stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלדונדו (מחוז)
הערות שוליים

1 2 3 4  פרופיל מחוז מלדונדו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12207478h (data)  ISNI: 0000 0004 0528 345X  MusicBrainz: 17d3f143-3304-43bc-8471-fc123ef70181 
טירת פיריה
המלון קסהפואבלו
המגדלור בפונטה דל אסטה
מפת החלוקה לעירייות במחוז מלדונדו
איתן יצחק

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1968 (בן 56) נבטים, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל חיל ההנדסה הקרבית חיל ההנדסה הקרבית
 תקופת הפעילות:  1986–2013 (כ־27 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 603  מפקד בסיס האימונים של חיל ההנדסה הקרבית  מפקד מגמת להב בבה"ד 1  מפקד ההנדסה של פיקוד הדרום  מפקד מחוז דרום בפיקוד העורף  מפקד מחוז חוף/חיפה בפיקוד העורף
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה השנייה     מלחמת לבנון השנייה   מבצע עופרת יצוקה
איתן יצחק (נולד ב-23 במאי 1968) הוא אלוף-משנה במילואים, המשמש כראש רמי"ם (רשות המעברים היבשתיים) שבמשרד הביטחון.
ביוגרפיה

איתן יצחק,  בנם של אסתר ואפרים יצחק ואח לשלושה אחים ואחות, נולד ב-23 במאי 1968 במושב נבטים שבנגב, שמרבית תושביו עלו מקוצ'ין שבדרום הודו. הוא למד בבית הספר "עומרים" שבעומר ובתיכון "אשל הנשיא". בבית הוריו שבמושב עזר רבות במשק החקלאי בגידולי פרחים, פירות קיץ ולול העופות. בשנת 1986 התגייס לצה"ל, ושירת בחיל ההנדסה הקרבית. במהלך השנים 1988–1997 הוא ביצע שורה של תפקידי פיקוד ולחימה במערך השדה במסגרת גדודי חיל ההנדסה הקרבית, מתפקיד מפקד מחלקה ומ"פ בגדוד 605 ועד סמג"ד בגדוד 601, ובכלל זה שירות ממושך בלבנון ובמהלך האינתיפאדה הראשונה בעזה וביו"ש. בשנת 1997 הוא הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 603, ופיקד עליו זמן ממושך בגזרת לבנון. בשנת 1999 מונה למפקד בסיס האימונים של חיל ההנדסה הקרבית (טירונות ואימון מתקדם) בצוקי עובדה. בשנת 2002 הוא מונה למג"ד בבית הספר לקצינים (בה"ד 1) במגמת היבשה והקים את מגמת "להב", שבה פיקד על כלל הקצונה הקרבית. במאי 2004 הוא הועלה לדרגת אל"ם ובשנים 2004–2007 הוא שימש כמפקד ההנדסה של פיקוד הדרום (מהנ"פ דרום). בשנים אלו השתתף והוביל את כוחות ההנדסה בלחימה ברצועת עזה, ביצוע תוכנית ההתנתקות, ארגן פיתח והוביל את הלחימה התת-קרקעית כנגד מנהרות החמאס, הכנת מערך הגבול ללחימה ובט"ש אל מול החמאס "ביום שאחרי" ההתנתקות והחל בהקמת מערך הגבול מול מצרים. בשנת 2008 הוא מונה למפקד מחוז דרום בפיקוד העורף, ופיקד עליו במהלך מבצע עופרת יצוקה. בשנת 2011 בעקבות לקחי אסון הכרמל נקרא להקים ולפקד על מחוז חוף/חיפה בפיקוד העורף, ובסוף שנת 2013 השתחרר מהצבא.
בשנת 2014 הוא הצטרף למשרד ראש הממשלה ומונה לרח"ט טרור ומשימות מיוחדות במטה לוט"ר במטה לביטחון לאומי ובשנת 2017 קודם ומונה לראש מטה לוט"ר ולאחר מכן כסגן וראש אגף לוט"ר בט"פ ועורף במטה לביטחון לאומי. בנובמבר 2019 הוא עבר למשרד הביטחון ומונה לסגן ראש רח"ל (רשות החירום הלאומית) שבמשרד הביטחון.
במאי 2023 נבחר לתפקיד ראש רשות המעברים היבשתיים (רמי"מ) במשרד הביטחון.
השכלה

לימודי תואר ראשון במכללה לפיקוד ומטה (פו"ם) תוכנית "ברק" בגלילות, משולב עם אוניברסיטת תל אביב, 1993.
לימודים אקדמאיים לתואר ראשון B.A במזרחנות, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1996.
לימודים לתעודת בוגר המכללה לפיקוד ומטה של צבא היבשה של ארצות הברית, CGSOC במדינת קנזס, 2002.
לימודים אקדמאיים לתואר שני M.A במינהל ציבורי מטעם אוניברסיטת חיפה, 2008 – כחלק מלימודים במכללה לביטחון לאומי.
חיים אישיים

