מתנדבי היישוב בחיל החפרים
הרקע לגיוס והיחידות

כבר בחודש מאי 1939, עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, החלה הנהגת היישוב היהודי הארץ ישראל במפקד התנדבות שמטרתו הייתה לזהות מיהם האנשים שיהיו מוכנים בבוא העת להתנדב למשימות הגנה על ארץ ישראל. על אף שרבים הביעו את רצונם להתנדב לשירות צבאי, החליטה הנהגת היישוב שלא להפנות אותם אל שורות הצבא הבריטי כאות מחאה על מדיניות הספר הלבן.
במקביל, החלו ניסיונות עצמאיים של שלטונות הצבא הבריטי לזהות את אותם אנשים המוכנים להתנדב למשימות ביטחוניות מקומיות ולגייס מתוכם אנשים לשירות פעיל במספרים נמוכים מאוד.עם פרוץ המלחמה פנו שלטונות המנדט הבריטי אל הסוכנות היהודית בהצעה קונקרטית לגייס פועלים לגדודי עבודה לשירות בחזית הצרפתית, בדומה לגדודי העבודה של מלחמת העולם הראשונה. הצעה זו הגיעה בשעה שהצבא הבריטי נחת בצרפת על מנת לסייע לה בהגנה מפני אפשרות פלישה גרמנית לצרפת. ראשי השלטון הבריטי בארץ הציגו את הבקשה כהצעת עבודה למובטלים, לאור מצב האבטלה בארץ. הבריטים מאוד חששו מפני "גיס חמישי" בקרב המתנדבים הארצישראליים, מאחר שרבים מהם היו ממוצא גרמני או בני היישוב וחברי מחתרות אשר התקוממו כנגד גזירות הספר הלבן. חששם זה הוביל להחלטה לאפשר למתנדבים הארץ-ישראלים לשרת רק בתפקידי הנדסה ובינוי בחיל ההנדסה המלכותי, ביחידת תפעול הנמלים 1039, סווארים, בחיל החפרים וכן גם ליחידות שונות של הצבא הבריטי ביניהם בחיל ההובלה, בחיל הקשר, בחיל הרפואה ובחיל האוויר - שהיו כולם יחידות תומכות לחימה, יחידות שירות. הבריטים קראו לבני היישוב להתנדב לשורות הצבא, כשהם מדגישים כי מדובר בתנאי צבא, משכורת, מדים, וסיכויי קידום. חששם של הבריטים מגיס חמישי הוביל לכך כי למגויסים הראשונים כמעט ולא ניתנה זכות לאחוז בנשק.
בשלב זה עדיין סירבו המוסדות הלאומיים לשתף פעולה עם גיוס זה למה שהם זיהו כגדודי עבודה במסגרות שהיו פתוחות לכל האוכלוסייה, היהודית והערבית כאחת, וניסו להביא להכרזה על הקמת יחידות בהן ישרתו חיילים יהודיים בלבד במתכונת צבאית לוחמת מלאה. חרף התנגדות המוסדות וניסיונותיהם לחבל במהלך זה החל גל ההתנדבות עצמאי של רבים מבני היישוב אשר התנדבו לפלוגות הראשונות של "חיל החפרים" כ-600 איש. פלוגות נוספות התגייסו במהלך שנת 1940 ואל תוך שנת 1941. רבים מהמתנדבים התגייסו לחיל החפרים בתקווה שבהמשך יהיו הראשונים בתור לשיבוץ ביחידות לוחמות, כאשר יאפשרו זאת הבריטים.
ארבעת הפלוגות הראשונות של חיל החפרים (401 שהפכה בהמשך ל-601, 602, 603, 604) היו מעורבות: יהודים וערבים, מצב אשר הוביל לחיכוכים רבים. בנוסף, היחס אותו דיווחו החפרים היהודים כי זכו לו מצד הבריטים היה יחס מזלזל ומשפיל. לדעתם, ראו בהם הבריטים "חוטבי עצים ושואבי מים". המתנדבים בגל הגיוס העצמאי התגייסו לצבא כבודדים, ללא מסגרת לאומית-עברית, לה זכו אלה שהתגייסו לאחר מכן. חיילים אלה זכו להכשרה צבאית בסיסית אשר כללה טירונות של כשלושה חודשים, אימונים בסיסיים במפקדה במצריים ומיד אחרי כן הם נשלחו לחזית הקרבות שם עבדו ולחמו. [דרושה הבהרה] מרבית המתנדבים לחיל החפרים לא קיבלו נשק אישי - אלא רק כלי עבודה וביניהם את ומקוש שהיו מיועדים לחפירת ביצורים איתם הם נשלחו לחזית.
החל מקיץ 1940 התגייסה גם הנהגת היישוב התגייסה גם היא למאמץ המלחמתי, כאשר אושרה הקמתן של פלוגות חפרים יהודיות ובכך הפך הגיוס לגיוס מאורגן:"עם בוא הקיץ של 1940, הוחלט בהנהלה הציונית, כי הגיעה השעה למבצע גיוס של ממש. בתוקף הנסיבות, נמצאה נוסחה להקמתן של יחידות חפרים עבריות ונקבע ש-850 מחברי ההגנה, יתנדבו לשרת בהן ולעצב את אופיין."
עד לפברואר 1941, התגייסו למעלה מ-3,000 חיילים לחמש פלוגות חפרים נוספות (605,606,607,608,609). בנוסף אליהם שירתו מתנדבים ארצישראליים רבים ביחידות הנדסה נוספות וביניהם יחידת מודדים, יחידה לפירוק מוקשים ואחרות וכן בפלוגת תפעול הנמלים 1039, הסווארים, אשר הורכבה רובה ככולה ממתנדבים מקרב עובדי נמלי חיפה ותל אביב.