stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איך לאהוב
הוצאה

את הסיפורים הקצרים שמופיעים בספר כתבו כל אחד מחברי אקטוס בנפרד, ואז קיבצו אותם יחד לכדי ספר. הוא יצא לראשונה בהוצאת ACTUS, ששייכת לחברי הקבוצה, בשפה האנגלית, על אף שחברי הקבוצה ישראלים. כמעט כל הספרים של קבוצת אקטוס יוצאים קודם באנגלית ורק אז בעברית מהסיבה הפשוטה שהקומיקס מצליח יותר בארצות הברית ואירופה, ובישראל פחות משתלם להשקיע בעשיית קומיקס. בשנת 2007 הוציאה הקבוצה את הספר בשפה האנגלית תחת השם "How To Love" וזכתה להצלחה בחו"ל. רק אחר כך היא פנתה להוצאת הספרים הישראלית "מודן הוצאה לאור", כדי שיוציאו את הספר בישראל. חברת מודן פנו לסטודיו קובי פרנקו על מנת שיעצבו את הספר, וכך היה. את הקליגרפיה של הסיפורים "סיפור קיץ", "יום העצמאות" ו-"מעריצה מספר אחת" עיצב ישי מישורי. בשנת 2009 יצא בישראל הספר, בעל 141 עמודים, והיה להצלחה יחסית גם בארץ.
ביקורות

הספר זכה לביקורות טובות גם בישראל וגם בחו"ל. מגזין Publisher's weekly האמריקאי כתב בביקורת הספרים השבועית שלו על הספר כי "האיורים היפהפיים וסיפורי העלילה יוצרים את התרכובת המטרידה של הומור ובדידות שבזכותה נודעו אמני אקטוס". אתר האינטרנט הבריטי AbeBooks כתב על הספר כי "באוסף הסיפורים המצחיק והנוגע ללב הזה של אמני קומיקס עצמאיים מקבוצת 'אקטוס', "How to Love", בוחן כמה מהבטי האהבה היותר לא שיגרתיים." ההצלחה הבין לאומית של הקומיקס והביקוש הגדול שלו בקרב צרכני קומיקס בישראל הביאו את קבוצת אקטוס לערוך תערוכה ראשונה בישראל של קומיקס מאת הקבוצה. התערוכה התקיימה במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס ב-15 בספטמבר 2009. עם ההכרזה על התערוכה הממשמשת ובאה 'צצו' ברחבי האינטרנט הישראלי ביקורות על הספר. למשל, מרב יודילוביץ' מאתר ynet הישראלי כתבה כי "כמו הספר, כך גם התערוכה מציגה היבטים שונים של אהבה, בוחנת את הצדדים הפחות מקובלים שלה ועוברת דרך נקודות מפתח שיוצרות מקבילות בין הסיפורים ונעצרים בנגיעה-נשיקה, שנאה, קנאה, חיזור, אכזבה, מגדר וסביבה". אנדרו ווילר מאתר האינטרנט המבקר ספרי קומיקס מרחבי העולם "ComicMix" כתב כי "'איך לאהוב' הוא ספר קצת יוקרתי מדי בשביל מה שהוא באמת, אבל זה מראה עד כמה רחוק הם [אקטוס] היו צריכים לנסוע כדי להגיע אלינו. זו אנתולוגיה איתנה - אף אחד מהסיפורים לא טובים להפליא, אבל אף אחד מהם לא רע".
סידור

| שם הפרק | מספר עמודים | כותב ומאייר | מספר |
| --- | --- | --- | --- |
| סיפור קיץ | 17 | רותו מודן | 1 |
| L'Elixir D'Amour | 21 | דוד פולונסקי | 2 |
| יום העצמאות | 21 | מירה פרידמן | 3 |
| אהבה אהבה אהבה | 21 | איציק רנרט | 4 |
| מעריצה מספר אחת | 21 | רותו מודן | 5 |
| 08:00 עד 10:00 | 19 | ירמי פינקוס | 6 |
הערות שוליים

