stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתילדה כהן-סראנו
ביוגרפיה

מתילדה כהן-סראנו נולדה במילאנו שבאיטליה למשפחה יהודית-ספרדית שמקורה בטורקיה. בעת מלחמת העולם השנייה הסתתרה עם משפחתה בהרי האפנינים מפני רדיפות הנאצים. אביה, אלפרדו סראנו, היה מזכיר הקהילה היהודית במילאנו מ-1945 עד 1969, השנה בה עלה לישראל. ב-1960 התחתנה במילאנו עם שליח "בני עקיבא" באיטליה ועלתה לישראל באותה שנה. היא גרה בכפר בתיה עד 1962. מאז שנה זו ועד 2012 היא התגוררה בירושלים. בשנת 2012 עברה להתגורר בבית האבות ע"ש לאון רקנאטי בפתח תקווה, ולצד הרצאות לסטודנטים ולתלמידים שהיו מבקרים במקום, היא המשיכה לקיים את 'חוג המספרות בלאדינו' שייסדה בירושלים.
היא הייתה בעלת תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים בספרות איטלקית, בפולקלור ובלאדינו. במשך 23 שנה עבדה במשרד החוץ בירושלים (1974–1997), ולאחר מכן פרשה לגמלאות.
עיקר פעילותה היה בתחום טיפוח השפה, התרבות והפולקלור של מורשת יהדות ספרד, שהיא, היות ששרדה את השואה, ראתה כייעודה. מתילדה כהן-סראנו הדליקה משואה ביום העצמאות ה-44 של מדינת ישראל (1992) כמייצגת התרבות היהודית-ספרדית, במסגרת ציון 500 שנה לגירוש ספרד.
בשנת 2017 זכתה בפרס מפעל חיים מטעם הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו. הפרס הוענק לה על קידום לשון הלאדינו ותרבותה.
החל מ-2011 ועד מותה כתבה בערוץ האוכל שבאתר ynet, מדי חג ומועד, טורים בלאדינו ובעברית על מסורות ומאכלים מסורתיים של העדה הספרדית.
הייתה נשואה לאהרון כהן, שהיה מנהל מדרשיית עמליה והמנהל הכללי הראשון של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, ממנו התאלמנה ב-2011.
נפטרה ב-4 ביוני 2024. הותירה אחריה שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  עמוד הכתבות של כהן-סראנו ב-ynet: מתילדה כהן-סראנו עם חלומות מאספמיה, באתר ynet
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264153005171  BnF: cb135222377 (data)  GND: 137800541  ISNI: 0000 0000 7837 0221  LCCN: n91078177  NTA: 191173584  SUDOC: 050269526  VIAF: 90728170   WorldCat (עם VIAF): 90728170
איולוס (אל)

| --- | --- |

תמונתו של איולוס, שליט הרוחות
 תפקיד:  שליט הרוחות
 תרבות:  יוון העתיקה
 מקום מגורים:  איוליה
 אלים מקבילים:  איולוס 
 אב:  פוסידון 
 אם:  ארנה 
 בן או בת זוג:  קיאנה, טלפטרה 
 צאצאים:  קנאקה, אנדרוקלס, דיורס, אסטיוקלס, אסטיקרטיאה, טריטוגניאה, פולימלה, מגנס, אקווילון, אאורה, מרקאראוס, אגתירנוס, איולה 
 
במיתולוגיה היוונית, איולוס או איאולוס (יוונית עתיקה: Αἴολος "תנועה מהירה, התנוצצות"), היה שליט הרוחות שבו נתקל אודיסאוס באודיסיאה של הומרוס. איולוס היה המלך של האי איוליה, שם התגורר עם אשתו, ששת בניו, ושש בנותיו. כדי להבטיח מעבר בטוח הביתה לאודיסאוס ואנשיו, איולוס נתן לאודיסאוס שק עשוי עור שור בן 9 שנים שהכיל את כל הרוחות העשויות להפריע לו במסעו, מלבד הרוח המערבית העדינה. אבל כשאודיסאוס וצוותו כמעט כמעט הגיעו חזרה למולדתם, אנשיו של אודיסאוס, שחשבו שהשק מכיל אוצר, פתחו אותו וכולם נסעו על ידי הרוחות בחזרה לאיוליה. בהאמינו שאודיסאוס חייב להיות שנוא על ידי האלים, איולוס שלח אותו משם ללא עזרה נוספת. איולוס זה גם בולבל לפעמים עם איולוס שהיה בנו של הלן וכינויו של אחד מארבעת השבטים היוונים הקדומים הגדולים, האיולים.
משפחתו

