stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרדריק רוברטס, רוזן רוברטס הראשון
הנצחה

ב-1898 הוצב פסל של רוברטס רכוב על סוס בעיר קולקטה, הודו. לאחר קבלת העצמאות של הודו, בשנות ה-70 של המאה ה-20, הועבר הפסל לעיר נאשיק.
ב-1914, לאחר מותו של רוברטס, נאספו תרומות והוכן עותק של הפסל בקולקטה שהוצב בעיר גלאזגו והוקדש לתרומתו של רוברטס לקידום המשמר האזרחי
ב-1924 הוכן עותק נוסף של הפסל והוצב ליד רחבת משמר הסוסים בלונדון.
רוברטסגנג': עיירה במדינת אוטר פרדש.
אחד מהמבנים במחנה הצבאי לארקהיל (אנ') במחוז וילטשייר נקרא על שמו של רוברטס.
מספר בתי ספר בקנדה (באונטריו, מניטובה, ויניפג ובריטיש קולומביה) נקראו על שמו של רוברטס.
חלק מהמטווח הלאומי הבריטי (אנ') שבמחוז סארי נקרא על שמו.
בתקופת שהותו בדרום אפריקה העביר רוברטס את מפקדתו לאזור גבוה בגלל החשש ממלריה. המפקדה, שהפכה בהמשך לעיר, נקראה רוברטס הייטס (Roberts Heights).
אחד האיים במפלי ויקטוריה נקרא "האי קנדהאר" על שמו של רוברטס.
משפחתו

רוברטס נישא במאי 1859 לנורה הנרייטה בואוז (Nora Henrietta Bews) ולזוג נולדו שישה ילדים. בנם, פרדריק יו שרסטון רוברטס (אנ') נהרג ב-17 בדצמבר 1899 במהלך הקרב על מושבת נטאל במלחמת הבורים השנייה וזאת בתקופה שהאב שירת בזירה זו. על גבורתו בקרב בו נהרג הוענק לו צלב ויקטוריה.
לקריאה נוספת

Raugh, Harold E. Jr., Victorians at war, 1815-1914: Encyclopedia of British military history, California, US, ABC-CLIO, 2004.
Atwood, Rodney (2008). The March to Kandahar: Roberts in Afghanistan. Pen & Sword publishing. ISBN 978-1-84884-672-2.
Atwood, Rodney (2011). Roberts and Kitchener in South Africa. Pen & Sword publishing. ISBN 978-1-84884-483-4.
Hannah, W. H. (1972). Bobs, Kipling's General: The Life of Field-Marshal Earl Roberts of Kandahar, V.C. London: Lee Cooper. ISBN 085052038X. OCLC 2681649.
James, David (1954). The Life of Lord Roberts. London: Hollis & Carter.
Low, Charles Rathbone (1883). Major-General Sir Frederick Roberts: a Memoir. London, W.H. Allen & Co. ASIN B008UD4EBK.
Orans, Lewis P. "Lord Roberts of Kandahar. Biography". The Pine Tree Web. אורכב מ-המקור ב-4 בפברואר 2012. נבדק ב-3 ביוני 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
Sellar, Edmund Francis (1906). The Story of Lord Roberts, The Children's Heroes Series No.14. London: T.C. & E.C. Jack.
הערות שוליים

