stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלי סדן

| --- | --- |

הרב סדן בישיבת אדר"ת בבת ים, אפריל 2018
 לידה:  13 במאי 1948 (בן 76) ד' באייר ה'תש"ח בודפשט שבהונגריה 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  צייטלין  האוניברסיטה העברית בירושלים  ישיבת כרם ביבנה  ישיבת מרכז הרב 
 מקום פעילות:  עלי
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  גמרא, אמונה
 רבותיו:  הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב צבי ישראל טאו, הרב זלמן נחמיה גולדברג
 תלמידיו:  מתלמידיו
 חיבוריו:  "נאמנותנו לתורה ולצבא" "שיחות לקראת גיוס" "ויהי ידיו אמונה" "דולה ומשקה – סוגיות טוען ונטען" "הציונות הדתית, תעודת זהות – רב המאחד על המפריד"
 בת זוג:  ורדינה סדן
 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2016) 
 
הרב סדן עם הנשיא ראובן ריבלין במכינת בני דוד בעלי
הרב אליעזר (אלי) סדן (נולד ב-13 במאי 1948, ד' באייר ה'תש"ח) הוא רב ישראלי דתי לאומי, מייסד וראש המכינה הקדם-צבאית בני דוד שבעלי, המכינה הקדם-צבאית הראשונה בישראל. זוכה פרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשע"ו על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ביוגרפיה

נולד בבודפשט שבהונגריה. הוריו, רבקה קוטי לבית אנמן ושלום ארווין סדן, היו ניצולי שואה. אביו היה כחצי שנה באושוויץ והשתתף בצעדת מוות. לאחר המלחמה, הוריו החלו את לימודיהם בהונגריה. כשהיה בן שנה עלו לישראל. הם התגוררו במעברה ליד כפר סבא ובהמשך עברו לתל אביב. האם עבדה בקופת חולים כללית והאב היה אדריכל. סדן גדל והתחנך ב"תיכון צייטלין" והיה חבר בתנועת "בני עקיבא". בשנת 1965 למד כארבעה חודשים בישיבת כרם ביבנה. בינואר 1966 התגייס במסגרת גרעין שח"ל. שירת בנח"ל המוצנח בתפקידי לוחמה ופיקוד. במהלך השירות היה גם קומונר ב"בני עקיבא" בסניף ת"א צפון.
בתום השירות החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטה העברית. לאחר שנה עבר לישיבת מרכז הרב, שם למד כ-15 שנים, משנת תש"ל עד לשנת תשמ"ה, והיה לתלמיד בולט של הרבנים צבי יהודה הכהן קוק וצבי ישראל טאו. הוא דוגל בקו "ממלכתי" כלפי מדינת ישראל. במהלך לימודיו התבקש על ידי קוק לסייע בהקמת המושב קשת ברמת הגולן, וכן בהקמת גרעין תורני באילת. יחד עם הרב טאו שימש בשליחות הרב צבי יהודה בנושא שחרור אסירי ציון, ובהם נתן שרנסקי. השניים קיימו שיחת טלפון חשאית עם שרנסקי, טרם כניסתו לכלא. לאחר מכן, הרב סדן קיים מספר מפגשים עם אנשי ממשל בארצות הברית למען שחרורו של שרנסקי.
בשנת 1988 הקים עם הרב יגאל לוינשטיין את המכינה הקדם-צבאית הראשונה, מכינת "בני דוד", ביישוב עלי. מטרתה להכין בחורים דתיים לשירות מלא בצה"ל, תוך עידודם לשירות מקסימלי ביחידות לוחמות וכקצינים, תוך חיזוק זהותם הדתית. מסלול זה לא היה קיים לפני כן בישיבות ההסדר. הרב סדן הגה גם את הרעיון להקים מכינות קדם-צבאיות חילוניות ויזם את הקמת המכינה המעורבת הראשונה, "נחשון", בשנת 1997.
בשנת ה'תשע"ו זכה בפרס ישראל על ייסוד מוסד המכינות הקדם-צבאיות ועל תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
הרב סדן מעורב בפעילות ציבורית. היה מעורב בבחירתו של הרב רפי פרץ לראשות הבית היהודי ב-2019 ובניסיון לאחד בין הבית היהודי למפלגת הציונות הדתית לקראת הבחירות לכנסת ה-24.
התנגדותו לערכים ליברליים

הרב סדן הביע פעמים רבות התנגדות לערכים חילוניים וליברליים, כגון פמיניזם וזכויות להט"ב, והוא מחנך את תלמידיו בהתאם. לדוגמה, הוא הגדיר חילונים כחסרי מוסר, את החילוניות כ"סכין בגב האומה" וכאחד מהגורמים לשואה, ואת הליברלים כמי שמחריבים ומאמללים את החברה האנושית כולה; הביע תמיכה בטיפולי המרה וטען כי "עם הדרכה נכונה ניתן להביא הומוסקסואל להתחתן ולהביא ילדים"; הביע סלחנות כלפי מבצעי הפיגוע בדומא; והסביר כי לדעתו אישה המתחנכת לעצמאות היא בעלת מום, וכי "חיי משפחה זה ערך עליון וצריך לחנך ילדה מגיל 4 שהדבר הכי קדוש שיש לה בחיים זה להתחתן ולחיות חיי נישואין מאושרים עד 120 וללדת ילדים". עם זאת, הבהיר כי אינו מתנגד שאישה תלמד מקצוע כל עוד זה משני לחיי נישואין ולידת ילדים.
מתנגדיו רואים בדבריו חלק מהתפיסה המשיחית, שלפיה החילוניות מעכבת את הגאולה.
משפחתו

