stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רודולף ורבה
קורות חיים

ורבה נולד בשם ולטר רוזנברג בשנת 1924 בעיירה טופולצ'אני שבסלובקיה.
ב-1939 גורש מבית הספר התיכון בעקבות חוקי נירנברג שנחקקו בארצו, במרץ 1942 קרע ורבה בן השבע עשרה את הטלאי הצהוב משרוול חולצתו ועזב את ביתו בכוונה להגיע לאנגליה ולחופש. כשבכיסו 10 לירות שטרלינג שנתנה לו אמו למימון נסיעתו תכנן להגיע לגבול הסלובקי בדרכו להונגריה ומשם לאנגליה, אך נתפס והוכה בידי שומרי הגבול ונשלח למחנה נובקי שבצ'כוסלובקיה. הוא הצליח לברוח משם, אך נתפס והוחזר.
ב־14 ביוני 1942 נשלח ורבה מנובאקי למיידנק ושבועיים לאחר מכן, ב-30 ביוני, נשלח למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ; מספר האסיר שלו היה 44070. בשלב מסוים הצטרף לקומנדו "קנדה" - המקום בו מוינו חפציהם של הקורבנות שהגיעו ואוחסנו לצורך העברתם לממשלה הגרמנית, שם שירת הן במחנה האם אושוויץ והן במחנה בירקנאו הסמוך. השירות ב"קומנדו קנדה", והצטרפותו בשלב מאוחר יותר למחתרת ההתנגדות שפעלה באושוויץ, אפשרו לורבה לשרוד בתנאים סבירים באופן יחסי, אך חשוב מכך, אפשרו לו לעקוב ולאגור פרטים רבים על מספר היהודים המושמדים, ואופן ההשמדה, וכן לגלות את תוכניות הגרמנים להשמדה עתידית, דבר שהעניק לו את הדחף הרב להימלט מהמחנה על מנת לספר אותן לעולם הרחב.
הבריחה מאושוויץ

כבר בהגיעו לאושוויץ בחודש יולי 1942 גמלה בליבו ההחלטה להימלט מהמחנה. לאחר שאולץ יחד עם אלפי אסירים במחנה לצפות בהוצאות להורג של אסירים שנמלטו ונתפסו, הבין שהקושי אינו רק בעצם הבריחה אלא גם במניעה כישלונה. בתחילת שנת 1944 הבחין ורבה בהכנות ותכונה רבה. הוא שמע את אחד השומרים השתויים פולט אמירה על כך שהוא מצפה בקוצר רוח לבואו של "הסלאמי ההונגרי". ורבה החליט לברוח כדי "להזהיר את ההונגרים, לקומם אותם".
בערב פסח, 7 באפריל 1944, נכנסו ורבה וחברו אלפרד וצלר (אסיר מספר 29162) למקום מסתור, שהיה למעשה חלל בערימת עצים. ורבה ווצלר נכנסו לחלל כששני אסירים פולנים סוגרים מעליהם את מקום המסתור בקורות עצים. ורבה הניח בחריצים שבין קורות העץ טבק רוסי שנטבל בנפט, פתרון נגד כלבי הגישוש של הנאצים בהם נעזרו בחיפושיהם אחר הנמלטים. ורבה וחברו ידעו כי הנאצים מחפשים את הנעדרים כשלושה ימים בתחום המחנה, ולאחר מכן מעבירים את האחריות לרשויות שמחוץ למחנה, ואכן לאחר שלושה ימים, ב-10 באפריל, יצאו השניים ממקום מחבואם בשעות הערב ונמלטו אל החופש. לאחר מסע מפרך ומסוכן שנמשך 11 יום, הם הגיעו לז'ילינה שבסלובקיה, שם פגשו את הנהגת הקהילה היהודית.
הבריחה מאושוויץ > הפרוטוקולים של אושוויץ

השניים הופרדו ותוחקרו על ידי ראשי הקהילה, שרשמו מפיהם את מה שכונה לאחר מכן "דו"ח אושוויץ" שהיה חלק מ"הפרוטוקולים של אושוויץ". הדוחות יצאו מסלובקיה, ולפי ורבה הגיעו לידי ממשלות הברית כבר בחודש יוני 1944.
בדו"ח זה תוארו דרכי השמדת היהודים באושוויץ והודגש מספרם הרב של הנרצחים. בנוסף, הזהיר הדו"ח שהגרמנים מתכננים לשלוח למחנה את 800 אלף יהודי הונגריה. המידע התבסס על שיחת שומרים ששמע ורבה ובה דובר על "מיליון יחידות" הצפויות להגיע למחנה. האזהרה בדו"ח התאמתה זמן קצר לאחר מכן, כשהתחיל משלוח יהודי הונגריה לאושוויץ. מחברי הדו"ח קראו לבעלות הברית להפציץ את אושוויץ, ובכך לעכב ולא לאפשר את המשך את הטבח השיטתי ביהודים.
תגובות בעלות הברית לפרוטוקולים

