stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב אשל

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1935 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  12 באוקטובר 2008 (בגיל 73) קדומים, מדינה פלסטינית 
 ענף מדעי:  אגרונומיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  שמואל הורביץ 
 מוסדות:  אוניברסיטת אריאל בשומרון 
 תלמידי דוקטורט:  ברוך רובין 
 צאצאים:  חנן אשל 
 מספר צאצאים:  4 
 
יעקב אשל (ב' באלול תרצ"ה, 30 באוגוסט 1935 – י"ד בתשרי תשס"ט 12 באוקטובר 2008) היה ממייסדי מכללת אריאל (לימים אוניברסיטת אריאל), ומנהל המרכז למחקר ופיתוח אזורי - השומרון ובקעת הירדן. כמו כן יזם את 18 כנסי מחקרי יהודה ושומרון שב-16 מהם ערך את ספר הכנס. בעריכתו יצאה לאור סדרת הספרים של מחקרי יהודה ושומרון, הכוללת מעל ל-1,000 מחקרים בתחומי מקרא, היסטוריה, ארכאולוגיה, מדעי החברה ומדעי כדור הארץ.
תרם לקליטת עולים חוקרים מחבר המדינות. הוא שילב את חלקם במחקר ובהוראה במרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון. קליטתם במוסדות אקדמיים אחרים לא הייתה קלה מפאת חוסר תקנים ומכסות. רבים מהם מרצים וחוקרים באריאל והם נתנו למרכז את ייחודו המדעי.
תולדות חייו

יעקב אשל נולד בירושלים והיה דור שישי בעיר, בן למשפחות בוימגרטן וצוובנר שהגיעו לארץ במסגרת עליית תלמידי החתם סופר מהונגריה. סבו, אברהם חיים שאג (צוובנר), היה חבר הכנסת הראשונה. שירת בנח"ל, ולאחר מכן למד בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות. הדוקטורט שלו עסק במזיקים בחמצה (חומוס). בשנת 1981 למד בתוכנית למנהלים בכירים – International Markting Programme Emmanuel College, Cambridge, U.K
לימד במוסדות האקדמיים הבאים:
1966–1967 – פרופסור אורח במחלקה לבוטניקה והורטיקולטורה באוניברסיטת פרדו, מדינת אינדיאנה בארצות הברית.
1971 ו-1973 מרצה בכיר בגידולי שדה, הפקולטה לחקלאות, רחובות.
1972 – סיור והרצאות במספר אוניברסיטאות ומוסדות מחקר בארצות הברית.
1973 – יו"ר החוג לגידולי שדה וגן בפקולטה לחקלאות.
1974–1975 – פרופסור אורח במחלקה לבוטניקה ופיטופתלוגיה Colorado State University, U.S.A.
החל משנת 1976 עבד בתחום כימיקלים לחקלאות בחברת כצט, ומשנת 1988 היה מנהל האגף האגרוטכני של החברה. עבד בתחום חומרי ההדברה והיה למנהל המחלקה החקלאית בחברה.
בשומרון היה חבר במועצות המנהלים הבאות: החברה לבינוי קדומים, החברה המרכזית לפיתוח השומרון ויו"ר הוועד המנהל של מכון זהב"ה לחקר ותיעוד השואה בקדומים.
בתחום הפרסומים הוא עסק משנת 1970 כאשר היה יו"ר ועדת הפרסומים של האגודה הישראלית למדע העשבים הרעים. בעשור לאחר מכן היה חבר מערכת הרבעון PHYTOPARASITICA.
אשל נפטר בקדומים בגיל 73. היה אב לשלושה בנים ובת, בהם פרופ' חנן אשל, היסטוריון וארכאולוג והרב בעז אשל ר"מ בישיבה הגבוהה בבית אל.
בשומרון

במהלך השנים, עבר אשל עם משפחתו מרחובות לשומרון ונמנה עם מקימי מעלה שומרון, ובהמשך עבר ליישוב קדומים. בראשית שנות ה-90 הקים את מכון המחקר במרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון. במסגרת מכון המחקר קלט עשרות מדענים עולים מחבר המדינות. באמצעות תקציבי מחקר הוא הצליח לקדם נושאי מחקר, אשר זכו ליישום.
בשנת 1998 הקים את המרכז למחקר ופיתוח אזורי באריאל. המרכז עסק במחקר ופיתוח באזור השומרון ובקעת הירדן. המרכז הוא אחד מתוך 10 מרכזים דומים הפועלים ברחבי הארץ.
מחקרי יהודה ושומרון

