stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דזמונד דקר
קריירה > שנות ה-1980 ואילך

בשנות ה-1980 חתם דקר בחברת התקליטים העצמאית Stiff Records. הוא הקליט אלבום בשם "Black & Dekker" (1980), שכלל להיטיו הקודמים בליווי להקת The Rumour. דקר נשאר פופולרי כמבצע חי והמשיך להופיע עם The Rumour.
חיים אישיים ומוות

בשנת 1969 קיבל דקר מעמד של תושב קבע ועבר להתגורר בבריטניה. בשנת 1984 הוכרז כפושט רגל. דקר נפטר מהתקף לב ב-25 במאי 2006 בביתו בתורנתון הית', לונדון, בגיל 64. הוא הותיר אחריו בן ובת.
הערות שוליים

↑  Katz, David (27 במאי 2006). "Desmond Dekker (obituary)". The Guardian. נבדק ב-1 באוקטובר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8  Greene, Jo-Ann. "Desmond Dekker Biography". AllMusic. נבדק ב-18 באוקטובר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  On the 22 August 1970 edition of American top 40, Casey Kasem claimed that Dekker had more than 40 #1 records in Jamaica.
↑  "Desmond Dekker". www.thestage.co.uk. 26 ביוני 2006. אורכב מ-המקור ב-24 בדצמבר 2014. נבדק ב-28 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Reggae legend Desmond Dekker dies". BBC News. 26 במאי 2006. נבדק ב-3 ביוני 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Official Website". Desmond Dekker. נבדק ב-3 ביוני 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX898243  BnF: cb139284535 (data)  GND: 131697323  ISNI: 0000 0001 1450 4312  LCCN: n94109513  MusicBrainz: 8ac5bea6-3a62-4e28-9df7-03f24d4c06fc  NKC: xx0001960  SUDOC: 157338444  VIAF: 85318343   WorldCat (עם VIAF): 85318343
נטע אלקיים

| --- | --- |

 לידה:  9 בנובמבר 1980 (בת 44) נתיבות, ישראל
 מוקד פעילות:  ניו אורלינס, מרוקו, ישראל
 עיסוק:  זמרת, אמנית
 סוגה:  מוזיקת עולם, פיוט, רוק, פופ
 שפה מועדפת:  ערבית, ערבית מרוקאית 
 כלי נגינה:  קלידים, גיטרה
 שיתופי פעולה בולטים:  עמית חי כהן, מוריס אל מדיוני, דודו טסה, ריימונד אבקסיס, תזמורת ירושלים מזרח ומערב, התזמורת האנדלוסית הישראלית
 בן זוג:  עמית חי כהן
 פרסים והוקרה:  פרס סמי מיכאל (10 בדצמבר 2019) 
 https://www.netaelkayam.com
 פרופיל ב-IMDb
 
נטע אלקיים (נולדה ב-9 בנובמבר 1980) היא יוצרת בינתחומית, מוזיקאית וזמרת מרוקאית ישראלית. היא משלבת בקולה השפעות מוזיקליות אנדלוסיות, ברבריות וים-תיכוניות. סגנונה המוזיקלי משלב השפעות של שירת נשמה שחורה, פיוט, פופ ורוקנרול. ביצירתה משתפת פעולה עם מוזיקאים ותזמורות מהארץ ומהעולם, ומופיעה על במות בינלאומיות ובראשם מרוקו, צרפת וקנדה. זוכת פרס אקו"ם ופרס סמי מיכאל לשוויון ולצדק חברתי. ב-2019 מהייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על תפקידה הראשי בסרט המוזיקלי ”מאמי“.
יצירתה, הן האמנותית והן המוזיקלית, עוסקת רבות בזהותה המרוקאית במרחב הישראלי והבינלאומי. מבצעת שירים ומחדשת יצירות בשפה הערבית-מרוקאית, יצירות ישנות ופחות מושמעות ומוכרות ומעניקה להם גוון אישי. בנוסף, כותבת יצירה מקורית ומתרגמת לשפת הדאריג'ה الدارجة 'Darija (אנ'), הערבית המדוברת במרוקו.
בנוסף עוסקת באמנות פלסטית, הציגה תערוכות יחיד, השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות ופסטיבלים שונים.
ביוגרפיה