יצחק מתגורר בגדרה, נשוי ואב לשלושה ילדים.
פירוזה באגום

| --- | --- |
 לידה:  קרלה
 
פירוזה בגום (נולדה: סוזן סלומון סנקר, באנגלית: Firoza Begum) הייתה שחקנית הודית יהודייה. פירוזה כיכבה במספר סרטי בוליווד ומוליווד (זרם קולנועי שהתקיים בדרום הודו) .שיא הפופולרית שלה היה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. למרות שהיו שחקניות יהודיות נוספות באותה תקופה, היא בולטת במיוחד יחד עם אחרות כמו רובי מאיירס ואסתר ויקטוריה אברהם (פרמילה).
נולדה כסוזן סולומון סנקר, כחלק מקהילת בני ישראל. היא השתמשה בשם המוסלמי פירוזה באגום כדי להסתיר את מוצאה היהודי. היא הייתה אחת מחמש שחקניות הודיות יהודיות מפורסמות שהופיעו בסרט התיעודי "שלום בוליווד: הסיפור שלא סופר על היהודים ובוליווד" מאת דני בן-משה שיצא לאקרנים ב-2017. בסרט הופיעו: נאדירה, אסתר ויקטוריה אברהם, סוזן סלומון (סנקר), רמולה דווי ורובי מאיירס.
פילמוגרפיה

רוצח בוגדני
prem veer
יום לילה
רייגר
רוח רפאים רצה
ילדת קרקס
נור-י-ימן (1935)
עולמו של אנוסן (1936)
אדום של הודו (1936)
הערות שוליים

↑  Danna Paz Prins, איצ'יק ודנה: הכוכבות היהודיות של בוליווד -, באתר Museum of the Jewish People, ‏2017-08-23
↑  IndiaGlitz - Jews, the lost tribe of Indian Cinema (SPECIAL) - Bollywood Hindi Movie News, web.archive.org, ‏2006-05-19
↑  Bollywood’s Jewish Superstar Actresses - Museum of the Jewish People, web.archive.org, ‏2023-10-24
↑  "Jewish Stars of Bollywood". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2022-10-31.
↑  Shalom Bollywood - Official Trailer, נבדק ב-2022-11-01
אוליבר אוקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בינואר 1987  (בן 38) נוריץ', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  The King's School Ely 
 תפקיד:  מנהל קבוצת אלפין
 
אוליבר (אולי) אוקס באנגלית: Oliver "Oli" Oakes; ‏נולד ב-11 בינואר 1987) הוא נהג מרוצים בריטי ומנהל קבוצת המרוצים אלפין המתחרה באליפות פורמולה 1. בנוסף הוא המקים והבעלים של קבוצת "Hitech GP" המתחרה במספר אליפויות שונות.
קריירת מרוצים

אוקס החל את דרכו בקארטינג. בשנת 2015 זכה באליפות העולם בקארטינג. לאחר הזכייה הצטרף לתוכנית פיתוח הנהגים של רד בול. בשנת 2006 התחרה בסבב מרוצי פורמולה ב.מ.וו הבריטיים וסיים במקום השישי. בשנים הבאות התחרה בפורמולה רנו יורוקאפ, פורמולה 3 הבריטית ואליפות ה-GP3 ללא הצלחה מיוחדת. בסיום עונת 2010 פרש מנהיגה.
קריירת ניהול

בשנת 2011 הקים אוקס קבוצת קארטינג ושירותי ניהול. בשנת 2015 הקים, ביחד עם דייוויד האייל, את קבוצת Hitech GP. הקבוצה מתחרה באליפות הפורמולה 2, פורמולה 3, אליפות הפורמולה 3 והפורמולה 4 הבריטיים ובתוכנית פיתוח הנהגות F1 Academy.
באוגוסט 2024 מונה למנהל קבוצת הפורמולה 1 אלפין במקומו של ברונו פאמין. אוקס החתים את ג'ק דוהאן כמחליף לאסטבן אוקון לקראת עונת 2025. זמן קצר לאחר מינויו לתפקיד הודיעה רנו, חברת האם של אלפין, כי החל מעונת 2026 הקבוצה תפסיק לייצר את המנועים בעצמה ותרכוש מנוע מקבוצה קיימת.
הערות שוליים

↑  CIK-FIA World Championship - Formula A 2005, Driver DataBase
↑  Oli Oakes: 'No excuses' in 2009, Crash.net, 10 April 2010
↑  GP3: Oakes confirmed at Atech CRS, Crach.net, 19 April 2010
↑  Alpine announce Oliver Oakes as new Team Principal following departure of Bruno Famin, Formula1.com, 31 July 2024
↑  Oliver Oakes Leads Big Changes at Alpine, The New York Times, 17 October 2024
המקורות והסחר בבדיל בעת העתיקה

