stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויסנטה ארנדה
ביוגרפיה

ויסנטה ארנדה נולד בברצלונה שבספרד למשפחה שהגיעה מאראגון כ-20 שנים לפני שנולד. אביו היה צלם ונפטר כאשר ארנדה היה בן שבע בלבד. במהלך מלחמת האזרחים בספרד עזבה המשפחה את העיר, אך חזרה בשנת 1938. בגיל 13 התחיל ארנדה לעבוד במטרה לעזור למשפחה לשרוד כלכלית. בשנת 1952 עזב לוונצואלה, שם עבד במשך שנים מספר, וחזר לספרד בשנת 1959.
תחילה ניסה לכתוב, אך ללא הצלחה יתרה. לאחר מכן ניסה להתקבל לבית הספר לקולנוע, אך לא התקבל כי לא הייתה לו שום תעודת סיום של בית ספר. כתוצאה מכך התחיל לעבוד בתעשיית הקולנוע ללא השכלה פורמלית.
ארנדה לא זכה להצלחה בתחילת הקריירה, אך בהמשך ביים מספר סרטים מוצלחים שזכו בפרסים. בסך הכול ביים 27 סרטים.
בשנת 1987 ו-1988 ביים סדרה של סרטים על אלאוטריו סאנצ'ס. בשנת 1991 סרט שביים ארנדה זכה בפרס גויה. בנוסף לכך הוא זכה בפרס סנט ז'ורדי בתחום הקולנוע, ובפרס בפסטיבל לקולנוע שנערך בעיר וסקה.
בשנת 2003 ביים וכתב את הסרט "כרמן" בכיכובה של פאס וגה; המבוסס על הרומן באותו שם משנת 1845 מאת הסופר הצרפתי פרוספר מרימה.
ארנדה נפטר ב-26 במאי 2015 במדריד, בגיל 88.
ז'אן-לוק ננסי

| --- | --- |

ננסי בשנת 2010
 לידה:  26 ביולי 1940 Caudéran, צרפת 
 פטירה:  23 באוגוסט 2021 (בגיל 81) שטרסבורג, צרפת 
 שם לידה:  Jean-Luc Roland Louis André Nancy 
 מקום לימודים:  University Toulouse - Jean Jaurès, Marc Bloch University 
 מנחה לדוקטורט:  פול ריקר
 מוסדות:  European Graduate School  Marc Bloch University 
 מונחה לדוקטורט:  Antonia Birnbaum, Fréderic Neyrat, Pierre-Yves Ruff 
 זרם:  פנומנולוגיה 
 תחומי עניין:  פילוסופיה, היסטוריה של הפילוסופיה 
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  היידגר, דרידה, פרויד, הגל, שלינג, בלאנשו, ניטשה, וייל, בודריאר, בטאיי
 השפיע על:  דרידה, בלאנשו, אגמבן, קלייר דני, אביטל רונאל
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  פרופסור אלברטוס-מגנוס (2006) 
 
ז'אן-לוק ננסי (בצרפתית: Jean-Luc Nancy;‏ 26 ביולי 1940 – 23 באוגוסט 2021) היה פילוסוף צרפתי, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת שטרסבורג.
ספרו הראשון של ננסי נכתב במשותף עם פיליפ לקו-לברת (אנ') ויצא לאור בשנת 1973, בשם "כותרת המכתב" (Le titre de la lettre). בספר זה קראו בכתביו של הפסיכואנליטיקאי ז'אק לאקאן.
ננסי כתב ספרים אודות הוגים רבים נוספים, בהם:
"ההערה הספקולטיבית" (La remarque spéculative) משנת 1973 על גאורג וילהלם פרידריך הגל
Le Discours de la syncope ‏(1976) ו- L'Impératif catégorique‏ (1983) על עמנואל קאנט
Ego Sum‏ (1979) על רנה דקארט
Le Partage des voix‏ (1982) ‏על מרטין היידגר
בנוסף לספרו הראשון, ננסי שיתף פעולה עם פיליפ לקו-לברת בכמה ספרים ומאמרים אחרים. ננסי התפרסם במיוחד לאחר פרסום ספרו "הקהילה הלא-יצרנית" (La communauté désoeuvrée) שעסק בשאלת הקהילתיות בחברה העכשווית ובשאלה כיצד לפעול באופן פוליטי-קהילתי מבלי להצטמצם לזהות מדירה. מוריס בלאנשו וג'ורג'ו אגמבן הגיבו לעבודה זו עם הקהילה הבלתי נתפסת (The Unavowable Community) והקהילה הקרבה (The Coming Community) בהתאמה.
אחת המונוגרפיות המעטות שכתב אי פעם ז'אק דרידה על פילוסוף עכשווי היא On Touching, אודות ננסי.
קריירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בשנת 1962 ננסי סיים את לימודיו בפילוסופיה בסורבון. הוא לימד תקופה קצרה בקולמר לפני שהפך לעוזר מחקר במכון לפילוסופיה של שטרסבורג בשנת 1968. בשנת 1973 קיבל דוקטורט עם עבודת גמר אודות קאנט בהנחיית פול ריקר. בשנות השבעים והשמונים ננסי היה פרופסור אורח באוניברסיטאות ברחבי העולם, מאוניברסיטת קליפורניה ועד האוניברסיטה החופשית של ברלין. הוא הוזמן כציר תרבות של משרד החוץ הצרפתי לנאום במזרח אירופה, בריטניה וארצות הברית. בשנת 1987 קיבל ננסי את דוקטור ד'טט שלו מאוניברסיטת טולוז-לה-מיראיל בפיקוחו של ג'רארד גרנל, וכשבין בוחניו נכללו ז'אן-פרנסואה ליוטר וז'אק דרידה. הוא פורסם כ- L'expérience de la liberté (1988).
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים סבל ננסי מבעיות רפואיות קשות. הוא עבר השתלת לב והחלמתו הוקשתה על ידי אבחון סרטן ארוך טווח. הוא הפסיק ללמד ולהשתתף כמעט בכל הוועדות איתן עסק, אך המשיך לכתוב. רבים מהטקסטים הידועים ביותר שלו פורסמו במהלך תקופה זו. תיאור על ניסיונו האישי, "הפולש" (L'intrus), פורסם בשנת 2000.
קריירה > קולנוע ותיאוריה קולנועית

