stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנהרות לחימה ברצועת עזה
סוגי מנהרות > מנהרות חוצות גבול

מנהרות טרור שנחפרו לתוך שטח ישראל, ולעיתים לתוך יישובי עוטף עזה, במטרה לאפשר לחוליות טרור לחדור לשטח ישראל ולבצע פיגועי חטיפה ומיקוח במטרה להרוג כמה שיותר אזרחים וחיילים, ולחטוף ישראלים (הן אזרחים והן חיילים) לשטח הרצועה. רבים התייחסו למנהרות אלו כאל איום אסטרטגי וישראל השקיעה מאמץ ומשאבים רבים כדי למצוא להן מענה יעיל.
סוגי מנהרות > מנהרות פיקוד ותנועה סמויה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
רשת המנהרות שנחפרה בתוך רצועת עזה נועדה לאפשר למחבלים, במקרה של כניסה קרקעית של צה"ל לרצועה, לנוע בחופשיות ובאופן סמוי מתחת לקרקע, לצאת בפתחים שנבנו מראש, ולהפתיע את החיילים התוקפים או לסגת במהירות.
רשת המנהרות כוללת גם מפקדות, מחסני אמל"ח וכן בונקרים שנועדו להגן על בכירי חמאס במקרה של תקיפה אווירית והפצצות. רשת זו כוללת מאות קילומטרים של תוואי וזכתה לכינוי "מטרו" ולעיתים ל"מטרו של חמאס" או ה"מטרו של עזה".
סוגי מנהרות > מנהרות חבלה

חלק מהמנהרות שנחפרות ממולכדות ומכילות מטעני חבלה וחומרי נפץ, על מנת לפוצצם מתחת למבנים וביצורים ישראליים. כך למשל, הפיגוע במוצב JVT בציר פילדלפי ב-12 בדצמבר 2004 בו נהרגו 5 לוחמי גדוד הסיור המדברי, בוצע באמצעות מנהרת חבלה. מספר מנהרות חבלה נחפרו גם מתחת לציר הוברס. באחד המקרים, בפיגוע במוצב האורחאן בצומת גוש קטיף ביוני 2004, מנהרה שכזאת התפוצצה מתחת לכלי רכב צה"לי שניזוק מהפיצוץ והועף באוויר, אך לא היה מאויש בעת הפיצוץ. בפיגוע מנהרת תופת זה גם נהרג סמל ראשון רועי ניסים.
סוגי מנהרות > מנהרות ימיות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חמאס חפר מנהרות גם לאורך ולרוחב רצועת החוף על מנת לאפשר כניסה חשאית לים של צוללי יחידת הקומנדו הימי של חמאס. מאמץ זה נועד להקשות על האיתור שלהם כדי שיוכלו לחדור לישראל דרך הים, בצלילה חשאית, ולבצע פיגועים.
התמודדות עם איום המנהרות

על ההתמודדות עם מנהרות הלחימה של רצועת עזה אחראי חיל ההנדסה הקרבית. היחידות שמתמודדות ומתמחות בלחימה מסוג זה הן יהל"ם, ובעיקר פלגות סמור, וכן גדודי ההנדסה קרבית, גדודי הסיור של חיל הרגלים (שכוללים פלחה"ן) ויחידות מיוחדות נוספות. היחידות שפועלות בשטח הן סמו"ר של יהל"ם ופלוגות הצמ"ה של אוגדת עזה, "אבירי הפלדה" ו"חתולי הפלדה".
התמודדות עם איום המנהרות > איתור המנהרות

איתור המנהרות נעשה בשלושה מישורים:
מודיעיני: מודיעין שאוספים אמ"ן והשב"כ על חפירת מנהרות ומיקומן.
חישוף צבאי ועבודות עפר: פעילות הנדסית סביב ציר הוברס במטרה לזהות סימנים לחפירות מנהרות.
טכנולוגיית חישה: ישראל השקיעה מאמצים בפיתוח פתרון טכנולוגי לאיתור כרייתן של מנהרות תת-קרקעיות. בשנת 2015 החלה פרישה מבצעית של מערכת כזו מתוצרת "אלביט מערכות". באפריל 2016 פורסם שבאמצעות המערכת החדשה אותרה מנהרה שחפר חמאס לאחר מבצע צוק איתן, והיא נוטרלה בידי חיל ההנדסה הקרבית. בסוף אוקטובר 2017, בעקבות השמדת מנהרה גדולה שחפר הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, הותר לפרסום שפיקוד הדרום הקים את המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות הכוללת גאולוגים, פיזיקאים ומהנדסים, קציני הנדסה קרבית וקציני מודיעין שמנתחים את המידע הנאסף באמצעים שונים, מודיעיניים וטכנולוגיים, ומשתמשים בו לאתר מנהרות וחפירות.
התמודדות עם איום המנהרות > השמדת המנהרות