↑  תיאור ההיתקלות של רוברטס, בעיתון לונדון גאזט, 24 בדצמבר 1958
↑  במחנה שרפור מצוי כיום בית קברות בריטי בו נקברו תחילה חללי המלחמות האפגניות ובהמשך גם אזרחים נוצרים שחיו בקאבול
↑  הדרך הארוכה לקנדהאר, באתר historicaleye.com
↑  האות הוענק ביום הכתרתו של המלך אדוארד השביעי
↑  רוברטס היה האנגלי הראשון, שאינו בן משפחת המלוכה, שזכה בכבוד זה. אחריו זכה בכבוד זה רק ווינסטון צ'רצ'יל
↑  הודעה על פטירתו של רוברטס, באתר trove.nla.gov.au, ‏16 בנובמבר 1914
↑  The Funeral of Lord Roberts of Kandahar, באתר garenewing.co.uk
↑  מצוטט מתוך: Raugh 2004, עמ' 287.
↑  המינוי האחרון היה 3 ימים לפני מותו
↑  HONORARY FELLOWSHIP (FRSGS), באתר החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד
↑  פסל רוברטס בגלאזגו, באתר scotland-guide.co.uk
↑  טקס הסרת הלוט מהפסל בגלאזגו, באתר britishpathe.com
↑  מאחר שהזכרונות מרוברטס היו שליליים, שונה שם העיר ב-1938
↑  THE HISTORIC OCCASION OF THE NAMING OF THE THABA TSHWANE MILITARY AREA, PRETORIA, באתר info.gov.za, ‏19 במאי 1998
| מפקדים עליונים של הכוחות וראשי המטה הכללי של הצבא הבריטי |
| --- | --- | --- |
| מפקדים עליונים של הכוחות | ג'ורג' מונק • ג'יימס סקוט • ג'ון צ'רצ'יל • מיינהרד שומברג • ג'ון צ'רצ'יל • ג'יימס באטלר • ג'ון דרלימפל • ג'ורג' וייד • הנסיך ויליאם • ג'ון ליג'ונר • ג'ון מנרס • ג'פרי אמהרסט • הנרי סימור קונווי • ג'פרי אמהרסט • הנסיך פרדריק • דוויד דנדס • הנסיך פרדריק • ארתור ולסלי • רולנד היל • ארתור ולסלי • הנרי הרדינג • הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג' • גרנט ג'וזף וולסלי • פרדריק רוברטס • נוויל ליטלטון |  |
| ראשי המטה הכללי | נוויל ליטלטון • ויליאם ניקולסון |  |
| ראשי המטה הכללי הקיסרי | ויליאם ניקולסון • ג'ון פרנץ' • צ'ארלס דאגלס • ג'יימס וולף-מארי • ארצ'יבלד מארי • ויליאם רוברטסון • הנרי וילסון • רודולף למברט • ג'ורג' מילן • ארצ'יבלד מונטגומרי-מסינגברד • סיריל דוורל • ג'ון ורקר • אדמונד איירונסייד • ג'ון דיל • אלן ברוק • ברנרד לו מונטגומרי • ויליאם סלים • ג'ון הארדינג • ג'רלד טמפלר • פרנסיס פסטינג |  |
| ראשי המטה הכללי | ריצ'רד האל • ג'יימס קסלס • ג'ופרי בייקר • מייקל קרבר • פיטר האנט • רולנד גיבס • אדווין ברמאל • ג'ון סטאינר • נייג'ל בגנול • ג'ון שאפל • פיטר אינג • צ'ארלס גאת'רי • רוג'ר ווילר • מייקל ווקר • מייק ג'קסון • ריצ'רד דנאט • דוויד ריצ'רדס • פיטר וול • ניק קרטר • מארק קרלטון-סמית • פטריק סנדרס • רולנד ווקר |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: גרנט וולסלי | המפקד העליון של הכוחות  1900-1904 | הבא: נוויל ליטלטון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277167705171  PLWABN: 9810558177605606  BnF: cb12172770n (data)  GND: 118789120  ISNI: 0000 0000 8190 6920  LCCN: n50050404  NLG: 239633  NTA: 115374159  SNAC: w6p27wgd  SUDOC: 030277051  TePapa: 59686  Trove: 958962  VIAF: 122217296   WorldCat (עם VIAF): 122217296
נטלי זימון דייוויס

| --- | --- |

זימון דייוויס, יוני 2010
 לידה:  8 בנובמבר 1928 דטרויט, מישיגן, ארצות הברית 
 פטירה:  21 באוקטובר 2023 (בגיל 94) טורונטו, אונטריו, קנדה 
 שם לידה:  Natalie Zemon 
 מדינה:  קנדה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  מכללת רדקליף, אוניברסיטת מישיגן, מכללת סמית', אוניברסיטת הרווארד, Cranbrook Educational Community 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  The Return of Martin Guerre, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  צ'נדלר דייוויס 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1985)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' (1998)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קולומביה (1990)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים (2000)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טורונטו (1991)  Honorary doctorate from the University of Paris 1 Pantheon-Sorbonne (10 בדצמבר 2018)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הרווארד (1996)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו (1998)  מדליית קולג' סמית (1996)  פרס הולברג (2010)  המדליה הלאומית למדעי הרוח (2012)  שותף במסדר קנדה (29 ביוני 2012)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פריז-סורבון (2011)  פרס אבי ורבורג (2000)  פרס מפעל חיים על שם פול אוסקר (2014)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרינסטון  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קונקורדיה  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נורת'ווסטרן  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בזל  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שיקגו  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ייל  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
נטלי זימון דייוויס (באנגלית: Natalie Zemon Davis;‏ 8 בנובמבר 1928 – 21 באוקטובר 2023) הייתה היסטוריונית יהודייה-אמריקאית, שתחומי מחקרה כללו את צרפת בתקופת העת החדשה המוקדמת, מיקרו היסטוריה, יהדות ומגדר; זוכת פרס הולברג לשנת 2010.
ביוגרפיה