נשוי לוורדינה (לבית הלוי) ולהם 12 ילדים, ביניהם:
הרב יהודה, הוא ראש הישיבה הגבוהה של מוסדות בני דוד בעלי.
ד"ר תמר צור, היא מנהלת היחידה לגינקולוגיה אמבולטורית בבית החולים מעייני הישועה ומומחית לגינקולוגיה ורפואת נשים.
אחיו הוא רמי סדן, שהיה לזמן קצר יושב ראש חדשות 10.
גיסיו הם הרב מיכה הלוי, רב העיר פתח תקווה ופרופ' יונתן הלוי, מנהל המרכז הרפואי שערי צדק לשעבר.
ספריו

ויהי ידיו אמונה – שיחות על מדינה ודמוקרטיה שנאמרו במכינה.
נאמנותנו לתורה ולצבא – חוברת על שאלת פינוי יישובים.
כמה מעלות טובות למקום עלינו – פירוש על ההגדה לפסח.
דולה ומשקה – בירור סוגיות בהלכות טוען ונטען לפי סדר השולחן ערוך, על פי שיעוריו של הרב זלמן נחמיה גולדברג.
שיחות לקראת גיוס – חוברת שיחות עם בוגרים כהכנה לקראת גיוס לצה"ל.
הערות שוליים

↑  קורות חייו באתר פרס ישראל
↑  צבי אילן, קשת נחושה בגולן, דבר, 10 בנובמבר 1974
↑  גיא עזרא, ‏השיחה בין הרב אלי סדן והרב טאו לנתן שרנסקי, באתר "סרוגים", 18 בפברואר 2016
↑  יהודה שלזינגר, יחידת עלי, באתר ישראל היום, 8 באוקטובר 2014
↑  שלמה פיוטרקובסקי, פרס ישראל לרב אלי סדן, באתר ערוץ 7, 31 במרץ 2016.
↑   עמוס הראל, "לבג"ץ ולחילונים אין אמת ואין מוסר" - כך מלמד ראש מכינת "עלי" - בממלכתיות, באתר הארץ, 4 ביולי 2018
↑   עמוס הראל, הרב אלי סדן בשיעור לתלמידיו: עד כמה אנחנו מבינים שחילונות היא סכין בגב האומה?, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2019
1 2  דמוקרטTV (2024-05-02), תסביך משיח פרק 5: הבחורילה ופשע הפמיניזם הגדול, נבדק ב-2024-06-22
1 2 3  דנה ויס, ‏"לתת לאישה להרוג זה לא טוב לעם", באתר ‏מאקו‏, 24 במרץ 2018
↑   עמוס הראל, אלו מסרים מפנים הצעיר בן ה-17 שמקשיב לתובנותיו של הרב המשיחי אלי סדן? - בממלכתיות, באתר הארץ, 25 ביוני 2018
↑  תמר צור, באתר מרכז רפואי מעיני הישועה, ‏2024-02-20
↑  רותם אליזרע, דווקא הבת של הרב סדן – חברה בוועדה לשיוויון מגדרי, באתר ynet, 9 באפריל 2018
↑  צבי שיימן, ‏בגלל הזיוף: סדן הודח מדירקטוריון ערוץ 10, באתר "סרוגים", 9 באוקטובר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309048105171  ISNI: 0000 0000 6696 9851  LCCN: no2002070229  VIAF: 73525260   WorldCat (עם VIAF): 73525260
ירחמיאל אמדורסקי

| --- | --- |

ירחמיאל אמדורסקי, 1936
 לידה:  1877 
 פטירה:  1 באוגוסט 1956 (בגיל 79 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 
רחבת שער יפו: הבניין בצד ימין הוא מלון אמדורסקי
פרסומת למלונות אמדורסקי, ראשית המאה ה-20
מלון "בלה ויסטה" ביפו
בית אמדורסקי, ברחוב הצבי 4 בשכונת רוממה בירושלים
ירחמיאל אַמדוּרסקי (ט' באב תרל"ז, יולי 1877 – 1 באוגוסט 1956) היה איש ציבור ירושלמי ומחלוצי המלונאות בארץ ישראל. בראשותו היו מלון מרכזי אמדורסקי בירושלים ומלון "בלה ויסטה" ביפו. כמו כן עסק ביזמות להקמת השכונות רוממה (בה גם התגורר), מקור ברוך, גאולה ובית וגן.
תולדות חייו

