stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טימור הפורטוגזית
היסטוריה > תחילת הקולוניאליזם

טרם הגעתן של מעצמות אירופיות לאזור, היה האי טימור חלק מרשת מסחר בין הודו לסין. עצי האלגום הריחניים שהיו באי היו לסחורה המרכזית שייצא. שתי המעצמות הקולוניאליות הראשונות שהגיעו לאזור דרום-מזרח אסיה היו הפורטוגזים (תחילת המאה ה-16) וההולנדים (סוף המאה ה-16). שתיהן הגיעו בחיפוש אחר איי מאלוקו האגדיים. הפורטוגזים, שהגיעו למקום ב-1515 נחתו בפנטה מקאסר, עיר במזרח טימור של ימינו. הסוחרים הפורטוגזים שהגיעו למקום החלו לייצא כמות גבוהה כל כך של עצי אלגום עד כדי כך שכמות העצים באי התדלדלה וכמעט הוכחדה. ב-1556 הגיעו לאי קבוצת דומיניקנים שהקימו התיישבות בכפר ליפאו.
ב-1613, עם ההתגברות בנוכחות ההולנדית בסביבה, הם השתלטו על חציו המערבי של טימור ובמשך שלוש מאות השנים אחר כך השתלטו בהדרגה על יתר חלקי ארכיפלג אינדונזיה, למעט מזרח טימור שנודעה כטימור הפורטוגזית. הפורטוגזים הביאו עמם את התירס והחלו לייצא מהאי פולי קפה. מערכות המס המקומיות שומרו, והמיסים שולמו באמצעות עבודה ומתן חלק מהיבול לרשויות. הפורטוגזים שכרו שכירי חרב ומנהיגי השבטים המקומיים נעזרו בחיילים פורטוגזים במטרה להילחם בשבטים יריבים. עם העלייה בשימוש ברובי מוסקט, החלו המקומיים לצוד צבאים ולסחור בקרני צבי.
השפעה נוספת של הגעת הפורטוגזים הייתה הבאת הנצרות הקתולית, הכתב הלטיני, הדפוס וההשכלה הפורמלית. בשנים אלו הפכה הפורטוגזית לשפה רשמית ושימשה לתפילה ולעסקים, בעוד המלאית שימשה לשפת היומיום של תושבי המקום. כחלק מהמדיניות הפורטוגזית, הוענקה אזרחות לגברים שהתנצרו וכן למדו קרוא וכתוב בפורטוגזית. עד 1970, 1,200 מקומיים, פחות מ-10% מהמקומיים, כשרובם עירוניים מאזור דילי, קיבלו אזרחות פורטוגזית. ב-1974, 30% מהתושבים היו קתולים שעה שהרוב עודנו מאמין באלילים.
היסטוריה > הקמת המושבה הפורטוגזית

בשנת 1702 נשלח מליסבון המושל הראשון של מזרח טימור, אנטוניו קואלו גריירו לליפאו, שהייתה הבירה של מושבות החסות שלה באיי סונדה הקטנים. השליטה הפורטוגזית במקום הייתה רעועה, והורגשה בעיקר באזור ההרים. האתגרים היו רבים. הנזירים הדומיניקנים, הפשיטות ההולנדיות מעת לעת והטימוריזים עצמם היוו מכשול לפעילות הסוחרים הפורטוגזים במקום. השליטה הפורטוגזית הוגבלה בעיקר לאזור דילי, ועל האירופאים היה להסתמך בעיקר על שבטים מקומיים כדי שיוכלו לשלוט ולהשפיע בנעשה באי.
בירת המושבה עברה לדילי ב-1769, אחרי התקפות מצד הטופאסים, קבוצת אנשים שהגיעה לאי בסמיכות להגעת הפורטוגזים, שהצליחו להקים מספר ממלכות במקום. בחזית ההולנדית, הצליחו האחרונים להשתלט על מערב האי ועל הארכיפלג בו שוכנת כיום אינדונזיה. הגבול בין מזרח למערב טימור נקבע ב-1859 בהסכם ליסבון. עם זאת, רק ב-1913 הסכימו הולנד ופורטוגל לחלק את האי ביניהן|. הגבול הנוכחי בין אינדונזיה ומזרח טימור אושר ב-1914.
על פי הדעה הרווחת בפורטוגל באותם ימים, מזרח טימור הייתה לא יותר ממושבת מסחר קטנה ומוזנחת שהשימוש העיקרי בה מלבד ייצוא היה מקום גלות לפושעים ואסירים פוליטיים. עד אז, ההשקעה בתשתיות, בבריאות ובחינוך הייתה נמוכה מאוד. בשנים אלו היה ייצוא עצי האלגום לסחורה העיקרית שיוצאה מהאי, כשפולי קפה תופסים מקום מרכזי לקראת אמצע המאה ה-19. מבחינת התושבים, במקומות בהם הורגש השלטון הזר הוא נטה להתייחס לאוכלוסייה באכזריות ובניצול.
היסטוריה > המאה ה-20