נולדה בדטרויט שבמישיגן. אמה בת למשפחת רבנים מרוסיה. אבי סבה מצד אימה רכש אדמה מידי האוג'באווה והיה בעל חנות באלק רפיד שבמדינת מישיגן בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19. הוריה הם בני משפחת מהגרים, אימה הלן למפורט נולדה בברלינגטון ואביה בדטרויט. אביה, ז'וליאן זימון, היה סוחר טקסטיל בסיטונות ליצרני המכוניות של דטרויט, מקום מושבם של מפעלי המכוניות של הנרי פורד.
בוגרת בית הספר התיכון הפרטי לבנות קראנברוק קינגסווד סקול (אנ'), שם למדו בנות המשפחות העשירות ביותר של דטרויט ובו ניתנה מכסה מוגבלת לתלמידים יהודים. בקינגסווד הייתה חברה בנבחרת ההוקי של בית הספר ונבחרה ליושב ראש מועצת תלמידים. היא למדה לטינית, צרפתית ועיקר עניינה היה בהיסטוריה. היא הושפעה ממשנתו החברתית של ראלף וולדו אמרסון ונרתעה מהבורגנות.
את לימודיה האקדמיים המשיכה במכללת סמית' ומכללת רדקליף, בימים שלאחר מלחמת העולם השנייה כשברקע הלהיב את האנשים חזון שיקומה של אירופה והשכנת שלום. היא התוודעה לסוציאליזם מרקסיסטי והצטרפה לקבוצות והתארגנויות מרקסיסטיות ודמוקרטיות. היא הושפעה ממורתה, ד"ר ליאונה גייבל, שלימדה את הפילוסופיה של הרנסאנס והעבירה קורס בו השוותה בין המהפכה הרוסית, הצרפתית והאנגלית. דייוויס למדה על המהפכה הצרפתית דרך קריאה יום אחר יום בדיווחים בעיתון "Le Momiteur". את עבודת הסיום שלה עשתה על הפילוסוף הרדיקלי פיאטרו פומפונצי (אנ'). היא קראה והעריצה את מרק בלוך והושפעה מג'מבטיסטה ויקו.
זימון דייוויס נישאה בשנתה השלישית בקולג', בשנת 1948 לצ'נדלר דייוויס, לימים מתמטיקאי וסופר מדע בדיוני. משפחתו הייתה קוויקרים מפנסילבניה ובני הכנסייה היוניטרית ממסצ'וסטס. החלה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת הרווארד בתחום ההיסטוריה של הרעיונות וסיימה אותו באוניברסיטת מישיגן בנושא ההיסטוריה החברתית בשנת 1959.
ב-1952 יצאה לחצי שנת מחקר בארכיונים של ליון בצרפת וחיברה לראשונה דיוקן כמותי של הפרוטסטנטים בליון במאה ה-16. לפני יציאתה לליון חיברה, יחד עם קבוצת פעילים ממישיגן, עלון בשם "מבצע מחשבה", שבו תקפה את פעולותיה המנוגדות לחוקה של ועדת בית הנבחרים לענייני פעולות אנטי אמריקאיות בראשות הסנטור ג'וזף מקארתי. העלון פורסם בעילום שם, אך בעלה צ'ן חתם על הצ'קים לבעל בית הדפוס שהעביר את המידע ל-FBI. בשובה מליון, החרימו אנשי ה-FBI את הדרכונים האמריקנים שלה ושל בעלה. ב-1954 הוא פוטר ממשרתו באוניברסיטת מישיגן והוטל עליו חרם אקדמי ולאחר חקירות ומספר ערכאות משפטיות במשך שש שנים דחה לבסוף בית המשפט העליון את ערעורו והוא נידון לשישה חודשי מאסר בשנת 1960. בשנות החמישים נולדו שלושת ילדיהם. בשנת 1959 הגישה את הדיסרטציה שלה על "פרוטסטנטיות ופועלי הדפוס בליון". בשנות החמישים לימודי הרפורמציה נערכו בצורה כיתתית ומתוחמת, פרוטסטנטים חקרו פרוטסנטיות, קתולים חקרו את הקתוליות וכן הלאה. דייוויס יצרה בדוקטורט שלה הבחנה כיתתית לפי מקצוע ומעמד כלכלי כשלעיתים תכופות היריבים הכלכליים היו בעלי ברית דתיים. אם כי הפרוטסטנטים בליון היו משכילים יותר ועסקו במקצועות הטכנולוגיים יותר.
בשנות השישים קיבלה את דרכונה בחזרה, בעקבות פסיקת בית המשפט, ושבה לארכיונים של ליון ושל ז'נבה על מנת להעמיק בהיסטוריה עירונית ודתית. היא עברה עם בעלה לפרובידנס, שם הוא לימד באוניברסיטת בראון וערך את הירחון למתמטיקה. ב-1962 הוצעה לצ'נדלר פרופסורה באוניברסיטת טורונטו וזימון דייוויס עברה עמו לשם והחלה ללמד בחוג לכלכלה פוליטית ומ-1968, בחוג להיסטוריה. היא מצאה בארכיונים של ז'נבה את התיאור הקדום ביותר של ארגון אומנים מתלמדים באירופה וב-1966 פרסמה מאמר בשם "איגוד מקצועי בצרפת במאה ה-16".
ביוגרפיה > אנתרופולוגיה

