stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות יוצרים
יצירות המוגנות בזכויות יוצרים > מפות גאוגרפיות > בישראל

על פי חוק זכות יוצרים, 1911, מפות גאוגרפיות קיבלו הגנה כיצירה ספרותית, בהיעדר הגדרה מדויקת. החוק משנת 2007 קובע בסעיף ההגדרות כי "מפה" היא יצירה אמנותית המקבלת הגנה כמו כל יצירה אמנותית אחרת.
יצירות המוגנות בזכויות יוצרים > מפות גאוגרפיות > בבריטניה

בבריטניה, על פי החוק משנת 1988, המפות מוגנות בזכויות יוצרים, כיצירת אמנות גרפית (אין בכך הבדל להגנה הניתנת על יצירה ספרותית, אך ההגדרה שונה).
יצירות המוגנות בזכויות יוצרים > מפות גאוגרפיות > בארצות הברית

בתי המשפט פסקו כי גם אם שתי מפות זהות, אם השנייה היא מקורית, הרי שאין ביצירת המפה השנייה הפרה של זכויות היוצרים. ראו:
Geographia Ltd. v. Penguin Books Ltd.
יצירות המוגנות בזכויות יוצרים > בדיחות וקריקטורות

בדיחות אינן מוגנות בזכויות יוצרים, משום שבדיחה היא למעשה רעיון וככזה אינה יכולה להיות מוגנת. עם זאת, ניסוח ספציפי של בדיחה הוא יצירה מוגנת. אוסף בדיחות מהווה לקט מוגן אם האיסוף מקורי. קריקטורות, לעומת זאת, מהוות ציור המייצג את הרעיון, ומוגנות ככל ציור.
יצירות המוגנות בזכויות יוצרים > צילומים

יש הבדל בין צילום אמנותי, שנחשב יצירה אמנותית הראויה להגנה (ביצירה זו משקיע הצלם את כישרונו ועבודתו – בוחר את נושא הצילום ואת שעת הצילום, את כמות האור והחשיפה ואת רגע הצילום), לבין צילום סתמי – כגון תמונת פספורט או צילום דוקומנטרי. אולם, גם צילום כזה יזכה בהגנה משפטית, אם מתמלא תנאי המקוריות. גם צילום של אובייקט סתמי (כיסא, עלה) יכול להיות יצירה אמנותית בשל העבודה והכישרון שהושקע בו, וגם צילום דוקומנטרי ייחודי יכול לקבל הגנה (לדוגמה: תמונת הצנחנים בכותל – תמונה זו אמנם דוקומנטרית אך בשל ייחודה היא עומדת בדרישת המקוריות וזכאית להגנה).
בחוק משנת 1911, המונח "צילום" הוגדר בסעיף 35 (1) לחוק (סעיף ההגדרות), כאשר סעיף (5) (1) (א) לחוק קבע כי מזמין התמונה הוא הבעלים בזכויות בה. במצב בו אין הזמנה, הבעלים בצילום הוא הבעלים של הנגטיב (סעיף 21 לחוק).
החוק משנת 2007 הגדיר במפורש "יצירת צילום" ו"יצירה קולנועית" והעניק לשתיהן הגנה מפורשת.
סעיף 35(ב) לחוק משנת 2007 משנה במעט את המצב שהיה קיים קודם לכן בקשר לצילומים:
(ב) ביצירה שהיא דיוקן או צילום של אירוע משפחתי או של אירוע פרטי אחר, שנוצרה לפי הזמנה, הבעלים הראשון של זכות היוצרים בה הוא המזמין, אלא אם כן הוסכם אחרת.
השינוי הוא שהבעלות של המזמין היא רק בקשר לאירועים משפחתיים או פרטיים, ולא בכל צילום. עם זאת, ייתכן שבתי המשפט יקבעו שהחריג של בעלות המזמין חל בכל מקרה.
יצירות המוגנות בזכויות יוצרים > צילומים > צילום של צילום

צילום של צילום, מהווה למעשה העתקה של הצילום והפרה של זכויות היוצרים בצילום.
החוק משנת 2007 מגדיר:
העתקה של יצירה היא עשיית עותק של היצירה בכל צורה מוחשית, לרבות –

(1) אחסון של היצירה באמצעי אלקטרוני או באמצעי טכנולוגי אחר;

(2) עשיית עותק תלת-ממדי של יצירה דו-ממדית;

(3) עשיית עותק דו-ממדי של יצירה תלת-ממדית;

(4) העתקה ארעית של היצירה.
וקובע כי:
"עותק מפר" – עותק של יצירה שיש בה זכות יוצרים, למעט בניין או מבנה אחר, שהוא אחד מאלה:

(1) עותק שנעשה בישראל בלא רשותו של בעל זכות היוצרים באופן שמהווה הפרה של זכות היוצרים להעתקה כאמור בסעיף 11(1);
יצירות המוגנות בזכויות יוצרים > צילומים > צילום של יצירה מוגנת

