אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג
רקע

במרץ 1883, הגנרל לאו פון קפריבי מונה לראש האדמירליות) בעקבות התפטרותו של אלברכט פון שטוש. קפריבי נדרש להגיש תזכיר לרייכסטאג על תוכניותיו עד מרץ 1884. כגנרל של צבא הקיסרות הגרמנית, הוא היה חסר ניסיון בענייני צי והוא כינס מועצה עם קציני צי בכירים ב-16 בינואר 1884 כדי לאסוף דעות על תוכניות בנייה ימיות עתידיות. באותו זמן, הוא היה מוגבל על ידי תוכנית הצי משנת 1873 שנוצרה בהנחייתו של שטוש ואושרה על ידי הרייכסטאג. התוכנית קבעה את גודלו והרכבו של הצי הגרמני, וקראה לארבע עשרה אוניות מחופות שריון, דבר שהושג עם השקתה של אוניית הקזמטים אולדנבורג ב-1884. ההשלמה הנומינלית של תוכנית 1873 ריסנה עוד יותר את קפריבי, כמו לדעת רבים מחברי הרייכסטאג, ניתן היה לצמצם את תקציבי הצי, מכיוון שלא יהיה צורך באוניות חדשות עד שהאוניות מחופות שריון הוותיקות ביותר יתחילו להגיע לגיל שלושים באמצע שנות ה-90. בישיבת המועצה בינואר הדגיש קפריבי את הצורך בבחינה מדוקדקת של תכנונים חדשים, וציין כי הצי אינו יכול להרשות לעצמו את "המותרות של ניסויים כושלים", עקב סירוב הפרלמנט לאשר מימון לאוניות חדשות.
החששות ממלחמה דו-חזיתית נגד צרפת ורוסיה שלטו בחשיבתו של קפריבי, מה שהביא להחלטתו לבחור באסטרטגיה של הגנת החוף בתזכיר; הוא ציין שללא צי קרב רב עוצמה, לאוניות המחופות שריון של הצי תהיה תועלת מועטה מול הצי הצרפתי המעולה מבחינה מספרית. הוא גם הצביע על כך שבאותה תקופה, מעצבי פגזים ויצרני שריון התחרו זה בזה כדי להביס זה את זה, מה שחייב את הגברת העלויות עבור ציים שניסו לעמוד בקצב ההתפתחויות הטכנולוגיות האחרונות. הוא גם ראה שניתן להשתמש בטורפדו כדי להטביע בקלות ספינות מלחמה משוריינות גדולות מה שיהווה נשק יעיל להגנת החוף. כתוצאה משיקולים אלו המליץ קפריבי לבנות מספר רב של ספינות הגנת חוף קטנות יותר וסירות טורפדו כדי להגן על קו החוף של גרמניה במקרה של מלחמה. בהיותו מודע להתנגדויות הפרלמנטריות להגדלת ההוצאות הימיות, הוא נמנע מתוכניות לבניית אוניות מערכה יקרות. במקרה, הצי הצרפתי, שהיה אז בשיא הדומיננטיות של ה-Jeune École (האסכולה הצעירה), הגיעו לאותן מסקנות ביחס לתחרות שלהם עם הצי המלכותי הבריטי. ואכן, שנות ה-70 וה-80 סימנו תקופה של בלבול טקטי ואסטרטגי בחשיבה הימית בציים הגדולים בעולם מאותן סיבות שקפריבי הדגיש בתזכירו.
