stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטולי שפירו
עיטורים

על אומץ לבו בקרבות מלחמת העולם השנייה עוטר אנטולי שפירו בעיטורים הסובייטים הבאים: 2 עיטורי הכוכב האדום, 3 עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה.
בשנת 2005 העניקה ממשלת פולין לאנטולי שפירו את עיטור צלב הכבוד על חלקו בשחרור המחנה אושוויץ.
בשנת 2006, שנה לאחר מותו, הוענק לו תואר גיבור אוקראינה על ידי נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו.
ב-9 במאי 2008 הותקן לוח זיכרון לכבודו של שפירו בבניין מועצת העיר לשעבר של ז'פוריז'יה (כיום נציגות משרד הפנים של אוקראינה), שם עבד.
הערות שוליים

↑  Walter Ruby, "Auschwitz liberator honored by Poland";‏ Heather Robinson, "'It Was Skin and Bones': Soldiers Remember Auschwitz"
1 2  60 Years After Liberation ‘it Was Skin and Bones’: Soldiers Remember Auschwitz, JTA, ‏18 בינואר 2005
1 2  "Шапіро Анатолій Павлович"
1 2  Citizenship Waiver Woes, ניוזדיי, ‏8 במרץ 1999
↑  "Всі документи бази даних "Законодавство України" (станом на 14 липня 2021 р.) / Законодавство України".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1253619883  VIAF: 4669164782054708600006   WorldCat (עם VIAF): 4669164782054708600006
אחמד נאסר אל-ראיסי

| --- | --- |

אל-ראיסי, 2018
 מדינה:  איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
 השכלה:  האוניברסיטה המטרופולנית של לונדון  אוניברסיטת קיימברידג'  אוניברסיטת אוטרביין 
 
אחמד נאסר אל-ראיסי (בערבית:  أحمد ناصر الريسي) הוא גנרל אמירוּתי המכהן כיום כנשיא האינטרפול, והמפקח הכללי של משרד הפנים של איחוד האמירויות הערביות.
השכלה

הוא בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת לונדון מטרופוליטן.
קריירה

אל-ראיסי הצטרף למשטרת אבו דאבי ב־1980, עלה בסולם הדרגות והפך למנכ"ל המבצעים המרכזיים בשנת 2005. מונה למפקח הכללי של משרד הפנים בשנת 2015. מילא תפקיד מפתח במעצרו של מתיו הדג'ס, אקדמאי בריטי שהואשם בריגול על ידי משטר איחוד האמירויות הערביות, בשנת 2018. ארגוני זכויות אדם אומרים כי ראיסי מפקח על מנגנון ביטחון המדינה הידוע לשמצה, אשר השתמש לרעה במערכת ההתראות של האינטרפול.
הוא חבר בוועד הפועל של האינטרפול וכיהן כנציג אסיה מ־2018 ועד 2021.
קריירה > אינטרפול

אל-ראיסי היה המועמד הרשמי של איחוד האמירויות הערביות לרשת את קים ג'ונג יאנג כנשיא האינטרפול ב־2022. הואשם בניהול עינויים, ומועמדותו גונתה בחריפות על ידי ארגוני זכויות אדם. קואליציה של 19 ארגוני זכויות אדם, כולל ארגון Human Rights Watch ומרכז המפרץ לזכויות אדם, כתבה מכתב פתוח לאינטרפול המייעץ נגד מינויו לנשיא הארגון. דו"ח של דייוויד קלברט-סמית', לשעבר התובע הראשי של בריטניה, אמר כי אל-ראיסי אינו מתאים למלא את התפקיד. מתיו הדג'ס ביקש מחברי האינטרפול לא לשקול את מועמדותו של אל-ראיסי לתפקיד.
ביוני 2021 הוגשה תלונה פלילית בפריז על ידי מרכז המפרץ לזכויות אדם נגד אל-ראיסי. התלונה מאשימה אותו באחריות לעינויו של אחמד מנסור, מתנגד בולט באיחוד האמירויות שנעצר בשנת 2017.
כצעד חריג לתהליך, איחוד האמירויות קידמה את אל-ראיסי תוך ארגון נסיעותיו למדינות החברות באינטרפול כדי להשיג תמיכה, בעוד שהוא נתפס כ"פאריה בינלאומית".
אל-ראיסי נתבע במספר מדינות. רודני דיקסון, עורך דינם של מתיו הדג'ס ועלי אחמד, הגיש תלונה במשטרת שוודיה לעצור את אל-ראיסי עם הגעתו למדינה, כחלק מסיור הקמפיין שלו לפני ההצבעה. הדג'ס ואחמד הגישו בקשה דומה לרשויות המשטרה הנורווגית, וביקשו מהם עזרה ולנצל את ההזדמנות של ביקורו של אל-ראיסי כדי לעצור אותו, אם תיפתח חקירה.
בנובמבר 2021 פרסמו שלושה חברי הפרלמנט הגרמני הצהרה משותפת שבה נאמר כי בחירת אל-ראיסי תסכן את המוניטין של האינטרפול וכי המינוי מפר את הסעיף השני בחוק היסוד של האינטרפול. 35 מחוקקים צרפתים ביקשו מעמנואל מקרון להתנגד למועמדותו של אל-ראייסי במכתב ששלחו אליו. איחוד האמירויות הערביות דחו את חששותי חברי הפרלמנט הגרמני ואמרו כי הם גאים בכך שהם "אחת המדינות הבטוחות בעולם".
הבחירות התקיימו באיסטנבול ב־25 בנובמבר 2021, כאשר אל-ראיסי התמודד מול שרקה הוורנקובה, סגנית נשיא האינטרפול. אל-ראיסי ניצח לאחר שלושה סבבי הצבעה ונבחר לכהונה של ארבע שנים עם כ־69% מהקולות. הוא המועמד הראשון מהמזרח התיכון שנבחר לנשיא הארגון.
איחוד האמירויות הערביות היא התורמת השנייה בגודלה לתקציב האינטרפול, מה שהוביל להאשמות כי איחוד האמירויות קנתה את תוצאות הבחירות. תפקידו החלקי של אל-ראיסי יהיה בעיקר טקסי, עובדה שהאינטרפול הדגיש שוב ושוב. עם זאת, נראה שאל-ראיסי נלהב לשנות את מדיניות האינטרפול. הבטחת הקמפיין שלו להגביר את השימוש בטכנולוגיה מודרנית באינטרפול נתפסה בעיני חלק כהתייחסות לכלי המעקב האלקטרוני שבהם משתמשים משטרים אוטוריטריים. במאמר עבור Neue Zürcher Zeitung, אולריך שמיד (גר') כינה את בחירתו של אל-ראיסי סיבה למדינות אוטוריטריות לחגוג, שכן היא תכריע עוד יותר את מעמדן של זכויות האדם בארגונים בין-לאומיים. רות מייקלסון מהגרדיאן תיארה את הבחירות כ"ניצחון גדול בכוח רך" לאיחוד האמירויות.
איהור קוסטנקו

איהור קוסטנקו בשנת 2013 ביום הולדתו ה-22
איהור איהורוביץ' קוסטנקו (31 בדצמבר 1991 – 20 בפברואר 2014) היה עיתונאי וויקיפד פעיל בוויקיפדיה האוקראינית שנהרג באירועי יברומאידאן.
ביוגרפיה

איהור נולד במחוז טרנופול באוקראינה. סבו וסבתו גידלו אותו מאחר שהוריו עבדו בעת ילדותו בסנקט פטרבורג. למד בבית ספר קתולי.
קוסטנקו סיים לימודי תואר ראשון בגאוגרפיה בשנת 2013 באוניברסיטת לבוב. עבודת הסמינריון שלו עסקה בשיפור התיירות במחוז שלו. הוא אף עבד ככתב באתר "ספורטאנליטקיה".
היה פעיל מאוד בוויקיפדיה האוקראינית, שם כתב תחת שם העט "Ig2000", תרם למיזם מעל 280 ערכים בתחום התעופה, כלכלה, כדורגל ובנושאים נוספים. הערך שכתב על המשחתת הסובייטית "נזאמוזניק" הפך לערך מומלץ.
מותו

קוסטנקו נסע ב-18 בפברואר לקייב כדי להשתתף במחאות אירועי יברומאידאן, התפרצות של מחאה פרו-מערבית שקמה לאחר שהממשלה סירבה לאשר את צירוף אוקראינה לגוש האירו. הוא הצטרף לחבריו מלבוב בהקמת מחסומים שיפרדו בין המפגינים לבין כוחות הביטחון. המחאה בין המפגינים לבין כוחות השיטור התפתחה לאלימה בשעות הערב של ה-19 בפברואר.
ביום שלמחרת, ה-20 בפברואר 2014, גופתו של קוסטנקו נמצאה ברחוב, במרחק מה ממרכז האומנות "ארמון אוקטובר". היו לו שברים ברגליים וכן סימני ירי בראשו ובחזהו.
ב-22 בפברואר, תהלוכה שמנתה כמה מאות אנשים, נשאה את ארונו של קוסטנקו מקייב ללבוב אל הלווייתו. יותר מ-500 אבלים הדליקו נר לזכרו בעיר הולדתו.
מורשת

ב-21 בנובמבר 2014, יחד עם מפגינים אחרים שנהרגו באירועי המחאה, הוענק לקוסנטקו תואר "גיבור אוקראינה", התואר הלאומי הרם ביותר אותו יכול לקבל אזרח אוקראיני.
כמו כן, בשנת 2014 קוסטנקו הוכרז לאחר מותו כ"ויקיפד השנה". ג'ימי ויילס הכריז עליו כזוכה בכנס ויקימדיה שנערך באוגוסט בלונדון. הפרס הוענק לאחותו של קוסטנקו, אינה שקיבלה את הפרס חודש שלאחר מכן בקייב.
המגזין של משרד החינוך והמדעים של אוקראינה הכריז על קוסטנקו כ"סטודנט השנה". האודיטוריום באוניברסיטת לבוב נקרא "האודיטוריום לזכר איהור קוסטנקו" לכבודו. לוחית זיכרון הנושאת את שמו הוצבה בבית הספר התיכון בו למד.
הערות שוליים

