stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זמר עברי
היסטוריה > חבורות הזמר ושירה בציבור

חבורות הזמר שקמו כמעט בכל יישוב בארץ תרמו תרומה נכבדת להפצת שירי ארץ ישראל. חבורות הזמר שרות בעיקר שירי ארץ ישראל ידועים ולחלקן גם חומר מקורי. החשובה והמוכרת בקרב חבורות-הזמר היא להקת הגבעטרון שלה רפרטואר עשיר ומגוון.
מופעי השירה בציבור הפכו גם הם לנפוצים מאוד בארץ: בין ראשוני מובילי שירת הרבים: הפזמונאי והמלחין עמנואל זמיר הסתובב ברחבי הארץ ולימד את שיריו בערבי שירה בציבור, המלחין נחום היימן, אנשי קול ישראל המלחין מאיר הרניק המוזיקאי חתן פרס ישראל גיל אלדמע, המלחין אפי נצר (שהמציא את הקרנת המילים בשקופיות), האקורדיאוניסט יוסי לב שהקים כבר בשנת 1974 מועדון זמר ראשון בבאר שבע, שרהל'ה שרון שהתחילה במועדון הזמר של עמק הירדן ובסוף שנות השבעים כיכבה בתוכנית שירה בציבור בערוץ הראשון, המוזיקולוג והחוקר נחומי הר ציון שמועדון הזמר שלו במועצה האזורית בני שמעון מאז 1984. ב-30 השנים האחרונות צברה שירת הרבים פופולריות רבה ועשרות זמרים ונגנים מובילים מועדוני זמר בכל רחבי הארץ.
היסטוריה > הלהקות הצבאיות והשפעתן

הלהקות הצבאיות תרמו רבות לעיצוב הזמר העברי המתחדש. לאחר קום המדינה התבלטה מאוד להקת הנח"ל עם שלל להיטים חדשים באווירה צעירה ו"שובבה". לאחר מלחמת ששת הימים התבלטו להקות נוספות, בהן להקת חיל הים, להקות פיקוד צפון ומרכז, ועוד. ללהקות הצבאיות תרמו מיטב יוצרי הזמר העברי והן הצמיחו עם השנים עשרות זמרים ובדרנים ידועים.
בשנות השישים בלטו מספר להקות של זמרים צעירים, רובם הגדול יוצאי להקות צבאיות, שהמשיכו באזרחות את אותו סגנון מוזיקלי מהלהקה הצבאית: שירים ישראליים קלילים, שירי פופ, שירים משעשעים ברוח צעירה לאותה תקופה ושירי ארץ ישראל.
הלהקות הצבאיות השפיעו רבות על הבידור ועולם הזמר העברי במשך כשלושה עשורים. למעט להיטים בודדים, החל משנות השמונים התרחק הסגנון המוזיקלי הנוכחי מזה של הלהקות הצבאיות, וכיום אין להן השפעה מיוחדת ופעילותן מרוכזת במסגרת הצבאית בלבד.
היסטוריה > מחזות הזמר ותחרויות זמר

מחזות הזמר הישראליים הצמיחו גם הם שירים מוכרים, שאותם כתבו מיטב היוצרים. במחזמר העברי הראשון, "שולמית", כיכבה שושנה דמארי. למחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" שעלה בשנות השישים, כתבו נתן אלתרמן וסשה ארגוב פזמונים שזכו להצלחה רבה. בסוף שנות השישים כיכב הזמר יהורם גאון במחזמר "קזבלן" עם הלהיטים "כל הכבוד" ו"יש מקום". גאון המשיך להיות זמר פופולרי עוד שנים רבות, עם שירים המשלבים בין מזרח ומערב.
פסטיבלי הזמר שארגנה רשות השידור בימי העצמאות בשנים 1960–1980 הצמיחו פזמונים חדשים שחלקם הפכו לפופולריים מאוד ולהם תרמו מיטב היוצרים והזמרים בארץ. את פסטיבל הזמר החליפה תחרות הקדם אירוויזיון.
סוגות > פופ