מחקרי יהודה ושומרון נחשבים למרכז חשוב במחקר אזור בארץ ישראל. בשנת 2008 התקיים הכנס ה-18. הכנסים עוסקים במגוון נושאים:
מקרא, היסטוריה וארכאולוגיה.
מדעי החברה.
מדעי כדור הארץ.
הבמה משמשת גם להצגת מחקרים על ארץ ישראל מחוץ ליהודה ושומרון.
אשל ערך את ספר הכנס.
בשנותיו האחרונות אשל קבל על עצמו את העריכה של מחקרי ספר המדבר בארץ ישראל – סדרת כנסי מחקר אזורי שהחל בשנת תשס"ו-2006, ביוזמת מרכז סיור ולימוד סוסיא.
מספריו

יחד עם ציפורה גת, האקלים והמטאורולוגיה החקלאית בשומרון ויהודה, רשות המחקר, המכללה האקדמית יהודה ושומרון, אריאל, תשס"ג.
יחד עם אהוד נצר, דוד עמית ודוד קאסוטו, ועשו לי מקדש – בתי כנסת מימי קדם ועד ימינו, רשות המחקר, המכללה האקדמית יהודה ושומרון, אריאל, תשס"ד.
פרסומים מדעיים

פרסם כעשרים פרסומים, ביניהם אלו:
ח. צבן, ל. אמדור, ד. סולומוניקה וי' אשל, אריאל וראש-העין – השוואה על-פי מדדים של פיתוח עירוני, מחקרי יהודה ושומרון, קובץ יד, עמ' 257–274, 2005.
Nisnevich, M., Sirotin, G., Dvoskin, L. & Eshel, Y., Effect to Moisture Content of Highly Porous Bottom Ash on Properties of Concrete Mixture and Hardened Concrete.
Magazine Concrete Res., 53: 283–288.2001
Nisnevich, M., Sirotin, G. & Eshel, Y. .
Utilization of Bottom Ash in Concrete Technology.
Proc. Int. Ash Utilization Symposium, pp. 7–15.2003
Nisnevich, M., Sirotin, G. & Eshel, Y. .
Combined Utilization of Bottem Ash and Fly Ash for Lightweight Concrete Prodution.
roc. World Coal Ash Conf., pp. 1–12. 2005
יעקב אשל בכנס מחקרי יהודה ושומרון 2008
מקס אייטינגון

| --- | --- |

 לידה:  26 ביוני 1881 מוהילב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 ביולי 1943 (בגיל 62) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, הרייך הגרמני 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 השכלה:  אוניברסיטת לייפציג 
 
מקס אייטינגון (בגרמנית: Max Eitingon;‏ 26 ביוני 1881, מוהילב – 30 ביולי 1943, ירושלים) היה רופא ופסיכואנליטיקאי יהודי-גרמני יליד רוסיה הלבנה, מייסד המכון הפסיכואנליטי בירושלים. היה מייסד המרפאה הפסיכואנליטית בברלין לצד קרל אברהם, מממנה ומנהלה בין השנים 1920–1933. לאחר מלחמת העולם הראשונה חבר הוועדה הסודית של פרויד שפעלה בין השנים 1912–1927. היה יושב ראש האיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי בין השנים 1927–1933. כיהן כמנהל הראשון (1925-1943) של ועד ההוראה הבינלאומי (International Training Committee) של הפסיכואנליזה, פעל להקניית הידע הפסיכואנליטי לדור חדש של מטפלים בשיטה זו, והשקיע מאמצים בסטנדרטיזציה של הוראתה. אייטינגון גם ניהל ומימן, במשותף עם אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד, את ההוצאה לאור שהוקמה על ידי פרויד.
קורות חיים > ילדות ונעורים

מקס אייטינגון נולד כילד רביעי למשפחה יהודית עשירה, במוהילב שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. אמו הייתה חסיה אלכסנדרה לבית ליפשיץ, ואביו, חיים אייטינגון, היה תעשיין וסוחר פרוות. המשפחה עקרה למוסקבה. מאוחר יותר, בשנת 1891, עת גורשה המשפחה מרוסיה ובדרכה ללייפציג גרמניה, חנתה המשפחה פרק זמן בבוצ'אץ' שם נסתייעה בקשריה של משפחת אמו של שמואל יוסף עגנון, משפחת פארב, אף היא בעסקי הפרוונות, בהשגת אזרחות אוסטרו-הונגרית. באותה ההזדמנות התוודעו זה לזה אייטינגון ועגנון, קשרים שנמשכו, גם עם אסתר, אשת עגנון, שנעזרה בכישוריו של אייטינגון כפסיכואנליטיקאי להקל על בעיות הזוגיות עם בעלה, עד מותו של אייטינגון. בלייפציג רכש אביו מעמד נכבד בקהילה היהודית המקומית, תרם לבניית בית כנסת אורתודוקסי ולהקמת בית חולים יהודי מודרני ופתוח לבני כל הדתות.
אייטינגון סבל בילדותו מגמגום קשה שגרם לו לעוגמת נפש רבה ולעזיבת בית הספר. הוא המשיך את לימודיו בתיכון במסלול של בית ספר אקסטרני. על מנת להשלים את בחינות הבגרות למד אייטינגון בכמה אוניברסיטאות - בהאלה, היידלברג ומרבורג (שם זכה לשמוע הרצאות מפי הפילוסוף הרמן כהן). הוא השקיע בלימוד שפות, ובבגרותו שלט בעשר שפות. בין השנים 1902–1909 למד רפואה באוניברסיטת מרבורג.
קורות חיים > ראשית דרכו כפסיכואנליטיקאי

