stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיר וורן
תיארוך הפיר ושימושו > תאוריה חדשה

לטענת רייך ושוקרון הפיר האנכי מעולם לא שימש לשאיבת מים.
החציבה המקורית בתקופת הברונזה התיכונה נעשתה בסלע ה"מֶלֶכֶּה" הנוח, והמנהרה עברה מעל לפיר בלי להגיע אליו, כך שהשואבים הלכו מעל הפיר האנכי מבלי לראות אותו. המנהרה הגיעה לבריכת אגירה שהייתה מחוץ לחומות והייתה מוגנת במגדל ממנו היה אפשר לשאוב מים. במאה השמינית לפני הספירה העמיקו את המנהרה בסלע הקשה וגילו את הפיר. (פער של כאלף שנים בין החלק העליון לחלק התחתון של המנהרה). לאחר ההעמקה לא השתמשו בפיר, אלא נטשו את המפעל כולו. לראיה מצביעים רייך ושוקרון על שבבי סלע שנותרו מהשלב השני של החציבה, וכוללים אך ורק את שכבת הסלע הקשה (כלומר ההעמקה בסלע הקשה לא נעשתה יחד עם חפירת המנהרה בסלע הרך). את השבבים ניתן לתארך, בעזרת חרסים שנמצאו במקום, למאה השמינית לפני הספירה. העובדה כי נותרו שבבים ופסולת שלא נוקו מצביעים על עזיבה פתאומית של האתר. ראיות נוספות להסברם הם מביאים מגובהה הרב של המנהרה (כ-6 מטר), כיוון שאין צורך בגובה כזה והחציבה מהווה טרחה רבה ניתן להסיק שהמנהרה המקורית לא הייתה בגובה הנוכחי. גם העובדה כי הפיר לא נוח לשאיבה (הגישה אליו תלולה ויש בו בליטה שתתקע דליים שיורדו אליו ותשפוך את המים) מחזקת את הטענה כי לא לכך הוא שימש.
גלריה

פיר וורן
פיר וורן
פיר וורן
הדלי של וורן באתר החפירה של עיר דוד
הערות שוליים

↑  רוני רייך ואלי שוקרון, חפירות חדשות במדרון המזרחי של עיר דוד, קדמוניות 122, תשס"ב, עמ' 78
↑  איג וינסאן, ירושלים של מטה – תגליות מעיר דוד 1909–1911, תרגום: רוני רייך, הוצאת מגלי"ם 2008, עמ' 32–40; נירית שלו-כליפא, בעקבות אוצרות המקדש – סיפורה של משלחת פארקר שחפרה בעיר-דויד בשנים 1909 1911, קדמוניות 116, תשנ"ט, עמ' 126–133; אלעזר ליפא סוקניק,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'עיר דוד, הצפירה, 18 ביולי 1921
↑  יגאל שילה, גילויו מחדש של מפעל-המים הקדום "המכונה פיר וורן", קדמוניות 55/56, תשמ"ב, עמ' 89–95; עונת החפירות השלישית, דבר, 26 ביוני 1980
↑  אייל מירון (עורך) ירושלים וכל נתיבותיה, עמ' 10-11
↑  ר' רייך וא' שוקרון, ירושלים, מעין הגיחון, בתוך: חדשות ארכיאולוגיות, כרך קח התשנ"ח, עמ' 136–137; רוני רייך על פיר וורן ביוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511490205171 
שני השלבים בהתפתחות פיר וורן על פי רייך ושוקרון
סורית

ערך זה עוסק בשם מקובל למספר ניבים של השפה הארמית. אם התכוונתם לדיאלקט הסורי של השפה הערבית, ראו .
| --- | --- |

 מדינות:  ארמניה, אזרבייג'ן, איראן, עיראק, ישראל, גאורגיה, לבנון, סוריה, טורקיה, ארצות הברית ואוסטרליה.
 אזורים:  המזרח התיכון, אירופה, מרכז אסיה, צפון אמריקה ואוסטרליה.
 דוברים:  410,000
 שפת אם:  404,000
 כתב:  אלפבית סורי
 משפחה:  אפרו-אסיאתית שמית תיכונה צפון-מערבית ארמית
 לאום:  ארמים
 ארגון:  הכנסייה הסורית-אורתודוקסית
 מוסד:  אין
 קוד שפה:  syc 
 קוד ISO 639-2:  syc 
 קוד ISO 639-3:  syc 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
כתב יד מהמאה ה-11
קובץ קול: תפילת "אבון דבשמיא" (אבינו שבשמים) בסורית כנסייתית
כיתוב בסורית על מצבה משפחתית בבית הקברות המרוני בכפר בירעם: "כל דמהימן בי מותא לא נטעם" ("כל אשר מאמין בי לא יטעם מוות")
סורית או ארמית סורית (ܠܸܫܵ݁ܢܵܐ ܣܘܼܪܝܵܝܵܐ או ܠܶܫܳ݁ܢܳܐ ܣܽܘܪܝܳܝܳܐ לֶשָּׁנָא סוּרְיָיָא) היא שם מקובל למספר ניבים של השפה הארמית שהתפתחו מן הארמית הבינונית ושדוברו במקור בסוריה ובסביבתה. בעבר הייתה מדוברת בכל הסהר הפורה. זוהי בעיקר שפתם ושפת תפילתם של הנוצרים הסורים והמרונים. ארמית היא שפה שמית, השייכת למשפחת השפות האפרו-אסיאתיות, בענף הצפון-מערבי. הניבים הסורים נכתבים באלפבית סורי, שיש לו דמיון לכתב העברי והערבי. לדוגמה: מים - ܡܝܡ - ميم, מלך - ܡܠܟ - ملك, אבא - ܐܒܐ - ابا, סבתא - ܣܒܬܐ - سبتا ,כרמל - ܟܪܡܠ - كرمل, פיל - ܦܝܠ - فيل, גמל - ܓܡܠ - جمل, טעם - ܛܥܡ - طعم
הסורית הייתה במקור ניב מקומי בצפון מסופוטמיה. לפני שהערבית הפכה להיות לשפה הראשית, נפוצה הסורית ממצרים ועד דרום הודו ואף לערבות קזחסטן.
היסטוריה

