stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברתולד אוארבך
קורות חיים > מלחמה באנטישמיות

אוארבך היה הסופר היהודי היחיד בגרמניה שהיה חסין מאנטישמיות והצליח להשתלב בחברה הגרמנית בלי להסתיר את מוצאו. יהודי גרמניה התגאו ש"אחד משלהם" הפך לאחד מהסופרים הגרמניים המפורסמים ביותר. יעקב גרים, מהאחים גרים, הודה לאוארבך על "שריפא אותו מדעות קדומות", ואמר שלא היה מעלה בדעתו שיהודי מסוגל לחדור עד כדי כך למעמקי הנשמה הגרמנית. המלחין ריכרד וגנר אמר על אוארבך כי הוא אדם "המושרש באמת ובתמים בחיים הגרמנים" וקבע שאוארבך "נותן ביטוי הולם לתכונות העמוקות ביותר של הנפש הלאומית הגרמנית".
רוב יצירותיו של אוארבך עסקו במלחמה כנגד האנטישמיות, בין שעשה זאת באמצעות תשובות לכתבי-פלסתר אנטישמיים, ובין שניסה להפיג את המתח בין יהודים לגרמנים, באמצעות 'התבוללות ספרותית', ותיאור היהדות בצבעים רומנטיים.
בשנותיו האחרונות החל אוארבך לאבד את אמונתו בעתיד היהודים בגרמניה. בנובמבר 1880 הוא ישב בישיבה של הפרלמנט הפרוסי, שבו דנו בהצעה לשלול מהיהודים את זכויות האזרח שלהם אגב הערות אנטישמיות. אוארבך שב מדוכא לביתו וכתב "חייתי ועמלתי לשווא".
אוארבך נפטר בעיר קאן שבצרפת בשנת 1882, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-70, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר הולדתו.
שמו מונצח ברחוב במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.
כתביו

Friedrich der Große. Sein Leben und Wirken, 1834
Das Judenthum und die neueste Literatur, 1836, מסה
Spinoza, 1837, רומן
"Das Sängerfest zu Frankfurt a. M.," In: europa 1838, S. 481 ff.
Dichter und Kaufmann, 1840, רומן
Schwarzwälder Dorfgeschichten , 1843-1854, סיפורים
Diethelm von Buchenberg
Die Frau Professorin
Oskar, טרגדיה, 1844
Der Gevattersmann (Kalender), 1844-1848
Schrift und Volk. Grundzüge der volksthümlichen Literatur, 1846
Tagebuch aus Wien, 1849
Andree Hofer, 1850, טרגדיה
Deutsche Abende, 1851, שיחות
Neues Leben, רומן, 1852
Der Wahlbruder, Dresden [1855], טרגדיה ב-5 מערכות; נותרה בכתב יד
Barfüßele, 1856, סיפורים
Volkskalender, 1858-1868
Der Wahrspruch, Leipzig: Weber [1859], מחזה ב-5 מערכות; נותר בכתב יד
Joseph im Schnee, 1860, רומן
Goethe und die Erzählungskunst, 1861
Auf der Höhe, 1865, רומן
Das Landhaus am Rhein, 1869, רומן
Wieder uns! Gedenkblätter zur Geschichte dieser Tage, Stuttgart: Cotta, 1871
Zur Guten Stunde. Gesammelte Volkserzählungen, 2 Bde, Stuttgart: Hoffmann, 1872
Walfried, 1874, רומן
Tausend Gedanken des Collaborators, 1876, אפוריזמים
Drei einzige Töchter, 1875, נובלות
Nach dreißig Jahren. Neue Dorfgeschichten, 1876
Landolin von Reutershöfen, 1878, רומן
Der Forstmeister, 1879, רומן
Brigitta, רומן, 1880
כתביו > כתביו בתרגום לעברית

