stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטישמיות בגרמניה
האנטישמיות תחת השלטון הנאצי

כאשר הגיעו הנאצים לשלטון בינואר 1933 הורע מצב היהודים בגרמניה. היה זה תהליך הדרגתי כאשר בהתחלה היה כל יהודי שרצה לצאת את גרמניה הנאצית יכול ללכת עם רכושו ובסופו היה רצח היהודים האיום והגדול בהיסטוריה.
האנטישמיות תחת השלטון הנאצי > הרדיפות

הרדיפות החלו בהתארגנויות בחסות המפלגה הנאצית לחרם על יהודים פרעות ושריפת ספרים. יהודים שהחלו לחוש מאוימים היגרו בחלקם מגרמניה, כך שעם תחילת השואה נותרו בגרמניה כמחצית מתושביה היהודים.
עם הזמן אסרו הנאצים על יהודים שרצו להגר לקחת עימם את רכושם. עם תחילת השואה כבר לא יכלו היהודים לעזוב את גרמניה.
הרדיפות קבלו תוקף חוקי בחוקי נירנברג ב-15 בספטמבר 1935. בחוקים הללו בודדו היהודים משכניהם הלא יהודים, זכויות הפרט שלהם נפגעו מאוד. יהודים רבים פוטרו אז מעבודתם ומרופאים ועורכי דין נלקח רישיון העבודה.
האנטישמיות תחת השלטון הנאצי > השואה

השואה הייתה שורת מעשי רצח עם, שבוצעו במהלך מלחמת העולם השנייה על פי תוכנית "הפתרון הסופי" של אדולף היטלר, גרמניה הנאצית, עוזריהם ובני בריתם, שתכליתה השמדתם השיטתית של כל בני העם היהודי ממניעים גזעניים ואנטישמיים. מספר הנרצחים היהודים בשואה וכתוצאה ישירה ממנה נאמד ב-6 מיליון. השואה התרחשה בכל מקום שאליו הגיע הכיבוש הגרמני ורדיפת היהודים התבצעה גם מחוץ לגבולות אירופה. מטרת הנאצים הייתה השמדתו של כל יהודי - גברים, נשים, זקנים וילדים - גם כאלו שהיו יהודים-למחצה או רק בעלי גנים יהודיים במשפחתם, וגם כאלו שהמירו דתם.
בגרמניה עצמה נותרו, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כ-225,000 יהודים. פרוץ המלחמה סגר סופית את שערי גרמניה להגירה יהודית החוצה, למעט במסגרת גירושים יזומים ומכוונים בידי השלטונות. תשומת לבם של הגרמנים הייתה נתונה, בראש ובראשונה, לטיפול במיליוני היהודים בשטחים החדשים שנכבשו במזרח אירופה. בשלב הראשון רוכזו יהודי פולין בגטאות, ובהמשך התחילו לפעול יחידות איינזצגרופן לחיסול קהילות יהודיות שלמות בשטחים שנכבשו מברית המועצות. בערי גרמניה עצמה לא הוקמו גטאות לריכוז היהודים, ולא פעלו בעיירותיה ובכפריה יחידות איינזצגרופן, אלא הלכה והתגבשה התפיסה שאת שארית יהודי גרמניה יש לגרש לשטחים במזרח, שם יזכו לטיפול דומה לזה של היהודים המקומיים. באוקטובר 1941 התחיל גירושם של יהודי גרמניה ואוסטריה לגטאות לודז', מינסק, קובנה וריגה.
לאחר ועידת ואנזה החלה השמדתם השיטתית של יהודי גרמניה, וב-19 במאי 1943 הוכרזה גרמניה "יודנריין" (Judenrein – גרמנית: נקייה מיהודים).
אנטישמיות לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר הקמת מדינת ישראל, נטען כי הדמוניזציה שעושים האירופאים לישראל נובעת מרגש האשמה שלהם על שואת יהודי אירופה, והפיכת היהודים לעם רצחני מקלה על תחושת האשם. בין התומכים בדעה זו נמנה הפילוסוף היהודי-צרפתי ברנאר-אנרי לוי. בספרו "אני ישן בחדרו של היטלר" העלה באחרונה טוביה טננבום טענה דומה, ועמד על מקרים שונים בהם הדמוניזציה של ישראל שימשה, במסווה קל ולעיתים אף בלעדיו, מחסה לתפישות אנטישמיות מושרשות.
בשנת 2015 חלה עליה באנטישמיות בגרמניה בעקבות החלטת הקנצלרית אנגלה מרקל לפתוח את משק האומה למיליון מוסלמים, דבר זה יצר איום נוסף על 120 אלף היהודים בגרמניה, עלייה באנטישמיות מצד המגיעים החדשים הולידה את בואם של אלה עולים רבים. בשנת 2016 נרשמו 1468 תקריות אנטישמיות, עלייה משנים קודמות. על פי סקר שנערך, 62% מהיהודים חווים אנטישמיות בחיי היום היום, ו-28% חוו אנטישמיות בשנה האחרונה. כיום קיימים חברי מפלגות בגרמניה הרוצים שחיילים נאצים יזכרו כפטריוטים.
ראו גם

