stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תרבות אפרו-אמריקאית
שפה

דורות של תלאות שהוטלו על הקהילה האפרו־אמריקאית יצרו דפוסי שפה מובחנים. לעיתים קרובות ערבבו בעלי עבדים במכוון אנשים שדיברו שפות אפריקאיות שונות כדי למנוע את התקשורת בכל שפה שאינה אנגלית. זה, בשילוב עם איסורי חינוך, הביאו להתפתחות של פידגינים – תערובות פשוטות יותר של שתי שפות או יותר בהן יוכלו דוברי השפות השונות להשתמש כדי לתקשר. דוגמאות לפידגינים שהפכו לשפות מפותחות כוללות קריאולית, הדומה לשפה בלואיזיאנה, וגוּלה, הדומה לשפה באיי הים מול חופי דרום קרוליינה וג'ורג'יה.
אנגלית מילולית אפריקאית־אמריקאית (AAVE) היא מגוון (ניב, אתנולקט וסוציולקט) של השפה האנגלית האמריקאית הקשורה קשר הדוק לדיבור של אפריקאים־אמריקאים, אך לא בלעדי להם. בעוד AAVE נחשב אקדמית לניב לגיטימי בגלל המבנה הלוגי שלו, חלק מהלבנים וגם מהאפרו־אמריקאים רואים אותו כסלנג או כתוצאה משליטה לא טובה באנגלית אמריקאית סטנדרטית. אפרו־אמריקאים רבים שנולדו מחוץ לדרום האמריקני עדיין מדברים ברמזים של AAVE או של הניב הדרומי. ילדים אפריקאים־אמריקאים הגרים בעיר המבודדים על ידי דיבור AAVE בלבד, מתקשים לפעמים יותר בבדיקות סטנדרטיות, וכן מתקשים אחרי הלימודים להתקבל לעבודה. מקובל שרמקולים רבים עוברים בין AAVE לאנגלית אמריקאית סטנדרטית בהתאם להגדרה.
אופנה ואסתטיקה > לבוש

תנועת האמנויות השחורות, פיצוץ תרבותי משנות ה-60, כללה שילוב של לבוש תרבותי ששרד עם אלמנטים מהאופנה המודרנית ובגדים מסורתיים במערב אפריקה ליצירת סגנון מסורתי אפרו־אמריקאי ייחודי. בד קנטה הוא הבד האפריקאי הידוע ביותר. האריגים הצבעוניים הללו, הקיימים במגוון סוגים, נוצרו במקור על ידי עמי האשנטי וה־Ewe מגאנה וטוגו. בד קנטה מופיע גם במספר אופנות בסגנון מערבי, החל מחולצות טריקו מזדמנים ועד עניבות פרפר רשמיות ומגבעות. רצועות קנטה נתפרות לעיתים קרובות לגלימות ליטורגיות ואקדמיות. מאז תנועת האמנויות השחורות, ביגוד אפריקני מסורתי היה פופולרי בקרב אפרו־אמריקאים באירועים רשמיים וגם לא רשמיים. ביטויים אחרים של לבוש אפריקני מסורתי נפוצה בתרבות האפרו־אמריקאית הם צבעים תוססים, בד בוץ, חרוזי סחר ושימוש במוטיבים של אדינקרה בתכשיטים ובבדי קוטור ובדי מעצבים.
היבט נפוץ נוסף של אופנה בתרבות האפרו־אמריקאית כולל את הלבוש המתאים לסגידה בכנסייה השחורה. ברוב הכנסיות מצופה כי אדם יציג את המראה הטוב ביותר שלהם לסגידה. נשים אפרו־אמריקאיות במיוחד ידועות בלבוש שמלות וחליפות תוססות. פרשנות לקטע מתוך התנ"ך הנוצרי, "... כל אישה שמתפללת או מתנבאת עם ראשה חשוף מבזה את ראשה ...", הובילה למסורת של חבישת כובעי יום ראשון משוכללים, המכונים לעיתים "כתרים".
אופנת היפ הופ פופולרית בקרב אפרו־אמריקאים. גרילז נעשו פופולריים על ידי הראפר האפרו־אמריקאי נלי. מכנסיים נופלים היו חלק מהתרבות האפרו־אמריקאית. אייר ג'ורדן, מותג נעליים הקרוי על שם שחקן הכדורסל האפרו־אמריקאי לשעבר, מייקל ג'ורדן, פופולרי מאוד בקרב הקהילה האפרו־אמריקאית.
אופנה ואסתטיקה > שיער