ב-1968 הייתה זימון דייוויס מרצה אורחת באוניברסיטת ברקלי בארצות הברית. בקנדה שימשה מרצה קבועה באוניברסיטת מונטריאול. באותה תקופה אירעו הפגנות רבות, החל מהפגנות למען מעונות יום וכלה כנגד מלחמת וייטנאם, הפגנות שעוררו את סקרנותה לחקור חגיגות, ומחאות ואת העומד מאחוריהן.
בין השנים 1971–1977 כיהנה כפרופסור בחוג להיסטוריה של אוניברסיטת ברקלי השוכנת בקליפורניה. במהלך כל שנות השבעים עסקה במחקר תרבותי ואנתרופולוגי. לצורך כך היא התעמקה באנתרופולוגיה ובחקר הפולקלור. היא קראה ספרי אנתרופולוגיה כמו "מדריך הפולקלור הצרפתי" של ארנולד ואן גאנפ שחקר חבורות נוער באירופה אשר ערכו חגיגות נישואין כשראשיהם עטויים במסכות.
ב-1969 החלה לכתוב את "הגיון המרי" המראה את שימושי הקרנבל הן כתגובה לדפוסי נישואין שונים והן כמחאה פוליטית. החגיגות באו למלא מצב של חסר ביום-יום. רבים מן המאמרים שכתבה התפרסמו בספר "חברה ותרבות בצרפת של העת החדשה המוקדמת". היא כתבה על המנהגים הקתולים והפרוטסטנטים בימי חג ובקבורה.
ביוגרפיה > חקר המגדר והיהדות

בשנות השבעים הרבתה זימון דייוויס לכתוב על מגדר. מאמרה "נשים בעיר ותמורה דתית" עסק בנשים שנהפכו לפרוטסטנטיות וסוגי האמונה והפולחן שלהן. במאמרה "נשים מושלות בכיפה" היא עוסקת בחילופי בגדים וזהויות בין הגברים לבין הנשים, שהתרחשו בחגיגות ובקרנבלים. היא פגשה את ג'יל קונוויי, שהייתה חלוצה בחקר ההיסטוריה של הנשים בארצות הברית. מ-1971 ארגנו השתיים את הקורס הראשון על ההיסטוריה של הנשים, שנערך בקנדה. הקורס שכונה "החברה והמינים באירופה ובאמריקה של העת החדשה המוקדמת". לצורך החומר לקורס הן חיפשו בכל רחבי צפון אמריקה מקורות ראשוניים בספרים נדירים.
מ-1977 החלה זימון דייוויס ללמד כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון. ביחד עם חבורת נשים מרצות יסדה שם תוכנית ללימודי נשים. היא חברה למארק כהן והחלה ללמד היסטוריה יהודית של העת החדשה המוקדמת. דייוויס בנתה את הקורס סביב תרבות, חברה ומגדר. היא הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה של רבי ליאון ממודינה, הוונציאני בן המאה ה-17, שמארק כהן תרגם מעברית. היא פרסמה את המאמר "מוניטין וסוד", בו היא מתחקה אחר מקורות הביוגרפיה היהודית טרם המאה ה-18.
ביוגרפיה > מחקר ביוגרפי

