stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טמפו משקאות
הערות שוליים

1 2 3 4 5  טמפו משקאות: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
↑  על פי אתר החברה
↑  משקה חדש יוצא לשוק, זמנים, 22 ביולי 1954
"טמפו"-משקה אמריקאי מתוצרת הארץ, חרות, 22 ביולי 1954
↑  טמפו המשקה האהוב והנפוץ ביותר בארץ, למרחב, 10 במאי 1956
↑  בית החרושת "טמפו" מרחיב יצורו, חרות, 28 ביולי 1961
↑  הושג הסכם "טמפו"—"קריסטל", חרות, 30 במאי 1958
↑  דני בר, משהו קורה בעולם הבירה הישראלי, אתר מגפון, ינואר 2012
↑  שמרית סלע, לאחר 50 שנה: פפסיקו בוחנת מחדש את שיתוף הפעולה הפרסומי עם BBDO, באתר TheMarker‏, 22 באוקטובר 2008
↑  Heineken invests in partnership with Tempo Beer Industries, אתר חברת היינקן העולמית
↑  עכשיו זה רשמי: טמפו הפכה לחלק מקבוצת הייניקן, באתר ynet, 15 ביוני 2005
↑  אורנה יפת, טמפו מגדילה את אחזקתה ביקבי ברקן, באתר כלכליסט, 25 בדצמבר 2008
↑  ניר קיפניס, ‏הכרם נפרדת מוודקה אבסולוט: מותגי פרנו ריקארד יעברו לטמפו, באתר גלובס, 7 ביולי 2010
↑  אתר החברה, פרסים
↑  אתר התחרות, Special Awards
↑  אבי אפרתי‏, העולם טועם את יינות ישראל, באתר וואלה, 4 בינואר 2012
↑  יהודית בן ארי, פפסי MAX ישראל משקיעה במהלך מיתוג מחדש, אתר צופר, פברואר 2007
↑  דו"ח תקופתי לשנת 2014 מתוך אתר הבורסה לניירות ערך
↑  עדי דברת, טמפו תפיץ את XL במקום סידס, באתר TheMarker‏, 6 בספטמבר 2009
↑  נורית קדוש, שבועות לפני הטלת מס על משקאות ממותקים: טמפו נכנסת לשוק החלב, באתר כלכליסט, 29 בנובמבר 2021
↑  חנו לאשה גולדסטאר, כותרת ראשית, 20 במאי 1987
↑  נורית שר, קלאודיה שיפר בקמפיין חדש לגולדסטאר; קיבלה 100 אלף דולר ליום צילומים, באתר TheMarker‏, 4 ביולי 2001
↑  גיל רונן, ליאור רז כבר יודע: גולדסטאר שותים עם החבר'ה, באתר ynet, 20 בנובמבר 2018
↑  ענת ביין, פפסי ישראל משקיעה 250 אלף דולר בהופעת להקת רד הוט צ'ילי פפרס, באתר TheMarker‏, 8 באוגוסט 2001
↑  גיא חג'ג', עכבר העיר, פט שופ בויז יופיעו בישראל ביולי, באתר הארץ, 25 במאי 2009
↑  חגית פלג-רותם, ‏אבסולוט ניר הוד, באתר גלובס, 30 באוגוסט 2011
↑  אורי זר אביב, אביב גפן יופיע בבתי מעריצים, כחלק מקמפיין בירה מכבי, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2011
ליה פן, אסף אבידן והמוג'וז יצטרפו להופעות הביתיות של "מכבי הום טור", באתר הארץ, 25 באוקטובר 2010
↑  עכבר העיר אונליין, שיחת סלון: ישראל ברייט מדבר עם דיג'יי ינון יהל, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2011
↑  אלעד בילו, עכבר העיר אונליין, הזוכים בתחרות פרסי הלילה: מועדון השנה - האומן 17, דיג'יי השנה - עופר ניסים, באתר הארץ, 18 במאי 2011
↑  נורית קדוש, טמפו עוזבת את תאגיד המיחזור אל"ה, באתר כלכליסט, 30 ביולי 2017
1 2  טמפו משקעות בע"מ - דוח תקופתי לשנת 2017
↑  נורית קדוש, קנס של 6.7 מיליון שקל לטמפו בשל אי עמידה ביעדי המיחזור, באתר כלכליסט, 21 ביוני 2018
סמל החברה הישן
מפעל טמפו בנתניה
הכניסה למבנה הייצור (מימין) והמרכז הלוגיסטי החדש מאחור, 5/12
בירה גולדסטאר על פס היצור במפעל טמפו
פרסומת ל"טמפו" משנת 1956
דדי צוקר

ערך זה עוסק בפוליטיקאי הישראלי דדי צוקר. אם התכוונתם לבמאי הסרטים, ראו .
דדי צוקר, 2017
דוד ("דדי") צוקר (נולד ב-11 בספטמבר 1948) הוא יזם, מנכ"ל חברת Mappo, ממקימי "שלום עכשיו" ומייסדו של ארגון "בצלם". חבר הכנסת בכנסות ה-11 עד ה-14 מטעם מפלגות רצ ומרצ.
ביוגרפיה

