stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערכת ניהול המים בהרי ההארץ
שיא והידרדרות

כ-80%–90% מהמאגרים במערכת המים המלכותית של ההארץ העליון נוצרו במאות ה-16 וה-17, בעוד שמערכת תעלות הסכר הורחבה עוד יותר במאה ה-19. מבנים אלה תרמו משמעותית לכך שההארץ הפך לאזור התעשייה הגדול ביותר בגרמניה בתחילת התקופה המודרנית. המצאת מנוע הקיטור וגילוי האנרגיה החשמלית לא שינו באופן מיידי את השימוש באנרגיית מים. צורות אנרגיה אחרות אלה הונהגו בהדרגה יחסית בהארץ העליון. עם כניסתו של מנוע הקיטור, גם הקשיים ברכישת פחם בכמויות מספקות היוו גורם עד להקמת רכבת עמק אינרשטה (Innerstetalbahn).
עם הלאמת המכרות ב-1 בינואר 1864 על ידי ממלכת הנובר, לא רק שזכויות הכרייה הועברו כעת למדינה, אלא גם הזכויות לשימוש במים. אז ממלכת הנובר תבעה גם בעלות על מערכת המים המלכותית שהוגדרה לראשונה באופן חוקי בחוק המים הפרוסי (Preußisches Wassergesetz) משנת 1913 בסעיפים 16 ו-381. בעקבות בליעתה של ממלכת הנובר בממלכת פרוסיה, השתלטו מחלקת הפיקוח הפרוסית המלכותית על הכרייה (Königlich-Preußische Bergbauinspektion), ומאוחר יותר חברת Preussag על הפעלת המכרות בהארץ העליון.
ספירת מלאי המתוארכת לשנת 1868 מעלה כי נמנו בסך הכול 198 גלגלי מים בקטרים שונים והספק כולל של כ-3,000 כוחות סוס הונעו על ידי מערכת המים המלכותית בהארץ העליון.
בסביבות 1900 הגיע עומק פירי הכרייה ל-1,000 מטר. אך עלות הכרייה בעומקים גדולים יותר ויותר המשיכה לעלות. באותה תקופה התעשייה נאלצה להתחרות באתרי כריית מתכות אחרים בגרמניה ומחוצה לה בעידן של שיפור התחבורה. ניצול יתר במהלך מלחמת העולם הראשונה וצניחת מחירי המתכות במהלך השפל הגדול גרמו, בשיאו, לגל גדול של סגירת מכרות, כשהמכרות הגדולים בקלאוסטל-צלרפלד, בוקסוויזה ולאוטנטל נאלצו להיסגר. בבאד גרונד (Bad Grund), לעומת זאת, הכרייה בהארץ העליון נמשכה עד 1992, אך היה עליה להשתמש רק בחלק קטן מהמתקנים של מערכת המים המלכותית של ההארץ עליון.
שיא והידרדרות > אנרגיה הידרואלקטרית

לאחר מותה של תעשיית הכרייה בשנת 1930, עברו מים ממישור ההארץ העליון לייצור חשמל, וכתוצאה מכך נבנו כמה מבנים חדשים. ייצור החשמל התבצע על ידי חברת פרויסאג (Preussag) עד 1980 במכרות קייזר וילהלם (תפוקה מרבית 4.5 מגה-ואט) ואוטיליה (Ottiliae, תפוקה מרבית 1.5 מגה-ואט). תחנות אנרגיית מים אלה נסגרו בתחילת שנות השמונים כאשר פג תוקף זכויות המים ורווחיותן של תחנות כוח ירדה בהתמדה על רקע העלייה החדה בשכר ומחירי האנרגיה הנמוכים. אף על פי כן, בזנקט אנדראסברג (Sankt Andreasberg) משמשים עדיין מי האודרטייך, המועברים לאורך תעלת רהברג (Rehberger Graben) לייצור חשמל. בנוסף לתחנות הכוח טייכטל (Teichtal) וגרונדשטראסה (Grundstraße), ישנן שתי תחנות בפיר סמסון (Grube Samson): תחנת הכוח גרינר הירש (Grüner Hirsch) בעומק של 130 מטר ותחנת הכוח זיברשטולן (Sieberstollen) בגובה 190 מטר.
שיא והידרדרות > מערכת המים כיום