כל מה שהאודיסיאה של הומרוס מספרת לנו על משפחתו של איולוס הוא שאביו היה היפוטס, שהיו לו שישה בנים ושש בנות, שאיולוס נתן את שש בנותיו לששת בניו כנשים, ושאיולוס, אשתו וכל ילדיהם. חיו יחד באושר באי גן העדן האידילי של איוליה. בטרגדיה האבודה של אוריפידס איולוס, אחד מששת בניו של איולוס נקרא מרקאראוס, ואחת משש בנותיו נקראת קנאקה.
במיתולוגיה

על פי הומרוס, איולוס בנו של היפוטס היה מלך האי הצף איוליה, שזאוס הפך אותו ל"שומר הרוחות, גם כדי להרגיע וגם לעורר כל מה שירצה".
ב"ארגונאוטיקה" של אפולוניוס מרודוס, לבקשת הרה, הוא הרגיע את כל הרוחות מלבד הרוח המערבית ה"יציבה", כדי לסייע ליאסון ולארגונאוטים במסעם הביתה.
באיניאדה של ורגיליוס, איולוס שומר על הרוחות במערה על איוליה.
ביאורים

↑  זהו גם שמה של אחת מחמש בנותיו של איולוס בן הלן
הערות שוליים

↑  הומרוס, האודיסיאה, כרך 10, שורות 15-20
↑  הומרוס, האודיסיאה, כרך 10, שורות 5-10
↑  הומרוס, האודיסיאה, כרך 10, שורות 10-15
1 2  Gantz, Timothy (1996). Early Greek Myth: A Guide to Literary and Artistic Sources. Johns Hopkins University Press. p. 169.
↑  הומרוס, האודיסיאה, כרך 10, שורות 20-25
↑  אפולוניוס, ארגונאוטיקה, כרך 4
↑  ורגיליוס, איניאדה, כרך 1, 50-58
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15068146m (data)  GND: 1106410343  SUDOC: 225660555  VIAF: 242146936577813780265   WorldCat (עם VIAF): 242146936577813780265
מעיין שכבה

היווצרות מעיין שכבה
נקבה
חדר נביעה של מעיין שכבה, אליו נקווים המים מהכתלים, התקרה והרצפה
מעיין שכבה הוא מעיין שנוצר כאשר מי אקווה פורצים אל פני השטח בעקבות חשיפת שכבות האקווה והאקוויקלוד שמתחתיה על פני השטח, למשל בצלע הר. זהו סוג המעיינות הנפוץ ביותר באזור ההר בארץ ישראל.
היווצרות מעיין שכבה

אקווה (אקוויפר) היא שכבת סלע נקבובית המכילה מים ומאפשרת זרימת מים בתוכה. המים באקווה נאספים כתוצאה מחלחול מי גשמים דרך שכבות הסלע. מאידך, קיימים סוגי מסלע אשר אינם מאפשרים חלחול והופכים לאטימים. שכבה אטימה לחלחול נקראת אקוויקלוד ומעליה נאספים מי התהום באקווה.
מי התהום יכולים להישאר קבורים, ואף לא להיחשף לעולם. חשיפת שכבות הסלע כתוצאה מהתחתרות נחלים, סדקים בעקבות פעילות טקטונית ועוד, יכולה להביא לפריצת מי התהום אל פני השטח ולהיווצרות מעיין.
חציבת ניקבה

ספיקת המעיין, כלומר קצב יציאת המים מן הסלע, מושפע בעיקר מלחץ המים באקוויפר. שאיבה מרובה או תקופת יובש ממושכת עשויות לגרום לכמות המים באקוויפר לרדת, וכך גם ללחץ המים. לעיתים יש צורך להגדיל את הספיקה ואת כמות המים המופקת מהמעיין. הפתרון לכך הוא חציבת ניקבה אל תוך הסלע, בדרך כלל בתוואי שעוקב אחר סדק משמעותי, ומגיע עד מקום הנביעה ממש. במקום הנביעה נחצב בדרך כלל חדר גדול. הניקבה והחלל יוצרים שטח מגע גדול יותר בין הסלע לאוויר, שמאפשר ליותר מים להשתחרר מהסלע. בימי קדם בארץ ישראל נחצבו ניקבות במעיינות רבים, ומחקר שנערך באוניברסיטה העברית בשנת 2021 מראה שבארץ קיימים למעלה מ-210 מעיינות ניקבה – יותר מכל מדינה באזור. נוסף לכך להערכת החוקרים המעיינות בהרי ירושלים הם הקדומים ביותר הידועים בעולם.
מעיינות שכבה ידועים בישראל

מעיינות הרי ירושלים כמו עין לבן, עין חנדק, עין קובי, המעיין בליפתא, סטף ועוד.
מעיינות גוש עציון, כמו עין סג'מה, עין משואות, עין מסלע (עין אבו כלאב).
מעיינות נחל פרת.
מעיינות עין גדי ונחל ערוגות.
מעיין עין יבנאל בגליל
ראו גם

