stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג'יה
דמוגרפיה

אוכלוסייתה המשוערת של ג'ורג'יה בשנת 2005 היא 9,072,576 - עלייה של 1.7% (154,447 נפשות) מהשנה הקודמת ועלייה של 10.8% (885,760 נפשות) מאז שנת 2000. חישוב זה נובע מהגידול הטבעי במדינה, לפי מפקד האזרחים האמריקאי האחרון (718,764 לידות מהן מחסרים 342,659 מיתות - מביא לתוצאה 376,105), וכן מהגירה משוערת של כ-425,510 נפשות לתוך המדינה. מעט יותר ממחצית המהגרים הם מתוך ארצות הברית בעוד שהשאר מחוצה לה.
נכון לשנת 2000, 90.1% מתושבי ג'ורג'יה מגיל חמש ומעלה מדברים אנגלית ו-5.6% מדברים ספרדית בביתם. מיעוטים מדברים צרפתית, גרמנית ווייטנאמית. מתוך האוכלוסייה 7.3% מתחת לגיל 5, 26.5% מתחת לגיל 18 ו9.6% מעל גיל 65.
מבחינה היסטורית, בערך מחצית מתושביה של ג'ורג'יה הם עבדים שחורים. ההגירה הגדולה של העבדים-לשעבר מהדרום החקלאי לצפון המתועש במהלך המאה ה-20, יחד עם הגירת לבנים רבים לתוך ג'ורג'יה בשנת 1970 ואילך, שינו את היחס במרקם הגזעי במדינה. התושבים אפרו-אמריקאים נשארו דומיננטיים במספר מחוזות חקלאיים וכן בעיקר אטלנטה.
כאשר נתבקשו להגדיר מוצאם, תושביה הלבנים של ג'ורג'יה, בדומה לתושבי שאר המדינות הדרומיות, נתנו בדרך כלל תשובות בסגנון "אמריקאי", "ארצות הברית" או בפשטות "דרומי". התושבים הלבנים ממוצא "אמריקאי" דומיננטיים בעיקר במחוזות המרכז והדרום-מזרח. אלו ממוצא בריטי נמצאים בעיקר בפרברים הצפוניים של אטלנטה. ההתיישבות הקולוניאלית של סקוטים ואירים רבים באזור השפיעה רבות על תרבות המדינה.
על אף המסורת הפרוטסטנטית הארוכה של ג'ורג'יה, מספר הקתולים עולה עקב הגירה מתמשכת של תושבי צפון-מזרח ארצות הברית לאזור אטלנטה וכן להגירה כללית של היספאנים לתוך המדינה. ההגירה מצפון-מזרח גרמה גם לעלייה מהירה בקהילה היהודית בעיר.
דמוגרפיה > הערים הגדולות

אטלנטה
אוגוסטה
מייקון
סוואנה
תחבורה

אטלנטה היא עדיין מרכז לחברות הרכבות האמריקאיות CSX ונורפולוק סאות'רן (Norfolk Southern), יחד עם שדה התעופה המפותח שלה. מספר כבישים מהירים ומסילות רכבת חוצים את המדינה גם כן.
השכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
באטלנטה שוכנים המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה (ג'ורג'יה טק), אוניברסיטת אמורי ואוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה. באת'נס שוכנת אוניברסיטת ג'ורג'יה.
סמלי המדינה

| סמלי מדינת ג'ורג'יה> דגל.דגל ג'ורג'יה Flag of Georgia | סמלי מדינת ג'ורג'יה> סמל.סמל ג'ורג'יה Seal of Georgia | סמלי מדינת ג'ורג'יה> מוטו. | סמלי מדינת ג'ורג'יה> כינוי. |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | "חוכמה, צדק, מתינות" "Wisdom, Justice, Moderation" | "מדינת האפרסק" "Peach State" |
| עץ | פרח | ציפור | חיה |
| אלון וירג'יניה Quercus virginiana | ורד צ'רוקי Cherokee rose | שליו וירג'יניה Colinus virginianus |  |
ראו גם

מחוזות ג'ורג'יה
הערות שוליים

↑  "Georgia", Religious Landscape Study, Pew Research Center
↑  "U.S. Census Bureau Data". U.S. Census Bureau. 2010. Retrieved 2011-07-13.
1 2  American FactFinder - Results
↑  "Annual Estimates of the Resident Population: April 1, 2010 to July 1, 2013". United States Census Bureau. Retrieved 6 September 2014.
↑  "Table 1. Annual Estimates of the Population of Metropolitan and Micropolitan Statistical Areas: April 1, 2010 to July 1, 2014" (CSV). 2014 Population Estimates. United States Census Bureau, Population Division. March 2015. Retrieved March 26, 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554952105171  BNE: XX453046  BnF: cb120483481 (data)  GND: 4020273-2  ISNI: 0000 0004 0405 8664  LCCN: n79023113  MusicBrainz: d10ba752-c9ce-4804-afc0-7ff94aa5d8d6  NARA: 10045287  NDL: 00628631  NKC: ge205550  SUDOC: 028701186  Trove: 832043  VcBA: 497/12614  VIAF: 144230826   WorldCat (עם VIAF): 144230826 
מפת צפיפות האוכלוסין של מדינת ג'ורג'יה
כיכר הביטחון (ביירות)