אנטישמיות באירופה
השואה – מונחים
הערות שוליים

↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 219.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני - יהודים בגרמניה לפני היטלר - 1743 - 1933, תרגם מאנגלית דני אורבך, הוצאת דביר, 2004; עמ' 210.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 213-212.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 285.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 337.
↑  ארכיון אוסף תעמולת בחירות מגרמניה (האוסף כולל כרוזים מתעמולת בחירות בגרמניה, רובם מ11 עד 19 בינואר 1919. תוכן הכרוזים הוא תעמולה אנטישמית), בספרייה הלאומית
↑  גולי נאמן ערד, אמריקה, היהודים ועליית הנאציזם, עמ' 91.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 384–385.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 383.
↑  שבוטל מיד לאחר לחץ בינלאומי
↑  אחד הפתרונות לבעיה זו היה דרך עסקה עם הסוכנות היהודית שגרמניה הנאצית סיפקה מכונות מתוצרתה תמורת הרכוש שיהודים הותירו מאחוריהם כשהיגרו. עסקה זו פעלה זמן קצר ונסתימה.
↑  בוטלה האזרחות, נאסר ללכת למקומות בילוי, לחלק מהמקומות הציבוריים ועוד
1 באפריל 1933, חיילי אס אה ניצבים לפני חנות הכלבו N. Israel ובידיהם שלטים: "גרמנים! הגנו על עצמכם! אל תקנו מיהודים!"
בני עורי

| --- | --- |

בני עורי ברשות השידור
 לידה:  2 בדצמבר 1955 (בן 69)
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  הערוץ הראשון
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  benny.ohry.9
בני עורי (נולד ב-2 בדצמבר 1955) הוא איש טלוויזיה ורדיו ישראלי.
ביוגרפיה

בני עורי נולד בתל אביב וגדל בנתניה. סיים את בית הספר היסודי ע"ש איתמר בן אב"י ואת התיכון ע"ש שאול טשרניחובסקי.
שירת בצה"ל שלוש שנים. קיבל תואר ב.א. בהצטיינות יתרה באוניברסיטה הפתוחה במדעי החברה והרוח.
מאז סגירת רשות השידור בשנת 2017, עוסק עורי בראיונות ובתיעוד אנשים שרוצים להנציח את סיפור חייהם, ומוסדות שרוצים לתעד את דור המייסדים והוותיקים שלהם.
ביוגרפיה > טלוויזיה

את דרכו העיתונאית החל בקורס כתבי הספורט של רשות השידור. עם סיום הקורס, בשנת 1977, הצטרף למחלקת הספורט של הערוץ הראשון, שם שימש ככתב, עורך ובמאי, במסגרת התוכניות: "מבט ספורט", "משחק השבוע", ו"מהר יותר, גבוה יותר, חזק יותר". משנת 1980 שימש ככתב חוקר בתוכנית "כולבוטק", ובשנת 1987 הפך לעורך התכנית. 

בשנים 1988–1991 ערך והפיק את מגזין המדע, הבריאות והטבע "תצפית", בהגשת יעל דן ופרופ' יורם לס.
בשנת 1991 ערך והפיק את תוכנית האירוח "הלילה - עם גבי גזית".

בדצמבר 1991 ייסד, ערך והיה אחד המגישים של תוכנית הבוקר הראשונה של הערוץ הראשון "בוקר טוב ישראל".
בשנים 1994 - 1996 היה עורך משנה של התכנית "מבט שני", במסגרתה גם ביים כתבות.

בשנת 2001 ביים וערך כתבות במסגרת התוכניות "חשיפה" ו"גילוי נאות" שערך והגיש חנן עזרן, ובשנת 2006 יצר יחד עם נאווה אחירון את התוכנית "כך היה", ושימש כעורך ומפיק התוכנית במשך שלוש שנים.
בשנת 2008 יצר וערך את התכנית "ביקורטיוי" – מגזין שבועי בנושאי מדיה ותקשורת, ולאחר מכן שימש כמפיק ועורך אחראי בארץ על שידורי האולימפיאדות בבייג'ינג ובלונדון.
עורי שימש כשליח רשות השידור במשחקים הפארלימפיים בבייג'ינג ובלונדון: לטלוויזיה ול"קול ישראל".
משנת 2006 ועד לסגירת ערוץ 1 ורשות השידור בשנת 2017, שימש ככתב ב"יומן" ליל שבת, כתב לענייני ארכאולוגיה ב"מבט"., עורך מהדורות החדשות במוצאי שבת
ועורך תוכניות מיוחדות במסגרת חטיבת החדשות.
ביוגרפיה > רדיו