מעיין חם
הערות שוליים

↑  איתי בלומנטל, מחקר: בישראל 210 מעיינות נקבה – יותר מכל מדינה באזור, באתר ynet, 30 במרץ 2021
אנדרטת השואה (הייד פארק)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אתר הנצחה 
 על שם:  השואה 
 מיקום:  הסיטי של וסטמינסטר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1983
 תאריך פתיחה רשמי:  1983 
 קואורדינטות:  51°30′16″N 0°09′32″W﻿ / ﻿51.504314°N 0.158897°W﻿ / 51.504314; -0.158897
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסהאנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון (למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסהאנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון (למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיהאנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון (למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיהאנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון 
 
הכיתוב על פני האנדרטה המצטט את מגילת איכה בעברית ובאנגלית
קופסת חמר משושה תוצרת מפעל הקדרות האנגלי וודג'ווד. צדו הפנימי של המכסה כיתוב מוזהב. הקופסה הוכנה לרגל חנוכת אנדרטת השואה הראשונה בבריטניה ב"הייד פארק" שבלונדון. הקופסה הוכנה כמזכרת למשתתפי קבלת פנים שהתקיימה יום קודם.
אנדרטת השואה (באנגלית: The Holocaust Memorial) היא אנדרטה להנצחת זכר השואה, הממוקמת בהייד פארק, ברובע הסיטי של וסטמינסטר, שבמרכז העיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
זו האנדרטה הציבורית הראשונה בבריטניה שהוקדשה לקורבנות השואה.
האנדרטה שוכנת במרכז הפארק, ממזרח לאגם סרפנטין, באזור ה"דל" (The Dell) - מישור עשבוני פתוח.
האנדרטה הוקמה ונחנכה בשנת 1983, ומאז, נערכים לצידה טקסי זיכרון לשואה מדי שנה.
באפריל 2024 כיסתה המשטרה בלונדון את האנדרטה בשל החשש שפרו-פלסטינים יפגעו בה.
הקמת האנדרטה

האנדרטה נבנתה בשנת 1983, במימון ועד שליחי הקהילית של יהודי בריטניה (Board of Deputies of British Jews), ביוזמת נשיא הוועד, גרוויל ג'אנר (Greville Janner), שהיה חבר פרלמנט מטעם מפלגת הלייבור.
האנדרטה תוכננה על ידי מארק באדג'ר (Mark Badger), ריצ'רד סאיפרט (Richard Seifert), דרק לאבג'וי (Derek Lovejoy ) ושותפיהם.
האנדרטה נחנכה ב-28 ביוני 1983.
בטקס נחנכו השר לאיכות הסביבה דאז, של בריטניה, פטריק ג'נקין, הברון ג'נקין מרדינג, ו-500 צופים, בהם סר עמנואל יעקובוביץ, הברון יעקובוביץ - באותה עת הרב הראשי של הקהילות העבריות המאוחדות (United Hebrew Congregations) של חבר העמים הבריטי. בטקס החנוכה ג'נקין ציין כי האנדרטה היא "תזכורת לעבר ואזהרה לעתיד", הרב יעקוביץ קרא פרקי תהילים, ואמר קדיש, ומשתתפי הטקס שרו את הפיוט "אדון עולם".
השר לאיכות הסביבה מטעם האופוזיציה (shadow Environment Secretary) דאז, ג'רלד קאופמן, אשר סבתו נרצחה בשואה, נכח בטקס, ואמר כי:
"האנדרטה היא הכרחית, שכן מטרתה להזכיר שהאחריות לשואה אינה רק גרמנית, אלא משותפת גם למדינות אחרות.
תיאור האנדרטה

האנדרטה מורכבת משני סלעים המונחים על משטח חצץ, הסלעים מוקפים בחורשה של עצי שדר כסופים, אשר נשתלו לצורך הקמת האנדרטה.
על אחד הסלעים נכתב "הגן לזכר השואה" באנגלית:
Holocaust Memorial Garden
ולאחריו מצוין ציטוט ממגילת איכה בעברית ומתחתיה בתרגום לאנגלית:
על אלה אני בוכיה
פלגי מים תרד עיני 
 על שבר בת עמי
איכה
השורה הראשונה מקורה במגילת איכה, פרק א', פסוק ט"ז, והשורות השנייה והשלישית מקורן במגילת איכה, פרק ג', פסוק מ"ח.
באנגלית:
For these things I weep; 
 Streams of tears flow from my eyes 
 because my people are destroyed.
Lamentations
ראו גם