ירחמיאל אמדורסקי היה בנם הצעיר של פייגה לאה ויוסף אמדורסקי, אביו עלה לירושלים עם משפחתו מאזור מוהילב של האימפריה הרוסית, לכן כונה בירושלים ר' יושקה (יוסף) מוהליבר (טופונים(אנ') יידי שפירושו "בן מוהילב"). מוצאו של משפחתו ככל הנראה מהעיירה אמדור. מוהליבר ניהל ברובע היהודי בית תמחוי ומסעדה זולה שבה סעדו גם יהודים שביקרו בירושלים. המבקרים לנו בבתי תושבים מכיוון שלא היו בעיר כל מלון או אכסניה כשרים, בהמשך פתח מוהליבר גם חדרי אירוח במתכונת של אכסניה.
ירחמיאל אמדורסקי קיבל על עצמו את הנהלת המוסד לאחר מות אביו ב-1894, והוא בן 19 בלבד. המלון, שנקרא בלשון הימים ההם "אש"ל" (אכילה, שתייה, לינה), עבר מספר מקומות עד שבסוף המאה ה-19 התמקם במבנה שברחבת שער יפו, מול מגדל דוד, ונקרא מלון מרכזי (צנטרל) – י. אמדורסקי.
בנובמבר 1900 נשא לאשה את טובה גיטל לבית אפשטיין מחברון, בתו של הרב החסיד המקובל אלכסנדר סנדר הלוי אפשטיין, ראש חסידי חב"ד בעיר. גם היא הייתה אשת ציבור ופעילה בחברת עזר יולדות.
ב-1908 הרחיב אמדורסקי את עסקיו ושכר את מלון "בלה ויסטה" המפואר שעל חוף ימה של יפו (בשכונת מנשייה) מאת שלמה פיינגולד. במלון פעלו ראינוע וקזינו. בימי מלחמת העולם הראשונה החרימו העות'מאנים את המלון והפכו אותו לבית מעצר, ששימש לכליאת נתינים זרים עד לגירושם. לאחר המלחמה שכרה את הבניין חברת "קדם", שייסד אלכסנדר לוי. בין אורחי מלון "בלה ויסטה" היה גם חיים נחמן ביאליק בעת ביקורו בארץ ישראל במרץ 1909‏ שאף זכה במלון לקבלת פנים ברוב עם "חסידים ואשכנזים, זקנים וצעירות".
תולדות חייו > מלון אמדורסקי

המלון של אמדורסקי בירושלים פנה אל אותם אורחים, יהודים ברובם, שלא יכלו להשתכן במלון קאמיניץ היקר או שרצו להיות קרובים לעיר העתיקה (לכותל, לרובע היהודי או לאתרים אחרים). הנציב העליון הרברט סמואל, למשל, התגורר במלון בערב שבת לפני תפילתו ההיסטורית בבית כנסת החורבה (שאמדורסקי כיהן בו כגבאי) בשבת נחמו תר"פ (25 ביולי 1920) ובימי חג ומועד בהם התפלל בבית כנסת זה. גם תיירים נוצרים ואנשי עסקים מוסלמים העדיפו ללון במלון זה. אחד האורחים האחרונים שהתגוררו במלון בעיר העתיקה, לפני שעבר לעיר החדשה, היה יוסף יצחק שניאורסון ("האדמו"ר הריי"צ"), האדמו"ר השישי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד ליובאוויטש ששהה בו בעת ביקורו בירושלים באוגוסט 1929‏. גם משפחת אמדורסקי התגוררה בדירה בתוך המלון לפני שעברה לבית אמדורסקי בשכונת רוממה.
המלון, שהיה גם מסעדה כשרה (היחידה בירושלים, כיוון שבדרך כלל תיירים יהודים היו סועדים בבתי מארחיהם), שימש גם כאולם לאירועים ואירח חתונות וחגיגות בר מצווה. הזוג איתמר בן-אב"י ולאה אבושדיד התחתן במלון ודוד בן-גוריון ערך בו את חגיגת הבר מצווה של בנו.
אמדורסקי טיפל גם ביהודים שהיו עצורים בקישלה, בית המעצר שליד שער יפו. בשל קשריו עם השלטונות הצליח לשחד שומרים לשחרר יהודים, בעיקר כאלו שנתפסו לעבודת הצבא בעת מלחמת העולם הראשונה, ולהביא לעצורים ארוחות ממטבחו הכשר של המלון.במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש על ידי הטורקים מירושלים יחד עם עסקני ציבור אחרים.
בשנת 1924 תכנן הקמתו של מלון גדול ומודרני בירושלים שמחוץ לחומות העיר העתיקה. לשם כך רכש מגרש, תכנן, ואף החל בחפירת היסודות. בעקבות קשיים כלכליים נאלץ למכור את המגרש לג'ורג' שיבר. לימים הוקם ליד המגרש בית פרומין (מקום מושבה של הכנסת) והמקום נודע כבור שיבר או כגן המנורה על רחוב קינג ג'ורג'.
במאי 1931 עבר המלון ל"רחוב יוליאן" (רחוב דוד המלך) במערב העיר וב-20 במרץ 1935 (שושן פורים תרצ"ה) עבר בית המלון למשכנו ברחוב בן-יהודה, בו שכן במשך כ-13 שנה עד שנפגע בהתפוצצות מכונית תופת ברחוב ב-22 בפברואר 1948 (פיגוע הידוע כפיגוע ברחוב בן-יהודה). לאחר מכן לא חזר מלון אמדורסקי לפעול עוד. ירחמיאל אמדורסקי עצמו, כפי שנמסר בכתבה בעיתון "הארץ" למחרת, ניצל משום שדקות ספורות לפני הפיצוץ יצא להתפלל שחרית. אמדורסקי הגיש תביעת נזיקין בעקבות הפיגוע אולם במהלך הדיון בבית המשפט העליון ויתר על כל דרישותיו לנוכח מצבה הכלכלי הקשה של המדינה הצעירה. על כך אמר בית המשפט: "בפעם הראשונה בתולדות בית דין זה והמדינה, מופיע אזרח בעל הכרה לאומית ומוותר לטובת המדינה על אף סבלותיו. הדבר ראוי לציון ולשבח וצריך לשמש לדוגמה ולמופת לכלל".
קשריו עם המנהיגות הערבית