לאחר סגירת תחנות הכוח, הועברו תחילה מתקני מערכת המים המלכותית למחלקת היערות הממלכתית של סקסוניה התחתונה, אשר שמרה עליהם באמצעות משרד היערות קלאוסטל-שולנברג (Clausthal-Schulenberg) בעלות גבוהה של עבודה וכסף. על מנת להקל על תקציב המדינה, הוטלה על מפעל המים של ההארץ בשנת 1991 האחריות להפעיל ולתחזק 65 מאגרים, 70 קילומטרים של תעלות ו-20 קילומטרים של מנהרות מים. מפעל המים האציל את הנהלת מערכת המים המלכותית של ההארץ העליון למשרדו שלו בקלאוסטל. אין הוצאת כספים מהקופה הציבורית. מפעל המים סופג את עלות התחזוקה, סכום בן שבע ספרות מדי שנה, באמצעות מכירת מי השתייה.
בנוסף למתקנים שמפעל המים הופקד על שמירתם יש מספר רב של סכרים חרבים, כניסות מנהרה וכמה מאות קילומטרים של תעלות שאינן מתוחזקות. מבנים אלו נהנים ממעמד של אנדרטה מוגנת פסיבית כביכול. המשמעות היא שהם כמו טירות חרבות, מצויים בתהליך הרס איטי מאוד, אך אסור להורסם לחלוטין ללא אישור חוקי על פי חוק השימור.
מאגר הירשלר (Hirschler Teich) משמש את קלאוסטל-צלרפלד לאספקת מי שתייה לקלאוסטל-צלרפלד ואלטנאו; באופן דומה צלרפלד משתמשת במאגרי קלרהאלס העליונים והתיכונים. האננקלה מקבלת את מי השתייה שלה ממאגר אוירהאן (Auerhahnteich), ממאגר גרומבאך החדש (Neuen Grumbacher) וממאגר קלרהלס העליון (Oberen Kellerhalsteich).
מערכות דומות

ישנן מערכות אספקת מים דומות באזור כריית הכסף ההיסטורי ליד פרייברג בסקסוניה, בקונגסברג בנורווגיה, בשמניץ (כיום חלק מסלובקיה) ובשוודיה, והרישומים מראים כי בין אזורים אלה היו חילופי ניסיון וידע קבועים. אף על פי כן, מערכת המים הממלכתית של ההארץ העליון, היא המערכת הגדולה והמקושרת ביותר מסוגה באירופה, עם סכרים ותעלות רבים יותר, כמו גם מבנים גדולים יותר מכל המערכות הדומות במקומות אחרים.
לקריאה נוספת

Schmidt, Martin (2005), Das Kulturdenkmal Oberharzer Wasserregal (PDF; 880 kB) (בגרמנית), Clausthal-Zellerfeld: Harzwasserwerke
Schmidt, Martin (2002), Die Wasserwirtschaft des Oberharzer Bergbaus, Schriftenreihe der Frontinus-Gesellschaft e. V. (בגרמנית) (3. ed.), Hildesheim: Harzwasserwerke, ISBN 3-00-009609-4
Schmidt, Martin (2007), WasserWanderWege (בגרמנית) (3. ed.), Clausthal-Zellerfeld: Pieper
Knissel, Walter; Fleisch, Gerhard (2005), Kulturdenkmal "Oberharzer Wasserregal" – eine epochale Leistung (בגרמנית) (2. ed.), Clausthal-Zellerfeld: Papierflieger, ISBN 3-89720-725-7
ויליאם אדוארד סיימון

ויליאם אדוארד סיימון (באנגלית: William Edward Simon;‏ 27 בנובמבר 1927 – 3 ביוני 2000) היה איש עסקים, פוליטיקאי ונדבן אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית ממאי 1974 ועד ינואר 1977, בתקופת כהונותיהם של הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד. סיימון ראה את עצמו כתומך אדוק של האסכולה הקפיטליסטית לסה פר. בספרו "זמן לומר את האמת" הוא כתב, "ישנה מערכת חברתית אחת שמשקפת את ריבונות היחיד: שוק חופשי, או המערכת הקפיטליסטית".
ראשית חייו

ויליאם סיימון נולד בפטרסון, ניו ג'רזי לאלינור (לבית קירנס) וצ'ארלס סיימון הבן, מנהל בחברת ביטוח. הוא למד באקדמיית בלייר ובאקדמיית לה פאייט, שם הוא התמקד בעיקר בפעילות ספורטיבית יותר מאשר בעיסוקים לימודיים. לאחר שירות בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, הוא קיבל ב-1952 תואר ראשון מקולג' לה פאייט שבאיסטון, פנסילבניה. בלה פאייט הוא היה חבר באחוות "דלתא-קאפא-אפסילון". לימים, בשנים 1972–1973, הוא שימש כחבר חבר הנאמנים של המוסד.
הוא החל את הקריירה שלו ב-1952 בבנק ההשקעות Union Securities. הוא היה סגן נשיא חברת Weeden & Co. לפני שהיה לשותף בכיר האחראי על המחלקות לקשרי ממשל של בנק ההשקעות Salomon Brothers, שם הוא היה חבר בוועד המנהל של החברה.
בממשל הפדרלי

