stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנסיכה מונונוקי
עלילה > כפר האמישי

האמישי הם שבט קטן שהובס על ידי שלטון הקיסר בסוף המאה ה-8. בתחילת הסרט, המתרחש בתקופת אשיקאגה, מוצג כפר קטן וחבוי של אחרוני האמישי המנותקים מהעולם החיצוני. יום אחד תוקף את הכפר "אל מקולל" כשהוא מותיר אחריו שובל של מוות והורס כל מה שעומד בדרכו. אשיטאקה, נער המיועד להיות הנסיך הבא של האמישי, רואה את האל מבעוד מועד בדרכו לכפר, ורוכב על הצבי האדום שלו, יאקול, כדי לעצור אותו. הוא מנסה לבקש מהאל לא לתקוף את הכפר, אך נאלץ לירות בעינו כשהאל ממשיך להסתער ומאיים להרוג שלוש נערות מהכפר שנקרות בדרכו. שלוחה מה"תולעים" האדומות המהוות את הקללה שהאל מכוסה בה, מצליחה לתפוס בזרועו של אשיטאקה ולהיצמד אליה. אשיטאקה מצליח לירות באל חץ נוסף, הפעם במצחו, והורג אותו. היצור מתגלה כאל-חזירי-בר אדיר ממדים שסובל מקללה. באותו הערב יושב אשיטאקה עם נביאת הכפר וכמה אנשים כדי לראות מה יעלה בגורלו. הנביאה מספרת לו שאל-החזירים הגיע מהמערב ומראה לו אבן קטנה שנמצאה בתוך קרביו של החזיר לאחר שמת, בטענה כי זה הדבר שעיכל את גופו מבפנים והפך אותו למקולל. מסתבר שהאל הותיר על זרועו הימנית של אשיטאקה צלקת כהה שעתידה לכלות את כל גופו. הנער נאלץ לגזור את שערו (סימן לכך שהוא כבר אינו שייך לעולם הזה, או מת) ולצאת לגלות במטרה לגלות מה גרם לקללה להשתלט על החזיר, בתקווה שיוכל להסירה ממנו. הוא איננו יכול לחזור לעולם, שכן השבט כבר צריך לבחור לו מנהיג חדש, ושובו של אשיטאקה עלול להוות בעיה אם אכן ישוב. בדרכו החוצה מהכפר באה להיפרד ממנו קאיה אחותו הקטנה, אחת משלוש הנערות שהציל, ונותנת לו את פגיון היהלומים שלה – סמל של אהבה נצחית – כדי שיברך אותו במזל. אשיטאקה מבטיח שלא ישכח אותה, ועוזב את הכפר עם חרבו, חץ וקשת וצידה כשהוא רכוב על יאקול.
עלילה > מסע

אשיטאקה מתחקה על עקבותיו של אל-החזירים, ובדרכו מגיע לכפר שסמוראים נודדים ("רונין") עושקים את תושביו. הם מתחילים לרדוף אחריו, וכשהוא רואה שאחד מהם עומד להרוג את אחת מנשות הכפר, הוא מותח את קשתו כדי לירות בו. לפתע מתחילה הקללה שעל זרועו לגרום לו לכאבים עזים, והיא גורמת לו לירות את החץ בעוצמה כזו שזרועותיו של הסמוראי נכרתות. אשיטאקה יורה בסמוראי נוסף שרודף אחריו ועורף את ראשו, ומצליח להימלט. לאחר מכן, כשהוא שוטף את זרועו הימנית, הוא מגלה שהצלקת שעל זרועו גדלה.
הוא מגיע לכפר נוסף ושם פוגש בג'יקו-בוו, איש הטוען כי הוא נזיר, אשר עוזר לו לקנות אורז מאחר שתושבי הכפר לא רגילים לראות זהב כמו זה שאשיטאקה נושא עמו. השניים ממהרים להסתלק משם לפני שתושבי הכפר ינסו לשדוד אותם. באותו הערב הם אוכלים יחדיו מהאורז, ואשיטאקה מספר לג'יקו על הסיבה למסע שלו, כמו גם שאיבד את עקבותיו של החזיר. הוא מראה לו את האבן המשונה שגרמה לקללה להשתלט על גופו של החזיר, אך ג'יקו לא יודע למה היא משמשת. הוא מספר לאשיטאקה על היער של האייל האל שנמצא במערב, שמסופר כי החיות שם ענקיות כשם שהיו בעבר הרחוק. למחרת אשיטאקה ממשיך לנדוד לכיוון היער, שוב לבדו.
בעוד הוא ממשיך בדרכו, קבוצה גדולה של נהגי שוורים בפיקודה של אישה והסגן שלה עושה את דרכה עם מטעני אורז על אחד ההרים באזור. שני אלי-זאבים לבנים וגדולים, שעל גבו של אחד מהם רכובה דמות-אדם עטופה בפרווה, תוקפים את האנשים אך נסוגים כשאלה משיבים להם באש. לאחר שנסוגו, תוקפת את הקבוצה מורו, אימם הענקית של שני הזאבים, וגורמת לאבדות קשות בטרם מצליחים האנשים לירות בה ולהפיל אותה מההר.
זמן מה לאחר מכן מגיע אשיטאקה לנהר שלרגלי ההר, ומוציא מהמים שניים מהאנשים שנפלו: אחד מהם הוא נהג שוורים והשני הוא אחד מ"אנשי הירי" (נושאי הנשק) של הקבוצה. הוא גם רואה בצד השני של הנהר את מורו ואת שני גוריה, כמו גם נערה (הדמות שרכבה על הזאבים קודם לכן) שמנקה את הפציעה של מורו על ידי מציצת הדם ויריקתו. אשיטאקה מנסה לתקשר איתם והם עוזבים את המקום, כשהנערה מורה לו להסתלק. אשיטאקה חוזר אל הפצועים לאחר ששמע את זעקתו של נהג השוורים, קורוקו. הוא מגלה בקרבתם קודאמה, רוחות-עץ קטנות המהוות סימן לכך שהיער בריא. למרות טענתו של קורוקו כי הקודאמה קוראות לאייל האל הנורא שהיער שייך לו, אשיטאקה עוקב אחריהן דרך היער במטרה להשיב את האנשים לקבוצה שלהם, כשקורוקו רוכב על יאקול ואילו את איש-הירי מעמיס אשיטאקה על גבו שלו. הקודאמה מובילות אותם לאגם נסתר, שם הם עוצרים לנוח. אשיטאקה רואה בצידו השני צלליות עדר של איילים, כשלפתע אחד מהם, גדול ובעל קרניים רבות, עוצר ומסתכל בו. הקללה מתחילה להשתולל על זרועו ולהכאיב לו, והוא משתיקה על ידי טבילת זרועו במים. הארבעה ממשיכים בדרכם, ואשיטאקה מגלה כי מאז שעזבו את האגם, כוחו גדל והאיש שהוא סוחב הפך קל יותר בשבילו.
עלילה > קרב