קרבתו של המלון לאוכלוסייה הערבית, הביאה את אמדורסקי לטפח את קשריו עם האוכלוסייה הערבית המקומית ובעיקר עם ראשיה. בשנת 1921, בעת הכתרת הנציב העליון הראשון הרברט סמואל, שעוררה את התנגדות הערבים בשל מוצאו היהודי וגרמה לתסיסה רבה, הסתער המון ערבי לעבר מלונו. אמדורסקי יצא אל ההמון וקרא לעברו: "אחיי, ידידכם אמדורסקי פונה אליכם ומבקש להימנע ממעשי אלימות. לא תוכלו לפגוע באיש, אלא אם כן קודם לכן תעברו על גופתי המתה".
ג'מאל חוסייני, אחיינו של המופתי חג' אמין אל-חוסייני, בעדותו בפני ועדת החקירה שחקרה את מאורעות תרפ"ט, אמר: "אילו היו כל היהודים מתנהגים עמנו כשם שמתנהג עמנו אמדורסקי, המצב היה נראה אחרת, וייתכן שהפרעות לא היו פורצות". כשיושב-ראש הוועדה התעניין לדעת מה כוונתו, סיפר חוסייני, שכאשר נולד אביו - אחיו של המופתי - התקשתה אמו להאכילו, ומי שסייעה לה בכך הייתה אמו של אמדורסקי, שילדה באותה עת את אחיו שמואל.
משפחת המופתי זכרה לטובה את התנהגותה של משפחת אמדורסקי ובמשך כל השנים נהגה להשתתף בשמחותיה, ובתחילת השנה נהגה לברכה בברכת שנה טובה. בחתונת בתו רבקה, עם ד"ר מרדכי בוקסבוים השתתף גם המופתי חג' אמין אל-חוסייני. בעיצומה של החתונה שאל המופתי את אמדורסקי איזו מתנה הוא מבקש לחתונת בתו, ואמדורסקי השיב כי היה רוצה לבקר עם הזוג הצעיר במערת המכפלה. המופתי שיגר מכתב אל הקאדי של חברון ובעקבות זאת התאפשר ביקור השלושה במערת המכפלה, דבר נדיר באותה תקופה.
ירחמיאל אמדורסקי טמון בית הקברות סנהדריה. זכרו מונצח ברחוב הנושא את שמו בשכונת הבוכרים בירושלים.
התכבד בהדלקת משואה ביום העצמאות שנת 1953 (השנה הראשונה לקיומו של טקס הדלקת המשואות) כמייצג את היישוב הירושלמי הוותיק. בשנת 1978 קראה מועצת עיריית ירושלים רחוב על שמו.
ראו גם

