stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאל נעמן
קורות חייו

מיכאל נעמן נולד בפולין, בן לאברהם מרדכי ולמלכה ויינפלד. בזמן מלחמת העולם השנייה הוגלתה משפחתו לסיביר. בתום המלחמה למד כנער טכנאות רדיו במחנה עקורים בגרמניה. עלה עם משפחתו לארץ ישראל בעיצומה של מלחמת העצמאות. התגורר עם הוריו בחיפה, עבד כטכנאי רדיו והשלים את לימודיו בבית ספר ערב. אחרי שירותו הצבאי בחיל הקשר סיים לימודי הנדסת חשמל בטכניון והתגייס לחיל האוויר.
מיכאל הוא השביעי מבין שמונה ילדים. אחאיו הם ליבר ויינפלד, יחזקאל ויינפלד, דבורה ויינמן לבית ויינפלד, משה ויינפלד, שרה מלצר לבית ויינפלד, נפתלי הרצל ויינפלד ושמעון ויינפלד.
מיכאל נשא לאישה את עליה לבית שחורי, מורה, מחנכת ויועצת חינוכית, ולהם ארבעה ילדים ותשעה נכדים.
פועלו

מיכאל נעמן התגייס לשירות כמהנדס אלקטרוניקה בחיל האוויר בשנת 1956. עמד בראש צוות האלקטרוניקה במשלחת הישראלית לפיתוח המיראז' 5 (1965). הקים את מחלקת מערכות שבמחלקת ציוד (בהמשך להק ציוד) וניהל אותה. כמפקד הראשון של מצ"ד 8, היה אחראי על קליטת המערכות האלקטרוניות הראשונות בחיל האוויר, בכללן פיתוח מערך טילי ההוק ומערכות מוטסות רבות. בהמשך הוביל ופיקד על צוות אִפיוּן מטוס העתיד "חדיש", פרויקט שהגדיר את דרישות חיל האוויר למטוס המותאם לצרכים הספציפיים של מדינת ישראל לסוף האלף השני. עבודת הצוות נקטעה בעקבות מלחמת יום הכיפורים, אך שימשה בהמשך כבסיס להגדרות העבודה המקורית על מטוס ה"לביא". במהלך מלחמת יום הכיפורים, במסגרת "הרכבת האווירית" שדרכה סיפקה ארצות הברית מערכות נשק לצה"ל ("מבצע ניקל גראס"), היה נעמן אחראי על הגדרת הצרכים ועל הטמעת הציוד החדש תוך כדי לחימה.
אחרי מלחמת יום הכיפורים התמנה מיכאל נעמן, כקצין בדרגת אלוף-משנה, לתפקיד סגן ראש משלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית (בשנים 1974–1978), והיה אחראי על תהליך ההצטיידות של צה"ל לאחר המלחמה.
בשנת 1978, לאחר פרישתו מצה"ל, התמנה לסמנכ"ל בתעשייה האווירית לישראל והקים את חטיבת האלקטרוניקה שאיחדה חמישה מפעלים (אלתא, מבת, מלמ, תממ ומגל), איחוד שהביא להגברת היעילות ושיתוף הפעולה בין המפעלים השונים. בשנת 1982 הוקמה מִנהלת מטוס הלביא, ומיכאל נעמן מונה לעמוד בראשהּ.
בשנת 1983 פרש מיכאל נעמן מתפקידו בפרויקט הלביא, וזאת במחאה על השינויים בייעוד ובעלויות הייצור של המטוס לפי דרישת שר הביטחון החדש, משה ארנס. נעמן עבר לעסקים פרטיים, הקים את חברת "מטטרון" (Metatron Ltd) ועסק בפיתוח מערכות אלקטרוניות שונות עבור חיל האוויר הישראלי, במימון כספי הסיוע של ארצות הברית לישראל. בשנת 1990 רכש את חברת "עתיר" שפיתחה מערכות מטאורולוגיות לשוק הצבאי והאזרחי. המערכות זכו בתחרות מול חברת וייסלה (Vaisala) הפינית, חברה שהשתתפה שנים רבות בחרם על ישראל והייתה המובילה בעולם בתחום מערכות המטאורולוגיה. המערכת של "עתיר" נרכשה על ידי השירותים המטאורולוגיים של ישראל ושל הודו וכן עבור צבאות בלגיה, יוון ודנמרק.
בין השנים 2000 ל-2015 כיהן במועצת המנהלים של מח"א (מפעלי חמצן ואַרגוֹן) ובמקביל ניהל פרויקט בנייה. בשנים האחרונות הוא עוסק בכתיבת זכרונותיו.
הערות שוליים

↑  יואש צידון מזכיר אותו בספרו ביום בליל בערפל (הוצאת מעריב, 1995, עמ' 274) כ"אחד הגאונים הצעירים"
↑  נועם אופיר, "אריה של נייר", בטאון חיל האוויר, גיליון 120 (221), 1998
↑  מבצע "מנוף"
↑  משלחת הרכש בניו יורק (מש"ן)
↑  במקור "מפעל בית"
↑  תעשיות מכשירים מדויקים
↑  MAGAL Security Systems
↑  עמוס חדד, "מיכאל נעמן ינהל תוכנית מטוס הלביא בתעשייה האווירית", הארץ, 11 במאי 1982, עמ' 11
↑  על "עתיר"
עוצבת עמוד האש