בינואר 1973 מונה סיימון כסגן מזכיר האוצר. בתפקידו זה הוא פיקח על התוכנית של ממשל ניקסון לארגון מחדש של המוסדות הפיננסיים של ארצות הברית. הוא גם שימש כמנהל הראשון של משרד האנרגיה הפדרלי. החל מדצמבר 1973 הוא הקים וניהל בו-זמנית את "מנהל האנרגיה הפדרלי" (Federal Energy Administration) בשיאו של משבר האנרגיה העולמי. בתוקף זה הוא נודע בכינוי "צאר האנרגיה" (Energy Czar). כינויו זה ייצג את תחייתו של המונח "צאר" בפוליטיקה האמריקאית. סיימון גם ישב בראש ועדת הנשיא למדיניות הנפט והיה פעיל בתיקונה של תוכנית יבוא החובה של הנפט באפריל 1973. סיימון היה חבר במועצת הנשיא למשאבי אנרגיה והמשיך להחזיק באחריות מרכזית לתיאום מדיניות האנרגיה הלאומית והבינלאומית.
בממשל הפדרלי > מזכיר האוצר

במאי 1974 מונה סיימון על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון כמזכיר האוצר של ארצות הברית במקומו של ג'ורג' שולץ שהתפטר. באוגוסט אותה שנה התפטר ניקסון וסיימון התבקש על ידי הנשיא ג'רלד פורד להמשיך בתפקידו. זמן קצר לאחר מכן מינה הנשיא פורד את סיימון גם כיושב ראש מועצת המדיניות הכלכלית וכדובר הראשי של הממשל בנושאים כלכליים.
באפריל 1975 מינה הנשיא פורד את סיימון כיושב ראש מועצת הסחר מזרח-מערב, שהוקמה אז על פי חוק הסחר (Trade Act of 1974).
כמזכיר האוצר תמך סיימון במדיניות שוק חופשי ודחה בבוז את צעדי המדיניות הממשלתית לסבסוד או לקניסה של עסקים. במילותיו שלו:
במהלך המאה האחרונה זיקתם של אנשי העסקים ליזמות חופשית הלכה ונחלשה באופן דרמטי כאשר הם גילו שהם יכולים לדרוש, ולקבל, הטבות מהמדינה... ראיתי בחוסר אמון כיצד אנשי העסקים פנו אל הממשלה עם כל משבר, מתחננים לנדבות או להגנה מפני תחרות שהפכה את המערכת הזו לכה יצרנית.
ב-1976 הוענק לסיימון אות מסדר הנילוס על ידי נשיא מצרים אנואר סאדאת. ב-1977 הוענק לו פרס אלכסנדר המילטון, אות הכבוד הגבוה ביותר של מחלקת האוצר. כהונתו של סיימון כמזכיר האוצר הסתיימה עם תום נשיאותו של ג'רלד פורד.
קריירה עסקית מאוחרת