יש המחלקים את ההיסטוריה של השפה הסורית לשלוש תקופות: סורית עתיקה, סורית בינונית וסורית חדשה, אך על פי רוב השם סורית מציין את הסורית הבינונית בלבד.
הסורית נוצרה כניב בלתי-כתוב של ארמית קדומה בצפון מסופוטמיה. אחרי כיבוש סוריה ומסופטומיה בידי אלכסנדר מוקדון, סורית וניבים ארמיים אחרים החלו להיכתב. בשנת 132 לפנה"ס הוקמה ממלכת אוסרונה, העיר אדסה נקבעה כבירתה ושפתה הרשמית הייתה סורית. דוברי-סורית עדיין מתייחסים אליה כאל מולדת שפתם.
במאה השלישית לספירה החלו כנסיות באדסה להשתמש בסורית כשפה קדושה. ככל הנראה נבחרה למטרה זו משום שהייתה השפה הרווחת בציבור, דבר שהועיל לשם הפצת הנצרות. נעשה מאמץ ספרותי רב כדי לתרגם את התנ"ך והברית החדשה לסורית (הפשיטתא). באותו הזמן חיבר אפרים הסורי את האוצר הגדול ביותר של שירה ותאולוגיה בשפה הסורית.
בשנת 489 ברחו הרבה נוצרים דוברי-סורית לפרס כדי להימלט מהשפעתם של הנוצרים דוברי-היוונית. הפצת השמועה כי הנוצרים הפרסים הם איום לנצרות אורתודוקסית הביאה לפילוג מר בין הנוצרים האשורים החיים במסופוטמיה ופרס לבין הנוצרים האשורים החיים בסוריה ובטורקיה.
החל מן הכיבוש הערבי במאה השביעית הפכה השפה הערבית לשפה השולטת באזור, והסורית ירדה מגדולתה. מקובל להניח שהיא נכחדה כשפה דבורה בסביבות המאה העשירית לספירה.
על אף שהסורית הפסיקה לשמש כשפת דיבור בתחילת האלף השני לספירה, היא המשיכה לשמש כשפת מדע וכשפה דתית של כמה כנסיות של הנצרות המזרחית (כמו הכנסייה המרונית), שבהן התפילות והטקסים נערכים בשפה זו. יתר על כן, בתקופה המודרנית ידועים מקרים של ילדים שגדלו עם סורית כשפה ראשונה, מתוך ניסיון של הוריהם להחיות את השפה.
הארמית החדשה ובפרט הארמית החדשה הצפון-מזרחית של קהילות נוצריות מכונה לעיתים "סורית חדשה". מבחינה בלשנית, שפות אלו אינן צאצאיות של הסורית, אלא של ניבי ארמית בלתי-מתועדים בני זמנה של הסורית הבינונית, אך הדוברים הנוצרים, שמכירים את הסורית כשפת הכנסייה שלהם מחשיבים את שפתם כניב מודרני של הסורית.
דקדוק

