stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיכר המדינה
היסטוריה

כיכר המדינה שבצפון העיר היא הכיכר הגדולה בישראל. עיגול הכיכר הותווה בתוכנית 50 שהופקדה בשנת 1939 שהכין האדריכל ומהנדס העיר יעקב בן-סירה.
ב-1951, ערב הכרזת התחרות הראשונה לתכנון הבינוי בכיכר, היא הוגדרה ככיכר הלא-בנויה האחרונה בתל אביב. בתום התחרות מצא צוות השופטים – ביניהם ראש העיר ישראל רוקח - כי לא נמצאה בין ההצעות שהוגשו לתחרות הצעה ראויה לפרס ראשון.
בשנות ה-60 פעלו בכיכר החולית קרקסים שבאו להופעות בישראל, ובעקבות זאת צמחה ההלצה: מדוע קרויה הכיכר בשם כיכר המדינה? משום שכמו המדינה, יש בה חצי שנה קרקס וחצי שנה בוץ. בתחילת שנות השבעים החלה פעילות בינוי נרחבת בצידו החיצוני של רחוב ה' באייר, והוקמו בו בנייני יוקרה בעיצוב אחיד. חלק ניכר מפרסומה של הכיכר בא מחנויות יוקרה ומחנויות של מעצבים בינלאומיים הנמצאות במפלס הקרקע של בניינים אלה.
כיכר המדינה, שנחשבה לאזור מגורים שקט ויוקרתי, החלה להשתנות במהלך שנות השבעים. החנויות שנפתחו בקומות הקרקע ברחוב ה' באייר המקיף את הכיכר, והמשרדים ששכנו בקומות התחתונות של הבניינים שנבנו בטבעת המקיפה את הכיכר (במבנה של פירמידות הפוכות שתכננו האדריכלים אבא אלחנני וישראל לוטן) – שיוו לכיכר צביון של מרכז עסקים ומסחר. דיירי הכיכר התלוננו על כך בעירייה, אולם העירייה הייתה נחושה להגדיל את אחוזי הבניה ולהעדיף מסחר ומשרדים על פני מגורים. בעלי העסקים בכיכר המדינה היו ברובם יהודים מחו"ל, שקנו את הרכוש כמעין ביטוח או השקעה. היו בהם אמריקאים, דרום אמריקאים, אוסטרלים, דרום אפריקאים, ובעיקר איראנים וטורקים. זו גם הסיבה שהכיכר כונתה בשנות השבעים כיכר "אנקרה" או "כיכר הפרסים".
בהדרגה צמחו במקום חנויות בגדים, אבל הכיכר לא הצליחה למצב את עצמה כמקום קניות המושך אלפים, ולא ייצרה אווירה מהסוג של כיכרות דומות בכרכי העולם המערבי. החנויות המשיכו לעבור מיד ליד בקצב מהיר. אחד המקומות המזוהים ביותר עם הכיכר היה מסעדת "רפאל", בבעלות רפאל מריומה, שרכש את המקום ב-1973 והפך אותו למוסד של מפגש עסקים. בשנות התשעים והעשור הראשון של המאה ה-21 הכיכר התחילה להיות מזוהה עם מותגי יוקרה.
בשנים 2002–2003 שימשה הכיכר למאהל מחאה לא חוקית של מחוסרי דיור, שקראו לה "כיכר הלחם". בסופו של דבר, לאחר צו פינוי של בית המשפט, פונו המפגינים והשוהים הבלתי חוקיים על הקרקע על ידי פקחי העירייה והמשטרה לפי דרישת בעלי הקרקע.
בספטמבר 2011 נערכה בישראל הפגנה נגד יוקר המחיה במדינה תחת הכותרת "העם דורש צדק חברתי", ברחבי הארץ הפגינו כארבע מאות אלף איש, מתוכם כשלוש מאות אלף הפגינו בכיכר המדינה.
בין השנים 2014 ל-2018 הכיכר אירחה את חגיגות הפורים המרכזיות בעיר שהביאו איתם עשרות אלפי חוגגים.
בסוף שנת 2018 החלו עבודות להעתקת עצים מן הכיכר, לקראת בניית שלושה מגדלי מגורים בני 40 קומות כל אחד.
בקרבת הכיכר נמצא גן הגת, אתר ארכאולוגי מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
הליכי תכנון ובנייה

אדמות כיכר המדינה, מפוצלות ל-54 חלקות, נרכשו בשנת 1942 מחברת "שיכון עממי" על ידי עשרים בעלי קרקע שונים. התוכנית המקורית הייתה להקים כיכר בתוך כיכר. כלומר, בהתייחס למצב המוכר כיום, היה אמור להיבנות מעגל בתים פנימי נוסף ובתוכו מעגל תנועה קטן יותר. אלא שהבנייה בחלק הפנימי של הכיכר לא התממשה מאז רכישתו לפני כשבעים שנה, למורת רוחם של בעלי הקרקע.
הליכי תכנון ובנייה > תוכניות בניין עיר 600, 600א, 1980