הבמאית הצרפתייה קלייר דני יצרה לפחות שני סרטים בהשראת ז'אן לוק ננסי, ביניהם הסרט "הפולש" (אנ') שמושפע מחיבורו האוטוביוגרפי של ננסי בשם זה. אמנים רבים אחרים עבדו עם ננסי, כמו סיימון האנטאי, סון-גוי קים ופיליפ וורנל.
ננסי כתב רבות על קולנוע, בין היתר בחיבורו " "And Life Goes On: Life and Nothing More" " ובחיבור הקצר "The Evidence of Film" אודות הבמאי האיראני עבאס קיארוסטמי.
ננסי השתתף בסרט "האיסטר" (אנ') המבוסס על הרצאות של היידגר אודות שירו של הלדרלין על נהר איסטר, "Hölderlins Hymne Der Ister" (אנ').
נפטר ב-23 באוגוסט 2021.
ביבליוגרפיה נבחרת > תרגמו לעברית

קורפוס, ועוד, תרגום מצרפתית: רות רונן ורונה כהן עריכת תרגום: דניאל מאיר, הוצאת רסלינג
(עם פיליפ לקו-לברת) המיתוס הנאצי, תרגום: יונתן גור, עריכת תרגום: אבנר להב, הוצאת רסלינג
ערב רב, מפתח: כתב-עת לקסיקלי למחשבה פוליטית 2 (2010) עמ' 75-83
הערות שוליים

↑  https://iep.utm.edu/nancy/
↑  http://readingmachine.co.il/home/contribs/1199194941
↑  Derrida, Jacques (2005). On Touching, Jean-Luc Nancy. Stanford University Press. ISBN 9780804742436.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298396405171  PLWABN: 9810597365905606  BIBSYS: 90395686  BNE: XX1045428  BnF: cb11917391q (data)  CANTIC: a10129340  CiNii: DA00665896  GND: 11921721X  ICCU: RAVV074304  ISNI: 0000 0001 2096 7823  LCCN: n81113467  LNB: 000027751  NDL: 00450980  NKC: uk2009305944  NLA: 35372577  NLG: 278292  NLK: KAC200506875  NSK: 000285896  NTA: 068705786  RERO: 02-A025829670  RKD: 345907  SELIBR: 205661  SNAC: w6sj47x0  SUDOC: 027044459  Trove: 929622  VIAF: 103617048   WorldCat (עם VIAF): 103617048
זיין אלעבדין קורבני

זיין אלעבדין קורבני (בפרסית: زین‌العابدین قربانی; נולד ב-1933) הוא אייתוללה ופוליטיקאי איראני ששימש כנציג המנהיג העליון של איראן בפרובינציית גילאן, וכן אמאם תפילת יום שישי בערים לאהיג'אן ורשת. הוא היה חבר במועצת המומחים האיראנית (מ-1990 עד 2024) כנציג מטעם פרובינציית גילאן, והן באספה המייעצת האסלאמית (הפרלמנט האיראני) מ-1984 עד 1988.
ביוגרפיה