השמדת המנהרות בידי חיל ההנדסה נעשית במספר שלבים:
אבטחת הזירה וניקויה מאיומים.
למידת המנהרה וסריקתה על ידי לוחמי סמו"ר, לרוב בסיוע רובוטים הנדסיים.
חישוף השטח סביב פתח המנהרה וחפירתו באמצעות ציוד מכני הנדסי הכולל דחפורי D9 משוריינים, מחפרים ממוגנים ומקדחי-בורות.
הזרקת חומר נפץ באמצעות מערכת אמולסיה לפיצוץ מנהרות. כאשר אין אפשרות לעשות זאת מניחים ידנית מטעני חבלה.
פיצוץ המנהרה.
דרך חלופית, כאשר אין שליטה קרקעית על פתח המנהרה, היא הפצצת פתחי המנהרה או תוואי המנהרה מהאוויר.
ב-2017 פורסם שלצה"ל יש שיטה מסווגת ושקטה לנטרול המנהרות שמונעת שימוש חוזר בהן ושיקומן לאחר הנטרול. מדיווחים בעיתונות עולה כי צה"ל פיתח פצצת ספוג לאטימת פירי מנהרות ולמניעת שימוש בהן.
התמודדות עם איום המנהרות > ביצורים נגד מנהרות

כבר באפריל 2016 החל צה"ל בפרישת מערכת חיישנים לגילוי מנהרות בציר הוברס המקיף את רצועת עזה.
בשנת 2017 החל צה"ל להקים את המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה, חומה תת-קרקעית בעומק של עשרות מטרים, ונועדה לעצור את חדירת המנהרות לשטח ישראל. הקמת המכשול הסתיימה ב-2021 וסיכלה מאז הקמתה לפחות מנהרה אחת שחפרו ארגוני הטרור הפלסטינים לשטח ישראל.
תא"ל ערן אורטל כותב כי "מדינת ישראל גיבשה פתרון טכני לאיום המנהרות חוצות-הגבול - הקמת מכשול גבול משוכלל יותר". עוד הוא כותב, בהקשר להתמודדות מדינת ישראל וצה"ל עם מכשול המנהרות, כי: "בחינה של ההקשר האסטרטגי מעידה כי להתפתחות המואצת של המנהרות בשנים 2012–2014 תרמה מדיניות ישראלית שנמנעה באותן שנים מפעולות התקפיות יזומות בשטח הרצועה".
היסטוריה

חפירתן של מנהרות הלחימה החלה בתחילת המאה העשרים ואחת, לצד חפירת מנהרות הברחה ברצועת עזה בעיקר בציר פילדלפי, והתגברה לאחר מימוש תוכנית ההתנתקות. הפלסטינים הסבו את מנהרות ההברחות הסמוכות למוצבים למנהרות תופת או חפרו מנהרות למטרה זו. חלק מהן שימשו למטרתן, חלקן התגלו טרם הפעלתן, וחלקן לא נחשפו. בנוסף למאמץ מודיעיני לאיתור מנהרות, עשתה ישראל מאמץ לפתח טכנולוגיה שתסייע לחשוף מנהרות. מטרה מרכזית של הפעולה הקרקעית במבצע צוק איתן הייתה איתור מנהרות בצד העזתי של הגבול. שיפור טכנולוגי מהותי באיתור מנהרות הביא באפריל 2016 לחשיפת שתי מנהרות ארוכות בגבול רצועת עזה. על הטכנולוגיה המתקדמת שסייעה למצוא את המנהרות הללו הוטל צו איסור פרסום.
ב-2021 טען חמאס שהכין רשת מנהרות באורך של 500 ק"מ ברצועת עזה, אורך שהפך מאז להערכה הרשמית בקרב מומחים בתחום. תא"ל (מיל.) פרופ' יעקב נגל, לשעבר היועץ לביטחון לאומי, העריך כי ייתכן שמדובר בהערכת חסר, ושייתכן שמדובר באלפי ק"מ של מנהרות. בשנת 2024 העריך הניו יורק טיימס שבעזה יותר מ-5,700 פירי מנהרות המובילים למנהרות באורך כולל של 560 ק"מ עד 720 ק"מ.
פרופ' קובי מיכאל העריך שמשמרות המהפכה האיראניים הם אלו שלימדו את חמאס חלק מהטכניקות לבניית המנהור ההתקפי.
היסטוריה > חפירת המנהרות

