stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועד בית ספר
ועד הורים > היסטוריה

בשנות ה-50, הוקמו ועדות הורים מקומיות שביקשו להביא את דעתם בנוגע להתנהלות המוסדות החינוכיים, להתמודדות עם קשיים ולייעוץ לגבי תנאי הלימודים. בשנות ה-60 וה-70, השפעתם של ועדי ההורים הלכה וגדלה, לאור ביקורת על תפיסת מערכת החינוך כמבצעת הסללה מקצועית למשרות נחותות לאוכלוסיות מסוימת בחברה הישראלית. ההורים דרשו יותר זכויות והשפעה על תוכניות הלימודים, במיוחד כשמדובר בנושאים חברתיים, חינוכיים וערכיים. במהלך עשורים אלו הוקמו ארגונים ארציים של ועדי הורים, ובין המובילים היה "ארגון ההורים הארצי", שהוקם בשנות ה-70 במטרה להעצים את מעורבות ההורים בניהול מערכת החינוך בישראל ולסייע בהבאת דרישותיהם והמלצותיהם להכרה ציבורית. הוועדים פעלו לעיתים קרובות במקביל ועם עם תמיכה והכוונה של השלטון המקומי, ודרשו עוגנים חוקיים ומוסדיים שיעניקו להם סמכויות ויכולת השפעה על ניהול מערכת החינוך. ועדי ההורים לא הסתפקו רק במעורבות במוסדות החינוך המקומיים, אלא גם דרשו לעיתים קרובות להיות מעורבים בהחלטות ארציות הנוגעות לחינוך, כמו תוכני הלימודים, תקציב החינוך, ומספרי תקנים ומינויים של מורים ומנהלי בית ספר. בשנות ה-80 וה-90, עם העמקת הדמוקרטיה והרחבת המודעות הציבורית לזכויות הילד, עלתה דרישת ההורים למעורבות רחבה יותר. ועדי ההורים שיחקו תפקיד מרכזי במאבקים לשיפור תנאי הלימודים (כמו מספר תלמידי בכיתה) ולחיזוק האוכלוסייה המוחלשת במערכת החינוך, כמו בתקצוב והשגת מימון לתוכניות חוץ לימודיות ולאחר שעות בית הספר.
ועד הורים > מעמד חוקי

מעמדם המשפטי של ועדי ההורים לא תמיד היה ברור. חוקית, ועד ההורים הוא גוף עצמאי הנבחר על ידי ההורים במוסד החינוך, ולרוב מתפקד כגוף מייעץ ומלווה, אך לא תמיד בעל סמכויות פורמליות לקבלת החלטות. עם זאת, המעמד של ועדי ההורים השתנה באופן משמעותי בשנות ה-90 ותחילת המאה ה-21. כשעל פי חוק זכויות התלמיד (2000), הוקנה לוועדי ההורים תפקיד פעיל בהגדרת תוכניות הלימודים, בהמלצות על פעילות חינוכית, ובתיאום פעילויות חינוכיות עם ההורים והקהילה. אף על פי שלוועדי ההורים יש תפקיד חשוב בפיקוח ובשיתוף פעולה עם מוסדות החינוך, לא תמיד יש להם סמכות אכיפתית או יכולת לשנות החלטות מקצועיות של משרד החינוך. לעיתים, תפקידם מוגבל להמלצות והכוונה בלבד, אך באופן כללי, ועדי ההורים נתפסים כיום כשותפים חשובים במערכת החינוך.
ועד הורים > מטרות

המטרות המרכזיות של ועדי ההורים בישראל כוללות יצירת שיתוף פעולה בין ההורים, המורים והנהלת בתי הספר, תוך קידום טובת התלמידים והמערכת החינוכית. ועדי ההורים שואפים לשפר את תנאי הלמידה, למנוע בעיות חברתיות בתוך המוסדות ולתמוך ביצירת סביבה חינוכית חיובית. הם גם עוסקים בהגברת מעורבות ההורים בקביעת מדיניות בית ספרית ובחינוך הילדים; מתוקף תפקידים כגוף המייצג את דעות ההורים מול המוסדות החינוכיים והרשויות המקומיות. בנוסף, ועדי ההורים מעורבים בפעילויות שוטפות כמו ארגון אירועים חינוכיים ותרבותיים, גיוס תרומות לשיפור התנאים הפיזיים וההלימודיות בבית הספר ופועלים למען תלמידים עם צרכים מיוחדים או בסיכון. הם גם יכולים להוות גוף מתאם בין הקהילה המקומית והמערכת החינוכית, ולסייע בשיפור הקשר בין ההורים למורים, כמו הקשר בין ההורים לתלמידים. אין חובה למנות ועד הורים בבית הספר, אך במקרי סכסוך מול מורים או הנהלת בית הספר לא יהיה ניתן להגיש תלונה על התנהלות לא ראויה. במקרי סכסוך ניתן להתייעץ עם מפקח בית הספר ונציג משרד החינוך לאותו האזור/מחוז.
ועד תלמידים > היסטוריה

