stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסנתר
אבחון מכני של הפסנתר

על מנת לאבחן את מצבו המכני של הפסנתר יש להיעזר בדרך כלל בספרי הדרכה או במומחה. באופן דומה, את גילו של פסנתר ניתן לאבחן באמצעות השוואת מספר השלדה של הפסנתר, המופיע בדרך כלל על לוח התהודה סמוך לפתחו העליון של הפסנתר העומד או סמוך לקלידים בפסנתר כנף. מכיוון שיצרנים נוטים למספר את כל סוגי הפסנתרים המיוצרים במפעלם במספור עוקב, ניתן באמצעות מדריך מתאים (המכונה לעיתים 'אטלס') לגלות מה גילו של הפסנתר. בפסנתרים מודרניים המצוידים בפטישים מסוג 'רנר' ניתן להבחין בתאריך הייצור המדויק של הפטישים המוטבע על הפטיש הסמוך לזה עליו מוטבע שם החברה. בדיקה ויזואלית של המנגנון יכולה ללמד רבות על מצבו של הפסנתר, ככל שהדבר נוגע לצבעם של החלקים ואחידותם. המכניקה, כלומר מנגנון הפסנתר, היא לבו של הפסנתר. בהיעדרה של מכניקה טובה ייתכן שהפסנתר יפיק צלילים עשירים, אך פסנתרנים יתקשו בנגינה עליו. הבעיות העיקריות הנובעות ממכניקה לקויה הן מגע קל או קשה מדי (שני ליקויים אלה ניתנים לתיקון במקרים מסוימים, אך כרוכים בהשקעה כספית) והעדר החזרה טובה של הקלידים (גם כאן ניתן במקרים רבים לתקן את הליקוי).
פסנתר מתוחזק היטב, אשר עבר כיוון מדי כשנה (או יותר) טוב במידה ניכרת מפסנתר חדש יותר, מאותה תוצרת, שלא תוחזק כראוי.
מזיקים העלולים לפגוע בפסנתר הם עש, עכבר ותולעת עץ. נגד העש נהגו בעבר לשים בפסנתרים נפתלן, אך הנפתלן פולט לחות ולכן יכול לגרום לחלודה או לפגוע בפעולה המכנית של המנגנון. כתחליף ניתן להשתמש בעץ ארז, נייר מיוחד הדוחה עש או חומרים ריחניים אחרים הדוחים את המזיקים (פלפל שחור, רוזמרין ועוד). כמו כן, מקובל ששימוש תדיר בפסנתר, בדיקה וביקורת תקופתית של כוונן פסנתרים מספקים הגנה טובה מפני מזיקים.
הערות שוליים

↑  עומר שומרוני, ‏"כל המלחינים עד אמצע המאה ה-19 כתבו לפסנתר פטישים", באתר גלובס, 26 בנובמבר 2015
↑  בוריס גילטבורג,"הקשר שבין הפסנתרן לפסנתר", באופוס - המגזין למוזיקה קלאסית
| כלי נגינה מרכזיים במוזיקה המערבית |
| --- | --- | --- |
| כלי נשיפה ממתכת | חצוצרה • קרן יער • טרומבון • בריטון • טובה |  |
| כלי נשיפה מעץ | פיקולו • חליל צד • אבוב • קלרינט • בסון • סקסופון • קרן אנגלית |  |
| כלי פריטה | נבל • גיטרה • גיטרה בס |  |
| כלי קשת | כינור • ויולה • צ'לו • קונטרבס |  |
| כלי הקשה | תופים • מצלתיים • קסילופון • טימפני • צ'יימס |  |
| כלי מקלדת | פסנתר • עוגב • צ'מבלו • אורגן חשמלי • מקלדת אלקטרונית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546006305171  BNE: XX530015  BnF: cb11932961n (data)  GND: 4030982-4  LCCN: sh85101722  MusicBrainz: b3eac5f9-7859-4416-ac39-7154e2e8d348  NDL: 00569107  NKC: ph121605
צורת הדף

שער מסכת ראש השנה של ש"ס וילנא
צורת הדף הוא כינוי לתבנית המסורתית של דפי התלמוד בבלי, כאשר לצד גוף הגמרא, משולבים פירושי רש"י והתוספות. התבנית עוצבה לראשונה כבר בהדפסה הראשונה של מסכתות מן הגמרא בידי בני משפחת שונצינו, והפכה למתכונת מקובלת עם הדפסת התלמוד השלם לראשונה בדפוס וונציה בשנים ה'ר"פ–ה'רפ"ג (1520–1523). הפורמט המדויק של דפוס וילנא הפך לסטנדרט אחיד שמאפשר להפנות לכל מילה בתלמוד ובמפרשים לפי העמוד בו הם מצויים. צורת דף זו כמעט שלא שונתה מאז הדפסתה ועד היום.
הביטוי "צורת הדף" שימושי לעיתים גם לגבי ספרים נוספים בהם התקבעה תבנית אחידה שהתקבלה החל מהדפוס הראשון ולכל הדפוסים והמהדורות הבאים. פורמטים כאלו קיימים בין היתר בספרי תלמוד ירושלמי, שולחן ערוך, פירוש הרי"ף, ספר התניא ועוד. הוצאות הספרים מקפידות, בהדפסת ספרים אלו, שלא לשנות את צורת הדף המקורית.
היסטוריה