דדי (דוד) צוקר נולד בחיפה ב-1948, ילדם השלישי של שמחה וציפורה צוקר.
עד גיוסו גר בשכונת נווה שאנן בחיפה, שם למד בבית ספר יסודי 'בארי' וסיים תיכון עירוני ג', במגמה הומנית. היה חניך קן נווה שאנן של התנועה המאוחדת שהתאחדה עם הנוער העובד והקימה את הנוער העובד והלומד. בגיל 18 התגייס לנח"ל עם גרעין 'דלב' שיצא להגשמה בקיבוץ מעיין ברוך. צוקר שירת בנח"ל המוצנח וסיים את שירותו הצבאי בתעלת סואץ בזמן מלחמת ההתשה. את שירות המילואים שלו עשה צוקר בחטיבת הצנחנים הצפונית. בתום שירותו הצבאי עבר לירושלים שם עבד באוניברסיטה עם עולים חדשים במהלך לימודיו לתואר ראשון. צוקר למד באוניברסיטה העברית. הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים (1974) ותואר שני בהצטיינות במדע המדינה (1983). עבודת הגמר שלו עסקה בחינוך המקצועי בשנות ה-60. למד לתואר דוקטור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, אותו לא סיים עקב כניסתו לכנסת.
עם סיום הלימודים לתואר הראשון החל לעבוד כעוזרו של מנכ"ל משרד החינוך והתרבות, אלעד פלד, בתקופת כהונתם של יגאל אלון ואהרון ידלין כשרי חינוך ותרבות.
מיד בסיום העבודה במשרד החינוך והתרבות יצא לקריית שמונה מטעם שרי האוצר החינוך והרווחה, בניסיון ליצור מודל של איחוד כל השירותים החברתיים בעיר שדה. הניסיון לא עלה יפה.
בתום העבודה בקריית שמונה החל לעבוד כמנהל 'עצרת בית הנשיא לשלום הילד' שקדמה ל'המועצה לשלום הילד'. בשנים 1977–1982 עבד ב'מכון ון ליר' בירושלים, במחקר חינוכי. העבודה כונסה בספר שהיה בו עורך שותף וכותב שותף - 'ישראל בחברה מתהווה'.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לצוקר ארבעה ילדים ונכדים.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית > שלום עכשיו

בשנת 1978 נמנה צוקר על הקבוצה המרכזית בירושלים, שהקימה את 'שלום עכשיו', עליה נמנו צלי רשף, עמרי פדן, מוטי פרי ויולי תמיר, יחד עם פעילים בקיבוץ הארצי ובתל אביב וחיפה.
צוקר היה מדובריה המרכזיים של התנועה בשנים הראשונות לקיומה ועסק בגיוס כספי תרומות בחו"ל ובסוגיות ארגוניות של התנועה. בשנת 1980 עוררה פגישה של צוקר ויולי תמיר עם איש אש"ף עיסאם סרטאווי, סערה בתנועת 'שלום עכשיו'. בעקבות הסערה הושעו תמיר וצוקר מהתנועה לפרק זמן.
צוקר נטל חלק וארגן מפגשים עם פלסטינים בישראל, בשטחים ובחו"ל. בשנת 1986, לפני שהחל לכהן כחבר כנסת, ניפגש צוקר בתוניס עם יאסר ערפאת בחשאי. פגישה זו הובילה סדרת מפגשים עם צמרת אש"ף, במטרה להגיע למסמך פוליטי משותף.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית > רצ - התנועה לזכויות האזרח

יחד עם יולי תמיר, צוקר וקבוצת פעילים מ"שלום עכשיו", תמיר וצוקר הצטרפו ב-1981 ל"רצ - התנועה לזכויות האזרח" מיסודה של שולמית אלוני. דדי צוקר מונה למזכ"ל התנועה והוצב במקום השלישי ברשימתה לכנסת בבחירות 1981. הרשימה זכתה במנדט אחד בלבד (שולמית אלוני).
בשנת 1985 היה היזם ומו"ל ראשון של 'פוליטיקה' – ירחון פוליטי (במסגרת רצ).
באותה שנה ייסד בשותפות עם אורנה צ'לאג את 'נוער רצ'.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית > מרצ

בבחירות 1984, אחרי איחוד של רצ עם של"י וחבירת אישי ציבור לתנועה, הוצב במקום הרביעי. עם התפטרותו של מרדכי (מורה'לה) בר-און שהיה במקום השלישי ברשימה, הושבע צוקר לכנסת בדצמבר 1986.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית > בצלם