ערך זה עוסק באוגדת שריון. אם התכוונתם לאגד ארטילרי, ראו .
.
| --- | --- |

סמל האוגדה
 פרטים
 כינוי:  עוצבת עמוד האש
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  אוגדה משוריינת
 בסיס האם:  מחנה תבור
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1964–2014 (כ־50 שנה)
 מלחמות:    מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 פיקוד
 דרגת המפקד:    תת-אלוף
 מפקדים:  ראו בהמשך
תג אגד תחזוקה של האוגדה עד 2006
עוצבת עמוד האש הייתה אוגדה משוריינת בצה"ל. הייתה ידועה גם כ"אוגדה 143" (1968–1974, 2004–2014), "אוגדה 31" (1964–1968), "אוגדה 611" (1974–1986) ו"אוגדה 560" (1986–2004).
האוגדה הוקמה ב-1964 בפיקוד הדרום ומפקדה הראשון היה אברהם יפה. היא לקחה חלק פעיל במלחמות ישראל, כאוגדת מילואים בפיקוד הדרום. לאחר פירוקה ב-2004, הועברו כינויה, תג יחידתה ומספרה הישן, 143, לאוגדת אתגר בפיקוד הצפון, אוגדה שהוקמה ב-1974 ולחמה במלחמת לבנון ופעלה תחת המספרים 90 ו-78. האוגדה פורקה ב-2014 וב-2015 הועברו מספרה וסמלה לאוגדת עזה.
היסטוריה > הקמת האוגדה

בשנת 1964 עקב התעצמות הצבא המצרי ואימוץ תורת הקרב הסובייטית על ידו, הוחלט בצה"ל על הקמת אוגדה 31 שתהיה כפופה לפיקוד הדרום, כדי לתת מענה במקרה של לחימה כנגד המצרים. למפקד האוגדה מונה האלוף אברהם יפה שהיה קודם לכן אלוף פיקוד הצפון ואלוף פיקוד הדרום, וכבר פיקד קודם לכן על אוגדה 36.
האלוף יפה החל בסיוע קצינים סדירים בבניית מפקדת האוגדה שמוקמה בחצר משטרת באר שבע, כמו כן הוחל בבניית אגד ארטילרי 214. האוגדה נטלה חלק בכמה תרגילים שנערכו קודם למלחמת ששת הימים, על מנת לבחון את היישום המעשי של התוכניות להבקעת מערכי ההגנה המצריים, ולפריצה והתקדמות מהירה של כוחות שריון אל לב חצי האי סיני.
היסטוריה > מלחמת ששת הימים

ערב מלחמת ששת הימים, בעקבות המתיחות שנוצרה בדרום, קיבלה האוגדה את האחריות על הכוחות בפתחת רפיח ובדרום רצועת עזה. האוגדה כללה באותה עת את חטיבת השריון 60 ואת חטיבת החי"ר 11. ב-24 במאי הורדה האוגדה לפתחת עובדת, אך למחרת הוחזרה צפונה. עם פרוץ הלחימה, הוטל על האוגדה לפרוץ בפער שבין רצועת עזה לאום כתף, לצלוח מרחב חולי שנחשב כבלתי עביר לכוחות שריון, ולהגיע לעורף המערכים המצריים בגזרת ביר לחפן, ג'בל ליבני וביר חסנה. האוגדה כללה את חטיבה 520 בפיקוד אלחנן סלע, חטיבה 200 בפיקוד יששכר שדמי, אגד ארטילרי 214 בפיקוד יהודה נאות, אגד תחזוקה 812 בפיקוד משה צפלר, ו-2 פלוגות חיל הנדסה.
בבוקר ה-5 ביוני, החלה חטיבה 200 לנוע בציר הקשה של ואדי חרידין. החטיבה בסיוע גדוד תותחים מתנייעים 822 (שהיה הגדוד היחידי באגד הארטילרי האוגדתי) צלחה את הדיונות והגיעה אל עומק המערך המצרי בביר לחפן מדרום לשדה התעופה באל עריש. הכוחות חסמו את הכביש, וניהלו קרב עם הדיוויזיה המצרית השביעית שנסוגה מפתחת רפיח. במהלך הלילה עד לבוקר ה-6 ביוני, ניהלו הכוחות קרב עם כוחות מצריים שניסו לתגבר את הדיוויזיה השביעית.
ב-6 ביוני, ניהלה חטיבה 200 דרומה לעבר ג'בל ליבני, שם ניהלה קרבות שריון בשריון עם חטיבה 14 המצרית שהשתייכה לדיוויזיה 3, והייתה מצוידת בטנקי T-54. לאחר שגברו על הכוחות המצריים, המשיכה החטיבה מערבה, כשבמקביל גם חטיבה 520 שהייתה עד אז עתודה פיקודית, התקדמה גם היא מערבה לאחר שעברה דרך מערכי אום כתף שנכבשו על ידי אוגדת שרון.
ב-7 ביוני הופנו כוחות האוגדה דרומה לעבר ביר חסנה ולמעברי הגידי והמיתלה. הכוחות נעו במהירות וחסמו את המעברים במהלך כל ה-8 ביוני לכוחות המצריים הנסוגים, תוך שחיל האוויר תוקף אותם מהאוויר.
ב-9 ביוני חבר כוח גדודי מחטיבה 520 בפיקוד ג'קי אבן לכוחות צנחנים בראס סודר. כוח סיור מהאוגדה בפיקוד סגן מפקד האוגדה ברן, המשיך דרומה והגיע ב-11 ביוני למנזר סנטה קתרינה, כשבכך הוא משלים את כל משימות האוגדה, שהשמידה במהלך הלחימה כ-180 טנקים מצריים.
היסטוריה > לאחר מלחמת ששת הימים