היסטוריית ייסוד ועדי התלמידים בישראל משקפת את ההתפתחות החינוכית והחברתית במדינה, וקשורה במאבקים ובתהליכים של שינוי בחינוך. ב-1965 הוקמה הגרסה הראשונה של הוועד הארצי של תלמידי התיכון תחת ארגון "תנועת הנוער העובד והלומד", אך רק בשנות ה-70 קיבלו ועדי התלמידים יותר חשיבות ומעמד ציבורי רחב יותר. בשנים אלו החלה הבנה עמוקה יותר במערכת החינוך בישראל על הצורך בנתינת משקל לקולם של התלמידים בתהליך קבלת ההחלטות; ותלמידים נהיו למעורבים יותר בנושאים של תנאי למידה, סדרי יום, ופעילויות חינוכיות כמו העשרה. בעשורים שבאו לאחר מכן, ועדי התלמידים הלכו וצברו כוח, ודרשו להשפיע על המדיניות החינוכית ברמה הארצית. ב-1990 הוקמה "ההסתדרות הארצית של תלמידי תיכון" (הע.ת.ת), שמאגדת את כל ועדי התלמידים בתיכונים ברחבי הארצית. בפעילות עצמאית הוציאה המלצות והביעה עמדה בנוגע למדיניות החינוך, במיוחד בנושאים כמו אופי הלימודים, מבחנים והכנה לאקדמיה. בשנות ה-2000, ועדי התלמידים הפכו לשחקן חשוב יותר במערכת החינוך, עם הגברת מעורבותם בנושאים של זכויות תלמידים והמאבקים מול משרד החינוך. ועדי התלמידים דרשו שוויון, שיפור תנאי הלימודים, והקשבה לצורכיהם האישיים והחברתיים של התלמידים. הם נלחמו גם בנושאים כמו אכיפת זכויות תלמידים, התמודדות עם בריונות, הדרה חברתית וחרמות, ודרישה למערכת חינוך בעלת פן של גיוון, שוויון והכלה.
ועד תלמידים > מעמד חוקי

בשנות ה-50 וה-60, ועד התלמידים היה גוף לא פורמלי, לא מוסדר בחוק ולא תמיד קיבל הכרה רשמית. במקביל, הוקמו תנועות נוער וארגונים חינוכיים שהיו מעורבים בנושאים חינוכיים ותרבותיים, אך לא הייתה להם זכות ישירה להשפיע על מדיניות מוסדות החינוך. בשנים אלו, ועד התלמידים עסק בעיקר בנושאים פנים בית-ספריים, כמו ארגון פעילויות תרבותיות וחברתיות, אך לא היה להם תפקיד משמעותי בשיח הציבורי. המהפך המשמעותי במעמד החוקי של ועדי התלמידים התרחש בשנות ה-90, הוקם מועצת התלמידים והנוער הארצית. שלא רק ייצגה את התלמידים, אלא גם קיבלה הכרה כגוף מייעץ חשוב במערכת החינוך, גם בנושאי מחאות המורים. מאז, ועדי התלמידים החלו לפתח קשרים עם משרד החינוך ועם ראשי העיריות, והחלו להיות מעורבים יותר בקביעת המדיניות החינוכית הארצית. הכרת המדינה במעמד החוקי של ועדי התלמידים התפתחה עם השנים, והם החלו לפעול במסגרות פורמליות יותר. ב-2000, חוק זכויות התלמיד עבר והעניק לתלמידים ולוועדיהם יותר זכויות במערכת החינוך. החוק קובע שהתלמידים זכאים להשמיע את דעתם בנוגע למדיניות החינוך ולהשפיע על אופי הלימודים, על המבחנים, ועל תחום זכויותיהם האישיות. בנוסף, החוק חייב את מערכת החינוך לשתף פעולה עם ועדי התלמידים ולקבל את המלצותיהם בנושאים שונים.
ועד תלמידים > מטרות