↑  ירמי פינקוס, קומיקס בישראל
↑  9789659022168: How To Love - AbeBooks - Actus: 9659022166, www.abebooks.com (באנגלית)
↑  האהבה על פי אקטוס, באתר ynet, 25 באוגוסט 2009
↑  Review: 'How to Love' from Actus Comics, ComicMix, ‏2008-05-28 (באנגלית)
אסאב

| --- | --- |

 מדינה:  אריתריאה אריתריאה
 גובה:  16 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  101,284 (2012)
 קואורדינטות:  13°01′N 42°44′E﻿ / ﻿13.017°N 42.733°E﻿ / 13.017; 42.733
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אריתריאה מוגדלת) אסמרה קרן טסניי סודאן אתיופיה ג'יבוטי ים סוףאסאב(למפת אריתריאה רגילה) אסמרה קרן טסניי סודאן אתיופיה ג'יבוטי ים סוףאסאב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אסאב (בתיגרינית: ዓሳብ, בערבית: عصب - תעתיק מדויק - "עצב"; באיטלקית: Assaba) היא עיר נמל בדרום-מזרח אריתריאה השוכנת לחופי ים סוף. בשנת 2005 התגוררו בעיר כ-20,000 תושבים. העיר שוכנת לחופו המערבי של ים סוף, סמוך לאיי דחלק ולמצרי באב אל מנדב. באסאב ובסביבותיה אקלים חם ולח, והטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 29.5. כמות המשקעים השנתית מגיעה ל-58 מ"מ בממוצע בלבד.
היסטוריה

סמוך לאסאב שוכנים חורבותיה של העיר העתיקה ארסינואה (Ἀρσινόη) שהוקמה על ידי תלמי השני במאה ה-3 לפנה"ס. האתר בו שוכנת העיר נרכש בשנת 1869 על ידי ג'וזפה ספטו (Giuseppe Sapeto) מחברת הספנות רובאטינו (Rubattino). ספטו רכש את השטח מידי הסולטאן המקומי תמורת 6,000 טאלר. ב-1882 עברה העיר באופן רשמי לשליטה איטלקית, אשר ייסדה במקום תחנת תדלוק פחם לספינות. מאוחר יותר הקימו האיטלקים את הנמל, וסללו כביש מהעיר אל תוך היבשת. במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה אסאב אחד הנמלים האחרונים שנפלו לידי הבריטים במהלך המערכה במזרח אפריקה, והיא נכבשה סמוך לסיום המערכה, באמצע יוני 1941. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה אסאב לנמלה הראשי של אתיופיה, והסובייטים הקימו בה בית זיקוק שהיה פעיל עד שנת 1997, ונסגר מסיבות כלכליות. במלחמת העצמאות של אריתריאה ובתקופת הרעב הכבד שפקד את קרן אפריקה בשנות ה-80 של המאה ה-20, שימש נמל אסאב כעורק האספקה העיקרי למשלוחי המזון והסיוע הבינלאומי. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הורחב הנמל והוקם בו מסוף חדש, אך יחסיהם העכורים של אתיופיה ואריתריאה והפסקת קשרי המסחר בין שתי המדינות בשנת 1998 הביאו לירידה בחשיבותו, במקביל לעלייה בחשיבותו של נמל העיר ג'יבוטי. כתוצאה מכך צנחה אוכלוסיית העיר שמנתה 39,600 בשנת 1989 כמעט בחצי.
העיר כיום

העיר מחולקת לשלושה חלקים - בחלק הצפוני מתגוררת קהילה תימנית גדולה, במרכזי שוכן הנמל ומרוכזים רוב בתי המלון, והדרומי ששימש בעבר כאזור המגורים של התושבים האתיופים, הוא כיום מרכז חיי הלילה של העיר. ליד העיר פועל שדה תעופה בינלאומי, והיא ידועה בחופיה וברובע החלונות האדומים שלה. ב-2012 פורסם כי לאיראן יש נוכחות צבאית בנמל העיר.
הערות שוליים

↑  אנשיל פפר, דיווחים: איראן וישראל מחזיקות בסיסים באריתריאה, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 236590054   WorldCat (עם VIAF): 236590054
אן מברטאן

| --- | --- |

אן מברטאן, דיוקן של ז'אן בורדישו
 לידה:  25 בינואר 1477 טירת דוכסי ברטאן, צרפת 
 פטירה:  9 בינואר 1514 (בגיל 36) בלואה, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בזיליקת סן-דני 
 בן או בת זוג:  שארל השמיני, מלך צרפת (6 בדצמבר 1491–7 באפריל 1498) לואי השנים עשר, מלך צרפת (8 בינואר 1499–9 בינואר 1514) מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1490–1491) 
 חתימה:   
 
אן מברטאן או אן, דוכסית ברטאן (בצרפתית: Anne de Bretagne; ‏25 בינואר 1477 – 9 בינואר 1514) הייתה אחרונת שליטי ברטאן ואשת שני מלכי צרפת. נולדה בנאנט, בראטן (כיום חלק מחבל פיי דה לה לואר), לפרנסואה השני, דוכס ברטאן ולמרגרט, בתה של אלינור, מלכת נווארה. לאחר מות אביה, ירשה את תואריו והייתה לאישה העשירה באירופה.
עלייתה לשלטון ונישואיה

מאז מלחמת הירושה הברטאנית ב-1364, חוק הירושה הנהוג בברטאן היה החוק הסאלי, על פיו בת יכולה לרשת את אביה רק אם השושלת הגברית נקטעה. ואכן בעת לידתה של אן אביה, פרנסואה השני, היה הגבר האחרון לבית מונפורט.
אביה, שרצה לשמר את עצמאותה של ברטאן, חיפש לבתו בעל שיאפשר את קיומה העצמאי של הממלכה. אן הובטחה לאדוארד החמישי, מלך אנגליה. הנישואים לא מומשו עקב היעלמותו המסתורית של אדוארד לאחר מות אביו. מועמד אחר כבעל לאן היה מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהתאלמן מאשתו מארי, דוכסית בורגונדיה.
לאחר מות אביה, ב-9 בספטמבר 1488, הפכה אן לדוכסית ברטאן והצורך בבעל הפך לנואש. ההחלטה להנשא למקסמיליאן התקבלה, דבר שצרפת ראתה בו סיבה למלחמה. שארל השמיני, מלך צרפת כבש את העיר רן, ולאחר מכן נשא את אן כאשה. טענות הושמעו כי הנישואים היו בלתי-חוקיים, בגלל אי הסכמתה של אן, וכי למעשה אן כבר הייתה נשואה למקסימיליאן בזמן נישואיה לשארל אך האפיפיור אינוקנטיוס השמיני אישר את הנישואים ב-15 בפברואר 1492. בהסכם הנישואים צוין, כי אם שארל השמיני ימות בלא בן יורש, על אן להנשא לממלא מקומו.
אף על פי שילדה ארבעה ילדים והרתה שבע פעמים מבעלה, לא הגיע אף אחד מבניה של אן לבגרות, ורק אחד מהם (שארל אורלנד) חי יותר משלוש שנים.
שארל השמיני מת ב-1498 ללא בן יורש, ואן בת ה-21 הייתה מחויבת להנשא ליורשו, אך לואי השנים עשר היה כבר נשוי לאחותו של שארל השמיני. אולם נישואיו של לואי בוטלו, ואן נישאה בשנית ללואי ב-8 בינואר 1499.
לאן וללואי השנים עשר נולדו שתי בנות שהגיעו לבגרות: קלוד (שנישאה ליורשו של בעלה, פרנסואה הראשון) ורנה (שנישאה לארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה).
פסל של אן מברטאן בעיר נאנט
קבר של לואי השנים עשר, מלך צרפת ואן מברטאן בבזיליקת סן-דני
אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד

אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד (בספרדית: Alfonso XII de España;‏ 28 בנובמבר 1857 – 25 בנובמבר 1885), היה מלך ספרד מ-1875 ועד 1885, לאחר שהפיכה צבאית השיבה את המלוכה וסיימה את תקופת הרפובליקה הספרדית הראשונה.
ביוגרפיה

אלפונסו נולד ב-28 בנובמבר 1857 במדריד, לפרנסיסקו דה אסיס, דוכס קאדיז ולאיזבלה השנייה, מלכת ספרד מבית בורבון. להוריו נולדו שנים עשר ילדים אך כיוון שמניחים שפרנסיסקו דה אסיס היה הומוסקסואל לא ברור מי היה אביו הביולוגי של אלפונסו. כאשר נאלצו איזבלה ובעלה לעזוב את ספרד אחרי ההפיכה של 1868 אלפונסו התלווה אליהם לפריז ומשם נשלח לאקדמיה הצבאית הטרזיאנית (Theresianum) בווינה להמשיך את לימודיו. ב-25 ביוני 1870 נקרא לשוב לפריז, שם ויתרה אמו על הכתר לטובתו בנוכחות מספר אצילים ספרדיים.
אלפונסו עלה לשלטון בשם "אלפונסו השנים עשר" על-אף שאף מלך של ספרד המאוחדת לא נקרא בשם זה, שכן המלוכה נתפסה כממשיכתה של ממלכת קסטיליה ולאון, עליה מלכו אחד עשר מלכים בשם זה. זמן קצר לאחר מכן עבר אלפונסו למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט בבריטניה ומשם פרסם ב-1 בדצמבר 1874, בתגובה לברכת יום הולדת מתומכיו, הודעה בה הוא מצהיר על עצמו כעל הנציג היחיד של המלוכה הספרדית.
בסוף אותה שנה, כאשר עזב מרשל סראנו את מדריד על-מנת לתפוס פיקוד בחזית הצפון של המלחמה הקרליסטית, בריגדיר מרטינז קמפוס, שמזה זמן עבד עם המלך, נכנס בשמו של אלפונסו לוולנסיה. ראש המועצה התפטר והאחריות הועברה ליועצו של המלך קנבוס דה קסטילו. לאחר מספר ימים הגיע המלך למדריד, לאחר שעבר בברצלונה ובוולנסיה. ב-1876, השתתף במערכה נגד הקרליסטים וניצח בה.
ב-23 בינואר 1878 נשא אלפונסו לאישה את בת דודתו, מרסדס, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, אך היא נפטרה כעבור שישה חודשים. לקראת סוף אותה שנה ירה פועל צעיר מטרגונה, חואן אוליבה מונקסי, לעבר המלך במדריד. ב-29 בנובמבר 1879 התחתן אלפונסו עם קרובת משפחה רחוקה יותר, מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה. בזמן ירח הדבש ירה אופה בשם אוטרו לעבר הזוג המלכותי במדריד. מנישואים אלו נולדו שלושה ילדים, ובהם מרסדס, נסיכת אסטוריאס. הצעיר בהם נולד לאחר מות אביו ולכן הוכתר מרגע הוולדו בשם אלפונסו השלושה עשר.
אלפונסו השנים עשר נפטר ב-25 בנובמבר 1885 ממחלת השחפת.
בזמן מלכותו הקצרה של אלפונסו השנים עשר הושג שלום בית בספרד ומחוצה לה, וענייני הכספים של הממלכה נוהלו בצורה טובה.
משפחתו

מנישואיו למריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה נולדו לאלפונסו 3 ילדים:
מרסדס, נסיכת אסטוריאס (1880–1904)
מריה תרסה מספרד (1882–1912)
אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד (1886–1941)
הערות שוליים

↑  אלפונסו השנים עשר באתר אנציקלופדיה בריטניקה.
| מלכי ספרד |
| --- | --- | --- |
| המלכים הקתוליים | פרננדו השני ואיזבלה הראשונה |  |
| בית הבסבורג | פליפה הראשון • קרלוס הראשון • פליפה השני • פליפה השלישי • פליפה הרביעי • קרלוס השני |  |
| בית בורבון | פליפה החמישי • לואיס הראשון • פליפה החמישי • פרננדו השישי • קרלוס השלישי • קרלוס הרביעי • פרננדו השביעי • קרלוס הרביעי |  |
| בית בונפרטה | ז'וזף בונפרטה |  |
| בית בורבון (שיבה ראשונה) | פרננדו השביעי • איזבלה השנייה |  |
| בית סבויה | אמדאו הראשון |  |
| בית בורבון (שיבה שנייה) | אלפונסו השנים עשר • אלפונסו השלושה עשר |  |
| בית בורבון (שיבה שלישית) | חואן קרלוס הראשון • פליפה השישי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257504205171  PLWABN: 9810575196505606  BNC: 000409776  BNE: XX970532  BnF: cb13505956r (data)  CANTIC: a11016292  GND: 119343088  ISNI: 0000 0003 8684 3051  KulturNav: fa4e46db-f1f9-4aef-bde4-96de95d50ae9  LCCN: n82128947  NKC: jo20201091726  NTA: 070229309  RERO: 02-A020063592  SUDOC: 068879490  TePapa: 67572  VcBA: 495/377039  VIAF: 268995482   WorldCat (עם VIAF): 268995482
אצטדיון א-סלאם

ערך זה עוסק באצטדיון כדורגל במצרים. אם התכוונתם לאצטדיון כדורגל באום אל-פחם, ראו .
| --- | --- |