בתום לימודי הרפואה, עבד אייטינגון בבית החולים הפסיכיאטרי האוניברסיטאי (המסונף לאוניברסיטת ציריך) "בּוּרְגְהֶלְצְלִי" (Burghölzli) שבציריך, תחת הדרכתו של אויגן בלוילר. הודות לו ולקרל גוסטב יונג, נשלח אייטינגון בינואר 1907 להתיעצות עם פרויד בקשר לחולה רב-בעיות, ונכח לראשונה בישיבות של החברה הפסיכואנליטית בווינה. להיכרותו עם זיגמונד פרויד היו השלכות משמעותיות עבורו. בשנת 1908–1909 עבר אייטינגון בעצמו טיפול פסיכואנליטי לימודי אצל פרויד, במשך כחמישה שבועות. הטיפול התנהל בדרך לא קונבנציונלית - פריפתטית, והיווה מעין התמחות אינטנסיבית בשיטה זו. בעידודו של פרויד, אייטינגון הפך לחסיד נלהב של התאוריה הפסיכואנליטית ולאחד מראשוני תלמידיו.
אחרי הקשיים הראשונים, הצליח אייטינגון לסיים את עבודת הגמר שלו ברפואה, על "ההשפעה של התקף אפילפטי על האסוציאציות החופשיות". סייע לו בכך יונג (בהמשך נראה כי אייטינגון התנגד לדעותיו של יונג, כפי שעולה ממכתביו לפרויד).
עם קבלת התואר, השתקע אייטינגון בברלין, שם נהנה גם מתמיכתו הכספית של אביו העשיר. אייטינגון נישא בשנת 1913 למירה יעקובלבנה (לבית בורובסקי) ראיגורודסקי, נישואיה השלישיים, שחקנית בתיאטרון האמנותי המוסקבאי ואמו של יולי חריטון, לימים אבי פצצת המימן הסובייטית. הוא הפך לאחד מאנשי האליטה האינטלקטואלית של בירת גרמניה, וסייע בידי קרל אברהם להביא את בשורת הפסיכואנליזה לברלין.
קורות חיים > ניסיונו הטיפולי במלחמת העולם הראשונה

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס אייטינגון כאזרח אוסטרי לשרת כרופא צבאי. הוא שירת בתפקיד זה באזור בוהמיה, מוראביה, סלובקיה והונגריה - בפראג, בקושיצה, באיחלבה (אז איגלאו) ובמישקולץ. בעת שהייתו במישקולץ, המליץ על עמיתו, הפסיכואנליטיקאי יליד המקום שנדור פרנצי, לתפקיד של עד מומחה במשפט צבאי. באותה תקופה התחזק שיתוף הפעולה בינו ובין פרנצי - הם השתתפו בישיבות של החברה הפסיכואנליטית בבודפשט ואף עבדו ביחד.
בימי המלחמה צבר אייטינגון ניסיון רב בטיפול בנפגעי הלם קרב. הוא טיפל בהם בעזרת היפנוזה וזכה לעיטורים על פועלו. אשתו, מירה, התלוותה אליו כאחות מתנדבת בכל מקום בו שירת.
קורות חיים > הקמת המרפאה הפסיכואנליטית בברלין