הדו"ח שכתבו ורבה ווצלר הופץ במספר עותקים, בתקווה שיגיע לידי בעלות הברית. ב-16 ביוני 1944 הגיע עותק של הדו"ח למשרד החוץ האמריקאי. יומיים אחר-כך שודרו פרטים ראשונים מהדו"ח ב-BBC. ואולם, בעלות הברית בחרו להתעלם מקריאתם של מחברי הדו"ח להפציץ את אושוויץ, והשמדת היהודים במחנה נמשכה. מעל מיליון איש הושמדו באושוויץ עד לקיץ 1944, כ-90% מהם היו יהודים.
תגובות בעלות הברית לפרוטוקולים > לאחר פרסום הפרוטוקולים

לאחר פרסום הדו"ח, הצטרף ורבה לפרטיזנים הצ'כוסלובקים ונלחם עד תום מלחמת העולם השנייה תחת פיקודו של מילן אוהר. הוא עוטר במדליית הגבורה הצ'כוסלובקית, באות ההתקוממות הסלובקית הלאומית ואות הלוחם הראוי לשבח. לאחר המלחמה הוא למד כימיה בפראג וסיים לימודי דוקטורט בשנת 1951.
ורבה ברח מצ'כוסלובקיה הקומוניסטית בשנת 1958, עלה לישראל ועבד כשנתיים במכון ויצמן ברחובות. לאחר מכן בחר לעבוד בלונדון, עבר לבוסטון, ולבסוף התמנה לפרופסור חבר לפרמקולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה הבריטית שבונקובר, קנדה. ורבה פרסם את סיפור בריחתו מאושוויץ בספרו "איני יכול לסלוח" בשנת 1963. בספרו, ציין כי על אף שתוכן הדו"ח אותו כתב עם אלפרד וצלר בסוף אפריל 1944 היה בידי ההנהגה היהודית בסלובקיה, ובהונגריה, כבר בראשית מאי 1944, לפני תחילת הגירושים המאסיביים מהונגריה, לא הופץ המידע בקרב המועמדים להשמדה. הוא סבר כי שבירת סוד מחנה אושוויץ הייתה מונעת השמדתם של יהודים רבים.
ורבה הרבה להעיד במשפטים נגד פושעים נאצים. הוא נפטר בוונקובר שבקנדה.
תגובות בעלות הברית לפרוטוקולים > פרסום המקרה במדינת ישראל

בשנת 1998, יזמה פרופ' רות לין (אנ') מהפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה הענקת תואר דוקטור לשם כבוד לרודולף ורבה, וכן את פרסום ספר זיכרונותיו "ברחתי מאושוויץ" (בתרגומם של יהושע בן עמי ושלומית קדם).
במאמרה משנת 2004 ובספרה (שפורסם בשפה האנגלית באותה שנה), תיארה פרופ' לין את היעדר סיפור דו"ח ורבה-וצלר בספרי לימוד ההיסטוריה בישראל עד שנת 1998, אז פורסם ספרו של ורבה בשפה העברית.
לעומתה, טען פרופ' יהודה באואר כי קיום הדו"ח לא הוסתר. עם זאת, הוא הביע את הערכתו לוורבה ולפועלו, ובריאיון לעיתון "מקור ראשון" משנת 2006, אף צוטט באומרו כי "הסיפור צריך להיכתב בספרי הלימוד לבתי הספר. מדובר במעשה גבורה בלתי רגיל".
ראו גם

דו"ח ורבה-וצלר
לקריאה נוספת

ג'ונתן פרידלנד: אמן הבריחה, רודולף ורבה האיש שברח מאושוויץ כדי להזהיר את העולם, (תרגום תמי זר, עריכה יעל ינאי),  הוצאת כנרת זמורה, 2024.
רודולף ורבה (1994), ההכנות לשואה בהונגריה: דיווח על ידי עד ראייה (תרגם: יהושע בן עמי; ערכה: יעל זיידמן), ונקובר: University of British Columbia.
רודולף ורבה (1998), ברחתי מאושוויץ / בהשתתפות אלן בסטיק (תרגמו מאנגלית: יהושע וייס בן עמי ושלומית קדם; עריכה לשונית: גבריאלה אביגור-רותם), אוניברסיטת חיפה.
Linn, Ruth (2011). "Rudolf Vrba and the Auschwitz Reports: Conflicting Historical Interpretations".  In Braham, Randolph L.; vanden Heuvel, William .J (eds.). The Auschwitz Reports and the Holocaust in Hungary. New York: Columbia University Press. pp. 153–210. ISBN 978-0-88033-688-8.
Linn, R. (2006, September). Against all hope - Escaping Auschwitz, escaping memory . The 2nd Global Conference on Hope: Probing the Boundaries. Mansfield College, Oxford.
Linn, Ruth (2004). Escaping Auschwitz: A Culture of Forgetting. Cornell University Press. ISBN 0-8014-4130-7.
Linn, Ruth (2003). "Genocide and the politics of remembering: the nameless, the celebrated, and the would-be Holocaust heroes". Journal of Genocide Research. 5 (4): 565–586. doi:10.1080/1462352032000149503. ISSN 1462-3528.
הערות שוליים