עיצוב שיער בתרבות אפרו־אמריקאית הוא מגוון מאוד. שיער אפרו־אמריקאי מורכב בדרך כלל מתלתלים מפותלים, שנעים בין הדוק לגלי. נשים רבות בוחרות ללבוש את שיערן במצבו הטבעי. ניתן לעצב שיער טבעי במגוון דרכים, כולל אפרו, אאוטס פיתולים, אאוטס צמות, וסגנונות שטיפה והליכה. קיים מיתוס ששיערם הטבעי מביא בעיות סטיילינג או שהוא קשה לניהול; מיתוס זה כנראה נפוץ מכיוון שתרבות המיינסטרים ניסתה במשך עשרות שנים נשים להתאים את הנשים האפרו־אמניקניות לסטנדרט היופי שלה (כלומר שיער ישר). לשם כך, יש נשים שמעדיפות ליישר את השיער באמצעות תהליכי חום או כימיים. אף על פי שזה יכול להיות עניין של העדפה אישית, הבחירה מושפעת לרוב כסטנדרט יופי במערב והעובדה שסוג השיער יכול להשפיע על התעסוקה. עם זאת, יותר ויותר נשים לובשות את שיערן במצבו הטבעי ומקבלות משוב חיובי. לחלופין, הנוהג השולט והמקובל ביותר על גברים הוא להשאיר את שיערם טבעי.
לעיתים קרובות, ככל שגברים מתבגרים ומתחילים לאבד את שיערם, השיער קצוץ מקרוב, או שהראש מגולח לגמרי ללא שיער. עם זאת, מאז שנות השישים, תסרוקות טבעיות, כמו אפרו, צמות, גלים, דהייה וראסטות, גדלות בפופולריות רבה. למרות הקשר עם התנועות הפוליטיות הקיצוניות וההבדל העצום שלהם מתספורות המערב הזרם המרכזי, הסגנונות הגיעו לקבלה חברתית ניכרת, אך בהחלט מוגבלת.
שמירה על שיער פנים נפוצה יותר בקרב גברים אפרו־אמריקאים מאשר באוכלוסיות גברים אחרות בארצות הברית. למעשה, תיקון הנשמה נקרא כך מכיוון שגברים אפרו־אמריקאים, בעיקר מוזיקאי ג'אז, מחבבים את הסגנון. ההעדפה לשיער פנים בקרב גברים אפרו־אמריקאים נובעת בחלקה מהטעם האישי, אך גם מכיוון שהם מועדים יותר מקבוצות אתניות אחרות לפתח מצב המכונה pseudofolliculitis barbae, הנקרא בדרך כלל בליטות תער, רבים מעדיפים לא להתגלח.
אופנה ואסתטיקה > דימוי גוף

לאירופאים־אמריקאים ישנם בדרך כלל טכניקות שונות של עיצוב שיער משל האפרו־אמריקאי. ישנם גם אנשים וקבוצות הפועלים למען העלאת מעמדו של האסתטיקה האפריקאית בקרב אפרו־אמריקאים ובינלאומית. זה כולל מאמצים לקדם כדוגמנים את אלה עם תכונות אפריקאיות מוגדרות בבירור; קבלה של תסרוקות טבעיות; ובנשים, טיפוסי גוף מלאים יותר.
דת

בעוד אפרו־אמריקאים מקיימים מספר דתות, הנצרות הפרוטסטנטית היא ללא ספק השכיחה ביותר. בנוסף, 14 אחוז מהמוסלמים בארצות הברית ובקנדה הם שחורים.[דרוש מקור]
דת > נצרות

המוסדות הדתיים של נוצרים אפרו־אמריקאים נכללים בדרך כלל בכינוי הכנסייה השחורה. במהלך העבדות, עבדים רבים הופשטו ממערכות האמונות האפריקאיות שלהם ונמנעו בדרך כלל את מהתרגול הדתי החופשי, ונאלצו להיות נוצרים. עם זאת, העבדים הצליחו להיאחז בכמה מנהגים על ידי שילובם בפולחן הנוצרי בישיבות חשאיות. תרגולים אלה, כולל ריקוד, צעקות, מקצבים אפריקאים ושירה נלהבת, נותרו חלק גדול מהפולחן בכנסייה האפרו־אמריקאית.
כנסיות אפרו־אמריקאיות חינכו כי כל בני האדם שווים בעיני אלוהים, וראו בכנסיות הלבנות צבועות. במקום זאת הכנסייה האפרו־אמריקאית התמקדה במסר השוויון ובתקוות לעתיד טוב יותר. לפני השחרור ואחריו, ההפרדה הגזעית באמריקה עוררה התפתחות של ערכים מאורגנים אפרו־אמריקאים. הראשונה ביניהן הייתה כנסיית AME שנוסדה על ידי ריצ'רד אלן בשנת 1787.
לאחר מלחמת האזרחים, מיזוג של שלוש קבוצות בפטיסטים קטנות יותר הקים את האמנה הבפטיסטית הלאומית. ארגון זה הוא הזרם הגדול ביותר בקרב האפרו־אמריקאיים הנוצרים והשני בגודלו בקבוצות הבבטיסטיות בארצות הברית. כנסייה אפרו־אמריקאית אינה בהכרח ישות נפרדת. כמה כנסיות אפריקאיות־אמריקאיות קיימות כחברים בזרמים לבנים בעיקרם. הכנסיות האפרו־אמריקאיות שימשו לאנשים אפרו־אמריקאים עמדות מנהיגות והזדמנויות להתארגנות שנשללו בחברה האמריקאית המרכזית. בגלל זה, הכמרים האפרו־אמריקאים הפכו לגשר בין הקהילות האפרו־אמריקאיות והאירופיות אמריקאיות ובכך מילאו תפקיד מכריע בתנועה לזכויות האזרח.
כמו נוצרים רבים, גם נוצרים אפרו־אמריקאים משתתפים בהצגת חג המולד או משתתפים בה. המולד השחור של לנגסטון יוז הוא סיפור מחודש של סיפור המולד הקלאסי עם מוזיקת הבשורה. הפקות ניתן למצוא בבתי הקולנוע ובכנסיות אפרו־אמריקאיות בכל רחבי ארצות הברית.
דת > אסלאם