קורבני נולד בכפר פנח'אה שבפרובינציית גילאן בשנת 1933. הוא התייתם מאביו גולאם חסן כשהיה בן 5. משפחתו עסקה בחקלאות, וקורבני עזר למשפחתו בעבודות חקלאות.
הוא למד בבית ספר יסודי בעיר הולדתו, שם למד את יסודות הקוראן. לאחר מכן נסע ללאהיג'אן כדי להשתתף בשיעורי אסלאם שם וכן ללמוד ערבית. ב-1950 הוא נסע לקום כדי ללמוד בסמינר קום. בזמן שהותו בקום, הוא לקח שיעורים שלימדו מלומדים שיעים מוערכים רבים. הוא לקח שיעורים בפסיקה אסלאמית ובעקרונות תורת המשפט האסלאמית אצל חוסיין בורוג'רדי ורוחאללה חומייני, וכן בפילוסופיה אסלאמית אצל מוחמד חוסיין טבטבאי. הוא הגיע לדרגת אג'תהאד לאחר שסיים את שיעורי האסלאם המתקדמים שלו.
לפני המהפכה האיראנית התוודע קורבני לנאוואב סאפאווי והצטרף לפדאיאן אלאסלאם (בפרסית: فدائیان اسلام) ב-1952 בעודו בקום. לאחר הוצאתו להורג של סאפאווי הסתתר קורבני לזמן מה. בזמן שהסתתר הוא התוודע גם לעלי ח'אמנאי, לימים המנהיג העליון של איראן. ככל שחלף הזמן, הוא נעשה קולני יותר נגד השאה, ונעצר על ידי הסאוואכ ב-1963. לאחר עזיבתו של מוחמד בהשתי למערב גרמניה ב-1965, נעצר קורבני מחדש לאחר שעסק בפעילויות הקשורות לבהשתי. הוא נעצר שוב ב-1971 למשך 6 חודשים בגין נאומים מתמשכים נגד השאה, נאסר עליו לעזוב את המדינה או לעסוק בענייני אסלאם.
לאחר הדחתו של מוחמד רזא שאה פהלווי, מונה קורבני על ידי רוחאללה ח'ומייני לנציג המנהיג העליון של איראן בפרובינציית גילאן ובמקביל כאימאם של תפילת יום שישי בלאהיג'אן. הוא גם שימש כנציג פרובינציית גילאן בפרלמנט האיראני מ-1984 עד 1988, וכן כחבר מטעם אותה הפרובינציה במועצת המומחים האיראנית מ-1990 עד 2024. לאחר מותו של סאדק אהסנבחש, מונה קורבני על ידי עלי ח'אמנאי למנהיג תפילת יום שישי ברשת. בשנת 2018, קורבני התפטר מתפקידו כנציגו של המנהיג העליון, וכן כמנהיג תפילת יום השישי ברשת, לאחר המחלוקת סביב מתחם עדינה רשת. לאחר התפטרותו, מונה רסול פלאחטי למחליפו. הוא גם ייסד את אוניברסיטת אזאד האסלאמית, סניף להיג'אן.
יש לו שבעה בנים ושלוש בנות. מוחמד חוסיין ג'ורבני הוא גם אחיינו, שהוא נציג של אסטנה-יה אשרפיה באספה המייעצת האסלאמית (הפרלמנט האיראני).
הערות שוליים

1 2  Khobregan, Majlis. "Ayatollah Zaynolabideen Ghorbani". majleskhobregan.ir (בפרסית). נבדק ב-2022-02-06.
1 2  "- نماینده مردم آستانه در مجلس عزادار شد". نگاه ایران (בפרסית). נבדק ב-2022-02-06.
↑  "زین العابدین قربانی". rasekhoon.net (בפרסית). נבדק ב-2022-02-06.
↑  "پایگاه اندیشوران حوزه". ghorbanigilani.andishvaran.ir (בפרסית). נבדק ב-2022-02-06.
↑  "نمایش عضو مجلس خبرگان" (בפרסית). 2012-12-12. אורכב מ-המקור ב-12 בדצמבר 2012. נבדק ב-2022-02-06. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "دربارۀ آیت الله زین العابدین قربانی". www.imam-sadr.com (בפרסית). נבדק ב-2022-02-06.
↑  Khamenei, Ali (2001-07-08). "Appointment of Ayatollah Ghorbani for Friday Prayer leader in Rasht". khamenei.ir (בפרסית). נבדק ב-2022-02-06.
↑  "Ayatollah Ghorbani Resigns". ایسنا (בפרסית). 2018-04-05. נבדק ב-2022-02-06.
↑  "ماجرای مجتمع آدینه رشت | امام جمعه ای که مجتمع تجاری پیش فروش کرد و..." Aftabir.com (בפרסית). נבדק ב-2022-02-06.
↑  "حجت الاسلام فلاحتی نماینده ولی‌فقیه در گیلان و امام‌جمعه رشت شد". ایسنا (בפרסית). 2018-04-04. נבדק ב-2022-02-06.
↑  "زندگی نامه آیت الله قربانی". پایگاه اطلاع رسانی دیارمیرزا (בפרסית). 2016-02-15. נבדק ב-2022-02-06.
ויטמן (חברה)

סמליל החברה
וִיטמַן הייתה חברה ישראלית לייצור גלידות. ראשיתה בקיוסק מפורסם לממכר גזוז וגלידה בכיכר מגן-דוד בתל אביב. בשנות ה-60 פתחה החברה מפעל בחולון, אשר נמכר לשטראוס ב-1979. קו הייצור של ויטמן נסגר בשנת 1991, עם הקמת המפעל של שטראוס בעכו.
הקיוסק

שמחה ויטמן ("הג'ינג'י") (1887–1972) עלה לארץ ישראל מאוקראינה ב-1923, וכעשור לאחר מכן פתח קיוסק לגלידה ולגזוז בכיכר מגן-דוד בתל אביב (ברחוב אלנבי 53, בין הרחובות שינקין וברנר). הקיוסק היה לשם דבר במכירת גזוז וגלידה שיוצרו במקום. מנה מפורסמת שנמכרה בקיוסק הייתה "אקספרסו" – משקה סמיך של גלידה בסודה.
חנותו של ויטמן הייתה מקום בילוי ומפגש פופולרי של בני נוער וצעירים (בין היתר מקום פגישתם הראשונה של לאה ויצחק רבין).
השם "ויטמן" התפרסם בארץ, ושימש כינוי לברזי המים הקרים בהתיישבות העובדת.
המפעל

באמצע שנות ה-60 פתחו ברוך ויטמן (בנו של שמחה, שירש את אביו כבעל החנות) ונחום מיליקובסקי מפעל לייצור גלידות באזור התעשייה של אזור. המפעל ייצר מגוון של גלידות בקיץ וקרמבו בחורף. בין היתר ייצר המפעל גלידות ללא סוכר. בינואר 1979 נמכר המפעל לשטראוס. למרות הרכישה, ויטמן המשיכה להתנהל בנפרד ולהתחרות בשטראוס עם מותגיה, עד שהמפעל נסגר בשנת 1991 והייצור של שתי החברות עבר לעכו.
בתרבות

הגלידרייה עצמה כיכבה בסרט "כץ וקרסו" שבה נפגשו אליהו קרסו (גדי יגיל) ותיקי כץ (ניצה שאול) ובהמשך, תיקי קובעת אתו דייט באותו מקום.
לקריאה נוספת

דן יהב, "שמחה ויטמן: מלך הגזוז והגלידה", תל אביב-יפו – עיר החלומות: שכיות חמדה בעיר, אזור: צ'ריקובר, 2005, עמ' 289.
אורן נהרי, שלמה פפירבלט, "גלידה ויטמן", אוכל, קדימה אוכל!: ספר האוכל של ישראל, תל אביב: א. ניר, 2008, עמ' 59.
נתן דונביץ', מקיוסק גזוז עד מסעדת שף - מאה שנות אוכל בתל אביב, הוצאת אחוזת בית, 2012; עמ' 430-428.
הערות שוליים

↑  מת שמחה ויטמן, דבר, 14 בדצמבר 1972; שמחה ויטמן באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  דן יהב, "שמחה ויטמן: מלך הגזוז והגלידה", תל אביב-יפו – עיר החלומות: שכיות חמדה בעיר, אזור: צ'ריקובר, 2005, עמ' 289.
↑  מת שמחה ויטמן, דבר, 14 בדצמבר 1972.
↑  תצלומים של הגלידרייה ברחוב אלנבי מאת הצלם אפרים ארדה, באתר הספרייה הלאומית
↑  אהרן דולב, חם לנו – נורא!..., מעריב, 9 באוגוסט 1957.
↑  תביעת פינוי נגד גלידה ויטמן, דבר, 13 בנובמבר 1962; קפה וויטמאן נקנס על חילול השבת, הצופה, 28 ביולי 1949; "השם ויטמן נישא בפי כל. הקיוסק שלו הנמצא ברחוב אלנבי שוקק קונים מבוקר עד ערב. הגלידה שלו יצא לה שם לתהילה ואי-אפשר לקנות מנת גלידה מבלי לעמוד תחילה בתור" יואל מרקוס, העשירים העניים של ישראל, דבר, טור 2, 20 בספטמבר 1955).
↑  אמנון דנקנר, דוד טרטקובר, איפה היינו ומה עשינו: אוצר שנות החמישים והשישים, ירושלים: כתר, 1996, עמ' 68.
↑  ויטמן, בדף "הישוב היהודי בין שיתוף למאבק 1939–1948", משרד החינוך.
↑  נתחדשו חיפושי הזהב בתל-אביב, מעריב, 8 במאי 1951.
↑  ויטמן, מעריב, 3 בפברואר 1967; טל לוי, 6.5.1968 מלחמת שיווק גלידות לקראת הקיץ, באתר הארץ, 6 במאי 2009
↑  ויטמן, מעריב, 7 ביוני 1968
↑  א. ש. אמנון, עליה תלולה באבטלה בחולון ובת ים, דבר, 24 בפברואר 1980
↑  גלידה בלי סוכר, דבר, 13 בספטמבר 1972
↑  יעקב הכהן, שטראוס רכשה את ויטמן ב-30 מליון ל"י, מעריב, 17 בינואר 1979
↑  שטראוס
הקרדינל מזכיר המדינה

| --- | --- |
 איוש נוכחי:  פיאטרו פארולין (אוקטובר 2013) 
 תחום שיפוט:  הכס הקדוש 
 ייסוד המשרה:  20 בנובמבר 1551 
 
