stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים
לאחר המלחמה > השפעה תרבותית

השפעת הכנסייה הקתולית צומצמה כאשר ממשלת ארצות הברית החילונית הפרידה את הכנסייה מהמדינה, ורכשה את אדמות הכנסייה, וחילקה אותן מחדש - אחד הניסיונות המוקדמים ביותר לרפורמה אגררית בפיליפינים. גודל השטח הגיעה לכארבע מיליון דונם. הרכישה הושלמה ב-22 בדצמבר 1903. תוכנית חלוקת האדמות נקבעה לפחות בשלושה חוקים. סעיף 10 בחוק הקרקעות הציבורי מגביל רכישות עד למקסימום של 160 דונם עבור אדם או 10240 דונם עבור תאגיד או אגודה. הקרקע הוצעה גם לחקלאים חסרי קרקע, במחירים נמוכים ובתשלומים שנתיים. סעיף 28 לחוק הקרקעות הציבוריות קבע, כי חוזי שכירות עשויים להחתם לתקופה מקסימלית של 25 שנים, הניתנים לחידוש למשך 25 שנים נוספות.
בשנת 1901 הגיעו מארצות הברית לפחות חמש מאות מורים - 365 גברים ו-165 נשים. השם תומסיטה אומץ עבור המורים האלה, אשר ביססו את החינוך כאחת התרומות הגדולות של אמריקה לפיליפינים. עשרים ושבעה מהמורים המקוריים מתו ממחלות טרופיות או נרצחו על ידי המורדים הפיליפינים במהלך 20 החודשים הראשונים. למרות הקשיים, הם המשיכו, לימדו ובנו מוסדות למידה שהכינו את התלמידים למקצועות או לעיסוקים נבחרים. הם פתחו את אוניברסיטת הפיליפינים ואת בית הספר הפיליפיני לאמנויות בשנת 1901 ופתחו מחדש את בית הספר הימי בפיליפינים, שהוקם בשנת 1839 על ידי מועצת המסחר של מנילה בחסות ספרד. בסוף 1904, הקורסים העיקריים נלמדו בעיקר על ידי פיליפינים בפיקוח אמריקאי.
עצמאות פיליפינית וריבונות (1946)

ב־20 בינואר 1899 מינה הנשיא מקינלי את הוועדה הפיליפינית הראשונה (ועדת שורמן), קבוצה של חמישה אנשים בראשותו של ד"ר גייקוב שרמן, נשיא אוניברסיטת קורנל, לחקור את התנאים באיים ולהמליץ עליהם. בדו"ח שהוציאו לנשיא בשנה שלאחר מכן, הודו הנציגים בשאיפות הפיליפיניות לעצמאות; הם הכריזו, עם זאת, שהפיליפינים אינם מוכנים לכך. המלצות ספציפיות כללו הקמת ממשלה אזרחית מהר ככל האפשר (המנהל הכללי של האיים באותה תקופה היה בידי המושל הצבאי), כולל הקמת בית מחוקקים, ממשלות אוטונומיות ברמת המחוז והעירייה, ומערכת חדשה של בתי ספר יסודיים ציבוריים חינם.
מלכתחילה הגדירו נשיאי ארצות הברית ונציגיהם באיים את משימתם הקולוניאלית כהכנת הפיליפינים לעצמאות בסופו של דבר. למעט קבוצה קטנה של "שומרי מצפון", הנושא לא היה אם הפיליפינים יקבלו את השלטון העצמי, אלא מתי ובאיזה תנאים. ההתפתחות הפוליטית באיים הייתה מהירה ומרשימה במיוחד לאור המחסור המוחלט של מוסדות ייצוגיים.
חוק ג'ונס, שהועבר על ידי הקונגרס האמריקני בשנת 1916 כדי לשמש כחוק החדש בפיליפינים, הבטיח עצמאות בסופו של דבר והקים סנאט פיליפי נבחר. חוק ה-Tydings-McDuffie (רשמית חוק העצמאות הפיליפיני), שאושר ב-24 במארס 1934, סיפק ממשל עצמי בפיליפינים ועצמאות פיליפינית (מארצות הברית) לאחר עשר שנים. בינתיים פרצה מלחמת העולם השנייה והארץ עברה כיבוש יפני בין 1941 ל-1945. ב-1946, הסכם של מנילה (1946) בין ממשלות ארצות הברית לבין הרפובליקה של הפיליפינים סיפק את ההכרה בעצמאותה של הרפובליקה של הפיליפינים תוך ויתור על הריבונות האמריקאית על האיים הפיליפינים.
חילוץ האוניה אלכסיה

העלאת אחד המלחים למסוק
"אלכסיה" הייתה אונית משא יוונית אשר בליל שבת סוער, 3 באפריל 1965, נסחפה והתנפצה אל סלעי אנדרומדה בכניסה לנמל יפו.
14 מלחיה חולצו במבצע משולב של חיל הים וחיל האוויר.
הסערה