בתחילת המאה ה-20, גרמה הכלכלה המקומית הכושלת בפורטוגל להפיק משאבים רבים יותר מהמושבות שלה, דבר שגרם לתסיסה הולכת וגוברת במזרח טימור. ב-1911–1912, בתגובה למרידה שהתרחשה במושבה, שלחה פורטוגל כוחות ממקאו ומוזמביק שדיכאו אותה ביד קשה, תוך שהם הורגים 3,000 טימוריזים.
בשנות ה-30 השקיעה חברה חצי-ממשלתית יפנית לפיתוח, בחסותו של הצי הקיסרי היפני בחברת המטעים של טימור הפורטוגזית, SAPT. ההשקעה, שהפכה למיזם משותף, שלטה על כלל הייבוא והייצוא לאי והעניין היפני באי הטריד את הרשויות הבריטיות, ההולנדיות והאוסטרליות.
אף שפורטוגל הייתה נייטרלית במלחמת העולם השנייה, בדצמבר 1941 נחתו בטימור הפורטוגזית כוחות בריטיים, אוסטרליים והולנדיים, במטרה להקדים פלישה יפנית אפשרית, שאכן הגיעה בפברואר 1942. במהלך הכיבוש היפני בוטל הגבול בין מזרח ומערב טימור, והאי נשלט כאזור ממשל קיסרי יפני אחד. 400 חיילי הקומנדו האוסטרלים וההולנדים שנותרו באי ניהלו מלחמת גרילה שהביאה למעל 1,000 נפגעים לצבא היפני. הטימוריזים והפורטוגזים סייעו לגרילה, אך הדבר עלה להם בדם רב: עד סוף המלחמה נהרגו בין 40 ל-60 אלף מקומיים, הכלכלה נחרבה והרעב התפשט.
אחרי המלחמה שבו הפורטוגזים לשלוט במושבה. ההולנדים לעומתם, התפנו ממערב האי במהירות רבה יחסית והוא הפך לחלק מאינדונזיה ב-1949. במטרה לשקם את הכלכלה, אילצו הפורטוגזים את המנהיגים המקומיים לספק עובדים על חשבון המגזר החקלאי. בשנים אלו גברה גם השפעתה של הכנסייה הקתולית במדינה, אחרי שהפורטוגזים עצרו את מערכת החינוך ב-1941. בתקופה שאחרי המלחמה גדל במידה משמעותית מספר בתי הספר במושבה, אם כי המספר עדיין היה נמוך מאוד.
היסטוריה > סיום השלטון הפורטוגזי

אחרי מהפכת הציפורנים ב-1974 בפורטוגל, החל תהליך דה-קולוניזציה מהיר בכל רחבי האימפריה. באפריל אותה שנה אושרו שלוש המפלגות הפוליטיות הראשונות במושבה, UDT וה-ASDT היו המרכזיות, ובעוד ה-UDT העדיפה אוטונומיה מורחבת תחת השלטון הפורטוגזי, ה-ASDT שהפכה בהמשך לפרטילין, דחפה לעצמאות מיידית. המפלגה השלישית, APODETI תמכה בשילובה של מזרח טימור באינדונזיה, בשל הטענה כי מדינה עצמאית תהיה חלשה ופגיעה כלכלית.
ב-14 בנובמבר 1974 מונה מריו למוס פירס למושל האחרון של המושבה. בראשית כהונתו פרץ סכסוך מזוין בין המפלגות שכלל חיילים מצבא פורטוגל, רובם מקומיים. על כן, הוא החליט לעזוב את הבירה ולעבור לאי אטאורו 25 ק"מ צפונה מדילי באוגוסט 1975. במקביל הוא ביקש תגבורת צבאית, שנענתה בדמות ספינת מלחמה שנשלחה לטימור.
מאמצים אלו לא נשאו פרי, וב-28 בנובמבר הכריזה פרטילין על עצמאות חד-צדדית מפורטוגל ועל הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של טימור-לאסטה. ב-7 בדצמבר פלשו כוחות צבא אינדונזיה למושבה, והכוחות הפורטוגזים, שבתחילה לא זיהו את הפולשים, עזבו את אטאורו לדרווין שבאוסטרליה.
מטבע