למרות התזכיר שהוגש לרייכסטאג שנמנע מבניית אוניות ראשה, קפריבי דן בהרחבה בסתר על אוניות מחופות שריון חדשות עם קציני צי בכירים. הוא הורה לקונטר-אדמירל מקס פון דר גולץ, אז מנהל המחלקה הימית של האדמירליות, להכין רשימה של שלוש עשרה שאלות הנוגעות למאפיינים של אוניית ראשה חדשה ולאחר מכן להפיץ אותן בין קציני הצי כדי לאסוף דעות בנושא. השאלות כללו דרישות למהירות, רדיוס שיוט, שוקע מקסימלי, האם יש לכלול אסדות שיט, מספר, סוג וסידור תותחי הסוללה הראשיים, וסוג השריון והפריסה. גולץ נפגש עם כמה קצינים אחרים, כולל הנס פון קסטר, אוגוסט פון תומזן, הנס זאק, וילהלם ביכסל, קרל ברנדון, קונרד פון בודנהאוזן, גוסטב שמידט וקורט פון מלצאן ב-20 באוקטובר 1885 כדי לדון בשאלות. הם החליטו על אונייה חמושה בארבעה תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') מסודרים בתבנית הלוז'נס המועדפת על מעצבי אוניות הראשה הצרפתיות באותה העת, חגורת שריון עבה וסיפון משוריין, ויכולת הפלגה ל-5,000 מיל ימי (9,300 קילומטרים; 5,800 מיל). שאלות אחרות, כולל המהירות וגודל הצוות, נותרו ללא מענה.
במקביל, קפריבי ביקש הצעות תכנון ממשרד הבנייה הימי, שהגיש תוכניות לאוניות שגודלן נע בין ספינות הגנת החוף בהדחק של 2,500 טונות, חמושות בסוללה של שני תותחי 21 ס"מ (8.3 אינץ') לאוניות מערכה בהדחק של 10,000 טון חמושות בכבדות עם יכולת הפלגה באוקיינוס, מצוידות בשבעה תותחי 30.5 ס"מ. הרייכסטאג עדיין סירב לאשר אוניות חדשות יקרות, במיוחד לאור עלות יצירת תעלת הקייזר וילהלם, למרות שקפריבי הצליח לשכנע מספיק חברים שהכניסות אל התעלה יהיו חשופות להתקפה ושיש צורך בספינות הגנת החוף לשמירה על הכניסות. בהתאם לכך הרייכסטאג אישר כספים לעשר ספינות כאלה, שהפכו בסופו של דבר לשש אוניות מסדרת זיגפריד ושתי אוניות מסדרת אודין; שני הכלים האחרונים בוטלו מאוחר יותר ב-1893. האונייה הראשונה, SMS זיגפריד, אושרה לשנת התקציב 1887–1888. בתחילת 1887, קפיטן צור זי פרידריך פון הולמן, שהיה באותה העת הרמטכ"ל של קפריבי, הציג תוכניות לשנת התקציב 1889–1890 שכללה בניית אחת מאוניות המערכה עם יכולת הפלגה באוקיינוס שהתבקשה על ידי ועדת גולץ, עם אונייה שנייה שתוכננה לשנת התקציב 1892–1893. קפריבי השיב כי המימון יצטרך להיות מאושר על ידי הרייכסטאג, וכי עדיין יש צורך בבדיקות כדי לקבוע איזה סוג של שריון הם צריכים לשאת.
בשנת 1888, הקייזר וילהלם הראשון מת ויורשו, החולה הסופני הקייזר פרידריך השלישי, נשאר על כס המלכות רק 99 ימים לפני שמת גם הוא. הקייזר החדש, וילהלם השני, היה תומך נלהב של הצי, מה שהיה אמור להשפיע עמוקות על עתיד השירות. זמן קצר לאחר מכן, קפריבי התפטר והוחלף על ידי ויצה-אדמירל אלכסנדר פון מונטס ביולי; במרץ 1889, וילהלם השני ארגן מחדש את מבנה הפיקוד הימי, והקים את משרד הצי הקיסרי (גר') (RMA), ששלט כעת בבנייה הימית. הצי ביקש בתחילה זוג אוניות מערכה בהתאם לתקציב החזוי של הולמן, אך וילהלם השני התערב כדי לדרוש ארבע אוניות חדשות עבור התקציב של 1889–1890. קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק הבטיח מימון לאוניות באמצעות הצעת חוק הרחבת הצבא הגדול יותר, אם כי הרייכסטאג עיכב את המימון לשלושת אוניות הסדרה האחרונות.