"אלכסיה", אונית קיטור בת 2000 טון, נחכרה על ידי חברת "מ. דיזנגוף ושות' בע"מ" מידי החברה היוונית ליאודקנקוס.
ביום שישי 2 באפריל 1965 הגיעה "אלכסיה" מגנואה ובשעות אחר הצהרים עגנה מול נמל יפו. בבטן האוניה מטען הכולל 42 מכוניות "פיאט", 800 טון ברזל המיועדים לחברת "מקורות" ועוד 160 טון מטען כללי.
התחזית ניבאה סערה מתקרבת. שתי אוניות אחרות שהגיעו באותו היום אל הנמל התרחקו אל הים הפתוח.
מזג האוויר הלך והתקדר ובאחת אחר חצות פרצה סערה עזה. עוגני האוניה נתקו והיא התרסקה אל הסלעים.
קול הנפץ החריד את באי מועדוני הלילה הסמוכים. שומר הנמל, עזרא ניסים, נדהם לראות אונית משא מטלטלת על הגלים, מתקרבת במהירות ונוחתת על הסלעים תוך שאגת צופרים.
ניסיונות החילוץ

רב החובל קרא לעזרה לנמל חיפה וביקש גוררת שתוריד אותו מהסלעים. אך הסערה לא אפשרה זאת.
באותה שעה התכנס בנמל יפו צוות הצלה: המפקח הימי ליברמן ואנשי הנמל, נמירובסקי, פנחס כהן, יעקב גרינברג וזלמן בן אבי.
מחסני הנמל נפרצו וסירת מנוע הורדה אל המים הסוערים. חלק מצוות ההצלה התקרב עם הסירה לאניה וקרא למלחים לנטוש. רב החובל הודיע: "אנחנו לא נוטשים" ובאיתותי אור ביקש שתבאנה גוררות כדי לחלץ את האוניה מהסלעים.
צוות שחיינים של חיל הים הגיע אך לא יכול היה להיכנס למים.
עם אור ראשון נכנס חיל הים לפעולה. חבל נורה אל תורן האוניה וחובר אל גג מנהלת הנמל. סירת מנוע התקרבה כדי ללוות את המלחים שהיו אמורים לרדת בחבל כמו ב"אומגה". אבל המלחים סירבו לרדת כך. רק אחד מהם הסכים, היה זה רב המלחים. תוך כדי ירידה בחבל התנדנדה האוניה והוא טבל במים ונאסף על ידי הסירה המלווה. עשרות אנשים חיכו לו על החוף עם בקבוק ויסקי.
בינתיים התקבצו אלפי סקרנים על חוף הים. גם הקונסול היווני היה שם ומנהל רשות הנמלים רב-אלוף חיים לסקוב. האנשים גדשו את הסביבה עד כדי כך שהיה צורך להביא ניידות משטרה כדי לשמור על הסדר.
החילוץ מהאוויר

בשעה 9:30 בבוקר הגיע מסוק של חיל האוויר. המסוק חג מעל לאוניה פעם אחר פעם ואז נעלם לקול קריאות האכזבה של הצופים.
קברניט המסוק אליעזר כהן (צ'יטה) ביקש להוריד את החבל שנקשר מהאוניה אל החוף כי חשש להיתקל בו. לאחר שהוסר החבל שב והופיע המסוק והחל מבצע החילוץ.
הרוח נשבה במהירות 25-30 קשר, האוניה היטלטלה מצד לצד, וגלים שטפו את סיפונה מהחרטום ועד לירכתיים.
המכונאי המוטס אריק יהלומי הורד בכבל אל האוניה. הוא תיאר לרב החובל באנגלית איך להירתם אל הכבל וזה הסביר זאת למלחים בשפתם. אריק עזר לכל מלח להירתם. בסבב הראשון הועלו שלושה מלחים אל הגבעה מעל הנמל. קהל אלפים רץ לעבר המסוק. "סכנת נפשות" סיפר אחר כך קברניט המסוק. הסבב הבא הגיע למסגד "חסן בק". גם לשם הגיעו אלפים. עזר ויצמן, מפקד חיל האוויר ובנו, הגיעו למקום ועזרו לכוון את המסוק לנחיתה.
המלחים פונו בחמישה סבבים. אמבולנסים של מגן דוד אדום חיכו בכל סבב והעבירו את המלחים אל נמל יפו, שם קבלו אותם אנשי הנמל ובידיהם בקבוקי ברנדי. רב החובל הועלה אחרון. כאשר נקשר לכבל הוא החזיק בידיו את ספר האוניה. אריק לקח ממנו את הספר כדי שיוכל לעלות בבטחה. בריחוף האחרון כמעט וקרה אסון. הכבל נתפס באחת מסירות ההצלה. אבל, בתמרון אקרובטי הצליח הטייס להשתחרר ולהמשיך בחילוץ.
לבסוף הועלה אריק לאחר שהמתין עוד כחצי שעה באוניה המיטלטלת ובידו ספר האוניה.
במוצאי השבת נערכה מסיבה במועדון לילה ביפו. למועדון הגיעו מפקד חיל האוויר וצוות המסוק. היוונים, שהשאירו את חפציהם על האוניה הגיעו בבגדי עבודה, חלקם ללא נעלים. המלחים חזרו והודו לחיל האוויר ולחיל הים. תזמורת השמיעה שירים יווניים וזמרת יווניה שרה ורקדה עם הניצולים.
אריק יהלומי קבל מכתב הערכה ממפקד חיל האוויר על "יוזמה...התמדה...דיוק פעולה...אופן ביצוע מושלם...וסיכון עצמי".
כל העיתונים היומיים יצאו מגדרם בתיאור החילוץ הדרמטי, חלקם אף השוו אותו לאגדת אנדרומדה.
הסיפור הגיע גם אל מעבר לים. חברת סיקורסקי פרסמה את התמונה ובה המלח על חבל המסוק.
אחרית האוניה