מטרות ועדי התלמידים בישראל משקפות את השאיפה להעצמת התלמידים, שיפור מערכת החינוך ויצירת קשרים חזקים יותר בין התלמידים, המורים, ההורים וההנהלה. ועדי התלמידים פועלים כגוף מייצג של התלמידים במוסדות החינוך ומטרותיהם מגוונות, וכוללות הן את הרווחה האישית של התלמידים והן את השפעתם על מערכת החינוך. אחת המטרות המרכזיות של ועדי התלמידים היא שיפור תנאי הלימודים בבתי הספר. תוך הבטחת סביבה לימודית טובה ונעימה, הכוללת תנאים פיזיים נאותים, ציוד חינוכי, אמצעים טכנולוגיים עדכניים ויכולת להיענות לצרכים האישיים של התלמידים. במקביל, הם עוסקים בהשפעה על תוכני הלימודים ודרכי ההוראה וההערכה, כדי להתאים את מערכת החינוך לצרכים המשתנים של התלמידים. מטרה נוספת של ועדי התלמידים היא לקדם את זכויות התלמידים במערכת החינוך. במסגרת זו, ועדי התלמידים פועלים למניעת פגיעות בזכויותיהם האישיות, חברתיות ותרבותיות של התלמידים. הם מתמודדים עם בעיות של בריונות, אפליה, גזענות, חרם, ומצבים של אי שוויון. ועדי התלמידים מהווים פלטפורמה שבה ניתן להעלות ולדון בנושאים הקשורים לזכויות התלמיד, ובכך להבטיח שהתלמידים ייהנו מהזכויות הבסיסיות שמגיעות להם.
ראו גם

חוק חינוך ממלכתי
מועצת התלמידים והנוער הארצית
קטגוריה:ישראל: מיזמי חינוך
קטגוריה:חינוך
לקריאה נוספת

משרד החינוך. (2020). דו"ח על התפתחות מערכת החינוך בישראל. ירושלים: משרד החינוך.
מערכת החינוך 2030, סקירת ספרות מחקרית, מעורבות ושיתוף הורים, באתר משרד החינוך
הערות שוליים

1 2  מערכת החינוך 2030, סקירת ספרות מחקרית, מעורבות ושיתוף הורים, באתר משרד החינוך
↑  ועד הורים ונציגות הורים בבתי ספר ובגנים, באתר כל זכות
↑  משרד החינוך - מחוזות המשרד
עבדים (שיר)

| --- | --- |

 סינגל בביצוע ברי סחרוף
 מתוך האלבום נגיעות
 יצא לאור:  1998 
 סוגה:  רוק 
 שפה:  עברית 
 אורך:  5.04 דק' 
 כתיבה:  ברי סחרוף 
 לחן:  ברי סחרוף 
 הפקה:  פיטר רוט
 עיבוד:  פיטר רוט, טל שגב, חיים לרוז, גידי רז, אורן לוטנברג, דני מקוב, ברי סחרוף
 
עבדים הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע ברי סחרוף. פיטר רוט השתתף בעיבוד והפיק מוזיקלית. השיר יצא לאור בדצמבר 1998.
רקע

השיר נכלל באלבום הסולו הרביעי של סחרוף, "נגיעות".
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשנ"ט (1999) של רשת ג' דורג השיר במקום ה-18.
השיר מתחיל בפרפרזה על מזמור על נהרות בבל (תהילים קל"ז) "עַל נַהֲרוֹת בָּבֶל שָׁם יָשַׁבְנוּ, גַּם־בָּכִינוּ, בְּזָכְרֵנוּ אֶת צִיּוֹן". בשיר זה הנהר הוא "נהר אספירין", תרופה נגד כאב ראש. הדובר נמצא "במקומות המוכרים" אך הוא שקוף בעיני החברה. בהמשך הדובר מתאר תהליך של התפכחות מחלום ומציאות אוטופית. בפזמון מתאר הדובר תחושה של עבדות ומציין כי כולנו עבדים של מישהו.
השיר גם מתכתב עם שירו של רבי יהודה הלוי, "עבדי זמן", בשיר עבדים אף על פי שיש לנו הכל, בדומה ל-"עַבְדֵי זְמָן עַבְדֵי עֲבָדִים הֵם" משירו של רבי יהודה הלוי.
השיר בספרי תווים

ברי סחרוף, אש במיתרים, עמ' 102, מפעלי תרבות וחינוך, 2001. (הספר בקטלוג ULI)
אלון רזניק (עורך), פופרוק 5: להיטים ישראלים, עמ' 22, מפעלי תרבות וחינוך, 2000. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  עבדים – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑  עבדי הזמן, באתר פרויקט בן-יהודה
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איגוד האתלטים החובבים

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  אגם בואנה ויסטה 
 תקופת הפעילות:  1888–הווה (כ־137 שנים) 
 aausports.org
 
איגוד האתלטים החובבים (באנגלית: Amateur Athletic Union או בקיצור: AAU) הוא אחד ארגוני הספורט הגדולים בארצות הברית שמנוהלים בהתנדבות ללא מטרת רווח. הארגון לקח על עצמו באופן בלעדי לקדם ולפתח ספורט חובבנים ותוכניות כושר גופני.
היסטוריה

