stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המפלגה הדמוקרטית
היסטוריה > המאה ה-19

המפלגה הדמוקרטית נוצרה בשם "הסיעה הדמוקרטית-רפובליקנית" בתוך המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, בראשותו של אנדרו ג'קסון. לאחר שהפסיד בבחירות 1824 על אף שזכה ברוב הקולות, שאף ג'קסון לבנות קואליציה חזקה דיה על מנת לנצח את הנשיא ג'ון קווינסי אדמס בבחירות 1828. קואליציה זו מהווה את בסיסה של המפלגה הדמוקרטית של ימינו.
אחרי התפוררותה של המפלגה הפדרליסטית, נותרה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית המפלגה הגדולה היחידה בפוליטיקה האמריקאית. בתקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון התערערה אחדות המפלגה, כשתומכיו של ג'קסון ייסדו את הסיעה הדמוקרטית-רפובליקנית, כשמולם ה"רפובליקנים הלאומיים" בראשות ג'ון קווינסי אדמס. שמם של הדמוקרטים-רפובליקנים קוצר במהרה מטעמי נוחות ל"דמוקרטיים". מ-1833 עד 1856, הייתה המפלגה הוויגית האופוזיציה העיקרית לדמוקרטים, והחל מ-1856 הפכה המפלגה הרפובליקנית לאופוזיציה העיקרית.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, ובעקבות התפוררותה של המפלגה הוויגית, הפכה הסיעה הדרומית של המפלגה להיות מזוהה עם תמיכה בעבדות, בניגוד לעמדתה של המפלגה הרפובליקנית נגד העבדות. הסיעה הצפונית התנגדה לכך בתוקף. הנשיא הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן נטה לתמוך בעמדה הדרומית. הוא סייע בהטיית בית המשפט העליון במשפט דרד סקוט לתת פסיקה התומכת בהרחבת העבדות לטריטוריות החדשות של ארצות הברית. פסק הדין יצר פילוג בתוך המפלגה וכך העמידו שתי הסיעות שני מועמדים נפרדים לבחירות 1860. פילוג זה הוביל לקריסתה של המפלגה, והיה אחד מהגורמים שהובילו לבחירתו של המועמד הרפובליקני אברהם לינקולן ולפרישת מדינות הדרום ולפריצת מלחמת האזרחים האמריקנית.
אחרי המלחמה היו הדמוקרטים מפלגה חלשה ומפולגת. חלק מוותיקי הסיעה הדמוקרטית הדרומית ייסדו את ארגון הקו קלקס קלאן שמטרתו הייתה לחבל בשליטת הצפון המנצח בדרום הכבוש ולהטיל אימה על העבדים השחורים שזה עתה שוחררו. לאחר סדרת פיגועים ורצח של אלפי שחורים ותומכים לבנים, נמחץ הארגון על ידי פעולה נמרצת של הנשיא יוליסס גרנט. בהמשך, הצליחו הדמוקרטים לגרוף תמיכה מספקת ולהוביל לבחירתו של גרובר קליבלנד לשתי קדנציות לא רצופות כנשיא ארצות הברית.
היסטוריה > המאה ה-20

בבחירות 1896 הפסיד המועמד הדמוקרטי ויליאם ג'נינגס ברייאן לוויליאם מקינלי, והדמוקרטים נותרו באופוזיציה במשך 16 שנה עד לבחירתו של תומאס וודרו וילסון ב-1912. הרפובליקנים זכו שוב בנשיאות ב-1920 בעקבות מדיניות של Laissez Faire, אך קריסת הבורסה ב-24 באוקטובר 1929 ו"השפל הגדול" הובילו לבחירת פרנקלין דלאנו רוזוולט ומדיניות הניו דיל שלו ב-1932.
מדיניות ה"ניו דיל", שהתמקדה ביצירת מקומות עבודה וסיוע כלכלי, יצרה קואליציה של איגודים מקצועיים, ליברליזם חברתי, פרוגרסיבים, מיעוטים (בעיקר יהודים וקתולים) ולבנים מהדרום. קואליציה זו - "קואליציית הניו דיל" - סייעה לרוזוולט להישאר בשלטון במשך ארבע קדנציות, עד לשלהי מלחמת העולם השנייה, ועם קדנציה נוספת של הארי טרומן הושלמו עשרים שנים רצופות של שלטון נשיאים דמוקרטים. אך הישג זה לא חזר על עצמו; מתום כהונתו של טרומן בשנת 1953 עברה הנשיאות בין הדמוקרטים והרפובליקנים פחות או יותר לסירוגין (שישה נשיאים דמוקרטים מול שבעה רפובליקנים, נכון לשנת 2021) והדמוקרטים לא החזיקו בשלטון ליותר משתי קדנציות רצופות. עם זאת, לדמוקרטים היה רוב בבית הנבחרים במשך ארבעים שנה בין השנים 1954–1994. החל מ-1994 השליטה בבית הנבחרים עוברת גם היא בין המפלגות, עם דומיננטיות לרפובליקנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נוסף לאידאולוגיה הכלכלית גם מרכיב של ליברליות בתחומי זכויות האזרח להכרה במיעוטים ובזהויות קבוצתיות. אפרו-אמריקאים, שהצביעו באופן מסורתי למפלגה הרפובליקנית שהתנגדה לעבדות, עברו כמעט באופן מלא לתמוך במפלגה הדמוקרטית בעקבות המאבק לשוויון זכויות בשנות ה-60 ותמיכתו של הנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון (ראו מאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות).
במקביל, לבנים מהדרום עברו מהמפלגה הדמוקרטית למפלגה הרפובליקנית. ניקסון הרפובליקני נבחר להחליף את ג'ונסון, כשקואליציית הניו דיל ששלטה בפוליטיקה במשך שלושים ושש שנה התפרקה. סגנו ג'רלד פורד, אשר החליפו בעקבות פרשת ווטרגייט במהלך כהונתו השנייה, נכשל בבחירות של 1976 בהן זכה הדמוקרט ג'ימי קרטר, לאחר שהצליח לגרוף את קולות מדינות הדרום. אולם בשנות השמונים חזרו הרפובליקנים לזכות בנשיאות.
ביל קלינטון כיהן כנשיא למשך שתי קדנציות בין השנים 1993–2001. נמנה אידאולוגית עם "הדמוקרטים החדשים"(אנ'), ותוכניות רבות שלו זוהו עם המרכז הפוליטי ועם דרך הממשל הפילוסופית הדרך השלישית.
דמוקרט חדש הוגדר כחבר במפלגה הדמוקרטית התומך או תומך במדיניות מרכזית או נאו-ליברלית. דמוקרטיים חדשים נתפסו כליברלים מבחינה תרבותית בנושאים חברתיים תוך שהם מתונים או שמרניים מבחינה פיסקלית בנושאים כלכליים. הדמוקרטים החדשים שלטו במפלגה מסוף שנות השמונים.
היסטוריה > המאה ה-21