בערוץ החדשות פוקס ניוז פורסם מכתבו של אחמד, פלסטיני בן 30, למכר של אביו (איציק עזר) המתגורר במרכז הארץ. הגבר סיפר כי חמאס השתלט על בית העסק של אביו והפך אותו למפעל רקטות. חסר אמצעים ונואש לכסף, הוא אולץ לעבוד בחפירת המנהרות ללא ידיעה על מקום החפירה או מטרתה. פעילי חמאס פיקחו על העבודה, נתנו הוראות, וחלק מהעובדים אף הוכו. מהנתונים הנאספים נראה כי צוותים של פועלים מגיעים מכוסי עיניים אל אתר הבנייה. הם עובדים מסביב לשעון בשתי משמרות של כשמונה עד כשתים עשרה שעות ביום, וחופרים בממוצע כעשרה עד חמישה עשר מטרים. כדי למנוע הדלפת מידע על המנהרות, חמאס הוציא להורג עשרות חופרי מנהרות בשל החשש שיעבירו מידע מודיעיני לישראל.
בשנת 2016 אירעו מקרים אחדים של התמוטטות מנהרות, שבהם נהרגו אנשי חמאס ששהו במנהרות. לפי ההערכה, בין 30 ל-40 חופרים נהרגו בקריסות אלה.
היסטוריה > מימון המנהרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. .
ארגון חמאס השקיע סכומי כסף ניכרים בפיתוח הרשת הנרחבת של המנהרות מתחת לרצועת עזה. ההערכה היא כי חמאס השקיע עשרות מיליוני דולרים מדי חודש בחפירת מנהרות חדשות ובתחזוקת הקיימות. עלות חפירת קילומטר מנהרה אחד מוערכת בכ-500 אלף דולר. על פי צה"ל, עלות מנהרה ממוצעת כשלושה מיליון דולר.
שימוש במנהרות

ההישג הגדול ביותר של מנהרות הלחימה הוא חטיפתו של החייל גלעד שליט והריגת שניים מחבריו לטנק, ב-25 ביוני 2006, לאחר שחוליה שמנתה שבעה מחבלים חדרה מרצועת עזה לשטח ישראל דרך מנהרה שפתח היציאה שלה היה כ-100 מטרים מהגבול לתוך השטח הישראלי, בסמוך למעבר כרם שלום.
במהלך השנים התגלו מנהרות לחימה נוספות החוצות את הגבול מרצועת עזה לישראל. מנהרה גדולה במיוחד, באורך של 1,800 מטר (מהם 300 מטר בשטח ישראל), שנחפרה בעומק של 22 מטר והייתה מדופנת ב-500 טון בטון ומלט, התגלתה על ידי צה"ל בחודש אוקטובר 2013. מוצא המנהרה היה סמוך לקיבוץ עין השלושה. לפי הערכת צה"ל חפירת המנהרה נמשכה כשנה וחצי, והסתיימה כחודשיים טרם גילוי המנהרה. לאחר גילויה נהרסה המנהרה על ידי לוחמי יחידת סמו"ר של חיל ההנדסה הקרבית, באמצעות מערכת אמולסיה לפיצוץ מנהרות, ועל ידי חיל האוויר הישראלי. מנהרה גדולה נוספת נחשפה במרץ 2014, ו-700 מטר מתוכה היו בשטח ישראל, בין הקיבוצים עין השלושה ונירים.
שימוש במנהרות > מנהרות במבצע צוק איתן

איום המנהרות זינק לתודעה הציבורית במבצע צוק איתן בעקבות מספר פיגועי חדירה, המתוארים להלן:
בתחילת יולי 2014 זיהתה ישראל מנהרה גדולה בדרום רצועת עזה שהובילה לישראל. למקום הובא ציוד הנדסי לאיתור מדויק של המנהרה, והתכונה בצד הישראלי זוהתה על ידי חמאס. ב-7 ביולי 2014 נהרגו חמישה מחבלים מיחידת עילית של חמאס במנהרה זו, וכעבור יומיים פוצץ החמאס שלוחה של המנהרה שחדרה לתוך שטח ישראל.
ב-17 ביולי 2014 סיכל צה"ל ניסיון חדירת 13 מחבלים דרך מנהרה מרצועת עזה סמוך לקיבוץ סופה.
ב-19 ביולי חדרו לישראל, באמצעות מנהרה, תשעה מחבלים, סמוך לקיבוץ בארי. בהיתקלות עם כוח צה"ל נהרגו שני חיילי צה"ל ומחבל אחד, ויתר המחבלים נמלטו.
ב-21 ביולי, בשעות הבוקר, חדרו מחבלים דרך מנהרה סמוך לקיבוצים ניר עם וארז. הם ירו טיל נ"ט והרגו ארבעה חיילי צה"ל. לאחר מכן הצליחו הכוחות לחסל לפחות עשרה מחבלים.
ב-28 ביולי, בשעות הערב, הייתה חדירה באמצעות מנהרה סמוך לקיבוץ נחל עוז. המחבלים ירו טיל נ"ט לעבר עמדת פילבוקס והרגו חמישה חיילים. הצבא הרג אחד מהמחבלים, והשאר חזרו לעזה דרך המנהרה.
לאחר החדירה ב-17 ביולי החלה הפעולה הקרקעית במבצע צוק איתן, שמטרתה המרכזית היא איתור מנהרות בצד העזתי של הגבול, ובמסגרת זו אותרו כ-30 מנהרות שחדרו לשטח ישראל, ונחשפו כ-60 פירי מנהרות. במהלך המבצע כמעט כל המנהרות שנתגלו פוצצו והושמדו.
לצד מנהרות החדירה, בנו חמאס ושאר ארגוני הטרור רשת של מנהרות פיקוד ותנועה סמויה מתחת למעוזי חמאס, מפקדותיו ומחסניו, בכל רחבי השטח הבנוי ברצועת עזה ובפרט בעזה, בשג'אעייה, בח'אן יונס וברפיח. במנהרות נחפרו עמדות תת-קרקעיות שכללו עמדות פיקוד, עמדות מסתור, מלכודות לחטיפת חיילים, מחסנים תת-קרקעיים של אמצעי לחימה ובהן רקטות ארטילריות. רשת מנהרות זו רחבה ביותר וכוללת מאות פירי כניסה ויציאה. חלק ממנהרות אלו נפגעו במהלך הלחימה הקרקעית במבצע צוק איתן.
שימוש במנהרות > אחרי מבצע צוק איתן