שתי גוררות יוניות נשלחו למחרת, על ידי בעלי האוניה, מנמל פיראוס.
לפני שניתן היה לגרור את האוניה היה צורך לפוצץ את הסלעים שעליהם הייתה תקועה.
רק לאחר חודשיים נגררה האוניה לחיפה.
שם, לאחר בדיקה, אמורה הייתה חברת הביטוח לויד'ס להחליט האם לתקנה או להפכה לגרוטאות.
הערות שוליים

↑  עיתון מעריב מ-4.4.1956 עמ' 2. עיתון ידיעות אחרונות מ-4.4.1965 עמ'3. עיתון הארץ מ-4.4.1965 עמ' 6.
↑  בנו של השחקן אלכסנדר יהלומי
↑  מאיר עמית, עד 124, זמורה ביתן, 1990, עמ' 93
↑  עיתון מעריב 13.6.1965
יעל דיין

משמאל לימין: אסי דיין, אהרונה לבית מלכין, יעל דיין ואל"ם דב שיאון (במדים), בבית דיין בצהלה, יולי 1967
יעל דיין (12 בפברואר 1939 – 18 במאי 2024) הייתה סופרת, עיתונאית ופוליטיקאית ישראלית. הייתה חברת הכנסת מטעם "העבודה", וסגנית ראש עיריית תל אביב-יפו מטעם מרצ תל אביב-יפו, ובתפקידה האחרון כיושבת ראש המועצה העירונית מטעם סיעת תל אביב אחת שבראשות רון חולדאי. זוכת פרס מפעל חיים מטעם המשרד לשוויון חברתי (2022).
ביוגרפיה

יעל דיין נולדה בנהלל לרות ומשה דיין. אחותם הגדולה של אהוד ואסי. בגיל עשר עברה יחד עם משפחתה לגור בירושלים. בשנת 1952 נשלח אביה ללמוד בבית הספר לקצינים בכירים באנגליה ואמה הצטרפה אליו. בתקופה זאת חייתה בבית סבה וסבתה, ולאחר מכן עברה לגור ברמת גן. בגילאי 12–16 למדה בתיכון חדש בתל אביב.
כנערה כתבה שירים וכתבות לעיתונים שונים, בהם מעריב ודבר. יחסיה עם "עורך שבועון שערורייתי ורב תפוצה" (אורי אבנרי) יצרו שערורייה משפחתית. כאשר מונה אביה לרמטכ"ל, עברה לגור בצהלה, בית הקבע של המשפחה. בתחילת שירותה בצה"ל סיימה קורס מ"כיות, ובהמשך שירתה כקצינה בדרגת סרן בדובר צה"ל. השכלתה העל תיכונית כוללת שלוש שנים של לימודי יחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים ללא קבלת תואר ולימודי מדעי החיים באוניברסיטה הפתוחה.
פעילות ציבורית

דיין החלה את הפעילות הציבורית הענפה שלה במנהיגות תנועות שלום ("בת שלום", "המרכז הבינלאומי לשלום", "המועצה לשלום וביטחון") ובהרצאות. כמו כן פעלה בחוגי מעמד האישה, פעילה באגודות נשים, זכויות אדם וזכויות הומואים ולסביות.
פעילות ציבורית > פעילות בכנסת

בשנת 1992 נבחרה לראשונה לכנסת. עם כניסתה לכנסת הוציאה לפועל את המלצתה של אורה נמיר, משנת 1978, להקים ועדה למעמד האישה בכנסת, וכיהנה כיו"ר הראשונה של הוועדה לקידום מעמד האישה, תפקיד שבו כיהנה בשנית בכנסת ה-14, ובפעם השלישית בכנסת ה-15. ב-1998 הביאה לחקיקת החוק למניעת הטרדה מינית. במהלך שנות כהונתה בכנסת שימשה כחברה בוועדת החוץ והביטחון וועדת חוקה, חוק ומשפט.
ב-1993 נפגשה דיין עם יאסר ערפאת בתוניס, מבלי לעדכן מראש את ראש הממשלה רבין, ועוררה בכך תרעומת רבה מצידו ומצד שרי הממשלה. ב-22 באוקטובר 1996, בעת ביקורה בחברון, שפך עליה ישראל לדרמן כוס תה חם, על כך נידון לשלוש שנות מאסר והוגשה נגדו תביעת פיצויים אזרחית.
משלא נבחרה למקום ריאלי בפריימריז של מפלגת העבודה לבחירות 2003, הצטרפה לתנועת שח"ר שהקים יוסי ביילין, והשניים פרשו מהעבודה והחליטו להתמודד לכנסת במסגרת רשימת מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר, בה שוריין לה המקום ה-12, אך הרשימה המשותפת קיבלה רק 6 מושבים בכנסת.
בבחירות לכנסת השבע עשרה הוצבה ברשימת מרצ במקום ה-111 הסמלי.
פעילות ציבורית > פעילות חברתית