בבחירות 2000 הפסיד המועמד הדמוקרטי אל גור בפער זעום למועמד הרפובליקני ג'ורג' ווקר בוש. רבים מן הדמוקרטים טענו כי ההפסד נגרם כתוצאה מבלבול של חלק מן המצביעים בנוגע לטופסי הבחירות, וכמו כן האשימו את מפלגת הירוקים האמריקנית ומועמדם לנשיאות ראלף ניידר באובדן הקולות הנחוצים.
בשנת 2004 בחרו הדמוקרטים את ג'ון קרי - סנאטור ממסצ'וסטס - כמועמד לנשיאות, ונקטו בקו אנטי מלחמתי בעקבות מלחמת עיראק. על אף הצלחתו של קרי בסקרים, הוא הפסיד בבחירות וג'ורג' בוש הבן נבחר לקדנציה שנייה כנשיא ארצות הברית. (ראו הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית 2004).
בבחירות של אמצע הכהונה ב-2006 זכתה המפלגה לרוב מוחץ בבית הנבחרים ובסנאט ולראש בית הנבחרים מונתה לראשונה אישה, ננסי פלוסי. בבחירות 2008, עם ברק אובמה כמועמד לנשיאות, הגדילה המפלגה את הרוב בבית הנבחרים ובסנאט וזכתה גם בנשיאות.
בשנת 2010 בבחירות אמצע הכהונה ספגה המפלגה מפלה כאשר נבחרו הרפובליקנים ברוב קולות לבית הנבחרים, אך שמרה על רוב בסנאט.
בשנת 2014 בבחירות אמצע איבדה המפלגה את הרוב גם בסנאט, ובכך עברה השליטה בשני בתי קונגרס לידי הרפובליקנים.
בשנת 2016, לאחר סיום הבחירות בארצות הברית. איבדה המפלגה את השליטה בבית הלבן לטובת מועמד המפלגה הרפובליקנית, דונלד טראמפ, וגם נשארה מפלגת המיעוט בסנאט ובקונגרס האמריקני.
לאחר בחירות 2018 בארצות הברית השיבה המפלגה לעצמה את הרוב בבית הנבחרים.
בשנת 2020, לאחר סיום הבחירות לנשיאות בארצות הברית, זכתה המפלגה בשליטה בבית הלבן מחדש לאחר ניצחון מועמד המפלגה, ג'ו ביידן. בבחירות 2020 זכתה המפלגה ברוב גם בסנאט. והמשיכה להחזיק את הרוב שלה בבית הנבחרים.
בדומה ליריביהם מהמפלגה הרפובליקנית, בעשורים האחרונים נחשבה המפלגה כתומכת בנאו-ליברליזם. במסגרתו הייתה רגולציה מעטה על עסקים גדולים ומונופולים. התנגדות לגישה זו גברה לקראת שנות העשרים של המאה ה-21.
לאחר הבחירות 2022 בארצות הברית המפלגה הגדילה את כוחה בסנאט ואיבדה את הרוב בבית הנבחרים.
בשנת 2024 נחלה המפלגה הפסד כאשר הפסידה גם את השליטה שלה בבית הלבן וגם בסנאט ונשארה מיעוט בבית הנבחרים.
נשיאים מטעם המפלגה הדמוקרטית

