stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סלג'וק
עליית השושלת הסלג'וקית > שכירי חרב

שלושת בניו של סלג'וק, שנולדו לפני התאסלמותו, נקראו מיכאיל, אישראיל ומוסא, מה שייתכן ומצביע על איזושהי השפעה יהודית או נוצרית נסטוריאנית. לאחר מותו של סלג'וק, שנקבר בג'אנד (לימים מרכז הכוח של האימפריה הסלג'וקית), התחלקה משפחתו לשני ענפים עיקריים. מאחר שמיכאיל מת בגיל צעיר ומכיוון שמוסא היה בעל כוח מועט המנהיגים המקובלים של המשפחה הסלג'וקית היו אישראיל (שנודע גם בשם הטורקי ארסלאן, שמשמעו אריה), ושני בניו של מיכאיל, צ'אע'רי וטוע'ריל.
אישראיל נשלח על ידי אביו לסייע לסאמאנים, שנמצאו באותה תקופה תחת האיום המתגבר של הקראח'אנים, והתיישב באזור הטרנס-אוקסאניה ליד בוכרה. אחייניו, צ'אע'רי וטוע'ריל, שגורשו מג'אנד על ידי היאבגו אלי, השליט של קונפדרציית האוע'וז, נפרדו מאישראיל והצטרפו לאחד מהשליטים הקראח'אנים, שישב צפונה ממנו. ב-1025, התאריך הראשון הידוע בבטחה בהיסטוריה הסלג'וקית, הצטרפו שני ענפי המשפחה לשירותו של אלי-תג'ין, הקראח'אן של בוכרה. אלי-תג'ין  הובס בידי מחמוד מע'זנה וכתוצאה מתבוסה זו עבר אישראיל לשרת את השליט הע'זנווי. מחמוד מע'זנה העביר את אישראיל לח'וראסאן, רחוק מהשפעתו של אלי-תג'ין, שם יכול היה לסמוך על שירותיו. צ'אע'רי וטוע'ריל תפסו מקלט בח'ווארזם, שנשלטה בידי ואסאל אוטונומי של מחמוד.
האוע'וזים שישבו בח'וראסאן התעקשו לשמור על אורח החיים המסורתי של השבטים הנומאדים הטורקיים והמשיכו לפשוט על אזורי היישוב החקלאיים. אף על פי שמחמוד מע'זנה החזיק את אישראיל כבן ערובה, לא סרו השבטים האוע'וזים למרותו וב-1029 נאלץ מחמוד לגרשם מח'וראסאן. האוע'וזים נמלטו דרך איראן לאזרבייג'ן שם העסיקו אותם נסיכים מקומיים כנגד יריביהם ואף כנגד הספר הארמני-ביזנטי. מריבות בין בניו של מחמוד איפשרו לאוע'וזים לשוב לח'וראסאן ולהמשיך משם בפשיטות שוד לכל כיוון. מסעוד, בנו של מחמוד, שיצא וידו על העליונה מהעימות עם יריביו מבית, הקדיש את מרצו למלחמות נגד הודו ונגד הבויהים ולא פעל לרסן את האוע'וזים, שבהיעדר הנהגה חזקה תפקדו בעיקר כשודדים.
עליית השושלת הסלג'וקית > הסלג'וקים נודדים לפרס

בין השנים 1020 ל-1040 לספירה, היגרו לאיראן הטורקים אוג'וזים, הידועים גם בתור טורכמנים, בראשם בנו של סלג'וק מוסא והאחיינים תוגריל וצ'אגרי. בתחילה, הם עברו דרומה ל-Transoxiana ולאחר מכן ל-Khorasan, נמשכו על ידי הזמנות של שליטים מקומיים ובריתות וסכסוכים שלאחר מכן. יש לציין, טורקים אחרים של אוע'וז כבר התיישבו ב-Khorasan, במיוחד סביב הרי קופת דאג, אזור המשתרע מהים הכספי ועד מרב בטורקמניסטן של ימינו. נוכחות מוקדמת זו מתבטאת בהתייחסויות למקומות כמו דהיסטאן, פאראווה, נאס"א וסרק במקורות עכשוויים, כולם ממוקמים בתורמניסטן של היום. בסביבות 1034, תוגריל וצ'אגרי הובסו היטב על ידי האוע'וז יבגו אלי-תג'ין ובעלי בריתו, מה שאילץ אותם להימלט מטרנסוקסיאנה. בתחילה, טורקמנים מצאו מקלט בחוואראזם, ששימש כאחד משטחי המרעה המסורתיים שלהם, אך הם גם זכו לעידוד על ידי המושל הגזנאווידי המקומי, הארון, שקיווה לנצל את הסלג'וקים עבור מאמציו לתפוס את ח'וראסאן מידי ריבונו. כאשר הארון נרצח על ידי סוכני גזנאוויד בשנת 1035, הם נאלצו שוב לברוח, הפעם לכיוון דרום על פני מדבר קרקום. תחילה עשו הטורקמנים את דרכם לעיר החשובה מרב, אבל אולי בגלל הביצור החזק שלה, הם שינו את מסלולם מערבה כדי למצוא מקלט בנאס"א. לבסוף, הם הגיעו לקצוות של חוראסאן, המחוז שנחשב ליהלום בכתר הע'זנאוויד. הסלג'וקים ניצחו את הגאזנווידים בקרב על מישורי נאס"א בשנת 1035. נכדיו של סלג'וק, טוגריל וצ'אגרי, קיבלו את סמל המושל, מענקי קרקע וקיבלו את התואר דקהאן. בתחילה הסלג'וקים נהדפו על ידי מחמוד ופרשו לחווארזם, אך טוגריל וצ'אגרי הובילו אותם ללכוד את מרב ונישאפור (1037/38).מאוחר יותר הם פשטו שוב ושוב על שטחים וסחרו עם יורשו, מסעוד, על פני חוראסאן ובאלך. הם מתחילים להתיישב במזרח פרס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: selcuk-bey 
הסלג'וקים התאסלמו ב-985
שושלת הסלג'וקים
האימפריה הסלג'וקית בסביבות 1100
הסלג'וקים נודדים לפרס
דיר קאנון ראס אל-עין

| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  דרום לבנון
 נפה:  צור
 קואורדינטות:  33°13′22″N 35°14′45″E﻿ / ﻿33.222744259023°N 35.245882582444°E﻿ / 33.222744259023; 35.245882582444 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןדיר קאנון ראס אל-עין(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןדיר קאנון ראס אל-עין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דֵיר קַאנוּן ראס אל-עין (בערבית: دير قانون راس العين; בפי התושבים נקרא גם בקיצור: דיר קאנון אל-עין – دير قانون العين; בדיאלקט המקומי המילה קַאנ֫וּּן נהגית אַנ֫וּן) הוא כפר שיעי בדרום לבנון, בנפת צור, מחוז דרום לבנון.
מיקום

הכפר שוכן כשמונה קילומטרים דרומית מזרחית לעיר צור, כשני קילומטרים מזרחית לכפר ראס אל-עין, בשכנות לכפר באתוליה.
ליד הכפר ישנה מזבלה בת כ־12 קמ"ר, שנסגרה ב־2015.
אטימולוגיה

השם דיר (دير) מרמז על כך שבעבר היה במקום זה מנזר. פירוש המילה קאנוּן (قانون) הוא חוק. הסיומת ראס אל-עין התווספה, ככל הנראה, בשל שכנותו לכפר ראס אל-עין (رأس العين) וכדי להבדיל מהכפר דיר קאנון א-נהר, השוכן אף הוא במחוז דרום לבנון, ליד נהר הליטני.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל

במסגרת מלחמת חרבות ברזל תקף צה"ל מטרות של חזבאללה בכפר ובסביבתו.
אוכלוסייה

בשנת 2014 היו רשומים 2,235 בוגרים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, שכתובתם הייתה בכפר. מהם: 99.69% שיעים.
הערות שוליים

↑  Borjac, Jamilah; El Joumaa, Manal; Kawach, Rawan; Youssef, Lobna; Blake, Diane. "Heavy metals and organic compounds contamination in leachates collected from Deir Kanoun Ras El Ain dump and its adjacent canal in South Lebanon". Heliyon. doi:10.1016/j.heliyon.2019.e02212.
↑  مركز طوارىء الصحة : شهيد في حصيلة أولية للغارة على دير قانون راس العين - صور, nna-leb.gov.lb, ‏20 آب 2024
↑  “حزب الله” يعلن مقتل أحد عناصره من سكان بلدة دير قانون رأس العين التي استهدفتها غارة إسرائيلية مساء الاثنين في جنوب لبنان ..اخبار محلية, برس بي, ‏2024-08-19 (בערבית)
↑  أسماء العائلات في بلدة دير قانون رأس العين، قضاء صور، محافظة الجنوب في لبنان, إعْرَفْ لبنان (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמורים

דמות איש אמורי מתקופתו של רעמסס השלישי
הָאֱמוֹרִים (לפי ניקוד המסורה) או אָמוּרִּים (בכתב יתדות: 𒈥𒌅, בשומרית: MAR.TU, מרתו, באכדית: Amurrû או Amurrītu) היה עם דובר שפה שמית צפון־מערבית, נוודי ברובו. מקורם של האמורים הוא מערבות צפון מזרח סוריה של היום, ומשם נדדו שבטים אמורים שונים מזרחה ומערבה.
הגדרת האמורים אינה חד משמעית: חלק מהחוקרים מחשיבים אף את החיקסוס כאמורים בצורה מסוימת, או רואים בתואר אמורי תואר שאיננו אתני טהור אלא גם בעל מאפיינים חברתיים.
היסטוריה