בשנות ה-80 היה סיימון חלוץ הרכישה הממונפת. לאחר תום שירותו בממשל הפדרלי, הוא היה לסגן יושב הראש של בנק ההשקעות Blyth, Eastman Dillon במשך שלוש שנים. יחד עם שותפו ריי צ'מברס, יועץ מס במקצועו, הוא הקים את "תאגיד ההון וסריי" (Wesray Capital Corporation) (השם "וסרי" היה הלחם בסיסים של ראשי התיבות של שמו של סיימון ושמו הפרטי של צ'מברס). התאגיד היה חברת רכישה ממונפת שקנתה ומכרה, בין השאר, את חברת כרטיסי הברכה גיבסון, את חברת הזכוכית אנקור, ואת חברת המזרנים סימונס, כשהם השקיעו חלקים קטנים מהונם האישי ולקחו על עצמם חובות להשלמת הרכישות, ולאחר מכן מכרו את החברות, בשלמותן או טיפין טיפין, לאחר שביצעו בהן שינויים ש"לעיתים כללו קיצוצים בכוח האדם ואמצעים קצרי טווח אחרים לקיצוץ בהוצאות". ב-1982 השקיעה וסריי כמיליון דולר בהון עצמי (מתוכם 330,000 דולר של סיימון) ולוותה 79 מיליון דולר נוספים כדי לרכוש את חברת כרטיסי הברכה מסינסינטי גיבסון (Gibson Greetings) בסכום של 80 מיליון דולר. שנה וחצי לאחר מכן, הונפקה החבר לציבור בשווי של 290 מיליון דולר, ו-330,000 הדולרים שהשקיע סיימון היו שווים כעת 66 מיליון דולר.
ב-1984 הקים סיימון את חברת WSGP International, שהתמקדה בהשקעות במקרקעין ובשירות פיננסי לארגונים במערב ארצות הברית ובאזור האוקיינוס השקט. ב-1988, יחד עם בניו, ויליאם סיימון הבן, ופיטר סיימון, הוא הקים את "ויליאם א. סיימון ובניו", בנק מסחרי עולמי עם משרדים בניו ג'רזי, לוס אנג'לס והונג קונג. עד היום החברה מעורבת בפעילות קרן הון סיכון. ב-1990 הוא הקים יחד עם כמה שותפים את Catterton-Simon Partners, קרן השקעות פרטיות שהתמקדה במשקאות ובמוצרי צריכה אחרים, שכיום ידועה בשם L Catterton.
במקרה של חברת הזכוכית אנקור (Anchor Glass), הרוויח סיימון מיליוני דולרים, יותר באמצעות עסקאות עם החברה שבמסגרתן החברה חכרה את קרקעותיה, בנייניה וציודה מסיימון. חברת וסריי גם קיבלה עמלות בנקאיות על הטיפול ברכישה של חברת הזכוכית מידלנד בידי אנקור. אנקור גם רכשה שורה של סוגי ביטוחים שונים מחברה בבעלותו של סיימון. בהמשך נמכרה חברת אנקור לחברה מקסיקנית.
חברת המזרנים סימונס (Simmons Mattress Company), שהוקמה ב-1886, נרכשה על ידי וסריי ושותפים נוספים ב-1986 בסכום של 120 מיליון דולר וב-1989 נמכרה בסכום של 241 מיליון דולר.
בסוף שנות ה-80 העריך המגזין פורבס את הונו האישי של סיימון בכ-300 מיליון דולר.
במהלך הקריירה העסקית שלו שימש סיימון כחבר במועצות המנהלים של יותר משלושים חברות, כולל זירוקס, סיטיבנק, הליברטון, דרט וקרפט, ויונייטד טכנולוג'יס.
ב-2017 התמזגה חברת ויליאם א. סיימון ובניו עם חברת מאסי קוויק.
פעילות בוועד האולימפי

במשך שנים היה סיימון חבר פעיל בוועד האולימפי הלאומי של ארצות הברית. בשנים 1977–1981 הוא שימש כגזבר הוועד, ולאחר מכן ועד 1985 כנשיא הוועד, תקופה בה התקיימו אולימפיאדת לוס אנג'לס ואולימפיאדת החורף בסרייבו. בין השנים 1985–1997 הוא היה יושב הראש של הקרן האולימפית של ארצות הברית שהוקמה על בסיס הרווחים של אולימפיאדת לוס אנג'לס. ב-1991 הוא נכנס להיכל התהילה האולימפי של ארצות הברית. באוקטובר 1975 הוא זכה לכבוד בתחום הספורט כאשר הוא התכבד לזרוק את הגשת הפתיחה של וורלד סיריס בשמו של הנשיא פורד.
במהלך קריירת עסקנות הספורט שלו זכה סיימון לפרסים רבים, ביניהם נשיאת הלפיד האולימפי וחברות במסדר האולימפי. הוא שימש כמנהל וחבר הוועד של קרן ג'סי אוונס, של היכל התהילה של הכדורסל, של קרן הטניס הלאומית והיכל התהילה שלה, של קרן האיגרוף החובבני של ארצות הברית, של קרן הספורט לנשים ושל הוועדות המארגנות והמנהלות של מונדיאל 1994.
חיים אישיים

סיימון נישא לראשונה לקרול ג'יררד ב-1950. לזוג נולדו שני בנים וחמש בנות. קרול נפטרה ב-1995 וב-1996 נישא סיימון בשנית לטוניה אדמס דונלי.
הוא התגורר בהרדינג טאונשיפ שבניו ג'רזי. הסופר-יאכטה שהייתה בבעלותו, Itasca, הייתה הראשונה לעבור דרך המעבר הצפון-מערבי, ולאחר מכן הפליגה לאנטארקטיקה.
ויליאם אדוארד סיימון נפטר מסיבוכים של לייפת ריאתית ב-3 ביוני 2000 בסנטה ברברה, קליפורניה. הוא נטמן בפארק הזיכרון לאורל גרוב שבטוטווה שבניו ג'רזי. אחד מבניו, ויליאם "ביל" סיימון, היה מועמד לתפקיד מושל קליפורניה ב-2002. אחת מבנותיו מרי בת' סיימון, נישאה לדנה סטריפ, אחיה של השחקנית מריל סטריפ.
מורשתו והנצחתו