ב-1968 עברה מפקדת האוגדה למחנה בשדה תימן, בעקבות הסבת האוגדה לאוגדה קבועה. כמו כן הוכפפו לאוגדה 2 חטיבות שריון, חטיבה ממוכנת, אגד ארטילרי, ואגד תחזוקה, ונבנו גדוד סיור אוגדתי, גדוד הנדסה משוריין, ועוד.
האוגדה עסקה לצד בניית הכוחות בתרגולים ובמשימות נוספות. במהלך מלחמת ההתשה, החליפה האוגדה בקו התעלה את אוגדת סיני שיצאה להתאמן. האוגדה בפיקוד מוטה גור שפיקדה על הכוחות בקו התעלה, ובהם חטיבה 7 בפיקוד ג'קי אבן, ביצעה את המשימה בהצלחה מרובה. האוגדה המשיכה באימונים והתאמנה על צליחת מכשול מים רחב - תעלת סואץ. באוגוסט 1973 ערכה האוגדה תרגיל שלדי בהצלחה מרובה.
היסטוריה > מלחמת יום הכיפורים

האוגדה בפיקודו של אריאל שרון פעלה בחזית המצרית, השתתפה בקרבות הבלימה ומתקפת הנגד וכוחותיה היו הראשונים שחצו את תעלת סואץ.
האוגדה פעלה מרגע שהגיעה לחזית בליל ה-8 באוקטובר 1973 ועד להסכם הפרדת הכוחות בפברואר 1974.
כוחות האוגדה במלחמה היו:
חטיבה 14 - בפיקודו של אל"ם אמנון רשף, זו הייתה חטיבת שריון סדירה שהשתייכה לאוגדה 252 של אלברט מנדלר. היא צורפה לאוגדה 143 מכיוון שאוגדה 252 כבר לא הייתה קיימת ככוח שלם והיא פוצלה וכוחותיה חולקו בין היחידות הגדולות יותר בשטח.
חטיבה 247 - חטיבת צנחנים במילואים בפיקודו אל"ם של דני מט. חטיבה זו שימשה כציידת חיילי קומנדו מצריים בימי ההמתנה (9–13 באוקטובר), כאשר חלקה הקריטי במלחמה הוא צליחת תעלת סואץ על גבי סירות גומי לגדה המערבית. ראש הגשר אותו איבטחו הצנחנים איפשר לצה"ל לצלוח בכוחות גדולים את התעלה ולכתר את הארמייה המצרית ה-3, מהלך שהכריע את הלחימה בחזית הדרום.
חטיבה 421 - חטיבת שריון במילואים בפיקודו של אל"ם חיים ארז, הייתה חטיבת השריון הראשונה שצלחה את תעלת סואץ.
חטיבה 600 - חטיבת שריון במילואים (החטיבה היחידה שהפעילה טנקים M60 פטון) בפיקודו של אל"ם טוביה רביב. החטיבה שביצעה את קרב ההטעיה (עם שני גדודים 409 ו-410) ואפשרה את קרב ההבקעה לצורך הצליחה בו השתתף גדוד 407 שלה.
אגד ארטילרי 214 - אגד ארטילרי בפיקודו של יעקב עקנין.
כדי להקל על תפיסת קו ההגנה, אוגדת סיני העבירה לאוגדה את חטיבה 14, שהגנה במרחב מפרוץ המלחמה, בתמורה העבירה האוגדה לאוגדת סיני את החטיבה הממוכנת שלה - חטיבה 875, שנפרסה להגנה במעברי הגידי והמיתלה.
היסטוריה > לאחר מלחמת יום הכיפורים

