stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הורנוסטייפל
אישים

הרב יעקב ישראל קנייבסקי היה מהורנוסטייפל, ושם הכפר העניק לו את הכינוי ה"סטייפלר".
הרב מרדכי דב טברסקי כיהן כרב בהורנוסטייפל מ-1863 עד לפטירתו ב-1903.
אטמאן אילייה (אילקו) סטרוק היה מצביא ופוגרומיסט מקרבת הורנוסטייפל, פעיל במלחמת האזרחים בין השנים 1918–1919.
יצחק גיטרמן, מראשי הג'וינט בפולין וממארגני הסעד בפולין הכבושה, פעיל מחתרת והארגון היהודי הלוחם.
ראו גם

חסידות הורניסטייפול
אסון צ'רנוביל
הערות שוליים

↑  "Map of the Chernobyl Raion" (באוקראינית). Chernobyl & Chernobylyane. נבדק ב-5 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mikhail Akulov, "War Without Fronts: Atamans and Commissars in Ukraine, 1917–1919."
בתי כנסת באיסטנבול

בתי כנסת באיסטנבול הם עדות לנוכחות הרצופה של הקהילות היהודיות בעיר מאז כיבוש קונסטנטינופול על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בהנהגת הסולטאן מהמט השני בשנת 1453.
נוכחותם של יהודים באימפריה הביזנטית בכלל ובקונסטנטינופול בפרט מתועדת היטב.למרות שלא נתגלו ממצאים פיזיים המעידים על קיום בתי כנסת בתקופה הביזאנטית, אפשר ללמוד מהתיעוד היסטורי על כך שהיהודים הורשו לבנות בתי כנסת ושבתי כנסת אלה נהרסו או נבזזו פעמים רבות על ידי האוכלוסייה הנוצרית ואף הוסבו לכנסיות. הרס רב נגרם לבתי הכנסת בקונסטנטינופול בזמן מסע הצלב הרביעי בשנת 1202 ולאחר מכן בזמן כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453. מסיבה זאת ערך זה דן רק בבתי הכנסת שנבנו באיסטנבול החל משנת 1453.
הקהילות היהודיות

הקהילה היהודית העתיקה ביותר באיסטנבול היא הקהילה הרומניוטית. אלה הם יהודים הלניסטים שפוזרו באגן הים התיכון וחבל הבלקן לאחר חורבן בית שני. בשנת 1454, הסולטן מהמט השני ציווה להעביר לעיר קהילות רומניוטיות רבות מבולגריה, מקדוניה, מרכז יוון וארצות אחרות בחבל הבלקן ובאנטוליה שהיו תחת שליטתה של האימפריה העות'מאנית, כדי לפתח את איסטנבול מבחינה כלכלית.
קהילה נוספת גדולה, שצמחה באיסטנבול בסוף המאה ה-15, היא הקהילה הספרדית המורכבת ממגורשי ספרד ופוטרוגל שמצאו מקלט באימפריה העות'מאנית לאחר 1492.
באיסטנבול התפתחה גם קהילה קטנה של יהודי אשכנז שהגיעו אליה במאה ה-15 ובמאה ה-16 לאחר גירושם על ידי לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה, ולאחר כיבוש הונגריה על ידי הסולטן סולימאן המפוער. בסוף המאה ה-19 הגיעו לאיסטנבול יהודים אשכנזים רבים מרוסיה מרומניה ומפולין בגלל הפוגרומים שנערכו ביהודים בארצותיהם. בני הקהילה התיישבו באזור גלאטה.
המאפיין הבולט של הקהילות היהודיות באיסטנבול היה רצונם להתבדל זו מזו ולשמור על זהותן המקורית. כל קהילה הוקמה על ידי קבוצת יהודים מארץ מסוימת, ממחוז מסוים, או אפילו מעיר מסוימת. הן היו שונות זו מזו בשפה, בלבוש, ברקע התרבותי, במנהגים, במסורת ואף בהלכות. לכל קהילה היה בית כנסת ורב, בית ספר ובית מדרש, מוסדות צדקה ואף בית דין רבני. הכול תוחזק והופעל על בסיס דמי החבר שכל משפחה שילמה.
במרוצת השנים הקהילות הספרדיות הפכו דומיננטיות, הודות למספרן הגדול ולמעמד הכלכלי הגבוה שרכשו חבריהן. הקהילה הרומניוטית נבלעה בתוך הקהילה הספרדית. הקהילה האשכנזית נשארה קהילה עצמאית קטנה שהיוותה לא יותר מ-5% מכלל היהודים בעיר.
בתי הכנסת