באקדמיה הצבאית של ארצות הברית קיים מרכז ויליאם א. סיימון לאתיקה מקצועית צבאית. באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית קיים מרכז ויליאם א. סיימון ללימודים אסטרטגיים.
ב-1976 הוענק לסיימון פרס הסנאטור ג'ון היינץ לשירות ציבורי משמעותי לפקיד ציבור נבחר או ממונה, פרס שמוענק מדי שנה על ידי קרן הפרסים על שם ג'פרסון.
ב-1978 ייסדו סיימון ואירווינג קריסטול את המכון לענייני חינוך, שכתוצאה ממיזוג עם מרכז מדיסון היה ב-1990 למרכז מדיסון לענייני חינוך (Madison Center for Educational Affairs).
סיימון שימש כנשיא קרן ג'ון מ. אולין (John M. Olin Foundation) וכנאמן בקרן ג'ון טמפלטון. הוא גם שימש כחבר בצוותי חשיבה רבים בארצות הברית, כולל קרן הריטייג' ומכון הובר. הוא הוציא לאור שני ספרים רבי מכר: "זמן לומר את האמת" (A Time for Truth, יצא לאור ב-1978) ו"זמן לפעול" (A Time for Action, יצא לאור ב-1980).
כאות הוקרה למנהיגותו העסקית, הפיננסית ובשירות הציבורי, שינה בית הספר לניהול של אוניברסיטת רוצ'סטר ב-1986, לבית הספר לניהול על שם סיימון. באותה שנה הוענק לסיימון פרס האקדמיה האמריקאית להישגים.
במאמר שפורסם בוושינגטון פוסט ב-26 באוקטובר 2007, נאמר שסיימון היה "האדריכל האגדי של התנועה השמרנית המודרנית" וש:
הוא היה גם נבזי, "סוחר באגרות חוב נבזי, מגעיל וקשוח שלא לקח מאזן מאף אחד", כפי שאמר ידידו הוותיק אד פיולנר, נשיא קרן הריטייג'. סיימון נהג להעיר את ילדיו בסופי השבוע בשפיכת דליים של מים קרים עליהם. ...סיימון יצא מתוך ההתנסות של פרשת ווטרגייט עם הגועל שהוא חש כלפי האופי המפלגתי והכספי של הפרשה. החוויה של התפטרותו של הנשיא ניקסון שיכנעה אותו... לא שהמפלגתיות היא בהכרח רעילה, אלא שמתנגדיו היו מפלגתיים יותר בהשוואה אליו.
מאז 2001 מוענק פרס ויליאם א. סיימון למנהיגות פילנתרופית לתורמים חיים בולטים, כולל ג'ון וולטון (אנ'), ג'ון טמפלטון ופיל אנשוץ (אנ').
ב-2004 הקדיש המכון ללימודים בין-מכללתיים (Intercollegiate Studies Institute) סכום של 40,000 דולר לפרס על שם סיימון. מדי שנה מוענק הפרס לבכירים בקולג'ים השואפים לחיות חיים המוקדשים לשירות האנושות.
הערות שוליים

↑  Simon, William E. A Time for Truth (New York: McGraw-Hill, 1978), p. 221.
↑  William E. Simon – Biographical Sketch
↑  Simon, William E., American National Biography. Accessed September 14, 2018.
↑  Nixon's Decisive New Energy Czar. Time Magazine. December 10, 1973.
1 2  Donald L. Barlett, James B. Steele, America: what went wrong?, Andrews McMeel Publishing, 1992, pp. 16-17.
↑  Leo Kolivakis, Money Under the Mattress?, October 05, 2009.
↑  Forbes 400 List of Wealthiest Americans With PM-Forbes Richest, Bjt, AP NEWS, October 9, 1990.
↑  Talati, Sonia (May 30, 2017). "The Simon Family-Office Solution". Barron's.
↑  "Itasca yacht for sale". London: Boat International. Archived from the original on 27 December 2019.
↑  "Golden Plate Awardees of the American Academy of Achievement". www.achievement.org. American Academy of Achievement.
↑  "Giuliani's Policy Professor," Benjamin Wallace-Welles, Washington Post 26 Oct 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007344263905171  BIBSYS: 90123263  BnF: cb12639465z (data)  CiNii: DA0175187X  GND: 129417947  ISNI: 0000 0001 1479 8576  LCCN: n50023679  NARA: 10581630  NDL: 00456646  NKC: vse2013744921  NLA: 35500571  NLK: KAC2018N2682  NTA: 074722352  RERO: 02-A003833363  SNAC: w6j10kbn  SUDOC: 08011654X  Trove: 975788  VIAF: 79125146   WorldCat (עם VIAF): 79125146
ח'רבת אל-מקטיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 היסטוריה
 תקופות:  תקופת הברונזה, תקופת הברזל, התקופה ההלניסטית 
 מיקום
 קואורדינטות:  31°54′54″N 35°14′59″E﻿ / ﻿31.915027°N 35.249846°E﻿ / 31.915027; 35.249846
  (למפת דרום השומרון מוגדלת) ח'רבת אל-מקטיר(למפת דרום השומרון רגילה) ח'רבת אל-מקטיר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'רבת אל-מקטיר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'רבת אל-מקטיר
 