 מיקום:  מחוז קהיר, מצריםמצרים
 קואורדינטות:  30°10′28″N 31°26′06″E﻿ / ﻿30.1745°N 31.435°E﻿ / 30.1745; 31.435
 תקופת הפעילות:  2009–הווה (כ־15 שנים)
 קבוצות:  אל אנטאג אל הארבי
 מושבים:  30,000 
  מפת מיקום  מפה מפורטת  he  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון א-סלאם (בערבית: ستاد السلام, תעתיק מדויק: סתאד אלסלאם; בתרגום לעברית: אצטדיון השלום) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בקהיר ובו כ-30,000 מקומות ישיבה.
האצטדיון משמש למשחקי ליגת העל המצרית כמגרשה הביתי של קבוצת אל אנטאג אל הארבי ולעיתים כמגרשה של אל-אהלי.
היסטוריה

האצטדיון נבנה בשנת 2009 על מנת לארח את משחקי גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 2009 (אנ') שנערך באותה השנה במצרים ואירח את משחקי בית ב'.
ב-2019 במסגרת גביע אפריקה לאומות 2019 אירח את משחקי בית ד' ונבחר לארח משחק בשמינית הגמר, ברבע הגמר ואת המשחק על המקום השלישי.
אצטדיון א-ת'ומאמה

| --- | --- |

 מיקום:  דוחה, קטר קטר (מדינה)
 קואורדינטות:  25°14′06″N 51°31′56″E﻿ / ﻿25.235052°N 51.532113°E﻿ / 25.235052; 51.532113
 מושבים:  40,000 
 אתר רשמי
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דוחה מוגדלת) א-דעאין א-ריאן אל-וכרהאצטדיון א-ת'ומאמה(למפת דוחה רגילה) א-דעאין א-ריאן אל-וכרהאצטדיון א-ת'ומאמה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון א-ת'ומאמה (בערבית: ملعب الثمامة; בתעתיק מדויק: מלעב אלת'מאמה) הוא אצטדיון כדורגל שאירח את משחקי מונדיאל 2022 עד לשלב רבע הגמר. האצטדיון ממוקם ברובע א-ת'ומאמה בדוחא שבקטר. בנייתו החלה בשנת 2017, והוא מכיל כ-40,000 מקומות ישיבה.
לאחר טורניר המונדיאל, בשנת 2022, יוסרו מהאצטדיון 20,000 מושבים וייתרמו לפרויקטים של פיתוח בחו"ל. החלל הנותר יהפוך למלון של 60 חדרים הפונה למגרש.
בעיצוב השתתפו אזרחי קטר בלבד, בראשות הארכיטקט אבראהים אל-ג'ידה. הוא עיצב את האצטדיון עם השראה מכובע הטאקייה (طاقية) המוסלמי המסורתי.
הערות שוליים

↑  Al Thumama Stadium, Supreme Committee for Delivery & Legacy, ‏6 ביולי 2018
↑  "Six facts about Al Thumama Stadium - the latest 2022 FIFA World Cup venue". Qatar 2022 FIFA World Cup Supreme Committee. 20 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Saraiva, Alexia. "Get To Know The 8 2022 Qatar World Cup Stadiums". ArchDaily.
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל ובנושא אצטדיונים ומתקני ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנטוניו רודריגו נוגיירה

| --- | --- |

 לידה:  2 ביוני 1976 (בן 48) Vitória da Conquista, ברזיל 
 מידע כללי
 שם לידה:  Antônio Rodrigo Nogueira 
 מדינה:  ברזיל 
 משקל:  109 ק"ג
 גובה:  191 ס"מ
 www.minotauro.net
 ספורט
 ענף ספורט:  אמנויות לחימה משולבות
 משקל:  כבד
 תקופת הפעילות:  1999–2015 (כ־16 שנים)
 
