stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
למבורגיני הורקאן STO
הערות שוליים

↑  cartube, נולדה למסלול: למבורגיני הורקאן STO נחשפת - cartube, באתר www.cartube.co.il
↑  Lamborghini Huracan STO Revealed As $328,000 Race Car For The Road, Motor1.com (באנגלית)
מודל 396

מודל 396 מתוצרת סקיילד קומפוסיטס הוא נגזרת של כלי הטיס הבלתי מאויש (כטב"ם) RQ-4 גלובל הוק מתוצרת נורת'רופ גראמן.
מודל 396 יהיה כלי טיס קרבי בלתי מאויש שישא נשק תחת גוף המטוס, ובכך יהיה שונה מהגלובל הוק המיועד לאיסוף מודיעין. הוא יהיה כמחצית מגודלו ומעלותו של הגלובל הוק, אך זהה לו מבחינה אווירודינמית. המודל 396 מתחרה בתוכנית "האנטר-קילר" של חיל האוויר האמריקני. טיסת הבכורה שלו צפויה להיערך ב-2007. ייצור סדרתי יערך כנראה במתקן של נורת'רופ גראמן.
ראו גם

מודל 395
לואיג'י ארדיטי

| --- | --- |

 לידה:  22 ביולי 1822 Crescentino, איטליה 
 פטירה:  1 במאי 1903 (בגיל 80) הוב, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  ממלכת איטליה 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  כינור 
 פרופיל ב-IMDb
 
לואיג'י ארדיטי
לואיג'י ארדיטי (22 ביולי 1822 - 1 במאי 1903) היה כנר, מלחין ומנצח יהודי איטלקי.
קורות חיים

ארדיטי נולד בקרסנטינו, פיימונטה (איטליה). הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו ככנר, ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון של מילאנו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 1843 כבמאי בווארצ'לי, והיה לחבר כבוד באקדמיה הפילהרמונית. ארדיטי ניהל אופרה ברחבי איטליה ובשנת 1846 ניצח בהוואנה שבקובה, שם פגש לראשונה את בוטיסיני. הוא ביקר בארצות הברית, שם נשאר זמן מה, ניהל אופרות בניו יורק, בפילדלפיה ובערים אחרות עם חברת האופרה האיטלקית מקס מארצק עד 1856. אז, לאחר ביקור בקונסטנטינופול, החליט להתיישב בלונדון, אך נסע שוב לאמריקה עם חברת האופרה המלכותית. הוא גם ניהל בגרמניה, ובערים אחרות באירופה הגדולות כמו סנט פטרסבורג, וינה ומדריד. לאחר 1885 התגורר באנגליה וניהל את בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. הוא נפטר בהוב, הסמוכה לברייטון, אנגליה. הוא נקבר בבית העלמין בהוב.
האופרות הידועות ביותר של ארדיטי הן: "I Brigati", "Il Crosaro" ו"La spia" ("המרגל") בנוסף הוא כתב שירים רבים ואלס ווקאלי, שהפופולריים שבהם הם " Il Bacio" ("הנשיקה"), שהוקדש למריאטה פיקולומיני, לטקסט שנכתב במיוחד על ידי הבריטון גוטרדו אלדיירי),  "Le Tortorelle" ("היונה"), המוקדש לאטלקה גרסטר), "Se Saran Rose" ("ניצות הורד"), המוקדש לאדלינה פאטי) ו-"Parla" ("דבר!").
לקריאה נוספת

Chisholm, Hugh, ed. (1911). "ארדיטי, לואיג'י" . אנציקלופדיה בריטניקה . 2 (מהדורה 11). הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'
הערות שוליים

↑  Arditi, My Reminiscences, pp.68-70 and 325. Il bacio was to become famous as it was usually interpolated by Adelina Patti into the singing lesson in Act 2 of Rossini's The Barber of Seville (Luana D'Aguì, Bologna - Teatro Comunale: Il Barbiere di Siviglia, "OperaClick")
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277800105171  PLWABN: 9810649633905606  BIBSYS: 18346  BNE: XX859090  BnF: cb14820214r (data)  CANTIC: a11076586  CiNii: DA09985229  GND: 11631995X  ICCU: IEIV020534  ISNI: 0000 0000 8342 4845  LCCN: n84107486  LNB: 000179780  MusicBrainz: 487f299d-7848-4ef4-a429-9dd4fc7fed6b  NKC: xx0011831  NLA: 35703933  NLK: KAC2018M6393  NSK: 000510715  NTA: 070554285  RERO: 02-A008598465  SNAC: w6j394ct  SUDOC: 194002071  Trove: 1050080  VcBA: 495/245107  VIAF: 27331621   WorldCat (עם VIAF): 27331621
לואיג'י איליקה