בעת צילום של יצירה מוגנת בזכויות יוצרים (ציור או פסל, לדוגמה), ניתן להשתמש בצילום רק בתנאי שהתקבל אישור מבעלי זכויות היוצרים של היצירה המוגנת. אין צורך באישור כזה כאשר היצירה מוצגת לציבור, ובלבד שיצירה זו מוצגת דרך קבע באופן ציבורי (ראו בהמשך).
החוק משנת 1911 איפשר שימוש הוגן מסוים ביצירת יצירות נגזרות מיצירות המצויות במקום ציבורי:
עשייתם או פרסומם של ציורים, שרטוטים, פיתוחים, או צילומים של יצירת פיסול או מלאכת אמנות, אם דברים אלה נמצאים באופן קבוע במקום או בבנין צבורי, או עשייתם או פרסומם של ציורים, שרטוטים, פיתוחים או צלומים (שאינם מסוג שרטוטים או תרשימים אדריכלים) של כל יצירה אדריכלית אמנותית
החוק משנת 2007 משמר אפשרות זו של יצירת יצירות נגזרות:
שידור, או העתקה בדרך של צילום, ציור, שרטוט או תיאור חזותי דומה, של יצירה אדריכלית, יצירת פיסול או יצירת אמנות שימושית, מותרים אם היצירה ממוקמת בקביעות במקום ציבורי.
ציטוט שאינו מהווה פגיעה בזכויות יוצרים > שימוש הוגן

סעיף 2(1) לחוק זכות יוצרים, 1911, קבע:
"רואים זכות יוצרים ביצירה כאילו הופרה על ידי אדם אם שלא בהסכמת בעל זכות היוצרים הוא עושה מעשה שהזכות היחידה לעשייתו נתונה בחוק זה לבעל זכות היוצרים, בתנאי שהמעשים דלקמן לא יהא בהם משום הפרת זכות יוצרים: (I) כל טיפול הוגן ביצירה לשם לימוד עצמי, מחקר, ביקורת, סקירה או תמצית עיתונאית. (II) ..."
בפסיקה נקבע שכדי לזכות בהגנת הטיפול ההוגן צריכים להתקיים שני תנאים מצטברים:
טיפול הוגן – המבחנים העיקריים לכך הם:
השימוש אינו מסחרי / אינו למטרת רווח,
השימוש תורם לערכים החשובים לחברה, לחינוך ולתרבות.
מטרת השימוש – לשם לימוד עצמי, מחקר, ביקורת, סקירה או תמצית עיתונאית.
וכך נפסק:
"לשון הסעיף מצביעה על כך שמדובר בתנאים מצטברים ורשימת המטרות המפורטות בסעיף היא רשימה סגורה וממצה"
במסגרת זו, ציטוט קצר מיצירה שזכויותיה מוגנות, למטרת מחקר או ביקורת ספרותית, היה מותר לפי הדין הקודם גם ללא קבלת הסכמה מראש מבעל זכויות היוצרים. אין כללים שקובעים את היקף הציטוט המותר. הקביעה תהיה בדיעבד, על ידי בית המשפט. בפסיקת בתי המשפט נקבע תנאי נוסף לזכאות להגנה של השימוש ההוגן – והוא שמירה על הזכות המוסרית של המחבר של היצירה המקורית. לפי תנאי זה, לצד כל ציטוט מסוג זה יש לציין את שם היוצר.
בשנים האחרונות הולכת ורווחת גישה המייחסת פחות חשיבות למטרת השימוש, מתוך הנחה שכל מטרה היא מסחרית במידה זו או אחרת, ויותר חשיבות לאופן השימוש.
החוק משנת 2007 משמר גישה זו וקובע:
(א) שימוש הוגן ביצירה מותר למטרות כגון אלה: לימוד עצמי, מחקר, ביקורת, סקירה, דיווח עיתונאי, הבאת מובאות, או הוראה ובחינה על ידי מוסד חינוך.

(ב) לצורך בחינה של הוגנות השימוש ביצירה לעניין סעיף זה, יישקלו, בין היתר, כל אלה:

 (1) מטרת השימוש ואופיו;

 (2) אופי היצירה שבה נעשה השימוש;

 (3) היקף השימוש, מבחינה איכותית וכמותית, ביחס ליצירה בשלמותה;

 (4) השפעת השימוש על ערכה של היצירה ועל השוק הפוטנציאלי שלה. 

