פלישת הצבא האדום לגאורגיה
לקראת המלחמה

מתחילת שנת 1920, עודדו הבולשביקים המקומיים באופן פעיל אי-שקט פוליטי בגאורגיה ותוך ניצול הרפורמה האגררית התסיסו את האזורים הכפריים והאזורים שבהם התקיימה מתיחות אתנית.
המרכז המבצעי של הכוחות הצבאיים-פוליטיים הסובייטים בקווקז היה ה"קווביורו" (הביורו הקווקזי-הלשכה הקווקזית) שהיה קשור לוועדה הרוסית המרכזית של המפלגה הקומוניסטית (ЦК КПСС). הוועדה שנתכוננה בפברואר 1920, הונהגה על ידי סרגו אורדז'וניקידזה, עם סרגיי קירוב כסגנו. כאשר כוחות הברית היו טרודים באשר למלחמת העצמאות של טורקיה, נראתה הסובייטיזציה של הקווקז למנהיגים הבולשביקים כמשימה קלה יותר. יתרה מכך, הממשלה הטורקית באנקרה שהונהגה על ידי מוסטפא כמאל, הביעה את מחויבותה לשיתוף פעולה קרוב עם מוסקבה, והבטיחה עזרה בסיפוחן של גאורגיה, אזרבייג'ן וארמניה לברית המועצות. ההנהגה הסובייטית ניצלה בהצלחה את המצב ושלחה את צבאה לכבוש את באקו, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן.
בעקבות ייסוד השלטון הסובייטי בבאקו באפריל 1920, אורדז'וניקידזה בפועלו כנראה על דעת עצמו, התקדם לגאורגיה כדי לתמוך בתוכנית ההפיכה בטביליסי. ההפיכה נכשלה, ואיפשרה לממשלה הגאורגית לרכז את כוחותיה כדי לחסום בהצלחה את התקדמות הצבא הרוסי לגבול גאורגיה-אזרבייג'ן. המנהיג הסובייטי לנין, שהיה עסוק במלחמה עם פולין, הורה להתחיל במשא ומתן עם הגאורגים. ב-7 במאי 1920 נחתם הסכם מוסקבה שבו הכירה רוסיה הסובייטית בעצמאות גאורגיה והתחייבה לאי-אלימות. ההסכם דה יורה גרם לייסוד הגבולות בין שתי המדינות וכפה על גאורגיה להכניע את כל היסודות שנראו כעוינים למוסקבה. בנספח סודי, הבטיחה גאורגיה לעשות לגליזציה של המפלגה הבולשביקית המקומית.
למרות הסכם השלום, ההפיכה הסופית של השליטה הממשלה המנשביקית של גאורגיה היה גם מכוון וגם מתוכנן. עם הקשר הדיפלומטי המבוסס היטב עם מספר אומות אירופאיות והשליטה שלו במעבר האסטרטגי מהים השחור לים הכספי גאורגיה נראה למנהיגות הסובייטית "כעמדה קדמית של ההסכמה המשולשת (The Triple Ententé)". סיבה אחרת למה המחשבה לאפשר לממשלה הגאורגית להישאר בשלטון הייתה בלתי אפשרית, היא שאיפתם של הבולשביקים לנקום במנשביקים הרוסים בגלות האירופאית, שהתעמולה האנטי-סובייטית שלה הייתה קשה להשתקה.
הפסקת המבצע של הצבא האדום כנגד פולין, תבוסת מנהיג הרוסים הלבנים, ורנגל ונפילת הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה, הובילו למצב מבטיח של לחץ כלפי המדינה העצמאית האחרונה בקווקז ולהנחלת השליטה הסובייטית. בו בזמן, יחידות המשלחת הבריטית התפנו לגמרי מהקווקז והמערב לא התלהב מלהתערב להגנת גאורגיה.
אף על פי כן, הפלישה הצבאית הרוסית, לא הייתה מוסכמת באופן גורף, במוסקבה. והיו אי הסכמות ניכרות בין המנהיגים הבולשביקים, בנוגע לשאלה, איך לנהוג בשכן הדרומי. קומיסר העם של עניין הלאומיות, יוסיף סטלין, שהיה לו, עד סוף מלחמת האזרחים, אוסף מצטבר יוצא דופן של פעולות ברוטליות, שבוצעו בידיו שלו, נקט קו נוקשה במיוחד כלפי ילידי מקום הולדתו, גאורגיה. בתמיכה גורפת של הפיכה צבאית כנגד הממשלה הגאורגית, ובאופן מתמשך, נתן לנין את הסכמתו בדחיפות להתקדמות לכיוון גאורגיה. קומיסר העם של המלחמה, לאון טרוצקי, התנגד בחוזקה למה שהוא מתאר "התערבות בוסר" כשהוא מסביר כי האוכלוסייה לא תוכל לשאת את המהפכה. נאמן למשנתו הלאומית לזכותן של לאומים להגדרה עצמית, נמנע לנין מלהשתמש בכוח, קורא לזהירות קיצונית, במטרה להבטיח שהפקטור הרוסי יעזור ולא ישלוט במהפכה הגאורגית. למרות זאת, עם הניצחון במלחמת האזרחים, פעולותיה של מוסקבה הפכו לפחות מרוסנות, עבור הרבה בולשביקים, הגדרה עצמית הייתה יותר ויותר "משחק דיפלומטי שיש לשחק באופן בטוח".
על פי מוסקבה, היחסים עם גאורגיה, הידרדרו, כביכול, לכדי הפרות של הסכם השלום שהתבטאו במעצר מחודש של בולשביקים גאורגים, מניעת מעבר שיירות לארמניה והחשד שגאורגיה מתכננת הפיכה מזוינת בצפון הקווקז.