רשימת אנדרטאות השואה והמוזיאונים
מוזיאון המלחמה האימפריאלי תערוכת השואה בלונדון
ספריית וינר לחקר השואה ורצח עם
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  תיאור האנדרטה ורקע הקמתה
↑  איתמר אייכנר, ירון דרוקמן, זעם בקהילה היהודית בלונדון על כיסוי אנדרטת השואה: "מביש", באתר ynet, 28 באפריל 2024
1 2 3 4 5 6 7  ההיסטוריה של הקמת האנדרטה, וטקס חנוכתה באתר ה-Jewish Telegraphic Agency
1 2 3 4 5  תיאור טקס חנוכת האנדרטה באתר ה-Forum for Yom HaShoah c/o The Board of Deputies of British Jews
↑  "a reminder of the past and a warning for the future"
↑  "the memorial was essential because the German responsibility was partly shared by other countries"
יונתן אטקס

| --- | --- |

יונתן אטקס ב-2013
 לידה:  29 באוקטובר 1935 קריית מוצקין, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  14 במאי 2024 (בגיל 88) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תפקידים בשירות
 טייס
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני
 תפקידים אזרחיים
 קברניט באלעל
 
שרידי מטוס המוסטנג של אטקס שהופל בראס נצראני. צולם לאחר 1967
יונתן אטקס משוחח עם מפקד חיל האוויר, אלוף דן טולקובסקי
יונתן אטקס (29 באוקטובר 1935 – 14 במאי 2024) היה טייס חיל האוויר ואל על. במלחמת סיני ישב בשבי כשלושה חודשים, לאחר יירוט מטוסו. אטקס היה השבוי הישראלי היחידי במלחמה זו.
ביוגרפיה

אטקס נולד בקריית מוצקין בנם של חנה ויעקב אטקס. הוא הילד הראשון שנולד בקריה. בשנת 1937 עבר עם משפחתו לחיפה. הוא למד בבית ספר תיכון בסמ"ת. לאחר גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס, אותו סיים במגמת טייסי קרב בסוף שנת 1954 על מטוס P-51 מוסטנג.
ביוגרפיה > הנפילה בשבי

ב-2 בנובמבר 1956, במהלך מבצע קדש, יצא אטקס למשימת תקיפת שני תותחי חוף בראס נצרני, שחסמו שיט אוניות במצרי טיראן. אטקס הטיס מטוס מוסטנג, והיה חלק מרביעיית מטוסים מדגם זה שיצאו למשימה; טייס נוסף ברביעייה היה אליעזר "צ'יטה" כהן. בשעות הצהרים, במהלך התקיפה, הופל מטוס המוסטנג שהטיס באש נ"מ מצרית כבדה. עוד בהיותו באוויר נפגע קשה ברגלו ונאלץ לבצע נחיתת אונס. אטקס איבד דם רב, המים במיימיתו נגמרו והוא איבד את הכרתו. בשעות הערב הגיעו אליו המצרים. קצין מצרי בשם סגן אחמד פהמי לקח אותו בשבי ואסר על חייליו להתנכל לו. הוא נחקר בבונקר הפיקוד של ראס נצראני, ולאחר מכן קיבל טיפול רפואי ראשוני בשארם א-שייח'. מטוס דקוטה ישראלי, שנשא רמקולים רבי עוצמה, חלף מעל ראס נצראני, ושידר למצרים קריאות אזהרה לנהוג בשבוי לפי אמנת ז'נבה. כעבור יומיים הועבר לקהיר, שם היה שבוי במשך כשלושה חודשים. בשבי הוא עבר התעללות קשה, הרעבה ומכות חשמל. הוא היה השבוי הישראלי היחיד במלחמת סיני.
ביוגרפיה > חזרה מהשבי

שלושה חודשים לאחר מכן, ב-27 בינואר 1957 הוחזר אטקס לישראל, במסגרת חילופי שבויים בין ישראל למצרים. ישראל השיבה למצרים 5,800 שבויים מצרים שנפלו בידיה במהלך מבצע קדש; מצרים השיבה לישראל את אטקס וכן שלושה ישראלים שנפלו בשבי ב-1955 וב-1956: יהושע אניקסטר, שנפל בשבי המצרי ב-9 בספטמבר 1955 במהלך משימת מודיעין מאחורי קווי המצרים; ואלכסנדר רוזנברג ושמעון אוחנה, שנשבו במהלך פשיטה מצרית על מוצב צה"ל בפתחת ניצנה ב-26 באוקטובר 1955.
לאחר שחרורו מן השבי המשיך אטקס לטוס בחיל האוויר עד מבצע של"ג. לאחר שירותו הצבאי שימש כטייס אזרחי בחברת אל על והיה קברניט בואינג 747. בדצמבר 1977 אטקס היה הקברניט בטיסה 443 לקהיר של אל על, הטיסה הראשונה של החברה לבירה המצרית. הוא הטיס את חברי המשלחת הישראלית לוועידת קהיר.
ב-1982, לפני נסיגת ישראל מחצי האי סיני לפי הסכם השלום בין ישראל למצרים, נסע אטקס עם משפחתו לבקר באתר בו נחת מטוסו. גרוטאת המטוס עדיין נמצאת במקום בו נחת אטקס, על החולות, ומהווה אתר טיולים לתלמידי בתי הספר במצרים המגיעים בטיולים מאורגנים.
חיים אישיים