המטבע הראשון בטימור היה הפטקה הפורטוגזית-טימוריזית שהוצגה ב-1894.
החל מ-1959 נכנס כהילך חוקי האשקודו הפורטוגזי-טימוריזי, שהיה קשור לאשקודו, שהיה בתוקף עד פירוק המושבה ב-1975, עת הוחלף ברופיה אינדונזית.
לקריאה נוספת

אדם שוורץ, A Nation in Waiting: Indonesia in the 1990s, Allen & Unwin, 1994, ISBN 9781863736350
Geoffrey Gunn, Historical Dictionary of East Timor, מרילנד, ארצות הברית: Scarecrow, 2011, ISBN 9780810875180
הערות שוליים

1 2  Barbara A. West, Encyclopedia of the Peoples of Asia and Oceania, Infobase, 2009, עמ' 198, ISBN 0-8160-7109-8
1 2 3  Jean Gelman Taylor, Indonesia: Peoples and Histories, קונטיקט, ארצות הברית: אוניברסיטת ייל, 2003, עמ' 379
↑   History of Timor בתאריך 24 במרץ 2009, בארכיון האינטרנט
↑  Longgina Novadona Bayo, Purwo Santoso, Willy Purna Samadhi (ע), In Search of Local Regime In Indonesia: Enhancing Democratisation In Indonesia, Yayasan Pustaka Obor Indonesia, עמ' 292, ISBN 9786024335649
↑  History of East Timor
↑  Robert Lee, Crisis in a Backwater. 1941 in Portuguese Timor, 2000, עמ' 175–189
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548043205171  LCCN: n80062454  VIAF: 150709574   WorldCat (עם VIAF): 150709574 
מפקד פורטוגזי בלוויית כוחות מקומיים, שנות ה-30
הדגל המוצע למושבה
בול שהוצא בטימור הפורטוגזית
טקס פורטוגזי באטבה, 1970
מטבע של 20 אשקודו טימוריזי
טיילור ראק

טיילור מדיסון ראק (באנגלית: Taylor Madison Ruck; נולדה ב-28 במאי 2000) היא שחיינית קנדית, זוכת שתי מדליות ארד אולמפיות (ריו דה ז'ניירו 2016) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, זוכת 4 מדליות מאליפות העולם (בריכת 25 מטר), מהן שתיים זהב (וינדזור 2016) במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, אלופה ושיאנית חבר העמים הבריטי (גולד קוסט 2018) במשחה ל-200 מטר חופשי ואלופת העולם לנוער (סינגפור 2015 ואינדיאנפוליס 2017) בעלת 13 מדליות, מהן 9 זהב.
ביוגרפיה

ראק נולדה בקלונה, קולומביה הבריטית. היא תלמד בשנה הבאה באוניברסיטת סטנפורד.
ביוגרפיה > 2015

באליפות העולם בשחייה לנוער שנערכה בסינגפור בסוף אוגוסט 2015 זכתה ראק ב-6 מדליות, 3 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 53.92 שניות, לפני חברתה לנבחרת פני אולקסיאק (54.65 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא משחקים חדש נוסף של 1:57.87 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב (שתי שחייניות ושני שחיינים) בשיא עולם חדש לנוער, מדליית כסף, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.71 דקות, המהירה באליפות ומדליות ארד, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.49 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
ביוגרפיה > 2016

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה ראק בשתי מדליות ארד, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם סנדרין מיינוויל, שנטל ון לנדהם ופני אולקסיאק בשיא קנדה חדש של 3:32.89 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:30.65 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 3:31.89 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חוחפשי בשיא קנדה חדש של 7:45.39 דקות, אחרי ארצות הברית (7:43.03 דקות) ואוסטרליה (7:44.87 דקות).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינדזור, אונטריו בתחילת דצמבר 2016 זכתה ראק ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי.  כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:51.69 דקות, המהירה בתחרות. מדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחהת בשלב המוקדמות ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא קנדה חדש של 1:52.50 דקות, אחרי פדריקה פלגריני מאיטליה (1:51.73 דקות) וקטינקה הוסו מהונגריה (1:52.28 דקות).
ביוגרפיה > 2017

באליפות העולם בשחייה לנוער שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה בסוף אוגוסט 2017 זכתה ראק ב-7 מדליות, 6 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא משחקים חדש נוסף של 1:57.08 דקות ובחמישה משחי שליחים, משחי שליחות 4x100 מטר חופשי, 4x200 מטר חופשי, 4x100 מטר מעורב, 4x100 מטר חופשי משולב ו-4x100 מטר מעורב. בארבעת המשחים הם קבעו שיאי עולם חדשים לנוער. כשחיינית ראשונה היא קבעה 53.63 שניות שיא משחקים חדש והתוצאה הטובה באליפות וכשחיינית רבעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.93 שניות. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.23 שניות.
ביוגרפיה > 2018

במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט, קווינסלנד בתחילת אפריל 2018 היא זכתה ב-8 מדליות, 1 זהב, 5 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי ובשיא חבר העמים הבריטי חדש של 1:54.81 דקות, לפני אריארן טיטמוס שקבעה שיא אוקיאניה חדש של 1:54.85 דקות והשיאנית הקודמת אמה מקיאן (1:56.26 דקות), שתיהן מאוסטרליה. מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי ביחד עם ברונטה קמפבל מאוסטרליה בשיא קנדה חדש של 24.26 שניות ואחרי קייט קמפבל שקבעה שיא חבר העמים חדש של 23.78 שניות, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.42 דקות, אחרי חברתה לנבחרת קיילי מאס שקבעה שיא משחקים חדש של 2:05.98 דקות ולפני אמילי סיבום מאוסטרליה (2:06.82 דקות) ובשלושה משחי שליחות 4x100 מטר חופשי (במשחה זה כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 51.82 שניות), 4x200 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב. מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.08  שניות, אחרי ברונטה קמפבל שקבעה שיא מחקים חדש של 52.27 שניות וקייט קמפבל (52.69 שניות) ובמשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 58.97 שניות, אחרי קיילי מאס שקבעה שיא משחקים חדש של 58.63 שניות ואמילי סיבום (58.66 שניות).
ביוגרפיה > 2018 > תחרות השיא

באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו באוגוסט 2018 זכתה ראק ב-5 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-3 ארד. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא משחקים  ובשיא לאומי חדש של 1:54.44 דקות, לפני ריקאקו איקי מיפן שקבעה שיא אסיה חדש של 1:54.85 דקות וקייטי לדקי מארצות הברית (1:55.15 דקות), מדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב אחרי קתלין בייקר מארצות הברית (2:06.41 דקות) ולפני רגן סמית' (2:06.46 דקות), שתיהן מארצות הברית. מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 52.72 שניות, אחרי קייט קמפבל מאוסטרליה שקבעה שיא משחקים ושיא אוקיאניה חדש של 52.03 שניות וסימון מנואל מארצות הברית (52.66 שניות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.47 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב. כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 51.72 שניות.
ביוגרפיה > 2019

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה ראק ב-3 מדליות ארד, כולן במשחי שליחות. במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קיילה סנצ'ז, פני אולקסיאק ומרגרט מקניל בשיא לאומי חדש של 3:31.78 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:30.21 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 3:31.02 דקות, כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.19 שניות, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם קיילה סנצ'ז, אמילי אוברהולט ופני אולקסיאק בשיא לאומי חדש של 7:44.35 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 7:41.50 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 7:41.87 דקות, כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.41 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.96 שניות, במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.03 שניות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב בשיא לאומי חדש של 3:22.54 דקות, 43 מאיות השנייה ממדליית ארד. כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.12 שניות.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

50 מטר חופשי: 24.26 שניות (2018), שיא קנדה
100 מטר חופשי: 52.72 שניות (2018)
200 מטר חופשי: 1:54.44 דקות (2018), שיא קנדה
50 מטר גב: 28.99 שניות (2018)
100 מטר גב: 58.55 שניות (2019)
200 מטר גב: 2:06.36 דקות (2018)
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

50 מטר חופשי: 24.08 שניות (2017)
100 מטר חופשי: 52.09 שניות (2017)
200 מטר חופשי: 1:52.50 דקות (2016), שיא קנדה
400 מטר חופשי: 4:06.69 דקות (2016)
100 מטר גב: 56.99 שניות (2017)
200 מטר גב: 2:01.66 דקות (2017), שיא קנדה
הערות שוליים

↑  שתי שחייניות ושני שחיינים
חמשתם

| --- | --- |

כריכת הספר
 מידע כללי
 מאת:  זאב ז'בוטינסקי
 איורים:  Mad
 שפת המקור:  רוסית
 תורגם לשפות:  עברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית
 סוגה:  רומן היסטורי
 הוצאה
 הוצאה:  ערי ז'בוטינסקי (הוצאת ספרים) בע"מ
 הוצאה בשפת המקור:  Парижъ: Ars
 תאריך הוצאה:  1933
 מספר עמודים:  248 (במהדורה העברית)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  תש"ז (בסביבות 1947)
 תרגום:  י"ה ייבין וחנניה ריכמן
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001205255
זאב ז'בוטינסקי
חֲמִשְׁתָּם (ברוסית: Пятеро, נהגה: Piatiera) הוא אחד משני הרומנים ההיסטוריים שכתב זאב ז'בוטינסקי (השני הוא "שמשון").
היצירה והוצאתה לאור