התלמוד נדפס במהדורות שונות לאורך ההיסטוריה, אך כאמור, עם השנים נוצרה בלעדיות כמעט מוחלטת שקיימת עד היום למהדורת ש"ס וילנא. צורתו היסודית של התלמוד המודפס, הבנויה מטקסט התלמוד במרכז ופירושי רש"י ותוספות משני צדדיו נקבעה כבר בדפוש שונצינו, ולאחריו בדפוס השלם הראשון של התלמוד שנדפס בוונציה בשנים ר"פ–רפ"ג (1520–1523). כמעט כל הדפוסים שאחריו שמרו על מסגרת זו, כשהם מוסיפים פירושים וביאורים בשולי הדפים ובסוף כל מסכת, אך גם סובלים מטעויות חדשות והשמטות הצנזורה.
אחד משיאי הדפסת התלמוד היה דפוס וילנא שבהוצאת האלמנה והאחים ראם בסוף המאה ה-19, מהדורה שנחשבה מפוארת ומדויקת במיוחד. מהדורה זו המשיכה באותה מתכונת של דפוס וונציה, והיא מהווה יסוד לכל המהדורות שבאו אחריה, כשרובן הן למעשה דפוס צילום, לעיתים עם שיפורים, של מהדורה זו. במהדורה זו כמו שאר המהדורות המסורתיות אין ניקוד או פיסוק בנוסח התלמוד, ורק במהדורות שיצאו בשלהי המאה ה-20 הוחל לנקד את התלמוד.
מבנה דף התלמוד

במהדורת וילנא דפי התלמוד ממוספרים באותיות, כשהאות הראשונה בכל מסכת מתחילה באות ב'. כאשר האות א' כפי הנראה שימשה לדף השער. על מנת להפנות למקורות בתלמוד נהוג לכתוב את שם המסכת, הדף והעמוד (א' או ב'). העמוד מצוין בכמה שיטות מקובלות: יש שכותבים לאחר ציון הדף נקודה אחת לציון עמוד א' (.) ושתי נקודות לציון עמוד ב' (:). אפשרות אחרת היא לסמן את העמוד בראשי תיבות: ע"א (=עמוד א) או ע"ב (=עמוד ב). אפשרות נוספת היא לכתוב א' או ב'.
לדוגמה: על מנת לציין את העמוד הראשון בתלמוד יש לכתוב: תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ב' (ומכאן כמה אפשרויות:) .\ע"א\א'.
מבנה דף התלמוד > הדף ומפרשיו

משנה ותלמוד – מופיעים במרכז הדף, כאשר כל תחילת מסכת המילה הראשונה של המשנה ממוסגרת ומודגשת.
פירוש רש"י – נדפס בכתב רש"י, והוא מופיע בשולי הדף הפנימיים, בעמוד א' נמצא בצד ימין, ובעמוד ב' מופיע בצד שמאל.
תוספות – פירוש התוספות נמצא במקביל לפירוש רש"י. בעמוד א' מופיע הפירוש בצד שמאל, ובעמוד ב' מופיע בצד ימין.
בשולי הדף נדפס פירוש נוסף של אחד מהראשונים: ברוב המסכתות מופיע פירושו של רבנו חננאל. במסכת בבא בתרא מופיע פירוש מאת רבנו גרשום, ובמסכת ברכות מופיע בשוליים פירוש רב ניסים גאון. במסכתות מסדר קדשים מופיע בשוליים הגהות מהשיטה מקובצת, תוספות ר"ש משאנץ נדפס על מסכת סוטה, תוספות ישנים למסכת יבמות. תוספות ר"י הזקן – הועתק מכתב יד בספריית המוזיאון הבריטי.
מבנה דף התלמוד > ציוני מקורות

"עין משפט" – חובר על ידי רבי יהושע בועז, הכולל הפניות לספרי הפוסקים המרכזיים (משנה תורה לרמב"ם, ארבעה טורים ושולחן ערוך).
"תורה אור" (לצד מקטע 1, לאורך העמוד) – חובר אף הוא על ידי רבי יהושע בועז, וכולל הפניות למיקום המדויק בתנ"ך של פסוקים המופיעים מעת לעת בתלמוד.
"מסורת הש"ס" – (נדפס לאורך העמוד בצידו החיצוני), הפניות למקבילות ממסכתות אחרות בתלמוד הבבלי, כולל הגהות והערות קצרות על המסכת. מרבית ההפניות הן ציון המקבילות בדברי התלמוד. החיבור נקרא במקור מסורת התלמוד אך פגעי הצנזורה הנוצרית פגעו גם בו, ובעקבותיה התקבע שמו המוכר כיום. שתי הוספות גדולות נעשו לחיבור זה – האחת בדפוס אמשטרדם בשנים תע"ד–תע"ז, בידי הרב יוסף שמואל מקראקא שהרחיב את מסורת הש"ס לפי שלושה ממה שהיה בה לפני כן. תוספת שנייה שנעשתה בידי הרב ישעיה פיק ברלין נדפסה בדפוס דיהרנפורט בשנים תק"ס–תקס"ד. התוספות החדשות הודפסו בתוך סוגריים מרובעים. ההפניה בש"ס וילנא היא לרוב באמצעות כוכבית.
מבנה דף התלמוד > הגהות