ח'רבת אל-מקטיר היא אתר ארכאולוגי במדרון המזרחי של ההר המרכזי של ארץ ישראל, כ-10 קילומטר צפונית לירושלים ו-5 קילומטר מזרחית לבית אל המקראית. האתר נמצא על גבעת גיר בגובה של 890 מטרים מעל פני הים. השרידים מתפרסים על שתי שלוחות של הגבעה. בשלוחה הראשונה שרידי שלושה יישובים, הראשון מתקופת הברונזה, השני מתקופת הברזל, והשלישי מהתקופה ההלניסטית והתקופה הרומית. על השלוחה השנייה נמצאו שרידי מנזר ביזנטי.
את השרידים הביזנטיים סקרו חוקרים אירופאים במאה ה-19. ויקטור גרן היה הראשון לזהות את היישוב מתקופת בית שני. ישראל פינקלשטיין, יחד עם ארכאולוגים אחרים, סקר את האתר וזיהה את השרידים הקדומים יותר. מ-1995 ועד 2013 התקיימו מספר עונות חפירה באתר בהנהלת הארכאולוג המקראי האמריקאי בריינט ג'. ווד, ומשנת 2013 על ידי ד"ר סקוט סטריפלינג.
תולדות האתר

היישוב הקדום ביותר באתר הוא מצודה מסוף תקופת הברונזה התיכונה, שהתקיימה עד תחילת תקופת הברונזה המאוחרת. שטח המצודה כ10 דונם ועובי חומותיה מגיע ל-4 מטר, בדומה לאתרים מבוצרים אחרים מן התקופה הזאת. בין הממצאים שנמצאו באתר הם קבורת ילד בתוך קנקן, שתי חרפושיות מצריות, הראשונה מיוחסת לתקופת החיקסוס (המאה ה-16 לפנה"ס) והשנייה לתקופת פרעה אמנחותפ השני (המאה ה-15 לפנה"ס). היישוב התקיים בקירוב בין השנים 1525 עד 1400 לפנה"ס, כשאר הוא נחרב בשריפה עזה. עדות נוספת לחורבן היא אבני קלע שנמצאו באזור השער.
בתחילת תקופת הברזל (1200 עד 1000 לפנה"ס), המקבילה לתקופת ספר שופטים, הייתה פריחה יישובית באזור ובין הכפרים החדשים שהוקמו הוקם גם כפר בח'רבת אל-מקטיר. הכפר החדש נבנה בתחום החומות של היישוב הקודם. הבניה של אותה תקופה היא בניה מאוד דלה. נמצאו מספר כלים המעידים על פעילות ביתית רגילה, כמו גם בורות החפורים בעפר ומוקפים באבנים.
באמצע המאה ה-2 לפנה"ס הוקם באתר יישוב יהודי מבוצר. היישוב שגשג והתפתח בערך בתקופת שלטונו של אלכסנדר ינאי החשמונאי, והגיע לשיא התפתחות במאה ה-1 לספירה, עת השלטון הרומי בארץ ישראל. היישוב היה מוקף חומה רחבה שעובייה בין 4 ל-5 מטר, ושטחו היה כ-15 דונם. צפונית לחומה נמצא מגדל גדול שמידותיו 16 על 30 מטרים. הביצורים מצביעים על כך שמדובר ביישוב חשוב. במרכז היישוב נמצא מבנה מגורים גדול אשר היה שייך למשפחה עשירה וחזקה. עדות למוצאם היהודי של תושבי היישוב נמצאת בשלושה מקוואות. באתר נמצאה מערכת של מנהרות חצובות בסלע. באחת מן המערות נמצאו שרידים של בית בד להפקת שמן. כמו כן, התושבים הקימו בתוך חלק שרידי היישוב הקדום מתקופת הברונזה גת. נראה על פי הממצא ועל פי סימני החורבן שנמצאו באתר, כי היישוב נחרב במהלך מסעו של אספסיאנוס לירושלים בעת דיכוי המרד הגדול בשנים 66–70 לספירה. על אף חורבן היישוב במהלך המרד, נראה כי נעשה שימוש במערכת המסתור גם במרד בר כוכבא, על פי מטבעות שנמצאו בה ובמקומות סמוכים.
במאה ה-4 לספירה נבנתה על השלוחה הסמוכה מנזר ובו כנסייה ביזנטית. אורך המבנה כ-40 מטרים ונראה כי הוא הורחב במאה ה-5 לספירה והיה בשימוש עד המאה ה-6 לספירה. לאחר הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל במאה ה-7 לספירה, נחסמה באבן הכניסה לכנסייה.
לקריאה נוספת