סמל הכס הקדוש
הקרדינל מזכיר המדינה (בלטינית: Cardinalis Secretarius Status), מזכיר המדינה של הוותיקן או מזכיר המדינה של מדינת הכס הקדוש ובעבר מזכיר האפיפיור (Secretarius Papae) או מזכיר גדול (Secretarius Maior) הוא קרדינל העומד בראש "מחלקת המדינה", המחלקה הוותיקה ביותר של הקוריה הרומאית (ה"ממשלה" של האפיפיור) ואחראי על כל התפקודים הפוליטיים ועל יחסי החוץ של מדינת האפיפיור. לפיכך ניתן לכנות אותו "ראש הממשלה ושר החוץ" של מדינת האפיפיור. זהו יועצו הקרוב ביותר של האפיפיור לענייני מדיניות ואחד הפקידים רמי המעלה ביותר בוותיקן. מזכיר המדינה ממונה באופן אישי וישיר על ידי האפיפיור, ותקופת כהונתו איננה קצובה. מעצם היותה משרת אמון אישית, לרוב מחליף אפיפיור נבחר את מזכיר המדינה שמינה קודמו.
היסטוריה

שורשי התפקיד ב-secretary intimus ("המזכיר המקורב [לאפיפיור]"), תפקיד שנוצר על ידי האפיפיור לאו העשירי בתחילת המאה ה-16 על מנת לתאם את פעילותם של השליחים האפיפיוריים ברחבי העולם (נונציו). אחד מתפקידיו היה התכתבות בשפות שאינן לטינית. במסגרת ועידת טרנטו הפכו התפקיד והמחלקה לקבועים במסגרת האדמיניסטרציה של מדינת האפיפיור. האפיפיור אינוקנטיוס העשירי קבע ב-1644 שהנושא בתפקיד יהיה קרדינל (ולא יועלה לדרגה זו לצורך המינוי) שאינו חבר במשפחת האפיפיור, על מנת למנוע תופעות של נפוטיזם ששיאן בחירתו לתפקיד של אחיינו המאומץ של האפיפיור יוליוס השלישי, נער בן פחות מ-17.
ב-1793 יצר האפיפיור פיוס השישי את המחלקה ל"ענייני הכנסייה עם ממלכת הגאלים" (Super Negotiis Ecclesiasticis Regni Galliarum) כדי להתמודד עם אירועי המהפכה הצרפתית ויצירתה של מדינה חילונית. זה היה הבסיס למחלקת המדינה המודרנית. ב-1814 הרחיב פיוס השביעי את סמכויות המחלקה לעיניי החוץ של מדינת האפיפיור ויצר את ה"מחלקה לניהול ענייני [החוץ] של כנסיית העולם הקתולי" (Congregatio Extraordinaria Praeposita Negotiis Ecclesiasticis Orbis Catholici). לאו השנים עשר שינה את שמה של המחלקה ל"מחלקה לענייני חוץ של הכנסייה" (Congregatio Pro Negotiis Ecclesiasticis Extraordinariis) וכך נקראה במשך כ-140 שנה. במסגרת חוקת "העצה החכמה" (Sapienti Consilio) של 29 ביוני 1908 הגדיר פיוס העשירי את סמכויות המחלקה וראשה.
ב-15 באוגוסט 1967 ביצע פאולוס השישי רפורמה בקוריה הרומאית במסגרת המסמך "הממשל של הכנסייה האוניברסלית" (Regimini Ecclesiae Universae) ובשנת 1969, בעקבות ועידת הוותיקן השנייה פרסם את הבולה Pontificalis Domus, שתפקידה לארגן מחדש את התפקידים והמשרות של הקוריה, להפוך אותה לגוף מתפקד באופן יעיל מול אתגרי החיים המודרניים.
ב-1988 פרסם יוחנן פאולוס השני את הפרק בחוקת הוותיקן הקרוי Pastor Bonus ("הרועה הטוב"), הכולל הגדרת מבנה ותפקיד למחלקות השונות ובסגרתו חולקה המחלקה לשתי תת-מחלקות: נושאים מדיניים כלליים של הכס הקדוש ויחסי חוץ עם ממשלות זרות.
תפקידים

נושאים מדיניים כלליים - אחראי לעניינים השוטפים של האפיפיור הן במסגרת תפקידיו כגוף אוניברסלי והן במסגרת המדינתית בתיאום עם יתר מחלקות הקוריה הרומית. אחראי על המינויים של האפיפיור בתפקידו כבישוף רומא בכנסיות המקומיות ועל השגרירים הזרים המואמנים על ידי הוותיקן. מבחינה סמלית אחראי על אחזקת "טבעת הדייג" (טבעת המהווה את חותם האפיפיור).
יחסי חוץ - אחריות על כל הנושאים הדיפלומטיים של הכס הקדוש מול ממשלות זרות וארגונים בינלאומיים. אחראי על יצירת קונקורדטים (הסכמים בין הכס הקדוש לשלטונות מדינה, להסדרת היחסים שבין המדינה לכנסייה הקתולית). יחד עם ועדת הבישופים (Congregatio pro Episcopis) אחראי (מן הצד הדיפלומטי) על מינוי בישופים חדשים ושטחי דיוקסיה חדשים בעולם.
קרדינלים בעלי חשיבות ייחודית ששימשו בתפקיד

