Aviadvigatel
היסטוריה

החברה החלה כמפעל מנוע תעופה של פרם, כיום חברת המנועים של פרם (ОАО «Пермский моторный завод»). המפעל נבנה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. המוצר הראשון של המפעל היה מנוע ציקלון מורשה של החברה האמריקאית קרטיס-רייט. בשנת 1934 ארקדי שבצוב, יזם הקמת לשכת עיצוב במסגרת המפעל, שב-11 בדצמבר 1939, בצו ממשלתי, הפכה למפעל עצמאי בשם "OKB-19", לימים "לשכת עיצוב מבנים מוטוריים".
המפעל ייצר מנועי מטוסים אזרחיים, אך בעיקר ייצר מנועים למטוסי קרב, בימי מלחמת העולם השנייה. בשל יצירת מנועים שהבטיחו את העליונות הצבאית של מטוסי הקרב של ברית המועצות על פני כוחות האויב, הוענק ל-OKB-19 ב-21 ביוני 1943 פרס ממשלתי - עיטור לנין.
לאחר המלחמה, כמעט כל המשימות של התעופה הצבאית והאזרחית בטכנולוגיית בוכנה רוכזו בלשכת העיצוב. במהלך השנים הללו נוצרו מספר מנועים חדשים למטוסים כבדים, לרבות מטוסי נוסעים, מנועים ותיבות הילוכים למסוקים. המנועים, שנוצרו בהנהגת מעצב המטוסים ארקדי דמיטרייביץ' שבצוב, בנוסף למטוסי קרב, הותקנו על מטוסי הנוסעים Li-2, An-2, Il-14 ומסוק Mi-4. שבצוב, עמד בראש לשכת העיצוב עד סוף ימיו (1953).
מתחילת שנות ה-50 מתחיל שלב חדש בהיסטוריה של לשכת התכנון - תקופת טכנולוגיית טורבינות הגז. ניסיונות ליצור מנועי סילון נעשו קודם לכן. בשנים 1946–1949 יוצרו ונבדקו שלושה מנועי טורבינת גז מדגם ASh-RD-100 עם דחף של 100,000 N. עם זאת, עומס העבודה הרב של נושא הבוכנה לא אפשר להתחיל לפתח סוגים חדשים של מנועים.
בשנת 1955, המעצב הראשי החדש של ה-OKB, פאבל אלכסנדרוביץ' סולובייב (תלמיד וסגנו של שבצוב), בעת פיתוח מנוע הסילון הראשון של ה-OKB - D-20 עבור מפציץ ארוך טווח, בחר בשני מעגלים. ערכת מנועי שלב, שהפכה מאוחר יותר לבסיס ליצירת משפחה של מנועי טורבו-סילון. בסוף 1956 הופסק פיתוח מנוע ה-D-20, ובמקום זאת החלו העבודות ליצירת מנוע D-20P עבור מטוס הנוסעים Tu-124. מנוע זה הפך למנוע הסובייטי הדו-שלבי הראשון שהוכנס לייצור המוני. היה לו מדחס צירי דו-שלבי עם יחס לחץ של 2.4 בשלב הראשון ו-5.0 בשלב השני, תא בעירה צינורי-טבעתי עם 12 צינורות להבה, טורבינה תלת-שלבית וזרבובית עם יציאות נפרדות מהמעגלים החיצוניים והפנימיים. בפברואר 1964, המנוע עבר בהצלחה בדיקות ממשלתיות.
בשנות החמישים, בזמן קצר חסר תקדים, יצרה לשכת התכנון את מנוע גל הטורבו D-25V (איור 1) עבור המסוק הכבד Mi-6 באמצעות מחולל הגז של מנוע המעקף D-20P, שפותח באותו זמן.
מתחילת 1978 החל ייצור סדרתי של מנוע הטורבו-סילון D-30F6. בפברואר 1979, המנוע הוצג במבחנים ממלכתיים וסיים אותם בהצלחה באפריל. המנוע מצויד במערכת הבקרה האלקטרונית הראשונה (במקביל לעבודות דומות בארצות הברית). בתחילת 1982, הוענק ללשכת התכנון עיטור מהפכת אוקטובר.
בשנת 1982, התקבלה החלטה ליצור מנוע מאוחד עבור מטוסי Il-96 ומטוסי Tu-204. בסוף השנה הוכרז מכרז. על פי תוצאותיו, שהוכרזו ב-26.06.85, זכה הפרויקט של מנוע ה-D-90A MKB. בשנת 1987, המנוע קיבל את הכינוי PS-90A לכבוד המעצב הכללי שלו (PS - פאבל סולובייב). המנוע הותקן במטוסי הנוסעים הרוסיים המודרניים Il-96-300, Il-96-400, Tu-204-100, Tu-204-300, Tu-214 ומטוסי התובלה הצבאיים Il-76MF. בנוסף לייצור מנועים לתעופה, ביוני 1989 החליטה לשכת התכנון לבצע עבודות ליצירת יחידת טורבינת גז קרקעית המבוססת על מנועי המטוסים של לשכת התכנון. הפיתוח של תחום עבודה זה קשור למעבר המתמשך לתנאי השוק המשתנים ברוסיה.
בשנת 1992 החלה העבודה על פיתוחו של GTU-2.5P המבוסס על אחד המנועים האמינים ביותר בתעופה המקומית: D-30 ובמרץ של אותה שנה, הוצאו מפרטים לתכנון מנוע PS-90GP-1 של יחידת טורבינת הגז GTU-12P, עבור יחידת מדחס הגז GPA-12 "אורל". GTU-12P נוצר על בסיס מנוע המטוסים PS-90A, באותה תקופה המנוע הרוסי המודרני ביותר לתעופה האזרחית. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, נוצרו שתי יחידות טורבינת גז שהוכנסו לפעולת ניסיון עבור תאגיד גזפרום: GTU-12P שנועד לתחנות כוח אוטונומיות.
עם השנים החברה הפכה לאחד המפתחים והספקים העיקריים של טורבינות כוח וגז תעשייתיות עבור גזפרום. במהלך התקופה מ-1998 ועד תחילת 1999, מומחים של החברה פיתחו גם תחנות כוח של טורבינות גז Ural-2500 בהספק של 2.5 MW ו-Ural-2500R (Ural-4000) בהספק של 4 MW, וחתמו על חוזים עבור אספקת תחנות כוח כאלה לצרכנים.
בשנת 2004 פותחה תחנת הכוח הראשונה של טורבינת הגז מסדרת Ural-6000 על בסיס יחידת GTU-6P חדשה בהספק של 6 MW. כחלק מהבנייה מחדש של אחד מהמפעלים העירוניים הוותיקים ביותר באיוואנובו וחנות הדוודים של רשת ההסקה העירונית מטעם חברת "איוואנאנרגו", ב-14 בספטמבר 2004. באותה שנה נוצר GTU-12-PG-2, דגם מחודש של יחידות פרם, הפועלות על גז גז. GTU-12-PG-2 הוכרה כאחת ממאה הסחורות הטובות ביותר שיצאו את רוסיה, באותה שנה, כיוון שתחנות כוח המשתמשות בגז ונפט כדלק מפחיתות משמעותית את נפח הגז המתלקח, מה שעוזר לפתור בעיה סביבתית חשובה באזור מערב סיביר.