stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרווה היספאנית
שימוש במסו-אמריקה

| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 קלוריות:  486 קק"ל
 
 חלבונים:  16.54 ג'
 פחמימות:  42.12 ג'
 שומן:  30.74 ג'
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  54 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  0.62 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.17 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  8.83 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  1.6 מ"ג
 
 ברזל:  7.72 מ"ג
 סידן:  631 מ"ג
 אשלגן:  407 מ"ג
 נתרן:  16 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  34.4 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
המרווה ההיספאנית מתוארת ומצוירת בקודקס מנדוזה והקודקס הפלורנטיני, קודקסים אצטקיים שנוצרו בין השנים 1540 ו-1585. שניהם מתארים אותה ואת השימוש בה על ידי האצטקים. קודקס מנדוזה מצביע על כך שהצמח גודל באופן נרחב וניתן כמנחה (מתנה לשלטון) ב-21 מתוך 38 מדינות המחוז האצטקיות. היסטוריונים כלכליים משערים שהיא הייתה מזון עיקרי שנצרך באופן נרחב כמו התירס.
רישומי המנחות האצטקיות מקודקס מנדוזה, לצד דיווחים קולוניאליים על גידול חקלאי ומחקרים בלשניים, מספקים פרטים על המיקום הגאוגרפי של המנחות, וכן גם מפרט גאוגרפי על האזורים העיקריים של גידול המרווה ההיספאנית. רוב הפרובינציות גידלו את הצמח, למעט אזורי שפלה חופיים טרופיים ומדבר. אזור הגידול המסורתי היה באזור מובחן שכלל חלקים מצפון-מרכז מקסיקו, דרומית לניקרגואה. אזור אחר של גידול, שהיה כנראה קדם-קולומביאני, היה בדרום הונדורס וניקרגואה.
הצמח עדיין בשימוש במקסיקו וגואטמלה, לפעמים כשהזרעים טחונים או עם זרעים מלאים לשימוש במשקאות תזונתיים וכמקור מזון.
גלריה

| --- | --- |

 פרחים  זרעים :
הערות שוליים

↑  The European Union, "Commission Decision of 13 October 2009 authorising the placing on the market of chia seed (Salvia hispanica) as a novel food ingredient under Regulation (EC) No 268/97 of the European Parliament and of the Council (L294/14) 2009/827/EC", EFSA Journal 7, 11 November 2009, עמ' pp. 14–15 doi: 10.2903/j.efsa.2009.996
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285526405171  GND: 7527015-8  NKC: ph761305
ניסנית (סוג)

| ניסנית ארץ-ישראלית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג:: ניסנית
שם מדעי
 .Crepis L ‏לינאוס, 1753
ניסנית (שם מדעי: .Crepis L) – סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים דו-שנתיים או רב-שנתיים בני חלוף, שפרחיהם צהובים וכולם לשוניים ממשפחת המורכבים. בסוג 206 מינים, מהם 13 מינים בישראל וסביבתה ומחציתם נדירים עד נדירים מאוד ועד נידחים, רובם חד-שנתיים ומיעוטם רב-שנתיים. תפוצתה העולמית רחבה והיא משתרעת בעיקר באזורים הממוזגים והסובטרופי בחצי כדור הארץ הצפוני, אך יש מינים הגדלים בהרים הטרופיים של אפריקה. מרבית מיני הניסנית בישראל הם צמחים ים-תיכוניים הגדלים בצפון ישראל ומרכזה והשכיחים שבהם ניסנית ארץ-ישראלית, ניסנית כנורית וניסנית זיפנית.
ישנה נטייה בקרב הבוטנאים להעביר את "ניסנית הבולבוסין" (Sonchus bulbosus) לסוג מרור.
מורפולוגיה

צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים בני חלוף, צהובי פרחים גובהם 3 עד 120 ס"מ, ועל פי רוב בעלי שוֹשֶנֶת עלים. צמחים שעירים לגמרי או בחלקם בעלי שערות פשוטות או זיפיות או בלוטיות. הן מצויות על כל חלקי הצמח או רק בגבעול או בעלים או בעוקצי הפרחים או בקשקשי המעטפת.
השורש בדרך כלל שורש שיפדי, לעיתים רחוקות קנה שורש. השורשים עמוקים או רדודים, מעוצים או סיביים).
הלוואים חסרים. הפטוטרות קיימות לפחות בעלי הבסיס.
הגבעולים זקופים עד מזדקפים, פשוטים או מסועפים, בדרך כלל בעלי פסי אורך דקים, קירחים או שעירים. הגבעולים נושאי עלים לאורכם או הם עולים מעלי השושנת והם ללא עלים לכל אורכם (scapiform). העלים מסורגים לאורך הגבעול או בסיסיים בעיקר כשוֹשֶנֶת (דוּר של עלים המרוכז בבסיס הגבעול).
התפרחות אינם סיומיות, מפורדות (על צירים נפרדים) ובצורת קרקפת. הקרקפות זקופות ובעלות פרחים לשוניים מרובים שצבען צהוב ונראים היטב מבחוץ. לשון הכותרות מסתיימות ב-5 שיניים.
המעטפת עשויה מחפים חיצוניים הקצרים כרגיל באפן ניכר מהפנימיים. החפים הפנימיים שווים פחות או יותר זה לזה באורכם, והם מתקשים לעת ההבשלה, עוטפים את זירעוני ההיקף ומתפשקים אחרי פיזור זירעוני המרכז.
המצעית עליה יושבים הפרחים חשופה, לפעמים בעלת שערות ארוכות.
הפרחים צינוריים בלבד, דו מיניים.
השחלה תחתית, בעלת שני עלי שחלה, בעלת מגורה אחת וביצית אחת. עמוד השחלה מחולק בראשו לשתי צלקות ארוכות שצבען צהוב או ירוק.
הפרי הוא זרעון. הזירעונים על פי רוב שווי צורה; לעיתים רחוקות שונים זירעוני ההיקף מזירעוני המרכז. ואז, הזירעונים על פי רוב בני שתי צורות; זירעוני ההיקף עטופים כל אחד בחפה מעטפת וכרגיל שונים בצורתם מזירעוני המרכז. הזירעונים ההיקפיים מכונפים (בעלה כנפיים), ונותרים על צמח האם למשך זמן רב.
הזירעונים אינם קטועים כי אם צרים כלפי ראשם או הם (לפחות הזירעונים הפנימיים) בעלי מקור ברור, אורך המקור כאורך הזירעון לערך או גדול מזה. הזירעון גלילי או דמוי פריזמה (בשונה ממרור). על פי רוב הציצית נישאת על מקור לפחות בחלק של הזירעונים. הציצית בעלת שערות לבנות רבות, ארוכות, פשוטות ורכות מאוד בלבד, והיא נשירה או משתיירת (במרור היא אינה משתיירת ועשויה קבוצות של שערות דקות ורכות וגם זיפים נשירים יחידים). על פי רוב אין הציצית ניתקת מהזירעון ואם היא ניתקת הרי אין שערותיה מאוחות לטבעת.
אורך הזירעונים גדול פי 4 או יותר מרוחבו (לפחות רובם של זירעוני הקרקפת), הזירעונים בעלי 10 עד 35 קווי אורך.
פנולוגיה (מחזור חזותי) של התפרחות והפרחים

התפרחת בנויה מספר דּוּרִים (טבעות) עוקבים של פרחים צינוריים בעלי עלה כותרת אחד הפרוש בצורה לא סימטרית כלפי היקף התפרחת. התפרחת נפתחת עם הזריחה ונסגרת בשעות הצהרים ולא לעת ערב, לרוב רק בימים שטופי שמש. ובכל יום נפתח דּוּר (טבעת) אחד של פרחים מהחוץ פנימה וכאשר הדור הפנימי ביותר מסיים את יומו המיני כל פרחי התפרחת נובלים בבת אחת.
פרחי כל דור מתפקדים באופן מיני במשך יום אחד בלבד, אבל, האבקנים והצלקת מבשילים בזמנים שונים (פרוטאנדריה). בבוקר חל בהם השלב הזכרי, כלומר המַאֲבָקִים שבראש האבקנים משחררים את גרגרי האבקה, שמשמשים כפיתיון למאביקים, לפני הבשלת הצלקת. המאביקים, הדבורים וחיפושיות, אוספים את רוב האבקה כבר בבוקר ולקראת שעות הצהריים אין כמעט אבקה בפרחים. בשלב הנקבי בוקעת הצלקת את צינור האבקנים, מתפשקת ונכונה לקלוט את גרגרי האבקה.
הערות שוליים