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  רובע הדאחייה, ביירות, לבנון
 
כיכר הביטחון, או אזור הביטחון (בערבית: المربع الأمني, בתעתיק מדויק: אלמרבע אלאמני), הוא אזור ברובע הדאחִיֶיה בביירות, הידוע כמעוז ארגון הטרור חזבאללה ובו ממוקמים משרדיו והמטה המרכזי.
מאפיינים

זהו אזור מבוצר בכבדות ונחשב לעיתים קרובות למעוז חזבאללה וכולל מתקנים מנהליים, צבאיים ולוגיסטיים שונים. אזור זה כולל שכונות כמו חארת חריכ, ביר אל-עבד ואל-רוביס.
האזור ידוע כמאובטח מאוד וכלל עמדות בידוק, נוכחות כבדה של חמושים ומצלמות אבטחה רבות.
מבצע סדר חדש

ב-27 בספטמבר 2024 הפציץ חיל האוויר הישראלי את המפקדה בה שהו מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה ובכירים נוספים: מטוסי F-15I רעם הטילו יותר מ־80 פצצות במשקל טונה כל אחת על המתחם, שנהרס כליל על יושביו. גם צה"ל וגם חזבאללה אישרו את מותו של נסראללה למחרת. בהתקפה נהרגו גם עלי כרכי, מפקד החזית הדרומית של חזבאללה וקצין בכיר איראני בשם עבאס נילפורושאן, ששימש כמפקד גיס סוריה ולבנון בכוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית, יחד עם עוד כמה מפקדים בכירים בחזבאללה.
הערות שוליים

↑  الضاحية الجنوبية.. حقائق بشأن معقل حزب الله في بيروت // הרובע הדרומי — עובדות על מעוז חזבאללה (בערבית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרקו אנטוניו ברגאדין

מרקאנטוניו בראגדין פסלː טיציאנו אספטי 1571
מרקו אנטוניו בראגאדין, גם מרקנטוניו בראגאדין (באיטלקית Marco Antonio Bragadin;‏ 21 באפריל 1523 – 17 באוגוסט 1571) היה עורך דין וקצין צבא הרפובליקה של ונציה, מושל קפריסין מטעם הרפובליקה.
ברגאדין הצטרף לחיל הפאנטי דה מאר או לנחתים של הרפובליקה של ונציה. בשנת 1569, הוא מונה לקפטן-גנרל של פמגוסטה בקפריסין ופיקד על ההגנה הוונציאנית במלחמה העות'מאנית-ונציאנית (1570–1573). הוא הוצא להורג ב-17 באוגוסט 1571, בניגוד להסכם הכניעה עם כיבוש פמגוסטה על ידי האימפריה העות'מאנית.
חיים מוקדמים

מרקו אנטוניו ברגאדין נולד בוונציה ב-21 באפריל 1523. בנם של מרקו ואדריאנה במבו. לאחר התנסות קצרה כעורך דין בשנת 1543, החל בראגאדין בקריירה ימית ושימש בתפקידים צבאיים שונים על ספינות ונציאניות. עם חזרתו לוונציה מילא תפקידים שונים במחוזות העיר, עד שבשנים 1560 ו-1566 הוגדר כמפקד ספינה, ללא הזדמנות לקבל פיקוד ממשי על ספינה. בשנת 1569 מונה למושל העיר פמגוסטה, לנוכח ההתנגשות הצפויה עם הצי העות'מאני.
קפטן ממלכת קפריסין

לאחר שמונה לקפטן ממלכת קפריסין עבר לפמגוסטה. הוא קיבל על עצמו את תפקיד המושל האזרחי על האי כולו, תוך שהוא מודע היטב לכך שהתנגשות מכרעת עם הצי העות'מאני בפתח.
בראגאדין עבד קשה כדי לבצר את פמגוסטה ביסודיות. בערים החשובות ביותר, הצריכה הופעת התותחים בשדה הקרב בניית חומות לפי קריטריונים מדעיים כדי שיוכלו לעמוד בהפגזות. בראגאדין בנה בפמגוסטה סדרה של ביצורים כדי לספק הגנה מוצקה לחומות הנמל, כולל מעוז מרטיננגו, דוגמה מצוינת לביצור מודרני, המסוגל לספק הגנה לחומות משני הצדדים.
ב-1 ביולי 1570 נחתה יחידה טורקית ראשונה ליד לימסול, וב-18 ביולי נחתו עיקר הכוחות בסמוך לניקוסיה. הצבא המוסלמי, בפיקודו של לאלה קארה מוסטפא פאשה, מנה בין 70,000 ל-100,000 חיילים ו-200 כלי ארטילריה. ניקוסיה הייתה במצור ונפלה בתוך חודשיים. חיל המצב שהגן על העיר ואזרחים רבים נטבחו. ראשו הכרות של ה-locumtenens regni ("משנה למלך") ניקולו דנדולו, נשלח לבראגאדין.
המצור על פמגוסטה

