stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פולביה
מלחמת פֵּרוּסיה ומותה של פולביה

דיו מתאר בפירוט כיצד פולביה הפכה לאישה החזקה ברומא, אשר כל רצונה נעשה, עד כדי כך שאף הכריעה למי יוענק הטריומף, הכבוד הגדול ביותר לגנרל ברומא. הוא מוסיף ואומר שאף על פי שהיו קונסולים על הנייר, היא הייתה הקונסולית היחידה בפועל.
בשנת 42 יצא אנטוניוס צפונה כדי לחסל תומכי רפובליקה במזרח ולדכא מרידות ביהודה ובסוריה. במסעו לשם, פגש בקלאופטרה ונתפתה לאישיותה וקסמיה. מאוחר יותר באותה השנה, אוקטביאנוס נסע לרומא כדי להתארגן לשליטה במדינה. לפידוס לא התנגד, ופולביה ואחיו של אנטוניוס, לוקיוס, לא מחו בתחילה, מתוך מחשבה שאוקטביאנוס הוא בן משפחה, אבל עם חלוף הזמן וכאשר חולקו קרקעות לחיילים אך לא לחייליו של אנטוניוס, הם הבינו ש אוקטביאנוס פועל נגדם. השניים ניסו לעכב את חלוקת הקרקעות, הזכירו לחיילי אנטוניוס את מחויבותם אליו, והבטיחו לעזור להם.
כך פורק קשר הברית המשפחתי והחלה ומלחמת פרוסיה (Perusine War). אוקטביאנוס שלח את בִּתָּהּ של פולביה חזרה אליה, ונשבע שעודנה בתולה. פולביה ולוקיוס ניסו להשליט סדר בדברים, כביכול מתוך נאמנות לאנטוניוס, ולא הסכימו להיכנע לאוקטביאנוס. אוקטביאנוס פחד להתעמת עם אנטוניוס בעודו שולט באסיה ולכן לא האשים אותו בדבר, והטיל את האשמה רק על פולביה ולוקיוס, ברצונם לקחת את כל הכח לעצמם. אפיאנוס האשים את פולביה ואת קנאתה בפרוץ המלחמה. לטענתו, פולביה שוכנעה שכל עוד יהיה שלום באיטליה אנטוניוס יישאר עם קלאופטרה במצרים, ולכן הייתה בין הגורמים העיקריים לפרוץ המלחמה, בניסיונה לדרדר את האירועים.
פולביה ולוקיוס גייסו צבא מהקולוניות הנאמנות לאנטוניוס, וניסו לכבוש את רומא. בזכות מאמץ תעמולה יעיל של אוקטביאנוס, ומקורב לאנטוניוס שיחסיו איתו עלו על סרטון, חלק מהחיילים שוכנעו שזה לא רצונו של אנטוניוס, ועברו לצידו של אוקטביאנוס. בזכות מהלכים טקטיים חכמים מצדו של אוקטביאנוס, לוקיוס נלחץ בין שני צבאות אויבים, ונאלץ לסגת לפרוסיה (Perusia, היום Perugia), שם צבאותיו של אוקטביאנוס ובעלי בריתו כיתרו אותו משלושה עברים. לוקיוס ביקש מהצבאות הנאמנים לאנטוניוס את עזרתם, אך המפקדים היססו להגיע כיוון שלא ידעו מה דעתו של אנטוניוס על המלחמה. סיבה נוספת לחוסר שיתוף הפעולה הייתה איבה הדדית אשר מנעה מהם לוותר האחד לשני על מושכות הפיקוד על הקרב. לוקיוס אשר פחד להילחם, כיוון שאויביו היו רבים ומאומנים יותר מכוחותיו, שלח ארבעת-אלפים פרשים לפגוע באספקתם של צבאות האויב, ונכנס להתגונן בעיר המבוצרת.
אנטוניוס שהה במצרים עם קלאופטרה ולא היה מודע למתרחש. בינתיים פולביה גייסה כוחות צבא נוספים ודרשה מבעלי בריתו של אנטוניוס לעזור, אך בניסיונם לעזור ללוקיוס הם נבלמו על ידי כוחותיו של אוקטביאנוס, אשר הרחיב את החפיר מסביב לעיר והוסיף אמצעי כיתור. לבסוף, אוקטביאנוס הצליח להכניע את לוקיוס וכבש את פרוסיה. הוא שרף את העיר אך שחרר את לוקיוס ללא פגע. אנטוניוס גילה על שאירע באיטליה והפליג חזרה. באותו זמן פולביה ברחה מאיטליה ליוון. בשנת 40 לפנה"ס פולביה מתה ממחלה לא ידועה בסיקיון, ולאחר שאוקטביאנוס הבטיח לאנטוניוס שלא יאשים אותו במקרה, העבירו שניהם את האחריות על המלחמה לפולביה.
ראו גם