אשיטאקה עושה את דרכו לעיר הברזל, ושומע מרחוק את פיצוצי הקרב של בני האדם נגד חזירי הבר. בהתקרבו לעיר הברזל הוא מגלה שהסמוראים צרו עליה. הוא מצליח לעבור את ההגנות שלהם ומגיע לחומות העיר. הסמוראים כבשו את מרביתה, ורק המתחם הפנימי עדיין עומד על תילו. הנשים, קורוקו (שזרועו שבורה) והמצורעים הם היחידים שנשארו שם; כל השאר הלכו לצוד את האייל האל. אסאנו החליט לתקוף את עיר הברזל ברגע שהגברים יצאו, ולכן הנשים לא יכולות להודיע לאבושי ולאנשיה על הצרה בעיר הברזל. אשיטאקה דוהר משם על יאקול ומבטיח להביא את אבושי כדי שתעזור בקרב, כשארבעה סמוראים רודפים אחריו. אשיטאקה מצליח לבסוף להיפטר מהם בעזרת חרבו וקשתו (תוך שהקללה ממשיכה להתפשט על גופו), אך יאקול נפגע מחץ ברגלו האחורית. הוא ממשיך לעקוב אחרי אשיטאקה בצליעה, והשניים מגיעים למקום שבו התחולל הקרב של בני האדם והחזירים. גופות של אנשים וחזירים מוטלות בכול מקום, אך הקרב כשלעצמו נגמר. אנשי עיר הברזל ששרדו אומרים לאשיטאקה כי נושאי-המטריות השתמשו בהם בתור פתיון כדי למשוך את חזירי הבר, ואז זרקו עליהם פצצות כדי להרגם, תוך שהם הורגים גם חלק מבני האדם. החזירים הפסידו, אך בני האדם יצאו בשן ועין. אשיטאקה אומר לגברים שהסמוראים צרים על עיר הברזל וכי הם חייבים לשוב ולעזור לנשים. הם עונים לו שאבושי המשיכה עם ג'יקו ואנשיו כדי לצוד את האייל האל ביער, ומבקשים ממנו להשיב אותה. אשיטאקה מגלה שאחד מבניה הזאבים של מורו עדיין חי ותקוע מתחת לגופתו של חזיר בר מת, ומצליח, בעזרת הגברים, לחלצו משם. אשיטאקה אומר לגברים שירדו ויחכו לאבושי ליד האגם, וכי הוא ילך עם הזאב להשיבה. יאקול נשאר עם הגברים, והזאב רץ יחד עם אשיטאקה כדי למצוא את סאן.
עלילה > מרוץ נגד הזמן

