stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גסטון קפרטון
חיים אישיים

קפרטון היה נשוי שלוש פעמים. נישואיו הראשונים היו ב-1965 לאלה די קפרטון (נולדה כאלה קאסל, מלכת היופי של וירג'יניה המערבית 1964). לשניים נולדו שני בנים. בשנים 1986–1988 היא כיהנה כחברת בית הנבחרים של וירג'יניה המערבית. ב-1989 הם התגרשו, ומאוחר יותר ניסתה די להתמודד ללא הצלחה על תפקיד הגזברית של וירג'יניה המערבית. היא נפטרה ב-2000.
אשתו השנייה של קפרטון הייתה המנהלת המוזיקלית של התזמורת הסימפונית של וילינג, רייצ'ל וורבי. השניים נישאו ב-1990 והתגרשו ב-1998, בעת כהונתו של קפרטון כמושל.
ב-2003 נישא קפרטון בשלישית למומחית לטכנולוגיה חינוכית בוגרת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ואוניברסיטת הרווארד, האמריקאית ישראלית עידית הראל (אנ') הראל היא אם לשלושה ומייסדת והמנהלת הכללית של החברות MaMaMedia ו-Globaloria. השניים התגרשו ב-2012.
הערות שוליים

↑  On This Day in West Virginia History - August 13".
↑  Gaston Caperton - The Institute of Politics at Harvard University
↑  "The West Virginia Short List - Hotline on Call". Archived from the original on 2010-07-12.
↑  "Joe Manchin picks Carte Goodwin to replace Byrd". The Washington Post. Archived from the original on October 4, 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1111061203  ISNI: 0000 0000 4904 5470  LCCN: no2004002393  VIAF: 41542488   WorldCat (עם VIAF): 41542488 
קפרטון ב-2010.
רימאל עלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  המאה ה־20 
 מדינה:  פקיסטן 
 תקופת הפעילות:  מ-2017 
 פרופיל ב-IMDb
 
רימאל עלי (באורדו: رِمل علی) היא דוגמנית, רקדנית ושחקנית פקיסטנית טרנסג'נדרית.
קריירה

רימאל עלי היא הטרנסג'נדרית הראשונה לעבוד כדוגמנית, והראשונה להופיע בקולנוע הפקיסטני כשחקנית. סרט הבכורה שלה, הקומדיה הרומנטית "סאט דין מוחבאט אין" (באורדו: سات دن محبت اِن; בתרגום לעברית: אהבה בשבעה ימים) יצא במהלך חג עיד אל-פיטר 2018, באמצע יוני. בסרט מככבים שחקנים ידועים בקולנוע הפקיסטני, ביניהם מהירה חאן, שהרבאר מונוואר וג'אבד שייח'. מאז סיימה לצלם את הסרט, היא כבר עבדה על שני סרטים נוספים.
עלי היא רקדנית מוכשרת, ואחרי שסיימה את התואר ראשון שלה באוניברסיטת פנג'אב, היא בחרה להפוך אהבה זו לקריירה, והתחילה את דרכה בעסקי הבידור. היא עבדה בעיקר בתיאטרון ובקליפים מוזיקליים, לצד עבודתה כדוגמנית. היא זכתה להכרה ציבורית גדולה ואף בינלאומית כאשר הופיעה בקליפ המוזיקלי של הלהקה הפקיסטנית "סוץ'" ב-2017. נושא הקליפ הוא חוויית החיים של נשים טרנסג'נדריות בחברה – הדחיקה לעסוק בזנות, חוסר הקבלה החברתית והמשפחתית וכן האיום באלימות, ואפליה בתעסוקה – ולצד כל זאת, התקווה לשינוי ולעתיד טוב ומקבל יותר.
עלי היא פעילת להט"ב בולטת, ונחשבת רבות בתור "הפנים" של הקהילה הטרנסג'נדרית. לכן, היא דאגה שהייצוג הטרנסג'דרי בסרטים בהם היא משתתפת יהיה מכבד: "רציתי לוודא שהתפקיד לא עושה צחוק מהקהילה שלי, באופן בו קורה תכופות בסרטי בוליווד ולוליווד (כינוי לתעשיית הקולנוע בפקיסטן המבוססת בלאהור, על משקל בוליווד). אז התרגשתי מאוד מהאופן הרגיש והאמיתי שהסיפור מתייחס לדמות הטרנסג'נדרית. מינו ופרג'אד (הבמאים) גם הצליחו להימנע מהמלכודת שהרבה סרטים נופלים בה, של להפוך את הדמות הטרנסית לקורבן".
רבייה מליק הייתה למגישת החדשות הטרנסג'נדרית הראשונה.
הערות שוליים