מרקוס טוליוס קיקרו
מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר
קונסול (רומא העתיקה)
לקריאה נוספת

Babcock, Charles L. "The early career of Fulvia." The American Journal of Philology 86.1 (1965): 1-32.
Beard, Mary. SPQR: a history of Ancient Rome. Profile Books, 2015.
Huzar, Eleanor Goltz. Mark Antony: a biography. U of Minnesota Press, 1978.
Welch, Kathryn E. "Antony, Fulvia, and the Ghost of Clodius in 47 BC 1." Greece & Rome 42.2 (1995): 182-201.
Stegmann, Helena, “Fulvia” [2], in: Brill’s New Pauly, (ed.) Hubert Cancik and Helmuth Schneider.
Allison J. Weir, 2007, A Study of Fulvia, Masters Thesis, Queen's University, Kingston, ON, see A STUDY OF FULVIA by Allison Jean Weir, accessed 18 April 2015.
Gruen, Erich S. "P. Clodius: Instrument or independent agent?." Phoenix 20.2 (1966): 120-130.
Lintott, Andrew William. Violence in republican Rome. Oxford University Press on Demand, 1999.
Marshall, Anthony J. "Roman women and the provinces." Ancient Society 6 (1975): 109-127.
Osgood, Josiah. Turia: a Roman woman's civil war. Oxford University Press, 2014.
Sumi, Geoffrey. Ceremony and power: performing politics in Rome between Republic and Empire. University of Michigan Press, 2015.
הערות שוליים

↑  Huzar 102
1 2  Babcock 7
1 2  Babcock 3
↑  Cicero Philippics 3.16
↑  Beard 24
↑  Valerius Maximus 3.5.3
↑  Plutarch, The Life of Antony 9.3
↑  Appian, The Civil Wars 2.2.14
↑  Plutarch, Cicero 28.1
↑  Appian, The Civil Wars 2.3.21
↑  Asconius, On Cicero's Pro Milone 35
↑  Welch 187
↑  Welch 188-189
↑  Appian, The Civil Wars 2.7.45
↑  Cicero, Philippics, 2.45 & 2.48
↑  Welch 192
↑  Cicero, Philippics, 2.99
↑  Babcock 13
↑  Cicero, Philippics, 2.77
1 2  Babcock 12
↑  Plutarch, Antony. 10.3
↑  Welch 194
↑  Welch 195
1 2  Huzer 101
↑  Appian, The Civil Wars 3.8.51
↑  Appian, The Civil Wars 4.4.29
↑  Dio, Roman History 47.8.1-4.
↑  Stegmann, Fulvia.
↑  Dio, Roman History 48.4.1
1 2  Appian, The Civil Wars 5.3.19
↑  Dio, Roman History 48.5.1
↑  Appian, The Civil Wars 5.4.31
↑  Appian, The Civil Wars 5.4.32
↑  Appian, The Civil Wars 5.4.33
↑  Velleius Paterculus, Roman History 2.74.3
↑  Plutarch, The Life of Antony 30.3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118703595  ISNI: 0000 0000 9925 3163  VIAF: 12211765   WorldCat (עם VIAF): 12211765 
פולביה עם ראשו של קיקרו. ציור של Pavel Svedomsky
נקמתה של פולביה
פרנסיסקו סאנס קאבוט

| --- | --- |

 לידה:  9 באפריל 1828 ז'ירונה, ספרד 
 פטירה:  5 במאי 1881 (בגיל 53) מדריד, ספרד 
 
פרנסיסקו סאנס קאבוט (בספרדית: Francisco Sans Cabot; ‏9 באפריל 1828 – 5 במאי 1881) היה צייר קטלוני ששימש כמנהל מוזיאון הפראדו בין השנים 1873 ל-1881.
ביוגרפיה