הארגון הוקם בשנת 1888 במטרה להשיג אחידות וסטנדרטים בספורט החובבני. בתחילת שנותיו היה הארגון מוביל בספורט הבינלאומי וייצג את ארצות הברית בפדרציות הספורט הבינלאומיות. הארגון פעל באופן הדוק עם התנועה האולימפית כדי להכין ספורטאים למשחקים האולימפיים.
הארגון ספג ביקורת, בעיקר מכיוון אצן המסלול סטיב פריפונטיין על החיים של אתלטים חובבנים בארגון כמו גם על החוקים הנוקשים כמו האיסור על השתתפות הנשים בתחרויות ריצה, בתגובה לביקורות מסוג זה חוקק הקונגרס האמריקאי את חוק "ספורט החובבנים" ובכך למעשה שחררה את הארגון מכל חוק ממשלתי. נכון להיום הארגון ממשיך כארגון התנדבותי המקדם בעיקר ספורטאים צעירים.
בשנת 1996 הארגון אחד כוחות עם דיסניוורלד. מאוחר יותר באותה שנה העביר הארגון את המשרד הראשי שלו לאורלנדו, פלורידה. מתחם עולם הספורט של דיסני ערך יותר מ-40 אירועים לאומיים של הארגון.
מאז שנת 1930 מעניק הארגון מדי שנה בחודש אפריל את פרס ג'יימס סאליבן, לאתלט החובב המצטיין בארצות הברית.
סוזן בורדו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בינואר 1947 (בת 77) ניוארק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סטוני ברוק, Weequahic High School 
 מוסדות:  אוניברסיטת קנטקי 
 תחומי עניין:  פילוסופיה, לימודי מגדר 
 עיסוק:  פילוסופית, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 פרסים והוקרה:  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2022) 
 
סוזן בורדו (באנגלית: Susan Bordo;‏ 24 בינואר 1947) היא פרופסור לאנגלית וללימודי נשים באוניברסיטת קנטקי (University of Kentucky) בארצות הברית. נכון לשנת 2014 היא מחזיקת הקתדרה על שם אוטיס א. סינגלטרי (Otis A. Singletary) למדעי הרוח באוניברסיטת קנטקי, שם היא מלמדת אנגלית ולימודי נשים. היא מתמחה בתרבות עכשווית והקשר שלה לגוף האדם, תוך התמקדות בהפרעות נשיות מודרניות כגון אנורקסיה ובולימיה, ניתוחים קוסמטיים, יופי ותאוריית האבולוציה. בנוסף היא עוסקת בקשר בין גזענות לגוף האדם, בגבריות ובהטרדה מינית.
ביוגרפיה

בורדו קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת סטוני ברוק ב-1982. היא מתגוררת בקנטקי עם בעלה, אדווארד לי, פסנתרן ופרופסור לספרות רוסית באוניברסיטת קנטקי. יש להם בת אחת, אותה אימצו בשנת 1999.
כתיבתה

הכתיבה של בורדו תורמת למחקר הפמיניסטי-תרבותי ולימודי מגדר, בכך שהיא מקשרת תרבות צרכנית מודרנית ישירות להתהוות של גופים מגדריים. היא ידועה בעקבות פרסום ספרה משנת 1993, "משקל שלא ניתן לשאת אותו: פמיניזם, תרבות מערבית והגוף". הספר עוסק בהשפעה של תרבות פופולרית (כגון טלוויזיה, פרסום ומגזינים) על עיצוב הגוף הנשי, ועל הפרעות נשיות טיפוסיות כמו היסטריה, אגורפוביה, אנרוקסיה ובולמיה, אותן היא מתארת כ"התהוות מסובכת של התרבות".
מחקר נוסף של בורדו שעורר עניין הוא "הגוף הגברי: מבט חדש על גברים בציבור ובפרטי" (1999), טקסט שבורדו מתארת כ"חקירה אישית/תרבותית של הגוף הגברי מנקודת מבט נשית".
הקשר תאורטי