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1857 Castell'Arquato, דוכסות פארמה 
 פטירה:  16 בדצמבר 1919 (בגיל 62) Castell'Arquato, ממלכת איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 שפות היצירה:  איטלקית 
 
לואיג'י איליקה (באיטלקית: Luigi Illica ‏ 9 במאי 1857 - 16 בדצמבר 1919) היה לבריתן איטלקי, שכתב בשביל מלחינים איטלקים ידועי-שם, בהם ,פוצ'יני (על פי רוב עם ג'וזפה ג'אקוזה), אלפרדו קאטאלאני, אומברטו ג'ורדאנו ופייטרו מסקאני. הלבריות המפורסמות ביותר שלו הן אלה שנכתבו לאופרות לה בוהם, טוסקה, מאדאם באטרפליי ו"אנדראה שנייה"
חייו

איליקה נולד בקסטל'ארקואטו. חייו האישיים שיקפו במקרים מסוימים את הלבריות שלו. הסיבה לכך, שהוא מצולם תמיד כשראשו מוטה מעט הצידה היא, שהוא איבד את אוזנו הימנית בדו-קרב על אישה. כאשר נוצרו סרטים אילמים שהתבססו על האופרות של איליקה, הופיע שמו באותיות גדולות על המודעות, משום שהמפיצים יכלו להבטיח רק את השימוש בסיפוריו, אבל לא את השמעת המוזיקה של המלחין הנכון.
כמחזאי בעל איכות בלתי מבוטלת, הוא זכור כיום באמצעות אחד הפרסים הוותיקים ביותר באיטליה, "הפרס הבינלאומי על שם לואיג'י איליקה, שנוסד בשנת 1961 וניתן לזמרי אופרה בעלי שם עולמי, למנצחים, לבמאים ולכותבים בתחום האופרה. הפרס מחולק כיום מדי שנתיים לסירוגין עם התחרות הבינלאומית לבימת האופרה ע"ש איליקה, המציעה פרסים והזדמנויות הופעה ראשונות לזמרים צעירים.
.
לבריות

התאריכים מציינים את מועד היצירה.
1884 - "Il vassalo di Szegith", עם פרנצ'סקו פוזה (אנטוניו סמארליה)
1892 - "לה ואלי" אלפרדו קאטאלאני
1892 - "כריסטופורו קולומבו" (אלברטו פרנקטי)
1893 - "מאנון לסקו" עם רוג'רו ליאונקוואלו, מארקו פראגה, ג'וזפה ג'אקוזה ודומניקו אוליבה, (ג'אקומו פוצ'יני)
1893 - "קורנליוס שיט" (סמארליה)
1894 - "I dispetti amorosi" (גאטנו לופוריני)
1894 - "המרטיר" (ספירידון סמאראס)
1895 - "Nozze istriane" (סמארליה)
1896 - לה בוהם עם ג'וזפה ג'אקוזה (פוצ'יני)
1896 - "אנדראה שנייה" (אומברטו ג'ורדאנו)
1898 - "איריס" (פייטרו מסקאני)
1900 - טוסקה - (פוצ'יני)
1900 - "אנטון" (צ'זארה גלאוטי)
1900 - "Medioevo Latino" (אטורה פאניצה)
1901 - "Le maschere" (מסקאני)
1901 - "Il cuore della fanciulla" (בואונג'ורנו)
1901 - "לורנצה" (אדוארדו מסקרוני)
1902 - "ג'רמניה" (פרנקטי)
1903 - "Nadeya" (צ'זארה רוסי)
1903 - "סיבריה" (ג'ורדאנו)
1904 - "מאדאם באטרפליי" (פוצ'יני)
1905 - "קסנדרה" (ויטוריו גנקי)
1906 - "טס" (פרדריק ארלנגר)
1908 - "אורורה" (פאניצה)
1909 - "הנסיכה צילה" (פרנקו אלפאנו)
1909 - "Hellera" (איטלו מונטמצי)
1911 - "איזאבו" (מסקאני)
1921 - "Giova a Pompei", עם רומניולי, (אלברטו פרנקטי ואומברטו ג'ורדאנו)
פסלו של לואי'י איליקה בקסטל'דארקואטו
לונדון הפנימית

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  לונדון רבתי 
 שטח:  319 קמ"ר 
 קואורדינטות:  51°30′30″N 0°07′31″W﻿ / ﻿51.508333333333°N 0.12527777777778°W﻿ / 51.508333333333; -0.12527777777778
 הגדרת רשות החינוך של לונדון הפנימית (ILEA) הגדרת משרד הסטטיסטיקה הלאומית
 
לונדון הפנימית (באנגלית: Inner London) הוא כינוים של הרבעים המרכזיים של אזור לונדון רבתי. רבעים אלה מוקפים ברבעים המכונים לונדון החיצונית.
היסטוריה

