stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאופרסטוס
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: תאופרסטוס, במלעיל דמלעיל (ההטעמה בהברה השלישית מהסוף).
1 2  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature, p. 38
↑  תרגום שם החיבור "תולדות הצומח" אצל עפרה גורי-רימון, "אדמות בקעת יריחו", בתוך: מנחם מור, ג'ק פסטור, ישראל רונן, יעקב אשכנזי (עורכים), לאוריאל; מחקרים בתולדות ישראל בעת העתיקה מוגשים לאוריאל רפפורט, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ו, עמ' 589, הערה 78; עמ' 599.
1 2 3  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, p. 8
↑  פורפיריוס, De Abstinentia, ספר 2, פרק 26.
↑  פטר שפר, יוּדוֹפובּיה, פרק 2: האל היהודי, עמ' 55 (מאנגלית: להד לזר).
1 2  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, p. 12
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק  כב.
↑  Theophrastus, Historia Plantarum, II, 6:2, 5, 8
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, p. 14
1 2  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, p. 17
↑  Theophrastus, Historia Plantarum, IX, 6:1-4
↑  Theophrastus, Historia Plantarum, IV, 4:14; Theophrastus, Historia Plantarum, IX, 1:6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268988405171  PLWABN: 9810649428105606  BIBSYS: 90217993  BNC: 000045155  BNE: XX907112  BnF: cb118876987 (data)  Botanist: Theophr.  CANTIC: a10163128  CiNii: DA01434811  GND: 118621793  ICCU: CFIV081395  ISNI: 0000 0003 9865 0994  LCCN: n79108364  LNB: 000045101  NDL: 00476092  NKC: jn19981002210  NLA: 35545448  NLG: 19095  NLK: KAC201410585  NSK: 000038356  NTA: 069343276  RERO: 02-A000161733  SELIBR: 96547  SUDOC: 026672685  Trove: 990984  VcBA: 495/41982  VIAF: 265397758   WorldCat (עם VIAF): 265397758 
Historia plantarum, 1549
רנו ויוואסיקס

| --- | --- |

Renault Vivasix
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Renault Type RA  Renault Type PG
 יצרן:  רנו (בצרפתית: Renault)
 שנות ייצור:  1931–1927
 הרכבה:  צרפת צרפת
 מודל קודם:  Renault Type JT  Renault Type KR
 מודל אחריו:  Renault Vivastella (אנ')
 סיווג:  מכונית סלון
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה אחורית
 אורך:  4,500 מ"מ
 רוחב:  1,700 מ"מ
 משקל:  1,700 ק"ג
 בסיס גלגלים:  3,260-3,110 מ"מ  3,107 מ"מ (דגם "PG3", תצורה 5 מושבים)  3,347 מ"מ (דגם "PG3", תצורה 7 מושבים)
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 3,180 סמ"ק המפיק 60 כ"ס ב-3,000 סל"ד
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות
 מהירות מרבית:  110 קמ"ש
 מעצב:  לואי רנו
רנו ויוואסיקס
רנו ויוואסיקס (בצרפתית: Renault Vivasix) היו מספר גרסאות של מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב רנו בין השנים 1931–1927 בצרפת
בשנת 1927 רנו יצרה שני דגמים חדשים, אחד יוקרתי ויקר בשם "Type RA" ודגם שני ופשוט יותר בשם "Type PG". שני הדגמים יחד היו ידועים בשם Vivasix. דגם ה- Vivasix היה אחת המכוניות הגדולות יותר שיצרה "רנו" באותה תקופה.
ממאפייני "רנו ויוואסיקס"

דגמי "רנו ויוואסיקס" עוצבו על ידי לואי רנו. ה- Vivasix הייתה לימוזינה גדולה, אלגנטית למדי. למרות היחסים הטכניים עם "סוג PG", ה- Vivasix הביאה עמה גם כמה חידושים, כולל המתלים האחוריים עם שני קפיצי עלים שלוחה אלכסוניים בתוספת רוחבי, פתרון שהושאל ישירות מדגם ה- "Type NM" הגדול והיוקרתי בהרבה, השייך ל- משפחת רנו "40CV" (אנ').
תצורות: 4 דלתות - סדאן, 2 דלתות - קופה
מנוע קדמי-אורכי, 6 צילינדרים, 3,180 סמ"ק
"ויוואסיקס" זכתה במרוץ גרנד פרי במרוקו בשנת 1928 בקטגוריית 3 ליטר ספורט
דגמים

