stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלדד רגב
הערות שוליים

↑  "Lebanese Minister: Goldwasser, Regev Were Killed by IDF Fire". Haaretz. 5 באוקטובר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אהוד ברק, "פרסונה", ישראל פלוס, 24 בינואר 2009
↑  "אני גאה במדינה שנלחמה שתחזור", באתר וואלה, 17 ביולי 2008
1 2  אחיה ראב"ד, אלדד רגב התקבל ללימודי משפטים בבר-אילן, באתר ynet, 11 בספטמבר 2006
↑  בעז גורן, ‏מכבי ת"א היתה חייו: סיפורו של אלדד רגב ז"ל, באתר ONE‏, 28 באפריל 2009
↑  האתר הרשמי של מכבי נווה שאנן אלדד, ‏2024-04-28
↑  קורות החיים של אייל בנין, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  קורות החיים של שני תורג'מן, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  קורות החיים של וסים נזאל, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  חיים איסרוביץ, חיזבאללה חושף: כך חטפנו את רגב וגולדווסר, באתר nrg‏, 12 ביולי 2007
↑  ג'קי חורי, איזנקוט: תוכנן מבצע קצר, דברים השתבשו, באתר הארץ, 26 באפריל 2007.
↑  האיל הקורא
↑  הממשלה אישרה את עסקת השבויים, באתר וואלה, 29 ביוני 2008
↑  ynet, סוף העסקה עם חיזבאללה: 5 פלסטינים ישוחררו, באתר ynet, 2 באוגוסט 2008
↑  גלי צה"ל, ‏אודי גולדווסר ואלדד רגב יובאו היום למנוחות, באתר גלובס, 17 ביולי 2008
↑  רגב וגולדווסר יובאו היום למנוחות, באתר וואלה, 16 ביולי 2008
↑  אור ברנע, אלדד רגב כתב, אייל גולן שר, באתר ynet, 27 באפריל 2009
↑   ידעת שזה זמני, בביצוע אייל גולן, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:29)
↑  אמי דרנג, ‏מכבי של אלדד, באתר ‏מאקו‏, 28 באפריל 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009050185905171  ISNI: 0000 0000 6092 9330  LCCN: n2009027267  VIAF: 88380584   WorldCat (עם VIAF): 88380584 
הנחת הארונות על ידי אנשי חזבאללה בגבול ישראל-לבנון, 16 ביולי 2008
הספרייה המרכזית למדעי היהדות

| --- | --- |

מבנה המכון למדעי היהדות והספרייה היהודית בוורשה, 1938. המבנה שרד ושוקם לאחר מלחמת העולם השנייה
 תאריך ייסוד:  1879 
 קואורדינטות:  52°14′39″N 21°00′10″E﻿ / ﻿52.2442°N 21.0028°E﻿ / 52.2442; 21.0028
 https://cbj.jhi.pl/
  (למפת ורשה מוגדלת) הספרייה למדעי היהדות(למפת ורשה רגילה) הספרייה למדעי היהדות
 
הספרייה המרכזית למדעי היהדות (בפולנית: Centralna Biblioteka Judaistyczna) הייתה ספרייה יהודית ברחוב טְלוֹמַצקה בוורשה. מבנה הספרייה שרד אך היא אינה פעילה עוד. במקומו של המכון למדעי היהדות שפעל אף הוא במבנה, הוקם המכון היהודי ההיסטורי בוורשה, המציג אוספים הקשורים להיסטוריה של היהדות והיהודים בפולין.
זכרה של הספרייה מונצח על ידי המכון ההיסטורי באמצעות אתר האינטרנט "הספרייה המרכזית למדעי היהדות" (פול') המנגיש ספרים ואוספים משל יהדות פולין לגולשי המרשתת ברחבי העולם כולו.
היסטוריה

הספרייה המרכזית למדעי היהדות נוסדה בין השנים 1879–1880 כספריית בית הכנסת הגדול בוורשה ביוזמת לואי נתנזון (בנו של סמואל נתנסון), לפי תוכנית שהציג כבר בשנת 1860. הקמת הספרייה התאפשרה באמצעות גיוס כספים ציבורי, ותקציבה השוטף התאפשר מתמיכה של נדבנים פרטיים כגון איגנאצי (יצחק) ברנשטיין וסיוע של קופת בית הכנסת. במשך שנים רבות פעלה ועדה מיוחדת בראשות שמואל פוזננסקי לגיוס ספרים ורכישת כתבי יד, אוספים וארכיונים פרטיים. הספרן הראשי היה משה מושקובסקי.
בשנת 1927, ביוזמת משה שור, החל ועד הספרייה לעבוד על הקמת מושב קבע. ב-1936 נכנסה הספרייה למושב הקבע שלה בבניין רחב ידיים ברחוב טלומצקה (אנ') בוורשה, מקום מושבו של המכון למדעי היהדות (רו').
בימי מלחמת העולם השנייה (נובמבר 1940 – מרץ 1942) עמד הבניין בגבול גטו ורשה והתרכזה בו פעילות סיוע ועזרה הדדית של יהודי הגטו. הספרייה נבזזה בידי הנאצים וחלק מהספרים הושבו לאחר המלחמה. הבניין היה אחד הבודדים ששרדו אחרי חיסול הגטו, הוא נשרף, אך קירותיו שרדו וכך ניתן היה לשקמו. כתובת החזית בעברית ובפולנית הוסרה במהלך השיקום שלאחר המלחמה. הבניין משמש כיום כמשכנו של המכון היהודי ההיסטורי בוורשה, שבו נמצא גם ארכיון רינגלבלום ("עונג שבת").
פעילות הספרייה המרכזית למדעי היהדות ממשיכה כמפעל הנצחה באמצעות פורטל האינטרנט "הספרייה המרכזית למדעי היהדות" (פול').
אוון מיקם

