stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נפילת שבעת הנוטרים
התגובות הצבאיות לנפילת השבעה

מיד לאחר נפילת השבעה יצאו כוחות פלמ"ח באזור בפיקודם של נחום אריאלי ושמעון אלפסי ופגעו בתחבורה הערבית ליפו כל אותו היום. בהתקפות אלה נהרגו 25 ערבים ונהרסו שמונה מכוניות. יאזור הוטרדה כל הזמן על ידי כוחות חטיבת גבעתי ופלמ"ח.
ב-13 בפברואר 1948 תקפו כוחות "גבעתי" את יאזור ופוצצו מספר בתים.
עם שחר ה-20 בפברואר 1948, במלאת שלושים יום לנפילת השבעה, ערכו כוחות הפלמ"ח שיצאו ממקוה ישראל בפיקודו של נחום אריאלי, מפקד "פלוגת הקו" של הגדוד החמישי, בשיתוף עם אנשי מחלקת הנשק המסייע של ההגנה את ההתקפה הגדולה והמוצלחת ביותר נגד יאזור. מול התנגדות עזה פרצו לבית החרושת לקרח, שבו שכנה המפקדה הערבית של אנשי חסן סלאמה, ובה גם יועצים גרמנים ועריקים בריטים, ופוצצו אותו ושני בתים נוספים במתחם. בפעולה נהרג לוחם הפלמ"ח רחמים הוורד בהתנדבו לחפות בנשקו על החבלן אמנון חינסקי בעת שהטמין את חומר הנפץ בבית החרושת לקרח. הכוחות נסוגו למקוה ישראל נושאים את חברם ההרוג רחמים הוורד ואת הפצועים, בהשאירם במקום 15 ערבים הרוגים. פעולה זו הייתה הראשונה בה תקף כח ההגנה במלחמת העצמאות לאור יום, והראשונה בה נעשה שימוש בנשק מסייע. במאי 2015 הוצב שלט זיכרון המתאר את ההתקפה ליד שריד מבית החרושת לקרח.
עם סיום "מבצע חמץ" נטשו התושבים והלוחמים הערבים את יאזור. ב-30 באפריל 1948 נכנס ליאזור כוח של חטיבת גבעתי ומצאו אותה ריקה. הבריטים לא השלימו עם תפיסת יאזור על ידי היהודים מחשש שזו תפגע בתנועה לכיוון יפו. הם הגישו אולטימטום לנסיגת כוחות גבעתי מיאזור ואיימו בהפגזה. לבסוף הוסכם שהכוחות יישארו ביאזור ורק שורת הבתים לאורך הכביש תישאר באחריות בריטית. כך היה עד לפינוי הבריטים מהארץ.
לאחר הקמת המדינה התיישבו במקום עולים חדשים והוקם היישוב אזור.
הנצחת זכר השבעה

ליד אזור הוקם מושב משמר השבעה לזכר שבעת הנוטרים. במושב נקראו רחובות על שם כל אחד משבעת הנוטרים.
שמות שבעת הנוטרים נמצאים במרכז האנדרטה לבני המושב שנפלו במערכות ישראל.
המחלף הסמוך בכביש הישן לירושלים נקרא מחלף השבעה
קטע הכביש הישן לירושלים (כביש 44) בין משמר השבעה לאזור נקרא "דרך השבעה".
"כיכר השבעה" בחולון, בצומת הרחובות חנקין וז'בוטינסקי.
הנצחתם ביישוב אזור:
שכונת המגורים "שבענה" נקראת על-שם השבעה.
"גן השבעה", סמוך למקום הקרב, ובמרכזו אנדרטה לשבעת הנוטרים ש"בגבורתם ובמותם סללו את דרך הגאולה".
בבית הספר "השבעה", נמצאת אנדרטה לזכר שבעת הנוטרים ובתוכה תבליט מתכת מאת הפסל משה ציפר המתאר את קרב השבעה. בבית הספר מתקיימת מסורת של העלאת זכר הנוטרים מדי שנה בתאריך י"א בשבט, בהשתתפות המשפחות השכולות. בזמן האירוע מוצגות באולם בית הספר עבודות התלמידים על שבעת הנוטרים, וכן עבודות המתארות את הקרב.
בסמל המועצה המקומית אזור מופיעים שבעה כוכבים לזכר שבעת הנוטרים.
בגן הבוטני במקוה ישראל יש פינת זיכרון לאליהו שמיר שהיה בוגר המוסד.
בשנת 1951 פרסם משה שמיר את ספרו "במו ידיו - פרקי אליק", על אחיו אליהו שמיר, מפקד הנוטרים. הספר זכה להצלחה עצומה והפך לרב מכר. הוא הוכנס לתוכנית הלימודים של משרד החינוך, תורגם לאנגלית, ועובד לתסכית ולסרט טלוויזיה.
בטקס שנערך במאי 2015 הוצב מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובשיתוף עם המועצה המקומית אזור, שלט הסבר ליד שער בטון שהוא השריד האחרון של בית החרושת לקרח, סמוך לאנדרטת השבעה. השלט מספר את סיפור ההתקפה על בית החרושת לקרח שהייתה בתגובה לרצח השבעה ובו מונצח זכרו של לוחם הפלמ"ח רחמים הוורד שנפל בפעולה זו.
לקריאה נוספת