דורות לפני כניסתו של סחר העבדים האטלנטי, האסלאם הייתה דת משגשגת במערב אפריקה עקב הבאתו בדרכי שלום באמצעות הסחר הטרנס־סהרי בין שבטים בולטים בדרום סהרה לערבים הברברים בצפון אפריקה. בהעידו על עובדה זו הסביר המלומד מערב אפריקה צ'יכה אנטה דיופ: "הסיבה העיקרית להצלחת האסלאם באפריקה השחורה [...] נובעת מכך מהעובדה שהוא הופץ בתחילה בדרכי שלום על ידי מטיילים ערבים־ברבריים בודדים למלכים ושכירים שחורים מסוימים, אשר אז הפיצו את זה לאלה שנמצאים תחת תחום שיפוטם. עבדים רבים מהדור הראשון הצליחו לשמור על זהותם המוסלמית, אך צאצאיהם כבר אינם. העבדים הומרו בכפייה לנצרות כפי שקרה בארצות הקתוליות או חוו אי־נוחות גסה לקיים את הפרקטיקה הדתית שלהם כמו במקרה של יבשת אמריקה הפרוטסטנטית.
בעשורים שלאחר העבדות ובמיוחד בעידן השפל, האסלאם התחדשה בצורה של תנועות גלויות ולעיתים שנויות במחלוקת בקהילה האפרו־אמריקאית. הראשון מבין הראויים לציון היה מקדש המדע המורי של אמריקה, שנוסד על ידי נובל דרו עלי. עלי השפיע עמוקות על וואלאס פרד, שהקים בהמשך את האומה הלאומנית השחורה של האסלאם בשנת 1930. אליהו מוחמד הפך לראש הארגון בשנת 1934. בדומה למלקולם X, שעזב את אומת האסלאם בשנת 1964, כיום רבים מהמוסלמים אפרו־אמריקאים מקיימים את האסלאם המסורתי.
חברים רבים לשעבר באומה הלאומנית של האסלאם הומרו לאסלאם סוני כאשר וורית דין מוחמד השתלטה על הארגון לאחר מות אביו בשנת 1975 ולימד את חבריו את הצורה המסורתית של האסלאם על בסיס הקוראן. סקר שנערך על ידי המועצה ליחסים אמריקאים־אסלאמיים מראה כי 30% מהמשתתפים במסגד הסוני הם אפרו־אמריקאים. למעשה, מרבית המוסלמים האפרו־אמריקאים הם מוסלמים אורתודוקסים, מכיוון שרק 2% הם מאומת האסלאם.
דת > יהדות

ישנם 150,000 אפרו־אמריקאים בארצות הברית העוסקים ביהדות. חלקם חברים בקבוצות יהודיות מיינסטרימיות כמו התנועות הרפורמיות, הקונסרבטיביות או האורתודוקסיות ביהדות; אחרים שייכים לקבוצות יהודיות שאינן מיינסטרימיות כמו בני ישראל השחורים. בני ישראל העבריים השחורים הם אוסף של ארגוני דת אפרו־אמריקאים שפרקטיקותיהם ואמונותיהם נגזרות במידה מסוימת מהיהדות. תורתם המגוונת כוללת לעיתים קרובות כי אפרו־אמריקאים הם צאצאים מבני ישראל המקראיים.
מחקרים הראו כי בעשר עד 15 השנים האחרונות חלה עלייה משמעותית באפרו־אמריקאים המזהים כיהודים. הרב קאפרס פוניה, בן דודו הראשון של מישל אובמה, אומר בתגובה לספקנות מצד אנשים שהם אפרו־אמריקאים ויהודים בו זמנית, "אני יהודי, וזה פורץ את כל המחסומים הצבעוניים והאתניים.
דת > דתות אחרות

