stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המניפסט הקומוניסטי
אחרי מהפכות 1848

בין 1848 ל-1868 לא היו עוד תרגומים למניפסט, להוציא גרסה שוודית מ-1848 וגרסה אנגלית ב-1850, שנעלמו שתיהן בלי להותיר זכר. רק עם התגבשותו של האינטרנציונל הראשון, בשנות ה-60 של המאה ה-19, החלה התעניינות מחודשת בכתבים נוספים של מרקס, ושתי מפלגות הפועלים הגרמניות החדשות, שרבים מפעיליהן היו חברי ברית הקומוניסטים לשעבר, שמרו את זכר המניפסט. פרסומו המחודש הגיע מכיוון בלתי צפוי. במסגרת משפט בגידה שהתנהל נגד המנהיגים הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים ליבקנכט, בבל והפנר במרץ 1872, השתמשה התביעה בטקסט של המניפסט בבית המשפט, ובכך ניתנה לסוציאל-דמוקרטים הזדמנות ראשונה לפרסם את הטקסט באופן חוקי ובתפוצה נרחבת, כחלק מפרסום פומבי של חומרים מן המשפט.
מרקס ואנגלס כתבו הקדמות מחודשות למהדורות שיצאו בשנים שלאחר מכן, ועד 1883 כבר הופיעו לפחות תשע מהדורות בשש שפות שונות. מאז ועד היום נפוץ המניפסט יחד עם התרחבות התנועות והמפלגות הסוציאליסטיות בעשורים האחרונים של המאה ה-19, תורגם לשפות רבות ברחבי העולם, והופץ בקנה מידה עולמי.
תרגומים לעברית

המניפסט הקומוניסטי , תרגום: דוד קלעי, תל אביב: אחדות-העבודה, תרפ"ב.
המניפסט הקומוניסטי, תרגום: דוד קלעי, תל אביב: הוצאת ספרים על שם זאב ברזלי, תרפ"ז.
המניפסט הקומוניסטי, תרגום: דוד קלעי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"י 1950, תשי"ב.
המניפסט הקומוניסטי, מ' דורמן (עורך), עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ב 1942.
מאניפסט המפלגה הקומוניסטית, תרגום: מ' דורמן, תל אביב: ספרית הפועלים, 1945?
המניפסט הקומוניסטי, תרגום: מ' דורמן, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תשי"ד, תשכ"ד 1964, תש"ל, 1975.
מניפסט המפלגה הקומוניסטית, תרגום: משה בן-חורין, תל אביב: הוצאת עיון, ה'תשלט 1979.
המניפסט הקומוניסטי, תרגום: מנחם דורמן; עריכת תרגום: דני גוטוויין, אברם קנטור, נגה אלבלך; הקיבוץ המאוחד, 2024
לקריאה נוספת

קרל מרקס, הקפיטל, 1867.
בנימין כהן (עורך), המניפסט הקומוניסטי במבחן הזמן, הקיבוץ המאוחד, 1998.
יגאל וגנר, גבולות הפוליטיקה, מסדה 1978.
אורי זילברשייד (עורך), מרקס ועתיד הסוציאליזם, תל אביב: רסלינג, 2005
הערות שוליים

↑  אריק הובסבאום, בנימין כהן (ע), המניפסט הקומוניסטי: מבוא, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 13
↑  במקור: Proletarier aller Länder, vereinigt euch!, פרולטרים בכל העולם, התאחדו!
↑  במקור: Ein Gespenst geht um in Europa - das Gespenst des Kommunismus.
↑  במקור: Die Geschichte aller bisherigen Gesellschaft ist die Geschichte von Klassenkämpfen. הציטוטים בהמשך על פי תרגום מ. דורמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד תש"י (העתק של תרגום זה נמצא ב-כאן)
↑  יגאל וגנר ומיכה שטראוס, 'על התוכנית שב"המניספט הקומוניסטי" ויסודותיה העיוניים', בתוך: אורי זילברשייד (עורך), מרקס ועתיד הסוציאליזם, תל אביב: רסלינג, 2005, עמ' 109-104.
↑  הובסבאום, המניפסט הקומוניסטי: מבוא, עמ' 17-13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592602105171  BnF: cb11974350n (data)  GND: 4099310-3  LCCN: n95092137  NDL: 00627188  NLA: 35332025  NSK: 000363205  SELIBR: 318629  SUDOC: 027772705  VIAF: 174280547   WorldCat (עם VIAF): 174280547 
עמוד מכתב היד של המניפסט הקומוניסטי
פיוטר סטאחביץ'

| --- | --- |

 לידה:  29 בנובמבר 1858 Novosilki-Gostinni, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  14 באפריל 1938 (בגיל 79) קרקוב, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 מקום קבורה:  בית הקברות ראקוביצקי 
 מקום לימודים:  אקדמיית יאן מטייקו לאמנות יפה  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 תקופת הפעילות:  1878–1938 (כ־60 שנה) 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 
פיוטר סטאחביץ' (בפולנית: Piotr Stachiewicz;‏ 29 באוקטובר 1858 – 14 באפריל 1938) היה צייר ומאייר פולני.
ביוגרפיה