↑  На Майдані загинув вікіпедист Ігор Костенко, Вікімедіа Україна, ‏2014-02-23 (באוקראינית) (ארכיון)
↑  Lifestyle Blog: Ukrainian from the Heavenly Hundred becomes Wikipedian of the Year - Aug. 15, 2014, KyivPost, ‏2014-08-15
כרזת מחאה ובו העתק של הערך על איהור קוסטנקו באוקראינית. בתחתית באדום רשום: "אף אחד לא שכח. אבל למה לעזאזל אף אחד לא נענש?
שמעון בוזגלו

| --- | --- |

 לידה:  1962 (בן 63 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית, לטינית, יוונית עתיקה, אנגלית 
 בן או בת זוג:  אופירה הניג 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2006)  פרס ברנשטיין (2008)  פרס יהודה עמיחי 
 www.shimonbouzaglo.co.il
 
שמעון בוזגלו (נולד ב-1962) הוא משורר, מחזאי ומתרגם ישראלי. בתרגומיו מתמקד בספרות של יוון העתיקה ורומא העתיקה.
קורות חיים

שמעון בוזגלו נולד בעכו וחי בתל אביב.
כתב שבעה ספרי שירה. 
ספר שיריו האחרון, "הרמן", התפרסם בפברואר 2022.
בתרגומיו, בוזגלו מתמקד בספרות העתיקה של יוון ורומא, בעיקר בתחומי השירה והמחזאות. תרגומיו לאנטיגונה ואדיפוס המלך מאת סופוקלס הועלו על בימות התיאטרון ונלמדות בתוכניות הלימודים בבתי הספר התיכוניים ובאוניברסיטאות.
בתחום העיבוד והתרגום לתיאטרון, בוזגלו עובד בשיתוף פעולה עם בת זוגו, הבמאית אופירה הניג. שיתוף הפעולה ביניהם הוליד, בין השאר, את מחזהו "גשם שחור" שהוצג בבימויה בפסטיבל ישראל, וב-JCC בניו יורק (2007). בעונת 2011 - 2012 המחזה "איש ואישה אחת" אותו עיבד ותרגם עם יוספה אבן-שושן וטאהר נג'יב, הועלה בתיאטרון חיפה בבימוי אופירה הניג. בשנת 2013 עבד איתה, בתרגום ובעיבוד, על ההצגה "זוז אתה מסתיר לי את השמש", שהוצגה בבימוייה בארץ ובאירופה. בשנת 2015 עבד איתה על "לילה שלושת הכלבים", שהוצג בין השאר ב-Deutsches Theater.
פרסומיו

הרשימה אינה כוללת פרסום שירה בכתבי-עת ובאנתולוגיות בעברית ובלועזית.
לרשימת תרגומיו ועיבודיו לתיאטרון (שלא התפרסמו בספר), ולרשימת תרגומי רומנים וספרי עיון מאנגלית, ראו כאן (ארכיון).
פרסומיו > ספרי שירה

ארם: שירים 1998-1995, הקיבוץ המאוחד (2000)
תל היסרליק, הקיבוץ המאוחד (2002)
אישית לוחצת, ידיעות ספרים (2004)
טוראי כהן קורא שירים, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2011)
מדשאות הוליווד, אבן חושן (2015)
בשירותי הספרייה באלכסנדריה, אבן חושן (2017)
הרמן, ספרי עליית הגג (2022)
פרסומיו > מחזאות

גשם שחור, אור-עם, 2008
פרסומיו > תרגום שירה (מיוונית עתיקה ומלטינית)

שד לילה שחור, השירה הלירית היוונית בראשיתה|, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2006)
ספפו, מישהי, אני אומרת, תזכור אותנו, אבן חושן (2009)
נחיה, לסביה שלי, ונאהב, משירי קטולוס, "הו!", גיליון 7 (2009)
משירי הורטיוס, "הליקון", רשות היחיד 16 (2011)
משירי אובידיוס, הורטיוס וקטולוס, "כתובת", גיליון 4 (2011)
שותה אהבה: שירי אנקראון ומבחר מתוך ה'אנקראונטיאה', אבן חושן (2015)
כאן שוכב: מבחר אפיטפים מיוון העתיקה, אבן חושן (2015)
והיא הפכה ל...: מבחר מתוך 'מטמורפוזות' מאת אובידיוס, אבן חושן (2015)
הסיודוס, תאוגוניה, אבן חושן (2017)
חריץ מושחת: השירה הלירית היוונית במאה השישית לפנה"ס, אבן חושן (2017)
פרסומיו > תרגום מחזות (מיוונית עתיקה)