אלקיים נולדה בעיר נתיבות להורים ילידי מרוקו. אמה עלתה מהעיר קזבלנקה אליה הגיעה מהכפר איליר (Zaouïa d'Illigh, צר'), ואביה מהכפר טינריר (Tinghir, אנ'). אביה הוא האמן מיכאל אלקיים.
סבתהּ של נטע אלקיים שכלה שניים מבניה: הראשון נפל בגיל 30, בשנת 1973, במלחמת יום הכיפורים והותיר אישה ושני ילדים. השני נהרג בגיל 19, בשנת 1982, במהלך שירותו הצבאי.
נטע גדלה בסביבה ספוגה בתרבות יהודי מרוקו ולכך השפעה עמוקה על יצירתה.
השכלתה של אלקיים נגעה בתחומי אמנות ומוזיקה מגוונים. את לימודי התיכון סיימה במגמת מוזיקה, באולפנת בני עקיבא, אבן שמואל. ב־2005 סיימה לימודי אמנות במסלול האקדמי לאמנות במכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי בבאר-שבע וב־2007 סיימה את תוכנית ה'שנה החמישית' ללימודי התמחות לאמנים צעירים בבית הספר לאמנות קלישר בתל אביב. בנוסף, ב־2008 סיימה לימודי מיצג בבמת מיצג, בית ספר לאמנות בינתחומית, תל אביב. אלקיים היא בוגרת תוכנית קרן מנדל ישראל למנהיגות בתרבות יהודית לשנת 2020.
אלקיים נשואה ליוצר והמוזיקאי עמית חי כהן, והשניים יוצרים יחד ומתגוררים בניו אורלינס, לואיזיאנה (2024).
סגנון מוזיקלי

סגנון שירתה וקולה משלבים השפעות מוזיקליות אנדלוסיות, ברבריות וים-תיכוניות, כמו גם השפעות של שירת נשמה שחורה, פיוט ורוקנרול.
נטע מבצעת שירים בסגנונות שונים ועכשוויים כמו פופ, בלוז ורוקנ׳רול ושואבת השראה משפע הסגנונות המצויים במרוקו וביניהם: 'ע'ייטה' (אנ'), צעקה, שהוא סגנון עממי אמזירי (ברברי), 'שגורי' שהוא סגנון משני של שעבי מרוקאי (אנ'), ומוזיקה אנדלוסית בסגנון 'אלא'.
נטע מכוונת ביצירתה לקהל המקומי ולקהל הבינלאומי והיא יוצרת מוכרת ומושמעת במרוקו.
פרויקטים מוזיקליים > הווא ג׳אני (הנה הוא בא אלי) (2012)

ב-2012 הקליטה וצילמה בביתה יחד עם עמית חי כהן שני סרטונים עם ביצועים מחודשים למוזיקה של יוצרים יהודים צפון אפריקאים משנות החמישים, לין מונטי וסלים הללי. סרטונים אלה זכו לצפיות רבות אשר בעקבותיהם יצרו השניים ב-2013 את המופע ״הווא ג׳אני״ בליווי הרכב נגנים, ביניהם הכנר אלעד לוי, תלמידו של הכנר ישועה אזולאי שהיה ממקימי התזמורת האנדלוסית הישראלית, ונגן העוד שיקו בכר.
המופע ׳הווא ג׳אני׳ הוזמן לפסטיבל GWMF, Gibraltar World Music Festival, (אנ') שבגיברלטר, בפסטיבל Pèlerinage en décalage בפריז, ובין השנים 7–2013 השתתף בפסטיבלים רבים בין היתר בשווייץ, בנגקוק, ניו-יורק, ברלין ופסטיבל ״אטלנטיק אנדלוס״ באסואירה שבמרוקו, שם ביצעה אלקיים לראשונה יצירה נשכחת של הזמרת היהודייה המרוקאית זוהרה אלפסיה ״מולאי איברהים״ (האכ אה מאמא), שהפך מאז ללהיט מרוקאי וקיבל עוד עשרות גרסאות על ידי מבצעים ממרוקו וישראל. לאחר הופעותיה במרוקו זכתה לכתבה נרחבת במגזין ״אקו״ הפופולרי במרוקו, שם קיבלה את הכינוי: ״יונת השעבי המרוקאי״.
שיר הנושא של המופע ״הווא ג׳אני״ שכתבה, עובד לתזמורת על ידי המנצח והמעבד תום כהן, הוקלט בהופעה חיה בליווי תזמורת ירושלים מזרח ומערב ונבחר לאחד מעשרת שירי השנה של 2015 של עיתון הארץ.
פרויקטים מוזיקליים > אביאדי (אשריי) (2016)