אנטוניו רודריגו נוגיירה (בפורטוגזית: Antônio Rodrigo Nogueira; נולד ב-2 ביוני 1976) הוא לוחם אמנויות לחימה משולבות ברזילאי הידועה בכינוי מינוטאורו. אמן ג'ו ג'יטסו ברזילאי, היה אלוף ה-PRIDE FC במשקל כבד (2001), הפך לאלוף ה-UFC זמני במשקל כבד ב-2008.
נוגיירה זכה לפופולריות מיוחדת בזמן שהתחרה בארגון היפני Pride Fighting Championships, שם היה אלוף המשקל הכבד בין השנים 2001-2003, אלוף הביניים בין השנים 2003–2004, הפיינליסט של גרנד פרי פרייד במשקל כבד ב-2004. כמו כן, ידועה בשל הטרילוגיה שלו עם הלוחם הרוסי פיודור ימליאננקו.
נוגיירה היה גם הזוכה בטורניר RINGS King of Kings לשנת 2000 במחלקת המשקל הכבד ואלוף הארגון האמריקאי מהדרג השלישי World Extreme Fighting.
לנוגיירה יש ניצחונות על לוחמים מפורסמים כמו: רנדי קוטור, מירקו פיליפוביץ', דן הנדרסון, פבריסיו ורדום, מרק קולמן, ג'וש ברנט, טים סילביה, סרגיי חריטונוב.
הערות שוליים

↑  Antônio Rodrigo Nogueira "Minotauro" | BJJ Heroes, ‏2012-03-05
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2009098451  VIAF: 90582868   WorldCat (עם VIAF): 90582868 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אצטדיון אזאדי

| --- | --- |


 שמות קודמים:  אצטדיון אריימאר
 מיקום:  טהראן שבאיראן
 קואורדינטות:  35°43′28″N 51°16′32″E﻿ / ﻿35.724417°N 51.275528°E﻿ / 35.724417; 51.275528
 אבן יסוד:  1971
 תקופת הפעילות:  1971–הווה (כ־53 שנים)
 שופץ:  2002-2003
 בעלים:  ארגון החינוך הגופני האיראני
 מפעיל:  משרד הספורט והנוער של איראן 
 משטח:  דשא
 אדריכל:  Abdolaziz Farmanfarmaian
 קבוצות:  נבחרת איראן בכדורגל אסתקלאל טהראן פרספוליס
 מושבים:  90,000
 ממדי משטח:  אורך: 100 מ' רוחב: 60 מ'
 www.azadisportcomplex.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טהראן מוגדלת) אצטדיון אזאדי(למפת טהראן רגילה) אצטדיון אזאדי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון אזאדי (בפרסית: استاديوم آزادی) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם במערב טהראן שבאיראן.
האצטדיון מכיל 90,000 מקומות ישיבה והוא הגדול במדינה. האצטדיון משמש את נבחרת איראן במשחקי הבית שלה. כמו כן, הוא משמש כמגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל אסתקלאל טהראן ופרספוליס.
האצטדיון הוא חלק ממתחם הספורט אזאדי הכולל גם מספר מגרשי אימונים, וכן שטחים גדולים של דשא
היסטוריה

האצטדיון נחנך במסגרת חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית. ב-1974 אירח האצטדיון את משחקי אסיה.
בעבר נקרא האצטדיון "אריאמהר" (آریامهر, מילולית: "האור של הארים"), שהיה תוארו של מוחמד רזא שאה פהלווי, אך השם שונה לאחר המהפכה האיראנית ב-1979.
ב-2002 החלה באצטדיון סדרת שיפוצים שבמסגרתה הותקנו 35,000 מושבים ביציעים התחתונים, המשטח נזרע מחדש והותקנה מערכת חימום תת-קרקעית. התקנת המושבים גרמה להפחתת תכולת האצטדיון מ-100,000 ל-90,000 מקומות. השיפוצים הושלמו ב-2003 וב-2004 הותקן מסך טלוויזיה עצום שהחליף את לוח התוצאות הישן. המסך, שגודל שטח התצוגה שלו הוא 104 מ"ר, הוא אחד הגדולים בעולם.
אלחנדרו ארוונה

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1967 (בן 57) סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה 
 שם לידה:  Alejandro Gastón Aravena Mori 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של צ'ילה (1992)  אוניברסיטת IUAV לארכיטקטורה ועיצוב (1993)  האקדמיה לאמנויות יפות בוונציה 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  Quinta Monroy 
 פרסים והוקרה:  מדליית  אריך שלינג לארכיטקטורה (2006)  פרס פריצקר (2016)  RIBA Charles Jencks Award (2018)  Curry Stone Design Prize (2010)  Global Award for Sustainable Architecture (2008)  Marcus Prize for Architecture (2009)  J.C. Nichols Prize for Visionaries in Urban Development (2019) 
 