בעקבות מבצע צוק איתן נושא המנהרות החודרות נכנס ללב התודעה הציבורית, ואחת הביקורות המרכזיות על הקבינט המדיני-ביטחוני וצה"ל במבצע היה על חוסר מוכנות לאיום המנהרות. בעקבות המבצע שכלל צה"ל את תורת הלחימה שלו בנושא התווך התת-קרקעי, הגדיל את סדר הכוחות של יהל"ם שמיועדים לטפל ולהשמיד את המנהרות, ואימן גדודי הנדסה קרבית, סיירות חיל רגלים ויחידות קומנדו ללחימה בתוך המנהרות. מערכת הביטחון שמה דגש על פיתוח פתרון טכנולוגי לאיתור המנהרות וכן פיתוח שיטות יעילות להשמידן, בין השאר באמצעות מערכת אמולסיה לפיצוץ מנהרות, שהוכיחה את עצמה בפעילות מבצעית.
באפריל 2016 אותרה ונחשפה, באמצעות טכנולוגיה חדשה לאיתור מנהרות, מנהרה באזור כרם שלום שחפר חמאס לאחר מבצע צוק איתן. המנהרה הייתה מדופנת במלט ובטון, בעומק 40 מטר, וחדרה 150 מטר לתוך ישראל. המנהרה נוטרלה בידי חיל ההנדסה הקרבית. בתחילת מאי חשפו כוחות חיל ההנדסה הקרבית מנהרה נוספת שחדרה אל תוך שטח ישראל. פעילות החישוף ואיתור המנהרה נעשתה תחת אש מרגמות מצד חמאס.
ב-30 באוקטובר 2017 ביצע צה"ל את פיצוץ מנהרת הטרור ליד כיסופים: כוחות צה"ל פוצצו מנהרת טרור שחפר הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני אל תוך שטח ישראל, לעבר קיבוץ כיסופים, ואותרה באמצעות טכנולוגיה מתקדמת ומסווגת. בפיצוץ המנהרה נהרגו 14 מחבלים, מהג'יהאד האסלאמי ומחמאס. כחודש וקצת לאחר מכן, ב-10 בדצמבר 2017, הודיע דובר צה"ל שכוחות צה"ל איתרו ונטרלו מנהרת טרור של ארגון הטרור חמאס, שחדרה לתוך שטח ישראל והגיעה סמוך לקיבוץ נירים.
ב-14 בינואר 2018 ניטרל צה"ל מנהרת טרור שנחפרה על ידי חמאס מתחת למעבר כרם שלום וחדרה לתוך שטח ישראל וגם לתוך שטח מצרים. לפי ההערכות, עקב קרבתה לצינורות גז וסולר, המנהרה יועדה לביצוע פיגוע תופת במעבר כרם שלום ולפוצצו על יושביו. המנהרה אותרה באמצעות טכנולוגיה מתקדמת ונוטרלה בידי פיקוד הדרום וחיל ההנדסה הקרבית אחרי שפתח המנהרה ברפיח הופצץ על ידי חיל האוויר הישראלי.
ב-18 במרץ 2018 נטרלו כוחות צה"ל שתי מנהרות טרור: מנהרה אחת הופצצה מהאוויר ומנהרה שנייה, שחודשה על ידי חמאס באזור רפיח, סוכלה על ידי חיל ההנדסה הקרבית תוך שימוש בציוד מכני הנדסי ואמצעים נוספים.
ב-14 באפריל 2018 סיכלו חיל ההנדסה הקרבית ופיקוד הדרום, בשיתוף אמ"ן, חיל האוויר הישראלי ומפא"ת, מנהרת טרור מסועפת שחפר חמאס מג'באליה וחדרה לשטח ישראל. המנהרה היא הארוכה ביותר שסוכלה, אורכה למעלה מ-9 ק"מ והיא מתחברת לרשת מנהרות מסועפת מתחת לג'באליה. המנהרה נוטרלה באמצעות הזרקת חומרים שטיבם לא פורסם.
ב-12 במאי 2018 בערב תקף חיל האוויר הישראלי בצפון רצועת עזה עמדה של חמאס ומנהרת טרור שחפר חמאס אל כיוון מעבר ארז.
ב-29 במאי 2018 תקף צה"ל מנהרת טרור והברחה בדרום הרצועה ליד מעבר כרם שלום, שנחפרה במתווה ציר ה-ח' ועברה דרך שטח מצרים ומשם חדרה כ-900 מטר לתוך שטח ישראל.
ב-3 ביוני 2018 תקף חיל האוויר הישראלי מנהרת טרור ימית שנחפרה בצפון הרצועה ונועדה לאפשר לצוללי הקומנדו הימי של חמאס לצאת בחשאי אל תוך הים ומשם לצלול לעבר שטח ישראל כדי לבצע פיגועים.
ב-14 ביולי 2018 הפציץ חיל האוויר הישראלי שתי מנהרות טרור התקפיות, אחת בצפון הרצועה (באזור בית חאנון) והשנייה בדרומה (באזור רפיח).
ב-11 באוקטובר 2018 ניטרל חיל ההנדסה הקרבית מנהרת טרור מסועפת ומתקדמת שיצאה מח'אן יונס וחדרה 200 מטר לתוך שטח ישראל, אחרי שגילה אותה לפני מספר חודשים ולמד אותה.
ב-20 באוקטובר 2020 פורסם כי חיל ההנדסה הקרבית ניטרל מנהרת טרור שיצאה מח'אן יונס וחדרה עשרות מטרים לתוך שטח ישראל, אחרי שאותרה באמצעות המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה.
שימוש במנהרות > השמדת מנהרות במבצע שומר החומות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מרכיב מרכזי של פעילות צה"ל במבצע שומר החומות היה הפצצת מנהרות הלחימה ברצועת עזה והריסתן. במהלך המבצע הופצצו יותר ממאה קילומטרים של מנהרות. לפי ההערכות נגרם נזק קשה ל"מטרו" (כינוי לרשת המנהרות שחפר חמאס מתחת לעזה) וייתכן שעשרות מחבלים ששהו בפנים בעת ההפצצה נהרגו.
שימוש במנהרות > השמדת מנהרות אחרי מבצע שומר החומות