החל משנות השבעים החל הזמר העברי להיות מושפע מהפופ והרוק. הרוק הישראלי מושפע מהרוק אנד רול הבריטי והאמריקאי, אך מאופיין בצליל פופ אקוסטי.
במהפכת הרוק של המוזיקה הישראלית החלו להקות הקצב שפעלו מסוף שנות השישים. מי שהעלו את הפופ והרוק ללב התודעה הם שלישיית החלונות הגבוהים בהנהגתו של חלוץ הפופ הישראלי שמוליק קראוס ולאחר מכן המשיכו במהלך אריק איינשטיין ושלום חנוך. תקליטיהם מסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים, "פוזי", "פלסטלינה" ו"שבלול" נחשבים כפורצי דרך בלחנם ובעיבודם המוזיקלי (שהיה רוק עם גיטרות חשמליות) וסימלו לראשונה את המעבר לשירים האישיים במוזיקה הישראלית.
שלמה ארצי, שלום חנוך ויהודה פוליקר, שהחלו לפעול גם הם באותן שנים, זוכים להצלחה רבה עד היום ונחשבים למיינסטרים של הרוק הישראלי. הם מאופיינים בכתיבה אישית של שיריהם, לא נרתעים מלעסוק ברגשות, מחשבות ופחדים אישיים וגם בשירי מחאה ותיאור מצבים אקטואליים. זמר נוסף מאותה תקופה הוא בועז שרעבי, אשר רבים משיריו היו לקלאסיקות במוזיקה הישראלית: "לתת", "הלוואי", "אצלי הכול בסדר", ואחרים.
אחד הזמרים שהתחילו לפעול בשנות השמונים הוא שלומי שבת. בין שיריו המפורסמים: "בחוף של טרפטוני", "בגלל הרוח", "חתיכת שמים".
במהלך שנות האלפיים זוכים אמני פופ צעירים, יוצאי התחרות הטלוויזיונית כוכב נולד, להצלחה גדולה מאוד. הצלחתם גוררת לפעמים ביקורת שלילית מצד אמנים ותיקים יותר, למשל בריאיון מפורסם שהתפרסם בעיתון ידיעות אחרונות ב-2006 בו התבטאה הזמרת חוה אלברשטיין בחריפות כנגד התופעה. בנוסף זכו וזוכים להצלחה גדולה אמני פופ המושפעים מאלילי בני הנוער מחוץ לארץ, כמו "טייק ד'את" ובריטני ספירס.
סוגות > רוק

בראשית הדרך, היה הרוק תרבות מוקצה בישראל, שבשנות ה־60 של המאה ה־20 הייתה עדיין חברה מגויסת וסגורה יחסית להשפעות תרבותיות מערביות. חלוץ הרוק הישראלי והראשון שהקליט רוק בעברית היה בצלאל יונגרייז, שבשנת 1962 הקליט את השיר "ילדונת".
להקות הרוק הראשונות בישראל היו "להקות הקצב", שהחלו לפעול באמצע העשור במועדוני לילה ודיסקוטקים.
לקראת סוף העשור השתכללה סצנת להקות הקצב ואף זכתה למעט לגיטימציה, בעיקר לאחר מלחמת ששת הימים כאשר מוזיקאים מערביים החלו להגיע לישראל והשפעות מהפכת הפופ החלו לחלחל לתרבות המקומית. בגל השני של להקות הקצב התבלטו שלוש להקות עיקריות כמובילות סצנת הרוק המקומית: "הצ'רצ'ילים" שפעלו עתה כהרכב של חמישה נגנים עם הזמר הקנדי סטן סולומון והגיטריסט הבריטי יוצא הטורנדוס רוב הקסלי, היוו את הצלע ההרפתקנית ביותר של הרוק הישראלי עם שילובים חדשניים בין רוק פסיכדלי לבין מרכיבים של מוזיקה ים-תיכונית וערבית. האריות יצרו לרוב פופ מצעדים, אף על פי שגם להקה זו הייתה חדשנית מאוד לזמנה, ובין היתר הייתה הלהקה הישראלית הראשונה שהתנסתה ברגאיי ("Give me"). את משולש הקצב הישראלי של אותן שנים משלימה הסופרגרופ עוזי והסגנונות שנוצרה כשסולן השמנים והרזים עוזי פוקס הצטרף ללהקת הסגנונות בהנהגתו של אבי קרפל. סגנונה היה המגוון ביותר ונשען, מלבד פופ בריטי בנוסח הביטלס גם על סול אמריקני והתאפיין בעיבודים מורכבים ועשירים לכלי נשיפה בנוסח דם, יזע ודמעות, שיקגו ואחרים.
בתפר שבין שנות ה-60 וה-70 החלה התעניינות ברוק מצד האמנים המצליחים של הממסד המוזיקלי ורבים מהם השתעשעו בהקלטת שירים בסגנון הרוק ובעבודה משותפת עם להקות הקצב. מי שעשה את הצעד המשמעותי ביותר לקראת אימוץ הרוק כאסתטיקה דומיננטית במוזיקה הישראלית היה אריק איינשטיין, שבשנת 1969 הפך את הצ'רצ'ילים ללהקת הליווי הקבועה שלו בהופעות ובתקליטים. תקליטיו של איינשטיין מאותן שנים נחשבים לפורצי דרך באופן שבו מיזגו לחנים ועיבודים של רוק עם טקסטים בעברית, והיו מהפכניים הן בתפיסה המוזיקלית הרעננה שהציגו והן במעבר שייצגו משירה לאומית מגויסת כפי שהתבטאה בלהיטי הלהקות הצבאיות ששלטו בכיפה בעשור הקודם לשירים אישיים.
להקת הרוק המצליחה הראשונה ששרה בעברית, הייתה להקת כוורת, אשר החלה את דרכה בשנות השבעים. כוורת נחשבת כפורצת דרך במוזיקה הישראלית כשהצליחה לשלב בין מוזיקת פופ להומור והעלתה את הפופ והרוק ללב הקונצנזוס.
בתחום הרוק הכבד בלטה להקת "סטלה מאריס" מחיפה, אשר החלה את דרכה בתחילת שנות התשעים ופרסמה, בין היתר, את הבלדה "נר על החלון", שהפך ללהיט וגם "זה לא מאוחר", "לילה טוב" ו"אישתר" שאף הופיע ב-MTV. יותר מאוחר, השתלבה סטלה מאריס במיינסטרים של המוזיקה הישראלית, כמו גם סולנה שיצא לקריירת סולו, פבלו רוזנברג ששילב פופ ורוק עם נגיעות ספרדיות ורית'ם אנד בלוז.
למרות משברים ותקופות שפל בעולם הרוק הישראלי (כמו אסון פסטיבל ערד ב-1995, אחריו ירדה הפופולריות של אירוע זה), במשך העשור הבא הפך הרוק בישראל ליצירה מרכזית ומקובלת, וקמו להקות חשובות כמו המכשפות ומוניקה סקס.
סוגות > ראפ והיפ-הופ