עורי היה ממקימי רדיו קול רג"ע, הרדיו האזורי של הגליל והעמקים, ושימש כמנהל התוכניות של התחנה. בנוסף, ערך והגיש בתחנה תוכניות רבות ובהן תוכנית יומית:
'קשה היא הפרידה' - שירי שנות ה-50 וה-60.
בשנת 2016 הגיש את התכנית "ארץ הצבי" ברשת א' של קול ישראל, ותוכניות אירוח ברדיו של האוניברסיטה הפתוחה.
במסגרת שירות המילואים של עורי בגלי צה"ל, ובמסגרת המחלקה הצבאית, ערך והגיש עשרות תוכניות תעודה על קצינים וחיילים, פעולות ואירועים צבאיים.
פילמוגרפיה

"אח"י אילת – הפלגה אחרונה" (1987) – סרט תעודי על אניית חיל הים המשחתת "אח"י אילת" שהוטבעה על ידי הצי המצרי באוקטובר 1967. שודר בערוץ הראשון.
"גיבורים בעל כורחם" (1988) – סדרת סרטי תעודה שסיפרה את סיפוריהם של קצינים וחיילים שנקלעו למצבים קשים בקרבות תחת אש ובין המלחמות, והצליחו לשרוד באומץ ובגבורה. שודר בערוץ הראשון.
"בשבר של שנייה" (1990) – סרט תעודי על סיפורם של שני חיילי צה"ל: נתן אלבז ודב גינזבורג שקפצו על רימון חי שהתפוצץ, והצילו בכך חיי חבריהם החיילים. שודר בערוץ הראשון.
"כל מה שיורה" (1994) – סרט תעודי שמספר את סיפור העזרה הצבאית שהעניקה צ'כוסלובקיה לישראל במלחמת העצמאות ואחריה. הסרט שודר בשני חלקים בערוץ הראשון.
"עין תחת עין" (1995) – סרט תיעודי במסגרת סדרת סרטי התעודה ההיסטוריים "הנוקמים" שתיעדה את הנקמה היהודית והישראלית בפושעי המלחמה הנאציים לאחר מלחמת העולם השנייה. שודר בערוץ הראשון. במסגרת הסדרה ביים גם את הסרט על חיסולו של הרברט צוקורס בידי חוליית לוחמים של המוסד באורוגוואי בשנת 1965.
"מדולפין לתקומה" (2000) – סרט תעודה העוקב במשך שנתיים וחצי אחר בניית שלוש הצוללות הישראליות מדגם "דולפין" במספנות בגרמניה. הסרט נעשה במסגרת יחידת ההסרטה של דובר צה"ל, עבור חיל הים. שודר ביום העצמאות בערוץ 2.
"חומה של תקוה" (2008) – סרט תיעודי על הספורטאים הישראליים במשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג בחודש ספטמבר 2008. שודר בערוץ הראשון.
"אחיות לנשק" (2008) – סרט תיעודי על לוחמות יהודיות שלחמו בגדוד הליטאי של הצבא האדום במלחמת העולם השנייה. הסרט נעשה במסגרת הסדרה: נשים במלחמה". שודר בערוץ הראשון.
"המחתרות במנהרת הזמן" (2010) – סרט תיעודי על גירוש אנשי אצ"ל ולח"י למחנות המעצר באפריקה על ידי שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל בשנת 1944. שודר בערוץ הראשון.
"שמעון פרס – מאה השנים הראשונות" (2016) – סרט תעודי על הנשיא התשיעי של ישראל. שודר בערוץ הראשון.
פרסים

על תוכניותיו "תצפית" ו"גיבורים בעל כורחם" זכה בשנת 1991 בפרסי "תפוח הזהב", לאחר משאל שנערך בין צופי ערוץ 1.
בשנת 1986 זכה בני עורי בפרס "כינור דוד" על כתבתו: "הבית ברחוב טרומפלדור 40 בתל אביב" ששודרה באותה שנה ב'כלבוטק'.
אנטי-כורדיזם