(ג) השר רשאי לקבוע תנאים שבהתקיימם ייחשב שימוש לשימוש הוגן.
סעיף זה מאמץ למעשה את המבחנים שנקבעו בפסיקה קודם לכן, ומאפשר חקיקת משנה (באמצעות תקנות) בעניין זה.
ציטוט שאינו מהווה פגיעה בזכויות יוצרים > שימושים מותרים

פרק ד' של החוק קובע שורה של שימושים מותרים, כלומר מצבים שבהם מותר למשתמש לבצע פעולות ביצירות מבלי לבקש את רשות בעלי הזכויות ומבלי לשלם לבעלי הזכויות דבר. השימוש המותר המרכזי הוא שימוש הוגן, שמנוסח כ"הגנת סל" למשתמש. שימושים אחרים הם ספציפיים, לנסיבות שמתוארות בכל אחד מהסעיפים. בין היתר, החוק מתיר ציטוט להליכים משפטיים:
"שימוש ביצירה בהליכים משפטיים או בהליכים מינהליים לפי דין, לרבות דיווח על הליכים אלה, מותר בהיקף המוצדק בשים לב למטרת השימוש."
בנוסף, על פי החוק משנת 2007, סעיפים 3ב–3ה לפקודת זכות יוצרים נשארים תקפים. סעיפים אלו מרשים העתקה של יצירות לשם שימוש פרטי וביתי:
"לא תהיה זו הפרה של זכויות יוצרים ומבצעים לטבוע או לשעתק יצירה על גבי קלטת לשם שימוש פרטי וביתי שלא למטרות מסחריות".
סעיפים אלה נוספו לפקודה בשנת 1996.
העברת זכויות יוצרים

החוק משנת 2007 קובע דרישת כתב (דרישה שהחוזה יהיה בכתב, ולא בעל פה) להעברת זכויות יוצרים. בית המשפט העליון פירש את הדרישה כראייתית, ולא מהותית.
הדרישה הייתה קיימת גם בדין הישן, החוק משנת 1911. סעיף 5 בחוק זכויות יוצרים 1911, תחת הכותרת "זכות בעלות על זכות יוצרים וכדומה":
5(2) יכול בעליה של זכות יוצרים ביצירה להעביר את זכותו, כולה או מקצתה, אם בדרך כלל או בהגבלות, לממלכה המאוחדת או לכל מושבה בעל שלטון עצמי, או לכל חלק אחר של מושבות הוד מלכותו שחל עליו חוק זה,
למשך כל תקופת זכות היוצרים, או לכל חלק ממנה, ויכול הוא לתן כל טובת-הנאה בזכות על פי רישיון, ואולם כל העברה או נתינה כאלה, לא יהא כוחן יפה, אלא אם כן נעשו בכתב ונחתמו על ידי בעל הזכות שחלו בה העברה או הנתינה או על ידי בא כוח המורשה כהלכה
סע' 37 בחוק משנת 2007 קובע בין השאר כי:
(א) זכות יוצרים ניתנת להעברה בחוזה או על פי דין, ורשאי בעל הזכות לתת לגביה רישיון ייחודי או רישיון שאינו ייחודי.

(ב) העברת זכות היוצרים או מתן הרישיון, כאמור בסעיף קטן (א), יכול שיהיו לגבי זכות היוצרים, כולה או חלקה, וניתן להגבילם למקום מסוים, לתקופה מסוימת או לעשיית פעולה מסוימת ביצירה. 

(ג) חוזה להעברת זכות יוצרים או למתן רישיון ייחודי לגביה, טעון מסמך בכתב.
במקרה שאין הסכם בכתב, קבע החוק משנת 2007 ברירות מחדל מחייבות לגבי זהות הבעלים:
בסעיף 33(1) נקבע שיוצר שיצר יצירה למען עצמו הוא הבעלים הראשון של זכות היוצרים ביצירה.
בסעיף 34 נקבע שכאשר היצירה נוצרה במסגרת שכיר-מעביד, המעביד הוא הבעלים הראשון של זכות היוצרים.
בסעיף 35 נקבע שאם היצירה הוזמנה מעובד פרילנסר, הרי שהיוצר עצמו הוא הבעלים הראשון של זכות היוצרים, למעט שני מקרים מיוחדים:
הזמנת צילומים פרטיים.
בסעיף 33(2) נקבע שהמפיק של תקליט הוא הבעלים הראשון של זכות היוצרים בתקליט.
בסעיף 36 נקבע שהמדינה היא הבעלים הראשון של זכות היוצרים ביצירה ממשלתית.
ויתור מפורש על זכויות יוצרים

בעל זכויות היוצרים רשאי לוותר במפורש על זכותו ביצירה. דוגמה לתוכנה שבה אין ליוצרים כלל זכויות יוצרים היא מסד הנתונים SQLite. כך למשל בכל יצירה שפורסמה תחת רישיון קריאטיב קומונס CC-0.
תוכנה חופשית – ללא שליטת בעלים