בשנות השמונים כתבה את הספר "בדיון בארכיונים" ובו בדקה מאות מכתבים של בקשות חנינה במקרי רצח שהופנו למלכי צרפת במאה ה-16. בשנות התשעים הוציאה את ספרה "נשים בשוליים" המתחקה אחר חייהן של הנשים העירוניות במאה השבע עשרה, תוך התמקדות בשלוש דמויות שולים שפיתחו קריירה מצליחה הרחק מהזרם המרכזי של החברה. זימון דייוויס בחנה את חשיבות המגדר בחייהן ואת ההשלכות של עיסוקן והשתייכותן הדתית: הראשונה היא מארי גיאר דה ל'ארקנסיון שהיגרה מטור לקוויבק ויסדה שם מנזר. היא הותירה אחריה אוטוביוגרפיה ומאות מכתבים המתעדים את שליחותה המיסיונרית בקרב האינדיאנים. השנייה היא האמנית האנטומולוגית מריה סיבילה מריאן, שפעלה בנירנברג, פרנקפורט ואמסטרדם והשאירה מחקרים על חרקים שערכה באירופה ובסורינאם. השלישית היא הסוחרת היהודית גליקל מהמלין בת יהודה לייב יוצאת המבורג ומץ שכתבה אוטוביוגרפיה, שעל מנת לקוראה למדה זימון דייוויס יידיש.
שימשה כיועצת טכנית לתסריטאי בסרט הצרפתי משנת 1982 "Le retour de Martin Guerre" ("שובו של מרטין גר"), בכיכובו של ז'ראר דפארדיה. בשנת 1983 היא כתבה ספר, הנושא אותו שם, עם הפרשנות לסיפורו של מרטן גר, שהוא מקרה אמיתי המספר על אדם המתחזה לבן כפר הנעדר ממנו שנים רבות וזוכה בשל כך בחלקה חקלאית מכובדת ואישה יפה. הוא מצליח להוליך שולל כמעט את כולם כולל את השופט החוקר את הפרשה, עד שהתרמית מתגלה דרך מקרה לאחר מספר שנים. הסרט שימש השראה לגרסתו האמריקאית "סומרסבי", בכיכובם של ריצ'רד גיר וג'ודי פוסטר, עליו כתבה זימון דייוויס גם כן.
ביוגרפיה > שנות התשעים ואילך

בשנות התשעים עמדה דייוויס בראש מרכז שלבי האלם שבאוניברסיטת פרינסטון, לפניה בתפקיד כיהן לורנס סטון. בנוסף, היא הייתה מופקדת על הקתדרה להיסטוריה על שם הנרי צ'ארלס ליאה, באוניברסיטה. זימון דייוויס הייתה פרופסור אמריטה להיסטוריה באוניברסיטת פרינסטון ושימשה כפרופסור באוניברסיטת טורונטו שבקנדה.
נבחרה כחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1979. בשנת 1987 כיהנה דייוויס כנשיאת האגודה ההיסטורית האמריקאית. נבחרה כחברת האקדמיה הבריטית בשנת 1995. באביב 2000 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מן האוניברסיטה העברית בירושלים. זכתה בפרס הולברג בשנת 2010.
נושאי מחקרה העיקריים בשנות חייה האחרונות היו היסטוריה סוציאלית ותרבותית (ובזאת נקטה בגישתה של אסכולת האנאל, אך בניגוד לאנאל שמתמקדת הן בהיסטוריה כפרית או אזורית, הרי שדייוויס עסקה יותר בהיסטוריה עירונית או דתית), במיוחד אלו שההיסטוריונים נטו לפסוח עליהם. דייוויס השתמשה במקורות רבים כמו מקורות תיעודיים, משפטיים, מחזות, עלונים, רישומי נוטריון, שומות מסים, ספרים ורשומות רווחה. היא הייתה חסידה של היסטוריה חוצת תחומים כמו אנתרופולוגיה, היסטוריה של האומנות, אתנוגרפיה ותאוריות ספרותיות.
בעשור הראשון של המאה ה-21, דייוויס חקרה את תולדות היהודים של סורינאם. מחקרה האחרון היה על הבלשן הרומני-יהודי לאזר שייניאו, והתחקה אחר האופן בו חייו משלבים בין רומנית, צרפתית ויידיש. כמו רבים מספריה הקודמים, גם מחקר זה נעשה בגישה עמה היא מזוהה, המשלבת בין מיקרו-היסטוריה להיסטוריה גלובלית. נפטרה ב-21 באוקטובר 2023.
לקריאה נוספת