מלבד הגהות שונות שנדפסו בסוף המסכת, ישנם מעט הגהות שנדפסו בשולי הגיליון:
הגהות הב"ח – חיבור של רבי יואל סירקיש, הכולל הגהות ותיקוני טעויות שנפלו בתלמוד ברש"י ובתוספות.
גיליון הש"ס – מאת רבי עקיבא איגר, כולל ציונים מקומות אחרים בש"ס ובראשונים שבהם יש סתירה או ראיה וכדומה, וכן לעיתים קושיות קצרות.
הגהות הגר"א – הגהות מאת רבי אליהו מווילנא (הגאון מווילנא), הכולל בעיקר תיקונים והגהות בתלמוד.
מבנה דף התלמוד > סוף המסכת

מלבד התוספות החשובות הנ"ל, נדפסו בש"ס וילנא פירוש הרי"ף על הש"ס, וסביבו פירוש הר"ן או הנימוקי יוסף, או פירוש תלמידי רבינו יונה. אף בזה יש שמקפידים על צורת הדף כפי שנדפסה בדפוס וילנא. מלבד הפירושים הנ"ל נדפסו בש"ס זה עוד עשרות פירושים על הרי"ף.
שינוי צורת הדף

במשך עשרות שנים הודפסו כל מהדורות התלמוד באותה מתכונת שהודפסה במהדורת וילנא. מהדורת התלמוד הנפוצה הראשונה ששינתה את צורת הדף המסורתית היא מהדורת "תלמוד שטיינזלץ" בעריכת הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ). התלמוד במהדורה זו דומה אמנם לצורה המקורית, אך הוא מנוקד, מפוסק, מחולק לפסקאות ובתוספת תרגום מארמית וביאורים, אשר תופסים את מיקומו של ביאור התוספות בעמוד. כמו כן, כתוצאה משינויים אלו, הדפים אינם מתואמים עם צורת הדף המקורית בחלוקה לשורות ועמודים.
שורה ארוכה של רבנים, בעיקר מהזרם הליטאי, בהם הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב חיים קניבסקי, הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, הרב ניסים קרליץ, הרב שמעון בעדני, הרב חיים פינחס שיינברג, הרב חיים קרייזווירטה אב בית דין אנטוורפן בבלגיה, הרב אליעזר יהודה ולדנברג[דרוש מקור] וכן הבד"ץ של העדה החרדית, הביעו התנגדות למהדורת שטיינזלץ, מטעמים שונים. הרב שך התנגד בחריפות להוספת ביאורים חדשים לתלמוד ולתרגום התלמוד לעברית מודרנית, ואף יצא נגד ניסיונות אחרים לביאורים כאלה[דרוש מקור]. לדבריו, על ידי הלימוד בתלמוד שטיינזלץ "סר כל זיק של קדושה ואמונה", והדבר יביא לשכחת התלמוד.
במהדורות ביאורי התלמוד הבאות שיצאו, בראשם מהדורת שוטנשטיין; הועלה פתרון שמנע את שינוי צורת הדף, על מנת למנוע התנגדות דומה. על פי שיטה זו, הודפס הדף בצורתו המקורית, כאשר לצידו דף נוסף ובו ביאורים על הכתוב בדף הגמרא הסמוך. שיטה זו מקובלת כיום בציבור החרדי, כמו במהדורות פירוש מתיבתא ואחרות, ואומצה לבסוף גם בידי הרב שטיינזלץ, במהדורה השנייה שהוציא.
הערות שוליים

↑  מסכת ביצה, מדפוס שונצינו רמ"ד.
↑  המכתבים התפרסמו בעיתון יתד נאמן יום שישי י' באב תשמ"ט 11/6/1989
צורת הדף הראשון במסכת ברכות בדפוס וילנא: 1 – המשנה והתלמוד, 2 – פירוש רש"י, 3 – פירוש התוספות, 4 – פירוש של אחד מהראשונים, 5 – "עין משפט", 6 – "מסורת הש"ס".
עמוד מתלמוד שטיינזלץ
ג'אז

.
| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  מקצבים אפריקניים (בעיקר ממערב אפריקה) • שירי עבודה • רגטיים • בלוז • מוזיקה עממית אירופאית
 מקורות תרבותיים:  ניו אורלינס של תחילת המאה ה-20
 מוצא:  ארצות הברית 
 כלים:  סקסופון • טרומבון • פסנתר • קלרינט • חצוצרה • מפוחית פה • קונטרבס • גיטרה בס • ויברפון • מערכת תופים • בנג'ו • טובה • גיטרה • קלידים • כינור • קאזו • שירה
 פופולריות מיינסטרים:  בעיקר בגרסאות היותר פופיות, כמו סווינג. עדיין משפיע בז'אנרים מוזיקליים רבים.
 נגזרות:  ג'אז לטיני • סווינג • בי בופ • פיוז'ן ג'אז
 תת-סוגות
 בי-בופ • רגטיים • קול ג'אז • דיקסילנד ג'אז • ג'אז חופשי • ג'יפסי ג'אז • הארד-בופ • פיוז'ן • מילו ג'אז • ג'אז מודאלי • סמות' ג'אז • סול ג'אז • טראד ג'אז • פוסט-בופ • סווינג
 סוגות היתוך
 אסיד ג'אז • ג'אז בלוז • פיוז'ן ג'אז • ג'אז ראפ • נו ג'אז • סמות' ג'אז • קליפסו ג'אז • הזרם השלישי • אלקטרו סווינג
 נושאים קרובים
 ג'אז בים האדום • ביג בנד • מחלקת קצב • סטנדרט • בס מהלך • שירת סקאט
 