↑  מקבלי התואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת חיפה, אתר אוניברסיטת חיפה
↑  "ברחתי מאושוויץ", רודולף ורבה ואלפרד וצלר, הוצאת אוניברסיטת חיפה וזמורה ביתן,1997, עמ' 37
↑  Jonathan Freedland, 13, The Escape Artist, HarperAudio, 2022
↑  Barkat, Amiram (2 April 2006). "Death camp escapee Vrba dies at 82", Haaretz.
↑  רות לין, ‏הבריחה מאושוויץ: מדוע לא סיפרו לנו על כך בבית הספר, תיאוריה וביקורת 24, אביב 2004, עמ' 163–184
↑  Linn, Ruth (2004). Escaping Auschwitz: A Culture of Forgetting. Cornell University Press. ISBN 0-8014-4130-7.
↑  יהודה באואר, ‏תגובה על מאמרה של רות לין, תיאוריה וביקורת 24, אביב 2004, עמ' 185–189
↑  אתי אלבוים, "עם ישראל אוהב גיבורים מתים", באתר מקור ראשון, ‏15 במאי 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269540305171  PLWABN: 9810700988405606  BnF: cb12064033m (data)  CiNii: DA19006749  GND: 119505584  ISNI: 0000 0003 6854 7865  LCCN: n88259887  NARA: 40978700  NKC: jn19990010028  NTA: 147372763  SUDOC: 028900197  VcBA: 495/321365  VIAF: 24623213   WorldCat (עם VIAF): 24623213
באלאז'ו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בר 
 מיקום:  הרובע האחד-עשר של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1935
 תאריך פתיחה רשמי:  1935 
 
 קואורדינטות:  48°51′14″N 2°22′20″E﻿ / ﻿48.85398102°N 2.37214804°E﻿ / 48.85398102; 2.37214804
 www.balajo.fr/historique-1
  (למפת פריז מוגדלת) באלאז'ו(למפת פריז רגילה) באלאז'ו
 
באלאז'ו (בצרפתית: Le Balajo) הוא בר ידוע לריקודים והחל משנות ה-1980 דיסקוטק בסביבת הבסטיליה, ברחוב "רו דה לאפ" מספר 9 ברובע האחד עשר של פריז, בירת צרפת. בימינו "באלאז'ו" מארגן בעיקר ערבי ריקודים לטינים - סלסה פורטוריקניים וריקודים קובניים, אך גם מופעי בורלסקה "גלאם" ו"שיק", ולעיתים גם ערבי "רטרו" עם ריקודים לצלילי אקורדיון כמו בשנות הקמתו.
היסטוריה