לאחר המלחמה במהלך הפסקת האש הופקדה האוגדה על הגנת הגזרה הצפונית של הגדה המערבית במצרים. חטיבות האוגדה, בסיוע אגד התחזוקה החזירו לכשירות טנקים שנפגעו, והקימו מחדש גדודים שנשחקו. במקביל נמשכו חילופי האש במעין מלחמת התשה. יחידות האוגדה שתוגברו בכוחות מחטיבת ירושלים, עמדו במשימותיהם בכבוד
לאחר חתימת הסכם הפרדת הכוחות עם המצרים, הייתה האוגדה הכוח האחרון של צה"ל שפינה את הגדה המערבית של התעלה.
בשנים שלאחר מכן המשיכה האוגדה בפעילות שגרתית של אימונים וכדומה. חטיבה 8 הוסבה לחטיבת טנקי מגח, בת 3 גדודים, כמו כן נוספה לאוגדה חטיבת חי"ר - חטיבת הנגב. גם האגד הארטילרי צויד בתותחים מתנייעים מודרניים במקום הכלים הישנים.
במלחמת לבנון גויסה האוגדה, אך הושארה בעורף כעתודה ולא שולבה בקרבות. בשנים שלאחר מכן שולבו יחידות האוגדה בלחימה ובפעילות השוטפת בלבנון.
ב-2002 נקלטה באוגדה חטיבת גבעתי הסדירה, ואילו חטיבת הנגב הועברה לאוגדת סיני.
היסטוריה > פירוק האוגדה

בשנת 2004 במסגרת ארגון רחב בצה"ל פורקה האוגדה, לאחר פירוקה, הועברו כינויה, תג יחידתה ומספרה הישן, 143, לאוגדת אתגר בפיקוד הצפון, אוגדה שהוקמה ב-1974 ולחמה במלחמת לבנון ופעלה תחת המספרים 90 ו-78.
ב-2014 פורקה גם אוגדה זו. ב-2015 הועברו מספר היחידה, סמלה ומורשתה לאוגדת עזה.
מפקדי האוגדה

בפיקוד הדרום:
| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| אברהם יפה | 1964–1969 | לפנים מפקד פיקוד הדרום והצפון |
| מוטה גור | 1969 | לימים הרמטכ"ל ה-10 |
| ישראל טל | 1969–1972 | לימים סגן הרמטכ"ל וראש אג"ם |
| הרצל שפיר | 1972 | לימים מפקד פיקוד הדרום ומפכ"ל |
| שמואל גונן | 1972–1973 | לימים מפקד פיקוד הדרום |
| אריאל שרון | 1973–1974 | לימים ראש הממשלה |
| יקותיאל אדם | 1974 | לימים סגן הרמטכ"ל וראש אג"ם |
| דב תמרי | 1974 |  |
| יעקב אבן | 1974–1975 | לימים מפקד המכללה לביטחון לאומי |
| אברהם רותם | 1975–1978 | לימים ראש מחלקת ההדרכה |
| אהוד ברק | 1978–1980 | לימים הרמטכ"ל ה-14 וראש הממשלה |
| שי תמרי | 1980–1982 |  |
| חגי רגב | 1982–1985 |  |
| יורם יאיר | 1985–1987 | לימים ראש אכ"א |
| יצחק אשל | 1987–1988 |  |
| עוזי דיין | 1988–1990 | לימים סגן הרמטכ"ל |
| דורון אלמוג | 1990–1991 | לימים מפקד פיקוד הדרום ויו"ר הסוכנות |
| יוסי רווה | 1991–1993 |  |
| מיכה טמיר | 1993-1996 |  |
| עמוס בן-חיים | 1996–1999 |  |
| מוני חורב | 1999–2001 |  |
| אילן הררי | 2001–2004 | לימים מבקר צה"ל |
בפיקוד הצפון:
| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| אריה טסלר | 2004–2005 |  |
| אבי אשכנזי | 2005–2007 |  |
| אייל זמיר | 2007–2009 | לימים הרמטכ"ל ה-24 |
| חגי מרדכי | 2009–2011 |  |
| גיא גולדשטיין | 2011–2014 |  |
הערות שוליים

↑  הודעת משרד הביטחון: חללי עוצבת עמוד האש (לשעבר עוצבת אתגר)
↑  עדו בן פורת, לא רק מספרים: אוגדת עזה מתאחדת עם 143, באתר ערוץ 7, 6 בדצמבר 2015
| ישראל אוגדות צה"ל  |
| --- | --- | --- |
| פיקוד הצפון | אוגדת הבשן (210)  • עוצבת הגליל (91)  • עוצבת געש (36)  • עוצבת המפץ (146)  |  |
| פיקוד המרכז | אוגדת אזור יהודה ושומרון (877)  • אוגדה 96 • עוצבת האש (98)  • עוצבת הבזק (99)  • האוגדה המזרחית |  |
| פיקוד הדרום | אוגדת עזה (143)  • עוצבת אדום (80)  • עוצבת הפלדה (162)  • עוצבת סיני (252)  |  |
| פיקוד העורף | אוגדת יערה |  |
| אוגדות צה"ל שפורקו | במאה ה-20: אוגדה 440  • אוגדה 77 • אוגדה 84 • אוגדה 85  • יק"ל  בשנת 2004: אוגדת יהודה  • אוגדה 81 • אוגדה 220  • עוצבת אתגר  • אוגדה 194  אחרי 2004: עוצבת עמוד האש  • עוצבת עידן  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309961405171  VIAF: 138923191   WorldCat (עם VIAF): 138923191 
מלחמת יום הכיפורים. במרכז מפקד האוגדה, אלוף אריאל שרון. מעליו, רוכן אל"ם יעקב עקנין, ולימינו ומאחורי מפקד האוגדה - אל״מ יהושע שגיא.
קו נייעס