ג'אז (באנגלית: Jazz) הוא סוגה מוזיקלית,  שנוצרה בארצות הברית בראשית המאה ה-20. הג'אז היא מוזיקה אפרו-אמריקנית שמשלבת יסודות קצביים מערב אפריקניים הבנויים על פוליריתמיקה (ריבוי קצבים), עם מרכיבים מוזיקליים מהמוזיקה המערבית הכוללים הרמוניה, מבנים צורניים, ושימוש בכלי נגינה מערביים. הג׳אז עושה שימוש נרחב באלתור ובסולם הבלוז.
אלתור

למרות האתגר בהגדרת הג'אז במדויק, רוב המומחים מסכימים כי האלתור הוא מרכיב מהותי בסגנון זה. האלתור היה ונשאר יסוד חיוני במוסיקה האפריקאית והאפרו-אמריקאית, אף שאופני האלתור עברו שינויים והתפתחויות לאורך השנים. מוזיקת הפולק והבלוז הייתה לעיתים קרובות מבוססת על תבנית של קריאה ותגובה, והאלתור התבטא במילים, במוזיקה, או בשניהם. בדיקסילנד ג'אז, מוזיקאים נהגו לאלתר מלודיה מסוימת כאשר אחרים מנגנים מלודיה אחרת ש"תלך" לצידה. בתקופת הביג בנד והסווינג, ניגנו בדרך כלל מוזיקה מתווים ופרטיטורות מדויקות, אולם במקרים רבים ניתנה הבמה לנגן אחד שיעמוד ויאלתר סולו קצר. לבסוף, מתקופת הבי בופ ואילך, האלתור תופס את מרכז הבמה, כאשר רוב תשומת הלב ממוקדת בסולואים חכמים ומרגשים. בקטעי בי בופ, המלודיה הכתובה (הד) מנוגנת פעם אחת, ולאחריה הסולנים מאלתרים לאורך כורוסים רבים על מהלך האקורדים של ההד, או בג'אז מודאלי על המודוסים המתאימים לו.
כאשר מוזיקאי ג'אז מאלתרים, הם בדרך כלל עושים שימוש במהלך אקורדים - סדרת האקורדים המגדירים את המבנה ההרמוני של הקטע. לדוגמה, הקטע "Now's the time" של צ'ארלי פארקר הוא קטע בן 12 תיבות אשר עושה שימוש במהלך האקורדים הבסיסי של הבלוז, בלוז 12 תיבות. לאחר המלודיה, חטיבת הקצב (Rhythm section) ממשיכה לנגן את אותן 12 התיבות הראשונות (אולם גם הליווי שמנגנת חטיבת הקצב הוא מאולתר, תוך שמירה על עקרונות מסוימים), וכל סולן מאלתר מלודיות אחרות על המבנה ההרמוני. מבנה כזה של קטע נקרא במוזיקה מבנה סטרופי, אולם בג'אז הוא מהווה מבנה סטנדרטי וככזה לא מייחסים לו ייחודיות.
ג'אז בהשוואה למוזיקה קלאסית

רבים מכנים את הג'אז "המוזיקה הקלאסית של ארצות הברית", אך בהשוואה למוזיקה קלאסית ניתן להבחין בראש וראשונה בחופש שיש לנגן הג'אז להביע את עצמו בתוך ההרכב. הדרך שבה אמור נגן הג'אז להביע את עצמו משתנה עם סגנון הג'אז הספציפי שאותו מנגנים, אולם גם בסגנון הג'אז החופשי אין הנגן פטור מהקשבה לנגנים שמסביבו והשארת מרחב מספיק להבעה העצמית של שאר הנגנים. הג'אז במובן זה הוא צורת אומנות חברתית ודמוקרטית יותר מהמוזיקה הקלאסית.
קיימת בג'אז גם מסורת של הלחנה, אולם אם בזמן שבמוזיקה הקלאסית של עד המאה ה-20 היה המלחין מניח שלפחות ינסו לעקוב אחרי שפע הוראותיו הפרטניות, עשוי מלחין הג'אז (שבדרך כלל כותב בעיקר לצורך הנחיה של הנגנים העובדים איתו) להסתפק במעבר ההרמוני או במשפט המלודי אשר יהווה מקור לאלתורים מאוחרים בהמשך.
מלבד ההבדלים בתפיסה ובקונספט שבין ג'אז למוזיקה קלאסית, יש גם הבדלים טכניים, אשר מתבטאים מאוחר יותר גם בצבע, בגוון ובאווירה שהמוזיקה יוצרת. הבדלים אלו מתבטאים בקצב, בהרמוניה, במלודיה ובמבנה.
תת-סגנונות בג'אז

