stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר יסנין-וולפין
הערות שוליים

↑  יהושע א. גלבוע, אולם אף על פי שאני יהודי, מעריב, 17 במרץ 1972
↑  Nathans, Benjamin (2007). "The Dictatorship of Reason: Aleksandr Vol'pin and the Idea of Human Rights under Developed Socialism" (PDF). Slavic Review. 66 (4): 630–663. JSTOR 20060376. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2015-09-07. נבדק ב-2017-02-21., page 639
↑  כ. יוסף, סופרים לבית חולים לחולי רוח, חרות, 26 בפברואר 1963
↑  יוסף לפיד, עוד סופר נעצר ברוסיה, מעריב, 15 בפברואר 1966
↑  י. ברגר, יורי ייסנין - הטרוריסט, דבר, 19 בנובמבר 1965
↑  אסנין אינו במעצר, דבר, 17 בפברואר 1966
↑  A Chronicle of Current Events (1.3, item 2), 30 April 1968, "Repressive measures".
↑  המשכילים נטלו את רשות הדיבור, למרחב, 26 באוקטובר 1969
↑  Text of the letter
↑  יסנין-וולפין שוחרר, דבר, 15 במאי 1968
↑  מהגנרל גריגורנקו המאושפז בכלא, נשללה הזכות להשתמש בעט נובע, מעריב, 26 באוגוסט 1970
↑  NRS | Kayak Gear, Rafting Supplies, SUPs & Boating Equipment, NRS (באנגלית)
↑  5 שהותרה עלייתם מברה"מ חרדים לגורל האינטליגנציה, דבר, 10 במרץ 1972
↑  לא רק יהודים עוזבים, דבר, 22 ביוני 1972
↑  עדה לוצ'אני, אני מאשים את הוסאק בג'נוסייד רוחני", מעריב, 4 באוגוסט 1972
↑  יהודית אביטל, משוגע מי שחושב אחרת, דבר, 24 במאי 1974
↑  Humanist Manifesto II, American Humanist Association
↑  The Bukovsky Archives, 26 January 1977 (St 42/18).
↑  [Aleksandr Yesenin-Volpin, Prominent Soviet-Era Dissident, Dies Aged 91 http://www.rferl.org/content/aleksandr-yesenin-volpin-dissident-dead-soviet/27616399.html], March 16, 2016, RadioFreeEurope/RadioLiberty
↑  Early Soviet dissident Alexander Esenin-Volpin dies at 91, March 16, 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260967705171  PLWABN: 9810663694405606  BIBSYS: 31613  CiNii: DA12619863  GND: 1038248558  ICCU: SBLV079203  ISNI: 0000 0001 1776 9279  LCCN: no00028701  NKC: js20020805526  NTA: 072723963  RSL: 000063609  SELIBR: 52132  SNAC: w6k7809k  VIAF: 97108084   WorldCat (עם VIAF): 97108084
טימטי

| --- | --- |

טימטי, 2012
 לידה:  15 באוגוסט 1983 (בן 41) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  טימור אילדרוביץ' יונוסוב
 שם במה:  Mr. Black Star 3 
 מוקד פעילות:  רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 סוגה:  מוזיקת היפ הופ, גנגסטה ראפ, טראפ, R&B עכשווי, הארדקור ראפ 
 שפה מועדפת:  רוסית, אנגלית 
 חברת תקליטים:  Black Star 
 בן או בת זוג:  Anastasiya Reshetova Alena Shishkova 
 www.timatimusic.com
 פרופיל ב-IMDb
 
טימור אילדרוביץ' יונוסוב (ברוסית: Тимур Ильдарович Юнусов; נולד ב-15 באוגוסט 1983, ידוע בשם הבמה שלו טימטי), הוא אמן היפ הופ רוסי, זמר, מפיק מוזיקלי, שחקן ואיש עסקים.
ביוגרפיה

טימטי נולד ב -15 באוגוסט 1983 במוסקבה במשפחה יהודית-טטרית.
בשנת 2004 השתתף בפרויקט "מפעל הכוכבים-4". בשנת 2006, יצא אלבום הסולו הראשון של טימאטי Black Star. טימטי הקים את מרכז ההפקה וחברת תקליטים Black Star Inc (רו'). החברה מייצגת זמרים דוגמת יגור שיפ, קלבה קוקה, נאזימה ועוד. הוא קידם קולקציית בגדים "Black Star by TIMATI" המתמקדת ב-R'n'B ובנוער ההיפ-הופ.
בשנת 2012 ביחד עם אאידה גריפולינה התמודד בקדם יורויזיון אך הם זכו במקום השלישי.
בתחילת פברואר 2013 התרחשו הצילומים של הסרטון לפסקול הסרט Odnoklassniki.ru בהשתתפות סנופ דוג.
בשנת 2014 בטקס פרסי המוזיקה העולמית זכה טימטי בפרס "Best Russian Artist" ו"Best RnB Artist of Russia".
לאורך הקריירה לטימטי יש וידאו קליפים עם אמנים כמו: סנופ דוג, פי דידי, טימבלנד, פלו ריידה, באסטה ריימס, קרייג דייוויד ואחרים.
הערות שוליים