בשנת 1989 יזם את הקמת ארגון "בצלם - לשמירת זכויות האדם בשטחים". צוקר הגה את הרעיון והקים את הארגון מחוץ למערכת המפלגתית והביא לחתימתם של 63 אישים ממספר מפלגות, מהעולם האקדמי, משפטנים ואנשי רוח, כמניחי היסוד של הארגון. להקמת 'בצלם' קדמה פעילות של מספר שנים, במסגרתה החל משנת 1982 פרסם צוקר מדי שלושה חודשים דו"ח בשם 'שלא תאמרו לא ידעתי'. בדו"ח קיבץ מידע על הפרות זכויות אדם של פלסטינים בשטחים ופעילות ההתנחלות שהחלה לצבור תנופה באותן שנים.
הקמת הארגון התאפשרה על ידי תרומה שגייס צוקר מ'קרן קפלן' הניו יורקית. צוקר שימש כיו"ר הארגון. עם הקמתו, גויסה לפעילות זהבה גלאון בתור המנכ"לית הראשונה, ועמה עבדו נעמה ישובי ורוני טלמור.
שנה לאחר הקמת ארגון 'בצלם', קיבלו בשמו צוקר וגלאון את פרס 'קארטר-מניל', פרס בינלאומי המוענק לאנשים וגופים המקדמים פעילויות בתחום זכויות האדם ברחבי העולם. עם הקמת ממשלת רבין סיים צוקר את תפקידו כיו"ר 'בצלם'.
ביוגרפיה > בכנסת

עם כניסתו לכנסת מונה צוקר לוועדת הכספים בה שירת עד סוף כהונת הכנסת ה-11. בהמשך הכהונה בכנסת מילא שורת תפקידים במספר ועדות: חבר בוועדת החינוך והתרבות 1986-1992, יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט 1992–1996, חבר ועדת החוץ והביטחון 1996–1999, חבר הוועדה לביקורת המדינה 1996–1999
פעילות החקיקה של צוקר התמקדה בשאלות הנוגעות לזכויות האדם. בתחום הפוליטי והמדיני הוא עסק בכל שנות השירות בכנסת בשאלה הפלסטינית וקידום הסיכוי לפתרון שתי המדינות. עיקר הפעילות החקיקתית שלו הייתה בשנים בהן מילא את תפקיד יו"ר ועדת החוקה של הכנסת.
בשנת 1999 צוקר הקים סיעת יחיד לאחר שהוצב במקום לא ראלי ברשימת מרצ לקראת הבחירות לכנסת ה-15. בבחירות התמודד צוקר כראש הרשימה הראשונה של מפלגת הירוקים לכנסת אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה. צוקר הוצב בעשיריה הסוגרת של רשימת מרצ לכנסת, במערכות הבחירות שהתקיימו מאז 2019.
ביוגרפיה > בכנסת > יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט

במהלך כהונתו של צוקר כיו"ר ועדת החוקה חוק ומשפט, שמה הוועדה דגש על חקיקה הממוקדת בהגנה על חירויות הפרט. בתקופת כהונתו העביר צוקר מגוון יוזמות חקיקה, לרבות ניסוח חקיקת האזנות סתר; חוק חופש המידע (הצעת חוק פרטית של ח"כ צוקר ששולבה עם הצעת חוק ממשלתית); חוק המחשבים; חוק המעצרים וחיפוש על גוף; ביטול מאסר על חייבים בהוצאה לפועל.
צוקר שימש כיו"ר ועדת החוקה עליה הוטל ב-1993 לנסח מחדש את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק היסוד: חופש העיסוק, בעקבות משבר שפרץ סביב 'חוק הבשר'. ועדת החוקה ניסחה מחדש את שני חוקי היסוד, והכניסה בהם שני שינויים מרחיקי לכת: הראשון הוא קביעת מגילת העצמאות כמקור השראה לכל מעשי החקיקה והפרשנות המשפטית בישראל. השני הוא קביעת הדרך שבה הכנסת תוכל לחוקק פסקת התגברות גם בניגוד לדעת בג"ץ, במסגרת חוק יסוד: חופש העיסוק. שני חוקי היסוד המתוקנים אושרו במרץ 1994: החוקים אושרו בקריאה ראשונה ברוב של 82 תומכים מול 11 מתנגדים, וברוב של 67 תומכים מול 9 מתנגדים בקריאה שנייה ושלישית.
בתחום החוקתי ביצעה הכנסת בשנת 1994 מאמץ נוסף לקדם את חוקי היסוד. ועדת החוקה קיימה במשך כשנה דיונים ארוכים בשורת חוקי יסוד והצליחה להביא שלוש הצעות חוק לאישור בקריאה ראשונה: הצעת חוק יסוד: זכויות במשפט; הצעת חוק יסוד חופש ביטוי והתאגדות; והצעת חוק יסוד: זכויות חברתיות שאף היא אושרה בקריאה ראשונה. כל שלוש ההצעות הוכנו בוועדה לקריאה שנייה, ואולם הן לא הובאו לאישורה של מליאת הכנסת.
ועדת החוקה בתקופתו עסקה בהשלכות של חוקים שונים המשפיעים על פעילות השב"כ: האזנות סתר; התרת מפגשים עם אש"ף; שינויים בחוק העונשין ("חוק המעצרים"); חיפושים על גוף; חוק שירות המדינה; הגנה על הפרטיות. ביוזמת צוקר הוחלט על כינון ועדה משותפת עם ועדת החוץ והביטחון לפיקוח על האזנות סתר של השב"כ ועל פעילות השב"כ בכל הקשור לגיוס כוח אדם לשירות הממשלתי. הוועדה נמנעה מהעדפת עליונות האינטרס הביטחוני בכל מקרה ובכל מצב, על פני זכויות האדם וחירויותיו.
ביוגרפיה > פעילות חברתית

