stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בין שתי ערים
עיבודים לרומן > קולנוע

לפחות שלושה סרטי קולנוע באורך מלא נעשו לפי הרומן:
"בין שתי ערים" הוא סרט אילם משנת 1911.
"בין שתי ערים" הוא סרט אילם מ-1917 בבימויו של פרנק לויד
"בין שתי ערים" הוא סרט אילם מ-1922
"בין שתי ערים" גרסה קולנועית בשחור-לבן משנת 1935, בה כיכב רונלד קולמן, הייתה מועמדת לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
"בין שתי ערים" הוא סרט קולנוע מ-1958 בבימויו של ראלף תומאס בכיכובם של דירק בוגרד ודורותי טוטין.
בסרט "ההיסטוריה המטורפת של העולם" משנת 1981, החלק העוסק במהפכה הצרפתית הוא פסטיש לפי הרומן "בין שתי ערים".
עיבודים לרומן > טלוויזיה

ב-1980 הופק סרט טלוויזיה "בין שתי ערים" בכיכובו של כריס סרנדון ששיחק בתפקיד כפול של דארני וסידני קרטון.
מיני סדרה טלוויזיונית בהפקת חברת "גרנדה טלוויז'ן" הופקה ב-1989. בתפקיד הראשי שיחק ג'יימס וילבי, אנה מאסי הופיעה בתפקיד מיס פרוס והשחקן הוותיק ג'ון מילס גילם את דמותו של ג'רוויס לורי.
בשנת 1970 הוצג בפרק של "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" מערכון הכולל סצנה מתוך "בין שתי ערים" המסופר עבור תוכים.
פרק בסדרת הטלוויזיה לילדים "בעצם כלב" הוקדש לרומן "בין שתי ערים".
עיבודים לרומן > תיאטרון

הוצגו שלושה מחזות זמר המבוססים על הרומן.
"סיפורן של שתי ערים" עיבוד מוזיקלי לרומן של ג'יל סנטוריילו הועלה בסרסוטה, פלורידה ב-2007 בכיכובם של ג'יימס ברבור וג'סיקה ראש. המחזמר תוכנן לעלות בברודוויי באוגוסט 2008.
ב-2006 כתבו הווארד גודאול וג'ואנה ריד מחזה מוזיקלי המבוסס על הרומן. עיקר העלילה והדמויות נלקחו מתוך הרומן אך עלילתו מתרחשת בתקופת המהפכה הרוסית.
עיבוד מוזיקלי נוסף לרומן נעשה ביפן על ידי להקת טאקארצוקה רוויו, להקת אופרה נשית. ההפקה הראשונה נעשתה ב-1984 והשנייה בשנת 2003.
עיבודים לרומן > ספרי המשך

רומן מאת הסופרת האמריקאית סוזן אליין A Far Better Rest ("מנוחה טובה יותר") המתאר את העלילה מנקודת מבטו של סידני קרטון, יצא לאור בארצות הברית ב-2000.
"אוורמונד", רומן מאת דיאן מייר המתאר את קורותיהם של לוסי וצ'ארלס וילדיהם בתקופה שאחרי המהפכה הצרפתית, פורסם בארצות הברית ב-2005.
בהוצאת ספרי פינגווין הוציאו לאור גרסאות קלות יותר לקריאה של "בין שתי ערים", עבור הלומדים אנגלית כשפה זרה.
תרגומים לעברית

הרומן תורגם לעברית פעמים רבות, לרוב בשם "שתי ערים" ולעיתים בשם "בין שתי ערים".
רשימת התרגומים ושנות ההוצאה לאור, מתוך קטלוג הספרייה הלאומית:
שתי ערים : ספור היסטורי מזמן הרבולוציה הצרפתית / מאת טשרלס דיקנס ; תרגום יהודה גרזובסקי (ורשה : תושיה, תרס"ז).
שתי ערים / טשרלס דיקנס ; תרגם מ’ בן אליעזר (תל אביב : אמנות, [תרפ"ט]).
שתי ערים / צ’ארלס דיקנס ; תרגם מ’ בן אליעזר ; ערוך על פי המקור בידי ש’ רוז (תל אביב : אמנות, תש"ך 1960).
בין שתי ערים : רומן היסטורי / צ’ארלס דיקנס ; תרגום ועיבוד: פנחס דנציגר [=פ. דן] (תל אביב : רמדור, 1970).
שתי ערים / צ’ארלס דיקנס ; עברית - אברהם בירמן (תל אביב : מ. מזרחי, תשל"ד).
שתי ערים / צ’ארלס דיקנס ; עברית - מ’ הרפז ; עיטורים - מ’. אריה (תל אביב : ניב, תשכ"א, תשכ"ח, תשל"ז).
שתי ערים / צ’ארלס דיקנס ; מאנגלית - מרים יחיל-וקס ; איורים - הרולד קינג ופנלופי אנסטי (תל אביב : זמורה-ביתן, תש"ן 1990).
שתי ערים / צ’ארלס דיקנס ; עברית - מיה גולן ; עריכה - ניצנית סופר (כפר מונש : עופרים, 2001).
בין שתי ערים (הגרסה המלאה) / צ’ארלס דיקנס ; מאנגלית - מרים יחיל-וקס (זמורה-ביתן, 2011).
הערות שוליים

