקה יושמה על כל הכלכלה בעולם והממצאים הנפוצים שלה הם כי רמות נצפות של צמיחה כלכלית לא ניתן להסביר על ידי שינויים במלאי ההון במשק או בשיעורי הצמיחה בכוח העבודה. לפיכך, ההתקדמות הטכנולוגית ממלאת תפקיד מפתח בצמיחתן הכלכלית של המדינות.
הערות שוליים

↑  Robert M. Solow, A Contribution to the Theory of Economic Growth, The Quarterly Journal of Economics 70, 1956-02, עמ' 65 doi: 10.2307/1884513
פינת חי

פינת חי בבלגיה
פינת ליטוף בגן החיות התנ"כי בירושלים
פינת חי או משק חי היא שם כללי למסגרת בה מוחזקים בעלי חיים בשבי, למטרות חינוך, טיפול או בידור, שאינה חווה חקלאית או גן חיות של ממש. בקטגוריה זו נכללות מגוון מסגרות, החל מפינות חי בבתי ספר וגנים בהן מוחזקות חיות מחמד קטנות, עד פינות חי מסחריות שפתוחות לקהל, בהן קיים מגוון גדול של חיות מבויתות וחיות בר, ומזכירות גן חיות קטן. ישנם קיבוצים רבים המתחזקים משק חי. המינים הנפוצים בפינות חי יהיו בדרך כלל חיות משק כגון: כבשים, עזים, ברווזים, ארנבים, תרנגולים, שרקנים, סוסים וחמורים; חיות בר קטנות כמו צבי יבשה, טווסים, תוכים, יעל נובי, מארה, דרבן מצוי, קוף סנאי, אייל חזירוני ובריכות דגים.
מקום פינות החי בחוק

עד שנת 2012 המדיניות הממשלתית בישראל לגבי החזקת חיות בר ככלל ופינות חי בפרט הייתה מעורפלת, והפיקוח היה רופף יחסית, והתקבלו תלונות רבות על מצב בעלי החיים, אשר רבים הוחזקו בתת-תנאים וללא צוות טיפול בעל ידע מתאים. בשנים האחרונות גובשה ברשות הטבע והגנים מדיניות מסודרת, והיא מהווה את המסגרת המנהלתית העיקרית המסדירה את התנאים והמסגרות בהן החוק מאפשר להחזיק חיות בר, לרבות התנאים בהן צריכות לעמוד פינות חי ומיני בעלי החיים בהן מותר לכל פינת חי להחזיק. מבחינה חוקית, ההבדל המרכזי בין פינת חי לגן חיות הוא שפינת חי פועלת בסטנדרט מקצועי נמוך יותר, ועל כן מגוון בעלי החיים שמותר להחזיק בה מוגבל.
פינות חי בבתי ספר

פינת חי בבית הספר מהווה מקום מפגש ללימוד, חקר וחוויה עם בעלי החיים בסביבת מחייתם. התלמידים יכולים להיות שותפים בהקמת פינת חי בבית ספר ולהמשיך להיות אחראים על התחזוקה השוטפת. הילדים רוכשים ערכים כמו: סבלנות וכבוד בעבודה עם בעלי החיים, הילדים רוכשים מיומנויות חקר ומפתחים את הסקרנות, הילדים נוטים לשאול שאלות רבות המזמן המפגש עם בעלי החיים, שאלות אלה יכולות להוות מנוף להוראה ושילוב בעלי החיים בתוכנית הלימודים. למשל הוראת חשבון או שפות דרך מפגש עם בעלי החיים.
המפגש עם בעלי החיים בבית הספר מאפשר יצירת קשר ראשוני שאינו שיפוטי בין התלמיד לבעל החיים, דבר היכול לחזק את ביטחונו העצמי והדימוי העצמי של הילד[דרוש מקור]. פינת החי מאפשרת לתלמידים לבטא תחומי חוזק שלהם ולהתגבר על קשיים. התלמידים הבוגרים הופכים לתורנים ומלווים את הצעירים בכניסה לפינת החי ובהדרכה. פינות חי במסגרות חינוכיות משמשות לעיתים קרובות לטיפול באמצעות בעלי חיים. קיימות בנוסף גם פינות חי ייעודיות לאוכלוסיות מסוימות, כגון ילדים על הרצף האוטיסטי, חולי סרטן ובעלי מוגבלויות פיזיות.
חוץ ממקרים יוצאי דופן, בפינות חי בית ספריות מותר לגדל אך ורק מינים המותרים להחזקה כחיות מחמד פרטיות תחת ההיתר הכללי של רשות הטבע והגנים ("הרשימה הלבנה") להחזקת חיות מסוימות שאינן מגודלות לצורך חקלאי (אוגרים, ארנבונים, שרקנים, וכדומה).
פינות חי ברמות א' וב'