בשנות ה-90 התנהלה כנגד צוקר חקירה בחשד לביצוע עבירות בעת ששימש כיו"ר עמותת בית הספר לצילום קמרה אובסקורה. החשדות נגדו התעוררו לגבי העברות כספים ממשרד החינוך לבית הספר. בשנת 1995 היועץ המשפטי לממשלה ופרקליטת המדינה החליטו לסגור את התיק.
בשנת 2000 יזם צוקר את הקמתו של בית תמחוי באזור שוק הכרמל בתל אביב, בשיתוף מספר פעילים חברתיים: ענת גוב, שלומי לחיאני, צביה ולדן ואחרים. בית התמחוי מומן כולו על ידי חברים של היזמים, סיפק כ-250 ארוחות חמות מדי יום ופעל במשך כ-3 שנים.
בין השנים 2017 עד 2019 התנדב צוקר לעבודה ביוון עם פליטים מסוריה ועיראק. ההתנדבות נעשתה באי קיוס, שהיווה את אחד מהמקלטים העיקריים של פליטים שחצו את הים מטורקיה ליוון. הוא שימש במקום במגוון תפקידים ועסק בעבודות הבישול, קליטת פליטים מהים, הלבשה, נהיגה ועוד.
בשנים 2019 עד 2022 התנדב צוקר כמנטור באקסלרטור היהודי-ערבי של אוניברסיטת תל אביב להכשרת יזמים בהייטק.
ביוגרפיה > פעילות עסקית

פעילותו של צוקר התרכזה סביב תוכן דיגיטלי. הוא ניהל והיה בעלים של חברות שהפיקו ערוצי טלוויזה בכבלים ותכנים לאינטרנט. בין השנים 2005–2013 יזם את "צרצר פיס" – תחרות סיפורים קצרים ב-140 תווים. התחרות נערכה בשיתוף מפעל הפיס אחת לשנה, למשך 10 ימים, בהשתתפות עשרות אלפי משתתפים.
בשנת 2013 הקים את חברת LEARNI, פלטפורמת למידה על גבי טאבלטים. החברה פיתחה תוכנות שאפשרו לקיים את כל הלמידה בבית הספר על גבי טאבלטים באמצעות ספרי לימוד דיגיטליים.
בשנת 2018 הקים את חברת ההזנק "Mappo"‏, פלטפורמה דיגיטלית לחיבור בין תכנים לבין המיקום בו הם רלוונטיים. החברה פיתחה תוכנת AI שמייצרת שכבות של תוכן על גבי מפות, ועובדת עם חברות הרכב הגדולות בעולם. הפלטפורמה מספרת תוך כדי נסיעה את סיפור הדרך באמצעות קטעים מספרים, מוזיקה, פודקאסטים ווידאו.
ביוגרפיה > פרסומים והוראה

בשנים 2000–2004 כתב צוקר טור דו שבועי קבוע בעיתון 'גלובס' ובשנים 2002–2004 לימד בפקולטות למשפטים בקרית אונו ובאוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים 2000–2003 פרסם מספר ספרים: 1999 – 'אנחנו היהודים החילוניים' – עורך וכותב, 1985 - זכויות הילד בישראל, 1982 - זכויות האדם בשטחים המוחזקים-הוצאת המרכז הבינ"ל לשלום, 1980 - חינוך בחברה מתהווה". הוצאת מוסד ואן-ליר עריכה וכתיבה.
הערות שוליים

