stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כנס המפתחים העולמי של אפל
היסטוריה > העשור השלישי של המאה ה-21 > 2021

כנס המפתחים 2021 WWDC נערך בשנית ככנס מקוון עקב מגפת הקורונה. הכנס שודר ב-7 ביוני 2021 והוכרזו בו iOS 15, iPadOS 15, WatchOS 8, ו-tvOS 15.
2022
כנס המפתחים WWDC 2022 נערך בפעם השלישית ככנס מקוון בין 6 ל-10 ביוני 2022, למרות שהיה יום מיוחד באפל פארק ב-6 ביוני, אשר אפשר למפתחים ולסטודנטים לצפות באירוע יחד. באירוע הוכרזו מערכות הפעלה חדשות למכשירי אייפון, אייפד, אפל ווטש, מקינטוש ו-Apple TV. בנוסף, הוכרז מעבד חדש ודגמי MacBook Air ו-MacBook Pro חדשים אשר מבוססים עליו.
2023
כנס המפתחים WWDC 2023 צפוי להתקיים בין 5 ל-9 ביוני 2023. יש ספקולציות לגבי ההכרזה על מכשיר המציאות הרבודה של אפל. אפל עשויה גם להכריז על חומרת Mac חדשה.
אירועים קשורים

מדי שנה נערכים מספר ועידות צד-שלישי בשיתוף WWDC, ביניהן AltConf, Layers ו-NextDoor. פודקאסטרים בולטים, כדוגמת ג'ים דלרימפל וג'ון גרובר מקיימים אירועים בקרבת מקום, והאוונגליסט לשעבר של אפל, ג'יימס דמפסי, מקיים מופע צדקה.
בעבר הודיעה אפל גם על מוצרים חדשים באירועי ה-Macworld Expo וב-Apple Expo.
ראו גם

Google I/O
רשימת האירועים והכנסים של אפל
בוסנגואה

| --- | --- |

 מדינה:  הרפובליקה המרכז-אפריקאית הרפובליקה המרכז-אפריקאית
 גובה:  465 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  37,780 (2005)
 קואורדינטות:  6°29′00″N 17°27′00″E﻿ / ﻿6.4833333333333°N 17.45°E﻿ / 6.4833333333333; 17.45 
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה המרכז-אפריקאית מוגדלת) בנגי ברבראטי במבארי ביראו סודאן דרום סודאן  הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו קונגו ק מ ר ו ן  צ'אדבוסנגואה(למפת הרפובליקה המרכז-אפריקאית רגילה) בנגי ברבראטי במבארי ביראו סודאן דרום סודאן  הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו קונגו ק מ ר ו ן  צ'אדבוסנגואה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בוסנגואה היא בירת אוהם, אחד מ-14 המחוזות של הרפובליקה המרכז-אפריקאית. העיר מונה כ-36,500 תושבים (מפקד האוכלוסין של 2003). נמצאת 303 ק"מ מצפון לבירת המדינה, בנגי. נהר האוהאם עובר דרך בוסנגואה וממשיך דרך כמה מפלים ממזרח לעיר, לפני שהוא פונה צפונה כדי להצטרף לנהר צ'ארי בצ'אד.
בבוסנגואה מרוכזת המנדג'יה, הקבוצה האתנית השלישית בגודלה ברפובליקה המרכז אפריקאית. יחד עם שבט הביה, קבוצה קרובה, המנדג'יה חשובים מבחינה היסטורית להתנגדותם לפלישה של מעצמות מוסלמיות שונות מצפון. מ-1901 עד 1905 התקוממו בוסנגואה וסביבתה נגד הרשויות הקולוניאליות הצרפתיות. 
בוסנגואה הפכה למרכז פעילות מיסיונרית פרוטסטנטית במהלך שנות העשרים. בשנת 1959, העיר הייתה מקום מושבו של המחוז האפוסטולי של בוסנגואה. ביוני 1980 העיר הייתה זירת העימותים בין המשטרה לחקלאים סביב מדיניות המזון הממשלתית. בשנה שלאחר מכן, נקראו כוחות צרפתים לדכא את ההתפרעויות לאחר הבחירות.
בעיר נמצא נמל תעופה מקומי קטן שמשרת מטוסים קלים. המוצרים החקלאיים העיקריים הם כותנה וקפה.
אקלים