16 מתוך 46 נשיאי ארצות הברית כיהנו מטעם המפלגה הדמוקרטית.
| שם | דיוקן | מדינה | תקופת כהונה | מספר |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אנדרו ג'קסון |  | טנסי | 1829–1837 | הנשיא השביעי |
| מרטין ואן ביורן |  | ניו יורק | 1837–1841 | הנשיא השמיני |
| ג'יימס פולק |  | טנסי | 1845–1849 | הנשיא האחד עשר |
| פרנקלין פירס |  | ניו המפשייר | 1853–1857 | הנשיא הארבעה עשר |
| ג'יימס ביוקנן |  | פנסילבניה | 1857–1861 | הנשיא החמישה עשר |
| אנדרו ג'ונסון |  | טנסי | 1865–1869 | הנשיא השבעה עשר |
| גרובר קליבלנד |  | ניו יורק | 1885–1889 ובכהונה שנייה בלתי רציפה 1893–1897 | הנשיא העשרים ושניים והעשרים וארבע |
| וודרו וילסון |  | ניו ג'רזי | 1913–1921 | הנשיא העשרים ושמונה |
| פרנקלין דלאנו רוזוולט |  | ניו יורק | 1933–1945 | הנשיא השלושים ושניים |
| הארי טרומן |  | מיזורי | 1945-1953 | הנשיא השלושים ושלושה |
| ג'ון קנדי |  | מסצ'וסטס | 1961–1963 | הנשיא השלושים וחמישה |
| לינדון ג'ונסון |  | טקסס | 1963–1969 | הנשיא השלושים ושישה |
| ג'ימי קרטר |  | ג'ורג'יה | 1977–1981 | הנשיא השלושים ותשעה |
| ביל קלינטון |  | ארקנסו | 1993–2001 | הנשיא הארבעים ושניים |
| ברק אובמה |  | אילינוי | 2009–2017 | הנשיא הארבעים וארבעה |
| ג'ו ביידן |  | דלאוור | 2021–2025 | הנשיא הארבעים ושישה |
דמוקרטים ידועים אחרים

הילרי קלינטון - אשתו של ביל קלינטון והגברת הראשונה (1993–2001), התמודדה לתפקיד מועמדת המפלגה לנשיאות ב-2008, מזכירת המדינה ה-67 בין השנים 2009–2013 ומועמדת לנשיאות ב-2016 בהן הפסידה לדונלד טראמפ.
אל גור - סגן נשיא ארצות הברית ה-45 בכהונת קלינטון (1993 - 2001), מועמד בבחירות לנשיאות 2000 שהפסיד מערכת בחירות צמודה ושנויה במחלוקת, ופעיל סביבתי בולט כנגד שינוי האקלים. על פועלו זכה בפרס נובל לשלום.
ג'ון קרי - סנאטור ותיק מטעם מדינת מסצ'וסטס, מועמד לנשיאות ב-2004 ומזכיר המדינה ה-68 לצד הנשיא ברק אובמה.
הארי ריד - סנאטור בכיר מטעם מדינת נבדה, כיהן כמנהיג הרוב בסנאט בין השנים 2007–2015 ובעבר מנהיג המיעוט.
צ'אק שומר - סנאטור בכיר מטעם מדינת ניו יורק, מנהיג הרוב בסנאט של ארצות הברית, והראש של הסיעה הדמוקרטית בסנאט.
ננסי פלוסי - פוליטיקאית אמריקאית בולטת, בשנים 2007 - 2011 כיהנה כיושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, והייתה לאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה. ב-2019 שבה לתפקיד.
טים קיין - סנאטור מכהן מטעם מדינת וירג'יניה, ומועמד לסגן הנשיא בשנת 2016. כיהן כמושל מדינת וירג'יניה בשנים 2006 -2010.
ג'ו ליברמן - סנאטור מטעם מדינת קונטיקט, ומועמד לסגן נשיאות בשנת 2000. הפסיד לג'ון קרי לתפקיד מועמד המפלגה לנשיאות ב-2004.
הווארד דין - רופא במקצועו, מושל מדינת ורמונט בשנים 2003-1991, התמודד והפסיד לקרי לתפקיד מועמד המפלגה לנשיאות ב-2004 וכיהן כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ג'ון אדוארדס - סנאטור מטעם מדינת צפון קרוליינה בשנים 1999–2005, מועמד לסגן הנשיא בשנת 2004 שהתמודד והפסיד לאובמה לתפקיד מועמד המפלגה לנשיאות ב-2008.
יוברט האמפרי - סגנו של הנשיא לינדון ג'ונסון והמועמד הדמוקרטי לבחירות 1968. האמפרי נקשר שלא בטובתו במדיניות ממשל ג'ונסון, ובעיקר בהימשכה של מלחמת וייטנאם. אף שהתנגד למלחמה, הוא לא התנער ממנה בפומבי, אם משום שהיה נאמן לנשיא ואם משום שחשש מעוצמת נקמתו הפוליטית. הוא זכה במועמדות מטעם מפלגתו, לאחר מאבק קשה בוועידה הדמוקרטית הסוערת של 1968 בשיקגו. הוא בחר באדמונד מאסקי כסגנו. לאחר הירצחו של מנהיג זכויות האזרח מרטין לותר קינג, והירצחו של מתנגדו רוברט קנדי, בתוספת התחושות הקשות של העם האמריקאי ממלחמת וייטנאם, הפסיד האמפרי בבחירות למועמד המפלגה הרפובליקנית ריצ'רד ניקסון בהפרש לא קטן.
רוברט קנדי - אחיו הצעיר של הנשיא ג'ון קנדי, התובע הכללי לשעבר, סנאטור ומועמד לנשיאות ב-1968. נרצח על ידי מתנקש פלסטיני על רקע פוליטי.
טד קנדי - אחיהם הצעיר של הנשיא קנדי ורוברט, סנאטור ותיק ומשפיע משנות השבעים ועד מותו ב-2009, מטעם מדינת מסצ'וסטס.
אליזבת וורן - חברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס, הייתה מועמדת לנשיאות ב-2020 ונמנית בין מנהיגי הזרם הפרוגרסיבי במפלגה.
ברני סנדרס - סנאטור מטעם ורמונט, מתמודד מוביל למועמדות המפלגה ב-2016 וב-2020. עמדותיו הסוציאליסטיות הקנו לו תמיכה נרחבת בקרב צעירים המצביעים למפלגה.
קמלה האריס - סגניתו של הנשיא המכהן ג'ו ביידן. התמודדה לתפקיד מועמדת המפלגה לנשיאות בשנת 2020, וב- 2024 לאחר פרישתו של ביידן מהתמודדות לנשיאות הפכה למועמדת המפלגה לנשיאות באותן בחירות, בהן הפסידה לדונלד טראמפ.
הערות שוליים

1 2  N. Scott Arnold, Imposing Values: Liberalism and Regulation, Oxford University Press, 2009-03-20, עמ' 3, ISBN 978-0-19-970529-0. (באנגלית)
↑  John Worthington, Greedy for the Green: An American Political Ideal?, ILLUMINATION, ‏2023-04-18 (באנגלית)
↑  EJ Dionne Jr, The Biden victory and the future of the centre-left, ‏2020-12-04 (באנגלית בריטית)
↑  ברני סנדרס ואנגוס קינג שנחשבים לסנאטורים עצמאיים נוהגים להצביע עם המפלגה הדמוקרטית, כך שמספר הנציגים בסנאט דה פקטו הוא 50.
↑  "New Democrat | Definition of New Democrat in English by Oxford Dictionaries". Oxford Dictionaries | English. נבדק ב-2021-06-21.
↑  Dylan Loewe, Permanently Blue: How Democrats Can End the Republican Party and Rule the Next Generation, Crown, 2010-09-07, ISBN 978-0-307-71800-6. (באנגלית)
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'האינטרסנטים,'"`UNIQ--nowiki-00000014-QINU`"'דרור שטרום על נאום ביידן: "זו מהפכה ושינוי היסטורי. נקודה", באתר TheMarker‏, 11 ביולי 2021
↑  Leah Nylen, Biden launches assault on monopolies, POLITICO (באנגלית)
↑  קרב צמוד: הדמוקרטים בדרך להפסד בבית הנבחרים, אך מתקרבים לשמירה על הסנאט, באתר ynet, 8 בנובמבר 2022
↑  Election Center 2024, CNN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260313405171  BNE: XX156320  BnF: cb11943389t (data)  GND: 110671-5  ISNI: 0000 0000 8593 3424  LCCN: n79054058  NDL: 00647202  NKC: kn20050512027  NLA: 35034816  SNAC: w62k030j  SUDOC: 027379442  Trove: 807264  VIAF: 159808480   WorldCat (עם VIAF): 159808480 
החמור הבועט, סמלהּ הוותיק של המפלגה הדמוקרטית
הקריקטורה מהמגזין "הארפר'ס ויקלי", 1870. הכתובת אומרת "חמור חי בועט באריה מת" כאשר חמור נכתב כ-jackass שזה חידוד לשון הדומה ל-Jackson (אנדרו ג'קסון, מייסד המפלגה)
וילהלם טל

ערך זה עוסק בגיבור המיתולוגי. אם התכוונתם לאופרה, ראו .
פסלו של וילהלם טל באלטדורף עירו
איור של וילהלם טל והרמן גסלר (1880)
וילהלם טל (בגרמנית: Wilhelm Tell) היה גיבור אגדתי אשר לפי מיתוסים שונים חי בקנטון אורי שבשווייץ בתחילת המאה ה-14. האגדה הקשורה אליו מתעדת אותו כאיכר אמיץ שהנהיג את המאבק השווייצרי להשגת חירות משלטון בית הבסבורג, ועבור אנשים ברחבי העולם מסמל וילהלם טל חירות אישית ופוליטית.
דמותו בפולקלור