בשנת 1951 גובשה התוכנית השנייה לכיכר על ידי משרד האדריכלים אלחנני-לוטן ובשיתוף האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר. באוקטובר 1969 פורסמה תוכנית זו תחת השם תוכנית בניין ערים 600. התוכנית התייחסה לשלושה שלבים:
המעגל החיצוני של הכיכר (סביב רחוב ה' באייר) - בתים בני חמש קומות, שבקומת הקרקע שלהם שטחי מסחר.
המעגל הפנימי - מבני מגורים בני אחת-עשרה קומות על עמודים, כך שקומת הקרקע פתוחה לציבור ומאפשרת מעבר חופשי למרכז הכיכר.
מרכז הכיכר - מבני ציבור, כגון ספריה עירונית, גלריות אומנות, מוזיאון, תיאטרון וכדומה, וכן מגדל מגורים.
רחוב ויצמן היה אמור להיות משוקע מתחת לפני הקרקע.
החלק הראשון של התוכנית, שכלל את חלקה החיצוני של הכיכר, בוצע על-פי התוכנית, והוא החלק הבנוי של כיכר המדינה היום. בגלל ריבוי בעלי הקרקע והצורך לחלק מחדש את השטח, התעכב המשך יישומה של תוכנית 600.
באפריל 1974 הופקדה תוכנית פירוט שמספרה 600א לבנייה בחלק מהמעגל הפנימי, כהמשך לתוכנית 600. באותם ימים החליט ראש העירייה שלמה (צ'יץ') להט כי הכיכר צריכה להישאר ריאה ירוקה וציבורית לטובת תושבי העיר, והחל בקידום תוכנית חדשה, תוכנית 1980, למטרה זאת. הכוונה בתוכנית הייתה להפקיע את השטח מבעליו הפרטיים ולפצותם בתשלום או בקרקע חלופית. מכאן שתוכנית 600א נזנחה על ידי העירייה, ומעולם לא אושרה.
בשנת 1976 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי חלק מבעלי הקרקעות כנגד מוסדות התכנון בגין התמשכות הטיפול בתוכנית 600א, שנזנחה. בתגובה לעתירה החליטה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה לסיים את הליכי התכנון בכך שביטלה את תוכנית 600א, ומכאן שטענת השיהוי לא הייתה תקפה עוד. בג"ץ מצידו דחה את העתירה.
תוכנית 1980, המטיבה עם תושבי העיר, הופקדה בשנת 1979 ואושרה לאחר שנתיים, תוך דחיית ההתנגדויות שהוגשו. אישורה היה בלתי סופי, כיוון שהיה צורך בחתימת שר הפנים.
בשנת 1982 שוב הגישו חלק מבעלי הקרקע עתירה לבג"ץ כנגד התמשכות הליכי התכנון. תוך כדי ההמתנה לדיון בנושא, הודיע שר הפנים שתוכנית 1980 אינה מעשית, כיוון שאין דרך לממן את הפיצויים הגדולים לבעלי הקרקעות שרכושם יופקע, ומכאן שתוכנית 1980 נגנזה אף היא. בשלב זה עמדה הכיכר ללא חלופה תכנונית כלשהי. כשהגיע הנושא בפני בג"ץ, הקציב בית המשפט לעיריית תל אביב ולוועדה המקומית לתכנון ולבנייה משך זמן מצומצם לטיפול בעניין. בעקבות פסיקה זו, פנתה הוועדה המקומית בדצמבר 1983 לגבש תוכנית חדשה - 2500.
הליכי תכנון ובנייה > תוכנית 2500