האזור הוגדר לראשונה באופן רשמי בשנת 1965 למטרות סטיסטיות. ההגדרה השתנתה מעת לעת ומצורך לצורך. אשר על כן יש הבדל בין ההגדרה המשפטית והסטטיסטית של רובעי "לונדון הפנימית" לבין המושג הגאוגרפי מרכז לונדון.
אזור לונדון הפנימית נחשב לאזור העירוני השלישי העשיר ביותר באיחוד האירופי - עם תל"ג לנפש של 71,338 אירו (88,734 דולר אמריקאי) בשנת 1984, אחרי פריז (74,944 אירו לנפש) ופרנקפורט (€73,860 לנפש).
ההגדרה של רשות החינוך של לונדון הפנימית

רשות החינוך של לונדון הפנימית הוקמה בשנת 1965 וכללה בשטח סמכותה את הרבעים שהיו בעבר חלק ממחוז לונדון:
איזלינגטון
גריניץ'
האמרסמית' ופולהאם
האקני
הסיטי של וסטמינסטר
וונדסוורת'
טאוור האמלטס
לווישהאם
למבת'
סאת'ק (רובע)
קמדן
קנזינגטון וצ'לסי
כמו כן כלל האזור את הסיטי של לונדון שלא הייתה חלק ממחוז לונדון, ואת אזור צפון וולוויץ' שהיה חלק ממחוז לונדון ובשנת 1965 הפך לחלק מרובע ניוהאם שאינו חלק מלונדון הפנימית.
ההגדרה של משרד הסטטיסטיקה הלאומי הבריטי

משרד הסטטיסטיקות הלאומי של הממלכה המאוחדת הגדיר את לונדון הפנימית לצורכי עריכת מפקד אוכלוסין. הגדרה זו כוללת את כל הרבעים לעיל וכן את הרבעים הארינגיי וניוהאם.
שטח לונדון הפנימית לפי הגדרה זו 319 קמ"ר ומתגוררים בשטח זה כ-2,985,700 תושבים (2005).
ההגדרה של משרד הסטטיסטיקה הלאומי הבריטי > אוכלוסייה לאורך ההיסטוריה

| שנה | אוכלוסין |
| --- | --- |
1891: 4,488,242
1901: 4,859,558
1911: 4,998,237
1921: 4,972,870
1931: 4,893,261
1939: 4,364,457
1951: 3,679,390
1961: 3,492,879
1971: 3,031,935
1981: 2,550,100
1991: 2,599,300
2001: 2,859,400
2003: 2,904,600
2004: 2,931,100
2005: 2,985,700
הגדרות אחרות

אזור מחוז הדואר לונדון (London postal district) משמש אף הוא, לצרכים מסוים, כהגדרת אזור לונדון הפנימית. גודלו של השטח לפי הגדרה זו 624 קמ"ר והוא אינו מכיל חלקים מרובע לווישהאם.
חשיבות ההגדרה

להימצאות רובע מסוים בתוך שטחי לונדון הפנימית משמעות כלכלית ותקציבית, שכן רובעי לונדון הפנימית מקבלים תקציבים גדולים יותר מממשלת בריטניה מאשר רובעי לונדון החיצונית. ההחלטה להוציא את רובע ניוהאם (שהיה בעבר חלק ממחוז לונדון) משטחי לונדון הפנימית ואובדן התקציבים הנילווה הביאו למאבק של עיריית הרובע בהגדרה ולניסיונות להיכלל בשטחי לונדון הפנימית.
הערות שוליים

↑  מקור המונח "לונדון הפנימית" נייר עמדה של רובע ניוהאם (PDF).
↑  תל"ג ממוצע בערי אירופה
מחוז הדואר לונדון למול גבולות לונדון רבתי
מגדל אזאדי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  סימן נוף, קניין תרבותי, מגדל 
 על שם:  חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית 
 כתובת:  מחוז 2, מחוז 5, מחוז 9 
 מיקום:  טהראן 
 מדינה:  איראן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 16 באוקטובר 1971
 תאריך פתיחה רשמי:  16 באוקטובר 1971 
 חומרי בנייה:  בטון, גרניט 
 אדריכל:  חוסיין אמאנאת
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות פהלווית 
 מידות
 אורך:  63 מ' 
 גובה:  45 מ' 
 גובה מעל פני הים:  1,183 מ' 
 קואורדינטות:  35°41′59″N 51°20′17″E﻿ / ﻿35.699722222222°N 51.338055555556°E﻿ / 35.699722222222; 51.338055555556
 he
 
צילום הכיכר המקיפה את המגדל משנת 1971
מגדל אזאדי (בפרסית: برج آزادی, "בורג'-י אזאדי", מילולית: "מגדל החירות") הוא מונומנט בכיכר אזאדי שבטהראן, המסמל את שער הכניסה אל העיר.
היסטוריה