אביו היה נווט בצי המלכותי הספרדי. הוא למד מ-1850 עד 1855, התחיל בצורפות (בהתאם לרצון משפחתו), אך החליט להמשיך בציור במקום זאת.  בשנה שלאחר מכן, הוא נסע לפריז כדי להמשיך את לימודיו אצל תומאס קוטיר והוראס ורנה.  בשנת 1858, הוא זכה במדליה בתערוכה ברומא על דמותו של פרנסיסקו דה קוודו כשהוא רואה את מרטין לותר בגיהנום. לאחר מכן, החליט להתמחות בציור סצנות היסטוריות. ב-1865, הוא חזר לספרד והוזמן על ידי סוכנות ממשלתית לצייר את הגנרל חואן פרים בקרב במהלך המלחמה הספרדית-מרוקאית.
לאחר הפלת המלכה איזבל השנייה, הוא חזר לז'ירונה. עם זאת, זמן קצר לאחר ייסוד הרפובליקה הספרדית הראשונה, הוא מונה למנהל מוזיאון הפראדו, במקומו של אנטוניו גיסברט, שהתפטר בגלל התנגדותו לממשלה החדשה. בעודו שם, הוא הקדיש את עצמו לפיקוח על שחזור הציורים העתיקים ביותר שבה. במהלך כהונתו קיבל המוזיאון כתרומה את "הציורים השחורים" של פרנסיסקו דה גויה, שהוסרו מהקירות בביתו של גויה והועברו לקנבס על ידי סלבדור מרטינס קובלס, משחזר אמנות ידוע. לאחר 1875, סאנס קיבל תואר אקדמי באמנויות יפות.
לקראת סוף חייו, הוא שינה שוב את סגנונו, הפעם בכיוון של ריאליזם. בשנת 1881, הוא קיבל את מה שתהיה המשימה הגדולה האחרונה שלו מאוניברסיטת ברצלונה לצייר את המלך אלפונסו ה-12 לבוש במדי מסדר גיזת הזהב. הוא גם עיטר כמה תיאטראות, כולל התיאטרון המלכותי, תיאטרון אפולו, ויצר ציורי קיר באלקאזר של טולדו.
גלריה

גנרל חואן פרים ואחריו מתנדבים קטאלונים חוצים את תעלות מחנה תטואן ב-1860, 1865
דיוקנו של הפוליטיקאי והמשפטן הספרדי אנטוניו דה לוס ריוס רוסאס, 1874
שתי נשים עירומות מופיעות לרגליו של הרפורמטור הפרוטסטנטי מרטין לותר. הציור בהשראת קטע מאת המשורר פרנסיסקו דה קובדו, 1858
דיוקנו של אלפונסו ה-12, מלך ספרד, 1876
ניצולי הספינה הספרדית "נפטון" (1795), שלאחר קרב טרפלגר התרסקה וטבעה בסביבת טירת סנטה קטלינה בנמל של סנטה מריה, 1862
הערות שוליים

↑  Francesca Carreras y Candi, El pintor Francisco Sans y Cabot (1828-1881), Barcelona, Academia Provincial de Bellas Artes de Barcelona, 1922.
↑  Sans Cabot, Francisco - Museo Nacional del Prado, www.museodelprado.es
↑  Francesc Sans i Cabot | enciclopèdia.cat, www.enciclopedia.cat
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1528034  GND: 116803495  ISNI: 0000 0003 7134 0929  RKD: 246357  ULAN: 500038010  VIAF: 193075181   WorldCat (עם VIAF): 193075181
פנגיורישטה

פָּנַגְיוּרִישְטֶה (בבולגרית: Панагюрище) היא עיר במערב מרכזה של בולגריה, הרביעית בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז פאזארדז'יק. שוכנת 91 קילומטרים מהבירה סופיה ו-43 קילומטרים מבירת המחוז פאזארדז'יק. שמה נגזר מהמילה היוונית "פאנגיורי", שמשמעה "יריד".
היסטוריה