בבוסנגואה יש אקלים סוואנה טרופי.
| אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> ינואר.35.7.14.3.1 | אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> פברואר.37.5.18.4.6 | אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> מרץ.38.3.21.3.47 | אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> אפריל.36.3.22.5.92 | אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> מאי.34.4.22.141 | אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> יוני.32.4.21.4.166 | אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> יולי.31.2.20.9.234 | אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> אוגוסט.30.9.20.9.279 | אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> ספטמבר.31.5.20.7.240 | אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> אוקטובר.32.7.20.6.159 | אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> נובמבר.34.3.19.22 | אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> דצמבר.34.9.15.1 | אקלים בבוסנגואה   Bossangoa   בממוצע בין השנים 2000 לבין 2016> שנה.34.2.19.8.1,388 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: Étude méthodologique pour l'utilisation des données climatologiques de l'Afrique tropicale for sunshine hours   Normales et records pour la période 2000-2016 à Bossangoa ,
סכסוך 2012–2014

במרץ 2013, השתלטו המורדים של ברית סלקה על העיר, כחלק ממלחמת האזרחים ברפובליקה המרכז-אפריקאית. המורדים רצו להפיל את ממשלתו של נשיא הרפובליקה המרכז אפריקאית פרנסואה בוזיזה.
בינואר 2014, תוארה בוסנגואה כעיר רפאים: "ריקה באופן מוזר ... ללא אנשים, רק בתים חרוכים וחלונות ראווה, גוש אחר גוש של דירות נטולות גג מושחרות, בנק נטוש, תחנת דלק מופשטת ממסגרות המתכת של מבנה שלה. משאבות, ובית עירייה מרוקן". האוכלוסייה, שמנתה פעם 50,000, ברחה בעיקר מהעיר כדי להימלט מאלימות קהילתית בין מוסלמים לנוצרים בעקבות מלחמת האזרחים. האוכלוסייה חיה בשני מחנות נפרדים - אחד למוסלמים ואחד לנוצרים.
באפריל 2014, הותקפו כוחות צ'אדים שליוו שיירה של 540 התושבים המוסלמים האחרונים בעיירה בוסנגואה שבצפון מערב לגורה, צ'אד, על ידי מיליציה מקומית כשעברו בבוגילה. שלושה בני אדם נפצעו. ב־24 בפברואר 2021 כבשו כוחות הממשלה את בוסנגואה.
הערות שוליים

↑  Étude méthodologique pour l'utilisation des données climatologiques de l'Afrique tropicale for sunshine hours
↑  Normales et records pour la période 2000-2016 à Bossangoa
↑  Nossiter, Adam (19 בינואר 2014). "Central African Town Is Left Charred, Empty and Hopeless Amid Violence". הניו יורק טיימס. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "BOGUILA: Thousands flee gun battle as Chad withdraws from CAR". Voxafrica. 2014-04-16. אורכב מ-המקור ב-2014-04-29. נבדק ב-2014-04-29.
↑  "CAR gov't captures ex-President Bozize's stronghold, PM says". 24 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 239007407   WorldCat (עם VIAF): 239007407
נעמה קלמן

| --- | --- |

 לידה:  25 בינואר 1955 (בת 70) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת פנסילבניה  אוניברסיטת בר-אילן 
 אב:  וולף קלמן 
 
 תפקידים נוספים:  דקאן 
 
הרבה נעמה קֶלְמן-אזרחי (נולדה ב-25 בינואר 1955) היא דיקן קמפוס היברו יוניון קולג' בירושלים לשעבר ומראשי היהדות הרפורמית בישראל. ב-1992 הייתה לאישה הראשונה בישראל שנסמכה לרבנות.
ביוגרפיה

קלמן נולדה בניו יורק. אביה היה הרב וולף קלמן, שכיהן קרוב לשלושה עשורים כסגן נשיא כנסת הרבנים הקונסרבטיבים. כאיש האגף הליברלי, היה מהשותפים למאבק למען סמיכת נשים לרבנות בתנועה. אבות אבותיה משני צדי הוריה היו רבנים: סבה מצד אביה היה רב קהילה בטורונטו שהגיע משושלת של רבני חסידות בפולין; סבה מצד אמה, הרב פליקס אלכסנדר לוי, היה ראש הוועד המרכזי של הרבנים הרפורמים (CCAR) ודחף לקבלת מצע קולומבוס ב-1937, שהחליף את מצע פיטסבורג והציג, בין היתר, גישה אוהדת לציונות. אחיה הוא רב רפורמי של קהילה בירושלים.
היא למדה באוניברסיטת פנסילבניה וסיימה תואר ראשון באמנויות. אחרי שעלתה לישראל ב-1976, השלימה תואר שני באמנויות ובעבודה סוציאלית במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית. ב-23 ביולי 1992 פיקח אלפרד גוטשאלק, נשיא היברו יוניון קולג' על הסמכתה "ההיסטורית והסמלית" של קלמן בקמפוס הירושלמי של המוסד כאשה הראשונה שקיבלה את התואר בישראל.
ב-1 ביולי 2009 מונתה לתפקיד דיקן קמפוס ההיברו יוניון קולג' בירושלים וכיהנה בתפקיד עד לפרישתה לגמלאות בשנת 2024 (היא הוחלפה בתפקיד על ידי ד"ר נחמן שי).
קלמן למדה בעבר לדוקטורט באוניברסיטת בר-אילן, בנושא: "הבניית הזהות של ישראלים צעירים: בחינת חתונות לא-אורתודוקסיות".
בעלה, ד"ר אילן אזרחי, היה טייס בחיל האוויר הישראלי ועוסק כיום ביחסי ישראל עם הקהילות היהודיות בגולה. יש להם שתי בנות ובן.
אחיה, לוי ויימן-קלמן, הוא רב רפורמי, שהקים את קהילת "כל הנשמה", הקהילה הרפורמית הגדולה בירושלים, בשכונת בקעה בירושלים, ועמד בראשה במשך שלושים ושתיים שנים, עד לפרישתו לגמלאות.
הערות שוליים