לבעל זכויות היוצרים שמורה הזכות לוותר על ההגנה שמקנה לו החוק, כולה או חלקה. דוגמה בולטת לכך היא ויקיפדיה, שהערכים הכתובים בה חופשיים לכול וניתן לצטט מהם כמעט ללא הגבלה, בהתאם לתנאי רישיון Creative Commons מסוג ייחוס-שיתוף זהה, שהוא מעקרונות היסוד שלה. כל תורם שומר על זכויות היוצרים לתוכן, אולם מרשה שימוש בו בתנאים נוחים לכל דכפין.
הוויתור על הזכות יכול להיות פרטני, בכל מקרה לפי נסיבותיו, או כללי. למשל, מנגנון כללי לוויתור על זכויות הוא תוכנות קוד פתוח, המכונות גם תוכנות חופשיות, כמו פיירפוקס. תוכנות אלה מראות כי ניתן ליצור יצירות איכותיות גם ללא תמריץ כספי. בתוכנות כאלה, מאפשרים בעלי הזכויות שימוש ללא תשלום, בדרך כלל תוך שמירה על הזכות המוסרית לייחוס הולם, כלומר מתן קרדיט, ובדרך כלל תוך שמירה על חירות המשתמשים לשנות את התוכנה כראות עיניהם, בכפוף לכך שגם השינויים יהיו פתוחים באופן דומה. רישיונות הקוד הפתוח מגוונים ושונים זה מזה. למשל, יש כותבים מקוונים, ששומרים את זכויותיהם כיוצרי התוכן, אך מוציאים אותו לציבור תחת רישיון המאפשר הפצה חופשית (כגון רישיון GFDL).
אתרים ממשלתיים רבים מתירים במפורש, בהודעות זכויות היוצרים שלהם, "ציטוט מתוך החומר המוגן באופן סביר" (בנוסף לשימוש ההוגן המותר לפי החוק).
גמר תוקפה של ההגנה > יצירות כתובות

ההגנה על זכויות יוצרים אינה ניתנת לנצח. בישראל העניקה "פקודת זכות יוצרים, 1924" הגנה לתקופה של שבעים שנה משנת מות היוצר או המחבר (סעיף 5(4) אשר תיקן את חוק זכות-יוצרים, 1911). חוק זכויות יוצרים 2007 שימר תקופת הגנה זו בסעיף 38 לחוק. על כלל זה מתבסס פרויקט בן-יהודה, המעלה לאינטרנט יצירות מהקלאסיקה העברית שזכויות היוצרים עליהן פגו. זכויות יוצרים ליצירה אנונימית או פסיבדונימית (תחת שם עט) מוקנות לשבעים שנה מיום פרסומה.
במקרה שיש כמה מחברים ליצירה, זכויות היוצרים יחולו 70 שנה ממותו של האחרון שבהם (סעיף 39 לחוק).
ביצירה מתורגמת, עצם התירגום מהווה יצירה חדשה ועל כן, שנות זכויות היוצרים נמנות ממותו של המתרגם ולא של היוצר המקורי.
כאשר היוצר אינו ידוע, זכויות היוצרים יפוגו 70 שנה מפרסום היצירה, אלא אם מתגלה זהות היוצר קודם לכן.
גמר תוקפה של ההגנה > יצירות רשמיות

בעוד שבהתאם לסעיף 18 לחוק זכויות היוצרים משנת 1911 יצירות רשמיות שהוכנו על ידי המדינה היו מוגנות 50 שנה מיום פרסומן, בהתאם לסעיף 42 לחוק זכויות היוצרים משנת 2007, יצירות רשמיות שהוכנו על ידי המדינה – מוגנות 50 שנה מיום יצירתן. בכך משנה החוק את המצב שהיה קיים קודם לכן בו יכלו זכויות היוצרים להיות לתקופה ארוכה בהרבה מ-50 שנה ממועד היצירה (שכן אם לא פורסמו, לא החל מניין השנים).
לעניין סעיף זה של החוק, מוגנות גם יצירות שנוצרו על ידי קבלן עבור המדינה – לדוגמה פרסומים או מחקרים שהוזמנו על ידי המדינה (סעיף 36 לחוק משנת 2007, המשמר את המצב שהיה קיים בחוק משנת 1911).
בארצות הברית, צרפת וגרמניה, יצירות רשמיות הן יצירות ששוחררו לנחלת הכלל ואין עליהן זכויות יוצרים (כך למשל כל יצירות השלטון הפדרלי בארצות הברית משוחררות לרשות הציבור).
גמר תוקפה של ההגנה > תמונות

עד חקיקת החוק בשנת 2007, ההגנה על צילומים פקעה חמישים שנה אחרי יצירת הנגטיב (או במקרה של תמונה שהונפקה על ידי מוסד של המדינה, חמישים שנה לאחר פרסומה).
תזכיר חוק זכות יוצרים, התשס"ד–2003, הסביר תקופת הגנה מקוצרת זו:
אולם, בחוק זכות יוצרים, התשס"ח–2007, כפי שהתקבל בכנסת, הוארכה תקופת ההגנה, וצילום מוגן כמו כל היצירות האחרות, ממועד היצירה, למשך חיי היוצר ועוד שבעים שנה לאחר מותו. המצב המשפטי בארצות הברית ובחלק ממדינות אירופה (כך, למשל, סעיף 12 לחוק זכויות היוצרים הבריטי משנת 1988). דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים שינוי זה:
נוכח התפתחות שחלה בעניין זה באמנת WCT מוצע להשוות את תקופת ההגנה על יצירות צילום לתקופה הקבועה לכל יצירה אמנותית אחרת, דהיינו חיי היוצר ועוד 70 שנים. הצורך הציבורי המתעורר לעתים להתיר שימוש ביצירות צילום בהיבט התיעודי שלהן, ימצא את ביטויו במסגרת סעיף 19 המוצע שענינו שימוש ההוגן.
לפי הוראות המעבר בחוק, סעיף 78(ט), סעיף זה של החוק לא חל על תמונות שצולמו קודם ליום כניסת החוק לתוקף, ומשמעות הדבר שזכויות היוצרים על התמונות שצולמו עד 25 במאי 2008 יפוגו בחלוף 50 שנה ממועד הצילום, ואילו צילומים שצולמו לאחר מכן, יזכו להגנה למשך חיי היוצר ועוד 70 שנה לאחר מותו.
גמר תוקפה של ההגנה > הקלטות קול