מתחילת שנות התשעים, דרך שב"ק ס', נייג'ל האדמו"ר והדג נחש, התחילו סגנונות הראפ והיפ הופ לחדור באיטיות לרדיו הישראלי, שנטה עד אז לשדר רוק, פופ ומוזיקה קלה.
סוגות > שירי ילדים

קטגוריה חשובה בזמר העברי היא שירי ילדים. רבים משירי הילדים נוצרו על ידי גננות ומורים לגיל הרך. ברב המקרים נלקחו מנגינות מרפרטוארים רבים שידעו המורות ועליהם נכתבו מילים שהתאימו לילדי הארץ. שירים רבים נלקחו מיידיש, מניגונים חסידיים, ממנגינות של יהודי תימן, יהודי ארצות ארצות האסלאם וכן מנגינות עממיות ערביות שנפוצו בתקופת היישוב בארץ.
בשנים האחרונות טושטשו מאוד ההבדלים בין שירים הפונים לילדים ונוער לבין שירים לקהל בוגר יותר. קהל הילדים והנוער החל להעריץ זמרים ומנחים צעירים (למשל מערוץ הילדים ומתחרות "כוכב נולד"), ששיריהם לא נכתבו ספציפית לקהל יעד זה.
השפעות

בתחילה הזמר העברי היה מבוסס רבות על מלודיות רוסיות. בתקופתו של נחום נרדי נתקבעה התבנית הממזגת בין מזרח למערב כביטוי למיזוג הגלויות שמתחולל בארץ, שכן קיים קשר בין הזמר שהוא ביטוי צלילי למה שמתרחש בפועל בהוויית החיים בישראל.
בתחילת שנות האלפיים הכיר הממסד בחשיבות הזמר העברי מהאספקט החינוכי והמורשתי וקבע את "שבוע הזמר העברי" כחג המוזיקה הישראלית, המצוין גם בכנסת.
הפופולריות של הזמר העברי באה לידי ביטוי בין היתר גם במסורת של קיום חגיגות ופסטיבלי זמר. הראשון היה פסטיבל ערד שהחלה באמצע שנות השמונים. לאחר מכן צמחו חגיגות זמר נוספות בעיקר בתקופות החגים (כמו "ימי זמר בחולון"), שמפגישות את הקהל עם אמנים ויוצרים בזמר העברי ומשמשות חממה לניסיונות ולהרכבים חדשים וגם במה לחבורות הזמר בארץ. אמצעי נוסף המעיד על הפופולריות של הזמר העברי הוא הפיכת תחנת הרדיו רשת ג' לתחנת מוזיקה ישראלית בלבד בכל הסגנונות ומכל התקופות, שגם זוכה לאחוזי האזנה גבוהים.
לעומת זאת, זמר עברי כמעט ואינה זוכה להצלחה מחוץ לישראל מחוץ לקהילות היהודיות, ונראה שאחת הסיבות היא מחסום השפה. השירים העבריים שזכו להשמעה מחוץ לישראל היו בעיקר שירים ישראלים באירוויזיון שזכו במיקומים גבוהים יחסית, אשר זכו לפופולריות בחלק ממדינות אירופה, אם כי ישנם אמנים ישראלים שזכו להצלחה גם מחוץ לישראל, בעיקר כאלה השרים בשפה האנגלית.
חוקרי הזמר העברי

מאיר נוי
אליהו הכהן
הרצל שמואלי
דן אלמגור
נחומי הרציון
נתן שחר
טלילה אלירם
מיכאל וולפה
יואב קוטנר (הרוק הישראלי)
שי בורשטין
אנשי פרויקט זֶמֶרֶשֶׁת
דודי פטימר
ראו גם