↑  מנחם רהט, ח"כ חדש בסוף החודש: דדי צוקר, באתר מעריב, ‏4.11.1986
↑  סמדר אלזון, מרכז מידע לזכויות האדם בשטחים הוקם בת"א, באתר חדשות, ‏19.12.1988
↑  The Carter-Menil human rights prize, p.4, Carter Center, ‏9.12.1989
↑  סמדר שילוני, למה לי פוליטיקה עכשיו, באתר ynet, 15 במרץ 2006
↑  צבי לביא, ‏חובה ולא טובה, באתר גלובס, 22 בינואר 1998
↑  משה גורלי, ‏ללא חופש ביטוי, באתר גלובס, 24 באפריל 2001
↑  עידן יוסף, מי עשה את המהפכה החוקתית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 26 בפברואר 2022
↑  אמנון לוי, חוק זכויות האדם יעלה בחודש הבא, באתר חדשות, ‏3.9.1992
↑   דדי צוקר, לא היה לנו הח"כים מאומה מלבד תסכול, זעם ועצב עמוק, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2019
↑  עשור לחוק הקולנוע: "הוא חולל מהפכה", באתר ynet, 15 בנובמבר 2011
↑  חובת ייצוג הולם לנשים בדירקטוריונים של חברות ממשלתיות (בג"צ הדירקטוריונים), באתר כל זכות
↑  הצעת חוק הסניגוריה הציבורית, התשנ"ה-1995, באתר הכנסת
↑  גליה ימיני, "האמנתי שאני יכול להקים שם ומותג", באתר הארץ, 9 באוקטובר 2008
↑  דודי גולדמן, מסע העסקים של דדי, באתר ynet, 26 ביוני 2001
↑  ממציאים פתרונות מקוריים: חלב אמיתי שלא מופק מפרה וסוג חדש של טורבינה ליצירת חשמל, באתר השקמה חולון, ‏15.12.2019
↑  רוני קורן-דינר, דדי צוקר: מפוליטיקה לענף הטלוויזיה, באתר TheMarker‏, 14 ביולי 2006
↑  מיה סלע, דורית רביניאן תשמש מנטורית בתחרות כתיבת סיפור קצר ב-140 תווים, באתר הארץ, 24 ביוני 2012
↑  ענבל אורפז, "תלמידים באים לבית ספר ומתים משעמום, ננסה לעשות שינוי בחינוך", באתר TheMarker‏, 25 באוקטובר 2012
↑   אתר האינטרנט הרשמי של Mappo
↑  אופיר דור, ‏האפליקציה של ח"כ לשעבר דדי צוקר מוטמעת במכוניות פורד, באתר גלובס, 7 באפריל 2021;
 דניאל שמיל, תוכן ישראלי מבוסס AI יוצע במכוניות של יונדאי ושל מרצדס, באתר TheMarker‏, 11 בדצמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517056905171  BnF: cb150203212 (data)  ISNI: 0000 0000 4014 9919  LCCN: no99055246  VIAF: 15050231   WorldCat (עם VIAF): 15050231
מאיר גירון

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1913 ז' באב ה'תרע"ג לודז', האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  3 בדצמבר 2001 (בגיל 88) י"ט בכסלו ה'תשס"ב חיפה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  חיפה 
 מקום מגורים:  חיפה, ישראל
 פעילות בולטת:  מנהל הכספים של סולל בונה מנכ"ל כור ניהול בתי זיקוק לנפט מנכ"ל צים מנכ"ל נתיבי נפט
 עיסוק:  מנהל
 בת זוג:  שושנה (רגינה) לבית שטרנברג
 פרסים והוקרה:  יקיר העיר חיפה (1995)
 
מאיר גירון (7 באוגוסט 1913 – 3 בדצמבר 2001) היה מנהל ישראלי, אשר עמד בראש חברות תעשייתיות בולטות במשק. יקיר העיר חיפה לשנת 1995.
משפחה

מאיר גירון נולד בעיר לודז' שבאימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו), בנם השני של פרידה לוין, בת העיר, ויצחק גרינבוים, יליד קרושנייוויצה.
לגירון היו שלושה אחים ואחיות – בלה, אבא וחיים גירון. ההורים הקפידו על חינוך ציוני ויהודי וארבעת ילדיהם למדו בבתי ספר היהודים בעיר. במהלך שנות ה-30 עלו מאיר, הוריו ואחיו, לארץ ישראל.
לימודים

גירון החל בלימודי רפואה בצרפת, אך לאחר שנה בחר, ממניעים ציוניים, להמשיך בלימודי אגרונומיה באלג'יר. בדרכו לביקור בבית הוריו בקיץ 1933 החליט להפסיק את לימודיו ולעלות לארץ ישראל.
עלייה לארץ ישראל

גירון מצא עבודה כימאי באוניה שהפליגה לנמל יפו, ובעזרת פיקדון כספי אותו שלחה לו אימו קיבל אשרת תייר לשלושה חדשים. הגיע לארץ ישראל ב-1933 ועבד בחקלאות בחדרה וברחובות.
בחודש מאי 1934 עבר לחיפה, בה התיישב והתגורר עד סוף ימיו. לאחר כ-10 שנים של שהייה בלתי חוקית, אישרו באוקטובר 1944 שלטונות המנדט את בקשתו לנתינות פלסטינית.
תקופת טרום הקמת המדינה

גירון נסע לסוריה ולבנון מטעם סולל בונה, אשר בנתה שם בתי-חולים, וניצל את שהותו שם לפעילות מודיעינית מטעם "ההגנה". באחת הנסיעות נתפס, נכלא ועונה בכלא בדמשק.
במסגרת פעילותו בהגנה עסק גירון בצד המימוני של הוצאות המחייה והאימון של חברי ההגנה בקיבוצים השונים, כולל הצד הכספי של חברי קבוצת כ"ג יורדי הסירה.
כחבר ההגנה וידיד אישי, הסתיר גירון בביתו את יגאל אלון שהתחבא מהבריטים לאחר "השבת השחורה".
גירון שימש כגיזבר "המוסד לעלייה ב" בצרפת ובמסגרת תפקידו, ניצל את כישוריו להגדלת ההון הנדרש לפעילות המוסד בעסקאות מטבע וזהב חוצות גבולות.
בשנים 1948, ועד למינויו כמנהל "כור" בשנת 1950, עסק גירון ברכש נשק עבור המדינה שבדרך, ובראשית שנות העצמאות. בין האוניות שהשתתף ברכישתן ובציודן היו "איסגו", "פורטוגל" ו"נורה", אשר הנשק שעליה היווה גורם חיוני בציוד הלוחמים במלחמת העצמאות.
תקופת סולל-בונה