בזמן שכתיבתה של בורדו מנסה "להגיע מחוץ לעולם האקדמי" הפרוזה התאורטית שלה והביקורת על התרבות המודרנית ביחס להיווצרות סובייקט, גוף ומגדר, מעוגנים במסגרת עבודה תאורטית. העבודה של בורדו משקפת רקע בשיח פילוסופי שבו נושאים של רציונליות, אובייקטיביות ודואליזם קרטזני נחקרים ומשתמשים בהם למקם את הגוף בתוך ההיסטוריה התרבותית. בורדו טוענת ש"מה שנשאר קבוע במהלך הווריאציה ההיסטורית היא ההבניה של הגוף כמשהו שונה מהעצמי (אם נתפס כנשמה, נפש, רוח, רצון, יצירתיות, חופש...) וככזו שחותרת תחת המאמצים הטובים ביותר של העצמי". היא עוקבת אחר ה"גוף" כמושג וכחומר ששייך לאפלטון, אוגוסטין והתנ"ך וכך מתארת כיצד בצורה מסורתית הגוף נראה כ"חיה, רעבה כמו אסיר של הנפש שמבולבל על ידי הפרויקטים שלו". היא גם עוקבת אחר הטבע הדואליסטי של הקשר נשמה-גוף על ידי בחינה של הפילוסופיות המוקדמות של אריסטו, הגל ודקרט, ומתארת כיצד בינאריות כמו רוח מול חומר ואקטיביות גברית מול פסיבית נשית עבדו כדי למצק מאפיינים מגדריים וקטגוריות. בורדו ממשיכה ומצביעה על כך שבזמן שגברים היו קשורים בצורה היסטורית עם אינטלקט ורוח, נשים היו קשורות לגוף, לכפוף, מונח שהוחדר בדיכוטומיית גוף-נפש.
בורדו טוענת ש"ידע הוא טבוע בגוף, מיוצר מנקודת מבט על ידי גוף שממוקם כישות חומרית בקרב הרבה ישויות חומריות". לפיכך היא ממוקמת במסגרת עבודה חומרית, כפי שסוזן הקמן אומרת "הדגש של בורדו על החומריות של הגוף, מה שרובנו נקרא לו גוף 'אמיתי', הוא פונקציה של הטענה התאורטית המרכזית שלה". המיקום של בורדו הוא בהקשר תאורטי חומרי ופמיניסטי; העבודה שלה לעיתים מושווית ומנוגדת לזו של ג'ודית באטלר (העוסקת ביצירת מגדר וגוף). על פי הקמן, יש שוני ודמיון בעבודות שתיהן: בזמן שבורדו לעיתים מרמזת שהגוף הוא טקסט שצריך לרשום ולפרש, היא גם מדגישה את החומריות והמיקום של גופים בחברה המערבית, ואילו באטלר עוסקת בגוף כמשקף יחס גדול יותר עם מחשבה פוסט מודרנית ב"להתייחס לגוף כטקסט טהור". בורדו מאתגרת את הגוף הטקסטואלי הטהור כי "אם הגוף הוא טקסט טהור, אז הוא יכול להיות כנוע, עם אלמנטים לא מייצבים, אז אפשר להדגיש ולשחרר את ההגדרה העצמית. אבל האדם נשאר תוהה, האם יש גוף בטקסט?" לבורדו זוהי "ההגדרה התרבותית של הגוף והחומריות שלו כפי שניתנים לנו", שצריך להתנגד להם לדבריה, ולפיכך גופים "אמיתיים" צריכים להיות המוקד של ניתוח פמיניסטי והתנגדות פמיניסטית."
פמיניזם

הביקורת של בורדו על גופים נשיים וממוגדרים, נובעת ממתודולוגיות של לימודי מגדר ופמיניזם. היא מבקרת, מעריכה מחדש, ומתאימה מחדש מתודולוגיות פמיניסטיות ישנות וחדשות. למשל, היא עוסקת בדיכוטומיות המוקדמות של מדכא ומדוכא, או תוקף וקורבן, אך גם בוחנת מחדש את היעילות והיישום שלהן לנושאים נשיים עכשוויים. לטענתה, הפמיניזם של סוף שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 ראה את "הגוף הנשי כטריטוריה מעוצבת חברתית שעברה קולוניאליזציה". השקפה כזו מתייחסת לגוף הנשי ולנשים כקורבן, שחיות בצורה מדוכאת וכנועה בחברה פטריארכלית, כמו טבולה רסה שמחכה לחריטה. כשמתקדמים מעבר להגדרה מגבילה זו, בורדו כתבה שפמיניסטיות חדשות הסתכלו יותר על "הבדלים מעמדיים, כלכליים וגזעיים בקרב נשים", בזמן שעיינו "בקנוניה של הנשים עם החברה הפטריארכלית והמאמצים התדירים להתנגדות".
לימודי תרבות

התאוריות של בורדו ממוקמות במסגרת תחום הפמיניזם ולימודי המגדר, אך הן נובעות גם מגישה של לימודי תרבות, היכן שהכוח של תופעות תרבותיות כמו טלוויזיה, פרסום ומגזינים, מנותח במונחים של דומיננטיות והתנגדות. חלק מהתאורטיקנים התרבותיים, למשל ג'ון פיסקה (שכתב ב-1990 את "תרבות הטלוויזיה"), רואים אלמנטים של תרבות כמו טלוויזיה כ"מדגימים את הקודים הייצוגים והטכניקות שמעצבות את התפיסה שלנו", אבל גם כאמצעים להתנגדות, שבהם הקהל יכול לפרש מסרים, ואנשים יכולים "לחשוב בצורה מתנגדת על חייהם"; לעומתם, בורדו רואה קידוד תרבותי ככוח יותר הרסני, מחייב וקושר. לטענתה, "חוקי הנשיות הפכו להיות מועברים בצורה תרבותית יותר ויותר דרך מעבר של דימויים חזותיים סטנדרטים". מעבירים תרבותיים כמו הטלוויזיה והמדיה הכתובה עובדים בעורמה כדי "לכפות מודלים של יופי גוף שמובנים כאפשרויות של בחירה חופשית על ידי הקורבנות".
פוסט סטרוקטוריאליזם