ערבות המדבר הסורי, לרבות עמקי הפרת התיכון והחבור אותם הן חוצות, היו נקודת המוצא לנדידת האמורים לסהר הפורה באלף ה־3 לפנה"ס, והיוו ואזור הריכוז המרכזי שלהם בתקופה הבבלית הקדומה. אותן ערבות הן האזור היחיד המתאים מבחינה אקלימית ואקולוגית למאפייני האמורים הקדומים – נוודות המתבססת על רעיית צאן.
לקראת סוף האלף ה־3 לפנה"ס חוותה ארץ בבל (כלומר האזור בין הפרת והחידקל שמדרום לבגדד) הגירה הולכת וגדלה של נוודים מגדלי צאן, שמקורם בערבות המדבר הסורי. הסיבה שהביאה את האמורים לנדוד לא ידועה; ייתכן שמדובר בשינויים אקולוגיים, לחץ לנדוד בעקבות גדילת האוכלוסייה או תנאים פוליטיים לא יציבים.
היסטוריה > השם ומקורו

המונח השומרי Martu (מרתו) מקביל למונח האכדי Amurru (טופונים, שם ארץ) ו־Amurrû‏/‏Amurrītu (כשם העם, האנשים); האחרון בתורו מקביל למושג המקראי "אמרי" – אֱמֹרִי (לפי ניקוד המסורה) או אָמֻרִּי (ʾamur(r)ī, לפי שחזור ההיגוי המקורי). המונח השומרי מאוית לרוב כ־MAR.TU, אך לעיתים גם בצורות אחרות, כמו MAR.DU8. סביר שקיים קשר בין המונח השומרי לאכדי, אך קשה לעמוד על טיבו. מקובל במחקר ששורש המונח המקורי הוא מ־ר־ר, אך האטימולוגיה של המונח לא ברורה. בכתבים שומרים מוקדמים (מסוף האלף ה־3 לפנה"ס), וכן במקורות אכדיים מהמחצית הראשונה של האלף השני, אמֻרֻּ הוא גם שם לכיוון המערב, וכן שם הארץ התחומה בין הפרת, הים התיכון וגבול מצרים (בדומה לעבר הנהר). עדויות מאבלה מראות כי מרתו (Mar-tuki או Mar-tumki) הייתה מזרחית לאבלה, כך שסביר להניח ששם הישות הגאוגרפית היה הראשון וממנו נגזר מאוחר יותר שם הכיוון הגאוגרפי מערב (או צפון־מערב), ולא להפך (בדומה לשמות הכיוונים הגזורים משמות הארצות אלם – מזרח, שומר – דרום ושוברתו (אנ') – צפון).
במקומות אחרים ניכרים קשרים בין המונח אמורים למונחים "חֿנה" ו"אחֿלמו", המייצגים נוודים.
העדויות הראשונות למונח מרתו נמצאו החל מאמצע האלף ה־3 לפנה"ס בשורופק ובאבלה, ככינוי לאנשים ולישות מדינית. ארץ מרתו ואנשי מרתו קשורים באלף ה־3 לפנה"ס באופן מובהק לאזור הפרת התיכון, כלומר לתותול ואמר בכתבי אבלה, ולהר בישרי (אנ') בתקופה האכדית הקדומה (נרם-סין כינה את ההר ba-sa-ar SA-DÚ-ì MAR-TUki, "בסר (בישרי) הר האמורי", ובנו שר-כלי-שרי (אנ') כתב שהביס את ה־MAR-TU-am בהר בסר (בישרי)) ובתקופת אור השלישית. גודאה מלך לגש ייבא אבנים מ"בַסַלַּה (בסר (בישרי) בחילוף עיצורים ר־ל) רמת המרתו". אמר-סין הזכיר ברשימה אחת איש מרתו מרמת מרתו, איש מאבלה, איש מאורשו ואיש ממארי. עדויות אלה מלמדות על המיקום המקורי של מרתו באזור תסובת הפרת, בערבות סוריה התחומות בין מארי, אבלה ואורשו.
היסטוריה > עליית האמורי בנהריים

בתקופת אור השלישית החלו להופיע בטקסטים השומריים שמות שניתן לסמן בבירור כאמורים; הם מסומנים בתואר Martu המזהה אותם כזרים שלא נטמעים. כ־40% מאותם מרתו נשאו שמות אמוריים מובהקים, 9% שמות אכדיים או אמוריים, 14% שמות אכדיים, 21% שמות שומריים ו־16% לא ברור. בתקופת אור השלישית גדל הלחץ של הנוודים האמורים על האדמות המעובדות של בבל עד כדי כך שהוקמה נגדם חומת מגן, והעדויות האפיגרפיות מעידות על חרדת המלכים מפני הפלישות האמוריות, אך גם חומה זאת לא עמדה בלחץ, ומדינת אור השלישית נפלה בעקבות מהומות האמורים ב־1940 לפנה"ס (לפי הכרונולוגיה הנמוכה). שתי תעודות מזכירות באופן ספציפי את שבט ה'דיתנום' כגורם לנפילה. לאחר נפילת אור השלישית קיבלו האמורים את ההנהגה הפוליטית של ערים רבות, כלרסה, כיש, מרד (אנ'), ארך ובבל, ובמקביל, דרום מסופוטמיה השומרי הפך להיות יותר ויותר אכדי.
היסטוריה > לאחר חורבן מארי