מלבד הנצרות, האסלאם והיהדות, ישנם גם אפרו־אמריקאים העוקבים אחר הבודהיזם ומספר דתות אחרות. יש מספר קטן אך הולך וגדל של אפרו־אמריקאים המשתתפים בדתות מסורתיות אפריקאיות, כמו וודון מערב אפריקה, סנטריה, יפא ומסורות פזורות כמו תנועת ראסטאפרי. רבים מהם מהגרים או צאצאים של מהגרים מהאיים הקריביים ודרום אמריקה, שם הם נהוגים. בגלל פרקטיקות דתיות, כמו הקרבת בעלי חיים, שכבר אינן נפוצות בקרב הדתות האמריקאיות הגדולות יותר, קבוצות אלה עשויות להתייחס לשלילה ולעיתים הן קורבנות של הטרדה. עם זאת, מאז פסק הדין שניתן בבית־המשפט העליון של לוקומי בבאלוואי בפלורידה בשנת 1993, אין להם בעיה משפטית לתפקד כראות עיניהם.
דת > אמונות לא־דתיות

בסקר פורום Pew שנערך ב ־2008, 12% מהאפר־אמריקאים תיארו את עצמם – שום דבר מוגדר (11%), אגנוסטיים (1%) או אתאיסטים (<0.5%).
אירועי החיים

עבור מרבית האפרו־אמריקאים, קיום אירועי החיים עוקב אחר דפוס התרבות האמריקנית המרכזית. בעוד אפרו־אמריקאים ולבנים חיו לעצמם חלק ניכר מההיסטוריה האמריקאית, לשתי הקבוצות הייתה בדרך כלל אותה פרספקטיבה על התרבות האמריקאית. אך ישנן מסורות ייחודיות לאפרו־אמריקאים.
כמה אפרו־אמריקאים יצרו טקסי מעבר חדשים שקשורים למסורות אפריקאיות. חלק מהנערים והנערות לוקחים שיעורים כדי להכין אותם לבגרות. שיעורים אלה נוטים להתמקד ברוחניות, באחריות ובהנהגה. רבות מתוכניות אלה מיוצרות על פי טקסים אפריקניים מסורתיים, כשהמיקוד שלהן בעיקר הוא חובק תרבויות אפריקאיות.
עד היום זוגות אפרו־אמריקאים בוחרים "לקפוץ את המטאטא" כחלק מטקס החתונה שלהם. מקורות מסוימים טוענים כי ניתן לייחס את הנוהג הזה לגאנה. עם זאת, מקורות אחרים טוענים כי המסורת האפרו־אמריקאית "לקפוץ את המטאטא" דומה בהרבה למסורת באנגליה הכפרית. אף על פי שמסורת זו נפלה במידה רבה מתועלת בקהילה האפרו־אמריקאית לאחר תום העבדות, היא חווה תחייה קלה בשנים האחרונות כאשר זוגות מסוימים מבקשים לקיים את מורשתם האפריקאית.
מסורות הלוויה נוטות להשתנות על סמך מספר גורמים, כולל דת ומיקום, אך ישנם מנהגים משותפים. ככל הנראה החלק החשוב ביותר במוות בתרבות האפרו־אמריקאית הוא התכנסות של בני משפחה וחברים. בימים האחרונים לפני המוות או זמן קצר לאחר המוות, בדרך כלל מקבלים הודעה על כל החברים ובני המשפחה שאליהם ניתן להגיע. התכנסות זו מסייעת להעניק תמיכה רוחנית ורגשית, כמו גם סיוע בקבלת החלטות וביצוע משימות יומיומיות.
רוחניות המוות חשובה מאוד בתרבות האפרו־אמריקאית. בן הכמורה או בני הקהילה הדתית, או שניהם, נוכחים בדרך כלל עם המשפחה לאורך כל התהליך. המוות לרוב נתפס כמעבר ולא סופי. שירותים רבים נקראים כינוסי בית, במקום הלוויות, על סמך האמונה שהאדם הולך הביתה לחיים שלאחר המוות; "חוזרים לאלוהים" או לאדמה, כל תהליך סיום החיים מתייחס בדרך כלל לחגיגה של חייו, מעשיו והישגיו של האדם ־ "הדברים הטובים" ולא כאבל על אובדן. הדבר מודגם באופן הבולט ביותר במסורת הלוויות הג'אז של ניו אורלינס, בה מוזיקה עילית, ריקודים ואוכל מעודדים את האנשים שנאספו לשמוח ולחגוג את ביתו של חבר אהוב.
מטבח