בתום המלחמה חזר אייטינגון לברלין, שם הקדיש עצמו להתפתחות הפסיכואנליזה. ב-1910, בדומה לפרנצי, הפך לידיד נפש של פרויד ותמך במורו בשעת משבר, לעיתים גם בהלוואת כסף ובמשלוחי מזון. הוא היה מעורב בניהול כמה ממפעליה החשובים של הפסיכואנליזה, כולל החברה הפסיכואנליטית בציריך ובבודפשט.
אייטינגון נכנס במקומו של אנטון פון פרוינד לוועד הסודי של תומכי פרויד. הוא מימן מכיסו את הפוליקליניקה הפסיכואנליטית שנבנתה בברלין, בשיתוף בנו של פרויד, האדריכל ארנסט פרויד. אחרי פתיחתה בשנת 1920, ניהל אותה יחד עם קרל אברהם ועם ארנסט זימל. המרפאה שלהם היה למרכז הראשון בעולם לטיפול בשיטת הפסיכואנליטית, ולמכון הפסיכואנליטי הראשון המיועד להתמחות פסיכואנליטיקאים צעירים.
איינטינגון השקיע מאמצים רבים בהוראת הפסיכואנליזה ובסטנדרטיזציה של הוראתה. לפי המתכונת שהציע בשנת 1922, ההתמחות בפסיכואנליזה הייתה אמורה להימשך שנתיים; לאחר מכן הוארך משך ההתמחות לשלוש שנים, והיא כללה שלושה מסלולים נפרדים: סמינרים לתאוריה, אנליזה לימודית (דידקטית) אישית והדרכה של המטפלים ("סופרויזיה") על האנליזה שלהם במטופליהם. אייטינגון הדגיש את קשר ההעברה בין המתמחה המודרך לבין המדריך, והמליץ שההעברה תהווה נושא לאנליזה האישית ולהדרכה גם יחד. כתביו בעניין יחסי ההעברה תוך כדי הדרכה הפכו לקלאסיים.
החינוך הפסיכואנליטי לפי גישתו של אייטינגון מקובל עד ימינו באיגוד הבינלאומי לפסיכואנליזה, עם כמה שינויים שהוצעו מאוחר יותר על ידי אוטו קרנברג.
קורות חיים > העלייה לארץ ישראל והקמת המכון הפסיכואנליטי בירושלים

אחרי מות אביו בשנת 1933, לאחר המשבר הכלכלי העולמי שרושש את משאבי המשפחה - לקה מקס אייטינגון באירוע מוחי שגרם לשיתוק בידו השמאלית. עם זאת, הוא המשיך בפעילותו הארגונית והחינוכית. ב-13 ביוני 1933 לקח חלק בהלוויה של שנדור פרנצי בבודפשט ונאם שם דברי הספד לזכרו.
אחרי עליית הנאצים לשלטון ב-1933, זיהה אייטינגון את הסכנה להמשך קיומה של התנועה הפסיכואנליטית בגרמניה הנאצית (בניגוד לתחזיות של ארנסט ג'ונס ושל פרויד עצמו), ועלה לארץ ישראל. יש הטוענים כי הרעיון לעלות לארץ ולהקים בה מכון לפסיכואנליזה העסיק אותו עוד קודם לכן, בשנות העשרים.
בספטמבר 1933 עזב אייטינגון את גרמניה, הגיע לישראל והתגורר בירושלים, ברחוב בלפור. הוא הקים את החברה הפסיכואנליטית לפלשתינה" (Palestinian Psychoanalytical Society) ועם הקמת מדינת ישראל שינתה שמה להחברה הפסיכואנליטית בישראל. הוא הקים את המכון הפסיכואנליטי בירושלים, לפי הדגם של המכון בברלין.
עם זאת, למרות מאמציו ותמיכתו של פרויד, לא הצליח אייטינגון בזמנו לשכנע את הנהלת האוניברסיטה העברית להקים בה קתדרה לפסיכואנליזה.
קורות חיים > חשדות למעורבות בריגול