בהקלטת קול ("תקליט" כהגדרת החוק משנת 2007: "טביעה של צלילים, למעט טביעה של צלילים ביצירה קולנועית") תקופת זכויות היוצרים היא 70 שנה ממועד יצירתה (או ממועד פרסומה, אם פורסמה תוך שנתיים ממועד יצירתה) (סעיף 41 לחוק משנת 2007). אם לפני 28 במרץ 2017 חלפו 50 שנים ממועד יצירת ההקלטה, תקופת זכויות היוצרים היא 50 שנה ממועד יצירתה.
גמר תוקפה של ההגנה > מועד תחילת חישוב התקופה המוגנת

ספירת התקופה שבה היצירה מוגנת מסתיימת בסוף השנה שבה מת היוצר. לדוגמה, במקרה שבו כותב הספר נפטר ב-2 בינואר, תסתיים ההגנה ביום 31 בדצמבר בשנת ה-70 למותו, כך שהיצירה תהיה מוגנת למשך 71 שנים פחות יום מיום מותו.
כלל זה מופיע גם בסעיף 7(5) לפרוטוקול פריז משנת 1971, שנספח לאמנת ברן. הדין הישראלי הכיל כלל זה בדין הישן, בסעיף 5(3) לפקודת זכות יוצרים, 1924, וכלל זה נותר בתוקף גם בהתאם לסעיף 43 לחוק משנת 2007 הקובע:
תקופת זכות היוצרים ביצירה תסתיים ב-31 בדצמבר של השנה שבמהלכה אמורה לפקוע הזכות לפי הוראות פרק זה.
עם פקיעת זכויות היוצרים, יצירות מועברות לרשות הציבור. לאזכור עובדה זו חוגגים ברחבי העולם ב-1 בינואר את יום נחלת הכלל.
גמר תוקפה של ההגנה > הציון "כל הזכויות שמורות"

הציון "כל הזכויות שמורות", היה נהוג בעבר מתוקף אמנת בואנוס איירס משנת 1910. על פי אמנה זו, יש לציין משפט זה על גבי יצירה, על מנת שזו תהא מוגנת. אולם, לפי תיקון ברלין משנת 1908 לאמנת ברן להגנת יצירות ספרותיות ואמנותיות (שמחייבת גם את ישראל), אסור למדינות החברות באמנה להתנות את ההגנה המשפטית ליצירות בדרישות פורמליות כלשהן, ובכלל זה בציון שורה זו, בהפקדה של היצירה או ברישומה במרשם ממלכתי וכדומה. לכן, כדי לזכות בהגנה משפטית ליצירות אין חובה לציין משפט זה על גבי יצירה. עם זאת, אין מניעה לכך, והשימוש במשפט הנ"ל ובסימון (c) ממשיך במקרים רבים כהבהרה או אף מחוסר ידיעה לגבי יתירותו. לרישום עשויים להיות יתרונות ראייתיים בהליך דיוני.
עבירה פלילית

בישראל ומדינות רבות אחרות הפרה של זכויות יוצרים לצורך מסחר או הפקת רווח כספי היא עבירה פלילית שדינה מאסר עד 5 שנים. סעיפי ההפרה והעונשין מפורטים בפרק ט' לחוק זכויות היוצרים 2007.
עבירה פלילית > מלחמה בהפרות זכויות יוצרים

במדינות אחדות בעולם ישנם ארגונים המתמחים במאבק בהפרת זכויות יוצרים. ארגונים אלה מתחקים אחר עקבותיהם של אנשים פרטיים וגופים מאורגנים, המפרים את זכויות היוצרים של יוצרים ממגוון תחומים: ספרות, שירה, מוזיקה, קולנוע וכדומה.
בישראל פועל הסניף הישראלי של BSA – איגוד יצרני תוכנה שפועל כנגד פיראטיות תוכנה; ארגון אלי"ס שפעל כנגד העתקות לא-מורשות של סרטים. מאז אפריל 2011 פועל בישראל ארגון זיר"ה, שמאגד קבוצה של בעלי זכויות מכמה תחומים. הארגון מתמקד בהפרות הקשורות באינטרנט.
האיחוד האירופי