בערטהאלד אויערבאך, אפרים קוה (תרגום על ידי י.ח. טאוויאוו [טביוב]), ורשה: אחיאסף, תרנ"ד 1893. (בגרמנית: Dichter und Kaufmann, "משורר וסוחר"; רומן היסטורי)
שפינוזה: ספור מחיי הפילוסוף ברוך די-שפינוזה והעתים אשר עברו עליו / לפי המספר בספרו של הח' ברטהאלד אויערבאך בשפת אשכנז; מאת ט"ף שפירא, ורשה: א. בערמאן, תרנ"ח 1898. רומן זה משנת 1837 הוא יצירתו המפורסמת ביותר של אוארבך, ובו אחת ההופעות הראשונות של סיפור הגולם מפראג. סיפור זה התפרסם כל כך עד שנחשב בעיני כל לסיפור עם, והפך לבסיס למחזות, רומנים ואופרות, יצירות בלט וסרטים.
ב. אורבך, בת יחידה: אגדה ערבית (תרגום: א. ליבושיצקי), ורשה: תושיה, תרע"ג 1912 (ביבליותיקה לילדים, נו).
"יחפהפיה" (בגרמנית: Barfüßele ;‏ 1856) – סיפור רומנטי רגשני על שני יתומים בני כפר, משרתת יחפנית גאה ואחיה, שבסיומו המשרתת מתחתנת עם בעל אחוזה עשיר. זכה לשלושה תרגומים לעברית:
יחפהפיה (תרגם י. שף), פרנקפורט: אמנות, תרפ"ב, 1922.
ברתולד אוורבך, יחיפיה (עברית: שלמה ניצן), תל אביב: עדי, תש"ל 1970. (מהדורה ב: ירושלים: כתר, 1988.)
ברתולד אוארבך, יחפהפיה (עברית: בינה אופק), תל אביב: עופרים, תשנ"ו 1995.
לקריאה נוספת

יוסף ליכטנבום, מספרי העולם, סדרה ראשונה: מבלזק עד מופסן, ירושלים: אחיאסף, 1954, עמ' 118–123.
עמוס איילון, רקוויאם גרמני: יהודים בגרמניה לפני היטלר 1933-1743 (תרגום: דני אורבך), אור יהודה: דביר, 2004.
גירוש מגן עדן (תומאס קול)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  תומאס קול 
 תאריך יצירה:  1828 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  138.43 ס"מ 
 גובה:  100.96 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  47.1188 (המוזיאון לאמנות (בוסטון)) 
 מיקום:  המוזיאון לאמנות (בוסטון)
 
גירוש מגן עדן (באנגלית: Expulsion from the Garden of Eden) הוא ציור משנת 1828 מאת הצייר האמריקאי יליד אנגליה תומאס קול. היצירה שייכת לאוסף מוזיאון האמנויות היפות בבוסטון (אנ') ומוצגת בגלריה ואלסקה אוונס ג'יימס (גלריה 236). ציור הנוף משקף את סגנונו של אסכולת נהר הדסון, קבוצת ציירי נוף אמריקאים אשר קול נחשב למייסדה. בחלקו השמאלי התחתון של הצוק חתם קול את שמו כ-"T Cole".
תיאור הציור

שם הציור, "גירוש מגן עדן", מתייחס לסיפור המקראי על גירוש אדם וחוה מגן עדן, המופיע בספר בראשית ומהווה את הבסיס התאולוגי הנוצרי להסבר מושגי החטא והרע בעולם.
באופן מסורתי, תיאורים אמנותיים של המאורע מציבים את אדם וחוה במרכז הקומפוזיציה, תוך הדגשת ייסוריהם לנוכח הגירוש באמצעות הבעת פניהם ותנוחות גופם. עם זאת, קול, כאמן השייך לאסכולת נהר הדסון, שם דגש על הנוף יותר מאשר על הדמויות. דמויותיהם של אדם וחוה נראות קטנות ומפורטות במידה מינימלית. למרות שתנוחותיהם משדרות בושה והשפלה – כאשר שניהם מכסים את פניהם, ואילו חוה, הנתפסת במסורת כנושאת באשמה רבה יותר, מובילה את הדרך – קול מבקש לבטא את ייאושם בעיקר דרך הנוף.
בהתאם לחלוקה הדיכוטומית בין טוב לרע, האופיינית לזרמים נוצריים רבים, הקומפוזיציה מחולקת לשניים. בצדו הימני של הציור מתואר גן עדן – מקום של אור וברכה, השופע חיים, עם צמחייה עשירה ושמים כחולים. קרן אור בוהקת, המייצגת ככל הנראה את נוכחות האל, גודשת את הגן ומדגישה את הרגע שבו אדם וחוה נדחפים ממנו בכוח.
לעומת זאת, צדו השמאלי של הציור מתאר את העולם שמחוץ לגן עדן כהיפוכו המוחלט – מקום חשוך ומאיים. העצים היבשים, הר הגעש המתפרץ ברקע, והזאב הטורף אייל בפינה השמאלית התחתונה, לצד נשר המרחף מעל וממתין לטרפו, יוצרים אווירה של קדרות וסכנה.
היסטוריית בעלות