המבנה הוקם ב-1971 לכבוד חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית על ידי מוחמד רזא שאה פהלווי. הוא נקרא תחילה "מגדל שַהְיַאד" (برج شهیاد) לכבוד מלכי פרס ונועד לפאר את הישגיה של שושלת פהלווי, אך שמו שונה ל"מגדל החירות" (אזאדי) בשנת 1979, לאחר המהפכה האיראנית.
האדריכל, חוסיין אמאנאת, שתכנן את המבנה לאחר שזכה בתחרות, הוא בן הדת הבהאית אשר אחראי גם לתכנון של שלושה מבנים במרכז הבהאי העולמי בחיפה. בשל דתו, הנרדפת כיום על ידי ממשל האייתולות, הוא מתגורר בקנדה.
תכנונו האדריכלי של המגדל משלב אלמנטים של הבנייה הסאסאנית ואדריכלות אסלאמית ומדמה מוטיבים של מזבח זורטואסטרי, דתה של האימפריה הפרסית הקדומה. גובהו 50 מ' והוא מחופה כולו בשיש.
תרשים המגדל הופיע בגב שטר של 200 ריאל בשנת 1974. מספר אנשי דת טענו כי הכוכבים המשושים ברקע דומים מדי למגן דוד, והשטרות הוחלפו ברקע של כוכבים בעלי 12 קודקודים.
עצרת בחירות ליד בורג'-י אזאדי, יוני 2009
גב השטר של 200 ריאל (1974)
המונים בהלווייתו של קאסם סולימאני ליד בורג'-יאזאדי, ינואר 2020
הערות שוליים

↑  Ali Shargi, "Eskenās," Encyclopædia Iranica, Vol. VIII, Fasc. 6, pp. 615-624.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1044474688  VIAF: 305356748   WorldCat (עם VIAF): 305356748
לריסה (ירח)

ערך זה עוסק בירחו של נפטון. אם התכוונתם לאסטרואיד, ראו .
| --- | --- |

לריסה, צולם על ידי וויאג'ר 2, יולי 1989
 כוכב האם
 כוכב אם:  השמש
 מידע כללי
 סוג:  ירח
 ירח של:  נפטון
 תאריך גילוי:  24 במאי 1981 
 מגלה:  הרולד ריטסמה, דיוויד ת'ולן, וויאג'ר 2 
 על שם:  לריסה 
 מאפיינים מסלוליים
 ציר חצי-ראשי:  73,548 ק"מ
 אקסצנטריות:  0.001393
 זמן הקפה:  0.55465332 ימים
 נטיית מסלול:  0.251°
 מאפיינים פיזיים
 רדיוס קו משווה:  97±3 קילומטר
 ממדים:  195 ק"מ (216×204×164) ק"מ
 שטח פנים:  118,236.98 קמ"ר
 נפח:  3,500,000 קילומטר מעוקב
 מסה:  ‎4.2×1018‎ ק"ג
 צפיפות ממוצעת:  1.2 גרם/סמ"ק גרם/סמ"ק
 תאוצת הכובד בקו המשווה:  0.03~ מטר/שנייה2
 זמן סיבוב עצמי:  0.55465332 ימים
 נטיית ציר הסיבוב:  0°
 אלבדו:  0.09
 בהירות נראית:  21.5
 מהירות מילוט:  0.076~ ק"מ/שנייה
 טמפרטורה ממוצעת:  51~ K
 
לריסה, הידוע גם כ-נפטון VII, הוא הירח החמישי הקרוב ביותר לנפטון, כוכב הלכת השמיני במערכת השמש. לריסה התגלה בשנת 1981, ונקרא על שמה של הנימפה לריסה במיתולוגיה היוונית, שאהבה את אל הים פוסידון אהבה ללא גבולות.
גילוי

לריסה התגלה ב-24 במאי 1981 על ידי הרולד ריטסמה, ויליאם הוברט, לארי לבובסקי ודוד טולן, בזמן שביצעו תצפיות טלסקופיות. ההכרזה הרשמית (IAUC 3608) בדבר גילוי הירח החדש הגיעה ב-29 במאי 1981.
אישור הגילוי בוצע על ידי גשושית המחקר וויאג'ר 2, בשעה שזו ביצעה מעוף באזור של נפטון בשנת 1989. הצהרתו של סטפאן סינוט התייחסה ל"עשרה פריימים אשר צולמו במהלך חמישה ימים", כך שהאישור הסופי לתגלית בוצע מעט לפני ה-28 ביולי 1989.
מקור השם

עם גילויו קיבל הירח את שמו הזמני S/1981 N 1 על ידי הרולד ריטסמה. ב-2 באוגוסט 1989, כאשר פורסמו הצילומים של וויאג'ר 2, הוא קיבל (IAUC 4824) שם זמני נוסף S/1989 N 2.
שמו הרשמי לריסה ניתן לירח רק ב-16 בספטמבר 1991, על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAUC 5347), הסמכות העליונה בקביעת שמות לגופי שמים.
מאפיינים פיזיים