רוב בתי הכנסת הוקמו בשכונות בהן חיו קהילות יהודיות גדולות בעיקר באזור האירופאי של איסטנבול אך גם באזור האסייתי ובאיי הנסיכים .
בתי הכנסת העתיקים ביותר באיסטנבול, שעדיין פעילים, הם בית הכנסת קהל ימבול ובית הכנסת קהל אוחריד שנבנו במאה ה-15 על ידי קהילות רומניוטיות שהועברו מבולגריה וממקדוניה בהתאמה.
רוב בתי הכנסת באיסטנבול הם בתי כנסת ספרדיים. הקהילה האשכנזית הקטנה בנתה שלושה בתי כנסת בלבד, בית הכנסת תופרי בגדים שהוקם בשנת 1894 על ידי אגודת חייטים אשכנזים והוסב למוזיאון בשנת 1999, בית הכנסת אור חדש, שהוקם בשנת 1985 על ידי קבוצה של נשים שנמלטו מהפוגרומים ברוסיה, פולין ורומניה ונסגר בשנת 1985 ובית הכנסת האשכנזי שהוקם בשנת 1900 על ידי קהילת יהודים אמידים שהגיעו מאוסטריה. בית כנסת זה הוא בית הכנסת הפעיל היחידי של העדה האשכנזית באיסטנבול.
כל בתי הכנסת באיסטנבול נמצאים תחת סמכותה של הרבנות הראשית ביאסטנבול ומנוהלים על ידי קרן נווה שלום (מועצת המנהלים של הקהילות גלאטה, בייאואולו, קסים-פאשה ושישלי) אשר אחראית גם על רוב בתי הקברות בעיר.
בשנת 1948, ערב העלייה הגדולה של יהודי טורקיה לישראל, נאמד מספר היהודים באיסטנבול ב-55,000 נפש. בשנת 1997 ישבו בטורקיה כולה 20,000 יהודים; רובם באיסטנבול, ובשנת 2018 חיו בטורקיה 15,000 יהודים, רובם באיסטנבול. בשל הירידה החדה במספר היהודים המתגוררים באיסטנבול בתי כנסת רבים נסגרו וננטשו.
בשנת 1950 פעלו באיסטנבול מעל 30 בתי כנסת מתוכם רק 21 בתי כנסת היו פעילים בשנת 2024, חלקם היו פתוחים רק בחודשי הקיץ. מתוך בתי הכנסת שנסגרו, שניים הפכו למוזיאונים בנושא יהדות: בית הכנסת תופרי בגדים ובית הכנסת זולְפַרִיס (קהל קדוש גלאטה).
בתי הכנסת > סגנון אדריכלי

הסגנון האדריכלי של בתי הכנסת באיסטנבול מאוד מגוון כפועל יוצא מתקופת הבנייה, מהאופי וארץ המוצא של הקהילה וממעמדה החברתי והכלכלי של הקהילה.
ככלל מבנה בתי הכנסת הוא מלבני או ריבועי. בתחילה נבנו בתי הכנסת מעץ, לאחר מכן משילוב של עץ ואבן והחל מאמצע המאה ה-19 מאבן בלבד. גגות בתי הכנסת העתיקים היו עשויים מעץ. לבתי הכנסת החדשים או המשופצים נוספו גגות בצורת כיפה מעוטרת מבפנים במוטיבים עות'מאניים, דוגמת בית הכנסת האשכנזי, בית הכנסת נווה שלום ובית הכנסת קהל אוחריד. ברוב בתי הכנסת קיימת עזרת נשים במפלס העליון של עולם התפילה המרכזי, אך יש גם בתי כנסת בהם הנשים מתפללות באולם המופרד מהאולם המרכזי במחיצה, דוגמת בית הכנסת קהל אוחריד ובית הכנסת תופרי בגדים.
חלק מבתי הכנסת מוקפים חומה ובה שער מעליו נמצא בדרך כלל מגן דוד ושלט בעברית עם שם בית הכנסת. בחצר בית הכנסת נמצאת מזרקה לרחיצת ידיים לפני התפילה.
בכל שטחי האימפריה העות'מאנית חל איסור גורף לבנות בתי כנסת חדשים ולשפץ בתי כנסת שניזוקו. האיסור היה בתוקף עד אמצע המאה ה-19 בהפסקות קטנות, לכן הקהילות היהודיות בנו בתי כנסת צנועים, מחומרים פשוטים ולא יקרים אשר לא עמדו במבחן הזמן. חלק מבתי הכנסת העתיקים ניזוקו בשריפות או ברעידות אדמה. רק לעיתים רחוקות שוחזרו בתי הכנסת למצבם המקורי, דוגמת בית הכנסת האיטלקי ששופץ בשנת 1930 תוך שמירה על המבנה המקורי משנת 1887.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 נבנו בתי כנסת בעלי חזית מרשימה וחללים פנימיים מעוצבים ומעוטרים, דוגמת בית הכנסת נווה שלום שנבנה בשנת 1951 במקום בו שכן בית כנסת קטן. אולם התפילה, שיכול להכיל 500 איש, מעוטר בחלון רוזטה מרשים שהובא מבריטניה וחלק מהקירות מחופים בעבודות עץ. חזית בית הכנסת האשכנזי, שנבנה בשנת 1900, מעוטרת בקשתות וכיפות בדומה לחזיתות בתי הכנסת באימפריה האוסטרו-הונגרית, משם הגיעו בני הקהילה.
בתי הכנסת > שמות בתי הכנסת