↑  [https://www.youtube.com/watch?v=WToGGHh826g
Григорий Лепс и Тимати - Лондон (World Music Awards 2014)]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1025099990  ISNI: 0000 0004 0770 692X  LCCN: no2018054008  MusicBrainz: 2dedd382-2b14-4b88-a767-dd2220b4b509  VIAF: 258911500   WorldCat (עם VIAF): 258911500 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בסיס אספרנסה

| --- | --- |
דגל בסיס אספרנסהדגל בסיס אספרנסה

 מדינה / טריטוריה:  חצי האי האנטארקטי
 תאריך ייסוד:  1953 
 גובה:  25 מטרים
 קואורדינטות:  63°23′49″S 56°59′53″W﻿ / ﻿63.396959°S 56.998054°W﻿ / -63.396959; -56.998054 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהבסיס אספרנסה(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהבסיס אספרנסה(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיבסיס אספרנסה(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיבסיס אספרנסה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סמל הבסיס
בסיס אספרנסה (ספרדית: Base Esperanza, מילולית: בסיס התקווה) הוא בסיס מחקר אזרחי ארגנטינאי הממוקם במפרץ התקווה שבקצה חצי האי טריניטי, בארץ גרהאם, שבחצי האי האנטארקטי. הבסיס הוא אחד משני מקומות היישוב האזרחיים היחידים שביבשת (השני הוא וילה לה אסטרלאס הצ'יליאני).
הבסיס הוקם ב-17 בדצמבר 1952, והפך ליישוב קבע עשור מאוחר יותר, ב-14 ביוני 1962. נכון ל-2014 מתגוררים בו בחורף 55 תושבים, מתוכם 10 משפחות. בקיץ מספר התושבים גדול אף יותר. במקום בית-ספר ואף תחנת שידורי רדיו.
הטמפרטורה הממוצעת היא 5.5 מעלות מתחת לאפס, כשבחורף הטמפרטורה צונחת ל-10 מעלות מתחת לאפס, ובקיץ הטמפרטורה הממוצעת היא כ-2 מעלות צלזיוס. רק כחודש בשנה הטמפרטורה היא מעל לנקודת הקיפאון, ולכן האזור מוגדר על פי שיטת קפן כטונדרה ארקטית. החל מאז 1948 הטמפרטורה הממוצעת עולה ב-0.0315 מעלות צלזיוס בשנה, כשבעיקר החורפים קרים פחות. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה במקום, הייתה ב-6 בפברואר 2020 (באמצע הקיץ האנטארקטי), כשנמדדה טמפרטורה של 18.3 מעלות צלזיוס
בבסיס נולד בינואר 1978 אמילו מרקוס פלמה, האדם הראשון שנולד באנטארקטיקה. הבסיס גם מהווה מוקד תיירותי, עם ממוצע של כ-1,100 תיירים בשנה. ב-9 במרץ 2002, הנפיק הדואר הארגנטינאי בול לכבוד הבסיס. בשנת 2008 הותקנה טורבינת רוח על האי, המייצרת חשמל עבור תושבי הבסיס.
בשנת 1997 ליד הבסיס הוקמה תחנת מחקר ECARE של אורוגוואי.
הערות שוליים

↑  Antarctica just hit 65 degrees, its warmest temperature ever recorded, מאת'יו קאפוצ'י, וושינגטון פוסט, 8.2.2020. (באנגלית)
↑  הבול באתר איגוד הבולאים העולמי
↑  וידאו המראה את התקנת הטורבינה
אריק וייסשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 במרץ 1969 (בן 55) ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  המכון הטכנולוגי של קליפורניה  אוניברסיטת קורנל 
 מעסיק:  מחקר וולפראם 
 www.ericweisstein.com
 
אריק וולפגנג וייסשטיין (באנגלית: Eric Wolfgang Weisstein, נולד ב-18 במרץ 1969) הוא אנציקלופדיסט אמריקאי שיצר ומתחזק את MathWorld ואת "Eric Weisstein's World of Science" (או ScienceWorld). הוא מחבר האנציקלופדיה המתמטית של CRC. הוא עובד במכון וולפרם.
השכלה