בית אמדורסקי
לקריאה נוספת

'אמדורסקי, ירחמיאל', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 52. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  כך על פי הערך "אמדורסקי, ירחמיאל", בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 52. על פי דוד תדהר (עורך), "ירחמיאל אמדורסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 136: י"ב באב תרל"ו; על פי מגנזי ירושלים (פנחס גרייבסקי), 122,‏1: "ברכת השנים: ברכה ... לידידנו ... ירחמיאל אמדורסקי לחג שנות הששים להולדתו" (תרצ"ו), עמ' 31: י"ג באב תרל"ו; על פי The Near and Middle East Who's Who מ-1945: אוגוסט 1877; ועל מצבת קברו נכתב כי נולד בשנת תרל"ה.
↑  דוד תדהר (עורך), "יוסף אמדורסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 131
↑  ירחמיאל אמדורסקי, מכתב למערכת, הצבי, 26 במאי 1898
↑  מודעה, חבצלת, 20 ביולי 1900
↑  בברכת מז"ט, הצבי, 2 בנובמבר 1900
↑  פנחס גרייבסקי, בנות ציון וירושלים, יד יצחק בן-צבי, תש"ס, עמ' 221.
↑  זאב פרי, "יהודים, לכו אל הרכבת, המשורר ביליק יבוא היום", באתר הארץ, 27 במרץ 2009.
↑  שבתי זכריה, המלון של ר' ירחמיאל אמדורסקי ברחבת שער יפו לפי יעקב יהושע
↑  אהוד עין גיל, עשרה ימים לפני הטבח, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2004
↑  Sylva M. Gelber, No balm in Gilead: a personal retrospective of mandate days in Palestine , עמוד 44
↑  שבתי זכריה, סוחרים ובעלי מלאכה יהודים בירושלים העתיקה בעבר, צור-אות, ירושלים 2002, עמ' 111
↑  ישראל ברדקי ואחרים, דברים בחוברת "ברכת השנים.
↑  המלון הגדול בירושלם, דאר היום, 1 בינואר 1925
↑  Request Rejected
↑  ויתר על בית מלון לטובת הממשלה, דבר, 21/3/1950
↑  רחוב אמדורסקי ירחמיאל, באתר עיריית ירושלים.
↑  אריה יואלי, ‏אחרי שנה: חילופים בהנהלת בני עקיבא העולמית, באתר "סרוגים", 1 בינואר 2025
↑  אריה יואלי, ‏אחרי שנה: חילופים בהנהלת בני עקיבא העולמית, באתר "סרוגים", 1 בינואר 2025
↑  גיטל אמדורסקי, הצופה, 1 בינואר 1964.
↑  נחמה שיף ע"ה, הצופה, 25 בינואר 1946.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506486905171  VIAF: 308283907   WorldCat (עם VIAF): 308283907
יגאל בן-נון

| --- | --- |

 לידה:  1950 (בן 75 בערך) קזבלנקה, מרוקו הצרפתית 
 שם לידה:  יגאל בן-נון 
 ענף מדעי:  היסטוריה, אמנות
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אקול פראטיק דה אוטז אטיד  אוניברסיטת פריז VIII 
 מנחה לדוקטורט:  תומאס רמר 
 מוסדות:  אוניברסיטת פריז VIII  אוניברסיטת בר-אילן 
 
יגאל בן-נון (נולד ב-1950) הוא היסטוריון, חוקר מקרא, פעיל חברתי ואמן ישראלי. תחומי מחקרו מתמקדים בהיסטוריה של צפון אפריקה, בחקר האמנות, ובהיסטוריוגרפיה מקראית.
ביוגרפיה

יגאל בן-נון נולד בשם יגאל ואנונו, בקזבלנקה, מרוקו ועלה לישראל בגיל שמונה עשרה. שירת כלוחם בחטיבת גולני בגדוד 13. למד היסטוריה של עם ישראל וספרות צרפתית באוניברסיטת תל אביב. היה פעיל באגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב. היה ממייסדי תנועת הפנתרים השחורים בתל אביב, "פנתרי תל אביב", ושימש דובר התנועה. בשנת 1973 פרש מתנועת הפנתרים השחורים על רקע חילוקי דעות עם חבר הכנסת שלום כהן (שהיה חבר הכנסת השביעית מטעם סיעת הפנתרים השחורים) ובשל השתלטות מצפן ורק"ח על חלק מקבוצת הפנתרים בירושלים.
באותה תקופה, היה בן-נון מקורב ליונתן רטוש ואנשי התנועה הכנענית. בשנת 1973 היה בין מייסדי "תנועת נמרוד - נוער מורד בממסד הקיים", תנועה של תלמידי תיכון וסטודנטים שביקשה לשנות את תוכנית הלימודים בבתי הספר ברוח רעיונות הכנענים.
בשנת 1974 היה ממייסדי "המועצה לקידום החינוך בעיירות הפיתוח" שדרשה לשנות את ייעודו של הנח"ל. באותה תקופה עבד כמורה להיסטוריה.
ב-1976 הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי - ד"ש והוצב במקום ה-61 ברשימתה לכנסת. ביוני 1977 עמד בראש רשימת ד"ש בבחירות למועצת פועלי תל אביב. היה ראש סיעת שינוי בהסתדרות וחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות מטעם מפלגת שינוי בראשות אמנון רובינשטיין (שהתפצלה מד"ש). שימש בין היתר כמנהל המועצה הכלכלית חברתית המשותפת להסתדרות ולתעשיינים.
שימש כיו"ר המחלקה לתרבות ולאמנות בהסתדרות. היה בין יוזמי הקמתה של קבוצת סמרטוט ושל פסטיבל הדגנרטים בראשותו של חוני המעגל בשנת 1981. שימש כחבר המועצה לתרבות ולאמנות, וחבר הנהלת אמנות לעם. עסק באמנות, בפרפורמנס ארט, אינטר ארט, ומחול פוסט מודרני.
בשנות ה-90 עבר לפריז לצורך לימודי דוקטורט וגר שם במשך 14 שנים.
בשנת 2002 השלים את עבודת הדוקטורט הראשונה שלו באוניברסיטת פריז VIII (צר') בנושא "היחסים החשאיים בין ישראל למרוקו וההגירה היהודית 1955–1966". בשנת 2009 השלים בהצטיינות את עבודת הדוקטורט השנייה שלו בבית הספר היישומי ללימודים גבוהים בפריז (École Pratique des Hautes Etudes), בנושא ההיסטוריוגרפיה של המקרא: "שכבות עריכה בטקסטים הקשורים לראשיתה של ממלכת ישראל ולמסורותיה" בהנחיית פרופסור תומאס רמר.
בתקופת הבחירות לכנסת ה-24 טען במאמר בעיתון הארץ כי הדמוקרטיה נכשלה ויש להחליפה בשיטה אחרת.
בן-נון מלמד היסטוריה של צפון אפריקה אחרי מלחמת העולם השנייה באוניברסיטת פריז VIII. שימש כמרצה באוניברסיטת בר-אילן בנושא אמנות ישראלית. בן-נון הוא עמית מחקר במכון כהן להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות באוניברסיטת תל אביב.
בן-נון מנהל אורח חיים צמחוני.
מחקריו