בין השנים 1877–1883 למד באקדמיה לאמנויות בקרקוב אצל ולדיסלב לושקביץ' ופלוריאן סינק. בין השנים 1883–1885 המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות במינכן אצל אוטו סייטס. עם סיום לימודיו נסע לטיול נרחב וביקר באיטליה, ביוון ובירושלים.
לאחר מכן התיישב בקרקוב, שם צייר דיוקנאות, סצנות היסטוריות ואמנות דתית. בתקופה זו הוא יצר כמה מיצירותיו הידועות ביותר; סדרה בהשתתפות הדוגמנית המפורסמת, זופיה פלוצ'ובה לבושה בתלבושות עממיות מסורתיות. הוא גם עיצב פסיפסים לבזיליקת הלב הקדוש של ישו. בשנת 1889 הוא חבר באגודת ידידי קרקוב לאמנויות יפות וכיהן כסגן נשיא שלה בין השנים 1900 עד 1913. בשנת 1893 הוא סירב להצעה להתמנות למנהל האקדמיה בקרקוב, מכיוון שהיא עברה ארגון מחדש שהיה מחייב אותו לפטר כמה ממדריכיה הוותיקים.
הוא היה גם מאייר פורה לעבודות של אדם מיצקביץ', מריה קונופניצקה ויוזף איגנצי קרשבסקי. עבודתו הבולטת ביותר בתחום זה הייתה סדרה של 22 ציורים שנעשו עבור קוו ואדיס על ידי הנריק סיינקביץ' והועתקו כגלויות. הם נחשבו כאבודים, אך בשנת 2014 הם נמצאו והוחזרו מארצות הברית לתערוכה בפולין. מקורות אחרים מצביעים על כך שהם פשוט היו באוסף פרטי והוצגו במכון לאמנויות בדטרויט בשנת 1953.
בשנים 1893–1895 הוא הפיק סדרת ציורים המתארת את העובדים במכרות המלח של ויליצקה, שזיכתה אותו בפרס מטעם האקדמיה הפולנית. המקורות אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה, אך כמה רפרודוקציות צבע שרדו.
הוא הקים מגזין אמנות דו-שבועי, "שוויאט" (העולם). הוא היה ידוע גם בסדרת ציורים דתיים על המדונה השחורה מצ'נסטוחובה.
בשנת 1923 הוענק לו אות מסדר פולוניה רסטיטוטה.
גלריה

כריכת ספר "קיץ חדש"
פרסומת לבירה
איור לקוו ואדיס
איור לקוו ואדיס
במכרות המלח
המדונה השחורה
סופיה היפה
כלה
אווה מריה
הערות שוליים

↑  Biographical notes
↑  Piotr Stachiewicz, www.polskokatolicki.pl
↑  Rediscovered Quo Vadis paintings on show, Polskie Radio dla Zagranicy
↑  70: Piotr Stachiewicz "Quo Vadis" 22 Illustrations - Apr 28, 2011 | Stefek's Auctioneers & Appraisers in MI, LiveAuctioneers (באנגלית)
↑  Exhibition: The Lost Images of Piotr Stachiewicz (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268334205171  PLWABN: 9810567980305606  GND: 135805953  ISNI: 0000 0001 0963 0365  LCCN: n2004103888  NKC: jx20101116011  NTA: 072547553  RKD: 459981  SUDOC: 255662629  ULAN: 500173457  VIAF: 31394460   WorldCat (עם VIAF): 31394460
חיים יחיל

חיים יחיל (הופמן) (25 בספטמבר 1905, כ"ה באלול ה'תרס"ה – 16 במאי 1974, כ"ד באייר ה'תשל"ד) היה דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל בשוודיה ומנכ"ל משרד החוץ, היה יושב ראש הוועד המנהל של רשות השידור, ממקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
חייו

