האימפריה האתיופית
היסטוריה > האימפריה החדשה (1855–1974) > המהפכה האדומה וסוף האימפריה

ארבע עשרה שנות שלטונו האחרונות של היילה סלאסי היו רצופות במרידות מקומיות, בעיקר בידי איכרים מרודים, אשר סלדו מהעושר הכנסייתי מחד גיסא ומהניכור הקיים במוסד הכתר של הקיסרות מאידך גיסא. אריתריאה החלה לגבש מתכון לתוכנית לאומית עצמאית, מנותקת מזאת של אתיופיה. לאורך שנות שלטון איטלקי רצוף במשך שישים שנה ועוד עשור של שלטון בין-לאומי, התקיים באריתריאה מנגנון מנהלי עצמאי של מפלגות וממשל אוטונומי, תיגרי נוצרי. עם הפיכת לחלק מאתיופיה בשנת 1952, איבדה למעשה אריתריאה את עצמאותה והחלו להתגבש בה בעזרת של מצרים תחת הנהגתו של נאצר, תנועות שחרור לאומיות אריתריאיות. תנועות אלה דרשו עצמאות ולא בחלו בשימוש בטרור כדי להשיג את מטרתן. הן הושפעו מהרעיון הפאן-לאומי ערבי הגדול של נאצר או הנאצריזם, שלפיה העולם הערבי מחולק לשלושה מעגלים: המעגל הערבי, המעגל האפריקני האסלאמי, ומעגל קרן אפריקה. כולם בכללות שייכים לאומה אחת מאוחדת, שיווניות, אנטי-קולונאלית, אנטי-מערבית ואנטי-ליברלית. ולכן, בקהיר התאמנו וחונכו אנשי האופוזיציה כנגד השלטון האתיופי שנראה כהמשך של הקולוניאליזם ואף מעוז הליברליות של אפריקה. אולם מלבד עידוד של קבוצות לאום מוסלמיות, נרתע נאצר מלנקוט עמדה נחושה מול אתיופיה, שלטענתו הייתה חלק מהמארג ליצירת איחוד אפריקאי, כנגד המערב. השפעות נאצריות, קומוניסטיות וכן התנהלות לקויה של הממשל, כנראה הובילה לבסוף למהפכה בדגם קמוניסטי של חונטות אתיופיות אשר תפסו בתחילת שנות ה-70 את השליטה במדינה. בשנת 1983 תפס את השלטון הרודן מנגיסטו היילה מריאם שניהל בשנים 1987–1993 מדיניות קומוניסטית ברחבי המדינה.
מעמדה ההיסטורי של אתיופיה נפגע. המשטר הפריד בין הדת והמדינה והבטיח שיוון בין כל הדתות. בעקבות כך, הבסיס הכלכלי של מוסדות הכנסייה האתיופית נפגע לאחר שאדמות רבות שבהם שלטה הכנסייה הולאמו לטובת ה"קולקטיב”. פגיעה נוספת בכנסייה הייתה שהמשטר המהפכני הצהיר על עצמו כאתאיסטי ולא נרתע מלהערים קשיים על מאמיני הכנסייה. עם זאת, הוא לא תקף באופן ישיר את הנצרות ואת מאמיניה, ולכן רוב האוכלוסייה הוסיפה לקיים את אורח חייה ואת החגים ללא חשש. כמו כן, בימיו של הכומר סולומון, חרף הדחתם של בישופים רבים והאשמתם בשחיתות ובפגיעה בהמון, המשיך הבישוף לקיים מגיעים ישירים עם השלטון במידה רבה כפי שהתקיימו בתקופת הקיסרות האתיופית.
אומנם, ניתן לראות פגיעה במעמד הכנסייה. המוסד הכנסייתי נראה כמיושן ונצלני, והמשטר הקומוניסטי הדיח את הכנסייה מהשפעת על המדינה, בקבלו גיבוי מצד המיעוט המוסלמי, וכן מידי שכבת העם הרחבה שסבלה מעול שעבוד הכנסייה. אומנם, למרות הפיכתה של הכנסייה האתיופית לגורם שולי בתוך המארג הפוליטי של אתיופיה הקומוניסטית, דווקא נראה שלקראת סוף שנות ה-70 היאא שבה וקיבלה בקרב מאמיניה מעמד ייחודי. הכנסייה נחשבה מעתה כמשמרת הנצרות וכן בתור התרסה וחתרנות אנטי-מהפכנית. לפיכך, עצם איבוד מעמדה הפוליטי ואדמותיה - פתח בפני הכנסייה האתיופית צוהר להתקרב אל מאמיניה ושוב לחזק את תמיכתם שאבדה בשנים קודם לכן. הכנסייה, שקודם לכן התנגדה לשינוי, הובילה כעת רפורמות מרכזיות שבהן מתן הכסף לכנסייה יעשה מתוך נדיבות ואדיקות דתית של המאמין ולא מתוך חובה וציווי כפי שהיה בתקופה הקיסרית. כמו כן, נהנתה הכנסייה בתקופת המשטר המהפכני מתמיכה הן של המון העם והן של מדינות וארגונים נוצרים זרים שחרדו לגורלה של הכנסייה האתיופית הייחודית. עם קריסת המשטר הקמוניסטי, המשיכה הכנסייה האתיופית להוות גורם חשוב ומכריע באתיופיה עד ימינו אלה.
לסיכום, המשטר המהפכני יצא כנגד מוסד הכנסייה הנוצרית, ופגע בו פגיעה כלכלית ופוליטית וחברתית קשה באמצעות הלאמת קרקעות, הפרדת דת ומדינה, והדחתם של בישופים רבים ממוקדי הכוח הפוליטיים. לצד השפל שאליו הגיעה הכנסייה בעיני הציבור, שראה בה מוסד מיושן, חתרני ורודני המזיק לקולקטיב, ונראה בעיני נושאי הדגל של המהפכה הקומוניסטית באתיופיה בתור מייצגי הבורגנות ואנטי-מהפכנים, בכל זאת, מעמדה לא נפגע בקרב ההמון, אף הוטב, משום שכעת רבים ראו בה מקור המשמר גחלת הנצרות וחותר תחת המשטר הקומוניסטי. אך האימפריה האתיופית לא שבה לקדמותה.