בשנת 1990 סיים בהצטיינות תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת קורנל עם חוג משני באסטרונומיה. במהלך קיציו הרחק מקורנל, השתתף ויסשטיין במחקר במצפה הכוכבים ארסיבו, מתקן טלסקופ רדיו בפוארטו ריקו שהופעל על ידי קורנל. בשנת 1993 סיים לימודים לתואר שני באסטרונומיה פלנטרית מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech). כסטודנט לתואר שני השתתף גם במחקר במרכז טיסות החלל גודארד בגרינבלט, MD. במהלך שהותו בגודארד, וייסשטיין השתתף בפיתוח תוכנת הדמיית הוריקנים. בשנת 1996 קיבל תואר דוקטור באסטרונומיה פלנטרית, מהחטיבה למדעי גאולוגיה פלנטרית של המכון הטכנולוגי של קליפורניה. כותרתה של עבודת הדוקטורט שלו Millimeter/Submillimeter Fourier Transform Spectroscopy of Jovian Planet Atmospheres, שהושלמה בהנחיית יועץ הפקולטה דיווי מוהלמן ובשיתוף עם יוג'ין סרבין, שהוא כיום חבר במעבדה להנעה סילונית (JPL) של Caltech.
לקריאה נוספת

הביוגרפיה של אריק וייסשטיין ב-MathWorld
קורות החיים של אריק וייסשטיין
שאלות נפוצות ב-ScienceWorld
שאלות נפוצות ב-MathWorld
Weisstein, Eric (1999). CRC Concise Encyclopedia of Mathematics . CRC Press.
"Mathworld" והסאגה שלו על מאבק משפטי עם CRC Publishers(הקישור אינו פעיל, August 2019)
תביעת CRC שאלות נפוצות
עדכונים אודות תביעת CRC
הערות שוליים

↑  עבודת הדוקטורט של אריק וייסשטיין
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422610305171  BIBSYS: 99019105  BnF: cb135972027 (data)  CiNii: DA12047908  dblp: 127/1035  GND: 1084588692  ISNI: 0000 0001 1681 5034  LCCN: n98040268  MGP: 151022  NKC: xx0056562  NTA: 203943007  RERO: 02-A006007243  SUDOC: 052591530  VIAF: 85665499   WorldCat (עם VIAF): 85665499
אור אברהם

אור אברהם (נולד בשנת 2008) הוא מתעמל אקרובטי ישראלי. סגן אלוף עולם (גימארייש 2024) בתחרות לרביעיית גברים בתרגיל המשולב, בתרגיל שיווי המשקל ובתרגיל הדינמי.
ביוגרפיה > 2023

בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2023 הוא זכה במדליית כסף בפולין.
ביוגרפיה > 2024

בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2024 הוא זכה במדליות זהב בפורטוגל ובפולין.
באליפות העולם שנערכה בגימארייש שבפורטוגל בספטמבר זכה במדליית כסף בתחרות לרביעיית גברים בתרגיל המשולב, בתרגיל שיווי המשקל ובתרגיל הדינמי, ביחד עם תומר אופיר, ליאור בורודין ורותם עמיחי.
המשמר הדומם

המשמר הדומם (באנגלית: The Silent Sentinels) הייתה קבוצת מחאה אמריקאית למען זכות הבחירה לנשים. הקבוצה הפגינה מול הבית הלבן החל מינואר 1917 ועד ליוני 1919 עם העברת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית. המחאה נוסדה על ידי מפלגת הנשים הלאומית ואליס פול.
רקע להקמת הקבוצה

לאחר בחירתו בשנית לנשיאות של וודרו וילסון חשו הנשים האמריקאיות אכזבה מחוסר ההתקדמות בנוגע לתיקון החוקה והבטחת זכות הבחירה. קבוצת סופרג'יסטיות ובראשן אליס פול ולוסי ברנס החליטו לפעול לשינוי המצב.
הן ארגנו פגישה במטה הקונגרס האמריקאי למען זכות ההצבעה לנשים, שהיה ממוקם במרחק קצר מן הבית הלבן. האריוט סטנטון בלאץ', בתה של אליזבת קיידי סטנטון, העלתה את הרעיון כי יש להביא את הנשיא לכדי הבנה כי מספר גדול של נשים דורשות כי יפעל למען חירותן וזכויותיהן, ולשם כך יעמדו על המשמר מחוץ לבית הלבן במחאה שקטה ויהוו "משמר דומם" על חירותן.
מטרת המחאה הייתה להביא את הנשיא וילסון להעביר תיקון לחוקה שיבטיח שוויון זכות הצבעה לנשים, הנשים תכננו להפעיל לחץ על הנשיא עד לאישור התיקון.
ההפגנות