לאחר שמארי חרבה תחת אימפריית עמורפיא, קמה בתרקה ממלכה שנקראה "ממלכת חֿנה", שהתקיימה בסוף התקופה הבבלית הקדומה ותחילת התקופה הבבלית התיכונה, ואשר כמעט כל מלכיה נשאו שמות אמוריים. גם בממלכה זאת רווחו שמות אמוריים (38%), אך השמות האכדיים התעלו בשיעורם כעת (49%; 3% אחרים ו־10% לא מזוהים). מאותה תקופה והלאה קשה להתחקות אחר תולדות האמורים.
מאמצע האלף השני הושלם המעבר של המונח "אמורו" לממלכת אמורו, שהשתרעה בין הים התיכון למישור הארנת, מעבר שהחל כאמור בתקופה הבבלית הקדומה עת כונו מלכים מחצור, קטנה וחלב תוארו כאמורים. האמורים קשורים לארמים הקדומים שנדדו דרומה לאזורים שמדרום־מערב לפרת, ואת מורשתם ניתן לראות בבירור בכתבי אמר במאה ה־14 לפנה"ס.
היסטוריה > מידע נוסף

במסורת השומרית בתקופת ממלכת לרסה איסין בשומר במאה ה-18 לפנה"ס מתוארים נישואיה של אלה שומרית לאל אמורו - המשמשים כאלגוריה על התנחלות שבטי רועים נוודים "אמוריים" מהמדבר הסורי, בשטחים המושקים במי הנהרות, בתקופות המשברים האקלימיים שהתחוללו במרחבו של המזרח הקדום - במהלך תקופת הברונזה הבניימית. אוכלוסייה זאת בשם "אמורים" השוכנים באזור ההררי הגובל עם מסופוטמיה ממערב בשם הר בישרי (אנ') ומשם הם התפשטו על כל השטח המישורי החצי צחיח מערבה לנהר הפרת.
כותבי כתב היתדות הבבליים והאשוריים מכנים בכל הדורות הבאים את הארצות אשר ממערב לפרת בשם הכללי אמר, ולעיתים מקביל שם זה אל "אֶבִרִ-נָרִ" - כלומר עבר הנהר (עבר נהרה), נבונאיד מלך בבל עדיין משתמש בשם ארכאי זה בדברו על תימא (חצי האי ערב) אשר במדבר, וכן משתמש בו כורש ברשימת הארצות שקיבלו עליהן את מרותו אחרי כיבוש בבל. נראה, שהשם "אמורי" בהוראתו הגאוגרפית והאתנוגרפית הכוללת הושאל וניתן לתושבי סוריה וארץ ישראל באלף השני לפנה"ס מן האכדית, שהייתה במשך מאות רבות של שנים הלשון הבין לאומית בכל ארצות הקשת הפורייה, גם בני ישראל קיבלו את השם הזה, וכך גם כונו בפיהם בני היישוב הקדומים.
חוקרים מצאו למעלה מ-200 שמות תאופוריים אמוריים בכתב יתדות המכילים בתוכם את המילה העברית-אמורית (עם, עמ-Amm) שייצגה אלוהות אמורית, שם תיאופורי זה נמצא גם בכתבי ערבית - קדומה (כתבניאן, ספאיטיק, תמודית),עברית, מואבית, ועוד.
עיר המדינה הגדולה מארי שעל גדות נהר הפרת, הייתה העיר הבולטת מבין הערים האמוריות (ובנוסף עליה היו הערים איסין, אשנונה ולרסה). במארי נבנה ארמון גדול ובו ארכיון גדול של טבלות מהמאה ה-18 לפנה"ס שנכתב בדיאלקט של אכדית. השפה האמורית הייתה דיאלקט שמי צפון-מערבי. מקור המידע המרכזי על השפה הוא שמות רשמיים שנמצאו בכתבים שאינם בסגנון האכדי. שמות רבים נמצאו דומים לשמות מאוחרים יותר בתנ"ך.
במאות ה-13-14 לפנה"ס התקיימה באזור לבנון של ימינו ממלכת אמורו שמלכיה היו אמורים. ייתכן שהיא הייתה שריד לממלכה שהתקיימה בשם באזור במאה ה-18. על השליטה בממלכה נאבקו האימפריה החתית והאימפריה המצרית. בשנת 1280 לפנה"ס נכרתה הברית בין המצרים ובין החתים, ונקבעו הגבולות בין שתי המעצמות. מלכות אמורו נספחה לממלכת החיתים כמדינה ואסאלית. כמאה שנה מאוחר יותר, בתארו את פלישת "גויי הים" לארצות שבחופו המזרחי של ים התיכון (1188 לפסה"נ), מזכיר פרעה רעמסס השלישי את מחנותיהם, שחנו בארץ אמורו ובזזו את הארץ ויושביה עד כלה. ממלכת אמורו נחרבה סופית בעקבות פלישת גויי הים במאה ה-12 לפנה"ס.
מבנה חברתי