בסורית, כמו בשפות שמיות אחרות, ישנם שורשים בעלי שלוש אותיות. למשל, ישנו השורש ש-ק-ל, שפירושו הבסיסי הוא "לקיחה":
ܫܩܠ - שְׁקַל: לקח
ܢܫܩܘܠ - נֶשְׁקוֹל: ייקח
ܫܩܠ - שָׁקֶל: לוקח
ܫܩܠ - שַׁקֶּל: נשא
ܐܫܩܠ - אַשְׁקֶל: יצא
ܫܩܠܐ - שְׁקָלָא: לקיחה
ܫܩܠܐ - שֶׁקְלֵא: מיסים
ܫܩܠܘܬܐ - שַׁקְלוּתָא: בהמת משא
ܫܘܩܠܐ - שׁוּקָלָא: יהירות
נטיית שמות העצם, כמו רוב חוקי הדקדוק הסורים, דומה לעברית. אולם יש בסורית כבשאר הניבים הארמיים צורה מיוחדת לשם עצם מיודע:
ܫܩܠܝܢ - שֶקְלִין, "מיסים"
ܫܩܠܐ - שֶקְלֵא, "המיסים"
ܫܩܠܝ - שֶקְלַי, "מיסֵי־..."
במשך הזמן, הפכה הצורה המיודעת ("המיסים") לצורה הרגילה, כלומר: במקום להגיד "אני צריך: שום, בצל ופלפל" יש להגיד "אני צריך: השום, הבצל והפלפל". כמו כן, ישנם צירופי מילים שהפכו לבעלי משמעות אחת. לדוגמה: ܒܪ ܐܢܫܐ, "בַּר אשָׁא" פירושו "איש" (ברנש), אך משמעותו המילולית הוא "בן-אדם" (כמו בעברית).
בסורית, כמו בעברית, התואר בא אחרי שם העצם. אך כאשר התואר הוא הנשוא במשפט שמני, הוא בא לפני השם. למשל,
ܫܩܠܐ ܒܝܫܐ, "שֶׁקְלֵא בִּישֵׁא" - "מיסים רעים" - אבל ܒܝܫܝܢ ܫܩܠܐ, "בִּישִׁין שֶׁקְלֵא" - "רעים המיסים". צורה זו נמצאת מדי פעם בעברית מקראית, אך מעט מאוד בעברית מודרנית.
בסורית, כמו בעברית, לפועל יש שורשים שעל פיהם הוא מסתמך (דוגמה מוצגת למעלה). כמו בעברית, הפועל נוטה לפי בניין, זמן, מין, גוף ומספר. הסורית מקיימת מערכת של שישה בניינים עיקריים ועוד כמה חריגים. ששת הבניינים המרכזיים הם פֶּעַל (מקביל לפָּעַל בעברית), פָּעֶל (הדומה לפִּעֶל בעברית, במשמעותו - עשה משהו חזק או באופן מודגש), אַפְעֶל (המורה על גרימה, בדומה לבניין השני של הפועל, בשפה הערבית ובדומה לבנין הפעיל בעברית) ועוד שלושה בניינים, המתאימים משמעות של הדדיות לשלושת הבניינים הקודמים. שלושת הבניינים ההדדיים הם אֶתפֶעַל, אֶתפָעֶל ו-אֶתָּפָעָל. בין הבניינים הנדירים נמצאים שַׁפְעֶל ו-אֶשְׁתַּפְעָל.
הכתב הסורי

בכתב הסורי ישנן אותן אותיות כמו באלפבית העברי, אבל לחלקן שם קצת שונה. כמו כן, בכתב הסורי האותיות מתחברות, חוץ מהאותיות ܐ (א), ܕ (ד), ܗ (ה), ܘ (ו), ܙ (ז), ܨ (צ), ܪ (ר), ܬ (ת) (אלה גם האותיות שאינן מתחברות באלפבית הערבי, בתוספת האותיות ه (ה), ص (צ) ו-ت (ת)). לכתב הסורי יש גם שיטת ניקוד ייחודית המשמשת לסימון תנועות ולפירוט ההגייה.
| שם האות | שם האות בתעתוק עברי | הדפס רגיל | צליל | IPA |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ܐܵܠܲܦ݂ | אָלַף | ܐ | א | /ʔ/ |
| ܒܹ݁ܝܬ݂ | בֵּית | ܒ | בּ, ב | /b/, /β/ |
| ܓ݁ܵܡܲܠ | גָּמַל | ܓ | גּ, ג | /g/, /ɣ/ |
| ܕ݁ܵܠܲܬ݂ | דָּלַת | ܕ | דּ, ד | /d/, /ð/ |
| ܗܹܐ | הֵא | ܗ | ה | /h/ |
| ܘܲܘ | וַו | ܘ | ו | /w/ |
| ܙܲܝܢ | זַיְן | ܙ | ז | /z/ |
| ܚܹܝܬ݂ | חֵית | ܚ | ח | /ħ/ |
| ܛܹܝܬ݂ | טֵית | ܛ | ט | /tˤ/ |
| ܝܘܿܕ | יוֹד | ܝ | י | /j/ |
| ܟ݁ܵܦ݂ | כָּף | ܟ | כּ, כ | /k/, /x/ |
| ܠܵܡܲܕ݂ | לָמַד | ܠ | ל | /l/ |
| ܡܝܼܡ | מִים | ܡ | מ | /m/ |
| ܢܘܼܢ | נוּן | ܢ | נ | /n/ |
| ܤܸܡܟ݁ܲܬ݂ | סֶמְכַּת | ܤ | ס | /s/ |
| ܥܹܐ | עֵא | ܥ | ע | /ʕ/ |
| ܦܹ݁ܐ | פֵּא | ܦ | פּ, פ | /p/, /ɸ/ |
| ܨܵܕ݂ܹܐ | צָדֵא | ܨ | צ | /sˤ/ |
| ܩܘܿܦ݂ | קוֹף | ܩ | ק | /q/ |
| ܪܹܝܫ | רֵישׁ | ܪ | ר | /r/ |
| ܫܝܼܢ | שִׁין | ܫ | ש | /ʃ/ |
| ܬ݁ܲܘ | תַּו | ܬ | תּ, ת | /t/, /θ/ |
ראו גם