יחיל נולד בעיירה במוראביה אז בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית, מהיותו נער היה פעיל בתנועות נוער ציוניות, היה ממייסדי סניף בלאו וייס וחבר בתנועת החלוץ. בתום לימודי התיכון עבר סמינר למורים והורה במשך שנה בבית ספר יהודי בפראג. למד כלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטת וינה.
עלה לארץ ישראל ב-1929 והיה חבר בקיבוץ ג' שייסד את גבעת חיים. חזר לאירופה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת וינה. הוא היה ממנהיגי הקהילה הסוציאליסטית היהודית בפראג וסייע בארגון העלייה, הוא נשאר בצ'כוסלובקיה עד פלישת הנאצים במרץ 1939. בשובו לארץ ישראל היה פעיל בהסתדרות העובדים, היה מרכז התרבות של מועצת פועלי חיפה וב-1943 נבחר למועצת פועלי תל אביב. לאחר מלחמת העולם השנייה שימש שליח הסוכנות היהודית לגרמניה, הוא היה מנהל פלוגות הסעד שפעלו במסגרת UNRRA (סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות), טיפל בסיוע לניצולי השואה, בארגון העפלת שארית הפליטה לישראל ופעיל בתנועת הבריחה. לאחר קום מדינת ישראל נותר באירופה ומונה לקונסול וקצין עליה באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה. באפריל 1949 שב לישראל, עבד במחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית ועמד בראש מחלקת הקליטה והעלייה של הסתדרות העובדים.
באוקטובר 1951 מונה לראש מחלקת ההסברה במשרד החוץ. בנובמבר 1952 יצא לגרמניה כסגן לעניינים מדיניים של המשלחת הישראלית שעסקה בהסכם השילומים, כיהן בתפקיד עד יולי 1954 ושב לתפקידו כראש מחלקת ההסברה.
באפריל 1956 מונה לציר ישראל בשוודיה בנורווגיה ובאיסלנד ובמהלך כהונתו שודרגה מערכת היחסים בין ישראל לשוודיה והוא מונה לשגריר במדינה.
ב-1959 מונה לסגן מנכ"ל משרד החוץ, היה אחראי על מש"ב - המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי. בשנים 1960 עד אוקטובר 1964 כיהן כמנכ"ל המשרד, תקופת כהונתו התאפיינה בגידול ניכר בנציגויות הדיפלומטיות הישראליות ברחבי העולם ובפרט באפריקה ובאמריקה הלטינית.
ב-1965 מונה ליו"ר הראשון של הוועד המנהל של רשות השידור וכיהן בתפקיד עד 1972. כמו כן, בשנים 1968–1971 כיהן כמנכ"ל האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
היה חבר הנהלת יד ושם, מנהל המרכז לתפוצות ומנהל המועצה הציבורית להנצחת חללי צה"ל. לאחר מלחמת ששת הימים היה ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה. נפטר ב-1974 ונקבר בהר המנוחות. זכרו מונצח ברחוב על שמו בשכונת סן-סימון בירושלים ובבאר שבע.
היה נשוי ללני יחיל, חוקרת השואה, ואב לשני בנים. עמוס, פרופסור לאסטרופיזיקה באוניברסיטת סטוני ברוק ויונתן (ג'וני) שנהרג בעת שפיקד על מחלקה במלחמת ששת הימים.
כתביו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
התפתחות התנועה הסוציאליסטית בסקנדינביה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1966
פעולות המשלחת הארצישראלית לשארית הפליטה 1945–1949
נושאי ההגשמה
הערות שוליים

↑  3 פלוגות סעד לגרמניה ואיטליה, משמר, 6 בנובמבר 1945
↑  אונרר"א, אתר יד ושם
↑  מירי נהרי, הבריחה הביתה, עמותת מורשת הבריחה, 2021
↑  קונסול ישראל באזור הכיבוש האמריקאי, דבר, 22 באוגוסט 1948
| מנהלי רשות השידור |
| --- | --- | --- |
| יושבי הראש | חיים יחיל • ולטר איתן • ראובן ירון • מיכה ינון • אהרן הראל • מיכה ינון • רינה שפירא • גיל סמסונוב • נחמן שי • אברהם נתן •  גבריאלה שלו • משה גביש • אמיר גילת |  |
| מנהלים כלליים | חנוך גבתון • שמואל אלמוג • יצחק לבני • יוסף לפיד • אורי פורת • אריה מקל • מוטי קירשנבאום • אורי פורת • רן גלינקא • יוסף בראל • יאיר אלוני • מרדכי שקלאר • יוני בן-מנחם • יונה ויזנטל • ברי בר-ציון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296679905171  PLWABN: 9810613437705606  GND: 1048198022  ISNI: 0000 0000 2625 8297  LCCN: n83206309  NLA: 35769937  NTA: 241961378  SUDOC: 244243670  VIAF: 161975904   WorldCat (עם VIAF): 161975904
סימון קרמיחלט

| --- | --- |

 לידה:  7 באוקטובר 1913 האג, הולנד 
 פטירה:  30 בנובמבר 1987 (בגיל 74) אמסטרדם, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 שפות היצירה:  הולנדית 
 פרסים והוקרה:  פרס פ. ק. הופט (1974)  פרס אקסטרה (1953)  פרס יאפ ואן פראך (1975)  פרס קונסטנטין הויגנס (1961)  אביר במסדר אורנז'-נסאו 
 חתימה:   
 
סימון יוהנס קרמיחלט (בהולנדית: Simon Johannes Carmiggelt;‏ 7 באוקטובר 1913 – 30 בנובמבר 1987) היה סופר ובעל טור הולנדי. עיקר פרסומו בא לו מטוריו "de "Kronkels ‏ (ה"נפתולים") בעיתון ההולנדי Het Parool ("הסיסמה").
נעוריו

סימון קרמיחלט גדל בעיר הולדתו האג. לאמו ז'אנה (Jeanne) הייתה חנות כובעים, 
ואביו הרמן עסק בשיווק מוצרי בשר. לקרמיחלט היה אח מבוגר ממנו, יאן. הוא צמח בסביבה סוציאליסטית 
ואנטי-פשיסטית מובהקת.
קריירה מוקדמת