ז'בוטינסקי מספר בהקדמה לרומן כי תיאר בו דמויות אמיתיות שפגש בעיר אודסה, עיר מולדתו, בילדותו ובנעוריו. הוא מביע רחשי אהבה לעיר, המשמיעה באוזניו את "שיר השירים של האנושות: מאה לשונות"; הוא תופס אותה כעיר אוניברסלית אשר "כמה עמים מכל קצוי אירופה נתקבצו הנה, כדי לבנות עיר אחת על תלה"` חוקר הספרות יהודה פרידלנדר מסביר שביצירתו של ז'בוטינסקי חמשתם משתקף "עולמו של יהודי מתבולל באודיסה הרב־תרבותית"; וזאת לצד "עולמו של הסופר הרוסי המשתקף בסיפוריו הקצרים; והרומן שמשון משקף את העולם היהודי־ציוני־רוויזיוניסטי". ההיסטוריונית סבטלנה נטקוביץ' מציינת, כי ז'בוטינסקי השלים את עבודתו על הרומן "בתקופה שבה חברי התנועה הרוויזיוניסטית הצביעו בעד פרישת התנועה מן ההסתדרות הציונית ובעד הקמת ההסתדרות הציונית החדשה (הצה"ר)".
החיבור נכתב "פרקים-פרקים", פורסם בהמשכים בשבועון הציוני "ראזסווייט" (בעברית "השחר") בפריז במהלך שנת 1933, ונדפס כספר בשנת 1936. תהליך זה של בניית הרומן ופרסומו היה "כמיטב המסורת של הז'ורנאליזם במאה התשע־עשרה", כדבריה של החוקרת ניצה פרילוק.
הספר ראה אור בעברית, ככרך ג', בסדרת כתבי זאב ז'בוטינסקי, בתרגומם של יהושע השל ייבין וחנניה ריכמן בהוצאת ערי ז'בוטינסקי.
נושאים ועלילה

נושאי הספר הם תולדות יהדות רוסיה בתחילת המאה ה-20, כפי שכותב המחבר בהקדמה: "תחילת סיפור זה מחיי אודיסה הקודמת נעוצה בעצם־ראשיתה של המאה שלנו. שנותיה הראשונות של מאה זו נקראו אז בפינו "אביב" במובן של התעוררות ציבורית ומדינית, ובשביל בני־דורי היה זה גם אביב אישי - תקופת העלומים האמיתית של גיל־עשרים". אולם ההקדמה האופטימית אך משחזרת את התקוות הרמות, אשר נכזבות ומתפוגגות בהמשך היצירה. כך למשל, על פי ההיסטוריונית סבטלנה נטקוביץ': "יותר משהוקדש הרומן "חמשתם" לתיאור אווירת הנעורים באודסה והאביב הפוליטי של תחילת המאה ולהאדרתם, הוא עסק למעשה בתיעוד התפוררותם של הנעורים הללו בלחץ אירועי האביב ההיסטורי. ביצירה מתחיל האביב הפוליטי בדיבורים מהוססים בגנות המשטר ובמהרה מתפתח לגל גובר של אלימות, הפקרות ובגידות. דווקא אביב פוליטי זה היה אחראי ברומן לחיסול אביב הנעורים של בני דורו".
הספר עוסק בהשפעתם של תהליכים היסטוריים גורליים על יהדות מזרח אירופה, כגון: מודרניזציה, המרות דת רבות לנצרות, הגירה (בעיקר לארצות הברית), פעילותם של מהפכנים ותנועות מהפכניות נגד הצאר הרוסי ומשטרו, התרחבות העבריינות בערים הגדולות, ותהליכי התבוללות יהודית מואצת בחברה הרוסית, המשתלשלים מהמודרניזציה ומהמהפכנות הרוסית. ההיסטוריונית סבטלנה נטקוביץ' סוברת כי "חמשתם" הוא "כפנאופטיקון של ההתבוללות היהודית באודסה"; לראשונה עסק ז'בוטינסקי הסופר בהתבוללות היהודית "במחזה החברתי "נכר" שנכתב בשנים 1907–1908. אף שב"נכר", כמו ב"חמשתם", הזדהה ז'בוטינסקי עם עמדתם של בעלי העסקים היהודים המסורתיים, במחזה הוא התייחס בעיקר לדמויותיהם של הצעירים הסוציאליסטים. ברומן, לעומת זאת, הדמויות הפועלות ונושאי מערכת הערכים של היצירה היו בני הבורגנות האודסאית המתבוללת שבה גדל ז'בוטינסקי עצמו".
דמויות