↑  .Crepis L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  ניסנית, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  Crepis, WFO: World Flora Online. Published on the Internet
↑  Sonchus bulbosus, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2 3  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 752-6
1 2 3 4 5  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 496-498
↑  Naomi Feinbrun-Dothan, Flora Palaestina – Part Three, Jerusalem: The Israel Academy of Sciences and Humanities, 1978, עמ' 440-447
ניסנית דו-קרנית, צמח ממשפחת המורכבים
ניסנית ארץ-ישראלית
נץ חלב

| נץ חלב |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: מכוסי הזרע
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אספרגיים
תת־משפחה:: יקינתוניים
סוג:: נץ החלב
שם מדעי
 Ornithogalum ‏לינאוס, 1753

נץ החלב כתום
נֵץ חָלָב (שמו אולי על שום צבעה הלבן של ניצת הצמח; שם מדעי: Ornithogalum) הוא גאופיט בעל פרחים עם בצל שטחי בקרקע. הבצל מכיל רעל המתפוגג בצלייה.
הסוג נץ חלב כולל 275 מינים של גאופיטים הגדלים בכל היבשות. מוצא נץ החלב כנראה בדרום אפריקה ובאזור ים התטיס. בישראל גדלים בר מספר מינים של נץ החלב חלקם צעירים. מספר מינים מקובלים בגננות, כגון:
Ornithogalum arabicum (נץ חלב ערבי)
(נץ חלב כתום)Ornithogalum dubium
נץ החלב וחלבצין נזכרים במשנה (שביעית, עוקצין) אך לא ברור לאיזה צמח הכוונה.
השם העברי נץ חלב נקבע רשמית לסוג Ornitogalum, מפני שמשמעו של השם המדעי הוא חלב ציפורים, המתאים למשמעות של המילים נץ וחלב.
יש חושבים שהצמח נזכר בתנ"ך בשם חריונים בספר מלכים ב, פרק ו פסוק כה. הסוג נקרא באנגלית בשם כוכב בית לחם ומתקשר למסורת נוצרית על בשורת לידתו של ישו.
מינים של נץ חלב בישראל

נץ חלב ערבי - Ornithogalum arabicum L
נץ חלב החום - Ornithogalum fuscescens Boiss. & Gaill
נץ חלב צרפתי - Ornithogalum narbonense L
נץ חלב שעיר - Ornithogalum neurostegium Boiss. & Blanche
נץ חלב איג - Ornithogalum Neurostegium subsp. eigii
נץ חלב דק העלים - Ornithogalum trichophyllum Boiss. & Heldr
נץ חלב המפושק - Ornithogalum umbellatum L
נץ חלב שטוח עלים - (Ornithogalum cuspidatum Bertol (syn. platyphyllum Boiss
נץ חלב אזמלני - Ornithogalum lanceolatum Labill
נץ חלב הררי - Ornithogalum montanum Cirillo
נץ חלב מפושק
נץ חלב ההררי
נץ חלב צרפתי
נץ חלב דק־העלים בנגב
נץ חלב ערבי
נץ חלב אזמלני
נץ חלב כתום
לקריאה נוספת

נעמי פינברג-דותן, אבינועם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל. כנה, ירושלים, תשמ"א. עמודים 781–784. (הספר בקטלוג ULI)
עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, פרק 11 צמחים בעלי פרחים ב', משרד הביטחון ההוצאה לאור והחברה להגנת הטבע. 1983. עמודים 213–214.
נץ סופרקליוסוס

| נץ סופרקליוסוס |
| --- | --- |
 נץ סופרקליוסוס
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
סוג:: נץ
מין:: נץ סופרקליוסוס
שם מדעי
 Accipiter superciliosus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


נץ סופרקליוסוס (שם מדעי: Accipiter superciliosus) הוא מין של עוף דורס מרכז ודרום אמריקאי מהסוג נץ, החי בטבע ביערות גשם ויערות לחים דומים למורדות הרי האנדים בטווח של 1,800 עד 1,000 מטר מעל פני הים. הוא חי במדינות: ניקרגואה, מזרח אקוודור, צפון בוליביה, צפון ארגנטינה ודרום ברזיל. התפוצה שלו לא רחבה מאוד אך הוא לא מצוי באיום גדול בטבע.
נץ זה קטן מאוד, דומה לגודל של זרזיר מצוי כשאורך הזכרים רק 20 ס"מ ואורך הנקבות 25.6 ס"מ בלבד ומשקלם 75 עד 120 גרם, מה שהופך אותו לאחד מהקטנים שבבני משפחת הנציים. הנץ בעל נוצות סגולות-כהות, חזה ובטן אפורים משורטטים ופנים צהובות ובעל מקור נוקשה ומעוקל בצבע שחור. העיניים והטבעות סביבם בעלי גוון אדמדם והרגליים כתומות.
הנץ מעופף מעל היערות ההרריים של מורדות האנדים ומחפש טרף שרובו מורכב מעופות אחרים. הוא ניזון ממינים של ציפורי שיר ומקוליבריים אותם הוא חוטף בצלילה כאשר הוא נתקל בהם ולעיתים גם מכין מארב מעמדה בין הענפים. חלק מהנצים יצודו גם מכרסמים מזדמנים.
הנצים חיים בקבוצות מונוגמיות ומקננים יחדיו על צמרות העצים. עונת הרבייה של הפרטים הצפוניים היא בין פברואר ליוני ואילו של הפרטים הדרומיים היא בין אוקטובר לינואר והנקבות מטילות לרוב 3 ביצים בגוון לבן-כחלחל. זוג הנצים מגוננים בתוקפנות על הטריטוריה שלהם מזרים, לרבות מדורסים אחרים.
תת-מינים

A. s. superciliosus
A. s. fontanieri
הערות שוליים

↑  נץ סופרקליוסוס באתר הרשימה האדומה של IUCN
מושית השבע

| מושית השבע |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: חיפושיות
תת־סדרה:: Polyphaga
משפחה:: מושיתיים
סוג:: מושית
מין:: מושית השבע
שם מדעי
 Coccinella septempunctata ‏ליניאוס, 1758
תחום תפוצה


מוֹשִׁית הַשֶּׁבַע (שם מדעי: Coccinella septempunctata, מילולית: "שָׁנִית שבע הנקודות"; מכונה "פרת משה רבנו") היא מין חיפושית בעלת גלגול מלא בסוג מושית (Coccinella) שבמשפחת המושיתיים. מושית השבע היא מין המושית הנפוץ ביותר באירופה ומין החיפושיות המוכרות ביותר בעולם.
מראה

כשאר החרקים, למושית שלד חיצוני (קוטיקולה). גופה של מושית השבע סגלגל-כדורי בצורתו. למושית השבע זוג כנפי חפייה אדומות המנוקדות בשמונה נקודות שחורות, ארבע על כל כנף. כאשר זוג הכנפיים סגור, "מתלכדות" שתים מהנקודות ונראות כאחת, ומכאן המספר שבע המופיע בשמותיה בכמה שפות (כאמור, בעברית "מושית השבע", בלטינית "שָׁנִית שבע הנקודות", ובשפות רבות אחרות השם נובע במלואו או בחלקו מהשם המדעי, בפרט "שבע הנקודות").
שאר חלקי המושית - הגפיים, הראש ותחתית הגוף - שחורים, אולם בצדי קדמת החזה שני כתמים לבנים. למושית השבע 6 גפיים בסך הכל, 3 בכל צד. הגפיים קצרות יחסית לשאר הגוף, ובעת תעופה או מנוחה הן מקופלות ואינן נראות. מושית השבע היא חיפושית קטנה יחסית - אורך פרט בוגר נע בין 4 ל-8.5 מילימטרים.
תזונה

המושית היא טורפת; יש לה גפי פה נושכות, והיא ניזונה בעיקר מכנימות עלים שמזיקות לגידולים חקלאיים; במשך חייה מסוגלת נקבת מושית השבע לאכול כ-7,080 כנימות ובכך היא מסייעת לחקלאות (ראו בפסקה "מושית השבע והאדם"). גם הפגית ("זחל") של מושית השבע היא טורפת יעילה של כנימות.
תפוצה ואורח חיים

מושית השבע נפוצה מאוד בחלקים נרחבים מיבשות כדור הארץ, אירופה, אסיה, צפון אפריקה ואמריקה הצפונית. המושיות נפוצות באזורים מיוערים ופתוחים כאחד, ולרוב הן חיות בקרבת צמחים או על גבי עלים, משום שעליהן לחיות בקרבת מושבות של כנימות עלים, המהוות את עיקר מזונן. גם בארץ ישראל וסביבתה נפוצות המושיות מאוד, וניתן לראותן במיוחד בעונת האביב, אז הן פעילות יותר מבשאר השנה (ראו להלן).
עם תום האביב נישאות מושיות השבע הבוגרות, בעיקר על ידי הרוח (שכן אף על פי שהן מסוגלות לעוף מהר יחסית, מעופן מגושם), לאזורים גבוהים יותר (בישראל בסביבות החרמון והרים גבוהים אחרים) שם הן שוהות בקיץ במושבות-ענק, ועם בוא הסתיו הן חוזרות לאזורים הנמוכים יותר.
רבייה והתנהגות