צעדן הלילה מתנשא אל מעל לצמרות העצים ושולח עיסה שחורה כדי להשיג את האנשים הבורחים יחד עם ראשו. היער הולך וגווע. ג'יקו ושלושת הסבלים רצים בכול כוחם, ושאר רצי-הקרקע ונושאי-המטריות מתפזרים ובורחים. בעיר הברזל, טוקי והאחרים רואים את צעדן הלילה מתקרב אליהם. אשיטאקה וסאן רוכבים על שני הזאבים לאורך גדת האגם. אשיטאקה צועק ליושבי העיר לרוץ אל האגם ולחכות שם לגברים ולאבושי, וכי המים יאטו את העיסה השחורה. הסמוראים שצרים על עיר הברזל בורחים מחמת העיסה השחורה, שבולעת רבים מהם. קורוקו, הנשים והמצורעים בורחים גם הם מעיר הברזל, כשחלקם נבלעים בעיסה, ומתקדמים לעבר עומק האגם כדי לחכות שם לגברים ולאבושי.
סאן ואשיטאקה מוצאים את ג'יקו וחבורתו על צלע אחד ההרים במרוצתם, עוצרים אותם ואומרים להם למסור את הראש בחזרה. ג'יקו אומר להם שכבר מאוחר מדי, שכן השחר כבר כמעט מפציע, וכשזה יקרה, צעדן הלילה יעלם. אשיטאקה מנסה לשכנע אותו באיומים, אך ג'יקו מתקיף אותו. סבל אחר מתקיף את סאן. השניים הנותרים ממשיכים לרוץ, אך שומטים את הארגז כשהעיסה מקיפה אותם ובורחים משם. אשיטאקה, סאן וג'יקו ניצבים על סלע, "אי" בים העיסה השחורה, עם הארגז ובו הראש. לבסוף מצליחים אשיטאקה וסאן לשכנע את ג'יקו להחזיר את הראש. השניים מחזיקים אותו בידיהם, וצעדן הלילה מתכופף לעברם ומצמיד את גופו לאדמה, במקום בו הם עומדים. הוא קם, ראשו שוב במקומו, ואז מפציעה השמש. מאחר שלא חזר לצורתו היומית, הצעדן נופל ברגע שקרני השמש נוגעות בו, ומתמוטט על עיר הברזל. משב רוח אדיר נגרם מכך, מעיף את העיסה השחורה, הורס את עיר הברזל ומנקה את כל האזור.
מספר רגעים שקטים חולפים, ואז כל אנשי עיר הברזל, שהתרכזו יחדיו באגם ונצמדו זה לזה, רואים למה גרם האייל האל לפני שנעלם: כל ההרים מתחילים להתכסות בצמחים חדשים, הגדלים במהירות. אישה מצורעת מסתכלת בידה ורואה שהמחלה שלה נעלמה. יאקול הולך לעבר המקום שבו נמצאים הזאבים ליד סאן ואשיטאקה. סאן אומרת שגם אם היערות התחדשו, האייל האל עדיין מת. אשיטאקה אומר שהאייל האל כלל לא מת, שכן הוא החיים עצמם, והוא זה שלוקח חיים או מעניק אותם. הנער נוכח שהקללה נעלמה מגופו, ורק צלקת קטנה ובהירה נשארה על ידו. סאן אומרת לו שהיא אמנם אוהבת אותו, אך איננה יכול לסלוח לבני האדם. אשיטאקה מקבל זאת, ואומר שיגור עם אנשי עיר הברזל, ויבוא לבקר את סאן יחד עם יאקול. סאן מחייכת ועוזבת עם שני אחיה הזאבים. בחורבותיה של עיר הברזל, אבושי אומרת לאנשיה שהיא מתביישת על כך שהזאבים הצילו אותה ונשאו אותה מהיער על גבם. היא מבקשת שמישהו יקרא לאשיטאקה כי ברצונה להודות לו, ואומרת לאנשיה שבמקום עיר הברזל יבנו במקום כפר טוב. ג'יקו, שמביט בכול זה מצלע ההר, נאנח ואומר שאין לו סיכוי לנצח כנגד טיפשים, ומחליט לעזוב את כל העניין.
במעמקי היער, עצים גדולים ועתיקים מוטלים מתים ליד האגם של האייל האל, וצמחים צעירים ורעננים מבצבצים מתוכם. קודאמה יחידה מופיעה על שפת האגם, מנענת את ראשה ומשמיעה קולות נקישה.
דמויות מפתח > דמויות ראשיות

אשיטאקה – נער משבט האמישי שיצא לגלות על מנת להסיר ממנו קללה.
סאן – נערה שבינקותה הושלכה ליער, וגודלה על ידי זאבים.
הגבירה אבושי – עומדת בראש עיר הברזל.
מורו – אלת-הזאבים שאימצה את סאן.
גונזה – הסגן של אבושי. חם מזג וחושד באשיטאקה.
ג'יקו-בוו – עובד בשביל ה"ארגון העליון".
אוקוטו-נושי – אל-חזירי-הבר העיוור שהגיע מצ'ינזי כדי להילחם בבני האדם.
האייל האל – האל השולט ביער שליד עיר הברזל, הנותן ולוקח חיים לפי החלטתו. בלילה הוא הופך לפסען-הלילה (Night Walker).
קורוקו – אחד מנהגי השוורים של העיר, שהוצל על ידי אשיטאקה.
טוקי – אשתו ההחלטית של קורוקו.
דמויות מפתח > דמויות משנה