לג'אז תת-סגנונות רבים, ביניהם:
ניו אורלינס (hot) - ידוע גם כדיקסילנד, הג'אז הקלאסי והראשוני שהתפתח בניו אורלינס בתחילת המאה ה-20, ובסוף דרכו - בשיקגו (עד 1927 בערך) ושימשו בו ככלים עיקריים הקלרינט, הקורנט, הטרומבון, הפסנתר והתופים.
סווינג - מוזיקת הריקודים של שנות ה-20 וה-30 שהחלה את דרכה בשנות העשרים המאוחרות בניו יורק עם התפתחות התזמורות הגדולות (ה"ביג בנד") השחורות ולאחר מכן הלבנות, כאשר נגן הקלרינט היהודי בני גודמן ("מלך הסווינג") מסמל אותה יותר מכל נגן ג'אז אחר.
ג'אז צועני - שילוב של מוזיקת ג'אז עם אלמנטים צוענים, סגנון שפותח בשנות ה-30 על ידי ג'אנגו ריינהארדט. כלי הנגינה בסגנון זה הם: גיטרה, כינור וקונטרה בס.
בי בופ - המהפכה שיצרו צ'ארלי פארקר ודיזי גילספי במוזיקת הג'אז באמצע שנות הארבעים. לא עוד מוזיקה לריקודים, אלא מוזיקה הפונה גם לאינטלקט ויש צורך להאזין לה. בבי בופ האלתור תופס את מרכז הבמה והוא מבוסס בעיקר על ההרמוניה ופחות על המלודיה.
קול ג'אז - ז'אנר שהתפתח כמשקל נגד לבי בופ וכוון לג'אז שקט ורגוע יותר. סגנון זה פיתח החצוצרן מיילס דייוויס באלבום הסולו הראשון שלו "the birth of the cool".
הארד בופ - פיתוח של הבי בופ, שבמאפיינים המוזיקליים הטכניים הוא דומה למדי לבי בופ, אך המלודיות והמקצבים שלו מהווים חזרה לשורשיו האפריקניים של הג'אז וכוללים שימוש נרחב בקריאה ותגובה ובאלמנטים מתוך המוזיקה הדתית של השחורים בארצות הברית. ארט בלייקי ושליחי הג'אז מייצגים את אחד הביטויים המובהקים של סגנון זה.
הזרם השלישי - שילוב של ג'אז ומוזיקה קלאסית. נולד כפרי רעיונותיו החדשניים בשנות ה-50 המאוחרות של המוזיקולוג גונתר שולר.
פוסט-בופ - פיתוח מודרני של הבי בופ המשלב אלמנטים מסגנונות ג'אז אחרים שבאו אחריו.
ג'אז לטיני - ג'אז המשלב אלמנטים ממוזיקה לטינית.
ג'אז מודאלי - ג'אז שבו האלתור נעשה על פי מודוסים ולא על פי אקורדים, את הג'אז המודאלי פיתחו בסוף שנות ה-50 בעיקר מיילס דייוויס וג'ון קולטריין.
פיוז'ן - ג'אז המשלב אלמנטים ממוזיקת רוק וכלים אלקטרוניים. הופיע לראשונה בעולם הג'אז בתקליטיו של מיילס דייוויס בסוף שנות ה-60.
ג'אז-פאנק - גם הוא משלב אלמנטים מרוק (או פאנק ליתר דיוק), אולם באופן אחר לחלוטין.
ג'אז חופשי - סגנון שבו האלתור נשען על פיתוח מוטיבים מלודיים בלבד (ללא קשר הרמוני או טונאלי) בתהליך אלתורי הבנוי בעיקרו על האזנה של האחד לנגינת השני ותגובה ספונטנית לה.
אסיד ג'אז - ג'אז המשלב אלמנטים של מוזיקת נשמה, פאנק, דיסקו, ביטים חוזרים והרמוניה מודאלית.
פסטיבלי ג'אז

פסטיבל הג'אז בניו פורט
פסטיבל הג'אז של קופנהגן
ג'אז בים הצפוני - רוטרדם
ג'אז בים האדום
פסטיבל הג'אז של מונטרה
פסטיבל הג'אז Love Supreme
פסטיבל ג'אז סרטים ווידאוטייפ ת"א
סדרת המוזיקה -ג'אז חם- שומעים חו"ל בישראל
פסטיבל Super Jazz Ashdod
ראו גם

הרמוניה ומבנים הרמוניים: קולטריין צ'יינג'ס - תחליף טריטון - בלוז 12 תיבות - בלוז 16 תיבות - רית'ם צ'יינג'ס - הרמוניה סימטרית - צלילי מתח
קצב: שמיניות סווינג - סינקופה - פוליריתמיקה - טריולה - גרוב (סגנון מוזיקלי)
ג'אז ישראלי
מחול ג'אז
ריקוד אפריקאי
ידי ג'אז
יהודים בג'אז
לקריאה נוספת