↑  A Tale of Two Cities (1898) by Charles Dickens - Book the Third, Chapter X
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585852905171  BnF: cb121143327 (data)  GND: 4293539-8  LCCN: n79136233  MusicBrainz work: 782a0186-f5eb-482a-856e-144d8a42e6fa  NKC: aun2011669822  SUDOC: 111524431  VIAF: 183065840   WorldCat (עם VIAF): 183065840 
דוקטור מאנט בתאו בכלא
מאדאם דפארז' בחנות היין
צ'ארלס דארניי נעצר שנית בפריז
בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 קונסרבטוריון
 תקופת הפעילות:  1869 – 1975 (הפך לחלק מהאוניברסיטת לאמנויות בברלין)
 מייסדים:  יוזף יואכים
 בעלי תפקידים
 צוות:  קרל היינריך בארת, ארנולד שנברג, ארתור שנאבל, קארל האליר, פרוצ'ו בוזוני, הוגו בקר, פאול הינדמית, ליאוניד קרויצר, גאורג קולנקמפף, אגון פטרי, עמנואל פיירמן, קרל פלש, אנרי מרטו, מקס רוסטל, ארנסט פרידריך קארל רודורף, אוטו טאובמן, וולטר גמינדל, לודוויג הולשר, ריינהרד שוורץ-שילינג, גוסטב שק, מקס סטרוב, ג'נס פיטר-מיינץ, וולפגנג עמנואל שמידט ודנג'ולו אישיזאקה
 תלמידים
 :  סרג'יו צ'ליבידאקה, פרדיננד לייטנר, אנריקו מיינרדי, מקס ראבה, סבסטיאן ביניק, ויקטור באבין, ויטיה ורונסקי, ברונו לוק, אנו פופה, שיניצ'י סוזוקי, גרטה סולטן וקלאוס אגג'.
 מיקום
 מיקום:  ברלין, גרמניה
 
בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין (בגרמנית: Königlichen Akademischen Hochschule für Musik) הוא קונסרבטוריון גרמני השוכן בברלין. הוא נוסד בשנת 1869 ואחד ממייסדיו היה יוזף יואכים, שעמד בראש הקונסרבטוריון עד סוף ימיו.
מידע

בשנת 1869, בזמן שיואכים לימד בהנובר, הזמינו אותו לנהל את בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. בין עוזריו היו: היינריך דה אהנה ואדוארד רפולדי.
בשנת 1888, במסגרת בית הספר, הוקמה החברה למוזיקה מוקדמת, שכללה מוזיאון כלי נגינה. תוך זמן קצר, במיוחד לאחר רכישת האוסף יוצא הדופן של 1,145 כלי נגינה בבעלות סזאר סנוק (רו'), (שהיה אספן כלי נגינה). בשנת 1902 עם הכספים תמיכה של המשפחה האימפריאלית, היא הפכה לאחד האוספים הגדולים באירופה (בשנת 1935 הועבר למכון הממלכתי החדש למוזיקולוגיה).
בראשית המאה ה-20, בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין זכה למוניטין של מוסד חינוכי שמרני למדי, אם כי תקופה זו התאפיינה גם בהישגים מסוימים: למשל, בשנת 1912 פתחה ונדה לנדובסקה את כיתת הצ'מבלו הראשונה בהיסטוריה המודרנית. בשנת 1920 ביצע המארגן של חיי המוזיקה הגרמניים, ליאו קסטנברג, רפורמה קיצונית, וארגן את מינויו של פרנץ שרקר המתקדם לתפקיד מנהל בית הספר, שלאחריו נכנסו למעגל המורים, מוזיקאים מצטיינים רבים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 פאול הינדמית לימד הלחנה בבית הספר.
מאז אמצע שנות השישים, בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין חווה תקופה של ארגון מחדש והשתלבות: בשנת 1964 התאגד בהרכבו בית הספר לאמנות דרמטית, שנוסד על ידי מקס ריינהרדט בשנת 1966 התמזג עם הקונסרבטוריון העירוני (לשעבר קונסרבטוריון שטרן) ולבסוף בשנת 1975 הפך לחלק מהאוניברסיטה לאמנויות בברלין.
מנהלים

יוזף יואכים (1869–1907)
הרמן קרצשמר (אנ') (1909–1920)
פרנץ שרקר (1920–1932)
גאורג שונמן (אנ') (1932–1933)
פריץ שטיין (1933–1945)
ורנר אגק (1950–1953)
בוריס בלכר (1953–1971)
הלמוט רולוף (1971–1975)
מורים מפורסמים