ב־2016 עלה המופע ׳אביאדי׳ - מופע מחווה לזמרת זוהרה אלפסיה, אותו יצרה יחד עם עמית חי כהן (ניהול מוזיקלי) בליווי אנסמבל של עשרה מוזיקאים. המופע שילב קטעי דוקו נדירים של הבמאי חיים שירן שליווה ותיעד את הזמרת בארץ לפני מותה ואנימציה מקורית של האמן דותן מורנו. במופע קיבלו פרשנות חדשה לראשונה קלסיקות של הזמרת היהודייה שהותירה קריירה מפוארת במרוקו מאחור ועלתה לארץ לחיי בדידות ועוני. ׳אביאדי׳ פתח את פסטיבל העוד הבינלאומי בירושלים, הוזמן לפסטיבל היהודי בקרקוב שבפולין וסוקר בעיתון Hespress הנפוץ במרוקו. מתוך הסיקור:
״נטע, אמנית ישראלית הדבקה במורשת המרוקאית, חידשה במופע מיוחד שירים של זוהרה אל-פאסיה, שעלתה לישראל ב-1962 לאחר שנהנתה מהצלחה רבה בשנות ה-70 במרוקו. נטע סבורה שחובה לשמור על נכסי התרבות המרוקאים באמצעות ביצועים של יצירותיהם הנצחיות של השעבי המרוקאי, הכולל שירים של זוהרה אלפסיה, שמאז ומתמיד משכה אליה יהודים מרוקאים ומוסלמים בתיאטראות הגדולים של מרוקו במהלך המאה ה-20.״
פרויקטים מוזיקליים > ״תהילה לדוד״ (2019)

מופע המוקדש לגדול משוררי יהדות מרוקו, דוד בן אהרון בן חסין (1792-1727), שבין יצירותיו "אוחיל יום יום אשתאה", "אערוך מהלל ניבי" ״לדוד שיר ומזמור״ המוכרים ונפוצים עד היום. המופע משותף ליוצר עמית חי כהן, על מחשב, מקלדות ופסנתר. סגנון היצירות הוא מפגש בין ביטים אלקטרוניים ופיוט צפון אפריקאי ממקנס של המאה ה-18 וכולל הלחנת יצירות חדשות.
פרויקטים מוזיקליים > ״ארנאס״ (2019) Arenas

פרויקט מוזיקלי-ויזואלי סביב מחנה גרנד ארנס, מחנה מעבר לעולים מצפון אפריקה שפעל במרסיי. היצירות נכתבו בהשראת חומרים שאותרו בארכיונו של יששכר בן עמי אשר הקליט במחנה נשים יהודיות שרות שירים מהרי האטלס.
פרויקטים מוזיקליים > מווימה Muima (2021)

"מווימה" הוא שיר של משה בן חמו שהוקלט בשנות השבעים של המאה העשרים על ידי הזמרת יסמין ימינה אלמגרביה. נושא השיר הוא פרידה מדמות האם ובביצועה המחודש הוסיפה אלקיים פרשנות המתייחסת לדחיקת העבר ושכחת השפה. בסרטון השיר משולבות תמונות של אמהות שנשלחו אליה מרחבי העולם.
פרויקטים מוזיקליים > הופעות ושיתופי פעולה בולטים

ב-2014 כתבה את שיר הנושא לסרט ׳אנשים כתומים׳ של חנה אזולאי הספרי אותו תרגם למרוקאית יהודית ראובן אברג׳ל והלחין והפיק עמית חי כהן.
מאז שנת 2015 מעבר לפעילותה עם ההרכב נטע שיתפה פעולה והתארחה כסולנית עם תזמורות אנדלוסיות רבות מהארץ ומחו״ל והופיעה לצד גדולי ה׳שעבי׳ המרוקאי בארץ, במרוקו ובפריז וביניהם: נאג׳אט רזקאווי, עביר אל עבד, ריימונד אבקסיס, מקסים ומייק קרוצ׳י, וענקי המוזיקה הדג׳ירית (סגנון אלג׳יראי) הוותיקים החיים בארץ נינו ביטון ומוריס אל מדיוני, עימו היא מופיעה באופן קבוע מאז שובו לישראל. בנוסף, נטע שיתפה פעולה עם אמנים ידועים כמו דודו טסה, שלומי שבן, טיפקס, תזמורת ירושלים מזרח ומערב, תזמורת הנשים של טטואן, התזמורת האנדלוסית הישראלית ועוד.
ב־2018 הקליטה שני שירים בפריז לאלבום העתידי של ההרכב האלג׳יראי ׳אל גוסטו׳, הרכב אלג׳יראי יהודי מוסלמי שהתפרק ואחרי 50 שנה התאחד בסיפור מרגש שתועד לסרט מצליח.
נטע אלקיים הופיעה על במות רבות פסטיבלים חשובים כמו פסטיבל המוזיקה של אסווירה, פסטיבל הסרטים הבינלאומי במרקש, פסטיבל ״פט דה לה מיוזיק״ בקזבלנקה, פסטיבל Sepharad בניו יורק ומונטריאול, פסטיבל הפיוט בירושלים, פסטיבל מדיטרנה, דוקאביב ועוד.
משחק

ב-2020 יצא לאקרנים סרטה של קרן ידעיה, "מאמי", שבו גילמה אלקיים תפקיד ראשי. זוהי גרסה קולנועית לאופרת הרוק "מאמי".
אמנות פלסטית

יצירותיה כוללת ציורים, רישומים, רקמות, אנימציות, פסלים ועבודות וידאו - ארט. אלקיים מרבה לצייר פורטרטים של גיבורי תרבות.
אמנות פלסטית > מבחר תערוכות יחיד