יוסף אוליצקי: ממאורעות למלחמה, הוצאת מפקדת ההגנה בתל אביב, 1949
לאורם ולזכרם של שבעת הנוטרים לוחמי מלחמת הקוממיות, הוועדה להנצחת השבעה, 1958
חטיבת גבעתי במלחמת הקוממיות, הוצאת מערכות, 1959
ספר תולדות ההגנה, הוצאת עם עובד חלק ג' ספר שני, 1973
אורי מילשטיין: תולדות מלחמת העצמאות כרך שני ושלישי, 1989
שלט הסבר על ההתקפה על בית החרושת לקרח ביאזור
שמות שבעת הנוטרים במרכז האנדרטה לחללי מערכות ישראל במשמר השבעה
כרזת שבעת הנוטרים בבית הספר השבעה
יוסף קוסטיקה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בינואר 1911 דמשק, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  18 במאי 2001 (בגיל 90)
 תאריך עלייה:  1924
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  אבו נורי
 השתייכות:   ההגנה  פלמ"ח
 תפקידים בשירות
 סוכן  המחלקה הסורית ביחידת  המסתערבים של ההגנה, שליח בעיר טריפולי בלבנון לאיסוף מידע מודיעיני לצורך פעולת פיצוץ בתי הזיקוק על ידי ספינת ארי הים הידועה כ פעולת הכ"ג. שרת ביחידה עד שנת 1943
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי הגדול, מלחמת העולם השנייה
 
יוסף קוסטיקה (21 בינואר 1911 - 18 במאי 2001) היה לוחם ביחידת המסתערבים של ההגנה, סוכן המחלקה הסורית ושליח המודיעין בטריפולי שבלבנון בזמן פעולת כ"ג יורדי הסירה.
תולדות חייו

קוסטיקה נולד למשפחה ציונית בדמשק אשר בסוריה. בגיל 13 עלה לארץ ישראל והתגורר בקיבוץ שפיים ובקיבוץ יגור. היה חבר בפלוגות העבודה ולאחר מכן עבר לעבוד בעיריית יפו. ב-1936, בתקופת המרד הערבי הגדול, התנדב להגנה. ב-1940 היה מראשוני המסתערבים בפיקודו של אהרון לישבסקי, ועבר הכשרה בהסתערבות ובחבלה.
שליחותו הראשונה הייתה לעיר טריפולי בלבנון לאיסוף מודיעין לצורך פעילות חבלנית כמו פיצוץ גשרים ומסילות ברזל במידה והגרמנים יתקרבו לאזור שהיה בשליטת צרפת של וישי. קוסטיקה צויד בדרכון מזויף, התחזה לסוחר סורי נוצרי בשם אבו נורי, שכר חדר באזור הנוצרי בעיר ועסק באיסוף חומר מודיעיני על מחנות הצבא באזור.
ב-1941 הגיע לטריפולי יעקב סעד, שליח ההגנה בדמשק, והטיל על קוסטיקה לאסוף מידע מפורט על בתי הזיקוק בעיר. קוסטיקה התחזה לספורטאי והחל להקיף בריצה את בתי הזיקוק, כולל מעבר בין עמדות השמירה של החיילים הסנגלים מבלי לעורר את חשדם. באחת הפעמים, לאחר תצפית מעץ גבוה, זיהה כניסה אחורית הסמוכה לפרדס ולחוף הים כמקום אפשרי לפריצה. קוסטיקה ערך רישום מדויק של כל הפרטים, והחליט לשוב בעצמו לארץ ישראל, דרך מעבר ראש הנקרה, כדי להעביר את המידע הלאה.
קוסטיקה הלך ישירות לביתו של אהרון לישבסקי אשר זימן למחרת פגישה עם יצחק שדה, במהלכה מסר תיאור מפורט של כל פרטי המודיעין אותם אסף. בהוראת ישראל גלילי נשלח חזרה לטריפולי, עודכן בפרטי הספינה שאמורה להגיע לשם והונחה לעקוב אחר ההתרחשויות על החוף. קוסטיקה המתין מדי יום על החוף בטריפולי לסירה, שיצאה לדרכה מחיפה ב-18 במאי, אך לא הגיעה. הוא נשאל על ידי מפקדיו אם ראה משהו אך השיב שלא. בשלב זה הגיעו לאזניו שמועות על גופות אשר נפלטו לחוף. קוסטיקה ערך חקירה פרטית מפורטת איתר וסימן את מקום קבורתם של שבע מהגופות. כמו כן שמע עדויות על פרטי לבוש השייכים למספר לוחמי הסירה.
שלושה שבועות לאחר שליחת הספינה כבשו הכוחות הבריטיים את סוריה ולבנון. המידע על מיקום הקברים הועבר למפקדי ההגנה אשר הבטיחו לקוסטיקה כי יטפלו בהבאתם לקבורה בארץ, דבר שלא נעשה. לאחר שחזר שוב ושוב על בקשתו הגיע אליו לטריפולי יגאל אלון ממפקדי הפלמ"ח ואמר לו ש"זה לא הזמן המתאים להביא גופות לארץ".
קוסטיקה נשלח לביירות כנציג היחידה עד שנת 1943. שם הכיר את אשתו מקרב הקהילה היהודית. לאחר שעזב את היחידה עבד כשליח במוסד לעליה ועסק בעליה בלתי לגאלית של יהודים רבים מסוריה. הוא נעצר מספר פעמים על ידי השלטונות הסורים אך הצליח להימלט ובשנת 1946 חזר לארץ ישראל.
עם קום המדינה כתב דו"ח מפורט על מה שקרה בחודש מאי 1941 בלבנון והפקיד אותו במשרד הביטחון.
משפחתו