בשנת 1935, בחיפה, עבד גירון כפועל בלתי מקצועי בהקמת תחנת כוח של חברת החשמל.
בשנת 1936 התחיל לעבוד בהנהלת חשבונות בחברה, שחודשיים קודם לכן (מאי 1936) אושרה כחברת "סולל בונה".
בשנת 1938 התמנה גירון למנהל החשבונות של "סולל בונה", והיה אחראי, תקציבית, על התחלת התעשייה במשק ההסתדרותי על ידי רכישת המפעלים "פניציה" (1941), "וולקן" (אוגוסט 1941) ו"המגפר", והקמת מפעל "חרסה" במפרץ חיפה (1946).
בהמשך מונה גירון למנהל "כור" מטעם סולל-בונה, והיה שותף להקמת "סולתם". בשנת 1954 ניהל גירון, כמנהל בסולל-בונה, הקמת שלושה שדות תעופה בטורקיה, באמצעות חברה צרפתית.
בשנת 1956 יצא במשלחת כלכלית לבורמה בראשות ח"כ דוד הכהן (לימים שגריר ישראל בבורמה), שפעלה להידוק קשרי המסחר ויצרה שיתוף פעולה נרחב בשטחי הפיתוח והתיעוש.
גירון שימש כמנהלה של "כור" עד 1958, השנה בה הוחלט לפלג את "סולל בונה" לשלוש חטיבות.
ניהול בתי הזיקוק

באוגוסט 1958 חלה רעידת אדמה במשק שנגרמה על ידי פילוג סולל בונה לשלוש חטיבות. בעקבות השינוי, עזב גירון את החברה, ולאחר מספר חודשים מונה לסמנכ"ל בתי זיקוק לנפט. בתפקידו, יזם את שינוי שיטת ההתקשרות המסחרית בין החברה וחברות הדלק, משיטת כיסוי עלויות לשיטת תמחור במחיר קבלני שאיפשרה את התפתחות החברה. בנוסף, היה גירון הראשון שיזם עסקאות של זיקוק ליצוא לחברות באירופה.
ביולי 1962 מונה גירון למנכ"ל בתי הזיקוק החל מ-1 בספטמבר 1962, בגוברו על שמחה סורוקר שביקש גם הוא להתמנות לתפקיד. כמנכ"ל, חתם על הסכמי ידע הנדסי עם חברת (UOP LLC) שהפכה לספקית הידע העיקרית של בתי הזיקוק, למשך שנים רבות. בתקופתו הוקמו מתקנים מתקדמים ליצור בנזין, הוצאת גפרית מתזקיקים, ומתקן ליצור שמני סיכה.
ניהול צים

בשנת 1966 התמנה גירון כמנהלה הכללי של צים במקום פרופ' נפתלי וידרא, שפרש. בשעת כניסתו לתפקיד סבלה "צים" מהפסדים כספיים כבדים שנבעו מהשקעות החברה בענף אוניות הנוסעים. גירון הוביל את מהלך מכירתה של האוניה שלום וצמצום ענף אוניות הנוסעים. במקביל, פיתחה החברה את ענף המטענים, שרות המכולות והובלת הדלקים במכליות, דבר שהוביל את החברה לתנופת פיתוח גדולה ומעבר לרווחיות תוך שנתיים מיום כניסתו של גירון לתפקידו. עם זאת, על רקע מחלוקת מקצועית עם יו"ר מועצת המנהלים מיכאל צור, החליט גירון להתפטר בנובמבר 1969.
עסקי ספנות

בינואר 1970 הצטרף גירון לחברת פאן-מריטים ס.א., חברת-בת של החברה הימית להובלת פרי, כמנהל כללי. החברה עסקה במימון, סחר, רכישה וחכירה של מכליות נפט.
ניהול נתיבי נפט

במאי 1972 מונה גירון על ידי דירקטוריון החברה ובמעמד שר האוצר, פנחס ספיר, למנכ"ל חברת נתיבי נפט. גירון ייצב את החברה לאחר הזעזוע כתוצאה מוועדת ויתקון (בראשות השופט אלפרד ויתקון), והחברה עברה לפסים מסודרים של ייצור והפקת נפט, הוכנסו נהלים חדשים ומוסדו יחסי העבודה. במהלך התקופה הוקם ביוזמתו מתקן זיקוק לדלק הגולמי באבו רודס שאפשר ייצוא של סולר ומזוט ישירות מהשדה, ובכך תרם תרומה נכבדה לרווחיות החברה. 