אנטי-כורדיזם (מכונה גם כורדפוביה) הוא מונח המתאר עוינות, פחד או גזענות כנגד כורדים, כנגד התרבות הכורדית ואף כנגד השפה הכורדית.
ככל הנראה המונח "אנטי-כורדיזם" הוטבע לראשונה על ידי ג'רארד צ'ליאנד, שהשתמש בו על מנת לתאר את הרגש האנטי-כורדי בעיראק ובטורקיה באמצע המאה העשרים ועד סוף המאה העשרים.
הרגש האנטי-כורדי הופיע לראשונה כתוצאה מהרצון והשאיפות של העם הכורדי להקמת מדינה לעם הכורדי על מנת לממש את הלאומיות הכורדית ולהקים את מדינת כורדיסטן וזאת בתגובה לאידאולוגיות כגוון לאומנות שמומשה במדינות בהן חיים מרבית הכורדים. כך למשל בטורקיה, טורקיה לאורך השנים הכחישה את הלאומיות הכורדית, דבר זה התבטא בכך שהממשל ביקש לבצע הטמעה תרבותית של המיעוט הכורדי בטורקיה, מלבד זאת היו גם מקרים שממשלת טורקיה תמכה בגזענות כנגד העם הכורדי ואף שילמה לאקדמאים על מנת שילמדו תיאוריות השוללות את קיום העם הכורדי.
העוינות נגד העם הכורדי גברו עם השנים בעולם הערבי והגיעו לשיאם בעת הקמה הרפובליקה הערבית המאוחדת שבה יישם גמאל עבד אל נאצר מדיניות מדכאת כנגד העם הכורדי. גם בעיראק בהנהגתו של סדאם חוסיין החלה מגמה שהובילו למבצע במהלכו הותקפה העיירה הכורדית חלבג'ה בתערובת של גז חרדל וגז עצבים. במתקפה נהרגו כ־5,000 אזרחים. התקיפה אירעה במסגרת מערכת אל-אנפל (אנ'), שנועדה להשיב את השליטה המרכזית על האוכלוסייה הכורדית בעיקר באזורים של צפון עיראק ולהביס את כוחות המורדים הכורדים. ארצות הברית טענה כי סדאם הורה על התקיפה על מנת להטיל אימה על האוכלוסייה הכורדית בצפון עיראק, אך משטרו של סדאם טען באותה עת שאיראן היא האחראית לתקיפה.
ב־2014–2015, הכורדים השיגו הישגים רבים כמו הקמת קבוצות פוליטיות כורדיות, בניית הממשלה האזורית של כורדיסטן ובריתות עם מדינות המערב, דבר זה לווה בכך שהכורדים נמשכו למלחמה נגד ארגון המדינה האסלאמית, שהיה ידוע בעוינות שלו כלפי העם הכורדי. בגלל המודעות למעורבות הכורדית במלחמה נמצאת הכורדפוביה במגמת עלייה.
אחד המקרים המתקושרים ביותר של התופעה הייתה כאשר פורסם על ניסיון התנקשות כושל בכדורגלן הגרמני-כורדי דניז נאקי שאירע בעת שקנה במרכול שבעיר מגוריו דירן, נאקי נתקל בעברו בגילוי של כורדופוביה לאחר ארוחת ערב שאכל באנקרה, ככל הנראה אוהדי גנצ'לרבירלי שעקבו אחריו החלו לגדף אותו תוך שהם מכנים אותו "כורדי מלוכלך". לאחר שנכשל ניסיונו של נאקי להתפייס איתם הם החלו להכות אותו עד שנאלץ לברוח מהמקום.
ראו גם

אנטי-איראניות
דאעש
הסכסוך הכורדי-טורקי
הסכסוך הכורדי-עיראקי (1918–2003)
הסכסוך הכורדי-עיראקי (2017)
בדלנות כורדית באיראן
הערות שוליים

1 2  Gérard Chaliand (1993). A People Without a Country: The Kurds and Kurdistan. Zed Books. pp. 85–. ISBN 978-1-85649-194-5.
↑  "MGK paid academics to write on ‘kart kurt theory,’ commission report says." Today's Zaman. 25 November 2012. http://www.todayszaman.com/national_mgk-paid-academics-to-write-on-kart-kurt-theory-commission-report-says_299296.html
↑  "Saddam's Chemical Weapons Campaign: Halabja, 16 March 1988". Bureau of Public Affairs. 2003-03-14. אורכב מ-המקור ב-13 בינואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pelletiere, Stephen C. (31 בינואר 2003). "A War Crime or an Act of War?". New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Kurdish staff told 'IS are doing the right thing by killing all the Kurds' in their Cheltenham shop". Crouch, Giulia. Gloucestershire Echo. 10 Feb 2015. http://www.gloucestershireecho.co.uk/Kurdish-staff-told-doing-right-thing-killing/story-26002887-detail/story.html (אורכב 11.02.2015 בארכיון Wayback Machine)
↑  תומר יצחק‏, להישאר נאקי: דניז נאקי הגרמני-כורדי נמצא בלב מהומה פוליטית בטורקיה, באתר וואלה, 12 בינואר 2018
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקה ובנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סמר יזבכ

| --- | --- |
סמר יזבכּ בשנת 2016
 לידה:  18 באוגוסט 1970 (בת 54) ג'בלה, סוריה סוריה
 מדינה:  סוריה 
 לאום:  סורי
 עיסוק:  סופרת, עיתונאית, תסריטאית, פעילה חברתית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תשרין 
 שפות היצירה:  ערבית
 תחום כתיבה:  ספרות, עיתונאות, טלוויזיה, קולנוע
 יצירות בולטות:  אש צולבת ("A Woman in the crossfire" \تقاطع نيران)
 תקופת הפעילות:  מ-1999
 פרסים והוקרה:  Pinter International Writer of Courage Award (2012)  פרס קורט טוכולסקי (2012)  פרס הספר הזר הטוב ביותר (2016)  פרס איגוד הסופרים הבינלאומי/אוקספם נוביב 
 