שירה בציבור
מצעד הפזמונים העברי השנתי
מוזיקה קלאסית ישראלית
פרס ישראל לזמר עברי
לקריאה נוספת

יעל רשף, הזמר העברי בראשיתו – פרק בתולדות העברית החדשה, מוסד ביאליק, 2004
נתן שחר, שיר שיר עלה-נא – תולדות הזמר העברי, הוצאת מודן, 2006
טלילה אלירם, בוא, שיר עברי, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2006
נחומי הרציון, "מבנייני האומה עד חולות נואיבה: הזמר העברי בעשור השלישי" בתוך צ. צמרת וח. יבלונקה (עורכים), העשור השלישי: תשכ"ח–תשל"ח, הוצאת יד יצחק בן צבי, 2008, עמ' 217–230
אפרת שהם, ארץ שיר סיפור, הוצאת מפה, 2011
אדווין סרוסי ומוטי רגב, מוזיקה פופולרית ותרבות בישראל, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2014
מבחר מאמרים במדור "זמר עברי" בתוך קובץ המחקרים מוזיקה בישראל, עיונים – סדרת "נושא" (2014), בעריכת מיכאל וולפה, גדעון כ"ץ וטוביה פרילינג, הוצ' מכון בן-גוריון, אונ' בן-גוריון
נתן שחר, שירת הנוער: מה שרו בתנועות הנוער, יד בן צבי, 2018
דוד אסף, שיר הוא לא רק מילים: פרקי מסע בזמר העברי, הוצאת עם עובד, 2019
יעל רשף, לשון וסגנון בזמר העברי, הוצאת רסלינג, 2023
הערות שוליים

↑  סיפור צמיחתו של השיר סופר בהופעתו של ברוך בן-יהודה, שהיה מנהל הגימנסיה, בתוכנית "שרתי לך ארצי" של דן אלמגור ואליהו הכהן בטלוויזיה הישראלית.
↑  נחומי הרציון, "מבנייני האומה עד חולות נואיבה: הזמר העברי בעשור השלישי" בתוך צ. צמרת וח. יבלונקה (עורכים), העשור השלישי: תשכ"ח–תשל"ח, יד יצחק בן צבי, 2008, עמ' 217–230
↑  פלם, גילה, השיר היידי ושלובו בשיר הישראלי או מדוע נעלם שיר האהבה, בתוך "העגלה המלאה: מאה ועשרים שנות תרבות ישראל", עורך: ישראל ברטל, מאגנס, ירושלים, 1998, עמ' 251-260
↑  הצעות לסדר היום שבוע הזמר העברי, אתר הכנסת, 2002
לומדים לשיר בגן שמואל
ברי סחרוף, כונה "נסיך הרוק הישראלי"
יובל דרור (סוציולוג)

ערך זה עוסק בסוציולוג, חוקר טכנולוגיה ותקשורת. אם התכוונתם לחוקר חינוך, ראו .
| --- | --- |
יובל דרור
יובל דרור
 לידה:  1971 (בן 54 בערך) גבעתיים
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 עיסוק:  סוציולוג, מרצה, סופר
 מעסיק:  רשת עושים היסטוריה
 
יובל דרור (נולד ב-1971 בגבעתיים) הוא סוציולוג, חוקר, פרשן וסופר ישראלי, המסקר גם את טכנולוגיות האינטרנט והמחשבים.
דרור היה דקאן בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל. מרצה בנושאי חדשנות, אינטליגנציה מלאכותית והשפעות הטכנולוגיה הדיגיטלית והמדיה החברתית. מגיש את הפודקאסט "עושים טכנולוגיה", ב"רשת עושים היסטוריה".
ביוגרפיה