↑  "רבי דוד אלנסון מכריז על מינויה של רבי נעמה קלמן לדיקן קמפוס היברו יוניון קולג' בירושלים", אתר היברו יוניון קולג'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008595074105171  VIAF: 7159335150412961043   WorldCat (עם VIAF): 7159335150412961043
אוטיכס

אוטיכס מקונסטנטינופוליס (ביוונית: Εὐτυχής;‏ 380–456) היה איש כהונה בכיר ואב מנזר בקונסטנטינופול. הוא התבלט לראשונה בשנת 431 במועצה הראשונה של אפסוס, בגלל התנגדותו החריפה לתורתו של נסטוריוס הגינוי שלו לנסטוריאניזם ככפירה הוביל אותו לתפיסה קיצונית לא פחות, אם כי הפוכה, שגרמה להוקעתו ככופר בעצמו.
ביוגרפיה

אוטיכס היה אב המנזר של מנזר מחוץ לחומות קונסטנטינופול, שם שלט במעל 300 נזירים. הוא זכה לכבוד רב והיה הסנדק לכריספיוס, סריס רב השפעה בחצרו של תאודוסיוס השני.
מחלוקת

לאחר שטען הפטריארך של קונסטנטינופול, נסטוריוס, כי אין להתייחס למרים כ"אם האלוהים" ( תיאוטוקוס ביוונית, מילולית "נושאת אלוהים"), הוא הוקע ככופר. במאבק בקביעה זו של הפטריארך נסטוריוס, אוטיכס הכריז כי ישו הוא "מיזוג של יסודות אנושיים ואלוהיים", מה שגרם להוקעתו שלו ככופר עשרים שנה לאחר המועצה הראשונה של אפסוס במועצת כלקדון בשנת 451 לספירה.
עורכי אנציקלופדיה בריטניקה קובעים
הצהרתו החוזרת ונשנית של אוטיכס, "שני טבעים לפני, אחד אחרי האינקרנציה", הייתה נוסחה שלו והייתה ביטוי ספציפי לדוקטרינה המונופיזיטית שלפיה באינקרנציה, טבעו האנושי של ישו הוכרע והוחלף למהות אחת. לפיכך, הוא הגיע למסקנה שאנושיותו של ישו נבדלת מזו של בני אדם אחרים, מה שכמה חוקרים מציעים שהוא הניסוח האמיתי של מונופיזיטיות.
לפי נסטוריוס, כל החוויות והתכונות האנושיות של ישו אמורות להיות מיוחסות טבעו האנושי של ישו שנבדל מטבעו האלוהי, אם כי מאוחד אתו מרגע ההתעברות. נסטוריוס ביקש להדגיש את הבידול בין שני הטבעים. בניגוד לכך, אוטיכס הפך את הקביעה לקיצוניות ההפוכה, וטען שהטבע האנושי והטבע האלוהי שולבו לטבעו היחיד של ישו ללא כל שינוי, ספיגה או בלבול לפני ואחרי האינקרנציה לאל האב בתוך השילוש הקדוש. אף על פי שהדבר עלה בקנה אחד עם הוראתו המאוחרת יותר של קיריליוס מאלכסנדריה, אוטיכס הרחיק לכת יחסית לעומת טענתו של קיריליוס, בהכחשתו כי "בישו יש זהות עד כדי היבטים מסוימים עמנו, בני האדם", ובכך הוא לא התכוון להכחיש את אנושיותו המלאה של ישו, אלא להדגיש את ייחודו.
קריירה