האמורים חיו בחברה המחולקת ליחידות שבטיות: גוֹי (באמורית gayyu), חֶבֶר (באמורית ḫibru), לאום (באמורית liʾmu) ו"ראש" (באמורית raʾsu, במשמעות "מטה"). גוי, חבר ולאום מופיעות ממש כמרכיב תאופורי בשמות. קבוצות אתניות ספציפיות בקרב האמורים היו החֿנה, הסותו, בני ימין (כלומר בני הדרום) ובני שמאל (צר') (כלומר בני הצפון). בני ימין ובני שמאל היו הקבוצות העיקריות מסביב למארי, ועל אף שמותיהם לא ניכרה חלוקה גאוגרפית של צפון ודרום ביניהם; ייתכן שהשמות הם זכר לחלוקה גאוגרפית קדומה יותר. מלכי מארי היו מבני שמאל, וכן נראה שבני שמאל היו יותר יושבי קבע מבני ימין. הסותו ישבו מדרום לנהר פרת המערבי, והיו כנראה שבט נוודי. שבטים נוספים, פחות משמעותיים, היו נוּמְחַֿה, יַמוּתבַעַל ויַעִילַן.
כמה טקסטים מציגים את האחדות היסודית בין האמורים, מעבר לחלוקה והשייכות השבטית. כך למשל, בפני הסכנה האלמית, עמי־ישתמר נשבע לזמרי־לים על אחדות בני שמאל עם בני ימין:
והיה כי יבואו (האֵלַמים) ממש לגדות הפרת – האם הם (חיל המגן שיתאסף) לא (רק) יפרידו עצמם כנמלים על שרשרת אשר אחד לבן ושני אדום? (אכן) יש האומרים: "כפר זה הוא שמאלי וכפר זה הוא ימני." (ועדיין) הלא הם תואמים אחד את השני כמֵי שיטפון הנהר מראשו עד סופו?
המקור באכדית
šum-ma a-na a-aḫ Pu-[r]a-tim a-la-ku-um-ma i-la-ku-nim ú-ul ki-ma ri-im-ma-tim ša ki-ša-di-im ša iš-te-et pé-ṣé-et ù iš-te-et ṣa-ar-ma-at uš-ta-pa-ra-sú ke-em-mi i-qa-ab-bu-ú um-ma-a-mi a-lum an-nu-um DUMU-si-im-a-al ù a-lum an-nu-um DUMU-ia-mi-na ú-ul ki-ma mi-li-im ša na-ri-im ša e-li-im a-na ša-ap-[lim] uš-ta-ma-ḫa-ru
כלומר, בני שמאל ובני ימין הם כחרוזים בצבעים שונים בשרשרת אחת, ועם זאת הם מתערבבים אחד בשני כבשיטפון. טקסט אחר מדבר על בני שמאל החֿנאים (הנוודים) ואנשי ימות־בעל כאחים (aḫḫu), ומתייחס לאחווה (atḫu) ביניהם. ישנן עדויות לניידוּת של משפחות בין קבוצות השבטים.
בראש השבטים עמד סוּגַגוּ, ראש שבט נוודים או יישוב קבע, והוא היווה גם שליח של הארמון אצל השבטים. התושבים הציעו אותו והמלך מינה אותו לתפקיד, לאחר שהסוגגו שילם סכום כסף גדול למלך. לעיתים ניתן היה גם להדיח סוגגו. אחרי הסוגגו היו הזקנים (šībūtu), המוסד החשוב ביותר בקרב הנוודים, והם לעיתים גם יעצו לסוגגו, כרתו בריתות, או אף תיווכו בין השבטים למלך.
אזכורים של ארץ אמורו בכתובות אשוריות