אוון מיקם (באנגלית: Evan Mecham;‏ 12 במאי 1924 –  21 בפברואר 2008) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אריזונה ה-17 מינואר 1987 ועד הדחתו באפריל 1988. שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה וזכה לעיטורים. היה סוחר מכוניות מצליח ולעיתים עסק גם בהוצאה לאור של עיתונים.
מספר הפעמים הרב שבהן התמודד בבחירות למשרות ציבוריות הקנו למיקם מוניטין של "מועמד תמידי", והוא כונה "הרולד סטסן (אנ') של אריזונה", לפני שנבחר למושל. כמושל, מיקם עורר מחלוקות כמעט מיד לאחר השבעתו, והוא היה הראשון מבין כל מושלי ארצות הברית שהתמודד בו-זמנית עם הליך הדחה, בחירות חוזרות, שכבר נקבע מועדן, ואישום פלילי. הוא היה ראשון מושלי אריזונה שהודח, ואחד מ-15 מושלי מדינות ארצות הברית שהודחו.
מיקם כיהן בשנים 1961–1963 כחבר הסנאט של אריזונה, לפני שהחל רצף של התמודדויות בלתי מוצלחות על משרות ציבוריות. ניצחונו בבחירות למשרת המושל ב-1986 החל בניצחון מפתיע בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, שבעקבותיו חל פיצול בשורות המפלגה הדמוקרטית במהלך הבחירות הכלליות, שהיו למרוץ של שלושה מועמדים. כמושל, נודע מיקם בשל הצהרות ומעשים שנתפסו כבעלי אופי גזעני. בין הצעדים הללו, היה ביטול יום החופש בתשלום מטעם המדינה לרגל יום מרטין לותר קינג באמצעות קביעתו ליום ראשון במקום יום שני. הוא גם טען שעבודת נשים הן הגורם לשיעור גבוה של גירושים, והשתמש בכינוי "פיקניני" לתיאור ילדי האפרו-אמריקאים. בתגובה לכל אלה, אורגן חרם צרכנים על אריזונה.
קרע בין מיקם לבין עמיתיו למפלגה הרפובליקנית בבית המחוקקים של אריזונה התפתח בעקבות האשמות שהועלו בעיתון The Arizona Republic על מינויים פוליטיים שנויים במחלוקת והעדפת מקורבים במינוי לתפקידים. בעקבות כך נפתח נגדו הליך הדחה, ובפברואר 1988 הוא הואשם בבית הנבחרים של אריזונה. באפריל הרשיע אותו הסנאט בשיבוש מהלכי משפט ושימוש בלתי ראוי בכספי ציבור, והוא הודח. מיקם טען כל העת לחפותו. במשפט פלילי שהתנהל נגדו בהמשך הוא נמצא זכאי. לאחר הדחתו, נותר מיקם פעיל בפוליטיקה במשך כמעט עשור. במהלך תקופה זו הוא שימש כנציג לוועידות הארציות של הרפובליקנים וניסה להתמודד שוב על תפקיד המושל ואף על מושב בסנאט של ארצות הברית כמועמד עצמאי מול ג'ון מקיין.
ראשית חייו