נאגו – אל חזירי-הבר שחי ליד עיר הברזל, עד שאבושי הביסה אותו ואת שבטו וגרמה להפיכתו לדמון שתקף את הכפר של אשיטאקה וגרם לו לקללה.
בניה של מורו – שני זאבים גדולים, אחיה החורגים של סאן, שעל גבם היא רוכבת.
יאקול – צבי אדום (חיה בדיונית) שמשמש לאשיטאקה כבהמת-רכיבה וחבר נאמן.
נשות עיר הברזל – נשים שגברת אבושי הצילה מזנות ושיכנה בעיר הברזל כדי שתשמשנה כפועלות, וגם תזכנה לחיים טובים יותר.
נפחים – מצורעים שאבושי אספה כדי שייצרו רובים בעיר הברזל ויזכו לחיים סבירים, מאחר שנדחו על ידי החברה.
הארגון העליון – הארגון שאליו ג'יקו כפוף, ודורש את ראשו של האייל האל.
רצי הקרקע "ג'יבאשירי" – ציידים המכירים את היער טוב יותר מאנשים אחרים.
נושאי המטריות – אנשיו של ג'יקו.
אנשי הירי – כ-40 איש שהארגון העליון השאיל לאבושי כדי שתוכל לבנות את עיר הברזל ולהחליש את היער.
קודאמה – רוחות היער הקטנות, שמסמנות כי העצים בריאים.
שוג'ו – חיות דמויות-קופים ששותלות עצים במטרה להשיב את היער שנכרת.
סמוראים – עובדים בשביל המצביא הראשי אסאנו, החושק בעיר הברזל לעצמו.
טוב, רוע ואלימות

המסר הכלול בסרט מנוגד, למעשה, למרבית סרטי האנימציה המערביים, ובא לשבור את המונחים שנהוג להשתמש בהם בסרטים אלו – "טוב" ו"רע". אבושי איננה אישה אכזרית ותאבת בצע הפועלת לשם השגת כוח בלבד, אלא מנהיגה טובה שברצונה להגן על אנשיה מפני השלטון המתנכל להם. היא בנתה את עיר הברזל בעיקר מאנשים מוכי-גורל, כמו נשים שסחרו בהן או מצורעים שאיש לא מוכן להתקרב אליהם, ומתייחסת אליהם כאל שווים בין שווים. עיר הברזל מוכיחה שגם מעשים חמורים ביותר נעשים לעיתים בשם מטרות נעלות. גם החיות המוצגות ביער, ובראשן סאן, אינן חד צדדיות: אמנם הן מותקפות על ידי האדם וסביר למדי שתפסידנה במלחמה, אך הן כשלעצמן תאבות נקמה ומלחמה. אף על פי שהסרט כולל אלימות לא מעטה, היא אינה מצטיירת כדבר מושך או מבדר כמו בסרטי פעולה מסוימים. להפך, היא מוצגת באמצעות הקללה שמאכלת את גופו של אשיטאקה: סוג של מחלה, משהו שמפתה להשתמש בו, אך מרגע שמתחילים לעשות כך, הוא יוצא מכלל שליטה. מיאזאקי מציג מאבק שבו אין פתרון מוחלט ואף צד איננו צודק או טועה.
יציאה למסכים > יפן

הסרט יצא ביפן בשנת 1997 וגרף שם כ-18.5 מיליארד ין יפניים – כ-154 מיליון דולר. הוא הפך שם לסרט המצליח ביותר בכל הזמנים (לפניו החזיק הסרט אי.טי בתואר הזה למעלה מעשור), אך השיא נשבר זמן קצר לאחר מכן בידי "טיטאניק" (שהפסיד אותו לאחר מכן לטובת "המסע המופלא").
מלבד זאת, הוא זכה באוסקר היפני לסרט הטוב ביותר, הגיע למקום הראשון ברשימת הסרטים המצוירים הטובים ביותר של כל הזמנים באתר IMDb (הישג שנלקח ממנו עם יציאת "המסע המופלא"), ונחשב לסרטו הטוב ביותר של מיאזאקי. עד היום הוא מתחרה על התואר הזה לצד "המסע המופלא".
יציאה למסכים > הסרט מגיע למערב

במערב, היו דיסני אחראים על הפצתו של הסרט. הם העבירו את הטיפול לאולפני מירמאקס, אשר החליטו להפקיד את אומן הקומיקס ניל גיימן על עיבוד התסריט לאנגלית, אך אין פירוש הדבר כי הוא תרגם אותו בעצמו: גיימן קיבל תסריט מתורגם ישירות מיפנית, ותפקידו היה לעבדו כך שיתאים לקהל האמריקאי. מירמאקס גם החליטו להשקיע כסף רב בשחקנים מפורסמים לשם הדיבוב: בילי קרודופ גילם את אשיטאקה, קלייר דיינס את סאן, מיני דרייבר את אבושי, ג'יליאן אנדרסון את מורו ובילי בוב תורנטון את ג'יקו. ואולם, כשהסרט התקרב למועד הוצאתו למסכים, הוא כמעט ולא זכה לפרסום בטלוויזיה ובכול אמצעי אחר. אפילו כשיצא, הוקרן במספר מסכים קטן בהרבה משנאמר בתחילה, וכך גרף בארצות הברית כ-2 מיליון דולר בלבד (הכנסותיו הכוללות במערב הסתכמו בכ-6 מיליון דולר). דבר נוסף שביקשו מירמאקס לעשות כשקיבלו את הסרט לידיהם היה חיתוך הקטעים שנראו לטעמם אלימים מדי, כדי שיוכל לקבל דירוג של PG ("ילדים חייבים בהשגחת הורים"). מיאזאקי ואנשי סטודיו ג'יבלי התנגדו נמרצות לעניין, והצליחו לשכנע את מירמאקס שלא לחתוך אף חלק מהסרט, וכך לבסוף קיבל דירוג של PG-13 ("בני 13 ומטה חייבים בהשגחת הורים"). שמועה נפוצה היא שמיאזאקי שלח חרב יפנית קצרה לאחד מאנשי המפתח במירמאקס, ואליה מצורף פתק ובו הודעה – "NO CUTS".
מירמאקס התלוננו על כישלונו של הסרט בקופות, וביקשו להוציא את מהדורת הדי.וי.די בדיבוב לאנגלית בלבד. ברם, תגובות נזעמות ממעריצים גרמו לאופנים להשתהות בהוצאת הדי.וי.די, ולבסוף הוא יצא בדיבוב יפני ואמריקאי.
יציאה למסכים > הסרט מגיע למערב > הסרט בישראל