את דרכו המקצועית החל קרמיחלט כעיתונאי: תחילה בעיתון Het Vaderland ("המולדת"), 
ומשנת 1932 כמבקר תיאטרון וקולנוע 
בעיתון Vooruit ("קדימה") - המהדורה המקומית של העיתון הסוציאליסטי Het 
Volk ("העם") בעירו האג. בעיתון זה החל לכתוב את טוריו, שהתפרסמו בשם
Kleinigheden ("זוטות"). קרמיחלט היה צעיר מלא מרץ ובעל תודעה פוליטית ברורה. 
חששו מפני עליית הנאציזם הגרמני המריצו להירשם בשנת 
1938 לשיעורי אגרוף. "רציתי להיות מסוגל להגן על עצמי", הסביר, 
"אבל הייתי מתאגרף גרוע." במסבאה החביבה עליו התוודע קרמיחלט לעורכת האופנה טיני 
דה חוי (Tiny de Goei), והשניים נישאו ב-6 בספטמבר 1939. כ-5 חודשים 
לאחר מכן נולדה בתם מריאן, ובנובמבר 1942 נולד בנם, פרנק.
מלחמת העולם השנייה

עם פלישתם להולנד החרימו הגרמנים את מכבשי הדפוס של העיתון והטילו 
מכסות על הדפסתו. לאות מחאה התפטר קרמיחלט מהמערכת ופנה לעבוד בין השאר כפרסומאי 
פרילנסר עבור ה"חברה לפיתוח אתר הנופש הימי בסכוונינגן" (de 
Maatschappij Zeebad Scheveningen). 
כמו כן ערך חוות דעת פסיכולוגיות עבור המכון הפסיכוטכני (de Stichting 
Psychotechniek), וכתב רומן בלשי פתלתל בהמשכים בשם "יוהאן יוסטוס יאקוב"
(Johan Justus Jakob). בהוראתו המפורשת ראה הספר אור פעם אחת בלבד. "חטא נעורים", 
כינה אותו, "אינני נזכר בו ללא תחושת מבוכה מסוימת. את העלילה כתבתי מדי יום 
ביומו, ופשוט דחיתי פעם אחר פעם את סופה, שכן כל פרק חדש הבטיח פרנסה לכמה ימים 
נוספים. לשם כך המצאתי ללא הרף תככים והסתעפויות עלילתיות חדשות. לבסוף ביליתי 
ערבים ארוכים עם אשתי בניסיונותי לחבר סוף אפשרי לסיפור."
בתיווכם של חברים החל ליטול חלק בפעילותו של העיתון המחתרתי Het Parool, כממונה 
על הפקתו ועל הפצתו. בעיסוקו זה סיכן עצמו השכם והערב, עד כי לבסוף נעצר בפשיטה 
שערך הכובש, והושלך לכלא. נתח גדול מיריעות ההגהה שהיו עמו הצליח להסתיר 
מבעוד מועד במבנה נטוש. בתוך כך נעצר אחיו על ידי האס אס בשל עזרה שהושיט 
ליהודים ובשל חלוקה בלתי-חוקית של תלושי מזון למסתתרים, ונפטר ב
מחנה הריכוז פוכט. מקץ שבוע שוחרר קרמיחלט מחוסר ראיות ושב מיד 
לפעילותו המחתרתית, ובשנתה האחרונה של המלחמה שימש כעורך העיתון Het Parool. 
לימים תלו ביוגרפים את הפסימיזם שפיתח קרמיחלט ברבות הימים, ובפרט 
את השקפותיו האנטי-טוטליטריות (ועל כן גם האנטי-
קומוניסטיות) הנחרצות, בהתנסויותיו בשנות המלחמה. כה נחרץ היה בהשקפותיו אלה, 
עד כי בהפגנה שנערכה בעקבות המרד ההונגרי בשנת 1956, הצטרף קרמיחלט 
להמון הזועם אשר צר על משרדי מערכת העיתון De Waarheid ("האמת"), ביטאון המפלגה 
הקומוניסטית ההולנדית.
לאחר שחרור ארצו מעול הכיבוש היה Het Parool לעיתון מן המניין, וקרמיחלט מונה בו 
לעורך מדור התרבות. הוא כתב ביקורות סרטים ומחזות, והחל
לכתוב גם את טוריו, תחילה שלוש פעמים בשבוע, ואחר כך מדי יום. ה Kronkel הראשון 
התפרסם ב-25 באוקטובר 1946, ועד יום מותו בנובמבר 1987 הופיעו 
בעיתון כ-10,000 טורים. מבחר של 50 טורים מכל שנתון ראה אור מדי שנה בהוצאת 
הספרים De Arbeiderspers (בתרגום חופשי: "הוצאת הפועלים"). מעת לעת לוו הספרים 
באיוריהם של חבריו המאיירים פטר פוס (Peter Vos), שארל בוסט (Charles Boost), 
אוטו דיקה (Otto Dicke) ופטר ון סטראטן (Peter van Straaten).
סגנונו הספרותי