האדריכל יעקב יער והמהנדס דני קיילר תכננו הקמה של שלושה מגדלי מגורים בני עשרים וחמש קומות, ובהם 387 יחידות דיור. כמו כן תוכננה קומה מסחרית בשטח של 10,800 מ"ר ושטח ציבורי בגודל 6,000 מ"ר. חלק עיקרי בתוכנית, ויש שיטענו כי הוא הבעייתי ביותר, היה להרים את פני הכיכר בתשעה מטרים מעל הגובה הנוכחי, על-מנת שהמפלס המסחרי יהיה בגובה הרחוב. תכנון זה עלול ליצור הפרדה בין הולכי הרגל לבין השטח הציבורי של הכיכר בשל הפרשי הגבהים הניכרים. התוכנית גם כללה איחוד וחלוקה מחדש של השטח ושיקוע של רחוב ז'בוטינסקי אל מתחת לכיכר הפנימית.
תוכנית 2500 נתקלה במספר מכשולים עם הצגתה. אחד מהמתכננים המקוריים של הכיכר (תב"ע 600), טען כי העירייה אינה רשאית לערוך שינויים בתוכנית שערך ללא הסכמתו, וזאת מתוקף החוזה הקיים ומתוקף זכויות יוצרים. תביעה זו נדחתה. בנוסף, הוועדה המחוזית מצאה בתוכנית פגמים שונים, והיא הוחזרה לוועדה המקומית לתיקון, דבר שיצר עיכוב נוסף. משחזרה התוכנית לוועדה המחוזית לאחר תיקון, נשמעו לה התנגדויות מצד בעלי הקרקעות והעירייה, הליך שנמשך עד שנת 1994. בעלי הקרקעות טענו בעיקר כי זכויותיהם נפגעו ביחס לתוכנית 600, שכן היקפי הבנייה צומצמו באופן משמעותי. חלק מההתנגדויות התקבלו, והוחלט על הוספת 60 יחידות דיור ועל הגדלת השטח המסחרי ב-5,000 מ"ר. לבסוף נכנסה תוכנית בניין עיר 2500 לתוקף בשנת 2000.
לאחר אישורה, החלו בעלי הקרקע לפעול לקידום הבנייה. שישה משרדי אדריכלות מרחבי העולם השתתפו בתחרות העיצוב, ומשרד יסקי-מור-סיוון זכה. במקביל, טענו בעלי הדירות בסביבת הכיכר כי יישום התוכנית יזיק להם: הפרויקט רחב היקף והתושבים צפויים לסבול מעבודות הבנייה במשך שנים. כמו כן שטחי המסחר הנרחבים יגדילו את היקף התנועה באזור, המבנים עצמם יפגעו בנוף, ובסך-הכל תיגרם פגיעה של ממש באיכות חיי התושבים ובערך דירותיהם. התושבים ציינו לרעה את שיקוע רחוב ז'בוטינסקי, שצפוי להופכו לציר תנועה מרכזי ויפר בכך את שלוותם. במאמר מוסגר, בהמשך רחוב ז'בוטינסקי נבנה גשר מודעי המחבר בין תל אביב לרמת גן, אך בניגוד לצמתים רגילים, צומת הכניסה לגשר תוכנן כך שתנועת כלי-רכב מרמת גן לכיוון כיכר המדינה אינה אפשרית, וזאת כדי למנוע גידול בהיקפי התנועה באזור.
הליכי תכנון ובנייה > תוכנית 2500א

לחצים ואיומים בתביעות משפטיות המשיכו להיות מופעלים על העירייה מצד גורמים שונים. בעלי הקרקע ראו עצמם נפגעים בהיקף זכויות הבנייה ביחס לתוכנית 600. בעלי החנויות בסביבה טענו כי ייפגעו מהתחרות הצפויה מהקניון, ואילו בעלי הדירות באזור טענו לפגיעה בשטח הציבורי ביחס לתוכנית 1980 מימי שלמה להט.
לאחר גישור בין העירייה לבעלי הקרקע, הוסכם על ביצוע שינויים בתוכנית 2500. הוחלט על ביטול האזור המסחרי בקומת הקרקע והנמכת שטח הכיכר לגובה מפלס הרחוב. כפיצוי על אובדן 10,000 מ"ר של שטחי מסחר, יוקמו שלושה מגדלים בגובה 153 מטרים (במקום 126 מטרים), בני 40 קומות (במקום 24–28) ובהם כ-450 יחידות דיור (במקום 387). בכך נענו באופן חלקי דרישות בעלי העסקים בסביבה להימנע מתחרות, דרישות התושבים להימנע מגידול בהיקפי התנועה ומהקטנת השטח הציבורי, ודרישות היזמים להגדלת מספר יחידות הדיור. לתוכנית זו הוגשו שמונה-עשרה התנגדויות, וביולי 2008 אושרה תוכנית 2500א בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה.
באוקטובר 2009 פורסם כי ועד בעלי המגרשים בכיכר פנה לוועדת ערר בבקשה לבטל את תוכנית 2500א ולחזור לתוכנית 2500. על פי מכתב ההתנגדות, התפתחויות חדשות הן שהובילו לבקשה הנחשבת חריגה. מספר ימים לאחר מכן פורסם כי המגדלים הגבוהים המתוכננים בני 40 הקומות עלולים להוות מכשול משמעותי לאלומת תקשורת של צה"ל שעוברת דרך כיכר המדינה. דובר משרד הביטחון אישר פרסום זה, וציין כי ייתכן שצה"ל יבחר להסיט את הקרן, אך הדבר עוד נמצא בבדיקה. מכאן שעיריית תל אביב תאלץ כנראה לזנוח את תוכנית 2500א, שנחשבה לפשרה, ולחזור לתוכנית 2500 שאף היא צפויה להביא עימה גל של תביעות כנגד העירייה בשווי מאות מיליוני שקלים מצד כל הגורמים המעורבים.
הליכי תכנון ובנייה > לקראת הסכם להסטת קרן התקשורת המעכבת את הבניה