קוסטיקה בן למשפחה ציונית ענפה מיהדות סוריה המונה 9 אחים ואחיות. את אשתו מרי פגש בעת שרותו בביירות ואיתה הקים משפחה בת ארבעה ילדים. שניים מאחיו, שלמה קוסטיקה ורחמים קוסטיקה, שרותו גם הם במחלקה הסורית בהגנה.
לקריאה נוספת

גמליאל כהן, "המסתערבים הראשונים", מגן בסתר: מפעולות המחתרת הארץ-ישראלית במלחמת-העולם השנייה, תש"ט
בחירה חופשית

בחירה חופשית או רצון חופשי הם ביטויים הבאים לציין שהתנהגותו של האדם (מעשיו, החלטותיו, מחשבותיו ורגשותיו) הם פרי רצון עצמאי ובן-חורין, ואינם קבועים מראש ומוכתבים בידי הסיבתיות הדטרמיניסטית ואף לא על ידי הגורל, או כוחות על-אנושיים. לפי תפיסה זו לאדם יש יכולת להחליט וחופש לבחור את מעשיו והלכי-רוחו, ובכך לקבוע במידה רבה את השתלשלות חייו.
בניגוד לרעיון הבחירה החופשית עומדת ההשקפה הפטליסטית שלפיה גורלו של האדם קבוע מראש, השקפות דתיות מסוימות שלפיהן הכל בידי שמיים, ההשקפה הדטרמיניסטית, הרואה כל התנהגות אנושית כנובעת משרשרת נסיבתית קודמת הכרחית, ועקרונות מסוימים בפיזיקה, שמצביעים על כך שכל מאורע נקבע באופן הסתברותי ו/או אקראי. תפיסות אלו רואות את האדם כמי שנשלט על ידי כוח חיצוני, על-אנושי, אלוהי או טבעי, אשר קובע באופן מוחלט את התנהגותו וגורלו בחייו, ולפרט אין אפשרות לשנות עובדה זו.
לשאלה זו קיימות השלכות דתיות ואתיות. מצד אחד, חלק מהדתות המונותאיסטיות הכפיפו לשליטת האל כל מאורע, וייחסו לו גם את בחירותיו של האדם; ומאידך, אחד העקרונות העומדים בבסיס המוסר, ובכלל זה המוסר המונותאיסטי, הוא שהאנושות נתבעת על מעשיה ונדרשת לתת עליהם דין וחשבון, ועיקרון זה מבוסס על אחריותו של האדם על מעשיו ובחירתו החופשית בהם.
בחירה חופשית בפילוסופיה הכללית > הגדרת המושג וגבולותיו

הדוגלים בבחירה חופשית רואים באדם יצור שמסוגל לקבל החלטות מתוך שיקול דעת. עמדה זו מתאימה לאינטואיציה הבסיסית של מרבית בני האדם הרואים במעשיהם תוצאה של בחירה. האמונה בחופש הרצון אינה מכחישה את קיומן של השפעות על האדם, כגון גורמים פסיכולוגיים או פיזיקליים, אלא גורסת שאלה אינם מכתיבים את עתידו של האדם והוא עדיין נשאר בעל יכולת לבחור. היכולת של האדם לבחור אינה גוזרת שכל פעולות האדם הן בהכרח תוצאות של בחירה. יכולים להיות מצבים שהאדם אינו מפעיל שיקול דעת אלא פועל מתוך אינסטינקט או הרגל.
בחירה חופשית בפילוסופיה הכללית > בעיות

הסתירות הקיימות בין מה שנראה כמחייב את עקרון הבחירה החופשית, מתוך האתיקה ומתוך התחושה האישית של האדם כבוחר מרצונו, לבין מה שנראה כשולל את עקרון הבחירה החופשית, כמו עקרון הסיבתיות ועוד, הפכו את שאלת הרצון החופשי לאחד הנושאים העיקריים והחשובים בפילוסופיה, והובילו הוגים רבים למסקנות המניחות בחירה חופשית יחסית או חלקית, ולא מוחלטת.
בעיית הבחירה החופשית כוללת צרור בעיות העולות מתוך סתירות, אמיתיות או מדומות, בין תחושות אינטואיטיביות שונות ומערכות אמונות:
בחירה חופשית בפילוסופיה הכללית > בעיות > התחושה האינטואיטיבית – חופשיות וסיבתיות