כשבוע לאחר מבצע עלות השחר, ב-15 באוגוסט 2022 פלגת סמו"ר של יהל"ם וכוחות הנדסה של אוגדת עזה סיכלו מנהרת טרור בעלת הסתעפויות ועומק עשרות מטרים שחמאס חפר לעבר ישראל.
במהלך מבצע מגן וחץ, ב-11 במאי 2023, הושמדה מנהרת טרור של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
שימוש במנהרות > לחימה והשמדת מנהרות במלחמת חרבות ברזל

עם תחילת התמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל החלו כוחות היבשה בהובלת חיל ההנדסה הקרבית בהשמדה שיטתית של פירי מנהרות כדי לשלול יכולת תנועה מהאויב וללכוד אותו בתוך המנהרות ללא אספקה ויכולת לצאת ולתקוף את כוחות צה"ל. כלי צמ"ה ממוגנים – בעיקר דחפורי D9 ומחפרים ארוכי-זרוע – מחשפים את השטח וחושפים את הפירים, ואז לוחמי פלגות סמו"ר של יהל"ם מטפלים במנהרה, חוקרים אותה בעזרת אמצעים טכנולוגיים ולבסוף משמידים אותה.
המנהרה הגדולה ביותר שאותרה כללה נתיבי נסיעה לג'יפים, מסילה, אולמות שהייה לחודשים וצינורות לשאיבת מי תהום.
בדצמבר 2023, כחודשיים לאחר פרוץ המלחמה הודיע צה"ל שהרס כ-500 פירי מנהרות מתוך 800 הפירים שחשף. זאת מתוך הערכה שישנם כ-5,700 פירים ברחבי הרצועה.
בינואר 2024 כוחות יהל"ם, חטיבת עוז ויחידות מיוחדות נוספות לחמו במנהרות התת-קרקעיות של ח'אן יונס תוך שהם הורגים מחבלים רבים, שובים מחבלים שהסתתרו שם, מפיקים מודיעין, ממפים את המנהרות ולבסוף משמידים אותן.
בסוף ינואר 2024 החל צה"ל בהצפת מנהרות במים ומי ים, פרויקט שכונה תוכנית אטלנטיס.
ביולי 2024 פורסם כי מערך המנהרות עדיין נמצא בכשירות גבוהה. רבות מהמנהרות שנפגעו שוקמו, וכן נבנו מחדש מפעלי בטון המספקים את הרכיבים שנדרשים לבניית מנהרות. בדצמבר 2024 הוקם אזור חיץ מפורז ברוחב של כ-2 ק"מ סמוך לגדר המערכת סביב רצועת עזה, כחלק מכיבוש הרצועה במהלך מלחמת חרבות ברזל, ובאזור זה ביצעה אוגדת עזה מבצעי חיפוש והשמדה למנהרות הלחימה של חמאס.
ראו גם