המצור על פמגוסטה החל ב-17 בספטמבר 1570 ונמשך חודשים, במהלכם סוללות התותחים של העות'מאנים ירו ללא הפסקה על החומות. ברגאדין פיקד על הגנת העיר,בסיוע לורנצו טייפולו, קפטן פאפוס, והגנרל אסטור בגליוני. מול 6,000 אנשי חיל המצב הוונציאני ניצבו 200,000 חיילים, מצוידים ב-1,500 תותחים, שנתמכו בכ-150 ספינות, שחסמו את זרימת האספקה והתגבורת. במהלך המצור, הקימו העות'מאנים סוללת עפר סביב החומות שהקיפו את העיר והמישור החיצוני וחפרו מנהרות לעבר חומות העיר ומתחתן כדי לערער ולפרוץ אותן.
חיל המצב הנצור של פמגוסטה ניהל מאבק נגד אויב בעל עדיפות מספרית משמעותית וללא כל תקווה לעזרה מהמולדת. ביולי 1571 פרצו הטורקים את ביצורי העיר וכוחותיהם פרצו למצודה. הם נהדפו במחיר אבדות כבדות למגינים. ב-1 באוגוסט, כשהאספקה והתחמושת אזלו וללא סימן לתגבורת מוונציה, ביקש ברגאדין תנאי כניעה.
מוות ומורשת

מגיני פמגוסטה ניהלו משא ומתן עם העות'מאנים לפני כניעת העיר. על פי חוקי המלחמה המסורתיים, אפשר היה לנהל משא ומתן לפני שנפרצו חומות העיר, בעוד שלאחר נפילתה היו החיים והרכוש בתוכה בסכנה. המפקד העות'מאני הסכים לכך שבמקרה של כניעה יוכלו כל התושבים המערביים לעזוב תחת דגלם ולקבל מעבר בטוח לכרתים שבשליטת ונציה; היוונים יכלו לעזוב מיד או להמתין שנתיים כדי להחליט אם להישאר בפמגוסטה תחת שלטון עות'מאני. במשך ארבעת הימים הבאים התבצע הפינוי בצורה חלקה.
בטקס הכניעה שנערך ב-5 באוגוסט, בו מסר בראגאדין את העיר למוסטפא פאשה, האשים אותו הגנרל העות'מאני ברצח אסירים טורקים ובהסתרת אמצעי לחימה. הפאשה שלף סכין, חתך את אוזנו הימנית של בראגאדין והורה לשומריו לכרות גם את אוזנו השנייה ואת אפו. לאחר מכן נכלא בראגאדין בכלוב קטנטן שהושם בשמש במשך 12 ימים, עם מעט מאוד מזון ומים. ביום הרביעי הציעו לו הטורקים לצאת לחופשי אם יתאסלם, אך הוא סירב.
ב-17 באוגוסט 1571, כשכבר היה במצב גופני ירוד, נלקח בראגאדין מהכלוב כשהוא פצוע וכוויות מכסות את גופו. הוא נתלה על תורן ספינתו, הולקה ביותר ממאה מלקות, ולאחר מכן אולץ לשאת על כתפו סל מלא אבנים וחול ברחובות פמגוסטה עד שהתמוטט. לאחר מכן הוחזר לכיכר המרכזית של העיר, שם נכבל לעמוד ועור ראשו קולף. הוא מת לפני שעינויו הסתיימו, וגופתו בותרה – איבריו חולקו בין חיילי הצבא, ועורו, שמולא בקש ונתפר, כוסה בסמלים צבאיים והוצג בתהלוכה ברחבי העיר. בסיום, נישא העור המפוחלץ יחד עם ראשי קצינים נוספים לתצוגה בקונסטנטינופול.
לאחר מכן בוצע טבח בנוצרים שנותרו בעיר.
בשנת 1580 נגנב עורו של בראגאדין מהארסנל של קונסטנטינופול על ידי הימאי הוונציאני ג'ירולמו פולידורי, שהבריח אותו לוונציה. הוא התקבל שם כגיבור, והעור הוצג תחילה בכנסיית סן גרגוריו, לפני שנקבר בטקסים מלאים בבזיליקת סן ג'ובאני א פאולו, שם הוא שמור עד היום.
תהילתו של בראגאדין נובעת מההתנגדות המרשימה שהציב לכוחות המצור העות'מאניים. עמידתו האיתנה קנתה לוונציה זמן, והמאמץ העצום שהשקיעו העות'מאנים במצור מנע מהם לפרוס מחדש כוחות בזמן, כאשר הליגה הקדושה (אנ') בנתה צי מלחמה. צי זה הביס מאוחר יותר את הצי המוסלמי בקרב לפנטו. עד היום, היסטוריונים מתווכחים מדוע ונציה לא שלחה עזרה מכרתים, כאשר יש הטוענים שחלק מהוונציאנים העדיפו לרכז את משאביהם הצבאיים במאבק הגדול שהתקרב, ששיאו היה בקרב לפנטו.
לקריאה נוספת