בן-נון עוסק במחקריו בשני תחומים עיקריים, ההיסטוריה של צפון אפריקה (בעיקר מרוקו) והיסטוריוגרפיה של המקרא:
מחקריו > היחסים החשאיים בין ישראל למרוקו

לאחר חזרתו של מוחמד החמישי מהגלות וקבלת העצמאות מצרפת ב-1956, נעשתה מרוקו למדינה עצמאית והיהודים נעשו אזרחיה. מרוקו עודדה את היהודים להשתלב בממשל ובפקידות הבכירה, כדי למלא את מקומה של האדמיניסטרציה הצרפתית שעזבה, מאחר שרבים מהם היו בעלי השכלה צרפתית. בן-נון טוען שזה היה תור הזהב של יהדות מרוקו. אך מצד שני, אחרי השואה, יהדות צפון־אפריקה נהפכה למאגר יהודי חשוב ביותר. מדינת ישראל ראתה בה מאגר שיספק כוח אדם לביצור ההתיישבות היהודית מול "הבעיה הדמוגרפית" של הקמת מדינה שבה רק 600 אלף יהודים. ממשלת ישראל התגייסה עם ארגונים יהודיים במאמץ לשכנע את שלטונות מרוקו לאפשר ליהודים תושבי מרוקו לעזוב את המדינה. שליחי מדינת ישראל קבעו את גורל הקהילה על סמך הערכה שגויה שאורבת לה סכנה מיידית, ולכן מחובתם להצילה, יהיה המחיר אשר יהיה. קברניטי המדינה התעקשו להוציא את יהודי מרוקו לישראל תוך נטילת סיכונים ובמחיר של קורבנות. אף שתוך כדי ביצוע המשימה התגלתה מציאות מנוגדת לגישה זו, להט העשייה עיוור את עיני השליחים, והתנהגותם שיקפה את הציפיות שתלו בהם יותר מאשר את המצב בשטח. ולמעשה שמו קץ לפריחה הכלכלית־תרבותית ממנה נהנתה הקהילה. החשש מעתיד מעורפל הביא לבסוף לרבים לבחור ביציאה ממרוקו.
מחקריו > מוצא היהודים בצפון אפריקה

במחקריו מבקר בן-נון את הטענה שיהודי צפון אפריקה הם צאצאים של שבטים ברברים שהתייהדו, כפי שטען ההיסטוריון אבן ח'לדון. טענה שהעלה גם ההיסטוריון שלמה זנד. לפי בן-נון מוצא יהודי צפון אפריקה הוא שילוב של שתי קבוצות: יהודאים שהתערו בתרבות ההלנית והיגרו לאלכסנדריה החל במאה השלישית לפני הספירה וצאצאים של צפון אפריקאים הלנים שהתייהדו באופן אינדיבידואלי. מרד יהודאי קירנאיקה ואלכסנדריה, המכונה "מרד התפוצות" (115–117 לספירה), הוא נקודת המפנה בהיווצרות קהילה יהודית באפריקה. זו הייתה ישות פוליטית עצמאית, הלניסטית, שונה משאר האוכלוסייה במוצאה ובפולחנה. בראשה עמדו מלכים והיה לה כוח צבאי משלה. חלק מתושביה שימש כחיילים בשירות השלטון, וחלק אחר עסק במסחר, בגידול בקר, בחקלאות ובספנות. לפני המאה ה-2 אין מוצאים ממצאים ארכאולוגיים יהודיים מערבה מקירנאיקה (לוב של היום). במאות הראשונות לספירה, נוצר מפגש בין ארבעה סוגי אוכלוסייה: הראשון ברברי, לצידו אוכלוסייה יהודאית שהייתה חלק אינטגרלי מן התרבות ההלניסטית, השלישי ברברים הלניסטים חסידי ישו והדת הנוצרית החדשה, והרביעי קבוצה אמורפית של אוהדי היהדות. ונמצאו כתובות וסמלים יהודיים, שמות יהודיים באותיות לטיניות ויווניות שאפשר לתארך על סמך הערכות פלאוגראפיות. במחקר האפיגרפי ידועים 96 שמות, שניתן להגדירם כיהודים או כמתייהדים מתקופה זו. בימי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון, מצבם של היהודים וזרמים נוצרים הקרובים ליהדות באפריקה הורע. על פי צו משנת 535 נאסר על הזרמים האריאניים והדונטיסטים לקבל משרות ציבוריות, וצווים מן השנים 545 ו-553 אסרו על היהודים לגייס מאמינים בקרב הנוצרים. רדיפות אלה והעיסוק במסחר, גרמו ליהודים וקהילות אלו לנדוד מערבה למחוזות הכפריים שמחוץ לאימפריה הביזנטית, לאזורים של אלג'יריה ומרוקו של היום. כך החלה להתפתח קהילה יהודית באזורים אלו. קהילות אלה עברו התערויות ומיזוגים כה רבים שלא מותירים אפשרות לכלול את כל יהדות צפון אפריקה במסגרת אתנית גנטית אחת. בעיקר לאחר הכיבוש הערבי והקמת האימפריה המוסלמית שגילתה יחס סובלני כלפי היהדות והנצרות.
מחקריו > מעורבות מרוקו במלחמת ששת הימים