המקום נפתח בשנת 1935 במקום ה"באל ורנה", על ידי ז'ורז' פראנס, המכונה "ז'ו". משמו נגזר השם "באלאז'ו", כלומר "באל של ז'ו". פראנס ניהל קודם לכן באותו רחוב במספר 32 באר בשם "באסטוש". הוא קנה את המקום של באלאז'ו" מבעליו המבוגרים של המלון "ורנה" ששכן בקומה מעל, אחרי שנמצאה במלון גופה של זונה שנרצחה. הצייר ממוצא ברטוני אנרי מאהה, לימים המעצב של מולן רוז', נדרש לעצב את פנים הבר. בהמשך פראנס קנה בית חרושת לרהיטים הצמוד לבית והרחיב את המקום. ב-18 ביוני 1936 "באלאז'ו" המורחב נחנך עם מופע של הזמרת מיסטנגט וזכה בשנים הבאות להצלחה רבה. הבאר, שצויד עם אולם בעל 400 מקומות, הצטיין בערבי הריקודים לצלילי האקורדיון ומשך רבים מהבוהמה וגם מאנשי העולם התחתון שבסביבה. עם הסלבריטאים שפקדו את המקום נמנו הזמרות ארלטי, מרלן דיטריך, הסופרים פרנסיס קרקו, ז'וזף קסל, לואי פרדינאן סלין, מרסל אמה, הבמאי אבל גאנס, העיתונאי פייר לזרף ואחרים.
בימי מלחמת העולם השנייה הבר נסגר. הוא נפתח שוב ב-24 בדצמבר 1944 והפך שוב למקום מבוקש לבילויים וריקודים. חזרה לכאן מיסטנגט, באו גם מוריס שבלייה,ז'אן גאסן, ג'נגו ריינהארדט, פיליפ קלה, מרסל סרדאן, גרגורי פק, רוברט מיצ'ם, סופיה לורן ואחרים. בוצע כאן ריקוד שהולחן על ידי המלחין ג'ו פריווא לכבוד הגעתה של ריטה הייוורת. ב"באלאז'ו" התקיימה חתונתה של אדית פיאף עם ז'אק פילס. מולוג'י שר את השיר "רו דה לאפ" של פרנסיס למארק, יליד הרחוב. בריז'יט ברדו הייתה מגיעה לכאן "אינקוגניטו".
בשנת 1982 הבעלות על הבר עברה לידי רובר לז'א (Lajeat) ובנו, האלוף בגראפלינג ז'אק, המכונה "ג'י קורן". בהזדמנות זאת הוסב המקום לדיסקוטק והותאמו לו התקליטים, התאורה והסאונד. לעומת זאת דאגו לשמר את עיצוב הפנים המקורי של אנרי מאהה משנות ה-1930
בשנת 1994 ז'אק לז'א, בעזרת המתאבקים לשעבר רמי בל ודניאל שמיד צלחו לשמור על הרייטינג של המקום.
באותה תקופה הזמר אלבר דה פנאם (אלבר גרינטוש) ארגן ב"באלז'ו" בכל יום שני את הערבים המכונים "Soirée phare de Tout Paris" -("ערב המגדלור של כל פריז" של כל ה"מקושרים" וה"people") ואחר כך הוסיף ערבים דומים גם בימי חמישי.
בשנת 2007 עבר הדיסקוטק שיפוץ נוסף, שוב תוך שימור העיצוב המקורי. בשנת 2011, שנת ה-75 של המקום, התקיים בו השלב הסופי של תחרות ה די ג'יי של צרפת.
איש טלוויזיה פול ורמוס והערוץ הצרפתי פראנס 3 ארגנו כאן את תוכניות הטלוויזיה "ורמוס כובש את בסטיליה".
ב-2015 הופיעה ב"באלאז'ו" הזמרת הוותיקה רז'ין עם המופע שלה " La Guinguette de Régine".
בכל שנה מתארגן בדיסקותק "שבוע האופנה" עם הפרזנטציות של מעצב האופנה כריסטוף גיארמה וכמו כן הקורסים לזמרה לילידים של ארמנד אלטאי.
גאורגה ארג'שאנו

גאורגה ארג'שאנו (ברומנית: Gheorghe Argeşanu;‏ 28 בפברואר 1884 – 26/27 בנובמבר 1940) איש צבא בדרגת גנרל ומדינאי רומני אשר שירת כראש ממשלת רומניה, כשבוע ב-1939 21 בספטמבר - 28 בספטמבר.
חייו

ארג'שאנו נולד בדרום רומניה. במסגרת שרותו הצבאי, במלחמת העולם הראשונה קודם לעמדות מפתח בצבא הרומני.
בשנת 1938 שימש כשר ההגנה בממשלתו השנייה של מירון קריסטאה.
לאחר רציחתו של ארמנד קלינסקו בידי אנשי התנועה הלגיונרית, התמנה ארג'שאנו על ידי קרול השני, מלך רומניה לראש ממשלה זמני.
אחד מצעדיו הראשונים היה הצגת גופתו של קלינסקו, בפומבי, תפיסתם האקראית של שלושה מחברי התנועה הלגיונרית בכל מחוז ברומניה והוצאתם להורג ללא משפט.
ארג'שאנו הוחלף בסוף ספטמבר 1939 על ידי קונסטנטין ארג'נטויאנו, והתמנה כמפקד הקורפוס השני של צבא רומניה, עד לפרישתו מהצבא ב-1940.
ביוני 1940 קודם לדרגת גנרל ובספטמבר הוצא מן השירות עם קצינים אחרים שנחשדו בנאמנות למלך קרול. 
לאחר הקמתה של המדינה הלאומית-לגיונרית על ידי התנועה הלגיונרית בספטמבר 1940, נעצר גאורגה ארג'שאנו על חלקו בהוצאות להורג של חברי התנועה הלגיונרית. הוא נכלא בכלא ז'ילבה, ועוד באותו היום הוצא להורג (ללא משפט) בטבח ז'ילבה, יחד עם עוד 65 אסירים פוליטיים נוספים.
טיסה 8303 של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס

| --- | --- |

המטוס שהתרסק, צולם ב-2016.
 תאריך:  22 במאי 2020
 מיקום:  פרברי קראצ'י, פקיסטן
 גורם:  טעות טייס, engine failure, נחיתת גחון 
 קואורדינטות:  24°54′42″N 67°11′16″E﻿ / ﻿24.911666666667°N 67.187777777778°E﻿ / 24.911666666667; 67.187777777778
 הרוגים:  97
 פצועים:  10 (2 במטוס, 8 בקרקע)
 ניצולים:  2 
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  איירבוס A320-214
 מספר זנב:  AP-BLD
 שייכות:  פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס
 מוצא:  נמל התעופה הבינלאומי אלמא איקבאל, לאהור, פקיסטן
 יעד:  נמל התעופה הבינלאומי ג'ינה, קראצ'י פקיסטן
 מפעיל:  פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס
 נוסעים:  91
 אנשי צוות:  8
 הרוגים:  97
 פצועים:  2
 ניצולים:  2
  (למפת קראצ'י מוגדלת) מיקום ההתרסקות(למפת קראצ'י רגילה) מיקום ההתרסקות
 
טיסה 8303 של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס הייתה טיסה אשר בוצעה במטוס איירבוס A320-214 שהתרסק ב-22 במאי 2020 בעת שהיה בדרכו מנמל התעופה הבינלאומי אלמא איקבאל בלאהור לנמל התעופה הבינלאומי ג'ינה בקראצ'י שבפקיסטן. המטוס התרסק קילומטרים ספורים ממסלול הנחיתה בקראצ'י לתוך אזור מגורים בפרברי העיר, לאחר ניסיון כושל לנחיתת חירום. 97 אנשים מתוך 91 הנוסעים ו-8 אנשי צוות נהרגו בהתרסקות. שני הניצולים מהטיסה ושמונה אנשים על הקרקע נפצעו ברמות שונות.
דו"ח ראשוני של ארבעה עשר עמודים על התאונה פורסם ב-24 ביוני 2020. מחקירת ההתרסקות עולה, שצוות המטוס היה טרוד בשיחה לא מבצעית בנושא מגפת הקורונה בזמן הנחיתה, וזאת בניגוד למצופה כי כל תשומת ליבם תופנה למשימת הנחתת המטוס. במטוס פעלו מערכות התראה רבות, אשר הזהירו את הצוות באורות ואזהרות קוליות מכך שהם בגובה נמוך מדי, במהירות גבוהה מדי ובהילוך לא נכון. התראת קרבה לקרקע הושמעה מספר פעמים. מנתוני הקופסה השחורה עולה שהצוות לא שם לב לכל האזהרות הנ"ל.
תיאטרון בטאקלאן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם מוזיקה, אולם תיאטרון 
 על שם:  בא-טא-קלן 
 מיקום:  הרובע האחד-עשר של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1865
 תאריך פתיחה רשמי:  3 בפברואר 1865 
 אדריכל:  שארל דובאל 
 
 קואורדינטות:  48°51′47″N 2°22′15″E﻿ / ﻿48.863055555556°N 2.3708333333333°E﻿ / 48.863055555556; 2.3708333333333
 www.bataclan.fr
  (למפת פריז מוגדלת) תיאטרון בטאקלאן(למפת פריז רגילה) תיאטרון בטאקלאן
 
תיאטרון בטאקלאן, 2008
תיאטרון בטאקלאן, בסביבות 1900
תיאטרון בטאקלאן (בצרפתית: Le Bataclan) הוא אולם תיאטרון השוכן ברובע ה-11 בפריז.
האולם נבנה בשנת 1864 על ידי האדריכל שארל דובאל. שמו נלקח משם האופרטה "בא-טא-קלן" מאת ז'אק אופנבך.
ב-13 בנובמבר 2015 נרצחו באולם יותר מ-80 צופים, בפיגוע הגדול מבין פיגועי נובמבר 2015 בפריז.
היסטוריה

