stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב מילוא
קורות חיים

נולד בשם ולדימיר מילר בשנת 1922 לאלכסנדר ואנקה בממלכת יוגוסלביה. לסבו הייתה טחנת קמח גדולה בווירוביטיצה, שם חיו גם קרובי משפחתו.
גדל בזאגרב, בירת קרואטיה. בנעוריו היה פעיל כחובב רדיו. מדינות הציר פלשו ליוגוסלביה במלחמת העולם השנייה באפריל 1941. במאי אותה שנה שלחו אותו הוריו למשפחתו בווירוביטיצה. הוא נשלח לעבודות כפייה, אולם זכה לפטור מרופא ושב להוריו בזאגרב.
ב-1942, בעקבות הסכם שבו הבטיחו האוסטשה לגרש את יהודי קרואטיה למחנות ההשמדה, נשלחו לאושוויץ חמישה מבני משפחתו שהתגוררו בווירוביטיצה. עקב כך החליטה משפחתו לברוח לאזור הכיבוש האיטלקי בקרואטיה בדלמטיה. באותה שנה הצליחו הוריו להשיג מסמכי מעבר מזויפים דרך חברה שעבדה במשטרת זאגרב. עם מסמכים אלה הגיעו לאזור הכיבוש האיטלקי (בסושאק, סמוך לרייקה) והוכרו שם כקתולים.
בעקבות כיבוש דרום איטליה בידי האמריקאים וחתימת איטליה על שביתת נשק עם בעלות הברית בספטמבר 1943, עזבו הכוחות האיטלקים את דלמטיה והשטח נתפס על ידי הפרטיזנים. מילר הצטרף אליהם. במסגרת הפרטיזנים התיידד עם קצין פרטיזני, יהודי גם הוא, שפינה אותם  דרומה, כאשר הכוחות הגרמנים התקרבו לעיירה שבה גרו. לאחר מכן שהו קצרות בקריקווניצה (Crikvenica), סן (Senj), ליקה (Lika), נובי וינודולסקי (Novi Vinodolski) והגיעו לקורדון (Kordun). בהמשך התקבל לפרטיזנים שם כטכנאי רדיו ושירת בתפקידו למעלה משנה.
בתום המלחמה שב עם משפחתו לזאגרב והתחיל ללמוד הנדסת חשמל. משכורתו של האב לא הספיקה לכסות את הוצאות הקיום ומצבה הכלכלי של המשפחה היה קשה, לכן החליטו לעלות לישראל, למרות שזאב היה קרוב לסיום לימודיו. את אשתו לעתיד, סטודנטית גם היא, הכיר במהלך לימודיו.
בסוף יוני 1949 עלה לישראל. הוא סיים לימודי הנדסת חשמל בטכניון. הצטרף לחיל הקשר והאלקטרוניקה כאזרח עובד צה"ל. בשנת 1960 זכה בפרס ביטחון ישראל, יחד עם סא"ל אלכסנדר רוזן וסרן צבי ורדיאל, על פיתוח בתחום ההצפנה. התגייס לצה"ל בדרגת רב-סרן, המשיך כראש ענף מחשבים במפקדת קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי והתקדם לדרגת אלוף-משנה במפקדה זו.
לאחר סיום שירותו בצה"ל מונה בשנת 1978 למנכ"ל "כור תקשורת והתראה", ובתחילת 1986 מונה לסגן מנהל חטיבת איתות ובקרה ב"מוטורולה ישראל".
נפטר ב-2 במאי 2020.
הערות שוליים

↑  אורי דן, 8 עובדי ביטחון זכו בפרסים על פיתוח אמצעי לחימה וקשר, מעריב, 12 במאי 1960
↑  "כור" נכנסת לתחום מערכות מתוחכמות, דבר, 10 באוגוסט 1978
↑  התמנה לסגן מנהל חטיבת איתות ובקרה במוטורולה, מעריב, 14 בינואר 1986
זאב מזברז'

| --- | --- |
 לידה:  בערך 1770 קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  25 במרץ 1822 
 תקופת הפעילות:  ? – 25 במרץ 1822 
 אב:  יחיאל מיכל מזלוטשוב 
 
רבי בנימין זאב (וולף) מזברז' (-ג' בניסן תקפ"ב) היה אדמו"ר בדורות הראשונים של תנועת החסידות, בנו השלישי של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
תולדותיו