שמות בתי הכנסת באיסטנבול מתחלקים לחמש קבוצות:
בתי כנסת ששמם נגזר משם הרחוב או הרובע בו הם נמצאים. זאת הקבוצה הגדולה ביותר.
בתי כנסת ששמם כשם הקהילה המייסדת. לדוגמה בית הכנסת קהל אוחריד שהוקם על ידי מהגרים מהעיר אוחריד במקדוניה, בית הכנסת קהל ימבול הוקם על ידי מהגרים מהעיר ימבול בבולגריה.
בתי כנסת ששמם כשם מקצוע המייסדים. אלה מקרים נדירים, דוגמת בית כנסת תופרי בגדים בגלאטה ובית הכנסת מעלם (רוקם) בהסקוי.
בתי כנסת ששמם לקוח מביטוי בעברית כגון "עץ החיים", "נווה שלום", "חמדת ישראל".
בתי כנסת ששמם מזכיר את שם האדם שתרם להקמתם כגון בית הכנסת חסד לאברהם.
בתי כנסת פעילים

| שם | תאריך בנייה | רובע (שכונה) | אזור | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| בית הכנסת קהל אוחריד | 1460 | פאתיח (באלאט) | אירופה | פעיל |
| בית הכנסת האשכנזי | 1900 | בייאואולו | אירופה | פעיל |
| בית הכנסת בקירקוי | 1914 | בַּקִירְקוי | אירופה | פתוח רק בשבת |
| בית הכנסת בית אברהם | 1920 | פאתיח (אמינונו) | אירופה | פעיל |
| בית הכנסת בית ישראל | 1920 | שישלי | אירופה | פעיל |
| בית הכנסת בית נסים | 1840 | אוּסקוּדָר (קוזגונג'וק) | אסיה | פתוח לביקורים לאחר שיפוץ בשנת 1997 |
| בית הכנסת בית יעקב | 1878 | אוּסקוּדָר (קוזגונג'וק) | אסיה | תפילות שבת בלבד |
| בית הכנסת בית יעקב (טו') | 1953 | איי הנסיכים |  | פתוח רק בימי הקיץ |
| בית הכנסת אוהל יעקב (טו') | 1968 | האי בורגזדה, איי הנסיכים |  | פתוח רק בימי הקיץ |
| בית הכנסת ג'דבוסטן | 1961 | קדיקוי | אסיה | בית הכנסת המאוכלס ביותר באזור האסייתי |
| בית הכנסת עץ החיים | 1770 | בשיקטש (אורטקוי) | אירופה | שופץ ב-1941, פעיל |
| בית הכנסת חמדת ישראל | 1899 | קדיקוי (היידרפאשה) | אסיה | פעיל |
| בית הכנסת חסד לאברהם | 1904 | באי בויוקאדה הגדול מאיי הנסיכים |  | פתוח רק בימי הקיץ |
| בית הכנסת האיטלקי | 1800 | בייאואולו | אירופה | שופץ ב-1931. פתוח רק בשבת |
| בית הכנסת היכל קודש קוראפצ'י האן | 1880 | פאתיח (סירקֶצ'י) | אירופה | פעיל בימי חול |
| בית הכנסת הקראי באיסטנבול | 1536 | בייאואולו (האסקוי) | אירופה | בנייה נוספת, 1726, 1774, 1780, 1842. פתוח בהזדמנויות מיוחדות |
| בית הכנסת מעלם | 1754 | בייאואולו (האסקוי) | אירופה | בנייה נוספת 1931. פתוח |
| בית הכנסת נווה שלום | 1951 | בייאואולו (קָרָקוי) | אירופה | פתוח |
| בית הכנסת קהל ינבול | 1454 | פאתיח (באלאט) | אירופה | שופץ במאה ה-18. פעיל |
| בית הכנסת יניקיי | 1890 | סָרִייר (יניקיי) | אירופה | פתוח רק בשבת |
בתי כנסת שנסגרו