סמר יזבכּ (בערבית: سمر يزبك) היא סופרת, עיתונאית, תסריטאית ופעילה חברתית סורית. יזבכּ כתבה יצירות במגוון רחב של ז'אנרים וחלק מיצירותיה הספרותיות תורגמו למספר שפות. היא נודעת בפעילותה החברתית-ספרותית למען נשים סוריות בצל מלחמת האזרחים בסוריה. יצירותיה הספרותיות מתארות את החיים בצל המלחמה והחברה הסורית המשוסעת. יזבכּ ידועה כמי שהביעה מחאה והתנגדות למשטר הסורי של בשר אל-אסד הן בעבודותיה הספרותיות והן בחייה האישים, דבר אשר הוביל לניסיונות לצנזר את עבודותיה. בעולם הערבי היא נתפשת כסופרת פמיניסטית בעלת דעות ליברליות ושנויות במחלוקת.
ביוגרפיה

סמר יזבכּ נולדה בשנת 1970 בעיר ג'בלה בסוריה, למשפחה עלווית. היא למדה את לימודי התואר הראשון שלה בחוג לספרות ערבית באוניברסיטת תישרין בסוריה. לאחר סיום לימודיה, יזבכּ החלה את דרכה כעיתונאית, תסריטאית וסופרת. היא עבדה ככתבת בעיתון אל-חיאת הסורי במשך עשר שנים, ופרסמה מאמרים בעיתונים סורים שונים. כמו כן, יזבכּ הפיקה מספר סדרות טלוויזיה וסרטים דוקומנטריים במסגרת עבודתה בטלוויזיה הסורית. בשנת 1999, יזבכּ פרסמה לראשונה אוסף סיפורים קצרים בשם "פרחי הסתיו" (باقة خريف). לאחר מכן פרסמה מספר נובלות וקובצי סיפורים נוספים. כעבור מספר שנות פעילות הוכרה כסופרת בולטת בסוריה, וזכתה בפרסים ספרותיים. בשנת 2011, היא הפגינה בגלוי כנגד משטר אסד כחלק מההפגנות העממיות, ועקב כך אולצה לגלות מסוריה אל פריז. נכון לשנת 2023, היא מתגוררת בפריז, שם היא ממשיכה את פעילותה החברתית והספרותית.
פעילות ספרותית וחברתית

בזמן מלחמת האזרחים בסוריה, יזבכּ כתבה מספר מאמרים, ספרים וחיבורים שהביעו את התנגדותה לשלטונו של בשאר אל-אסד. חיבוריה מכל התקופות כוללים ביקורת חברתית נוקבת המופנית אל המערכת השלטונית והחברתית בה גדלה. מן הבולטים בחיבוריה הוא הספר "אש צולבת" ("A Woman in the crossfire" \تقاطع نيران) שפורסם בשנת 2012. בספר זה יזבכּ מתארת את מלחמת האזרחים בסוריה מתוך סוריה עצמה, תוך הבעת התנגדות למשטר אסד. ספר זה זכה בפרס הספרות היוקרתי של פן פרינט בשנת 2012. בספרה "טיט יבש" (صلصال) שפורסם בשנת 2007, יזבכּ מביעה ביקורת על הארגונים הצבאיים בקבוצות אידאולוגיות שונות בסוריה, תוך שהיא רומזת לדמויות בכירות במשטר ובחברה הסורית. הביקורת שהובעה בספר זה הובילה לניסיונות שונים לצנזר אותו בסוריה ובעולם הערבי.
תמה נוספת הבולטת בכתיבתה היא השאיפה להשתחרר מהמסגרות החברתיות הקונבנציונליות התוחמות את החברה הסורית ומשפיעות בפרט על מעמד האישה. יצירותיה הספרותיות מביעות ביקורת נוקבת על האופן בו מתנהלות מסגרות משפחתיות, עדתיות ומעמדיות בחברה הסורית. דוגמה בולטת לכך היא הספר "ריח הקינמון" (رائحة القرفة) שפורסם בשנת 2008. בספר זה, יזבכּ כותבת באופן גלוי וישיר על סוגיות חברתיות-כלכליות בסוריה תוך הבעת ביקורת על הפערים המעמדיים והמתחים העדתיים.
פעילותה החברתית יצאה גם מגבולות העולם הספרותי והעיתונאי לאחר שעזבה את סוריה. יזבכּ השתתפה במספר הפגנות כנגד המשטר הסורי בעת ההפיכה בסוריה וכן לאחר שגלתה לפריז בשנת 2011. היא ידועה כקול לזכויות נשים בסוריה ובעולם, וכלוחמת למען זכויות אדם. בשנת 2012 הקימה ארגן ארגון נשים בשם "النساء الان" "נשים עכשיו", שמומן על-ידי כספי זכייתה מפרס פן-פרינט. ארגון זה שואף להגיש סויע כלכלי, פוליטי ותרבותי לפליטות סוריות ולנשים בתוך סוריה, תוך יצירת יצירת מרכזים אזרחיים ורשתות תמיכה עבורן.
מיצירותיה