עם השלמתו בשנת 1828, הוצג "גירוש מגן עדן" לראשונה בפני הציבור לצד ציור נוסף של קול, "גן עדן", כיום באוסף מוזיאון איימון קרטר, באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק (כיום מוזיאון ובית הספר של האקדמיה הלאומית לאמנות). קול, שהיה ממייסדי המוסד, הציג שם את יצירותיו בתקווה למכור אותן או לזכות בהזמנות ליצירות נוספות.
בשנת 1829 נרכש הציור על ידי ד"ר דייוויד הוזאק, רופא בולט אשר ידוע כמי שטיפל באלכסנדר המילטון לאחר הדו-קרב הקטלני שלו. בנוסף לפועלו הרפואי, הוזאק היה פטרון אמנות חשוב וחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות היפות. הוא רכש עבודות של אמנים כמו סמואל מורס ותומאס קול והחזיק אותן באוספו הפרטי. לאחר מותו של הוזאק בשנת 1835, עבר הציור לרעייתו השלישית, מגדלנה קוסטר. עם פטירתה בשנת 1846, עבר הציור לידי ג'ון קרני רוג'רס, חתנו של הוזאק.
בשנת 1849 נרכש הציור על ידי ג'יימס לנוקס, אספן ידוע של ספרים וציורים, אשר הציג אותו בגלריה לאמנות של ספריית לנוקס בניו יורק. גם לאחר מותו של לנוקס ב-1890, נותר הציור מוצג בספרייה, כפי שמתועד במדריך הגלריה משנת 1892. עם זאת, בשל קשיים כלכליים, אוחד אוסף האמנות של ספריית לנוקס בשנת 1895 עם אוספי ספריית אסטור וקרן טילדן וספריית העיר ניו יורק בשנת 1943 מכרה הספרייה את הציור במטרה לגייס כספים. הוא הוצע למכירה פומבית בגלריות פארק-ברנה ב-16 באפריל 1943, ונרכש על ידי גלריית האמנות הניו-יורקית "Arnold Seligmann, Rey, & Co".
מאוחר יותר באותה שנה רכש את הציור האספן מקסים קרוליק, אשר לימים תרם אותו, יחד עם רעייתו מרתה קתרין קודמן קרוליק, למוזיאון האמנויות היפות בבוסטון. הציור התקבל באופן רשמי לאוסף המוזיאון ב-12 ביוני 1947. מאז הוא מוצג בגלריות המוזיאון ונמנה עם יצירותיו הבולטות.
הערות שוליים

↑  Manley, Emma Jo. "Expulsion from the Garden of Eden: An Analysis of the Painting by Thomas Cole." (אורכב 24.08.2017 בארכיון Wayback Machine) Journal of the Core Curriculum, 1982,
↑  Jeffe, Elizabeth Rohn. "Hamilton's Physician: David Hosack, Renaissance Man of Early New York". The New York Journal of American History, 2004,
↑  "James Lenox", Encyclopedia Britannica.
גירושים פיקטיביים

גירושים פיקטיביים, הידועים גם כגירושים למראית עין או גירושים מזויפים, מתייחסים להליך פירוק נישואים שמבוצע מתוך כוונה להונות את הרשויות, את מערכת המשפט או גורמים כלכליים שונים. מקרים כאלה עשויים לכלול שיתוף פעולה במרמה, הצגת ראיות כוזבות כמו בגידה או התעללות, או כל מניפולציה אחרת שנועדה לעמוד בדרישות החוקיות לקבלת גירושים. בני הזוג אינם מתכוונים באמת לסיים את מערכת היחסים שלהם ולרוב ממשיכים לנהל חיי זוגיות לאחר הגירושים הפורמליים, מתוך מטרה להפיק תועלת כלכלית או משפטית. כך למשל, גירושים פיקטיביים יכולים לשמש להברחת נכסים מנושים, קבלת פטור ממסים או ניצול זכויות והטבות המוענקות למשפחות חד-הוריות.
מניעים