על פי מדיניות רשות הטבע והגנים ישנן שתי רמות של מתקנים המוגדרים בחוק כפינות חי, הנבדלות בבעלי החיים המותרים להחזקה בהן ברמת התפעול וההכשרה הנדרשת ממפעיליהן:
פינת חי (רמה א'): "ככלל, פינת חי רמה א' תוכל להחזיק בנוסף למינים המותרים להחזקה גם במגוון מינים מוגבל של מינים ישראליים, מינים מסוכנים ומינים אחרים בהתאם לנוהלי הרשות." (מתוך מסמך המדיניות של רשות הטבע והגנים). פינת חי מסוג זה מחויבת לתעד בפירוט את בעלי החיים ברשותה ותנאי החזקתם, להפעיל מערך חינוכי מסודר, ולהחזיק מטפלים מוסמכים במשרה מלאה.
פינת חי בסיסית (רמה ב'): "ככלל, פינת חי בסיסית תוכל להחזיק בנוסף למינים המותרים להחזקה גם במגוון מוגבל של מינים בהתאם לנוהלי הרשות. לא תותר החזקת מינים מסוכנים ומינים מקומיים פרט לצבי יבשה מצויים".(מתוך מסמך המדיניות של רשות הטבע והגנים) מחויבת גם היא להחזיק מטפלים מוסמכים, אך סטנדרט התפעול והחינוך הנדרש בה גבוה פחות.
כל פינות החי בקטגוריות אלו מחויבות לתת את התנאים הטובים ביותר שביכולתן לתת לבעלי החיים ברשותן. הפיקוח עליהן נעשה באמצעות תקשורת שוטפת עם הרשויות ובאמצעות ביקורות פתע.
פינת ליטוף

פינת ליטוף היא חלק מפינת חי או גן חיות, הפתוח לליטוף החיות בידי הקהל. בפינת הליטוף יהיו רק חיות, שאין סכנה בליטופן. מבחינה אתית, ראוי גם שיהיו בפינת ליטוף אך ורק חיות, שאינן מפחדות ממפגש גופני עם המוני בני אדם, אך זה אינו המצב בפועל. פינות ליטוף נדרשות על פי חוק להחזיק מדריך מעל גיל 16 שיהיה נוכח בכל זמן בו למבקרים יש גישה לחיות. פינות ליטוף נדרשות על פי חוק לאפשר לבעלי החיים מקום מסתור אליו יוכל לברוח בכל רגע אם ירצה בכך. כמו כן אין לאפשר למקרים גישה לבעל חיים מסוים יותר משעה ברצף, וחובה לאפשר לבעל החיים הפסקה של 20 דקות לפחות בין שעת ליטוף אחת להבאה. בפועל, רבות מפינות הליטוף אינן עומדות בתקנים אלו.
ביקורת