"באקת ח'ריף" (פרחי סתיו – باقة خريف) אוסף סיפורים קצרים, דמשק, 1999.
"מפרדאת אמרא'ה" (מילותיה של אישה – مفردات امرأة), אוסף סיפורים קצרים, ביירות, 2000.
"טפלת א-סמאא'" (ילדת-שמיים – طفلة السماء), רומן, ביירות, 2002.
"צלצאל" (טיט-יבש – صلصال), רומן, ביירות, 2005.
"ראא'חת אלקרפה" (ריח-הקינמון – رائحة القرفة), רומן, ביירות 2008.
"ג'בל א-זנאבק" (הר החבצלות – جبل الزنابق), רומן, ביירות 2008.
"להא מראיא" (מראותיה – لها مرايا), רומן, ביירות, 2010.
"תקאטע ניראן" (אש צולבת – تقاطع نيران), רומן, ביירות, 2012.
אלמשאא'ה (ההולכת בדרך – المشاءة), רומן, 2017.
תשע-עשרה נשים: סיפורי התנגדות מסוריה, אוסף נרטיביים ספרותיים, 2018.
הערות שוליים

↑  Ashkal Alwan – A Conversation with Samar Yazbek: Interview by Rania Stephan, www.ashkalalwan.org
↑  Samar Yazbek, www.goodreads.com
↑  Samar Yazbek talks to Jo Glanville, Hay Festival, ‏2013-06-02 (באנגלית)
1 2  Syrian feminists: ‘This is the chance the war gave us – to empower women’ | Working in development | The Guardian, web.archive.org, ‏2019-04-26
↑  Samar Yazbek Awarded International PEN Pinter Prize – English PEN, web.archive.org, ‏2019-04-28
↑  رواية سورية عن "النساء المثليات" وقصة حارس منزل رئيس الجمهورية, العربية, ‏2008-02-25 (בערבית)
↑  Women Now For Development – Empowering Syrian Women, web.archive.org, ‏2019-04-30
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313224305171  PLWABN: 9810644914805606  BIBSYS: 12064661  BNE: XX5614879  BnF: cb155640556 (data)  GND: 137148984  ISNI: 0000 0004 3528 9748  LCCN: no2003097265  NKC: jo2017949622  NTA: 357410211  SELIBR: 390361  SUDOC: 139208054  VIAF: 265632066   WorldCat (עם VIAF): 265632066 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סמר יזבכ".
גרהם גרין

ערך זה עוסק בסופר אנגלי. אם התכוונתם לשחקן קנדי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  2 באוקטובר 1904 ברקהמסטד, אנגליה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  3 באפריל 1991 (בגיל 86) ווה, וו, שווייץ 
 שם לידה:  Henry Graham Greene 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Corseaux 
 מקום מגורים:  ברקהמסטד 
 מקום לימודים:  בייליול קולג', ברקהמסטד קולג'ייט 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  A Gun for Sale, The Third Man, The Power and the Glory, האמריקאי השקט 
 תקופת הפעילות:  מ-1925 
 הושפע מ:  אוולין וו, ג'וזף קונרד, קרל שטרן, מרסל פרוסט, מיגל דה סרוואנטס, הנרי ג'יימס, ג. ק. צ'סטרטון, הנרי ריידר הגרד, פורד מדוקס פורד, פרנסואה מוריאק, רוברט לואיס סטיבנסון 
 בן או בת זוג:  ויויאן גרין (15 באוקטובר 1927–3 באפריל 1991) 
 צאצאים:  קרוליין גרין, פרנסיס גרין 
 פרסים והוקרה:  פרס לזכר ג'יימס טיט בלק (1948)  פרס ירושלים (1981)  פרס דוס פסוס (1980)  פרס שייקספיר (1968)  The Grand Master (1976)  פרס הות'ורנדן (1941)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (20 באוקטובר 1983)  עמית החברה המלכותית לספרות 
 www.grahamgreenebt.org
 
גרהם גרין (באנגלית: Graham Greene;‏ 2 באוקטובר 1904 - 3 באפריל 1991) היה סופר אנגלי.
תולדות חייו