מעט מאוד ידוע אודות הירח. התמונות של וויאג'ר 2 מלמדות כי צורתו אינה כדורית, וכי פני שטחו מכילים מכתשים רבים. הירח אינו מכיל אטמוספירה, והוא אינו מראה שום עדות לפעילות גאולוגית.
לריסה בעל קוטר ממוצע של 195 ק"מ, והוא נמצא במרחק של 73,548 ק"מ מנפטון. מסלולו קרב יותר ויותר לנפטון, כך שבעתיד ייתכן ויתנגש באטמוספירה של נפטון או יתפרק לטבעות פלנטריות, זאת כאשר יחצה את גבול רוש עקב השפעת כוחות גאות.
הערות שוליים

↑  הרולד ריטסמה (1982), ליקוי אפשרי של ירח שלישי לנפטון, Science גיליון 215, עמודים 289-291.
↑  IAU Circular No. 3608, פרסום 29 במאי 1981
↑  IAU Circular No. 4824, פרסום 2 באוגוסט 1989
↑  IAU Circular No. 5347, פרסום 16 בספטמבר 1991
| 16 ירחי נפטון |
| --- | --- | --- |
| הירחים הפנימיים (שגרתיים) | נייד (אנ') • תלסה • דספינה • גלתיאה • לריסה • היפוקמפ • פרוטאוס |  |
| ירחים לא שגרתיים | טריטון • נראיד • הלימיד (אנ') • סאיו (אנ') • S/2002 N 5 (אנ') • לאומדיה (אנ') • פסאמטי (אנ') • ניסו (אנ') • S/2021 N 1 (אנ') |  |
| ראו גם | טרויאני נפטון (אנ') • טבעות נפטון |  |
מגדל WECT

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מגדל טלוויזיה 
 מיקום:  קרוליינה הצפונית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 קואורדינטות:  34°34′40″N 78°26′30″W﻿ / ﻿34.5778°N 78.4417°W﻿ / 34.5778; -78.4417
  (למפת קרוליינה הצפונית מוגדלת) ראלי שארלוט גרינסבורו פאייטוויל וילמינגטון גרינוויל וירג'יניה טנסי קרוליינה הדרומית  ג'ורג'יה האוקיינוס האטלנטי מגדל WECT(למפת קרוליינה הצפונית רגילה) ראלי שארלוט גרינסבורו פאייטוויל וילמינגטון גרינוויל וירג'יניה טנסי קרוליינה הדרומית  ג'ורג'יה האוקיינוס האטלנטי מגדל WECT he
 
מגדל WECT היה תורן בגובה 609.6 מטרים ששימש כאנטנה לשידור טלוויזיה, כולל שידור אות הטלוויזיה האנלוגית של ערוץ WECT 6. הוא נבנה בשנת 1969 ונמצא לאורך כביש 53 מדרום לוויט לייק בעיירת קולי במחוז בליידן, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית. לפני ההריסה, מגדל WECT היה, יחד עם כמה תרנים אחרים, המבנה השביעי הגבוה ביותר שנוצר אי פעם; והיה לא רק המבנה הגבוה ביותר בצפון קרוליינה, אלא גם הגבוה בארצות הברית ממזרח לנהר המיסיסיפי.[דרוש מקור]
ב-8 בספטמבר 2008, WECT הפסיקה את השידור הרגיל של האות האנלוגי שלהם מהמגדל במחוז בליידן, אך הסתמכה במקום זאת על המשדר הדיגיטלי החדש שלה בווינבו. בעקבות המעבר, האות האנלוגי נשאר באוויר עד סוף ספטמבר כ"נורת לילה", שידר סרטון הדרכה המסביר התקנת ממירים ואנטנות UHF, אך רבים שהצליחו לקבל את ה-VHF האנלוגי לשעבר של WECT, לא יכלו לקלוט את התחנה באופן דיגיטלי, עקב מעבר לערוץ UHF ואזור כיסוי קטן בהרבה.
WECT המשיכה להשתמש במגדל האנלוגי לשעבר למטרות איסוף חדשות אלקטרוניות לפני שתרמה את המגדל ואת האתר בשטח 0.31 קמ"ר לקרן הכומתה הירוקה בשנת 2011. ב-20 בספטמבר 2012 נהרס המגדל ולבסוף הוא הושלך. ההכנסות ממכירת הקרקעות וגרוטאות המגדל הועברו לקרן.
ראו גם