סטאדס טרקל, ענקי הג'אז, הוצאת בבל, 2006.
דן כהן, תולדות הג'אז במאה ה-20, האוניברסיטה הפתוחה, 2018.
"The King and Carter Jazzing Orchestra", כפי שצולמו בטקסס בינואר 1921
פרעה סנדרס בהופעה, שנת 1978
נאום כיסא הגלגלים

| --- | --- |

משה שרת
 תאריך:  17 בפברואר 1965
 שפה:  עברית
 נואם:  משה שרת
 חשיבות:  פרישת דוד בן-גוריון ממפא"י והקמת רפ"י
 מקום:  היכל התרבות, תל אביב
הוועידה העשירית של מפא"י. מימין לשמאל: זלמן ארן, לוי אשכול ומשה שרת
נאום כיסא הגלגלים הוא הכינוי לנאומו של משה שרת שאותו נשא בוועידה העשירית של מפא"י. הנאום היה בעיקרו ביקורת על עמיתו ויריבו הפוליטי, דוד בן-גוריון.
רקע

בשנתו האחרונה לחייו, 1965, היה מצבו הבריאותי של משה שרת רעוע, הוא חלה במחלה סופנית ורותק לכיסא גלגלים.
בחורף 1965 שרר במפלגת השלטון מפא"י קרע פנימי. מצד אחד עמדו ראש הממשלה לוי אשכול, והשרים גולדה מאיר ופנחס ספיר. מהצד השני: אחד ממקימי המפלגה, דוד בן-גוריון, וסביבו חבורת "צעירים" שהונהגו על ידי משה דיין ושמעון פרס. הסיבה העיקרית למאבק הייתה העסק הביש (פרשת ריגול שבעקבותה נתפסו במצרים סוכנים יהודים שפעלו למען ישראל). בן-גוריון הפציר להקים ועדת חקירה משפטית על מנת שתחקור את הפרשה, זאת בניגוד ל"וועדת השבעה" שהכילה שבעה משרי הממשלה, ואילו רוב בכירי מפא"י הסתפקו במסקנות הוועדה ולהניח לעיסוק בפרשה.
ב-17 בפברואר 1965 התכנסה ועידת מפא"י לישיבתה העשירית, שרת בחר בוועידה כמעמד הולם בו יוכל להתחשבן בפעם האחרונה עם בן-גוריון והמפלגה.
הנאום

הוועידה נערכה בהיכל התרבות בתל אביב. היא כונתה על ידי ישעיהו בן-פורת, שעבד אז ב"ידיעות אחרונות" כ"ליל הנקם הגדול במי שהנהיג במשך 40 שנה את רובה של תנועה הפועלים הישראלים".
כ-3,000 איש היו באולם. בשעה 16:00 שרת הובל לוועידה בעודו מתנייד בעזרת כיסא גלגלים וזכה לתשואות רבות. בשעה 16:20 הגיע ראש הממשלה, לוי אשכול. ו-25 דקות אחר כך נכנס לאולם בן-גוריון.
לפי "ידיעות אחרונות" נאומו של בן-גוריון התמקד בציטוטי מסמכים, דוחות ותאריכים הקשורים בפרשת העסק הביש. בראשית דבריו טען כי הוא מבין את הפחד הגדול מסכנת אחדות מפא"י, אך שב ואמר כי טובת מדינת ישראל קודמת לטובתה של מפא"י. בנוסף אמר כי טובת ישראל תובעת כי יעשה צדק ואמת.
בן-גוריון הוסיף לתקוף את אשכול על התפטרותו מראשות הממשלה עקב הדרישה להקים ועדת חקירה לפרשת העסק הביש, ותוך כך שלל באופן כללי את שיטת האיומים והנפנוף בעת משבר בממשלה למען השגרת מטרות ארגוניות או מפלגתיות כגון הקמת המערך. בן-גוריון שלל את עמדתו של אשכול, שכבר 8 ועדות עסקו בחקירת העסק הביש.
לאחר שבן-גוריון סיים את דבריו התיר יו"ר הוועידה לשרת להתחיל בנאומו. העיתון "ידיעות אחרונות" הגדיר את הנאום כ"אחד הנאומים המזהירים ביותר שנשמעו בישראל מיום קיומה".
בראשית נאומו, הודה שרת על האהדה הרבה שזכה לה בוועידה, והצהיר כי הוא לא יודע אם אהדתו היא ביטוי למצבו – או לעמדה שיגן עליה בעתיד. את עמדתו פתח דווקא בשבחים לבן-גוריון על חלקו הייחודי בהקמת המדינה:
נפל דבר בתולדות עמנו בתקופה זאת, דבר מופלא, דבר אשר שינה את מהלך ההיסטוריה היהודית וחולל מפנה בכל מערכות חיינו, דבר שפתח לפנינו עתידות חדשים. והדבר הזה בתודעת העם, בלהט נפשו, הזדהה עם אישיות אחת, במלוא הצדק. ודאי, אישיות זו עשתה הרבה גדולות, אבל לא הכל לבדה. האיש הזה עצמו מעולם לא אמר ומעולם לא יאמר זאת. אבל לא רק שהתמורה הסתמלה באישיות אחת, אלא האישיות הזאת היתה המניע העיקרי והראשי לרצון הלאומי הנמרץ והעשוי לבלי חת, אשר הוביל אל המטרה הזאת. הוא זכה למעמד יחיד במינו, הוא זכה לזר-תהילה של גיבור העלילה ההיסטורית הכבירה
שרת הכריז כי דווקא בגלל מעמדו ההיסטורי הנכבד של בן-גוריון יש לו אחריות גדולה יותר לממלכתיות, ודבריו אינם יכולים להיות עוד "רשות היחיד". מכאן הוא עובר לבקר בחריפות את התעסקותו הבלתי נלאית של בן-גוריון בפרשת העסק הביש אותה הוא מכנה "סיוט":
ציבור אי אפשר לרמות. עם אי אפשר להוליך שולל. אם הוא רואה איזו עמדה כיוצאת דופן, אי־אפשר ליישר אותה בעיניו. אם הוא רואה איזו דרישה והתעקשות עליה כמחוסרת שחר, אי־אפשר לעקור בלבו את ההכרה הזאת מן השורש. מנהיג איננו יכול לדחוק את עצמו לקרן זווית ומשם להתריע ולהזעיק את הציבור לתמיכה בו. מנהיג אינו יכול לרכז את כל מעייניו במה שקרה לפני אחת־עשרה שנה, או במה שקרה כתוצאה מזה לפני ארבע־חמש שנים, ובעיני הציבור לעשות זאת על חשבון המחשבה ההתרכזות בבעיות העתיד. או-או. או שהוא מושך ידו מזה ומקדיש את מעייניו למסלול המרכזי של סדר היום הממלכתי או שהוא מוותר על כתר מנהיגות. ואם הוא מתעקש על עניין טפל ורואה בוא חזות הכל, הרי הוא מחלל כבודה של מנהיגות
השפעתו