אלחנדרו גאסטון ארוונה מורי (בספרדית: Alejandro Aravena Mori; נולד ב-22 ליוני 1967) הוא אדריכל צ'יליאני הידוע בפרויקטי הבנייה החברתית שלו, שמתמודדים עם אי השוויון הכלכלי באזורים עירוניים. ארוונה הוא המנכ"ל של חברת "Elemental", האחראית על פרויקטים של תשתית, דיור, תחבורה ושטחים ציבוריים. בשנת 2016 קיבל את פרס פריצקר. באותה שנה היה ארוונה גם המנהל והאוצר של תצוגת האדריכלות בביאנלה של ונציה.
ביוגרפיה

אלחנדרו גאסטון ארוונה מורי נולד בעיר סנטיאגו בצ'ילה. הוא סיים את לימודי האדריכלות באוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של צ'ילה (אנ') בשנת 1992, והמשיך ללימודי תיאוריה והיסטוריה של האומנות באוניברסיטת IUAV לארכיטקטורה ועיצוב (אנ') בוונציה בשנים 1993-1992. בשנת 1994 הקים את סטודיו האדריכלות הראשון שלו. משנת 2000 ועד 2005 היה מרצה בבית הספר לעיצוב באוניברסיטת הרווארד. בשנת 2001 הקים בסנטיאגו, יחד עם מהנדס התחבורה אנדרס יאקובלי (ספ'), את חברת "אלמנטל" – מלכ"ר הפועל בפרויקטים בעלי השפעה חברתית: דיור קהילתי, שטחים ציבוריים, תשתיות, יוזמות בתחום התחבורה ועוד. משנת 2006 מכהן ארוונה כמנכ"ל החברה.
תערוכות של עבודתו של ארוונה הוצגו בהרווארד בשנת 2004, בביאנלה של סן פאולו בשנת 2007, בטריאנלה (אנ') של מילאנו בשנת 2008, ובביאנלה לאדריכלות של ונציה באותה שנה. בשנת 2015 הוזמן ארוונה לאצור את תצוגת האדריכלות בביאנלה של ונציה. התערוכה נקראה "דיווח מהחזית" ועסקה בנושאים כמו דיור חברתי, דיור מצטבר, יחסים בין עיר וכפר, איזון בין טכנולוגיה וחומרי טבע ותשומת לב לעבודת כפיים ומלאכת יד.
עקרונות העבודה של אלמנטל

העקרונות שארוונה משתמש בהם מתמקדים באחריות חברתית וטובת הכלל. הערכים העיקרים בעבודתו הם פשטות ויעילות. הוא דואג לאקולוגיה, להבנת הסיבות לעוני, לגאוגרפיה ולבעיות של מדינות העולם השלישי.
ארוונה אומר: "אחת מהטעויות הכי גדולות שאדריכלים עושים היא שהם נוטים להתמודד עם בעיות שמעניינות רק את האדריכלים האחרים. האתגר הכי גדול הוא לחתור תחת סוגיות חשובות שנמצאות לא בתחום האדריכלות: עוני, זיהום, צפיפות, הפרדה ולהשתמש בידע המיוחד שלנו. זה לא מספיק להעלות את רמת המודעות. אני רוצה להשאיר לבני אדם יותר כלים. אנחנו חייבים לשתף באתגרים על מנת להיות מודעים לקרבות הקרובים." החברה "אלמנטל" מתמקדת בעיקר בעניינים ציבוריים והשפעות חברתיות, הכוללים נושאי דיור, מרחב ציבורי, תשתית ותחבורה, תוך עידוד התושבים לקחת חלק פעיל ולהשתתף בדיון על הבנייה ועיצוב דירותיהם העתידיות.
דיור סוציאלי