↑  "Lahore: Watch report on transgender model Rimal Ali - Dunya News".
↑  "Video featuring transgender model takes internet by storm - Entertainment - Dunya News".
↑  Haq, Irfan Ul (9 באוגוסט 2017). "Transgender model Rimal Ali will make her cinematic debut with Saat Din Mohabbat In". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Transgender model Rimal Ali on her way to make her cinematic DEBUT with 'Saat Din Mohabbat In'".
↑  https://dailyaftab.pk/2017/08/11/transgender-model-rimal-ali-will-mohabbat/
↑  Pakistani transgender Rimal Ali wants to break stereotypes, Express Tribune, June 17, 2018
↑  Haq, Irfan Ul (2017-08-09). "Transgender model Rimal Ali will make her cinematic debut with Saat Din Mohabbat In". Images (באנגלית אמריקאית).
↑  \https://nation.com.pk/28-May-2018/-saat-din-mohabbat-in-from-rimal-ali-s-perspective ‘Saat Din Mohabbat In’ from Rimal Ali’s perspective], Muhammad Ali, The Nation, May 28, 2018
↑  T, Aimen. "Rimal's Story: Pakistan's first transgender model – exposition, opression and glamour". Kluchit (באנגלית אמריקאית).
↑  Pakistani Transgender Actress Rimal Ali Stars In A Major Music Video That Has A Strong Message Behind It, Zain Kazi, Parhlo, February 3, 2017
↑  Transgender Icon Rimal to Shatter Stereotypes in Conservative Pakistan, Naman Ramachandran, Variety, JUNE 12, 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: f6163b2a-94a6-4953-a18c-59eba4273a68
איוואן באשב

האנדרטה לזכר באשב במקום פטירתו בוויטושה
איוואן חריסטוב באשב (בבולגרית: Иван Христов Башев‏; 11 בפברואר 1916, סופיה, ממלכת בולגריה – 13 בדצמבר 1971, ויטושה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין השנים 1962–1971 כיהן כשר החוץ של הרפובליקה העממית של בולגריה.
קורות חייו

איוואן באשב נולד בסופיה. הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים ובהיסטוריה באוניברסיטת סופיה. בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20, הצטרף לחוגי הנוער המזוהים עם המפלגה הקומוניסטית של בולגריה אשר בעת ההיא הייתה מחוץ לחוק. הוא נעצר מספר פעמים ונכלא במחנה מעצר. ב-1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה רקם קשרים עם מנגנון הממשל החדש, והצטרף למפלגה הקומוניסטית. בין 1957–1961 כיהן כשר החינוך והתרבות של בולגריה וסגן ראש הממשלה.
בין 1961–1962 כיהן כסגן שר החוץ הבולגרי. ב-1962 מונה לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ומונה לשר החוץ של בולגריה במקומו של קארלו לוקאנוב. בדצמבר 1971 במהלך חופשה בוויטושה נקלע באשב לסערת שלגים כאשר הוא לבדו. הוא נפל, נחבל ונפטר מהיפותרמיה ותשישות לפני שצוותי ההצלה הצליחו להגיע לחלצו.
הערות שוליים

↑  מנהיגי בולגריה, באתר zarate.eu (באנגלית).
↑  איוואן באשב, באתר rulers.org (באנגלית).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: קארלו לוקאנוב | שר החוץ של בולגריה  27 בנובמבר 1962 – 13 בדצמבר 1971 | הבא: פטר מלאדנוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16555512g (data)  GND: 12715681X  ISNI: 0000 0001 0586 9985  LCCN: no2010113840  NKC: js2011617867  VIAF: 158691820   WorldCat (עם VIAF): 158691820
קארלו לוקאנוב

קארלו טודורוב לוקאנוב (בבולגרית: Карло Тодоров Луканов‏; 20 באוקטובר 1897, פלבן, נסיכות בולגריה – 15 ביולי 1982, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה פוליטיקאי ומשפטן בולגרי, אשר בין השנים 1956–1962 כיהן כשר החוץ של הרפובליקה העממית של בולגריה.
קורות חייו