אוטיכס הכחיש שאנושיותו של ישו הייתה מוגבלת או לא שלמה, דעה שחלק חשבו דומה לדוקטרינה האלכסנדרונית (עם זאת, טענה זו נדחית בתוקף על ידי הכנסייה הקופטית, הרואה באוטיכס כופר). בכל מקרה, האנרגיה והפזיזות שבה הציג אוטיכס את דעותיו גרמו לו לא להיות מובן. הוא הואשם בכפירה על ידי דומנוס השני מאנטיוכיה (אנ') ועל ידי אוזביוס, הבישוף המקומי של דורילאום, בסינוד בראשות פלביאנוס בקונסטנטינופול ב-448. הסבריו לא היו מספקים, והמועצה הדיחה אותו ממעמד הכמורה ונידתה אותו.
החלטה זו גררה את התנגדותם של הקיסר תאודוסיוס השני ושל דיוסקורוס הראשון, הפטריארך של אלכסנדריה שהתרשם כי אוטיכס ויתר על המונופיזיטיות. זה האחרון כינס כנס משלו, בשנת 449, הוועידה השנייה של אפסוס, אשר זיכה את אוטיכס מכל אשמה, שכן אוטיכס לטענתו של דיוסקורוס, חזר בו ממינותו. לאור נוכחותם המאיימת של מספר רב של נזירים מצריים, המועצה לא רק החזירה את אוטיכס לתפקידו, אלא גם הדיחה את אוזביוס, דומנוס ופלביאנוס, מתנגדיו העיקריים. פסק דינה של המועצה התנגש עם דעתו של הבישוף של רומא, ליאו, אשר נטש את מדיניותו של קודמו סלסטינוס הראשון, וכתב בתקיפות רבה לפלביאנוס בתמיכה בדוקטרינת שני הטבעים ואדם אחד.
בינתיים, הקיסר תאודוסיוס השני מת. מחליפו, מרקיאנוס, נישא לאחותו של תאודוסיוס, פולכריה. באוקטובר 451, זימנו מרסיאן ופולצ'ריה מועצה (האקומנית הרביעית) שהתכנסה בכלקדון, בה השתתף דיוסקורוס ובה הוא זכה לגינוי. שם, הסינוד של אפסוס כונה "סינוד שודדים", שבו, נאמר, איים דיוסקרוס במוות על הבישופים אם לא יסכימו איתו. ההליכים של הסינוד הקודם בוטלו, ובהתאם למגמה מיאפיזיטית יותר במשנתו של קירילוס מאלכסנדריה, הוכרז ששני הטבעים מאוחדים במשיח (ללא כל שינוי, קליטה או בלבול) ו'מתחברים ליצירת אחד. אדם והיפוסטזיס אחד.' אוטיכס מת בגלות, אך על חייו המאוחרים יותר לא ידוע דבר.
אלה שלא אישרו את המועצה הכלקדונית הואשמו מאוחר יותר בהיותם "מונופיזיטים" והם ידועים בימינו כ"אורתודוקסים מזרחיים", ביטוי שכיום מקיף את הכנסייה הקופטית, הכנסייה האורתודוקסית הארמנית והכנסייה האורתודוקסית הסורית. הם הואשמו שלא כדין בהסכמה עם אוטיכס לגבי "טבע אחד" במשיח ובדחיית ההיגיון הכפול של ישו (עם האב ואיתנו האנשים); עם זאת, כנסיות אורתודוקסיות מזרחיות מעדיפות להיקרא "מיאפיזיטיות" והן נגד תורתו של אוטיכס. זה אושר במאי 1973 כאשר האפיפיור הקופטי המנוח, שנודה השלישי, ביקר ברומא וכתב הצהרה כריסטולוגית עם האפיפיור פאולוס השישי.
הזיכרון של אוטיכס נשמר על ידי הכלקדונים כמו לאו הראשון, שהשתמש במונח "אוטיכיאן" כתיאור מזלזל של הלא-כלקדונים שבתורם האשימו את הכלקדונים שהם "נסטוריאנים" ודיאופיזיטים.
לקריאה נוספת

Meyendorff, John (1983) Byzantine Theology: Historical Trends and Doctrinal Themes (revised 2nd ed.). New York: Fordham University Press. ISBN 9780823209675.
Meyendorff, John (1989 Imperial unity and Christian divisions: The Church 450-680 A.D. The Church in history. Vol. 2. Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press. ISBN 9780881410563.
Ostrogorsky, George (1956) History of the Byzantine State. Oxford: Basil Blackwell.
GA Bevan ו-PTR Gray, "The Trial of Eutyches: A New Interpretation", Byzantinische Zeitschrift 101 (2009), 617–57..
אדולף הרנק, תולדות הדוגמה, iv. פסים
F. Loofs, Dogmnegeschichte (מהדורה רביעית, 1906), 297 ואילך.
RL Ottley, דוקטרינת ההתגלמות, ב. 97 ואילך.
מאמר בהרצוג-האוק, Realencyk. für prot. תיאול., עם ביבליוגרפיה מלאה.
הערות שוליים