רשימת המגדלים הגבוהים בעולם
הערות שוליים

↑  "ASR Registration 1006713". Federal Communications Commission. נבדק ב-20 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  WECT engineer says Big Switch took some improvisation, Si Cantwell, Wilmington Star-News, September 27, 2008
↑  WECT - Big Switch Minute: Answering your questions, August 13, 2008
↑  WECT Airs DTV Instructional Video, TVNEWSDAY, Sep 22, 2008
↑  Early Digital-TV Switch Has Flaw: Viewers Could Lose Certain Channels on Permanent Basis, Wall Street Journal, September 17, 2008, cited here.
↑  FCC Looking For Lost Channels In Digital TV Switch, September 16, 2008
↑  "Demolition crews take down 2,000 ft. TV tower". WECT. נבדק ב-2012-09-20.
↑  FayObserver.com - Steel from demolition of TV tower in Bladen County to help Green Beret Foundation, web.archive.org, ‏2012-11-01
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מגדל WECT".
מגדל אוסטנקינו

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  מגדל טלוויזיה, אטרקציה תיירותית, אולם קונצרטים, סימן נוף 
 שימוש:  מגדל תקשורת, תצפית
 על שם:  נפת אוסטנקינו 
 כתובת:  רחוב אקדמיקה קורוליובה 15,  נפת אוסטנקינו
 מיקום:  מוסקבה
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 בעלים:  רשת הטלוויזיה ושידור הרדיו הרוסית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1963–1967 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1968 
 אדריכל:  ניקולאי ניקיטין
 מידות
 גובה:  540 מטר
 שטח:  15,000 מ"ר 
 קומות:  120 
 קואורדינטות:  55°49′11″N 37°36′42″E﻿ / ﻿55.819722222222°N 37.611666666667°E﻿ / 55.819722222222; 37.611666666667
 www.tvtower.ru
  (למפת מוסקבה מוגדלת) מגדל אוסטנקינו(למפת מוסקבה רגילה) מגדל אוסטנקינו he
 
מגדל אוסטנקינו (ברוסית: Останкинская телебашня) הוא מגדל תקשורת בנפת אוסטנקינו שבמוסקבה, רוסיה.
המבנה

גובהו של המגדל 540.1 מטרים. הוא תוכנן על ידי ניקולאי ניקיטין, והיה חבר בפדרציה הבינלאומית של מגדלים גבוהים. בעת בנייתו היה המגדל הגבוה בעולם, ובשנת 2012 היה הרביעי בגובהו בעולם. הוא היה גם המבנה הראשון שעמד חופשי בגובה 500 מטרים. נבנה לציון יום השנה ה-50 למהפכת אוקטובר, והוא קרוי על שם הנפה של מוסקבה שבה הוא נמצא.
בניית המגדל החלה בשנת 1963 והסתיימה ב-1967. כדי לבנותו נעשה שימוש נרחב בבטון דרוך כדי להקים מבנה פשוט ויציב. במשך 42 שנה היה המבנה הגבוה ביותר באירופה, והגבוה ביותר ברוסיה כולה. בשנת 1994 הוצע להגדיל את גובהו ל-561 מטרים על ידי הוספת אנטנה, אך הדבר לא יצא אל הפועל בשל היעדר מימון.
ראו גם

מרכז הטלוויזיה אוסטנקינו
מסעדת "הרקיע השביעי"
לוקמאן החכם

לוקמאן החכם (בערבית: لقمان الحكيم) הוא דמות מסתורית באסלאם, אשר מתואר בקוראן כאדם חכם. על שמו נקראת הסורה ה-31 בקוראן.
הקוראן לא מפרט פרטים אישיים אודות חייו של לוקמאן, ואינו מציין באיזה תקופה הוא חי או היכן. מסורות אסלאמיות מאוחרות יותר מספרות אודותיו באופן מפורט יותר. חדית'ים מסוימים מתארים אותו כבעל מוצא נובי, בעוד שמקורות אחרים גורסים שהוא ממוצא ערבי. קיימים סיפורים רבים אודות לוקמאן החכם בספרות הפרסית, הערבית והטורקית.
ישנם מומחים שגורסים כי בשלב מסוים בחייו, היה לוקמאן עבד.
הקוראן אינו מציין באופן חד-משמעי אם לוקמאן החכם היה נביא, אך ישנם אנשי דת מוסלמים אשר מאמינים שהוא כן היה נביא וכוללים אותו בין נביאי האסלאם.
גם כתבי הקודש של הדת הבהאית מזכירים את לוקמאן.
הערות שוליים