אטקס היה נשוי למירה והתגורר בתל אביב. לזוג היו שלושה ילדים. דודתו של אטקס, שרה, נישאה לברוך צ'יזיק, אחיה של שרה צ'יזיק, אחת מהלוחמים שנהרגו לצדו של יוסף טרומפלדור בהגנת תל חי.
אטקס נפטר ב-14 במאי 2024 בגיל 88, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון .
הערות שוליים

1 2  נינה פוקס, בגיל 88: הלך לעולמו יונתן אטקס, הטייס היחיד שנפל בשבי במבצע קדש, באתר ynet, 14 במאי 2024
↑  אל דרום סיני באתר חיל האוויר, 2 בנובמבר 1956
↑  ‏55 שנה למבצע קדש: "המצרים התעללו בי" באתר "ישראל דיפנס"
↑  יהושע אניקסטר, באתר "ערים בלילה". שני חיילים נוספים נהרגו בתקרית זו: סמל ראשון בנימין (בוני) היימן ורב-טוראי שלמה (שלמה'לה) פרנקל.
↑  שמעון אוחנה, באתר "ערים בלילה". באותה תקרית נהרג חייל נוסף, ושניים נפצעו.
↑  דויד מושיוב, "לא הניפו לנו דגלים - אבל היה מרגש" - כך סיכמו את שליחותם ההיסטורית בת החמש שעות אנשי צוות "אל על", בשובם מטיסה 443 לקאהיר, לשם הטיסו את משלחת ישראל לוועידה במלון "מינה", דבר, 14 בדצמבר 1977
אברהם חידו

| --- | --- |

אברהם חידו מחזיק את בתו
 לידה:  1944 ארביל, עיראק
 נהרג:  18 בפברואר 1985 (בגיל 41 בערך) גשר ערבסאלים, לבנון
 תאריך עלייה:  1951
 מדינה:  ישראל 
 מספר צאצאים:  2 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1960–1985 (כ־25 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 51  מפקד עוצבת ברעם
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון
 הנצחה
 גשר במחלף אליפלט, גן משחקים בקריית שמונה
 
אברהם חידו (1944 – 18 בפברואר 1985) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה. נהרג בקרב בלבנון.
ביוגרפיה

חידו נולד בארביל שבעיראק למשפחה בת שבעה ילדים. ב-1951 עלה עם משפחתו לישראל וגדל במעברה בסמוך לתל עדשים, ובמגדל העמק. התייתם מהוריו בגיל צעיר והתחנך בחברת־נוער בקיבוץ שדה נחמיה, ואחר כך למד בתיכון חקלאי עירון חדרה.
ב-1960 התגייס לצה"ל, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם, לאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בתום הקורס שב לגדוד ושימש כמפקד מחלקה. לאחר מכן השתחרר, אולם כעבור שנתיים שב לצה"ל והוצב בחטיבת גולני. פיקד על פלוגה בגדוד 51 ושימש סגן מפקד הגדוד. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים היה חניך במכללה לפיקוד ולמטה, הוא הצטרף לגדוד 51 ונלחם בקרבות בגזרת רמת הגולן. במהלך הקרב על החרמון נפצע באורח קשה בירכו ובזרועו השמאלית שרוסקה. הוא אושפז בבית חולים במשך שמונה חודשים. הוא חזר לשירות, פיקד על גדוד 51 ושימש סגן מפקד חטיבת גולני. בשנים 1979 עד 1980 פיקד על עוצבת ברעם. במלחמת לבנון הראשונה שימש ראש מטה גיס 479.
שירת כחונך ראשי לצבא דרום לבנון ושל מפקדו הגנרל אנטואן לאחד. נהרג ב-18 בפברואר 1985 כאשר נסע בשיירה עם עוד שישה מאבטחים מצד״ל בסמוך לכפר ערבסאלים  בלבנון, ונקלע למארב שבו נפתחה עליהם אש תופת מכמה כיוונים.
חידו הותיר אחריו אישה ושני ילדים. נקבר בבית העלמין בקיבוץ שפיים.
אברהם חידו הונצח, על שמו נקרא ב-1986 גשר להולכי רגל בקריית שמונה, הגשר פורק ב-2003 ובמקומו הוקם גן משחקים על שמו בעיר. בשנת 2002 נקרא על שמו "גשר אברהם חידו", המחבר את מחלף אליפלט משני צידיו. הפזמונאית רחל שפירא כתבה לזכרו של אברהם חידו את השיר "בחופשתו"[דרוש מקור] (לחן: חנן יובל), שאותו ביצעה הזמרת דורית ראובני באלבומה "שינויים".
הערות שוליים