מנהרות ההברחה של רצועת עזה
המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות (פיקוד הדרום)
המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה
סמו"ר
חיל ההנדסה הקרבית
אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית (1920)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 דגל הצי:  
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת קולורדו
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית
 אוניות בסדרה:  "דקוטה הדרומית" (BB-49)   "אינדיאנה" (BB-50)  "מונטנה" (BB-51)   "קרוליינה הצפונית" (BB-52)   "איווה" (BB-53)   "מסצ'וסטס" (BB-54)
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Norfolk Naval Shipyard 
 תחילת הבנייה:  1920
 תקופת הפעילות:  1920–הווה (כ־105 שנים)
 אחריתה:  הבנייה בוטלה ב-1923
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 43,200 טון, מקסימלי: 47,000 טון
 אורך:  208.5 מטר
 רוחב:  32.3 מטר
 שוקע:  10.1 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  23 קשרים
 גודל הצוות:  137 קצינים, 1404 מלחים, 75 נחתים
 מספר נוסעים:  137 אדם 
 טווח שיוט:  15,000 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 60,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 גלי הנע; 4 גנרטורים טורבו-חשמליים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 8–13.5 אינץ' (203–343 מ"מ)   ברבטות: 4.5–13.5 אינץ' (114–343 מ"מ)   צריחים: 5–18 אינץ' (127–457 מ"מ)   מגדל הניווט: 8–16 אינץ' (203–406 מ"מ)   שריון הסיפון: 3.5–6 אינץ' (89–152 מ"מ)   מחיצות: 8–13.5 אינץ' (203–343 מ"מ)   קליטת הארובה: 9–13.5 אינץ' (229–343 מ"מ)
 חימוש:  12 תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)   16 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   4 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית (הסדרה הראשונה) הייתה קבוצה של שש אוניות מערכה שהונחו ב-1920 עבור הצי האמריקאי, אך מעולם לא הושלמו; הן נועדו להגיע למהירות של 23 קשרים (43 קמ"ש), וייצגו ניסיון להדביק את המהירויות הגוברות של יריביו העיקריים של הצי, הצי המלכותי הבריטי והצי הקיסרי היפני.
אוניות הסדרה דקוטה הדרומית אושרו בשנת 1917, אך העבודה נדחתה כדי שהצי האמריקני יוכל לשלב מידע שנרכש מקרב יוטלנד, שהתרחש באמצע 1916, בתכנון שלהם. העבודה נדחתה עוד יותר כדי לתת עדיפות למשחתות וכלי שיט קטנים אחרים, שכן הם היו נחוצים בדחיפות כדי להילחם בצוללות הגרמניות בצפון האוקיינוס האטלנטי. הבנייה החלה רק ב-1920. מכיוון שהסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 הגביל את כמות הטונות הכוללת של אוניות המערכה שהתאפשרו לצי האמריקני, והגבילו את גודל האוניות ל-35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות), הבנייה הופסקה בתחילת 1922. הגופים הבלתי גמורים נגרטו בשנה שלאחר מכן, התותחים הועברו לצבא האמריקאי והדוודים והשריון שלהם שימשו למודרניזציה של אוניות מערכה ישנות יותר.
תיאור

העיצוב של סדרת דקוטה הדרומית דרש אורך כולל של 684 רגל (208.5 מטרים), רוחב של 106 רגל, ושוקע של 33 רגל בתפוסה רגילה. הדחק האוניות נועד להיות 43,200 טונות ארוכות (43,900 טונות) בתפוסה רגילה ו-47,000 טונות ארוכות (47,800 טונות) במעמס מלא, עם גובה מטאצנטרי של 3.47 רגל (1.1 מטרים) במעמס מלא. הצוות שלהם היה מורכב מ-137 קצינים, 1,404 מלחים ו-75 נחתים.
תיאור > הנעה