הסכם מיוחד בין משרד הביטחון לבין עיריית תל אביב-יפו ועיריית נתניה, עשוי להביא להסטת קרן התקשורת של מערכת הביטחון המונעת בנייה לגובה בכיכר המדינה. עלות ההסטה, שתסתכם במיליוני שקלים, תמומן ככל הנראה על ידי הרשויות המקומיות והיזמים, ותאפשר בניה לגובה במספר אתרים בערים אלה ואולי אף ברשויות מקומיות נוספות.
הליכי תכנון ובנייה > הבנייה בכיכר

בשנת 2022 החלה בכיבר הקמתם של שלושה מגדלים בני 40 קומות כל אחד, שבהם 453 דירות, שטח מסחרי של 8,500 מ"ר שבו 160 חנויות, ו-1,600 מקומות חניה. אדריכל הפרויקט הוא משרד יסקי מור סיון אדריכלים. קבלני הבניין המבצעים את הפרויקט הם החברות אלקטרה ואשטרום.
גלריה

כיכר המדינה לפני תחילת העבודות על המגדלים
מראה כללי של הכיכר (לפני תחילת העבודות על המגדלים)
מראה הכיכר
כיכר המדינה, מבט ממגדלי עזריאלי
מודל מוקדם של הכיכר כפי שמוצג במבואת הכניסה של מגדל שלום, 4/08
הערות שוליים

1 2 3  עוז אלמוג, תרבות הצריכה והקניות בישראל: כיכר המדינה, ‏2009
↑  אילן ליאור, רגע האמת של המחאה החברתית: 300 אלף הפגינו בדרישה לצדק חברתי בכיכר המדינה, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2011
↑  נמרוד בוסו, החלה עקירת והעתקת העצים בכיכר המדינה בת"א, באתר כלכליסט, 4 באפריל 2019
↑  שחר הזלקורן, "כיכר המדינה זה אזור אצילי", באתר ynet, 21 בינואר 2010
↑  דותן לוי, תוכנית כיכר המדינה חוזרת אחורה - המגדלים יהיו רק בני 25 קומות, באתר כלכליסט, 15 באוקטובר 2009
↑  דותן לוי, המשדר הסודי שמפריע למגדלי כיכר המדינה, באתר כלכליסט, 20 באוקטובר 2009
↑  נמרוד בוסו, הסכם היסטורי: תועתק הקרן הסודית שמנעה בנייה לגובה בת"א ובנתניה, באתר TheMarker‏, 4 בספטמבר 2012
↑  הילה ציאון, התקדמות בפרויקט כיכר המדינה בתל אביב: תהליך המימון להקמתו יוצא לדרך, באתר ynet, 30 באוקטובר 2022
↑  גולן חזני, אלקטרה ואשטרום נבחרו לבצע את פרויקט כיכר המדינה בת"א, באתר כלכליסט, 28 בנובמבר 2021
כיכר המדינה מרחפן
טומאש מסריק

טומאש מסריק
מסריק בעת ביקור בקיבוץ בית אלפא בשנת 1927
נשיא צ'כוסלובקיה טומאש מסריק (משמאל) בביקורו בירושלים (1927), מימינו שמואל הוגו ברגמן והקונסול הצ'כי
טומאש גאריג מסריק (בצ'כית: Tomáš Garrigue Masaryk, ‏האזנהקובץ:Cs-Tomas Garrigue Masaryk.ogg‏Ⓘ‏; ‏7 במרץ 1850 – 14 בספטמבר 1937) היה פילוסוף, פובליציסט ומדינאי צ'כי, מנהיג תנועת העצמאות, ונשיאה הראשון של צ'כוסלובקיה. זכה לכינוי "אביה של צ'כוסלובקיה".
ביוגרפיה