קארלו לוקאנוב נולד בפלבן. אביו טודור לוקאנוב (1946-1874) כיהן כחבר האספה הלאומית הבולגרית. הוא סיים בית ספר תיכון בעיר הולדתו, לחם במלחמת העולם השנייה, ובהמשך ב-1917 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של בולגריה. לוקאנוב רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת סופיה. ב-1925, לאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה נעצר, הועמד לדין בשל פעילות חתרנית ונדון לארבע וחצי שנות מאסר. שנה מאוחר יותר זכה לחנינה ושוחרר. בין השנים 1926 - 1944 התגורר בברית המועצות ושם הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בין השנים 1936–1938 לחם בשורות הבריגדות הבינלאומיות במהלך מלחמת האזרחים בספרד. לאחר שובו למוסקבה הועסק בקומינטרן ובתחנת הרדיו המחתרתית הבולגרית "חריסטו בוטב".
ב-1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה שב לוקאנוב לבולגריה והשתלב במנגנון המפלגה הקומוניסטית הבולגרית. הוא נבחר לוועד המרכזי של המפלגה, ובין 1952–1954 כיהן כסגן ראש ממשלת בולגריה. בין 1954 - 1956 כיהן כשגריר בולגריה בברית המועצות, פינלנד ומונגוליה. בין 1956 - 1957 כיהן שוב כסגן ראש הממשלה, ובמקביל בין 1956 - 1962 כיהן כשר החוץ של בולגריה. בין 1963–1966 כיהן כשגריר בולגריה בשווייץ. הוא המשיך לכהן בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית עד 1976. בנו אנדריי לוקאנוב כיהן כראש ממשלת בולגריה.
הערות שוליים

↑  מנהיגי בולגריה, באתר zarate.eu (באנגלית).
↑  קארלו לוקאנוב ביוגרפיה, באתר policefiles.archives.bg (בבולגרית).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מינצ'ו נייצ'ב | שר החוץ של בולגריה  20 באוגוסט 1956 – 27 בנובמבר 1962 | הבא: איוואן באשב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 121069168  ISNI: 0000 0000 1195 6260  VIAF: 42684969   WorldCat (עם VIAF): 42684969
לימריק

ערך זה עוסק בעיר במערב אירלנד. אם התכוונתם לסוג שיר קצר, ראו .
לימריק (באנגלית: Limerick, באירית: Luimneach) היא עיר בפרובינציית מנסטר שבמערב אירלנד. פירוש שמה באירית הוא "מקום חשוף". לימריק היא צומת דרכים מרכזי זה מאות שנים, על נהר שאנון המפורסם החוצה את אירלנד למזרח ולמערב.
בלימריק, כולל פרבריה, גרים כ-100,757 תושבים (נכון ל-2009) והיא העיר הרביעית בגודלה ברפובליקה, אחרי הבירה דבלין והערים קורק וגולוויי. לפי הרישומים המוניציפליים של גבולות העיר מונה זו כ-92,500 תושבים.
היסטוריה

העיר יושבה לראשונה בשנת 812 בקירוב על ידי הוויקינגים, אך במחוז לימריק ככל הנראה התיישבו עוד קודם לכן. במאה ה-12 התיישבו שם הנורמנים, שהאדריכלות שלהם ותרבותם ניכרת בעיר עד היום. מבנים חשובים בעיר שנבנו על ידיהם הם טירת המלך ג'ון וקתדרלת מאריה הקדושה.
העיר הייתה מוקד חשוב במלחמת האזרחים במאה ה-17. אוליבר קרומוול שלט בה ב-1651, ומאוחר יותר (שנות ה-90 של המאה ה-17) שלט בה ויליאם השלישי מלך אנגליה למשך שתי תקופות קצרות. בשנת 1691 שם ויליאם השלישי מצור על לימריק בה התבצרו תומכיו של המלך הקתולי ג'יימס השני מתוגברים בכמה אלפי חיילים קתולים מצרפת. בתום המצור, ב-3 באוקטובר 1691 נחתמה הסכמה על סלע ובה הותר לצרפתים לחזור לארצם. הסלע הזה הנקרא "סלע ההסכמה" ניצב עד היום על גדת נהר שאנון בלימריק.
במאה ה-18 גדלה העיר והתעשרה, הודות להפיכתה למוקד מסחר חשוב, אך איחודן של אירלנד ובריטניה ב-1800 פגע במעמדה, וחוותה פריחה כלכלית רק בתקופת "הנמר הקלטי" ב-שנות ה-90, אז צמחה העיר והבנייה בה התרחבה משמעותית.
תחבורה

מסילת הברזל בין ווטרפורד ללימריק לקו המרכזי בין דבלין לקורק ב-1848 ולווטרפורד עצמה ב-1853. העיר הפכה למרכז תקשורת גדול וחשוב עם בנייתן של מסילות ברזל משניות במחוז.
שדה תעופה הבינלאומי שאנון, המשרת כ-3.2 מיליון נוסעים בשנה (2005) ונחשב לשני בגודלו באירלנד, נמצא במרחק של כ-15 דקות נסיעה מהעיר.
אקלים

האקלים בעיר נוח יחסית. החורף קר, והטמפרטורה הממוצעת בו עומדת על כ-4 מעלות צלזיוס מתחת לאפס בינואר. הקיץ נעים יותר, והטמפרטורה הממוצעת בו עומדת על כ-23 מעלות צלזיוס ביולי.
פשיעה

הבעיה המרכזית העומדת כיום בפני תושבי העיר היא רמת הפשע הגואה ואבטלה. תופעת הסכינאות הידועה לשמצה נפוצה בעיר ובשנים האחרונות היו מקרי רצח, בעיקר בגלל נקמות דם בין כנופיות עבריינים.
ערים תאומות

צרפת קמפר, צרפת (מ־1980)
ארצות הברית ספוקיין, מדינת וושינגטון, ארצות הברית (מ־1990)
פולין סטארוגארד גדנסקי, פולין (מ־2006)
ראו גם

חרם לימריק
מינצ'ו נייצ'ב

מינצ'ו קולב נייצ'ב (בבולגרית: Минчо Колев Нейчев‏; 4 באפריל 1887, סטארה זאגורה, נסיכות בולגריה – 11 באוגוסט 1956, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה פוליטיקאי ומשפטן בולגרי, אשר בין השנים 1947–1950 כיהן כנשיא מועצת האספה הלאומית של הרפובליקה העממית של בולגריה, ובין 1950–1956 כיהן כשר החוץ.
קורות חייו

מינצ'ב נולד בסטארה זאגורה. הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים בשווייץ ותואר דוקטור. עם תום לימודיו שב לעיר הולדתו ועסק בעריכת דין. ב-1920 הצטרף למפלגה הקומוניסטית. ב-1923, לאחר דיכוי ההתקוממות הקומוניסטית בבולגריה נעצר ונכלא למשך מספר חודשים. בין 1941–1943 נכלא במחנה מעצר ולאחר שחרורו הצטרף לחזית המולדת של בולגריה. ב-1944, לאחר ההפיכה שהפילה את הממשל המלוכני, מונה לשר המשפטים בממשלתו של קימון גאורגייב, ובשלהי 1946 מונה למספר חודשים לשר החינוך של בולגריה.
ב-1945 מונה לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית וב-1949 מונה לחבר בפוליטביורו. נייצ'ב נחשב לסטליניסט והיה מקורב מאוד לוולקו צ'רבנקוב. בין 1947 - 1950 כיהן כנשיא מועצת האספה הלאומית, ובין 1950 - 1956 כיהן כשר החוץ של בולגריה. לאחר שוולקו צ'רבנקוב התפוטר מתפקיד ראש הממשלה, הודח נייצ'ב מהפוליטביורו אך נותר בתפקיד שר החוץ עד למותו.
הערות שוליים

↑  מנהיגי בולגריה, באתר zarate.eu (באנגלית).
↑  מינצ'ו נייצ'ב–תקציר ביוגרפי, באתר politburo.archives.bg (בבולגרית).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ולדימיר פופטומוב | שר החוץ של בולגריה  28 במאי 1950 – 20 באוגוסט 1956 | הבא: קארלו לוקאנוב |
ולדימיר פופטומוב

ולדימיר טומוב פופטומוב (בבולגרית: Владимир Томов Поптомов‏; 8 בפברואר 1890, בליצה, האימפריה העות'מאנית – 1 במאי 1952, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה פוליטיקאי ומשפטן בולגרי, מראשי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה אשר בין השנים 1949–1950 כיהן כשר החוץ של הרפובליקה העממית של בולגריה ובהמשך כסגן יושב ראש מועצת השרים.
קורות חייו

ולדימיר פופטומוב נולד בעיירה בליצה וסיים בית ספר תיכון בעיר סרס. בהמשך הועסק כמורה בבנסקו. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה כקצין בצבא בולגריה. בהמשך, רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת סופיה. פופטומוב הצטרף למפלגה הקומוניסטית והיה אחד מפעילי השטח הבולטים שלה. בספטמבר 1923 לאחר כישלון ההתקוממות הקומוניסטית נמלט פופטומוב ליוגוסלביה. הוא נשפט בהיעדרו ונידון למוות, אך בהמשך זכה לחנינה. פופטומוב הצטרף לארגון המהפכני הפנים-מקדוני והשתלב בהנהגתו.
ב-1934 עבר לברית המועצות, ושב לבולגריה בספטמבר 1944 לאחר הפיכת חזית המולדת. ב-1948 הועסק כמרצה למשפטים באוניברסיטת סופיה. בין 1949 - 1950 כיהן כשר החוץ של בולגריה ובין 1950 - 1952 כיהן כסגן יושב ראש מועצת השרים של הממשלה הבולגרית. נפטר בסופיה ב-1952 לאחר מחלה ממושכת.
הערות שוליים

↑  מנהיגי בולגריה, באתר zarate.eu (באנגלית).
↑  ולדימיר פופטומוב - תקציר ביוגרפי, באתר politburo.archives.bg (בבולגרית).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: וסיל קולארוב | שר החוץ של בולגריה  6 באוגוסט 1949 – 27 במאי 1950 | הבא: מינצ'ו נייצ'ב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810621333005606  GND: 130553808  ISNI: 0000 0003 8552 0795  LCCN: n81012202  NKC: uk20181015073  SUDOC: 090941160  VIAF: 239508010   WorldCat (עם VIAF): 239508010
קתלין לין

| --- | --- |

צילום שחור לבן של ד"ר קתלין לין, קצינת הרפואה של צבא האזרחים האירי בהתקוממות 1916. בצילום נראה פלג גופה העליון, המוטה מעט הצידה. היא מישירה מבט למצלמה. היא מרכיבה משקפיים, לבושה בקרדיגן ועונדת מחרוזת סביב צווארה.  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  28 בינואר 1874 Killala, אירלנד 
 פטירה:  14 בספטמבר 1955 (בגיל 81) 
 מדינה:  מדינת אירלנד החופשית 
 מקום קבורה:  בית הקברות דינס גריינג' 
 ידועה בשל:  השתתפות במרידת חג הפסחא ייסוד בית החולים לילדים סנט אולטן
 השכלה:  האוניברסיטה המלכותית של אירלנד 
 תקופת הפעילות:  1903–1955 (כ־52 שנים)
 מקצוע:  רופאה
 תפקיד:  חברת דאל אירן (Teachta Dála)
 תקופת כהונה:  1923-1927
 מפלגה:  שין פיין
 השקפה דתית:  כנסיית אירלנד
 בת זוג:  מדלן פרנץ'-מאלן
 פרסים והוקרה:  אות הוקרה מאת צבא האזרחים האירי
 
קתלין פלורנס לין (באנגלית: Kathleen Florence Lynn;‏ 28 בינואר 1874 – 14 בספטמבר 1955) הייתה פוליטיקאית אירית במפלגת שין פיין, פעילה רפובליקנית ורופאה.
היא הייתה סופרג'יסטית, פעלה כקצינת רפואה ראשית בצבא האזרחים האירי במרידת חג הפסחא, ואחרי קריירה פוליטית כחברת דאל אירן, הקימה בית חולים לתינוקות וילדים המנוהל על ידי נשים, ומתוך פעילותה שם הביא לשינוי במערכת הבריאות האירית.
ראשית דרכה