ב-10 בינואר 1917 התקיימה ההפגנה הראשונה של המשמר הדומם מחוץ לבית הלבן. הייתה זו הפעם הראשונה שבה אקטיביסטים ארגנו מחאה מול שערי הבית הלבן.
הן נודעו בשם "המשמר הדומם" הודות לאופי השקט של מחאתן, בה עמדו בשלווה בעודן אוחזות שלטים ועליהן מסרים עוצמתיים נגד פעילות הנשיא. בעצתה של אליס פול, מחאתן של הנשים הייתה שקטה ובמהלכה נמנעו מעימות פיזי או מילולי, נמנעו מיצירת קשר עין עם עוברי אורח זועמים.
הנשים הפגינו במשך שישה ימים בשבוע (מלבד ימי ראשון), למרות תנאי מזג האוויר הקשים. הן הניפו שלטים שעליהן נכתבו כתובות שונות שנוסחו כפניה אל הנשיא, בהן "אדוני הנשיא, כמה זמן ימתינו הנשים לחירותן?", "אדוני הנשיא, מה תעשה למען זכות הבחירה לנשים?" ושלטים נוספים. כדי לעודד תגובה מצד הנשיא, הלכה לשון השלטים והחריפה ובחלקם אף שולבו מילותיו של הנשיא עצמו.
הנשים גיוונו את מחאתן וכללו בה ייצוג של פלחי אוכלוסייה שונים בהתאם לימי ציון בשנה, כך למשל ביום המורה הזמינו מורות להשתתף בהפגנה, וב"יום הקולג'" כל מפגינה הציגה על בגדיה את סמל הקולג' שבו למדה.
בעוד בתחילת ההפגנות זכו הנשים בעיקר להתעלמות מצד הבית הלבן, שלא נקט בהתנגדות משמעותית למחאתן, הסובלנות כלפיהן התפוגגה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באפריל 1917. כוחות המשטרה, בתמיכת הבית הלבן, החלו לבצע מעצרים של הנשים, על אף שלא חל שינוי כלשהו באופן מחאתן. עד חודש אוקטובר 1917 עצרה המשטרה לפחות שבעים נשים.
14 בנובמבר 1917 נודע בשם "ליל האימים" (Night of Terror) בשם מעשי האלימות של סוהרים כלפי אסירות סופרג'יסטיות בכלא אוקוקואן בווירג'יניה. מפקדי הכלא מאסו בהפגנות האסירות והורו להשתמש בכוח פיזי כלפיהן. כאשר הנשים הראו התנגדות כלפי הסוהרים הן הוכו ונדחפו לתאיהן. כתוצאה מן האלימות שהופנתה כלפיהן סבלו אסירות משברים, פציעות וזעזע מוח, אולם נמנע מהן טיפול רפואי ראוי. חלק מן האסירות פתחו בשביתות רעב, ובתגובה הורו להאכילן בכפייה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם, רבים מן הארגונים למען זכות הצבעה לנשים האמינו כי יש להשהות את הפעילות נגד הממשל. לעומתן, מנהיגות מפלגת הנשים הלאומית החליטו להמשיך בהפגנות. נשות "המשמר הדומם" זכו לתגובות שליליות מצד הציבור ונתפשו כלא פטריוטיות.
הנשים לא נרתעו מתגובות אלה ואף החריפו את מחאתן. בתגובה להמשך ההפגנות, הופנו אל הנשים המפגינות תגובות אלימות מצד עוברים ושבים, לרבות הרס של שלטים שהניפו. המשטרה שנכחה במקום לא הגיבה למול האלימות שהופנתה כלפי המפגינות. כמו כן, המשטרה החלה להחרים את השלטים, נשים שהתנגדו להחרמת השלטים שברשותן נעצרו.
המעצרים נמשכו, נל מרסר נעצרה בשנת 1919, מספר ימים לפני הצבעה בבית המחוקקים ונשפטה ל-5 ימים בכלא.
השפעות המחאה

התיקון ה-19 לחוקה עבר בבית הנבחרים ב-21 במאי 1919 ובסנאט ב-4 ביוני באותה שנה, והעניק לנשים בארצות הברית את זכות הבחירה. התיקון אושרר באוגוסט 1920.
מחאת "המשמר הדומם" העלתה את התמיכה בציבור למתן זכות הצבעה לנשים, לחצים חברתיים אלה היו בין הגורמים שהביאו את הנשיא וילסון להסכים לתיקון לחוקה.
חברות מפלגת הנשים המשיכו לפעול כדי לאשר את העברת התיקון בכל המדינות.
מחאתן הנשים גם השפיעה על מערכת הבחירות באותה שנה, האווירה הפוליטית תרמה להיבחרו של הנשיא וורן הרדינג אשר הנהיג רפורמות שונות למען נשים.
הערות שוליים