ארץ אמורו הוזכרה בכתובות המלכותיות של כמה ממלכי אשור בתקופת הברזל:
תגלת-פלאסר הראשון כתב שהוא הלך להר הלבנון, וכרת משם ארזים לבית אנו ואדד. הוא המשיך לארץ אמורו וכבש את כולה. הוא קיבל מנחות מגבל, צידון וארוד, והפליג מארוד לצומור אשר בארץ אמורו. בהמשך הזכיר את תדמור שבארץ אמורו.
בכתובות אחרות כינו תגלת פלאסר, אשור־בל־כלה ושלמנאסר השלישי את הים התיכון "הים העליון של ארץ אמורו", וכן כינו תגלת פלאסר, אשורנצירפל השני ושלמנאסר השלישי את אותו ים "הים הגדול של ארץ אמורו". שלמנאסר השלישי קרא לו גם "הים המערבי, שנקרא גם הים של ארץ אמורו" או פשוט "הים של ארץ אמורו".
אשורנצירפל השני כתב שהוא עשה את דרכו למרגלות הר הלבנון והלך לים הגדול של ארץ אמורו, הטביל בו את נשקיו והקריב קרבן לאלים. הוא קיבל מנחות ממלכי חוף הים: צור, צידון, גבל, מחֿלתו, מַאיזוּ, כַאיזוּ, אמורו, וארוד שבים, ופירט את המנחות עצמן.
אדד-ניררי השלישי כתב שבשנה אחת הוא הכניע את כל ארץ אמורו וחֿתי, וקיבל מנחות ממריא הדמשקי, יואש השומרוני, צור וצידון. בכתובת אחרת כתב שהכניע את הארץ המשתרעת מהפרת, ארץ חֿתי, ארץ אמורו בשלמותה, צור, צידון, חֿומרי (עומרי, כלומר ממלכת ישראל), אדום ופלשת, עד הים הגדול (הים התיכון). בטקסט מקוטע אחר הוא הזכיר את צבא האמורו.
סרגון השני כתב שהוא גירש אנשים לדמשק של ארץ אמורו (בשומרוגרמות MAR.TU.KI); סיפר על בניית ארמון חתי שנקרא "בית חֿילני" בלשון ארץ אמורו; גירש כמה אוררטים ל"ארץ חֿתי של ארץ אמורו" (הפעם בכתב הברתי a-mur-re-e); מנה את "ארץ אמורו הרחבה" בין הארצות שבשליטתו; וכן הזכיר את אמורו כמה פעמים (חלקן משוחזרות) בקטעים מקוטעים הקשורים ליהובידי ומרד חמת. בכתובת קצרה המזכירה את תוארי המלך, הוא מתואר כ"סרגון, המלך הגדול, מלך העולם, מלך בבל, מלך ארץ שומר ואכד, מפקד ארץ אשור וכל אמורו".
סנחריב כתב גם הוא על בניית ארמון שנקרא בית חֿילני בשפת ארץ אמורו. הוא גם כתב שמלכי שומרון, צידון, ארוד, גבל, אשדוד, בית עמון, מואב ואדום, הם כל מלכי ארץ אמורו, הגישו לו מנחות, ובמקום אחר כתב ששלח למלכי אמורו (בלי לפרטם). בפעם אחרת סיפר שכינס את כל מלכי ארץ אמורו באוּשׁוּ (כנראה צור היבשתית) והטיל עליהם מנחה. בקטע מקוטע הוא מספר שדרש מכל חיילי ארץ אמורו לשאת אדמה.
אסרחדון מונה את אמורו בין ארצות שלטונו, ובמקום אחר מזכיר את מאדים כ"נותן ההחלטות על ארץ אמורו".
אשורבניפל הזכיר את פלישות הערבים (במשמעות "נוודים", ולא במשמעות אתנית) בראשות קדר לארץ אמורו, אותם הביש לבסוף כמוש־חֿלתה מלך מואב. במקום נוסף הזכיר את מלך קדר אותו הוא הביס לאחר שיצא למלחמה נגד מלכי אמורו, ובאותה כתובת הוזכר את שמש-שום-אוכין שהמריד את המלכים שאשורבניפל הציב על אֵלַם, ארץ הגותים, ארץ אמורו ומלוחּֿה (אתיופיה).
האמורי בתנ"ך