מושית השבע פעילה במיוחד בעת האביב, אז ניתן לראות אותה רבות. היא בעלת גלגול מלא - ארבעה שלבים עוברים מהביצה ועד מושית השבע הבוגרת. בסוף האביב או תחילת הקיץ, לאחר ההזדווגות, מטילה הנקבה אשכולות של כ-6000 ביצים צהובות בצִדם התחתון של עלים, בקרבת מושבת כנימות, מהן ניזונים הזחלים שבוקעים מהביצים, שצבעם שחור-כתום והם מפוספסים בצדי גופם. כעבור מספר שבועות, לאחר שאכלו די צרכם, מתגלמים הזחלים, ולאחר כשבוע הם בוקעים כמושיות בוגרות. בעת היציאה מהגולם צבע כנפי החפייה של המושית נע בין צהוב לכתום בהיר ורק אחרי זמן מה הופך לאדומות ומופיעות הנקודות השחורות על הכנפיים. את החורף מעבירות המושיות הצעירות בתרדמת חורף מתחת לאבנים.
למושית השבע אין דו-צורתיות זוויגית מובהקת; הנקבה והזכר זהים במראהם, אך הזכר מעט קטן יותר.
כשאר מיני המושיתיים, צבעיה הבוהקים של מושית השבע מטרתם להרתיע אויבים פוטנציאליים, שכן בעולם הטבע צבעים כאלה מסמלים, לרוב, רעל או חומרים מזיקים. בין טורפיה של מושית השבע ניתן למנות עופות שניזונים מחרקים, וכן חרקים-טורפים אחרים. בעת סכנה נוקטת מושית השבע בטכניקה מיוחדת – גופה מתקשה והיא אינה זזה ומתחזה למתה, עד שהאיום חולף. במקרה הצורך, מסוגלת מושית השבע להתיז חומר דוחה בטעמו שצבעו צהוב מבלוטות באחורי גופה. בנוסף, מושיות מייצרות את האלקלואיד הרעיל קוקסינלין, שבכמויות גדולות יכול להיות מסוכן לאדם.
תוחלת חייה של מושית בין שנתיים לשלוש שנים.
מושית השבע והאדם

בשל העובדה שמושית השבע ניזונה בעיקר מכנימות עלים שמזיקות מאוד לחקלאות, היא מסייעת עד מאוד לאדם ומהווה מעין "מדביר טבעי"; חקלאים רבים הגדילו לעשות והם משתמשים בה ככלי להדברה ביולוגית של חרקים – מושיות השבע משוחררות על ידי החקלאים בכמויות גדולות בשדות ומחסלות את המזיקים לגידולים מבלי להשתמש בחומרי הדברה כימיים.
בשל היותה יפת מראה ולא מזיקה לאדם, צברה מושית השבע מוניטין של בעל חיים חמוד המביא מזל, וזאת בניגוד לתחושות הסלידה והגועל שמעוררים לעיתים חרקים אצל האדם.
מקור השם

שמה המדעי של מושית השבע הוא "Coccinella septempunctata" - מלטינית: Coccine = ארגמן, septem = שבע, punctus = נקודה. ובתרגום לעברית היא יכולה להיקרא "ארגמנית שבע הנקודות". למושית השבע 8 נקודות: 4 על כל חיפוי כנף, אבל כאשר כנפיי החפייה סגורות שתי נקודות סמוכות מתלכדות ונראה לכאורה שיש רק 7 נקודות.
למושית השבע שמות עממיים בשפות רבות, רובם מבטאים יחס של קדושה לחיפושית:
עברית: פרת משה רבנו. השם העממי בעברית הוא תרגום ישיר מיידיש, שלשם היא באה מרוסית. ההנחה היא שהשם משה נבחר כתחליף לשמות הקדושים הנוצריים (וכן להימנע משם אלוהים).
אנגלית: Seven Spotted Ladybug,‏ Ladybug ו-Ladybird.
ערבית: دعسوقة ذات سبع نقاط.
רוסית: "פָּרַת־אלוהים".
יידיש: "פָּרונֶת משה רבנו" (משה־רבנוס קיִעלע).
גרמנית: "חיפושית מרים" (Marienkäfer) על שם מרים אמו של ישו.
צרפתית: "חיית אלוהים הטוב" (bête a bon dieu).
ספרדית: "פרת אנטוניוס הקדוש" (vaca de san anton).
רומנית: "שורו של אלוהים" (boul lui dumnezeu).
פורטוגזית: "ג'ואנינה" (Joaninha) על שמו של קדוש נוצרי.
בתרבות