קרל היינריך בארת שהיה המורה של ארתור רובינשטיין בבית הספר.
ארנולד שנברג
ארתור שנאבל
קארל האליר
פרוצ'ו בוזוני
הוגו בקר
פאול הינדמית
לאוניד קרויצר
גאורג קולנקמפף
אגון פטרי
עמנואל פוירמן
קרל פלש
אנרי מרטו (אנ')
מקס רוסטל (אנ')
ארנסט פרידריך קארל רודורף (אנ')
אוטו טאובמן (אנ')
וולטר גמינדל (רו')
לודוויג הולשר (אנ')
ריינהרד שוורץ-שילינג (אנ')
גוסטב שק
מקס סטרוב (אנ') (תמונה)
ג'נס פיטר-מיינץ
וולפגנג עמנואל שמידט
דנג'ולו אישיזאקה
בוגרי בית הספר

סרג'יו צ'ליבידאקה
פרדיננד לייטנר
אנריקו מיינרדי
מקס ראבה
סבסטיאן ביניק (רו')
ויקטור באבין (רו')
ויטיה ורונסקי (רו')
ברונו לוק (רו')
אנו פופה (אנ')
שיניצ'י סוזוקי (אנ')
גרטה סולטן (אנ')
קלאוס אגג' (אנ')
הערות שוליים

↑  Akademische Hochschule für Musik 1869-1933
↑  Brüche und Kontinuitäten
↑  Musikstudium trotz Lockdown
יוזף יואכים – אחד ממייסדי בית הספר והמנהל הראשון של בית הספר, תפקיד בו כיהן עד סוף ימיו.
בית הכנסת ורחניאודינסק

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, סימן נוף 
 כתובת:  סברדלוב 8 פינת רחוב סמולינה 
 מיקום:  אולן-אודה 
 מדינה:  רוסיה 
 מייסדים:  הקהילה היהודית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1882
 תאריך פתיחה רשמי:  1882 
 תאריך פירוק:  8 באפריל 1929
 חומרי בנייה:  אבן
 עלות:  3,000 רובל
 קואורדינטות:  51°49′26″N 107°34′56″E﻿ / ﻿51.82389°N 107.58222°E﻿ / 51.82389; 107.58222
 he
 
בית הכנסת וֶרְחנֵיאוּדִינְסק נבנה בשנת 1882 בעיר וֶרְחנֵיאוּדִינְסק ופעל בה עד 8 באפריל 1929.
העיר וֶרְחנֵיאוּדִינְסק נמצאת בחבל עבר הבאיקל על גדות הנהר אוּדֶה. עם הקמתה, בשנת 1666, היא קיבלה את השם אודינסקויאֶה. בשנת 1783 השם שונה לֶורְחנֵיאוּדִינְסק (אודינסק העליונה) ובשנת 1934 לאוּלָן אוּדֶה. אולן אודה היא בירת רפובליקת בּוּרְיָאטְיָה שהוקמה בשנת 1923 כחלק מהפדרציה הרוסית.
הקהילה היהודית

הקהילה היהודית בעבר הבאיקל התחילה להיווצר בין השנים 1840 – 1850 כאשר הממשלה הרוסית הציעה קרקעות לחלוצים שהיו מוכנים להתיישב בחבל ארץ שומם ונידח זה בדרום סיביר. חלק קטן מהמתיישבים היו יהודים שברחו מתחום המושב בשל תנאיי המחייה הקשים. הצטרפו אליהם אסירים פוליטיים ורוצחים שגורשו על ידי הצר. בשנת 1898 היו רשומים בסיביר 44,000 יהודים שהשתייכו ל־26 קהילות.
בשנת 1915, הצר ניקולאי השני הגלה לאזור חלק מיהודי ליטא וחיילים יהודים שנחשדו כמרגלים לטובת גרמניה.  בשנת 1919 הגיעו לאזור יהודים רבים שנמלטו לאחר פרעות פֶּטְליוּרָה.
על פי מפקד האוכלוסין הראשון של האימפריה הרוסית שנערך בשנת 1897, חיו בוורחניאודיסק 908 יהודים שהיוו 11.2 אחוז מכלל האוכלוסייה. בשנת 1909 חלקם של היהודים באוכלוסיית העיר היה 20%.
על היהודים באימפריה הרוסית הוטלו הגבלות עיסוק שונות לכן יהודי העיר עסקו במסחר, בייצור שעונים, בחייטות, בסנדלרות, ובזיקוק וייצור סבון, אך היו ביניהם גם רופאי שיניים ורוקחים.
על פי נתוני מועצת העיר ורחניאודינסק משנת 1908, בין 35 חברות המסחר הגדולות בעיר היו 16 חברות יהודיות. היהודים היוו 38 אחוזים מהסוחרים ו־43 אחוזים מבעלי הבתים העמידים.
בתחילת המאה ה-20 חלק גדול מהעיתונים בוורחניאודיסק נוהלו על ידי יהודים. עיתונאים יהודים אלה, שהיו חברים במפלגות סוציאל-דמוקרטיות, לקחו חלק פעיל במהפכת 1905.
תולדות בית הכנסת