↑  Tina Cassidy, Arrested and tortured, the Silent Sentinels suffered for suffrage, National Geographic, ‏2020
1 2  National Woman's Party Protests During World War I, National Park Service
1 2 3 4  Nicole B. Godfrey, “Inciting a Riot”: Silent Sentinels, Group Protests, and
Prisoners’ Petition and Associational Rights, Seattle University Law Review 43, 2020
↑  Alice Paul’s “Silent Sentinel” Pin, National Museum of American History
1 2 3  Angela Ahn, The Triumph and Tragedy of the Silent Sentinels, Progressive Young Artists Awards
↑  Woman Suffrage and the 19th Amendment, National Archive
↑  Women's Suffrage Timeline, American Bar Association
↑  Passing the 19th Amendment, National Women's History Museum
↑  Tactics and Techniques of the National Woman's Party Suffrage Campaign, Library of Congress - American Memory
↑  Kelly Schrems, Suffrage Battles: Militant Tactics of the National Woman’s Party from 1913 to 1920, Recounting the Past, עמ' 124-146
הפגנת המשמר הדומם מחוץ לבית הלבן, 4 במרץ 1917
הסופרג'יסטית מייבל ורנון צועדות אל הבית הלבן, 1917
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית

בחירות מקדימות למפלגה הדמוקרטית בסיאטל, 2008
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית הן התהליך בו נבחרים מועמדי המפלגות הגדולות בארצות הברית לנשיאות המדינה בסדרה של התמודדויות במדינות ובטריטוריות שונות של ארצות הברית בחודשים פברואר עד יוני בשנת בחירות.
להלכה, מועמדי המפלגות לנשיאות נבחרים בוועידות הארציות של כל מפלגה שמתקיימות בקיץ, מספר חודשים לפני הבחירות הכלליות, ובתהליך הבחירות המקדימות נבחרים רק הצירים לוועידות אלה. במהלך רוב ההיסטוריה האמריקנית מועמדי המפלגות אכן נבחרו בוועידות עצמן, אולם הרפורמות שנערכו לקראת הבחירות של 1972 גרמו לכך שכמעט תמיד זהות המועמד של כל מפלגה מתבררת עוד במהלך סדרת הבחירות המקדימות, ובכך הפכו ועידות המפלגות לאירועים סמליים ותעמולתיים.
נהלי הבחירות

בהתאם למסורת הפדרלית של ארצות הברית, הסמכות העיקרית לקביעת נוהלי הבחירות בכל מדינה נתונה לממסד המפלגתי בכל מדינה ומדינה. בנוסף, בחלק מהמדינות, יש חקיקה ותקנות של הממשל המדינתי הנוגעות לבחירות. הממסדים הארציים של כל מפלגה מופקדים על הקצאת מספר הנציגים של כל מדינה בוועידה, ויכולים להוסיף גם הם תקנות, אם כי לא תמיד הם יכולים לאכוף אותן.
השוני העיקרי בנוהלי הבחירות בין מדינה למדינה הוא סוג ההתמודדות. ברוב המדינות נהוגות בחירות מקדימות (פריימריז) במתכונת רגילה: הצבעה חשאית בקלפי במקומות שפתוחים לאורך יום הבחירות. אולם בחלק מהמדינות, ובמיוחד בקטנות שבהן, נהוגה שיטה אחרת של "Caucuses" – אספות בחירה, שבה מתכנסים הבוחרים בו זמנית באלפי אספות ברחבי המדינה. גם דרכי התנהלות אספות הבחירה אינן אחידות. במקרים רבים ההצבעה היא גלויה ולעיתים היא מתקיימת תוך כדי דיון.
שוני נוסף בין המדינות הוא בנושא מי זכאי להצביע. מכיוון שבארצות הברית לא קיימת תעודת זהות, ההשתתפות בבחירות הכלליות כרוכה ברישום מוקדם בפנקס הבוחרים. ברוב מדינות ארצות הברית, בעת הרישום לפנקס הבוחרים יכול האזרח להירשם כחבר באחת המפלגות, או כעצמאי. בחלק מהמדינות יכולים להשתתף בבחירות המקדימות של כל מפלגה רק מי שרשום כחבר בה; באחרות, גם עצמאים יכולים להשתתף בהצבעה הפנימית באחת מהמפלגות; ויש מדינות בהן כל מצביע יכול לבחור להשתתף בהצבעה של אחת המפלגות גם אם הוא רשום כחבר במפלגה אחרת.
שוני חשוב, שהוא בעיקר בין המפלגות, הוא אופן חלוקת הצירים. ברבות מהמדינות הפריימריז הרפובליקניים מתקיימים בשיטת "המנצח לוקח הכל", וזוכה בכל הצירים של אותה המדינה. לעומת זאת, הדמוקרטים לרוב מחלקים את הצירים של כל מדינה בין המתמודדים, בהתאם לאחוז הקולות בהם הם זכו הן במחוזות השונים של כל מדינה והן במדינה בכללותה.
בנוסף לצירים שנבחרים בתהליך זה, ושמחויבים להצביע עבור המועמד שמטעמו נבחרו (והמכונים לכן "צירים מחויבים" - "pledged delegates"), יש גם צירים שממונים מתוקף תפקידם, ושיכולים להצביע על פי צו מצפונם. במפלגה הרפובליקנית מספרם מצומצם - 3 לכל מדינה וטריטוריה, שמהווים בסך הכל כ-7% מהצירים . לעומת זאת, במפלגה הדמוקרטית מספר הצירים הבלתי מחויבים גדול בהרבה, והוא מהווה כ-20% מהצירים, והם מכונים "צירי-על" ("Superdelegates"). הם כוללים את כל חברי הקונגרס והמושלים המכהנים מטעם המפלגה הדמוקרטית, את חברי הוועד הלאומי של המפלגה, ואת הנשיאים, סגני הנשיאים, יושבי ראש בית הנבחרים, מנהיגי הרוב והמיעוט בסנאט מטעם המפלגה לדורותיהם. במהלך עונת הבחירות המקדימות רבים מהם מכריזים על תמיכתם במועמדים, אך הם אינם מחויבים בכך, ויכולים לשנות את דעתם בכל עת.
שלבי המרוץ