בצעירותו היה שובב ולפני שנהיה בר מצווה לקח אביו מהסופר את בתי התפילין לפני שהכניס לתוכן את פרשיות התפילין והוריד דמעות לתוכן בתפילה על בנו. נישא לבתו של הרב אשר צבי מפגריביץ' (בנו של רבי זאב ז"ק משארגד שהבעל שם טוב נסע אליו לקיים מצוות שימוש חכמים) והתגורר בזברז'.
נסע לחוזה מלובלין ולרבי מנחם מנדל מרימנוב. היה מפורסם בתמימותו ובאהבת ישראל המופלגת שלו אף לרשעים גמורים (לפי רמזו של אביו היה מכוון כנגד חומש ויקרא שעוסק בקודש ובקרבנות שצריכים להיות תמימים). חיבר ספרים בשם "רזין דאורייתא" ו"תפארת צבי זאב".
מתלמידיו היו רבי צבי הירש מזידיטשוב ורבי סנדר מקומרנה. כמו כן נסעו אליו צדיקים רבים ביניהן רבי מנחם מנדל מקוסוב (עם בנו רבי חיים מקוסוב), רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב, רבי דוד שלמה אייבשיץ ורבי נפתלי מרופשיץ (עם בנו רבי אליעזר מדזיקוב).
צאצאיו

הרב יחיאל מיכל, נפטר בצעירותו.
רבי שלום אליעזר.
אשת הרב יצחק צבי מנחם אוירבך מלטיטשוב. בנו של רבי ישראל ממז'יבוז' נכדם של רבי יעקב יוסף כ"ץ ורבי ברוך ממז'יבוז'.
רבי בנימין זאב מאוזריאן חתנו של רבי נחמן מסקאליט.
(משוער) רבי משולם פייבוש מאוזריאן.
חתנו רבי מאיר מיאסי.
חתנו רבי חיים דוד מנזון נכדו של רבי ישראל מרוז'ין.
אשת רבי זושא מלובלין (בן רבי ישראל בנו של החוזה מלובלין).
ורנר אולק

ורנר אולק (בגרמנית: Werner Olk, נולד ב-18 בינואר 1938 באוסטרודה אין אוסטפרויסן שבגרמניה, כיום אוסטרודה שבפולין) הוא כדורגלן ומאמן עבר גרמני, ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן בעמדת המגן, ושימש קפטן הקבוצה בין השנים 1965–1970.
קריירת מועדונים ונבחרת

אולק החל את קריירת הבוגרים שלו בקבוצת ארמיניה הנובר בשנת 1956, וכעבור ארבע שנים חתם בבאיירן מינכן. אולק שיחק במשך כל שנות ה-60 בבאיירן מינכן, וזכה עמה בשלושה גביעים מקומיים, אליפות אחת, וגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1967, לאחר ניצחון על גלאזגו ריינג'רס בגמר. אולק צבר 266 הופעות במדי באיירן מינכן וכבש ארבעה שערים. בשנת 1970 עבר לשחק באראו מליגת העל השווייצרית, בה הפך למאמן-שחקן, וסיים שם את קריירת המשחק הפעיל שלו בשנת 1973.
לאולק הופעה אחת במדי נבחרת גרמניה, במוקדמות מונדיאל 1962.
קריירת אימון

אולק כאמור אימן את אראו השווייצרית, ולאחר מכן אימן במשך כשני עשורים בקבוצות רבות, כפרוסן מונסטר, אאוגסבורג, איינטרכט בראונשווייג, דרמשטאדט 98, פרייבורג, קרלסרוהה, וסנט גאלן.
בשנת 1990 מונה אולק למאמן נבחרת מרוקו, אותה אימן בגביע אפריקה לאומות 1992  אשר נערך בסנגל, ובטורניר הכדורגל של אולימפיאדת ברצלונה בשנת 1992. בשנת 1995 מונה למאמן א-זמאלכ מליגת העל המצרית, שם אימן שנתיים, ולאחריהן פרש מאימון.
תארים

עם באיירן מינכן:
אליפות הבונדסליגה: 1968/69
הגביע הגרמני (3): 1965/66, 1966/67, 1968/69
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1966/67
חאפז אבראהים

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1872 מחוז אסיוט, מצרים 
 פטירה:  31 ביולי 1932 (בגיל 60) קהיר, מצרים 
 מדינה:  מצרים 
 שפות היצירה:  ערבית 
 
מוחמד חאפז אבראהים (בערבית: محمد حافظ إبراهيم, תעתיק מדויק: מחמד חאפט' אבראהים; 1871 או 1871 – 1932) היה משורר מצרי בן ראשית המאה ה-20. הוא כונה "משורר הנילוס", ולפעמים "משורר העם", בשל הערצת הציבור. שירתו התייחסה לדאגות המצרים הרגילים, כולל זכויות הנשים, העוני, החינוך, והיא כללה ביקורת על האימפריה הבריטית ועל הכיבוש הזר.
הוא היה אחד ממספר משוררים מצריים שהחיו מחדש את השירה הערבית הקלאסית במחצית השנייה של המאה ה-19. בעודם משתמשים במערכת הערבית הקלאסית של משקל וחריזה, משוררים אלה כתבו כדי לבטא רעיונות ורגשות חדשים שלא מופיעים בכתבי המשוררים הקלאסיים. אבראהים ידוע בכתיבת שירים שעסקו בנושאים פוליטיים וחברתיים.
ראשית חייו