ויקיפדיה הארמית סורית
אותיות הכתב הארמי הסורי, מימין לשמאל.
טבח חברון (תרפ"ט)

ערך זה עוסק בטבח תחת שלטון המנדט הבריטי בשנת תרפ"ט, 1929. אם התכוונתם לטבח בשנת 1517 שהובל בידי השלטון הטורקי, ראו .
| חלק ממאורעות תרפ"ט |
| --- | --- |

 תאריך:  24 באוגוסט 1929 
 מקום:  חברון 
 קואורדינטות:  31°31′59″N 35°05′42″E﻿ / ﻿31.533°N 35.095°E﻿ / 31.533; 35.095
 סוג:  פוגרום 
 הרוגים:  67 
 פצועים:  58 
 he
 
טבח חברון בוצע על ידי ערבים מוסלמים תושבי העיר חברון והסביבה ביהודי העיר בשבת, י"ח באב תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929, כחלק ממאורעות תרפ"ט בארץ ישראל. בטבח נרצחו 67 יהודים (חלקם בעינויים), והוא הוביל לחיסול היישוב היהודי בחברון, שהתקיים ברציפות מאות שנים. בחברון התגוררו אז כ-20,000 נפש, מתוכם כ-800 יהודים.
שנים ספורות לפני הטבח ביהודי חברון, נעשו פרעות בקהילה הנוצרית הקטנה שהתגוררה בעיר. קהילה זו מנתה כ 40 בתי אב רובם ממוצא יווני אורתודוקסי. הקהילה התפרנסה בעיקר מאירוח צליינים ומעבודות שנעשו בעקבות בניית כנסיית סנט ג'ורג' ומתחם ה"מוסקובייה" שנבנה על ידי הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית.  מן הטבח הזה שרדו מעט ילדים אשר נלקחו על ידי החיילים הבריטים לבתי יתומים בירושלים.  לאחר המאורע לא התקיימה יותר קהילה נוצרית בחברון.  ניתן היה לראות באירוע זה סימן אזהרה מוקדמת מפני הטבח שהתרחש בשנת 1929
החורבן בבית בחברון
העיתון "חדשות בולטימור" בארצות הברית מדווח על טבח חברון בכותרת הראשית.
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ניצול מהטבח בחברון
ערב הטבח

לאחר הכיבוש הבריטי, עם התגברות העלייה היהודית והתפתחות התנועה הלאומית הפלסטינית, נוצרה מתיחות בין היהודים והערבים בחברון. תקריות שבהן הציקו ערבים ליהודים הפכו יומיומיות והן כללו גידופים, התנפלויות והכאות, יידוי אבנים בידי ילדים לעבר חלונות של יהודים והפרעה לתפילתם ליד מערת המכפלה. כבר ב-1923, ייחס הוועד היהודי של העיר את התקריות הללו לפעילותה של האגודה הנוצרית-מוסלמית, שלטענתו זרעה שנאה בקרב ההמון הערבי והסיתה את הילדים להתגרות ביהודים, וטען כי הן בעלות אופי פוליטי.
באוגוסט 1929 החלו מהומות אלימות בין ערבים ליהודים ברחבי הארץ. מפקד משטרת חברון בעת הטבח היה הבריטי ריימונד אוסוואלד קפראטה, שהגיע לחברון שלושה שבועות לפני הטבח ולא הכיר את נכבדי הערבים. כוח המשטרה שעמד לרשותו מנה 18 שוטרים על סוסים ו-15 שוטרים רגלים. רק אחד מהם היה יהודי, חנוך ברודז'יצקי, וכל השאר ערבים.
הטבח > יום שישי