מירי אליאב-פלדון. "אשליה מסוכנת, אשליה מועילה". זמנים, אוניברסיטת תל אביב וזמורה ביתן מודן, חוברות 39–40, 1991.
מירי אליאב-פלדון. "בן מלך או עני? מתחזים ופתאים בראשית העת החדשה". זמנים אוניברסיטת תל אביב וזמורה ביתן מודן, חוברת 83, קיץ 2003.
Adams, R.M. Review of Fiction in the Archives page 35 from the New York Review of Books, Volume 34, Issue #4, March 16, 1989.
Adelson, R. Interview with Natalie Zemon Davis pages 405-422 from Historian Volume 53, Issue #3, 1991.
Benson, E. "The Look of the Past: Le Retour de Martin Guerre" pages 125-135 from Radical History Review, Volume 28, 1984.
Bossy, J. "As it Happened: Review of Fiction in the Archives" pages 359 from Times Literacy Supplement, Issue 4488, April 7, 1989.
Chartier, Roger Cultural History Between Practices and Representations. Cambridge: Polity Press, 1988.
Coffin, J. & Harding. R. "Interview with Natalie Zemon Davis" pages 99-122 from Visions of History, edited by H. Abelove, B. Blackmar, P. Dimock & J. Schneer, Manchester, UK: Manchestere University Press, 1984.
Diefendorf, Barbara and Hesse, Carla (editors) Culture and Identity in Early Modern France (1500-1800): Essays in Honor of Natalie Zemon Davis, Ann Arbor: University of Michigan Press, 1993.
Finlay, R. "The Refashioning of Martin Guerre" pages 553-571 from American Historical Review, Volume 93, Issue2. 1988.
Gunerate, A. "Cinehistory and the Puzzling Case of Martin Guerre" pages 2-19 from Film and History, Volume 21, Issue #1, 1991.
Le Roy Ladurie, Emmanuel "Double Trouble: Review of the Return of Martin Guerre" pages 12-13 from The New York Review of Books, Volume 20, Isuue #20m December 22, 1983.
O'Connor, J.E (editor)Images as Artifacts: the Historical Analysis of Film and Television, Malabar, Florida: R.E. Krieger, 1990.
Orest, R. Review of Women on the Margins pages 808-810 from American Historical Review, Volume 102, Issue #3, 1997.
Quinn A. Review of Women on the Margins page 18 from New York Times Review of Books, December 10, 1995.
Roelker, N.L. Review of Fiction in the Archives pages 1392-1293 from American Historical Review Volume 94, Issue 5, 1989.
Roper, L. Review of Women on the Margins pages 4-5 from Times Literacy Supplement 4868, July 19, 1996
Snowman, Daniel "Natalie Zemon Davis" Pages 18-20 from History Today Volume 52 Issue 10, October 2002.
הערות שוליים

1 2  דוד פישלוב, קסם אפל, באתר ynet, 17 ביולי 2001
1 2  ליה נירגד, הגבול בין אמנות למדע אינו קשיח כל כך, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2001
↑  Natalie Zemon Davies, Listening to the Languages of the People, Budapest: CEU Press, 2022, ISBN 978-963-386-593-4
↑  Dolev-Hashiloni, Guli, Review - N. Z. Davies: Listening to the Languages of the People. Lazare Sainéan on Romanian, Yiddish, and French, H-Soz-Kult, 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260259605171  PLWABN: 9810613564305606  BIBSYS: 90401643  BNE: XX1056163  BnF: cb118988329 (data)  CANTIC: a10598753  CiNii: DA00225521  GND: 119167093  ICCU: CFIV040683  ISNI: 0000 0001 2025 9894  LCCN: n82156876  LNB: 000026674  NDL: 00437370  NKC: jn19990001652  NLA: 36540607  NLG: 84548  NLK: KAC201001490  NSK: 000265048  NTA: 073643831  RERO: 02-A000047238  SELIBR: 183503  SNAC: w6fj3bvv  SUDOC: 026814102  S2AuthorId: 2797536  Trove: 1281248  VcBA: 495/306844  VIAF: 54146444   WorldCat (עם VIAF): 54146444
מיכאל אלקיים

| --- | --- |

האמן מיכאל אלקיים בעבודתו בסטודיו
 לידה:  1 באפריל 1955  (בן 69)
 שם לידה:  מיכאל אלקיים
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  אמנות יהודית
מיכאל אלקיים (נולד ב-1 באפריל 1955) הוא צייר ישראלי המצייר בסגנון אמנות יהודית. ציוריו מביעים את הקשר למסורת היהודית. בשנים האחרונות ניכר ביצירתו הקשר הרב דורי והחזרה לשורשי בית אביו וילדותו.
תולדות חייו