הסרט הגיע לישראל בדיבוב יפני בלבד אבל הכתוביות תורגמו מהגרסה האנגלית ולקו באי דיוקים לגבי המקור ואף בסלנג. כשהגיעה לארץ גרסת די.וי.די של הסרט, ניתן היה לצפות בו בדיבוב יפני עם כתוביות באנגלית שנכתבו על פי התסריט של גיימן, או הכתוביות האנגליות המקוריות. לא היה ניתן להשיג בישראל גרסת די.וי.די בעלת תרגום עברי של הסרט, והדרך היחידה לצפות בו בתרגום לעברית הייתה בטלוויזיה ובקלטות וידאו, בשני המקרים – בדיבוב אמריקני, עד שהסרט הגיע ל"נטפליקס".
קודאמה
סאן, הנסיכה מונונוקי
האייל האל
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
עטיפת ה-DVD של הסרט באנגלית, המציג את אשיטאקה נלחם בסמוראי. למטה: גורל העולם נח על אומץ ליבו של לוחם אחד
וולקנולוגיה

הר הגעש וולקנו
וולקנולוגיה היא תחום המחקר הגאולוגי החוקר את החומרים והתהליכים המלווים את המאגמה מעת היווצרה, דרך עלייתה ממעטפת כדור הארץ אל הקרום ופליטתה כלבה באמצעות התפרצויות געשיות אל פני השטח. המחקר עוסק בהתפתחות הפיזיקלית והכימית של המאגמה, אגירתה, הובלתה והתפרצותה, וכן את המשקעים הגעשיים שהיא מותירה, לא רק בכדור הארץ אלא גם בכוכבי הלכת והירחים של מערכת השמש. המונח "וולקנולוגיה" מושאל משמו של הר הגעש וולקנו (Vulcano, אחד מהאיים הליפאריים – איים געשיים בים התיכון צפונית לסיציליה), הנגזר מ"ווּלקן", שמו הרומי של הפייסטוס – אל הנפחות והאש במיתולוגיה היוונית.
הרי געש והתפרצויות געשיות מהווים את הקצה הנראה לעין של תהליכים מורכבים המתרחשים עמוק בכדור הארץ. אחד מאמצעי המחקר בוולקנולוגיה הוא שימוש במכשירים המאפשרים הצצה אל מתחת לפני השטח, על-מנת לשפר את ההבנה של תהליכים אלה. לכן, מחקר וולקנולוגי הוא בסופו של דבר רב-תחומי וקשור בגאופיזיקה, פטרולוגיה וגאוכימיה.
המדען העוסק בתחום זה נקרא וולקנולוג. במסגרת מחקריהם מבקרים וולקנולוגים בהרי געש, בעיקר בפעילים בהם, כדי לצפות בהתפרצויות ולאסוף דגימות מחומרי הפליטה של ההר, הכוללים אפר געשי, סלעים געשיים ודגימות לבה. אחד ממוקדי המחקר בוולקנולוגיה הוא ניסיון לשפר את חיזוי התפרצויות הרי הגעש – נושא העשוי לשפר את ההיערכות לקראתן ולמנוע פגיעה בחיי אדם, בדומה לחיזוי רעידות אדמה. על כן, וולקנולוגים חוקרים את אופן היווצרותם של הרי הגעש ואת מצבם הנוכחי, ומעבדים מידע בהתחשב בעברם.
וולקנולוג בפסגת הר הגעש רואפהו בניו זילנד
היסטוריה של המחקר הוולקנולוגי