שרת נפטר ב-7 ביולי 1965, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
הנאום היווה גורם לפיצול הגדול בפוליטיקה הישראלית בעשרים השנים הראשונות לה. למעלה מחצי שנה לאחר הנאום, ב-2 בנובמבר 1965, פרש בן-גוריון ממפא"י והקים את מפלגת רשימת פועלי ישראל.
בבחירות לכנסת השישית, שנערכו ב-2 בנובמבר אותה שנה, השיגה המערך בראשות אשכול 45 מנדטים. ומנגד, רשימת פועלי ישראל בראשות בן-גוריון קיבלה 10 מנדטים בלבד והלכה לאופוזיציה. ארבעה ימים לפני שפרצה מלחמת ששת הימים ביוני 1967 הצטרף משה דיין מהמפלגה לממשלת ישראל השלוש עשרה כשר הביטחון.
אשכול נפטר ארבע שנים לאחר הנאום ב-26 בפברואר 1969, ומחליפתו הייתה גולדה מאיר. בן-גוריון התמודד לכנסת בבחירות לכנסת השביעית שנערכו ב-28 באוקטובר אותה שנה כראש הרשימה הממלכתית, שקיבלה 4 מנדטים בלבד. שבעה חודשים לאחר הבחירות, ב-27 במאי 1970, פרש בן-גוריון מהכנסת ולא שב לפעילות ציבורית עד למותו בדצמבר 1973.
ב-15 בפברואר 2019, 54 שנים לאחר הנאום, אמר יעקב שרת, בנו של שרת, כי "אותו נאום כיסא הגלגלים המפורסם היה נאום שבו הוא טען שלא ייתכן שאיש אחד כמו בן-גוריון, שיהיה מנהיג כמה שיהיה חשוב, יכפה את דעתו על רוב של הציבור. רוב הציבור רוצה לשים קץ לכל העיסוקים האלה בפרשה. אין לזה שום שחר. צריך לסיים את הדבר הזה. בן-גוריון לא הסכים ועל זה היה ויכוח. אפשר לומר שבפרשה הזאת בן-גוריון נוצח, הייתה הצבעה וברוב דעות מוחלט התקבלה החלטה נגדו וכעבור זמן לא רב הוא פרש ממפא"י והקים מפלגה קטנה, מפלגת רפ"י. הוא ציפה לקבל 20 מנדטים בבחירות, הוא קיבל רק עשרה ואז החלה למעשה הירידה של בן-גוריון מהבמה הפוליטית".
הערות שוליים

↑  "נאום כיסא הגלגלים" והנקמה של משה שרת, בעמוד הפייסבוק של הספרייה הלאומית, 7 ביולי 2019
1 2 3 4 5 6  ירון דרוקמן ואלכסנדרה לוקש, נאום כיסא הגלגלים והמפץ הפוליטי, באתר ynet, 15 בפברואר 2019
↑  בחירות 1965, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
↑  ראש הממשלה לוי אשכול איננו, דבר, 27 בפברואר 1969
| משה שרת |
| --- | --- | --- |
| משפחתו | יעקב שרתוק (אב) • פניה שרתוק (אם)  • צפורה (רעיה) • יעקב (בן) • יעל (בת) • חיים (בן) • יהודה (אח)  • דב הוז (גיס) • אליהו גולומב (גיס) |  |
| הנצחתו | נווה שרת • רמת שרת • ארכיון מפלגת העבודה • אתר הזיכרון למשה שרת • קריית שרת • העמותה למורשת משה שרת |  |
| ראש ממשלת ישראל השני | ראש ממשלת ישראל השני |  |
| ממשלות | ממשלת ישראל החמישית (1954–1955) • ממשלת ישראל השישית (1955) |  |
| אירועים בכהונתו | העסק הביש • מסעו לאסיה (1956) • אסון מעגן (1954) • ביקור או נו בישראל (1955) • מבצע אלקיים (1955) |  |
| שונות | נאום הדגל • נאום כיסא הגלגלים • בית כהן-שרת |  |
סנייק (עיר)