סימון קרמיחלט היה איש רב-פעלים בתחום הספרות. נוסף על פועלו העיתונאי ועל טוריו 
הוא כתב בשנים 1956-1948 3 קובצי
שירים אירוניים בשם העט Karel Bralleput. השלושה נכרכו יחדיו וראו אור בשנת 
1961 בספר Torren aan de lijm ("חיפושיות בדבק"). יחד עם הסופרת והמשוררת 
הנודעת אנני מ.ח. שמידט הרבה להרצות בפני קהל ברחבי 
הולנד, וכן חיבר טקסטים לשחקני הקברט וים סונפלד (Wim Soneveld), וים קאן 
(Wim Kan) ואחרים, וכתב והקליט ביקורות סרטים שנונות. בתוכניות רדיו וטלוויזיה 
ליליות של רשות השידור הציבורית ההולנדית VARA, אשר שודרו אחת לשבוע ואחת לחודש, 
הקריא קרמיחלט בנימת קולו היבשה האופיינית טור מטוריו, לאחר אות הפתיחה של שירו 
של דיוק אלינגטון In a sentimental mood ("במצב רוח סנטימנטלי").
קווים לדמותו

קרמיחלט קנה לו שם בזכות הומור המצבים שלו; בכושר אבחנתו החד כתער צר 
תמונה או דימוי, ש"האדם משורטט בהם בשלמותו, על חיצוניותו ופנימיותו גם יחד", כך על פי
מבקר הספרות ההולנדי, מחבר המסות ואיש הספרות קייס 
פנס (Kees Fens). בטורו Het Woord ("המילה") משנת 1954 טבע את התחדיש 
epibreren, פועל שהוראתו ביצוע עבודה כלשהי ללא ציון טיבה, אך רבת-חשיבות לכאורה,
בעוד שלאמיתו של דבר היא נטולת כל משמעות. הפועל זכה להופיע במילון Van Dale - 
המילון המקיף ובר-הסמכא ביותר של השפה ההולנדית.
את טוריו לא נהג קרמיחלט לכתוב במשרדי מערכת העיתון, כי אם בביתו, על ספסל בגן 
הציבורי, במסבאה - בשנת 1972 סבל מבעיית שתייה - ברחבה של בית הקפה וכן הלאה. 
בידו אחז תמיד עט כדורי נאה, אחד מני רבים באוספו הנרחב, שכן "היה לו קטע עם 
עטים", הודה. לכשסיים לכתוב את טורו הוא הניחו בקופסה קטנה שהובאה במיוחד לביתו 
והונחה תחת פעמון דלתו. מדי יום הגיע שליח מהעיתון לאסוף אותו.
קרמיחלט מצא חומרים לכתיבה אגב שיטוטיו הרגליים בעיר: מפרט של התרחשות נדושה יצר 
סיפור שלם; הוא היטה אוזן לשיחותיהם של אנשים והשתמש באלמנטים מתוכן, אגב 
שינויים, סידורם מחדש, העצמתם וסיגנונם, והרכיב מהם לבסוף את סיפורו. לעיתים עיבד 
לכלל שלם עקבי ולכיד פרטים שאסף במשך שבועות, ולעיתים העלה את סיפורו על הכתב 
כהרף עין. לקורא נדמה תמיד כי אנקדוטה זו, האישית כל כך, מתרחשת יום-יום פעמים 
אין-ספור; כל סיטואציה וסיטואציה מזוהה בנקל, ובנקל אף ניתן להזדהות עמה.
את הקובץ Welverdiende onrust ("אי-נחת שהורווחה ביושר") משנת 1982 פתח 
קרמיחלט בציטוט מדבריו של וודי אלן: "מובן שכל מה שמישהו כותב הוא בסופו של 
דבר אוטוביוגרפי". יש בציטוט זה כדי להצביע על תחושת הקרבה הגדולה שחש קרמיחלט 
כלפי האנשים והמעמדים שכתב עליהם. מכאן אף היד הרכה שתמיד נהג בכתיבתו: "לעולם 
אינו שנון על חשבונו של אדם או דבר כלשהו", כתב העיתונאי והסופר יאן חרסהוף (Jan 
Greshoff). האירוניה העדינה משותפת לו ולסופר והמשורר הפלמי וילם 
אלסחוט (Willem Elsschot), אשר קרמיחלט העריץ עד בלי די. בין השניים נרקמו יחסי 
ידידות, ובשנת 1985 פרסם ברוב להט את ספרו הקצר Ontmoetingen met Elsschot ("מפגשים עם 
אלסחוט"). גם הסופרים קורט טוכולסקי, צ'כוב, ו"נשו" (שם העט 
של הסופר ההולנדי Jan Hendrik Frederik Grönloh) היו קרובים ללבו.
פרסים