דיין נודעה בזכות מאבקיה למען נשים, ובהיותה יו"ר הוועדה למעמד האישה הקימה את ועדת המשנה למניעת אפליה על רקע העדפה מינית. דיין הייתה גם בין הפוליטיקאיות הראשונות שהשתתפה באירוע גאווה ציבורי, והעלתה לסדר היום את הנושא הרגיש בימים שפחות דובר בהם על נושא זה.
פעילות ציבורית > פעילות מוניציפלית בתל אביב

בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 עמדה בראש ברשימת מרצ תל אביב-יפו למועצת העיר תל אביב-יפו. הרשימה זכתה בחמישה מנדטים והייתה הסיעה השנייה בגודלה במועצת העיר. דיין נבחרה לתפקיד סגנית ראש העירייה, רון חולדאי, ומונתה למחזיקת תיק הרווחה בעיר ויושבת ראש הוועדה לזכויות האדם בתל אביב.
במאי 2008 נוצחה דיין בבחירות המקדימות לראשות רשימת מרצ בתל אביב יפו על ידי מיטל להבי. בעקבות ההפסד, פרשה ממרצ באוגוסט אותה שנה, וחודש לאחר מכן הצטרפה לרשימתו של ראש העירייה רון חולדאי והוצבה במקום החמישי בסיעתו תל אביב אחת. בבחירות המקומיות זכתה רשימה זו בחמישה מנדטים ודיין נבחרה בשנית למועצה.
בקדנציה השנייה שלה במועצת העירייה מינה אותה חולדאי לתפקיד יו"ר מועצת העיר והיא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד הזה בעיריית תל אביב. דיין ניהלה את ישיבות המועצה, סדר היום ומתן רשות דיבור לחברי המועצה. במקביל, שימשה דיין כמחזיקת תיק הרווחה בעירייה.
לקראת הבחירות המוניציפליות בשנת 2013, הודיע לה ראש העיר חולדאי כי לא תשולב ברשימתו למועצה והיא פרשה מפעילות פוליטית.
פרסים והוקרה

בשנת 2002 קיבלה את תואר "יקירת הקהילה" – תואר כבוד המוענק על ידי הארגונים הגאים לאנשים מוערכים על ידי קהילת הלהט"ב בכל התחומים.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב נכללה דיין בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
ביולי 2022 זכתה בפרס מפעל חיים מטעם המשרד לשוויון חברתי.
חיים אישיים

בשנים 1959–1967 שהתה דיין ביוון עם בן זוגה הבמאי היווני מייקל קקויאניס (1922–2011), ואף שימשה כעוזרת הפקה בסרטו "זורבה היווני".
זמן קצר לאחר חזרתה לישראל, נישאה לדב שיאון, שנפטר ב-2003. לשניים נולדו בן ובת, דן ורחלי. בתה, רחלי שיאון שריד, מנהלת יחידת טיפול נמרץ ילדים בבית החולים וולפסון, נשואה לישי שריד, בנו של יוסי שריד.
דיין התגוררה בתל אביב. נפטרה לאחר מאבק בנפחת ריאות. ונקברה לצד בעלה בבית העלמין קריית שאול.
ספריה

פנים חדשות במראה, 1959 (הספר בקטלוג ULI), הספר ראה אור באנגלית, עורר סערה זוטא כשתורגם לעברית, ובו תיאור שירותה הצבאי כחיילת בצה"ל, ופרטים על חייה האישיים
סיני, יוני 1967: יומן אישי, 1967 (הספר בקטלוג ULI), בספר זה תיארה את מהלך הלחימה במלחמת ששת הימים לאחר שנלוותה לאוגדה 38 בפיקוד אריאל שרון
שני בנים למות, 1968, הוצאת עם עובד. (הספר בקטלוג ULI), ספר פרוזה על ילד ניצול שואה שבילדותו נבחר לחיים על ידי הגסטאפו בורשה, על פני אחיו שהוצא להורג, כאשר על אביו היה להחליט מי משני האחים יישאר בחיים ובחר דווקא באחיו. ועל הפגישה המחודשת ביניהם לאחר שגדל בקיבוץ ללא משפחה. הספר יצא לאור תחילה באנגלית ואחר כך תורגם לעברית
שלושה שבועות של סתיו, 1980, הוצאת זמורה ביתן.
אבי, בתו, 1986, הוצאת עידנים / ידיעות אחרונות. (הספר בקטלוג ULI) ספר בולט נוסף שלה הוא הביוגרפיה/אוטוביוגרפיה "אבי, בתו", בו הציגה את תולדות חייו של אביה משה דיין מילדותה שלה, תוך כדי התייחסות לדרכו הפוליטית הייחודית, ליחסיו המשפחתיים המורכבים, היחסים שקיים מחוץ לנישואין, גירושיו ונישואיו השניים והידרדרות בריאותו עד למותו.
מנגד, 2014, הוצאת מודן. (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת

יורם יובל, ישראל – שיחת נפש, כנרת זמורה ביתן, 2012, עמ' 126–132 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  דינה חלוץ, יעל דיין על הזכייה בפרס מפעל חיים: "לא הופתעתי, אני באמת חושבת שזה מגיע לי", באתר ynet, 20 ביולי 2022
↑  תקוה וינשטוק, המחברת, מעריב, 6 במרץ 1959
↑  יעל דיין, אבי, בתו, דיענים ידיעות אחרונות, 1986
↑  עשרות מדריכות חדשות לצה"ל, הארץ, 17 במאי 1957
↑  נדחתה עתירת ישראל לדרמן, שופך התה על יעל דיין, לשחרור מוקדם, באתר גלובס, 31 בדצמבר 1998
↑  סדרת הרצאות על נשים ופועלן באוניברסיטת חיפה(הקישור אינו פעיל, 14.4.2020)
↑  הלה נס, יעל דיין מצטרפת לחולדאי, באתר "local", ‏8 בספטמבר 2008(הקישור אינו פעיל, 14.4.2020)
↑  מירב שלמה מלמד, יעל דיין הודחה מרשימת חולדאי: נפגעתי ממנו, באתר ynet, 15 בספטמבר 2013(הקישור אינו פעיל, 14.4.2020)
↑  ג'ורג' אבני שיר נחמיאס, ‏היכל הקהילה 2015: 40 המשפיעים בתולדות הקהילה, באתר ‏מאקו‏, 7 ביוני 2015
↑  דינה חלוץ, יעל דיין על הזכייה בפרס מפעל חיים: "לא הופתעתי, אני באמת חושבת שזה מגיע לי", באתר ynet, 20 ביולי 2022
↑  שביט בן-אריה, חברות הכנסת: נשים מובילות בישראל, תשע"א-2011
↑  דינה חלוץ, ד"ר רחלי שיאון־שריד, בתה של יעל דיין: "הייתי לצידה עד נשימתה האחרונה", באתר ynet, 11 ביוני 2024
↑  ירון דרוקמן, אדיר ינקו, הלכה לעולמה חברת הכנסת לשעבר יעל דיין, באתר ynet, 18 במאי 2024
↑  חה"כ לשעבר יעל דיין הלכה לעולמה, באתר ‏מאקו‏, 18 במאי 2024
↑  יעל דיין, פנים חדשות במראה, הוצאת מודיעין, 1959
↑  עוזי בנזימן, ישראל והשואה-כמוצרי יצוא, הארץ, 1 בספטמבר 1967
י. פינקלסטון, "שני בנים למוות' – ספרה החדש של יעל דיין: הטוב ביותר, מעריב, 26 במאי 1967
↑  חיים שכאלה: יעל דיין בספר אישי, באתר ynet, 24 בספטמבר 2014
↑  כדי שהקו יסמן הורות הוא צריך לרדת למטה
↑  בחלק מהמקרים משך הנשואין מופיע מעל הקו
1 2 3 4 5  כאשר אדם עוסק ביותר מתחום אחד שבתרשים, צבע הרקע יהיה לפי תחום עיסוקו המשמעותי ביותר.
↑  נושא משרה ציבורית בכירה או היה אישיות ציבורית בעלת חשיבות היסטורית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260253905171  PLWABN: 9810615749805606  BIBSYS: 90253052  BnF: cb12600112r (data)  CiNii: DA04149742  GND: 123537401  ICCU: CFIV053872  ISNI: 0000 0000 8394 8374  LCCN: n85025782  NDL: 00521086  NLA: 35034131  NLK: KAC201953933  NTA: 069512531  RERO: 02-A003159088  SUDOC: 116372052  Trove: 806645  VIAF: 74836797   WorldCat (עם VIAF): 74836797 
יעל דיין מרצה על ספרה החדש "מנגד" במסגרת תוכנית הרצאות על "נשים ופועלן" בתוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת חיפה ב-12 בנובמבר 2014
יעל דיין ב-2006
ישראל באולימפיאדת לילהאמר (1994)