קתלין לין נולדה בקילאלה שבמחוז מאיו, ב-28 בינואר 1874, לאיש כמורה בכנסיית אירלנד, רוברט יאנג לין, ואשתו, קתרין וין. היא הייתה השנייה מתוך ארבעת ילדיהם.
ב-1882 עברה המשפחה לשרול, שבמחוז לונגפורד, שם מונה אביה לכומר קהילה בשנת 1886 הם שוב עברו, הפעם לוויטקונג, כפר על גבול מאיו וגולוויי שם אביה עבד בקהילה בחסות ליידי ארדילון מטירת אשפורד. היא הייתה קרובת משפחה רחוקה של הרוזנת מרקייביץ' דרך נישואיה של דודתה. קתלין גדלה בתקופה שלאחר הרעב הגדול (1845 – 1852), וחוותה צער עמוק למראה המחלות הקטלניות, העוני, והסבל של התושבים העניים. זה הוביל אותה בגיל שש עשרה להחליט להיות רופאה.
בשנת 1891 החלה לין את לימודיה באלכסנדרה קולג', בדבלין, וסיימה את תואר ב-1893 מטעם האוניברסיטת המלכותית של אירלנד. ב-1897 נרשמה לשיעורי רפואה באוניברסיטה הקתולית של אירלנד ובקולג' המנתחים המלכותי של אירלנד. בשנת 1898, היא זכתה בפרס בארקר לאנטומיה מהמכללה. היא סיימה את התואר ב-1899. בשנת 1898 לין מונתה כרופאה הראשונה בבית החולים אדלייד בדבלין, אך מול התנגדות חריפה מצד הצוות, סירבה למינוי. היא השלימה תואר שני בארצות הברית בתחילת שנות ה-1900, ואז חזרה לדבלין שם פתחה קליניקה בביתה ועבדה במשמרות במספר בתי חולים בעיר. לין הפכה לעמיתה בקולג' הרופאים המלכותי של אירלנד ב-1909, וקודמה לתפקיד קלינאית בבית החולים Royal Victoria Eye and Ear באותה שנה.
קריירה רפואית

לין הייתה אחת מהנשים הראשונות לסיים לימודי רפואה בקולג' יוניברסיטי בדבלין. את הידע המקצועי שלה היא השקיעה בעשייתה הפוליטית, בתחילה בתמיכה בפועלים בשביתה של 1913, ובטיפול במשפחותיהם, אחר כך כקצינה רפואית במרידת חג הפסחא, ומאוחר יותר בהקמת בית חולים לתינוקות, סנט אולטן.
ב-1919, יחד עם פרנץ'-מאלן, הקימה לין את בית החולים לילדים סנט אולטן, שהיה מרכז רפואי לתינוקות בניהול נשים, בניגוד חד לאפליה המגדרית השכיחה בתקופה, אשר לין עצמה חוותה על בשרה. בפרויקט סייעו פעילות רפובליקניות נוספות, כולל האחיות גריפין, קתלין קלארק, הרוזנת מרקייביץ', הרוזנת פלנקט והלנה מולוני. עבודתה של לין עם עניי דבלין שכנעה אותה בצורך בשירותי בריאות המוקדשים לאמהות וילדים חסרי אמצעים. באותה התקופה התמודדה אירלנד עם ההתפרצות הקשה של השפעת הספרדית. במוסד טופלו תחילה ילדים שנדבקו במחלה, אך אחר כך גם פעילי צבא האזרחים הבריטי. לין טיפלה בחולים בעזרת חיסונים, ולא היה אף מקרה מוות בין מטופליה, בעוד המחלה הייתה קטלנית ביותר, ומתו בגינה בין 50 ל-100 מיליון נפשות ברחבי העולם. בנוסף, בעקבות מלחמת העולם הראשונה התעוררו בעיות רפואיות רבות, כולל עלייה בשיעור מחלות מין כגון עגבת, אשר הפיצו חיילים שחזרו מן המלחמה. כתוצאה, תינוקות רבים סבלו מעגבת מולדת, בה נדבקו מאמותיהם, אשר נדבקו בתורן מן הגברים. מחלת השחפת הייתה אנדמית באירלנד בתקופה שהייתה קולוניה בריטית. אל מול התנגדות חריפה מצד המדינה והכנסייה הקתולית, לין הקימה פרויקט חיסוני BCG ‏(Bacillus Calmette–Guérin), בו חוסנו אלפי ילדים עניים אשר אחרת כנראה היו נדבקים במחלה. הצלחתן הובילה לייסודה של תוכנית ה-BCG באירלנד, אשר דרכה כל התינוקות מחוסנים מאז 1950.
סנט אולטן צמח במהירות, והחל משנת 1937 היה למרכז האירי לחיסוני BCG. בית החולים נסגר בשנת 1983.
כמו רבות מחברותיה בקומן נה מאן ובתנועה הרפובליקנית, היא קידמה את השימוש בשפה האירית. יחד עם הסופר שון אוקייסי, היא דגלה בשימוש באירית בליטורגיה של הכנסייה של אירלנד, ורבים מאירועי סנט אולטן פורסמו בשפה זו.
מותה ומורשתה