ביצ'נו, יו. סהר וצלב: הקרב על לפנטו 1571. פיניקס, לונדון, 2003.מסת"ב 1-84212-753-5
קראולי, רוג'ר. "אימפריות הים: המצור על מלטה, הקרב על לפנטו והתחרות על מרכז העולם." רנדום האוס: ניו יורק, ניו יורק. 2008.מסת"ב 978-0-571-23231-4
Foglietta, U. המצורים על ניקוסיה ופמגוסטה. לונדון: ווטרלו, 1903.
הופקינס, TCF, "עימות בלפנטו - הנצרות מול האסלאם"
Monello, G. "Accadde a Famagosta, l'assedio turco ad una fortezza veneziana ed il suo sconvolgente finale", Cagliari, Scepsi e Mattana, 2006.
Sergei Tseytlin, Bragadin, Marcianum Press, Venezia 2011.
George Hill, A History of Cyprus, vol. 3 (The Frankish Period, 1432-1571), New York, 2010.
Maria Grazia Siliato, L'assedio, Arnoldo Mondadori Editore, Milano 1995.
Gigi Monello, Accadde a Famagosta - L'assedio turco ad una fortezza veneziana ed il suo sconvolgente finale, Scepsi & Mattana Editori, Cagliari, 2006.
Nestore Martinengo, Relazione di tutto il successo di Famagosta, a cura di Gigi Monello, Scepsi & Mattana Editori, Cagliari, 2007.
Niccolò Capponi, Lepanto 1571, Il Saggiatore 2008.
John Julius Norwich, The Middle Sea: A History of the Mediterranean, London, 2007.
Frate Agostino, La perdita di Famagosta e la gloriosa morte di M.A. Bragadino, a cura di Gigi Monello, Scepsi & Mattana Editori, Cagliari, 2013.
Alessandro Barbero, Lepanto, la battaglia dei tre imperi, Laterza, Roma-Bari, 2010.
Alvise Zorzi, La République du Lion, Histoire de Venise.
Antonio Riccoboni, Storia di Salamina presa e di Marcantonio Bragadino, Venezia 1843.
Emilio Garro, Il Mediterraneo in fiamme, SEI, Torino, 1944
הערות שוליים

↑  Madden. Page 329.
↑  Madden. Page 330.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13495172g (data)  GND: 119421410  ISNI: 0000 0000 2011 2078  SUDOC: 185286380  VcBA: 495/375639  VIAF: 821552   WorldCat (עם VIAF): 821552 
1570–1576 הטיפת מרסיאס של טיציאן. כמה חוקרים כמו הלן לסור משערים שההוצאה להורג של בראגאדין סיפקה את ההשראה לציור הזה.
קבר בסן זניפולו
ספר לימוד

ספר לימוד להוראת השפה האנגלית
ילדים קוראים מספרי לימוד
ספר לימוד הוא ספר שמטרתו העיקרית היא לשמש את הקורא בעת לימודיו – לימודים במסגרת בית ספר או לימוד עצמאי. ספרי לימוד נמצאים בשימוש נרחב בכל רמות הלימוד, החל מכיתה א' בבית הספר היסודי ועד לתארים מתקדמים באוניברסיטה. כן משמשים ספרי לימוד בקורסים להכשרה מקצועית ובמסגרות לימוד נוספות.
ספר לימוד הנכתב לשימוש במסגרת פורמלית, כגון בית ספר יסודי, נכתב בהתאם לתוכנית הלימודים שבה נועד להשתלב. פעמים רבות נקבע בספר כזה לאיזה תוכנית לימודים נועד (למשל: לכיתה ב' בבית ספר ממלכתי-דתי). בהתאם לכך, ספרי לימוד לבית הספר היסודי ולבית הספר התיכון נכתבים ויוצאים לאור בכל מדינה בנפרד, בהתאם לשפתה של המדינה ולתוכניות הלימודים בה. באוניברסיטאות יש תפוצה רחבה לספרי לימוד בין-לאומיים, כאלה המשמשים במדינות רבות. ספרי לימוד אלה נכתבים באנגלית (או בשפה אחרת בעלת תפוצה רחבה), ולעיתים הם מתורגמים לשפות נוספות.
מאפיינים

לספרי לימוד סגנונות שונים. ספרים לימוד רבים כוללים בתוכם חומר תאורטי וטקסט לימודי לקריאה עצמית שמכיל את החומר אותו צריך הקורא ללמוד ולדעת ובנויים להיות עצמאיים (כלומר: הקורא לא צריך לקרוא ספרים נוספים כדי להבין את החומר). בספרי מתמטיקה ומדעים מדויקים ספרים כאלו יכילו את התיאוריה, פיתוח המשוואות והוכחת המשפטים, לצד תרשימים ודיונים עיוניים בתוצאות ומסקנות שעולות מהחומר התאורטי. לעיתים משובצים בגוף החלק התאורטי תרגילים בהם הקורא מתבקש להשלים חלק מהפיתוח התאורטי בעצמו (כמו להוכיח עובדה מסוימת בהוכחת טענה גדולה יותר).
בספרים אחרים, המיועדים לרוב יותר לחזרה ולתרגול, אין פיתוח תאורטי מלא של החומר אלא רק מסוכמים עיקרי התיאוריה (הגדרות, עובדות, משפטים ונוסחאות) ללא פיתוחם או הוכחתם. העיקר בספרים אלו הוא רשימת התרגילים (לעיתים, חלק מהתרגילים בספרים כאלו מבקשים מהקורא להוכיח את העובדות מסיכום התיאוריה).
ישנם ספרים הנכתבים כפרקים עם רשימות של נקודות ואלו נחשבים למיועדים כ"ספרי מיקוד" המיועדים ללמידה לקראת מבחנים. בישראל, ספרים כאלו אינם מאושרים כספרי לימוד ללמידה בכיתה.
מאפיינים > תרגילים

מאפיין של מרבית ספרי הלימוד הוא קיומם של תרגילים, המאפשרים לקורא לתרגל את שלמד בספר ובבית הספר. חלק מהתרגילים מובאים עם פתרון מלא, על מנת ללמד את דרך הפתרון, וחלק מובאים ללא פתרון, ועל הקורא לפתור אותם בעצמו (משוב על איכות פתרונו יוכל לקבל מהמורה). לעיתים מלווים התרגילים באינדיקציה על מידת הקושי שלהם. בסדרת ספריו במדעי המחשב The Art of Computer Programming נתן דונלד קנות' דירוג קושי בטווח 0–50, שבו תרגיל ברמה 0 הוא תרגיל לפתרון מיידי, ותרגיל ברמה 50 הוא בעיית מחקר שטרם זכתה לפתרון מספק. שלושה סימנים נוספים מציינים לקורא שלפניו תרגיל מומלץ, תרגיל הדורש ידע מתמטי, ותרגיל הדורש מתמטיקה גבוהה.
לעיתים מלווה ספר הלימוד במדריך למורה, ובו פתרונות לכל התרגילים שבספר הלימוד.
ישנם ספרי לימוד המיועדים לכתיבה בתוכם, בעוד ספרים אחרים כוללים שאלות ותרגילים שיש לפתור במחברת.
חוברת עבודה היא שם לספר לימוד לבתי הספר שכולל רק תרגילים לפתרון, ובדרך כלל הרבה כאלה, אותם יש לפתור בגוף הספר. מטרת חוברת העבודה היא לתרגל את החומר ובעיקר מיומנויות טכניות (בעיקר קריאה וכתיבה ומתמטיקה) והיא מהווה לרוב כלי עזר למורה.
היסטוריה

רישומים היסטוריים מלמדים כי ספרי הלימוד (Textbooks) היו קיימים כל עוד היו קיימות מערכות של כתיבה ובתי ספר מסוג זה או אחר. קיימות עדויות על ספרי לימוד ביוון העתיקה, רומא העתיקה, סין, מצרים העתיקה ועוד. עד להמצאת הדפוס במאה ה-15, הספר הופיע בצורות שונות כגון לוחות חימר, מגילות, קלף ופפירוס, והיה זמין למיעוט של אנשים, בדרך כלל המלומדים והמיוחסים.
ספרי לימוד נכתבו כבר ביוון העתיקה. שורשיו של ספר הלימוד המודרני במהפכת הדפוס. כבר יוהאן גוטנברג הדפיס ספר לימוד בשם Ars Minor, ללימוד הדקדוק הלטיני.
ספרי לימוד ראשונים שימשו מדריכים ומורים כעזר לימוד, וכן שימשו אוטודידקטים. תנועת הפילנתרופיניזם שצמחה בתקופת הנאורות בגרמניה (החל משנות ה-70 של המאה ה-18) שמה דגש על ספרי לימוד קריאים ונגישים, עשירים בהמחשות ואיורים (כגון מפות ודיאגרמות), תמונות (בעלי חיים, צמחים, מכשירים וכדומה) והצעות לעבודה דיאלוגית בכיתה. הנהגת חינוך חובה, ובעקבותיו התרחבותה של מערכת בתי הספר, הביאו להדפסתם של ספרי לימוד רבים שנועדו לילדים. במאה ה-19 הפכו ספרי לימוד לאמצעי הוראה עיקרי.
התפתחות המחשוב והאינטרנט הביאה להפצתם של ספרי לימוד שאינם מודפסים על נייר, אלא כקבצים אלקטרוניים, בפורמט PDF, HTML וכדומה.
הוצאה לאור של ספרי לימוד היא ענף התמחות ייחודי בתחום ההוצאה לאור, ורק מעטים מבין המו"לים עוסקים בו. בנוסף למו"לים עסקיים, פעילים בתחום זה גם גופי חינוך, כגון משרד החינוך ואוניברסיטאות. בישראל האוניברסיטה הפתוחה פעילה במיוחד בהוצאה לאור של ספרי לימוד, משום שלספר הלימוד מקום מרכזי ביותר בשיטת ההוראה של אוניברסיטה זו.
שימוש

מידת השימוש בספרי לימוד משתנה בין מדינות, בתי ספר ומורים. במבחן TIMSS של 2011 דווחו מורים של כ-75% מהתלמידים על השימוש בספרי לימוד במתמטיקה כבסיס להוראה בכיתה ד', וכ-21% דיווחו על שימוש בספרי לימוד כאמצעי עזר. כ-46% דיווח על חוברות עבודה או דפי עבודה כבסיס להוראה וכ-53% כאמצעי עזר. כן דווחו מורים של כ-77% מהתלמידים על השימוש בספרי לימוד במתמטיקה כבסיס להוראה בכיתה ח', וכ-34% על חוברות עבודה או דפי עבודה כבסיס להוראה. אולם המספרים משתנים מאוד בין מדינות. בין השאר במדינות ארמניה, קוריאה, ליטא, גאורגיה, איראן, נורווגיה וטאיוואן דיווחו מורים של מעל 90% מהתלמידים בכיתות ד' ובכיתות ח' על שימוש בספרי לימוד כבסיס להוראה. לעומת זאת, באוסטרליה, אנגליה, ניו זילנד וארצות הברית נרשמו שיעורים נמוכים של שימוש בספרי לימוד כבסיס להוראה.
בלימודים אקדמיים ספרי הלימוד משמשים את הסטודנטים (שבדרך כלל שואלים אותם מהספרייה ורק לעיתים רחוקות קונים אותם), אך גם את המרצים: בעיקר להכנת מערכי שיעור, הרצאות, דוגמאות לתרגילים פתורים ולעיתים קרובות לוקחים מהם תרגילים לעבודות הבית. רבים מהקורסים מתבססים על ספרי לימוד וחלקם עוקבים אחרי ספר לימוד יחיד. אי לכך, ספרי לימוד אקדמיים כוללים חומר תאורטי, כולל הוכחות ופיתוחים מתמטיים, ובסוף כל פרק תרגילים ברמות קושי שונות (לעיתים עם פתרון בסוף הספר ולעיתים ללא פתרון בכלל).
הפצת ספרי לימוד > קנייה ומכירה של ספרי לימוד משומשים

ספר לימוד משמש את התלמיד במהלך שנת הלימודים שלה נועד, ובדרך כלל הופך למיותר בסוף שנת הלימודים. עקב כך נפוץ מאוד המסחר בספרי לימוד משומשים, ישירות בין תלמיד מוכר לתלמיד קונה, או באמצעות חנות המתמחה בכך. מובן שמחירו של ספר לימוד משומש נמוך במידה ניכרת מזה של ספר לימוד חדש.
מסחר בספרי לימוד משומשים פוגע בהכנסותיהם של המו"לים והמחברים, ואלה פועלים בשתי דרכים לצמצומו:
מתן תרגילים שפתרונם נכתב בגוף הספר, כך שהספר המשומש אינו ראוי לשימוש חוזר.
הוצאת מהדורה חדשה, ההופכת את ספרי הלימוד שבמחזור לחסרי תועלת. ביוני 2008 אישרה הכנסת תיקון לחוק חינוך ממלכתי, ובו נקבע כי "לא יוחלף ספר לימוד שנקבע כספר לימוד במוסד חינוך, במשך חמש שנות לימודים מיום שנקבע", אלא בנסיבות מיוחדות.
הפצת ספרי לימוד > השאלת ספרי לימוד

לעיתים בונים בתי ספר תוכנית להשאלת ספרי לימוד לתלמידיהם, על מנת להוזיל את עלויות הלימוד. בשנת 2000 נחקק בישראל חוק השאלת ספרי לימוד, תשס"א–2000, המסדיר את הפעלתן של תוכניות להשאלת ספרי לימוד בבתי ספר בישראל. כניסתו לתוקף של חוק זה נדחתה פעמים אחדות בחוקי ההסדרים, והמועד הנוכחי של כניסתו לתוקף הוא שנת הלימודים ה'תשע"א.
הפצת ספרי לימוד > מיזמים לספרי לימוד פתוחים

במסגרת האינטרנט מתקיימים מיזמים לספרי לימוד פתוחים, כאלה שהגישה אליהם חופשית, ללא תשלום.
במסגרת מיזמי קרן ויקימדיה פועל מיזם ויקיספר ליצירת ספרי לימוד פתוחים.
האוניברסיטה הפתוחה פתחה לציבור עשרות ספרי לימוד שלה, במסגרת מיזם פא"ר.
כמעט בכל אתר בו ניתן להוריד, לצפות או לרכוש ספרים אלקטרוניים ישנם גם ספרי לימוד.
הסדרת הפיקוח על ספרי לימוד בישראל

עד אמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 לא היה בישראל פיקוח מרכזי על ספרי לימוד לבתי הספר היסודיים והתיכוניים. היו אז שהעלו טענות על רמה לא נאותה וחוסר עדכון של הספרים. כן היו תלונות על מחירם של הספרים, שנבע, בין השאר, ממחסור בנייר ומעלויותיו הגבוהות של המכס שהוטל על יבוא הנייר להדפסת ספרים. מחירי הספרים האמירו, והתבטאו באגרות החינוך העירוניות הגבוהות שנגבו מההורים לשם מימונם.
כבר בדצמבר 1945 הועלתה יוזמה בת"א להקמת הוצאה עירונית של ספרי לימוד שתקפיד על סטנדרטיים מקצועיים. ההצעה ככל הנראה לא יצאה אל הפועל. יוזמה מקומית דומה צמחה במגזר הערבי באוגוסט 1953: פתיחת קרן קבועה להוצאת ספרי לימוד חדשים בשפה הערבית, אותה יממנו כל המורים הערביים מעכו והגליל המערבי בתשלום חודשי של לירה אחת.
ב-1956 עם קביעת תוכנית לימודים חדשה לבתי הספר היסודיים, הוחל גם בפיקוח מימסדי על תחום פרוץ זה. לצורך זה הוקמה ועדה מיוחדת מטעם משרד החינוך, שתפקידה לאשר את ספרי הלימוד המוצעים, ולפקח על תוכניהם. משרד החינוך הסכים שגם להבא ימשיכו המו"לים הפרטיים בהוצאת ספרי הלימוד, אך רק מתוך פיקוח הדוק מצידה.
גם לאחר הסדרת הפיקוח, היו טענות על ליקויים, למשל במידת התאמתם לקהל היעד הצעיר. מקראות הלימוד הנפוצות נטו ללשון מנופחת ותכנים מופשטים שלא התאימו לרמתם הלשונית ומטענם הקוגניטיבי של התלמידים.
ב-1968 החל משרד החינוך בבדיקה מחודשת של ספרי הלימוד הנפוצים בבתי הספר, ובקביעת הנחיות פדגוגיות לגבי השינויים הדרושים בספרי הלימוד במקצועות השונים. המשרד הודיע שהוא עובר לפיתוח ועדכון שיטתיים של ספרי הלימוד באמצעות מוסדות קבע מיוחדים כמו "היחידה להכנת תוכניות לימודים" במשרד החינוך.
ב-1999 פרסם מבקר המדינה דו"ח חמור על משרד החינוך, ובו קבע שרק מקצת ספרי הלימוד עוברים את תהליכי הפיקוח הרשמיים. שתי ברירות הותיר מבקר המדינה בידי המשרד: ליצור דפוסי בדיקה ראויים, או לבחון מחדש את מדיניותו, האוסרת על בתי ספר להשתמש בספרים לא מאושרים. בשנת 2000 החליט שר החינוך, יוסי שריד, להסיר את הפיקוח על ספרי הלימוד, וב-2002 חזר בו מהחלטתו.
ראו גם

ספרי לימוד להוראת מתמטיקה בישראל
אטלס (ספר מפות)
הערות שוליים

↑  בג"ץ 5146/15 אברהם חדד נ' משרד החינוך, פסקה 4
↑  Encyclopedia of Education, TEXTBOOKS, https://www.encyclopedia.com/, ‏04/12/2019
↑  TIMSS 2011 INTERNATIONAL RESULTS IN MATHEMATICS, CHAPTER 8, page 392
↑  אמנון מרנדה, הכנסת אישרה: ספרי לימוד לא יוחלפו 5 שנים, באתר ynet, 3 ביוני 2008
↑  "ספרי הלימוד בעוכרי ספרותנו", "הארץ", 28 באוקטובר 1949
↑  הזכות העירונית להטיל אגרת חינוך התקבלה יחד עם חוק לימוד חובה שאושר ב-1949 בכנסת
↑  "ועדת הספר העברי" שהתכנסה ב-1953 המליצה לממשלה לבטל גביית מכס זה. ההצעה לא התקבלה. ועדת השרים הכלכליים העדיפה במקום זאת להקציב סובסידיות לספרי הלימוד העבריים, וכינסה ועדה נוספת לשם כך. בפועל ניתנו הנחות במכס המוטל על יבוא נייר להדפסת ספרי לימוד
↑  "ועדת פיקוח על ספרי לימוד", "הארץ", 19 באוקטובר 1956
↑  י. אבי-ניצה, "ספרי הלימוד מכשלה גדולה", "הארץ", 2 בנובמבר 1959
↑  "משרד החינוך יבדוק את ספרי הלימוד", "הארץ", 9 ביוני 1968
↑  מוסדות נוספים עימם החל לעבוד משרד החינוך: "המרכז הישראלי להוראת מדעי הטבע", המשותף למשרד החינוך, לאוניברסיטה העברית ולמכון ויצמן, "המכון להוראת האנגלית" באוניברסיטת תל אביב
↑  סער ראלי, "הפיקוח על ספרי הלימוד חוזר, למרות שנכשל בעבר", "הארץ", 23 באוגוסט 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531724205171  BNE: XX527487  BnF: cb11948606b (data)  GND: 4123623-3  LCCN: sh85134296  LNB: 000096718  NDL: 00567218  NKC: fd133770 
ספר לימוד ישראלי בנושא תורת ההסתברות – צולם במדיטק חולון
שון פיין

שון פיין (באנגלית: Shawn Fain; נולד ב-30 באוקטובר 1968) הוא מנהיג איגוד מקצועי אמריקאי, המכהן מאז מרץ 2023 כנשיא איגוד עובדי הרכב. פיין, שהיה בעבר חשמלאי במפעל חלקי רכב של חברת סטלנטיס בקוקומו, אינדיאנה, הוא חבר באיגוד מזה 29 שנים ומשתייך לסיעת הרפורמה "לאחד את כל העובדים לדמוקרטיה" (UAWD). הוא הנשיא הראשון שנבחר ישירות על ידי חברי האיגוד, והיה דמות מרכזית בשביתת איגוד עובדי הרכב של שנת 2023.
ביוגרפיה

פיין נולד וגדל בקוקומו, אינדיאנה, נכד לשני גמלאי איגוד עובדי הרכב מחברת ג'נרל מוטורס. סבו החל את עבודתו בחברת קרייזלר בשנת 1937, השנה שבה הצטרפו עובדי קרייזלר לאיגוד לאחר שביתת ישיבה. אביו היה ראש משטרת קוקומו. פיין הוא בוגר בית הספר התיכון טיילור.
באפריל 2023, זמן קצר לאחר שנבחר לנשיא איגוד עובדי הרכב, פיין הכריז על כך שלאיגוד "נמאס מהמצב הקיים". במהלך משא ומתן על חוזים, דרש העלאת שכר מיידית של 20% לעובדים, ולאחר מכן העלאות הדרגתיות שיגיעו ל-46%. לטענתו, העלאות אלה נדרשות כדי להדביק את קצב העלאות השכר של מנכ"לים בתעשיית הרכב בעשורים האחרונים. בנוסף, הוא קרא לביטול מדרגות השכר השונות והטבות ולחזור להטבות שנלקחו מהעובדים במהלך המשבר הכלכלי של 2007–2008, כולל החזרת התאמות יוקר המחיה ופנסיות מכובדות. עמדתו הנחושה במשא ומתן הייתה גורם מרכזי בהחלטת האיגוד להכריז על שביתה ב-15 בספטמבר 2023. הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות האיגוד שהוכרזה שביתה בו זמנית נגד כל שלוש יצרניות הרכב הגדולות בארצות הברית.
פיין זכה לתשומת לב רבה בשל סגנונו הלא שגרתי בארגון העובדים. הוא משתמש תכופות בפלטפורמות מדיה חברתית כדי לתקשר עם חברי האיגוד, כולל סרטונים בסגנון דוקומנטרי קצר. במהלך המשא ומתן, הופיע בשידורים חיים בפייסבוק, שם ציטט פסוקים מהתנ"ך ומלקולם אקס, ושילב את מסריו עם גישה ישירה ועימותית. לדוגמה, באוגוסט 2023, הוא תועד משליך לפח הצעה של חברת סטלנטיס ואומר כי "מקומה - בפח". סגנון משא ומתן זה זכה לשבחים מצד אנליסטים, שטענו כי מדובר במשא ומתן מודרני ואסטרטגי.
בסיום שביתת עובדי הרכב ב-2023, התחייב פיין להרחיב את מאמצי האיגוד לארגון חברות רכב נוספות. הוא הצהיר כי "כאשר נחזור לשולחן המשא ומתן ב-2028, זה לא יהיה רק עם שלוש הגדולות, אלא עם חמש הגדולות או שש הגדולות". בדצמבר 2023, הודיע איגוד עובדי הרכב על התחלת מאמצי האיגוד במפעל פולקסווגן בצ'טנוגה, טנסי, כאשר למעלה מ-1,000 עובדים חתמו על כרטיסי הצטרפות לאיגוד.
ב-19 באוגוסט 2024, פיין נאם בוועידה הדמוקרטית הלאומית הלאומית והביע תמיכה בעובדים ובזכויותיהם. בנוסף, הצהרותיו הביקורתיות נגד מעמד המיליארדרים זכו לחשיפה נרחבת, ובפרופיל שפורסם עליו ב"ניו יורק טיימס" באוקטובר 2023 צוטט אומר: "לדעתי, למיליארדרים אין זכות קיום".