בדיל הוא מתכת חיונית ביצירת ארד, והרכש שלו היה חלק חשוב בתרבויות העת העתיקה מתקופת הברונזה ואילך. השימוש בבדיל החל במזרח התיכון ובבלקן בסביבות תחילת האלף ה-3 לפנה"ס.
מקורות וצורתו בטבע

בדיל הוא יסוד כימי נדיר יחסית בקרום כדור הארץ, שיעורו בא לידי ביטוי בכ-2 חלקים למיליון (ppm). לשם השוואה:
| שם היסוד | שיעור בקרום כדור הארץ (ppm) |
| --- | --- |
בדיל: 2 חלקים למיליון
אבץ: 94 חלקים למיליון
ברזל: 50,000 חלקים למיליון
נחושת: 70 חלקים למיליון
עופרת: 16 חלקים למיליון
ארסן: 5 חלקים למיליון
כסף: 0.1 חלקים למיליון
זהב: 0.005 חלקים למיליון
מקורות בדיל ידועים בימי קדם כללו את חגורת הבדיל הדרום-מזרחית שיוצאת מיונאן בסין לחצי האי המלאי; דבון וקורנוול באנגליה; ברטאן בצרפת; הגבול בין גרמניה לצ'כיה; ספרד; פורטוגל; איטליה; מרכז ודרום אפריקה (Wertime 1979, p. 1; Muhly 1979). סוריה ומצרים הוצעו כמקורות משניים של בדיל, אך הראיות הארכאולוגיות לכך אינן חד משמעיות.
חפצי ברונזה מבוססי ארסן מופיעים לראשונה במזרח התיכון, בה בדרך כלל נמצא ארסן בעפרות נחושת, אך כאשר הסיכונים הבריאותיים מהארסן נהיו ברורים, החל החיפוש אחר מקורות לעפרות בדיל מסוכנות פחות (Charles 1979, p. 30). מגמה זו יצרה את הביקוש הגבוה למתכת הבדיל הנדירה במרחב הים תיכוני וגרמה לרשת סחר ענפה שקשרה בין מקורות הבדיל הרחוקים לשוקי תרבויות תקופת הברונזה.
המינרל קסיטריט (SnO2), בדיל מחומצן, היה ככל הנראה המקור הראשוני לבדיל בימי קדם. צורות אחרות של עפרות בדיל כגון סטניט (סולפיד של נחושת, ברזל ואבץ) היו פחות עשירות בסולפידים, ולכן הצריכו תהליך התכה מסובך יותר. מרבצי קסיטריט לרוב מצטברים בסחף ערוצי נחלים בשל שילוב התכונות שלהם: העובדה כי הם קשים יותר, כבדים יותר, ועמידים יותר מבחינה כימית מאשר הגרניט, בסביבתו הם בדרך כלל נוצרים (Penhallurick 1986). ניתן למצוא בקלות מרבצים של קסיטריט בגדות נהרות, ואולי המחפשים השתמשו באותן שיטות ששימשו לזיהוי זהב במרבצי חול. תכונה בולטת של הקסיטריט אשר נוצלה על ידי מחפשי הבדיל בתקופת הברונזה המוקדמת היא צבעו, בדרך כלל בגוון כהה; שחור או סגול.
שימוש בעת העתיקה

ניתן לתארך מיצוי ושימוש בבדיל לתחילת תקופת הברונזה בסביבות שנת 3000 לפני הספירה, במהלכן היו לחפצי נחושת שהופקו מעפרות תכונות פיזיקליות שאינן עקביות (Cierny & Weisgerber 2003, p. 23). הברונזה של העת המוקדמת הכילה פחות מ-2% של בדיל או ארסן, ולכן היא נתפסה על ידי חוקרים כתוצאה של סגסוגת שנוצרה שלא במתכוון, זאת בין השאר בשל הימצאות עקבות בעפרות נחושת כגון tennantite, המכילה ארסן (Penhallurick 1986, p. 4). התוספת של מתכת שנייה לנחושת מגבירה את קשיותה, מורידה את טמפרטורת ההיתוך שלה ומשפרת את תהליך היציקה על ידי קבלת מתכת שבמצב צבירה נוזלי היא דלילה יותר וכאשר היא מתקררת, מתקבלת מתכת מוצקה דחוסה יותר וספוגית פחות (Penhallurick 1986, pp. 4–5). זו הייתה המצאה חשובה שאיפשרה יציקה של צורות מורכבות הרבה יותר בטכניקת השעווה האבודה של תקופת הברונזה.
חשיבות ארכאולוגית