מסריק נולד ב-1850 בעיירה הודונין שבחבל מוראביה לאב סלובקי (שעבד כפועל חקלאי באחת מאחוזותיו של הקיסר האוסטרי ואחר כך כרַכָּב ושרת באחוזה) ולאם צ'כית שקיבלה חינוך בגרמנית. בגיל 6 החל ללמוד בבית ספר גרמני ובגיל 10 החל ללמוד בבית ספר תיכון בעיר שכנה. לאחר שנתיים נאלץ להפסיק את לימודיו עקב מחסור כספי ואז חזר לעיר הולדתו ועבד במתן שיעורים פרטיים. בגיל 14 שלחו אותו הוריו ללמוד מקצוע טכני ולעבוד כשוליית מסגר. בעבודה זו החזיק 6 חודשים ואז החל ללמוד, בעזרת מלגה, בתיכון בעיר ברנו. ב-1869, כשהוא בן 19, עבר לווינה תחת חסותו של ראש משטרת וינה (שעם בנו התחבר בתיכון בברנו) שם למד ועבד כמורה ביתי. לאחר סיום התיכון המשיך ללמוד באוניברסיטת וינה וב-1876, כשהוא בן 26, הוסמך לדוקטור לפילוסופיה.
לאחר לימודיו נסע ללייפציג להשתלמות גבוהה שם התאהב בשארלוט גאַריג, שהייתה סטודנטית למוזיקה, והם נישאו ב-1878 בניו יורק.
לאחר תקופת מה בניו יורק חזר הזוג לווינה וב-1879 קיבל משרת מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת וינה ומשנת 1882 פרופסור באוניברסיטת קארל בפראג. בשנת 1883 ייסד ירחון רדיקלי בשם "אתניאום". משנת 1889 ערך את הדו-שבועון "זמן" (צ'אס). החל משנת 1891 היה למנהיג ארגון הצ'כים הצעירים. נבחר כציר לפרלמנט האוסטרי ופרש ממנו בשנת 1893. בשנת 1900 היה בין מייסדי "המפלגה העממית" שתבעה שלטון עצמי לצ'כיה. בשנת 1907 חזר לפרלמנט האוסטרי והתנגד למדיניות הכיבושים בבלקנים ועל כך נאשם בבגידה במלכות. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ברח לחו"ל ופעל במדינות ההסכמה למען עצמאות צ'כיה. בשנת 1917 ארגן את הצ'כים השבויים שברוסיה לכוח צבאי לאומי, הלגיון הצ'כוסלובקי.
בשנת 1918, לאחר הקמת צ'כוסלובקיה בחבלים שנלקחו מהריסות האימפריה האוסטרו-הונגרית, חתם על הסכם עם התנועה הלאומית הסלובקית ונבחר לראש הממשלה הזמנית של צ'כוסלובקיה. באותה שנה התמנה לנשיא הראשון של צ'כוסלובקיה וחזר ונבחר מחדש עד להתפטרותו, מחמת זקנה, בשנת 1935.
לאחר פרישתו של מסריק ב-1935 מונה לנשיא תלמידו, אדווארד בנש.
מאז הקמתה ועד הסכם מינכן ופלישת גרמניה ב-1938 הייתה צ'כוסלובקיה לדמוקרטיה מתוקנת, בין היחידות באירופה של אז. מסריק, בהשקפתו סוציאליסט מובהק, היה מסוללי דרכה כי ראה בה את השיטה המוסרית ביותר.
למרות היותו סוציאליסט המאמין בשוויון זכויות, לא האמין מסריק בשוויון אנושי מוחלט. לדבריו אל לאדם לשאוף לשוויון אלא להשתלמות עצמית. על כך אמר "אסון האנושות הוא שיש לה יותר מדי גואלים, כל אחד רוצה לגאול אותה ושוכח להשתלם בעצמו ולהתעלות, כי על ידי כך ממילא גואל הוא את האנושות". הוא היה ריאליסט, יסד, חי והטיף סוציאליזם על ידי עבודה, אהבה ומוסר אנושי אוניברסלי.
מסריק היה ידיד של העם היהודי, ויצא כנגד כל תופעה של אנטישמיות במדינתו. בתקופתו התקיים שוויון זכויות מלא ליהודים, זאת על פי החלטה שקיבל כנשיא הרפובליקה הצ'כוסלובקית. הוא התפרסם בעולם היהודי במאבקו למען הנאשם לאפולד הילזנר, בתקופת עלילת הדם של פולנה. מסריק ביקר בארץ ישראל בשנת 1927. על שמו קרויים כפר מסריק, כיכר מסריק בתל אביב ובחיפה, שדרה על שמו בתל אביב ורחובות על שמו בבת ים, ירושלים, נתניה, נהריה ופתח תקווה. ב-2018 הוכשרה חלקת יער (חלק מיער בלפור) ליד קיבוץ שריד שנקראת "יער מסריק" על שמו.
האסטרואיד 1841 Masaryk שהתגלה על ידי האסטרונום הצ'כי לובוש קוהואוטק נקרא על שמו.
פרשת הילזנר מפולנה

ב-1899 הואשם יהודי בן 22 בשם ליאופולד הילזנר מהעיירה פולנה ברצח נערה מקומית בשם אנז'קה, לשם שאיבת דמה לטקס דתי. עלילת דם זו לוותה בהאשמת הקהילה היהודית כולה. למרות חוסר בהוכחות חרצו המושבעים את דינו למוות, אך הסנגור ערער על פסק הדין והצליח להשיג משפט חדש בערכאה גבוהה יותר. ב-1900 נפתח המשפט המחודש בבית המשפט העליון במחוז פיסק בבוהמיה, אלא שאז הואשם הילזנר גם ברצח נערה נוספת בשם מארי. גם במשפט זה פעלו כל המערכות האנטישמיות בצורה גלויה כנגד הנאשם. מסריק הרים קולו נגד העוול וחוסר הצדק שהשתקפו במשפט ובשל כך הותקף בטענה שהוא תומך ביהודים. פעילותו של מסריק הביאה בסופו של דבר להמרת עונש המוות במאסר עולם. הילזנר שוחרר ב-1918.
חיים אישיים