אוריפידס, מדיאה, אור-עם (1999)
יחזקאל איש אלכסנדריה, יציאת מצרים (ארכיון) (המחזה היהודי הראשון), הליקון (40), (2001)
סופוקלס, אנטיגונה, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2007)
אוריפידס, איפיגניה באוליס, אבן חושן (2008)
אוריפידס, הנשים מטרויה, אור-עם (2011)
אוריפידס, הקבה, אור-עם (2011)
סופוקלס, אדיפוס המלך, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2012)
אוריפידס, מדיאה, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2018)
פרסומיו > תרגום מחזות (משפות אחרות)

לורקה, ירמה, אור-עם, 2008
צ'כוב, שלוש אחיות, אור-עם, 2010
פרסומיו > תרגום דיאלוגים של אפלטון (מיוונית עתיקה)

חייו ומותו של סוקרטס (הדיאלוגים אותיפרון, אפולוגיה, קריטון), ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, (2001)
פיידון, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2005)
מנון, לכס (הדיאלוגים מנון ולכס), ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2013)
פרסומיו > תרגום פרוזה (מיוונית עתיקה)

כריטון, קלירואה, אוניברסיטת תל אביב (2014)
פרסים

פרס ירושלים לספרות יפה (1990)
פרס עדה בן נחום על תרגום "מדיאה" (1999)
פרס יהודה עמיחי (2003) על ספרו תל היסרליק
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2006)
פרס האקדמיה לתיאטרון בקטגוריית "מתרגם השנה" על תרגומו לאנטיגונה (2007)
פרס ברנשטיין על מחזהו הרקולס (2008).
פרס היצירה למתרגמים (2015)
הערות שוליים

↑  אלעד נבו, "סדנאות כתיבה? עניין של משוררים שרוצים להתפרנס על גב אבודים", באתר ישראל היום, 10 בפברואר 2022
↑  מרב יודילוביץ', הוכרזו הזוכים בפרסי ברנשטיין לספרות, באתר ynet, 20 באוגוסט 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300211205171  BnF: cb14617673h (data)  GND: 1073308235  ISNI: 0000 0000 6656 1186  LCCN: no2003001495  VIAF: 264147   WorldCat (עם VIAF): 264147
טניה מרקוס

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1921 י"ח באלול התרפא אוקראינה הסובייטית (1919-1927)רומני, סומי, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית
 הוצאה להורג:  29 בינואר 1943 (בגיל 21) כ"ג בשבט ה'תש"ג גרמניה הנאציתקייב, אוקראינה, הרייך השלישי
 מקום קבורה:  באבי יאר 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השתייכות:  ברית המועצות ברית המועצות, פרטיזנים
 תקופת הפעילות:  1941–1942
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה קרב קייב (1941)
 עיטורים
  גיבור אוקראינה  מדליית מגיני קייב   מדליית הפרטיזן מדרגה שנייה 
 
בול דואר אוקראיני שהופק לזכרה של טניה מרקוס
טטיאנה יוסיפובנה מרקוס (ברוסית: Татья́на Ио́сифовна Ма́ркус ‏; (21 בספטמבר 1921 - 29 בינואר 1943) הייתה לוחמת יהודייה במחתרת האנטי-נאצית שפעלה בעיר קייב בברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
קורות חיים

טניה מרקוס נולדה למשפחה יהודית בעיר רומני ב-1921. כעבור כמה שנים עברה משפחתה לקייב. למדה במחזור ט' של בית ספר מס' 44. בשנת 1938 החלה לעבוד כמזכירת מחלקת כוח אדם של שירות הנוסעים של מסילת הברזל הדרום-מערבית, וביולי 1940 שובצה מרקוס לעבודה בעיר קישינב על ידי המפלגה הקומוניסטית.
פעילות במחתרת