דיני זכויות יוצרים באיחוד האירופי מוסדרים בשורה של דברי חקיקה (דירקטיבות), שכל אחת מהן עוסקת בהיבט אחר. הכיסוי של דירקטיבות אלה אינו מלא, ולכן יש למדינות החברות באיחוד מרחב תמרון מסוים בכמה סוגיות, אולם בכפוף לאמנות הבין-לאומיות שהן צד להן.
התוספת האחרונה היא בחקיקה שאושרה בפרלמנט האירופי ב-15 באפריל 2019, בקשר להיבטים דיגיטליים מסוימים. בין היתר, היתר לאתרי אינטרנט לקבל תשלום ממנועי חיפוש המקשרים לכתבות שלהם. הנושא שנוי במחלוקת פרשנית. התומכים בהוראה זו, שהייתה סעיף 11 בטיוטת החוק, טוענים כי התשלום לאתר ניתן עבור העתקת טקסט ושמירתו במטמון של מנוע החיפוש, והמתנגדים לו טוענים כי גם קישורים עמוקים לכתבות באתרי אינטרנט יחויבו בתשלום. הוראה נוספת, שהייתה סעיף 13 בטיוטת החוק, קובעת כי אתרים לפרסום תוכן של גולשים, כמו יוטיוב ופייסבוק, יסננו את כל התוכן המפורסם על ידי המשתמשים באתרים, ויסירו תוכן שמפר זכויות יוצרים. בתגובה, החשיכו מספר ויקיפדיות בשפות אירופאיות את מסכיהן במחאה על סעיף זה.
ראו גם

טרול זכויות יוצרים
פיראטיות תוכנה
Copyleft
סלפי הקופה
ויקיפדיה:OTRS
לקריאה נוספת

טוני גרינמן, זכויות יוצרים, מהדורה שלישית, הוצאת איש ירוק, 2021
מיכאל בירנהק וגיא פסח (עורכים), יוצרים זכויות: קריאות בחוק זכות יוצרים, הוצאת נבו, 2009
ניבה אלקין-קורן, קניין רוחני בעידן המידע, סדרת אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2004
תמיר אפורי, חוק זכות יוצרים, הוצאת נבו, 2012
Mary LaFrance, Copyright law in a nutshell, Third Edition, St. Paul, MN : West Academic Publishing, 2017
הערות שוליים

1 2  זכויות יוצרים, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
↑  מתוך ההסכמה בספר "הבחור"
↑  נייר עמדה 16: זכויות יוצרים בהלכה, באתר www.dintora.org
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט–1988), כרך ראשון עמ' 880–883 חוק לתיקון פקודת זכויות יוצרים (מתן תוקף ותיקון מס' 3), באתר דעת.
↑  Michael D Birnhack, Colonial Copyright: Intellectual property in Mandate Palestine, Oxford University Press, 2012
↑  מיכאל בירנהק, אכיפה ואכיפת-יתר של זכויות יוצרים: המקרה של ביצוע פומבי של שידורי ספורט, עיוני משפט מו
1 2  Morrisey v. Proctor & Gamble Co. 379 F.2d 675 (1967).
↑  ע"א 2687/92 גבע נ' חברת וולט דיסני, פ"ד מח(1) 262
1 2  ע"א 2811/93 Robert E. Eisenman נ' אלישע קימרון, ניתן ב־30 באוגוסט 2000
↑  ע"א 8117/03 איתן ענבר נ' ד"ר אסף יעקב ואחר, ניתן ב־16 בינואר 2006; דנ"א 790/06 איתן ענבר נ' ד"ר אסף יעקב ואחר, ניתן ב־15 במרץ 2006
↑  ת"א (תל אביב-יפו) 1219-09 רות פוגטש ואחרים נ' כנרת זב"מ-דביר מוציאים לאור בע"מ ואחרים, ניתן ב-3 במרץ 2013
↑  ע"א 8117/03 איתן ענבר נ' ד"ר אסף יעקב, ניתן ב־16 בינואר 2006
↑  U.S.C. 17, § 105. Subject matter of copyright: United States Government works
↑  U.S.C. 17, § 101. Definitions, ראו A “work of the United States Government”
↑  קימרון נגד שנקס
↑  פרזנטי, בעמ' 376–377.
↑  פרזנטי, בעמ' 383
↑  ע"א 4600/08 האולפנים המאוחדים בע"מ נ' ברקי פטה המפריס בע"מ (2012), פסקה 9
↑  תזכיר חוק זכות יוצרים, התשס"ד–2003, אתר משפטים ועסקים
↑  נועם מדאר, מאגרי תמונות לפרסום – אתרים והחוק, באתר הפורום לחברה האזרחית
↑  חוק הארכת תקופת זכות יוצרים בתקליט וזכויות מבצעים (תיקוני חקיקה), התשע"ז–2017, ס"ח 2615 מ-28 במרץ 2017
↑  שגיא לפיד, על יום החג של (נחלת) הכלל, באתר "משפט ועסקים", 1 בינואר 2019
↑  Ryan Browne, Article 13: EU Council backs copyright law that could hit Europe backs copyright overhaul that threatens to hit YouTube and Facebook hard, CNBC, ‏15 באפריל 2019
↑  עומר כביר, יוטיוב יוצאת לקרב נגד חוק זכויות היוצרים של האיחוד האירופי, באתר כלכליסט, 23 באוקטובר 2018
↑  הגר בוחבוט, חוק זכויות היוצרים שמאיים על החופש ברשת, באתר ynet, 27 במרץ 2019
↑  הגר בוחבוט, מחאת ויקיפדיה: פולין, ספרד ואיטליה מחשיכות את האתר, באתר ynet, 5 ביולי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4062127-3  LNB: 000050314  NARA: 10638318  NDL: 00573674  NKC: ph114109 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
החשכת מסך של ויקיפדיה הגרמנית במחאה על סעיף 13 בטיוטת החוק האירופי, 21 במרץ 2019
הפגנה בליסבון נגד סעיפים 11 ו-13 בטיוטת החוק האירופי, יולי 2018
ליגת המשתכרות לזכות בחירה