חשיבותו של הבדיל להצלחת תרבויות תקופת הברונזה והמחסור במשאב זה מציעה הצצה לאינטראקציות המסחריות והתרבותיות של אותה תקופה, ולכן היוותה מוקד למחקרים ארכאולוגיים אינטנסיביים. עם זאת, מספר בעיות הטרידו את מחקר כריית הבדיל בעת העתיקה כמו שרידים ארכאולוגיים נדירים של כריית מרבצי חול, הרס מכרות עתיקים על ידי פעולות כרייה מודרניות, ושימור לקוי של חפצי בדיל טהורים עקב תכונת הבדיל לשנות את האלוטרופיה שלו בשל מה שנקרא "הדבר של הבדיל". לבעיות אלו מצטרף הקושי בחיבור בין חפצי בדיל ועפרות למוצא הגאולוגי שלהם באמצעות ניתוח על ידי שימוש באיזוטופ או בעזרת יסוד קורט. הוויכוח הארכאולוגי הנוכחי עוסק במקורות הבדיל בתרבויות הקדומות ביותר מתקופת הברונזה של המזרח הקרוב (Penhallurick 1986; Cierny & Weisgerber 2003; Dayton 1971; Giumlia-Mair 2003; Muhly 1979; Muhly 1985).
מקורות קדומים > אירופה

באירופה יש מעט מאוד מקורות לבדיל. לכן, לאורך העת העתיקה הבדיל יובא ממרחק רב, ממחוזות הידועים כעשירים במרבצי הבדיל שלהם. אלה היו הרי העפרה לאורך הגבול המודרני בין גרמניה לצ'כיה, חצי האי האיברי, ברטאן בצרפת המודרנית, ודבון וקורנוול בדרום מערב בריטניה (Benvenuti et al. 2003, p. 56 ; Valera & Valera 2003, p. 11). ישנם מספר מרבצים קטנים יותר של בדיל בבלקן (Mason et al. 2016, p. 110) וידוע על מקור מינורי אחר של בדיל במונטה ולריו בטוסקנה, איטליה. המקור הטוסקני נוצל על ידי כורים אטרוסקים בסביבות שנת 800 לפנה"ס, אך הוא לא היה מקור משמעותי של בדיל לשאר חלקי הים התיכון (Benvenuti et al. 2003). באותה תקופה נאלצו האטרוסקים לייבא בדיל מצפון מערב חצי האי האיברי, ומאוחר יותר מקורנוול (Penhallurick 1986, p. 80).
נטען כי בדיל נכרה לראשונה באירופה בסביבות שנת 2500 לפני הספירה בהרי האורה, והידע על טכניקות כריית בדיל והפקת ארד מבוסס בדיל התפשט משם לברטאן וקורנוול בסביבות שנת 2000 לפנה"ס, ובמקביל מצפון מערב אירופה לצפון מערב ספרד ופורטוגל בערך באותו זמן. (Penhallurick 1986, p. 93). עם זאת, החפץ היחיד מתקופת הברונזה ממרכז אירופה שמקור הבדיל שלו הוכח מדעית הוא דיסק השמיים של נברה, ורכיב הבדיל שבו (וכן הזהב, אם כי לא הנחושת שמרכיבה אותו), הוכח על ידי איזוטופים של בדיל שמקורם מקורנוול (Haustein, Gillis & Pernicka 2010). בנוסף, ממצא נדיר של מטיל בדיל טהור בסקנדינביה הוכח בפני קורנוול (Ling et al. 2014). עדויות זמינות, אם כי מוגבלות מאוד, מצביעות על כך על קורנוול כמקור המוקדם היחיד של בדיל במרכז וצפון אירופה.
ברטאן – ממול קורנוול על גדות הים הקלטי – בה יש מרבצים משמעותיים של בדיל שמראים עדויות למיצוי נרחב לאחר הכיבוש הרומי של גאליה בשנות ה-50 לפני הספירה ואילך (Penhallurick 1986, pp. 86–91). ברטאן נותרה מקור משמעותי של בדיל לאורך כל ימי הביניים.
במסגרת מחקר גיאוכימי הוכח על קבוצה של 52 ממצאי ברונזה מתקופת הברונזה המאוחרת בבלקן כי הבדיל שלהם הגיע ממקורות מרובים. המחקר התבסס על המתאם בין הבדלי איזוטופ בדיל למיקומים השונים של הממצאים. בעוד שמיקומם של מקורות בדיל אלה הם נפרדים, אך אינם ודאיים. ניתן להסיק כי רובה של קבוצת החפצים הסרבית והגדולה יותר נגזרת ממקורות בדיל ממערב סרביה (למשל הר Cer), בעוד שהחוקרים מסיקים מהממצאים כי מקורות הבדיל של קבוצת החפצים הקטנה יותר, ממערב רומניה, מקורם במערב רומניה (Mason et al. 2016, p. 116).
בדיל מחצי האי האיברי נסחר ברחבי הים התיכון בתקופת הברונזה, והופק באופן נרחב בתקופה הרומית. אך מרבצי הבדיל האיבריים נשכחו ברובם במהלך תקופת ימי הביניים, ולא התגלו מחדש עד המאה ה-18, וקיבלו חשיבות מחודשת רק באמצע המאה ה-19 (Penhallurick 1986, pp. 100–101).
קורנוול ודבון היו מקורות חשובים של בדיל לאירופה ולאזור הים התיכון בתקופת העת העתיקה, וייתכן שהיו המקורות הראשונים לבדיל במערב אירופה, עם עדויות למסחר למזרח הים התיכון עד לתקופת הברונזה המאוחרת. מקורות אלו שלטו רק מהתקופה הרומית המאוחרת במאה ה-3 לספירה בשוק האירופי, בשל מיצוי עד תום של מכרות בדיל ספרדיים רבים (Gerrard 2000, p. 21). קורנוול שמרה על חשיבותה כמקור בדיל לאורך ימי הביניים ועד לתקופה המודרנית (Gerrard 2000).
מקורות קדומים > אסיה