בצעירותו עבד כאיש תמיכה למשחקים במרכז לטכנולוגיה חינוכית והעביר הדרכות על מחשבים. למד לתואר ראשון ולתואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וסיים את לימודיו בשנת 2001 לאחר שכתב עבודת גמר בנושא "קהילות בעידן הווירטואלי". בשנת 2008 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן על עבודתו בנושא "הגבלה חברתית של טכנולוגיה: ניתוח וביקורת על פי SCOT", בהנחיית ד"ר נח עפרון.
את דרכו העיתונאית-ספרותית החל בעריכת ספרי מחשבים בהוצאת "אופוס", שם חיבר את ספרו הראשון, ספר הדרכה בשם "מי מפחד ממחשבים". בסוף שנות ה-90 מונה דרור לסגן עורך המגזין "אינטרנט וורלד", וכן שימש כעורך "עדכנט" - יומון הדואר האלקטרוני הישראלי הראשון. בשנת 2000 החל לעבוד ככתב המחשבים של העיתון "הארץ", ובהמשך הפך לעורך בתחומי המדע, הטכנולוגיה והכלכלה בעיתון. בשנת 2003 החל לכתוב טורי דעה לעמוד המאמרים של העיתון ונחשב באותה התקופה לכותב הקבוע הצעיר ביותר בתולדות העיתון שהוזמן לכתוב באופן קבוע בעמוד זה.
בשנת 2004 עזב את עיתון "הארץ", ולאחר מספר חדשים מונה לכתב טכנולוגיה בחברת החדשות של ערוץ 2 וב"ידיעות אחרונות". במקביל החל ללמד בשורה של מוסדות להשכלה גבוהה, ובכללם: בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי המכללה למינהל, במחלקה לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון, בתוכנית ל"מדע, טכנולוגיה וחברה" באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת תל אביב ובבית הספר לתקשורת של מכללת נתניה. באוקטובר 2010 מונה לעמוד בראש המסלול לתקשורת דיגיטלית בבית הספר לתקשורת של המכללה למינהל.
לאורך השנים פרסם דרור כתבות ומאמרים רבים בעיתונות הפופולרית, וכן בכתבי עת ייעודיים ובהם "גליליאו", "אודיסאה" ו"פנים". מאז שנת 2005 הוא מפעיל בלוג פופולרי בשם "מאבד תמלילים - הגלוב", העוסק בין היתר בתקשורת, טכנולוגיה, פוליטיקה, אקדמיה וחברה. בנוסף, מאז שנת 2008 הוא משמש כמבקר תקשורת באתר "העין השביעית", ומראשית 2010 היה אורח קבוע בתוכנית "לונדון וקירשנבאום" בערוץ 10 לעיסוק בנושאי אינטרנט וטכנולוגיה. לאורך השנים דרור השמיע ביקורת על הכוח הפוליטי, הכלכלי והחברתי של חברות הטכנולוגיה הגדולות.
דרור חיבר ספרי עיון אחדים על הטכנולוגיה והשפעותיה על החברה. בשנת 2005 הוציא את ספרו "הפוליטיקה של הטכנולוגיה", הסוקר את הגישות השונות של החברה לטכנולוגיה בעבר ובהווה. בשנת 2011 יצא ספרו "עיתונות מקוונת", העוסק בסיכוייה של התקשורת המסורתית לשרוד בעידן העיתונות המקוונת, ובגורמים שהובילו לדעיכתה. בשנת 2019 פרסם את ספרו הרביעי, "קוד סמוי", העוסק בהשפעת המדיה החדשה - האלגוריתמים, פלטפורמות המדיה החברתית ושירותים דיגיטליים נוספים - על החברה, הפוליטיקה, התקשורת, המשפחה, עולם העסקים ועוד.
בספטמבר 2014 מונה לדקאן בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל, תפקיד בו כיהן עד לספטמבר 2018. ביוני 2022 פרש מעבודה במכללה למנהל.
במרץ 2019 החל להגיש את הפודקאסט "עושים טכנולוגיה" מבית רשת עושים היסטוריה.
בשנים 2019 וב-2020 הוא זכה בתואר "פודקאסט השנה" בתחום הטכנולוגיה בתחרות השנתית שמארגן אתר גיקטיים.
בשנת 2020 החל להגיש את "הדבר הבא" פודקאסט ממותג עבור IBM, את "נקודה IL" פודקאסט ממותג עבור איגוד האינטרנט הישראלי. בשנת 2021 החל להגיש את "צורכים חדשנות" פודקאסט ממותג עבור שופרסל ואת "פורצים דרך" עבור חברת סיילספורס. בשנת 2022 החל להגיש את "אינטליגנציה מלאכותית", פודקאסט ממותג עבור אינטל ואת "המימד הדיגיטלי", פודקאסט ממותג עבור דלויט.
בראשית 2023 החל לפרסם טור חודשי תחת השם "עידן הבינה" במגזין TheMarker.
במאי 2024 השיק פודקסט עצמאי בשם "סערה מושלמת" שבודק מה קורה כאשר רעיונות הופכים לאובססיה תרבותית.
ביוגרפיה > חיים אישיים

דרור נשוי ואב לשלוש בנות.
ספריו

מי מפחד ממחשבים? ספר חובה למשתמש המתחיל, אופוס, תל אביב, 1998
הפוליטיקה של הטכנולוגיה, הוצאת מפה, 2005
עיתונות מקוונת, האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2011
קוד סמוי, הוצאת דביר, 2019
עריכה מדעית והקדמה:
ג'ון בטל, החיפוש: כיצד גוגל ומתחרותיה שינו את פני התרבות וכתבו מחדש את חוקי עולם העסקים, תרגום מאנגלית: יהב זוהר; הוצאת עברית, ירושלים, 2006
הערות שוליים