למסריק ולרעייתו שארלוט נולדו חמישה ילדים. בתו אליצה מסריקובה (אנ') הייתה אשת חינוך, סוציולוגית ופוליטיקאית, בנו יאן מסריק היה דיפלומט ומדינאי ובנו הרברט מסריק היה צייר.
מכתביו

ההתאבדות כתופעה חברתית בציוויליזציה המודרנית (פוסט דוקטורט, 1881)
היסודות הפילוסופיים והסוציולוגיים של המרקסיזם (1898)
רוסיה ואירופה (1913)
זכרונות והגיגים (1927)
לקריאה נוספת

משה יגר, צ'כוסלובקיה, הציונות וישראל - גלגולי יחסים מורכבים, מוסד ביאליק, 1997
הערות שוליים

↑  מתוך האהבה, הכבוד והערכה לאשתו, הוסיף מסריק את שם משפחתה לשמו
↑  מתחם הנצחה לתומס מסריק בקיבוץ שריד, באתר קרן קיימת לישראל, 2018
↑  (1841) Masaryk. In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_1842. ISBN 978-3-540-29925-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274808905171  PLWABN: 9810537792505606  BIBSYS: 1462369657880  BNC: 000199450  BNE: XX865348  BnF: cb121743345 (data)  CANTIC: a10121079  CiNii: DA02603925  GND: 118578626  HDS: 042931  ISNI: 0000 0001 0844 7446  LCCN: n80086389  LNB: 000027937  NDL: 00514852  NKC: jk01080472  NLA: 36115827  NLG: 158713  NSK: 000100389  NTA: 069967067  RERO: 02-A003569451  SELIBR: 74860  SNAC: w6xm5xxk  SUDOC: 030298016  Trove: 1214904  VcBA: 495/5318  VIAF: 56651696   WorldCat (עם VIAF): 56651696
ורנר מארך

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| מארך בתור מפקד בורמאכט | מארך בתור מפקד בורמאכט |  |
| מארך בתור מפקד בורמאכט | מארך בתור מפקד בורמאכט |  |
|  לידה |  17 בינואר 1894 שרלוטנבורג, ברלין, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית |  |
|  פטירה |  11 בינואר 1976 (בגיל 81) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה גרמניה |  |
|  שם לידה |  ורנר יוליוס מארך |  |
|  מקום קבורה |  Luisenfriedhof II  |  |
|  לאום |  גרמניה גרמני |  |
|  מקום לימודים |  האוניברסיטה הטכנית של ברלין |  |
|  תקופת הפעילות |  1930–1976 (כ־46 שנים) |  |
|  תחום יצירה |  אדריכלות |  |
|  יצירות ידועות |  האצטדיון האולימפי של ברלין |  |
 פרסים והוקרה: 
| זהב | אולימפיאדת ברלין 1936 | אומנות |
| כסף | אולימפיאדת ברלין 1936 | אדריכלות |
|   |   |  |
ורנר יוליוס מַארְך (בגרמנית: Werner Julius March; ‏17 בינואר 1894 – 11 בינואר 1976) היה אדריכל גרמני ומפקד בורמאכט, שעיצב את האצטדיון האולימפי של ברלין ב-1936, ואת רוב הפארק האולימפי מסביבו. כמו כן עיצב גם את הקארינהאל, אחוזתו של הרמן גרינג. מארך זכה במדליית זהב לאומנות ובמדליית כסף לאדריכלות באולימפיאדת ברלין (1936).
חיים ועבודה

ורנר מארך היה בנו של אוטו מארך (1845–1913) ואחיו של ולטר מארך, שניהם אדריכלים גרמנים ידועים. הוא נולד בשרלוטנבורג ונפטר בברלין.
לקראת אולימפיאדת הקיץ 1936 בגרמניה, יצר מרץ את יצירתו המפורסמת ביותר, האצטדיון האולימפי של ברלין, שהיה באתר הבנייה של אצטדיון דויטשה, אצטדיון שעיצב אביו, אוטו מארך, לשימוש באולימפיאדת הקיץ של 1916 (שהיו מאוחר יותר בוטל לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה). לא ברור אם מארך הושפע להשתמש בעיצוב שמרני יותר כדי להתאים לטעם הנאצי (לטענתו של אלברט שפר), או שמא מארך הגה ארכיטקטורה מפוארת וסוחפת שצפה את רוח הרייך השלישי.
האצטדיון, בעל קיבולת של 74,228, הוא אחד מאתרי הספורט הגדולים של גרמניה ושימש הן עבור מונדיאל 1974 והן מונדיאל 2006. הוא גם יצר תוכניות לאצטדיון הזנטרל. הוא עיצב את קארינהול, ביתו הכפרי בסגנון בקתת הציד של הרמן גרינג ליד ברלין. במהלך 1956 עד 1960 תכנן את האצטדיון הבינלאומי של קהיר במצרים. מעוצב כאצטדיון רב תכליתי לספורט האולימפי, הוא משמש בעיקר כמקום למשחקי כדורגל.
יחד עם אחיו וולטר זכה ורנר מארך במדליית זהב בתחרויות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1936.
עבודות מפורסמות