במערב אסיה יש מעט מאוד עפרות בדיל; המקורות המעטים שנמצאו בתקופה האחרונה הם חסרי משמעות מכדי להסביר שמילאו תפקיד מרכזי ברוב תקופת העת העתיקה (Cierny & Weisgerber 2003, p. 23). עם זאת, ייתכן שמקורות אלו נוצלו בתחילת תקופת הברונזה והם אחראיים על פיתוח טכנולוגיית הייצור בתקופת הברונזה המוקדמת (Muhly 1973 ; Muhly 1979). קסטל, בדרום טורקיה, הוא אתר מכרה עתיק לקסיטריט ששימש בין השנים 3250 עד 1800 לפני הספירה. הוא מכיל קילומטרים של מנהרות, חלקן רק גדולות מספיק לילד. באתר נמצא קבר המכיל שלדי ילדים שכנראה היו פועלים במכרה. המכרה ננטש, כאשר נותרו מצרפים וכלים נוספים באתר. העדות הבאה להוכחת ייצור בדיל טהור במזרח התיכון היא מטיל שנמצא על הספינה הטרופה מאולו-בורון לחופי טורקיה ומתוארך לשנת 1300 לפני הספירה (Hauptmann, Maddin & Prange 2002).
אמנם ישנם מספר מקורות של גבישי קסיטריט במרכז אסיה, כלומר באוזבקיסטן, בטג'יקיסטן ובאפגניסטן, אשר מראים סימנים של כרייה החל משנת 2000 לפני הספירה (Cierny & Weisgerber 2003, p. 28), הארכאולוגים חלוקים בשאלה אם הם היו מקורות משמעותיים של בדיל עבור תרבויות הברונזה המוקדמות של המזרח התיכון (Dayton 2003 ; Muhly 1973 ; Maddin 1998 ; Stech & Pigott 1986).
בצפון אסיה מרבצי הבדיל היחידים שנחשבים ככאלו שהתאימו למיצוי על ידי עמי קדם ממוקמים באזור המזרחי הרחוק של סיביר (Dayton 2003, p. 165). נראה כי מקור בדיל זה נכרה על ידי אנשי הערבה האירואסייאתית (סְטֶפָּה), אלה מכונים בספרות המקצועית תרבות סיימה-טורבינו ופעלו בסביבות שנת 2000 לפני הספירה, וכמו כן על ידי נכרו על ידי היושבים בצפון סין בערך באותה תקופה (Penhallurick 1986, p. 35).
במזרח אסיה יש מספר מרבצים קטנים של גבישי קסיטריט לאורך הנהר הצהוב. מרבצים אלו נכרו על ידי תרבות הברונזה הסינית הקדומה ביותר של ארליטו ושושלת שאנג (שנת 2500 עד 1800 לפני הספירה). עם זאת, המרבצים העשירים ביותר באזור, וכן בכל כדור הארץ, נמצאים בדרום מזרח אסיה, ומשתרעים מיונאן בסין עד חצי האי המלאי. מרבצי יונאן לא נכרו עד סביב שנת 700 לפנה"ס, אך על פי טקסטים היסטוריים של שושלות האן, ג'ין, טאנג, וסונג, היו למקור העיקרי של בדיל בסין החל מתקופת שושלת האן, (Murowchick 1991, pp. 76–77). תרבויות אחרות בדרום מזרח אסיה ניצלו את המשאבים המשופעים בגבישי הקסיטריט בין האלף השלישי לשני לפני הספירה, אך בשל היעדר חפירות ארכאולוגיות באזור, מעט מאוד ידוע על כריית בדיל בעת העתיקה בחלק זה של העולם.
נעשה שימוש בבדיל בתת היבשת ההודית החל משנת 1500 עד 1000 לפני הספירה (Hedge 1979, p. 39 ; Chakrabarti & Lahiri 1996). אמנם בהודו יש כמה מרבצים קטנים ומפוזרים של בדיל, אך הם לא היו מקור עיקרי של בדיל לתרבויות תקופת הברונזה ההודית, כפי שמראה תלותם בבדיל מיובא.
מקורות קדומים > אפריקה