בשנת 1938 נחשד אייטינגון בצרפת בפעילות ריגול למען ברית המועצות ("פרשת פלביצקאיה"). עמיתיו הצרפתים מרי בונפרט ורנה לאפורג העידו לטובתו. אייטינגון זוּכה, והשלטונות הודו לאחר מכן כי זו הייתה "טעות אסטרטגית" מצדם. הפרשה היוותה בהמשך השראה עבור הסופר ולדימיר נבוקוב, בכתיבת הסיפור הקצר "סגן המפיק".
עשרות שנים לאחר מותו של אייטינגון, הוא הואשם שוב בריגול סובייטי, הפעם בארצות הברית על ידי החוקר סטיבן שוורץ ואחרים. שוב לא נמצאו הוכחות לטענה זו. בין אלו שחקרו את הנושא ודחו את הטענות היו ההיסטוריונים פיטר גיי ווולטר לאקוויר.
החשדות נגדו בפרשות אלו הועלו ככל הנראה בשל הטענה כי הוא בן דודו של איש המודיעין הסובייטי נחום אייטינגון, המוכר גם כלאוניד אלכסנדרוביץ' אייטינגון (1899 - 1981). נחום אייטינגון היה יליד שקלוב בבלארוס, והוא הגיע לדרגת גנרל מיור בנ.ק.וו.ד) והיה שותף במזימות רצח בשירותו של סטלין, למשל ברצח לב טרוצקי. נטען גם כי מקס אייטינגון עצמו נקרא ברוסית "מרק ייפימוביץ' אייטינגון" או "מרק יעקובלביץ' אייטינגון".
עם זאת, בספר "סיור בשטח האויב והקרמלין: רישומיו של עד בלתי רצוי", שנכתב על ידי איש המודיעין הבכיר, הגנרל פאבל א. סודופלאטוב (1907 - 1996) והופיע ברוסיה בשנת 1996 - קיים אמנם אזכור של קרוביו העשירים של סגנו, נאום אייטינגון, שחיו בארצות שונות, אך לא צוין כלל שמו של הפסיכואנליטיקאי הירושלמי מקס אייטינגון.
לעומת זאת, בשנות ה-80 התגלה כי מקס אייטינגון היה אחד התורמים החשובים ביותר למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ). אך נדבנותו של אייטינגון לא באה לידי ביטוי רק בתחומים פוליטיים. למשל, הוא תרם יצירות אמנות רבות שהיו ברשותו לאוסף של בית הספר לאמנויות בצלאל, בעיקר יצירות דפוס של אמנים גרמנים ויהודים גרמנים כמו שטרוק, קורינת, שלפוגט, שפירו ואחרים, אשר נכנסו מאוחר יותר לאוסף של מוזיאון ישראל.
על פי מחקרם של איזבלה גינור וגדעון רמז ניתן לומר, שלכל הפחות, כף הראיות הנסיבתיות נוטה לכך, שאייטינגון שיתף פעולה עם המודיעין הסובייטי גם לאחר עלייתו לפלשתינה-א"י ב-1933. מעבר להיותו אחד מהתורמים הראשיים לפ.ק.פ, ביתו שימש מעון לפגישות חשאיות, לינה, ונקודת מישלש לדואר. כיום אין ספק בקשר המשפחתי (בני דודים) של מקס לנחום אייטינגון, בכיר בשרותי המודיעין הסובייטיים, והיותו של יולי חריטון, אבי פצצת המימן הסובייטית, בנה של אשתו, מירה, כאשר האם ובנה שמרו על קשר לאורך השנים.
קורות חיים > מותו

מקס אייטינגון נפטר בירושלים בשנת 1943, ונקבר בבית העלמין בהר הזיתים. אלמנתו מירה הסכימה להשאיר את הבניין של המכון הפסיכואנליטי בירושלים, לרשות מוסד זה שהקים בעלה, אולם סירבה למסור את ספריית המנוח.
משה וולף היה מחליפו של אייטינגון בראש החברה הפסיכואנליטית הארצישראלית.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
כתביו

אייטינגון פרסם בחייו כשלושים מאמרים, בהם:
"גאונות, כישרון ופסיכואנליזה" - 1912 (Genie, Talent und Psychoanalyse)
"אלהים ואב" - 1914 (Gott und Vater)
Ein Fall von Verlesen - 1915
כמו כן הציג 15 מחקרים בפני קונגרסים בינלאומיים לפסיכואנליזה (מברלין 1922 ועד פריז 1938).
לקריאה נוספת

ערן רולניק, עושי הנפשות: עם פרויד לא"י 1918–1948, עם עובד, 2007.
Draper, Theodore. (1988, April 14). The mystery of Max Eitingon. New York Review of Books, 35 (6), 32-43.
Eitingon, Max. (1912). Genie, Talent und Psychoanalyse. Zentralblatt für Psychoanalyse, 2, 539-540.
Eitingon, Max. (1914). Gott und Vater. Imago, 3, 90-93.
Eitingon, Max. (1915). Ein Fall von Verlesen. Internationale Zeitschrift für Psychoanalyse, 3, 349-350.
Eitingon, Max. (1922). Zur psychoanalytischen Bewegung. Internationale Zeitschrift für Psychoanalyse, 8, 103-106.
Eitingon, Max. (1923). Report of the Berlin Psychoanalytical Polyclinic. Bulletin of the International Psychoanalytical Association, 4, 254.
Moreau Ricaud, Michelle. (1992). Max Eitingon (1881-1943) et la politique. Revue internationale d'histoire de la psychanalyse, 5, 55-69.
Jones E. Max Eitingon. Int J Psycho-Anal 24, 190-192 (1943)
- Peter Gay - Freud ,A Life for Our Time, WW Norton, New York 1988
Psychoanalysis. International Dictionary of Psychoanalysis. 2005, The Gale Group, Inc.
Max Eitingon in Memoriam. in Israel Psycho-Analytical Society. No. 8, 1950
– Arlow J.A. Myth and Ritual in Psychoanalytic Training. In Training Analysis, ed. by Charlotte Babcock. Pittsburgh: Pittsburgh Psychoanalytical Institute, 1969. P. 104 – 120;
– Arlow J.A. Some Dilemmas in Psychoanalytic Education. In Journal of the American Psychoanalytic Association. No. 20, 1972. P. 556 – 566;
– Blitzten M., Fleming J. What is Supervisory Analysis? In Bulletin of the Mnninger Clinic. No. 17, 1953. P. 117 – 129;
– Grinberg L. La Supervisión Psicoanalítica. Buenos Aires: Editorial Paidos, 1965;
– Grotjahn M. Problems and Technique of Supervision. In Psychiatry, No. 18. P. 9 –15;
– Keiser S. The Technique of Supervised Analysis. In Journal of the American Psychoanalytic Association. No. 4, 1956. P. 539 – 549;
– Kernberg O. Concerned Critique of Psychoanalytical Education. International Journal of Pycho-Analysis. No. 1 (81), 2000. P. 97 – 120;
– Kernberg O. Contemporary Controversies in Psychoanalytic Theory, Techniques, and their Applications. New Haven and London: Yale University Press, 2004. – P. 105 – 137;
– Kernberg O. Institutional Problems of Psychoanalytic Education. Journal of the American Psychoanalytic Association. No. 34, 1986. P. 799 – 834;
– Lander R. Experiencia Subjetiva y lógica del otro Caracas: Editorial Psicoanalítica, 2004. – P. 408 – 415;
– Lander R. Grafo de la Transferencia. Caracas: SPC, 1997;
הערות שוליים