↑  הבניה חברתית של טכנולוגיה - "Social construction of technology"
↑  יובל דרור, באתר העין השביעית
↑  תעלומת גוגל: אוהבים אותה וסולדים מפייסבוק, באתר גלובס, 20 ביולי 2022
↑   משה אלחנתי, "קוד סמוי": האם נהיה מוכנים לוותר על הגודש שהטכנולוגיה מאפשרת?, באתר הארץ, 24 באפריל 2019
↑  11, דיקן חדש לביס לתקשורת במכללה למנהל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 10 בספטמבר 2014
↑  הודעה של יובל דרור בטוויטר
↑  עושים טכנולוגיה
↑  צוות התכנית, באתר עושים היסטוריה
↑  אתם בחרתם: אלו הפודקאסטים הטובים ביותר לשנת 2019, באתר גיקטיים, 31 בדצמבר 2019
↑  אתם בחרתם: אלו הפודקאסטים הטובים ביותר לשנת 2020, באתר גיקטיים, 6 בינואר 2021
↑  הדבר הבא
↑  נקודה IL
↑  צורכים חדשנות
↑  פורצים דרך - הפודקאסט של סיילספורס ישראל, באתר Salesforce Blog
↑  אינטליגנציה מלאכותית, באתר רשת עושים היסטוריה
↑  המימד הדיגיטלי, באתר רשת עושים היסטוריה
↑  סערה מושלמת, באתר מאבד תמלילים
↑  ביקורת על הספר "החיפוש"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300610905171  VIAF: 98484322   WorldCat (עם VIAF): 98484322
השר הראשון של ויילס

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  אלינד מורגן
 תאריך כניסה לתפקיד:  6 באוגוסט 2024
 דרכי מינוי:  מינוי המונרך על בסיס בחירת הפרלמנט הוולשי
 תחום שיפוט:  ויילס ויילס
 כפוף:  הפרלמנט הוולשי
 משך כהונה קצוב:  5 שנים
 ייסוד המשרה:  12 במאי 1999
 איוש ראשון:  אלין מייקל
 אתר רשמי
 
השר הראשון של ויילס (בוולשית: Prif Weinidog Cymru) הוא ראש ממשלת ויילס ומגן החותם הוולשי. השר הראשון יושב בראש הקבינט הוולשי ואחראי בעיקר לגיבוש, פיתוח והצגה של מדיניות ממשלת ויילס. תפקידים נוספים של השר הראשון כוללים קידום וייצוג רשמי של ויילס, מבית ומחוץ, ואחריות לעניינים חוקתיים, בהתאם לסמכויות הממשלה הוולשית.
השר הראשון הוא חבר הפרלמנט הוולשי (הסנד), הנבחר על ידי הפרלמנט, לפני שמונה רשמית על ידי המונרך. חברי הקבינט הוולשי ושרים זוטרים של הממשלה הוולשית, כמו גם קציני משפט, מתמנים על ידי השר הראשון. כראש הממשלה הוולשית, השר הראשון אחראי ישירות לפרלמנט על מעשיהם ועל פעולות הממשלה הוולשית. המשרד הראשי של השר הראשון נמצא בבית הוול (Tŷ Hywel; על שם הוול ד'ה), אשר צמוד לבניין הפרלמנט בקרדיף ביי. משרד נוסף נמצא בבנייני קראון, פארק קת'ייס, קארדיף, המהווה את מטה הממשלה הוולשית.
השרה הראשונה המכהנת של ויילס היא אלינד מורגן, היא מונתה רשמית לתפקיד על ידי הפרלמנט הוולשי ב-6 באוגוסט 2024, כאשר המלך צ'ארלס השלישי אישר את המינוי עוד באותו היום.
תפקיד

על פי ההסדרים בחוק ממשלת ויילס משנת 1998, תפקידים ביצועיים מוענקים לפרלמנט הוולשי ולאחר מכן מואצלים בנפרד לשר הראשון ולשאר שרי הקבינט לפי הצורך.
עד לחוק ממשלת ויילס משנת 2006, אלו היו האצלות סמכויות של ממשלת בריטניה. אולם מאז נכנס החוק לתוקף במאי 2007, השר הראשון מונה על ידי המונרך ומייצג את הכתר בוויילס. למרות שבאופן מעשי ההבדל הוא לא ניכר, זה היה שינוי סמלי עצום, שכן לראשונה ראש הממשלה בוויילס מתמנה על ידי הכתר בעצת הנציגים הנבחרים של העם הוולשי.
השר הראשון ממנה את הממשלה הוולשית, כולל השרים, סגני השרים ואת היועץ הכללי לוויילס, זאת באישור הכתר הבריטי. תחומי האחריות של השר הראשון כוללים ביסוס ותיאום מדיניות, אחריות לפעילות הקבינט והממשלה הוולשית ויחסי ויילס עם שאר הממלכה המאוחדת, אירופה ושאר העולם.
השרים הראשונים של ויילס

| תמונה | שם | תקופת כהונה> התחלה | תקופת כהונה> סיום | מפלגה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | אלין מייקל   (נולד 1943) | 12 במאי 1999 | 9 בפברואר 2000 |  | לייבור |
|  | רודרי מורגן   (1939-2017) | 9 בפברואר 2000 | 10 בדצמבר 2009 |  | לייבור |
|  | קרווין ג'ונס   (נולד 1967) | 10 בדצמבר 2009 | 12 בדצמבר 2018 |  | לייבור |
|  | מארק דרייקפורד   (נולד 1954) | 12 בדצמבר 2018 | 20 במרץ 2024 |  | לייבור |
|  | וון גטינג   (נולד 1974) | 20 במרץ 2024 | 5 באוגוסט 2024 |  | לייבור |
|  | אלינד מורגן   (נולדה 1967) | 6 באוגוסט 2024 | מכהנת |  | לייבור |
הערות שוליים