משחקי החורף האולימפיים ה-17 במספר נערכו מ-12 בפברואר עד 27 בפברואר 1994 בעיר לילהאמר שבנורווגיה.
ישראל השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים באולימפיאדה זו, כאשר שלחה משלחת שמנתה ספורטאי יחיד.
ספורטאי זה היה המחליק האומנותי על הקרח מיכאל שמרקין שסיים את התחרות במקום ה-16.
תוצאות

| ישראל במשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- |
| משחקי הקיץ | הלסינקי (1952) • מלבורן (1956) • רומא (1960) • טוקיו (1964) • מקסיקו סיטי (1968) • מינכן (1972) • מונטריאול (1976) • לוס אנג'לס (1984) • סיאול (1988) • ברצלונה (1992) • אטלנטה (1996) • סידני (2000) • אתונה (2004) • בייג'ינג (2008) • לונדון (2012) • ריו דה ז'ניירו (2016) • טוקיו (2020) • פריז (2024) |  |
| משחקי החורף | לילהאמר (1994) • נאגנו (1998) • סולט לייק סיטי (2002) • טורינו (2006) • ונקובר (2010) • סוצ'י (2014) • פיונגצ'אנג (2018) • בייג'ינג (2022) |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורט בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמנון ענבר

| --- | --- |

אמנון ענבר
 לידה:  27 בפברואר 1926 י"ד באדר ה'תרפ"ו פולין קיילצה, פולין
 פטירה:  13 בינואר 2016 (בגיל 89) ד' בשבט ה'תשע"ו ישראל רמת גן, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 תאריך עלייה:  1934
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  "אמנונצ'יק"
 השתייכות:  ההגנה  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1941–1969 (כ־28 שנים)
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 מ"מ ומ"פ בגדוד 54 בחטיבת גבעתי  מ"פ בגדוד 33 בחטיבת אלכסנדרוני  מ"פ וסמג"ד (מיל') בגדוד 121 בחטיבה 8  מג"ד (מיל') 964 בחטיבה 5  מושל טולכרם וג'נין
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון
 עיטורים
 יקיר רמת גן (1998) 
 תפקידים אזרחיים
 ראש משלחת מטעם משרד החוץ ומשהב"ט ויועץ לנשיא מלאווי לענייני נוער  מפקד תחנת כיבוי אש רמת גן
 
אמנון ענבר (27 בפברואר 1926 – 13 בינואר 2016) היה איש "ההגנה" וצה"ל בראשית שנותיה של מדינת ישראל, יו"ר מסדר המכבים בתנועת "מכבי" העולמית, פקיד בכיר בעיריית רמת גן ומפקד תחנת רמת גן של הרשות הארצית לכבאות והצלה, ושותף בהקמת העיר מודיעין.
ביוגרפיה

אמנון ענבר נולד כירחמיאל אלתר בורנשטיין ב-1926 בקיילצה שבפולין, בנם של שמעון דוד בורנשטיין (1893–1973) ופנינה (פרלה) לבית זילברשטיין (1896–1983). בשנת 1934 עלה עם משפחתו לישראל. גדל ולמד בתל אביב. הוא התחנך בבית הספר ביל"ו, בגימנסיה "מוריה" ובגימנסיה "גורדון", והיה חניך "צופי העדה" ובהמשך ב"הנוער הציוני". עוד בנעוריו המוקדמים סייע להוריו בפרנסת המשפחה.
בדצמבר 1954 נישא ענבר לחנה, לבית בן-אפרים (טיטינשניידר). לזוג נולדו שלושה ילדים. אחד מהם הוא יוסי ענבר, אגרונום אשר שימש כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה. אחותו הייתה טובה אפשטיין, מאלופות ישראל בטניס.
ביוגרפיה > בהגנה ובצה"ל