בטאקלאן נוסד כבית קפה מזמר גדול בסגנון סיני, שבו בית קפה ואולם תיאטרון בקומת הקרקע ואולם ריקודים בקומה שמעליה. התקיימו בו קונצרטים, אך הוא נודע בעיקר במופעי וודוויל של אז'ן סקריב, ז'אן-פרנסואה באייר (אנ'), מלסוויל (אנ') ותאופיל מריון דומרסן (אנ').
האולם נפתח לציבור ב-3 בפברואר 1865. הוא החליף בעלים פעמים אחדות. לאחר 1910 עבר האולם שיפוץ, ושימש רק למופעי רביו, בהם של מוריס שבלייה. בשנת 1926 האולם נמכר והוסב לבית קולנוע. בשנת 1933 פרצה שרפה באולם. בשנת 1950 הרסו חלק מהאולם, כדי להתאימו לדרישות הבטיחות החדשות. בשנת 1969 נסגר בית הקולנוע, והאולם חזר לשמש כתיאטרון. כיום משמש האולם למופעי רוק ופופ, סטנד-אפ ודיסקו.
בשנת 2006 שוחזרה חזית הבניין לצבעיה המקוריים, אך גג הפגודה של המבנה אינו קיים עוד.
בשנת 2008 היו בעלי האולם יהודים (מאז מכרו אותו), וקיבלו איומים ממוסלמים ופרו-פלסטינים עקב אירועי תמיכה בישראל שנערכו באולם.
ב-13 בנובמבר 2015, כשעה לאחר תחילת הופעה של להקת הרוק האמריקאית Eagles of Death Metal, נכנסו לאולם ארבעה מחבלים חמושים ברובי סער AK-47 (קלשניקוב). אנשים בקהל העידו על קריאות "אללה אכבר", שלאחריהן החלו המחבלים בירי שיטתי ובזריקת רימונים לעבר הקהל באולם במשך כעשרים דקות. בשעה 22:00 בערך החלו המחבלים לאסוף כ-60–100 בני ערובה, בזמן שהמשטרה נערכה מחוץ לאולם. חברי להקת הרוק נמלטו ללא פגע. בשעה 00:15 החלה מתקפה של השוטרים על המחבלים שבאולם. שלושה מהמחבלים פוצצו עצמם באמצעות חגורות נפץ, והרביעי נהרג בידי המשטרה, ובנפילתו התפוצצה חגורת הנפץ שלו. אדם שהיה בקהל סיפר לכתבים כי המחבלים דיברו על סוריה. האירוע הסתיים בשעה 00:58. בפיגוע, הגדול מבין פיגועי נובמבר 2015 בפריז, נהרגו 89 אנשים ונפצעו כ-200 מבין 1,500 צופים שהיו באולם.
הערות שוליים

↑  Le Bataclan, une cible régulièrement visée, Le Point, 14 Novembre 2015
רחל קדרס ואיתמר אייכנר, האולם מהטבח בפריז אוים בעבר כי אירח התרמות לצה"ל ולמג"ב, באתר ynet, 14 בנובמבר 2015
↑  רחל קדרס וסוכנויות הידיעות, עדות מהטבח: "גופות בשלוליות דם מחוררות מכדורי רובה", באתר ynet, 14 בנובמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12463007h (data)  GND: 1102415456  MusicBrainz: e6cfb74d-d69b-44c3-b890-1b3f509816e4  VIAF: 125450476   WorldCat (עם VIAF): 125450476 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פריז ובנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ענת הראל

| --- | --- |

 לידה:  18 במאי 1970 (בת 54) שדי חמד, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  מכון וינגייט 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  anat.harel1
 www.anatharel.co.il
 
ענת הראל (נולדה ב-18 במאי 1970) היא מגישת טלוויזיה ומאמנת כושר ישראלית.
ביוגרפיה

הראל נולדה במושב שדי חמד בשם ענת ברעם. אביה, סרן משה ברעם (בלומנשטיק), נפל בעת מילוי תפקידו בהתרסקות מטוס הרקולס בג'בל חלאל, בהיותה בת 5 בלבד. שלוש שנים לאחר מכן, אמה התחתנה בשנית, ואימצה את שם משפחתו של אביה החורג - הראל. הראל שרתה בצה"ל כקצינת ת"ש ולאחר שרותה הצבאי סיימה תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1998 סיימה את לימודיה בבית הספר למאמנים ע"ש וינגייט והחלה לפעול כמאמנת במסגרות שונות. ב-2003, עשתה את צעדיה הראשונים בטלוויזיה כאשר הגישה את פינת הכושר בתוכנית של אודטה.
מאז ועד היום הגישה ענת הראל מספר תוכניות טלוויזיה העוסקות באורח חיים בריא ביניהן:
"אימון אישי עם ענת הראל" – בערוץ החיים הטובים.
"שעת אושר" – בערוץ 2 (שידורי קשת)
"תהיי בריאה" – בערוץ 2 (שידורי קשת)
"גוף ונפש עם ענת הראל" – בערוץ 10
ב-2012 השתתפה בתוכנית "הישרדות VIP", והגיעה אל המקום השני בגמר התכנית. בנובמבר 2012 החלה הראל להנחות לצידה של סופי צדקה את תוכנית הבוקר "לחיות טוב" בערוץ 2 בזכיינית רשת למשך שנתיים. ב-2016 הנחתה בערוץ החיים הטובים את התכנית "פילאטיס עם דליה מנטבר" לצדה של דליה מנטבר. ב-2018 הנחתה בערוץ עשר את התכנית "עושות שרירים" לצדה של שר פיטנס.
הראל היא הפרזנטורית של דגני הבוקר "פיטנס" של נסטלה בחמש השנים האחרונות, וכמו כן ספורטאית מאומצת על ידי חברת "נייקי ישראל".
הראל שותפה בחברה לפיתוח מכשירי כושר ביתיים ובחברה המפעילה קבוצות אימון למטרות שונות.
ב-2022 שיחקה בסדרת הנוער "מיוחדת" של כאן חינוכית, בסדרה היא מגלמת את טלי וייסברג, אמא של ירדן.
חיים פרטיים