הרעיונות של תרבות, כוח ויצירת מגדר וסובייקט ששולטים בכתיבה של בורדו, צמחו במידה מסוימת מהמחשבה הפוסט-סטרוקטרליסטית. בדומה לתאורטיקיניות פמיניסטיות עכשוויות רבות, בורדו טוענת לשימוש סלקטיבי בתאוריות פוסט-מודרניות, ודרך אחת שבה העבודה שלה יכולה להיראות כפוסט סטרוקטורליסטית או פוסט מודרנית היא דרך השימוש במתודולוגיה של מישל פוקו. בורדו משתמשת ברעיונות של פוקו בביקורת, ניתוח והוצאה לאור את ה"פרקטיקות הנשיות הנורמטיביות של התרבות שלנו". לטענתה, פוקו ראה כוח לא כ"החזקה של יחידים או קבוצות", אלא כ"דינמיקה של רשתות של כוחות לא מרכזיים", ותיאור כזה של יחסי כוח הוא שימושי בביקורת על ויסות או יצירת מגדר. אם, במובן פוקואיני, הכוח עובד מלמטה, אז "צורות שכיחות של עצמי וסובייקטיביות (ביניהן מגדר) נשמרות, לא בהכרח דרך מגבלות וכפייה פיזית (על אף שקשרים חברתיים עשויים להכיל אלמנטים כאלו), אלא דרך מעקב אישי ותיקון עצמי של נורמות". התאוריות של פוקו על כוח ומשמעת יחד עם תאוריות על מיניות, מאפשרות לפמיניסטיות עכשוויות לתאר כיצד פרקטיקות נורמטיביות תרבותיות, שמבוטאות דרך המדיה הפופולרית, עובדות כדי להשפיע על נשיות (וגופים ממוגדרים בכלל) לתוך הומוגניות, ובאותו זמן שנראית כנבחרת בחופשיות. "כמו פוקו, בורדו מתמקדת בשיח שבו החברה יוצרת, מבינה, מגדירה ומפרשת את הגוף הנשי".
ספריה > הבריחה לאובייקטיביות: מאמרים על קרטזים ותרבות

ספרה "הבריחה לאובייקטיביות מאמרים על קרטזים ותרבות" שיצא ב-1987, מייצג את מה שבורדו מגדירה כ"גישה חדשה" להרהורים של דקרט. היא מבקרת את הדעה היציבה של אובייקטיביות וידע כטבועים במחשבה הקטרזית, רעיונות שבחברה המודרנית הפכו למרוחקים בצורה ביקורתית עקב ה"מגבלות של מדע והאינטרסים, אפילו הטבע האידאולוגי של הרדיפה האנושית נראית כזיהוי שאינו ניתן למנוע". לטענת בורדו, במקום לראות את דקרט כהשקפה של "הפשטה קוהרנטית או א-היסטורית", צריך לדון בטיעונים הפילוסופים שלו בתוך "הקשר של לחצים תרבותיים שהועלו". סוזאן הקמן אמרה שהספר של בורדו, על אף שלא מתעסק ישירות עם תאוריה של גוף, אכן מצביע לעובדה שה"מקורות של הטקסט התרבותי לגוף, ובעיקר הגוף נשי, הם העבודה של דקרט". החלוקה הקרטזית של גוף ונפש, כשהגוף הוא "אסיר שהנפש צריכה להיחלץ ממנו כדי להשיג ידע", מדריך את הניתוח העתידי של בורדו בקשר לגופים שמושפעים תרבותית והעיצוב של גוף נשי בעיקר.
ספריה > משקל שלא ניתן לשאת אותו: פמיניזם, תרבות מערבית וגוף