בחקר התרבות האפרו־אמריקאית, לא ניתן להשאיר את האוכל כאחד הביטויים כדי להבין את המסורות, הדת, האינטראקציה והמבנים החברתיים והתרבותיים שלהם בקהילה. התבוננות בדרכים בהן הם מכינים את מזונם ואוכלים אותו מאז התקופה המשועבדת, מגלה על אופייה וזהותה של התרבות האפרו־אמריקאית בארצות הברית. דרק היקס בוחן את מקורותיו של "גומבו", שנחשב כ"מזון נשמה" עבור אפרו־אמריקאים רבים, בהתייחסותו לשילוב המזון והתרבות בקהילה האפרו־אמריקאית. לא נמצאו עדויות היסטוריות בכתב לגבי הגומבו או מתכוניו, כך שבאופי אפריקני אמריקני להעביר בעל פה את סיפוריהם ואת המתכונים שלהם, גמבו ייצג את המנה הקהילתית האמיתית שלהם. אומרים כי גומבו הוא "המצאה של אפריקאים משועבדים ואפרו־אמריקאים" בלואיזיאנה. על ידי ערבוב ובישול של שאריות מבעליהם הלבנים (לעיתים חתיכות לא מזוהות של בשרים וירקות) כולם יחד לכלי שיש לו מרקם של בין תבשיל למרק, אפרו־אמריקאים לקחו את התיעוב ויצרו אותו למנה נחשקת. באמצעות שיתוף של אוכל זה בכנסיות עם כינוס של בני עמם, הם לא רק חלקו את האוכל, אלא גם חוויה, רגשות, התקשרות ותחושת אחדות המאגדת את הקהילה.
לקנדי פריד צ'יקן, הידוע בהגשת אוכל נשמה, יש חנויות רבות בקהילות אפרו־אמריקאיות. טיפוח ושימוש במוצרים חקלאיים רבים בארצות הברית, כמו בטטות, בוטנים, אורז, במיה, סורגום, צבעי אינדיגו וכותנה, ניתן לייחס להשפעות אפריקאיות. אוכל אפרו־אמריקאי משקף תגובות יצירתיות לדיכוי גזעי וכלכלי ועוני. תחת העבדות אסור היה שאפרו־אמריקאים יאכלו חתיכות טובות יותר של בשר, ואחרי השחרור רבים היו עניים מכדי להרשות אותם לעצמם.
ארוחת אוכל מסורתית היא ארוחת נשמה המורכבת מעוף מטוגן עם מקרונים וגבינה, ירקות קולרד, במיה מטוגנת ומוצרת לחם תירס. אוכל נשמה – מטבח לבבי המקושר לרוב עם אפרו־אמריקאים בדרום (אך נפוץ גם לאפרו־אמריקאים בפריסה ארצית), עושה שימוש יצירתי במוצרים זולים הנרכשים באמצעות חקלאות ציד ודיג. מעי חזירים מבושלים ולעיתים חבוטים ומטוגנים להכנת צ'יטרינים, המכונים גם "צ'יטלינים". גרבי חזיר ועצמות צוואר מספקים תיבול למרקים, שעועית וירקות מבושלים (ירקות לפת, ירקות קולארד ועלי חרדל).
אוכלים נפוצים אחרים, כמו עוף ודגים מטוגנים, מקרונים וגבינה, לחם תירס וחפין ג'ון (אפונה שחורה ואורז). כאשר האוכלוסייה האפרו־אמריקאית הייתה כפרית הרבה יותר ממה שהיא כיום, ארנבות, אופוסום, סנאי ועופות מים היו תוספות חשובות לתזונה. רבות ממסורות המזון הללו שולטות במיוחד באזורים רבים בדרום הכפרי.
אוכל נשמה מוכן באופן מסורתי לרוב עשיר בשומן, נתרן ועמילן. זה מתאים מאוד לחייהם התובעניים מבחינה גופנית של עובדים, בעלי חיים חקלאיים ואורח חיים כפרי באופן כללי, וכעת הוא גורם תורם להשמנת יתר, מחלות לב וסוכרת באוכלוסייה שהפכה יותר ויותר עירונית. כתוצאה מכך, אפרו־אמריקאים המודעים יותר לבריאות משתמשים בשיטות הכנה חלופיות, מחליפים שומני טראנס לטובת שמנים צמחיים טבעיים ומחליפים הודו מעושן בשומן ומוצרי חזיר אחרים; הגבלת כמות הסוכר המזוקק בקינוחים; והדגשת הצריכה של יותר פירות וירקות מאשר חלבון מן החי. עם זאת, קיימת התנגדות מסוימת לשינויים כאלה, משום שהם חריגים ממסורת קולינרית ארוכה.
מזונות נשמה אחרים מבשלים אפרו־אמריקאים הם עוף וופלים וקינוחים כמו פודינג בננה, מרוצף אפרסק, עוגת קטיפה אדומה ועוגת בטטה. Kool־Aid נחשב למשקה אוכל נפש.
שורשי "אוכל הנשמה" מתפשטים לאורך החוף המערבי של אפריקה ומורד (סנגל, גינאה, סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב, גאנה, טוגו, קמרון, גבון, ניגריה ואנגולה), אך "הפירות" יכולים להימצא על פני כל אמריקה. במיה הגיעה מאתיופיה ומאריתריאה. אורז יובא מהאי מדגסקר. אוכל נשמה דומה לבישול צועני באירופה.
מרכזי אוכלוסייה אפרו־אמריקאים