הראל גרושה ואם לבן. מתגוררת בתל אביב.
הערות שוליים

↑  חגית רון רבינוביץ', מישהו לרוץ איתו, באתר ישראל היום, 23 באפריל 2020
כיכר הרפובליקה

ערך זה עוסק בכיכר בפריז. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית, skateboarding spot 
 על שם:  רפובליקה 
 מיקום:  הרובע השלישי של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1883
 תאריך פתיחה רשמי:  1883 
 מידות
 אורך:  283 מ' 
 רוחב:  119 מ' 
 
 קואורדינטות:  48°52′02″N 2°21′51″E﻿ / ﻿48.867277777778°N 2.3640555555556°E﻿ / 48.867277777778; 2.3640555555556
  (למפת פריז מוגדלת) כיכר הרפובליקה(למפת פריז רגילה) כיכר הרפובליקה
 
כיכר הרפובליקה
כיכר הרפובליקה (בצרפתית: Place de la République) היא כיכר עירונית בפריז שבצרפת, בגבול הרובע השלישי, העשירי והאחד עשר של פריז. הכיכר נקראת על שם הרפובליקה הצרפתית, ובמרכזה עומד פסל גדול המוקדש למריאן.
היסטוריה

הכיכר נמצאת במקום שבו עמד מבצר הטמפל, מצודה גדולה על חומת שארל החמישי. בכיכר הוקמה בשנת 1811 מזרקה בשם "Château-d'Eau" ("טירת המים") שתוכננה בידי המעצב פייר סימון גיראר. הכיכר כפי שנראית היום קיבלה את צורתה בזמן הקיסרות השנייה כחלק מתוכנית אוסמן להתחדשות פריז בידי הברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן. רוב התיאטראות שבשדרות דו-טמפל נהרסו בתוכנית זו.
האדריכל של פריז, גבריאל דוויו, הוסיף לכיכר מזרקה שנייה המקושטת באריות.
בשנת 1879, בתחרות לעיצוב פסל גדול שיוקדש לרפובליקה הצרפתית השלישית שרק הוכרזה, זכו "האחים מוריס" ועיצבו פסל מתאים לכיכר. שני טקסים לחנוכת הפסל התקיימו במקום, הראשון ב-14 ביולי 1880 עם גרסה של הפסל מגבס, והשני ב-14 ביולי 1883 עם גרסה סופית מברונזה שניצבת בכיכר עד היום. הפסל הוא של הדמות האלגורית המסמלת את הרפובליקה הצרפתית, מריאן.
ראו גם

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| עיינו גם בפורטל: |   | פורטל פריז |
עליזה אביב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בפברואר 1952 (בת 72) תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל בלגיה בריסל
 תקופת הפעילות:  מ-1971 
 סוגה:  מוזיקת עולם, מוזיקה יוונית 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
עליזה אביב בלום (נולדה ב-23 בפברואר 1952) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

עליזה אביב בלום נולדה בתל אביב כעליזה בוחבוט (בר עוז) לאם ילידת סלוניקי שביוון, ולאב יליד ירושלים. היא למדה בבית הספר "אהבת ציון" בתל אביב, ב"תחכמוני" בת ים, ובעירוני א' (חשמונאים) בת ים.
עליזה אביב התגייסה לצה"ל בשנת 1971, הצטרפה לצוות ההווי חיל האוויר, והייתה סולנית הצוות בתוכנית "שבר ענן". במהלך שירותה הצבאי, בשנת 1971 התחתנה עם מוצי אביב, סולנה של להקת פיקוד הצפון שהתפרסם בשיר "מלכות החרמון". בין השנים 1973–1974 גרה עליזה עם מוצי בבריסל, ולאחר הולדת בתם, דין דין אביב בשנת 1974, הם חזרו לארץ. ב-1984 נולד בנה השני. עליזה ומוצי התגרשו בשנת 1994.
אביב נשואה בשנית לשמואל בלום, טייס חיל האוויר, ומתגוררת בצור יצחק.
היא ממשיכה להופיע על במות ומתארחת במופעי הנשים של בתה דין דין אביב.
דרכה האמנותית