1 2  Eutyches | Biography, Eutychianism, Beliefs, & Facts | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
1 2 3 4  Chisholm, Hugh, "Eutyches", Encyclopædia Britannica Vol. 9 (11th ed.), Chisholm, Hugh, ed. (1911)., 1911, עמ' 958
↑  Chapman, John, . "Eutyches.", The Catholic Encyclopedia 5, New York: Robert Appleton Company, 1909. 21 Jan. 2014
1 2  The Great Heresies, web.archive.org, ‏2007-07-09
↑  The Departure of St. Dioscorus, 25th Pope of Alexandria., www.copticchurch.net
↑  Cohen, Samuel (2022-01-25). "Eutychianorum furor! Heresiological Comparison and the Invention of Eutychians in Leo I's Christological Polemic". Entangled Religions. 11 (4). doi:10.46586/er.11.2020.9434. ISSN 2363-6696.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810537396805606  GND: 100468675  LCCN: no2007046974  NLA: 61541530  VIAF: 20026284   WorldCat (עם VIAF): 20026284 
השקפתו המונופיזיטית של אוטיכס על טבעו של ישו
לואי אנטואן דה סן-ז'וסט

| --- | --- |

 לידה:  25 באוגוסט 1767 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, צרפת 
 הוצאה להורג:  28 ביולי 1794 (בגיל 26) פריז, הרפובליקה הצרפתית הראשונה 
 שם לידה:  Louis Antoine Léon de Saint-Just 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות ארנסי 
 תפקיד:  יושב ראש הקונבנט הלאומי (19 בפברואר 1794–6 במרץ 1794)  סגן נשיא האספה הלאומית (20 בספטמבר 1792–27 ביולי 1794)  הוועד לשלום הציבור 
 מפלגה:  המועדון היעקוביני 
 
לואי אנטואן לאון דה סן-ז'וסט (צרפתית: Louis Antoine Léon de Saint-Just‏; 25 באוגוסט 1767 - 28 ביולי 1794) היה מחבר, מצביא, ופוליטיקאי, ממנהיגי המהפכה הצרפתית ושותף פוליטי של מקסימיליאן רובספייר. ב-1792 סן-ז'וסט נבחר לוועידה הלאומית, והיה בה לנציג הצעיר ביותר. סן-ז'וסט היה ממובילי הטענה בעד הזכות לשפוט ולהעניש את המלך – עמדה שהפכה למציאות כאשר המלך, לואי ה-16, נשפט והוצא להורג. סן-ז'וסט היה חבר בוועדה שניסחה את חוקת 1793 ומתוקף כך היה גם חבר בוועד לשלום הציבור, מוסד שהוביל וקידם את שלטון הטרור. בהמשך סן-ז'וסט היה לנשיא הוועידה הלאומית ומילא חלק פעיל בחיסולם של אבר ודנטון. לאחר מכן הוא נתפס, ביחד עם רובספייר ומספר מנהיגים אחרים, והוצא להורג ב-28 ביולי 1794 (בהפיכת ה-9 בתרמידור) באמצעות גיליוטינה.
ראשית חייו

סן-ז'וסט נולד בשנת 1767 בעיירה דסיז (Decize) במרכז צרפת. בגיל 6 הוא עבר עם משפחתו האמידה לבלרנקור (Blérancourt) במחוז אן בצפון צרפת. בשנת 1777 אביו נפטר, ושנתיים מאוחר יותר הוא נשלח לקבל חינוך בבית ספר מכובד בסואסון. בשנת 1786 הוא סיים את לימודיו וחזר לבלרנקור. בספטמבר של אותה השנה הוא עזב את ביתו לבירה פריז ולקח עמו, ללא רשות, כלי כסף, שני אקדחים מעוטרים בזהב, ומספר תכשיטים. על פי הסיפור המקובל סן-ז'וסט עזב באופן זה כיוון שאהובתו, בת הכפר, ת'רז, נישאה בהיעדרו לגבר אחר, אולם אין להסבר זה סימוכין. אמו של סן-ז'וסט התלוננה למשטרה בפריז ולאחר בדיקה הוא נעצר, נחקר, ונכלא למשך שישה חודשים. בתום תקופת המאסר סן-ז'וסט נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת ריימס, אך ככל הנראה הוא לא סיים את לימודיו. לאחר ניסיון זה הוא חזר לבית אמו בבלרנקור, שם הוא גר במהלך חמש השנים הבאות.
בשנת 1789 סן-ז'וסט פרסם את יצירתו הספרותית הראשונה, אורגאן (Organt), פואמה בת כמאתיים עמודים המתארת פרק דמיוני במלחמתו של קרל הגדול נגד הסקסונים ומציגה את החברה האנושית באור אבסורדי ומגוחך. היצירה נכשלה מסחרית ולרוב היא אינה נחשבת ליצירה ספרותית חשובה. פרשנים חלוקים על המידה בה ניתן לקשור בין עמדותיו הפוליטיות המאוחרות יותר של סן-ז'וסט, לבין התוכן של הפואמה.
קריירה צבאית ושלטון הטרור