שכונות אפרו־אמריקאיות הן סוג של מובלעות אתניות שנמצאות בערים רבות בארצות הברית. הקמת שכונות אפרו־אמריקאיות קשורה קשר הדוק להיסטוריה של ההפרדה בארצות הברית, אם באמצעות חוקים פורמליים, או כתוצר של נורמות חברתיות. למרות זאת, שכונות אפרו־אמריקאיות מילאו תפקיד חשוב בפיתוח כמעט כל ההיבטים של התרבות האפרו־אמריקאית ותרבות אמריקאית רחבה יותר.
מרכזי אוכלוסייה אפרו־אמריקאים > קהילות עשירות אפרו־אמריקאיות

קהילות אפרו־אמריקאיות אמידות רבות קיימות כיום, כולל אלה הבאים: וודמור, מרילנד; הילקרסט, מחוז רוקלנד, ניו יורק; Redan ו־ Cascade Heights, ג'ורג'יה; מיטשלוויל, מרילנד; מיזורי סיטי, טקסס; דסוטו, טקסס; קווינבי, קרוליינה הדרומית; פארק יער, אוקלהומה; מאונט איירי, פילדלפיה, פנסילבניה.
מרכזי אוכלוסייה אפרו־אמריקאים > גטאות

בגלל תנאי הפרדה ועוני נרחב, כמה שכונות אפרו־אמריקאיות בארצות הברית כונו "גטאות". השימוש במונח זה שנוי במחלוקת ובהתאם להקשר, עשוי להיות פוגע. למרות השימוש האמריקני הרגיל במונח "גטו" כדי לסמן אזור עירוני דל שמאוכלס במיעוטים אתניים, אלה שגרים באזור השתמשו בו לרוב כדי לסמן משהו חיובי. הגטאות האפרו־אמריקאים לא תמיד הכילו בתים רעועים ופרויקטים שהידרדרו, וגם לא כל תושביה היו מוכי עוני. עבור אפרו־אמריקאים רבים, הגטו היה "בית", מקום המייצג "שחורות" אותנטית ותחושה, תשוקה או רגש הנגזרים מההתעלות מעל המאבק והסבל של להיות ממוצא אפריקני באמריקה.
לנגסטון יוז ממסר ב"גטו הכושי "(1931) ו"לב הארלם" (1945): "הבניינים בהארלם הם לבנים ואבן / והרחובות ארוכים ורחבים, / אבל הרלם הרבה יותר מאלה בלבד, / הארלם זה מה שבפנים. " המחזאי אוגוסט וילסון השתמש במונח "גטו" בחלק התחתון השחור של מא רייני (1984) ובגדרות (1987), ושניהם שואבים את חוויית הסופר שגדלה במחוז היל בפיטסבורג, גטו אפרו־אמריקאי.
אף על פי ששכונות אפרו־אמריקאיות עלולות לסבול מההשקעה האזרחית, עם בתי ספר באיכות נמוכה יותר, שיטור פחות יעיל והגנה פחותה מפני אש, ישנם מוסדות כמו כנסיות ומוזיאונים וארגונים פוליטיים המסייעים בשיפור ההון הפיזי והחברתי של שכונות אפרו־אמריקאיות. בשכונות אפרו־אמריקאיות הכנסיות עשויות להיות מקורות חשובים ללכידות חברתית. עבור חלק מהאפרו־אמריקאים, הרוחניות האדיבה הנלמדת דרך הכנסיות הללו פועלת כגורם מגן מפני כוחות הגזענות המאכלים. מוזיאונים המוקדשים להיסטוריה של אפרו־אמריקאיים נמצאים גם בשכונות אפרו־אמריקאיות רבות.
שכונות אפרו־אמריקאיות רבות ממוקמות בערים פנימיות, וממוקמות קרוב ביותר למחוז העסקים המרכזי. הסביבה הבנויה היא לרוב בתים משוריינים או אבנים חומות, מעורבבת עם בתים צמודי קרקע ישנים יותר שעשויים להפוך לבתים רב משפחתיים. באזורים מסוימים ישנם בנייני דירות גדולים יותר. בתי רובה ציד הם חלק חשוב מהסביבה הבנויה של כמה שכונות דרום אפרו־אמריקאיות. הבתים מורכבים משלושה עד חמישה חדרים ברצף ללא מסדרונות. עיצוב בתים אפרו־אמריקאי זה נמצא באזורים כפריים ועירוניים בדרום, בעיקר ביישובים ושכונות אפרו־אמריקאיים.
בספר "אדומים שחורים ולבנים ליברלים", הציע תומאס סואל כי תרבות הגטו השחורה העירונית המודרנית מושרשת בתרבות הקרקר הלבן של הצפון־בריטים והסקוטים־איריים שהיגרו מאזורי הגבול חסרי החוק של בריטניה לדרום האמריקני, שם הקימו תרבות אדומה המשותפת לשחורים ולבנים בדרום הנגב. לדברי סואל, מאפייני תרבות זו כללו מוזיקה וריקוד מלאי חיים, אלימות, רגשות חסרי מעצורים, דימויים ראוותניים, חוסר לגיטימיות, אורטוריה דתית המאופיינת ברטוריקה נוקשה, וחוסר דגש על חינוך ואינטרסים אינטלקטואליים. מכיוון שהתרבות הצווארון האדום הוכחה כמניעה נגד, "אותה תרבות מזמן נפטרה ... בקרב דרום לבנים ושחורים כאחד, כשהיא עדיין שורדת כיום בגרועים והגרועים בגטאות השחורים העירוניים", שאותה תיאר סואל כמאופיין על ידי " קטטה, ברגדוקיו, פינוק עצמי, והתעלמות מהעתיד ", ואיפה ש"התלהקות נחשבת לגברית ואכזריות נחשבת למגניבה, בעוד שהתרבות נחשבת 'לפעולה לבנה'."סואל טוען כי אמריקאים ליברלים לבנים הנציחו את "אורח החיים המניב וההרס העצמי" הזה בקרב אמריקאים שחורים שחיו בגטאות עירוניים דרך "מדינת הרווחה, ושיטור אחר־הדרך, ומחייכים אל 'ראפ גנגסטה'".
ראו גם