ב-1 ביולי 1880 קיבלה מועצת העיר ורחניאודיסק מסוחר הגילדה השנייה, אוסיפ דאווידוב רוזנשטיין, בקשה לאישור רכישת קרקע לצורך בניית בית כנסת חדש.
ב-8 ביוני 1881 פנה סוחר הגילדה השנייה, לאונטי מיכאילוב קליין, למועצת העיר בבקשה לאשר את בניית מבנה בית הכנסת. הפרויקט אושר ב־10 ביוני 1881 על ידי שר הפנים, המושל הצבאי של עבר הבאיקל ומועצת העיר.
לצורך הבנייה נטלה הקהילה היהודית הלוואה של שלושת אלפים רובל, בערבות חברי קהילה בעלי נכסים בעיר. בניית בית הכנסת הסתיימה ב־1883.
היה זה בניין אבן לבן בן שתי קומות, בעל מסד מחופה עץ עם חזיתות שטוחות מחולקות על ידי שתי שורות של חלונות, מעוטר בכוכבים קטנים ובמגן דוד גדול. בתוך בית הכנסת היה אולם תפילה גדול מעליו גג כיפתי בצורת קסדה. עזרת הנשים נתמכה על ידי עמודי עץ משלושה צדדים. המבנה היה מוקף גדר בשילוב עמודי אבן וסורגים מברזל יצוק. בית הכנסת בלט בין בתי העיר הכהים הבנויים מעץ.
בשנת 1911 הותקן בבניין בית הכנסת חשמל ושנתיים לאחר מכן הותקן טלפון.
בשנת 1890, פתחה הקהילה היהודית בית אבות, בבית עץ קטן בן קומה אחת שעמד ליד בית הכנסת. הבית ממומן מתרומות והציע מגורים ואוכל לשלושה עד שמונה אנשים. בשנת 1923 הבית היה כבר בן שתי קומות.
בשנת 1908 נפתח ליד בית הכנסת חדר שמומן בחלקו משכר הלימוד שהילדים שילמו ובחלקו מתרומות.
פעילות בית הכנסת הופסקה והבניין הולאם בהתאם לצו של הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות ומועצת הקומיסרים העממיים של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית מיום 8 באפריל 1929.
לאחר סגירת בית הכנסת, כל פריטי הערך שנמצאו בו הועברו על ידי הרשויות למוזיאון ההיסטוריה הבוריאטית על שם מ.נ. חנגלוב . בין הממצאים שהועברו, שני מעמדים לספרי תורה, ספר תורה בגובה 10 ס"מ, ויד אצבע תורה מגולף בעץ עליו הכתובת "יוסף ליפשיץ, סיביר, 1916".
בתקופה הסובייטית השתנה מאוד מראה המבנה: הכיפה בצורת הקסדה בוטלה, נוספה הקומה השלישית, בוצעו הרחבות בצד המערבי והדרומי, ובוצע תכנון מחדש של המרחב הפנימי.
בשנת 1934 שכן במבנה בית הכנסת לשעבר מועדון אווירי אשר הכשיר בשנת 1940 שישים טייסים, עשרים טכנאי מטוסים ושישה עשר מדריכי טיסה.
משנת 1964, שוכנת בבניין בית הכנסת לשעבר המחלקה להנדסת תעשייה והנדסה אזרחית של האוניברסיטה הממשלתית לטכנולוגיה וניהול של מזרח סיביר.
בשנת 1993 נפתח בעיר מרכז תרבות לאומי, שהפך לימים למרכז הקהילתי היהודי של הרפובליקת בוריאטיה. כאן מתארגן ההרכב המוזיקלי "חברים", יש ספרייה ומתקיימים שיעורי עברית. הקהילה עוסקת בפעילות צדקה: חלוקת חבילות מזון וביקורים במושבות עונשין.
מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הערות שוליים

↑  Staff, J. (2003-07-18). "Jews came to Siberia seeking safety and prosperity". J. (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2024-04-10.
↑  Jewish communities, m.vk.com
↑  Синагога в Верхнеудинске. 100-летию Республики Бурятия, БУРЯАД YНЭН (ברוסית)
↑  Музей истории Бурятии им. М.Н. Хангалова, Национальный Музей (ברוסית)
↑  From Jerusalem to Birobidzhan: Expedition of the Center for Jewish Art at the Hebrew University to document Jewish heritage in Siberia
↑  ᐈ Верхнеудинская синагога 🕍 официальный сайт, отзывы, адрес на карте, фото — Все синагоги.ру, vsesinagogi.ru
בית הקברות הצבאי אטפל