| שם בית הכנסת | שנת בנייה | הרובע (שכונה) | שנה סגירה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| בית הכנסת צ'אנה (טו')  | לא ידוע | פאתיח (באלאט) | אחרי 1958 | ירידה באוכלוסייה |
| בית הכנסת ציקסלין (טו') | 1860 | בייאואולו (צ'וקסלין) | 1950 | ננטש בשנת 1950. נהרס ב-1998 |
| בית הכנסת אֶזגֶר (טו') | 1850 | בייאואולו (האסקוי) | 1948 | היעדר קהילה |
| בית הכנסת שטיפול (טו') | 1694 | פאתיח | לא ידוע | שופץ ב-1899. בשנת 1987 הועבר למועצה לשימור מורשת תרבות וטבע. |
| בית הכנסת של קהילת קסטוריה (טו') | 1893 | פאתיח (באלאט) | 1937 | ננטש ונהרס |
| בית הכנסת "כנסת ישראל" (אפולון) (טו') | 1923 | בייאואולו (גלאטה) | 1982 | נפתח בבניין משופץ של בית קולנוע מחלוקת בין בעלי מבנים |
| בית הכנסת מאיור | לא ידוע | בייאואולו (האסקוי) | 1960 | ננטש בשל עזיבת הרובע. הוסב זמנית לגלריה לאומנות ב־2010. משמש בית מלאכה. |
| בית הכנסת אור חדש (טו') | 1897 | בייאואולו (גלאטה) | 1985 | נמכר |
| בית הכנסת פאראקפי (טו') | לא ידוע | בייאואולו (האסקוי) | לאחר 1804 | ירידה באוכלוסייה |
| בית הכנסת פול יאסן (טו') | לא ידוע. | פאתיח (באלאט) | 1950 | ניזוק בשריפה ב-1890. שופץ ב-1902 נהרס לצורך סלילת כביש קרן הזהב ב-1985 |
| בית הכנסת סלוניקי (טו') | לא ידוע. | פאתיח (באלאט) | 1975 | שופץ לראשונה ב-1836. היה סגור בין 1893 - 1926 בגלל מצב רעוע. הופעל שוב בין 1926 - 1975 |
| בית הכנסת סינארו (טו') | 1660 | בייאואולו (האסקוי) | לא ידוע | אֵשׁ |
| בית הכנסת תופרי בגדים | 1884 | בייאואולו (האסקוי) | 1964 | בשל עזיבת הרובע. בשנת 1999 הוסב לגלריה לאומנות |
| בית הכנסת אונקפני (טו') | 1698 | פאתיח | 1985 | שופץ ב-1837, 1931, 1976נהרס לצורך סלילת כביש קרן הזהב ב-1985 |
| בית הכנסת וריה (טו') | לא ידוע | פאתיח (באלאט) | 1890 | אֵשׁ |
הערות שוליים

↑  CONSTANTINOPLE - JewishEncyclopedia.com, www.jewishencyclopedia.com
↑  Joseph Jacobs, Isaac Broyde, Richard Gottheil, CONSTANTINOPLE(Turkish, Stambul or Istambul)
↑  Istanbul, Turkey, www.jewishvirtuallibrary.org
↑  MUSEVİ CEMAATİ - Türkiye Hahambaşılığı, web.archive.org, ‏2011-09-25
↑  MUSEVİ CEMAATİ - Türkiye Hahambaşılığı, web.archive.org, ‏2011-09-25
↑  MUSEVİ CEMAATİ - Türkiye Hahambaşılığı, web.archive.org, ‏2011-09-25
↑  TOI STAFF, Ahead of Rosh Hashanah, figures show 14.7 million Jews around the globe
↑  KENAN CRUZ FRECKLED, Shedding 'New Light' on Istanbul's Ashkenazi Heritage
↑  Reuven Gafni, Jewish Sacred Architecture in the Ottoman Empire, Brill, 2019-10-18, עמ' 238–257, ISBN 978-90-04-37009-8. (באנגלית)
↑  Beyoglu and Galata - jewish heritage, history, synagogues, museums, areas and sites to visit, JGuide Europe (באנגלית)
מפת הרבעים באיסטנבול
מפת בתי כנסת באיסטנבול
דוד ברגלסון

| --- | --- |

דוד ברגלסון עם בנו לוי, תחילת שנות ה-20
 לידה:  12 באוגוסט 1884 אוחרימוב, אוקראינה, האימפריה הרוסית
 הוצאה להורג:  12 באוגוסט 1952 (בגיל 68) מוסקבה, רוסיה, ברית המועצות
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 
דוד בֶּרְגֶלְסון (ביידיש: דוד בערגעלסאָן; ברוסית: Давид Бергельсон; ‏12 באוגוסט 1884 – 12 באוגוסט 1952) היה סופר ומחזאי יידיש יליד אוחרימוב, ליד אומן באוקראינה. במסגרת חיסולהּ של הצמרת הרוחנית היהודית בברית המועצות על ידי סטלין נמנה ברגלסון עם 13 הנאשמים בתהליך משפטי סגור ומבוים (בדומה להליך מקביל הידוע בשם "משפט הרופאים") שבו נאשמו בכירי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי בלאומנות יהודית וריגול לטובת המערב. ב־12 באוגוסט 1952 הוצא להורג עם רבים מחבריו.
ביוגרפיה