אומנם קיימים עורקי מחצבי בדיל עשירים במרכז ובדרום אפריקה, אך השאלה פתוחה האם נכרו בעת העתיקה (Dayton 2003, p. 165). עם זאת, ידוע כי תרבות הבנטו בזימבבווה כרתה, התיכה וסחרה באופן פעיל בבדיל בין המאות ה-11 וה-15 לספירה (Penhallurick 1986, p. 11).
מקורות קדומים > אמריקה

מרבצי בדיל קיימים בחלקים רבים של דרום אמריקה, אלו כוללים מרבצים צנועים בדרום פרו, קולומביה, ברזיל וצפון מערב ארגנטינה, ומרבצים עשירים של גבישי הקסיטריט הניתנים לכרייה בצפון בוליביה. פיקדונות אלה נכרו כבר בשנת 1000 לספירה בייצור ארד מבוסס בדיל על ידי תרבויות האנדים, כולל אימפריית האינקה המאוחרת יותר, אשר ראתה את ארד הבדיל כ"סגסוגת הקיסרות". במרכז אמריקה, המקור היחיד הידוע לכרייה של בדיל בימי קדם נמצא במחוז הבדיל סקטקס בצפון מרכז מקסיקו, שסיפק לתרבויות מערב מקסיקו מספיק בדיל לייצור ארד (Lechtman 1996, p. 478).
מקורות קדומים > אוסטרליה

חגורת הבדיל של דרום מזרח אסיה משתרעת עד לטסמניה, אך מתכות לא נכרו באוסטרליה עד להגעת האירופאים בשנות ה-80 של המאה ה-19.
סחר עתיק

בשל האופי המפוזר של מרבצי הבדיל ברחבי העולם ואופיו החיוני ליצירת ארד מבדיל, סחר הבדיל מילא תפקיד חשוב בהתפתחות התרבויות בעת העתיקה. ארכאולוגים שיחזרו חלקים מרשתות הסחר הנרחבות של תרבויות עתיקות מתקופת הברונזה ועד ימינו, תוך שימוש בטקסטים היסטוריים, חפירות ארכאולוגיות, ניתוח איזוטופ לצד ניתוח יסודות קורט כדי לקבוע את מקורם של חפצי בדיל ברחבי העולם (Valera & Valera 2003; Rovia & Montero 2003; Maddin 1998).
סחר עתיק > המרחב הים תיכוני

