תנועת "שירות שווה"
תגובת ראש הממשלה, משרד הביטחון ושלטונות צה"ל

ראש הממשלה מנחם בגין מעולם לא התייחס באופן פומבי וציבורי לנושא זה: לא התראיין, לא שלח הודעה לתקשורת, לא השיב למכתב שהופנה ישירות אליו על ידי חיילות המילואים, ולא הגיב כאשר המכתב פורסם בעיתון בהיעדר תשובה ממנו.
חיילות המילואים כונו על ידי השלטונות בכינוי הגנאי "סרבניות" או "סרבניות מילואים". הכינוי אומץ על ידי אמצעי התקשורת.
גורמים מטעם הצבא פנו להורי חיילות המילואים והודיעו על היות הבנות צפויות להיות מוכרזות כעריקות הצפויות לעונש מאסר של עד שלוש שנים. הפנייה הייתה בכתב או בטלפון ובה התבקשה המשפחה להפעיל את מלוא השפעתה על הבת לטובתה, לטובת המשפחה ולטובת ביטחון המדינה (לבנון, 6.2.1979).
נשלחו לבתי חיילות המילואים מכתבים מאת צה"ל עם הודעה שאי-התייצבות במשך 30 יום מגדירה את החייל כעריק, והוא צפוי לעונש מאסר עד שלוש שנים.
גורמים ממשלתיים (ללא שם דובר) מסרו בהודעות לעיתונות שחיילות המילואים התעלמו מצווי המילואים. הודעות אלו עמדו בסתירה לעובדה שחיילות המילואים לא התעלמו אלא שלחו מכתבים לקציני הקישור, לרוה"מ מנחם בגין, להודעות ולראיונות בתקשורת, ולפומביות של ההפגנות שבהן חזרו חיילות המילואים על הודעותיהן המנומקות שלא יתייצבו למילואים.
סגן שר הביטחון מרדכי ציפורי טען כי כבר כעת 54% מהבנות אינן מתגייסות לצה"ל, וכי עושים מהומה רבה על לא דבר. בסתירה לכך הודיע משרד הביטחון כי 30% מהבנות אינן מתגייסות. משרד הביטחון הודיע כי צפוי שהחקיקה החדשה תביא לשינוי בשני אחוזים בלבד: 32% שאינן מתגייסות. כל זאת בסתירה לפעולות הצבא המעידות על מצוקת כוח אדם בצה"ל: (1) החלטה על ביטול שחרור נשים ממילואים בגיל 25 והעלאת גיל השחרור ל-38, (2) משלוח צווי קריאה לשירות מילואים פעיל לחיילות מילואים מעבר לגיל 26, (3) משלוח צווי קריאה לשירות מילואים פעיל לחיילות מילואים שלא נקראו שנים למילואים. (לבנון, 1979, עמ' 16). ציפורי טען שיש לכבד את החוק מן הסיבה שהתקבל בכנסת (רימון, 18.2.1979).
שר הביטחון עזר ויצמן החיל את פרטי ההסכם הקואליציוני המעניק הקלה משמעותית בפטור משירות צבאי לבנות, עוד לפני שהחוק חוקק. הנימוק לכך היה כי בסמכות משרד הביטחון לדחות גיוס, בהדגשה כי מדובר בדחייה (עד להעברת החוק) ולא בשחרור מגיוס (מה שיתאפשר סופית לאחר שהחוק יעבור בכנסת) (מרגלית, 8.6.1978).
שר הביטחון עזר ויצמן טען כי ידאג שרק בנות דתיות באמת תשוחררנה וכי ייערכו בדיקות מדגמיות לצורך בדיקת ההצהרות (לבנון, 6.2.1979).
למרות האיומים במעצר, במשך חודשים ארוכים לא נעצרה אף חיילת מילואים שלא התייצבה לשירות.
מעצרה של דינה גיל-עד, ראשונת העצורות, נעשה בידי שני שוטרים לבושי אזרחית שהגיעו למקום עבודתה וביקשו ממנה להצטרף אליהם (לבנון, 6.2.1979). מעצרה התבצע לפני מעצרה של אסיה חסון, אף שחסון הייתה עריקה זמן רב יותר. ייתכן שהסיבה הייתה תגובתה של האם שרה חסון לפנייה טלפונית מטעם צה"ל שבה נאמר שהבת צפויה לשלוש שנות מאסר אם לא תתייצב לשירות, ופנייה לאם להפעיל את השפעתה על הבת. האם בתגובה איימה לפנות לגופים הומניסטיים בינלאומיים העוסקים בזכויות אדם אם הבת תילקח למעצר. הוריה של חסון היו פעילים בתנועה החילונית הישראלית (יצחק חסון היה יו"ר האגודה), שהיו לה קשרים הדוקים עם אגודות הומניסטיות בינלאומיות. לעומת זאת דינה גיל-עד הייתה יתומה מאב. מיחידתה נשלח מכתב מפורט אל האב, שבו הסבר מפורט על העונשים הצפויים לה בחוק. בסיום התבקשו אביה ובני המשפחה כולם להפעיל את מלוא השפעתם על בתם לטובתה, לטובת המשפחה ולטובת ביטחון המדינה. אביה של דינה גיל-עד נפטר חמש שנים קודם לכן.
מעצרים על פי הסדר: דינה גיל-עד (נעצרה במקום עבודתה), אסיה חסון (הסגירה את עצמה לאחר ששוטרים צבאיים הגיעו לביתה בהיעדרה), ענת פוקס (הסגירה את עצמה), רינת לוי (הסגירה את עצמה, פתחה בשביתת רעב בכלא), ציפי בנש (נעצרה בביתה על ידי שוטרים צבאיים ונשפטה ל-14 יום בכלא). שלוש החתומות על המכתב למנחם בגין (גיל-עד, חסון, פוקס), מראשונות הסרבניות, הורחקו מפעילותן על ידי הושבתן בכלא או ביחידתן לאורך 30 יום.
שלטונות הצבא שלחו הודעות שחרור לחיילות מילואים אחדות. הידועה ביותר מביניהן הייתה תלמה שילוני, סרבנית מילואים שהתראיינה אצל ירון לונדון בתוכניתו החדשה "עלי כותרת". לונדון הזמין את חסון, שביקשה משילוני להתראיין במקומה. לדברי רחל דיאמנט, פעילה בולטת בתנועת "שירות שווה", השחרור הוענק כדי להשתיק את תלמה שילוני ואחרות (לבנון, 6.2.1979).