לין חייתה ברתמיינס, פרוור של דבלין, מ-1903 עד מותה ב-1955, בבית שחלקה עם שותפתה לחיים מדלן פרנץ'-מאלן. היא ערכה יומנים מפורטים החל משנת 1916, בהם תיעדה את יחסיה עם פרנץ'-מאלן, את חייה המקצועיים והפעולות בהן נקטה בתחום הרפואה, וכן את חייה החברתיים. לין נפטרה ב-14 בספטמבר 1955, ונקברה בחלקה המשפחתית בבית העלמין דינס גראנג'. בהוקרה על התפקיד שהיא מילאה בהתקוממות ב-1916 ובמלחמת העצמאות האירית, היא נקברה עם אותות וכיבודים צבאיים. היא הייתה כה מוכרת שקהל גדול מילא את הרחובות כדי ללוותה בדרכה האחרונה.
לאחר מותה של לין, איימון דה ואלירה הקים את הוועד לזכר קתלין לין, אשר פעל למשך שמונה שנים. במסגרת פעילותו נוסד מרכז כירורגי על שמה בסנט אולטן ב-1964. המרכז נסגר עקב קשיי מימון ב-1975, מספר שנים לפני בית החולים עצמו.
יומניה והמסמכים מניהול בית החולים שיסדה עם פרנץ'-מאלן, סנט אולטן, שמורים בארכיון קולג' הרופאים המלכותי של אירלנד. חלקם תומללו על ידי הספרנית מרגרט קונולי, ועל בסיסם נוצר הסרט התיעודי משנת 2010, Kathleen Lynn – An Dochtúir Reabhlóideach (קתלין לין - בת הרפובליקה).
ההיסטוריונית מרגרט אוהוגרטי (Margaret Ó hÓgartaigh) כתבה את הביוגרפיה של לין, Kathleen Lynn, Irishwoman, Patriot, Doctor אשר פורסם ב-2006.
בדצמבר 2012, נקרא על שמה אולם הרצאות ביוניברסיטי קולג' של דבלין.
בדצמבר 2017 נפתח קמפיין המבקש ממשרד הבריאות לקרוא לבית חולים לילדים חדש הנבנה בדבלין על שמה.
הערות שוליים

↑  "General Registrar's Office". IrishGenealogy.ie.
↑  Ó, M., & Hogartaigh, M. O. (2006). Kathleen Lynn: Irishwoman, patriot, doctor. Dublin: Irish Academic Press. pp. 6
↑  DOCUMENTARY ON KATHLEEN LYNN. (2008, Jun 21). Irish Times Retrieved from
http://search.proquest.com/docview/309035631
↑  Kathleen Lynn: Insider on the outside, Art Exhibition, essay. (2016). http://www.kathleenlynn.net/essays/
↑  "Lynn, Kathleen (1874–1955), physician and political activist". Oxford Dictionary of National Biography. Maria Luddy. נבדק ב-22 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dr Kathleen Lynn – The forgotten woman of Irish history, The Collectors’ Shop, April 9, 2014
↑  Stokes, Tom. "Kathleen Lynn". The Irish Republic.
1 2 3  1916: Diary of rebel doctor Kathleen Lynn, Harriet Wheelock, The Irish Times, Mar 27, 2016
1 2 3  Witness statement of Dr Kathleen Lynn, Irish military and national archives
↑  Eight Women of the Easter Rising The New York Times, March 16, 2016
↑  Letters from General Maxwell to Secretary of the War Office, in Maria Luddy, editor, Women in Ireland, 317-9
↑  Ó' hOgartaigh, Margaret (2006). Kathleen Lynn: Irishwoman, Patriot, Doctor. Dublin: Irish Academic Press.
↑  "Kathleen Florence Lynn". Oireachtas Members Database.
↑  "Kathleen Lynn". ElectionsIreland.org.
↑  Ó hOgartaigh, Margaret (2006). Kathleen Lynn: Irishwoman, Patriot, Doctor. Dublin, Ireland: Irish Academic Press.
↑  "Dr. Kathleen Lynn -- Irish Rebel, Politician and Humanitarian". The Wild Geese. 1 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lynn, Kathleen (1874-1955), A revolutionary doctor". www.ucd.ie. UCD.
↑  Smith, Hazel. P (1977). "Kathleen Lynn, M.D., F.R.C.S.I. (1874–1955)". Dublin Historical Record (2): 54. JSTOR 30087174.
↑  ST. ULTAN'S HOUSE. (24 May 1919). The Irish Times (1874–1920) Retrieved from http://search.proquest.com/docview/516996400
↑  Kirkpatrick, Thomas Percy C. (ביוני 1918). "Syphilis and the state". The Dublin journal of medical science. CXLV: 339–357. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Matthews, Ann (1 בינואר 2010). Renegades: Irish Republican Women 1900–1922. Mercier Press Ltd. p. 213. ISBN 978-1-85635-684-8. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  St Ultans a Womens Hospital for Infants www.historyireland.com
↑  "Kathleen Lynn - The Rebel Doctor". loopline.com.
↑  The Irish Times Obituary of Margaret Ó hÓgartaigh, "Distinguished and prolific historian of women of Ireland"
↑  Name the Children's Hospital after Dr Kathleen Lynn
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 132685876  ISNI: 0000 0000 2233 2971  LCCN: nr2002023210  NTA: 25236676X  VIAF: 130149196527974792251   WorldCat (עם VIAF): 130149196527974792251 
הקבר של קתלין לין (1874–1955), בבית הקברות דינס גראנג', שבדבלין.
רבקה אליסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בדצמבר 1946 (בת 78) גרינווד, מיסיסיפי
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום מגורים:  פיניקס 
 פעילות בולטת:  זכויות טרנסג'נדרים בארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת מיסיסיפי
 מקצוע:  קרדיולוגיה
 מעסיק:  סיגנה 
 בת זוג:  מרגו שייפר
 DrBecky.com
 