אם סן-ז'וסט הצטער על כך שהחוקה שהוא סייע לנסח הושעתה מייד עם כניסתה לתוקף, הוא לא נתן לצער הזה ביטוי פומבי. האירועים שהובילו לניסוח החפוז של החוקה הציבו אותו בסופו של דבר במוסדות שהיוו את מרכז הכוח הרדיקלי, המהפכני. תשומת הלב של סן-ז'וסט וחבריו הופנתה, מצד אחד, למלחמה נגד המעצמות המלוכניות, שבחודשי הקיץ של 1793 הגיעו להצלחות בלתי מבוטלות מול הצבא הצרפתי. באוגוסט של אותה שנה הכריז לזאר קרנו, שר ההגנה וחבר בוועד לשלום הציבור, על גיוס של כלל האוכלוסייה והמשאבים בצרפת לטובת המלחמה. מצד שני, תשומת הלב של חברי הוועד הופנתה גם כלפי פנים בניסיון לדכא ביטויי מרי נגד הכוחות המהפכניים. מרידות מעין אלה החלו ב-6 וב-7 ביוני במספר ערים מרכזיות בצרפת (למשל בבורדו, מרסיי, נים, סומיר, מחוז ונדה וטולוז). העיר השנייה בגודלה, ליון, הייתה תחת שליטתם של מורדים, ועד אמצע אוקטובר של אותה שנה הממשל המהפכני ניהל מולה מלחמה שכללה מצור, הפצצות והרס. על רקע ההתפתחויות האלה הוועד לשלום הציבור הפך, מצד אחד, למעין קבינט בעל סמכות בענייני מלחמה, ומצד שני למרכז ההחלטות הקשורות בטרור או במצוד אחר מתנגדים ובוגדים. עיסוקיו של סן-ז'וסט נגעו גם הם בעיקר בשני תחומים אלה.
באוקטובר של אותה שנה סן-ז'וסט נשא נאום תחת הכותרת "דוח על ההכרח להכריז על ממשלה מהפכנית עד שיתכונן שלום". בנאום הוא קבע כי:
הטענה הכללית אותה סן-ז'וסט ביקש להסביר ב"דוח" היא שעל הממשלה להישאר "מהפכנית" - כלומר, ממשלת חירום שאינה נבחרת ופועלת על פי החוקה - כל עוד השלום לא הושג. במילים אחרות, הוא ביקש לקבע את המצב הנוכחי בו החוקה מושעית. בנוסף, הוא ביקש להעביר לוועד לשלום הציבור סמכויות נוספות בניהול המלחמה הפנימית והחיצונית. דבריו של סן-ז'וסט על הצורך ברדיפת בוגדים והאופן בו הרחיב את ההגדרה של התנגדות לריבון ולרפובליקה, שיקפו את השינויים בגישה של חברי הוועד לשלום הציבור ואת התהליך של התגברות שלטון הטרור. למעשה, בנאומו הוא נתן לגיטימציה ל"חוק החשודים" שעבר ב-17 בספטמבר והרחיב באופן משמעותי את ההגדרה של החשודים כ"אויבי החירות".
קריירה צבאית ושלטון הטרור > מפקד בחזית באלזס