הגנה על נכסים: זוגות עשויים להתגרש למראית עין כדי להגן על נכסיהם מפני נושים בעת מצוקה כלכלית או פשיטת רגל, ובכך למנוע את תפיסת רכושם או חסכונותיהם;
התחמקות מתשלומי מס: ישנם מקרים בהם אנשים מתגרשים פיקטיבית כדי לנצל הטבות מס המוענקות לרווקים או כדי להימנע מתשלומי מיסים על העברת נכסים;
הונאת רווחה: במקרים מסוימים, זוגות מתגרשים לכאורה כדי להיות זכאים לתמיכות כלכליות ממשלתיות, המיועדות להורים יחידניים או לבעלי הכנסה נמוכה. לדוגמה, בעיראק, תופעת ה"גירושים המזויפים" התרחבה במטרה לזכות בקצבאות סוציאליות המיועדות לנשים גרושות.
הטבות הגירה: ניתן לארגן גירושין מדומה כדי להקל על נישואים חוזרים למטרות הגירה, ולאפשר לאחד מבני הזוג להתחתן עם אזרח זר המבקש תושבות או אזרחות.
דוגמאות

גירושים פיקטיביים, בהם בני זוג מתגרשים למראית עין כדי להשיג יתרונות כלכליים או להימנע מהתחייבויות, הם תופעה מוכרת בישראל. להלן שלוש דוגמאות המדגימות את השימוש בפרקטיקה זו:
התחמקות מנושים באמצעות העברת נכסים: בני זוג ערכו הסכם גירושין פיקטיבי, במסגרתו ויתר הבעל על זכויותיו בדירה המשותפת לטובת האישה, במטרה להבריח נכסים מנושיו. כאשר יחסיהם עלו על שרטון, ביקש הבעל לבטל את ההסכם בטענה שהיה פיקטיבי ונועד להגן על הרכוש מפני נושים. בית המשפט דחה את בקשתו, קבע שההסכם תקף, והבעל נותר ללא זכויות בדירה. במסגרתו ויתר הבעל על זכויותיו בדירת המגורים לטובת אשתו ובתו. בשנת 2017, כשהבעל הוכרז כפושט רגל, טען הנאמן כי ההסכם היה פיקטיבי ונועד להבריח את הנכס מהנושים, במיוחד לאור העובדה שהבעל והאישה המשיכו להתגורר יחד עד 2018. בית המשפט קיבל את טענת הנאמן, ביטל את העברת הזכויות, וקבע שההסכם נועד להברחת נכסים.
קבלת זכאות לדיור ציבורי במרמה: במקרה אחר, בני זוג התגרשו בשנת 1993, לאחר שנולדו להם שני ילדים. האישה הוכרה כחד-הורית וזכתה לקבל דירת עמידר בשכירות מוזלת. בשנת 2007, היא רכשה את הדירה במחיר מוזל של כ-51,204 ש"ח. הבעל טען שהגירושים היו למראית עין בלבד, במטרה להשיג את הדירה, ושבפועל הם המשיכו לחיות יחד במשך 27 שנים, עד לפרידתם הסופית ב-2016. בית המשפט קיבל את טענות הבעל וקבע שהגירושים היו פיקטיביים, ולכן הוא זכאי למחצית משווי הדירה.
השלכות

השלכות של גירושים פיקטיביים יכולות להיות חמורות:
ביטול הגירושים: אם בית המשפט קובע שהגירושים התקבלו באמצעות קולוזיה או מצגי שווא, הוא עשוי לבטל את הגירושים, כלומר הזוג נשאר נשוי מבחינה חוקית.
עונשים משפטיים: אלה המעורבים במזימות כאלה עשויים להתמודד עם עונשים משפטיים, כולל קנסות או מאסר על שקר או הונאה.
סנקציות פיננסיות: הצדדים עשויים להידרש לשלם את הוצאות המשפט של הצד השני או להתמודד עם סנקציות פיננסיות אחרות.
מניעה ואיתור

כדי למנוע גירושים פיקטיביים, בתי משפט ומערכות משפטיות משתמשות במספר אמצעים:
אימות ראיות: בתי משפט עשויים לדרוש אימות של ראיות המוצגות לתמיכה בעילות אשמה מבוססות.
בדיקה קפדנית של שופטים: שופטים מאומנים לזהות סימנים של קולוזיה או זיוף במקרי גירושים, במיוחד במדינות שבהן גירושים מבוססי אשמה עדיין נפוצים.
אפשרויות ללא אשמה: עידוד שימוש באפשרויות גירושים ללא אשמה מפחית את התמריץ של הצדדים לזייף ראיות של אשמה.
עונשים משפטיים: האיום בעונשים משפטיים על שקר והונאה משמש כמניעה להתנהגות קולוסיבית.
ייעוץ וגישור: קידום ייעוץ וגישור יכול לעזור לזוגות לפתור את מחלוקותיהם מבלי ללכת למרמה.,
ראו גם