ענבר התגייס לשורות "ההגנה" ב-1941, כשהיה בן 14 וחצי, יחד עם חבריו לתנועת הנוער - תחילה לגדנ"ע ובהמשך לפלוגה ב' בחי"ש ת"א, בה שירת כלוחם ומפקד. הוא עבר קורס מפקדי כיתות בכפר מנחם וקורס מפקדי מחלקות (האחרון של ההגנה והראשון של צה"ל) בג'וערה. במסגרת פעילותו ב"הגנה", השתתף ענבר בפעולות שונות, כגון ההתקפה על מתקני המשטרה הבריטית בשרונה בליל המשטרות, אבטחת קו המים בנגב, "ליל וינגייט" ועוד.
במלחמת העצמאות צורפה פלוגתו לגדוד 54 בחטיבת גבעתי. השתתף כמ"מ ובהמשך כסמ"פ בקרבות לשחרור הנגב, בקרבות משטרת עיראק סואידן, קרבות חוליקאת, בליווי שיירות לירושלים במבצע מכבי, בקרבות לטרון ועוד.
לימים היה ענבר פעיל מאוד בארגון ותיקי ההגנה ואף כיהן כיו"ר ארגון "ההגנה" בת"א וגוש דן וחבר ההנהלה הארצית של הארגון. במסגרת פעילות זאת פעל ענבר נמרצות להנחלת מורשת דור תש"ח לנוער בישראל ולהנצחת ארגון "ההגנה" והמחתרות בכלל.
לאחר מלחמת העצמאות, שירת ענבר כמ"פ בגדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני, שירת תקופה במחוז הצפון ושירת כקצין מבצעים של מחוז תל אביב. בתחילת שנת 50 הקים ענבר גדוד מילואים יחד עם דב הררי ששימש כמג"ד (מילואים) ולימים, כשהיה בעצמו במילואים, שימש בו כמ"פ ובהמשך כסמג"ד. לקראת שחרורו משירות סדיר, עבר ענבר קורס מג"דים בפיקודו של חיים בר-לב יחד עם משה דיין ושמעון מזא"ה.
ענבר השתחרר מצה"ל ב-1952 בדרגת סרן והמשיך להתקדם ולבצע תפקידים רבים במסגרת מערך המילואים של צה"ל, אותו סייע להקים בתחילת שנות ה-50. ב-1956 מונה לסמג"ד וקודם לדרגת רס"ן. הוא השתתף בקרבות מלחמת סיני באזור עזה והנגב.
ב-1962 מונה למפקד גדוד בחטיבה 8 וקודם לדרגת סא"ל. בהמשך עבר לחטיבה 17 שלימים הפכה לחטיבת גבעתי (חטיבה 5) בפיקודו של זוניק שחם, שם פיקד על גדוד 964, שהיה גדוד חק"ש (חיל קשישים). במלחמת ששת הימים כבש הגדוד את טולכרם וענבר קיבל את כניעתה וניהל אותה עד להסדרת השלטון הצבאי בעיר.
לאחר מלחמת ששת הימים התנדב לשרת במשך כשלושה חודשים בתפקיד מושל ג'נין לבקשת אלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס. במסגרת תפקידו כינן את השלטון הצבאי בערים אלו ודאג לאוכלוסייה המקומית. בתוך כך יזם והוביל ענבר את פתיחת הגשרים לירדן במעבר אום צוץ, מה שאפשר פיתוח חיי מסחר וכלכלה לאוכלוסייה המקומית.
ענבר שירת במילואים עד אחרי מלחמת יום כיפור.
כתב מינוי למושל ג׳נין, יוני 1967
בטקס פתיחת הבנק בג'נין, יולי 1967
עם סגנו, מאירק'ה רבינוביץ', צופים אל עבר מעבר אום צוץ בין ירדן לגדה המערבית
בקשה של האלוף עוזי נרקיס מראש עיריית רמת גן מר אברהם קריניצי להשאלה לשנה את אמנון ענבר לשמש בתפקיד מושל
מכתב תודה מזוניק שחם עם שחרורו משמ"פ
בביקור במעבר אום צוץ עם חגי שפר ששימש כמנהל המעבר תחת פיקודו
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

לאחר ניסיון של מספר שנים בתחום היהלומים, תחילה כעצמאי ובהמשך כשותף במפעל, ב-1964 החל ענבר לעבוד בעיריית רמת גן, תחילה כמנהל אדמיניסטרטיבי במחלקת ההנדסה ובהמשך כמנהל מחלקת שרותי חירום והמוסך העירוני. בין עשייתו הרבה בלטו בתקופה זאת הקמת הנגריה העירונית וארגון תערוכת הפרחים הבינלאומית בפארק הלאומי ב-1974. כמו כן היה שותף פעיל בוועדה לאימוץ הצנחן יחד עם חברו חיים קונביץ.
ב-1971 נסע עם משפחתו למלאווי בראשות משלחת מטעם משרד החוץ ומשהב"ט ויועץ לנשיא בענייני נוער. ענבר סייע לממשל המקומי להקים את תנועת הנוער החלוצי המלאווי (Malawi Young Pioneers). ערב הנסיעה כנציג רשמי מטעם המדינה נאלץ ענבר להחליף את שמו מבורנשטיין לענבר, כנהוג באותה תקופה. עם שובו של ענבר לישראל העתיק את מקום מגוריו מתל אביב לרמת גן ושב לעבוד בעירייה.
ענבר החל את דרכו בתנועת מכבי כמזכיר מכבי והיה פעיל במסגרת ה"מכביות". החל מ-1977 שימש ענבר יו"ר ועדת הבטיחות של המכביה במשך חמש מכביות: המכביה העשירית (1977), המכביה האחת עשרה (1981), המכביה השתים עשרה (1985), המכביה השלוש עשרה (1989), המכביה הארבע עשרה (1993). עד לפטירתו בינואר 2016 שימש ענבר כיו"ר מסדר המכבים וחבר הנהלת מכבי ישראל.
בשנת 1978 מונה ענבר לפקד על תחנת כיבוי האש רמת גן והוענקה לו דרגת טפסר (המקביל לטפסר משנה של היום). ענבר כיהן בתפקיד בימיה הקשים של רמת גן במהלך מלחמת המפרץ, כאשר ספגה העיר מטחי סקאדים מעיראק וכוחות הכיבוי וההצלה בפיקודו עסקו בפינוי וחילוץ הנפגעים.
באוגוסט 1994 משה שכטר גייס את ענבר לצוות ההקמה של העיר מודיעין. בצוות ההקמה עבד כנציג שירותי כבאות והצלה, קצין הביטחון, קניין, קצין לתפקידים מיוחדים ועוזר ראש העיר עד שנת 2000, אז פרש לגמלאות.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית > לאחר פרישתו