בתחילת המלחמה חזרה לקייב ולאחר כיבוש העיר בידי הנאצים, הצטרפה למחתרת העירונית בקייב. היא פעלה בזהות בדויה של בת נסיך גרוזיני בשם מרקוסידזה אשר נרצח על ידי הבולשביקים. מרקוס קנתה את אמונם של הגרמנים, עבדה איתם, הסתובבה בחברתם, והעבירה את המידע שאספה לידי המחתרת. מרקוס ארגנה פעולות חבלה והביאה לחיסולם של מספר קצינים גרמנים, ובעצמה חיסלה כמה ממחזריה הנאצים ביריות אקדח. בפעם אחרת,  במהלך מצעד, היא השליכה רימון מוסווה כזר פרחים לעבר שיירה של חיילים גרמנים.
ב-22 באוגוסט 1942 בפקודת הוועד העירוני חיסלה אדם בשם מירונוביץ, ולפי עדויות אחרות היה זה קצין גרמני בשם  קארל שטוקרט, והשאירה בכיס המעיל שלו פתק בו חתמה בשמה: "טניה מרקוסידזה". באותו יום הפליגה על סירה עם שני פעילי המחתרת לעיר אוסטר, שם הייתה אמורה לחבור לקבוצת פרטיזנים בשם "להגנת המולדת". אך הגרמנים כבר ניהלו חיפושים אחריה, ובהמשך הצליחו לתפוס אותה. הגרמנים עינו אותה באכזריות בסניף גסטפו בקייב, ברחוב ולדימירסקיה 33, הרביצו לה, אנסו אותה ותלשו את שערותיה. על אף העינויים, היא לא מסרה את שמות חבריה למחתרת. לבסוף, ב-29 בינואר 1943, הוצאה להורג בירייה.
במחתרת של קייב פעלו יהודים רבים ביניהם שמעון (סמיון) ברוז (Bruz), בוריס סונדק (Sondak), וגולדה איזרלביץ'. טניה מרקוס הייתה אחת מיהודים אלו, אך בפרסומי המחתרת היא מופיעה בזהותה הבדויה ללא אזכור מוצאה היהודי.
מורשתה

לוח זיכרון בבית ספר קייב מס' 44. הלוח נהרס באביב 2016.
ב-21 בספטמבר 2016 הוענק לה יחד עם אנטולי שפירו התואר "גיבור אוקראינה, כוכב הזהב".
ב-1 בדצמבר 2009 הוקמה בבאבי יאר אנדרטה לזכרה.
בספטמבר 2011 הוצא בול דואר שהוקדש לה.
הערות שוליים

↑  ИЗВЕСТНОЕ И НОВОЕ СЛОВО О ТАНЕ МАРКУС, ZN,UA, ‏9 באוגוסט 2002
↑  טטיאנה מרקוס, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השניה
↑  "Holocaust in Kiev and the Tragedy of Babi Yar". Yad Vashem (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-4 באוגוסט 2019. נבדק ב-20 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  יצחק ארד, בצל הדגל האדום: יהודי ברית המועצות בלחימה נגד גרמניה הנאצית., משרד הביטחון, 2008, עמ' 298-299
↑  В Киеве уничтожили памятную табличку в честь советской подпольщицы, казненной гитлеровцами, ‏13 במאי 2016 (באוקראינית) (ארכיון)
↑  "Про присвоєння звання Герой України", Zakon.rada.gov.ua, על אומץ לב אישי והקרבה עצמית הירואית, בלתי מנוצחת של הרוח במאבק נגד פולשים פשיסטים במלחמה הפטריוטית הגדולה של 1941–1945 (באוקראינית)
↑  "Татьяна Маркус увековечена в Бабьем Яру", sd.net.ua (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1253620482  VIAF: 2284164782048008600000   WorldCat (עם VIAF): 2284164782048008600000 
האנדרטה לזכרה של טטיאנה מרקוס בבאבי יאר
פוסט-חילוניות

פוסט-חילוניות היא השקפה המבקשת לערער על פרשנויות ותפיסות חילוניות או על תהליך החילון, ולהצביע על תחומים של עמימות ונזילות המערערים על הקטגוריות הנוקשות של דת וחילוניות. כמו כן, ההשקפה הפוסט-חילונית מבקשת להביע ביקורת על החילוניות כאידאולוגיה וכתופעה חברתית בהקשרים שונים שבהם היא מופיעה ועל יחסה כלפי קבוצות שונות בחברה.
בעוד שהביקורת הפוסט-חילונית רחבה ומסועפת, המשותף לכל סוגי הביקורת הזאת הוא הצבעה על החילוניות כהגמוניה וכקטגוריה שקופה שעברה טבעות (נטורליזציה) ועל כן הנחותיה מתוות הרבה מהלכים חברתיים וייצור של ידע גם מבלי משים, וכן הטענה שקשה לעשות הבחנה ברורה בין דת לבין חילוניות, ושהניסיון להחיל את הקטגוריות האלו על החברה או למיין מופעים חברתיים לפיהן, הוא ניסיון בעייתי שלא מסוגל להכיל גוונים רבים בתרבות המערב, ובעיקר בתרבויות הלא מערביות. טענה נוספת של ההשקפה הפוסט-חילונית היא שיש הרבה סוגים שונים של דתות ושל חילונוּיוֹת אשר אי אפשר להעמיד בקנה אחד. בכך ההשקפה הפוסט-חילונית מושפעת מאוד מהפוסטמודרניזם ומהפוסטקולוניאליזם.
השקפות פוסט-חילוניות על תהליך החילון > הגדרות והבחנות