↑  "Tŷ Hywel". senedd.wales (באנגלית בריטית). נבדק ב-2023-04-27.
↑  "Eluned Morgan confirmed as first minister in Senedd vote". BBC News (באנגלית). נבדק ב-2024-08-06.
↑   https://www.bbc.co.uk/news/articles/cq5dd7y9vqxo
↑  "The Constitution – The First Minister and Welsh Ministers: Quick guide" (PDF). Welsh Parliament. באפריל 2007. p. 1. נבדק ב-2023-04-27. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Welsh Government | Law Wales". law.gov.wales. נבדק ב-2023-04-27.
↑  "Welsh Government | Law Wales". law.gov.wales. נבדק ב-2023-04-27."Welsh Government | Law Wales".
השר הראשון וון גטינג במעמד הצגת הקואליציה שלו, 21 במרץ 2024
בית הוול, משכן הממשלה הוולשית הצמוד לבית הסנד (הפרלמנט הוולשי)
חורשת הנ"מ

| --- | --- |

אחד מחמשת הבונקרים הפזורים בחורשה
 מידע כללי
 סוג:  פארק
 על שם:  בסיס הנ"מ
 תאריך הקמה:  1948
 מייסדים:  חיל האוויר הישראלי מערך ההגנה האווירית
 בעלות:  עיריית הרצליה
 נתונים ומידות
 צומח:  עצי אקליפטוס
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  הרצליה
 קואורדינטות:  32°10′50″N 34°50′15″E﻿ / ﻿32.180555555556°N 34.8375°E﻿ / 32.180555555556; 34.8375
 אתרים בפארק:  5 בונקרי תחמושת
  (למפת נתניה מוגדלת) חורשת הנ"מ(למפת נתניה רגילה) חורשת הנ"מ(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורשת הנ"מ(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורשת הנ"מ
 
חורשת הנ"מ היא חורשת עצי אקליפטוס הצמודה לשדה התעופה בהרצליה והייתה חלק מבסיס של מערך ההגנה האווירית של ישראל שהוקם בתקופת מלחמת העצמאות. ברחבי החורשה פזורים חמישה בונקרים ששימשו לאחסנת התחמושת של הבסיס ומוגדרים כאתרי מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ומיועדים לשימור.
ההיסטוריה של החורשה

במהלך מלחמת העצמאות החל חיל האוויר להקים שדה תעופה בקרבת הרצליה עבור טייסת 101 בפיקודו של מודי אלון. מאחר שהבריטים עדיין שלטו בארץ החלה בניית הבסיס באופן סודי.
במקביל להקמת שדה התעופה הוקם בסמוך לו בסיס נ"מ שנועד להכיל תותחי נ"מ להגנת שדה התעופה. במסגרת הקמת בסיס הנ"מ נבנו בתחומו בונקרים לאחסון התחמושת עבור תותחי הנ"מ. כדי להסוות את הבסיס והבונקרים מעיני הבריטים ומתקיפה מהאוויר ניטעו בו עצי אקליפטוס רבים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נקלטו בצה"ל מערכות טילי קרקע-אוויר מדגם MIM-23 הוק שחלקם הוצבו בבסיס בהרצליה כשחלק מהטילים אוחסנו בבונקרים.
ב-1993 הועבר בסיס הנ"מ מהרצליה לנגב בעקבות ההחלטה על סגירת שדה התעופה הצבאי במקום והסבתו לשימוש אזרחי. בשנותיו האחרונות שימש בסיס הנ"מ כמרכז הדרכה של מערך ההגנה האווירית.
החורשה כיום

החורשה פתוחה לשימוש הקהל ומשמשת את אוכלוסיית הרצליה. ברחבי החורשה ניצבים עדיין חמישה בונקרים המוגדרים כאתרי מורשת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ומגודרים כדי למנוע השחתה.
עקב מחירי הקרקעות הגבוהים באזור מתוכננת במקום הקמת שכונת מגורים גדולה תמ"ל 1083 בשם "קריית מסלול". מתנגדי התוכנית טוענים שהתוכנית פוגעת באתרים ההיסטוריים (המסלול, מגדל הפיקוח, מבנים היסטוריים וחורשת הנ"מ) ובעצם מנתקת את הקשר ביניהם.
מספר קבוצות אזרחיות התארגנו לתמיכה בשימור החורשה, בין השאר קבוצה בשם "שומרי העצים בהרצליה" וקבוצה בשם "ותיקים בסביבה". כמו כן נטען שהחורשה משמשת להשלכת פסולת וכן הועלתה התנגדות כלפי מספר עסקים שנפתחו בשולי החורשה בטענה שהם פוגעים בחורשה ובשוהים בה ושחלקם פועל ללא רישיון
הערות שוליים