"RA" - דגם יוקרתי
"PG1" - בסיס הגלגלים היה 3,260 מ"מ. הייתה התאמה של דגם רנו 15CV (אנ') מסוג PG, פתחי קירור אנכיים על מכסה המנוע. בחזית הרכב היה מעוין, סימן המסחר של רנו. הפגוש הקדמי כלל שני צינורות.
"PG2" - ניתן לזהות גרסה זו, שהופיעה בסוף שנת 1928 על ידי היעדר תאי אחסון מתחת לדלתות. דגם היוקרה Vivastella היה זמין לראשונה. בדגם "PG2" נוספו: שני מגבי שמשה, כיסי דלתות, כיפות רכזות מצופות כרום וכוכב בקדמת הרכב כתכונה מובהקת מכל גרסאות ה-"PG". דגם "PG2" היה התפתחות של דגם PG1, שאופיין במסגרת מונמכת, פתחי קירור אנכיים על מכסה המנוע.
"PG3" - הדגם היה התפתחות דגם ה- PG2, הרדיאטור הוצב בקדמת המנוע, סורג עם סנפירים אופקיים. עדיין לא היו פתחי אוורור בצד על מצנפת מכסה המנוע. חיצונית גם שונה גריל העיצוב המקובל יותר. שינויים אלה העניקו ל- Vivasix החדש קוד עיצוב חדש, שהיה קרוי "Type PG3" דגם זה הופיע בשנת 1929 כדגם 1930. בין השינויים הבולטים בדגם 5 המושבים, חלה ירידה בבסיס הגלגלים. בסיס הגלגלים של גופי החמישה מושבים היה 310.7 ס"מ ושל גופי השבעה מושבים 334.7 ס"מ.
"PG4" - רנו הציגה דגם זה בתערוכת הרכב של פריז באוקטובר שנת 1930. בצדדי מכסה המנוע היו פתחי אוורור אנכיים. הדגם היה התפתחות דגם ה- PG3 משנת 1930.
הערות שוליים

↑  רנו ויוואקס tourer שנת 1930 - תמונות rmsothebys.com/en/auctions/al12/aalholm-automobile-collection/lots/r237-1930-renault-vivasix-tourer
↑  René Bellu: Toutes les Renault. Des origines à nos jours. Éditions Jean-Pierre Delville, Paris 1979, ISBN 2-85922-023-2, S. 87–103
↑  רנו "PG1" / רנו "PG2" histomobile.com/m4/l2/renault-vivasix-vivastella/37049115
↑  רנו "PG3" / רנו "PG4" histomobile.com/m4/l2/renault-vivasix-vivastella
עמוס מר-חיים

עמוס מר-חיים (נולד ב-4 ביולי 1938, ה' בתמוז תרח"צ) הוא מנהל ישראלי, שכיהן כמנכ"ל משרד המסחר והתעשייה וכראש ועדה קרואה בעיריית בני ברק.
ביוגרפיה