ראשית ההתיישבות האנושית באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה באלף ה-3 לפנה"ס. שרידי יישוב מאורגן המצויים בסמיכות לעיר מתוארכים למאה ה-5 לפנה"ס. בשלהי 1949 במהלך עבודות להרחבת מפעל לאריחים המצוי בפאתי העיר, נתגלו כלי זהב מתקופת הממלכה התראקית ובכלל זה מערכת כלי אוכל. מה-8 בדצמבר 1949 מוצג האוסף לציבור ונודע בשם האוצר מפנגיורישטה. במהלך המאה ה-1 נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית ובמקום נתגלו שרידי קברים רומים מ-המאה ה-4. בהמשך עבר האזור לחזקת האימפריה הביזנטית וב-821 נכבש על ידי מאלאמיר חאן האימפריה הבולגרית הראשונה. בשלהי המאה ה-14 נכבש השטח על ידי האימפריה העות'מאנית ולאחר החרבת בירת האימפריה הבולגרית השנייה טרנובו הגיעו פליטים רבים לכפר שבאותה העת נקרא אָסֶנֶוְוצִי והיה סמוך למיקומה של העיר המודרנית. במהלך המאה ה-15 נערך במקום יריד שבועי ובסמוך לכפר אסנווצי התפתח יישוב שהיה גם מרכז מסחרי, מנהלי וצבאי עות'מאני. מקובל לייחס את מועד הקמת היישוב המודרני לתקופה זו.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשה העיירה על ידי צבא האימפריה הרוסית, אך מתוקף סיכומי קונגרס ברלין נותרה חלק מהמחוז האוטונומי רומליה המזרחית. ב-1885 הכריז אלכסנדר בטנברג שליט נסיכות בולגריה על איחוד בין מחוז רומליה המזרחית לנסיכות והעיירה עברה לחזקת בולגריה.
כלכלה ודמוגרפיה

באזור העיר מצויים מכרות ומפעלי עיבוד נחושת וכן מפעלי טקסטיל ומזון. בפנגיורישטה תחנת רכבת המצוייה על הקו סופיה – פלובדיב וכן מספר כבישים בין עירוניים. אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון (תמותה לעומת ילודה) ובעשור הראשון של המאה ה-21 קטן מספרה ב-8.5%. 49.21% הם גברים ו-50.79% הן נשים. 97.3% מקרב האוכלוסייה הם ממוצא בולגרי, 2.2% הם צוענים ו-0.2% ממוצא טורקי.
אקלים

בפנגיורישטה שורר אקלים ממוזג כאשר ערכי הטמפרטורה הממוצעים נעים ממינוס 1.1oc בינואר ועד 20.6oc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 560 מילימטרים.
ערים תאומות

מקדוניה קאוודארצ'י, מקדוניה.
יוון קטריני, יוון.
צרפת קולמר, צרפת.
הערות שוליים

↑  האוצר מפנגיורישטה באתר bgtreasures.eu.
↑  "ההיסטוריה של פנגיורישטה", באתר הרשות המקומית (בבולגרית).
↑  "פנגיורישטה-סקירה דמוגרפית", באתר הרשות המקומית (בבולגרית).
↑  "האקלים בפנגיורישטה", באתר הרשות המקומית (בבולגרית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557689505171  MusicBrainz: 22f8de48-78c3-4c2b-b686-e4b3a0671c98  NKC: ge468765  VIAF: 53145602596501361984   WorldCat (עם VIAF): 53145602596501361984
פרות' צ'מוטאי

פרות' צ'מוטאי (באנגלית: Peruth Chemutai; נולדה ב-10 ביולי 1999) היא אתלטית אוגנדית, האלופה האולימפית (טוקיו 2020) בריצת 3000 מטר מכשולים.
קריירה

צ'מוטאי נולדה וגדלה באוגנדה.
קריירה > 2016

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה צ'מוטאי במקום השביעי במקצה המוקדמות הראשון בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:31.03 דקות, ולא העפילה לגמר.
קריירה > 2018 > סגנית אלופת העולם עד גיל 20

באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בשנת 2018 בטמפרה שבפינלנד זכתה צ'מוטאי במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:18.87 דקות.
קריירה > 2019

באליפות העולם שנערכה בשנת 2019 בדוחה שבקטר סיימה צ'מוטאי במקום החמישי בגמר ריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:11.08 דקות.
קריירה > 2021 > אלופה אולימפית

באולימפיאדת טוקיו שנערכה בשנת 2021 זכתה צ'מוטאי במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אוגנדה חדש של 9:01.45 דקות, לפני קורטני פרריקס מארצות הברית (9:04.79 דקות) והייבין קיאנג מקניה (9:05.39 דקות).
פריז על המים

| --- | --- |
 בימוי:  הדס איילון
 הופק בידי:  רותם עלימה
 תסריט:  הדס איילון
 עריכה:  איה סומך
 שחקנים ראשיים:  מרים זוהר אילן דר
 מוזיקה:  איילת גבאי
 צילום:  דניאל מילר
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב
 הקרנת בכורה:  ישראל 2014
 משך הקרנה:  28 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 פרסים:  פרס אופיר פרס האוסקר לסרט סטודנטים זר (מדליית כסף)
 דף הסרט ב־IMDb
 