נישואים פיקטיביים
הערות שוליים

1 2 3  “Fake divorce” is a Growing Phenomenon, and its Goal is Only 180 Thousand Dinars, Al-Aalem (באנגלית אמריקאית)
↑  U. S. Embassy Santo Domingo, Sham divorce, U.S. Embassy in the Dominican Republic, ‏2023-04-03 (באנגלית אמריקאית)
↑  עשה הסכם גירושין פיקטיבי עם אישתו כדי להתחמק מנושים - ונותר בלי הדירה, באתר ashdodnet.com
↑  שלמה כץ, הסכם פיקטיבי: החייב, הנושים, הגרושה והדירה, באתר ynet, 12 בנובמבר 2019
↑  רחל דון יחייא, הונאה: קיבלה דירת עמידר בגירושין פיקטיביים, באתר ynet, 24 במרץ 2018
1 2  Defenses to Fault-Based Divorces, legal-info.lawyers.com (באנגלית)
מישויה אלעכברי

מֵישַׁוַיה אֲלְעֻכְּבַּרִי (נקרא גם: משוי העכברי, משוי בעל בקי) היה מייסד כת יהודית בבבל, שנקראה "אל-עכבריה" או "כת המישויים", שחי בסוף המאה ה-9.
השם מישויה נגזר כנראה מהשם 'מישה' הפרסי המקביל ל'משה'. כינויו מגיע מכך שהוא היה מהעיר עכברא. ככל הנראה לאחר מותו היגרו תלמידיו לעיר בעלבכ, ומשם הכינוי "בעל בקי".
מישויה חי כנראה אחרי ישמעאל אלעכברי, שגם הוא מאותה העיר וייסד כת בעלת שם דומה. אל-מקריזי אינו מבדיל בין הכת של ישמעאל לבין זו של מישויה, ורואה בכתות שלהם את אותה כת. אמנם זיהוי שתי כתות אלו ככת אחת אינה מקובלת על רוב החוקרים.
יש אומרים שמישויה התנצר בסוף ימיו. כך לדוגמה כותב הקראי טוביה בן משה:
יש הסבורים שהוא התנצר לגמרי, ואילו אחרים סבורים שהוא לא התנצר לגמרי אלא האמין באלוהי ישראל, בישו ובמוחמד. יש חוקרים הסבורים שמישויה עצמו לא התנצר אלא תלמידיו התנצרו. אחרים מפקפקים במסורת זו, משום שכת המישויים המשיכה להתקיים במשך מאות שנים, ואילו מישויה היה מתנצר היה מתבקש שהכת לא תמשיך להתקיים.
הכת המישויית

שיטת מישויה הייתה שונה הן מהשיטה הקראית והן מהשיטה הרבנית. בהלכות מסוימות הוא קיבל את הפרשנות הקראית (בעיקר של קראי בצרה המוקדמים), ואילו בהלכות אחרות פירש באופן הדומה להלכה הרבנית. חכמי הקראים התפלמסו רבות עם כת המישויים, וכל הידוע על כת זו נובע ממובאות בספרות הקראים. הכת המישויית שרדה לפחות עד המאה ה־12. יש אומרים שאנשי קפריסין המתוארים אצל בנימין מטודלה כבעלי לוח שמשי הם שרידי הכת המישויית.
הכת המישויית > החגים לפי ההלכה המישויית