עונת הפריימריז מתקיימת מתחילת השנה ועד לתחילת יוני, לקראת הוועידות שמתכנסות בקיץ (בדרך כלל ביולי או באוגוסט). את מועדי הבחירות בכל מדינה קובעים הממסדים המפלגתיים בכל מדינה, או הממשלים המקומיים בכל מדינה, והמרוץ מתקדם באופן מדורג לאורך העונה.
בשלבים המקדמיים של המרוץ יכולים להתחרות כעשרה מועמדים בכל מפלגה. אולם אם יש מפלגה בה הנשיא המכהן מתמודד על תקופת כהונה נוספת מספר המועמדים שרצים נגדו נמוך בהרבה, או שאין כלל מתמודדים נגדו. האופי המדורג של ההתמודדות מבצע תהליך סינון בו מסתמן מנצח מועמד אחד, או לפחות מתקבלים שני מועמדים מובילים שנמצאים במרוץ צמוד. הצלחה בכל התמודדות נותנת למועמד תנופה ("מומנטום") לקראת ההתמודדויות הבאות. לעומת זאת כישלון בהתמודדויות עצמן, כמו גם חוסר פופולריות בסקרים וחוסר יכולת לגייס תרומות, גורמים למועמדים לנשור מהמרוץ בהדרגה. במקרים רבים מסתמן המנצח כבר באמצע ואפילו בתחילת עונת הפריימריז ושאר ההתמודדויות הופכות לסמליות.
החל מ-1972, אז לראשונה הפכו הבחירות המקדימות לגורם המכריע בתהליך הבחירה, התפתחה מסורת על פיה ההתמודדות הראשונה מתקיימת באיווה במתכונת של אסיפות בחירה (Caucuses) והשנייה בניו המפשייר במתכונת של בחירות רגילות. כתוצאה מכך מקבלות שתי התמודדויות אלה תשומת לב רבה מצד רוב המועמדים, הם מבלים חודשים רבים במדינות אלו, ולבוחרים בהן ניתנת ההזדמנות להתרשם באופן בלתי אמצעי מהמועמדים.
כיוון שכל מדינה יכולה לקבוע את מועד הבחירות בה, קיימת מגמה של הקדמת ההצבעות. מדינות רבות מנסות לקיים את הבחירות במועד בו הן עדיין רלוונטיות, וכך נוצרת תחרות בין המדינות בה כל מדינה מנסה להקדים את האחרת. דבר זה גרם שתחילת ההתמודדויות זזה ממרץ, כפי שהיה מקובל בשנות ה-70 של המאה העשרים, עד לתחילת ינואר ב-2008. בנוסף, ב-2008 התקבצו מספר חסר תקדים של התמודדויות בתאריך מוקדם יחסית של ה-5 בפברואר (סופר טיוזדיי), כך שהמבנה המדורג של ההתמודדויות נפגע. אולם לבסוף בשנה זו דווקא מדינות שדחו את מועד ההתמודדויות בהן, קיבלו יתר תשומת לב בצד הדמוקרטי, שכן המרוץ לא הוכרע עד לסופו, ואחרי הסופר-טיוזדיי מספר המדינות בהן נערכו התמודדויות בו זמנית בכל פעם היה נמוך יותר, וכך כל מדינה זכתה ליותר תשומת לב מהמועמדים ומהתקשורת.
שלבי המרוץ > השלבים המקדימים