השיר פרת משה רבנו שכתב אפרים סידון וזכה לשני לחנים: לחן אחד של דתיה בן דור שבצעו אותו בין היתר: נירה רבינוביץ' וכוכבי פרפר נחמד ולחן נוסף של רוני וייס שבצעו אותו בין היתר: רבקה מיכאלי, להקת איזולירבנד, שרית סרי, ביצוע משותף של חני נחמיאס ועירית ענבי, וביצוע נוסף של אורי בנאי. השיר מספר על פרת משה רבנו שמתלוננת על שמה הארוך ביחס לגודלה. היא מורידה את ה"רבנו" מהשם ולא מרוצה מהתוצאה (משום שכולם חושבים שהיא פרה), ואחרי שהיא משאירה את השם "משה" היא שוב לא מרוצה (משום שהיא הנקבה היחידה שנושאת את השם "משה", שהוא שם שניתן לבנים בלבד), ולבסוף היא מחליטה שזה שתבוא למי שיקרא לה לבוא.
גלריית תמונות

מושית השבע טורפת כנימות עלים
תקריב על מושית השבע
מושית השבע אחרי יציאה מהגולם
מושית השבע
מושית השבע מלפנים
זחל מושית השבע
גולם של מושית השבע
מושיות מזדווגות
עם כנפי חפייה פתוחות
ראו גם

מושית אסייתית
מדביר ביולוגי
הערות שוליים

↑  זהו תרגום מילולי למילה הלטינית Coccinella שמקורה ב-Coccineus, צבע השָׁנִי (אין לבלבל עם מחלת השנית או עם סוג הצמחים שנית).
↑  PubChem, Coccinelline, pubchem.ncbi.nlm.nih.gov (באנגלית)
↑  חיפושית משה רבנו, האקדמיה לשפה עברית
↑   כאן עברית | למה לחיפושית הזו קוראים פרת משה רבנו?, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:25)
↑  מאיר ברק, מדוע זכתה פרת משה רבנו לשם זה? דורין, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 2 בספטמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539653305171  LCCN: sh96000651  NKC: ph1140725 
מושית השבע - מבט חזיתי
זוג מושיות שבע מזדווגות
זחל מושית השבע
מושית השבע נפוצה גם בישראל
ניבתן

| ניבתן |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
על־משפחה:: טורפים ימיים
משפחה:: ניבתניים
סוג:: ניבתן
מין:: ניבתן
שם מדעי
 Odobenus rosmarus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


נִיבְתָן (שם מדעי: Odobenus rosmarus) הוא יונק ימי גדול, החי במימיו הקרים של האוקיינוס הארקטי. לעיתים נקרא בטעות "אריה ים" ויותר נפוץ בשם "סוס ים". בסדרת הטורפים, הוא שני בממדיו רק לשני מיני פילי הים.
הניבתן הוא המין החי היחיד במשפחת הניבתניים (Odobenidae), ששמה, המורכב ביוונית מן המילים ὀδούς ("שן") ו-βαίνω ("הולך"), נובע ממנהגם של ניבתניים למשוך את עצמם מן המים תוך שהם נעזרים בחטיהם. במין זה קיימים שני תת-מינים: הפסיפי, Odobenus rosmarus divergens, והאטלנטי, Odobenus rosmarus rosmarus. תת-המין הראשון גדול במעט, ומשקלו מגיע ל-1,800 קילוגרם. שם המין מגיע משמו השוודי של בעל החיים, והסיומת Divergens של תת-המין המתאים מתייחסת לכיוון צמיחתם של החטים, המתרחקים כלפי חוץ.
מחזור החיים