דוד ברגלסון גדל במשפחה חסידית, אך זכה לחינוך כללי אוניברסלי נוסף על השכלתו התורנית. הוא למד רפואת שיניים, אך לא עסק במקצוע זה.
ברגלסון החל לכתוב בעקבות ניסיון ההפיכה הכושל ב־1905, בתחילה בעברית ואחר כך ברוסית, אך זכה להכרה רק כשכתב ביידיש. בכתיבתו הושפע בעיקר מצ'כוב, והִרבה לכתוב על צעירים מיוסרים ועל חיי השטעטל. בקיץ 1909 התפרסם בהוצאת "פראגרעס" בוורשה ספרו הראשון: הסיפור 'ארום וואָקזאַל' ('ליד התחנה' או 'מסביב לבית הנתיבות'), שעורר סנסציה בעולם הספרות היהודית.
ב־1917 ייסד בקייב את "אוונגרד – הליגה לתרבות יידיש". הוא כתב בקביעות לשבועון האמריקני ביידיש "פארווערטס".
ב־1921 עקר ברגלסון לגרמניה, שם חי בברלין שנחשבה למרכז ספרות היידיש. בעקבות הפרעות ביהודי אוקראינה (1917-1920) הוא כתב את הסיפור 'שני רוצחים'. ב־1926 פרסם מאמר בשם "שלושה מרכזים", ובו טען כי ברית המועצות, ולא ארצות הברית או פולין, היא משכנה לבטח של התרבות היידית.
לאחר עליית היטלר לשלטון ב־1933 נמלט ברגלסון לרוסיה, שם כתב ביידיש לעיתונים קומוניסטיים. במהלך מלחמת העולם השנייה נטל חלק בוועד היהודי האנטי-פשיסטי, שניסה לסייע למאמצי המלחמה של ברית המועצות נגד גרמניה הנאצית. ב־1949 נעצר וב־1952 הוצא להורג בליל המשוררים הנרצחים. לאחר מות סטלין זכה לטיהור שמו (אנ') ("רהביליטציה") וכתביו פורסמו מחדש ברוסיה ב־1961.
בנו היחיד, לוי (לב) ברגלסון, היה פרופסור לביוכימיה במוסקבה ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
כתביו > מבחר כתבים

1909 - אַרום וואָקזַאל ("ליד התחנה" או "מסביב לבית הנתיבות"), נובלה
1913 - נאָך אלעמען ("ככלות הכל") - נובלה
1920 - אָפגאנג
1925 - מידת הדין (מידאס האדין) - רומן
1926 - שלושה מרכזים" - מסה
1928 - שטורמטעגען (ימי סערה) -סיפורים קצרים
1932 - בַאם דנייעפער (על הדנייפר)
בירעבידזשאַנער ערציילונג
1937 - פענעק - רומן אוטוביוגרפי
1947 - נַייע דערציילונגען (סיפורים חדשים)
כתביו > מבחר כתבים > מחזות

פרינץ ראובני (הנסיך ראובני)
די ברויט-מיל:דער טויבער
כתביו > יצירותיו שתורגמו לעברית

לא אמות כי אחיה , מחזה, תורגם בידי אברהם שלונסקי, הוצג בהבימה, בשנת 1944. ההצגה זכתה להצלחה ועד סוף 1944 צפו בהצגה מעל 35,000 איש ברחבי ארץ ישראל, וגם עוררה פולמוס לאחר שהסופר גרשון שופמן הפריע באמצע הצגה של המחזה ודרש שלא להציג נאצים "יפים" על הבמה.
דמדומים, מתוך כתביו, תרגם מיידיש אליהו מייטוס, ירושלים, 1946.
כתבי דוד ברגלסון, תרגם ד"ב מלכין, ספרית פועלים, תל אביב, 1962.
מסיפורי המהפכה, עברית - יעקב מלכין, מרחביה, 1948.
הנסיך ראובני, מחזה בארבע מערכות, תרגם מיידיש והוסיף אחרית דבר ק"א ברתיני, ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל - הוועד הפועל - המרכז לתרבות ולחינוך, 1946, (גרסה נוספת יצאה לאור על ידי ספריית הפועלים תל אביב, 1978).
שני רוצחים (מיידיש: בלהה רובינשטיין), דחק, כרך יז', 2024.
כתביו > מבחר מאמרים

דוד ברגלסון, על אמנות הפרוזה ביידיש, סאוועטיש היימלאנד, 1 (1976). (ביידיש)
דוד ברגלסון, על חיים ז'יטלובסקי, יידישע קולטור, 8 (1978). (ביידיש)
הערות שוליים

↑  האנציקלופדיה העברית, כרך ט' עמוד 440
↑  על כך ראו נחמן מייזל, דוד ברגלסון: (75 שנה להולדתו; 50 שנה להופעת ספרו הראשון), על המשמר, 18 בספטמבר 1959, המשך; ש. שפירא, "פגישות עם דוד ברגלסון: (זכרונות בן-עיר)", בצרון, שנה לב, ג (תשל"א), עמ' 213–214.
↑  הצגת החמישים "לא אמות כי אחיה" בהבימה, דבר, 14 בדצמבר 1944
↑  ראובן בן יוסף, אמן המופת של הסיפור הקצר, בתוך: נתיב, גיליון 77, 6/2000, עמ' 105-106
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258529205171  PLWABN: 9810645173605606  BIBSYS: 90669717  BNE: XX5384282  BnF: cb13186520v (data)  CiNii: DA07456362  GND: 104366575  ICCU: MILV189679  ISNI: 0000 0001 0870 8933  LCCN: n82080244  LNB: 000249071  NKC: js2010592202  NTA: 071982892  RERO: 02-A002993296  SELIBR: 40166  SNAC: w6fs2tmj  SUDOC: 035395028  VIAF: 12447353   WorldCat (עם VIAF): 12447353 
לוח זיכרון ב"גן תשי"ב" לזכרם של הרוגי המלכות בברית המועצות בשכונת רסקו בירושלים
חורבת מג'דוליה