באופן אינטואיטיבי אנו סבורים כי לפחות לעיתים אנחנו יכולים לבחור אם לפעול בדרך מסוימת. מצד שני, חלקנו סבורים באופן אינטואיטיבי או מתוך התבוננות וחשיבה הגיונית, שהטבע הוא אחיד, ושלכל מאורע ישנם סיבות ותנאים הגורמים לו, וכך אנחנו רואים גם את מעשינו כמושפעים מטבענו המולד ומהסביבה שהשפיעה עליו. שתי התחושות הללו סותרות זו את זו, כיוון שהראשונה מניחה חופש רצון והשנייה מניחה סיבתיות.
בחירה חופשית בפילוסופיה הכללית > בעיות > מערכות אמוניות – אחריות וגורל

בתרבות האנושית הרווחת מקובל בדרך כלל להניח כי האדם אחראי למעשיו, והוא נושא באחריות לפעולות שעשה או נמנע מלעשות. על פי הגישה האינטואיטיבית, אחריות זו היא גם המצדיקה את מערכת הענישה והשכר. מצד שני, בתרבויות שונות רווחת תחושה עמוקה המאמינה בגורל ובפטליזם, ורואה את מעשיו של האדם כנקבעים על פי כוח שלא ניתן לעמוד מפניו. אך אם מעשיו של האדם נקבעו מראש, נראה כאילו אין הצדקה לשכר ולעונש. אם הכוכבים קובעים שאדם יעשה מעשה פשע, הוא אינו אחראי למעשה, ואין לדרוש ממנו דין וחשבון. במיוחד חזקה הטענה הזאת בהקשר הדתי: אם מלכתחילה אלוהים ברא אדם כך שיפשע, לא ראוי להענישו אחר כך.
דחייה של עקרון הדטרמיניזם אינה פותרת את בעיית האחריות והצידוק לענישה, כיוון שאם מעשי האדם אינם מושפעים מסביבתו, ואין להם סיבות, הרי שהם אקראיים, ואין אחראי כלשהו שאפשר להטיל עליו את האחריות למעשה ולהענישו על כך. לא ניתן להיות אחראים למה שקורה באופן אקראי.
בחירה חופשית בפילוסופיה הכללית > בעיות > טיעון הבטלן (The Idle Argument)

אמונה בסיסית של האדם היא שניתן להחליט על העתיד, בעוד שלא ניתן לשנות את העבר. אולם דטרמיניזם פירושו שקילות בין אירועי עבר לבין אירועי עתיד. אם כן, אירוע א' בעתיד יכול להיות שקול לאירוע ב' בעבר – את אירוע א' אפשר לקבוע (לשנות) בעוד את אירוע ב' אי אפשר.
את שמו קיבל טיעון הבטלן מדוגמה קונקרטית למצב מסוג זה. נאמר שאני עומד להיבחן מחר. מישהו חכם, עם יכולת ניבוי בלתי מוגבלת, ניבא את הציון שאקבל (הציון הוא אירוע א'), וכתב את הציון בפתק (הכתוב בפתק הוא אירוע ב'). את הכתוב בפתק אינני יכול לשנות, ומכיוון שאני בטוח שהוא זהה לציון שאקבל, גם את ציון הבחינה לא אוכל לשנות. אם כן, כדאי לי להתבטל (ולגלות מחר שהכתוב בפתק, כמו גם הציון האמיתי, הוא "נכשל").
בפרדוקס ניוקום השתמש ניוקום באותו טיעון, בכיוון הפוך: אם אני יכול לקבוע את אירוע א' (הציון) אני יכול לקבוע גם את אירוע ב' (הכתוב בפתק). בפרדוקס אירוע א' הוא ויתור על סכום כסף מסוים (לצורך המחשה 100 דולר), ואירוע ב' הוא סכום כסף גדול יותר (נאמר 1,000 דולר) שניתן לבוחר בעבר (נאמר, הושם בחשבון הבנק שלו, בלי שיוכל לדעת אם הושם או לא). אם החכם ניבא שהבוחר יוותר על 100 הדולר, הוא שם בחשבון הבנק של הבוחר 1,000 דולר. הפרדוקס הוא בכך שהבוחר יכול עתה לקבוע את העבר באמצעות בחירתו, להשפיע על קיום 1,000 הדולר בחשבונו.
בחירה חופשית בפילוסופיה הכללית > עמדות וניסיונות פתרון

למכלול בעיות אלו לא ניתן בפילוסופיה פתרון מוסכם, ואף אין פתרון המתקרב להסכמה. את העמדות השונות ניתן לסווג כך:
בחירה חופשית בפילוסופיה הכללית > עמדות וניסיונות פתרון > דטרמיניסטים