כלכלתה החזקה של צ'ילה אִפשרה למדינה לאמץ מדיניות דיור סוציאלי, שעודדה את הסקטור הפרטי להשקיע בפיתוח דיור. בשנת 1965 הוקם המשרד לדיור ופיתוח עירוני, שפיקח על ההוצאה הציבורית על בניית דיור לבעלי הכנסות נמוכות, תיאם את המאמצים של גופים ממשלתיים שונים ויצר מדיניות עקבית בתחום הדיור. על אף מאמצים אלה, תהליך העיור המהיר גרם למחסור בדיור, ומאות אלפי אנשים נאלצו לדור במגורים בלתי רשמיים ("campamentos") במרכזי הערים ובפריפריה של מטרופולינים, שהתאפיינו בהיעדר תשתיות מים וביוב, ביטחון דיורי נמוך וצפיפות גבוהה. פעולות הממשלה לפירוק הקמפמנטוֹס גרמו לתזוזה של התושבים ומעבר למקומות חסרי תשתית. בשנת 1997 החל המשרד בתוכנית "שכונת-צ'ילה" ("Chile-Barrio") שהייתה מהתוכניות הראשונות שנקטו בגישה אינטגרטיבית להתמודד עם בעיית ההתיישבויות הלא פורמליות ולספק לאוכלוסייה את צורכי הדיור.
בשנת 2003 פנתה הממשלה פנתה ל"אלמנטל" לצורך פרויקט שיספק דיור לכ-100 משפחות שגרו 30 שנה בצורה לא פורמלית באיקיקה, בפרויקט קווינטה מונרוי (Quinta Monroy). היות שהתקציב לפרויקט לא היה מספק, גישתו של ארוונה הייתה ליצור מבנה פיזי שיהיה ניתן להרחיב אותו בהדרגה. העיצוב של בתים חצי-בנויים ("חצי בית טוב") מבוסס על בניית בית שכולל את האלמנטים הבסיסיים (גג, קירות ומדרגות) ותשתית (מטבח, חדר אמבטיה וחיבור לתשתיות). את החלק הנותר התושבים נדרשים לסיים בעצמם בהדרגה בהתאם למצבם המשפחתי, הצרכים המשתנים, חסכונות וגישה למימון. הבתים נבנו סביב חצר מרכזית שיועדה לשימוש שיתופי. נכון ל-2014 סיימה אלמנטל 14 פרויקטים דומים, ביניהם הבנייה מחדש בעיר קונסטיטוסיון (אנ') בצ'ילה לאחר רעידת האדמה והצונאמי שהכו בעיר ב-2010.
עבודות

ארוונה עיצב מספר מבנים באוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של צ'ילה, ביניהם בית הספר למתמטיקה (1999), בתי הספר לאדריכלות ולרפואה (2004), והמרכז הטכנולוגי בבניין המכונה "המגדלים הסיאמיים" (2005). פרויקטים בולטים נוספים של ארוונה כוללים את המעונות באוניברסיטת סנט אדוארד באוסטין, טקסס (2008), נקודת המצפה על לס קרוסס בשביל הצליינים (ספ') ברכס סיירה מדרה המערבי (אנ') בחליסקו, מקסיקו (2010), פארק הילדים שנבנה בסנטיאגו לרגל חגיגות המאתיים לצ'ילה (2012) ואת אחת מבקתות הסופרים של קרן יאן מיכלסקי במונטרישר שווייץ (2015).
הכרה ופרסים

בשנת 2006 זכה במדליית הארכיטקטורה על שם אריך שלינג (אנ'). בשנת 2011 זכה בפרס אריה הכסף לארכיטקטים צעירים בביאנלה של ונציה. בשנת 2016 הוענק לארוונה פרס פריצקר. ארוונה היה חבר בחבר השופטים של פרס פריצקר לאדריכלות בשנים 2009–2015.
ביקורת

הקונספט של "חצי בית טוב" ותפיסת הדיור הסוציאלי של ארוונה שלו ספגו ביקורת מאדריכלים שונים. ארוונה הוצג כנציג של הנאו-ליברליזם, שמטרתו העיקרית היא להרוויח כסף ולא הפעילות החברתית למען הקהילה. נטען כי הגישה של "חצי בית טוב" מגדילה ולא מקטינה את הפער החברתיים-כלכליים ודוחקת משפחות עם הכנסה נמוכה עוד יותר לשוליים. גם הגישה המעודדת את התושבים לבנות בעצמם בהדרגתיות את ביתם ספגה ביקורת. למשל בפרויקט קווינטה מונרוי, לאחר כ-15 שנים, כל הבתים פרט לבית אחד הורחבו על ידי הדיירים, אך חלק גדול מהם חורג מהתכנון המיועד, לעיתים קרובות על חשבון המרחב הציבורי, ובצורה הפוגעת בתנאי המחיה של המקום ובהתפתחותו ועלולה להחזיר את הפרויקט למצבו הלא-פורמלי הקודם. נקודת ביקורת נוספת היא שעד 2016 נבנו רק כ-2500 יחידות דיור בפרויקטים של ארוונה – מספר זעום וחסר משמעות ביחס לגודל הבעיה.