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  ישראל
 מיקום:  רמת הגולן
 קואורדינטות:  32.863546 35.767444
חורבת מג'דוליה היא אתר ארכאולוגי ליד המושב נטור ברמת הגולן ובו שרידי יישוב יהודי ובית כנסת מהתקופה הרומית הקדומה, שהתקיימו עד המאה השלישית לספירה. זהו בית הכנסת השני בארץ ישראל בכלל ובגולן בפרט, חוץ מזה שבגמלא, שלא נחרב לאחר המרד הגדול. כלומר, בניגוד לסברה שהיישוב היהודי בגולן חרב לאחר המרד הגדול וחודש רק בתקופה הביזנטית, היא עדות לכך שהוא המשיך להתקיים בגולן.
היסטוריה

החורבה נסקרה במאה ה־19 על ידי שומכר שציין שלא ראה במקום שום דבר בעל עניין. כך היה גם בשנות האלפיים, כשהוחלט לסקור את האזור, היות שהיה על הגבול בין היפוס-סוסיתא שהיוותה אזור עם רוב נוצרי, לבין התחום המנהלי בשם גולן (גאלוניטוס) בתקופה הרומית ביזנטית, בו היו יותר כפרים יהודים. בסקרים הראשונים, נראה שמדובר בעוד כפר מיני רבים ברמת הגולן. אך אז נתגלו שרידי מבנה ציבור והוחלט לחפור את האתר. חפירה ארכאולוגית מבוצעת באתר משנת 2014.
ארכאולוגיה

הייחודיות של האתר היא בעובדה שנתגלה בו יישוב ובית כנסת שלא חרבו בימי המרד הגדול, אלא שרדו והמשיכו להתקיים עד שהכפר ניטש במאה השלישית לספירה. בית הכנסת שנבנה בערך במאה הראשונה לספירה הוא בגודל של 13 מטר על 23 מטר. הוא נבנה מאבני בזלת מסותתות וכלל ספסלי ישיבה, עמודים, רצפות פסיפס עם ציורי בעלי חיים באולם המרכזי ודגמים גאומטריים ברצפות הצדדיות.
בנוסף נחשפו שרידי מבנים למגורים שנבנו מבולדרים ואבני שדה, ארבעה בתי בד עם אבני ריסוק, אגנים, משקולות ואגני כתישה. ממצא ייחודי נוסף באתר הוא כבשן לייצור כלי חרס. הכלים שיוצרו בו הם בעיקר כלי בישול (סירים, פכים וקערות בישול).
ממצאים

הממצאים באתר כוללים שרידי עמודים, כותרות דוריות באיכות גבוהה, שרידי פסיפס מבית הכנסת. באזור בתי המגורים כל החרס המאוחרים ביותר הם מהתקופה העבאסית, ועליהם שכבה עם שני תנורים מהתקופה הממלוכית. ממצאים נוספים כוללים מכלולים של בתי בד ובהם בית בד מהתקופה הרומית בשיטת משקולת ובורג, שהוא אחד הקדומים שנתגלו בארץ. שיטה זו מוכרת יותר מהתקופה הביזנטית. כמו כן נחשף בית יוצר לכלי חרס.
המטבעות שנתגלו באתר מעידים על תחילת התיישבות בתקופה ההלניסטית, כאשר המטבע המאוחר ביותר שנתגלה הוא מהמאה השלישית לספירה, התקופה בה ניטש האתר. הייתה התיישבות קצרת מועד בימי הביניים, אך לא מעבר לכך.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מיכאל אזבנד ובנימין ארובס, גיליון 134 לשנת 2022 – מג'דוליה, באתר חדשות ארכיאולוגיות – רשות העתיקות, ‏1 במרץ 2022
1 2 3 4 5 6  מיכאל אזבנד, מג'דוליה – גילויים חדשים בכפר עתיק בגולן, באתר רשות ניקוז ונחלים כינרת, ‏12 בנובמבר 2019
דו"ח מורגנטאו

דו"ח מורגנטאו (באנגלית: Morgenthau Report) היה דו"ח שהוצא על ידי הוועדה האמריקנית בראשות הנרי מורגנטאו (האב), הומר ג'ונסון (Homer H. Johnson), הבריגדיר גנרל אדגר ג'אדוין (אנ'), ומהצד הבריטי סר סטיוארט סמואל (אנ'), לחקור דיווחים לגבי התעללות ביהודים בפולין. הדו"ח הוגש ב-3 באוקטובר 1919.
רקע