עבדות בארצות הברית
התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח
לקריאה נוספת

Hamilton, Marybeth: In Search of the Blues.
William Ferris; Give My Poor Heart Ease: Voices of the Mississippi Blues – The University of North Carolina Press; (2009) ISBN 978-0-8078-3325-4 (with CD and DVD)
William Ferris; Glenn Hinson The New Encyclopedia of Southern Culture: Volume 14: Folklife, University of North Carolina Press (2009) ISBN 978-0-8078-3346-9 (Cover :photo of James Son Thomas)
William Ferris; Blues From The Delta – Da Capo Press; revised edition (1988) ISBN 978-0-306-80327-7
Ted Gioia; Delta Blues: The Life and Times of the Mississippi Masters Who Revolutionized American Music – W. W. Norton & Company (2009) ISBN 978-0-393-33750-1
Sheldon Harris; Blues Who's Who Da Capo Press, 1979
Robert Nicholson; Mississippi Blues Today! Da Capo Press (1999) ISBN 978-0-306-80883-8
Robert Palmer; Deep Blues: A Musical and Cultural History of the Mississippi Delta – Penguin Reprint edition (1982) ISBN 978-0-14-006223-6
Frederic Ramsey Jr.; Been Here And Gone – 1st edition (1960) Rutgers University Press – London Cassell (UK) and New Brunswick, New Jersey; 2nd printing (1969) Rutgers University Press New Brunswick, New Jersey; (2000) University of Georgia Press
Wiggins, David K. and Ryan A. Swanson, eds. Separate Games: African American Sport behind the Walls of Segregation. University of Arkansas Press, 2016. xvi, 272 pp.
Charles Reagan Wilson, William Ferris, Ann J. Adadie; Encyclopedia of Southern Culture (1656 pp) University of North Carolina Press; 2nd edition (1989) – ISBN 978-0-8078-1823-7
מגל (קיבוץ)

| --- | --- |
שלט הכניסה לקיבוץ
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: חיפה
מועצה אזורית: מנשה
גובה ממוצע: ‎72 מטר
תאריך ייסוד: 1953
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 1,219 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎3.6% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) מגל(למפת נתניה רגילה) מגל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מגל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מגל32°23′09″N 35°02′01″E﻿ / ﻿32.3858373496281°N 35.0336603720428°E﻿ / 32.3858373496281; 35.0336603720428  heמפת היישובים של מועצה אזורית מנשה (in English: Menashe Regional Council) באדום - מגל בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

עץ זית ליד חדר האוכל בקיבוץ מגל
מַגָּל הוא קיבוץ בצפון השרון, על קו התפר כ-10 ק"מ מדרום-מזרח לחדרה. היישוב הוא הדרומי ביותר מבין יישובי המועצה האזורית מנשה.
היסטוריה