ביום שישי בבוקר, ה-23 באוגוסט, נודע לרב מאיר חדש על תוכנית הטבח בחברון (אשתו שמעה ערבים שתכננו את הטבח) והוא הזהיר את אליעזר דן סלונים שהיה ראש הקהל בחברון. סלונים דיבר עם ידידיו הערבים והם הבטיחו לו שלא יקרה כדבר הזה. סלונים האמין, והודיע לתושבים היהודים שאין צורך להימלט מחברון.
בו בזמן, נאספו בירושלים אלפי ערבים משעות הבוקר המוקדמות, ובשעה 11 בבוקר החלו מאורעות תרפ"ט בירושלים שכלל מעשי התפרעות המונית, מעשי רצח, ביזה והרס רב. נעשו גם ניסיונות התקפה בנשק חם וקר על שכונות יהודיות, הן על ידי המון בתוך העיר והן מכיוון כפרים בסביבה. אך בירושלים, בניגוד לחברון היו צוותי הגנה של יהודים ובריטים מצוידים בנשק חם, שהדפו את רוב המתקפות ומנעו אסון גדול בהרבה.
עד הצהריים נשמר הסדר בחברון. בשעה 15:00 הציב קפראטה שלושה שוטרים בכניסה לעיר, כדי לחפש נשק בין הנוסעים במכוניות שחזרו מהתפילה בירושלים. הנוסעים סיפרו על המתרחש שם ושמועה על כך שיהודים הורגים ערבים בירושלים נפוצה במהירות.
ליד תחנת האוטובוסים העירונית התקהלו כ-700 ערבים שרצו לנסוע לירושלים והשייח' טאלב מארקא נאם בפניהם. קפראטה יצא עם 8 שוטרים רכובים לבדוק את המצב בין בתי היהודים. במספר מקומות נוצרו התקהלויות וערבים יידו אבנים על בתי יהודים. קפראטה הבחין שיהודים רבים עומדים על גגות ועל מרפסות בתיהם. הוא פקד עליהם להיכנס לבתיהם, אבל הם סירבו. ליד בית המלון הקטן של משפחת שניאורסון הוא הבחין ברב יעקב יוסף סלונים ובתו, מתרוצצים וצורחים. סלונים צעק עליו ודרש ממנו הגנה. לאחר שהחליף צעקות עם האספסוף, ספג הרב מטר של אבנים. קפראטה החל לפזר אותם, תוך שימוש באלות.
בסביבות השעה 16:00 התקהלו פורעים ליד ישיבת חברון ויידו בה אבנים. באותה שעה היו בה רק זכריה מישאל, שמש הישיבה, ותלמיד אחד, שמואל הלוי רוזנהולץ, יליד פולין בן 24. רוזנהולץ נפגע מאבן שחדרה דרך החלון, ניסה לצאת מהבניין ומצא עצמו מול הפורעים הערבים. הוא ניסה לחזור אל הבניין, אבל הפורעים תפסו אותו ורצחו אותו בסכין. השמש הסתתר קודם לכן בבור מים וניצל.
קפראטה, שחשש שהלווית רוזנהולץ תביא לחידוש המהומות, אסר לשתף בה יותר משישה מלווים.
ראשי היישוב היהודי פנו לקפראטה בדרישה "למלא את חובתו ולהשתלט על המצב". קפראטה השיב: "הסתגרו בבתיכם ולא תיפגעו".
בשעה 18:30 חזר השקט וקפראטה ביקש כי תישלח אליו תגבורת מירושלים, אך לא נענה. הוא ביקש סיוע גם מעמיתיו בעזה וביפו. בסביבות 21:00 הגיעו כמה מוכתרים מהסביבה אל קפראטה וסיפרו לו ששמעו שיהודים שוחטים ערבים בירושלים, ושהמופתי דורש מהם להילחם ויקנוס אותם אם יסרבו. קפראטה הבטיח להם שהכל שקט בירושלים והורה להם להישאר בבית.
כמה עשרות יהודים שחששו להישאר בבתיהם, הצטופפו בלילה בביתו של אליעזר דן סלונים, בנו של הרב יעקב יוסף סלונים.
מקרי הצלה על ידי ערבים

263 יהודים ניצלו על ידי שכניהם הערבים.
מצילי היהודים היו ברובם מבני המשפחות הוותיקות של חברון, כגון בני משפחת כורדיה שהצילו את משפחת שניאורסון. בדוחות ששלחו יהודי חברון למוסדות הציוניים נזכרים שמות המצילים. הללו פעלו לעיתים כבודדים ולעיתים כנציגי משפחותיהם, ביניהן משפחות אבו היכל, אבו זינה, חרבאווי, שאהין, טהבוב, בדר, אל-ח'טיב, א-זרו, זיתון, חמורי, קוואסמי, זגייר, אבו מונשאר ואבו שח'ידם. היו שנפצעו בעת הצלת מכריהם היהודים, כמו למשל אבו שאכר עמרו, מהעיירה דורא, שהגן על הרב יעקב יוסף סלונים.
היו ערבים שהגנו בגופם על יהודי העיר לרוב ללא הצלחה. על-פי עדותה של זמירה מני שפורסמה בעיתון הארץ ב-12 בספטמבר 1929, הציל אבו עיד זייתון, ערבי מחברון, כמה משפחות של יהודים בכך שיצא חמוש להגן עליהם, ונתן להם מקלט במרתף ביתו. הוא הזעיק את המשטרה הבריטית שהעבירה אותם וכמה יהודים ניצולים נוספים לתחנת המשטרה. גם משפחת עזרא ניצלה מהטבח בזכות ערבים ידידים. מכיוון שהיישוב היהודי בחברון היה מבודד ומנותק, לא יכלו כוחות "ההגנה" להגיע לעזרת התושבים ולמנוע את הטבח. במקום לא היו כוחות הגנה מקומיים בשל אמונתם ביחסיהם הטובים עם שכניהם הערביים.
תוצאות