אזור הגדה הצפונית של אגם לוצרן מוכר כארצו של וילהלם טל, והשווייצרים מצביעים על הכפר קוסנאכט (אנ') כמקום מגוריו המדויק. כחיזוק לטענתם מראים מקום קרוב אשר בו, לפי האגדה, וילהלם טל הרג את הרמן גסלר (אנ'). המאורע קשור לפרסומו של טל כרב-אמן בשימוש ברובה קשת. על פי האגדה הוא חי בתקופה בה התכוונו קיסרי בית הבסבורג להשתלט על קנטון אורי. הרמן גסלר, המושל הקיסרי החדש של בירת הקנטון אלטדורף, הציב מוט בכיכר השוק שבעיר, הניח עליו את כובעו ופקד על כל העוברים והשבים לקוד בפני העמוד.
כאשר חלף טל על פני העמוד מבלי לקוד בפניו, הוא נעצר והוצב בפני שתי ברירות ענישה: האחת – לירות בקשתו חץ לעבר תפוח שיוצב על ראש בנו. השנייה – למות.
טל, שקיבל את הבטחת המושל לשחרורו אם יצליח במשימתו, ביצע ב-18 בנובמבר 1307 את העונש שהוטל עליו ופילח בהצלחה את התפוח שהוצב על ראש בנו בירייה בודדת. סיפור הירי נפוץ בקרב הפולקלור העתיק של הארצות הגרמאניות, והוא מופיע בצורות שונות בדנמרק, באנגליה ובהולשטיין (חלקה הדרומי של מדינת שלזוויג-הולשטיין, כיום בגרמניה).
אולם זמן קצר לאחר שפילח את התפוח, אמר טל כי אילו היה נכשל במשימתו והורג את בנו בשוגג, היה מפנה מיד את הקשת לעבר גסלר והורגו. גסלר התרעם כשהגיעה לאוזניו הערתו של טל והוא עצר אותו בשנית. טל הזועם נשבע לנקום בגסלר על כך. הוא הועבר כאסיר על ספינה. בדרך פקדה את הספינה סערה שמנעה ממנה להגיע לחוף מבטחים. בזכות כוחו ומיומנותו, הרשו לטל ליטול את ההגה. לאחר שהביא את הספינה אל החוף, ברח מכלאו והרג את גסלר ביריית חץ. כאשר חזר טל לעירו הוא התקבל שם כגיבור וכמנצח. מסופר על טל, שמאוחר יותר נלחם בקרב מורגרטן ב-1315 ומת בשיטפון ב-1350.
תבוסה סמלית זאת של האוסטרים הציתה את אש המרד בקרב העם השווייצרי, אשר התקומם לבסוף וזכה בעצמאות. מעלליו של טל הופיעו לראשונה בבלדות מן המאה ה-15 ותועדו לאחר מכן בטקסטים היסטוריים שונים.
כיום, יש הרבה סיבות טובות להטיל ספק בכך שוויליאם טל אכן היה קיים. פעם חשבו שטל, לאחר שהרג את גסלר, נשבע שבועה עם נציגים של שלושה קנטונים שווייצרים. עם זאת, בשנת 1758 עלה מחדש עותק של השבועה כביכול, וחשף שטל לא היה אחד החותמים עליה.
יתר על כן, התאריך שנכתב על המסמך היה 'תחילת אוגוסט 1291'. זה כמעט שני עשורים לפני שנאמר בעבר שטל עורר את המלחמה שהובילה לשחרורה של שווייץ.
בסוף המאה ה-18, עותק של ספר בשם William Tell: A Fable הועלה באש בפומבי באלטדורף
וילהלם טל בתרבות

המיתוס אודות וילהלם טל בא לידי ביטוי בתרבות: "וילהלם טל" (1791), אופרה מאת אנדרה מודסט גרטרי (André Ernest Modeste Grétry) הבלגי, ריתקה את הקהל הפריזאי, שהיה בעיצומה של המהפכה הצרפתית. גם המחזאי הגרמני פרידריך שילר השתמש באגדה זו כבסיס למחזהו "וילהלם טל" (1804). המחזה התקבל בשווייץ כ"מחזה הלאומי", ונחשב לאחת מפסגות הזרם הקלאסי בספרות הגרמנית. המחזה תורגם לעברית על ידי חיים נחמן ביאליק.
מלחין האופרה האיטלקי ג'ואקינו רוסיני השתמש במחזהו של שילר כדי לבסס עליו את האופרה המפורסמת שלו (1829) הנושאת את אותו השם (באיטלקית: Guglielmo Tell). קטע הסיום של האופרה נחשב כיום לאחד הקטעים המוכרים ביותר בתולדות המוזיקה מהמאה ה-19.
סלבדור דאלי צייר שני ציורים של וילהלם טל בשנת 1931: "The Old Age of William Tell" ו-"William Tell and Gradiva", ובשנת 1933 צייר את "The Enigma of William Tell". בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 לימדו בישראל את המחזה "וילהלם טל" של פרידריך שילר, והוא אף נכלל בתוכנית לבחינות הבגרות.
היה גם מי שמצא היבטים לרוחו באגדת וילהלם טל. אדולף היטלר היה נלהב ממחזהו של שילר ואזכר אותו בספרו "מיין קאמפף". גם ג'ון וילקס בות', המתנקש בחיי נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, הושפע, כשהוא מאמץ את הצדדים השליליים בסיפור.
ראו גם

חץ וקשת (סדרת טלוויזיה)
וילהלם טל (אופרה)
הערות שוליים

↑  סימה כוכבי, אגם לוצרן – ארצו של וילהלם טל, באתר מסע אחר
↑  https://www.history.co.uk/articles/the-legend-of-william-tell?
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276993005171  PLWABN: 9810692032205606  GND: 118621211  HDS: 017475  ISNI: 0000 0000 9928 2044  LCCN: n80123165  NKC: mzk2015879460  VIAF: 147328722   WorldCat (עם VIAF): 147328722
משה אבן עזרא

| --- | --- |
 לידה:  1055 ד'תתט"ו גרנדה, הטאיפה של גרנדה
 פטירה:  1140 בערך בסביבות ד'תת"ק  גרנדה, האימפריה המוראביטונית
 כינוי:  הַסַלַּח או אל סלח על שם סליחותיו המרובים שהתחברו על ידו
 מדינה:  הטאיפה של גרנדה 
 תקופת הפעילות:  ?–1138 
 השתייכות:  רבני ספרד, ראשונים
 תחומי עיסוק:  שירה, פילוסופיה
 חיבוריו:  ספר התרשיש,, ספר "העיונים והדיונים" (תורגם גם כ"שירת ישראל"), ספר "ערוגת הבושם", ספר 'הענק'.
 