לוולקנולוגיה היסטוריה ממושכת. התיעוד המוקדם ביותר הידוע לתופעות געשיות הוא ציור-קיר שנוצר לפני כ-9,000 שנה ונמצא בחפירות ארכאולוגיות באתר הנאוליתי צ'טלהויוק בטורקיה. הציור מראה מפה של האזור, כנראה המפה הקדומה ביותר, ובה מתנשא הר הגעש חסן (Hasan Dağı) כפול-הפסגה המתפרץ מעל בתי העיר.
נראה כי ההתפתחות הרעיונית בדבר תהליכי ההמסה המתרחשים בתוך כדור הארץ תהיה שם נרדף להיסטוריה של המחקר הוולקנולוגי הקלאסי, אולם אין זה כך. עד שנות ה-70 של המאה ה-20 היוותה הוולקנולוגיה כלי מדעי שולי בשל היותו תיאורי בלבד, ואשר הוקדש בעיקר לגאומורפולוגיה של הרי געש ומבנים געשיים, לחלוקה גאוגרפית של כדור הארץ לחבלים געשיים ולתיעוד כרונולוגי של התפרצויות געשיות. יתרה מזאת, ההתפתחות במחקר לא הייתה תמיד ליניארית: בתקופות מסוימות חלה התקדמות במקום אחד ונסיגה באחר, למשל בימי הביניים חלו פריצות דרך משמעותיות בעולם המוסלמי ונסיגה רעיונית בעולם הנוצרי.
עד לסוף המאה ה-20 ידעו וולקנולוגים מעט מאוד על התהליכים הפיזיקליים והכימיים העומדים ביסוד היווצרות המאגמה, הובלתה ותהליכים המתרחשים בדרכה של המאגמה מעומק כדור הארץ דרך קרומו ועד לפני השטח. תהליכי ההמסה היוצרים את המאגמה התגלו על ידי פיזיקאים באמצע המאה ה-19, אולם בשל ההפרדה החדה שנהגה בין תחומי המדע השונים באותה תקופה, ידע זה נותר מעבר להישג ידם של וולקנולוגים שהמשיכו בעבודתם התיאורית בלבד, מבלי שרכשו את הבנת התהליכים היסודיים הללו. ראייה רחבה זו לא התאפשרה עד התפתחותם של תחומי מחקר שאפשרו להבין תהליכים אלה, והפכו את המחקר הוולקנולוגי לרב-תחומי.
היסטוריה של המחקר הוולקנולוגי > געשיות בהיסטוריה האנושית

לידע שיש לנו על קודמינו קשר הדוק לאירועים געשיים, בעיקר בגלל השימור המצוין של מאובנים במשקעים געשיים. כמה מן השרידים הקדומים ביותר של מינים אנושיים קדומים באים מחבלים גאולוגיים באפריקה ובאינדונזיה, והקשר שלהם לפעילות געשית אינו מקרי. ההסבר ההגיוני ביותר לשפע היחסי של המאובנים ולשימורם הטוב בסביבות אלה הוא שהשרידים כוסו במהירות במשקעים הגעשיים. דוגמה לכך ניתן לראות בפומפיי, שם שומרו שרידיהם של תושבי העיר באפר געשי שנפלט בהתפרצות וזוב בשנת 79. בשנת 1976 גילתה הפלאואנתרופולוגית הבריטית מרי ליקי (Mary leakey) עקבות בנות 3.7 מיליון שנה של אוסטרלופיתקוס על גבי משקעי אפר געשי. עקבות אלה, שנמצאו בלייטולי (Laetoli) בטנזניה, ממחישות היטב את יכולת השימור של משקעים געשיים, המשמרים היטב גם מינרלים המסייעים בתיארוך הממצאים. באופן דומה תוארכו שרידים של הומו הביליס בערוץ אולדובאי ל-1.75 מיליון שנה ושרידי אוסטרלופיתקוס אפרנסיס ליד העיירה הדר (Hadar) באתיופיה, בשטח משולש עפר, ל-3.5 מיליון שנה. גם השימוש האנושי בסלעים געשיים מתחיל בעבר הרחוק – לחופו של אגם טורקאנה נמצאו סימנים שהותירו כלי אובסידיאן ותוארכו ל-2.5 מיליון שנה. תוצרים געשיים נוספים שימשו אנשים בתקופות קדומות: לפני כ-3,000 שנה שימש אפר געשי בתערובות שונות שהכילו אבקת פומיס וסיד ליצירת מלט. תוצר געשי נוסף הוא גופרית, ששימשה בימי קדם להלבנת צמר ופרווה. הומרוס הכיר ביכולת החיטוי של הגופרית ושיבח את כושר הדברת המזיקים שלה, והמצרים הקדמונים כתבו מרשמים רפואיים לגופרית עוד במאה ה-16 לפנה"ס.
היסטוריה של המחקר הוולקנולוגי > מיתוסים ושאול