בטבח בחברון נרצחו 67 יהודים. כשליש מן ההרוגים (24 במספר) היו תלמידי ישיבת חברון. 12 מההרוגים היו נשים ו-3 מהם ילדים בני פחות מחמש.
44 נפצעו קשה ו-21 נפצעו קל.
הקונסוליה האמריקנית דיווחה על 9 הרוגים ערבים.
הבריטים הורו ליהודים לערוך לחללים הלוויה מזורזת, עוד באותו לילה, כשמנין יהודים בלבד מורשה להצטרף ולומר "קדיש". הקורבנות נקברו בקבר אחים, בארבע שורות ארוכות בבית העלמין העתיק בחברון. קבר נוסף נכרה לחלקי האיברים הקטועים, לאפר, לבגדים ולחפצים ספוגי הדם שהוצאו מבתי היהודים.
קברי האחים נחפרו בידי אסירים ערבים, ששרו בזמן הקבורה.
לאחר שלשה ימים, החליטו הבריטים לחסל את היישוב היהודי בחברון. היהודים הועלו למשאיות שהובילו אותם לירושלים. כל רכושם ובתיהם של היהודים נגזל בידי הפורעים: בית הדסה הוסב על ידי ערביי חברון לבית ספר לבנות, בית הכנסת "אברהם אבינו" הוחרב ובית העלמין העתיק חולל. בעקבות הפרעות עברה הישיבה בחברון לירושלים.
ב-4 בספטמבר 1929 פורסם בעיתון דאר היום כי הרב משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת חברון, "שלח מברקים לאגודת הרבנים אשר בניו-יורק ולכל העיתונים אשר בחוץ לארץ, וגם לרבנים ידועים בארצות הברית", בהם כתב: ”שבר עמנו גדול כים. החורבן בישיבה נורא, נרצחו עשרים ושנים גדולי ישראל ונפצעו שש-עשרה. הישיבה כמאה וחמישים מבחורי הישיבה והמנהלים מסתדרים בירושלים. נשארנו בעירום ובחוסר כל. החישו - הצילו קראו לעזרה תכופה ומסוימה. עם הקודש, אל תתנו לכבות אור ישראל שהאיר את היישוב הארץ ישראל”.
תשעה חודשים לאחר הטבח חתמו הרב אברהם יצחק קוק והראשון לציון הרב יעקב מאיר, מנחם אוסישקין, יצחק בן-צבי, ואישים רבים נוספים על קריאה ”לכל עם ישראל לתמוך בדרישותנו ולבנות את חברון הגדולה... 67 קדושי חברון אשר נפלו חלל על קדושת האומה ובניין הארץ, תובעים מאיתנו כפרה לדמם, מחובת עם ישראל לענות על תביעה קדושה זו על ידי בניין והתיישבות עיר האבות”.
היישוב היהודי בחברון חודש שוב בשנת תרצ"א 1931.
ביוני 1931 ישבו בעיר 96 יהודים, ובשנים הבאות הקהילה אף התרחבה מעט. בזמן המתיחות של מאורעות אוקטובר 1933 נשלחו אנשי ההגנה לאבטח את היישוב והפעם התקבלו בברכה על ידי הקהילה היהודית. היהודים בחברון לא הותקפו במאורעות אלה, אך החלו לעזוב את העיר, ובשנת 1936, במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, התפנו כל היהודים מהעיר, פרט למשפחת עזרא, שנותרה בעיר עד להחלטת החלוקה בנובמבר 1947.
במאמר הפתיחה של הגיליון הראשון של העיתון המקומי "צות אל-ח'ליל" ("קול חברון"), שיצא בשנת 1952, כתב בגאווה ראש עיריית חברון, מוחמד עלי אל-ג'עברי, שהרי חברון הצליחו לעקור מתוכם את היהודים.
העיר לא יושבה ביהודים עד לחידוש היישוב היהודי בעיר אחרי כיבוש העיר על ידי כוחות צה"ל במלחמת ששת הימים (1967).
הנצחה

במוזיאון חברון שבבית הדסה מוקדש אולם לזכר נרצחי הטבח. מוצגות בו תמונות של הפצועים וההרס, מצבת זיכרון להרוגים וכלי הרצח של הפורעים הערבים שנלקחו בידי הנוטר היהודי חנוך ברוז'צקי.
ב-2005, ארגנה מפלגת חד"ש-תע"ל תהלוכה בעכו לזכר שלושה מהרוצחים שהשתתפו בטבח והוצאו להורג על ידי הבריטים. כ-150 איש השתתפו בתהלוכה.
ב-5 באוגוסט 2009 החליטה ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים כי מדי עשור, במלאת תאריך עגול, יצוין הטבח בטקס ממלכתי. את קבלת ההחלטה בנושא קיום טקס ממלכתי קידמו נציגי היישוב היהודי בחברון ויושב ראש הוועדה, השר יולי אדלשטיין.
ב-16 בנובמבר 2019, נקרא בפתח תקווה הרחוב בו נמצא בית המדרש "חברון" בשם "משעול קדושי תרפ"ט".
נשיא המדינה, ראובן ריבלין בביקור במערת המכפלה ביום עיון לרגל 90 שנה למאורעות תרפ"ט, ספטמבר 2019.
נעשו מספר ניסיונות חקיקה שנכשלו להנצחת זכרם של קורבנות הטבח בחברון, על פיהם ממשלת ישראל תפעל להנצחת זכרם של נרצחי הטבח בחברון. הניסיון האחרון נדחה על ידי ועדת שרים לענייני חקיקה ב-30 בינואר 2022.
ראו גם הטבח בקהילה הנוצרית בחברון