תושב נתיבות, נולד ב־1954 בטינריר (אנ') שבמרוקו ועלה לארץ ב־1956. התחנך בארץ, סיים את לימודיו בבית מדרש לאומנות בבאר שבע והשתלם בבית הספר הגבוה לאומנות "בצלאל" בירושלים.
מיכאל ממשיך מסורת משפחתית ארוכת שנים שעסקה בצורפות, ספרות סת"ם ויודאיקה. מלמד אומנות בבית הספר התיכון בעיר שדרות.
מיכאל אלקיים שכל את שני אחיו במלחמות ישראל, והדבר השפיע על יצירתו. התערוכה "לא עוד מלחמה" (1986) באה להנציח את זכרם של אחיו וזכרם של חללי צה"ל. במהלך השנים הוצגה התערוכה ב"יד לבנים" ברחבי הארץ.
בשנים האחרונות, מאז ביקר במרוקו, יש בעבודותיו חזרה לשורשי בית אבא ולילדותו. היצירות הוצגו בתערוכות: "חוט של זהב" (2013), "חרוזים שבורים" (2014) ו"אמנות בהגירה" (2017).
מיכאל הוא אביה של נטע אלקיים, אמנית וזמרת. במרץ 2013 הציגו השניים תערוכה משותפת בשם "חוט של זהב" בגלריה בקיבוץ בארי. התערוכה הציגה עבודות משותפות לאב ולבת ואת הקשר המשפחתי, המסורת המרוקאית והיהודית ואת סיפור המשפחה. דיוקנאות של סבתות המשפחה היוו השראה לדמויות נשים בעבודתה של נטע. התערוכה מציגה יותר מכל את הדמויות החסרות בה – אביו של מיכאל ושני אחיו שנפלו בקרב. התערוכה מדגישה את "פחד החללים החסרים" המתמלאים באהבת אב ובת.
מיכאל חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, יו"ר המדור לאמנות פלסטית במועצה לתרבות ואמנות בקהילה.
מיכאל אלקיים קיבל את אות "יקיר העיר נתיבות" בתחום מורשת ותרבות לרגל 70 שנה למדינת ישראל.
יצירתו

יצירתו מתחלקת לשלושה סגנונות עיקריים:
יצירתו > ציור בסגנון יודאיקה

טכניקת טמפרה על קלף בגוונים עזים. עיקר יצירתו. יצירותיו עשירות במוטיבים וסמלים יהודיים המבוססים על קבלה, סיפורי התנ"ך, חגי ישראל ומעגל החיים היהודי. על עבודותיו חלים כללים אשר מקורם במצוות "לא תעשה לך כל פסל וכל תמונה". ציוריו סובבים סביב מעגלי החיים ומעגל השנה היהודיים ובאים לידי ביטויי בעיצוב כתובות, מזוזות וכרזות סביב חגים. חלקם מצוירים כמעגל, בסגנון "מנדלה". בנוסף ישנה חלוקה בציוריו בתבנית "קומות" הבאה לסמל את הספירות השונות ביקום, השפעות מהקבלה והמיסטיקה.
הציור מפגין סינתזה מקורית בין ישן וחדש, אומנות קליגרפית יהודית קלאסית עם עקרונות מתקדמים של ציור וקומפוזיציה בת ימינו, תוך שילוב אלמנטים של סימבוליזם יהודי ומיסטיקה.
יצירתו > ציור בצל אובדן

טכניקת רישום בדיו, ציורי אקוורל על נייר וציורי שמן על בד בגוונים של חום צהוב אפור. הציורים מנציחים את זכרם של שני אחיו שנפלו במלחמות ישראל. בציורים אלו יש חיפוש מתמיד אחר השלום ופחד מהבלתי נודע. האמן מנסה לחפש בנבכי בדידותו את הקשר בין החיים לבין אלה שאינם. רישומי הדיו מתארים את השלום באמצעות היונה, המסמלת את השלום עוד מימי נח.
ציורי האקוורל (צבעי מים) מתארים את כאב המלחמה בהשארת חפציו של האדם המת. הנופלים משאירים אחריהם עיזבונות, וביניהם חפצי קודש יהודיים כגון: טלית סידור ותפילין. אלה מסמלים את המשכיות החיים היהודיים על אף המוות. ציורי השמן על בד מתארים את החיפוש המתמיד של האדם אחר השלמות בחיים. בציורים אלה יש שילוב של אלמנטים מיתיים, של חיים ומוות. המסר של האומן ביצירות אלה הוא "לזכור ולא לשכוח את הנופלים".
בסגנון ציורו זה מצויים גם ציורים של דיוקנאות משפחתיים: יצירותיו דנות בקשרים ובמערכות היחסים בינו ובין משפחתו. בשנות האובדן צייר את אחיו הנופלים, סבתו חנינה ואת אביו. בשנים האחרונות העיסוק בשורשי המסורת והמשפחה עבר לדור הבא כאשר בתו היוצרת נטע אלקיים ממשיכת דרכו באומנות והדבר בא לידי ביטויי ביצירה משותפת.
יצירתו > ציור נאיבי