פילוסופים רבים נקטו "דטרמיניזם קשה" שלפיו לכל מאורע יש סיבה קבועה מראש. בין פילוסופים אלו נמנה דמוקריטוס, שהשתייך לאסכולה האטומיסטית בפילוסופיה הקדם-סוקרטית. דמוקריטוס טען שתנועת האטומים ומיקומם היא שרירותית מבחינת תכליתה, והכרחית מבחינת סיבותיה. כמו כן, על פי תפיסתו של הפילוסוף היהודי ההולנדי ברוך שפינוזה, ההשקפה שהאדם הוא בעל חופש בחירה היא, במילים אחרות, ההנחה שרצונו של האדם אינו כפוף לחוקיות הכללית השלטת בטבע. יוצא שעל פי הנחה זו, הרצון מתחיל שרשרות סיבתיות בלי שהוא עצמו יהיה חוליה בשרשרת כזאת. לתפיסתו הדבר מהווה אבסורד. על פי תפיסתו כל רצון הוא אירוע נפשי, ובתור שכזה הוא נקבע על ידי סיבות נפשיות קודמות. בתור דוגמה לכך שמקורה של הטעות הוא מחוסר ידיעה אמר שפינוזה: כל עיקרה של הדעה בדבר הרצון החופשי מקורה בכך שהאדם יודע את מעשיו, אך על סיבתם אינו חושב אפילו בחלום.
בחירה חופשית בפילוסופיה הכללית > עמדות וניסיונות פתרון > ליברטריאנים

הפילוסופים הסבורים שהדטרמיניזם אינו מתיישב עם חופש הרצון, ולכן שוללים או מחלישים את התזה הדטרמיניסטית, נקראים בדרך כלל ליברטריאנים, ולדבריהם ידיעת הסיבתיות מוגבלת. אריסטו ואפיקורוס טענו שחופש הרצון נמצא במרווח הקטן שמותירה אי הידיעה על הסיבתיות: אומנם אפשר לנבא הרבה, אך לא הכול. כיום יש המוצאים את המרווח הזה בעקרון האי-ודאות הקוונטי. המפורסם בין הטוענים כך הוא רוג'ר פנרוז, בספרו The Emperor's New Mind, שבו הוא טוען שחופש הרצון נמצא באי האפשרות לנבא יריות פוטון בודדות בנוירונים במוח[דרוש מקור]. אך הסברים אלו לא נחלו הצלחה רבה בפתרון בעיית האחריות והפיכתה לבת-הבנה.
בחירה חופשית בפילוסופיה הכללית > עמדות וניסיונות פתרון > קומפטיביליזם

הובס, יום, מיל ורבים בעקבותיהם, טענו שאין כל ניגוד בין דטרמיניזם וחופש בחירה, שהשניים דרים בכפיפה אחת (compatible), ומכאן הזרם הפילוסופי הקומפטיביליסטי. מקור תחושת הניגוד בין השניים הוא בטעות. חופש בחירה אינו מנוגד לדטרמיניזם, אלא לכפייה מבחוץ. מעשיו של אדם יכולים להיות כפופים לחוקים, ובכל זאת הוא יחוש חופשי, משום שמעשיו אינם נכפים עליו. הדבר דומה לחוקי הטבע, שהם מתארים כיצד דברים נעים אך אינם כופים עליהם לנוע; כך גם מעשי האדם מתוארים על ידי הסיבתיות, אך היא אינה כופה על האדם את דרכי הפעולה.
כוחו של טיעון זה יפה רק כנגד הרכיב הראשון של בעיית חופש הרצון, כלומר דטרמיניזם אינו כופה על האדם את פעולותיו, אך הטיעון השני מתבטל על ידי "טיעון העצלן", איש עצל שאינו פועל למען המציאות שלו, לפי הדטרמיניזם יגיע לאותה נקודה גם אם היה פועל, בעוד לפי הבחירה החופשית יישאר באותו המקום.
מיכאל אברהם בספרו "מדעי החופש", טוען להפרכה לוגית מוחלטת של טיעון זה, שכן אם בסופו של דבר פעולתו של אדם נקבעת על ידי סיבות פנימיות (ביולוגיות) או חיצוניות, שאינן מסורות לחופש רצון מוחלט (שממנו, ואך ורק ממנו מתחיל תהליך חדש), הרי שלא ניתן להטיל על אדם זה אחריות. ובמילים אחרות, קומפטיביליזם זהה לדטרמיניזם.
בחירה חופשית בפילוסופיה הכללית > עמדות וניסיונות פתרון > טיעון נגד בעיית האחריות

מוריץ שליק, בספרו "בעיות באתיקה", טוען ששכר ועונש הם מכשירים בידי החברה שנועדו לעצב התנהגות, ואין להם דבר עם חופש הבחירה. למעשה, המכשיר הזה יעיל בדיוק משום שהחלטותיהם של בני אדם כפופות לחוקים. הציפייה לשכר ולעונש הופכת לחלק ממניעיהם של בני האדם.
טיעון בדבר האחריות, שמכיל תובנה בדבר תופעת מעגליות שחבויה בבעיה, מופיע בסיפור הומוריסטי מימי הרומאים. אדם עמד להלקות עבד שסרח. העבד, שהכיר את נטיותיו הפילוסופיות של אדוניו, אמר "אינני אשם, כתוב היה בכוכבים שאחטא". האדון השיב "נכון. וכתוב גם בכוכבים שאלקה אותך".
בחירה חופשית בפסיכולוגיה