רבי מֹשֶׁה אִבְּן עֶזְרָא (רמב"ע; ד'תתט"ו, 1055 – ד'תת"ק, 1140 בערך) היה משורר, פייטן ופילוסוף בתור הזהב של יהדות ספרד. נחשב לאחד מגדולי המשוררים היהודים.
קורות חיים

נולד בהטאיפה של גרנדה בין השנים 1055–1060, למשפחה מיוחסת שראשיה היו מיושבי ירושלים. אביו, רבי יעקב אבן עזרא, היה מחשובי הקהילה היהודית, עשיר גדול, ושר[דרוש מקור] בממשלת המלך חבוס אל-מוצפר, בתקופת כהונתו של רבי שמואל הנגיד כווזיר הגדול (ראש ממשלה ומשנה למלך) של הממלכה. יצחק, יהודה ויוסף, שלושת אחיו של ר' משה אבן עזרא, נודעו בחכמתם ובעושרם, ושימשו כשרים[דרוש מקור]. רבי משה, הבן השני, למד תורה מפי אחיו הגדול יצחק, ואחר כך למד תורה בישיבת אליסנה אצל רבי יצחק אבן גיאת, עליו כתב: "מפי הרב הזה שמעתי תורה וממנו למדתי, ומה שיצא מעטי הוא רק כטיפה מן הים הגדול". כן רכש השכלה נרחבת בתחומי הפילוסופיה והספרות הערבית.
לאחר שהשלים את לימודיו באליסנה, שב לגרנדה, לסביבה של תרבות ענפה וגנים מרהיבים, בתקופה של רווחה ועושר לעיר. כאן חיבר שירים מלאי ששון והתפעלות מיפעת הבריאה וחמודות האהבה. במהירה נחשב לאחד מגדולי המשוררים בדורו, המצטיין בשלמות אמנותו ובדמיונו הכביר. רמב"ע היה בעל מעמד נכבד בקהילה היהודית ובעיני השלטון, וכ"ראש המשוררים" עמד בראש תחרויות המשוררים היוקרתיות.
ימי הטובה לא ארכו לרמב"ע. חורבן קהילת גרנדה על ידי גדודי המוראביטים בשנת 1090, ירידתו מנכסיו עד כדי היותו חסר כל, ידידיו הנאמנים שבגרנדה שהלכו והתמעטו בעוזבם את העיר, ריב עם שונאיו בעטיה של בת אחיו הבכור, ואחיו שלא עמדו לצדו, כל אלו גרמו לו לגלות מארץ מולדתו בשנת 1095, ומאז נע ונד ימים רבים בארצות ספרד הנוצרית. על כבודו המחולל של המשורר הנרדף כתב רבי יוסף אבן סהל את שורות השיר: "אוי כי פניני שיר כזוהר-חרס / היו בדורנו לנבלי חרס". גם רבי יהודה הלוי שלח לרמב"ע שירי ידידות לעודד את נפשו. על מנת להשכיח את יגונו, רמב"ע הרבה לשפוך נפשו בשירים, וגם השתקע בלימוד חכמה ומדע.
שנות העמידה והזקנה של רמב"ע היו מלאות ייסורים. את קסטיליה החשיב לארץ חשכה ובערות של אנשים נעדרי עידון ותרבות ויושר. ידידיו המעטים שהיו לו שם מימי נערותו, יחד עם אחד מאחיו, התהפכו לשונאים ומיררו את חייו. אחד מבניו נפטר בגיל צעיר, ושאר בניו לעגו לו והתנכרו לו. במרוצת שנות חייו מתו אשתו, אחיו, בת אחיו, בניו, ורבים מידידיו שהיו פזורים במרחקים. נחמת-מה מצא בנדיבים שעזרו לו, ובחליפת מכתבים עם שניים מאחיו ועם משוררים שהוקירוהו.
רמב"ע חיבר הרבה פיוטים, ונודע בעבור סליחות שחיבר ככפרה על חטאי נעוריו. רבים מסליחותיו נכנסו למחזורים, מהם מפורסם במיוחד הפיוט "אל נורא עלילה", המושר עד היום לפני תפילת נעילה של יום הכיפורים, והפיוט רעה בשבטך המושר עד היום ביום ראש השנה, בעיקר בקהילות ספרדיות. על שם סליחותיו כונה "אל סלח".
רמב"ע חיבר בלשון ערבית יהודית את הספר הפילוסופי "ערוגת הבושם", שלבקשת חכמי לוניל תורגם לעברית על ידי רבי יהודה אלחריזי, ולא נותר מהתרגום אלא חלקים. מפורסם יותר חיבורו "ספר העיונים והדיונים" (כתאב אלמחאצרה ואלמדאכרה), ספר ביקורתי בו מסביר את השקפתו על חכמת השירה והמליצה, שתורגם לעברית בדורות האחרונים. שני הספרים משלימים זה את זה, הגותו של רמב"ע מפוזרת בהם, ומהווים גם מעין סיכום להישגים בפילוסופיה ובשירה של תור הזהב של יהדות ספרד.
במהלך הדורות שירי רבי משה אבן עזרא התחבבו הן על ההמונים והן על המשוררים שהעריכו במיוחד את שיריו בעבור מליצתו ונועם טעם מלאכתו. רבי יוסף אבן סהל כתב על שיריו: "הָעֵת יוּשַׁר - רֵיחַ זִכְרוֹ / מִמֶּרְחַקִּים מִטּוּב קָנֶה / כָּל עֵת נִשְׁנֶה לִקְרֹא אוֹתוֹ / חֶסֶד חָדָשׁ לוֹ יִשָּׁנֶה".
על-שמו רחוב "הסַלָּח" ברחביה, ירושלים ורחוב משה אבן עזרא ברובע ה' באשדוד.
שיריו > הדיואן