קו נַייעס (נהגה "נַיֶיס"; יידיש: חדשות) הוא שם כללי לקו מידע קולי טלפוני, המבוסס על מערכת מענה קולי, המשמש כערוץ חדשות במגזר החרדי.
קווי נייעס נועדו לציבור החרדי שאינו צורך טלוויזיה ואינטרנט ובדרך כלל גם לא רדיו, ומאפשרים למאזינים לקבל מידע עדכני שאינו כפוף לתקשורת החרדית הממוסדת (בעיקר עיתונות כתובה כמו "יתד נאמן" או "המודיע", שעליה ישנה שליטה וצנזורה מצד הנהגת המגזר החרדי). קווים אלה מתעדכנים בתדירות גבוהה וכוללים מבזקי חדשות קצרים, שידורים חוזרים מכלי תקשורת אחרים, וראיונות אקטואליים עם אישי ציבור ופרשנים.
הפריים טיים בקווים אלו מתחלק לשני זמנים קבועים ביום, בשעות הצהריים המוקדמות, בדרך כלל בשעה אחת בצהריים עד שלוש, שזו שעה שרוב אברכי הכוללים ובחורי הישיבות בהפסקה. ובשעות הלילה המאוחרות, לאחר שבחורי הישיבות מסיימים את לימודם. מהדורת החדשות המרכזית היא "מהדורת חצות", הכוללת ראיונות שקיימו מפעילי הקו.
במהלך היום מוקראות בדרך כלל חדשות מכלי תקשורת אחרים, הכוללים גם שידורי רדיו, טלוויזיה, ואינטרנט, ששודרו במהלך היום בכלי התקשורת בישראל ולרוב הם מותאמים לציבור החרדי.
רוב קווי הנייעס עוסקים בפוליטיקה וביטחון, אולם ישנם קווים רבים העוסקים במוזיקה, היסטוריה, דברי תורה, וכלכלה.
הקווים זוכים לרייטינג גבוה בקרב הציבור החרדי, בעיקר בקרב צעירים, ומשדרים בו באופן קבוע עיתונאים מהציבור החרדי כגון דב אייכלר ואלי ביתאן.
גם עיתונאים מהציבור הכללי וחברי כנסת מרוב המפלגות מתראיינים באופן קבוע לקווי הנייעס.
התנגדות הרבנים

רבנים ועסקנים חרדים אינם רואים בעין יפה את פעילות קווי הנייעס, בנימוק שהתכנים בהם אינם הולמים ושרבים מתמכרים להם וכך נגרם ביטול תורה. כתוצאה מכך, פרסמו מועצות גדולי התורה מכתב האוסר להאזין ולסייע לקווים אלו. במהלך השנים פורסמו מכתבים דומים מרבנים נוספים.
בעקבות כך, מתנהל מאבק בין ועדת הרבנים לענייני תקשורת לבין מפעילי קווי הנייעס. בכל פעם שנציגי ועדת הרבנים מאתרים מספר של קו נייעס, הם מורים לחברות התקשורת לחסום את האפשרות להתקשר למספר זה מטלפונים כשרים, בהם משתמש חלק ניכר מהציבור החרדי. בתגובה, מפרסמים המפעילים מספרי גישה נוספים שטרם נחסמו. ועדת הרבנים לענייני תקשורת מפעילה קו "מלשינון" שבו אפשר לדווח על מספרי תוכן שלדעת המדווח צריכים להיחסם. בתגובה מפרסמים המפעילים את המספרים החדשים על ידי צינתוק למאזינים הקבועים, וכך הם יכולים להחליף את המספר כמעט מדי יום. קווים רבים מפעילים אפשרות של 'מספר אישי' המוקצה לקבוצה סגורה של מאזינים קבועים המזוהים על ידי שיחה מזוהה, וכך מקשים על האפשרות לגלות את מספרי הגישה.
עסקני הציבור החרדי פתחו גם קו חדשות, שמוצג כ"כשר" ובאישור הרבנים, כתחליף לקווים אלו, ובו משמיעים את כותרות העיתונים הממסדיים מדי יום ומבזקי חדשות בסיסיים.
מודל כלכלי

מרבית קווי הנייעס פועלים במספרי טלפון רגילים, שתעריף הגישה אליהם הוא תעריף רגיל לדקת שיחה. בגין כל שיחה נכנסת לכל קו טלפון שאינו באותה רשת תקשורת משלם המפעיל ממנו יוצאת השיחה למפעיל היעד דמי קישור גומלין (אנ'), בגין השימוש ברשת התקשורת של מפעיל היעד. מפעילי הקווים חתומים בהסכמי חלוקת הכנסות עם רשתות התקשורת השונות לחלוקת ההכנסות המגיעות לחברות בגין דמי קישור הגומלין. מכיוון שתפוצת הקווים גבוהה, מספיקה חלוקת הכנסות אלה לתפעול הסדיר של הקווים. בנוסף עוסקים חלק מהקווים בצורה מצומצמת בפרסומות.
בשנת 2015, ביצע משרד התקשורת רגולציה הקובעת כי מאוגוסט 2015 חל איסור על הפעלת קווי מידע קולי במספרים בעלי קידומת 05. מאחר שדמי קישור הגומלין על מספרים נייחים קטנים בהרבה, חלק מקווי הנייעס נסגרו וחלקם התמזגו, אך מיעוטם ובעיקר הפופולארים שבהם המשיכו לפעול במתכונת הקודמת על ידי מספרי גישה נייחים, או על ידי הכנסת פרסומת במהלך השידורים.
קווי מידע וקהילות