2005 - "ללא מילים", במסגרת "נדבך" ה-12, בית האמנים בירושלים
2006 - "אבוחצירה 7", בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב
2007 - "אינטימי", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת-גן
2008 - "השגחה" גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2009 - "אנט וסמר", תערוכה זוגית עם זמירה פורן-ציון, גלריה אנטיאה, ירושלים
2012 - "חלוצה", עם דפנה ניסים בגלריה לאמנות ע"ש אברהם ברון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע
2013 - "חוט של זהב", תערוכה משותפת עם אביה אמן היודאיקה, מיכאל אלקיים, אשר פתחה את הביאנלה לאמנות יהודית עכשווית בירושלים
אמנות פלסטית > מבחר תערוכות קבוצתיות

2006
"הסטודיו הפתוח", קלישר 5 תל אביב
"ללא התראה מוקדמת", גלריה ברבור, ירושלים
2007
"מרחב מגדרי", הבית הפתוח, ירושלים
"כלולות", כנס ישראל-שדרות לחברה, המכללה האקדמית ספיר
"לוסט", גלריה פירמידה, חיפה
2008
"חלון ישראלי", מוזיאון הילדים חולון
"צפייה פומבית # 4", שכונת שפירא, תל אביב
"פסטיבל זז", הפסטיבל הבינלאומי לאמנות מיצג בתל אביב ובמצפה רמון
"סינדרום", אוצרות והשתתפות בפסטיבל סמילנסקי 4, באר שבע
2009
"פסטיבל Crane לאמנויות" בבורגונדי, צרפת וכן ב-La Java בפריז
"מרחבה", מיצג ב'טליתא קומי' במסגרת פסטיבל "מנופים", פתיחת עונת התערוכות בירושלים
"welcome", מיצג במסגרת "אוהבים אמנות", תל אביב
"הזקן", אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע
2010 - "סיבולת לב", אוצרות והשתתפות, פסטיבל "יוצרים מציאות", סינמטק ירושלים
2011 - "פסטיבל זז", הפסטיבל הבינלאומי לאמנות מיצג, ואדי ניסנאס, חיפה
2015 - "כתמים והחתמות", מזרחיות ופלסטיניות באמנות החזותית בישראל; אוצרות: שולה קשת, פאריד אבו שקרה; תערוכה נודדת
הסרט "בעיניך אני רואה את ארצי"

בספטמבר 2020 הוקרן לראשונה במסגרת פסטיבל דוקאביב סרטו התיעודי של כמאל השכאר "בעיניך אני רואה את ארצי", המתאר את מסעם של נטע אלקיים ועמית חי כהן אל שורשי משפחותיהם במרוקו, ומלווה את תהליך יצירתם.
פרסים ומלגות

בשנת 2005 -
מלגת ראש העיר לעידוד אמנים צעירים, עיריית נתיבות
פרס הצטיינות מראש המכללה ע"ש קיי, באר שבע, 2005
תמיכה בהפקת אלבום מטעם המועצה לתרבות של מפעל הפיס
2007 - מלגת השתלמות לאמנים, קרן התרבות אמריקה-ישראל
2008 - תמיכה בפרויקט "הצעדה הירוקה" מטעם המועצה לתרבות של מפעל הפיס
2017 - פרס אקו״ם בזמר העברי לשנת 2017
2019 - פרס ארז ביטון ע"ש עליזה טובול ליוצרים צעירים
2019 - פרס סמי מיכאל לשוויון וצדק חברתי
2021 - פרס TMM המרוקאי על תרומתה בהפצת הקול היהודי-המרוקאי בדיאספורה
2022 - פרס הרימון מטעם הקהילה הספרדית בניו יורק NYSJFF
ראו גם

ערבית מרוקאית
מרוקאית יהודית
זוהרה אלפסיה
מיכאל אלקיים
מחנה גרנד ארנס
לקריאה נוספת

שולה קשת, פריד אבו שקרה ואסעד מוסא עודה, כתמים והחתמות – מזרחיוּת ופלסטיניוּת באמנות החזותית בישראל, הוצאת אחותי - למען נשים בישראל, 2015, תל אביב.
הערות שוליים