חילון הוא התרחקות מהמסורת, הדת, וכן מאורח החיים הנוגע להן. המושג חילון נגזר מהמונח חול, כלומר התחום שאין בו קדושה. קיימות הבחנות שונות בין מובנים שונים של החילוניות, ביניהן ההבחנה הפילוסופית של צ'ארלס טיילור וההבחנה הסוציולוגית של ג'ון סומרוויל. הבחנות אלו אינן מנוגדות אחת לשנייה בהכרח ומובנים שונים יכולים להופיע בהקשר מסוים בכפיפה אחת.
שלושת המובנים שצ'ארלס טיילור מונה לחילון הם:
"הפרטה" של הדת, במסגרתה מוסדות חברתיים ופוליטיים, ופרקטיקות כאלו, משוחררות ממובן דתי והדת עוברת מהמרחב הציבורי למרחב האישי.
קריסה של מערכות האמונה, במסגרתה פחות ופחות אנשים מאמינים בדת או לוקחים חלק במסורת התרבותית שלה.
ערעור על האמונה באלוהים כאפשרות היחידה והפיכתה לאפשרות נוספת ובלתי מובנת-מאליה, תוך מתן לגיטימציה לאפשרויות נוספות. מכאן נגזרת גם הפיכת אורח החיים הדתי לאורח חיים שאיננו מובן מאליו.
ג'ון סומרוויל מונה שישה מובנים אחרים לחילון, והם:
הבחנה גוברת בין ספרות חברתיות שונות.
הפיכתו של מוסד מסוים מדתי לחילוני.
העברה של פעילויות מסוימות מאחריותם של מוסדות דתיים לאחריותם של מוסדות חילוניים.
הסטה של הדאגה מחיי העולם הבא לחיי העולם הזה, ולנשיאה מיידית יותר בתוצאות של המעשים שלנו.
נסיגה של האוכלוסייה מדתיות ומאורח החיים הדתי.
התייחסות לדת כאפשרות אחת מני רבות.
השקפות פוסט-חילוניות על תהליך החילון > ביקורת על תזת החילון

תזת החילון היא תזה מודרניסטית שמבקשת לקשור בין החילון למודרנה ולקידמה, ובגרסה הרווחת שלה יותר ויותר אנשים "מגלים את האמת" ועוברים מהדת לחילוניות. לפי יעקב ידגר, "תזה זו היא בשורשה סיפור על התפתחות היסטורית אימננטית לעבר קדמה בלתי נמנעת, מתוך מאבק בין שני כוחות - הדת וההיגיון - שסופו ידוע מראש... הנרטיב המכונן של תזת החילון נתפס על ידי רבים מנאמניה - במיוחד בכל הקשור לחקר החברה - כמדעי ואוניברסלי, כלומר כתיאור עובדתי של ההתפתחות האנושית על ציר הזמן." אנשים התומכים בתזת החילון בדרך כלל משרטטים מהלך היסטורי שבו לאורך הזמן אנשים נעשו יותר ויותר חילוניים, כשהמפנה המשמעותי התרחש בתקופת הרנסאנס ובתקופה המודרנית בעקבות השפעתן של תנועת הנאורות ושל המהפכה המדעית.
מנגד, הוגים פוסט-חילוניים שונים תוקפים את ההבחנה הברורה בין "חילוניות" ל"דתיות", ואת האפשרות לשרטט מהלך ליניארי ברור המוביל מהדת לחילוניות. עוד הם תוקפים את ההבנה של החילוניות כמצב העניינים הטבעי והמובן מאליו שאליו האנושות חזרה באופן בלתי נמנע אחרי שטלטלה מעליה את האשליות של הדת. הם מציירים תמונה רבת ממדים של תחומים מסוימים של חול ושל דתיות שהשתנו בין חברות ותקופות שונות, ומראים שמבחינה האובייקטיבית בעוד שברבות מתרבויות המערב המוסדות הדתיים אכן נחלשו (ובמקומות אחרים הם דווקא התחזקו), אנשים החלו דווקא להשתתף יותר בפרקטיקות דתיות שונות או אימצו לעצמם זהויות רוחניות שונות שמתכתבות עם המודרנה – ניתן להצביע על זהויות היברידיות כמו הזהות המסורתית או על תנועות ניו אייג'יות שפורחות כיום. כמו כן, קיימת טענה שגם האורתודוקסיה הדתית לא נוצרה רק כריאקציה לחילון ולמודרנה, אלא שהיא חלק מהמודרנה וקיימים בה אפיונים חילוניים מסוימים, כמו צורת הארגון שלה.
במקביל, הוגים רבים מצביעים על החילוניות והמודרנה כמושפעות מהדת, ומ"תת מודע תאולוגי". מהלך כזה בוצע עוד על ידי הוגים מודרניים – מקס וובר עסק בקשר בין האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם, קרל שמיט פיתח רעיונות על ריבונות ותאולוגיה פוליטית, והוגים כמו מישל דה מונטן ובלז פסקל עסקו ב"יסוד המיסטי של הסמכות", אולם כיום מקובל יותר ויותר לאתר תשתיות תאולוגיות וסמלים דתיים שעברו חילון בבסיס המחשבה החילונית – למשל, ביחסה של התנועה הציונית החילונית לארץ ישראל.
השקפות פוסט-חילוניות על תהליך החילון > תהליך החילון בעולם היהודי