1 2 3   Tablet Magazine, Atomic Bombshell, New research uncovers a link between Freud’s inner circle and the Soviet atomic bomb By Isabella Ginor and Gideon Remez, July 16, 2012
↑  הוועדה הסודית נועדה להגן על פרויד ועל הפסיכואנליזה מפני אויבים מחוץ ומבית. בסתיו 1927 הפכה לוועדה הרשמית של בעלי התפקידים באגודה הפסיכואנליטית הבינלאומית
↑  ראו מורו ריקו, 1992
↑  ניו יורק טיימס בוקס רוויו, חילופי מכתבים בעניין החשדות נגד איטינגון והתבדותם
↑  ביוגרפיה של נאום או לאוניד אייטינגון, באתר כרונוס - השדה הרוסי (ברוסית)
↑  Pavel Sudoplatov, Anatoli Sudoplatov, Jerrold L. Schecter, Leona P. Schecter, Special Tasks: The Memoirs of an Unwanted Witness -- A Soviet Spymaster (Little Brown, Boston, 1994)
↑  ארכיון אוסף מקס איטינגון, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260594005171  BnF: cb14635962m (data)  GND: 128995432  ISNI: 0000 0000 6657 2192  LCCN: n79034153  NTA: 296207047  RERO: 02-A012079053  SELIBR: 386273  SNAC: w6n02ffp  SUDOC: 077344294  VIAF: 27322049   WorldCat (עם VIAF): 27322049 
חיים אייטינגון, (1857 - 1932), אביו של מקס אייטינגון
אייטינגון (עומד, שני מימין) בתצלום מ-1922 עם עמיתיו הפסיכואנליטיקאים, בהם פרויד (יושב, ראשון משמאל)
לוח זיכרון שהונח ב-19 בספטמבר 2004 בביתו של מקס אייטינגון בברלין, בו גר בין השנים 1909–1933
יאיר בן ציוני

ד"ר יאיר בן ציוני
יאיר בן ציוני (נולד ב-1935) הוא מוותיקי הוטרינרים בישראל. הוא עסק במגוון תחומים: חיות משק, חיות מחמד, מחקרים ופרסומים מדעיים, שליחויות מקצועיות בחו"ל, בריאות המזון ומלחמה בכלבת.
משפחה

לד"ר בן ציוני 4 בנים ובנות: אורי הבכור, ארכאולוג ומתכנן ערים המשמש כמנהל המועצה לשימור אתרי מורשת במחוז הצפון והעמקים, רוני, בוגרת "בצלאל" אשר נולדה באירן בתקופת שהות המשפחה שם, היא גרפיקאית עצמאית. גיא בן ציוני המוזיקאי, משמש כפרופסור לוויולה ולמוזיקה קאמרית באוניברסיטת לייפציג בגרמניה ומקיים קריירה חובקת עולם, ושירי הבת הצעירה היא רופאת ילדים בכירה בבית החולים "שניידר" בפתח תקווה מומחית ברפואה דחופה לילדים. לד"ר בן ציוני 11 נכדים.
ד"ר בן ציוני הוא נגן חליליות מילדות והוא הופיע במאות רבות של הופעות וערבי שירה בכל מהלך חייו.
לקריאה נוספת