↑  פרסי אופיר 2019: רשימת המועמדים המלאה, באתר סריטה, ‏2019-07-22 (באנגלית)
↑  רחלי ריף, שפת סבתי: נטע אלקיים מכירה שורשים, באתר nrg
↑  מרכז מידע לאמנות ישראלית | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר museum.imj.org.il
↑  ״החירות לבחור״: שיח תרבות יהודית בין טנג׳יר 1916 לירושלים 2020, באתר קרן ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל
↑  Laura Conrad Mandel, Neta Elkayam: Singing the Moroccan Jewish Story, blogs.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית)
1 2  Editorial, La colombe de la musique populaire marocaine, LES ÉCO WEEK-END NOVEMBRE 14, 2014, עמ' 32-33(הקישור אינו פעיל)
↑  "Live, from their living room" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-10-13.
↑  Neta Elkayam (2018-01-13), Ya warda - نيطع القايم Neta Elkayam - Live in Krakow, נבדק ב-2019-04-25
1 2  אתר האינטרנט של המופע, באתר Neta Elkayam
↑  مطربة إسرائيلية تنفض الغبار عن أغاني الراحلة زهرة الفاسية, Hespress, ‏21 אוגוסט 2017 (בערבית)
↑  נטע אלקיים: "במרוקו עליתי לבמה עם גלבייה של גבר", באתר ynet, 7 בינואר 2020
↑  יובל אראל‏, הפרויקט של נטע אלקיים – מווימה, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 31 במרץ 2021
↑  קרן הקולנוע הישראלי - מאמי, באתר www.filmfund.org.il
↑  חיים מאור, חלוצה: דפנה נסים ונטע אלקיים, המחלקה לאמנויות, אוניברסיטת בן–גוריון בנגב, נובמבר 2011
↑  שולה קשת (קשי), תרגום: אסעד מוסא עודה, כתמים והחתמות: מזרחיות ופלסטיניות באמנות החזותית בישראל, אחותי - למען נשים בישראל, תשע"ה 2015, עמ' 5
↑  בעינייך, אני רואה את ארצי – דוקאביב 2020, באתר דוקאביב 20 Docaviv
↑   חן אלמליח, הבמאי המרוקאי המוסלמי גילה שהאנשים הכי קרובים אליו הם דווקא ישראלים, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2020
↑  אקו"ם, דוח פעילות שנתית
↑  יובל אראל‏, חגיגה לארז ביטון, שירים ופרסים, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 28 בדצמבר 2019
↑    יואב בירנברג, זוכי פרס סמי מיכאל, באתר "ידיעות אחרונות", 16 בדצמבר 2019
↑  Fondation Trophées Marocains du Monde, www.facebook.com, ‏16 ינואר 2021
↑  Neta Elkayam, Neta Elkayam (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295113705171  PLWABN: 9810601857705606  LCCN: no2012039762  MusicBrainz: 0ccc1a1d-4120-4ade-8b1b-b14732690fdd  VIAF: 233191757   WorldCat (עם VIAF): 233191757
ג'ורג' גרבנר

| --- | --- |

 לידה:  8 באוגוסט 1919 בודפשט, הונגריה 
 פטירה:  24 בדצמבר 2005 (בגיל 86) פילדלפיה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Gerbner György 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בית הספר לתקשורת ועיתונות ע"ש אננברג של אוניברסיטת דרום קליפורניה 
 שפות היצירה:  הונגרית, אנגלית 
 פרסים והוקרה:  כוכב הארד 
 
ג'ורג' גרבנר (באנגלית: George Gerbner; בהונגרית: Gerbner György;‏ 8 באוגוסט 1919 – 24 בדצמבר 2005) היה יהודי-הונגרי-אמריקאי תאורטיקן בתחום תקשורת המונים.
קורות חיים

גרבנר נולד בבודפשט, הונגריה, ונמלט לארצות הברית בסוף 1939 עקב חוקי הגזע נגד היהודים. ב-1942 סיים לימודיו וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה בעיתונות מאוניברסיטת קליפורניה. עבד לזמן מה בסן פרנסיסקו כרוניקל ככותב, כבעל טור וכעוזר העורך הכלכלי. ב-1943 התגייס לצבא ארצות הברית. במסגרת שירותו הצבאי במשרד לשירותים אסטרטגיים הוצנח לתוך שטח האויב במהלך מלחמת העולם השנייה, וזכה בציון לשבח - כוכב הארד. לאחר המלחמה שוחרר משירות צבאי והחל בכתיבה ופרסום מאמרים כפרילנסר, ולימד עתונאות באל קמינו קולג' (אנ'). במקביל, השלים לימודיו לקראת תואר שני (1951) ודוקטורט (1955) בתקשורת באוניברסיטת דרום קליפורניה. עבודת המחקר שלו לקבלת תואר דוקטור "Toward a General Theory of Communication" זכתה בציון לשבח.
בשנים 1964–1989 שימש כדיקן בית הספר לתקשורת ע"ש אננברג שבאוניברסיטת פנסילבניה. בתקופה זו בית הספר התפתח והפך לבעל השפעה באקדמיה בתחום התאוריה של התקשורת. בשנת 1968 ייסד פרויקט מחקר: Cultural Indicator Research במטרה לתעד מגמות בתכנים טלוויזיוניים והשפעת מגמות אלה על האופן בו העולם נתפס על ידי הצופים, ובשנת 1990, לאחר שסיים את תפקידו באוניברסיטת פנסילבניה, ייסד את תנועת "הסביבה התרבותית" (Cultural Envinronment), תנועה חברתית שפעלה לקידום הגיוון באמצעי התקשורת. בשנת 1997 התמנה ל-Bell Atlantic Professor בתחום הטלקומוניקציה באוניברסיטת טמפל.
גרבנר נפטר ממחלת הסרטן ב-24 בדצמבר 2005. בשנים 2010–2014 נערך כנס לזכרו בנושאי תקשורת, קונפליקט ותוקפנות בבודפשט, הונגריה.
עבודתו התאורטית של גרבנר