הוא נולד בשנת 1871 בדיירוט (אנ'), באסיוט שבמצרים. אביו היה מהנדס מצרי בשירות השלטונות, ואמו הייתה טורקית. לאחר מות אביו, בגיל ארבע, נשלח אבראהים לגור אצל דודו מצד האם בטנטא, שם למד בבית הספר היסודי. לאחר מכן עבר לקהיר והתגורר עם אמו ודודו. בקהיר סיים את לימודיו התיכוניים. לאחר שאמו נפטרה, כמה ימים אחרי הגעתו לקהיר, הוא חזר לטנטא, התגורר עם דודו, ועבד לצד עורך הדין הלאומני המצרי מוחמד אבו שאדי; כאן גילה את הספרות והתוודע למנהיגים בולטים של התנועה הלאומית המצרית.
קריירה

בשנת 1888 למד אבראהים באקדמיה הצבאית וסיים את לימודיו לאחר כשלוש שנים כסגן. אז נשלח לשרת מטעם על ידי משרד הפנים, ובשנת 1896 הוצב בסודאן כחלק מהמלחמה המהדית. שם היו אבראהים וכמה מעמיתיו מעורבים במרד נגד ההתעללות בסודאנים, והוא הועמד למשפט בפני בית דין צבאי ונשלח חזרה למצרים. בשנת 1903 תרגם לערבית את "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו.
בשנת 1911 הוא מונה לראש המדור הספרותי בספרייה הלאומית של מצרים, ושר החינוך העניק לו את התואר "ביי", שהקנה לאבראהים יציבות כלכלית. לאחר מכן החל להקדיש זמן רב יותר לספרות ולשירה. הוא הצטרף לחוגם של אמנים נאו-קלאסיים של שירה ערבית מודרנית, כמו אחמד שאוקי ומחמוד סאמי אל-בארודי, שחיקו את סגנון הכתיבה הערבי הקלאסי של משקל וחריזה.
הנצחה

ישנו פסל של חאפז אבראהים, שפיסל פארוק אבראהים, באי גזירה (אנ'). על שמו רחוב בירושלים, בשכונת שועפאט.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Emmanuel Kwaku Akyeampong, Henry Louis Gates, Mr Steven J. Niven, Ibrahim, Hafiz, Dictionary of African Biography, OUP USA, 2012, עמ' 127–128, ISBN 978-0-19-538207-5. (באנגלית)
1 2 3  Lesley Lababidi, Cairo's Street Stories: Exploring the City's Statues, Squares, Bridges, Gardens, and Sidewalk Cafés, Cairo: American University Cairo in Press, 2008, עמ' 94, ISBN 978-977-416-153-7. (באנגלית)
↑  Badawī, Muḥammad Muṣṭafá (1975), A critical introduction to modern Arabic poetry, Cambridge University Press, p. 42, ISBN 0-521-29023-6
↑  Touhami, Abdellah (1958-....)., ÉTUDE DE LA TRADUCTION DES MISÉRABLES (VICTOR HUGO) PAR HAFIZ IBRAHIM, [s.n.], 1986
↑  חאפז אבראהים באתר עיריית ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276272905171  BnF: cb13482780t (data)  GND: 118978993  ISNI: 0000 0001 2126 9947  LCCN: n83168414  NTA: 073541826  SELIBR: 106469  SUDOC: 035483105  TDVİA: hafiz-ibrahim  Trove: 1026571  VIAF: 32410755   WorldCat (עם VIAF): 32410755
זנון מאליאה

| --- | --- |

 לידה:  490 לפנה"ס אליאה, יוון הגדולה
 פטירה:  430 לפנה"ס (בגיל 60 בערך) אליאה, יוון הגדולה
 זרם:  האסכולה האלאטית
 תחומי עניין:  מטאפיזיקה, אונטולוגיה
 עיסוק:  פילוסוף, מתמטיקאי, סופר 
 הושפע מ:  פרמנידס
 השפיע על:  לוקיפוס, דמוקריטוס, אפלטון, אריסטו
 יצירות ידועות:  הפרדוקסים של זנון 
 
זנון מאליאה (ביוונית: Ζήνων ὁ Ἐλεάτης) היה פילוסוף יווני מדרום איטליה שביוון הגדולה. זנון ידוע בעיקר בזכות הפרדוקסים שלו על תנועה וזמן, המכונים הפרדוקסים של זנון על שמו. זנון נחשב על ידי אריסטו למייסד הדיאלקטיקה.
זנון נמנה עם האסכולה האלאטית, שעליה נמנה גם מורו פרמנידס. בעזרת הפרדוקסים שלו הוא ניסה להוכיח, על דרך השלילה ותוך שימוש בטיעוני אד אבסורדום, את טענתו של פרמנידס על חוסר האפשרות לסמוך על החושים. הפרדוקסים שלו נחשבים לדוגמאות העתיקות ביותר לשימוש בשיטות הוכחה אלה (אם כי ידוע כי קסנופנס הקדום יותר השתמש אף הוא בשיטה זו בדבריו אודות הפרות והסוסים בפרגמנט 15).
המעט הידוע לנו אודות חייו של זנון מגיע מהדיאלוג "פרמנידס", שנכתב על ידי אפלטון.
פרדוקסים > פרדוקס אכילס והצב