הנעה טורבו-חשמלית, שהצי האמריקני אימץ עבור אוניות ראשה עם סדרת ניו מקסיקו המוקדמת יותר, המשיכה בסדרה זו. יתרון אחד של הנעה טורבו-חשמלית היה שההחלפה של כבלים חשמליים גמישים בקווי קיטור מגושמים אפשרה להרכיב את המנועים הלאה אל ירכתי האונייה; זה הפחית את הרטט והמשקל על ידי קיצור צירי המדחף. רווח אחר היה היכולת לשוט אחורה בעוצמה מלאה מבלי להזדקק לטורבינת רוורס נפרדת לשם כך, פשוט על ידי היפוך הקוטביות החשמלית של המנועים. יתרונות נוספים היו היכולת להפעיל את כל ארבעת המדחפים אם אחד ממחוללי הטורבו כשל, והאפשרות להפעיל רק חלק מהגנרטורים במהירות נמוכה עם עומס גבוה יותר ויעילות רבה יותר. "[כונן טורבו-חשמלי] היה יעיל, מחוספס ותמיד אמין. אבל זה היה גם כבד, מסובך, ולא קל לתחזוקה ולשמירה על כוונון." המכונות גם דרשו אמצעי אוורור מיוחדים כדי לפזר חום ולהרחיק את נתזי המים המלוחים. גם עם זה ואמצעי בידוד משוכללים, ההגנה מפני רטיבות או הצפה עקב נזקי קרב או גורמים אחרים נותרה בעייתית והיא היוותה סכנה של מתח גבוה לצוות אם ייפגע.
בסדרת דקוטה הדרומית, שני גנרטורים טורבו (ג'נרל אלקטריק עבור אינדיאנה ומונטנה, וסטינגהאוס עבור האחרות) היו מחוברים לזוג אלטרנטורים AC של 28,000 KVA ו-5,000 וולט. אלה הזינו ארבעה מנועים חשמליים, שכל אחד מהם הניע גל הנע אחד, בדירוג של 11,200 קילוואט (15,000 כוחות סוס) של זרם ישר (DC). תריסר דוודי צינור מים, כל אחד בתא נפרד משלו מחוץ לחדרי הטורבינות, סיפקו קיטור לגנרטורים בלחץ עבודה של 285 PSI (1,965 קילו-פסקל, 20 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הפליטות מכל שלישיית דוודים קובצו יחד ולאחר מכן כל ארבעת הפליטות רוכזו יחד מעל הסיפון העליון לתוך הארובה היחידה. האוניות צוידו גם בשמונה גנרטורים DC טורבו 500 קילוואט (670 כוחות סוס). עם סך של 60,000 כוחות סוס (45,000 קילוואט), המהירות המרבית המיועדת שלהם הייתה 23 קשרים (43 קמ"ש). הם נשאו מספיק מזוט כדי לתת להם טווח מתוכנן של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תיאור > חימוש

הסוללה הראשית של האוניות מסדרת דקוטה הדרומית כללה תריסר תותחי Mark 2 בקוטר 16 אינץ' בארבעה צריחים עם תותחים משולשים, זוג צריחים ירי-על לפני ומאחורי המבנה. אלה ירו את אותם פגזים במשקל 2,100 ליברות (953 קילוגרם) כתותחי סימן 1 של סדרת קולורדו עם מהירות לוע של 2,650 רגל לשנייה (810 מטר לשנייה) לטווח של 45,100 יארד (41,200 מטרים) בהגבהה המרבית של הצריח של 46 מעלות. תותחי ה-Mark 2 בסופו של דבר לא הותקנו על סיפון אף אונייה; כאשר התכנון של אוניות המערכה מסדרת איווה החל בשנת 1938, בתחילה ההנחה הייתה שאוניות אלו ישתמשו בעודפי תותחי Mark 2, אך עקב תקשורת שגויה בין שתי מחלקות הצי המעורבות בתכנון, אוניות האיווה דרשו תותח קל יותר מאשר Mark 2/Mark 3 מה שהוביל לעיצוב של תותח 16 אינץ'/50 קליבר Mark 7 במשקל 267,900 ליברות (121,500 קילוגרם).
לדקוטה הדרומית היה חימוש משני שהורכב מ-16 תותחי Mark 12 6 אינץ' 53 קליבר בבסיסים בודדים. תריסר מהם היו בקזמטים לא משוריינים בצד המבנה וארבעת התותחים הנותרים הוצבו לצד המבנה הקדמי. לתותחים היה טווח מרבי של 21,000 יארד (19,000 מטרים) בהגבהה של 20 מעלות והם ירו פגזים במשקל 105 ליברות (48 קילוגרם) במהירות לוע של 3,000 רגל לשנייה (910 מטר לשנייה). הם הותקנו בסיירות מסדרת אומהה ובכמה צוללות גדולות שנבנו במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 לאחר ביטול אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית.
הגנה נגד מטוסים סופקה על ידי ארבעה תותחים דו-תכליתיים 3 אינץ' (76 מ"מ) בקליבר 50 בבסיסים בודדים באמצע הספינה. הם ירו פגזים במשקל 13 ליברות (5.9 קילוגרם) במהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (820 מטר לשנייה), לתותחים היה טווח מרבי של 14,590 יארד (13,340 מטרים) והם יכלו לירות בקצב של 12–15 פגזים לדקה. האוניות צוידו גם בזוג של צינורות טורפדו בקוטר <21-אינץ' (533 מ"מ) שקועים, אחד בכל צד רוחב.
תיאור > הגנה