ליגת המשתכרות לזכות בחירה (באנגלית: The Wage Earner’s Suffrage League) הייתה ארגון שפעל בניו יורק משנת 1911, לקידום זכות הבחירה לנשים, תוך שילוב מאבק בזכויות נשים עובדות להשגת השפעה פוליטית.
היסטוריה

הליגה הוקמה כתוצר של חילוקי הדעות בתוך המפלגה הסוציאליסטית של ארצות הברית, והיעדר הייצוג של נשים עובדות במסגרת התאחדות הלאומית האמריקנית למען זכות הבחירה לנשים (NAWSA). בדצמבר 1909 התכנסו מנהיגי המפלגה הסוציאליסטית לוועידה בה ביקשו לבחון את הקשר בין תנועת הסופרג'סטיות לסוציאליזם. אחד הנושאים שנדונו היה הדרך בה על תומכות זכות הבחירה לנשים הסוציאליסטיות לפעול, לאור העובדה שה-NAWSA, שהורכבה בעיקרה מנשים ממעמד הביניים והמעמד העליון, הייתה מנוכרת לסוגיות מעמדיות שהטרידו את הנשים ממעמד הפועלים. פעילות סוציאליסטיות כמו ליאונורה אוריילי ורוז שניידרמן ביקשו להוביל שינוי בתוך ה-NAWSA. מנגד, הרוב במפלגה תמך בהקמת מסגרת לקידום זכות בחירה לנשים בשליטה סוציאליסטית.
לאחר תבוסתן בוועידת המפלגה, פנו שניידרמן ואוריילי, בסיוע מרי ריטר בירד ממפלגת הנשים הלאומית, להקים ארגון נפרד לקידום זכות בחירה שינוהל על ידי נשים עובדות ואשר יפעל למען עובדות המפעלים במטרה לאפשר להן לנצל את המשאבים הפוליטיים לפי בחירתן. ב-22 במרץ 1911 הקימו השתיים את ליגת המשתכרות לזכות בחירה בעיר ניו יורק. הארגון ביקש לנצל את תמיכת הזרם המרכזי של תנועת המאבק לזכות בחירה, מתוך גישה פרגמטית. בין המייסדות המשותפות של הארגון היו גם עובדות תעשיית הטקסטיל קלרה למליך ומולי שפס, ועובדת המכבסה מרגרט הינצ'י. אוריילי, שהייתה הוותיקה מבין המייסדות, נבחרה לנשיאת הליגה, ולמליך אשר הובילה את שביתת ה-20,000 ב-1909 נבחרה לסגניתה.
פעילות הליגה

הליגה תיעדפה מתן קול פוליטי לנשים עובדות, וביקשה לשמור על השליטה הארגונית בידיהן - תוך מתן סיוע גם למהגרות ולעקרות בית ממעמד הפועלים. מייסדות הליגה הסכימו על המסגרת העקרונית לפיה רק לנשים עובדות הייתה הזכות לחברות מלאה בארגון, המלווה בזכות הצבעה בוועידותיו ובתהליכי קבלת ההחלטות שלו, בגיבוש הקמפיינים ובנאומים. עם זאת, הארגון לא דחה כליל את האפשרות של נשים אחרות להשתתף בפעילות. גיוס החברות התמקד אף הוא במפעלים ובשכונות המהגרים. על אף שרוב חברות הליגה היו ממעמד הפועלים, מספר קטן של נשים ממעמד גבוהה יותר סיפקו את רוב התמיכה הכספית שהיוותה את תקציב הליגה. נשים אלו לא כונו 'חברות' בברית כי אם בעלות ברת, והן הורשו להשתתף בפגישות הליגה ולסייע בעבודתה. הליגה הייתה מסונפת ל-NAWSA וזיהתה את עצמה כחטיבת העובדות של התנועה.
הליגה פנתה לנשים עובדות ולעקרות בית באמצעות הפצת עלוני תעמולה, תוך שימוש ברטוריקה ישירה, עם שאלות כמו "מדוע משלמים לך פחות מלגבר? למה את עובדת במלכודת-אש? למה שעות העבודה שלך ארוכות כל כך? כי את אישה ואין לך זכות הצבעה. הצבעה קובעת את החוק. הצבעה אוכפת את החוק. החוק שולט בתנאים. נשים שרוצות תנאים טובים יותר חייבות להצביע". התמיכה הכספית המוגבלת של הליגה אפשרה לה להדפיס עלונים בתדירות לא גבוהה, ולכן פעלה בצורה נוספת - במהלך השנה הראשונה של הליגה, ליאונורה אוריילי, קלרה למליך ומולי שפס נשאו נאומים על בסיס קבוע מחוץ למפעלים, בעת חילופי משמרות. הליגה קיימה את מפגשיה במרחב הציבורי, בפינות רחוב צפופות בניו יורק, באופן שאפשר לה לגייס נשים נוספות. הפעילות דיברו בלילות בשכונות העובדים עם נשים שחזרו מהקניות.
העצרת בכיכר קופר יוניון