ספר בראשית מתאר את הגנאלוגיה של האמורי, וקובע כי הם צאצאיו של כנען:
”וּכְנַעַן יָלַד אֶת-צִידֹן בְּכֹרוֹ וְאֶת-חֵת: וְאֶת-הַיְבוּסִי, וְאֶת-הָאֱמֹרִי, וְאֵת הַגִּרְגָּשִׁי:” (בראשית, י', ט"ו–ט"ז)
הכינוי אמורי נזכר בתנ"ך בהקשר לעם שוכן הרים בארץ כנען. האמוריים מתוארים כעם חזק השוכן ממזרח וממערב לירדן "גדול ורם כענקים". בעבר הירדן נזכר שהיו להם שני מלכים. האחד הוא עוג מלך הבשן שעליו נכתב כי הוא "נשאר מיתר הרפאים". המלך השני הוא סיחון.
על פי התיאור המקראי נראה כי אזור מגוריהם היה מההרים ממערב לים המלח (בראשית יד:ז) עד חברון (יג:ח; דברים ג:ח;ד:מו-מח), כולל את הגלעד והבשן (דברים ג:י) ועבר הירדן המזרחי (ד:מט) "ארץ שני מלכי האמורי סיחון ועוג".
האמורי נקשר גם לאזור ירושלים וייתכן כי העם היבוסי היה תת-קבוצה שלהם. "הר האמורי" הוא הכינוי למדרונות הדרומיים של הרי יהודה.
בספר בראשית מוזכרים שלושת האחים מבני האמורי: ענר, אשכול וממרא. מקום מושבו של אברהם היה באלוני ממרא, שהיה בן בריתו של אברהם (בראשית יד, יג).
האמורי נזכר גם במקרא כאחד מעמי כנען שנכבשו על ידי שבטי ישראל, ולפי מצוות מחיית שבעה עממים, הצטוו בני ישראל להשמיד כל צאצא האמורי.
יהושע בן נון ניצח את חמשת מלכי האמורי במי מרום (יהושע י:י, יא:ח). לפי יוחנן אהרוני מדובר ביחידה בתוך כנען שכונתה 'אמורי', ומלכיה הם 'מלכי האמורי', כפי שעולה גם מתעודות אל עמארנה.[דרושה הבהרה]
בספר שמואל מתואר כי היה שלום בין האמורי לבין בני ישראל (ספר שמואל א', פרק ז', פסוק י"ד). הגבעונים שכרתו ברית עם בני ישראל מתוארים כצאצאי האמורי. כששאול המלך הפר את הברית והרג מהם, האל העניש את בני ישראל ברעב.
מן המסופר בספר מלכים א', פרק ט' עולה בהתאם לתיאור המקראי בספרים הקודמים שמספר כי בני ישראל לא השמידו את עממי כנען שישבו לפניהם בארץ, וירשו את ארצות העמים מבלי להוריש את העמים מאותן ארצות, ונותרו מבני העממים האלה בארץ (ובהם האמורים) ושלמה המלך הסב אותם לעבדים לצרכיו השונים.
בעת החדשה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ניתן ורצוי להרחיב על היסטוריית חקר האמורים.
במחצית השנייה של המאה התשע עשרה ובמחצית הראשונה של המאה העשרים ניסו אידאולוגים אנטישמיים ונאציים לנכס את האמורים לגזע הארי ואפילו לגזע הגרמאני, ואת מוצאם לאירופה, כיום מוסכם בקרב ההיסטוריונים כי מדובר בשכתוב של ההיסטוריה לצרכים אידאולוגיים.
ראו גם

אמורית
ממלכת אמורו
ימחד
לקריאה נוספת

נתן וסרמן ויגאל בלוך, האמורים – מסופוטמיה בראשית האלף השני לפנה"ס, הוצאת כרמל, 2019
ביאורים

↑  במשמעות המקראית "עם", ולא במשמעות המאוחרת המייחסת את המונח ללא יהודים בלבד.
↑  או "הרים", כדימוי לחומת ההגנה נגד המתקפה האֵלַמית
↑  עיר כנענית בין ארוד לצידון, לא ברור איפה.
קיי הייגן

הסנאטורים הייגן, ג'ק ריד וטד קאופמן עם ראש ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי, 2010
ג'אנט קיי הייגן (באנגלית: Janet Kay Hagan;‏ 26 במאי 1953 – 28 באוקטובר 2019) הייתה פוליטיקאית ושדלנית אמריקאית, שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קרוליינה הצפונית. מטעם המפלגה הדמוקרטית, היא כיהנה טרם היבחרה לסנאט כחברת הסנאט של קרוליינה הצפונית בשנים 1999–2009. כשהייגן ניצחה את אליזבת דול בבחירות 2008 לסנאט היא נהפכה לאשה הראשונה שהביסה סנאטורית מכהנת בהיסטוריה של ארצות הברית. היא התמודדה לסנאט מחדש ב-2014, אך הובסה בידי תום טיליס הרפובליקני.
ביוגרפיה