בנוסף קיימים מאות קווי מידע קהילתיים של חצרות רבנים או חסידויות, וכן קווים משפחתיים, פוליטיים, עסקיים ואחרים.
ראו גם

המאבק בשבועונים החרדיים בישראל
הערות שוליים

↑  מועצות גדולי התורה במכתב משותף וחריף נגד קווי הנייעס. אבי אפלבוים, אתר לדעת, 22 ינואר 2014.
↑  האדמו"רים יילחמו בקווי הנייעס, באתר בחדרי חרדים, 16 בינואר 2014
בנק קופת עם

בנק קופת עם היה בנק קואופרטיבי בתקופת היישוב, ולאחר מכן במדינת ישראל.
היסטוריה

הבנק נוסד בשנת 1918 בשם "הבנק הקואופרטיבי קופת עם א"י". לימים הפך ל"בנק קופת עם לישראל בע"מ". בניין הבנק שנבנה ברחוב אחד העם 13 בתל אביב נחשב כבניין היסטורי בסגנון הבינלאומי אותו תכנן יצחק רפופורט. ב-1932 כבר היה קיים סניף בחיפה. הסניף בירושלים עבר בשנת 1934 לבניין סנסור. בשנת 1935 מימן את הקמת "שיכון עממי" בתל אביב.
בשנת 1938 הפך מקואופרטיב לחברה בע"מ.
בשנת 1956, התמזג עם "אוצר סוחרי תל אביב". בשנת 1966, קבוצת משקיעים, שכללה בין השאר את: לודוויג יסלזון, טיבור רוזנבאום, "האחים דנקנר" בהם משה דנקנר ועובד בן עמי, רכשה 50% ממניות הבנק. עובד בן עמי מונה ליושב ראש הדירקטוריון.
הבנק הפסיק לפעול כבנק עצמאי בשנת 1976, לאחר שנרכש על ידי בנק לאומי, לבנק היו אז 17 סניפים ברחבי הארץ.
ראו גם

פסק דין הנדלס נגד קופת עם
לקריאה נוספת

מרדכי נאור, האנשים שברק"ע - סיפורו של בנק "קופת עם", הוצאת מלוא.
הערות שוליים

↑  בנק קופת־עם לביתו החדש, הַבֹּקֶר, 30 באוגוסט 1938
↑  הבנקאות בחיפה - בנקים קואופרטיביים, ב"חיפה מבלי לקום מהכורסא"
↑  מפת חיפה 1954, בהוצאת מחלקת המדידות, עם סימון מיקום סניף הבנק (מס' 54 במפתח), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  בנק קפת עם בא"י בע"מ עובר, דבר, 15 באפריל 1934
↑  שיכון עממי בתל־אביב, דבר, 14 בנובמבר 1935
↑  מדוע ואיך יהפוך בנק קופת־עם מקואופרטיב לחברת־מניות?, דבר, 7 בספטמבר 1938
↑  נתמזגו אוצר סוחרי ת"א וקופת עם בע"מ, חרות, 1 ביוני 1956
↑  4 קבוצות משקיעים רכשו *י50 ממניות בנק קופת עם, הצופה, 21 ביוני 1966
↑  בנק קופת עם בבעלות מלאה של בנק לאומי, מעריב, 17 במאי 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305635105171  LCCN: nr93023137  VIAF: 154048779   WorldCat (עם VIAF): 154048779 
| בנק לאומי לישראל |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה ופעילות | אוצר התיישבות היהודים • בנק אנגלו-פלשתינה • משבר מניות הבנקים • Pepper (אפליקציה) |  |
| מיזוגים | בנק אלרן • בנק קרדיט • בנק אגודת ישראל • הלוואה וחיסכון • בנק קופת עם • בנק אוניקו • בנק ערבי ישראלי |  |
| יושבי ראש | הופיין • פורדר • להמן • זקס • יפת • הורביץ • חת • זנבר • רף • ברודט • חאג' יחיא |  |
| מנהלים | ליבונטין • הופיין • ברט • להמן • יפת • בינו • ד. פרידמן • מאור • רוסק עמינח • ח. פרידמן |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא בנקים ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מחנה פלס