לשיטת מישויה היום מתחיל בבוקר ולא בלילה, בשונה מדעת חז"ל והקראים.
לוח השנה המישויי היה לוח שמשי, וכל החגים נפלו בו בזמנים קבועים. חג הפסח נפל ביום ה' בשבוע, כדי שיום הכיפורים יפול ביום השבת לקיים את הכתוב "שבת שבתון" (ויקרא כג,לב). מבחינה זו הלוח המישויי שונה מהלוח הקומראני שבו החגים מוקדמים ביום אחד או הלוח הקראי שהקפידו שאף חג לא יפול בשבת. לגבי ראש חודש מישויה התלבט איך נכון לקבוע אותו. נראה שבפועל המישויים קיימו את החגים ע"פ לוח השנה הרבני. יש שהסביר תופעה זו בכך שידם של הרבניים הייתה חזקה במקומם של המישויים. לפי הסבר אחר הסיבה שמישויה לא דבק בלוח השנה שבו האמין נבע מכך שלדעתו אין משמעות ללוח זה בגולה שבה אין מחויבים לקיים כי אם את השבת.
ביחס למועד הנפת העומר, בדומה לקראים ולצדוקים לפניהם הוא פירש שהנפת העומר נעשית ביום הראשון בשבוע, אבל לשיטתו (כנראה בעקבות קבוצת קראים מבצרה) אותו היום אינו תלוי במועד הפסח אלא לפי מצב הבשלת השעורה. לפי שיטה זו הנפת העומר יכולה לחול בראשון שלפני הפסח, בימי חג המצות או לאחר חג המצות. ממילא גם חג השבועות אינו בעל מועד קבוע. לפי עדויות מסוימות המישויים נהגו בפועל כמו הקראים, שהנפת העומר הייתה ביום ראשון שבמסגרת חג המצות.
לדעת מישויה חג המצות אינו נוהג בחוץ לארץ. הוא גזר הלכה זו ע"פ הפרשנות שימי המילואים החלו בא' ניסן, ולפי זה יוצא שקורבנות הנשיאים קרבו בחלקם בזמן חג המצות. והרי כחלק מקרבנות הנשיאים הקריבו שלמים הבאים יחד עם לחמי תודה שהן חמץ, מה שמוכיח שלא חגגו את חג המצות במדבר. הוא ביסס הלכה זו על הכתוב בדברי הימים (פרק כט) שהקריבו תודות בט"ז לחודש הראשון.
ככל הנראה חלק מהמישויים לא קיימו את חג השבועות בחוץ לארץ. כך נהגו גם קבוצה של קראים מוקדמים מבצרה. הם ביססו הלכה זו בכך שחג השבועות מתבסס על ספירה המתחילה מקציר והנפת העומר, ומכיוון שאלו נוהגים רק בארץ ישראל ממילא גם שבועות אינו נוהג אלא בארץ. כשם שאין מונים ימי טומאה כאשר אין טומאה, כך אין למנות ספירת העומר אם אין עומר. ככל הנראה חלק מהמישויים לא קיימו אף אחד מהחגים בגולה, למעט שבת.
הכת המישויית > הלכות נוספות

לדעת מישויה הקרבת קרבנות אסורה בשבת, כולל קרבנות השבת עצמה. לשיטתו קרבנות השבת היו קרבות לפני השבת בסמוך לו.
מישויה התיר אכילת בשר בגולה, בשונה מהקראים.
מישויה התיר אכילת חלב של בשר חולין. בעניין זה מישויה קרוב יותר לרבניים מאשר לצדוקים, כיוון שחז"ל התירו חלק מהחלבים לעומת הקראים שאסרו את כולם. בעניין זה בולטת הקרבה שבין דברי ראב"ע לדברי מישויה, כמו שעמדו על כך כמה מחכמי הקראים. ייתכן שלדעת מישויה חלב בשר חולין מותר רק מחוץ לארץ ישראל.
מישויה הורה להתפלל כלפי מערב ולא כלפי ירושלים.
"עיון הזהובים בימי קדש מותר בהטבת ורצון הלב."
לקריאה נוספת

Samuel Abraham Poznański, 'Meswi Al-Okbari', Revue des études juives, XXXIV (1897), pp. 161-191
Zvi Ankori, Karaites in Byzantiom: the formative years 970-1100, New York 1959
יורם ארדר, "מרכזיותה של ארץ ישראל בחוגי הקראות הקדומה לאור הלכותיו של מישויה אלעכברי", ציון: רבעון לחקר תולדות ישראל שנה ס (תשנ"ה), עמ' 37-67.
הערות שוליים

1 2 3  יהודה הדסי, אשכול הכופר (גוזלוו תקצ"ו) אות צח, מב ע"א.
↑  I Goldziher, Mélanges Judéo-Arabes, Revue des études juives XLV (1902), p. 8.
↑  ארדר, עמ' 39.
↑  יעקב אלקרקסאני, כתאב אלאנואר ואלמראקב (בעריכת: ליאון נימוי), ניו יורק 1959, עמ' 14.
↑  ארדר, עמ' 38, הערה 9
↑  אוצר נחמד, מובא אצל ארדר, עמ' 40.
↑  ארדר, עמ' 40 הערה 18.
↑  אנקורי, עמ' 402-404; 414-415.
↑  אנקורי, עמ' 386-387.
↑  אנקורי, עמ' 383-384.
↑  ארדר, עמ' 51.
↑  קרקסאני, שם עמ' 58, מובא אצל ארדר עמ' 41.
↑  ארדר, עמ' 44-46.
↑  ארדר, עמ' 43.
1 2  ארדר, עמ' 49.
↑  טוביה בן משה, אוצר נחמד (מצוטט אצל ארדר, עמ' 52); אהרון בן יוסף, המבחר וטוב המסחר, ויקרא ג,יז.
↑  ארדר, עמ' 56, ע"פ מובאה אצל לוי בן יפת הלוי.
↑  קרקסאני, שם עמ' 58, מובא אצל ארדר, עמ' 66 הערה 167.
פענוח (פילולוגיה)