בית הקברות הצבאי אֶטַפְּל (באנגלית: Étaples Military Cemetery) הוא בית קברות צבאי של האימפריה הבריטית, הממוקם בעיירה אטפל (אנ') ליד חוף תעלת למאנש שבצרפת, כ-50 קילומטר מדרום-מערב לעיר קאלה. נקברו בו 11,557 חללים, שמרביתם נפלו במלחמת העולם הראשונה. הוא בית הקברות הצבאי הגדול מסוגו בצרפת, ואחד מן הגדולים באירופה.
בשנת 2023 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם אתרי קבורה וזיכרון של מלחמת העולם הראשונה (החזית המערבית), הכולל בין היתר את בית הקברות.
רקע

במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש האזור שסביב העיירה אטפל, לחוף שפך הנהר קאנש (Canche), כשטח כינוס ועורף לוגיסטי של שדות הקרב בצפון צרפת. נמצא בו ריכוז גדול של מחנות של צבאות האימפריה הבריטית ושל בתי חולים צבאיים. הוא היה מרוחק יחסית מהחזית ועל כן מוגן מהתקפה, למעט ממטוסים, והיה נגיש באמצעות מסילות רכבת משדות הקרב השונים. בשנת 1917 חנו בו 100 אלף חיילים וכ-16 בתי חולים שדה, שהיו בעלי קיבולת של 22 אלף פצועים וחולים. בית הקברות קלט חללים שנפטרו בבתי החולים. החללים הראשונים נקברו בו במאי 1915.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצבו שוב באזור בתי חולים צבאיים. ובית הקברות שימש לקבורה מינואר 1940 ועד לנסיגת הצבא הבריטי מצרפת בסוף מאי 1940. לאחר המלחמה כונסו לבית הקברות מספר קברים מאתרי קבורה אחרים בצרפת.
בית הקברות

שטח בית הקברות הוא כטרפז, והחלקות בו פונות בכיוונים שונים (שלא כשכיח בבתי הקברות הצבאיים של האימפריה הבריטית). בחלקו הדרום מזרחי של האתר, שבו נמצאת הכניסה לבית הקברות, משתרע מתחם טקסי מוגבה ומרוצף בחלקו, שבו שני מבנים קישוטיים דמויי מגדלים, ובו ניצבים גם צלב ההקרבה ומצבת הזיכרון. מדרגות מובילות במדרון מן המתחם אל חלקות הקבורה. שטח בית הקברות מוקף בעצים ונטוע בו דשא.
בית הקברות במתכונתו הקבועה תוכנן על ידי האדריכל הבריטי אדווין לאצ'נס (Edwin Lutyens) והוא מתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה. הוא נחנך ב-13 במאי 1922 על ידי מלך בריטניה ג'ורג' החמישי, במסגרת מסע העלייה לרגל שערך לקברי חיילי האימפריה הבריטית בצרפת ובבלגיה.
החללים בבית הקברות

כ-11 אלף מן החללים שנקברו באתר השתייכו לצבאות האימפריה הבריטית, ובו 119 קברים בלבד של חללי מלחמת העולם השנייה. 73 מכלל החללים הם אלמונים.
כ-8,900 מהחללים היו בריטים, כ-1,150 קנדים, כ-460 אוסטרלים וכ-260 ניו זילנדים. היתר היו דרום אפריקאים, הודים ובלגים.
בית הקברות מכיל גם 662 קברים של חללים שלא השתייכו לצבאות האימפריה הבריטית, רובם גרמנים, כולל שישה אלמונים. יש בו גם חמישה קברים של חללים שלא נפלו בשתי מלחמות העולם.
הערות שוליים

↑  תקציר מנהלים של מסמך המועמדות לאתר המורשת מ-2018, עמ' 1–12 (זמין להורדה באתר אונסק"ו (באנגלית))
בערבות הנגב (שיר)

.
"בערבות הנגב" הוא שיר עברי שנכתב על ידי רפאל קלצקין בימי מלחמת העצמאות ב־1948 כעיבוד לשיר הרוסי На опушке леса ("בקצה היער"). הוא מתאר חייל צעיר - על פניו לוחם ההגנה - שנפל בקרב על הגנת הנגב, אמו המקוננת עליו ומבטיחה שלמרות הכל המאבק על התקומה ימשיך, ותגובה מרגשת של חייל נוסף. השיר שוזר בין תיאור האבל וכאב לבין זקיפת גו ופטריוטיות.
לחן השיר גם הוא עיבוד מלחנו של השיר הרוסי. ב־1949 שולב השיר במחזה בערבות הנגב של יגאל מוסינזון.
כתיבת השיר