↑  VANDESTRA, MUHAMMAD., Islam folklore tales of luqman the wise bilingual edition english & spanish., [Place of publication not identified],: BLURB, 2018
↑  MuhammadIsmail786 (2013-08-25), Mufti Ismail Menk - Luqman The Wise, נבדק ב-2019-03-06
↑  Ibn Kathīr, Ismāʻīl ibn ʻUmar, approximately 1301-1373., Stories of the prophets : [peace be upon them]
↑  ابن كثير، اسماعيل بن عمر., Tafsir ibn Kathir : (abridged), Darussalam, 2000
↑  Riad Aziz Kassis, The Book of Proverbs and Arabic Proverbial Works, BRILL, 1999. (באנגלית)
↑  Classical Arabic literature : a library of Arabic literature anthology, New York: New York University Press, 2013
↑  Halman, Talât Sait., A millennium of Turkish literature : a concise history, Rev. ed, Syracuse, N.Y.: Syracuse University Press, 2011
↑  Luqman(A.S.) The Wise, www.darulihsan.com (באנגלית) (ארכיון)
↑  Ashqar, ʻUmar Sulaymān., The messengers and the messages : in the light of the Qurʼan and Sunnah, English ed. 3., Riyadh, Saudi Arabia: International Islamic Pub. House, 2005
↑  Religion and public discourse in an age of transition : reflections on Bahá'í practice and thought, Waterloo, Ontario
↑  Baháʼuʼlláh, 1817-1892., Epistle to the Son of the Wolf, 1st pocket-sized ed, Wilmette, Ill.: Baháʼí Pub. Trust, 1988
↑  Baháʼuʼlláh, 1817-1892., The seven valleys ; and, the Four valleys, 4th ed, Wilmette, Ill.: Baháʼ í Pub. Trust, 1991
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309236605171  PLWABN: 9810702722505606  BIBSYS: 90665660  BNE: XX1170309  BnF: cb145906363 (data)  GND: 123884233  ISNI: 0000 0000 9154 0969  LCCN: n84006374  NLA: 40977787  NTA: 075179342  RERO: 02-A000107609  SELIBR: 72868  SUDOC: 085100323  TDVİA: lukman  Trove: 942124  VIAF: 317196906   WorldCat (עם VIAF): 317196906
מבצע חוף השנהב

מבצע חוף השנהב היה מבצע צבאי כושל במהלך מלחמת וייטנאם שביצע צבא ארצות הברית כדי לשחרר שבויי מלחמה אמריקנים שהיו מוחזקים במחנה השבויים סון טאי.
הכנות לפשיטה

במאי 1970 התקבל בחיל האוויר האמריקני מודיעין מניתוח תצ"א של צפון וייטנאם כי במחנה במחוז סון טאי שבקרבת האנוי מוחזקים 55 שבויי מלחמה אמריקנים. עד מהרה התקבלה בפנטגון ההחלטה להיערך למבצע חילוץ צבאי. בראש צוות התכנון עמדו גנרל דונלד בלקברן והגנרל לירוי מנור. על הכוח הפושט פיקד קולונל ארתור "הפר" סיימונס, איש גדוד הסיירים השישי (ריינג'רס) שהשתתף בפשיטה על מחנה השבויים בקבנטואן במלחמת העולם השנייה. סיימונס פיקד על קבוצת המבצעים המיוחדים (SOG) של הכוחות המיוחדים והיה בעל ניסיון מבצעי עשיר בפעולות מיוחדות במהלך מלחמת וייטנאם. על פי התכנון הוחלט כי שלב הפשיטה, לו ניתן שם הקוד מבצע עמוד תווך (אנגלית: Operation Kingpin) יכלול כוח בו 56 לוחמי הכוחות המיוחדים אשר יגיעו ליעד באמצעות חמישה מסוקים מסוג CH-53 ומסוק סיקורסקי S-61R שישמש לחילוץ השבויים. כמו כן קיבל הכוח חיפוי אווירי מעשרה מטוסי F-4 ליירוט מטוסי אויב, חמישה מטוסי דאגלס A-1 סקייריידר לסיוע אווירי קרוב, וחמישה מטוסי F-105 כנגד מטרות נ"מ. כמו כן כלל חפ"ק מוטס על גבי מטוס הרקולס. הכוח התאמן למבצע בבסיס חיל האוויר האמריקני אגלין שבפלורידה החל מחודש אוגוסט אותה שנה ועד לחודש נובמבר.
מהלך הקרב

הכוח נחת בקרבת המתחם, כאשר אחד המסוקים ביצע נחיתת סער בלב המתחם כדי להבטיח הגעה מהירה לשבויי המלחמה. סיימונס הוביל את כוחות הקרקע שביצעו את הפשיטה, והרגו במהלכה כמאתיים חיילים מצבא צפון וייטנאם מבלי שספגו אבדה אחת. המבצע נכשל משום שמידע על דבר הפשיטה הגיע לידי צבא צפון וייטנאם והשבויים הועברו מן המתחם בטרם המבצע.
תוצאות הקרב

המבצע היה כישלון. זאת משום שמטרת המבצע - חילוץ השבויים - לא בוצעה משום שהשבויים הועברו מהמקום, כנראה בשל בעיות תברואה[דרושה הבהרה]. יחד עם זאת רמת הביצוע של הכוחות הפושטים הייתה גבוהה מאוד והם ביצעו את משימתם ללא נפגעים. עיטור צלב השירות המצוין הוענק לקולונל סיימונס על חלקו במבצע.
לקריאה נוספת