בפילולוגיה ובבלשנות, פענוח הוא גילוי המשמעות של הסמלים המצויים בשפות ו/או אלפבית שנכחדו. פענוח אפשרי לגבי שפות וכתבים. אפשר גם ללמוד או לנסות לפענח כיצד ביטאו בעבר שפות מדוברות שאינן קיימות עוד, או כיצד נהגו לבטא שפות חיות בתקופות קודמות.
דוגמאות בולטות לפענוח כוללות פענוח כתבים מצריים עתיקים ופענוח כתב יתדות (אנ'). פענוח בולט בשנים האחרונות הוא של מערכת הכתיבה עילמית-ליניארית (אנ'). כיום, לפחות תריסר שפות נותרו בלתי מפוענחות. מבחינה היסטורית, פענוחים אינם מגיעים פתאום דרך אנשים בודדים ש"מפצחים" כתבים עתיקים. במקום זאת, הם יוצאים מההתקדמות המצטברת שהביאה קהילה רחבה יותר של חוקרים.
אין לבלבל בין פענוח לבין קריפטואנליזה, שמטרתה לפענח צפנים (אנ') כתובים מיוחדים או צפנים המשמשים בתקשורת סודית מוסתרת בכוונה (במיוחד בזמן מלחמה). אין לבלבל גם עם קביעת המשמעות של טקסט דו-משמעי בשפה ידועה (פרשנות).
ראו גם > כתבים מפוענחים

כתב יתדות
כתב חרטומים
כתב חרוסטי (אנ')
כתב ליניארי ב'
כתב המאיה (אנ')
כתב הרונות (אנ')
כתב הברות קפריסאי (אנ')
ראו גם > כתבים לא מפוענחים

רונגו-רונגו
כתב האינדוס
הירוגליפים של כרתים (אנ')
כתב גבל
כתב ליניארי א'
ראו גם > טקסטים לא מפוענחים

דיסקית פייסטוס
קודקס רוהונץ
כתב יד וויניץ'
לקריאה נוספת

Daniels, Peter T. (2020). "The Decipherment of Ancient Near Eastern Languages". In Hasselbach-Andee, Rebecca (ed.). A Companion to Ancient Near Eastern Languages. Wiley. pp. 1–25.
Ferrera, Silvia; Tamburini, Fabio (2022). "Advanced techniques for the decipherment of ancient scripts". Lingue e Linguaggio (2): 239–259. doi:10.1418/105964.
הערות שוליים

↑  Trask, R.L (2000). The Dictionary of Historical and Comparative Linguistics. Fitzroy Dearborn Publishers, p. 82 ("The process of determining the relation between an extinct and unknown writing system and the language it represents. Strictly, decipherment is the elucidation of the script—that is, determining the values of the written characters")
↑  Desset, François; Tabibzadeh, Kambiz; Kervran, Matthieu; Basello, Gian Pietro; Marchesi, and Gianni (2022-07-01). "The Decipherment of Linear Elamite Writing". Zeitschrift für Assyriologie und vorderasiatische Archäologie. 112 (1): 11–60. doi:10.1515/za-2022-0003. ISSN 1613-1150.
↑  Luo, Jiaming; Hartmann, Frederik; Santus, Enrico; Barzilay, Regina; Cao, Yuan (2021). "Deciphering Undersegmented Ancient Scripts Using Phonetic Prior". Transactions of the Association for Computational Linguistics. 9: 69–81. arXiv:2010.11054. doi:10.1162/tacl_a_00354. ISSN 2307-387X.
1 2  Frawley, William, ed. (2003). International encyclopedia of linguistics. Oxford University Press. p. 420. ISBN 978-0-19-513977-8.
↑  Gelb, I. J.; Whiting, R. M. (1975). "Methods of Decipherment". Journal of the Royal Asiatic Society. 107 (2): 95–104. doi:10.1017/S0035869X00132769. ISSN 2051-2066.
↑  Braović, Maja; Krstinić, Damir; Štula, Maja; Ivanda, Antonia (2024-06-01). "A Systematic Review of Computational Approaches to Deciphering Bronze Age Aegean and Cypriot Scripts". Computational Linguistics. 50 (2): 725–779. doi:10.1162/coli_a_00514. ISSN 0891-2017.
אוסטרליה במשחקים האולימפיים