הקרדינל פאבריציו פאולוצ'י (אנ') כיהן כמזכיר המדינה בשתי כהונות, משנת 1700 ועד 1721 ומשנת 1724 ועד מותו ב-1726. עם מותו של קלמנס האחד עשר ב-1721, היה הקרדינל פאולוצ'י פפאביל (מועמד מוביל להיבחר לאפיפיורות) ואף נבחר באחד הסיבובים המוקדמים, אולם נגד בחירתו הוציא קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוראת Jus exclusivae (וטו קיסרי) שסיכלה את בחירתו. כך נבחר לבסוף אינוקנטיוס השלושה עשר, שלא נטה חסד לפאולוצ'י. רק עם מות האפיפיור ב-1724 שב ומינה אותו יורשו, בנדיקטוס השלושה עשר למזכיר המדינה.
הקרדינל ג'אקומו אנטונלי (אנ'), שכיהן כמזכיר המדינה מ-1848 ועד מותו ב-1876, ייצג את האופוזיציה הקתולית לאיחוד איטליה וכונה "רישלייה האיטלקי".
הקרדינל פייטרו גאספארי (אנ'), שכיהן כמזכיר המדינה מ-1914 ועד מותו ב-1930, היה אחד הדיפלומטים הפעילים ביותר של הכנסייה הקתולית, בעיקר במזרח אירופה. כמו כן הוביל לחתימת ההסכמים הלטרניים בין איטליה הפשיסטית והכס הקדוש התקפים עד היום ומבטיחים את ריבונות קריית הוותיקן.
מזכיר המדינה הנודע ביותר הוא אווג'ניו פאצ'לי, שכיהן בתפקיד בשנים 1930–1939 ומיד לאחר מכן הוכתר כאפיפיור פיוס השנים עשר. בתפקידו כמזכיר המדינה ערך קונקורדאטים בין מדינות אירופה השונות לבין הכס הקדוש, כשהמוכרת והשנויה במחלוקת מכולן היא קונקורדט הרייך - הסכם בין הוותיקן לבין גרמניה הנאצית שנועד להבטיח את מעמדה של הכנסייה.
הערות שוליים

↑  הבולה בלטינית
↑  The Cardinals of the Holy Roman Church - Biographical Dictionary
↑  הקרדינל מזכיר המדינה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
שני מזכירי מדינה: קונדוליזה רייס, מזכירת המדינה של ארצות הברית ואנג'לו סודאנו, הקרדינל מזכיר המדינה, 2005
הצי היווני

| --- | --- |

סמל הצי היווני
 Méga tó tís thalássis krátosh השליטה בים נהדרת
 פרטים
 מדינה:  יוון
 שיוך:  הכוחות המזוינים של יוון
 בסיס האם:  אתונה 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1828–הווה (כ־196 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העצמאות היוונית מלחמות בלקן מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה מבצע גיזת זהב מבצע יוניפי"ל מבצע סופת מדבר מבצע מגן מדבר מבצע משמר חד מבצע חופש מתמשך מבצע פעיל מאמץ מבצע IFITOS מבצע אטאלנטה מבצע מגן האוקיינוס התערבות צבאית 2011 בלוב מבצע אגינור מלחמה בטרור  מבצע איריני
 נתוני היחידה
 ייעוד:  לוחמה ימית
 כוח אדם:  30,000
 ציוד עיקרי:  121 אוניות מלחמה וספינות עזר, כולל: 13 פריגטות 11 צוללות 19 ספינות טילים 10 ספינות תותחים 9 נחתות טנקים 6 ספינות סיור 4 SOC (מבצעים מיוחדים) 49 כלי שיט לתמיכה בצי וספינות עזר
 כלי טיס:  27 מסוקים
 פיקוד
 דרגת המפקד:  תת-אדמירל (vice-admiral)
 מפקד נוכחי:  תת-אדמירל ניקולאוס צוניס
 
הצי היווני או הצי ההלני (ביוונית: Πολεμικό Ναυτικό, "פולמיקו נאפטיקו") הוא הצי המלחמתי של מדינת יוון המודרנית. ראשיתו בספינות שנאספו ונלחמו במלחמת העצמאות של יוון בהנהגת אדמירל מיאוליס ולסקרינה בובולינה. באותן תקופות בתולדותיה של יוון המודרנית בהן נתקיימה בה מונרכיה (1833-1924 ו- 1936–1973), הוא נודע בשם הצי המלכותי (Βασιλικό Ναυτικό, "ואסיליקו נאפטיקו").
תולדות הצי היווני > הצי במלחמת העצמאות היוונית