מחנה פלס, מבט מפלס נח"ל. הפס השחור מתחת לבסיס הוא כביש הגישה לחמדת.
מצפה
רמון
מצפה
רמון
מחנה פלס (בעבר: "פלס גולני") הוא בסיס צבאי בבקעת הירדן הקרוי על שמו של סגן־אלוף משה סטמפל (פלס) שנהרג בשנת 1968 כאשר פיקד כמג"ד הנח"ל המוצנח על מרדף אחר מחבלים בעמק הירדן (היתקלות אשר נקראה "מרדף ואדי שובש").
המחנה הוא חלק מבסיס אימונים חטיבתי אשר כולל את מחנה פלס ומחנה בקעות אשר בהם מתבצעת טירונות של טירונים מחטיבת כפיר כאשר כל מחזור מבצע את כל מסלול הטירונות כולל שלב האימון המתקדם באחד מהבסיסים בהתאמה ואת מחנה סערה אשר הוא בסיס המפקדה של הבא"ח. במחנה פלס שוכנות גם הפלוגות של נצח יהודה.
בעבר, משנת 2000 עד 2004 שימש הבסיס כמחנה הטירונים של חטיבת גולני וזאת לאחר עזיבת בסיס הטירונים "בזק" (בין א-זבאבדה לקבטיה ליד העיר ג'נין) ששימש עד אז את חטיבת גולני (בעבר: "פלס גולני").
המחנה ממוקם בבקעת הירדן ליד היישובים רועי, חמדת ובקעות.
ב־13 במאי 2002, הגיע מחבל חמוש לבסיס, ופתח באש לעבר הש"ג. המחבל חוסל על ידי כוח מהמחנה.
ב-10 באפריל 2003, חדרו שני מחבלים למאהל הטירונים ופתחו בירי ממנו נהרגו סמ"ר יגאל ליבשיץ וסמ"ר עופר שרעבי ותשעה חיילים נוספים נפצעו. אחד המחבלים חוסל על ידי כוח בפיקוד מפקד פלוגת האימון המתקדם בעוד המחבל השני חוסל תוך כדי מנוסה על ידי כוח מגדוד הנח"ל החרדי.
ראו גם

מחנה בקעות
הערות שוליים

↑  מחבל נהרג בעת ניסיון פיגוע במחנה פלס בבקעת הירדן, באתר גלובס, 13 במאי 2002
↑  פליקס פריש ואפרת וייס, 2 חיילים נהרגו בהתקפה על בסיס טירונים, באתר ynet, 10 באפריל 2003
| בסיסי צה"ל במחוז יהודה ושומרון |
| --- | --- | --- |
| בסיסים פעילים | אוגדת אזור יהודה ושומרון • מחנה אפיק • מחנה אריה • מחנה ברווז • מחנה בקעות • מחנה דביר • מוצב דיה (מוצב הקרנטל) • הר מנוח • הר עיבל • מחנה חורון • י"ג 503 (בעל חצור) • מוצב חרסינה • בסיס יקיר • מחנה ישי • מבוא שילה • מג"ב יריחו • מוצב המוסטרה • מול נבו • בסיס נבי מוסא • מחנה עופר • מחנה ענתות • מחנה עציון • מחנה פלס • מצודת אדומים • פלס נח"ל • מחנה קדום • מחנה רמה • שדמה • מחנה תבץ |  |
| בסיסים שנסגרו או שננטשו | בסיס אדוריים • בה"ד 4 • מחנה בזק • בט"ר חת"ם (שבי שומרון) • מחנה גדי • מחנה דותן • בסיס חמאם אל-מליח • מחנה חנן • מחנה יוסף • נח"ל צרי • בסיס סנור • מחנה קציף • מחנה שלח |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גילוי מרצון

הליך גילוי מרצון הוא הליך משפטי המבוצע מול רשויות המס, אשר מאפשר לנישומים שעברו עבירות מס לפנות לרשות לצורך דיווח נכון על ההכנסות והסדרת תשלום המס, בתמורה לחסינות פלילית מהעמדה לדין בגין אותן עבירות מס.
יישום נוהל הגילוי מרצון משלב הן הליך פלילי והן הליך אזרחי.
גילוי מרצון בעולם

הליכי גילוי מרצון מונהגים ברחבי העולם במתכונת כזו או אחרת כבר למעלה ממאה שנים. לדוגמה, בארצות הברית ההליך הונהג לראשונה עוד בשנת 1919.
מדינות רבות מנהיגות תוכניות קבועות וזמניות המאפשרות לבצע הליך גילוי מרצון ולהסדיר את חבות המס שלהם מול רשויות המס במדינה.
שיקולים בהנהגת הליכי גילוי מרצון