סנייק (בהולנדית: ‏Sneekקובץ:464 Sneek.ogg‏Ⓘ‏; בפריזית מערבית: Snits) היא עיר במחוז פריסלנד שבהולנד. החל משנת 2011 היא חלק מהרשות המקומית של סידווסט פריסלן (Súdwest-Fryslân). סנייק ידועה בתעלות המים שלה, ב"שער המים" שלה (Waterpoort) ובפעילות הספורט הימי שמתנהלת בה. העיר היא אחת מ"11 ערי פריסלנד" (Friese elf steden) והיא אחת החשובות בחלק הדרום-מערבי הזה של המחוז.
היסטוריה

סנייק נוסדה במאה ה-10 על חצי אי חולי בסמוך למקום חצייה של סוללה על פני נתיב מים חשוב שנקרא במקורות עתיקים Magna Fossa. נתיב מים זה נחפר כאשר שפך הנהר שנקרא אז מידלזיי (Middelzee) נסתם בסחף. עד היום ניתן לראות את תוואי הסוללה הזאת במתאר הרחוב הנוכחי ובשמות אתרים שונים בעיר.
סנייק קיבלה חלק מזכויותיה כעיר במאה ה-13 ובאופן רשמי הפכה לכזאת ב-1456. בשלב זה הייתה העיר אחת מ-11 הערים של פריסלנד. הייתה זו גם תחילתה של תקופת פריחת הסחר עבור העיר שנמשכה עד שנת 1550 לערך. ב-1492 החלה בנייתם של החפיר והחומה סביב לעיר. באותה תקופה הייתה סנייק העיר היחידה בפריסלנד שהייתה מוקפת חומה. מתקופה זו שרדו "שער המים" והבאסטיונים בחומה.
ב-1519 – 1520 בילה המצביא ולוחם החופש פיר חרלופס דוניה (Pier Gerlofs Donia) את ימיו האחרונים בסנייק. הוא מת בשלווה במיטתו ב-18 באוקטובר 1520 ונקבר בכנסייה המקומית מהמאה ה-15. קברו ממוקם בחלק הצפוני של הכנסייה.
ערים תאומות

יפן קורובה, יפן
תפסת מרובה לא תפסת

תפסת מרובה לא תפסת (במלואו "תפסת מרובה לא תפסת - תפסת מועט תפסת") הוא פתגם שמשמעותו שמי שמנסה לקחת כמות לא סבירה (או להשיג יותר מדי) עלול שלא להצליח, או לאבד את מה שהשיג, ולהישאר בלי כלום.
מקור הביטוי

מקור הביטוי הוא בדברי רבי עקיבא בספרא:
ימים שנים, יכול לימים הרבה, אמר רבי עקיבא: כל ששמועו מרובה ושמועו מועט, תפשתה המרובה לא תפשתה, תפשתה המועט תפשתה.
כלומר, כתוב בפסוק 'ימים', והכוונה היא לשניים, אולם לא ברור האם הכוונה היא לימים רבים או מועטים. כדי לקבוע את מספר הימים המדויק משתמש רבי עקיבא בכלל "תפסת מרובה לא תפסת", כלומר – עדיף לתפוס את המספר המועט מאשר המספר המרובה, ולכן הוא מפרש ש'ימים' הם שני ימים בלבד.
כלל זה מובא בכמה מקומות בתלמוד בהם הוא מבאר מדוע דרשת חז"ל נפסקה כמות קטנה ולא כמות גדולה. למשל, במסכת ראש השנה מבארת הגמרא שאת קרבן הראיה של חג השבועות אפשר להביא במשך ששת הימים שלאחר החג, בדומה לחג הפסח, ולא במשך שבעת הימים שלאחר החג, כפי הדין בחג הסוכות.
הגמרא משתמשת בכלל זה כדי להסיק שהגודל המינימלי של אוכל המקבל טומאה הוא בגודל ביצת תרנגולת דווקא ולא ביצה יותר גדולה.
בתלמוד הבבלי כתוב המקור המלא: "תפסת מרובה לא תפסת, תפסת מועט תפסת". הכלל מובא בעניין רוחב הכפורת שהתלמוד מסתפק בה ומביא את הכלל שהכפורת צריכה להיות בעובי של הכלי המועט ובכך קבעו חכמים שעוביו של הכפורת היא טפח.
יש ראשונים שכתבו שהכלל מתקיים רק כאשר לדבר המרובה אין קצבה, או כאשר הדבר המועט הוא החומרא. ויש שכתבו שהכלל נלמד ממקום שאין לו קצבה, אבל הוא חל גם במקומות שיש קצבה וגם לקולא.
ראו גם

התרנגולת שהטילה ביצי זהב
הערות שוליים

↑  ספרא פרשת מצורע פרשת זבים ה, סוף פרק ז.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף ד', עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף פ', עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף ה', עמוד א'
↑  תוספות לתלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ע"ב, עמוד א' דיבור המתחיל נעביד.
↑  ראו חידושי הרא"ה לתלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף ה'.