קהילת יהודי ברודי
תולדות הקהילה > תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית

בשנת 1772, במסגרת חלוקת פולין עברה העיר לשלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית. עם החלוקה איבדו היהודים זכויות רבות: היה עליהם לשלם מיסים רבים, בתי המשפט היהודים וכלל מוסדות הקהילה איבדו את עצמאותם ומספר היהודים בעיר הוגבל. בשנת 1784 עלה היקף המסחר בעיר לסכום של 4,226,000 פלורין. רוב המסחר היה בידי היהודים. סוחרים יהודים רבים צברו הון רב, לעיתים אף מעל 10,000 או 20,000 פלורין. 76 מתוך 79 הסיטונאים שעסקו בסחר שהניב רווחים גבוהים בשנים 1795–1797 היו יהודים. באותה תקופה התחזק המעמד החברתי והכלכלי של בעלי המלאכה היהודים בברודי. בשנת 1799 היו בעיר כ-14,000 יהודים. בשנה זו קיבלה ברודי מעמד של עיר חופשית.
בתחילת המאה ה-19 עלה מספרם של היהודים ל-16,400. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19 היו בברודי 1,134 סוחרים יהודים, ובהם: 113 סוחרי תבואה, 137 סוחרי סדקית, 110 סוחרי לבנים, 9 סוחרי טקסטיל, 8 סוחרי פרוות, 7 סוחרי ומייצרי שמרים, 7 מוזגים, 214 בעלי חנוית קמעונאות, 41 סוחרי סמים ו-343 רוכלים. באותה עת היו בברודי 393 בעלי מלאכה, וביניהם: 110 חייטים, 14 שזרים, 5 שענים, 9 נגרים, 118 פרוונים 4 פחחים, 11 זגגים, 47 צורפים, 20 נגרי בניין, 4 חרטים, 4 צבעים, שני ציירים, 13 רצענים, 30 קצבים, 7 מייצרי פליז ו-10 בעלי מקצועות שונים. מספר הפרוונים המשיך לגדול ברבות השנים, וברודי נהפכה למרכז עולמי של סחר בפרוות. עם גדולי היצרנים והמשווקים בענף זה נמנים משפחת הרמלין היהודית. יעקב הרמלין, אב המשפחה, הקים בשנת 1825 מפעל לעיבוד פרוות בברודי ובית מסחר גדול בפרוות בלייפציג, גרמניה.
בשנת 1801 שופרו תנאי הלימוד ב"תלמוד תורה" וגובשה תוכנית לימודים מסודרת שמכילה בתוכה גם לימודי כתיבה ומתמטיקה. בשנת 1818 הוקמה בברודי גימנסיה ריאלית יהודית ובשנת 1823 הוקמה בה חטיבת ביניים ששימשה כהכנה ללימודים בגימנסיה. בשנת 1854 נחנך בית ספר נוסף בברודי, שאותו ניהל הירש רייטמן. בשנת 1855 למדו בבית הספר 414 ילדים (248 נערים ו-166 נערות), ובשנת 1905 למדו בו 1,132 ילדים (543 נערים ו-589 נערות). בעיר הוקמו גם מוסדות חינוך מיוחדים לחרדים. ב-1894 היו בברודי 14 "חדרים" שבהם למדו 413 תלמידים ובשנת 1905 היו בה 24 "חדרים" שבהם למדו 574 תלמידים. במהלך המאה חל שיפור משמעותי בהשפעת היהודים על הפוליטיקה המקומית - ולראשונה נבחר למועצת העיר נציג יהודי - מאיר קאליר, שבהמשך נבחר גם לפרלמנט הגליציאני (הסיים).
בשנת 1867 פרצה בעיר שרפה גדולה שגרמה לעלייתם באש של 800 בתים, שהיו שייכים ליהודים ברובם. הנזקים טופלו בידי מוסדות הקהילה. אדלה מיזיס לבית לנדאו מספרת בעדותה "השרפה האחרונה - 23 במאי 1867" על האופן השגוי בו פעלה העירייה שלדבריה גרם לנזק רב:
אם באמצע המאה הקודמת נשמע קול אזעקה בעיר מולדתנו ברודי, היתה אימה חשכה אוחזת זקן וטף. אלה ידעו מתוך הניסיון, ואלה מתוך המסורת, שהעיר אבודה. ללא הגנה עמדה העיר דלת המים, כמעט חדלת מים, בפני התפרצות כוח האיתנים. בכל שטחה של העיר והרחק מעבר לו לא היה נהר, אף לא נחל קטן, ואפילו לא מעיין מפכה למחצה. רק קצת בארות, שהיו מפוזרות זעיר פה זעיר שם בעיר, נתנו לאחר הנעה מאומצת של המשאבה סילון קלוש של מים ירוקים צהבהבים. הנהלת העיריה החכמה פקדה שעל יד כל באר כזאת יימצא מוכן לפורענות פיטס גדול ("קאטקע"), שצריך להיות תמיד מלא במים. ואמנם הפיטסים עמדו פה, אבל תמיד ריקים למחצה, והנוזל המצוי בהם, כמין רוטב ירוק, יותר משהיה עשוי לכבות את האש היה סותם את הצינורות
במרץ אותה השנה התקבלה החלטה שלפיה זכאים היהודים בברודי למחצית המקומות במועצת העיר (לפני ההחלטה היו זכאים לשליש בלבד). באותה תקופה היו בעיר כ-1,200 סוחרים, מרביתם יהודים. הם סחרו בעיקר בתבואה ובפרוות. בשנת 1879 בוטל מעמדה של ברודי כעיר חופשית.