הדיואן של רמב"ע כולל שירי יין וחשק, שירי שבח, שירי ידידות, שירי נהי, קינות, שירי חתונה, מכתמים, ושירי הגות ומוסר.
שירי היין והחשק חוברו בנעוריו בהשפעת אופנת זמנו, ובהם הרגשה חזקה ועדינה בהדר הטבע ויפעתו. לדוגמה, בשיר "כתנות פסים לבש הגן" הטבע מואנש והצמחים מולבשים בלבוש כהנים לתאר את הדרו (תוך רמיזות מקראיות ליציאתם לחירות של יוסף ושל יהויכין, ולחג הפסח כחג האביב):
כָּתְנוֹת פַּסִּים לָבַש הַגָּן / וּכְסוּת רִקְמָה מַדֵּי דִשְׁאוֹ,

וּמְעִיל תַּשְׁבֵּץ עָטָה כָל עֵץ / וּלְכָל עַיִן הֶרְאָה פִלְאוֹ;

כָּל צִיץ חָדָשׁ לִזְמָן חֻדַּשׁ / יָצָא שׂחֵק לִקְרַאת בּוֹאוֹ,

אַךְ לִפְנֵיהֶם שׁוֹשָׁן עָבַר / מֶלֶךְ כִּי עָל הוּרַם כִּסְאוֹ,

יָצָא מִבֵּין מִשְׁמַר עָלָיו / וַיְשַׁנֶּה אֶת בִּגְדֵי כִלְאוֹ -

מִי לֹא יִשְׁתֶּה יֵינוֹ עָלָיו / הָאִישׁ הַהוּא יִשָּׂא חֶטְאוֹ!
משירי הידידות מפורסמים השירים שרמב"ע חיבר לרבי יהודה הלוי. שירי שבח חיבר לגדולי דורו, ולנדיבים שהיו ידידיו.
בשירי הנהי שופך את נפשו בתלונות על צרות הזמן ועל מצבו. לדוגמה, השיר "מליצתי דרשתייה ואינה":
מְלִיצָתִי דְּרַשְׁתִּיהָ וְאֵינָהּ / וְדִמְעָתִי קְרָאתִיהָ וְהִנָּהּ'"`UNIQ--ref-0000000E-QINU`"'

וְנִשְׁמָתִי כְּמוֹ־אֶרֶץ נְשַׁמָּה / לְעֹז שִׁבְרָהּ וּבִתְעוֹת רַעֲיוֹנָהּ'"`UNIQ--ref-0000000F-QINU`"'

וְאֵיכָה כִחֲשָׁה בִי הַתְּבוּנָה / וּמִיּוֹם נִהְיְתָה לִבִּי אֲרוֹנָהּ

וְהֵפֵרָה בְרִית חֶסֶד נְעוּרִים / וְאֵיבָה נָֽתְנָה בֵּינִי וּבֵינָהּ

אֲדַבֶּר־בָּהּ לְהִתְנַחֵם וּמִכָּל־ / יְגוֹנַי תַּעֲנֶה עָצַם יְגוֹנָהּ'"`UNIQ--ref-00000010-QINU`"'

הֲכִי עָלָה עֲדֵי־שַׁחַק שְׁאוֹנָהּ / וְיָרַד כָּל־הֲדָרָהּ וַהֲמוֹנָהּ

לְכִידוֹנָהּ אֲשֶׁר מָוֶת לְכָדוֹ / וְעַל־חַרְבָּהּ אֲשֶׁר קֶבֶר נְדָנָהּ

וְעַל־כִּתְרָהּ וְחֶלְיָתָהּ וְנִזְמָהּ / וְלִצְמִידָהּ וְרָבִיד עַל־גְּרוֹנָהּ

וְרֵיחַ מֹר אֲשֶׁר יַעַל בְּאַפָּהּ / וְצוּף יִגַּר וְחָלָב עַל־לְשׁוֹנָהּ

תְּיֵלִיל הָהּ עֲלֵי־שֶׁבֶר זְרֹעָהּ / וְתִתְנוֹדֵד לְמִפְקַד עֵין יְמִינָהּ

הֲכִי נִבְרֵאת אֲבָל עַל־תַּאֲוָתָם / וְהֵמָּה נוֹֽצְרוּ אַךְ עַל־רְצוֹנָהּ'"`UNIQ--ref-00000011-QINU`"'