פריז על המים הוא סרט ישראלי עלילתי קצר משנת 2014 בבימויה של הדס איילון. בתפקידים הראשיים בסרט שיחקו מרים זוהר ואילן דר. הסרט זכה בפרס אופיר ובמקום השני בקטגוריית הסרט הזר בתחרות האוסקר לסרטי סטודנטים.
עלילה

בתיה שאלתיאל ומישל, שחקנים, נשואים שנים רבות. מאחוריה עבר מפואר, אך מזה עשר שנים לא הוצע לה תפקיד. היא חווה קנאה נוכח השתתפותו של מישל בתפקיד משני בסדרת טלוויזיה יומית מקומית והעניין שהיא מעוררת. כעת היא זוכה להזדמנות להתמודד ולהשתתף בתפקיד משני בסרט קולנוע חדש של במאי גרמני נחשב. שרשרת מאורעות בלתי צפויים מאלצת אותה לשקול מחדש את ההזדמנות המושכת שניתנה לה ומעצימה את המתח המקצועי בינה לבין בעלה.
פריז על המים, שם הסרט, הוא על פי העלילה סרט עבר שבו כיכבה בתיה.
הפקה

הדס איילון כתבה את התסריט לסרט (לפי רעיון של איתמר שדה) וביימה אותו במסגרת פרויקט הגמר שלה בלימודי התואר השני בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. הוא צולם על ידי דניאל מילר, נערך על ידי איה סומך והופק על ידי רותם עלימה. המוזיקה לסרט נכתבה על ידי איילת גבאי.
פרסים ופסטיבלים

הסרט התמודד עם תשעה סרטים נוספים בקטגוריית הסרט הזר בתחרות האוסקר האמריקאית המיועדת לסרטי סטודנטים, וזכה במקום השני (מדליית כסף).
הסרט זכה בתחרות הסרט העלילתי הקצר של פרסי אופיר לשנת 2014.
הסרט הוקרן בשנת 2014 גם בפסטיבל תל אביב לסרטי סטודנטים, בפסטיבל מונטריאול ובפסטיבל בירושלים.
פרמקוגנטיקה

פרמקוגנטיקה (או פרמקוגנומיה) היא הענף המדעי העושה שימוש בגנטיקה כדי לגלות ולשפר תרופות. בפרט, היא כוללת מחקר הדרכים שבהן שונות גנטית משפיעה על התגובה לתרופות. בכך היא מאפשרת לחזות, על-פי הדנ"א של החולה, עד כמה תרופה מסוימת תסייע לו או לה, אם בכלל, איזה מינונים נדרשים כדי לסייע לו והאם הוא צפוי לסבול מתופעות לוואי. כל זאת מתוך תקווה לשפר את היעילות והבטיחות של מתן תרופות לחולים.
פרורסטומיים

| פרורסטומיים |
| --- | --- |
 פזוסירן
תקופה
אאוקן 50–40 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: תחשאים
משפחה:: פרורסטומיים
שם מדעי
 Prorastomidae ‏קופ, 1889

פרורסטומיים (שם מדעי: Prorastomidae), היא משפחה נכחדת שהשתייכה לסדרת התחשאים. היא כוללת 2 מינים יחידים בסוגם: פזוסירן ופרורסטומוס שחיו במשך האאוקן שלפני 50 עד 40 מיליון שנה. המאובנים שלהם התגלו באי ג'מייקה שבקריביים, כשבעבר היה מחובר למרכז אמריקה בגשר יבשתי קדום.
מינים אלה היו המוקדמים ביותר שבתחשאים והם היו חיות יבשה שניזונו באפיקים רדודים של נהרות ומפרצונים באי הקדום. הם דמו במראם להיפופוטם והגיע לאורך של 2 מטרים ולמשקל של 150 קילוגרם בקירוב. מבנה הלסתות שלהם היה דומה ללסתות תחשי הנהרות והתחשיים, מה שמוביל לקשר ביניהם. הם ניזונו ביבשה ושחו בדומה להיפופוטם, אך לא היו יכולים לשחות בים הפתוח.
המשפחה נכחדה בסף האאוקן והוחלפה במיני תחשים מותאמים יותר לחיים בים.
מיון

סוג פזוסירן (Pezosiren )
מין Pezosiren portelli
סוג פרורסטומוס (Prorastomus )
מין Prorastomus sirenoides
פרורסטומוס

| פרורסטומוס |
| --- | --- |
 Prorastomus sirenoides
תקופה
אמצע אאוקן 40 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: תחשאים
משפחה:: פרורסטומיים
סוג:: פרורסטומוס
מינים
 Prorastomus sirenoides
שם מדעי
 Prorastomus ‏אוון, 1855