הניבתנים מזדווגים במים וממליטים על הקרקע או על קרחונים. הם מאכילים את צאצאיהם בתוך המים. צלילתם במים עשויה להימשך עד מחצית השעה, ולהגיע לעומק של 90 מטרים. מזונם כולל בעיקר צדפות ורכיכות אחרות. הזכרים מתחרים על טריטוריה, ונלחמים זה בזה לעיתים קרובות. המנצחים בקרבות אלה שולטים על הרמון משלהם, ומזדווגים עם נקבות רבות. ניבתנים בוגרים נושאים צלקות עמוקות מן הקרבות הרבים, שרק לעיתים רחוקות הם קטלניים. ידועים מקרים שבהם ניבתנים הרגו דובי קוטב.
הניבתנים הפסיפיים מבלים את הקיץ בצפון מצר ברינג בין צ'וקוטה ואלסקה, לאורך החוף הצפוני של מזרח סיביר, בים בופור, לאורך החוף הצפוני של אלסקה, ובמים שבין אתרים אלה. באביב ובסתיו הם מתאספים במצר ברינג, סמוך לחופים המערביים של אלסקה, ובזרם אנאדיר (Anadyr). בחורף הם יורדים לדרומו של ים ברינג, לאורך החופים המזרחיים של סיביר, מדרום לחלקו הצפוני של חצי האי קמצ'טקה, ולאורך החופים הדרומיים של אלסקה.
עונת הייחום של הניבתנים היא באמצע החורף. הזכרים מפגינים את יכולתם במים לפני הנקבות הצופות בהם מן החוף. הזכרים מתחרים באגרסיביות על תחום משלהם באזור שבו מצויות הנקבות. לאחר ההפריה, המתרחשת כאמור במים, הביצית המופרית נשארת רדומה במשך מספר חודשים, ואז מתחיל היריון של כ-11 חודשים. כשהגור נולד, אורכו כמטר אחד, והוא כשיר לשחות. הגורים יונקים במשך כשנתיים, ואז שוהים עם אימהותיהם משנה ועד לשלוש שנים נוספות. הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שש, ואילו הזכרים בגיל תשע או עשר. הניבתן חי כ-50 שנה.
הניבתנים מעבירים מחצית מחייהם במים, ואת המחצית השנייה על החוף ובין הקרחונים, שם הם מתאספים בעדרים גדולים. הם רועים על קרקעית הים בחיפוש אחר רכיכות, ואינם בוחלים גם בדגים מזדמנים. החטים משמשים להעלאת הצדפות מקרקעית הים, ולא לחפירה. סילוני מים שהם יורים מפיהם, מסייעים להפוך את הצדפות ולהעלות אותן אל המים. בשעת רעב, ניבתנים עשויים לתקוף גם חדשנים או כלבי ים.
אוכלוסייה

מצויים כ-200,000 ניבתנים פסיפיים. לניבתן יש שני אויבים טבעיים, מלבד האדם: האורקה ודוב קוטב. דובי הקוטב מתפרצים אל תוככי העדר, מבהילים את הבוגרים, וחוטפים גורים או פרטים חלושים אחרים אך פרטים בוגרים יכולים להרוג את הדוב עם חטיהם, כך שמדובר בהתנהגות מאוד נדירה. גם האורקות מתמקדות בגורים אך יכולות גם לשעוט עם ראשן ולנגח בחוזקה את הניבתן, כך שימות מהר מהמכה. הן עושות זאת כשהניבתנים נכנסים למים לאכול צדפות.
ילידי אלסקה צדים כ-3,000 פרטים מדי שנה. חוקי ארצות הברית וקנדה מגבילים ציידים שאינם מן הילידים, ואוסרים על יצוא השנהב, המשמש ליצירת פסלונים וחריטים. בעצם העוקץ של הזכר משתמשים הילידים להכנת סכינים. באתרים שונים אפשר לקנות שנהב, כביכול מן התקופה שלפני איסור הציד.
מן הניבתנים האטלנטיים נותרו כ-15,000 פרטים, החיים במימי אוקיינוס הקוטב בקנדה ורוסיה, ובמימי גרינלנד. בעבר היו מצויים במספרים גדולים בהרבה.
הסכנות העיקריות של הניבתנים הם ציד אך בעיקר ההתחממות הגלובלית, אשר פוגעת בתנאי מחייתם, באזורי המנוחה שלהם ומאלצת אותם להתאכלס בכמויות באיים שבהם הצעירים עלולים להיפגע מבוגרים מסוכנים. התנאים הקשים גם יוצרים תנאי רעב ותשישות לבוגרים ולגורים. שניים מתוך שלושת תת-המינים נמצאים בסיכון גבוה בעוד שהתת-מין שלחופי האוקיינוס השקט לא נכלל ברשימה.
ראו גם