המקורות המוקדמים של בדיל בתקופת הברונזה המוקדמת במזרח הקרוב עדיין לא ידועים וזהו נושא לוויכוחים רבים בשדנ המחקר הארכאולוגי (Dayton 1971; Dayton 2003; Maddin 1998; Muhly 1973; Penhallurick 1986; Stech & Pigott 1986; Kalyanaraman 2010). האפשרויות למקורות אלו כוללות מקורות מצומצמים, שכיום מוצו עד תום במזרח הקרוב, סחר ממרכז אסיה (Muhly 1979), אפריקה שמדרום לסהרה (Dayton 2003), אירופה או במקומות אחרים.
ייתכן שכבר בשנת 2500 לפני הספירה החלו המכרות בהרי האורה לייצא בדיל, תוך שימוש בדרך הענבר הבלטית המבוססת זה מכבר, כדי לספק לסקנדינביה וכן לים התיכון בדיל (Penhallurick 1986, pp. 75–77). בשנת 2000 לפני הספירה החלה הפקת הבדיל בבריטניה, צרפת, ספרד ופורטוגל ובדיל נסחר לים התיכון באופן ספורדי מכל המקורות הללו. ניתן לראות עדויות על סחר בדיל בים התיכון במספר ספינות טרופות מתקופת הברונזה המכילות מטילי בדיל כמו זו הטבועה באולו-בורון מול חופי טורקיה, המתוארכת לשנת 1300 לפני הספירה. ספינה זו הובילה מעל 300 מטילי נחושת במשקל 10 טון, וכ 40 מטילי בדיל במשקל 1 טון. (Pulak 2001). ממצאים של סחר בדיל ישיר בין אירופה למזרח הים התיכון הוכחו באמצעות ניתוח מטילי הבדיל המתוארכים למאות 12–13 לפני הספירה מאתרים ארכאולוגיים בישראל, בטורקיה וביוון של ימינו; למשל, מטילי בדיל מישראל חולקים הרכב כימי עם בדיל מקורנוול ודבון (בריטניה). אף על פי שנראה כי בסרדיניה אין הרבה מבחינת מרבצים משמעותיים של בדיל, יש לה נחושת עשירה ועושר מינרלי אחר והיא שימשה כמרכז לסחר במתכות בתקופת הברונזה וככל הנראה ייבאה בדיל באופן פעיל מחצי האי האיברי לשם ייצוא אל שאר מרחב הים התיכון (Lo Schiavo 2003).
בתקופת יוון העתיקה, מקורות הבדיל היו מבוססים היטב. נראה כי יוון וארצות מערב הים התיכון סחרו בבדיל ממקורות אירופיים, ואילו המזרח התיכון רכש את הבדיל שלו ממקורות מרכז אסיה באמצעות דרך המשי (Muhly 1979, p. 45). לדוגמה, ליוון מתקופת הברזל הייתה גישה לבדיל מאיבריה באמצעות הפיניקים שסחרו בה רבות, מהרי האורה בדרך היבשתית באמצעות דרך הענבר הבלטית, או מברטאן וקורנוול דרך נתיבים יבשתיים מהמושבה שלהם בקולוניה האיונית מאסליה (כיום מרסיי) שהוקמה במאה ה-6 לפני הספירה (Penhallurick 1986). בשנת 450 לפני הספירה תיאר הרודוטוס את הבדיל כמגיע מאזור צפון אירופה מאיים בשם איי הבדיל (Cassiterides) לאורך גבולות העולם המוכרים לו, מה שמרמז על סחר למרחקים ארוכים מאוד, ככל הנראה מבריטניה, צפון מערב איבריה או ברטאן, שסיפקו בדיל ליוון ותרבויות ים תיכוניות אחרות (Valera & Valera 2003, p. 11). לרעיון שהפיניקים נסעו לקורנוול לשם סחר בבדיל וסיפקו אותו לים התיכון כולו אין שום בסיס ארכאולוגי והוא נחשב במידה רבה למיתוס (Penhallurick 1986, p. 123).
אספקת הבדיל של העולם הרומי בעת העתיקה נשענה בעיקר על הפרובינקיות האיבריות שלו גלסיה ולוסיטניה ובמידה פחותה מהן אף טוסקנה. פליניוס מזכיר כי בשנת 80 לפנה"ס, צו סנטורי עצר את כל הכרייה בחצי האי האיטלקי, והפסיק את כל הפעילות של כריית בדיל בטוסקנה וכך הגדיל את התלות הרומית בבדיל מברטאן, איבריה וקורנוול. לאחר הכיבוש הרומאי של גאליה, מרבצי הבדיל של ברטאן עברו כרייה מוגברת לאחר המאה הראשונה לפני הספירה (Penhallurick 1986, pp. 86–91). עם מיצוי מכרות הבדיל האיבריים, לאחר המאה ה-3 לספירה הפכה קורנוול לספקית גדולה של בדיל עבור הרומאים (Gerrard 2000).
לאורך תקופת ימי הביניים, הביקוש לבדיל גדל ככל שסגסוגת הפיוטר צברה פופולריות. ברטאן וקורנוול נותרו היצרניות והיצואניות העיקריות של בדיל ברחבי הים התיכון ועד ימינו (Gerrard 2000).
סחר עתיק > אסיה

התפתחות טכנולוגיית הפקת הברונזה במזרח הקרוב התפשטה אל רחבי מרכז אסיה דרך הערבות האירואסיות, ואיתה הגיע הידע והטכנולוגיה לחיפוש ומיצוי בדיל. משנת 2000 עד שנת 1500 לפני הספירה נראה כי אוזבקיסטן, אפגניסטן וטג'יקיסטן ניצלו את מקורות הבדיל שלהן, והובילו את המשאבים מזרחה ומערבה לאורך דרך המשי בחצותן את מרכז אסיה (Cierny & Weisgerber 2003, p. 28). קשר סחר זה עקב ככל הנראה על דרך סחר קיימת של לפיס לזולי, אבן חן כחולה יקרה למחצה, וכן כלי כלוריט מעוטרים בטורקיז ממרכז אסיה שפרטים שלהם נמצאו עד מצרים ומתוארכים לאותה תקופה (Giumlia-Mair 2003, p. 93).
בסין הופק בדיל לאורך הנהר הצהוב בתקופות ארליטו ושנג בין השנים 2500 ל-1800 לפנה"ס. עד שושלת האן ואף לאחר מכן, סין ייבאה את הבדיל שלה מהאזור שכיום הוא מחוז יונאן. זה נשאר מקור הבדיל העיקרי של סין לאורך ההיסטוריה ועד ימינו (Murowchick 1991).
אין זה סביר כי בדיל שמקורו בדרום-מזרח אסיה ונכרה בחצי האי האינדו-סיני, נסחר באופן נרחב ברחבי העולם בעת העתיקה, שכן האזור נפתח רק בפני סוחרים הודים, מוסלמים ואירופאים בסביבות שנת 800 לספירה (Penhallurick 1986, p. 51).
יחסי המסחר ההודו-רומיים ידועים מטקסטים היסטוריים כגון תולדות "הטבע" של פליניוס הזקן (ספר VI, 26), והבדיל מוזכר כאחד המשאבים המיוצאים מרומא לדרום חצי האי ערב, סומלילנד, והודו (Penhallurick 1986, p. 53 ; Dayton 2003, p. 165).
הערות שוליים