בן-נון חקר את מעורבות מרוקו במלחמת ששת הימים, והגיע למסקנה שהמלך חסן השני שלח כוחות סיוע רק למראית עין. באופן פומבי התייצב המלך לצד נאצר ומדינות ערב, ומתחת לפני השטח היו לו יחסים חשאיים והערכה למדינת ישראל. בשל האווירה הציבורית החליט המלך לשגר כוחות מצבא מרוקו לחזית המצרית. בצעד הפגנתי, כראש המטה הכללי של כוחות הצבא המלכותי, הוא ערך מסדר ראווה לרגל שיגור שלושה גדודים להצלת צבאו של נאצר בסיני. כוח של כמה מאות חיילים יצא בדרך יבשתית והגיע ללוב. הם חנו במדבר הלובי עד סיום המלחמה. שלטונות מרוקו ביקשו להחזיר את הכוח לבסיסו בדרך יבשתית, אבל הפעם סירב השלטון באלג'יריה לאשר להם מעבר, וממשלת מרוקו נאלצה לשלוח אונייה לטריפולי וזו החזירה את הלוחמים. כוח צבאי נוסף יצא ממרוקו ברכבת והגיע עד אלג'יריה, אבל שם התברר למפקדיו שהמלחמה נגמרה ושאין טעם להמשיך במסע, ולכן הם החליטו לשוב למרוקו.
מחקריו > מקור מצוות המילה

בן-נון טוען, שלאורך תקופת הברזל השנייה בארץ ישראל וברוב התקופה הפרסית, תושבי ממלכות ישראל ויהודה לא מלו את בניהם. לדבריו הציווי התאולוגי במחזור "סיפורי אברהם" בספר בראשית התחבר רק בסוף התקופה הפרסית. ורק אז ניתנה לחיתוך העורלה של תינוק בן שמונה ימים משמעות של "כריתת ברית בין העם לאלוהיו". כמו כן, לטענתו, במקרא עצמו יש הסתייגות ממנהג המילה. לדוגמה בספר דברים, הוצע להמיר את המילה בהתנהגות מוסרית: "וּמַלְתֶּם אֵת עָרְלַת לְבַבְכֶם", "וּמָל ה' אֱלֹהֶיךָ אֶת לְבָבְךָ״ (דברים י', ט"ז ו־ל', ו').
מחקריו > "קיצור תולדות יהוה"

בשנת 2016, פרסם בן-נון את רב-המכר "קיצור תולדות יהוה", בו הוא מציע את הטענה שבממלכות יהודה וישראל סגדו לכמה אלים, ובתוכם "יהוה", שפולחנו התאפיין בריבוי מקדשים ובתוכם פסלים. למעשה, יהודה וישראל מעולם לא היו ממלכה אחת וגם האומה הישראלית בת תריסר השבטים לא הייתה ולא נבראה. עיקר האוכלוסייה באה ממוצא כנעני וחלקה הקטן יותר הגיע מגורמי שוליים מצריים שברחו ועלו צפונה, ובמרכזם מה שמכונה "שבט לוי".
מחקריו > "מתי הפכנו ליהודים"

בשנת 2023 פרסם בן-נון את ספרו "מתי הפכנו ליהודים", הספר עוסק בקריאה ביקורתית של ספרי הברית החדשה, המשנה, התלמוד והקוראן, בניסיון לשרטט את שלבי ההתפתחות של שלוש הדתות המונותאיסטיות.
בספר יש ניסיון לענות על כמה שאלות מרכזיות: האם היהדות הרבנית נוצרה בהשפעת הנצרות? מתי ובאיזה אופן נכתבה התורה שבעל פה? האם דמויות מרכזיות בספרות הרבנית הומצאו לצורך חיזוק הנרטיב הרבני?
הערות שוליים