גרהם גרין נולד ב-2 באוקטובר 1904 בברקהמסטד, עיירה היסטורית בדרום-מזרח אנגליה, למשפחה מיוחסת של סופרים ומלומדים, ובהם הסופר רוברט לואיס סטיבנסון. אביו, צ'ארלס גרין, היה מנהל בית הספר המקומי.
גרין למד בבית הספר שניהל אביו, והמשיך בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד. יצירתו הראשונה, קובץ שירים בשם "Bubbling April", יצאה לאור ב-1925, עוד במהלך לימודיו.
עם סיום לימודיו, ב-1926, המיר דתו לנצרות הקתולית, והפך לוחם לעקרונותיה, נושא הבא לידי ביטוי ברבים מספריו. בשנים 1930–1926 עבד בעיתון "טיימס". ספרו הראשון, "האיש שבפנים", יצא לאור ב-1929.
בשנת 1927 נישא לוויויאן דייריל-בראונינג, הוליד בת ובן, אולם די במהרה התרחק מאשתו, אף שנשאר נשוי לה עד מותו. גרין היה חובב נשים כפייתי כמעט. פרט לקשריו עם עשרות פרוצות היו לו ארבע אהבות גדולות - דורותי גלובר, תפאורנית, הליידי קייתרין וולסטון (שהייתה אהבתו ותשוקת חייו הגדולה), השחקנית השוודית אניטה ביורק, והצרפתייה איוון קלואטה, שליוותה אותו בשלושים שנות חייו האחרונות ופרסמה ספר זכרונות על חייהם, "בחיפוש אחר התחלה", החושף צדדים נסתרים באישיותו.
בשנים 1939-1935 היה מבקר קולנוע, והביא לסגירת כתב-העת שבו כתב, עקב הערה שכתב אודות שירלי טמפל וגרמה להגשת תביעת דיבה נגד כתב-העת. בשנת 1948 שהה באי קאפרי שבמפרץ נאפולי, קנה בו בית קטן והחזיק בו יותר מ-40 שנה. הוא נהג לחזור אליו לביקורים קצרים, בעיקר באביב ובסתיו, עד ימיו האחרונים, כשהיה חולה מכדי לנסוע.
גרין יצא לראשונה מאירופה ב-1935, במסע לליבריה, ובהמשך חייו הרבה לתור בעולם, בין היתר באפריקה ובאמריקה הלטינית. בשהותו מחוץ לארצו עסק בעבודה עיתונאית ודיפלומטית, ובמקביל פעל כסוכן של סוכנות הביון הבריטית MI6. ב-1941 יצא לסיירה לאון מטעם סוכנות הביון, ושהה שם עד 1943. הארצות שבהן חי ועיסוקיו כסוכן חשאי היוו נושאים מרכזיים ביצירתו. שלושת אחיו - אליזבת דניס וריימנוד ויו שרתו אף הם בשירותי הריגול הבריטיים. במשך 40 שנה, מסוף שנות ה-40 ועד מותו ב-1991, עקבה אחריו הבולשת הפדרלית של ארצות הברית, וחיברה דו"חות מפורטים עליו ועל השקפותיו הפוליטיות. במסמכים חשאיים שפורסמו לאחר מותו, עלה כי סוכני הבולשת חקרו את מעשיו של גרין ובחנו בדקדקנות את מפגשיו ושיחותיו. בין השאר השיגו מידע על שיחות שניהל עם ידידו, מנהיג קובה, פידל קסטרו והסופר גבריאל גארסיה מארקס.
גרין היה פעמים אחדות מועמד לקבלת פרס נובל לספרות, אך הפרס לא הוענק לו. בשנת 1967 היה מועמד מוביל, אך בסופו של דבר זכה בו הסופר הגואטמלי מיגל אנחל אסטוריאס. בשנת 1974 החליטה ועדת הפרס להעניק אותו לשניים מחברי הוועדה, הסופרים השוודיים איווינד יוהנסון והארי מרטינסון, בהעדיפה אותם על-פני שלושת המועמדים המובילים באותה שנה — גרין, ולדימיר נבוקוב, וסול בלו. החלטה זו ספגה ביקורת חריפה.
ב-1981 זכה בפרס ירושלים. בשנותיו האחרונות חי באנטיב בריביירה הצרפתית ובויוויי שבשווייץ.
גרין נפטר ב-3 באפריל 1991. כשהיה על ערש דווי חתם על מסמך בו משפט אחד, המבהיר שהוא ממנה לעצמו ביוגרף רשמי יחיד, נורמן שרי. אירוע שהוביל למאבק בין הנהלת עזבונו לספריית אוניברסיטת ג'ורג'טאון, שמחזיקה באוסף גדול של מסמכיו.
יצירתו

ספריו של גרין מתאפיינים בהרפתקאות ומתח שמרתקים את הקורא, יחד עם חיבוטי נפש של הגיבורים. עלילותיהם מתרחשות במדינות רבות, ומעוגנות בהתרחשויות האקטואליות בהן. "האמריקאי השקט", למשל, שיצא לאור ב-1955, הוא רומן העוסק בתחילת המעורבות האמריקאית בווייטנאם.
גרין נחשב כיום לאחד מענקי הפרוזה האנגלית של המאה העשרים.
הוא העמיד אף תרומה משמעותית לקולנוע, לרבות בתסריטו לסרט "האדם השלישי" (בבימויו של קרול ריד, 1949) הנחשב, על פי משאלי מבקרים, לאחד מטובי הסרטים הבריטיים מאז ומעולם, וישנם המחשיבים אותו כסרט האפל הטוב ביותר שהופק בבריטניה. גרין שיתף פעולה עם הבמאי קרול ריד פעמיים נוספות, בסרטים "האליל שהכזיב" (1948) ו"האיש שלנו בהוואנה" (1959).
מחזותיו, לעומת זאת, זכו לתגובות פושרות בעיקר.
ספריו