גם בערוב ימיו לקח על עצמו תפקידים משמעותיים והתנדב בגופים רבים, ביניהם:
יו"ר וחבר הנהלת עמותת או"ר - אזרחים ותיקי רמת גן – בין השנים 1996–2016
פעיל בוועדה לאימוץ הצנחן
יו"ר ארגון חברי "ההגנה" בת"א וגוש דן וחבר ההנהלה הארצית של ארגון ההגנה
יו"ר "מסדר המכבים", הגוף הוותיק של "מכבי" וחבר הנהלת מכבי ישראל
נציג רמת גן ב"רשף", עמותת גמלאי כבאות והצלה
חבר בהנהלת מועדון ספיבק ו"איל"ן" רמת גן
יו"ר "עם יפה עם אחד"
פעיל בטלוויזיה הקהילתית של רמת גן, "מבט-גן"
פעיל במשמר האזרחי
פעיל בוועדות רח"ל (מל"ח)
בכ"ט בנובמבר 2015, בדרכו לטקס השנתי של "יום ההגנה" בתל אביב, אותו ארגן, מעד ענבר בעודו פוסע במדרכה ונפצע. על אף זאת המשיך לטקס ואף נאם בו. למחרת חלה הידרדרות בבריאותו, ולאחר כשישה שבועות נפטר בבית החולים שיבא, מעט לפני יום הולדתו ה-90, כשהוא מוקף במשפחתו.
ענבר הובא למנוחות ונטמן בחלקת ההגנה בבית העלמין ירקון.
הוקרה ופרסים

יקיר העיר רמת גן לשנת 1998
יקיר מסדר המכבים בוועידה ה-38
יקיר מכבי תנועה עולמית במסגרת אירועי המכביה ה-20
הנצחה

ב-31 בינואר 2016 נחנך "אגף אמנון", על שמו של ענבר, ב"מרכז יום לגמלאי נרקיסים" ברמת גן.
ב-5 באוגוסט 2016 הונצח שמו של אמנון ענבר ברח' הכבאים ברמת גן בטקס במעמד ראש העיר ישראל זינגר, מפקד תחנת כיבוי אש רמת גן ואנשיו והמשפחה.
לקריאה נוספת

אורי אבנרי בשדות פלשת - 1948, הוצאת טברסקי, תל אביב, 1949.
רב-סרן אברהם אילון, חטיבת גבעתי במלחמת הקוממיות, הוצאת מערכות, 1959.
עמוס אטינגר, ארצי את בוכה וצוחקת - סיפורו של זוניק, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 1991.
משה (מוסא) אשד, חיל השדה ("הח"יש") במחוז תל אביב: אוסף סיפורי חברות וחברים, תל אביב, 2001.
משה (מוסא) אשד, גדוד 54 גבעתי במלחמת העצמאות, תל אביב, 2004. (ראו גם סקירה על המחבר מאת אלי אשד)
הערות שוליים

↑  מתוך הבלוג 'עד הלום'
↑  דור המשך – למי? ולמה? הנוער וה"הגנה" - אמנון ענבר
↑  יובל בן עמי, מבצע סבא וסבתא, באתר ישראל היום
↑  טלי ליפקין-שחק, הפיוס הגדול, באתר nrg‏, 6 בנובמבר 2010
↑  "מנשרים, צווים ומינויים של מפקד כוחות צה"ל באזור הגדה המערבית", מס' 2, י' באלול תשכ"ז (15 בספטמבר 1967), צה"ל, עמ' 48
↑  קומביינים ישראליים לעזרת איכרי הגדה, מעריב, 4 ביולי 1967
↑  מעבר אום צוץ באתר "עמוד ענן" - המדריך השיתופי לידיעת הארץ
↑  סמנכ"ל משרד החקלאות איתן ישראלי אירח בלשכתו את חברי הנהלת תערוכת הפרחים הבין-לאומית שנתקיימה בפארק הלאומי ברמת גן, דבר, 20 במאי 1974
↑  אמצעי ביטחון קפדניים ננקטים במכביה ה-11, דבר, 1 ביולי 1981
↑  יוצאי צבא בר"ג התנדבו לשירותי שמירה בעיר, מעריב, 17 במאי 1974
↑  יקירי העיר, אתר בית אברהם קריניצי
↑  מקבלי עיטור יקיר מכבי ישראל, אתר מכבי ישראל
↑  פרוטוקול מועצת העיר רמת גן מס' 36, מיום 25.02.2016 ובה אישור החלטת ועדת השמות
אמנון ענבר עם נשיא מלאווי הייסטינגס באנדה
אמנון ענבר בתפקידו כמפקד תחנת כיבוי אש רמת גן
עם ראש הממשלה יצחק שמיר במלחמת המפרץ