לסימון קרמיחלט הוענקו פרסים אחדים בימי חייו: בשנת 1953 קיבל פרס מטעם מכון יאן קמפרט בהאג לקידום הספרות ההולנדית (de Haagse Jan-Campert-stichting), בשנת 1961 הוענק לו הפרס הספרותי על שם קונסטנטיין האוחנס (de Constantijn Huygensprijs) על מכלול יצירתו, בשנת 1967 זכה בפרס החמש-שנתי מטעם התאחדות מוכרי הספרים באמסטרדם, ועשור מאוחר יותר התכבד בפרס הספרותי החשוב ביותר בהולנד - הוא הפרס על שם ההיסטוריון, המשורר והמחזאי ההולנדי בן המאה ה-17 פיטר קורנליסון הופט (אנ') (Pieter Corneliszoon Hooft). נוסף על אלה הוענקו לו בשנת 1975 שני פרסים; האחד, הפרס השנתי Edo-Bergsma-ANWB לקידום פרסומים בתחום התיירות, והאחר, הפרס הדו-שנתי על שם יאפ ואן פראח (de Dr. J.P. van Praag-prijs) מטעם ארגון ה"ברית ההומניסטית" ההולנדי.
מותו

בערוב ימיו לקה קרמיחלט במחלת הסוכרת, אך לא טיפל בה כראוי, ולו בשל העובדה 
שאשתו, אשר הלכה והתעוורה במהירות, נזקקה לטיפול בעצמה. אפשר שגם לבעיית 
האלכוהוליזם שלו מימים עברו הייתה יד בדבר, אף שמשנת 1978 נמנע משתייה שלוחת 
רסן. קרמיחלט התייחס לסוגיה זו באמרתו:
כתוצאה מהתדרדרות במחלתו אושפז בסתיו 1987 בבית החולים, ולמחרת שחרורו 
לקה בהתקף לב. לאחר פרק שיקום בבית חולים באמסטרדם שב ושוחרר לביתו, אך 
שבועות ספורים לאחר מכן, בלילו האחרון של חודש נובמבר, נפטר קרמיחלט בשנתו מהתקף 
לב שני. לאחר מותו כתבה עליו הסופרת, העיתונאית ובעלת הטור ההולנדית רנאטה 
רובינשטיין (Renate Rubinstein) ספר ביוגרפיה בשם Mijn beter ik ("האני המשופר 
שלי"), אך לא הכול היו מאושרים מכך, שכן אזכורו של הרומן הסמוי שהתנהל בין 
השניים לא התקבל בעין יפה בחוגים מסוימים.
טריוויה

לקרמיחלט הופעת אורח בסדרת הקומיקס הפלמית קיקבו (Kiekeboe), של אמן הקומיקס מרהו (Merho).
בשנת 2004 הועלתה מועמדותו לרשימת "ההולנדי הדגול ביותר". קרמיחלט נבחר למקום ה-118.
ב-24 בספטמבר 1979 חנך בדלפט את בית הספר הציבורי "סימון קרמיחלט", הקרוי, בהסכמתו, על שמו.
Bert Haanstra, חברו הקרוב וידיד נפשו, ביים בשנת 1983 סרט דוקומנטרי על חייו של קרמיחלט, בשם Vroeger kon je lachen ("פעם יכולת לצחוק").
בית החולים בפרדס כ"ץ

תבנית:בית חולים
בית החולים בפרדס כ"ץ הייה מרכז-רפואי בבני ברק, בשטח המוכר כמתחם מלב"ן (בין הרחובות פלמ"ח, אוסישקין וטרומפלדור) בשכונה פרדס כ"ץ. הוא הוקם בסוף יולי 1936 כבית חולים ממשלתי קטן למחלות מידבקות ובו 20 מיטות, ועד שנות ה-50 התרחב בהדרגה והפך לבית חולים ממשלתי כללי. ביוני 1953 מוזג לתוך בית החולים תל-השומר. הבניינים הועברו לרשות ארגון מלב"ן (מוסדות לטיפול בעולים נחשלים), שהפעיל בהם בית חולים לחולים כרוניים, אשר הוסב בהמשך לבית חולים גריאטרי. בשנות ה-70 הועבר לרשות משרד הבריאות, ובסוף שנות ה-90 נסגר.
בית החולים הממשלתי למחלות מידבקות > רקע

מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט הבריטי קיימה בשכונת עג'מי ביפו, כבר בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, בית חולים למחלות מידבקות. ב-1922 פעלה עיריית תל אביב להעסיק בו אחיות יהודיות ולהסדיר ביקורים של רופא עירוני, כדי שהמאושפזים היהודים לא ינותקו לחלוטין מסביבתם וממשפחותיהם. למרות זאת, משפחות רבות נמנעו מאשפוז יקיריהן ביפו.
דרישות להקמת בית חולים נוסף באזור יהודי עלו מתחילת שנות ה-30. הן גברו כאשר פרצו מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, ואשפוז יהודים ביפו הערבית הפך למסובך ואף מסוכן.
בית החולים הממשלתי למחלות מידבקות > הקמתו