אוון מיקם נולד בדושיין שביוטה להורים שהיו חברי כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים (המורמונים), וגדל בחווה המשפחתית. הוא היה הצעיר במשפחה של חמישה בנים ואחות אחת צעירה ממנו. ב-1942 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון שבאלמונט, יוטה, כתלמיד השני בסדר המצטיינים של מחזור לימודיו, והחל ללמוד בקולג' החקלאי של מדינת יוטה (כיום אוניברסיטת המדינה של יוטה) על בסיס מלגת לימודי חקלאות. בינואר 1943 עזב מיקם את לימודיו בקולג' והתגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית. הוא הוכשר כטייס קרב על מטוסי לוקהיד P-38 לייטנינג, ולאחר מכן הועבר לאנגליה, שם הוא הטיס מטוסי P-51 מוסטנג. ב-7 במרץ 1945 הופל מטוסו כאשר הוא היה במשימת ליווי למשימת סיור והיה שבוי במשך 22 ימים. מיקם חזר לארצות הברית לאחר שהחלים מהפציעות שנגרמו לו בעת נפילתו בשבי, וקיבל את מדליית האוויר ואת לב הארגמן על שירותו. במאי 1945 הוא נשא לאישה את פלורנס למברט, ובדצמבר אותה שנה שוחרר משירותו הצבאי. לזוג נולדו שבעה ילדים.
מיקם היה חבר פעיל בכנסייה המורמונית. הוא לימד בבית ספר של יום ראשון ושירת כבישוף בכנסייה בשנים 1957–1961. כחלק מאמונתו הוא הוא סבר שהאל ינחה אותו במעשיו ויעניק לו כוחות. אמונות אלו היו חלק מהתנהלותו בעת שכיהן כמושל כאשר אחד מחבר הסגל שלו דיווח שהוא שמע שיחה שהתנהלה בלשכתו של מיקם לפני שנכנס לחדר, ואז גילה שהמושל היה שם לבדו. חברת סגל אחרת, דונה קרלסון, דיווחה שמיקם האמין שהוא מונה למשרתו בזכות אלוהית, ולפיכך לא היה מוטרד יתר על המידה מרגשותיהם של אחרים.
ב-1947 החל מיקם את לימודיו בקולג' המדינה של אריזונה (כיום אוניברסיטת המדינה של אריזונה) ותחום לימודיו העיקרי היה ניהול וכלכלה. ב-1950 הוא עזב את לימודיו בקולג' כאשר חסרו לו 16 שעות לימוד כדי לפתוח סוכנות לרכבי פונטיאק ורמבלר בעיר אהו שבאריזונה. ב-1954 הוא עבר לגלנדייל, שם הוא רכש והפעיל סוכנות למכירת רכבי פונטיאק, שהייתה בבעלותו עד 1988. כסוכן למכירת מכוניות, הוא הופיע באופן תדיר בתשדירי פרסומת בטלוויזיה המקומית ואימץ את המוטו שלו, "אם אינך יכול לסחור עם מיקם, אתה פשוט לא יכול לסחור". סוכנות מכירת הרכבים בגלנדייל הייתה הבסיס לעסקים המשפחתיים שלו, כולל עסק למרוצי מכוניות, חברת כרייה וכמה סוכנויות נוספות למכירת מכוניות במדינות אחרות.
בנוסף לעסקי המכוניות, החזיק מיקם בכמה עיתונים שלא האריכו ימים בפעילותם. אחד מעיתונים אלו, העיתון היומי Evening American, הודפס בפיניקס, והגיע להיקף התפוצה המרבי של 27,000 עותקים לפני שהפך לשבועון. כמוציא לאור של עיתונים שניסה לפרוץ לשווקים של פיניקס ושל טוסון, העיד מיקם ב-13 ביולי 1967 בפני תת-הוועדה להגבלים העסקיים והמונופולים של הסנאט של ארצות הברית. עדות זו ניתנה בתגובה להצעת חוק שקידם הסנאטור קארל היידן שעל פיה הוצעה חסינות חלקית מחוק ההגבלים העסקיים של שרמן, שאפשרה לעיתון שהיה חסין מבחינה כלכלית ולעיתון בלתי מוצלח להקים מיזם משותף המשלב פעילות פרסומית, הדפסה והפצה תוך שמירה על הליכי דיווח ועריכה נפרדים. בעוד שהתומכים בהצעת החוק טענו שהוא יימנע קריסות של עיתונים, התנגד מיקם להצעה בטענה ש"הסיבה המרכזית להצעת חוק זו הייתה בשל כוחם של העיתונים להשפיע על החלטות המצביעים בבחירות, והשאיפה של הפוליטיקאים להעדיף את אלו ששולטים בעיתונים מונופוליסטים אלו" הוא גם הוסיף ש"הכלים של מונופול הם במחלקות פרסום ומחלקות הפצה משותפות".
קריירה פוליטית