1 2 3  חיים רכיה, אכי יערה, יעל פישביין, דוד גולן, אל"מ חידו ורס"ן זהבי נהרגו בלבנון, חדשות, 19 בפברואר 1985
↑  יעקב ארז, "אני, הסמח"ט של גולני", מעריב, ‏ 16 בפברואר 1979.
↑  אביחי בקר, אינדיאנים על גבעה 16, הוצאת משרד הביטחון, 2003, עמ' 17
↑  דני אשר, הסורים על הגדרות, הוצאת מערכות, 2008, עמ' 141
↑  מנחם רהט, "גשר חידו" בקרית שמונה, ידיעה על חנוכת הגשר בעיתון "מעריב", 20 בפברואר 1986.
אשר עלמני

אשר עלמני (13 באפריל 1935 – 10 בפברואר 2018) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק כקשר שמאלי בשנות ה-50 וה-60. מגדולי שחקני מכבי חיפה בכל הזמנים.
עלמני הצטרף לקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה בשנת 1951, כשהיה בן 16, תחת המאמן אלי פוקס. בשנת 1957 הוזמן לסגל הלאומי של נבחרת ישראל למשחק ההפסד 5-4 לנבחרת המשנה הצרפתית. בסה"כ רשם עלמני 3 הופעות בנבחרת.
עלמני סייע למכבי חיפה לזכות בגביע המדינה הראשון בתולדותיה בשנת 1962, ואף בישל שני שערים בניצחון 2-5 במשחק הגמר מול מכבי תל אביב.
עלמני פרש בשנת 1968 לאחר שהופיע 266 פעמים במשחקי הליגה ובהן כבש 38 שערים, ו-41 פעמים בגביע המדינה בהן כבש 12 שערים. עלמני זכור בעיקר בשל הגינותו (לא הורחק או הוזהר במהלך כל הקריירה).
עלמני אימן במשך למעלה מעשרים שנים במחלקת הנוער של מכבי חיפה. רבים מכוכבי מכבי חיפה בעבר ובהווה שיחקו תחתיו.
ב-10 בפברואר 2018 נפטר בגיל 82.
הערות שוליים

↑  שמעון אלבז, שחקן מכבי חיפה בעבר, אשר עלמני, הלך לעולמו, באתר ynet, 10 בפברואר 2018
↑  באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל נכתב שמו: אשר אלמני
יהודה דרכסלר

שכונת דרקסלר בקיבוץ אורים. תוכננה על ידי יהודה דרכסלר. צילום מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20
יהודה דרכסלר (7 בינואר 1924 – 6 בספטמבר 2005) היה ממפקדי הפלמ"ח ואדריכל שעבד כמתכנן הראשי במחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית בירושלים וכמתכנן מחוז הנגב. תכנן מבנים רבים בהתיישבות באזור הנגב ובסיני (בעת השליטה הישראלית בסיני בשנים 1967–1982) ותרם תרומה חשובה לתכנון היישובים בפריפריה בשנות ה-60 וה-70, ולתכנון חלק מהשכונות שנבנו בירושלים לאחר מלחמת ששת הימים.
שרות בפלמ"ח ובצה"ל

נולד בווינה, בן לשלמה ושרה, ועלה לארץ ישראל במרץ 1939, יחד עם אחיו, במסגרת עליית הנוער. הוא התחנך במקווה ישראל ומשם התגייס ב-1944 לפלמ"ח. הוא שרת בפלוגה ב’, כשליח במחנות המעצר בקפריסין ועמד בראש משלחת מטה הפלמ"ח לאימון “שורות המגינים” והשתתף בחפירת תעלת בריחה מהמחנה. בשובו לארץ ישראל, הוצב לגדוד החמישי של חטיבת הראל, תחילה כמפקד פלוגה ובהמשך בתפקיד סמג”ד. הוא השתתף בין היתר במבצע יבוסי, קרב רמת רחל, מבצע מכבי, מבצע יורם ומבצע ההר. נמנה עם 64 מפקדי הפלמ"ח שהשתתפו בכנס נען בספטמבר 1948 בהשתתפות דוד בן-גוריון, שם התבטא בזכות המשך קיום הפלמ"ח במטרה לשמור על המשטר הדמוקרטי במדינה החדשה. עם סיום מלחמת העצמאות היה למפקד חבל סדום והערבה. באוקטובר 1949 מונה למפקד הנגב המערבי ולמפקד חטיבת מילואים 11.
אדריכלות