מחלקת הבריאות הממשלתית נעתרה לדרישה, וביולי 1936 שכרה למטרה זו שני בתי מגורים בבעלותו של משה חיים כ"ץ. בית החולים, ובו 20 מיטות אשפוז, נפתח במבנים אלה אחרי הכנות שנמשכו ימים ספורים בלבד. מנהלו הראשון היה ד"ר רודולף רייטלר, שהועבר מבית החולים ביפו. תחילה הוגדר כמתקן זמני, ונועד לפעול רק עד להקמת בית חולים קבוע בתל ליטוינסקי. בימיו הראשונים קלט חולים בטיפוס הבהרות בלבד.
שלושה שבועות מאוחר יותר, ב-17 באוגוסט 1936, נרצחו ליד בית החולים הממשלתי ביפו תלמידות בית הספר לאחיות נחמה צדק ומרתה (מרים) פינק. חמישה חולים יהודים שעדיין היו מאושפזים בו הועברו למחרת לבית החולים החדש בפרדס כ"ץ.
בית החולים הממשלתי למחלות מידבקות > פעילותו

בית החולים הורחב, ובמאי 1937 היו בו 40 מיטות. במהלך מלחמת העצמאות עבר מידי מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט לרשות מחלקת הבריאות של הוועד הלאומי. אחרי הקמת המדינה עבר לרשות משרד הבריאות.
בין השנים 1949–1952 ניהל את המחלקה הפנימית הפרופ' פנחס אפרתי.
ב-1951, במהלך מגפת שיתוק הילדים, הוקמה בבית החולים מחלקה מיוחדת בת 60 מיטות לטיפול בנפגעי המחלה בתנאי בידוד.
ב-1953 הועבר בית החולים הצבאי בתל-השומר לרשות משרד הבריאות, והוחלט למזג לתוכו את בית החולים הירקון שפעל בצפון תל אביב, ואת בית החולים הממשלתי בפרדס כ"ץ.
בית חולים של מלב"ן

מתחם בית החולים ובנייניו היו בבעלותו של חיים משה כ"ץ עד 1946, אז העביר אותם כעיזבון בחיים לרשות הקרן הקיימת לישראל.. מ-1948 שכרה המדינה את המתחם מקופת חולים כללית. עם סגירת בית החולים הממשלתי, דרשה קופת חולים לסיים את השכירות ולקבל את המתחם לרשותה.
למרות דרישה זו, העבירה המדינה את המתחם לרשות ארגון מלב"ן, שהפעיל בו בית חולים לחולים כרוניים בן 150 מיטות. עד סוף 1954 צומצם היקפו ל-120 מיטות. המוסד אימץ ופיתח שיטות חדשות לטיפול בחולים במחלות ממושכות, ושימש כמרכז אבחון למתן כל שרותי מלב"ן. מנהל בית החולים, עד פטירתו בנובמבר 1962, היה ד"ר מאיר ופסי, שניהל במקביל את בית החולים השיקומי של מלב"ן במחנה ישראל.תבנית:הערה
ב-1960 ניהל מלב"ן משא ומתן על העברת בית החולים בפרדס כ"ץ לרשות העירייה.תבנית:הערה ב-1961, עם פתיחת בית החולים איכילוב בתל אביב, הציעה הנהלת מלב"ן לסגור את בית החולים, שמנה אז 100 מיטות. נטען אז כי גם לחולים כרוניים עדיף אשפוז בבית חולים כללי, כי הבניינים אינם מתאימים לשמש כבית חולים, וכי אין להפלות עוד בין עולים חדשים, קהל היעד של מלב"ן, לבין שאר האוכלוסייה.תבנית:הערה
בית חולים גריאטרי ממשלתי

בשנות ה-70 הועברו המוסדות הנותרים של מלב"ן, ביניהם בית החולים הגריאטרי בפרדס כ"ץ, לרשות משרד הבריאות. בית החולים פעל כבית חולים גריאטרי עד 1999, ואז מוזג לתוך המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר. ד"ר משה זלצר, מומחה לגריאטריה, ניהל את בית החולים הגריאטרי מאמצע שנות השישים עד סוף שנות השמונים.
הבניינים עמדו נטושים עד שנהרסו ב-2005.תבנית:הערה ב-2012 הופקדה להתנגדויות תוכנית להקמת 222 יחידות דיור במתחם.תבנית:הערה
הערות שוליים