מר-חיים הוא בוגר האוניברסיטה העברית בכלכלה, ובעל תואר שני במינהל עסקים. אביו אליעזר היה איש העלייה השנייה, מיוזמי הגדוד העברי, איש עסקים ודירקטור בפועל של בנק קופת עם. אמו הייתה אשת העלייה השלישית וחברה בקיבוץ הראשון של השומר הצעיר, נכדתו של הרב יואב יהושע וינגרטן מקינצק, מגדולי התורה בפולין.
מר-חיים שירת בנח"ל והיה חבר קיבוץ בית העמק. ב-1962 כיהן בתפקיד זוטר במשרד המסחר והתעשייה. שימש עוזר שר התעשייה, בעת כהונתם של השרים יוסף ספיר, פנחס ספיר, חיים צדוק וזאב שרף. ב-1969 מונה לכלכלן הראשי של משרד התעשייה והמסחר. ב-1970 מונה במשרד לסמנכ"ל למימון. בתפקיד זה פעל להגדלת המקורות התקציביים, המענקים וההלוואות שהועמדו לרשות התעשיינים. ב-1974, בעת כהונתו של השר חיים בר-לב, נוספו לתחומי אחריות המשרד חברות ממשלתיות, כימיקלים לישראל וחברת מבני תעשייה.
באוגוסט 1976 מונה למנהל מרכז ההשקעות. ב-1977 מונה למנכ"ל משרד התעשייה והמסחר, תפקיד בו כיהן עד 1979. ב-1980 הצטרף כחבר למפלגת העבודה. במסגרת השוק הפרטי היה נציג חברת בונאס, שפעלה בישראל מטעם סינדיקט היהלומים הלונדוני. ב-1983 מונה ליו"ר מטה הבחירות של טדי קולק. ב-1984 מונה למנכ"ל כלל תעשיות, תפקיד בו כיהן עד 1989. באותה שנה מונה למשנה למנכ"ל קונצרן "כלל". ב-1991 פרש מתפקידו ב"כלל".
ב-1993 התמודד בבחירות לראשות העיר ירושלים כסגנו של טדי קולק, שהתמודד על ראשות העיר. הוא נבחר לחבר מועצה, אך בעקבות אי מינויו לתפקיד ביצועי החליט לפרוש בעתיד מהתמודדויות פוליטיות. מונה לדירקטור בחברה לישראל. חבר בוועד הפועל בחברה ובוועדת כספים. ב-1996 מונה לסגן יו"ר החברה לישראל, ונחשב למספר שתיים בקונצרן, אחרי ארווין אייזנברג. בינואר 1998 מונה למנכ"ל בפועל של הקונצרן.
שימש עד יולי 1997 בתפקיד יו"ר רשות הדואר. בין השנים 1995–1997 כיהן כיו"ר הוועדה הקרואה בבני ברק. הוא שימש כממלא מקום יו"ר הרשות לפיתוח ירושלים, וכיהן בשורה של תפקידים נוספים, כגון: יו"ר איגוד החברות הציבוריות בישראל, חבר בית הדין לעבודה, חבר הנהלת יד ושם, חבר הנהלת החברה הכלכלית לירושלים ועוד. בנוסף, הנחה בשנות ה-80 תוכנית טלוויזיה.
מר-חיים משמש דירקטור בעשרות חברות, ובהן: מפעלי נייר אמריקאיים ישראלים, החברה המרכזית לניירות ערך, יישום חברה למחקר ופיתוח של האוניברסיטה העברית, צים חברת השיט הישראלית, כתר הוצאה לאור, מפעלים פטרוכימיים בישראל, אל-רוב (ישראל), בתי זיקוק לנפט, כימיקלים לישראל, שיכון ופיתוח לישראל, אלרם חברה לשיכון, דשנים וחומרים כימיים, נגב מינרלים תעשייתיים, מפעלי ים המלח, מפעלי תובלה, פריקלאס ים המלח, רותם אמפרט נגב, תרכובות ברום, מכרות נחושת תמנע.
בשנת 1998 הורשע מר-חיים, על פי הודאתו במסגרת עסקת טיעון, בעבירות מס. מר-חיים הודה על אי דיווחן של הכנסות בהיקף 2.3 מיליון ש"ח בין השנים 1991–1995. בגזר הדין הוטל עליו קנס בסך מיליון ש"ח וששה חודשי עבודות שירות, אותן ביצע בבית החולים איכילוב.
חיים אישיים

מר-חיים נשוי ואב לחמישה. אחיו הוא המוזיקאי יוסי מר-חיים.
הערות שוליים

↑  מר־חיים ימשיך כסמנכ"ל משרד המסחר והתעשיה, דבר, 2 במאי 1974
↑  ע.מר חיים — מנהל מרכז ההשקעות, מעריב, 16 באוגוסט 1976
| דגל העיר ראשי מועצת ועיריית בני ברק |
| --- | --- | --- |
| ראשי ועד המושבה | יצחק גרשטנקורן 1924–1934 • רב העיר הרב נחמן שמואל יעקב מיודסר 1937–1934 |  |
| ראשי מועצה מקומית | יעקב פרבשטין 1939–1937 • יצחק גרשטנקורן 1949–1954 |  |
| ראשי עירייה | יצחק גרשטנקורן 1949–1954 • משה בגנו 1954 • ראובן אהרונוביץ' 1957–1954 • משה בגנו 1957–1959 • ראובן אהרונוביץ' 1959–1966 • שמואל וינברג 1966–1968 • שמעון סירוקה 1968–1969 • ישראל גוטליב 1969–1974 • יצחק מאיר 1974–1976 • ישראל גוטליב 1976–1978 • שמואל וינברג 1978–1983 • משה אירנשטיין 1983–1991 • ירחמיאל בויאר 1991–1993 • משה אירנשטיין 1993–1995 • עמוס מר-חיים (יו"ר ועדה קרואה) 1995–1998 • מרדכי קרליץ 1998–2003 • ישכר פרנקנטהל 2003–2008 • יעקב אשר 2008–2013 • אברהם רובינשטיין (מ"מ) 2013 • חנוך זייברט 2013–2018 • אברהם רובינשטיין 2018–2024 • חנוך זייברט 2024–מכהן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298268605171  ISNI: 0000 0000 6694 7337  LCCN: no2002093372  VIAF: 48904012   WorldCat (עם VIAF): 48904012
פרובינקיה יודיאה