עוד קודם לכתיבת שיר זה תורגם המקור הרוסי בצורה קרובה יותר בשיר "שם הרחק ביער". ב"בערבות הנגב" ישנו חופש יצירה רב יותר: הסיפור שמתאר השיר דומה בבסיסו לזה שבשיר הרוסי המקורי, אך התיאור שונה וכן הדברים שבפי הדמויות, וגם הפרטים הוסבו לאלו של המאבק היהודי על ארץ ישראל: הקרחת של קצה היער שבשיר הרוסי הפך בזה ל"ערבות הנגב", והפרטיזן - לחייל ההגנה ("איש מגן"). גם בחתימת השיר נוסף תוכן עברי מובהק, כאשר קלצקין חותם את המעשה בפניה לקהל החוזרת על אמרתו של תיאודור הרצל בעמוד השער של ספרו אלטנוילנד: "אם תרצו, חבריה, אין זו אגדה". אמנם, על אף השינויים הזיקה למקור ניכרת וברורה ועדיין יש לו ברמה מסוימת מעמד של תרגום.
לאחר כתיבת השיר נתן קלצקין את נוסחו לזמרת יפה ירקוני, שהייתה אז חברה בלהקת החישטרון, וסיפר לה שנכתב על פי השיר הרוסי ואף לחנו של השיר עובד בהתאם למילים החדשות על ידי מנשה בהרב, שהיה חברו ושותף לכתיבה.
זהות הנופל בשיר

קלצקין לא הזכיר בפירוש שם בשיר מתוך רצון שהשיר יהיה שיר זיכרון כללי, אך ישנן טענות על חייל שבמחשבה על זכרו נכתב השיר, וזהותו שנויה במחלוקת ביניהן. לפי נחומי הרציון השיר נכתב לזכרו של ראובן זלינגר שנפל מירי דו"צ בקרב על קיבוץ גת במרץ 1948. בן דודתו של זלינגר, יעקב אפרת, סיפר כי אביו שהיה קצין מודיעין בכיר בחזית הדרום בירר את העובדות וסיפרן לאמו, זו סיפרה לבעל "דולפין בר" - בר-מסעדה בה נהגו היא ובעלה לשבת וכך גם מנשקה בהרב וקלצקין עצמו. בעל המקום ביקש מבהרב שינסה לשמחה והוא סיפר זאת לקלקצקין, ויחדיו ישבו וכתבו את השיר. לדבריו השיר זוהה כל כך עם בן דודו ראובן, עד שכאשר הושמע בנוכחות בני המשפחה הדבר גרם להם למרה שחורה.
גרסה אחרת נמסרה על ידי ישראל לרמן. לדבריו, הנופל בשיר הוא חניכו שייקה (ישעיהו) ספקטור, שנהרג בקרבות בנגב בגיל 19. לגרסה זו תימוכין מדברי האם בשיר אודות בנה הבכור: "את בכורי שכלתי במצולות הים", היות שאחיו הבכור של שייקה, צבי ספקטור, היה מפקדם של כ"ג יורדי הסירה וטבע. בנו של צבי ואחיינו של שייקה, יפתח ספקטור, תומך גם הוא בגרסה הזו בספרו "רם וברור". עינת גלילי-בלום אף טענה כי שושנה בלום[דרושה הבהרה] שמעה זאת מקלצקין בעצמו אותו הכירה.
הערות שוליים

↑  המידע בפסקה על פי עמוד השיר באתר זמרשת
ביי ביי בירדי

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  המחזמר ביי ביי בירדי ששל מייקל סטיוארט
 בימוי:  ג'ורג' סידני 
 הופק בידי:  פרד קולמר
 תסריט:  אירווינג ברכר 
 עריכה:  צ'ארלס נלסון
 שחקנים ראשיים:  אן-מרגרט דיק ואן דייק ג'נט לי   ג'סי פירסון
 מוזיקה:  ג'וני גרין
 צילום:  ג'וזף פ. בירוק 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 באפריל 1963
 משך הקרנה:  112 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט מוזיקלי, סרט ילדים 
 הכנסות:  13,100,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
ביי ביי בירדי (באנגלית: Bye Bye Birdie) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1963 בבימויו של ג'ורג' סידני, עם אן-מרגרט, דיק ואן דייק וג'נט לי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזמר "ביי ביי בירדי" שהועלה בברודוויי ב-1960 מאת מייקל סטיוארט עם מוזיקה של צ'ארלס סטראוס למילים של לי אדמס.
העלילה היא על אליל נוער שעומד להתגייס והשפעתו על הנוער. ההשראה היא מהתגייסותו של אלביס פרסלי. הוצע לפרסלי לככב בסרט אבל אמרגנו, קולונל פארקר סירב שאלביס ישתתף בסרט שהוא פרודיה עליו.
זו הייתה הופעתו הראשונה של דיק ואן דייק בקולנוע. במחזמר, עליו מבוסס הסרט,  שיחק ואן דייק באותו תפקיד.
אד סאליבן מופיע בסרט בתפקיד עצמו.
תקציר העלילה