הטבח בחברון (1517)
שנים ספורות לפני הטבח במאורעות תרפ"ט 1929התקיימה קהילה נוצרית קטנה בעיקר ממוצא יווני אורתודוקסי. קהילה זו נרצחה על ידי תושבי חברון המוסלמים, שלא ראו בעין יפה את הצליינות הנוצרית הולכת ומתגברת, ואת בניית מתחם המוסקוביה וכנסיית סנט ג'ורג'.  לאחר הטבח לא התקיימה יותר קהילה נוצרית בעיר חברון וגם צליינים נוצרים התמקדו בעיקר בביקור בירושלים בית לחם ובאתרים המקודשים באזור הכנרת והגליל. כיום מתחם המוסקוביה נמצא בידי הכנסייה הרוסית. המתחם סגור בפני תושבי חברון, לאחר שיאסר ערפאת הגיע להסכם עם שלטונות מוסקבה לגבי החזרת השטח לידיים רוסיות. במתחם נמצא עץ אשל המיוחס לאברהם אבינו.
לקריאה נוספת

הלל כהן, תרפ"ט - שנת האפס בסכסוך היהודי ערבי, הוצאת כתר, תשע"ד.
רחבעם זאבי, טבח חברון תרפ"ט, הוצאת חבצלת 1994
יאיר אורון (עורך), מצילי 1929, סיפורי הצלה של יהודים ופלסטינים בחברון ובירושלים, הוצאת פרדס, 2017
עוזי אלידע, "בין טשטוש להבלטה: העיתונות העברית בארץ-ישראל נוכח מאורעות 1929", קשר, מס' 50, סתיו 2017, עמ' 19-42.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  תום שגב, ימי הכלניות : ארץ ישראל בתקופת המנדט, פרק 14: חברון, 1929, עמ' 260–262.
1 2  שולמית אזרחי, המשגיח רבי מאיר, הוצאת פלדהיים, 2001, עמודים 183-184
↑  תיאור שונה להשתלשלות הרצח של רוזנהולץ, פורסם על ידי תלמיד הישיבה בזמן הפרעות שמואל ברוך שולמן, בביטאון דגלנו (פולין) שבט תרצ"ב (עמוד 11).
1 2  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 263.
1 2 3 4  תום שגב, ימי הכלנית, עמ' 264.
↑  עדות ראייה של צביה חדש, בספר: שולמית אזרחי, המשגיח רבי מאיר, הו"ל פלדהיים ירושלים, 2001, עמודים 186-187
↑  שולמית אזרחי, המשגיח רבי מאיר, הו"ל פלדהיים, 2001, עמוד 185
↑  שמעון יוסף מלר, נסיך ממלכת התורה, הו"ל פלדהיים, 2001, עמוד 112
1 2 3  שולמית אזרחי, המשגיח רבי מאיר, הו"ל פלדהיים, 2001, עמודים 185-186
1 2  פרעות תרפ"ט, באתר ישיבת שבי חברון(הקישור אינו פעיל, 3.6.2020)
↑  קדושי חברון, באתר היברובוקס - ביטאון דגלנו (פולין), ‏ניסן תרצ"ג
1 2 3  תום שגב, ימי הכלנית, עמ' 265.
↑  ד"ר צבי כיתאין אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, דוד תדהר, כרך 4, עמוד 164
↑  הלל כהן, תרפ"ט, עמ' 259–260.
↑  ערבים שהצילו יהודים במאורעות תרפ"ט מתוך האתר של היישוב היהודי בחברון (הקישור אינו פעיל, 15.12.16)
↑  זמירה מני, "מה שראיתי בחברון", "הארץ", 12/9/1929, בתוך: ספר הארץ - השנה השבעים וחמש, בעריכת יהושע קנז, הוצאת שוקן, תשנ"ו 1996, עמ' 33-34.
↑  בני מוריס, קורבנות, עמ' 115.
↑  "הרב קוק והקריאה: לחדש הבנייה בחברון"
↑  הלל כהן, תרפ"ט, עמ' 263.
↑  הלל כהן, תרפ"ט, עמ' 263–264.
↑  אחיה ראב"ד,'"`UNIQ--nowiki-00000022-QINU`"'עכו: תהלוכה לזכר ה"שאהידים" שרצחו יהודים בתרפ"ט, באתר ynet, 17 ביוני 2005
↑  חיים לוינסון,'"`UNIQ--nowiki-00000024-QINU`"'ועדת השרים אישרה: טקס ממלכתי לחללי טבח חברון, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2009
↑  תרפ"ט בפתח תקוה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2018000828 
בית כנסת בחברון שנהרס במהלך הטבח
צבי הירש הלר (בן 15) מפתח תקווה למד בישיבת חברון. הוא היה קורבן של טבח חברון ב-1929 ומת מפצעיו בבית החולים בירושלים.
גלעד לזכר נרצחי המאורעות במוזיאון חברון
כרם שלום