ניסיונו הראשון של מיקם להיבחר למשרה ציבורית היה ב-1952, כשעדיין התגורר באהו, כאשר הוא התמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של אריזונה. לאחר שעבר לגלנדייל, הוא עשה שימוש במוניטין שצבר בהופעותיו בטלוויזיה ונבחר ב-1960 לסנאט של אריזונה. לאחר תקופת כהונה אחת בסנאט, ניסה מיקם ב-1962 להיבחר לסנאט של ארצות הברית במקומו של הסנאטור קארל היידן, ובבחירות אלו הוא התמודד על בסיס מצע שבו נכללו דרישה שארצות הברית תפרוש מהאומות המאוחדות וביקורת על פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית על הגבלת תפילות בבתי הספר ב"פסק דין אנגל נגד ויטל" (Engel v. Vitale). במסע בחירות זה ניצח מיקם בתחילה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית את סטיבן שאדג, לשעבר מנהל מסע הבחירות של בארי גולדווטר. לעומת זאת, בבחירות הכלליות זכה מיקם לתמיכה פושרת ממפלגתו בשל החשיבות של עמדתו הבכירה של היידן בסנאט לטובת העברת החקיקה על מיזם מרכז אריזונה. על אף תבוסתו בבחירות הכלליות, הוא קיבל 45 אחוזים מכלל הקולות.
לאחר ניסיון התמודדותו מול היידן, ניסה מיקם ב-1963 להתמודד על תפקיד יושב ראש המפלגה הרפובליקנית באריזונה, אך ללא הצלחה. במערכות הבחירות למשרת מושל אריזונה בשנים 1964, 1974, 1978 ו-1982 הוא ניסה להתמודד ללא הצלחה על התפקיד. מבין ארבע מערכות בחירות אלו, הוא הצליח לזכות במועמדות הרפובליקנים רק בזו של 1978. הוא פיתח דוקטרינה פוליטית שבמסגרתה הוא תמך בדמוקרטיה ג'פרסונאית, קידם את ביטול מס ההכנסה, השבת השליטה על הקרקעות מהממשלה הפדרלית לידי המדינות, ביטול המעורבות הפדרלית בחינוך, ואת העברת השליטה על מערכות הרווחה לידי המדינות. ב-1982 כתב מיקם את ספרו הראשון "חזרי אמריקה" (Come Back America), שבו הוא דן בשנות חייו הראשונות ובהשקפותיו הפוליטיות.
בחירתו כמושל אריזונה

בניסיונו החמישי להתמודדות על משרת המושל, רץ מיקם כאאוטסיידר פוליטי תוך עשיית שימוש במצע הרגיל שלו בו הוא קידם רפורמה פוליטית והקלות במיסים. יריבו בבחירות המקדימות של הרפובליקנים היה ברטון בר, ששימש כיושב ראש סיעת הרוב בבית הנבחרים של אריזונה. בר זכה בתמיכת הנהגת המפלגה, כולל בארי גולדווטר וג'ון מקיין. גרעין התמיכה במיקם הגיע מעמיתיו המורמונים ומאגודת ג'ון ברץ' האולטרה-שמרנית. לגרעין תמיכה זה הצטרף חלק ניכר של גמלאי המדינה על סמך הבטחתו של מיקם לקיצוצים במיסים. בשל חילופי האוכלוסין המשמעותיים באריזונה, רק כמחצית מהמצבעים הרשומים ב-1986 חיו במדינה ב-1980, ולפיכך, המידע על ניסיונות ההתמודדות הקודמים של מיקם לא היה קיים יתר על המידה בציבור. אחוז ההצבעה בבחירות המקדימות היה הנמוך ביותר מזה כמעט 40 שנה בשל גשמים חריגים. מיקם התגבר על פער של 15 אחוזים בסקרים וניצח בבחירות המקדימות לאחר שזכה ב-54 אחוזים מהקולות. בר סיים את מסע הבחירות כאשר לא הוציא את רוב תקציבו, ובידו נותרו יותר ממיליון דולר מתוכו.
בבחירות הכלליות למשרת מושל אריזונה ב-1986 התמודדו שלושה מועמדים. המפלגה הדמוקרטית בחרה במפקחת הכללית על החינוך של אריזונה קרולין ורנר. אי-שביעות הרצון בקרב ההנהגה העסקית והפוליטית של המדינה ממועמדי המפלגות הגדולות הובילה למועמדותו של ביל שולץ, יזם מקרקעין ודמוקרט, שפרש מהבחירות המקדימות של הדמוקרטים מסיבות רפואיות משפחתיות, ולאחר מכן נאספו מספיק חתימות כדי שהוא יתמודד כמועמד עצמאי. שש שנים קודם לכן כמעט והביס שולץ את הסנאטור הוותיק בארי גולדווטר. במערכת בחירות זו התמהמה גולדווטר בהבעת תמיכתו במיקם, אך עשה זאת בארוחה רשמית בלייק האווסו סיטי. במהלך מסע הבחירות, הטילה אגודת סוחרי המכוניות של אריזונה עיצומים על תנאי על עסקו של מיקם בשל השתהותו במענה לתלונות. הפיצול בשורות הדמוקרטים שנגרם בשל כניסתו מחדש של שולץ למערכת הבחירות, גרם למסע הבחירות של מיקם לשרוד. בבחירות הכלליות ניצח מיקם לאחר שזכה ברוב של 40 אחוזים מול 34 האחוזים שקיבלה ורנר ו-26 האחוזים שקיבל שולץ.
מושל אריזונה