סקוט סטריפלינג, ח'רבת אל-מקטיר בגבול בנימין-אפרים, קדמוניות: כתב-עת לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, כרך מח, חוברת 150
פאט האריגן

פטריק לוק האריגן (באנגלית: Patrick Luke Harrigan; נולד ב-21 ביוני 1987) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מדינת קרוליינה הצפונית. האריגן הוא חבר המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה

האריגן נולד בשנת 1987 במחוז סן דייגו שבקליפורניה, בנם של ג'ים ומרלה. הוא השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון פרנסיס פארקר שבסן דייגו. לאחר מכן החל ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, שם התמחה בהנדסה גרעינית. הוא השלים את "קורס המנהיגות הבסיסי לקצינים" (BOLC) ועבר קורס של יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית. הוא שירת כמפקד מחלקה באלסקה במסגרת הדיוויזיה ה-25 והוצב כמפקד פלוגה אחראי על מוצב באפגניסטן. כמו כן, הוא התנדב לכוחות המיוחדים ושירת כמפקד פלגה. השתחרר מהשירות הצבאי ב-2015. במהלך שירותו עוטר פעמיים בכוכב הארד.
לאחר שירותו הצבאי האריגן השתקע האריגן בקרוליינה הצפונית והקים עם שותפים את חברת "ZRODelta" בתחום ייצור כלי נשק.
בבחירות 2022 התמודד האריגן לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-14 של קרוליינה הצפונית מטעם המפלגה הרפובליקנית. בבחירות המקדימות גרף 75.6% מהקולות וגבר על יריבו ג'ונתן סימפסון. בבחירות הכלליות ניצב בפני המפלגה הדמוקרטית ג'ף ג'קסון, לו הפסיד לאחר שגרף 42.3% מהקולות.
באוגוסט 2023 הכריז האריגן כי בכוונתו להתמודד בשנית לבית הנבחרים בבחירות 2024. בדצמבר 2023 הוא העביר את מועמדותו למחוז הקונגרס העשירי לאחר שנציג המחוז פטריק מקהנרי הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים. בבחירות המקדימות גרף 41.2% מהקולות וגבר על ארבעה יריבים אחרים. הוא המשיך לבחירות הכלליות, שם ניצב בפני המועמד הדמוקרטי ראלף סקוט ג'וניור ומועמד המפלגה הליברטריאנית סטיבן פלדמן. האריגן זכה ב-57.5% מהקולות ונבחר לבית הנבחרים.
כהונתו של האריגן החלה עם התכנסות הקונגרס ה-119 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2025.
הארגין נשוי לרוקי והם הורים לשתי בנות.
הערות שוליים

↑  Krivda, Harrigan announce plans, באתר The Columbus Dispatch‏, 6 ביוני 2010 (באנגלית)
↑  מוניקה מלברו, Jeff Jackson declared winner of U.S. House District 14, באתר WCNC‏, 4 בנובמבר 2022 (באנגלית)
↑  AP Race Call: Republican Pat Harrigan wins election to U.S. House in North Carolina’s 10th Congressional District, באתר KDVR‏, 5 בנובמבר 2024 (באנגלית)
ג'וזף ג'יי סיסקו

ערך זה עוסק בדיפלומט האמריקאי, ג'וזף סיסקו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ג'וזף ג'ון סיסקו (באנגלית: Joseph John Sisco;‏ 31 באוקטובר 1919 – 23 בנובמבר 2004) היה דיפלומט אמריקאי, שמילא תפקיד מרכזי ב"דיפלומטיה בדילוגים" של מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר במזרח התיכון.
ביוגרפיה