השלב הראשון של מערכת הבחירות הוא ההכרזות של המועמדים על התמודדותם - הכרזה שלה מעמד משפטי מחייב. לעיתים ההכרזה נעשית בשני שלבים, שהראשון הוא הקמת ועדת גישוש לזמן מה לפני ההכרזה הרשמית על המועמדות.
בתקופה הארוכה שבין התחלת הגשת המועמדויות לתחילת ההצבעות עצמן (במערכות הבחירות האחרונות שלב זה נמשך כשנה) המתמודדים מרבים לבקר במדינות בהן מתקיימות ההתמודדויות הראשונות, ובמיוחד בניו המפשייר ובאיווה. כמו כן, מתקיימת במדינות אלה סדרה של עימותי בחירות, המשודרים ברשתות החדשות בכבלים ובתחנות הטלוויזיה המקומיות (אולם בדרך כלל לא ברשתות הארציות הגדולות).
בתקופה זו תמונת המרוץ מתחילה להתבהר על ידי מדידת הצלחות המועמדים בגיוס כספים, בגיוס הצהרות תמיכה (endorsement) של אנשי מפלגה בכירים, ובמיקומם בסקרים. חלק מהמועמדים פורשים בשלב זה, עוד לפני התחלת ההצבעות עצמן.
שלבי המרוץ > אסיפות הבחירה באיווה (Iowa Caucuses)

החל מ-1972, ההתמודדות הראשונה בלוח הזמנים היא באסיפות הבחירה (Caucuses) של איווה. ההתמודדות מסננת למעשה את המועמדים, ומסמנת בכל מפלגה עד שלושה-ארבעה מועמדים בעלי סיכוי להמשיך הלאה. ניצחון, או הישג מפתיע לטובה בהתמודדות זו, נותן תנופה ("מומנטום") לקראת ההתמודדויות הבאות, ולא פעם שימש כמקפצה למועמדים שוליים ואף אלמונים, כגון ג'ימי קרטר ב-1976 ופיט בוטיג'ג' ב-2020.
ההתכנסויות לאספות הבחירה באיווה מתקיימות בקרוב ל-2000 מקומות ברחבי המדינה בשעות הערב. בתהליך בכל מפלגה יכולים להשתתף מצביעים הרשומים כחברי מפלגה, אולם ניתן להרשם במקום כחבר מפלגה באופן מיידי.
שלבי המרוץ > הפריימריז בניו המפשייר

הבחירות המקדימות בניו המפשייר הם בדרך כלל ההתמודדות השנייה בלוח הזמנים, ובכל מקרה הראשונה בה נערכים פריימריז (להבדיל מאספות בחירה). בהצבעה בכל מפלגה יכולים להשתתף הן כאלה הרשומים כחברי אותה המפלגה, והן בוחרים הרשומים כעצמאיים.
לפריימריז בניו המפשייר יש מעמד של אבן בוחן מרכזית במרוץ עוד מלפני הרפורמות של 1972, בתקופה בהן מרכז הכובד של הליך הבחירה היה בוועידה עצמה. מעמד זה החל להתגבש ב-1952, כאשר הנשיא המכהן הארי טרומן הפסיד שם וזמן קצר אחרי זה פרש מהמרוץ על מועמדות מפלגתו לכהונה נוספת, ובצד הרפובליקני ניצח דווייט אייזנהאואר, שבהמשך אותה שנה זכה במועמדות ובבחירות לנשיאות. מאז, ניצחון, או לפחות תוצאה טובה במקום השני בניו המפשייר הפכו להכרחיים על מנת לזכות בנשיאות, למעט יוצא הדופן של ג'ורג' בוש ב-2000, שזכה במועמדות מפלגתו ובנשיאות, למרות הפסד צורב ברוב גדול לג'ון מקיין וכן במקרה יוצא דופן נוסף ב-2020, כאשר סגן הנשיא לשעבר, ג'ו ביידן היה במקום השלישי בלבד אך עם הזמן החל לנצח בבחירות המקדימות במפלגתו ולבסוף גם ניצח בבחירות הכלליות.
שלבי המרוץ > המשך ההתמודדויות