ב-1951 השתחרר מצה"ל והחל לימודי ארכיטקטורה בטכניון, אותם סיים ב-1955. לאחר סיום לימודיו, עבד כמתכנן הראשי במחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית בירושלים וכמתכנן מחוז הנגב. במסגרת זאת תכנן בתים רבים במחוז הנגב. בין הבתים שתכנן:
בתי קיבוץ יטבתה הראשונים ב-1957
מבני הקבע הראשונים בקיבוץ שדה בוקר ב-1957.
תוכנית היישוב הראשונה של קיבוץ עין גדי (יחד עם האדריכל יונה קסלר).
בתי מגורים ובית התרבות בקיבוץ אורים, ב-תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20
ב-1962 נשלח לאיראן עם מיכה טלמון לתכנן מחדש את הכפרים שנהרסו ברעידת האדמה בחבל קזווין.
ב-1967 תכנן יחד עם אברהם ונטורה מבנן (קבוצת מבנים המקושרים פיזית) של שיכון מדורג בנצרת עילית.
לאחר מלחמת ששת הימים עמד בראש צוות המתכננים של העיר ימית, וראה אותה בחזונו ככרך דרומי גדול שיחצוץ בין מצרים ובין רצועת עזה. כמו כן, תכנן יחד עם זאב דרוקמן מרכז אזורי בפתחת רפיח. עוד פרויקט שתכנן, היה בניית היישוב האזרחי בבירנית, אך זו לא הפכה ליישוב.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 עבר מהסוכנות אל משרד השיכון ושימש כראש צוות, אחראי לתכנון בירושלים וסגן ראש אגף לתכנון והנדסה. ובמסגרת תפקידיו היה אחראי להקמת צוותי תכנון לפרויקטים בשכונות החדשות: רמות, רמת שרת, מעלות דפנה ובשכונה הוותיקה שמואל הנביא. בתפקידו זה ניסה להביא סגנון אדריכלי חדש לבניית השיכונים במקום הסגנון שרווח בישראל בשנות ה-60. לאחר חילוקי דעות עם שר השיכון, אברהם עופר פוטר דרכסלר ב-1975. האדריכל רם כרמי החליפו בתפקיד, ודרכסלר עבר למינהל מקרקעי ישראל, לתפקיד מנהל האגף לתכנון ולפיתוח במנהל. בתפקידו זה פעל להקמת והרחבת שכונות יהודיות סביב ירושלים במטרה למנוע את חלוקת העיר מחדש.
ב-1974 הוענק לו, יחד עם עמיתיו, פרס רכטר מטעם משרד התרבות והספורט, על תכנון שכונת מעלות דפנה בירושלים.
היה נשוי לצביה, התגורר בחולון, ונפטר בשנת 2005. הובא למנוחות בבית העלמין ירקון .
הערות שוליים

1 2  מיכאל יעקובסון, סיבוב בשני חדרי האוכל התאומים בקיבוצים נירים ואורים, בבלוג "חלון אחורי", 2 ביוני 2016
↑  עדות המובאת כציטוט בדף היומי של מרדכי גולדמן, דצמבר 2008
↑  אורי מילשטיין, הזקן והצעירים (המשך לחלק ראשון של המאמר), דבר, 30 במרץ 1973
↑  דוד בן-גוריון, מדינת ישראל המחודשת, כרכים א-ב, הביא לדפוס יהודה ארז, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשכ"ט-1969, עמ' 272
↑  זאב זיוון, הדרקסלרים משדה בוקר, נאמנגב, גיליון מס' 30, עמ' 28 באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ספטמבר 2020
↑  ה"דרקסלר", באתר קיבוץ שדה בוקר, 6 ביולי 2016
↑  דן בניהו, על תכנון היישוב ובנייתו, באתר "קהילנט" של קיבוץ עין גדי
1 2  הדס שדר ורוברט אוקסמן, ‏באר שבע הישראלית - בין המקום לבין החזון, קתדרה עמ' 81–114, אפריל 2003
↑  חיים פרידלנדר, הפינוי הראשון: שלושים וחמש שנים חלפו • ימי ימית האחרונים, באתר "כל הזמן", 24 באפריל 2017
↑  יוסי ביילין, ימית עולה מן החולות, דבר, 21 במרץ 1975
↑  נחום ברנע, עליתה ונפילתה של בירנית, דבר, 21 במרץ 1969.
1 2 3 4  גיל קיסרי, צוות האדריכלים "פוטר מסיבות תקציביות" אך משלמים מיליונים למשרדים פרטיים, מעריב, 17 בדצמבר 1976
↑  דוד קרויאנקר, "אדריכלות בירושלים - תקופות וסגנונות" - כרך חמישי; "הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1990-1948", כתר, 1991, עמ' 40
↑  פנינה פארי, מקרקעי ישראל: תכניות בנייה, חדשות, 16 בספטמבר 1987
↑  מינהל מקרקעי ישראל הציע לממשלה הרחבת ירושלים, מעריב, 18 באוגוסט 1976
בית התרבות בקיבוץ אורים, בתכנונו של יהודה דרכסלר (אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20)
דני מלכין

דני מלכין (נולד ב-24 במאי 1970) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני.
קריירה