בעולם היהודי החילון החל במאה ה-19 (למעט מספר מבשרים מוקדמים יותר) אך קיבל תאוצה רק במאה העשרים, בעקבות מספר גורמים כמו האמנציפציה, הציונות והשואה.
לפי דוד סורוצקין –
"בעולם היהודי בעת החדשה מתרחשת תופעה של חילון המתפקד בו זמנית הן כדיפרנציאציה והן כסקרלזיציה, הן כהפרדה והן כהכלה, והיא מתחוללת ברובה בגבולות הדת... ברטרוספקטיבה ניתן היה להציג את תהליכי הסקראליזציה והדיפרנציאציה ביהדות כביטוי לדיאלקטיקה היסטורית המביאה לידי ביטוי פרדיגמה של שינויים תקופתיים. את ימי הביניים היינו מאפיינים כתקופה של הכלת תחום החול בקודש באמצעות הייררכיה, או סולם, שבראש עומד תחום הקודש ובתחתיתה תחום החול... החל במאה ה-14 מתבלטת 'הדרך המודרנית' שבעולם הנוצרי החושפת מגמה דיפרנציאטיבית... היא מגיעה לשיאה במאה ה-16... במקביל, במאה ה-16 בעיקר במרכז בצפת, והחל במאה ה-17 בכל הפזורה היהודית, התפשטה העמדה הסקרלטיבית... למן סוף המאה ה-18, ולאור התגבשותה של המדינה המודרנית ועיצובה המחודש של הבעיה היהודית לאורה, ולאורך המאה ה-19 שבה והתבלטה העמדה הדיפרנציאטיבית שהתבטאה מכאן ואילך גם בגוונים מרכזיים של השכלה וגם בזרמים מרכזיים של אורתודוקסיה וחרדיות. מעתה נדרשה עמדה מפרידה גם כדי להבחין בין המדינה, או החברה, ותביעותיה לבין תחומה של הדת המצויה ביחסים דיפרנציאטיביים עמה במקרה של הדור הראשון להשכלה, או קונפליקטואליים במקרה של החסידות."
עם זאת, הוא מדגיש שאין בתיאור הטרורספקטיבי הזה כדי לתאר את המציאות באופן המכיל את מורכבותיה.
לדעת מספר חוקרים, המורכבות העיקרית המאפיינת את החילון בעולם היהודי היא היערכותו בגלות – מדינת ישראל יועדה על ידי התנועה הציונית להיות חילונית מלכתחילה, ולא הייתה מדינה ש"צריך היה" לחלן כחלק מהתהליך הזה. לעומת זאת, החילון התרכז בחילון של קהילות, טקסטים וסמלים, ושלילת הגלות הציונית קיבלה אופי מחלן, התופס את הדת כגלותית, על אף הבסיס התאולוגי של הרעיון. כך למדינת ישראל יוחס תפקיד מפתח בחילון ואדמת ארץ ישראל הפכה ל"קדושה", בעוד הציונים משליכים עליה מטענים תאולוגיים שחולנו.
ביקורת על החילוניות

הביקורת על החילוניות רבה ומגוונת. בספרו החלוצי של טלאל אסד "כינון החילוניות", הוא מונה שורה של בעיות בחילוניות, וביניהן הטענות שבעוד שהחילוניות האשימה את הדת ביצירת מיתוסים, היא יצרה מיתוסים משל עצמה; שהמשמעות של הימנעות מהסברים על-טבעיים לטבע גוררת חילון של ההסברים לסבל האדם, חרדה מסבל כזה ומשטר המכתיב את התנהגות האדם כדי להימנע ממנו; שהיא יוצרת תרבות אינדיבידואליסטית שבה החברה קיימת רק כדי לאפשר את התפתחותו של הפרט. הוא רואה בחילוניות עוד "דת" הנאבקת מול דתות אחרות ושואפת לצמצם אותן לעניין אישי – כלומר, למחוק אותן מהתחום הציבורי. בספרו הוא מנתח את העניין גם מנקודת מבט פוסטקולוניאליסטית וטוען שנעשה שימוש בחילוניות על מנת לטעון לעליונות של המערב על שאר העולם, ושהניסיון להחיל את הקטגוריות הנוקשות של "דתי" ו"חילוני" על החברות המזרחיות ההטרוגניות הוא ניסיון כושל שנושא בתוכו עוולות.
גם בישראל קיימת ביקורת חריפה על השימוש הבעייתי בקטגוריות האלו, בין היתר תוך הזכרת הציבור המסורתי ש"נפל בין הכיסאות" ואינו מגדיר את עצמו חילוני או דתי.
ביקורות נוספות על החילוניות טוענות שהיא "הסירה קסם מן העולם" מבלי להציע חלופות מספקות אחרות, שהיא נעדרת תשתית ערכית/תרבותית יציבה מספיק, שהסרת החשש מ"המבט האלוהי" הביאה ליצירת חברה מבוקרת הרבה יותר ולהפנמה דכאנית של מבט מחולן כזה, ושהיא מכילה בתוכה ניסיון למחוק את הפרטיקולרי לטובת האוניברסלי (שהוא בעצם מערבי-חילוני), ניסיון שמקבל משמעות אלימה במצבים קולוניאליים, ובמצבים שבהם הפרט נתמך בכוחה של קהילה יציבה.
החברה הפוסט-חילונית