קיימת התנגדות לקיומן של פינות חי ספציפיות או פינות חי ככלל. בניגוד לגני חיות בארץ, שפועלים רבות בשמירת טבע, שימור ורבייה של חיות בסכנת הכחדה ומחקר על מינים בסיכון, מעט מאוד מפינות החי פועלות בנושאים אלו, וההצדקה העיקרית לקיומן היא חינוך וטיפול. פעילי זכויות בעלי חיים רבים מטילים ספק בצידוקים אלו, בין אם בטענה שאינם מהווים צידוק מספיק לכליאת בעלי חיים, או בטענה שהחינוך לא מתרחש בפועל והפינות פועלות אך ורק למטרת בידור. בעקבות היעדר הפיקוח פינות חי רבות סיפקו בעבר תנאים לא ראויים לבעלי החיים, מה שהעצים את ההתנגדות לקיומן. על פי גישת שחרור בעלי חיים המתנגדת לכל החזקה בשבי של בעל חיים, קיומן של פינות חי, כמו כל מסגרת אחרת של החזקת בעלי חיים בשבייה, אינה מוסרית ביסודה.
מעצם לקושי בעצם ההחזקה בשבי של חיות בר, קיימות ביקורות נוספות. החיה בפינת הליטוף מופרדת מהלהקה או מהפריטים במשפחה (לדוגמה גור או אפרוח שמופרד מאימו). הרמתו או החזקתו על ידי ילד שאינו מוכר לו, לצורך הליטוף, היא למעשה פעולה חד צדדית מצד האדם, שעלולה לגרום לו לקפיאה וחרדה. בפינת חי או פינת הליטוף, הילד שרוצה ללטף לוקח את החיה שעושה לו נעים וטוב, לא נדרש למאמץ טבעי שצריך להיות במערכת יחסים תקינה - לבדוק אם הצד השני רוצה או לא, האם הוא מפחד. הדבר נעשה ללא שיקול דעת או היכרות עם החיה, ולכן מעביר לילד למעשה מסרים המנוגדים לאהבת חיות.
הערות שוליים

1 2  https://www.parks.org.il/wp-content/uploads/2018/06/5c0cc9bf30513.pdf
↑  Nevo.co.il, www.nevo.co.il
↑  מירב דוסטר, ‏"אין שום דבר חינוכי בללטף חיה כלואה שאין לה לאן ללכת", באתר ‏מאקו‏, 16 בינואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4496327-0
פנדנגו

רקדני-עם קסטיליאנים בציור של פייר שאסלא (1753–1814)
פנדנגו (בספרדית: Fandango) הוא מחול זוגות עממי ואנדלוסי (פלמנקו), בדרך כלל במשקל משולש, בליווי מסורתי של גיטרות וקסטנטות, או מחיאות כפיים (פאלמאס בספרדית, פאלמאש בפורטוגזית). פנדנגו מבוצע בשירה או בריקוד. הפנדנגו המושר בנוי על פי רוב בשני חלקים: מבוא אינסטרומנטלי ואחריו וריאסיונס. הפנדנגו המושר נאמן בדרך כלל למבנה הקאנטה, המורכב מארבעה או חמישה פסוקי שיר בני שמונה הברות ("קופלה") או פסוקיות מוזיקליות ("טרסיוס"). לעיתים יש חזרה על הקופלה  הראשונה.
משקל הפנדנגו דומה לזה של הבולרו והסגווידייה (seguidilla) הפנדנגו הראשונים נכתבו במקצב של 6/8, אך בהמשך ב-3/8 או 3/4.
שימוש במוזיקה קלאסית

צורת הפנדנגו שימשה מלחינים אירופאים רבים ונכללה לעיתים קרובות ביצירות בימתיות וכליות. דוגמאות חשובות כוללות את "שלוש הידיים" ("Les trois mains") מאת ז'אן-פיליפ ראמו (ב"סוויטות חדשות של קטעים לצ'מבלו"), מ-1729-30 בקירוב); "פנדנגו פורטוגזי" של דומניקו סקרלטי (ק. 492, 1756) ו-"Fandango del SigR Escarlate" בחלק השני של הבלט "דון חואן" מאת גלוק (1761); הפנדנגו מופיע גם בפינאלה למערכה השלישית של נישואי פיגארו של מוצרט משנת 1786; בפינאלה של רביעיית המיתרים אופוס 40 מס' 2 של בוקריני משנת 1798; ופנדנגו לצ'מבלו מאת אנטוניו סולר.