גרבנר פיתח את תאוריית "הבניית המציאות" או "אפקט הטיפוח" (Cultivation theory(אנ')). הגישה מתמקדת באופן בו תקשורת ההמונים (ובעיקר הטלוויזיה) מעצבות את תפיסת העולם של הפרטים בחברה.
גרבנר אינו מתייחס למדיום הטלוויזיוני כאל אוסף של תוכניות ותכנים, אלא כאל מיתולוגיה - מערכת מקושרת היטב של תמות המשותפות לכלל התוכניות ושידורי החדשות, היוצרת את תפיסת המציאות של הצופה. לטענתו, לראשונה בהיסטוריה האנושית, רוב הסיפורים המסופרים לילדים לא מגיע מהוריהם, מבית הספר או מהסביבה הקרובה, אלא מחברות ענק בינלאומיות שמטרתן להגביר את מכירותיהן. לתופעה זו יש השפעות מרחיקות לכת על האופן בו ילדים, מתבגרים ובני האדם מנהלים את חייהם. כך, למשל, תיאורי רוע ואלימות בטלוויזיה, מעצבים את תפיסת עולמו של הצופה ומבנים את המציאות עבורו, כאלימה, רעה ומלאת סכנות - "סינדרום העולם האכזר" (mean world syndrome). כתוצאה מכך בני האדם הופכים להיות רגישים פחות לתוצאות של אלימות מצד אחד, ומפתחים תחושות של פגיעות ותלות מצד שני. לתחושות אלה יש תוצאות פוליטיות - התעמולה של  מתמודדים בבחירות נוטה להדגיש נקיטת אמצעים חריפים יותר כנגד פשיעה, כגון הגדלת מספר בתי הכלא, ענישה קשה יותר ואף עונש מוות - אמצעים שבפועל לא יעילים להקטנת הפשיעה אך עונים על תחושות החרדה של הבוחרים.
מושגים בתאוריה שלו:
"עולם מיד שנייה" (Second Hand World): עולם מתווך אותו אנחנו מכירים דרך סוכן. מרבית הידע שיש לנו על העולם לא בא בעקבות התנסות אישית אלא באמצעות מתווכים.
"טיפוח" (Cultivation): מושג מאוחר עבור המונח הבניית המציאות. תיאורית הבניית המציאות טוענת כי לצפייה רוטינית בטלוויזיה ישנה השפעה על תפיסת המציאות של הצופים, באופן שהולך ומדמה את המציאות לטלוויזיה. כך, למשל, צופי טלוויזיה כבדים נוטים יותר מצופים קלים להאמין כי מספר עורכי הדין והשוטרים גבוה ממספר המורים (במציאות המצב הפוך), וכי כל אדם עשירי הוא עבריין מורשע (במציאות מדובר לכל היותר בעשירית מזה).
"האחדה" (Mainstreaming): התוצר של הבניית המציאות. תפיסת עולם הומוגנית המשותפת לאנשים מסביבות שונות. תפיסה זאת נוצרת בתהליך הבנייה בו תפיסת העולם מגובשת דרך תקשורת ההמונים. השימוש בידע שנרכש דרך סוכן המונים יוצר האחדה של תפיסות מעבר להבדלים של רקע תרבותי. ככל שיותר אנשים צופים בטלוויזיה כך תפיסת העולם שלהם הופכת אחידה.
ההבדלים בתפיסות העולם כתוצר של הבדלים בין אישיים:
חירות פרשנית - אנשים שונים מפרשים תכנים באופן שונה
הרגלי צפייה – אנשים שונים נוטים לצפות בז'אנרים שונים
כמות הצפייה – צופים קלים / בינוניים / כבדים
מבחר פרסומים

Against the Mainstream (with M. Morgan, 2002)
Invisible Crises (with others, 1996)
The Global Media Debate (with others, 1993)
Triumph of the Image (with others, 1992)
Beyond the Cold War (with others, 1991)
The Information Gap (with others, 1989)
Violence and Terror in the Mass Media (with N. Signorelli, 1988)
לקריאה נוספת

Weimann, Gabriel, 2000. Communicating Unreality: Mass Media and Reconstruction of Realities, SAGE Publications.
Joseph Tutow. "Industrial Folklore". The American Interest, Volume 1, Number 4 | Published on: June 1, 2006.
הערות שוליים