ערך זה עוסק בקיבוץ. אם התכוונתם למעבר גבול, ראו .
| --- | --- |
בניין חדר האוכל (תכנון: ישראל גודוביץ)
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: אשכול
גובה ממוצע: ‎87 מטר
תאריך ייסוד: 1956
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 236 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 236 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת מערב הנגב מוגדלת) כרם שלום(למפת מערב הנגב רגילה) כרם שלום(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כרם שלום(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כרם שלום31°13′40″N 34°17′04″E﻿ / ﻿31.2277618180192°N 34.2843074816813°E﻿ / 31.2277618180192; 34.2843074816813  heמפת היישובים של מועצה אזורית אשכול באדום - כרם שלום בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 5 מתוך 10

יצחק הרצוג נשיא מדינת ישראל ורעייתו מיכל בביקור בקיבוץ כרם שלום באוגוסט 2024, נטעו גפן ביחד עם אנשי הקיבוץ
כֶּרֶם שָׁלוֹם הוא קיבוץ בחולות חלוצה השייך למועצה אזורית אשכול ומשתייך לקיבוץ הארצי. הקיבוץ נקרא בשמו בשל מיקומו בקרבת הגבול ישראל–מצרים ותמיכת מתיישביו בכינון שלום באזור. היישוב כרם שלום נמצא סמוך למעבר כרם שלום לכיוון רפיח הקרובה, המשמשת מעבר גבול שבין רצועת עזה למצרים, והוא היישוב המערבי ביותר במדינת ישראל.
ב־7 באוקטובר 2023 מנעו כיתת הכוננות של הקיבוץ, סיירת נח"ל ומסוק קרב של צה"ל ניסיון טבח על ידי מחבלים מרצועת עזה.
היסטוריה > היאחזות נח"ל

המקום נודע בעבר (במפות אנגליות) בשם "כרם אבו סאלֶם". ב-1956 הוקמה במקום היאחזות נח"ל שנקראה "כרם אבשלום", כהד לשם הקודם, על שמו של אבשלום פיינברג שנפל לא הרחק משם. ההיאחזות הוקמה ב-13 ביוני 1956 על ידי גרעינים של הצופים הדתיים, בני עקיבא ונוער עולה משדה אליהו. בספטמבר 1956, מספר חודשים לאחר העלייה לקרקע, התקיים טקס היאחזות רשמי במקום, בנוכחות אלוף הפיקוד והרב שלמה גורן, הרב הצבאי הראשי, ובו גם שונה השם מכרם אבשלום לכרם שלום, אם כי השם 'כרם אבשלום' המשיך להיות בשימוש גם בשנים הבאות. בהמשך החזיקו את ההיאחזות בסבב גרעינים של הקיבוץ הדתי, תנועת המושבים והקיבוץ הארצי. החל מנובמבר 1957 הוחזק המקום באופן קבוע על ידי גרעינים של הקיבוץ הארצי.
ההיאחזות סבלה מראשיתה מיריות ממוצבים מתוך רצועת עזה. היא אף הייתה היעד של תוכנית מצרית לכיבוש המקום, תוכנית שסוכלה על ידי מלחמת סיני.
בשנת 1959 הוארך כביש 232 והגיע עד להיאחזות. על פי התוכנית, היה אמור היישוב להתאזרח בשנת 1960, אולם הדבר לא יצא אל הפועל. במהלך מלחמת ששת הימים הופגזה ההיאחזות במשך כ-24 שעות, ללא נפגעים בנפש. לבסוף, ב-1968 היא אוזרחה.
היסטוריה > כקיבוץ של השומר הצעיר

הקיבוץ עבר לנקודת הקבע שלו בשנת 1971. המתיישבים הראשונים היו גרעין ילדי תנובה (גיל"ת), בני קיבוצים של השומר הצעיר אשר ניסו לשחזר את הקיבוץ האידאולוגי של ראשית ההתיישבות. שנה לאחר האזרוח נקלט גרעין נוסף של בני קיבוצים (גרעין לביא) ובשנים שלאחר מכן שני גרעינים של נוער עירוני, שלא היו חברי תנועת נוער – הגרעינים שלום ואבשלום. שני הגרעינים הללו התפרסמו לימים כחממה של מובילי תרבות.
בשנות השבעים נודע כרם שלום, על ארבעת גרעיניו, כמעוז של אידאולוגיה שמאלנית ויונית, וחברי הקיבוץ הובילו הפגנות, אירועים ועצומות – בין היתר כנגד ההתנחלויות ברצועת עזה ובצפון סיני.
בשנת 1995 התפרק הקיבוץ לאחר שנקלע למשבר חברתי וכלכלי אשר בעקבותיו מרבית חבריו עזבו אותו. מספר חברים נשארו לגור במקום ואליהם הצטרפו במשך הזמן עולים חדשים מחבר המדינות.