ב-5 בינואר 1987 הושבע מיקם כמושל אריזונה ה-17. בין הצלחותיו נמנו פתיחת נציגות עסקית בטאיוואן שאפשרה חתימה על חוזה לייצוא כותנה בהיקף של 63 מיליון דולר וחיזוק המאמצים למניעת שימוש לרעה בסמים באמצעות חקיקה שאפשר למושל למנות שופטים זמניים לטיפול בנושא הסמים. הוא גם הוביל מאמצים במסגרת אגודת המושלים הלאומית להעלות את הגבלת המהירות בכבישים כפריים מ-55 מיל לשעה (90 קמ"ש) ל-65 מיל לשעה (105 קמ"ש), ותמך בהצעת חוק למניעת השתלטות על עסקים באריזונה. במהלך תקופת כהונתו של מיקם כמושל, חוסל גרעון תקציבי של 157 מיליון דולר באמצעות צמצום בהוצאות המדינה.
מושל אריזונה > יום מרטין לותר קינג

ימים ספורים לאחר השבעתו, משך מיקם תשומת לב ברמה הלאומית כאשר קיים את הבטחת הבחירות שלו לבטל את יום החופשה בתשלום לעובדי המדינה ביום מרטין לותר קינג. חג זה הונהג באריזונה במאי 1986 באמצעות צו מושל שהוציא המושל הקודם ברוס בביט, לאחר שבהצבעה של בית המחוקקים המדינתי לא עבר חוק על כך. לאחר הנהגת החג, הוציא משרד התובע הכללי של אריזונה חוות דעת שיום החופש בתשלום הוא בלתי חוקי ואיים לתבוע את המושל הנכנס על עלות יום החופשה, שכן זה לא אושר כאמור על ידי בית המחוקקים. על אף סוגיית אי-החוקיות של הנהגת החג, השיב מיקם לתגובות מצד פעיל זכויות אזרח ומצד הקהילה האפרו-אמריקאית לאחר הביטול, באומרו, "קינג אינו ראוי לחג". לאחר אמירה זו הוא אמר לקבוצה של מנהיגים שחורים, "אתם לא צריכים עוד חג. מה שאתם צריכים זה משרות".
בתגובה לביטול, נערכה ב-19 בינואר 1987, יום מרטין לותר קינג, צעדת מחאה אל הקפיטול המדינתי. התכנסויות שנועדו להיערך באריזונה בוטלו, והאומן סטיבי וונדר והסופרת הרלן אליסון הודיע שיחרימו את אריזונה. הלהקה פאבליק אנמי הוציאה שיר שהתייחס לביטול יום החופשה בשם "כאשר אגיע לאריזונה" (By the Time I Get to Arizona). בקליפ של השיר, נראו חברי הלהקה כשהם רוצחים את מיקם באמצעות הטמנת פצצה מתחת ללימוזינה שלו ופיצוצה באמצעות שלט רחוק. להקת הרוק U2, שהופיעה באוניברסיטת המדינה של אריזונה בראשית אפריל אותה שנה, הצטרפה למחאה, והודיעה שהיא תתרום כספים למערכה להדחתו של מיקם, וגינו אותו על הבמה.
לאחר כמה חודשי מחאה, הכריז מיקם על יום חופשה ללא תשלום ביום ראשון השלישי של חודש ינואר, במקום יום שני השלישי של החודש, מועדו המקורי של יום מרטין לותר קינג.
מושל אריזונה > יחסיו עם בית המחוקקים