פרורסטומוס (שם מדעי: Prorastomus; מיוונית: "לסת חרטומית", עקב הלסת התחתונה הדומה לתחתית סירה), הוא סוג נכחד קדום בן לסדרת התחשאים שחי באמצע תקופת האאוקן שלפני 40 מיליון שנה באי ג'מייקה שבאיים הקריביים. הפרורסטומוס השתייך למשפחה הקדומה פרורסטומיים (Prorastomidae), לצד הפזוסירן שגם חי בג'מייקה, אך תואר רק בשנת 2001. שני הסוגים נחשבים לראשוני התחשים, אך הם התפתחו מאבות יבשתיים.
הפרורסטומוס תואר לראשונה בשנת 1855 בידי החוקר האנגלי ריצ'רד אוון והוא כלל מין יחיד - Prorastomus sirenoides. הממצאים שלו היו שבירים וכללו בעיקר עצמות של גולגולת שבירה, לסתות, חוליות ועמוד שדרה, אך חלק מהגולגולת נשבר סביב חלל העיניים לגזע המוח. ב-1989 התגלה ממצא נוסף מאותו תצורה אשר כללה חוליות וכמה צלעות.
מאפיינים

יונק זה הגיע לאורך של מטר וחצי ולמשקל של 150 קילוגרם - כמו חזיר, והיה בעל רגליים קצרות כשל היפופוטם ועליהם פרסות רחבות במקום סנפירים. הוא היה בעל זנב קצר ובעל לסתות רחבות בעלות שיניים טוחנות גבוהות ובעל חוטם ארוך וצר, מה שמרמז שהיה בעל חוש ריח טוב יחסית והוא ניזון מצמחייה עשבונית רכה או מצמחי מים. הוא התאים לחיים במישורים לחים רטובים וחי גם במים רדודים כמו בנהרות רדודים, שפכי נהר ובמפרצים, בהם שחה בעזרת הגפיים כמו היפופוטם.
היונק הקדום חי באי ג'מייקה שגשר יבשתי קדום חיבר אותו ואת האיים הקריביים למרכז אמריקה. הגשר הקדום נעלם והתחשים הקדומים נאלצו להסתגל לחיים ימיים.
פיצקרלדו

| --- | --- |

 בימוי:  ורנר הרצוג
 הופק בידי:  ורנר הרצוג לאקי סטיפטיק
 תסריט:  ורנר הרצוג
 עריכה:  ביאטה מאינקה-ילינגהאוס 
 שחקנים ראשיים:  קלאוס קינסקי קלאודיה קרדינלה חוסה לוגוי
 מוזיקה:  פלוריאן פריקה 
 צילום:  תומאס מאוך 
 מדינה:  גרמניה המערבית פרו
 חברת הפקה:  ZDF 
 חברה מפיצה:  Filmverlag der Autoren, אייטונס, אמזון פריים וידאו, נטפליקס, Xfinity Streampix 
 שיטת הפצה:  הורדה דיגיטלית, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 במרץ 1982
 משך הקרנה:  157 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית אשנינקה גרמנית ספרדית
 סוגה:  הרפתקאות
 תקציב:  14 מיליון מארק
 דף הסרט ב־IMDb
 
פיצקרלדו (בגרמנית: Fitzcarraldo) הוא סרט קולנוע מערב-גרמני מסוגת דרמת הרפתקאות בכיכובו של קלאוס קינסקי ובבימויו של ורנר הרצוג אשר יצא לאקרנים ב-1982. עלילתו מתרחשת בתחילת המאה ה-20 בפרו, ועוקבת אחר דמותו האקסצנטרית של בריאן סוויני פיצג'רלד, ממציא אירי בעל חזון להקים בית אופרה בלב הג'ונגלים הטרופיים.
הפקת הסרט הייתה מסובכת ונתקלה בקשיים רבים, החל בהעברת ספינת קיטור במשקל מאות טונות מעבר לגבעה תלולה, מריבותיו הבלתי פוסקות של קינסקי עם שאר אנשי הצוות, וכלה במספר תאונות ומקרי מוות. הסרט הדוקומנטרי נטל החלומות עוקב אחר תהליך ההפקה המסובך ומציג קטעי צילום מקוריים מעת יצירתו.
עלילה