שלוש התאוריות הפסיכולוגיות המרכזיות של המאה ה-20 דוגלות באופן יסודי בחוסר בחירה חופשית: האדם אינו מחליט לפתח מחלות נפש, אלא הן נגרמות באופן מכניסטי. על פי הגישה הפסיכואנליטית, תכנים לא-מודעים של האדם גורמים לו לפתח הפרעה נפשית. על פי התאוריה ההתנהגותית המנגנון האחראי לפיתוח מחלות הנפש הוא מנגנון ההתניה (קישור התנהגות עם אירוע או מצב באופן לא רציונלי). על פי הגישה הביולוגית, חוסר איזון כימי במוח הוא האחראי להתפתחות מחלות הנפש.
לעומתן, קמה במאה ה-21 תורת הבחירה הרציונלית בפסיכופתולוגיה. על פי תורה זו, האדם מפתח את ההפרעות הנפשיות באופן רציונלי, כיוון שהן עוזרות לו להסיח את דעתו ממצבי לחץ או דיכאון, וכן לקבל סיוע והקלות מהחברה. לאחר פיתוח ההפרעה הנפשית, האדם שוכח את העובדה כי פיתח אותה על ידי הסחת דעת מכוונת.
זרם נוסף שדוגל בבחירה חופשית ובחופש הרצון של האדם הוא הזרם ההומניסטי, שמייצגיו העיקריים הם ויקטור פראנקל ואריך פרום. אחד משלושת היסודות של שיטת הלוגותרפיה של פראנקל הוא "חירות הרצון". אריך פרום כתב ספר שלם ששמו "מנוס מחופש" ובו הוא חוקר את חתירתו של המין האנושי לחופש, ואת בריחתו מכך כאשר הדבר ניתן בידיו.
בין אם בחירה חופשית קיימת ובין אם לא, האמונה בבחירה חופשית עשויה לתרום לרווחה הנפשית, כיוון שהיא מעניקה משמעות לבחירות ולהחלטות, וקשורה ישירות לחוויה של סוכנות ומסוגלות עצמית, בעוד שאמונה בהיעדר בחירה חופשית עלולה להוביל לתחושת חוסר משמעות, רפיון ודיכאון, כפי שמדגים עקרון הבטלן[דרוש מקור].
טיפול נפשי מוגדר לעיתים כהרחבת חופש הבחירה של האדם, למשל על ידי הגדלת מודעותו לאפשרויות התנהגות נוספות, והסרת מכשולים (כגון פחדים משתקים) מחלופות התנהגותיות שלפני כן לא היו או לא נראו אפשריות, וכן על ידי עידודו לקחת אחריות על התנהגותו, מחשבותיו, צרכיו ורגשותיו.
בחירה חופשית במדע

עד גילוי תורת הקוונטים על ידי איינשטיין ונילס בור, שלט במדע זרם הדטרמיניזם המתנגד לקיומה של בחירה חופשית. לפי תפיסתם, האדם הוא תוצר של המטען הגנטי שלו מחד, וההשפעות הסביבתיות שהשפיעו עליו מאידך. היות שאין לאדם השפעה – לא על המטען הגנטי שלו (כי זה נקבע לפני הולדתו) ולא על ההשפעות הסביבתיות החיצוניות שמשפיעות עליו – כיצד תיתכן בחירה חופשית? אחד מההוגים הפליג בדבריו ואמר שאם היה יודע את מצב כדור הארץ בתחילת בריאתו, היה יכול לחזות את כל העתיד.
עם התגלות הנוירונים ואופן פעולתם במאה ה-20, התחזקה התפיסה הדטרמיניסטית: אם המוח שולט בהתנהגותו ובהחלטותיו של האדם, ומוח זה מורכב מיחידות שפעילותן נקבעת על ידי סף מטען חשמלי כלשהו (שמקורו חיצוני) – כיצד אחראי האדם לבחירותיו?
מספר לא מבוטל של מדענים העוסקים בחקר המוח טוענים כי הוכיחו באופן אמפירי את אי-קיומה של בחירה חופשית. הוכחה זו מסתמכת על גרסאות שונות של ניסוי שבוצע על ידי בנג'מין ליבט. בניסוי זה מבוצעת סריקה של המוח, שבמהלכה מתבקש הנבדק להחליט החלטה מסוימת ולבצעה. הסריקה הראתה שההחלטה על הפעולה נעשתה לאחר שהמוח כבר התחיל לפעול כדי להוציא אל הפועל את ההחלטה. משמע, התחושה של ההחלטה לפעול אינה אלא מצג שווא, מכיוון שפעילות המבצעת את ההחלטה כבר מתרחשת במוחו של האדם לפני ההחלטה עצמה.
תוצאות הניסויים של ליבט עוררו דיון נרחב בין מדעני מוח, פסיכולוגים ופילוסופים, וניתנו להם גם הסברים אלטרנטיביים, המאפשרים להניח את קיומו של רצון חופשי. ליבט עצמו הציע שהרצון החופשי מתבטא ביכולת להימנע מלעשות משהו, כיוון שמצא בניסוייו שאף על פי שהרצון שהתעורר בקרב הנבדקים שלו לעשות משהו הוא צפוי מראש ואינו חופשי, קיים חלון הזדמנויות קצר, בן כעשירית השנייה, שבו הם יכולים להחליט להימנע מהמעשה. להחלטה זו לא מצאו ליבט ולא חוקרים אחרים פעילות חשמלית המנבאת אותה מראש, ומכך הסיק ליבט שההחלטה על המניעה נופלת בפועל רק ברגע שבו היא עולה במודעות. כך ייתכן שקיים חופש בחירה אמיתי, זהו החופש לא לעשות משהו. במחקר שבחן את ההבדלים בין החלטות שרירותיות למשמעותיות, נמצא כי הסימנים המוקדמים להחלטה נעדרים בהחלטות בעלות משמעות.
גם זרם הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, שהשווה את המוח האנושי למחשב, לא הותיר כל מקום לבחירה חופשית.
גילוי תורת הקוונטים העלה שאלה מחודשת לגבי הדטרמיניזם: אם הצופה משפיע על התצפית, ואם התנהגות המערכת ניתנת לניבוי רק באופן סטטיסטי – אולי בכל זאת יש בחירה חופשית, ולא הכול קבוע מראש. אך מצד שני, ניתן תמיד לומר שהשפעת הצופה על התצפית הייתה חייבת להתרחש עקב מכלול הנסיבות, והניבוי הוא סטטיסטי רק כיוון שאיננו יודעים עדיין כיצד לחשב את הסיבתיות בעולם הקוונטים. זה לא אומר שתורה זו חסרת סיבתיות.[דרושה הבהרה]
בחירה חופשית בדתות המונותאיסטיות