במיתולוגיה היוונית, אכילס הוא סמל האדם המהיר בתבל. אכילס מבצע תחרות ריצה עם צב בה מוסכם כי לצב יהיה יתרון התחלתי של 10 מטרים על אכילס. ידוע כי אכילס מהיר פי עשרה מהצב, אך למעשה בזמן שאכילס יעבור את עשרת המטרים הראשונים שהפרידו בינו לבין הצב - הצב יתקדם במטר נוסף, ובזמן שאכילס ירוץ את המטר הנוסף הצב יתקדם בעשירית המטר וכן הלאה, וכך למעשה אכילס לעולם לא ידביק את הצב, בניגוד לניסיון החושים.
פרדוקסים > פרדוקס הדיכוטומיה (פרדוקס האצטדיון)

פרדוקס הדיכוטומיה עוסק באי האפשרות לעבור מרחק סופי בזמן סופי.
אם אכילס נע מנקודה א' לנקודה ב', עליו לעבור את מחצית המרחק בין שתי הנקודות לפני שהוא יכול להגיע אל נקודת הסיום. כדי להגיע למחצית המרחק עליו להגיע קודם כל לרבע המרחק - אך לפני כן עליו להגיע לשמינית המרחק וכן הלאה. כיוון שכל קטע סופי ניתן לחלק לשני חצאים, על אכילס לעבור אינסוף שלבים לפני שהוא מגיע לסוף הדרך, ולכן הוא לעולם לא יתחיל לנוע, מה שלטענת זנון מוכיח שהתנועה עצמה היא אשליה. פרדוקס זה עוסק בתכונת הצפיפות של נקודות הישר הממשי - בין כל שתי נקודות קיימת נקודה נוספת.
פרדוקסים > פרדוקס החץ

בפרדוקס החץ, זנון מתייחס לחץ שנורה מקשת. בכל רגע נתון, החץ עצמו סטטי - ולכן, לטענת זנון, התנועה של החץ היא אשליה, וכך כל תנועה אחרת.
פרדוקסים > הפרדוקס בדבר אי-קיומו של המרחב

זנון טען כי המרחב אינו קיים, משום שכשם שלכל עצם יש מקום, הרי שגם למקום זה יש מקום משלו, וכך עד אינסוף.
ראו גם

אפקט זנון הקוונטי
הפרדוקסים של זנון
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: זנון, במלעיל (ההטעמה בהברה הראשונה).
| פילוסופיה קדם-סוקרטית |
| --- | --- | --- |
| האסכולה המילטית | תאלס • אנכסימנדרוס • אנכסימנס |  |
| האסכולה הפיתגוראית | פיתגורס • אלקמאון מקרוטון • היפאסוס • פילולאוס • ארכיטאס |  |
| אפסוס | הרקליטוס |  |
| האסכולה האלאטית | קסנופנס • פרמנידס • זנון מאליאה • מליסוס |  |
| האסכולה הפלורליסטית | אנכסגורס • ארכלאוס • אמפדוקלס |  |
| האסכולה האטומיסטית | לוקיפוס • דמוקריטוס |  |
| סופיזם | פרוטגורס • גורגיאס פרודיקוס • היפיאס • פרקידס • היפון • דיוגנס מאפולוניה |  |
ראו גם קטגוריה:פילוסופים קדם-סוקרטים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296328305171  PLWABN: 9810628443305606  BIBSYS: 95005340  BNE: XX1044074  BnF: cb11941408s (data)  CANTIC: a10491156  CiNii: DA1042822X  GND: 118772562  ICCU: UFIV148345  ISNI: 0000 0001 0395 2451  LCCN: n50047929  NDL: 00621686  NKC: js20011212113  NLA: 35626780  NLG: 33830  NTA: 069965676  RERO: 02-A005496278  SELIBR: 103588  SUDOC: 027353982  VcBA: 495/58803  VIAF: 16003086   WorldCat (עם VIAF): 16003086 
זנון מאליאה מראה לקבוצת נערים את הדלתות המובילות לאמת ולשקר. פרסקו באל אסקוריאל, מדריד.
ולטר רתנאו

ולטר רתנאו (בגרמנית: Walther Rathenau;‏ 29 בספטמבר 1867 – 24 ביוני 1922) היה מדינאי גרמני; שר החוץ היהודי היחיד בתולדות גרמניה. לאחר פחות מחמישה חודשים בתפקיד נרצח בעת כהונתו.
קורות חיים > רציחתו

