Made in England
רקע

ג'ון רצה להוציא את האלבום הטוב ביותר מזה זמן, ולשם כך ניסה לשחזר את הרגלי וסביבת העבודה שלו מימי שיא הצלחתו במחצית הראשונה של שנות ה־70. הוא זנח את תכנות התופים, בו עשה שימוש נרחב באלבומי האולפן הקודמים (ובאופן בולט במיוחד באלבום האולפן הקודם, "The One") וחזר לעבוד עם המעבד פול בקמסטר, לראשונה מאז "A Single Man" שמ־1978, זאת בנוסף לעבודתו עם ריי קופר ועם הגיטריסט דייווי ג'ונסטון (אנ'). ברני טופין הוטס מקליפורניה כדי לכתוב את מילות השירים באולפן, כפי שנעשה באלבומים המוקדמים של השניים. דמיון נוסף לאלבומיו המוקדמים היה בכך שגם אלבום זה תואר כ"אלבום להקה" שבו חברי הלהקה, ובעיקר ג'ונסטון, תרמו תרומה משמעותית לצליל האלבום. ג'ון ויתר באלבום זה על שירותיו של המפיק כריס תומאס, שהשתתף בפסקול "מלך האריות", ובחר לעבוד עם גרג פני, שהיה צופה צעיר בהכנת "Goodbye Yellow Brick Road"‏.
ג'ון זנח באלבום זה את מנהגו הישן להקליט את תפקידי הזמרה והפסנתר שלו ולהשאיר את כל השאר למפיק, והיה מעורב בכל תהליכי ההפקה, כולל אובר-דאבינג, תפקידי הבס והגיטרה וכדומה. היה זה משום שהרגיש שבעבר הוויתור שלו על מעורבות בהפקה גרם לתוצאות שלא היה שלם איתן: בעיות סאונד לא פתורות ושירים שהוכנסו לאלבומים אף על פי שהעדיף שלא להכניס אותם. על תפקידו המשמעותי באולפן קיבל קרדיט כמפיק במשותף עם פני. ג'ון נהנה להקליט באולפני AIR (אנ') שבלונדון: ”השמש זרחה מבעד לחלונות. [זה היה] מקום מאוד מעורר השראה לכתוב בו”, סיפר. 20 שירים הוקלטו במהלך ההקלטות, אך רק 11 נכנסו לגרסה הסופית. האלבום תוכנן להיקרא כשם הסינגל הראשון, "Believe", אך ג'ון שינה את דעתו ברגע האחרון, משום שחשב ש־"Believe" נשמע "מיסטי מדי".
הוצאת האלבום התעכבה עקב ההצלחה הגדולה של "מלך האריות" (והפסקול שלו), שקדם לו. משום מכך האלבום יצא לאור כשנה לאחר הקלטתו, ועדיין קיבל רוח גבית מהצלחת הפסקול, שכללה פרסי אוסקר וגראמי שג'ון זכה בהם, ומהפרסום שזכה לו בעקבותיו. כתוצאה מכך, האלבום נכנס למקום ה־13 בהופעת הבכורה שלו בבילבורד 200 – הבכורה המוצלחת ביותר במצעד זה לאלבום של ג'ון מאז "Blue Moves" שמ־1976.
האלבום הושפע ונעשו בו מחוות ללהקת "הביטלס" ולג'ון לנון: שמות שירי האלבום תוכננו מלכתחילה על ידי ברני טופין להיות כולם בני מילה אחת (למשל, "Made in England" תוכנן להיקרא "England"), השפעה מתקליט הסולו הראשון של לנון, "John Lennon/Plastic Ono Band" (בו היו כמה שירים ששמותיהם בני מילה אחת). ג'ון אמר למפיק גרג פני: ”אני רוצה את הסאונד הקולי הזה [של לנון]. אתה יודע, כמו Mother...”‏. השיר "Latitude" התבסס על שירי "הביטלס" "You've Got to Hide Your Love Away" ו־"For No One", ומשום כך נעשתה פנייה לג'ורג' מרטין, שגם היה הבעלים של אולפני AIR (אנ'), שם הוקלט האלבום, בבקשה לבצע את עיבודי הקרנות וכלי הקשת בשיר, פנייה לה נענה מרטין בחיוב. אקורד הפתיחה של "Made in England" הוא מחווה לשיר "הביטלס" "A Hard Day's Night" והפזמון של "Please" מזכיר במכוון את "Please Please Me"‏. ג'ון טען שהמוזיקה של "Believe" היא "לנונית".
ג'ון ביצע את "Believe" בהופעת בכורה בערב הראשון של סיבוב ההופעות שלו עם ריי קופר בפיניקס שבאריזונה, חמישה חודשים לפני היציאה הרשמית של הסינגל. "Believe" הגיע למקום ה־15 בבריטניה ולמקום ה־13 בבילבורד הוט 100 בארצות הברית, והיה הסינגל היחיד מהאלבום שהגיע לטופ 20 במצעד זה. במהלך נובמבר, ג'ון הופיע בברזיל, ארגנטינה, צ'ילה, פרו, שווייץ, פולין, צרפת, איטליה, בריטניה ויפן, ובארצות נוספות חודשיים לאחר מכן. כמה משירי האלבום נכללו ברשימת השירים של סיבוב ההופעות, בכללם "Believe", ‏"Made in England", ‏"Pain", ‏"Lies" ו־"Blessed".
הסיום המקורי שתוכנן לשיר "Belfast" היה שג'ון שר את השורה האחרונה, "Belfast". בריאיון למגזין המעריצים "East End Lights", סיפר המעבד פול בקמסטר שהוא חשב שלשיר מתאים סיום מרומם יותר וכתב את סיומת השיר, שנשמעה לדעתו "כאילו נוגנה בפאב אירי בהמשך הדרך". נמסר שג'ון היה חשדני בתחילה לגבי הרעיון, אך בקמסטר סיפר שהוא שינה את דעתו לאחר שהקשיב לקודה שכתב, ואישר אותה לגרסה הסופית.
כחלק מקידום האלבום, ג'ון וטופין ערכו ערב חתימות נדיר במגדלי טאוור בלוס אנג'לס.