דעת הקהל המערבית הפכה למודעת יותר ויותר, בעיקר מדיווחי עיתונים, להתעללות וזוועות שבוצעו נגד יהודים במזרח אירופה, בעקבות מלחמת העולם הראשונה והתלקחות מספר עימותים מקומיים (כמו מלחמת פולין-אוקראינה והמלחמה הפולנית-סובייטית). ביוני 1919, הרברט הובר, אז ראש "מנהל הסעד האמריקני" (ARA) (American Relief Administration), לאחר שיחות עם ראש ממשלת פולין איגנצי יאן פדרבסקי, כתב לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון והזהיר שהדיווחים על זוועות מסבים נזק לתדמית פולין, בת ברית מתהווה שארצות הברית טיפחה איתה יחסי ידידות כתגובה לברית המועצות. הובר, ש"מנהל הסעד" שלו פיקח על מאמצי הסעד באירופה, הבטיח את תמיכתו של פדרבסקי בעזרת אזהרות גלויות שהדיווחים על זוועות נגד יהודים "עלולים להתפתח למבוכה רצינית לכולנו בקשר לסעד לפולין". לחץ כזה לפעולה ממשלתית הגיע לנקודה בה הנשיא וודרו וילסון שלח ועדה רשמית לחקור את העניין. ועדת מורגנטאו נשלחה על ידי ארצות הברית לאמת את הדיווחים הללו.
המשלחת

משלחתו של מורגנטאו נפגשה עם אלפי יהודים בוורשה וערים פולניות אחרות בהן ביקרה, אולם מנהיגים ציוניים פולנים התרחקו ממורגנטאו, שהיה מתבולל ביקורתי כלפי לאומיות יהודית. בזמן שהעיתונות הפולנית היהודית העניקה למשלחת קבלת פנים חמה, תגובת העיתונות הפולנית הלא-יהודית נעה בין קרירות לעוינות גלויה עם מקרים של ביטויים גלויים של עוינות אנטי-יהודית. העיתון היומי "Robotnicza" קרא לחרם מוחלט על יהודי פולין, בזמן שהשבועון המוביל "Mysl Niepodlegla" האשים את וילסון בהתיצבות נגד העם הפולני לטובת היהודים "החיים על הלוואה בריבית, רמאות, קבלת סחורה גנובה, סחר בנשים, זיוף ופשיטת רגל במתכוון". בזמן שפדרבסקי קיבל את החקירה ברצון, מורגנטאו מצא עוינות בחוגים פוליטיים פולנים אחרים, במיוחד מקרב המחנות של מנהיג המפלגה הלאומית הדמוקרטית ("Endecja") (אנ') רומן דמובסקי ויריבו, "ראש המדינה" יוזף פילסודסקי. בהשוואה לפדרבסקי, שהייתה בו תמיכה אמריקנית משמעותית, פילסודסקי נחשב אז כהרפתקן צבאי פחות אמין, ותואר על ידי מורגנטאו כ"שודד ממעמד גבוה". פילסודסקי התרעם על התערבותה של משלחת מורגנטאו בעניינים פולניים, למרות שהוא הוכר כיריב של האנטישמיות הגלויה של דמובסקי וכמנהיג המחויב למדיניות ליברלית כלפי היהודים ומיעוטים אחרים, שכיבדה את זכויותיהם. מורגנטאו השקיע עצמו בפגישות עם נציגים מכל חלקי החברה הפולנית מכל צדדי הסכסוך. הוא נכח בתפילה המונית למען 35 הקורבנות היהודים של הטבח בפינסק, שהתרחש באפריל 1919, וציין מאוחר יותר ש"זאת הייתה הפעם הראשונה שהבנתי לחלוטין מהו צער משותף של עם נרדף".
סיכום הדברים בדו"ח