בנג'מין פ. שמר, "הפשיטה", הוצאת מערכות, 1977.
הערות שוליים

↑  ראובן פדהצור, הכל תלוי ביחידות הקומנדו, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2001.
↑  בנג'מין פ. שמר, "הפשיטה", הוצאת מערכות, 1977, עמודים 47-54.
↑  בנג'מין פ. שמר, "הפשיטה", הוצאת מערכות, 1977, עמודים 75-76.
↑  גל פרל פינקל, לא כל הפשיטות הן אנטבה, אבל הן חשובות לרוח הלחימה, באתר זמן ישראל, 9 באפריל 2021.
↑  בנג'מין פ. שמר, "הפשיטה", הוצאת מערכות, 1977, עמוד 49.
↑  בנג'מין פ. שמר, "הפשיטה", הוצאת מערכות, 1977, עמודים 178-179.
↑  עדו אמבר, ‏מבצע "יהונתן" מאחורי הקלעים - עשור לפעולת צה"ל באנטבה, מערכות 305, ספטמבר 1986 , עמוד 30.
↑  גל פרל, "אחריות ויוזמה" – סקירת הספר "פיקוד במלחמה", מרכז דדו, 23 ביוני 2023.
↑  בנג'מין פ. שמר, "הפשיטה", הוצאת מערכות, 1977, עמוד 205.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558330105171  LCCN: sh85125271
לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר

לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר (בצרפתית: Louis-Jean-Marie de Bourbon, duc de Penthièvre; ‏16 בנובמבר 1725 - 4 במרץ 1793), היה סבו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ביוגרפיה

לואי ז'אן מארי נולד ב-16 בנובמבר 1725 בטירת רמבויה, ללואי אלכסנדר, רוזן טולוז, בנו הבלתי-חוקי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולמארי ויקטואר דה נואיי, בתם של אן ז'ול דה נואיי ומארי פרנסואז דה בורנונוויל. בשנת 1737 מת אביו, ולואי ז'אן מארי ירש את תאריו, שכללו אף את התארים אדמירל צרפת, מרשל צרפת ומושל ברטאן. בשנת 1740 הוא קיבל דרגת לוטננט גנרל בצבא הצרפתי, ובמהלך מלחמת הירושה האוסטרית הוא נלחם תחת פיקודו של דודו אדריאן מוריס דה נואיי.
בצעירותו הועלתה הצעה לחתנו עם לואיז הנרייט דה בורבון, אולם אמה העדיפה לחתנה עם לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן. בשנת 1744 התחתן לואי ז'אן מארי עם מריה תרזה פליסיטס ד'אסטה, בתם של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ושארלוט אגליי ד'אורליאן, ממנה נולדו לו 7 ילדים. בשנת 1754 מתה אשתו, מה שהיווה בשבילו מכה קשה, והוא לא התחתן שוב לאחר מכן. לאחר מכן התגורר לואי ז'אן מארי בטירותיו והתרחק מחצר המלוכה בארמון ורסאי, והשקיע את מירב זמנו בפילנתרופיה.
לאחר המהפכה הצרפתית הוא העניק מקלט לסופר והמשורר ז'אן-פייר קלארי דה פלוריאן, שהיה קודם לכן עוזרו. בשנת 1791 הוא עבר להתגורר בוורנון, ובשל פעולות הצדקה שלו לא נפגע מהרדיקלים המהפכניים. בספטמבר 1792 נרצחה כלתו מריה תרזה לואיזה מסבויה, נסיכת למבל באכזריות, ובינואר 1793 הוצא להורג דודנו לואי השישה עשר, מלך צרפת. ב-4 במרץ 1793 מת לואי ז'ן מארי, ולאחר מותו פרצו מהפכנים רדיקליים לביתו, והשחיתו רבות מהיצירות שהיו מוחזקות בו.
משפחתו

בשנת 1744 התחתן לואי ז'אן מארי עם מריה תרזה פליסיטס ד'אסטה, בתם של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ושארלוט אגליי ד'אורליאן, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
לואי מארי, דוכס רמבוילט (1746–1749).
לואי אלכסנדר, נסיך למבל (1747–1768), התחתן עם מריה תרזה לואיזה מסבויה, נסיכת למבל.
ז'אן מארי, דוכס שאטווילן (1748–1755).
וינסנט, רוזן גנגאן (1750–1752).
מארי לואיז דה בורבון (1751–1753).
לואיז מארי אדלייד דה בורבון, דוכסית אורליאן (1753–1821), התחתנה עם לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן.
לואי מארי פליטה דה בורבון (1754).