קונרד בירדי (ג'סי פירסון) -  אליל נוער וכוכב רוק אנד רול - מודיע שהוא מתגייס לצבא ארצות הברית. אלברט פיטרסון (דיק ואן דייק) הוא דוקטור לכימיה, המפנה את מרצו לכתיבת שירים. הוא כתב לבירדי שיר - "נשיקה אחרונה אחת" - ומאוכזב לגלות שבירדי לא ישיר אותו כיוון שהוא מתגייס. רוזי דילון (ג'נט לי) היא מזכירתו של אלברט וארוסתו. היא רוצה לעזור לו אך אלברט נתון לשליטתה המוחלטת של אמו השתלטנית מיי פיטרסון (מורין סטייפלטון), שרואה ברוזי מתחרה על נפשו של אלברט, בנה, ואינה מתכוונת לוותר.
רוזי נפגשת עם אד סאליבן (בתפקיד עצמו) ומשכנעת אותו להפיק תוכנית פרידה מבירדי בתוכנית, שתשודר מקולומבוס. בתור גימיק, בירדי ינשק נשיקת פרידה לנערה אחת בת מזל, שתיבחר באופן אקראי. 
התכנית יוצאת לפועל והנערה שנבחרה היא אלמונית בשם קים מקפי (אן-מרגרט). השמועה על האירוע מתפשטת במהירות. הנערות צועדות ושרות:"אנו אוהבות אותך, בירדי". לעומת זאת, הנערים, שננטשו לטובת האליל, שרים "אנו שונאים אותך, בירדי".
לבסוף מגיע בירדי בשיירת אופנועים, לבוש במכנסיים הדוקים ומנענע בירכיו. כשהוא שר, מתעלפות כל הנערות וגם אשת ראש העיר. הארי מקפי, אביה של קים, מתנגד להשתתפות בתו בתוכנית אך רוזי ואלברט משכנעים אותו בהבטיחם, שגם הוא יופיע בתוכנית יחד עם ראש העיר, ויוכל לדבר על מפעל הדשנים שלו. אלברט מדגים למקפי תרופה שמזרזת מטבוליזם בצב, וגורמת לו "לרוץ". הארי מתרשם מאד ומחליט לחתום על שותפות עסקית עם אלברט.
הוגו, החבר של קים מתנגד לזה שהיא תתנשק עם בירדי אך לשווא.
לקראת המופע מודיעים לאלברט ורוזי שהבלט הרוסי משתתף בתוכנית ולכן לא יוותר זמן לנשיקה ולשיר שלו. אלברט מאוכזב והולך לקפה של מוד שם הוא פוגש באמו שמשחקת קנסטה עם מר מוד העומד להיות האב החורג שלו.
רוזי מצליחה להחזיר לכוס החלב של המנצח הרוסי את התרופה של אלברט. המנצח פועל בזריזות עצומה והמופע הרוסי מסתיים מהר. בירדי עולה לבמה ושר את שירו של אלברט אך לפני שהוא מנשק ללקים מתפרץ הוגו וחובט בו.
כעת אלברט ורוזי מחליטים להתחתן וכן מיי ומר מוד. קים שרה בשמחה לפרידה מבירדי "ביי ביי בירדי".
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| אן-מרגרט | קים מקפי |  |
| דיק ואן דייק | אלברט פיטרסון |  |
| ג'נט לי | רוזי | חברה של אלברט |
| מורין סטייפלטון | מיי פוטרסון | אמא של אלברט |
| ג'סי פירסון | קונרד בירדי | זמר אליל נוער |
| בובי ריידל | הוגו | חבר של קים |
| פול לינד | הארי מקפי | אבא של קים |
| מרי לרוש | דוריס מקפי | אמא של קים |
| אד סאליבן |  | בתפקיד עצמו |
| מילטון פרום | מר מוד | בעל קפה מוד |
פרסים

מועמדות לפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר.
מועמדות לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
אן מרגרט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
הערות שוליים