בריאן סוויני "פיצקרלדו" פיצג'רלד הוא מהגר אירי המתגורר באיקיטוס, עיר קטנה הנמצאת מזרחית להרי האנדים באגן האמזונאס שבפרו. התקופה היא תחילת המאה ה-20 והעיר מתפתחת במהירות במהלך שיאו של עידן הגומי, עת בה אנשי עסקים אירופאיים הגיעו לדרום אמריקה בכדי להתעשר מהחומר הצמגי המופק מעצי ההוואה.
חלומו של פיצקרלדו הוא להקים בית אופרה באיקיטוס ולהביא אליו את הטנור המפורסם אנריקו קארוזו. הוא ניחן בחוש מפותח להמצאות חדשות ורעיונות יצירתיים, אולם נכשל זה מכבר בבניית רכבת על גבי רכס ההרים האנדי, ורעיונו לבנות מפעל לקרח בעיר הפך למושא ללעג וקלס בקרב ברוני הגומי.
בלית ברירה, ובעידודו של דון אקווילינו, אחד מעשירי העיר, מחכיר פיצקרלדו את חלקת האדמה הפנויה האחרונה במדינה מידי הממשלה הפרואנית, במטרה לנצל את אזוריה המיוערים בעצי גומי, ולגייס כסף עבור בית האופרה שלו. השטח שרכש נותר פנוי במשך זמן כה רב הודות לשבטי האינדיאנים העוינים השוכנים בו, וכן בשל הנהרות הגועשים ומלאי האשדים הסובבים אותו, אשר הפכו אותו לבלתי ניתן לניצול ולחסר נגישות. אולם בעת הרכישה מבחין פיצקרלדו בפרט שטרם נתגלה במפה אשר עשוי לסייע לו במשימתו.
בעזרתה של בת זוגו, מולי, אשת עסקים המנהלת בית בושת מצליח בעיר, רוכש פיצקרלדו ספינת קיטור ישנה לה הוא קורא האס. אס. מולי אאידה (על שם יצירת האופרה מאת ג'וזפה ורדי); לאחר גיוס אנשי צוות לספינתו, ביניהם קפטן הולנדי אשר איבד את דעתו לג'ונגל וטבח שתיין, מפליג פיצקרלדו במורד נהר הפצ'יטאה.
כעבור מספר ימי הפלגה והיתקלות קצרה עם שבט אינדיאנים, בה מצליח פיצקרלדו להפנט את הילידים באמצעות מוזיקת אופרה ולצרפם לשורותיו, נחשפת תוכניתו הנועזת להגיע לנקודה מסוימת בדרך בה המרחק בין נהר הפצ'יטאה ונהר האוקיאלי, המקבילים זה לזה ומופרדים בידי רצועת אדמה דקה, הוא הקצר ביותר, ולהעביר את ספינתו השוקלת כ-320 טון מעבר לגבעה התלולה הנמצאת ביניהם.
בעמל רב ובסיועם של האינדיאנים, אשר נרתמו לעזרתו לאחר שבעבר נלקחו רבים מהם כעבדים בידי חברות המסחר האירופאיות, מצליח פיצקרלדו להעביר את הספינה מעבר לגבעה באמצעות מערכת מתוחכמת של מנופים וגלגלות. לאחר חגיגת ניצחון קצרה בה הוא וצוותו שותים לשוכרה ונרדמים למשך הלילה, הם מתעוררים למחרת בבוקר למחזה אימים; בניסיון לפייס את אלי הנהר, לאחר שעוררו את זעמם כאשר הפרו את רצון הטבע וצייתו לגחמותיו של פיצקרלדו, שחררו האינדיאנים את החבלים אשר עיגנו את הספינה לגדת הנהר ונעלמו, מותירים את אנשי הצוות לגורלם במורד האשדים השוצפים.
אנשי הצוות מצליחים להשלים את מסעם חזרה לאיקיטוס במורד הנהר המסוכן ותוך ספיגת נזקים מועטים בלבד לספינה, אולם שבים לעיר מבלי שאספו כל גומי. פיצקרלדו נאלץ למכור את ספינתו לדון אקווילינו, אך לא לפני שהוא אוסף תזמורת אופרה שלמה עם קארוזו בראשה, המנגנת את הפוריטנים של בליני. כל אנשי העיר מגיעים לנמל בכדי לצפות בפיצקרלדו העומד בראש הספינה עם חיוך רחב על פניו בעודו מעשן סיגר.
ליהוק