עיצוב חגורת השריון של סדרת דקוטה הדרומית דרשה שריון בעובי 13.5 אינץ' (340 מילימטרים) אשר מתחדד ל 8 אינץ' (203 מילימטרים) מתחת לקו המים. היא השתרעה בין הברבטים הקדמיים והאחוריים של הצריח והגנה על מכונות ההנעה ומחסני התחמושת. מחיצות רוחביות קדמיות ואחוריות בעובי 8–13.5 אינץ' (200–340 מילימטרים) יצרו מצודה משוריינת על ידי סגירת קצוות החגורה. הסיפון הראשי ישב בראש החגורה המשוריינת; זה היה הסיפון המשוריין הראשי והוא הורכב משתי שכבות בעובי 1.75 אינץ' (44 מילימטרים) של פלדה, האחת מפלדת ניקל (NS) והשנייה מפלדה לטיפול מיוחד (STS). מתחתיו היה סיפון הפיצול שהיה מורכב משריון בעובי 1.25 אינץ' (32 מילימטרים) של STS שנועד לתפוס רסיסים מפגזים שהתפרצו על הסיפון הראשי. מול המחיצה הקדמית, סיפון הפיצול המשיך אל החרטום, אם כי כעת הוא היה מורכב משכבה אחת בעובי 5 אינץ' של STS ועוד אחת, בעובי 1 אינץ (25 מילימטרים) של פלדת ניקל. בין הסיפון הראשי לסיפון הרסיסים, פתחי הדוודים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 9–13.5 אינץ' (230–340 מילימטרים).
הצריחים היו מחופים במגני תותחים בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים), עם דפנות בעובי 9–10 אינץ' (229–254 מילימטרים) וגג בעובי 5 ס"מ. הברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 13.5 אינץ' מעל הסיפון הראשי ו-4.5 אינץ' (114 מילימטרים) מתחת לזה. שריון מגדל הניווט היה בעובי 16 אינץ' בחזית ובצדדים והיה לו גג בעובי 8 אינץ'. ההגנה התת-מימית הייתה דומה לזו של סדרת קולורדו, בעומק חמש שכבות עם תאים אטומים למים המופרדים על ידי שלושה מחיצות טורפדו בעובי 0.75 אינץ' (19 מילימטרים) שנמשך מסיפון הריסוק לקרקעית האונייה ובין המחיצות הרוחביות. התא החיצוני היה ריק, שלושת האמצעיים שימשו כמכלי נפט, וגם התא הפנימי היה ריק.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | הונחה | הושהתה | בוטלה | % השלמה | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דקוטה הדרומית (BB-49) | מספנת הצי של ניו יורק | 15 במרץ 1920 | 8 בפברואר 1922 | 17 באוגוסט 1922 | 38.5% | נמכרה לגרוטאות, 25 באוקטובר 1923 |
| אינדיאנה (BB-50) | מספנת הצי של ניו יורק | 1 בנובמבר 1920 | 8 בפברואר 1922 | 17 באוגוסט 1922 | 34.7% | נגרטה על הממשה |
| מונטנה (BB-51) | מספנה ימית האי מארה | 1 בספטמבר 1920 | 8 בפברואר 1922 | 17 באוגוסט 1922 | 27.6% | נמכרה לגרוטאות, 25 באוקטובר 1923 |
| קרוליינה הצפונית (BB-52) | מספנת הצי נורפוק | 12 בינואר 1920 | 8 בפברואר 1922 | 17 באוגוסט 1922 | 36.7% | נמכרה לגרוטאות, 25 באוקטובר 1923 |
| איווה (BB-53) | ניופורט ניוז בניית ספינות | 17 במאי 1920 | 8 בפברואר 1922 | 17 באוגוסט 1922 | 31.8% | נמכרה לגרוטאות, 8 בנובמבר 1923 |
| מסצ'וסטס (BB-54) | מספנת נהר פור | 4 באפריל 1921 | 8 בפברואר 1922 | 17 באוגוסט 1922 | 11.0% | נמכרה לגרוטאות, 8 בנובמבר 1923 |
עם ביטול אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית וסיירות המערכה מסדרת לקסינגטון, התותחים הקיימים הועברו לצבא האמריקאי ושימשו כתותחי הגנת החוף. הדוודים שלהם שימשו למודרניזציה של שש האוניות של הסדרות פלורידה, ויומינג וניו יורק באמצע שנות ה-20; לוחות השריון שלהם שימשו לחיזוק השריון הקיים של אוניות מערכה אחרות.
דקוטה הדרומית בבנייה
פרופיל של סדרת דקוטה הדרומית
תותח 16 אינץ'/50 המוצג במעגן הצי של וושינגטון