במהלך עבודתו טיפל גירון בכיבוי השריפה שפרצה באסדת הקידוח, כתוצאה מפגיעת טיל MIM-23 הוק ישראלי. בתחילת שנת 1974 הודיע גירון על סיום תפקידו בחברה.
בשנת 1975 נקרא גירון פעם נוספת כדי לייצג את המדינה והחברה בהסדרים להחזרת שדות הנפט למצרים ולשותפה האיטלקית.
חייו האישיים

ביוני 1934 בביקורו בנהלל הכיר את שושנה (רגינה) שטרנברג אותה נשא לאשה בשנת 1938. לזוג נולדו שתי בנות.
גירון נפטר ב-3 בדצמבר 2001, בגיל 88, ונקבר בחיפה.
לקריאה נוספת

זאב הים (רב חובל), נתיבי ים תולדות הספנות הישראלית, הוצאת מלוא בשיתוף עם חבל ימי לישראל, 1972
צבי הרמן, הכובשים בים נתיבה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978, עמ' 272, 376, 389-380, 392
הערות שוליים

↑  אורי מילשטיין, משלוח נשק באוויר ובים תחת אפם של הבריטים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 בינואר 2018
↑  כור 12 - ירחון לחרושת סולל-בונה, ‏1956
↑  מ. גירון — סגן מנהל בתי הזיקוק, למרחב, 8 בפברואר 1959
הוצע מנהל למפעלים פטרוכימיים, למרחב, 2 ביולי 1962
↑  מ. גירון - לתפקיד מנהל בתי הזיקוק, למרחב, 19 ביולי 1962
↑  יאיר קוטלר, מאבק על משרת מנהל בתי הזיקוק בחיפה, הארץ, 1 ביולי 1962
↑  מאיר גירון באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012594875305171 
שלושת האחים ממשפחת גירון, 1960
ראש הממשלה דוד בן-גוריון מבקר במפעל סולתם. גירון שני משמאל, ומימינו מנכ"ל סולתם יצחק ליפשיץ, 1956
מאיר גירון מארח את שר האוצר לוי אשכול בהנהלת בתי הזיקוק, 1960
מאיר גירון במשרדו, כמנכ"ל צים, 1967
אורוחו

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  אגוורדינטה, pomace brandy 
 מוצא:  ספרד 
 
אוֹרוּחוֹ (בספרדית: Orujo) הוא ברנדי פומאס (משקאות חריפים המתקבלים מזיקוק מארק, כלומר השאריות המוצקות שנותרו לאחר כבישת העינב) מצפון ספרד. זהו אלכוהול שקוף עם אחוז אלכוהול של מעל 50% בנפח. שמה בא מהביטוי "אגוארדיינטה של אורוחו" - aguardiente de orujo (כהל פומאס).
מאפיינים

הוא פופולרי בצפון ספרד, במיוחד בגליסיה, אבל גם באסטוריס, קסטיליה ולאון וקנטבריה (בעיקר בעמק ליבאנה). הוא נקרא גם augardente או aguardiente ("מי אש"), ו-caña. אורוחו הפך למלאכת אמנות עבור כמה משפחות שאחרי שהכינו לעצמן יין זיקקו את הפומאס בזיקוק דודי קטן. סוגי אלכוהול מזוקק ואיכותי רבים הופיעו בעשרים השנים האחרונות, כולל כמה כינויי מקור (בספרדית DO). אלו מתקבלים מענבים איכותיים ומיוצרים על פי הסטנדרטים הגבוהים ביותר ומחליפים את המשקאות הביתיים המסורתיים, הקיימים כיום רק בכפרים קטנים.
ייצור

המרכיב הבסיסי של אורוחו הוא שאריות ייצור היין. לאחר כתישת הענבים, ניתן להשתמש באורוחו או בשאריות הענבים להפקת הליקר בעל אותו השם. קליפות הענבים, הזרעים והגבעולים מותססים במכלים סגורים ולאחר מכן מזוקקים בדרך כלל בקומקומי נחושת גדולים שמחוממים על אש גלויה, בעוד שה-poteiro (מזקק האורוחו) משגיח על התזקיק שלו. תהליך הזיקוק במתקן שנקרא אלמביק אורך שש שעות או יותר. מכלי הנחושת ששימשו את אנשי גליסיה במשך מאות שנים נחשבים שהובאו לחצי האי האיברי על ידי הערבים, שלמעשה מעולם לא קרה.
האורוחו שמיוצר על ידי הזיקוק הוא משקה חריף חסר צבע, בעוד שהאורוחו envejecido או "אורוחו מיושן" הוא בצבע ענבר. הסוג המיושן עובר תסיסה ומזוקק באותו אופן, אך לאחר מכן יוצקים אותו לחביות עץ אלון להתיישן לפחות שנתיים.
היסטוריה