עלילת הרומן מגוללת את סיפורה של משפחת מילגרוֹם, משפחה יהודית משכילה ואמידה מהעיר אודסה. המשפחה כוללת את האם אננה מיכאילוֹבנה והאב איגנץ אלברטוֹביץ' וחמשת ילדיהם - המציגים חמש תגובות למשבר שיצרו עידן האורות, ההשכלה והנאורות אצל יהודי מזרח אירופה, שהיוו את רובה של היהדות במפנה המאה העשרים, או חמש דרכים אל ההתבוללות שבהן מהלכים גיבורי הספר (על פי סדר לידתם):
הבכורה מרוּסְיָה, היא אדמונית שיער, שבנעוריה אהבה לתנות אהבים עם בחורים רבים; "מתאהבת בימאי רוסי מן האצולה", אבל "נישאת לרוקח יהודי קרתני" בשם סמוֹילו קוֹזוֹדוֹי (קרוב משפחה רחוק של אמה, המייצג את המוני היהודים של תחום המושב.) מרוסיה "מייצגת את הארוטיות היצרית ומלאת החיים ואת ההתברגנות". "ונספית בשריפה שפרצה בדירתה, בהקריבה עצמה כדי לגונן על בנה הפעוט".
מרקוֹ, מתעמק באידאולוגיות ושיטות מחשבה מגוונות, כגון צמחונות, בודהיזם, תורת ניטשה, דתיות ו"בקשת אלוהים" כללית, לצד התעניינותו ב"הגנה עצמית" (שמה של ההתארגנות היהודית החמושה בתקופת הפוגרומים ומהפכת הנפל ברוסיה הצארית שפרצה ב-1905) ובמלחמת יפן-רוסיה (שפרצה ב-1904); נסע ללימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג; ושם התחבר אל וואלנטינוצ'קה, יצאנית לשעבר. מייצג את "הנהייה אחר זרמים רוחניים ופוליטיים". אולם פתיחותו הרבה לעולם הרעיונות המגוון של ראשית המאה ה-20, אינה כוללת הערכה לציונות. וכך מתאר האני המספר את שיחתו עם מרקו:
– מַרקוֹ, יש בעירנו דוקטור ציוני אחד, ולו – משרתת הַפְּקָה. פעם אחת הגישה תּה באספה בביתם, ואשת הדוקטור שאלה אותה אחר-כך: "המוצא חן הדבר בעיניך?" והפּקה ענתה בכובד-ראש, בנעימת כניעה לגורל: מה לעשות, גברת, נצטרך לנסוע לפלשתינה!
הוא נעלב. מצא, שאין הנידון דומה לראיה, ובכלל – מעשה-הפּקה אינו אלא בדיחה נושנה, כבר שמע אותה עשר פעמים.
– אגב, מרקוֹ, – אמרתי תוך פיהוק, – אם כבר תבקש לך אומה, למה לא תיספח אל הציוֹנים?
הוא לטש את עיניו העגלגלות ונעץ אותן בי מתוך השתוממות גמורה; ניכר היה לפי מבטו, שאפילו בשעה חמש לפנות בוקר, ואפילו בדרך הלצה בלבד, אין אדם מיושב בדעתו יכול להגיע לידי מחשבת-תעתועים שכזו".
סופו של מרקו: "הוא טבע בנהר הנייבה כשנחלץ לסייע לאישה בלתי מוכרת, שזעקתה נשמעה בלילה חשוך".
ליקה, הייתה נערה יפה "כמלאך וזדונית כשטן", שהצטרפה אל חוגי המהפכנים הקומוניסטים ברוסיה; משטרת הצאר אסרה אותה בבית סוהר, ואחר כך נשלחה לגלות בצפון רוסיה; משם ברחה למערב אירופה; שם היא התחברה לגבר איטלקי ועבדה כאשת מודיעין וריגול של חוגי המהפכנים הקומוניסטים. "מייצגת את ההתמסרות למרקסיזם", לקומוניזם ולבולשביזם. "וסופה שהוצאה להורג בתקופת הטיהורים של סטלין".
סיריוֹז'ה, נמשך לפואטיקה, לציור ולמוזיקה, להתגנדרות, להנאות החיים ולבזבוז כספים; היה היה לחברם של עבריינים בנמל אודסה, ואף גנב כספים מקרוביו; באופן משונה, היה מיודד עם אם ובתה מן החברה הגבוהה של אודסה, המאוהבות בו; מייצג את "הפנייה לניהיליזם ולעולם הפשע". "ומתעוור מחומצת גופרית שהותזה בפניו בידי הבעל הנוקם".
טוֹריק (קיצור חיבה לשמו ויקטור), היה "תלמיד בית ספר שקדן, רציונל ומעשי", ונחשב לאדם אמין ואחראי. מייצג את "ההתנצרות האופורטוניסטית והמחושבת" שהייתה נחלתם של חוגים רחבים ביהדות אירופה מאז שלהי המאה ה-18.
לקריאה נוספת