קיבוץ מגל נוסד ב-2 בנובמבר 1953 כהיאחזות נח"ל, נחלאים י"א, על גבעה הידועה ממלחמת העצמאות כ-"משלט 86" על שום גובה הגבעה מעל פני הים (86 מטר). המתיישבים הראשונים היו גדוד צופים שיועד להתיישב בגליל התחתון אך הועבר ברגע האחרון, בעקבות הצטברות של מעשי חבלה מירדן שכללו הורדת רכבת שנסעה על המסילה המזרחית ההיסטורית מהפסים, להתיישבות על גבול ירדן בשרון מול זיתא. לקיבוץ הוקצו 3,600 דונם לעיבוד חקלאי שכללו עצי זית, שקד ומשמש אשר נטעו על ידי ערבים. בשנת 1956 היה לקיבוץ דיר של 850 ראשי צאן ולול של 1,000 מטילות.
מקור השם בסמל של הנח"ל - מגל וחרב.
גרעיני נח"ל המשיכו להגיע אל הקיבוץ עד שנות ה-80. הקיבוץ משתייך לתנועה הקיבוצית המאוחדת (תק"ם) ונמצא בשטח המועצה אזורית מנשה, ומהווה את הגבול הדרומי שלה עם עמק חפר.
בעבר הייתה פרנסת הקיבוץ מפרדס הדרים, מטעי אבוקדו וכותנה וגידולי שדה אחרים. היום מגדל הקיבוץ זיתים, שקדים, ורימונים. בקיבוץ מייצרים ומשווקים שמן זית וכן מספקים שירותי קייטרינג לסביבה. החל משנות ה-70 התבסס הקיבוץ על מפעל "נטפים", שבשיתוף עם קיבוצים נוספים הוא תאגיד בינלאומי למוצרי השקיה וטיפטוף, ונחשב למפעל הקיבוצי המצליח ביותר.
החל מסוף שנות ה-90 החלה בקיבוץ הפרטה וכיום הוא מופרט כמעט לחלוטין, ונחשב למבוסס כלכלית.
בשנת 2005 החל פרויקט הרחבה לצד הקיבוץ: תושבי הקיבוץ ביחד עם תושבי ההרחבה יהוו אגודה שיתופית, אשר תדאג לכלל הנושאים המשותפים לקיבוץ ולהרחבה. התושבים הראשונים מאכלסים את ההרחבה החל מאפריל 2009. בשנת 2010 נכנסו הדיירים הראשונים לחלקו השני של הפרויקט ובשנת 2016 נכנסו הדיירים של חלקו השלישי.
שבט מגל

קיבוץ מגל מחזיק שבט צופים. השבט כיום מונה כ־200 חניכים ושכבה בוגרת. השבט נמצא בהנהגה חדשה שהוקמה בשנת 2016 – הנהגת החורש. צבעי השבט הם חום וכחול.
גלריית תמונות

נוף בקיבוץ
נוף בקיבוץ
נוף בקיבוץ
פרויקט ההרחבה
מסיק זיתים
מפעל נטפים
מבנה ציבורי
גל עד - טרקטור
חדר האוכל
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  נחלאים י"א עלו להתיישבות, על המשמר, 3 בנובמבר 1953
↑  מנחם תלמי, אפרים תלמי, "כל הארץ-לכסיקון גאוגרפי של ארץ ישראל", הוצאת עמיחי, ספטמבר 1966, עמוד 387
↑  ג. שרוני, ביכורים בספר, מעריב, 31 במאי 1960
↑  סיכום של מעשי תוקפנות ירדניים, הארץ, 9 בנובמבר 1953
↑  אהרן דולב, המלחמה הפרטית בין זיתא ומגל, מעריב, 15 במאי 1956
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467977605171  VIAF: 316601622   WorldCat (עם VIAF): 316601622
סהר וכוכב

עיצוב עתיק של סמל הכוכב והסהר כפי שהיה בשימוש בביזנטיון במאה הראשונה לפנה"ס.
מטבע מהאימפריה הסאסאנית מהמאה ה-7
סהר וכוכב (בתו מחשב: ☪) הוא שילוב של שני סמלים הנפוצים, כל אחד לחוד, או יחדיו, כסמל של דת האסלאם.
הכוכב והסהר היו הסמלים בדגל האימפריה העות'מאנית ובדגלי מדינות שונות שבאו בעקבותיה: טורקיה, איראן, לוב (בין השנים 1951–1969 והחל מ-2011), תוניסיה (החל מ-1956) ואלג'יריה (החל מ-1958). גם בדגלי אז'רבייג'ן, פקיסטן, מלזיה ומאוריטניה מופיע הסמל. גרסאות שונות של הסמל מופיעות גם בדגל אוזבקיסטן, טורקמניסטן, ברוניי, קומרו, וכן בדגלים וסמלים של ישות תת־מדינתיות או בעלות הכרה מוגבלת, כגון אמירות אום אל-קיוין (אחת משבע באיחוד האמירויות הערביות), צפון קפריסין, רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית וישויות מוסלמיות רבות אחרות ברחבי הבל.
בעולם המערבי קיבל הסמל החל משנות השבעים של המאה ה-20, משמעות של סמל האסלאם. הסמל אומץ בידי מרבית ארגוני הלאומיות הערבית. נוסף על כך סמל זה אומץ גם על-ידי התנועה האפרו-אמריקאית "אומת האסלאם", ובארגונים אחרים המטיפים לאסלאמיזם בארצות הברית ובשאר העולם החדש.