↑  מרדכי נאור, סיפורי הרצליה - 50 פרשיות בתולדות הרצליה, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2013, הפרק "טייסת הקרב הראשונה - בהרצליה", עמ' 129–133
↑  https://mavat.iplan.gov.il/SV4/1/5000899529/310
↑  התוכנית כוללת 1,940 יחידות דיור, 350 יחידות דיור מוגן, מבני ציבור, שטחים פתוחים בתחום החורשה, שימושי מסחר ותעסוקה.
↑  גיא נרדי, ‏אושרה הקמת שכונת מגורים חדשה במקום שדה התעופה בהרצליה, באתר גלובס, 25 ביולי 2021
↑  גיא נרדי, ‏בהרצליה עושים שרירים על כל תוכנית של בנייה חדשה. עכשיו מגיע המבחן הגדול, באתר גלובס, 2 באוגוסט 2021
↑  המאבק להצלת חורשת הנ"מ, באתר פייסבוק, 3 בינואר 2021
↑  אימוץ חורשת הנ.מ (האקליפטוסים) מצפון לשדה התעופה, באתר עיריית הרצליה
↑  תושבים: החורשה לשימור הפכה לאתר פסולת ונסללה בה דרך פיראטית, באתר "צומת השרון", 22 בספטמבר 2020
↑  המאבק נגד עסקים הפועלים בחורשת הנ"מ, באתר פייסבוק, 18 בנובמבר 2021
↑  כך פועל שלא כחוק העסק של רפי קדושים בחורשת הנ"מ בהרצליה, באתר "שרון אונליין", 4 באוקטובר 2023
הארי טרומן

.
הארי ס. טרומן (באנגלית: Harry S. Truman; 8 במאי 1884 – 26 בדצמבר 1972) היה נשיאה ה-33 של ארצות הברית (1945–1953). כשותפו האחרון למרוץ של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1944, ירש טרומן את נשיאותו ב-12 באפריל 1945, כאשר נפטר רוזוולט לאחר חודשים של בריאות מדרדרת.
כנשיא ארצות הברית הביא לכניעתה המוחלטת של יפן הקיסרית ולסיום מלחמת העולם השנייה כשעשה לראשונה שימוש בנשק גרעיני, הנהיג קו תקיף במלחמה הקרה מול התפשטות הקומוניזם ושיקם את מערב אירופה, נקט צעדים לקידום זכויות השחורים כשביטל את ההפרדה הגזעית בצבא האמריקאי, והכיר במדינת ישראל דקות ספורות לאחר הקמתה, המנהיג הזר הראשון שעשה כן.
נשיאותו הייתה נקודת מפנה ביחסי החוץ של ארצות הברית, כאשר החלה לדגול באינטרנציונליזם ובהתערבות בעולם תוך דחיית הבדלנות, לצד שיתוף פעולה עם בנות בריתה האירופאיות והמערביות. לאחר מלחמת העולם השנייה עזר טרומן בהקמת האומות המאוחדות ופרס את דוקטרינת טרומן ב-1947 שקראה לבלום את הקומוניזם, וכן העביר את תוכנית מרשל – בת 13 מיליארד דולר – אשר בנתה מחדש את כלכלת מערב אירופה, בהן גם מדינות הציר לשעבר. הוא הוביל את המלחמה הקרה נגד ברית המועצות, שמבעלת ברית הפכה לאויב עם תחילת המלחמה הקרה, כאשר אישר את הרכבת האווירית לברלין וקידם את יצירת נאט"ו ב-1949. כאשר הצפון הקומוניסטי פלש לדרום קוריאה ב-1950, שלח טרומן חיילים והשיג את אישור האו"ם למלחמת קוריאה, אך לאחר הצלחה התחלתית נמשך הסכסוך עד לסוף נשיאותו עקב התערבות הסינים. בעת נשיאותו נחתם חוק הביטחון הלאומי (1947), שייצר את מחלקת ההגנה, ה-CIA והמועצה לביטחון לאומי, וב-1952 הקים את ה-NSA. מבחינה פנימית נחשב לדמוקרט מתון והמשיך את מדיניות הניו דיל של רוזוולט, אך הקונגרס הלעומתי דחה את רוב תוכניותיו – והוא השתמש בזכות הווטו 180 פעמים, יותר מכל נשיא מאז.
טרומן נחשב על ידי היסטוריונים לאחד מגדולי נשיאיה של ארצות הברית, אם כי החלטתו להטיל את פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, חרף היותה גורם מרכזי בכניעתה המוחלטת של יפן, נותרה שנויה במחלוקת עד היום הזה.