ב-24 ביוני 1922, בעת שנסע במכונית פתוחה ברחובות ברלין, התנקשו בחייו שלושה צעירים גרמנים, קציני צבא משוחררים, מחוגי הימין הקיצוני הגרמני. המתנקשים נסעו במכוניתם במקביל למכונית השר, ירו בו בתת-מקלע MP18 וזרקו רימון למכוניתו. השר נפצע קשה ומת זמן קצר לאחר מכן בבית החולים.
הרקע לרצח היה יוזמתו של רתנאו לחתימת הסכם לשיתוף פעולה עם ברית המועצות, שנקרא הסכם רפאלו, שנחתם מספר חודשים קודם לכן, וכן מוצאו היהודי. בשבועות שקדמו לרצח, גברה ההסתה נגדו. הגנרל אריך לודנדורף, שהיה פעיל בתנועות ימניות קיצוניות, רמז כי "הנסיך היהודי" חיבל במאמץ המלחמתי, ואליו הצטרף גם הציר ברייכסטאג, קארל הלפריך. מחוץ לפרלמנט צעקו הפורעים: "הרגו את רתנאו הארור החזיר היהודי החמדן!". אנטישמים גם התבססו על נאום של רתנאו בוועידה בינלאומית בווינה ב-1922, בו ציטט דברים שכתב ופרסם בעבר, והזהיר שכלכלת אירופה נשלטת על ידי אליטה של אנשי כספים: "בשדה הפעילות הכלכלית, כל ביטוי בלתי זהיר, כל כשל לשון, יכול לגרום הרס. לכאורה שולט הציבור במדיניות הכלכלית באמצעות המניות ואיגרות החוב שבבעלותו, אך בפועל השתלטה שם אוליגרכיה בלתי חדירה לציבור, בדיוק כמו זו של ונציה העתיקה. שלוש מאות גברים המכירים זה את זה, שולטים בכלכלת אירופה והם ממנים את יורשיהם מתוך החוג הפנימי שלהם". בשנים בהן כתב מלכתחילה את מאמרו - בעיתון וינאי ב-25 בדצמבר 1909, ובספר שפרסם בברלין ב-1921 - לא התפרסמו עדיין הפרוטוקלים של זקני ציון מחוץ לרוסיה, אולם ב-1922, כשצוטט נאומו בעיתון וינאי תחת הכותרת "שלוש מאות גברים שולטים באירופה", היה זה לאחר שמוטיב עיקרי בתעמולה האנטישמית היה "הקשר היהודי", ו"שלוש מאות גברים" כונו עד מהרה בפרסומים שונים "שלוש מאות יהודים", ולאחריהם "שלוש מאות זקני ציון", שרתנאו אחד מהם.
רתנאו היה שר החוץ היהודי היחיד בתולדות גרמניה עד אז. הרצח זעזע את גרמניה, ובהלווייתו השתתפו למעלה ממיליון איש. ביום ההלוויה הוכרזה שביתה כללית בגרמניה. רצח פוליטי זה נחשב לאחת מאבני הדרך בתהליך ההתמוטטות של רפובליקת ויימאר וכאחד ממבשרי עליית הנאצים לשלטון. מעט יותר מעשור לאחר מכן, הורו הנאצים להסיר את הלוח שציין את מקום הרצח. באספה רבת משתתפים מחוגי המשפטנים הצהיר פקיד בכיר ברייך השלישי שרוצחי רתנאו ראויים ששמותיהם ייכללו בלוח הכבוד של האומה.
שני הרוצחים, המהנדס הרמן פישר והקצין ארווין קֶרְן, נהרגו במהלך מצוד משטרתי כחודש לאחר הרצח - קרן נהרג ישירות מירי משטרתי ופישר התאבד. השלישי, נהג הרכב, ארנסט ורנר טכו, הוסגר על ידי בני משפחתו. באוקטובר הוא הועמד לדין כשותף לרצח, ובהגנתו טען שביצעו את הרצח כי האמינו שרתנאו חבר במועצת זקני ציון שמתכננת להשתלט על העולם, וכי אינם רוצחים אלא מילאו משימה לאומית בסילוקו. בפסק דינו כינה השופט את הרצח "העלאת קרבן", והביע תקוה שישמש אות אזהרה שיטהר את גרמניה וירפאה מהברבריות והחולי ששקעה בהם. כן כינה את הפרוטוקולים "שקר גס". טכו נדון ל-15 שנות מאסר, אך שוחרר ממאסרו ב-1930. ארנסט פון זלומון, שהיה שותף לתכנון הרצח וישב אף הוא בכלא, מתאר את הרוצחים בספרו האוטוביוגרפי "המנודים" (Die Geächteten).
ספריו