ג'וזף ג'ון סיסקו נולד בשיקגו ב-31 באוקטובר 1919 למשפחת מהגרים מאיטליה, אחד מחמישה אחים. אימו נפטרה כשהיה בן 9 ואביו, חייט במקצועו גידל אותו ואת ארבעת אחיו בתנאים דלים למדי. ב-1941 הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בנוקס קולג' (אנ'), אילינוי. כדי לממן את לימודיו עבד סיסקו בין היתר כעיתונאי, איש מכירות בחברתסירס, מוזג ופועל בטחנת פלדה (אנ'). הוא שירת בצבא האמריקאי כקצין חיל-רגלים בדיוויזיית הרגלים ה-41 בזירה הפסיפית במלחמת העולם השנייה. אחרי המלחמה סיים תואר שני ודוקטורט ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת שיקגו, עם התמחות בזירה הסובייטית. בשנת 1946 התחתן עם חברתו ללימודים באוניברסיטת שיקגו, ג'ין הד. ג'ין נפטרה בשנת 1990.
קריירה דיפלומטית

סיסקו הצטרף בשנת 1950 לסוכנות הביון המרכזית וכיהן שם כקצין עד שנת 1951 אז הצטרף למחלקת המדינה. במחלקת המדינה שימש קצין לענייני חוץ עד 1965 ועסק בעיקר בסוגיות שבין ארצות הברית לארגונים הבינלאומיים.
בשנת 1965 מונה על ידי מזכיר המדינה דין ראסק לעוזר מזכיר המדינה לענייני הארגונים הבינלאומיים.
המזרח התיכון

מעורבותו של סיסקו בענייני המזרח התיכון החלה למעשה עם מינויו של ארתור גולדברג לשגריר ארצות הברית באו"ם במקומו של עדלי סטיבנסון ב-1965. מזכיר המדינה בזמנו ראסק היה שקוע בהתערבות האמריקאית במלחמת וייטנאם ובעניינים והסוגיות שאפפו אותה וגולדברג היה למעשה אחראי על מדיניות החוץ האמריקאית במזרח התיכון במהלך ואחרי מלחמת ששת הימים ביוני 1967. סיסקו עבד צמוד לגולדברג וכיהן כנציג האמריקאי במועצת הביטחון של האו"ם וכנציג האמריקאי בישיבה המיוחדת החמישית של עצרת האו"ם וכיועץ מדיני למשלחת האמריקאית לאו"ם. ב-1968 עם עזיבת גולדברג, הפך סיסקו למתווך האמריקאי במזרח התיכון.
ב-30 ביוני 1969, מונה סיסקו על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון לעוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב ודרום אסיה. בהמשך השנה מסמך המדיניות שחיבר סיסקו הפך לבסיס המדיניות של הנשיא ניקסון במזרח התיכון. על פי הספר "קיסינג'ר" מאת מרווין וברנרד קולב, המדיניות של סיסקו הייתה צמצום ההשפעה הסובייטית ההולכת וגדלה במזרח התיכון, ושכנוע מדינות ערב שממשל ניקסון הוא הוגן ופועל לנסיגת ישראל מהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. על אף שהמדיניות לא עבדה כמתוכנן, היא הובילה להפסקת האש בין ישראל, ירדן ומצרים ב-7 באוגוסט 1970, שסיימה את מלחמת ההתשה. בנוסף פעל למניעת הרחבת הפלישה הסורית לירדן שיחסיה עם אש"ף באותן שנים עלו על שרטון. הסורים שלחו בספטמבר 1970 מחלקה משוריינת לירדן כדי לחזק את הכוחות הפלסטיניים שהותקפו על ידי צבא המלך חוסיין וסיסקו רצה למנוע את הרחבת החיכוך בין הסורים לירדנים. כך פעל גם כנגד התרחבות המלחמה בין הודו לפקיסטן (אנ') ב-1971. בין ההצעות שקידם לכינון שלום או הפסקות אש בין ישראל למצרים, הייתה הצעה שבמסגרתה תיסוג ישראל מזרחה למעבר המיתלה. במסגרת ההצעה שמטרתה השגת הפסקת אש לשנה וחצי עד שנתיים, דילג סיסקו בין ישראל, מצרים ווושינגטון. הצעה זו נדחתה, אך דילוגים תכופים אלו בין מדינות שאפיינו את מדיניות ה"דיפלומטיה בדילוגים" של המזכיר קיסינג'ר, היו דבר שבשגרה אצל סיסקו האנרגטי שזכה לכינוי "ג'ו הקופצני" (באנגלית: Jumping Joe).