| --- | --- |
פרובינקיה יודיאה
פרובינקיה יודיאה
 ממשל
 שפה נפוצה:  לטינית 
 עיר בירה:  קיסריה
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה 
 היסטוריה
 הקמה:  הקיסר אוגוסטוס סיפח את יהודה כפרובינקיה רומית
 תאריך:  6 לסה"נ
 פירוק:  פירוק בעקבות התבוסה במרד בר כוכבא
 תאריך:  135 לסה"נ
 ישות קודמת:  הטטררכיה ההרודיאנית
 ישות יורשת:  פרובינקיה סוריה פלשתינה
 
מפת פרובינקיה יודיאה
פרובינקיה יוּדַיְאָה (יהודה; ביוונית: Ἰουδαία, Ioudaia; בלטינית: Iudaea) הייתה פרובינקיה רומית שהשתרעה על חלק מהאזורים שהשתייכו לפני כן לממלכת החשמונאים ולממלכה ההרודיאנית.
לדברי ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו, יהודה הפכה לפרובינקיה רומית מיד לאחר פטירת הורדוס, כך שבנו הורדוס ארכלאוס מונה לנשיא העם בלבד, ולנציב הרומי הוענקה סמכות לגזור עונש מוות. על האוכלוסייה הכללית הוטל מס ששולם לרומא. בשנות קיומה של פרובינקיה יודיאה נצלב ישו בין השנים 30 ל-33 לסה"נ, החל המרד הגדול של יהודה ברומא בשנת 66, הוטל המצור על ירושלים ונחרב בית המקדש השני על ידי הרומאים בשנת 70 לספירה. בעקבות המרד, הטילה רומא על האוכלוסייה היהודית באימפריה כולה מס מיוחד.
לאחר מרד בר כוכבא (132–135 לספירה) שינה הקיסר הרומי אדריאנוס את שם הפרובינקיה לסוריה פלשתינה ואת שמה של ירושלים לאיליה קפיטולינה, במטרה לנתק את הזהות בין הפרובינקיה ובין העם היהודי.
רקע

במהלך המאה השלישית לפנה"ס, האימפריה הרומית החלה להתרחב ולהתחזק גם לשטחי המזרח לכיוון סוריה. ההתערבות הראשונה של רומא באזור הייתה בשנת 63 לפנה"ס, לאחר תום מלחמת מיתרידטס השלישית (אנ'), כאשר רומא יצרה את פרובינקיה סוריה. לאחר התבוסה של מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, פומפיוס בזז את ירושלים והפך את יוחנן הורקנוס השני כאתנארך וככהן הגדול. יוליוס קיסר מינה בהמשך את אנטיפטרוס האדומי כמושל הרומי הראשון של הפרובינקיה. הורדוס, בנו של אנטיפטרוס, הפך ל"מלך היהודים" על פי החלטת הסנאט הרומי בשנת 40 לפנה"ס אך הוא לא היה אחראי על הצבא עד 37 לפנה"ס. במהלך שלטונו מנהיגי שושלת החשמונאים האחרונים חוסלו, והוקם נמל קיסריה.
הורדוס נפטר בשנת 4 לפנה"ס, וממלכתו נחלקה בין שלושה מבניו - שניים מהם (פיליפוס והורדוס אנטיפס) הפכו לטטררכים, ואחד מהם (ארכלאוס) הפך לאתנארך ששלט על מחצית ממלכת אביו. אחת הנסיכויות האלה הייתה יהודה, אשר השתרעה על האזור בו השתרעה ממלכת יהודה ההיסטורית, בנוסף לאזור השומרון ואדום. בנו של הורדוס, ארכלאוס, היה שליט כה גרוע עד שקיסר רומא אוגוסטוס החליט בשנת 6 לספירה להדיח אותו מתפקידו. הורדוס אנטיפס היה הטטרארך של אזור הגליל ופראיה מ-4 לפנה"ס עד 39 לסה"נ, ולאחר מכן הודח על ידי קליגולה. בנו השני של הורדוס, פיליפוס, שלט בחלק הצפון-מזרחי של ממלכת אביו.
אירועים בולטים בהיסטוריה של פרובינקיה יודיאה