ניצה פרילוק, ""חמישתם" של ז'בוטינסקי: סיפור על אהבה ועיר", האומה, 155, אביב תשס"ד 2004, עמ' 76–88.
סבטלנה נטקוביץ', בין ענני זוהר : יצירתו של ולדימיר (זאב) ז'בוטינסקי בהקשר החברתי, עריכה לשונית: ליאורה הרציג, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, 2015.
יוסף נדבה (עורך), תסכיתים לספרי זאב ז'בוטינסקי "חמשתם" ו"שמשון", סימול התיק: פ 157 - 3/ 9, באתר ארכיון מכון ז'בוטינסקי
הערות שוליים

↑  בשנת 1947 תורגמו לאנגלית פרקים אחדים מ"חמשתם", סימול התיק: א 4 - 14/ 8, בארכיון מכון ז'בוטינסקי בישראל; מהדורה באנגלית, ראתה אור בהוצאת Cornell University Press בניו יורק, בשנת 2005
↑  מהדורה בצרפתית, ראתה אור בהוצאת Editions des Syrtes, בשנת 2006
↑  מהדורה בגרמנית, ראתה אור בהוצאת DIE ANDERE BIBLIOTHEK, בשנת 2012.
↑  זאב ז'בוטינסקי, חֲמִשְׁתָּם, (תרגום מרוסית: י"ה ייבין וחנניה ריכמן), ירושלים: הוצאת ערי ז'בוטינסקי (הוצאת ספרים) בע"מ, תש"ז, (להלן, חמשתם, תש"ז), עמ' 10-9.
1 2  חמשתם, תש"ז, עמ' 238.
↑  יהודה פרידלנדר, "הערות ליצירתו הספרותית של זאב ז'בוטינסקי", בתוך: עיונים בתקומת ישראל: איש בסער - סדרת נושא 3, (עורכים: אבי בראלי, פנחס גינוסר), באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון, 2004, עמ' 288.
↑  סבטלנה נטקוביץ', בין ענני זוהר: יצירתו של ולדימיר (זאב) ז'בוטינסקי בהקשר החברתי, עריכה לשונית: ליאורה הרציג, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, 2015, (להלן, נטקוביץ'), עמ' 270.
↑  חמשתם, תש"ז, עמ' 7.
↑  В. Жаботинскій, Пятеро, באתר הספרייה הלאומית. סימול הספר: ז'- 4/ 4, באתר ארכיון מכון ז'בוטינסקי בישראל. הספר ברוסית ראה אור גם בהוצאת JABOTINSKY FOUNDATION בניו יורק, בשנת 1957; בהוצאת BIBLIOTEKA ALIA בירושלים בשנת 1990; ובהוצאת Optimum באודסה בשנת 2000.
↑  ניצה פרילוק, " "חמישתם" של דבוטינסקי: סיפור על אהבה ועיר", האומה, 155, אביב תשס"ד 2004, (להלן, פרילוק), עמ' 76.
↑  זאב ז'בוטינסקי, חֲמִשְׁתָּם, (תרגום מרוסית: י"ה ייבין וחנניה ריכמן), ירושלים: הוצאת ערי ז'בוטינסקי (הוצאת ספרים) בע"מ, תש"ז.
↑  חמשתם, תש"ז, עמ' 9.
1 2 3 4 5 6 7  נטקוביץ', עמ' 236.
↑  נטקוביץ', עמ' 270.
1 2 3 4 5 6 7  פרילוק, עמ' 77.
↑  חמשתם, תש"ז, עמ' 59.
↑  חמשתם, תש"ז, עמ' 245
↑  דן מירון, הגביש הממקד, פרקים על זאב ז'בוטינסקי המספר והמשורר, ירושלים, הוצאת מוסד ביאליק, תשע"א, עמ' 25.
| זאב ז'בוטינסקי |
| --- | --- | --- |
| פעילות פוליטית וחברתית | גדוד נהגי הפרדות • הגדודים העבריים • ברית החייל  • ציונות רוויזיוניסטית • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • בית"ר • ארגון צבאי לאומי • הסתדרות ציונית חדשה • הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי • הסתדרות העובדים הלאומית • תוכנית האווקואציה |  |
| משפחתו | יוענה ז'בוטינסקי (אשתו) • ערי ז'בוטינסקי (בנו) • זאב ז'בוטינסקי (נכדו) |  |
| כתביו | מגילת הגדוד • שמשון (ספר) • חמשתם • כן, לשבור! • על קיר הברזל • האתיקה של קיר הברזל • מתוך קרירות ואיתנות |  |
| שיריו | שיר אסירי עכו • שיר הדגל • שיר תל-חי • שמאל הירדן • שיר בית"ר • הנדר • שיר אל-על • כולה שלי • תרגום: העורב (פואמה) |  |
| הנצחה | יום זאב ז'בוטינסקי • פארק ז'בוטינסקי • מצודת זאב • גבעת זאב • פסגת זאב • כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי • מכון ז'בוטינסקי • ארכיון מכון ז'בוטינסקי • כביש 481 • כביש 441 • נחלת ז'בוטינסקי • תחנת ז'בוטינסקי • הילכו שניים יחדיו |  |
| שונות | קבורה בישראל • חלקת משפחת ז'בוטינסקי • מסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי • פרס ז'בוטינסקי לספרות ומחקר |  |
"יהודי אודסה" איורו של ג'ון בושן טלפר (John Buchan Telfer) משנת 1876
יאן פוקלמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 במרץ 1940 (בן 84) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליידן 
 מוסדות:  אוניברסיטת ליידן 
 www.janfokkelman.nl
 