↑  Myrna Oliver, George Gerbner, 86; Educator Researched the Influence of TV Viewing on Perceptions, לוס אנג'לס טיימס, ‏25.12.2005
↑  George Gerbner, 86, Researcher Who Studied Violence on TV, Is Dead, ניו יורק טיימס
↑  THE GEORGE GERBNER CONFERENCE ON COMMUNICATION, CONFLICT AND AGGRESSION
↑  George Gerbner, Reclaiming Our Cultural Mythology, Context Institute, ‏Spring 1994
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007427592605171  PLWABN: 9810684947105606  BIBSYS: 90200590  BNE: XX1724552  BnF: cb122274000 (data)  GND: 1019306459  ISNI: 0000 0001 0879 5950  LCCN: n79121388  LNB: 000041118  NKC: mzk2014835672  NTA: 070226466  SNAC: w6tv7d83  SUDOC: 030962722  VIAF: 24653315   WorldCat (עם VIAF): 24653315
וולטר ליפמן

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1889 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  14 בדצמבר 1974 (בגיל 85) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  האוקיינוס האטלנטי 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  בית ספר דווייט 
 בן או בת זוג:  Helen Byrne Lippman (1938–?)  Faye Albertson (1917–1937) 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לכתיבה בעניינים בינלאומיים (1962)  פרס פיבודי  מדליית החירות הנשיאותית  פרס פוליצר 
 
וולטר ליפמן (באנגלית: Walter Lippmann; ‏23 בספטמבר 1889 – 14 בדצמבר 1974) היה עיתונאי, פרשן, סופר והוגה דעות אמריקאי, יהודי, זוכה פרס פוליצר בשנים 1958 ו-1962 על טורו, שהופץ בסינדיקציה ברחבי ארצות הברית "היום ומחר" (Today and Tomorrow).
קורות חיים

ליפמן נולד בניו יורק למשפחה יהודית אמידה ממוצא גרמני. בהיותו בן 17 החל ללמוד פילוסופיה ושפות באוניברסיטת הרווארד, בהדרכת מרצים כג'ורג' סנטיאנה, ויליאם ג'יימס וגרהאם וולאס. ליפמן הצטיין בלימודיו וסיים את התואר הראשון בתוך שלוש שנים. בתקופת לימודיו הביע דעות סוציאליסטיות.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד אצל העיתונאי לינקולן סטיבנס. בתקופה זו חזר בו מתמיכתו בסוציאליזם והביע דעות פרוגרסיביות ותמיכה בתאודור רוזוולט. בשנת 1913 ייסד ביחד עם העיתונאים הרברט קרולי ווולטר וייל את השבועון ניו ריפבליק. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה יועצו של הנשיא וודרו וילסון, וסייע לו בניסוח ארבע עשרה הנקודות.
במהלך השנים עבד במספר עיתונים. בשנת 1920 החל לעבוד בעיתון "ניו יורק וורלד", ובשנת 1929 היה לעורך העיתון. העיתון נסגר בשנת 1931 וליפמן החל לעבוד עבור ה"ניו יורק הראלד טריביון". בתקופה זו החל לפרסם את טורו רב ההשפעה "היום ומחר" שפורסם בסינדיקציה בעיתונים רבים. במשך השנים פרסם גם ספרים רבי השפעה. ספרו "המלחמה הקרה" (השם קיבל השראה מהביטוי "המלחמה הקרה" שהוזכר בנאומו של איש העסקים ברנרד ברוך) משנת 1947 היה אחד הגורמים לתפוצת הביטוי המלחמה הקרה. בעקבות פיטוריו של הנרי וולאס בספטמבר 1946 היה ליפמן מראשי הדוברים בציבור בעד כיבוד מרחב ההשפעה של ברית המועצות באירופה, בניגוד לאסטרטגיית ההכלה עליה המליצו דוברים כג'ורג' קנאן. ליפמן המשיך להיות איש ציבור רב השפעה גם בעשורים שלאחר מכן והיה בעל גישה למספר נשיאים. עם לינדון ג'ונסון עמד בעימות מתוקשר עקב מדיניותו בנוגע למלחמת וייטנאם נגדה העלה ליפמן ביקורת נוקבת.
דעותיו וכתביו