צליבת ישו. ציור מאת ג'נבטיסטה טייפולו מאמצע המאה ה-18
חורבן בית שני. ציור משנת 1850 מאת דוד רוברטס
נפילתם של מגיני מצדה בפסח של שנת 73/74, הייתה סופו של המרד הגדול.
מרד בר כוכבא וחורבן יהודה. פרט ממנורת הכנסת.
רשימת מושלים (6–135 לספירה)

| שם המושל | התקופה בה היה בתפקיד | מספר השנים שבהן היה בתפקיד | שם תפקיד המושל |
| --- | --- | --- | --- |
| קופוניוס | 6–9 | 3 | פרפקט רומאי |
| מרקוס אמביבולוס | 9–12 | 3 | פרפקט רומאי |
| אניוס רופוס | 12–15 | 3 | פרפקט רומאי |
| ואלריוס גראטוס | 15–26 | 11 | פרפקט רומאי |
| פונטיוס פילאטוס | 26–36 | 10 | פרפקט רומאי |
| מארקלוס | 36–37 | 1 | פרפקט רומאי |
| מארולוס | 37–41 | 4 | פרפקט רומאי |
| אגריפס הראשון | 41–44 | 3 | מלך יהודה |
| קספיוס פאדוס | 44–46 | 2 | פרוקורטור רומאי |
| טיבריוס יוליוס אלכסנדר | 46–48 | 2 | פרוקורטור רומאי |
| ונטידיוס קומאנוס | 48–52 | 4 | פרוקורטור רומאי |
| אנטוניוס פליקס | 52–60 | 8 | פרוקורטור רומאי |
| פורקיוס פסטוס | 60–62 | 2 | פרוקורטור רומאי |
| לוקיוס אלבינוס | 62–64 | 2 | פרוקורטור רומאי |
| גסיוס פלורוס | 64–66 | 2 | פרוקורטור רומאי |
| מרקוס אנטוניוס יוליאנוס | 66–70 (שנים משוערות) | 4 | פרוקורטור רומאי |
| סקסטוס וטולנוס קריאליס | 70–71 | 1 | לגאטוס רומאי |
| סקסטוס לוקיליוס באסוס | 71–72 | 1 | לגאטוס רומאי |
| לוקיוס פלביוס סילבה | 72–81 | 9 | לגאטוס רומאי |
| מרקוס סלווידנוס (אנ') | 80–85 | 5 | לגאטוס רומאי |
| פומפיוס לונגינוס | בסביבות 86 | 1 | לגאטוס רומאי |
| סקסטוס הרמטידיוס קמפנוס | בסביבות 93 | 1 | לגאטוס רומאי |
| טיבריוס קלודיוס אטיקוס הרודס (אנ') | 99–102 | 3 | לגאטוס רומאי |
| גאיוס יוליוס קוודראטוס באסוס | 102–104 | 2 | לגאטוס רומאי |
| פומפיוס פלקו | 105–107 | 2 | לגאטוס רומאי |
| טיבריאנוס | 114–117 | 3 | לגאטוס רומאי |
| לוסיוס קווייטוס | 117–120 | 3 | לגאטוס רומאי |
| פאקיוס גארגיליוס אנטיקואוס | בסביבות 124–? | 1 | פרפקט רומאי |
| קווינטוס טיניאוס רופוס | 130–132/3 | 3 | לגאטוס רומאי |
| יוליוס סוורוס | בסביבות 133/4–135 | 1 | לגאטוס רומאי |
לקריאה נוספת

מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"א-1991: מעמד הפרובינקיה יודיאה ונציביה בימי הקיסרות הרומית היוליו־קלאודית, עמ' 199–214; המשטר הרומי בפרובינציה 'יודיאה' מן החורבן ועד למרד בר־כוכבא, עמ' 261–274.
ראו גם