מרבית ספריו של גרין תורגמו לעברית. אלה שלא תורגמו מופיעים כאן בשמם המקורי. רבים מספריו וסיפוריו עובדו לקולנוע ולטלוויזיה.
ספריו > פרוזה

The Man Within 1929
The Name of Action 1930
Rumour at Nightfall 1932
Stamboul Train 1932
It's a Battlefield 1934
אנגליה חוללתני (1935)
The Basement Room 1938: סיפורים קצרים (קרול ריד ביים את "האליל שהכזיב" ב-1948 לתסריט של גרין, המבוסס על סיפור מהקובץ)
ברייטון רוק (1938): לבטים מוסריים-דתיים. תרגם יואב כ"ץ, פן וידיעות ספרים, 2011. (עובד פעמיים לקולנוע, ב-1947 (גרין היה שותף לכתיבת התסריט) וב-2010)
The Confidential Agent 1939
העוז והתפארת (1940): על המאבק במקסיקו בין המדינה האתאיסטית לכנסייה. תרגם דוד שחר, הספריה לעם, הוצאת עם עובד, 1960. (עובד פעמיים לסרט טלוויזיה, ב-1957 בכיכובו של סם וונמייקר, וב-1961 בכיכובו של לורנס אוליבייה)
The Ministry of Fear 1944: על פעולות הגיס החמישי
עיקרו של דבר (1948) (עובד ב-1953 לסרט קולנוע בכיכובו של טרבור הווארד)
האדם השלישי (1950): מתרחש בווינה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה. (עובד לסרט בכיכובו של אורסון ולס)
סוף הרומן (1951): מתרחש בלונדון בזמן מלחמת העולם השנייה ומיד לאחריה. (עובד לסרט ב-1955 וב-1999). תרגמה עפרה אביגד, עם עובד, 2022
The Destructors 1954
האמריקאי השקט (1955): רומן על תחילת המעורבות האמריקאית בווייטנאם, תרגמה מרים ארן (בחתימת שושנה ודל), ספרית פועלים, 1958; תרגם יותם ראובני, הוצאת מודן, 1985; תרגם יואב כ"ץ, ספרי פן ומשכל 2012. (עובד פעמיים לקולנוע - סרט שיצא ב-1958 וסרט בכיכובו של מייקל קיין - 2002)
האיש שלנו בהאוואנה (1958), פרודיה על סוכנות הביון הבריטית. תרגם אהרן אמיר, הוצאת מעריב, 1985; תרגם יואב כ"ץ, פן וידיעות ספרים, 2012. (עובד לסרט בשנת 1959)
כמאכולת אש (1960): מתרחש במחנה מצורעים בלב הג'ונגל בקונגו. תרגם א"ד שפיר, הוצאת עם עובד, 1963.
השחקנים (1966), תרגם אמציה פורת, הוצאת עם עובד, 1967.
מסעותי עם דודתי (1969), תרגם חנוך ברטוב, הוצאת עם עובד, 1971. (עובד לקולנוע ב-1972, בכיכובה של מגי סמית').
קונסול של כבוד (1973), תרגם אמציה פורת, הוצאת עם עובד, 1973. (עובד ב-1983 לסרט קולנוע בשם "Beyond the Limit", בכיכובם של מייקל קיין וריצ'רד גיר).
הגורם האנושי (1978), תרגמה ג' אריוך, הוצאת עם עובד, 1979.
דוקטור פישר מז'נבה או מסיבת הפצצה (1980), תרגמה חנה הרציג, הוצאת עם עובד, 1980.
מונסיניור קיחוטה (1982), תרגם אביטל ענבר, הוצאת מעריב, 1983.
הקפטן והאויב (1982), תרגמה אופירה רהט, הוצאת מעריב, 1989.
האדם העשירי (1985): עורך דין צרפתי מוחזק בשבי הגרמנים במלחמת העולם השנייה, ומגיע אתם לעסקה שעליה ישלם כל חייו. תרגם יותם ראובני, הוצאת מודן, 1985. (עובד לסרט טלוויזיה ב-1989, בכיכובו של אנתוני הופקינס)
המפסיד זוכה בכל (1990), תרגמה עופרה עופר, הוצאת מודן, 1996. (עובד לסרט בשם Strike It Rich)
Collected Short Stories : סיפורים קצרים
The Invisible Japanese Gentlemen 1965: סיפור קצר
May We Borrow Your Husband? סיפור קצר (עובד לסרט טלוויזיה ב-1986)
ספריו > מחזות

The Living Room 1953
The Potting Shed 1957
The Complaisant Lover 1959