דו"ח מורגנטאו זיהה בסופו של דבר שמונה מקרים גדולים בשנים 1919-1918, והעריך את מספר הקורבנות בין 200 ל-300 יהודים. ארבעה מהם יוחסו לפעולות של עריקים ושל חיילים בלתי-ממושמעים בודדים; לגבי אף אחד מהמקרים לא הוטלה האשמה במדיניות רשמית של הממשלה.
בין המקרים שנחקרו על ידי משלחת מורגנטאו היו הפוגרום בלבוב (1918), שהתרחש לאחר שהצבא הפולני כבש את לבוב, ובו נהרגו 72 יהודים על ידי המון פולני שכלל חיילים פולנים, וכן הטבח בפינסק. בפינסק, קצין פולני האשים קבוצת אזרחים יהודים שהתאספו באספה עירונית כדי לדון בחלוקת העזרה האמריקנית, בהיותם בולשביקים הקושרים קשר נגד הפולנים. 35 מהגברים נלקחו כבני ערובה, נשדדו ונורו. הנשים הופרדו מהגברים, הופשטו והוכו. משלחת מורגנטאו הוציאה גינוי חריף של המפקד האחראי.
כמה אירועים אחרים בפולין נמצא מאוחר יותר שהוגזמו, במיוחד על ידי עיתונים מאותו הזמן כמו הניו יורק טיימס, למרות שהתעללויות רציניות נגד יהודים, כולל פוגרומים, נמשכו במקומות אחרים, במיוחד באוקראינה. תוצאת הדאגה לגורל יהודי פולין הייתה סדרה של סעיפים ברורים בחוזה ורסאי שהגנו על זכויות המיעוטים בפולין. ב-1921, חוקת מרץ (אנ') העניקה ליהודים את אותן הזכויות החוקיות כשל שאר האזרחים והבטיחה להם סובלנות דתית.
בזמן שהייתה ביקורתית כלפי שלטונות פולנים מקומיים במקום האירוע, הוועדה ציינה גם שבאופן כללי השלטונות הצבאיים והאזרחיים הפולנים אכן עשו כמיטב יכולתם כדי למנוע את המקרים ואת הישנותם בעתיד. היא סיכמה שצורות אחדות של אפליה כנגד יהודים אופיין היה פוליטי ולא אנטישמי, ושורשיהן בתחרות פוליטית. הדו"ח נמנע באופן ספציפי משימוש במונח "פוגרום", בהדגישו שהמונח שימש למגוון רחב של "מעשי-זוועה" (המונח המועדף על מורגנטאו) ולא הייתה לו הגדרה מדויקת. תדאוש פיוטרובסקי (Tadeusz Piotrowski) ציין שהנימוק של מורגנטאו להימנע משימוש במילה "פוגרום" התבסס על התנאים הכאוטיים הקיימים באזור מלחמה.
מורגנטאו ציין שיהיה זה לא הוגן לגנות את כל האומה הפולנית על פעולותיהם של חיילים עריקים או אספסוף, והאמין שההתקפות לא היו מתוכננות מראש. הוא ציין, יחד עם זאת, ש"מעשי-זוועה אלה היו ככל הנראה תוצאה של דעות קדומות אנטישמיות רווחות שהוחמרו בשל האמונה שהתושבים היהודים היו עוינים מבחינה פוליטית למדינה הפולנית".
ג'אדווין וג'ונסון הגישו את הדו"ח שלהם בנפרד מזה של מורגנטאו. כפי שתואר על ידי אחד ההיסטוריונים, מורגנטאו הדגיש שיהודים נרצחו בכוונה תחילה רק בשל העובדה שהיו יהודים, ואילו ג'אדווין וג'ונסון מצאו שהאלימות נגד יהודים בפולין מקורה היה בעיקר בהתבדלות היהודית ובתחרות במסחר.
תגובות וביקורת

הערכות לגבי עבודותיה של המשלחת נעו בין תומכים ומבקרים שמצאו כי היא או חשפה את האמת על ההאשמות לגבי אנטישמיות פולנית או שסיפקה תמיכה להן. הובר חשב שהמשלחת עשתה "שירות טוב", בזמן שאחרים החשיבו את ממצאיה כ"טיוח" של מעשי-זוועה פולנים.
האפשרות של חוסר איזון בדו"ח מורגנטאו נידונה על ידי כמה מלומדים. אנדז'יי קפישבסקי (Andrzej Kapiszewski) כתב שהדו"ח הושפע על ידי מטרות מדיניות החוץ האמריקנית באותו הזמן. ניל פיז (Neal Pease) כתב: "כדי להגן על המוניטין הבינלאומי של פולין כנגד האשמות נפוצות, או מוגזמות, של התעללות במיעוט היהודי הגדול שלה, וושינגטון שלחה ועדת חקירה בראשות הנרי מורגנטאו, אחד האישים הפוליטיים היהודים-אמריקניים הבולטים ביותר. מורגנטאו נבחר למשימה בדיוק בגלל שהיה ידוע כבעל אהדה לפולין, והדו"ח שלו זיכה את ממשלת פולין מאשמה, בדיוק כפי שציפו ממנו". כמה מהתגובות בעיתונות היהודית באותו הזמן האשימו את מורגנטאו וסמואל, החברים היהודים בוועדה, בכך שהציגו "טיוח" של מעשי הטבח, והאשימו אותם בבגידה.
הערות שוליים

1 2 3  Mieczysław B. Biskupski, Piotr Stefan Wandycz, Ideology, Politics, and Diplomacy in East Central Europe; Boydell & Brewer, 2003, pp. 69, 72, 75
↑  Henry Morgenthau, French Strother; All in a Life-time; Doubleday, Page and Company, 1922, p. 360
ויכוח פדובה

ויכוח פדובה הוא ויכוח-דת שנערך בעיר פדובה שבאיטליה בשנת 1612, והוא מהוויכוחים המאוחרים והפחות-ידועים בהיסטוריוגרפיה של ויכוחי-הדת.