קלאוס קינסקי - בריאן סוויני "פיצקרלדו" פיצג'רלד
קלאודיה קרדינל - מולי
חוסה לוגוי (אנ') - דון אקווילינו
מיגל אנג'ל פונטס - קולו
פול היצ'ר - קפטן פאול רסנברינק
חוארקוואק אנריקה בוהורקווז - חוארקוואק (טבח הספינה)
גרנד אותלו (אנ') - מנהל תחנת הרכבת
פיטר ברלינג (אנ') - מנהל האופרה
דייוויד פרז אספינוזה - ראש שבט האינדיאנים
מילטון נסימנטו (אנ') - השומר בבית האופרה
ראי פולנה - ברון גומי
סלבדור גודינז - המיסיונר המבוגר
דיטר מילז - המיסיונר הצעיר
ויליאם רוז - הנוטריון
פסקול

אלבום הפסקול של הסרט יצא ב-1982 וכולל קטעי מוזיקה של הלהקה הגרמנית פופול וו, מאלבומיהם "ליל הנשמה (אנ')" מ-1979 ו"שתוק ותדע שאני (אנ')" מ-1981. כמו כן מכיל האלבום מספר קטעי אופרה מפורסמים מאת בליני, ורדי, ליאונקוואלו, מאיירבר, מאסנה, פוצ'יני ושטראוס, המבוצעים רובם בידי הטנור אנריקו קארוזו.
| "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד א'"> מס' | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד א'"> שם | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד א'"> כותב(ים) | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד א'"> משך | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד א'">  | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד א'">  | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד א'">  | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד א'">  | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד א'">  | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד א'">  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | מלאך באוויר  | פופול וו | 02:40 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | סצנה מארנאני (קטע קצר מתוך האופרה המבוצע על ידי אמן לא ידוע)   | ג'וזפה ורדי | 04:10 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | צרה לקורזין  | פופול וו | 05:30 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | צחוק הליצנים (קטע קצר מתוך האופרה המבוצע על ידי אנריקו קארוזו)   | רוג'רו ליאונקוואלו | 02:05 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | ציפורי גן עדן (קטע קצר מתוך האופרה המבוצע על ידי אנריקו קארוזו)   | ג'אקומו מאיירבר | 02:35 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | ילד עם כינור  | אמן לא ידוע | 01:17 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | בתוך הגן עם אנשי הקהילה  | פופול וו | 04:45 |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 21:53 |  |  |  |  |  |  |
| "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד ב'"> מס' | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד ב'"> שם | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד ב'"> כותב(ים) | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד ב'"> משך | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד ב'">  | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד ב'">  | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד ב'">  | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד ב'">  | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד ב'">  | "פיצקרלדו - הפסקול המקורי צד ב'">  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | מוזיקת כלי נשיפה  | אמן לא ידוע | 02:23 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | המוות ושינוי הצורה (קטע קצר מתוך האופרה המבוצע על ידי אמן לא ידוע)   | ריכרד שטראוס | 02:37 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | מוזיקת בורונדי  | אמן לא ידוע | 02:30 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | החלום (קטע קצר מתוך האופרה המבוצע על ידי אמן לא ידוע)   | ז'יל מאסנה | 02:10 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | הרביעייה (מתוך ריגולטו) (קטע קצר מתוך האופרה המבוצע על ידי אמן לא ידוע)   | ג'וזפה ורדי | 03:40 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | אילו המלאכים היו חיים על האדמה  | פופול וו | 02:15 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | הו, מימי, הלא תשובי עוד? (קטע קצר מתוך האופרה המבוצע על ידי אנריקו קארוזו)   | ג'אקומו פוצ'יני | 01:18 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | קטע מהליצנים (קטע קצר מתוך האופרה המבוצע על ידי אמן לא ידוע)   | וינצ'נצו בליני | 04:07 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | הרביעייה (מתוך ריגולטו) (קטע קצר מתוך האופרה המבוצע על ידי אנריקו קארוזו)   | ג'וזפה ורדי | 03:00 |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 26:00 |  |  |  |  |  |  |
פרסים

הסרט זכה בפרס הסרטים הגרמנים הכסוף בפסטיבל הסרטים של גרמניה עבור סרט הקולנוע הטוב ביותר. כמו כן היה מועמד לקבלת פרסים שונים מאת האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, פרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן, ופרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר. הרצוג זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הפרסים בקאן. פיצקרלדו נבחר לקבוצת הסרטים מגרמניה המערבית עבור פרס האוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-55, אולם לא הגיע לרשימת המועמדים הסופית.