הכוח הימי היווני שהוקם במהפכת 1821 כלל אוניות סוחר מוסבות, שהשתייכו לבעלי אוניות מהאיים והנמלים המורדים בשלטון העות'מאני. מאחר שמרביתן באו מן האיים אידרה (Hydra), ספטסאי (Spetsai) ופסארה (Psara), הוא כונה בשם "צי שלושת האיים". חלק מן הכסף שאספו המורדים הוקצה להזמנת אוניות מלחמה מחו"ל, ובהן אוניות קיטור. אוניות אלה ואחרות היוו את הצי הלאומי שהוקם על ידי יואניס קפודיסטריאס (Ioannis Kapodistrias) ואשר בסיסו נקבע באי פורוס (Poros).
תולדות הצי היווני > הצי במאה ה-19

אותון מלך יוון הגדיל את הצי בהזמינו כלי שיט חדשים בחו"ל ובבנותו מספר אוניות עזר בפורוס. בימיו, בשנת 1845, נעשה גם הצעד הראשון להקמת אקדמיה לקצינים ימיים. את ארגונו מחדש של הצי המלחמתי נטל על עצמו ראש הממשלה חרילאוס טריקופיס. הוא הזמין משלחת של מומחים מצרפת כדי לאמן מחדש את קציני הצי, וב-1884 הקים שוב את האקדמיה הימית, ה"סכולה נאפטיקון דוקימון" (Σχολή Ναυτικών Δοκίμων). כמו כן נקנו 3 אוניות מערכה חדשות ("אידרה", "ספטסאי" ו"פסארה"), שהבטיחו את עליונות הצי היווני על פני הצי העות'מאני. ברם, במהלך מלחמת יוון–טורקיה (1887) נותר הצי רוב הזמן ספון בנמלים בשל פיקוד כושל.
תולדות הצי היווני > מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה

לאחר ההפיכה הצבאית של 1909 קנתה יוון מספר אוניות, שהנודעת שבהן היא הסיירת המשוריינת "גאורגיוס אוורוף" (Gerogios Averof). אונייה זו שחררה את איי הים האגאי וניצחה פעמיים את הצי העות'מאני במהלך מלחמת הבלקן הראשונה. רכישות גדולות נוספות שנעשו בחו"ל ב-1914 כללו שתי אוניות מערכה אמריקניות מיושנות מדגם "מיסיסיפי" - "לימנוס" (Limnos) ו"קילקיס" (Kilkis) - והסיירת הקלה "אלי" (Elli) שנרכשה בסין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוחרם הצי המלחמתי היווני, זו הפעם השלישית בתולדותיו, על ידי בנות הברית. כשהצטרפה יוון לבסוף למלחמה ב-1917 לצדן של בנות הברית, הוחזרו לה האוניות שנותרו ממנו.
תולדות הצי היווני > בין המלחמות

בין שתי מלחמות העולם ובמיוחד לאחר מלחמת יוון–טורקיה איפשר מצבה הכספי של יוון את הזמנתן של אוניות חדשות, בעיקר קלות, כמו צוללות ומשחתות, ודגש מיוחד הושם על הכשרה ואימונים. בשנות השלושים, בתקופת כהונתו של ראש הממשלה יואניס מטקסאס (Ioannis Metaxas), נעשה מאמץ לשפר את מצבו של הצי, אך הוא נקטע עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-15 באוגוסט 1940, ללא הכרזת מלחמה, טרפדה צוללת איטלקית את הסיירת הקלה "אלי" והטביעה אותה. לאחר פלישת הצבא האיטלקי ליוון ב-28 באוקטובר 1940, עשה הצי היווני יד אחת עם הצי המלכותי הבריטי נגד הרג'ה מרינה; משימתו העיקרית הייתה אבטחת קווי הקשר הפנימיים בים האגאי ומניעת ההספקה דרך הים האדריאטי אל הצבא האיטלקי באלבניה. בעקבות ההתקפה הגרמנית באפריל 1941 על יוון וכניעתה, נמלטו מרבית אוניות הצי אל אלכסנדריה, ובראשן אוניית המערכה הקשישה "אוורוף", ויחד עם אוניות צי הים התיכון הבריטי הוסיפו להילחם נגד מדינות הציר. פעולות הצי היווני התמקדו בעיקר בים התיכון, אך אוניותיו נטלו חלק גם בליווי שיירות באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי ובפלישה לנורמנדי. עם נסיגת הצבא הגרמני מיוון באוקטובר 1944, שב הצי למולדתו.
תולדות הצי היווני > פעולות הצי לאחר מלחמת העולם ה-2