ד"ר יאיר בן ציוני:נשיכה ראשונה, הוצאת המחבר ,2004
הערות שוליים

↑  "מעמד בני המושבים בהסתדרות הנוער העובד" –  יאיר בן ציוני: "מושבי עובדים אנטלוגיה" 1955, כרך ג' עמוד 216,
↑  2=משק הבקר והחלב גיליון 87–88 ינואר פברואר 1967, עמוד 31 "על בעיות הרפואה המונעת בדלקות העטין",
משק הבקר והחלב גיליון 92 אוקטובר 1967, עמוד 22 "על השלשול הלבן",
משק הבקר והחלב גיליון 94, פברואר 1968, עמוד 24 "על השלשול הלבן תשובה לד"ר נ. פירון"
משק הבקר והחלב גיליון  99, ינואר 1969, עמוד 19 "הברוצלוזיס – מחלת ההפלה המדבקת"
↑  (3)Refuah Veterinarith, Quarterly of the Israel Veterinary Medical Association, Volume 23 no 4, Ben Ziony and others "Polypod inia a calf"
December 1966, page 228 (English) 207 (Hebrew)
↑  (4)Israel Journal of Veterinary Medicine, 1991, Volume 46 No 4
Ben Ziony and others "Parosteal Osteosarcoma in a dog" Page 145 (English) 102 (Hebrew)
↑  משק הבקר והחלב, גיליון מספר 121, יולי 1972, עמודים 23–33

"הבקר הישראלי בחוות זרנן באירן, טהרן יולי 1972 www.icba.org.il/articles/0121/0121.1972.05.pdf
↑  מעריב 25.05.1973, עמוד 19
↑  לינק ההפצה של הספר. Love at first Bite בעולם
 www.amazon.com/dp/1730994202
↑  (9)Use of Lufenuron for treating fungal infections of dogs
and cats: 297 cases (1997-1999)
"Journal of the American Veterinary Medical Association"
November 15, 2000, Volium 217, number 10, page 1510

 (10) Updated information for treatment of fungal infections in cats and dogs
"Journal of the American Veterinary Medical Association"
June 1, 2001, Volume 218, Number 11, page 1718

(11) Comments of dosing lufenuron
"Journal of the American Veterinary Medical Association"
October 1, 2002, Volume 221, Number 7, page 932
↑  לופנורון ("פרוגרם") כתכשיר לטיפול ולמניעת פטריות "קליניקה" דו ירחון לרפואת חיות מחמד של עמותת הרופאים הווטרינרים לחיות מחמד, גיליון מאי-יוני 2001, עמוד 10.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418277105171 
ד"ר יאיר בן ציוני בעטיפת ספרו "נשיכה ראשונה"
יגאל הורוביץ (וטרינר)

| --- | --- |

הורוביץ באפריל 2018
 לידה:  5 ביוני 1958 (בן 66) תל אביב
 ענף מדעי:  וטרינריה
 מוסדות:  הפקולטה לחקלאות ברחובות
יגאל הורוביץ (נולד בתל אביב ב-5 ביוני 1958) הוא וטרינר ישראלי, ששימש כווטרינר הספארי ברמת גן ומנהל בית החולים לחיות בר.
ביוגרפיה