↑  בראיון בתוכנית לונדון וקירשנבאום
↑  אבשלום קור, סטודנטים ישתתפו בחגיגות המימונה, מעריב, 22 במרץ 1971
↑  "הפנתרים" בת"א: תנועות פוליטיות ניסו להשתלט עלינו, דבר, 15 בספטמבר 1971
מנחם תלמי, שאגת הפנתרים בכיכר מנורה, מעריב, 7 בינואר 1972
↑  "הפנתרים" פירקו השותפות עם ח"כ שלום כהן, דבר, 27 באוגוסט 1973
↑  מריאנה רוח מדבר שפירא ואליהו אשד, הכנענים והנאו־פגנים בכנען, באתר מכון שלום הרטמן, ‏22 באוגוסט 2022
↑   יעקב שביט, לשוטט ולנוד ללא־מנוחה כדי לא לתת לנשמתו אפילו רגע אחד של שעמום, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2024
↑  דוד אוחנה, האוטופיה הנמרודית, לא כנענים, לא צלבנים: מקורות המיתולוגיה הישראלית, כתר, 2008, עמ' 143-146
↑  נמרוד - נוער מורד בממסד הקיים
↑  ארנון, יִגָאֵל ידין מציע להוציא את הנח"ל מהשדות, באתר ישראל - הסיפור המתועד, ‏21 בספטמבר 2016
↑  רוני אשל, תלמידים מחוננים בעיירות פיתוח יוכשרו להורות במקומות מגוריה, מעריב, 10 בדצמבר 1975
↑  תכנית להכשרת מורים מבני עיירות הפיתוח, דבר, 5 בפברואר 1975
↑  13 מועמדים לכל כסא, מעריב, 13 באפריל 1977
↑  ליכוד, ד"ש ואחדות התקשרו בהסכם עודפים בבחירות למ.פ. תל־אביב, מעריב, 8 ביוני 1977
↑  ד"ש יוזמת מועצת פועלים אחת לכל הערים בגוש דן, מעריב, 22 באוגוסט 1977
↑  הוועדה המרכזת דנה בעמדות "שינוי", דבר, 24 ביולי 1983
↑  כעקבות פרסום ה"מעריב'" שאילתה למשל על האשמותיו של סנדלר, מעריב, 17 בנובמבר 1980
↑  מירי פז, המחלקה לתרבות של ההסתדרות תפיק שני מופעים לפסטיבל הישראלי, דבר, 27 בדצמבר 1983
↑  Yigal Bin-Nun, הרפש כערך גואל - על יצירתו של חוני המעגל וקבוצת סמרטוט, בן-נון יגאל, "הרפש כערך גואל" - קטלוג קבוצת סמרטוט 1989
↑  יגאל בן-נון, המעבר לפוסט־מודרניזם בפרפורמנס ארט ובמחול, מחול עכשיו, גיליון מספר 30, אוגוסט 2016, עורכת רות אשל, עמ' 37–40
↑   יגאל בן נון, האם זכות הצבעה לכל אזרח היא באמת רעיון כל כך טוב?, באתר הארץ, 18 במרץ 2021
↑  ראיון יגאל בן נון אצל קלמן ליבסקינד, באתר כאן חדשות
↑   יגאל בן-נון, יהודי מרוקו - הקטסטרופה שלא היתה, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2017
↑   יגאל בן-נון, הטראומה של עליית הנוער ממרוקו, באתר הארץ, 2 ביוני 2016
↑  בספרו "מתי ואיך הומצא העם היהודי?"
↑  יגאל בן-נון, מוצא היהודים בצפון אפריקה, אגדה ומציאות
↑   האם יהודי צפון אפריקה הם ברברים שהתייהדו, הרצאה  באתר יוטיוב
↑  יגאל בן-נון, תקועים במדבר: מעורבות מרוקו בששת הימים, באתר ynet, 7 ביוני 2018
↑   גילויים חדשים על מעורבותה של מרוקו במלחמת ששת הימים, הרצאה  באתר יוטיוב
↑   יגאל בן-נון, הגיע הזמן לברית מוסרית במקום מילה, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2017
↑   למה אנו מלים את בנינו, הרצאה  באתר יוטיוב
↑   יצחק לאור, יצירתו הגדולה של שפן, באתר הארץ, 17 במרץ 2017
↑   הלל בן ששון, "קיצור תולדות יהוה": ההיסטוריה של האל היהודי מתחילה דווקא אחרי חתימת המקרא, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2017
↑  Yigal Bin-Nun, ‏יונתן הירשפלד על מתי הפכנו ליהודים, באתר Academia.edu
↑  יגאל בן־נון, "ממלכת יהודה והרעיון הפן־ישראלי", בתוך: לאום, לשון: קובץ מאמרים לכבוד יום הולדתו התשעים של עוזי אורנן, ישועה ליית ודן תמיר (עורכים), תל אביב, עמ' 66-57.
↑   האם היתה יהדות לפני השולחן ערוך?, סרטון בערוץ "Yigal Bin-Nun I יגאל בן-נון", באתר יוטיוב (אורך: 01:20:42)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312686005171  BnF: cb165120596 (data)  ISNI: 0000 0000 4872 587X  LCCN: no2003080262  SUDOC: 069752834  ULAN: 500484993  VIAF: 171249980   WorldCat (עם VIAF): 171249980 
בן נון (שני משמאל) בהפגנת הפנתרים השחורים באוניברסיטת תל אביב, 1972