קיימות שלוש גישות להליכי גילוי מרצון: הליכים קבועים, יוזמות זמניות ושילוב של השניים. במדינות רבות ישנם מרכיבים קבועים בחוק שמעודדים גילוי מרצון וכך מספקים תמריצים לנישומים שלא עמדו בחבות המס שלהם לדווח לרשויות המס. לעומת זאת, ישנן מדינות שמפרסמות תוכניות זמניות בשביל לנצל הזדמנויות שנוצרו בעקבות אירועים שונים, כגון אלו שנוצרו בעקבות שיפור חילופי המידע בין מדינות בעולם. בנוסף, ישנן מדינות שמשלבות בין סוגי התוכניות ומפרסמות הוראות זמניות לצד נוהל קבוע. שיקול מרכזי בבחירת הגישה הוא העבודה כי האסטרטגיה בה תנקוט רשות המס תשפיע על התנהגותם העתידית של נישומים. שיקולים נוספים כוללים:
עמידה בקנה אחד עם חוקי המדינה ותקנות אחרות, לדוגמה חוקים הקשורים להבנת הון.
ציות – האם הנוהל מתמרץ נישומים לציית לחוקי המס או שמא להפך – מאפשר לנישומים לא לדווח בזמן, בידיעה שבבוא היום יוכלו להיעזר בנוהל גילוי מרצון? מזה מספר שנים מדריך ה־OECD לניהול סיכוני ציות מדגיש את החשיבות של הבנת מניע התנהגות הנישומים וכיצד ניתן לעודד ציות גבוה יותר. הגורמים המשפיעים על התנהגות הנישומים הם מורכבים, אך לרשות המס תהיה השפעה רבה יותר על התנהגות עתידית אם אסטרטגיית הציות שלה תהיה מותאמת לגישת הנישום כלפי ציות. כאשר שוקלים נהלים או יוזמות לגילוי מרצון, על רשויות המס להבטיח שתוכניות אלו לא ישפיעו לרעה על רמות הציות הקיימות. אם בעקבות ההליך תיווצר תפיסה כי נישומים שנמנעו מתשלום מס יוכלו לקבל תנאים טובים יותר דרך ההליך מאשר נישומים שדיווחו על הכנסותיהם כדין, הדבר עלול להוביל להגדלה באי הציוות לחוקי המיסים.
יתרונות וחסרונות עבור הצדדים בהליך גילוי מרצון

להליך גילוי מרצון יתרונות וחסרונות, הן לרשויות המס והן לנישומים.
יתרונות וחסרונות עבור הצדדים בהליך גילוי מרצון > עבור רשויות המס > יתרונות

הזרמה מהירה של כסף לקופת המדינה – בדרך כלל במסגרת הליכי גילוי מרצון הנישום משלם מס עבור הכנסות אותן לא דיווח במהלך תקופה של עשר שנים. הזרמה של סכום חד פעמי זה, בתוספת ריבית והפרשי הצמדה מכניסה למדינה סכום גדול בזמן קצר.
הכנסת נישומים לרשת המס – כל אותם נישומים אשר דיווחו על הון לא מדווח – בשנים הבאות ימשיכו לשלם מיסים על ההכנסות מאותו הון.
קיצור ופישוט הליכים – פניה יזומה של הנישומים מקלה על רשות המיסים לטפל בתיקים הללו ומייתרת הליכים פליליים מסובכים המערבים את הפרקליטות ולוקחים זמן רב ומשאבים רבים.
יתרונות וחסרונות עבור הצדדים בהליך גילוי מרצון > עבור רשויות המס > חסרונות

הגדלת הסיכון לאי ציות.
הפחתת האפשרות לגבות סכומים נוספים כקנסות.
יתרונות וחסרונות עבור הצדדים בהליך גילוי מרצון > עבור הנישומים > יתרונות

הפחתת סיכון פלילי – עבירות מס הן עבירות פליליות אשר גוררות לעיתים מאסר ממושך וקנסות.
"הכשרת" הכסף – כסף לא מדווח הוא כסף שאין אפשרות פרקטית להשתמש בו לצורך רכישת נכסים (מחשש לתהיות באשר להתעשרות פתאומית) ולכן פעמים רבות הוא למעשה "זכות וירטואלית" בלבד. כסף אשר "הוכשר" בהליך גילוי מרצון יכול לשמש את בעליו. בנוסף, הון לא מדווח נמצא קשה יותר לניוד בין בנקים או לפעמים לא נמצא כלל בבנקים ולכן אפשרויות ההשקעה בו נמוכות או לא קיימות כלל. במצב כזה, ההון הלא מדווח מאבד מערכו בגלל האינפלציה ולא מניב תשואה. הכשרתו מאפשרת לנישום להשקיע את ההון ולהנות מתשואה אפשרית.
הפחתת סכסוכים משפחתיים וביצוע העברה בין דורית של הון בצורה מסודרת – הון לא מדווח הוא מקור בלתי נדלה לסכסוכים משפחתיים, כפי שעולה לא פעם בבתי המשפט.
הפחתת הסיכון לאבדן הכסף – הון לא מדווח נמצא לעיתים במזומן, אשר אין אפשרות להפקידו בבנק ולכן גניב הרבה יותר. לעיתים מעלימי המס העדיפו לשמור את הכסף בקריפטו (מטבעות וירטואליים) בחושבם שכך יהיה בלתי אפשרי לתפוס את ההעלמה (עובדה שהתבררה כלא מדויקת).
יתרונות וחסרונות עבור הצדדים בהליך גילוי מרצון > עבור הנישומים > חסרונות

תשלום מס לרשות המיסים בתוספת ריביות והפרשי הצמדה.
תשלום שכ"ט להסדרת ההליך – בשל מורכבות ההליך והסיכונים שבצדו, מדובר על הליך שאיננו זול.
גילוי מרצון בישראל

במהלך השנים פרסמה רשות המיסים מספר נהלים, כאשר הנוהל הראשון פורסם בשנת 2005.