הפורום האולימפי בברלין (1926-36), ברלין
אחוזת הציד קארינהאל (עבור הרמן גרינג, 1933)
האצטדיון האולימפי (1934-36), ברלין
משרד לניהול מים (1938-39), פוטסדאם
בניין שגרירות יוגוסלביה בברלין (1938-39)
שחזור קתדרלת מינדן (מינדנר דום, 1946-57)
שחזור בית העירייה של מינדן (1946-54)
שיקום הכנסייה השלישית (1951-52), גוטרסלו
מוזיאון העתיקות (1953-56), בגדאד
האצטדיון האולימפי בברלין, המפורסמת מיצירותיו של מארךקתדרלת פטרוס הקדוש (1953), בילפלד
הערות שוליים

↑  Olympedia – Werner March, www.olympedia.org
↑  Brian Ladd, The Ghosts of Berlin: Confronting German History in the Urban Landscape, University of Chicago Press, 2008-04-15, ISBN 978-0-226-46760-3. (באנגלית)
↑  Art Contests results for the 1936 Summer Olympics, web.archive.org, ‏2016-03-05
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007374030005171  PLWABN: 9810558089205606  BnF: cb14434862r (data)  GND: 118730851  ISNI: 0000 0001 1065 1278  LCCN: nr94022335  NKC: xx0254208  NLA: 35919796  NTA: 074264052  SUDOC: 070226954  Trove: 1145976  ULAN: 500019361  VIAF: 59879136   WorldCat (עם VIAF): 59879136 
מארך (משמאל) בזמן תכנון האצטדיון האולימפי
חיים ארלוזורוב (אוניית מעפילים)

| --- | --- |

האונייה "אולואה" בנמל מרסיי, אוקטובר 1946
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  ספינת קאטר (Cutter)
 צי:  משמר החופים האמריקני
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Newport News, וירג'יניה
 הוזמנה:  עבור משמר החופים האמריקני
 הושקה:  בשם USS WPG-53 UNALGA
 תקופת הפעילות:  מאי 1912 – 28 בפברואר 1947 (כ־34 שנים)
 אחריתה:  נגרטה בשלהי מלחמת העצמאות ופורקה
 מידות
 הֶדְחֶק:  1,181 טון
 תפוסה:  800
 מעמס:  420
 אורך:  58 מטר
 רוחב:  9.75 מטר
 שוקע:  4.27 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  12.4 קשר
 גודל הצוות:  במקור - 5 קצינים ו-67 אנשי צוות
 טווח שיוט:  1,500 קילומטר
 הנעה:  1,000 כוח סוס
 צורת הנעה:  קיטור
מסלול ההפלגה של "חיים ארלוזורוב"
חיים ארלוזורוב הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב'. האונייה, שנקראה על שמו של המדינאי חיים ארלוזורוב, הובילה 1,398 מעפילים מנמלי שוודיה ואיטליה אל חוף ארץ ישראל בחורף 1947, במסע הימי הארוך ביותר של ספינת מעפילים עד אז. האונייה עלתה על שרטון מול חוף בת גלים שבחיפה ב-28 בפברואר 1947, תוך מאבק בספינות וחיילי הצי הבריטי. מעפיליה נעצרו על ידי הבריטים וגורשו למחנות המעצר בקפריסין.
תולדותיה > אונלגה - בשירות משמר החופים האמריקני

האונייה נבנתה ב-1912 בארצות הברית בשם USS Unalga. הספינה, שהייתה בגודל בינוני ובנויה מפלדה, נחשבה כבעלת מהירות גבוהה יחסית – עד 12.5 קשר, והייתה בעלת טווח הפלגה של כ-1,500 קילומטר. היא הייתה בעלת ארבעה סיפונים ומונעת קיטור, והיו עליה שני תותחי בגודל 6 פאונד ו-4 מקלעים (3 אינץ' ו-20 מ"מ).
עד 1913 האונייה הייתה באזור הים התיכון בפורט סעיד. במלחמת העולם הראשונה ועד 1930 היא עסקה בסיורים ליד חופי אלסקה בים ברינג והעברת אספקה לאזורים מרוחקים. בשנות ה-30 אונלגה שימשה בסיורים במפרץ פלורידה. מ-1936 ובזמן מלחמת העולם השנייה האונייה הייתה מוצבת בסאן חואן שבפוארטו ריקו ושירתה בסיורי הגנה נגד צוללות. למטרה זו היא צוידה בפצצות עומק ולקראת סוף המלחמה – ברדאר ובסונאר.
תולדותיה > אולואה