אף על פי ששני בתי בית המחוקקים של אריזונה נשלטו על ידי המפלגה הרפובליקנית, יחסיו של מיקם עם המחוקקים היו גרועים. הוא קבע שוב ושוב שהוא לא היה מחויב כלל וכלל לשיתוף פעולה עם המחוקקים, שהוא נתן דין וחשבון רק לחוקת ארצות הברית, שלאמונתו, הייתה בעלת מקור אלוהי. ההחלטות על כמה מהמינויים של מיקם לבעלי תפקידים ביצועיים, שהתקבלו ללא התייעצות עם מנהיגי בית המחוקקים, היו שנויים במחלוקת. דוגמאות לכך ניתן היה למצוא בבחירתו לראש מחלקת הרישוי למשקאות חריפים, שנחקר באשמת רצח, מנהל מחלקת ההכנסות, שחברתו הייתה בפיגור בתשלומי פיצויים לעובדים של 25,000 דולר, המפקח על הבינוי בבתי הסוהר, שריצה עונש מאסר על שוד מזוין, ואיש חיל הנחתים לשעבר, שמונה לחוקר מטעם המדינה, ושבעת שירותו הצבאי נשפט פעמיים בפני בית דין צבאי. מינויים פוליטיים נוספים שגרמו למיקם למבוכה היו המינוי ליועץ לענייני חינוך, ג'יימס קופר, שאמר לוועדה של בית המחוקקים, "אם תלמיד רוצה לומר שכדור הארץ שטוח, למורה אין שום זכות להוכיח לו אחרת", וסם סטייגר, היועץ המיוחד של מיקם, שהורשע בסחיטה.
יוזמות החקיקה של מיקם לא צלחו עקב יחסיו הרעועים עם בית המחוקקים. הצעתו לקצץ במס הקנייה המדינתי באחוז אחד, הבטחה מרכזית במסע הבחירות שלו, כשלה, בעיקר בשל העובדה שמיקם לא הבהיר במפורש אלו סעיפי הוצאה יאבדו את מימונם עקב הקיצוץ, וכך הוא מנע מהמחוקקים להבין כיצד יושפעו מכך בוחריהם. הצעת התקציב שלו בהיקף של 2.3 מיליארד דולר, שבמסגרתו קוצץ המימון לחינוך והוקפאו משכורות עובדי המדינה, הוגדלה ב-200 מיליון דולר על ידי בית המחוקקים. מיקם איבד תומכים כאשר הטיל וטו על הצעות חוק שקודמו על ידי מחוקקים מרכזיים, כמו מנהיג הרוב בסנאט המדינתי, בוב יוסדיין, ומנהיג הרוב בבית הנבחרים, ג'ים רטליף, שקודם לכן היה תומך של מיקם.
מושל אריזונה > השפעות כלכליות

הפרסומים בנוגע להתנהלותו של מיקם גרמו לאריזונה לחוות השפעות כלכליות שליליות. ענף התיירות סבל כאשר קבוצות וכנסים העבירו פגישותיהם אל מחוץ למדינה. בנובמבר 1987, טען משרד לארגון כנסים באזור פיניקס שביטול יום החופשה בתשלום ביום מרטין לותר קינג גרם ל-45 ביטולים של ועידות, ששווי ההכנסות בגינם הסתכם ב-25 מיליון דולר. אחד מביטולים אלו היה של ועידה של ה-NBA בפיניקס. בתגובה לביטול, צוטט מיקם באומרו, "ובכן, זה ה-NBA. אני מנחש שהם שכחו כמה אנשים לבנים הגיעו לצפות בהם משחקים".
דעת הקהל כלפי מיקם האטה גם את הפיתוח הכלכלי של אריזונה בנוסף לתעשיית התיירות. כמה תאגידים שחיפשו אחר אתרים לפעילויותיהם, כולל חברת US West ו-SEMATECH, הביעו דאגה בנוגע לכך שהצהרותיו של מיקם עלולות היו להצביע על בעיות באקלים העסקי המקומי. מנהלת התאגיד Phoenix Economic Growth, איונה ט. מורפסיס, ציינה, "כאשר חברות מביטות על סביבת המדינה, הם לא רוצות ששום דבר יישמע להן כאילו שהמדינה לא עובדת באופן נכון". כאשר המחלוקות שנגעו למיקם הלכו והתגברו, אפילו קבוצות אינטרסים עסקיות להפסיק לתמוך בו. כפי שיושב ראש לשכת המסחר של אריזונה, ויליאם ל. ראבי, אמר, "בדרך כלל אנחנו תומכים ברפובליקני, אך הוא רפובליקני מסוג אחר".
הדחתו

בעוד שמיקם ספג ביקורת במשך רוב תקופת כהונתו כמושל, חלפו רק שישה חודשים עד שבעלי בריתו החלו להתנתק ממנו. ביולי 1987, אותו חודש בהם החלו הליכי הבחירות החוזרות באופן רשמי, קבוצה של 13 חברים מן השורה בסיעת הרפובליקנים בבית המחוקקים של אריזונה, נפגשו כד לדון בבעיות התדמית של המושל. 11 מבין חברי קבוצה זו, הוציאו הצהרה משותפת בה הובעה ביקורת על רבים ממעשיו של מיקם. כמה חודשים לאחר מכן כבר נשמעו קריאות להתפטרותו של מיקם, וב-9 באוקטובר הוביל הסנאטור לשעבר בארי גולדווטר את המגמה. לכשהצטברו הקשיים של מיקם, מנהיגים פוליטיים אחרים באריזונה, כולל חבר בית הנבחרים ג'ון קייל והסנאטור ג'ון מקיין, העבירו פניות למיקם לפרוש, אך המושל סירב באופן עקבי לפנות את כסאו.
הדחתו > המהלך לבחירות חוזרות