הייגן נולדה בשם ג'אנט קיי רות'בן בעיר שלבי שבקרוליינה הצפונית בתו של ג'ינט (לבית צ'ילס), עקרת בית (ואחותו של לוטון צ'ילס, לימים מושל פלורידה וסנאטור מטעמה), וג'וזי פרי "ג'ו" רות'בן, מוכר צמיגים. גם אביו של הייגן וגם אחיה שירתו בצי ארצות הברית. את מרבית ילדותה בילתה בעיר לייקלנד שבפלורידה. אביה עזב מאוחר יותר את עסקי הצמיגים והתמקצע בתחום הנדל"ן, ועסקיו שגשגו. עם ההצלחה העסקית באה מעורבות פוליטית, והוא חבר אל המפלגה הדמוקרטית ואף כיהן כראש עיריית לייקלנד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התמחתה הייגן בקפיטול והפעילה מעלית שנשאה סנאטורים, בהם דוד שלה הסנאטור לוטון צ'ילס. את התואר הראשון שלה קיבלה מאוניברסיטת המדינה של פלורידה ב-1975 וב-1978 קיבלה תואר במשפטים מאוניברסיטת וייק פורסט. לפני שהייגן בחרה לפתח קריירה פוליטית היא עבדה בתחום הפיננסי. במהלך תקופה זו היא התמנתה לסגנית הנשיא של הבנק הגדול ביותר בקרוליינה הצפונית, "הבנק הלאומי של קרוליינה הצפונית", אשר בהווה מהווה חלק מבנק אוף אמריקה.
ב-1998 נבחרה הייגן לראשונה אל בית המחוקקים של קרוליינה הצפונית כחברת הסנאט מטעם המחוז ה-32. בשל שינויים במספור מחוזות הבחירה, הייגן הייתה לסנאטורית מטעם המחוז ה-27. ב-30 באוקטובר 2007 הכריזה הייגן על מועמדותה לסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית, ובמאי 2008 ניצחה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית. בראשית מערכת הבחירות דומה היה כי להייגן סיכוי קלוש לזכות, והיא גויסה למירוץ רק אחרי שדמוקרטים דומיננטיים יותר בקרוליינה הצפונית, כמו המושל מייק איזלי, המושל לשעבר ג'ים האנט וחבר הקונגרס בראד מילר, סירבו להתחרות בדול. עם זאת, מרבית הסקרים מספטמבר ואילך הראו תחרות צמודה בין הייגן לדול.
הייגן הצליחה לצייר את הסנאטורית דול כפוליטיקאית מנוונת ומנותקת כמעט לחלוטין מציבור בוחריה, והאשימה אותה בכך שהעבירה את רוב זמנה בוושינגטון די. סי. בעוד ששהתה בקרוליינה הצפונית 13 יום בלבד ב-2006. בראשית נובמבר 2008, אחרי מערכת בחירות רוויית הכפשות משני הצדדים שכללה בין היתר את האשמת דול כי הייגן היא "חסרת אמונה", הביסה הייגן את דול ברוב של 53%. בסנאט הייתה חברה בוועדת הכוחות המזוינים, בוועדה לעסקים קטנים ויזמות ובשתי ועדות אחרות, והפגינה דעות ליברליות. היא תמכה בזכותן של נשים לבצע הפלה מלאכותית, הצביעה בעד ביטול מדיניות "אל תשאל, אל תספר" ובעד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
בבחירות 2014 לסנאט הפסידה הייגן ליושב ראש בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית תום טיליס. הייגן נשענה על תמיכת הנשים, ובסקרים נהנתה מיתרון בן 19 נקודות. תיליס לעומתה פיגר בסקרים אחריה ונשען על תמיכת גברים לבנים, וגייס תמיכה בקרב נשים שמרניות ומתנגדות להפלות, שכינו את הייגן "קיצונית". הייגן הליברלית טענה שתיליס הוא איש תנועת מסיבת התה, בשל התנגדותו לשכר מינימום, רצונו לסגור את מחלקת החינוך של ארצות הברית ואי-אמונתו בהתחממות הגלובלית. ב-2016 הצטרפה הייגן לחברת השדלנות "Akin Gump Strauss Hauer & Feld", והיא עסקה בתחום זה עד למותה.
ב-28 באוקטובר 2019, נפטרה הייגן בגיל 66 מסיבוכים של נגיף. הלווייתה נערכה ב-3 בנובמבר 2019 בכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של גרינסבורו.
הערות שוליים

↑  10 Things You Didn't Know About Kay Hagan, usnews.com
↑  מייקל ואלנצואלה, Hagan to run, מאורכב באתר Wayback Machine‏, 30 באוקטובר 2007 (באנגלית)
↑  הרולד מאיירסון, Is the Southern Strategy Dead?, באתר  American Prospect‏, 24 באוקטובר 2008 (באנגלית)
↑  יצחק בן-חורין, אפקט אובאמה: הדמוקרטים בדרך לסחוף הקונגרס, באתר ynet, 21 באוקטובר 2008
↑  טל שניידר, הדמוקרטים הגדילו את שליטתם בקונגרס, באתר nrg‏, 5 בנובמבר 2008
↑  יהודה פרימן, סחף דמוקרטי גם בקונגרס, באתר ערוץ 7, 5 בנובמבר 2008
↑  סוכנויות הידיעות‏, תבוסה צורבת לדמוקרטים בבחירות עם המהפך בסנאט, באתר וואלה, 5 בנובמבר 2014
↑  נטשה מוזגוביה‏, אובדן הסנאט ינבא לאובמה שנתיים קודרות בוושינגטון, באתר וואלה, 27 באוקטובר 2014
↑   חמי שלו וניו יורק, הרפובליקאים מנסים להרוג נמר מנצח לפני הבחירות לקונגרס, באתר הארץ, 16 במאי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1198304502  ISNI: 0000 0004 3657 5404  LCCN: no2014088880  SNAC: w6650f34  US Congress: H001049  VIAF: 310520990   WorldCat (עם VIAF): 310520990