תפיסת הבחירה החופשית נחשבת למושג יסוד ביהדות ובשאר הדתות המונותאיסטיות, מכיוון שחלקים גדולים בתורה וכל נושא קיום המצוות ורעיונות התשובה ביהדות, והאמונה בקיום גיהנום וגן עדן בנצרות, מושתתים על כך שלאדם יש רצון חופשי ואפשרות להטות את עצמו להיכן שיבחר: אם לרע ואם לטוב. עם זאת, עקרון הבחירה החופשית עומד לכאורה בסתירה ליסוד אחר בדת המונותאיסטית: האמונה בידיעתו המוחלטת של האל. כלומר, אם האל יודע מה יקרה בעתיד, כיצד ניתן להאמין שברגע נתון ישנה אפשרות לאדם להחליט מה יעשה, הלא העתיד כבר צפוי? הוגי דעות רבים יישבו סתירה זאת בהסברים פילוסופיים שונים. הרמב"ם, למשל, גורס כי אין מקום לסתירה בין שני עקרונות אלו, מכיוון שידיעתו של האלוהים שונה במהותה מידיעתו של האדם, ואף מושג הזמן הוא שונה: אין עבר, הווה ועתיד. לעומתו הרלב"ג גורס כי אין האל יודע את העתיד במה שנתון לבחירת האדם[דרוש מקור], ואילו רבי חסדאי קרשקש הציע כי אין לאדם כלל בחירה חופשית, והעונש על מעשיו הוא תוצאה שמתגלגלת ממעשיו כיוון שכך טבע האל בעולם.[דרוש מקור]
בחירה חופשית בדתות המונותאיסטיות > תפיסת המקרא

תפיסת העולם במקרא היא חד-משמעית בקשר לבחירה חופשית, המאשרת את הבחירה כדברי הכתוב: "ראה נתתי לפניך את החיים ואת המוות את הרע ואת הטוב ובחרת בחיים". אלא שבדברי הפרשנים מתברר שהבחירה אצל כל אדם נמצאת בטווח מסוים שיש לו רף תחתון ועליון וככל שיבחר האדם בטוב יותר בתוך אותו טווח, כך ייטב לו.
אלא שיש להפריד בין הבחירה הפרטית של האדם לבין מהלכים כלל דוריים ותקופתיים מה שנקרא בפי חכמי המקובלים "סוד הייחוד", כמו שאפשר לראות מלשון הפסוקים עצמם.
מצד אחד ישנם ביטויים רבים המבטאים את יכולת הבחירה החופשית של האדם בין הטוב לרע, אך מנגד ניתן למצוא גם רעיונות דטרמיניסטיים, המדברים על גורל שאינו בר שינוי, למשל דברי ה' למשה לפני מותו, המדברים על העתיד החד-משמעי הצפוי לעם ישראל אחרי כניסתו לארץ ישראל: "...הנך שוכב עם אבותיך וקם העם הזה וזנה אחרי אלוהי נכר הארץ...". לפי פסוק זה אין לעם ישראל בחירה חופשית, מעשיהם, וחטאיהם, כבר ידועים מראש ולא ניתנים לשינוי. אך דברים אלו הם צפי מעם שלם ומדורות רבים, כך שלא מחייב שדור מסוים יעבוד אלילים או כל אחד מאותו הדור כנ"ל.
התפיסה הפאטליסטית מוצגת באופן ברור במגילת קהלת. למשל, בתחילת קהלת, בפרק א', פסוק ט נאמר: "מה שהיה הוא שיהיה – ומה שנעשה הוא שיֵעשה". לפי התפיסה בפסוק – שום דבר לא משתנה, האדם איננו מסוגל לשנות כלום – מכיוון שגורלו נקבע מראש, והגלגל תמיד חוזר לאותה נקודה. תפיסה זו מוצגת לאורך רוב הספר ולאורך הספר מוצעות ונשללות דרכים להתמודדות איתה, אחת מהן היא ההדוניזם. בשל גישתו הקיצונית של קהלת, חכמי המשנה התלבטו אם לצרף אותו לתנ"ך. אולם יש המבינים את דברי קהלת על תוכן המעשים, שהם הדחפים היצרים והסיפוקים של האדם אשר לא משתנים לעולם.
גישה אנטי דטרמיניסטית מובהקת מוצגת במקרא על ידי הנביא יחזקאל: "מַה-לָּכֶם, אַתֶּם מֹשְׁלִים אֶת-הַמָּשָׁל הַזֶּה, עַל-אַדְמַת יִשְׂרָאֵל, לֵאמֹר: אָבוֹת יֹאכְלוּ בֹסֶר, וְשִׁנֵּי הַבָּנִים תִקְהֶינָה?!" (יחזקאל, י"ח, ב) ובהמשך נאמר: "הַנֶּפֶשׁ הַחֹטֵאת, הִיא תָמוּת." (שם, שם, ג). פרופ' יאיר הופמן כותב במאמרו כי: "זוהי תפיסה אנטי-דטרמיניסטית מובהקת וניכר שיחזקאל נלחם בתפיסה זאת שהייתה מושרשת ביותר". הנביא יחזקאל מוסיף ואומר כי האדם נשפט לפי מעשיו בהווה ולא על פי מעשיו בעבר. יש כאן חיזוק של הגישה האנטי דטרמיניסטית הקובעת שגורלו של אדם אינו נקבע בזמן מסוים בעבר, אלא האדם קובע את גורלו בכל רגע מחדש. ומובן על פי נבואה זו כי עוון אבות משולם לבנים אשר אוחזים בדרכי אביהם ובלי לבחון את נכונותם.
בחירה חופשית בדתות המונותאיסטיות > באסלאם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
האסלאם, בפרט השיעי, נתן מקום נרחב לגזרה העליונה, ובכל אופן ישנו מרכיב של אחריות האדם על מעשיו.
ראו גם