התקופה הרומית בארץ ישראל
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה של ארץ ישראל (בית הוצאה כתר, יד יצחק בן-צבי), כרך חמישי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק א, 2. האימפריה הרומית והמנהל הרומי בארץ ישראל (משה דוד הר), עמ' 19.
1 2 3  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך רביעי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק ב, 2. המשטר הרומי בארץ ישראל מהחורבן ועד מרד בן כוסבה (משה דוד הר), עמ' 305.
↑  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך רביעי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק ב, 2. המשטר הרומי בארץ ישראל מהחורבן ועד מרד בן כוסבה (משה דוד הר), עמ' 302.
↑  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך רביעי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק ב, 2. המשטר הרומי בארץ ישראל מהחורבן ועד מרד בן כוסבה (משה דוד הר), עמ' 303.
↑  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך רביעי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק ב, 2. המשטר הרומי בארץ ישראל מהחורבן ועד מרד בן כוסבה (משה דוד הר), עמ' 307.
↑  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך רביעי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק ב, 2. המשטר הרומי בארץ ישראל מהחורבן ועד מרד בן כוסבה (משה דוד הר), עמ' 306.
↑  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך רביעי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק ב, 2. המשטר הרומי בארץ ישראל מהחורבן ועד מרד בן כוסבה (משה דוד הר), עמ' 312.
↑  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך רביעי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק ב, 2. המשטר הרומי בארץ ישראל מהחורבן ועד מרד בן כוסבה (משה דוד הר), עמ' 313.
↑  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך רביעי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק ב, 2. המשטר הרומי בארץ ישראל מהחורבן ועד מרד בן כוסבה (משה דוד הר), עמ' 320.
↑  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך רביעי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק ב, 4. מלחמת בן כוסבה (משה דוד הר), עמ' 367.
↑  Werner Eck, "The bar Kokhba Revolt: The Roman Point of View", The Journal of Roman Studies, Vol. 89 (1999), pp. 88-89
↑  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך רביעי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק ב, 4. מלחמת בן כוסבה (משה דוד הר), עמ' 368.
↑  Ancient Inscription Identifies Gargilius Antiques as Roman Ruler on Eve of Bar Kochva Revolt
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NSK: 000742732  VcBA: 497/21908  VIAF: 102158628362522922663   WorldCat (עם VIAF): 102158628362522922663 
השער הרומי העתיק, המכונה "באב אל-עמוד", אשר נמצא בעיר העתיקה בירושלים
כביש רומי ישן בהרי יהודה
פורד פיוצ'רה

| --- | --- |

Ford Futura, דגם קופה
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Ford Falcon Futura
 יצרן:  פורד אוסטרליה
 שנות ייצור:  1962 – 2008
 הרכבה:  אוסטרליה אוסטרליה  מקסיקו מקסיקו (משנת 2006)
 חברת אם:  פורד
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים 4.0 ליטר (שנת 2007)  V6 צילינדרים  V8 צילינדרים (שנת 1963)
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות (שנת 2007)  תמסורת אוטומטית - 6 מהירויות מתוצרת "ZF" (אופציונלי, שנת 2007)
פורד פיוצ'רה (באנגלית: Ford Futura, קרויה גם: Ford Falcon Futura) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב האוסטרלית Ford Australia (אנ') (שם רשמי: Ford Motor Company of Australia Limited) חברת בת של קונצרן הרכב פורד אשר יוצרה בין השנים 1962–2008 באוסטרליה.
משנת 2006 מיוצר הדגם במקסיקו.
תצורות

4 דלתות - סדאן.
2 דלתות - קופה.
2 דלתות - קבריולה.
5 דלתות - סטיישן.
"פורד פיוצ'רה"

ייצור דגמי "פורד פיוצ'רה" היה חלק מפרויקט "BF Series Ford Falcon".
5 נוסעים.
מנוע קדמי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
בשנות האלפיים של "פורד" בהולנד קיימות מהדורות מיוחדות של "פורד פיוצ'רה".
מחיר היחידה מדגם סדאן עמד על 39,290 דולר אוסטרלי (אוגוסט 2007, אוסטרליה).
מחיר היחידה מדגם סטיישן עמד על 41,375 דולר אוסטרלי (ספטמבר 2007, אוסטרליה).
בשנת 2006 "פורד" התחילה לייצר דגם חדש של "פורד פיוצ'רה" בעיר ארמוסיו במקסיקו.
תמונות

"פורד פיוצ'רה" - קופה
"פורד פלקון פיוצ'רה" - קופה
"פורד פלקון פיוצ'רה" - סדאן
"פורד פיוצ'רה" - קבריולה
"פורד פיוצ'רה" - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"פורד פלקון פיוצ'רה" - סטיישן
לוגו "פורד פיוצ'רה"
הערות שוליים

↑  "פורד פלקון פיוצ'רה" 1961-1963 auto.howstuffworks.com/1961-1963-ford-falcon-futura
↑  דגמי "פורד פיוצ'רה" - תמונות carsales.com.au/cars/ford/falcon/futura
↑  "פורד פיוצ'רה" דגם סדאן שנת 2007 web.archive.org/web/20070831184711
↑  "פורד פיוצ'רה" סטיישן שנת 2007 web.archive.org/web/20070902002612
↑  ראו "פורד פיוצ'רה" 1963-1964 מתוך Ford Convertibles 1952-1967
↑  בשנת 2006 "פורד" התחילה לייצר דגם חדש של "פורד פיוצ'רה" בעיר ארמוסיו במקסיקו autointell.com/News-2003/
סטיבן מלורי

