מידות טובות
בספרות העברית > שירת הרמח"ל, מאפו, וביאליק

תחילתה של הספרות העברית החדשה במחזה "לישרים תהילה" מאת הרמח"ל, העוסק במידות טובות. דמויות המחזה הן האנשה של מידות טובות: יושר, תהילה, שכל, סבלנות, מחקר, משפט; ושל מידות רעות: המוניות, רהב, תרמית, סכלות, תאווה. ההמון מחשיב את המידות הרעות לטובות: "כִּי עֵין בְּשָׂרִים הֵמָּה, עַל־כֵּן אֱמֶת בִּדְבַר־כָּזָב יָמִירוּ". ובהתבססו על ראיה שטחית חיצונית, קשה לו לתקן את מידותיו, "כִּי כַאֲשֶׁר נָקֵל הוּא לוֹ לָלֶכֶת אַחַר כְּזָבִים אוֹ מַרְאֵה עֵינַיִם, קָשֶׁה בְּעֵינָיו כֵּן אוֹתָם הָנִיחַ לִמְשׁוֹךְ בְּעֹֹל בִּינוֹת, בִּמְסִלּוֹת דָּעַת". לפיכך, הוא אינו נותן את תהילה ליושר בן אמת, שהובטח לו ושהיא הוגנת לו, כי אם לרהב, המסמל את השחצנות המתהדרת. יושר מתבודד עם חבריו שכל, המעודדו לכבוש את יצרו ולשלוט ברוחו, ומחקר, התר בחזיונות הטבע את פלאי תבונות הבריאה, ומשתוקק לחיים פשוטים וישרים:
רוֹעֶה עֲדָרָיו נַעַר
אֵין מִמְּנָת חֶלְקוֹ טוֹבָה בָּאָרֶץ,
כָּל מַחְשְׁבוֹת לִבּוֹ תִּשְׁפַּלְנָה שָׁבֶת,
בַּל תַּחֲמוֹד נַפְשׁוֹ בִּגְדוֹלוֹת לֶכֶת,
כִּי אִם רְעוֹת צֹאנוֹ אֶל עֵין הַמָּיִם,
וּלְפִיו חֲלָבָם קַחַת,
יַבִּיט כְּצֵאת אָדֹם מִקָּדִים שָׁמֶשׁ,
מַעְיָן אֲשֶׁר נֶאְמָנוּ
מֵימָיו וְלֹא יִכְזָבוּ,
יָשׁוּר בְּלֵב שָׂמֵחַ,
הָלוֹךְ וְנַגֵּן מִתְהַלֵּךְ אֶל רֶגֶל
צֹאנוֹ כְּמַרְעִיתָם, עֵינָיו יִבְחָנוּ
עִשְּׂבוֹת הֲרָרָיו, אַף שִׂפְתוֹתָיו שֶׁבַח
אֶל־יוֹצְרָם תַּבַּעְנָה.
אַשְׁרָיו וּמַה טּוּבוֹ, כַּמָּה יִמְתָּקוּ
לוֹ כָּל־יְמֵי חַיָּיו, כַּמָּה יַרְגִּיעַ!
לבסוף, השקר והרחב מתגלה בכוח המשפט. ההמון מתחרט על שלא הלכו אחר השכל. ומתגלה ערך היושר וחשיבותו באמת והיות התהילה נאוה לו לבדו.
בעקבות הרמח"ל הסופר אברהם מאפו חיבר את "אהבת ציון", רומן היסטורי המתרחש בימי המלכים אחז וחזקיהו והנביא ישעיהו. כתב מרדכי רבינזון: "זרע המוסר ואהבת-הצדק, שזרעו הנביאים במשך מאתים שנה, כבר נשא אז פרי-ברכה, ורבים מבני יהודה הצטיינו במידותיהם הטובות, ברגשותיהם העדינים וברוח ענוה וחביבות. אולם בקריה גדולה ורבת-עם כירושלים לא חסרו אז, כמובן, גם חנפים, צבועים, רוקמים מזמות-פשע ופועלי-און, מאפו מתאר לנו אפוא את תחבולותיהם ומעלליהם הרעים של חרשי-המשחית הללו, החודרים על ידי שקר וערמה למעונות ישרים ומשכנות מבטחים ומנקרים כתולעת באשרם של התמימים. הם יסכסכו הורים ובנים אלה באלה, יפרידו בין ידידים וישלחו מדנים בין אוהבים ואהבותיהם. אולם אחרית רשעים היא מרה, וסופו של הצדק לנצח". גיבורי הרומן, אמנון ותמר, צעירים וישרים, יפים בחזותם, נוחים ועדינים בהליכותיהם ואוהבים נדיבות, שירה ורוממות. אהבתם נוסדת על מעלת רוחם.
המשורר חיים נחמן ביאליק, במידת-מה ממשיך דרכם של הרמח"ל ומאפו, חיבר על אנשי-המידות הצנועים את השיר "יהי חלקי עמכם" (להלן שורותיו הראשונות):
יְהִי חֶלְקִי עִמָּכֶם, עַנְוֵי עוֹלָם, אִלְּמֵי נָפֶשׁ,
רֹקְמֵי חַיֵּיהֶם בַּסֵּתֶר, צְנוּעֵי הָגוּת וַעֲלִילָה,
חֹלְמִים נַעֲלָמִים, מְמַעֲטֵי דְבָרִים וּמַרְבֵּי תִפְאָרֶת;
גְּנוּזָה חֶמְדַּת רוּחֲכֶם בְּתוֹכֲכֶם כִּפְנִינָה בְקַרְקַע יַמִּים,
וּסְגֻלּוֹתֵיכֶם, כְּגַרְגְּרֵי יַעַר, בְּחֶבְיוֹן צְלָלִים תִּפְרֶינָה.
לְבַבְכֶם – הֵיכַל הַקֹּדֶשׁ, וְשִׂפְתֵיכֶם – שְׁעָרָיו הַסְּגוּרִים,
שׁוֹעִים – וְלֹא הֻגַּד לָכֶם, נְגִידֵי רוּחַ – וּבַל-יְדַעְתֶּם,
אֳמָנֵי הַשְּׁתִיקָה הַיָּפָה וְכֹהֲנֵי דִמְמַת אֱלֹהִים,
לֹא-תִשְׁלֹט עֵין זָר לְעוֹלָם בְּחַג נַפְשְׁכֶם וּבְאֶבְלָהּ;
אוֹר אֶחָד לְעֵינְכֶם תָּמִיד, אוֹר שָׁקֵט וְנוּגֶה,
וּבַת-שְׂחוֹק אַחַת, רַבַּת בִּינָה וּסְלִיחָה, לְשִׂפְתֵיכֶם,
לִפְקֹד בָּהּ, בְּלִי הַכְרֵעַ כַּף, אֶת-כָּל-הַבָּא לִקְרַאתְכֶם: