מדונה
אמנותיות > וידאו קליפים והופעות חיות

בביוגרפיה של מדונה בכתיבתם של אלן מץ וקרול בנסון, The Madonna Companion ציינו כי השתמשה בערוץ MTV ובווידאו קליפים כדי לבסס את הפופולריות שלה ולשפר את יצירתה המוקלטת יותר מכל אמן פופ אחרון. לדבריהם, לרבים משיריה יש דימויים של הקליפ בהקשר חזק, תוך התייחסות למוזיקה. מבקר התרבות מארק סי טיילור בספרו Nots משנת 1993 חש שצורת האמנות הפוסט-מודרנית מצוינת בצילומי וידאו וכי "מלכת הווידאו המכהנת היא מדונה". עוד טען כי "היצירה המדהימה ביותר של MTV היא מדונה. התגובות לסרטוניה הפרובוקטיביים מדי היו סותרים באופן צפוי". מורטון הרגיש כי הצלחתם של שיריה, "Papa Don't Preach",‏ "Like a Prayer", ו-"Justify My Love" קשורה בקליפים שנוצרו לקידומם והשפעתם, ולא בשירים עצמם. בשנת 2003 כינה אותה MTV בתור "כוכבת הקליפים הגדולה ביותר אי פעם" ואמר כי "החדשנות, היצירתיות והתרומה של מדונה לאמנות הקליפ היא זו שזיכתה אותה בפרס". בשנת 2020 דורגה על ידי בילבורד במקום הראשון ברשימת 100 אמני הקליפים הגדולים בכל הזמנים.
סרטוני המוזיקה הראשונים של מדונה שיקפו את סגנון הרחוב המעורב האמריקאי וההיספני שלה בשילוב "זוהר משגע" בהם העבירה לקהל האמריקאי את חוש האופנה האוונגרדי במרכז העיר ניו יורק. הדימויים וההתאגדות של התרבות ההיספנית והסמליות הקתולית שלה נמשכו עם סרטוני המוזיקה בתקופת True Blue. הסופר דאגלס קלנר ציין כי "רב-תרבותיות זו התגלתה כצעדים מוצלחים ביותר שעיצבו אות מדונה בקרב קהלי נוער גדולים ומגוונים". המראה הספרדי של מדונה בסרטונים הפך לטרנד האופנה של אותה תקופה כגון מראה בקליפ "La Isla Bonita". אקדמאים ציינו כי עם סרטוני הווידאו שלה מדונה הפכה בעדינות את תפקידו של הגבר כמין הדומיננטי, סמליות ותמונות אלה היו כנראה הנפוצות ביותר בקליפ של "Like a Prayer" אשר כלל סצנות של מקהלת כנסייה אפרו-אמריקאית, את מדונה נמשכת לפסל קדוש שחור ושרה מאחורי רקע של צלבים בוערים. הקליפ של "Frozen" הוכתר הקליפ לאחד מהקליפים החשובים ביותר בכל הזמנים ברשימות שפורסמו במגזינים וכתבי עת שונים כדוגמת אנטרטיינמנט ויקלי, בילבורד, רולינג סטון, ו-Parade, באתרים שונים נכתב ש"מדונה מעולם לא נראתה כאן בעבר כפי שהיא נראית בקליפ". בשנת 2014, נכלל ברשימת "הקליפים הטובים ביותר בכל הזמנים שצולמו במדבר" של VH1.
הופעות המשחק של מדונה בסרטים זכו לעיתים קרובות לביקורות שלילות ממבקרי קולנוע. סטפני ז'ארק הצהירה במגזין טיים כי "מדונה נראית מעץ ולא טבעי כשחקנית, וזה קשה לצפייה, כי היא בבירור מנסה את הכל". לדברי הביוגרף אנדרו מורטון, "מדונה מעמידה פנים אמיצות על הביקורת, אך באופן פרטי היא נפגעת עמוקות". לאחר כישלונו המסחרי של סחף חושים בשנת 2002, מדונה נשבעה כי "לעולם לא תשחק בסרט שוב". בזמן שסיקר את הרטרוספקטיבה של קריירה שלה בספרו,"Body of Work" בשנת 2016 באולם המטרוגרף בניו יורק, נייג'ל מסמית' מהגרדיאן כתב כי הקריירה הקולנועית של מדונה סבלה בעיקר בגלל מחסור בחומרים המתאימים עבורה, אחרת היא "יכולה לגנוב את הסצנה עבור כל הסיבות הנכונות".
כריס נלסון מהניו יורק טיימס העיר כי "אמנים כמו מדונה וג'נט ג'קסון הציבו סטנדרטים חדשים להופעה חיה, עם קונצרטים שכללו לא רק תלבושות משוכללות ופירוטכניקה מתוזמנת, אלא גם ריקודים אתלטיים במיוחד אשר אפקטים אלה באו על חשבון שירה חיה". ת'ור כריסטנסן מהעיתון דאלאס מורנינג ניוז העיר כי אף על פי שמדונה זכתה לשמצה למוניטין של ליפ סינק במהלך חלק ממופעי סיבוב ההופעות, "Blond Ambition World Tour" בשנת 1990, לאחר מכן ארגנה מחדש את הופעותיה על ידי "שירתה במהלך קטעי השירה הקשים ביותר שלה והתרת שגרת הריקודים ללהקת הגיבוי שלה... יותר מאשר לנסות לזרוח ולרקוד בו זמנית". כדי לאפשר תנועה רבה יותר בזמן ריקוד ושירה, מדונה הייתה אחת מהאמנים המוקדמים ביותר של מיקרופוני אוזניות בתדר רדיו ללא ידיים, כשהדיבורית שלו מהודקת מעל האוזניים או החלק העליון של הראש, וקפסולת המיקרופון נמשכת עד לפה. בגלל השימוש הבולט שלה, החל להיות נודע במשך השני לאחר מכן בשם "מיקרופון מדונה".