אורוחו מיוצר בצפון פורטוגל וספרד. המנזרים במחוז ליבאנה שבקנטבריה מזקקים אורוחו מאז ימי הביניים. בכל חודש נובמבר חוגגת העיירה פוטס את "פיאסטה דל אורוחו", כולל טעימות ותחרות שבה המשתתפים מזקקים אורוחו בפומבי עם תמונות סטילס משלהם, והשופטים מעניקים פרס למנת הטעימה הטובה ביותר. מאז המאה ה-16 אנשי גליסיה מכינים אורוחו בחוותיהם ומתגאים מאוד בליקר שלהם, כל משפחה שומרת בקפידה על המתכון הסודי שלה. עם זאת, ישנם כיום יותר מ-20 יצרנים מסחריים של אורוחו בתוך Denominación Específica Orujo de Galicia, שהוקמה ב-1989.
הערות שוליים

↑  Caña in this sense has the same root as cognac, the root being the Lenga d'òc term for the chalky soil where the grapes were grown. But caña is also used in South America for the liquor, rum, made from the residue of pressed sugar cane.
↑  Homepage
| משקאות חריפים |
| --- | --- | --- |
| כוהל | אתנול • ההיסטוריה של האלכוהול • השפעות בריאותיות של צריכת אלכוהול • פרסום אלכוהול • תרבות שתייה • נזקי האלכוהול • שכרות • חמרמורת • אלכוהוליזם • אפריטיף • דיז'סטיף |  |
| טעימת יין וטעימת בירה | אוצר יין • אוצר בירה |  |
| הפקה | בישול • זיקוק אלכוהול • הכנת יינות • אבקת אלכוהול |  |
| משקאות מותססים | בירה (סוגי בירה, מותגי ויצרני בירה) • יין (סוגי יין) • סיידר • סאקה • חואנגג'יו • אחרים: באסי • קומיס • תמד • פאלק • סאטי • גוקי ג'יו |  |
| קוקטיילים | אלכופופ •  קוקטיילים של בירה • סוגי קוקטיילים • משקאות בוערים • שוטים • קוקטיילי יין • יין מתובל |  |
| משקאות מזוקקים וליקרים (לפי מרכיב/מתבל) | משקאות מזוקקים וליקרים (לפי מרכיב/מתבל) |  |
| פירות | ענבים/אחר: ברנדי • קוניאק • פיסקו • שנאפס • ראקיו ♦ פומאס: גראפה • אורוג'ו • זיווניה • טסיקודיה • טסיפורו ♦ שזיף: סלו ג'ין • סליבוביץ' • צויקה ♦ דובדבן: שרי הרינג • קירשווסר • וישניווקה • וישניאק ♦ תפוח: אפלג'ק • קלבדוס ♦  קוקוס: ערק • מליבו ♦ לימון: ליקר לימון • לימונצ'לו ♦ משמש: אמרטו |  |
| דגנים | תפוח אדמה: וודקה • אקוואויט • ברנווין ♦ תירס: בורבון • ויסקי תירס • טנסי ויסקי ♦  דורה:  באיג'יו (קאוליאנג) ♦ אורז: באיג'ו אורז • סוג'ו • אוואמורי ♦ שעורה: ויסקי סקוטי • ויסקי אירי • ויסקי יפני  ♦ שיפון: ויסקי שיפון ♦ דגנים שונים: ג'ין • שוכו • וודקה • ויסקי • ויסקי קנדי |  |
| אניס | אבסינת • ערק • אוזו • ראקי • פאסטיס • סמבוקה • מאחיה • ריכרד |  |
| שונות | דבש: קרופניק • בארנייגר • דרמבוי • גלייבה • אייריש מיסט • תמד ♦ שמנת: אייריש קרים • שרידאנס ♦ ביצים: אדבוקט ♦ קנה סוכר/דבשה: רום • קשאסה • אגוארדיינטה • פאלרנאם • גוארמו • סקו הרריירנו ♦ אגבה: טקילה • מסקל  ♦  עשבים שונים: ביטרס • יגרמייסטר • שארטרז |  |

כוס אורוחו דה היארבס
מרים היהודייה

| --- | --- |

מרים היהודייה על פי מיכאל מאייר (1617)
 לידה:  אלכסנדריה
 פטירה:  אלכסנדריה
 תקופת הפעילות:  המאה ה־3 
 
מרים היהודייה (או העברייה; ביוונית: Μαρία η Ιουδαία) הייתה אלכימאית יהודייה-מצרייה בת המאה ה-3 לספירה.
מרים היא דמות חשובה באלכימיה ההלניסטית שמרכזה היה באלכסנדריה. עיקר פרסומה בא לה מפיתוחם של כלי עבודה ומעבדה. בתקופה הנוצרית יוחסו מעשיה של מרים היהודייה למרים הנביאה אחות משה ולפעמים למריה מגדלנה. לעיתים היא מכונה גם "מרים הנביאה" (Maria Prophetissima). המקור המפורט ביותר המדווח על מחקריה והמצאותיה הוא זוסימוס מפנופוליס (אנ'), אלכימאי ומיסטיקן יווני שכתב במאה ה-4 את הספר הקדום ביותר על אלכימיה ממנו שרדו רק קטעים אחדים ביוונית וכן תרגום לערבית.