רבקה אן "בקי" אליסון (נולדה ב-21 בדצמבר 1946) היא קרדיולוגית אמריקאית ופעילה למען טרנסג'נדרים, ששימשה כנשיאת האיגוד הרפואי ההומו-לסבי (GLMA) וכן כיושבת ראש הוועדה המייעצת של האיגוד הרפואי האמריקאי לנושאי הומואים, לסביות, ביסקסואלים, וטרנסג'נדרים.
ראשית דרכה

אליסון נולדה במין זכר בגרינווד, מיסיסיפי לארול וורד אטקינסון ולמייבל בלקוול אטקינסון. היא החליפה את מינה ב-1993, בעת שחיה בג'קסון, מיסיסיפי.
קריירה

אליסון סיימה בהצטיינות לימודי רפואה במרכז הרפואי של אוניברסיטת מיסיסיפי בשנת 1971. לאחר שעסקה ברפואה כרופאת משפחה וכפנימאית, שבה ללמוד בשנת 1985 והשלימה לימודי קרדיולוגיה, ועסקה ברפואת לב החל משנת 1987. בהמשך עקרה לפיניקס, ושימשה קרדיולוגית ראשית בחברת שירותי בריאות בשם CIGNA מ-1998 עד 2012. באותה שנה שבה לעסוק ברפואה פרטית. כתב עת מקומי בשם Phoenix Magazine נקב בשמה של אליסון בין "הרופאים המעולים ביותר בפיניקס" בשנים 2006, 2007 ו-2008.
אקטיביזם

בשנת 1998, יצרה אליסון אתר בשם drbecky.com, שריכז משאבים סביב הצרכים הרפואיים, המשפטיים, והרוחניים של טרנסג'נדרים. האתר כולל אסופת חקיקה בעניין תיקון מין בתעודות לידה, פרוספקט לגבי טיפולים להפיכת פנים לנקביים מאת דאגלס Ousterhout, ביקורת על הספר השנוי-במחלוקת The Man Who Would Be Queen מאת ג' מייקל ביילי (יצא ב-2003), וכן אגף על רוחניות. האתר של אליסון מצוּטט תדיר בהנחיות לשירותי בריאות ללהט"בים. בשבתה כיו"ר הוועדה המייעצת לענייני להט"ב של איגוד הרפואה האמריקני, סייעה אליסון בהעברת החלטה 22 של האיגוד, שכותרתה "הסרת חסמים כספיים לטיפול בפציינטים טרנסג'נדרים." אליסון פעילה גם בארגון Soulforce, ומארגנת את "יום הזיכרון הטרנסג'נדרי" בפיניקס מדי שנה עם בת זוגה מרגו שייפר.
פרסומים נבחרים

Allison RA (2007). Transsexualism. In Fink G (ed.) Encyclopedia of Stress (2nd Edition). Elsevier, ISBN 978-0-12-088503-9
Allison RA (2007). Transsexualism. In Pfaff D, Arnold A, Etgen A, Fahrbach S, Rubin R (eds.) Hormones, Brain, and Behavior (2nd Edition). Elsevier, ISBN 978-0-12-532104-4