יוהנס פטרוס (יאן) פוקלמן (בהולנדית: Johannes Petrus (Jan) Fokkelman; נולד בבטאוויה (הודו המזרחית ההולנדית), ב-23 במרץ 1940) הוא חוקר מקרא הולנדי.
לימודים

לאחר ימי הלימודים באמסטרדם והנגלו החל פוקלמן ללמוד שפות ותרבויות שמיות באוניברסיטת ליידן בשנת 1958. לאחר התואר הראשון (אנ'), הוא התמקד בשפה העברית על תולדותיה, ובמספר ניבים של ארמית ואוגריתית. בנוסף, לקח קורס בתאולוגיה מקראית עם הדוגמטיסט הנדריקוס ברקהוף (אנ'). בשנת 1963 סיים בציון לשבח עם עבודת הגמר בנושא "האנשת האל בברית הישנה". בהמשך למד סורית, בבלית, שומרית וביקורת ספרות. בשנת 1963 הפך לעוזרו של פרופ' ט. ינסמה (T. Jansma), שהנחה אותו לדוקטורט אותו קיבל ב-1973. בנוסף להרצאות במגוון נושאים בתחומיו, הוא ממקד את מחקריו בנרטיב של יעקב בספר בראשית. התזה שלו, "Vertelkunst in het boek Genesis" (סיפור סיפורים בספר בראשית), פורסמה באנגלית.
מחקר

פוקלמן הוא מחלוצי הגישה הספרותית של הברית הישנה. הוא בוחן את הטקסטים בשיטות של לימודי ספרות מודרניים, כמו קריאה צמודה: בניגוד לביקורת המקרא, שמטרתה לנסות לשחזר את הטקסט המקורי של המקרא ולנסות להבין מתי ואיך נכתב, פוקלמן קורא להתייחס לטקסטים כיחידה ספרותית קוהרנטית.
לאחר קידומו עבד על ספר שמואל, ופרסם בארבעה חלקים את "Narrative Art and Poetry in the Books of Samuel" ("אמנות נרטיבית ושירה בספרי שמואל") בין השנים 1981 ל-1993 ב-2,400 עמודים.
אז הפנה את תשומת ליבו לשירה העברית, בעיקר לספר תהילים ולספר איוב. אחת התגליות החשובות שלו הייתה שהמשוררים העבריים ספרו במדויק את הברותיהם. טור, בשירה העברית הקלאסית, מורכב משתי צלעות (לפעמים 3), ואורך לעיתים קרובות בין 7 ל-9 הברות. המספר המרכזי 8 הוא נורמטיבי ביותר מאופן אחד בספר איוב. יחידות אחרות, כגון בתים וחרוזים, כוללות גם מספר הברות שחושבו בזהירות. איזון מדויק זה חל על כל השירים בברית הישנה. הוא חשף את ממצאיו לציבור בעבודה נוספת בת ארבעה כרכים, "Major Poems of the Hebrew Bible" ("שירים מרכזיים מהתנ"ך") (1999–2004), בה הוא מתאר את המבנה והפרוזודיה של ספר תהילים וספר איוב (ושל שירה מקראית נוספת).
בעקבות תזה זו, פוקלמן קיבל מינוי של עמית במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית בירושלים (1982–1983). בשנת 1990 הוא התקבל כעמית במרכז הלאומי למדעי הרוח בקרוליינה הצפונית, ובשנים 1998–1999 במכון ללימודים מתקדמים ההולנדי (NIAS)(אנ') בריכטדורף.