לאורך ההיסטוריה העניקו התפרצויות געשיות השראה דתית והובילו ליצירתם של מיתוסים. ג'יימס האטון – הנחשב על ידי רבים כאבי הגאולוגיה – היה הראשון לנסות ולנפץ מיתוסים הנוגע להתפרצויות אלה. כך כתב ב-1785 ב"תאוריה של הארץ", שפורסמה במלואה ב-1788‏:
הר געש לא נוצר בכוונה להפחיד מי שמאמינים באמונות תפלות ולגרום להתקפי אדיקות ודבקות; גם לא להדהים בהרס ערים; הר געש צריך להיחשב פתח אוויר לכבשן התת-קרקעי, במטרה למנוע התרוממות לא נחוצה של האדמה ותוצאות קטלניות של רעידות אדמה; ואנו יכולים להיות בטוחים שהם, באופן כללי, ישיבו בחוכמה על כוונותיהם, מבלי שיהיו בעצמם הסוף, מאחר שהטבע עצמו יצר כוח מדהים שכזה באמצעי מצוין.
האטון התכוון בדבריו לאנשים פרימיטיביים שהאמינו זה מכבר כי הרי געש מאוכלסים על ידי אלים או שדים בעלי מזג סוער, מסוכנים ולא צפויים. במשך אלפי שנים הקריבו אנשים קורבנות כדי לרצות אלים קפריזיים. בני עמים רבים הציעו לאלים קורבנות אדם:
בניקרגואה האמינו במשך שנים רבות כי הר הגעש המסוכן קוסגינה (Cosequina) יישאר שקט רק אם ישליכו לתוך לועו ילד בכל 25 שנים. מאותה סיבה הושלכו נשים צעירות ללועו של הר הגעש מסאיה (Masaya) כדי לפייס את האש.
עד לאחרונה הקריבו תושבי ג'אווה קורבנות אדם להר הגעש ברומו (Bromo), ועדיין משליכים תרנגולים חיים לתוך לועו אחת לשנה.
אנשים הגרים סמוך להרי הגעש ניאמורגירה (Nyamuragira) וניאראגונגו (Nyaragongo) במרכז אפריקה מקריבים בכל שנה 10 מן הלוחמים הטובים ביותר שלהם לניודדגורה (Nyudadagora) – האל האכזר של הרי הגעש. לאלה שהטילו ספק במנהגים אלה, והצביעו על כך שהקרבת הקורבנות הכזיבה בעבר ולא מנעה התפרצויות, ענו המאמינים כי המצב יכול היה להיות גרוע יותר לולא ההקרבה.
האצטקים קראו להרי הגעש שהקיפו את עמק מקסיקו (valley of Mexico) על שם האלים בהם האמינו. לפופוקטפטל ("הר מעשן", Popocatepetl) ואיצקיהואטל ("אשה ישנה", Iztaccihuatl) – השוכנים ממזרח לעמק – נהגו לסגוד כאלים, וקשרו אותם בסיפור אהבה: כאשר היה פופוקטפטל בדרכו הביתה בתום ממלחמה כדי לתבוע את אהובתו, אויביו שלחו לפניו מסר כי הוא נהרג. מידע זה גרם למותה של הנסיכה איצקיהואטל למות מרוב צער, וכאשר שב פופוקטפטל ונודע לו על מות אהובתו, הוא בנה שני הרים גדולים: על אחד הניח את גופת אהובתו ועל השני הוא עומד עד עצם היום הזה, נושא את לפיד קבורתה.
התפרצויות געשיות כיכבו גם במיתולוגיה היוונית, שקשרה תופעות געשיות והרי געש לאלים כגון האדס – אל העושר והשאול, פרספונה – אשתו של האדס, והפייסטוס – אל הנפחות והאש ומקבילו של וולקן הרומי. עוד בשלבי התפתחותה הראשונים של התרבות היוונית נטווה הקשר המיתי בין התפרצויות געשיות ומלחמותיהם של האלים האולימפיים והטיטאנים. היוונים הקדומים ראו בטיטאנים ענקים דמויי-אדם שנולדו מגאיה (אלת האדמה, מייצגת את ארץ) על-מנת לתקוף את האלים, והם האמינו כי הטיטאנים חיים מתחת לחבלים געשיים וכי הופעתם על האדמה או באוויר מבשרים התפרצויות. על שמם של הטיטאנים נקרא כוכב הלכת טיטאן – ירחו של שבתאי, ושמם של שני טיטאנים ידועים נחרט במדעי כדור הארץ: אוקיינוס וטתיס. טיטאן אחר – טיפון – היה מפלצת שחיה בהר הגעש אטנה ויורקה אש וסלעים על תושבי סיציליה. האדס היווני ומקבילו הרומי פלוטו היו אלי השאול – עולמם של המתים, מקום בו שולטת אש נצחית, מקבילו של הגיהנום ביהדות ובנצרות – שפתחו מצוי בהר אטנה.
היסטוריה של המחקר הוולקנולוגי > רוח ובעירה פנימית