בינואר 1987 התארגנה "ועדת כלבי השמירה של מיקם" (Mecham Watchdog Committee), ובמאי אותה שנה היא שינתה את שמה ל"ועדת הבחירות החוזרות למיקם" (Mecham Recall Committee). בהתאם לחוקת אריזונה, עצומה לעריכת בחירות חוזרות (Recall election) לא יכולה להיות מוגשת כנגד פקיד ממשל, אלא אם כן הוא מכהן בתפקידו שישה חודשים לכל הפחות, למעט מחוקקים שניתן לקיים נגדם בחירות חוזרות החל מחמישה ימים לאחר תחילת מושב בית המחוקקים הראשון שבו הם מכהנים. לעצומות אלו נדרש מספר חתימות השווה לרבע ממספר המצביעים בבחירות האחרונות כדי שיתקיימו בחירות חוזרות. ב-6 ביולי 1987, היום הראשון בו ניתן היה להתחיל לאסוף את החתימות לעצומה, החלה ועדת הבחירות החוזרות במהלך לאיסוף 350,000 חתימות, מספר שבאופן משמעותי היה גבוה יותר מ-216,746 החתימות הנדרשות. את ועדת הבחירות החוזרות הנהיג אד באק, חבר רשום במפלגה הרפובליקנית ואיש עסקים מקהילת הלהט"ב שהתגורר באזור פיניקס. בתגובה, טען מיקם שתומכי המהלך לבחירות חוזרות היו "חבורה של הומוסקסואלים ומתנגדי שלטון דמוקרטים". תומכיו של מיקם הדפיסו סטיקרים שבהם נכתב "הבחירות החוזרות של אד באק הקוויר" לאחר שנודע להם על נטייתו המינית של מוביל המהלך לבחירות החוזרות. במהלך חודש ספטמבר שלח מיקם 25,000 מכתבים לשמרנים ברחבי ארצות הברית בהם הוא ביקש מהם להגיע לאריזונה ולתמוך בו במקרה שהבחירות החוזרות אכן יערכו.
איסוף החתימות התקדם באופן אינטנסיבי, כשרוב שיאי האיסוף התרחשו זמן קצר לאחר שמיקם נקט בצעד שהגן על חלק כלשהו של קהל הבוחרים. הזעם כלפיו גבר עד אשר ב-15 באוגוסט הופיע מיקם באצטדיון סאן דוויל (Sun Devil Stadium) בטמפה לפני משחק של ליגת הפוטבול הלאומית, שבו הושמעו כלפיו קריאות "בחירות חוזרות!" ("Recall! Recall!"). באמצע ספטמבר הגיע מספר החתימות למינימום הנדרש לאחר שהן נאספו בצידי הדרכים על אף חום הקיץ באריזונה שהגיע ל-115 מעלות פרנהייט (46 מעלות צלזיוס). תהליך איסוף החתימות נמשך עד לתום 120 הימים המותרים על פי החוק. ב-2 בנובמבר, הגישה ועדת הבחירות החוזרות 32,401 עצומות שהכילו 388,988 חתימות (יותר מ-343,913 הקולות שקיבל מיקם כאשר נבחר כמושל). לאחר שמשרד מזכיר המדינה קיבל את החתימות, סירב מיקם לוותר על תהליך אימותן, ובשל כך נשלחו העצומות למחוזות לאימות. ב-26 בינואר דיווחה מזכירת המדינה רוז מופורד למיקם ש-301,032 חתימות אומתו - כמות שהספיקה לפתוח בהליך לבחירות חוזרות. מועד הבחירות החוזרות נקבע ל-17 במאי אותה שנה, וחבר בית הנבחרים לשעבר, ג'ון רודס, הסכים להתמודד מול מיקם.
הדחתו > הליך ההדחה