פאטאליזם
דטרמיניזם
קבלת החלטות
חמורו של בורידן
כוח (סוציולוגיה)
אינטרס
מוסר
אתיקה
אם אין אני לי מי לי
האמונה בגורל באסלאם
לקריאה נוספת

מיכאל אברהם, מדעי החופש, הוצאת ידיעות ספרים, 2013
דוד וינסטון, "בחירה חופשית", בתוך, ארתור א. כהן ופול מנדס-פלור (עורכים), אברהם שפירא (עורך המהדורה העברית), לקסיקון התרבות היהודית בזמננו: מושגים, תנועות, אמונות, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשנ"ג, 1986. עמ' 54–57.
שלום צדיק, מהות הבחירה היהודית בהגות היהודית בימי הביניים, הוצאת י"ל מאגנס ומכון וון ליר, 2017
קפלר-438b

| --- | --- |

הדמיית אומן של קפלר-438b והכוכב שלו
 כוכב האם
 כוכב אם:  קפלר-438
 קבוצת כוכבים:  נבל
 קואורדינטות
  ‑ עלייה ישרה:  18ʰ 46ᵐ 34ˢ
  ‑ נטייה:  ‏03″ ‏57′ ‏41°‏+
 מרחק מכדור הארץ:  475 שנות אור
 מסת שמש:  0.54 M☉
 רדיוס:  0.52 R☉
 טמפרטורת פני השטח:  3748 K
 מידע כללי
 סוג:  כוכב לכת חוץ-שמשי
 סיווג ספקטרלי:  M0V
 תאריך גילוי:  2015
 מגלה:  טלסקופ החלל קפלר
 שיטת גילוי:  ליקוי (טרנזיט)
 מאפיינים מסלוליים
 מרחק ממוצע מכוכב האם:  24 מיליון ק"מ (0.16 AU)
 ציר חצי-ראשי:  0.166±0.051 יחידה אסטרונומית
 אקסצנטריות:  0.03 
 זמן הקפה:  35.2 ימים
 נטיית מסלול:  89.86±0.32 מעלה
 מאפיינים פיזיים
 סוג כוכב לכת:  דמוי ארץ
 רדיוס קו משווה:  1.13±0.25 רדיוס כדור הארץ
 :  1.12 רדיוס כדור הארץ
 טמפרטורה ממוצעת:  276 / 3°C K
 מסדי נתונים
 Extrasolar Planets Encyclopaedia:  דף נתונים
 SIMBAD:  דף נתונים
 
קפלר-438b (באנגלית: Kepler-438b) הוא כוכב לכת שמקיף כוכב מסוג ננס אדום אשר נקרא קפלר-438. קפלר-438b נמצא באזור ישיב, הוא בעל רדיוס של פי 1.12 מזה של כדור הארץ והוא מוגדר כדמוי ארץ. כוכב לכת זה נמצא בקבוצת הכוכבים נבל והוא רחוק 475 שנות אור מכדור הארץ. הוא התגלה על ידי טלסקופ החלל קפלר של נאס"א וקיומו הוכרז ב-6 בינואר 2015.