אביב הופיעה מגיל צעיר על במות כרקדנית בלט, ובנעוריה שרה כאורחת בהופעות של אחיה שמוליק בר עוז, שייסד בשנות הששים את להקת הקצב "הנסיכים".
בשנת 1972 הקימה ביחד עם בעלה מוצי אביב את "צמד אביב", שהופיע ברחבי הארץ והעולם עם גרסאות כיסוי לשירי פולקלור עולמיים. באותה השנה הצטרפה עליזה לצוות המחזמר "אל תקרא לי שחור", השתתפה במחזמר "הרוטשילדים" והצטרפה לגלגולה השני של להקת פיקוד דיזינגוף. במקביל, השתתפה במספר הצגות ילדים, ביניהם "מלך האלמוגים" בתיאטרון אורנה פורת. בין השנים 1973–1974 הופיע "צמד אביב" בבריסל, ולאחר הולדת בתה דין דין ב-1974 שבה עליזה לישראל.
בשנת 1975 הצטרפה אביב ללהקת השגרירים של האחים יעקב ויצחק אליעזרוב כסולנית, והופיעה איתה עד לשנת 1980. בשנת 1978 אביב השתתפה עם הלהקה בפסטיבל הזמר והפזמון 1978 עם הלהיט "אילני" שזכה במקום התשיעי אך זכה להצלחה רבה.
בדצמבר 1980 הופיעו עליזה, מוצי ובתם דין דין בשירוויזיון מספר 2 עם השיר "מבולבלי", שזכה במקום השני ולהצלחה, והשלושה יצאו למסע הופעות ברחבי הארץ.
בשנת 1981 הקימה עליזה את "להקת אביב", ובשנת 1989 השתתפה אביב עם הלהקה בקדם-אירוויזיון 1989 עם השיר "שלום על ארץ" שזכה במקום ה-11.
אביב מרבה לשיר שירים ביוונית ובלאדינו, שמתקשרים לרקע היווני-סלוניקאי שלה. בשנות ה-90 הצטרפה לחיים רומנו למופע שירי עם יווניים בשם "בית רומנו". כמו כן, הופיעה עם התזמורת האנדלוסית והתארחה בערב הופעות מוזיקת עולם רבגונית.
בסוף שנות ה-90 הקימה עליזה צמד עם בתה, דין דין שנשא את השם "עלידין" ובשנת 2000 הצמד הוציא אלבום בהפקת משה דעבול. עידן רייכל שימש כקלידן של הצמד, ואחד השירים שבוצעו במופע המשותף היה "אם תלך" שלימים הפך ללהיטה הגדול של דין דין אביב במסגרת "הפרויקט של עידן רייכל".
עליזה אביב השתתפה כשחקנית במספר סרטים ישראלים ביניהם בין השאר "ז'אקו והיצאניות".
בשנים האחרונות יצרו עליזה ודין ודין גרסה מחודשת של "עלידין", והן מופיעות ברחבי הארץ לנשים בלבד.
מופעים

עליזה אביב מופיעה בכל רחבי הארץ, והיא משלבת בשירתה ריקוד ותנועה. בין מופעיה:
"סיפור אהבה יווני" עם שמעון פרנס
"הסלוניקאים" עם שמוליק בר עוז וחיים רומנו
"דם חיים ואהבה" עם אורנה גאון
"עלידין" מופעים לנשים בלבד, בשיתוף עם דין דין אביב
הערות שוליים

↑  עליזה אביב, באתר www.ishim.co.il
1 2 3 4  שרה את חייה – סיפורה של עליזה אביב – כותב ומתחקר: דודי פטימר, באתר דודיפדיה- פרוייקט שימור המוסיקה הישראלית של דודי פטימר, ‏2016-10-05
↑  103FM - עליזה אביב, באתר 103fm.maariv.co.il
↑  "אוהבים יוונית" - מופע עם שמעון פרנס והזמרת עליזה אביב, במרינה הרצליה, באתר כאן ישראל | kanisrael | כאן נעים | kan-naim, ‏2010-07-18
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007580647605171  VIAF: 51147266966135482769   WorldCat (עם VIAF): 51147266966135482769
החי והצומח של ארץ ישראל

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  עורך ראשי, עזריה אלון
 איורים:  מספר מאיירים, העיקרי שבהם הוא טוביה קורץ
 צילומים:  צלמים רבים, עורך צילומים: עמיקם שוב
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  אנציקלופדיה מאוירת, ידיעת הטבע
 הוצאה
 הוצאה:  משרד הביטחון – ההוצאה לאור
 תאריך הוצאה:  ראשונה: 1983, שנייה: 1985
 עורך:  עזריה אלון
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  12
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  000921357, 001218798
החי והצומח של ארץ ישראל – אנציקלופדיה שימושית מאוירת היא האנציקלופדיה לידיעת הטבע המקיפה ביותר שנכתבה על בעלי החיים והצומח בארץ ישראל. האנציקלופדיה נכתבה לציבור הרחב וקבעה לראשונה, בעזרת האקדמיה ללשון העברית, מאות שמות עבריים לבעלי חיים וצמחים בישראל.