ב-21 באוקטובר 1987 דיווח העיתון Arizona Republic על כך שמיקם לא דיווח על הלוואה מיזם מקרקעין מקומי בשם בארי וולפסון, שניתנה למסע הבחירות שלו, כפי שנדרש על ידי חוקי מימון הבחירות. טענות אלו התווספו לחקירת חבר מושבעים גדול בנוגע להאשמות שמיקם לווה 80,000 דולר מכספי הציבור לטובת עסק מכירת הרכבים שלו. כאשר נודע לו על פרשת הלוואת וולפסון, שכר יושב ראש בית הנבחרים של אריזונה יועץ מיוחד לחקירת ההאשמות. סעיף האישום השלישי והאחרון נגד מיקם היה איום ברצח לכאורה נגד פקיד ממשל על ידי הוראס לי ווטקינס, מינוי של מיקם, בנובמבר 1987. כאשר הובא לידיעתו של מיקם איום זה, דווח שהוא הנחה את ראש מחלקת בטיחות הציבור של אריזונה לא לספק מידע על התקרית לתובע הכללי.
ב-8 בינואר 1988 פרסם חבר מושבעים גדול את כתב האישום נגד אוון מיקם ונגד אחיו ומנהל הכספים של מסע הבחירות שלו, וילארד מיקם, שכלל שלושה סעיפי אישום בעוון עדות שקר, שני סעיפים על הונאה וסעיף אחד על אי-דיווח על תרומה למסע הבחירות. אם היו מורשעים בכל הסעיפים, היו נגזרים על מיקם ועל אחיו 22 שנות מאסר.
ב-15 בינואר הגיש היועץ המיוחד שמונה על ידי יושב ראש בית הנבחרים את הדוח שלו לבית. בהתבסס על דוח זה, החל בית הנבחרים לקיים שימוע ב-19 בינואר בנוגע לאפשרות של פתיחת הליך הדחה. כתוצאה מכך, התקבלה ב-8 בפברואר החלטה מספר 2002 של בית הנבחרים על הדחתו של מיקם ברוב של 46 תומכים מול 14 מתנגדים. עם הדחתו של מיקם על ידי בית הנבחרים, הושעו סמכויותיו, ומופורד הייתה למושלת בפועל. באריזונה לא קיימת משרת סגן מושל, כך שמזכיר המדינה הוא הראשון בסדר הירושה, אם הוא או היא נבחרו בבחירות כלליות.
ב-29 בפברואר התכנס הסנאט של אריזונה כבית משפט במסגרת הליך ההדחה. תומכיו של מיקם השוו את משפט ההדחה לצליבת ישו. ההאשמות נגדו במשפט ההדחה היו שיבוש מהלכי משפט, הגשת הצהרה כוזבת, ושימוש בלתי ראוי בכספי ציבור. סעיף ההצהרה הכוזבת נפסל על ידי הסנאט ברוב של 16 תומכים מול 12 מתנגדים. ללא ספק, העדות שהכי הזיקה למיקם במשפט הייתה עדותו שלו, שבמהלכה הוא חזר על טענתו שלבית המחוקקים לא הייתה שום סמכות כלפיו, ותקף מחוקקים באופן אישי. ב-4 באפריל הרשיע הסנאט את מיקם בשיבוש מהלכי משפט ברוב של 21 תומכים מול 9 מתנגדים, ובשימוש בלתי ראוי בכספי ציבור ברוב של 26 תומכים מול 4 מתנגדים. לאחר מכן הצביע הסנאט ברוב של 17 תומכים מול 12 מתנגדים על החלטה שעל פיה לא יהיה מיקם כשיר יותר לכהן במשרה ציבורית באריזונה, אך להצבעה זו חסר הרוב של שני-השלישים הנדרש לקבלתה. מאותו רגע, הודח מיקם באופן סופי מתפקידו כמושל, ורוז מופורד הושבעה כמושלת אריזונה ה-18. הבחירות החוזרות בוטלו על ידי בית המשפט העליון של אריזונה.
הדחתו > זיכויו במשפט הפלילי

ההליך הפלילי נגד מיקם ונגד אחיו החל ב-2 ביוני. משפטנים שניתחו את ההליכים מאוחר יותר סיכמו שהאסטרטגיה המוצלחת ביותר של פרקליטיו של מיקם הייתה להרחיק אותו מדוכן העדים. חבר המושבעים קבע שהתביעה לא הצליחה להוכיח שמיקם שגה ביודעין בהגשת דוחות מסע הבחירות שלו, וב-10 ביוני זיכה אותו ואת אחיו מכל סעיפי האשמה.
שנותיו האחרונות

לאחר הדחתו מתפקידו וזיכוי במשפט הפלילי, נותר מיקם פעיל בפוליטיקה במשך כמה שנים. בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית של 1988 הוא שימש כנציג, וב-1990 עשה ניסיון בלתי מוצלח להיבחר שוב כמושל. ב-1992 הוא זכה בקול אחד כמועמד מפלגת החוקה לנשיאות ארצות הברית., ולאחר מכן הוא התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית כמועמד עצמאי מול הסנאטור המכהן, ג'ון מקיין, כאשר הוא קיבל 145,361 קולות (כ-10 אחוזים). ב-1995 היה מיקם ליושב הראש של מרכז הרשת החוקתית, קבוצה שניסתה ליצור ארגון שורשי שנקרא הרפובליקה החוקתית המאוחדת של אף אחד (Constitutionally Unified Republic for Everybody - CURE). הארגון קידם מועמדים פוליטיים שתמכו בפירוש קפדני של חוקת ארצות הברית.
במשך כמה שנים ניסה מיקם להוציא לאור עיתון חדש, אך לא עלה בידו להשיג לו מימון מספיק. ב-1999 הוא כתב את ספרו השלישי, "הדחה שגויה" (Wrongful Impeachment). ב-2004 דווחו אצלו לראשונה בעיות רפואיות, כמו מחלת אלצהיימר ומחלת פרקינסון, שאילצו אותו לפרוש מהזירה הציבורית, וממחויבותו ליחידת השיטיון של בית הווטרנים של מדינת אריזונה בפיניקס.
אוון מיקם נפטר בפיניקס ב-21 בפברואר 2008. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי של אריזונה. רעייתו פלורנס, שנפטרה ב-2012, נטמנה לצידו.