סטיבן ראסל מלורי (באנגלית: Stephen Russell Mallory;‏ 1812 – 9 בנובמבר 1873) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור דמוקרטי מטעם פלורידה משנת 1851 ועד 1861, עת פרשה מדינתו מן האיחוד ערב פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית. במשך רוב תקופת כהונתו בסנאט הוא שימש כיושב ועדת הצי. הייתה זו תקופה של רפורמות מהירות בצי והוא עמד על כך שהספינות של צי ארצות הברית צריכות להיות ברמת כשירות זהה לאלו של בריטניה ושל צרפת, הציים המרכזיים ביותר בעולם באותה תקופה. הוא גם ניסח הצעת חוק שקבעה פרישת חובה לקצינים בצי שלא עמדו בדרישות תפקידיהם והגיש אותה לקונגרס.
אף על פי שהוא לא היה אחד המנהיגים הבולטים בתנועה לפרישת מדינות הדרום מן האיחוד, קיבל מלורי את החלטתה של מדינתו לפרוש. כאשר הוקמה קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה"), הוא מונה כמזכיר הצי בקבינט של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס. הוא החזיק במשרה זו במשך כל שנות קיומה של הקונפדרציה. בשל אדישותם של רוב אנשי הקונפדרציה לתחום הימי, עלה בידו של מלורי לעצב את דמותו של צי הקונפדרציה על פי עקרונותיו כפי שהוא למד אותם בעת כהונתו בסנאט. כמה מרעיונותיו, כמו שילוב שריון בבניית הספינות, נחלו הצלחה והפכו לתקן שאומץ על ידי ציים ברחבי העולם. מאידך, צי הקונפדרציה היה לרוב מוגבל בשל חוסר יעילות מנהלתית במחלקת הצי. במהלך המלחמה, הוא הוחלש פוליטית בשל חקירה שביצע הקונגרס של הקונפדרציה במחלקת הצי בשל כישלונה להגן על ניו אורלינס. לאחר חודשים של עדויות, הגיעה ועדת החקירה למסקנה שלא קיימת שום עדות לפעילות שגויה מצדו של מלורי.
מלורי התפטר מתפקידו לאחר שממשלת הקונפדרציה נמלטה מריצ'מונד בתום המלחמה והוא וכמה מעמיתיו לקבינט נכלאו באשמת בגידה. לאחר יותר משנה במאסר, התרככה דעת הקהל ונשיא ארצות הברית אנדרו ג'ונסון העניק לו חנינה. מלורי שב לפלורידה, שם הוא פרנס את משפחתו בשנותיו האחרונות כאשר שב לעיסוקו בעריכת דין. בשל אי יכולתו להחזיק במשרה ציבורית על פי תנאי החנינה, הוא המשיך להביע את דעותיו בכתיבת מכתבים למערכת. בריאותו החלה להתדרדר, אף על פי שתפקודו לא נפגע עד לימיו האחרונים.
מלורי היה אביו של סטיבן מלורי הבן, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור בזכות עצמו מטעם פלורידה.
ראשית חייו

סטיבן מלורי נולד בטרינידד שבאיי הודו המערבית הבריטיים ב-1812. הוריו היו צ'ארלס ואלן מלורי. אביו היה מהנדס בניין, במקור מרדינג, קונטיקט, שעבד בטרינידד, שם הוא הכיר את אלן ראסל, ילידת אירלנד ונשא אותה לאישה. לשניים נולדו שני בנים.
ב-1820 עברה המשפחה לארצות הברית והתיישבה ב-קי וסט, פלורידה. סטיבן הצעיר נשלח לבית ספר ליד מוביל, אלבמה, אך לימודיו שובשו עם מותו של אביו. אחיו הגדול של סטיבן, ג'ון, מת גם הוא באותה תקופה. כדי לפרנס את עצמה ואת בנה, פתחה אלן מלורי בית הארחה לימאים. לאחר מכן היא שלחה את בנה כדי שימשיך את לימודיו באקדמיה המורבית בנצרת, פנסילבניה. אף על פי שכל ימיו החזיק מלורי באמונה הקתולית, הוא ידע לספר רק שבחים על החינוך שהוא זכה לקבל במוסד זה. לאחר שלוש שנים לא יכלה אמו יותר לעמוד בתשלומי שכר הלימוד, וב-1829 הוא הפסיק את לימודיו ושב הביתה.
בגרותו בפלורידה