Impressionen. 1902.
Reflexionen. 1908.
Zur Kritik der Zeit. 1912 (גרסה דיגיטלית)
Zur Mechanik des Geistes. 1913.
Vom Aktienwesen. Eine geschäftliche Betrachtung. Berlin 1917.
Von kommenden Dingen. 1917 (גרסה דיגיטלית)
An Deutschlands Jugend. 1918 (מהדורה מתוקנת: Maximilian Hörberg (Hrsg.): München 2009, ISBN 978-3-00-023407-1).
Die neue Wirtschaft. 1918.
Die neue Gesellschaft. 1919.
Der neue Staat. 1919.
Der Kaiser. 1919.
Kritik der dreifachen Revolution. 1919.
Was wird werden? 1920 (גרסה דיגיטלית)
Gesammelte Reden. 1924 (גרסה דיגיטלית)
Briefe. ‏2 כרכים, 1926.
Neue Briefe. 1927.
Briefe an eine Liebende. Dresden, Reißner, 1931.
Politische Briefe. 1929 (גרסה דיגיטלית)
לקריאה נוספת

שטפן צווייג, העולם של אתמול: ביוגרפיה (1942), תרגם ברוך קרופניק, הוצאת ליינמן, 1954; מהדורה נוספת: תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, ה'תשמ"ג (1982)
עמוס אילון, רקוויאם גרמני - יהודים בגרמניה לפני היטלר, 1743- 1933, הוצאת דביר, 2004, תרגם מאנגלית: דני אורבך
שולמית וולקוב, ולטר רתנאו - טרגדיה יהודית גרמנית, תל אביב: עם עובד, 2014
היהודי שחשב שהוא גרמני, פרופסור מיכאל הרסגור ואלכס אנסקי בתוכנית שעה היסטורית ששודרה בגלי צה"ל, 19 ביוני 1992
Shulamit Volkov, Walther Rathenau: The Life of Weimar's Fallen Statesman, Yale University Press, 2012
הערות שוליים

1 2 3 4  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 232–234
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 286–287
↑  Jacques Kornberg, Theodor Herzl: From Assimilation to Zionism, Indiana University Press, 1993. עמ' 119 והער"ש שם
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 235
1 2 3 4 5 6  הדסה בן-עתו, השקר מסרב למות: מאה שנות הפרוטוקולים של זקני ציון, תל אביב: דביר, ה'תשנ"ח (1998), עמ' 9–67
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 336
↑  רטנוי ינהל משא ומתן כלכלי עם צרפת, הצפירה, 3 ביוני 1921
וואלטר רטנוי והעיתונות הצרפתית, הצפירה, 6 ביוני 1921
↑  המיניסטריון החדש בגרמניה, הארץ, 2 בנובמבר 1921
↑  להתפטרותו של רטנוי, הארץ, 15 בנובמבר 1921
↑  בוזרה הגרמנית, דואר היום, 3 בפברואר 1922
↑  רצח רטנוי, הארץ, 26 ביוני 1922
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 366–367
↑  שלמה אבינרי, נשאר בחוץ: על הביוגרפיה של ולטר רתנאו, באתר הארץ, 19 ביוני 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267083705171  PLWABN: 9810582449105606  BIBSYS: 90110496  BNC: 000065643  BNE: XX1410839  BnF: cb12028793j (data)  CiNii: DA00312193  GND: 118598430  ISNI: 0000 0001 2095 933X  LCCN: n79084127  LNB: 000229713  NDL: 00550880  NKC: jn19990006845  NLA: 35789675  NLG: 156491  NTA: 068474458  RERO: 02-A003728572  RKD: 229309  SELIBR: 212962  SNAC: w6cv5mgg  SUDOC: 02845605X  Trove: 1088797  VcBA: 495/253194  VIAF: 36932567   WorldCat (עם VIAF): 36932567
חיים אלמקיס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בדצמבר 1973 (בן 50) 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1996 
 מקום לימודים:  Escuela Internacional Sampedrana  קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות 
 פרופיל ב-IMDb
 
חיים אלמקיס (נולד ב-20 בדצמבר 1973) הוא סטנדאפיסט, קומיקאי, שחקן סופר ומדבב ישראלי המוכר בין היתר כג'ינג'י בסדרת הנוער זבנג! וכדודו תפוח בסדרה מ.ק. 22.
קריירה