המאבק הציבורי הגדול ביותר של הליגה היה עצרת שהתקיימה בכיכר קופר יוניון ב-1912 במחאה על כישלונו של בית המחוקקים במדינת ניו יורק לאשר זכות בחירה לנשים בדיון שנערך על כך. מרי ריטר בירד ממפלגת האישה הלאומית הציעה לאוריילי לאסוף את מנהיגות ליגת המשתכרות ולהגיב להצהרות כנגד זכות הבחירה. הליגה ניצלה את ההזדמנות להגביר את התודעה לפעילותה ולגייס לה תמיכה ופרסמה את העצרת במפעלים בשבועות שקדמו לה. בליל 22 באפריל 1912 התמלא קופר יוניון בהמון רב של אלפים, המורכב כמעט כולו מנשים עובדות. הדוברות, כולן נשים עובדות בעצמן, הגיבו לטיעונים שהצגיגו הסנאטורים במדינה כנגד זכות הבחירה, טיעונים שהתמקדו בצורך לשמור על 'הרמוניה זוגית, מוסר נשי ונשיות'. מולי שפס סיפרה על היחס האכזרי שקיבלו עובדות מפעלי החולצות במאבקן ממשטרת ניו יורק ומהשופטים, ותקפה את הטענה ששכר שווה בין המינים יפגע בקדושת הנישואין. קלרה למליך תקפה את התפיסה שההצבעה היא 'נטל' וביקשה להגיב לתפיסה שהיא תשחית את המוסר הנשי. רוז שניידרמן הרחיבה על תפיסות שונות של נשיות והשתמשה בגישה מעמדית כדי להמליץ לנשים עובדות להגדיר נשיותן במונחים שלהן. נאומים אלה שנאמרו על ידי שניידרמן, למליץ' ושפס הדגישו את המניפולציות שבטיעונים נגד זכות הבחירה לנשים, העושות שימוש במעמד ובמגדר כדי לדכא נשים, וניסחו תפיסה מתפתחת של פמיניזם תעשייתי.
לקריאה נוספת

Orleck, Annelise. Common Sense & a Little Fire Women and Working-class Politics in the United States, 1900-1965. (Chapel Hill: University of North Carolina Press, 1995)
Tax, Meredith. The Rising of the Women: Feminist Solidarity and Class Conflict, 1880-1917. (New York: Monthly Review Press, 1980)
ראו גם

ליגת איגודי העובדות
מורה הנבוכים

| --- | --- |

שער של הספר
 מידע כללי
 מאת:  הרמב"ם
 שפת המקור:  ערבית יהודית
 תורגם לשפות:  עברית, לטינית, ספרדית, איטלקית, גרמנית, אנגלית, הונגרית, צרפתית, קטלאנית, יידיש ורוסית
 סוגה:  פילוסופיה יהודית
 נושא:  פילוסופיה, תאולוגיה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1190 
 סדרה
 ספר קודם:  משנה תורה 
 קישורים חיצוניים
 ויקיטקסט:  מורה נבוכים
 
הספר "מורה הנבוכים" (נקרא גם: "מורה נבוכים") הוא ספר פילוסופיה שחיבר הרמב"ם בערבית יהודית במאה ה-12 כדי לתת מענה לספקות ותהיות שמתעוררות לאדם המאמין שהוא גם אדם רציונלי. 'מורה הנבוכים' הוא אחד מהחיבורים הפילוסופיים החשובים והבולטים ביותר בהגות היהודית בימי הביניים ובפילוסופיה יהודית בכלל, אף על פי שקמו לו מתנגדים רבים. הוא תרם רבות להתפתחותה של הפילוסופיה המערבית, והייתה לו השפעה מכרעת על הוגים יהודים רבים וכן על הוגים שאינם יהודים, בכללם האפיפיור הונוריוס הרביעי שהוציא כתב הגנה על הספר.