הורוביץ שירת בחיל הים, למד מדעי בעלי החיים בפקולטה לחקלאות ברחובות. לאחר סיום התואר הראשון טס ללימודי וטרינריה בנאפולי שבאיטליה ושם למד עד שנת 1990. אז, החל את תפקידו בספארי. יגאל הוא "מומחה לווטרינריה בתחום חיות הבר". הגדרת מומחיותו ניתנה לו על ידי הקולג' האירופאי והוא הווטרינר היחיד בישראל, נכון ל-2021, שנושא תואר זה. כמו כן הוא מומחה מטעם משרד החקלאות לרפואת חיות בר וגני חיות.
בין השנים 1998–2004 היה הווטרינר של בית החולים לחיות בר בגן הזואולוגי באבו כביר, תל אביב, עד לסגירתו.
בשנת 2005 יזם והקים את בית החולים לחיות בר שבספארי. מאז ועד היום הוא מנהל בית בית החולים, שקולט יותר מ-7,000 בעלי חיים מדי שנה.
בשנת 2012 יזם שיתוף פעולה ייחודי עם השירות הבולאי להנפקת גיליון בולים המציג את נושא הצלתן של חיות בר
בינואר 2008 ניהל עם צוות בית החולים את הטיפול בכ־100 שחפים שהגיעו לבית החולים כתוצאה מהרעלה המונית. ד"ר הורוביץ עדכן כי השחפים שסבלו מהרעלת בוטוליזם היו מאוד חלשים, התקשו לעמוד על הרגליים, וחלקם התקשו גם בנשימה. הצוות העניק להם סיוע ראשוני שכלל טיפול תומך, מתן נוזלים וחמצן וציפורים בעלות דופק חלש זכו לסיוע בהגברת הדופק. לבית החולים הגיעו בעבר ציפורים מאירועים רבי נפגעים של ציפורים שהורעלו, אך באותה פעם דובר מספר פגועים חריג במיוחד. כמה ימים לאחר מכן חלק ניכר מהשחפים שבו אל הטבע.
בשנת 2014 יזם והקים את בית הספר "בית אקשטיין" בספארי.
מאז שנת 2017 מצולמת בבית החולים לחיות בר הסדרה "להציל את חיות הבר" שהורוביץ לוקח בה חלק נכבד. הסדרה הדוקומנטרית מתעדת את הנעשה בבית החולים, את הטיפולים בחיות הבר מרגע הטיפול ועד רגע ההשבה אל הטבע.
בשנת 2011 פרסם הורוביץ את הספר "הלוחש לחיות" בהוצאת "אסטרולוג" מבית ידיעות אחרונות. הספר עוסק בחייו של וטרינר בגן חיות שמקבל מידי ידידו הטווס נוצת קסם מיוחדת, המאפשרת לו לחשוף לעיני הקוראים עולם מופלא של תובנות שחיי החיות מעניקות לנו.
בשנת 2022, סיים את תפקידו בספארי לאחר 32 שנים. בעקבות החשד להטרדות מיניות שביצע. אולם זמן מה לאחר מכן התפרסמה כתבה באולפן שישי של חדשות 12 שסתרה את העניין והבהירה כי המנכ"ל החדש התנכל לעובדים רבים ובראשם לד"ר הורוביץ ועובדות רבות סיפרו כי אילצו אותן לדבר סרה בוטרינר. בעקבות קושי רב שחוו עובדים רבים, כ-60% מהם עזבו את הספארי. אחרי פרסום הכתבה מנהל הספארי נאלץ לעזוב את הארגון.
הורוביץ נשוי לשגית הורוביץ, ששימשה כדוברת הספארי, אב לשלוש בנות ומתגורר בגבעת שמואל.
ראו גם

להציל את חיות הבר
הערות שוליים

↑  הצלת חיות הבר גיליון חריג, באתר התאחדות בולאי ישראל
↑  ארז ארליכמן, רופאים הצילו כמאה שחפים לאחר הרעלה בגליל, באתר ynet, 30 בינואר 2008
↑  ארז ארליכמן, עשרות שחפים שהורעלו שוחררו חזרה לטבע, באתר ynet, 4 בפברואר 2008
↑  יגאל הורוביץ, הלוחש לחיות, באתר הספרייה הלאומית
↑  קורין אלבז-אלוש, "נבדקו תלונות על הטרדות מיניות": וטרינר הספארי פורש, באתר ynet, 12 באפריל 2022
↑  שי גל, ‏ג'ונגל בספארי: המלחמה בין העובדים להנהלה והטענות לחקירה רשלנית של הטרדות מיניות, באתר ‏מאקו‏, 14 באפריל 2023
↑  דניאל סבן, הכירו את שגית הורוביץ מגבעת שמואל דוברת הספארי, מקומונט גבעת שמואל, 17 באוגוסט 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463057305171
יגאל כהן (חוקר)

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 
יגאל כהן (נולד ב-1940) הוא פרופסור אמריטוס לפיתופתולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. חתן פרס ישראל לחקר החקלאות.
כהן פיתח זן קנאביס עמיד למחלות, אשר אינו מצריך הדברה בעת גידולו, ולכן הוא בריא יותר לשימוש. . בעבודה אחרת, היה שותף לפיתוח של זן ריחן מצוי העמיד למחלת הכשותית .
ביוגרפיה

כהן סיים לימודי תואר ראשון בחקלאות (1963) ותואר שני בפתולוגיה של צמחים (1965) במסגרת הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1969 הוסמך כדוקטור והצטרף כמרצה למחלקה למדעי החיים של אוניברסיטת בר-אילן. בשנים 1972–1973 ערך פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מקגיל שבקנדה. בשובו לישראל קודם באוניברסיטת בר-אילן לדרגת מרצה בכיר (1974), דרגת פרופסור חבר (1977) ודרגת פרופסור מן המניין (1980). ב-2009 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס
בשנים 1977–1979 שימש כהן דקאן הפקולטה למדעי הטבע, ומשנת 1980 הוא חבר סנאט האוניברסיטה. כפרופסור אורח שימש באוניברסיטת קנטקי (1979–1980) ואוניברסיטת קליפורניה בריוורסייד (1984). כמו כן שימש כהן נשיא האגודה הישראלית לפיתופתולוגיה (1986–1988), היה חבר מערכת בביטאונים המקצועיים "Phytopathology" ו-"Phytoparasitica"‏ (1985–1988), ומשנת 1990 משמש עורך “Phytoparasitica”.
בשנת 1999 הוענק לכהן פרס ישראל לחקר החקלאות.