בעת העתיקה נערכו הניסיונות הראשונים לחיפוש הסברים מדעיים לתופעות טבעיות, ובהן הרי געש והתפרצויות געשיות. אריסטו ראה באש התת-קרקעית תוצאה של חיכוך הרוח באדמה כאשר היא נאלצת לצאת מבעד למעברים צרים. החיכוך שנוצר במעברים אלה בין האוויר הדחוס לבין סלעי הסביבה יצר חום רב וגרם להמסת הסלעים וליצירת המאגמה. לעומתו גרס אפלטון כי כמויות בלתי נדלות של מים חמים וקרים זורמים בנהרות תת-קרקעיים, וכי בעומק כדור הארץ מתפתל לו נהר אדיר של אש – הפיריפלגטון (Pyriphlegethon) – המזין את הרי הגעש בעולם.
הפילוסוף אמפדוקלס ראה את העולם כמחולק לארבעה כוחות יסודיים: אדמה, אוויר, אש ומים, ולפי אמפדוקלס, הרי הגעש הם ביטוי ליסוד האש. אנכסגורס התנגד לארבעת היסודות של אמפדוקלס בטענה כי אין זה הגיוני שחומרים כמו זהב או בשר יוכלו להיווצר רק מארבעה יסודות אלה, וגרס שהטבע מורכב מאינסוף יסודות ראשוניים ובלתי משתנים, שכמויותיהם משתנות בעוברם בתוך עצמים כגון זהב או בשר וכך הם יוצרים את כל היש. עם זאת תמך אנכסגורס ברעיון חיכוך הרוח של אריסטו, רעיון שהמשיך להתקיים עד המאה ה-16. הפילוסוף הרומי לוקרטיוס טען כי אטנה היה חלול לחלוטין וכי האש התת-קרקעית הבוקעת ממנו מוזנת מרוחות עזות המנשבות על פני הים. אובידיוס האמין כי הלהבות מוזנות ב"מאכלים שמנים" והתפרצויות הרי געש דועכות כאשר המזון אוזל.
סנקה, שכתב על געשיות בעבודתו מחקרי טבע (Quaestiones Naturales) משנת 63, הסכים באופן חלקי עם הרוח של אריסטו, אולם בחלקה הגדול של עבודתו הוא מציג רעיונות מקוריים משלו ובהם החום המשתחרר מהרי הגעש נובע מבעירה של גופרית וחומרים דליקים אחרים האגורים בחללים בתוך הארץ, וכאשר הרוחות עוברות בחללים אלה – החיכוך יוצר את האש. רעיון זה משמש את סנקה גם כדי להסביר מעיינות חמים. רעיונותיו אלה של סנקה היוו בסיס לפרשנות של הסיבות הגורמות להתפרצויות געשיות, והאריכו ימים עד ימי הביניים ואף עד המאה ה-18.
רעיון רומי אחר הנוגע לגעשיות נמצא דווקא בתחום השירה. הפואמה אטנה (Aetna) – פרי קולמוסו של לוקיליוס הצעיר, מושל סיציליה בתקופתו של נירון – מתייחסת כל-כולה למקורות של התפרצויות געשיות, ובה טוען לוקיליוס כי החום עצום ועז יותר כאשר הוא כלוא בתוך הארץ, וכי הרוחות הנושבות במעברים התת-קרקעיים מעלים אותו אל הרי הגעש. לדעתו, להבות אטנה תודלקו באמצעות חומרים דליקים כגופרית נוזלית, ביטומן שמנוני או אלום – רעיון דומה למדי לזה שהעלה ויטרוביוס כמה עשרות שנים קודם לכן.
תצפיות שערך פליניוס הזקן העלו כי רעידות אדמה קדמו בדרך כלל להתפרצות הר געש. הוא עצמו נהרג במהלך התפרצות וזוב בשנת 79, שתועדה היטב על ידי אחיינו פליניוס הצעיר. תיעוד מפורט זה מגיע בעיקר משני מכתבים שנשלחו להיסטוריון טקיטוס, והביא לכך שוולקנולוגים מודרניים אימצו את התיאורים המופיעים בהם כמאפיינים סוג זה של התפרצות כפליניאנית, על שמו של פלינוס הצעיר, שיש הרואים בו את הוולקנולוג הראשון.
היסטוריה של המחקר הוולקנולוגי > הכוכב המתקרר

לקראת סוף המאה ה-17 אימצו פילוסופים אחדים את התפיסה שגעשיות נגרמת כתוצאה מחום ראשוני המצוי בכדור הארץ. הראשון בהם היה המתמטיקאי הצרפתי רנה דקארט, שלעבודותיו השפעה ניכרת על חקר מקורו של כדור הארץ. דקארט הציע כי מקור מערכת השמש בסדרה של "מערבולות" וכי הארץ הופיעה לראשונה ככוכב ה"שונה מן השמש רק בהיותו קטן יותר", אשר אוסף צפיפות ו"חומר אפל" באמצעות משיכה כבידתית ומאבד אנרגיה כשחומר נופל למקומו באמצעות עיבוי גזים. הוא חילק את הארץ לשלושה חלקים: הליבה המורכבת מחומר מלובן, בדומה לזה של השמש; אזור אמצעי של חומר מוצק ואטום (שהיה בעבר נוזל ועתה התקרר); והחלק החיצוני ביותר של קרום קשה. כל אותן שכבות אורגנו באופן קונצנטרי על פי צפיפותן. בשיטה זו, טען דקארט, נותר מספיק חום ראשוני לכל הר געש. רעיונותיו של דקארט הזינו את המתמטיקאי הגרמני גוטפריד וילהלם לייבניץ, שהציע כי הארץ חייבת הייתה להתקיים במקורה במצב מותך, וכך רכשה את צורתה הכדורית ואת מבנה השכבות הקונצנטרי, כשמתכות צפופות מרוכזות במרכזה. מאחר שלארץ לא היה מקור חום עצמאי, כוכב הלכת התקרר באמצעות הולכה במהלך הזמן הגאולוגי, תוך יצירת קרום סלעי לא אחיד. השערתו של דקארט כי הארץ מכילה מאגר ראשוני נרחב של חום פנימי עמדה ביסודה של התפתחות הגאופיזיקה והוולקנולוגיה.