עֱנוּ אֵיךְ יִדְרְכוּ אִישִׁים בְּאֶרֶץ / וְיֵדְעוּ כִּי מְאוֹרֶיהָ בְּבִטְנָהּ.
בדיואן שני שירים ארוכים, השיר הפילוסופי (קס"ד בתים) "בשם אל אשר אמר" העשוי כמתכונת "כתר מלכות" מאת רבי שלמה אבן גבירול; והקינה "כתב נוחם שלחו אל אהוביו" (פ"ט בתים), שהשפיעו על שירים שחיבר רבי מאיר הלוי אבולעפיה.
שיריו > ספר התרשיש

רמב"ע כתב בספר העיונים והדיונים, פרק שמיני, שער רביעי: "בעניין לשון נופל על לשון יש חיבור, שבו סודרו המילים הללו, הכולל יותר מאלף ומאתים בתים, שהמילים הדומות באות בסופי השורות, והם ערוכים בעשרה שערים על נושאים שונים. אני חיברתי את הספר הזה בימי שחרותי, כשכוחי היה רענן, והוא נמצא בידי הבריות הקוראים אותו 'ענק'. הספר ההוא יספיק לי, ואין לי שום צורך להביא ראיה שיש בכיכולתי לחבר שירים מן הסוג הזה". כלומר, מיצה את הנושא של לשון נופל על לשון בספרו.
ספר התרשיש, הנקרא גם ספר הענק, כולל אמרי-בינה בעשרה שערים, בכל שער חרוזים כמניין אבן מאבני החושן, סה"כ תרשיש (1210) חרוזים, כשבכל בית חרוזים הבנויים ממילים השוות בכתב ושונות בהוראתן (תגניס). מגמת הספר ללמד תבונה וצחות לשון. ב-1886 דוד גינצבורג הוציא לאור את ספר התרשיש עם ציונים למקורות מהמקרא, ותרגום לכותרות השערים שבערבית. המשורר וחוקר השירה שאול עבדאללה יוסף חיבר ביאור לספר התרשיש בשם "משבצות תרשיש". חיים בראדי חיבר ביאור בשם "עין התרשיש".
ספר התרשיש מתאפיין בסגנון צח ויפה, בידיעת לשון מדוקדקת, ביפי אמנותו, ובחכמת חיים עשירה. הוא משקף את חיי החברה והרוח של יהודי גרנדה ושל קהילות יהודיות אחרות באנדלוסיה. להלן פירוט שערי הספר:
בשבח מעלליו וזכר מהלליו של נשיא השירה (החוקרים נחלקו מיהו).
בחילוף עיתים וזמנים ונועם גנים ונוגנים.
בעינות מים ונהרים וזמיר העוף באמירים.
בחושקים אשר יתאבו ומעונים אשר חרבו.
בסוד נוער ועדנה וסוד שיבה וזקנה.
בבגד אחים נאמנים בהתהפך הזמנים.
בזכר פירוד אלוף ודוד ואורך הלילות בהרחיקו נדוד.
במיאוס עולם והדריו וזכר המות ומה אחריו.
להתרומם על פני תבל ולהתכבד מלהתנבל.
בתפארת אמרים וחרוזי השירים.
ושתי דוגמאות מהספר (עם פתרונים לפי משבצת התרשיש):
מְטַר שַׁחַק בְּעֵת רִדְתּוֹ

פְנֵי הַגַּן לְאַט שִׁוָּה'"`UNIQ--ref-00000017-QINU`"'

וְעַל פָּנָיו כְּסוּת פַּסִים

וּמֶשִׁי הַזְּמַן שִׁוָּה'"`UNIQ--ref-00000018-QINU`"'

וְנָשָׂא כָל-שְׁתִיל פִּרְיוֹ

וְלֹא כִחַשׁ וְלֹא שִׁוָּה'"`UNIQ--ref-00000019-QINU`"'



זָכְרָה אֲחִי אֵמוּן כִּי אַתְּ לְתֵבֵל בָּר'"`UNIQ--ref-0000001A-QINU`"'

כִּפְרִי פְעָלֶיךָ תִּתֵּן לְפִיךָ בָּר'"`UNIQ--ref-0000001B-QINU`"'

אַךְ אֹתְךָ תּוֹצִיא מִגֵּו וְתַשְׁכֵּן בָּר'"`UNIQ--ref-0000001C-QINU`"'

עַל-כֵּן דְּבַק אֶל-צַד חֶסֶד וְנַשֵּׁק בָּר'"`UNIQ--ref-0000001D-QINU`"'
כתב שאול בן עבדאללה יוסף על ספר התרשיש: "המשורר פינה וסיקל דרך שירו, ועל ידי זה לימד דעת את המשוררים הבאים, לעשות כמעשהו, כי הפליא לעשות בחיבורו הנכבד הזה אשר אין על עפרו משלו במליצות מיוסדים על אדני השכל והתבונה אשר לא שיערום ראשונים, ובתת למליצות כתבי הקודש הוראות שונות, נפח נשמת רוח חיים באפם, ובהם הגיד כאשר היה עם לבבו; וכאשר עמד המשקל כנגדו כצר, השתמש בכל האמצעים אשר על פיהם מתפרשים כתבי הקודש... ובדרכים שונים אשר הקורא המשכיל ימצאם נפוצים על פני החיבור הזה".