איגונאק
הערות שוליים

↑  ניבתן באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548854905171  GND: 4189027-9  LCCN: sh85144976  NDL: 00570463
לוריס שלוח אדום

| לוריס שלוח אדום |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: טרום קופים
משפחה:: לוריסיים
סוג:: לוריס שלוח
מין:: לוריס שלוח אדום
שם מדעי
 Loris tardigradus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


לוריס שלוח אדום (שם מדעי: Loris tardigradus; מכונה גם לוריס דק אדום), הוא מין של טרום-קוף קטן ולילי מתת-סדרת בעלי אף לח, האנדמי ליערות הגשם של דרום סרי לנקה. לוריס זה נחשב לאחד מעשרת "המינים הפוקליים" על ידי פרויקט "מינים ייחודיים מבחינה אבולוציונית ובסכנת הכחדה גלובלית" (EDGE), לצד המינים: הירולה, ארכף זהוב-גב, דולפין נהרות סיני, גמל דו-דבשתי, היפופוטם גמדי, ומינים נדירים נוספים. למין זה זוהו שני תת-מינים -ושניהם נמצאים בסכנת הכחדה.
אטימולוגיה

שמו המדעי של הלוריס השלוח האדום מורכב משתי מילים לטיניות: "לוריס" - "Loris" (המקביל גם לשמו הרשמי) ו""טארדיגראדוס" - "tardigradus". מקור השם "לוריס" הוא במילה "loerus" בשפה ההולנדית ומשמעותו היא "ליצן" בהתייחסו לראשו המוזר והצבעוני של הלוריס שמזכיר מסיכה. "טארדיגראדוס" פירושו בלטינית "הולך איטי" או "צעד אחד צעד" ומייחס לסגנון ההליכה המוזר והאיטי שלו. האקדמיה ללשון העברית נתנה לסוג את השם לוריס שלוח לרמז על סגנון הליכתו המתבצע על ידי יד שנשלחת קדימה ומושכת אחריה את הגוף. שמו הרשמי של הסוג באנגלית הוא לוריס דק או לוריס רזה (Slender loris) המתייחס לאבריו הדקים יחסית בהשוואה ללוריס איטי. שמות נוספים לסוג הם לוריס זעיר ולוריס קטן על שם מידות גופו. הכינוי הספציפי של המין - אדום מתייחס לצבע הפרווה האדמוני שלו שנבדל מצבע הפרווה האפרפר של קרובו, אם כי יש מקרים בהם הזיהוי בין השניים קשה למדי.
טקסונומיה

הלוריס השלוח האדום תואר מדעית לראשונה בשנת 1758 על ידי הזואולוג השוודי קארולוס ליניאוס. הוא משויך למשפחת הלוריסיים הממוקמת בתת-סדרת בעלי אף לח שבסדרת הפרימטים לצד הסוגים לוריס איטי, אנגוואטידו, פוטו מצוי ופוטו מדומה. בעבר הוא נחשב לחלק מהמין לוריס שלוח אפור וכתוצאה מכך הסוג לוריס שלוח היה בעל מין יחיד. כיום הטקסונומיה היא כדלהלן:
סוג: לוריס שלוח (Loris )
מין: לוריס שלוח אפור (Loris lydekkerianus)
מין: לוריס שלוח אדום (Loris tardigradus )
תת-מין: לוריס ההרים (L. t. nycticeboides; או לוריס שפלת-הורטון)
תת-מין: לוריס השפלה (L. t. tardigradus או לוריס האזור היבש)
אצל תת-המין השפלתי האוזניים פחות בולטות משל הלוריס השלוח האפור. אצל תת-המין ההררי האוזניים הן כמעט בלתי נראות.
תת-המין ההררי תועד לראשונה בשנת 1937, ומאז היו רק ארבעה תעודים ידועים במהלך 72 השנים האחרונות. במשך כ-60 שנה הוא נחשב כנכחד, עד שנת 2002 שאז תת-המין התגלה על ידי צוות העמותה הזואולוגית של תוכנית ה-EDGE בפארק הלאומי שפלת הורטון. הצוות הביא בדיקה גופנית מפורטת וראשונה מסוגה של לוריס ההרים וכן את התצלומים הראשונים אי פעם של תת-המין. על פי ראיות וסקרים האוכלוסייה של לוריס ההרים מוערכת בכ-100 פרטים בלבד, ובכך הוא אחד הפרימטים המאוימים ביותר בעולם.