תבנית:הערות שוליים
תבנית:בתי חולים בישראל
↑  הד יפו - לתקונם של חולי הדבר, דואר היום, 7 בנובמבר 1922
↑  מחלות מדבקות בת"א, דבר, 22 בדצמבר 1931
↑  בית- חולים ממשלתי למחלות מדבקות מיוחד לתל-אביב ולמושבות, דבר, 28 ביולי 1936
↑  דבר היום, דבר, 20 באוגוסט 1936
↑  כשהגיעה הידיעה לתל-אביב..., דבר, 18 באוגוסט 1936
↑  בבית החולים הממשלתי למחלות מדבקות, דבר, 24 במאי 1937
↑  בית החולים בפרדס כץ לידי יהודים, דבר, 2 במרץ 1948
מיליון לא"י מעל התקציב לקיום שירותי הבריאות, על המשמר, 19 באפריל 1948
↑  ליאור פרידמן, 60 שנה לפני שפעת החזירים תקפה את ישראל מגפת הפוליו. זיכרונות משעת חירום, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2009
↑  בי"ח של אלף מיטות בתל השומר עובר לרשות המדינה, מעריב, 8 באפריל 1953
בית החולים "תל השומר" הועבר למשרד הבריאות, דבר, 21 באוגוסט 1953
↑  דוד תדהר (עורך), "חיים משה כ"ץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 983
פרדס כ"ץ כעזבון בחיים לקה"ק, דבר, 27 בנובמבר 1946
↑  קופ"ח תובעת החזרת בנייני ביה"ח בפרדס-כץ, על המשמר, 16 במאי 1955
↑  הרחבת הטפול בנכים של מלב"ן, על המשמר, 4 ביוני 1953
↑  תערוכה במלב"ן פרי עבודתם של מחלימים, חרות, 22 בדצמבר 1954
שינג'יאנג

| --- | --- |

עמק אויטאק, בקרבת כביש קאראקורם
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מושל:  Erkin Tuniyaz
 רשות מחוקקת:  Xinjiang Uyghur Autonomous Regional People's Congress 
 נציבויות במחוז האוטונומי:  14
 בירת המחוז האוטונומי:  אוּרוּמְצִ'י
 שפה רשמית:  מנדרינית תקנית, אויגורית
 תאריך ייסוד:  1 באוקטובר 1955 
 שטח:  1,664,897 קמ"ר (דירוג: 1)
  ‑ הנקודה הגבוהה:  K2 (8,611 מטרים)
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז האוטונומי:  25,852,345 (דירוג: 21, 2020)
  ‑ צפיפות:  16 נפש לקמ"ר (דירוג: 29, 2020)
 קואורדינטות:  43°49′31″N 87°36′50″E﻿ / ﻿43.8253°N 87.61379°E﻿ / 43.8253; 87.61379 
 אזור זמן:  UTC +8
 http://www.xinjiang.gov.cn/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה      (למפת שינג'יאנג מוגדלת) אורומצ'י קזחסטן מונגוליה גאנסו צ'ינגהאי טיבט הודו פקיסטן א. ט. קירגיזסטןשינג'יאנג(למפת שינג'יאנג רגילה) אורומצ'י קזחסטן מונגוליה גאנסו צ'ינגהאי טיבט הודו פקיסטן א. ט. קירגיזסטןשינג'יאנג tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שׂינְגְ'יָאנְג (בסינית: 新疆; פין-יין: Xīnjiāng; באויגורית: شىنجاڭ) נקרא רשמית מחוז אוטונומי שינג'יאנג אויגור הוא מחוז אוטונומי בצפון-מערב סין. מספר התושבים כ-25.8 מיליון נפש ושטחו כ-1.66 מיליון קילומטר רבוע, כשישית משטחה של הרפובליקה העממית כולה. זהו המחוז הגדול ביותר שבמחוזות סין העממית, מבחינת גודל השטח של המחוז.
בירת המחוז היא אורומצ'י (בסינית: 乌鲁木齐/Wūlŭmùqí, באויגור: Ürümqi או ئۈرۈمچی), שחווה מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 פריחה כלכלית ודמוגרפית אדירה הודות לפיתוח סיני מואץ של הפריפריה.
בעבר היה המחוז חלק חשוב בנתיבי דרכי המשי, כשהערים קאשגאר במערב וטוּרְפָּאן (אנ') בצפון הן הידועות ביותר בהקשר זה, ומהוות עד היום מפגש בין-תרבותי בסְפָר המדבר. בנוסף למגוון התרבותי, המחוז מאופיין גם בתוואי נוף ייחודי של הרים ואגמים אלפיניים מחד גיסא (למשל אגם קארקול) ומדבר טַקְלַמַקָן, מן הצחיחים בעולם, מאידך גיסא.
המחוז מורכב גאוגרפית משלושה רכסי הרים ושני אגנים: הרי קונלון בדרום, צפונית לו אגן טארים ומדבר טַקְלַמַקָן, עד הרי טיאן-שאן, ובצפון אגן ג'ונגגאר עד הרי אלטאי. במערב ניצב הרכס הגבוה קארקוראם ובו הפסגה הגבוהה ביותר במחוז, פסגת K2, שמתנשאת לגובה 8,611 מטרים, היא השנייה בגובהה בעולם כולו.
המחוז ידוע בסין בתוצרת החקלאית שלו, במיוחד בענבים מטוּרְפָּאן ובמלונים מהָאמִי (אנ'). כמו כן מגדלים במקום כותנה, תירס חמניות, חיטה, משי, אגוזים, וצאן. במחוז גם מרבצי נפט גדולים, ואף קיים צינור להובלתו עד שאנגחאי. המחוז משמש גם לניסויים גרעיניים באגם לופ נור.