אוסטרליה היא אחת מארבע המדינות היחידות (לצד בריטניה, יוון ושווייץ) שנטלו חלק בכל המשחקים האולימפיים שנערכו מאז חידושם בעת החדשה, בשנת 1896 (אם כי באולימפיאדות שנערכו ב-1904 וב-1908 התחרו הספורטאים האוסטרלים במשלחת משותפת עם ניו זילנד, שנקראה אוסטרלאסיה). במרוצת השנים צברו הספורטאים האוסטרלים 547 מדליות, מהן 164 מדליות זהב. הישג זה מקנה לאוסטרליה את המקום ה-10 בטבלת המדליות של כל הזמנים. למעלה ממחצית מהמדליות נצברו בשש האולימפיאדות שנערכו מאז 1996, אולימפיאדות שבשתיים מהן דורגה במקום הרביעי בטבלת המדליות. הענף בו זכתה אוסטרליה להצלחות הרבות ביותר הוא השחייה (213 מדליות, מהן 69 מדליות זהב; אוסטרליה שנייה בענף זה רק לארצות הברית), והבאים אחריו הם אתלטיקה (76 מדליות, מהן 21 מדליות זהב), אופניים (ענף בו היא מדורגת שישית בכל הזמנים, עם 54 מדליות, מהן 15 מדליות זהב) וחתירה (44 מדליות, מהן 13 מדליות זהב). בהוקי שדה מדורגת אוסטרליה במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי הודו והולנד.
אוסטרליה אירחה את המשחקים האולימפיים פעמיים. מלבורן אירחה את המשחקים ב-1956, לאחר שגברה על בואנוס איירס על חודו של קול. סידני אירחה את המשחקים ב-2000, לאחר שגברה על בייג'ינג על חודם של שני קולות. פעמיים נוספות התמודדו ערים אוסטרליות על אירוח המשחקים ונכשלו. בריסביין הגישה את מועמדותה לארח את המשחקים ב-1992, אך דורגה במקום השלישי, אחרי ברצלונה ופריז. מלבורן הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים בפעם השנייה ב-1996, אך דורגה במקום הרביעי, אחרי אטלנטה, אתונה וטורונטו.
| --- | --- |
: טקס הפתיחה של אולימפיאדת סידני
היסטוריה > 1896 עד 1904

אוסטרליה זכתה בעצמאותה ב-1901. בשתי האולימפיאדות הראשונות התחרו הספורטאים האוסטרלים תחת הדגל הבריטי, והוועד האולימפי הבינלאומי זקף את הישגיהם מאוחר יותר לזכותה של אוסטרליה. באולימפיאדת אתונה (1896) התחרה רק ספורטאי אוסטרלי אחד, האתלט אדווין פלאק. הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר. פלאק השתתף גם בריצת המרתון, אך התמוטט 3 ק"מ לפני הסיום. כן חבר לבריטי ג'ורג' רוברטסון בטורניר הזוגות בטניס. השניים סיימו במקום השלישי.
באולימפיאדת פריז (1900) השתתפו שני ספורטאים אוסטרלים. השחיין פרדריק ליין זכה במדליות זהב במשחים ל-200 מטר בסגנון חופשי ול-200 מטר מכשולים. האתלט סטנלי רולי זכה בשלוש מדליות ארד בשלושת המרוצים בהם השתתף, ריצת 60 מטר, ריצת 100 מטר וריצת 200 מטר.
גם באולימפיאדת סנט לואיס (1904) השתתפו שני ספורטאים אוסטרלים, לראשונה תחת דגל אוסטרליה העצמאית. עם זאת, השניים, שהתחרו בריצת 110 מטר משוכות ובקפיצה לרוחק, לא זכו במדליות.
היסטוריה > 1908 עד 1912

באולימפיאדת לונדון (1908) ובאולימפיאדת סטוקהולם (1912) שלחו אוסטרליה וניו זילנד משלחת משותפת, אוסטרלאסיה.
המשלחת זכתה ב-5 מדליות בלונדון, ובהן מדליית זהב אחת, של נבחרת הרוגבי. בסטוקהולם זכתה המשלחת ב-7 מדליות, מהן 2 מדליות זהב. בשתי האולימפיאדות, מרבית המדליות שצברה המשלחת הושגו בידי ספורטאים אוסטרלים.