אלמקיס החל את דרכו בסרט הישראלי "סוף המשחק". בהמשך שיחק שורה של תפקידים קומיים ודרמטיים, בין היתר, בסדרת הנוער זבנג וסדרת האנימציה מ.ק 22, ובסדרות "מה היא עושה איתו?" ב"קומדי בר" עם יעקב כהן ששודרה בערוץ 2, מרחב ירקון, זינזאנה, דו"ח איבגי סוויסה ועוד. כסנדטאפיסט אורח בתוכנית הלילה עם ליאור שליין ששודרה בערוץ 10, בדרמה הקומית בלדה לסוכן ביטוח ב-2005 בתוכנית "יתוש בראש" של החינוכית.
השתתף כחבר קבוע בסדרה עובר כל גבול ששודרה בערוץ ביפ המעלה מערכוני סדנדאפ. שימש כאורח קומי אצל יאיר לפיד, השתתף בסדרה דוקומדיה בערוץ 1 והיה בתפקיד אורח בזאפ לראשון, זינזאנה וכוכבי השכונה עם גרייניק ואלתרמן.
שיחק בהצגה רומיאו ויוליה בתיאטרון חיפה בתפקיד פאריס.
מנחה, תסריטאי ראשי ובין יוצרי הסדרה "לא עוד סרט זיכרון " בטלוויזיה החינוכית שעסקה בנערים ונערות ממשפחת השכול.
ב-1997 שיחק בסרטו של יוני דרמון "סוף המשחק".
כסטנדאפיסט החל דרכו בשנת 1995 במועדון הדומינו גרוס, יחד עם אמנים כמו אדיר מילר, אסי כהן, עדי אשכנזי וגורי אלפי. כיום הוא אמן בית במועדון הסטנדאפ פקטורי בתל אביב.
למד קולנוע 4 שנים בקמרה אובסקורה, במגמת תסריטאות ובימוי.
ב-2020 הוציא את ספרו הראשון יחד עם אלי גלפרין, "סוגר פינה".
אלמקיס עובד עם נוער בסיכון בתחום הווידאותרפיה, טיפול באמצעות קולנוע ומרצה במרכז שרון ישראל ובמרכז האקדמי קריית אונו לווידאותרפיה והנחיית קבוצות. בנוסף הוא מלמד קולנוע ותקשורת בתיכון עתידים באור עקיבא.
| שם הסדרה/סרט | שם הדמות | שנה |
| --- | --- | --- |
| סוף המשחק/גיים אובר | בנג'י | 1996 |
| מרחב ירקון | מני | 1997 |
| זבנג! | ג'ינג'י (רונן שגיב) | 1998-1999 |
| דו"ח איבגי & סוויסה | חיים | 1999 |
| אינג'יל |  | 2001 |
| שוף על הפרצוף | פופקין (דיבוב ושיר פתיחה) | 2001 |
| להיות כוכב | זוהר | 2003 |
| לא נפסיק לצחוק | מופע סטנדאפ | 2003 |
| מ.ק. 22 | דודו תפוח (מדובב) | 2004 |
| רק כלבים רצים חופשי | יפת (תפקיד אורח) | 2007 |
| רגליים קרות | צלם (תפקיד אורח) | 2009 |
| חסמבה דור 3 | גלאון | 2013 |
| שנות ה-90 | ג'קי אלמושנינו | 2022 |
הערות שוליים

↑  קורות חייו של חיים אלמקיס
↑  שחקנים בסוף המשחק
↑  מרחב ירקון
↑  ביקורת על הסרט אינגל
↑  להיות כוכב באתר קרן הקולנוע הישראלי
↑  עמוד באתר אישים
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חיבאריטו

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מזון, כריך 
 מטבח:  המטבח האמריקאי 
 מוצא:  פוארטו ריקו 
 מרכיבים עיקריים:  פלאטנו 
 
חיבאריטו (בספרדית: Jibarito), הוא כריך העשוי מבננות ירוקות לבישול (Cooking banana).
מאפיינים

בננות אלה מטוגנות ומשוטחות במקום לחם, איולי או מיונז בטעם שום, והמילוי שלהן כולל בדרך כלל בשר, גבינה, חסה ועגבנייה. לחיבאריטו המקורי היה מילוי של סטייק, וזה נשאר המגוון הרגיל, אבל מרכיבים אחרים, כגון עוף ובשר חזיר, נפוצים גם הם.
היסטוריה

המסעדן מהעיר שיקגו חואן "פיטר" פיגרואה הציג את החיבאריטו במסעדת Borinquen, מסעדה פורטוריקנית בשכונת הומבולדט פארק, בשנת 1996, לאחר שקרא על כריך פורטוריקני שנוצר ב-Plátano Loco ב-1991 במקום.
הפופולריות של הכריך התפשטה עד מהרה למסעדות לטינו-אמריקאיות אחרות ברחבי שיקגו, כולל מוסדות מקסיקניים, קובניים וארגנטינאים וכעת ניתן למצוא חיבריטוס גם בכמה מסעדות מיינסטרים.
כריכים קשורים

כריכים אחרים באמריקה הלטינית שהוגשו על בננות לבישול מטוגנות קודמו לחיבאריטו. הם כוללים התמחות מטבח ונצואלה בשם patacones ואת ההמצאה משנת 1991 של חורחה מוניוז וקוקי פליסיאנו המוגשת במסעדה שלהם, Plátano Loco, באגואדה, פוארטו ריקו.
פרסום