למעט שתי ההתמודדויות הראשונות, סדר המדינות משתנה ממערכת בחירות אחת לשנייה. בשלב זה מנסים המועמדים שנותרו לצבור "מומנטום" מניצחון בהתמודדות אחת להתמודדות הבאה, ומכלל ההתמודדויות הקטנות לקראת ה"סופר טיוזדיי".
מדינה שהצליחה במשך השנים ליצור לעצמה מעמד עקבי של מדינה חשובה אחרי איווה וניו המפשייר, במיוחד בהתמודדות במפלגה הרפובליקנית, היא קרוליינה הדרומית, בה מתקיימים פריימריז. מאז 2008 העבירה נבדה את אסיפות הבחירה שלה לתקופה זו, והן משמעותיות במיוחד בהתמודדות במפלגה הדמוקרטית.
שלבי המרוץ > סופר טיוזדיי

סופר טיוזדיי (Super Tuesday), "יום שלישי הגדול", הוא כינוי ליום שלישי שבו נערכות התמודדויות בו-זמנית במספר הרב ביותר של המדינות במהלך עונת הבחירות. אין כללים קבועים ביחס לאירוע, ובכל 4 שנים התאריך והרכב המדינות המשתתפות בו עשויים להשתנות.
שלבי המרוץ > סיום המרוץ

מכיוון שבוועידות המפלגה שממנות את המועמד של כל מפלגה יש צורך ברוב מוחלט של הצירים, המירוץ מסתיים למעשה כאשר אחד המועמדים זכה במספר של צירים מחויבים העולה על מחצית המספר הכולל של צירי הוועידה. בדרך כלל עוד לפני הוועידה מסתמן רוב ברור לאחד המועמדים, והשאר פורשים או משעים את הקמפיין שלהם עוד לפני שהושג פורמלית רוב כזה. גם אחרי שהושגה הכרעה בפועל ממשיכות ההצבעות להתקיים לפי הלוח המתוכנן, אולם המשמעות שלהן סמלית והן מושכות הרבה פחות תשומת לב ציבורית ותקשורתית.
תאורטית ייתכן מצב שבו כאשר יש יותר משני מועמדים, אף אחד מהם לא זוכה ברוב מוחלט וההכרעה מתקיימת בוועידה עצמה, תוך כדי מקח וממכר בין המועמדים השונים; אולם מצב כזה לא אירע מאז הרפורמות של ראשית שנות ה-70 שחיזקו את תפקידן של הבחירות המוקדמות. גם כאשר יש שני מועמדים ייתכן שלא תושג הכרעה קודם לוועידה, בגלל הצירים הבלתי מחויבים ("צירי-העל"), שאינם חייבים להכריז על בחירתם מראש, וגם אם הכריזו עליה, הם יכולים לשנות אותה עד רגע ההצבעה בוועידה. ייתכן מצב שבו מגיעים לקו הסיום רק שני מועמדים, אולם איש מהם אינו מצליח לזכות בכמות של צירים מחויבים שעולה על מחצית המספר הכולל של הצירים. הפעם היחידה מאז הרפורמות של תחילת שנות ה-70 שזהות הזוכה בבחירות המוקדמות נקבעה בוועידה עצמה הייתה בהתמודדות בין ג'רלד פורד לרונלד רייגן על מועמדות המפלגה הרפובליקנית ב-1976, שבה המועמדים חיזרו אחר הצירים הבלתי מחויבים גם בוועידה עצמה, ותמרונים פוליטיים במהלך הוועידה עצמה, כמו ההכרזות של כל מועמד את מי הוא ייקח כסגנו, השפיעו על דעת הצירים. גם בהתמודדות בין וולטר מונדייל לגארי הארט על מועמדות המפלגה הדמוקרטית ב-1984 איש מהמועמדים לא זכה ברוב של הצירים המחויבים, אולם מונדייל היה זקוק למספר קטן של צירי-על על מנת לזכות ברוב הדרוש, והוא הצליח לקבל תמיכה מספקת עוד לפני הוועידה, כך שעל אף שמאמצי הארט לזכות במועמדות נמשכו עד לוועידה עצמה, תוצאותיה היו צפויות. גם במרוץ הדמוקרטי של 2008 נוצר מצב דומה, שבו ברק אובמה זכה ברוב הצירים הרגילים, אך רוב זה לא היווה מחצית ממספר הצירים הכולל. אולם בניגוד למרוץ של 1984, יריבתו העיקרית של אובמה, הילרי קלינטון, הכריזה על השעיית מסע הבחירות שלה ימים ספורים אחרי ההתמודדות האחרונה.