כיום נוטים לתאר את החברה המערבית כחברה "פוסט-חילונית", שבה הגדרות קשיחות של דת וחילוניות מקבלות פחות מקום, ויש בה הרבה ביטויים להיברידיות, ולזהויות, קבוצות ומופעים אחרים שקשה להגדיר בצורה ברורה כדתיים או כחילוניים. אפשר לראות דוגמה לכך במסורתיות, בהתחדשות היהודית, בניו אייג', ובקבוצות נוספות, אולם גוונים מסוימים של עירוב ונזילות קיימים גם מחוץ לקבוצות מוגדרות – אנשים שמדליקים אש בשבת אבל מקפידים לעשות קבלת שבת, אנשים שעולים לתורה בבר המצווה שלהם גם אם בהמשך אין להם כוונה לעשות את זה שוב, דתיים שמשתמשים בטלפון בשבת וכו'. חשוב, עם זאת, להדגיש שהתופעות האלו אינן בהכרח תוצר של הפוסטמודרניזם – המסורתיים, לדוגמה, התנהלו כך במשך זמן רב והפכו ל"מסורתיים" רק עם הגעתם למדינת ישראל וחברותם למערך הקטגוריות האידאולוגי החילוני.
ביקורת והערכה

הפוסט-חילוניות לא הצליחה להשפיע כמו תאוריות ביקורתיות פוסטמודרניות אחרות, אולם עדיין מייחסים לה בחוגים מסוימים חשיבות רבה. מול הטענות שהיא מלאה כנגד הבינאריות של דתי–חילוני, מציינים שרבים אכן מזהים את עצמם כחילוניים או כדתיים ושהרבה פעמים אפשר לסווג תופעות לאחת מהקטגוריות האלו בצורה מוצלחת יחסית.
לטענת הוגים רבים של החילוניות, החילוניות אינה מרוקנת מבסיס תרבותי, ויכולה להתקיים גם חילוניות פרטיקולריסטית (כמו הלאומיות החילונית). יש גם מי שזוקף לזכותה של החילוניות הצלחות רבות בשיפור המצב האנושי ובמתן "דחיפה" לחירות ולזכויות אדם. אלו טוענים שהמבקרים הפוסט-חילוניים יכולים לבקר את החילונות בנחת רק מפני שבארצם כבר הובטחו החירות וזכויות האדם, ושביקורת כזאת היא סכנה לחברות אחרות, ושגם בחברה המערבית היא עלולה להוביל לריאקציה.
ראו גם

מסורתיים
העידן החדש
התחדשות יהודית (ישראל)
לקריאה נוספת

יעקב ידגר, מעבר לחילון: מסורתיות וביקורת החילוניות בישראל, מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, 2012
יוסי יונה ויהודה גודמן (עורכים), מערבולת הזהויות: דיון ביקורתי בדתיות ובחילוניות בישראל, מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, 2004
יעקב ידגר, גדעון כ"ץ ושלום רצבי (עורכים), מעבר להלכה: מסורתיות, חילוניות ותרבות העידן החדש בישראל, מכון-בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2014
טלאל אסד, כינון החילוניות: נצרות, אסלאם, מודרניות, רסלינג, 2010
הנט דה וריס, דת ואלימות: דרידה והתאולוגי-פוליטי, רסלינג, 2013
חביבה פדיה, מרחב ומקום: מסה על הלא-מודע התאולוגי-פוליטי, הקיבוץ המאוחד, 2011
דוד סורוצקין, אורתודוקסיה ומשטר המודרניות, הקיבוץ המאוחד, 2011
הערות שוליים

↑  יובל גובני, חילונויות יהודיות: קווים למתווה פילוסופי-חינוכי, בתוך יעקב ידגר, גדעון כ"ץ ושלום רצבי (עורכים), מעבר להלכה: מסורתיות, חילוניות ותרבות העידן החדש בישראל, מכון-בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2014. הפירוט על סומרוויל לא לקוח ממנו
↑  יעקב ידגר, מעבר לחילון: מסורתיות וביקורת החילוניות בישראל, מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, 2012, עמ' 17
↑  ז'אק דרידה, תוקף החוק, רסלינג, 2006
↑  דוד סורוצקין, אורתודוקסיה ומשטר המודרניות, הקיבוץ המאוחד, 2011, עמ' 121-122
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007593067405171  NKC: ph898437