לאחר מלחמת העולם השנייה הספינה נמכרה לחברה מסחרית ושירתה כאוניית סוחר במימי דרום אמריקה והים הקריבי. שמה שונה ל "אוּלוּאָה" (Ulúa), על שמו של נהר אולואה בהונדורס, והיא הניפה את דגלה של מדינה זו.
בקיץ 1946 היא נרכשה בפלורידה על ידי שליחי המוסד לעלייה ב' דרך חברת-קש בשם .Weston Steamship Trading Co. 
האונייה הייתה אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה – אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באחת מהן – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
בהמשך שונה שמה ל"חיים ארלוזורוב".
"חיים ארלוזורוב" - אוניית מעפילים > המלווים וצוות האונייה

מפקד בסיס ההעפלה של המוסד לעלייה ב' במרסיי, שמריה צמרת המכונה 'רודי', קבע את צוות האונייה, שלא היה צוות שגרתי, מבחינת גודלו והרכבו המגוון:
המלווים, שלושה ימאי הפלי"ם - ישראל אוירבך (שכינויו היה "עוזי"), צבי כצנלסון ("מירי"), וניסן לויתן ("ליטואק"), 'הגדעוני', משה גדרון ("מוסיק"), גד הילב (רב החובל בפועל) ואפרים צוקר המכונאי הראשי. שני הראשונים כבר צברו ניסיון בשיט באוניות מעפילים; שני האחרונים היו אלו שהביאו את האונייה מארצות הברית למרסיי. מאוחר יותר, מול חופי איטליה, הצטרפו לצוות עוד שלושה מלווים – יחזקאל מעוז, אברהם שביט ויעקב ארנון.
עשרים מתנדבים יהודים מארצות הברית - שלושה מהם, כולל הקצין הראשון ארט ברנסטיין, שירתו בצי ארצות הברית. חמישה אחרים שירתו בחיל הנחתים האמריקני. לרוב המתנדבים לא היה ניסיון ימי כלשהו.
שישה ימאים ספרדים שכירים, בראשות הקברניט פדרו לופז, צורפו לצוות על מנת לחזקו מבחינה מקצועית.
להלכה וכלפי חוץ היה ברנסטיין רב החובל והילב ולופז היו סגניו. למעשה היה הילב רב החובל וברנסטיין ולופז היו סגניו.
שאול אביגור, ראש המוסד לעלייה ב', בחר לתפקיד מפקד האונייה והאחראי עליה מטעם המוסד את אריה אליאב ("לובה"), שכינויו היה "ארטור", בן 25. בניגוד למקובל אז, הרי אף על פי שאליאב היה איש המוסד לעלייה ב' ולא ימאי מקצועי, הוא נבחר לפקד על האונייה בשל הנסיבות המיוחדות של ההפלגה. אליאב פעל בכיסוי תפקיד של קצין המנהלה הראשי של האונייה, בזהות בדויה של אזרח הולנדי בשם ויליאם ון-חרוט.
"חיים ארלוזורוב" - אוניית מעפילים > ההכנות להפלגה

האונייה הייתה בין הגדולות והחזקות שנרכשו על ידי המוסד עד אז. וכשנרכשה הייתה במצב מכני טוב.
אנשי המוסד לעלייה ב' קבעו את שמה "חיים ארלוזורוב", ושם הצופן שנתן לה המוסד היה "יובל". לממשלה הבריטית היה ידוע על האונייה, הפלגתה ויעודה כספינת מעפילים כבר למן תחילת דרכה, והיא עשתה מאמצים להפריע ולהכביד עליה בכל נמל שבו עצרה.
האונייה הושטה לנמל בולטימור והחל מ-15 באוגוסט הוכנה לייעודה ואוישה בידי 27 אנשי צוות מתנדבים אמריקנים, שרובם היו יהודים.
ב-16 באוקטובר עברו המתנדבים טקס השבעה ל"הגנה" ולמחרת יצאה האונייה לכיוון נמל מרסיי שבצרפת.
בחודשים נובמבר ודצמבר עברה האונייה הסבה והוכנה להובלת מעפילים באזור הים התיכון. ההסבה כללה הוספת מבנים עיליים לשם הגדלת כושר הקיבול שלה, דבר ששינה את הצללית הצבאית המקורית שלה. קירות החלל הפנימי של האונייה פורקו כדי להרחיבו ככל האפשר, והותקנו בו משכבי עץ בקומות לכאלף נוסעים. הגה נוסף הותקן במרתף שבירכתי האונייה על מנת לאפשר את השליטה בה גם אם הבריטים יסתערו עליה כצפוי בעת ההתקרבות לחוף הארץ ויתפסו את הגשר הראשי שלה. בנוסף לכך הותקנו בה, לקראת המסע הארוך לשוודיה, הסקה מרכזית ומתקנים מוגדלים לנשיאת דלק. בתקופה זו הצטרפו לצוות אנשי המוסד לעלייה ב'.
זמן מועט לפני סיום השיפוץ הוחלט לשגרה לתחנתה הראשונה, נמל טרלבורג (Trelleborg) בשוודיה, על מנת להוביל מעפילים משם.