הספר "משקל שלא ניתן לשאת אותו: פמיניזם, תרבות מערבית וגוף" שיצא בשנת 1993, מציג אסופה של מאמרים שמתמקדים במיקום של הגוף וההבנייה שלו בחברה המערבית, ומציעים "גישה תרבותית לגוף". בורדו מסתכלת "בפרקטיקות גוף אובססיביות של התרבות העכשווית" וטוענת שהמטרה היא "לא להציג את האובססיות כביזאריות, או חריגות, אלא כהתגשמות הגיונית (וקיצונית) של חרדות ופנטזיות שפותחו על ידי תרבותנו". פרקטיקות כמו ניתוח קוסמטי, דיאטה אובססיבית ואימון פיזי מייצגות לטענתה, כיצד ייצוגים תרבותיים מאחידים וכיצד הדימויים האחידים מנרמלים. הספר גם עוקב אחר הקשר שבין הפרעות נשיות ותרבות; בורדו מדגישה שהפרעות כמו אנורקסיה ובולמיה לא יכולות להיות מוגדרות רק מנקודת מבט פסיכולוגית ורפואית, אלא גם מהקשר תרבותי, כ"התהוות מסובכת של התרבות". דרך הפרעות נשיות כאלו, נראה שהתנגדות למבנים אידאולוגיים דומיננטיים שחוקים, אבל התנגדות כזו חושפת את הכוח ההרסני של תרבות על הגוף הנשי העכשווי.
ספריה > אזור הדמדומים: החיים הנסתרים של דימויים תרבותיים, מאפלטון לאו ג'יי

הספר "אזור הדמדומים: החיים הנסתרים של דימויים תרבותיים, מאפלטון לאו ג'יי" שיצא בשנת 1997, מציג את העיסוק והמחקר המתמשכים של דימויים תרבותיים והרוויה שלהם בתרבות עכשווית. בורדו משתמשת במשל המערה של אפלטון, שבו הדימויים מוקרנים על אחורי המערה ומציגים את האשליה של מציאות לתושביה, שמזהים ומקבלים אותם כמציאות, והיא טוענת שמטפורה כזו מייצגת דאגה עכשווית ייחודית. היא טוענת ש"בשבילנו, הסינוור על ידי הדימויים שנוצרים היא אינו מטפורה, זהו המצב האמיתי של חיינו". בורדו מרמזת לדימויים המובנים של שלמות גופנית בתרבות הצרכנות הנוכחית, כמו הצגה של גופות פיזיים שנבנים מחדש במגזינים ובפרסומות, כמציגים אידיאלים שקריים לצופה שרוצה להזדהות עם דימויים כאלו ולהשתמש בהם כסטנדרטים לגופו ולחייו. היא כותבת ש"אנו צריכים להיגמל מהמושג של אמת בזמננו... להתמקד בסיוע לדור הבא ללמוד לראות בצורה ביקורתית על האשליות והמסתורין של הדימוי ששולט בתרבות שבו גדלנו".
הספר גם עוסק בדרכים שונות, בקשר ובשיח שבין מוסדות אקדמאים ושאינם אקדמאים. על אף שאינה אנטי-אקדמאית בעצמה, בורדו רואה מחשבה אקדמית ואינטלקטואלית כטוענת ש"מחוץ למערה של המסתורין התרבותי" ועולה ל"מקום נשגב, מנתחת את מה שקיים מתחתיה". בורדו רוצה "להביא את התאוריה חזרה לקרקע".
ספריה > הגוף הגברי: מבט מחודש על גברים בציבור ובפרטי

בספר "הגוף הגברי: מבט מחודש על גברים בציבור ובפרטי" שיצא בשנת 1999, בורדו שינתה את המוקד שלה מהתבוננות בגוף הנשי אל הגוף הגברי מנקודת מבט נשית. הספר כולל ניתוחים של הגוף הגברי שלוקחים בחשבון את הייצוג שלו בצורות תרבות פופולרית של תקשורת כמו סרטים, מודעות וספרות. בורדו טוענת כי חרדות על יופי גופני לא מוגבלות לנשים, אלא גם לגברים. היא מנתחת גישות סביב הפין ותרבות הומוסקסואלית במאה ה-20.
לקריאה נוספת

Bordo, Susan. “The Body and the Reproduction of Femininity: A Feminist Appropriation of Foucault.” Gender/Body/Knowledge: Feminist Reconstructions of Being and Knowing. Eds. Alison M. Jaggar and Susan R. Bordo. New Brunswick: Rutgers UP, 1989. 13-33
Bordo, Susan. The Flight to Objectivity: Essays on Cartesianism and Culture. Albany: State University of New York Press, 1987.
Bordo, Susan. The Male Body: A Look at Men in Public and in Private. New York: Farrar, Straus and Giroux, 1999.
Bordo, Susan. Twilight Zones: The Hidden Life of Cultural Images from Plato to O.J. Berkeley: University of California Press, 1997.
Bordo, Susan. Unbearable Weight: Feminism, Western Culture, and the Body. Berkeley: University of California Press, 1993.
Bordo, Susan, ed. Feminist Interpretations of René Descartes. University Park, PA: Pennsylvania State University Press, 1999.
Hekman, Susan. Review of Unbearable Weight, by Susan Bordo, and Bodies That Matter, by Judith Butler. Hypatia 10.4 (Fall 1995).
Hekman, Susan. “Material Bodies.” Body and Flesh: A Philosophical Reader. Ed. Donn Welton. Malden, MA: Blackwell, 1998. 61-70.
Jarvis, Christina. “Gendered Appetites: Feminisms, Dorothy Allison, and the Body.” Women’s Studies 29.6 (Dec. 2000). 763-92.
Rooney, Ellen. “What Can the Matter Be?” American Literary History 8.4 (Winter 1996). 745-58.
"Susan Bordo." The Norton Anthology of Theory and Criticism. Vincent B. Leitch, gen. ed. New York: Norton and Co., 2001. 2360-62
Bordo, Susan "The Creation of Anne Boleyn, A New Look at England's Most Notorious Queen," HMH 2013
הערות שוליים