מלכין התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מכבי חיפה. בקיץ 1988 הושאל לבית"ר נהריה מליגה ב' לשנה אחת. ב-12 באוקטובר 1990 ערך את הופעת הבכורה שלו במכבי חיפה בניצחון 1-3 נגד צפרירים חולון. בעונה זו הפך לשחקן הרכב בקבוצה לאחר עזיבתו של ציון מרילי. במרץ 1992 נפצע בברכו ונעדר לתקופה של חצי שנה במהלכה איבד את מקומו בהרכב.
בקיץ 1993 חתם בהפועל חיפה. ב-28 באוגוסט 1993 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-1 להפועל באר שבע ואף הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה במשחק זה. ב-22 בינואר 1994 הורחק בהפסד 3-1 לבית"ר ירושלים.
בקיץ 1995 חתם בהפועל בית שאן לשנה אחת ואחרי עבר למכבי כפר כנא.
דני נשוי לגלית להם בן ובת והם גרים במושב תל עדשים.
תארים

אליפות ישראל: 1990/1991
גביע המדינה: 1990/1991
הערות שוליים

↑  אורית מרלין-רוזנצוייג, גלית מלכין, בעלת רשת האופנה "גליתה" שפשטה את הרגל, עושה חשבון נפש, באתר ynet, 2 באוקטובר 2022
עלי גרוס

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1921 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  2014 (בגיל 92 בערך) 
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  עיצוב גרפי, ציור, פיסול 
 
עֶלי גרוס (1921 - 5 בספטמבר 2014) הייתה מעצבת גרפית, ציירת ופסלת ישראלית.
תולדות חייה

גרוס נולדה בשנת 1921 בווינה ועלתה לארץ ישראל ב-1939. אחיה הצעיר היה ההיסטוריון נחום גרוס. למדה ב"בצלאל החדש" אצל מרדכי ארדון, יוסף בודקו ואחרים. גרוס סיימה את לימודיה בהצטיינות, והמשיכה ללמוד אמנות אף לאחר מכן. במהלך השנים 1943–1944 למדה פיסול אצל האמנית אלן ברנקופף-קולמר. בשנת 1948 למדה פיסול והדפס משי בניו יורק. בשנת 1960 למדה ציור אצל האמן יעקב וכסלר.
לאחר סיום לימודיה ב-1942 עבדה בעיצוב כריכות לספרים, כתבי עת ופרסומים, סמלים מסחריים וכרזות בדגש על עיצוב אות בשיטת "אות בנויה" (Built-up letter), כלומר עיצוב אות על בסיס של גופן קיים, תוך מתיחה והגמשה של רכיבים בהתאם למטרה. כמו כן יצרה עבודות בעץ, אבן ומתכת.
בשנת 1947 נישאה לסופר יהודה יערי, שהיה ראש מחלקת התעמולה של קרן היסוד, שעבורה עיצבה פרסומים וכרזות. ב-1949 השתתפה בצוות העיצוב שעיצב את סמל עיריית ירושלים, ב-1952 עיצבה את סמל ממגורות דגון וב-1955 את סמלה של הוצאת מאגנס. בשנת 1955 נסעה עם בעלה לסטוקהולם, שם שירת כנספח תרבות. ב-1958 התגרשה ממנו ושבה לארץ בגפה. ב-1969 עיצבה כרזת יום העצמאות אלטרנטיבית שהגישה התנועה למען ארץ ישראל השלמה (בה הייתה גם חברה) ובה, על רקע גבולות הארץ השלמה, הכיתוב המאסיבי: "התנחלות לאלתר".
בשנת 1960 החלה ללמד עיצוב גרפי וכתב עברי במחלקה לאמנות של תיכון עירוני מקצועי י"ד - ויצו צרפת, עד שפרשה מהוראה בשנת 1981.
במהלך השנים 1982–1989 הייתה נציגת אגודת הציירים והפסלים בוועדה לבחירת בולים חדשים של השירות הבולאי.
ב-1996 זכתה באות כבוד מיוחד מטעם אגודת המעצבים הגרפיים בישראל.
בשנת 2009 תרמה את ארכיונה לספרייה הלאומית.
נפטרה בספטמבר 2014, והובאה למנוחות בבית העלמין ירקון.
תערוכות

1957, סטוקהולם, שוודיה – תערוכת יחיד של רישומים ופסלים. (בעלה, יהודה יערי, כיהן כנספח תרבות בסטוקהולם.)
1965, גלריה 303, ניו יורק – תערוכת יחיד. תערוכה זו הייתה תערוכת היחיד הראשונה של מעצב גרפי ישראלי בחוץ לארץ, והיא נדדה ברחבי העולם וזכתה להצלחה רבה ביפן.
1969, מוזיאון ישראל, ירושלים – הציגה במסגרת תערוכה של אגודת המעצבים הגרפיים בישראל.
2012, הספרייה הלאומית, ירושלים – "אותיות ועיטורים", רטרוספקטיבה.