האתר The Daily Meal כלל את החיבאריטו במאמר "12 כריכים משני חיים שלא שמעתם עליהם".
לקריאה נוספת

התרבות של שיקגו
התרבות של פוארטו ריקו
רשימת כריכים
פטאקון (אוכל)
הערות שוליים

1 2 3  Saga of a sandwich. Chicago Tribune, June 18, 2003.
1 2  Zeldes, Leah A. "City of the Big Sandwiches: Four Uncommon Chicago Meals on a Bun". Dining Chicago. Chicago's Restaurant Guide. נבדק ב-23 ספט' 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  First look at Graham Elliot's Grahamwich. Chicago Tribune, December 15, 2010: "And it was damn near impossible with the jibarito; thin-sliced fried plantains were never intended to endure such treatment."
↑  "Plantano Loco". אורכב מ-המקור ב-2010-07-04. נבדק ב-2010-11-16.
↑  Dan Myers (27 בפברואר 2015). "12 Life-Changing Sandwiches You've Never Heard Of". The Daily Meal. נבדק ב-2015-03-03. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "חיבאריטו".
חאסקובו (מחוז)

| --- | --- |
הכפר מֶזֶק אשר במחוז חאסקובו
הכפר מֶזֶק אשר במחוז חאסקובו
 מדינה:  בולגריה בולגריה
 מושל:  רומן דנוב
 ערים במחוז:  11
 בירת המחוז:  חאסקובו
 שפה רשמית:  בולגרית
 תאריך ייסוד:  8 בינואר 1999 
 שטח:  5,533.3 קמ"ר
 גובה:  232 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  207,439 (31 בדצמבר 2022)
  ‑ צפיפות:  61.6 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  41°50′N 25°55′E﻿ / ﻿41.833°N 25.917°E﻿ / 41.833; 25.917
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.hs.government.bg
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה      (למפת מחוז חאסקובו מוגדלת) חאסקובו דימיטרובגראד חארמאנלי סבילנגראד סטארה זאגורה ימבול ס. טורקיה יוון קרדז'אלי פלובדיבמחוז חאסקובו(למפת מחוז חאסקובו רגילה) חאסקובו דימיטרובגראד חארמאנלי סבילנגראד סטארה זאגורה ימבול ס. טורקיה יוון קרדז'אלי פלובדיבמחוז חאסקובו tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז (אובלסט) חאסקובו (בולגרית Област Хасково) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה השוכן בדרום המדינה וגובל ביוון וטורקיה. המחוז משתרע על כ-5% משטח המדינה ועיר הבירה שלו היא חאסקובו. בשטחי המחוז מצויים רכס הרי רודופי, מישור תראקיה העילי וכן זורם הנהר מריצה.
היסטוריה

האזור יושב באופן מאורגן על ידי שבטים תראקים במהלך תקופת הברונזה המאוחרת. נתגלו שרידים ארכאולוגיים ליישובים מבוצרים מהמאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. במהלך המאה ה-1 עבר האזור לשליטת האימפריה הרומית. בשלהי המאה ה-4, לאחר הפיצול באימפריה הרומית עברה החזקה על השטח לידי האימפריה הרומית המזרחית. במהלך המאה ה-8 נכבשו שטחי המחוז בידי האימפריה הבולגרית הראשונה ובעיר חאסקובו נבנתה מצודת דרכים, שהייתה חלק ממערך מצודות ההגנה של האימפריה.
בתקופת איוון אלכסנדר, קיסר בולגריה נכלל האזור בשטחי האימפריה הבולגרית השנייה. במחצית השנייה של המאה ה-14 נפל האזור בידי האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשו שטחי המחוז בידי צבא האימפריה הרוסית. לאחר המלחמה נכלל האזור בשטחי המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. ב-1885 הכריז באופן חד צדדי אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה, על איחוד בין מחוז רומליה המזרחית ונסיכות בולגריה ומאז נכללים שטחי מחוז חאסקובו בבולגריה.
כלכלה

בבחינת התוצר המקומי הגולמי עולה, כי הענפים המובילים הם טקסטיל, טבק, ביגוד, תעשייה כימית, מפעלי עיבוד מזון, וחקלאות. כמו כן ידוע האזור ביקביו. בעשור הראשון של המאה ה-21 החל להתפתח גם ענף התיירות. שיעור האבטלה במחוז עומד על 7.89 אחוזים. בשטח מחוז חאסקובו עובר נתיב עורקי התחבורה מס' 4 ומס' 9 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
דמוגרפיה

אוכלוסיית המחוז נמצאת במגמת קיטון, בעיקר בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה. בין 2004 ל-2009 עמד שיעור הקיטון השנתי הממוצע על 6 אחוזים. מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה, כי 81% הם בולגרים, 11.27% ממוצא טורקי ו-6.16% הם צוענים. 82% מחזיקים בדת הנוצרית אורתודוקסית ו-12.17% הם מוסלמים סונים.