↑  (אנ')
↑  Bordo, Unbearable Weight, p. 35
↑  Leitch, p. 2360
1 2  Bordo, Unbearable Weight, p. 4
↑  Bordo, Unbearable Weight, p. 5
↑  Bordo, Unbearable Weight, p. 3
1 2 3  Hekman, Review of Unbearable Weight
↑  Bordo, Unbearable Weight, p. 38
↑  Hekman, "Material Bodies", p. 65
↑  Bordo, Unbearable Weight, p. 21
↑  Bordo, Unbearable Weight, p. 23
↑  Leitch, p. 1026
1 2  Bordo, Unbearable Weight, p. 27
↑  Leitch, p. 2361
↑  Bordo, The Flight to Objectivity, p. 2.
↑  Bordo, The Flight to Objectivity, p. 3
↑  Bordo, The Flight to Objectivity, p. 62.
↑  Hekman, "Material Bodies", p. 62
↑  Bordo, Unbearable Weight, p. 15
↑  Bordo, Unbearable Weight, p. 24-25
↑  Bordo, Twilight Zones
↑  Bordo, Twilight Zones, p. 22
↑  Bordo, Twilight Zones, p. 19
↑  Bordo, Twilight Zones, p. 18
↑  Bordo, Twilight Zones
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280116705171  BIBSYS: 90743233  BnF: cb120720816 (data)  GND: 128500042  ICCU: PALV047454  ISNI: 0000 0001 0932 7702  LCCN: n86057688  NKC: uk2016903086  NTA: 089172841  SELIBR: 326549  SUDOC: 029003075  VIAF: 109227723   WorldCat (עם VIAF): 109227723
זוריקו דויטאשווילי

זוריקו "זוקה" דביטאשווילי (בגאורגית: ზურიკო დავითაშვილი ; נולד ב-15 בפברואר 2001) הוא כדורגלן גאורגי המשחק בעמדת הקשר והקיצוני בקבוצת סנט אטיין ובנבחרת גאורגיה.
קריירה

דויטאשווילי גדל בדינמו טביליסי, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-29 בספטמבר 2017 נגד קולחתי 1913 פותי.
בשנת 2018 עבר ללוקומוטיב טביליסי. באותה שנה שם ה"גרדיאן" את דוויטאשווילי בין 60 השחקנים הצעירים הטובים ביותר ברחבי העולם. שנה לאחר מכן נבחר לשחקן הכדורגל הגאורגי הצעיר הטוב ביותר של העונה.
ב-29 ביוני 2019, דוויטאשווילי חתם על חוזה לשלוש שנים עם רובין קאזאן מהפרמייר ליג הרוסי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית ב-15 ביולי 2019 במשחק פתיחת העונה נגד לוקומוטיב מוסקבה.
אופ"א כללה את זוריקו ברשימת חמישים הכישרונות הצעירים בתחילת 2020.
ב-20 באוגוסט 2020, דוויטאשווילי הצטרף לרוטור וולגוגרד בהשאלה לעונת 2020/2021. ב-16 ביולי 2021, חוזהו עם רובין בוטל בהסכמה הדדית. ארבעה ימים לאחר מכן, הוא חתם בארסנל טולה.
ב-23 במרץ 2022, דוויטאשווילי חתם בדינמו בתומי. החתימה הגיעה לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. פיפ"א איפשרה לשחקנים זרים שמשחקים ברוסיה אישור לסיים את החוזה שלהם באופן מיידי.
ב-2 בספטמבר 2022 עבר דוויטאשווילי לבורדו בהשאלה לעונה אחת. הוא כבש שער בכורה במשחק הבכורה בניצחון על דיז'ון ב-17 בספטמבר. לאחר עונת 2022/2023, מימש המועדון את האופציה לרכוש אותו בחוזה לארבע שנים.
ב-11 ביולי 2024 חתם דוויאטשווילי בסנט אטיין.
קריירה בינלאומית

ב-5 בספטמבר 2019 ערך דוויטאשווילי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאורגיה, בתיקו 2-2 נגד נבחרת קוריאה הדרומית במשחק ידידות. ב-8 בספטמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 4-1 לנבחרת בולגריה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת גאורגיה לטורניר יורו 2024.