מלורי הצעיר עבר את הכשרתו במשפטים בלשכתו של השופט ויליאם מרווין. בשל מיקומה הגאוגרפי, שימשה קי וסט כנמל מקלט לספינות שנקלעו לסערות ובשל אותה סיבה נמצאו באזור ספינות טרופות רבות. מרווין נחשב כבר סמכא במשפט ימי, במיוחד בחוקים הקשורים לשברי הספינות ולהצלה, ומלורי התדיין איתו במקרים רבים הקשורים לנושא. הוא נודע כאחד מעורכי הדין הטובים במדינה.
הקריירה שלו שגשגה וב-1838 הוא נשא לאישה את אנג'לה מורנו, בת למשפחה עשירה דוברת ספרדית שחיה בפנסקולה, פלורידה. הזוג הביא לעולם תשעה ילדים, מתוכם חמישה מתו בצעירותם. אלה שהגיעו לבגרות היו שתי הבנות מרגרט ("מגי") ורובי, ושני הבנים סטיבן ראסל הבן ("באדי") ואטילה ("אטי"). באדי הלך בעקבות אביו אל הפוליטיקה ולימים כיהן כסנאטור.
מלורי שימש בכמה תפקידים ציבוריים שוליים, החל משנת 1832, אז נבחר לשמש כמרשל של העיירה. אחת מהמשרות הראשונות בשכר בהן הוא החזיק הייתה קצין מכס, משרה בה הוא הרוויח שלושה דולרים ליום. בהמשך מינה אותו הנשיא ג'יימס פולק כגובה מכס. לפני נישואיו, התגייס מלורי לצבא והשתתף במלחמת הסמינול (1837-1835). הוא גם נבחר כשופט של מחוז מונרו וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1837 – 1845.
ב-1850, הבדלי ההשקפה שבסופו של דבר הציתו את מלחמת האזרחים הובילו לכינוסה של ועידה בנאשוויל, טנסי למטרת הגדרתה של מטרה משותפת לפעולה לכל מדינות העבדות בדרום. אף על פי שמלורי לא החזיק בשום משרה ברמה מדינתית, הוא היה בעל מעמד מספיק במפלגה הדמוקרטית כדי שיבחרו בו כנציג חלופי לוועידה. שיקולים אישיים מנעו ממנו מלהשתתף, אך הוא הביע את הזדהותו עם מטרות הוועידה במכתב שהודפס בעיתוני פלורידה.
סנאטור

תקופת כהונתו של הסנאטור מפלורידה דייוויד לוי יולי תמה ב-1850. הוא שאף להיבחר מחדש, אך הוא היה מזוהה עם תומכי העבדות ועורר את חמתם של כמה בעלי אינטרסים כלכליים במדינה. המתונים בפלורידה שהעדיפו לשתף פעולה עם האיחוד עדיין שלטו במפה הפוליטית במדינה ועלה בידם להביא לבחירתו של מלורי במקומו של יולי הרדיקלי. תהליך הבחירה בבית המחוקקים של פלורידה היה בלתי מסודר ויולי הביע את מחאתו, כולל בסנאט עצמו. הסנאט קבע שבית המחוקקים פעל על פי סמכותו ובחירתו של מלורי אושרה.
את רוב פועלו של מלורי בסנאט ניתן לתאר כמתן חסות טיפוסית לחקיקה שתפיק תועלת למדינתו. בחסותו של מלורי העביר הסנאט הצעת חוק שהביאה תועלת למסילות הברזל של פלורידה, ואחרת שאישרה את מכירת כמה משמורות האלונים שהוחזקו על ידי הממשל הפדרלי עבור הצי. שתי הצעות חוק אלו נפלו בבית הנבחרים. להצלחה רבה יותר הוא הגיע בהצעות חוק שמטרתן הייתה המשך המערכה המתמשכת נגד שבטי הסמינול, אם כי נראה שבעיה זו חרגה מעבר לתחומיה של פלורידה. הצעות חוק אלו אמורות היו לקבוע תשלומי פיצויים לאנשים שסבלו ממתקפותיהם של האינדיאנים ובהמשך הגדירו את התהליכים של גירושם מהמדינה. מלורי גם הגיש הצעות חוק להקמתם של בתי חולים בערי נמל בפלורידה. אף אחת מהצעות חוק אלו לא נחשבה ליוצאת מן הכלל באותה תקופה.