↑  בישראל הוא נקרא "אליל השכונה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2004048548  MusicBrainz release group: 9cd2811d-a999-326e-8945-a8b6b44b9e92   WorldCat (עם LCCN): no2004-048548
בריליאנס V7

| --- | --- |

Brilliance V7, שנת 2018
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Brilliance Auto (שם רשמי: HuaChen Group Auto Holding Co., Ltd)
 שנות ייצור:  2017 – הווה
 הרכבה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה קדמית
 אורך:  4,702 מ"מ
 רוחב:  1,932 מ"מ
 גובה:  1,753 מ"מ
 בסיס גלגלים:  2,770 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,598 סמ"ק המפיק 204 כ"ס ב-6,000 סל"ד (מגדש טורבו)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 6 מהירויות  תיבת הילוכים כפולת מצמדים - 7 מהירויות "Dual-clutch transmission"(אנ') (DCT)
 צריכת דלק:  6.6 ליטר ל-100 ק"מ
בריליאנס V7 (בסינית: 中华V7, באנגלית: Brilliance V7) הוא קרוסאובר מהודר מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Brilliance Auto (אנ') (שם רשמי: HuaChen Group Auto Holding Co., Ltd), אשר מיוצר משנת 2017 (שנת דגם 2018) בסין.
דגם "בריליאנס V7" יוצר כ"מכונית הדגל" של היצרן "Brilliance Auto".
"בריליאנס V7"

מאפיינים:
שם קוד: "M82".
5 דלתות.
7 נוסעים.
מנוע קדמי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה קדמית 4x2.
אחריות יצרן בסין: 3 שנים / 60,000 ק"מ.
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 9.1 שניות.
מחיר היחידה נע בין 108,700–194,700 רנמינבי, נכון לסוף שנת 2017 בסין.
תמונות

"בריליאנס V7"
"בריליאנס V7"
"בריליאנס V7"
"בריליאנס V7"
"בריליאנס V7"
"בריליאנס V7"
"בריליאנס V7"
ראו גם

בריליאנס H330
בריליאנס H530
בריליאנס BC3
בריליאנס V3
בריליאנס V5
בריליאנס V6
הערות שוליים

↑  "בריליאנס V7" Ning, Author W. E. (October 19, 2017). "This Is The New Brilliance V7 SUV For China". CarNewsChina.com.
↑  "בריליאנס V7" - תמונות ריגול W.E. Ning: Spy Shots: The Brilliance V7 SUV Joins The Touch Screen Race. In: carnewschina.com. 7. November 2017, abgerufen am 13. Februar 2019 (englisch).
↑  "בריליאנס V7" Crossover Brilliance V7 with BMW equipment: the most expensive model in the brand line. In: autotimesnews.com. 29. Juni 2018, abgerufen am 13. Februar 2019 (englisch).
↑  "בריליאנס V7" (בסינית) "【中华V7】中华_中华V7报价_中华V7图片_汽车之家". www.autohome.com.cn.
↑  "בריליאנס V7" Wang, Author Joey (July 5, 2016). "Leaked: The New Brilliance V7 SUV For China". CarNewsChina.com.
↑  "בריליאנס V7", שנת 2020 wautom.com/2020/01/brilliance-v7-2020
בחרובקה

| --- | --- |

 סוג:  ליקר עשבים
 אחוז אלכוהול:  38 אחוז נפח אלכוהול 
 יצרן:  יאן בכר
 מוצא:  צ'כיה צ'כיה
 מועד הכנה ראשוני:  המאה ה-19
 צבע:  כתום בהיר
 
בחרובקה (בצ'כית: Becherovka) הוא ליקר עשבים מתוק-מריר שפותח לפני למעלה מ-200 שנה. המשקה משמש כדיז'סטיף ומיוצר בעיר קרלובי וארי  שבצ'כיה על ידי החברה המשפחתית של יאן בכר, ששייכת לחברה הצרפתית פרנו ריקאר (Pernod Ricard).
המתכון להכנת המשקה נשמר בסוד וידוע רק לשני אנשים הרוקחים את התמצית המכילה 32 סוגי עשבים בהם זרעי אניס וקינמון. תכולת האלכוהול במשקה היא 38%. הוא מוגש קר בכוס שוט.
יצרן המשקה הראשון היה יוזף ויטוס בכר (1769–1840), סוחר תבלינים, בעל בית מסחר וחובב רקיחת משקאות אלכוהוליים.
בית הקברות הצבאי אל-עלמיין

| --- | --- |

מראה בית הקברות מגג האנדרטה, לכיוון דרום. בהמשך השדרה נראית אבן הזיכרון ומאחוריה צלב ההקרבה
 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  24 באוקטובר 1951 
 מספר קבורים:  7,368 
 קואורדינטות:  30°50′17″N 28°56′49″E﻿ / ﻿30.83819°N 28.94707°E﻿ / 30.83819; 28.94707
  (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםבית הקברות הצבאי אל-עלמיין(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםבית הקברות הצבאי אל-עלמיין
 
בית הקברות הצבאי אל-עלמיין הוא בית קברות בעיירה אל-עלמיין בצפון מצרים, כ-130 קילומטרים ממערב לאלכסנדריה. נקברו בו חיילי האימפריה הבריטית, שנהרגו במצרים ובלוב במלחמת העולם השנייה. קבורים בו 7,342 חללים ומונצחים באנדרטאות שבו 12,472 חללים ונעדרים. זהו בית הקברות האימפריאלי השני בגודלו ממלחמת העולם השנייה.