מספר ימים אחרי הנאום ויום לאחר שראשה של המלכה לשעבר מארי אנטואנט נערף, הוחלט לשלוח את סן-ז'וסט יחד עם פיליפ לה-באס לחזית באלזס כמפקד בעל סמכות "מיוחדת". השם שיצא לסן-ז'וסט בקרב החיילים והמפקדים הוא של מפקד ללא חת, קפדן ונחוש. מטרתו העיקרית הייתה לא רק לחזק את המאמצים המלחמתיים והלוגיסטיים, אלא ליצור אווירה של משמעת שתבטיח צייתנות הן של הכוחות הלוחמים והן של הנוכחות האזרחית. באשר לכוחות הצבאיים, זמן קצר אחרי הגעתו לאלזס, סן-ז'וסט הגיע למסקנה שחוסר במשמעת בקרב המפקדים באזור מהווה דוגמה רעה לחיילים ויוצר חוסר סדר ומשמעת כללי. הוא החליט על טיהור בקרב מפקדי הצבא. רבים מהמפקדים נעצרו באשמת בגידה או תחת האישום שהם אריסטוקרטים. מספר מפקדים נשפטו והוצאו להורג והצאו פקודות שחייבו את המפקדים הנותרים להישאר כל הזמן יחד עם פקודיהם. סן-ז'וסט דאג גם לצרכים הלוגיסטיים והחומריים של הכוחות בסביבה ולצורך סיפוקם קבע הוראות שחייבו את אזרחי האזור - במיוחד אזרחי העיר שטרסבורג - לספק מזון, סוסים, מוצרי ביגוד, ואמצעים אחרים לכוחות הצבא. לצורך הפיקוח על ההוצאה לפועל של שטף הפקודות סן-ז'וסט ולה-באס הקימו בית משפט צבאי בעל סמכויות נרחבות.
באשר לאוכלוסייה האזרחית באלזס, מבחינת הממשל המהפכני בצרפת היא היוותה מקרה מיוחד כיוון שמרבית התושבים היו דוברי גרמנית והנאמנות שלהם לא הייתה ברורה. האלזסים היו חלק מצרפת במשך זמן רב לפני המהפכה, אבל המשטר הישן לא שאף להחיל עליהם אחידות תרבותית ואיפשר את המשך קיומם של קשרים פוליטיים, תרבותיים וכלכליים עם אזורים דוברי גרמנית מחוץ למדינה. בתחילת המהפכה רבים מתושבי אלזס, שרצו להיפטר מעולם של בעלי אדמות, מילאו תפקיד פעיל בקידומה. אולם ההתלהבות היחסית בתחילת המהפכה הפכה לרגשות מעורבים בהמשכה, ובדומה לאזורים אחרים בצרפת, במקביל להמשך שיתוף הפעולה עם הממשל המהפכני היו באזור גם כוחות אנטי-מהפכניים. על רקע זה, ובהינתן שצרפת הייתה במלחמה עם פרוסיה ואוסטריה, סן-ז'וסט היה חשדן כלפי האוכלוסייה דוברת הגרמנית. בסוף אוקטובר נתפס באזור מכתב, כנראה מזויף, בו נכתבו פרטים על קשר של מתנגדי המהפכה לקחת שליטה על שטרסבורג. בין אם סן-ז'וסט האמין שהמכתב אמיתי או סבר שהוא מזויף, התגובה שלו ל"קשר" הייתה נחרצת. הוא הורה על חיפוש של זרים בכל בית בעיר ופיזר את מנהלת המחוז ואת העירייה של שטרסבורג. למרות הפעולות האלה, סן-ז'וסט שאף להישאר ביחסים של שיתוף פעולה עם אזרחי שטרסבורג. מי שהוביל את הקנאות המהפכנית בשטרסבורג היה ראש העיר המהפכן, יולוגיוס שניידר, שניצל היעדרות קצרה של סן-ז'וסט ולה-באס באמצע נובמבר כדי לארגן מפגן מהפכני נגד מוסדות דתיים בעיר. עם שובו, סן-ז'וסט יצא כנגד שניידר ודרש ממנו הסבר פומבי למעשיו. מאוחר יותר, סן-ז'וסט ולה-באס החליטו לשפוט ולשלוח את שניידר לפריז על מנת לקבל עונש מוות באשמה שהוא אריסטוקרט.
קריירה צבאית ושלטון הטרור > נשיא הוועידה הלאומית

ב-19 בפברואר 1794 סן-ז'וסט נבחר לנשיא של הוועידה הלאומית. הבחירה של סן-ז'וסט התאפשרה אחרי שהאויבים של המונטניארדים, הז'ירונדיסטים, הובסו והוצאו מכל מוקדי הכוח, אך החשש מפני "אויבים מבפנים" המשיך להטריד את מנוחתם של אנשי הוועד לשלום הציבור. מצד אחד, הם חששו מפלג "מתון" שעשוי היה להתגבש סביב הנהגתו של ז'ורז' דנטון. דנטון עמד בראש הוועד לשלום הציבור מהקמתו ועד לאביב 1793, אך ביולי של אותה השנה, התקיימו בחירות מחודשות לוועד ודנטון מצא את עצמו מחוץ לארגון שבראשו הוא עמד עד אז. אחרי היעדרות קצרה באוקטובר 1793, דנטון חזר לפריז והחל להוביל, יחד עם קאמי דמולן, התנגדות מתונה לטרור הפוליטי ולרפורמות האנטי-נוצריות ברפובליקה (הטרור הדתי, או "כת ההיגיון"). מצד שני, העיתונאי ז'אק רנה אֶבֵּר הוביל קו שמאלי קיצוני שתבע את המשך הטרור נגד החשודים בהתנגדות למהפכה ונגד גילויים פומביים של הדת הנוצרית. לאחר תבוסת הז'ירונדיסטים, האברטיסטים החלו לתקוף גם את רובספייר וחבריו המונטניארדים, שלדידם לא היו קיצונים מספיק.
כנשיא הוועידה סן-ז'וסט הוביל קו של התנגדות אלימה כלפי שני הפלגים האלה. ההתנגדות לאברטיסטים לא נבעה מהתנגדות עקרונית לרעיון הטרור, שהפך בינתיים לעיקרון רשמי של רובספייר ותומכיו, אלא מחשש לאובדן שליטה. ב-13 במרץ סן-ז'וסט טען בפני הוועידה שאבר ותומכיו זוממים כנגד הרפובליקה. באותו היום אבר ורבים אחרים נעצרו. ב-21 במרץ משפטם החל, וב-24 במרץ הם נמצאו אשמים והוצאו להורג בגיליוטינה. ב-30 במרץ דנטון ודמולן נעצרו יחד עם רבים מתומכיהם. הם נמצאו אשמים בפשעים כנגד הרפובליקה והוצאו להורג ב-5 באפריל. ב-15 באפריל סן-ז'וסט נשא נאום נוסף מול הוועידה, בו הוא קרא לריכוז הכוח המשטרתי תחת פיקוד הוועד לשלום הציבור.
לקריאה נוספת

Norman Hampson, Saint-Just, Cambridge, MA: Basil Blackwell, 1991
הערות שוליים

↑  Saint–Just, speech of 13 November 1792.
↑  Norman Hampson, Saint-Just, Cambridge, MA: Basil Blackwell, 1991, pp. 114.
↑  Rapport sur la nécessité de déclarer le gouvernement revolutionnaire jusqu'a la paix.
↑  Saint-Just, Oeuvres complètes Rapport sur la nécessité de déclarer le gouvernement revolutionnaire, Volume 2, pp. 76
↑  The Law of Suspects
1 2  Isser Woloch, Twelve Who Ruled: The Year of the Terror in the French Revolution', chapter 8: "The Mission to Alsace", pp. 177-194.
↑  Norman Hampson, Saint-Just, Cambridge, MA: Basil Blackwell, 1991, pp. 152ff.
↑  שניידר נישא לאשה, בת למשפחה אמידה שחיה מחוץ לשטרסבורג. לפי הדיווחים מאותה התקופה, אחרי נישואיו הוא הגיע עם רכוש רב וכבד לתוך העיר כשעגלתו נמשכת על ידי ששה סוסים. סן-ז'וסט ניצל את ההזדמנות להאשים את שניידר במפגן של עושר ואריסטוקרטיה שאינו הולם את ערכי המהפכה. שניידר הוצא להורג ב-1 באפריל 1794 בפריז.
↑  Albert M. Soubul, "Georges Danton", Encyclopedia Britanica.
↑  ב-5 בפברואר רובספייר נשא נאום, בו הוא קבע כי "יסודותיו של ממשל עממי במהלך מהפכה הן המידה הטובה והטרור. הממשלה והמהפכה הן עריצות החירות על הטיראניות.
1 2  Marissa Linton, "Saint-Just: the French Revolution’s ‘Angel of Death’", History Today 65(1): pp.35
↑  Simon Schama, Citizens: A Chronicle of the French Revolution, New York: Alfred A. Knopf, 1989, pp. 836.
↑  Simon Schama, Citizens: A Chronicle of the French Revolution, New York: Alfred A. Knopf, 1989, pp. 840.
↑  Simon Schama, Citizens: A Chronicle of the French Revolution, New York: Alfred A. Knopf, 1989, pp. 844.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462516205171  PLWABN: 9810575866205606  BIBSYS: 90712875  BNC: 000036685  BNE: XX952185  BnF: cb11887450p (data)  CANTIC: a10151734  CiNii: DA00230226  GND: 118604953  ICCU: IEIV024191  ISNI: 0000 0001 1022 3724  LCCN: n50026230  MusicBrainz: 897bc600-8973-40cb-9a45-3a3037cee710  NDL: 001267745  NKC: jn20000604767  NLA: 35721135  NLG: 61645  NSK: 000184793  NTA: 071142797  RERO: 02-A000143023  SNAC: w6pz65g9  SUDOC: 026669846  Trove: 1057742  VcBA: 495/102050  VIAF: 22137301   WorldCat (עם VIAF): 22137301 
ביתו של סן-ז'וסט בבלרנקור
לואי אנטואן דה סן-ז'וסט, יוצר אנונימי
רובספייר (במרכז) עם חבריו לוועד לשלום הציבור, סן-ז'וסט (משמאל) וז'ורז' קוטון (יושב מימין)