טכניקת משיכת מכחול וצבעי שמן על קנבס. סגנון ציור חם, אופטימי, עז הבעה וצבעוני מאוד. הציורים האלו מאפיינים את סגנונו של האומן בשנים האחרונות, חזרה למחוזות ילדותו כפי שמשתקף בתערוכה "נוף ילדותי". מיכאל עלה ממרוקו בגיל שנתיים ורק בשנים האחרונות בטיוליו במרוקו גילה להפתעתו שסגנונו משיק לאומנות המרוקאית ולהם שפה ויזואלית דומה. בסגנון ציורו זה בולטת דו-ממדיות, ללא עומק ופרספקטיבה והוא ניחן בפשטות כמעט מוגזמת.
גלריה

גלגל המזלות 1995
נשים מתפללות (1984), תערוכת "לא עוד מלחמה"
פרויקטים

"אמנות ללא מסגרת" פרויקט חינוכי במסגרת "יום אומן". תלמידי בתי ספר ציירו בצבעי שמן על גבי שטיחי קיר ענקיים. נושאי היצירה: נקודות חשובות בהיסטוריה של עם ישראל. בבתי ספר ברחבי הארץ ובמרכז מורים באר שבע.
"חגי ישראל" עיצוב 16 כרזות, בסגנון יודאיקה ובגודל 50/70, משרד החינוך והתרבות.
"יובל למדינת ישראל" עיצוב כרזה בסגנון יודאיקה, משרד החינוך והתרבות.
"מבראשית" ציורים מן התנ"ך בעיני ילדים ובני נוער. מיזם ציורי ילדים בשכונות ובאזורי פיתוח, משרד החינוך המנהל הפדגוגי, אגף שחר לתרבות ואמנות בשכונות.
"נוף ילדותי" סדנת אמן ייחודית, עשרה מפגשים בהם ציירו תושבי העיר נתיבות את הזיכרונות מנוף ילדותם בעיר נתיבות. היצירות הוצגו "בגלריה לאמנות השתתפותית – כותר נתיבות". תערוכה משותפת הכוללת את התוצרים מהסדנה ואת יצירותיו של מיכאל אלקיים בנושא.
תערוכות

מיכאל אלקיים הציג בתערוכות בארץ ובעולם, ביניהן:
1986 – "לא עוד מלחמה", בית יד לבנים ת"א
1997 – DGLM" ,Reut Gallery Ltd, Philadelphia"
2001 – עיצוב 16 כרזות "חגי ישראל", משרד החינוך והתרבות
2001 – "צליל וצבע", מוזיאון חאן אשקלון
2001 – Les Fetes du Solei'l
2002 – The Artists Of Netivot, Temple Sinai Gallery', Philadelphia
2006 – "מבראשית", אוצרות מחוז דרום ירושלים
2012 – "נתיבות תרבות, אמנות מקומית", כותר פיס, גלריה השתתפותית
2013 – "חוט של זהב", מיכאל ובתו נטע אלקיים, גלריה בקיבוץ בארי ובבית אבי חי ירושלים
2014 – "חרוזים שבורים, אמנים עכשוויים על זהותם המרוקאית", גלריית הסנאט במרכז המבקרים ע"ש ג'ורג' שרוט, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע
2017 – "אומנות בהגירה" (Art in Migration), הגלריה לאומנות ע"ש אברהם ברון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
2017 – "הכל נשאר במשפחה: מורשת משפחתית באמנות הישראלית", גלריית הסנאט במרכז מבקרים אוניברסיטת בן-גוריון. אוצרים פרופ' חיים מאור, שיר כוג'סטה ונועה קמיל
הערות שוליים

↑  אומנות בהגירה, Art in Migration- חוברת הקטלוג, אוניברסיטת בן גוריון, 2017, עמ' 12-13
↑  ילין, זיווה, חוט של זהב, קיבוץ בארי: הגלריה בקיבוץ בארי, מרץ 2013, עמ' עמוד ג
↑  שמעון בן קימון, במעמד מרגש הוענק יקיר העיר ל-11 אישים מנתיבות, באתר נגבנט, ‏22/01/2018
↑  ילין, זיווה, חוט של זהב, קיבוץ בארי: הגלריה בקיבוץ בארי, מרץ 2013, עמ' עמודים ד, ה
↑  הכל נשאר במשפחה: מורשת משפחתית באמנות ישראלית, אוניברסיטת בן גוריון, המחלקה לאמנויות, 2018, עמ' 96-99
↑  האב, הבן ורוח האמנות-הערות פתיחה לתערוכה, פרו' חיים מאור, הכל נשאר במשפחה: מורשת משפחתית באמנות הישראלית, אוניברסיטת בן גוריון המחלקה לאמנויות, 2018, עמ' 14
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526999605171  VIAF: 308271809   WorldCat (עם VIAF): 308271809