הצי, שנותר נאמן לממשלה האנטי-קומוניסטית, השתתף במלחמת האזרחים ביוון (1946-1949). עם הצטרפות יוון לנאט"ו הלך והתהדק שיתוף הפעולה בינו לבין הצי האמריקני, והדבר בא לידי ביטוי בהסתמכות הולכת וגוברת על ספינות וכלי נשק מתוצרת ארצות הברית. מאז שנות השישים, בעקבות ההידרדרות המחודשת של היחסים בין טורקיה ליוון, עיקר ייעודו של הצי ההלני הוא להעניק מענה הולם לאיום הנשקף ממדינה זו. בשנים האחרונות, לבד מן התפקיד אותו הוא מוסיף למלא במסגרת הברית האטלנטית, השתתף הצי במלחמת המפרץ (1991) ואוניותיו אף נטלו חלק עם כוחות ימיים בינלאומיים אחרים בפעולות לדיכוי הטרור העולמי באזור האוקיינוס ההודי לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. בשנת 2006, בעקבות מלחמת לבנון השנייה, צורפה הפריגטה היוונית "קנאריס" (Kanaris) לכוח יוניפי"ל וערכה סיורים למניעת הברחות נשק ללבנון.
המבנה הארגוני של הצי

המפקדה הראשית של הצי - Γενικό Επιτελείο Ναυτικού, ΓΕΝ
מפקדת הצי (מספן ים) - Αρχηγείο Στόλου, ΑΣ
פיקוד הים האגאי - Ναυτική Διοίκηση Αιγαίου, ΝΔΑ
פיקוד הים האיוני - Ναυτική Διοίκηση Ιονίου, ΝΔΙ
פיקוד צפון-יוון - Ναυτική Διοίκηση Βορείου Ελλάδος, ΝΔΒΕ
אגף ההדרכה - Διοίκηση Ναυτικής Εκπαίδευσης, ΔΝΕ
אגף לוגיסטיקה - Διοίκηση Διοικητικής Μέριμνας, ΔΔΜΝ
בסיס סודה - Ναύσταθμος Σούδας
בסיס סלאמינה - Ναύσταθμος Σαλαμίνας
המבנה הארגוני של הצי > היחידות הלוחמות של הצי

יחידת הפריגטות
יחידת ספינות התותחים
יחידת ספינות הטילים
יחידת הצוללות
יחידת הנחתות
היחידה לחבלה תת-מימית
זרוע אוויר של הצי
יחידת המסוקים הימיים
שייטת 353
יחידת שולות המוקשים
זימבבואה במשחקים הפאראלימפיים

זימבבואה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים במשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980), מעט לאחר הכרזת עצמאותה. קודם לכן התחרו נציגי זימבבואה במסגרת השתתפות רודזיה במשחקים הפאראלימפיים. מאז 1980 משתתפת זימבבואה בקביעות במשחקים, למעט המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) והמשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) מהם נעדרה. במשחקי החורף לא נטלה זימבבואה חלק מעולם.
ברוב המדליות זכתה המשלחת הראשונה אותה שלחה המדינה למשחקים ב-1980, אז זכתה המשלחת ב-8 מדליות כסף ו-4 ארד. במדליית הזהב הראשונה זכתה זימבבואה במשחקים הפאראלימפיים סידני (2000).
ראו גם

זימבבואה במשחקים האולימפיים
זימבבואה במשחקים האולימפיים לנוער
זיין א-שריף, מלכת ירדן

| --- | --- |

אל שריף יחד עם בנה חוסיין בן השש שעתיד להפוך למלך חוסיין, 1941
 לידה:  2 באוגוסט 1916 אלכסנדריה, סולטנות מצרים מצרים (1805-1922) 
 פטירה:  26 באפריל 1994 (בגיל 77) לוזאן, שווייץ שווייץ 
 מדינה:  ירדן 
 מקום קבורה:  ארמון ררדאן 
 בן או בת זוג:  טלאל, מלך ירדן 
 פרסים והוקרה
 Order of the Crown of Malaysia (1965)  מסדר מגן הממלכה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
זיין א-שריף בנת ג'מיל (בערבית: زين الشرف بنت جميل, תעתיק מדויק: זין אלשרף בנת ג'מיל; 2 באוגוסט 1916 – 26 באפריל 1994) הייתה מלכת ירדן, אשתו של טלאל, מלך ירדן ואימו של המלך חוסיין.
מוצאה

זיין א-שריף נולדה באלכסנדריה שבמצרים לשריף ג'מאל בן נאסר, מושל חבל חורן מטעם המשפחה ההאשמית. אביה היה גם אחיינו של שריף חוסיין בן עלי, ואמה הייתה בתו של אקיר פאשה, מושל קפריסין.
נישואיה לטלאל

א-שריף נישאה לדודנה מדרגה שנייה, הנסיך טלאל בשנת 1934. במהלך השנים נולדו לבני הזוג מספר ילדים:
המלך חוסיין (14 בנובמבר 1935 – 7 בפברואר 1999)
הנסיכה אסמא (נפטרה בלידתה, בשנת 1937)
הנסיך מוחמד (נולד ב-2 באוקטובר 1940)
הנסיך חסן (נולד ב-20 במרץ 1947)
הנסיכה מושין (נפטרה)
הנסיכה בסמה (נולדה ב-11 במאי 1951)