1 2  Pernicka, Ernst; Lockhoff, Nicole; Galili, Ehud; Brügmann, Gerhard; Giumlia-Mair, Alessandra R.; Soles, Jeffrey S.; Berger, Daniel (2019-06-26). "Isotope systematics and chemical composition of tin ingots from Mochlos (Crete) and other Late Bronze Age sites in the eastern Mediterranean Sea: An ultimate key to tin provenance?". PLOS ONE (באנגלית). 14 (6): e0218326. Bibcode:2019PLoSO..1418326B. doi:10.1371/journal.pone.0218326. ISSN 1932-6203. PMC 6594607. PMID 31242218.
↑  Ancient Europe 8000 B.C.–A.D. 1000: Encyclopedia of the Barbarian World, Ancient Europe 8000 B.C.–A.D. 1000: Encyclopedia of the Barbarian World (2003). Ancient Europe 8000 B.C.–A.D. 1000: Encyclopedia of the Barbarian World (PDF). Charles Scribner & Sons. ISBN 978-0684806686.
גבישי קסיטריט וקוורץ
פגיון טקסי ענקי מסוג פלוגרסקנט-אוממרשאן, פלוגרסקנט, צרפת, 1500–1300 לפני הספירה.
מכרה בדיל בו עשו שימוש בגלגל להסבת אנרגיית תנועת המים למעלית לכורים מתקופת ימי הביניים בדרטמור, בריטניה
מפת אירופה על פי הגאוגרפיה של סטראבו, המציגה את גבישי הקסיטריט ממש בקצה הצפון-מערבי של איבריה
כלי "גואי" מברונזה להגשת מנחה משושלת שאנג
ואאל א-דחדוח

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1970 (בן 54) עזה
 שם לידה:  وائل حمدان إبراهيم الدحدوح 
 מדינה:  רצועת עזה
 השכלה:  האוניברסיטה האסלאמית בעזה  אוניברסיטת אל-קודס 
 מעסיק:  אל-ערביה, אל-ג'זירה, SAHAR-1, אל-קודס (עיתון), קול פלסטין, רשת התקשורת אלג'זירה 
 צאצאים:  Hamza al-Dahdouh 
 מספר צאצאים:  6 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  507509519306338, Wael.ALdahdouh
 טוויטר:  WaelDahdouh
 
ואאל חמדאן אבראהים א-דחדוח (בערבית: وائل حمدان إبراهيم الدحدوح, בתעתיק מדויק: ואאל חמדאן אבראהים אלדחדוח; נולד ב-30 באפריל 1970) הוא עיתונאי פלסטיני המשמש כראש משרד אל-ג'זירה בעיר עזה.
ביוגרפיה

א-דחדוח נולד ב-30 באפריל 1970 בשכונת זיתון, השכונה הוותיקה ביותר בעיר עזה. הוא גדל במשפחה עזתית אמידה שמוצאה בחצי האי ערב. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, והשתתף בפעילויות טרור, נכלא לשבע שנים בבתי כלא ישראליים, שם השלים תעודת בגרות נוספת.
הוא עשה תואר ראשון בעיתונאות ותקשורת ב-1998 באוניברסיטה האסלאמית בעזה ותואר שני בלימודים אזוריים באוניברסיטת אל-קודס באבו דיס בשנת 2007.
א-דחדוח החל לעבוד בעיתונאות בשנת 1998 ככתב בעיתון הפלסטיני "אל-קודס" ולאחר מכן כתב במגזינים פלסטיניים נוספים. הוא עבד ככתב רדיו בקול פלסטין ובערוץ הלוויין סהר בתחילת האינתיפאדה השנייה בשנת 2000. בשנת 2003 שימש ככתב בערוץ אל-ערביה, ומאז 2004 הוא משמש ככתב וכאחראי במשרד אל-ג'זירה ברצועת עזה.
באוקטובר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל, בזמן שידור חי, קיבל א-דחדוח את הידיעה כי אשתו, בתו שמר בת ה-7, בנו מחמוד בן ה-15, ונכדו, נהרגו בהפצצת חיל האוויר על מחבלים שהסתתרו בסביבתם. המשפחה עברה למחנה הפליטים נוסייראת. כאשר ראה את בנו המת, אמר א-דחדוח: "הם נקמו בנו על מבול אלאקצה באמצעות ילדינו".
ב-15 בדצמבר 2023, נפגע א-דחדוח מירי כשהיה באזורי לחימה.
בנו הבכור, חמאזה א-דחדוח, שנהרג ב-7 בינואר 2024 בתקיפת רכבו בידי צה"ל, תועד כעיתונאי בן 27. צה"ל טען כי חמאזה היה פעיל בג'יהאד האסלאמי.
בינואר 2024 יצא א-דחדוח לעבור טיפול רפואי במצרים ולאחר מכן בקטאר.[דרוש מקור]
ראו גם

מועתז עזאיזה
פלסטיה אל-עקאד