פטרישה היל קולינס
ביוגרפיה

קולינס נולדה בשנת 1948 בפילדלפיה, פנסילבניה. הוריה היו יוניס רנדולף היל, שעבדה כמזכירה, ואלברט היל, עובד מפעל שלחם במלחמת העולם השנייה. היא הייתה בת יחידה. כילדה למדה בבתי ספר ציבוריים בפילדלפיה שהיו מיועדים בעיקר לתלמידים לבנים ממעמד הביניים. מכיוון שהייתה תלמידה מצליחה, היא מעידה כי נבחרה רבות להיות "השחורה המייצגת" במסגרת מאמצים לסיים הפרדה גזעית או להבטיח "גיוון". היא כתבה על החוויה:
Beginning in adolescence, I was increasingly the "first," "one of the few," or the "only" African American and/or woman and/or working class person in my schools, communities, and work settings. I saw nothing wrong with being who I was, but apparently many others did. My world grew larger, but I felt I was growing smaller. I tried to disappear into myself in order to deflect the painful, daily assaults designed to teach me that being an African American, working-class woman made me lesser than those who were not. And as I felt smaller, I become quieter and eventually was virtually silenced.
החל מגיל נעוריי, הייתי יותר ויותר ל"ראשונה" או "אחת מקומץ" או האפריקאית אמריקאית/או אישה/או ממעמד הפועלים "היחידה" בבתי הספר, בקהילות, ובמסגרות עבודה. אני לא ראיתי משהו לא כשורה עם מי שאני, אך מסתבר שרבים אחרים כן. העולם שלי גדל, אך הרגשתי שאני קטֵנה. ניסיתי להיעלם לתוך עצמי כדי להסיט ממני את המתקפות הכואבות, היומיומיות, שנועדו ללמד אותי שלהיות אישה אפריקאית אמריקאית ממעמד הפועלים הופך אותי לפחותה ממי שלא. וככל שהרגשתי קטנה יותר, נהייתי שקטה יותר, ולבסוף הושתקתי כמעט כליל.
כבר בתקופה זו היא פיתחה מודעות למציאות חייה, וחלק נרחב ממחקרה בהמשך יתבסס על הסטטוס המיוחד של אישה שחורה בקרב רוב לבן.
את התואר הראשון בסוציולוגיה סיימה באוניברסיטת ברנדייס בשנת 1969. בעת לימודיה, עבדה בפיתוח מודלים חינוכיים פרוגרסיביים עבור בתי הספר של הקהילה השחורה. עבודה זו הניחה את היסוד להמשך הקריירה שלה, בה תמיד שילבה פעילות קהילתית עם המחקר האקדמי. היא המשיכה ללימודי תואר שני בהוראת מדעי החברה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1970. בשנים 1970–1976 עבדה כמורה וכאחראית תוכניות לימודים בבית הספר סנט ג'וזף ברוקסברי, בוסטון, גם הוא בית ספר לשחורים. בהמשך (1976–1980) היא ניהלה את המרכז האפריקאי באוניברסיטת טאפטס, שם גם פגשה את בעלה לעתיד, רוג'ר קולינס, פרופסור לחינוך באוניברסיטת סינסינטי. השניים נישאו בשנת 1977, ובתם ואלרי קולינס נולדה ב-1979. לאחר הולדת בתה, קולינס ניגשה ללימודי דוקטורט בסוציולוגיה באוניברסיטת ברנדייס ב-1980, אותם השלימה בשנת 1984. במהלך זמן זה, ב-1982, עברה המשפחה לסינסינטי, שם הצטרפה קולינס לסגל בחוג ללימודים אפרו-אמריקאים, ושם שירתה 23 שנים, כאשר בשנים 1999–2002 אף שימשה כראש החוג. בשנים אלו היא גם פעלה במסגרת החוגים ללימודי נשים וסוציולוגיה. קולינס העידה כי האופי הבינתחומי של לימודים אפרו-אמריקאים התאים לה, מכיוון שהוא שחרר אותה ממסגרות דיציפלינריות קשיחות. הנטייה שלה לפרוץ מחוץ למסגרות מוסכמות משתקפת במחקרה וכתיבתה, אשר ממזגים באופנים חדשניים בין האפיסטמולוגיות של סוציולוגיה, תאוריה פמיניסטית ולימודי נשים, ולימודים שחורים.
בשנת 1990 פרסמה את ספרה הראשוןBlack Feminist Thought: Knowledge, Consciousness and the Politics of Empowerment שהביאה לתודעת הציבור והאקדמיה. הספר זיכה אותה בפרסים והכרה, ביניהם פרס ג'סי ברנרד מטעם האגודה הסוציולוגית האמריקאית, ופרס סי. רייט מילס מטעם האגודה לחקר בעיות חברתיות. בשנת 2000 יצאה מהדורה מחודשת של הספר במלאת לו עשור.
בשנת 2005 קולינס הצטרפה לפקולטה לסוציולוגיה באוניברסיטת מרילנד כפרופסור מחקר. עיקר עבודתה מתרכז בסוגיות של גזע, מחשבה פמיניסטית ותאוריות פמיניסטיות. היא חוקרת פעילה וממשיכה לכתוב ספרים ומאמרים בנושאים אלה. מחקרה האחרון עוסק בבני נוער אפרו-אמריקאים ואופן ההתמודדות שלהם עם בעיות סוציאליות שונות כגון חינוך, אבטלה, תרבות פופולרית ועוד.