ליפמן הביע באופן עקבי דעות שניסו ליישב את המתחים בין החירות והדמוקרטיה בעולם המודרני, דעות שבוטאו בספרו "החירות והחדשות" (Liberty and the News; 1920). ליפמן סבר כי הדמוקרטיה המודרנית מתקשה לפעול במדינת הלאום החדשה המושלת בטריטוריה נרחבת ובה מיליוני אנשים, בהתחשב בטבע הלא רציונלי של האדם, ובכאוטיות המובנית במבנה החברתי. הוא קרא להכרה בפגמים הטבועים בדמוקרטיה. ליפמן התלונן על כי הרעיונות הדמוקרטיים התנוונו, האזרחים הפכו לציבור נבער מדעת על נושאים ומדיניות, לא פיתחו את היכולת להשתתף בחיים הציבוריים, ואיבדו את האכפתיות להשתתף בהליך הפוליטי. בשל כך תמך בממשל על ידי "מעמד מתמחה שהאינטרסים שלו מגיעים אל מעבר לאינטרס המקומי". אליטות אלו של מומחים וביורוקרטים אמורים להיות המנגנון של הפצת הידע ושימורו המתקן את הפגמים הקיימים בשיטה הדמוקרטית.
ליפמן עמד בדיון ציבורי פתוח עם הפילוסוף בן זמנו ג'ון דיואי שהסכים עם ליפמן כי העולם המודרני הוא מורכב מכדי שהאזרח הפשוט יבין כל מאפיין שלו, אך שלא כליפמן סבר כי הציבור יכול ליצור "קהילה גדולה", שתהיה הפתרון לבעיות החברתיות, ותיצור שיח ציבורי שימציא מחדש באופן רב דמיון את תנאי של החיים הקולקטיביים, ויראה מעבר לפגמי הדמוקרטיה את האפשרויות החיוביות הטמונות בה.
בספרו "The Public and its Problems" ‏(1927) התווכח דיואי עם ראייתו של ליפמן את תפקיד העיתונאי בדמוקרטיה. על פי דיואי המודל של ליפמן הוא מודל פשוט של העברה בו מעביר העיתונאי את המידע הנמסר לו על ידי המומחים והאליטות, אורז אותו במונחים פשוטים, ומגיש אותו לציבור, המגיב באופן רגשי לחדשות. במודל זה, טען דיואי, הציבור נחשב כמי שאינו מסוגל למחשבה או לפעולה עצמאית.
דיואי טען כי כל אדם צריך להיות מעורב בפוליטיקה במהלך היום יום שלו. הידע הנדרש לכך, על פי דיואי, נרכש במהלך האינטראקציה של האזרחים, האליטות והמומחים, כאשר העיתונאי נחשב כמתווך. תפקיד העיתונאי הוא להתמקד בבחירות שיכול האזרח לבחור, בתוצאות ובתנאים, על מנת לקדם את השיחה ולשפר את יצירת הידע בקהילה. התוצר העיתונאי אינו צריך להיות סיפור סטאטי על מה שכבר קרה, אלא מצב של שינוי מתמשך של הקהילה באמצעות צבירת ידע.
בכתיבתו העיתונאית ובכתיבתו על העיתונות בחן ליפמן את הכיסוי החדשותי של האירועים שהתרחשו בתקופתו, ומצא בו חוסרים ואי דיוקים. בשנת 1920 פרסם ביחד עם העורך צ'ארלס מרץ מחקר בשם "A Test of the News" בו הראה כי הכיסוי של מהפכת אוקטובר על ידי העיתון הניו יורק טיימס לקה בנטאי ובחוסר דיוקים. כתיבתו, והתנגדותו הנחרצת לקומוניזם, הקנו לו גישה למקורות רבי עוצמה בממשל.
בתחילת 1933, כאשר היה הפרשן הפוליטי האמריקאי הנודע ביותר של אותה העת בה גאו אלימות הנאצים ורדיפות היהודים, מצא ליפמן היהודי מילות שבח להיטלר ואף הוסיף הערת ביקורת על היהודים.
ליפמן ידוע בכך שבשנת 1948 כתב בטורו כי "מבין כל הבעיות הקשות באמת של העולם, הסכסוך הישראלי-ערבי הוא הפשוט מכולם וגם הניתן ביותר לניהול", קביעה המובאת לעיתים כדוגמה לקביעה מופרכת הבאה מפיו של אדם בעל סמכות בתחומו.
ליפמן מת בניו יורק בשנת 1974, בגיל 85.
הערות שוליים

↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997; עמ' 34.
↑  נרי ליבנה, "הכה את המומחה", באתר הארץ, 27 במרץ 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264789405171  PLWABN: 9810569955305606  BIBSYS: 90180302  BNE: XX1000770  BnF: cb12339158b (data)  CANTIC: a10877988  CiNii: DA0129037X  GND: 118780131  ICCU: RAVV055021  ISNI: 0000 0001 2099 2674  LCCN: n80019504  LNB: 000288833  MusicBrainz: 4c0ba148-4ee1-4d90-b284-ef93a45908f3  NARA: 10580425  NDL: 00447807  NKC: skuk0000805  NLA: 35662837  NLG: 145568  NLK: KAC2018N0375  NTA: 068895364  RERO: 02-A003524574  SELIBR: 294619  SNAC: w6xp73wn  SUDOC: 027485080  Trove: 1031947  VcBA: 495/255991  VIAF: 14844144   WorldCat (עם VIAF): 14844144