stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיריית חרקיב

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  אוקראינה 
 תחום שיפוט:  חרקיב 
 יו"ר:  גנאדי קרנס
 https://www.city.kharkiv.ua/
 קואורדינטות:  49°58′58″N 36°15′59″E﻿ / ﻿49.98272°N 36.26636°E﻿ / 49.98272; 36.26636
 he
 
עיריית חרקיב או מועצת העיר חרקיב היא הגוף המנהל של העיר חרקיב ופרבריה באוקראינה.
ראש העיר

ראש העיר הוא הפקיד הבכיר ביותר, המייצג את האינטרסים של העיר, נבחר למשך 5 שנים ומפעיל את סמכויותיו באופן שוטף. הוא עומד בראש הוועד המנהל של מועצת העיר, מכהן כיו"ר ישיבות מועצת העיר
הערות שוליים

↑  Геннадий Адольфович Кернес - Официальный сайт Харьковского городского совета, городского головы, исполнительного комитета
↑  Конституція України | від 28.06.1996 № 254к/96-ВР (Сторінка 1 з 3)
סמל המשמר העירוני של מועצת העיר חרקיב, 2010
סיאה צ'אל

| --- | --- |

שרידי כלא סיאה צ'אל
 מידע כללי
 סוג:  מקום קדוש, צינוק 
 מיקום:  טהראן 
 מדינה:  איראן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1848–הווה (כ־177 שנים)
 תאריך פירוק:  1868 
 
 קואורדינטות:  35°40′47″N 51°25′13″E﻿ / ﻿35.67972222°N 51.42027778°E﻿ / 35.67972222; 51.42027778
  (למפת טהראן מוגדלת) סיאה צ'אל(למפת טהראן רגילה) סיאה צ'אל
 
צופים בתיאטרון שהוקם במקום הכלא
סיאה צ'אל (בפרסית: سیاه چال, "הבור השחור") הוא צינוק בו היה כלוא מירזא חסין עלי נורי, לימים בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, למשך 4 חודשים, אוגוסט-דצמבר 1848 ובו חווה את ההתגלות האלוהית הראשונה שלו. בשנת 1868 נהרס הצינוק ונבנה מעליו תיאטרון לאומי מלכותי בשם Tekyeh Dowlat, تکیه دولت, ששימש גם כבית אופרה, על ידי השאה נאצר א-דין שאה קאג'אר. משנת 1954 ועד המהפכה האיראנית ב-1979 הוכרז המקום כנכס בהאי, לאחר מכן נהרס וכיום משמש המקום כבנק.
רקע

תנועת הבאבים בראשות הבאב, מירזא עלי מחמד, צמחה בפרס מתוך הזרם השיעי האסלאמי בראשית המאה ה-19, אולם אינה מוגדרת כזרם בתוכו. מירזא עלי ראה בעצמו "באב", שער, בין העולם לבין אמאם הדור, האמאם הנסתר. בהמשך התחיל לראות עצמו כמהדי, התגלות נבואית אלוהית, גילוי גשמי של רוח העולם והאמת המושלמת. הדת הבאבית כמו גם הדת הבהאית, הביאה לעולם ספר חדש שאינו מבטל את הקוראן או את הספרים האחרים, אלא מחדש אותם.
הבשורה אותה בישר הבאב הייתה גם כן חדשה שכן במרכזה עמד האדם ולא האל. בין קריאותיו, קרא לשוויון מלא לנשים כחלק משוויון מלא בין כל האנושות, ללא הבדל דת ומעמד. קריאתו לתיקון הייתה דתית כמו גם סוציאלית וחינוכית. את תכלית תורתו קיבץ בספר בשם באין, שנחשב קדוש, בו גם הקפיד לכתוב על הנביא שעתיד להתגלות אחריו. כתבים אלו, הקנו בחלוף השנים לבאב את התואר "מבשר הדת הבהאית", כינוי שהוענק לו על ידי הבהאים, מאחר שמייסד הדת, בהאא אללה נתפס כמהדי עליו דיבר הבאב.
הבאבים שהתקדמו ונפוצו בפרובינציות שמדרום לים הכספי, חוו לעיתים תכופות התנגשויות וגילויי אלימות מצד האוכלוסייה השיעית, התנגדות שהלכה והתגברה. במסגרת אחת ההתנגשויות הרגו הבאבים כמה ממתנגדיהם, והתבצרו במסגד שיח' טברסי באוקטובר 1848. במבצר הם הצליחו לתכנן מערכות שונות ובתוך כך להבריח חלק מהחיילים הפרסים שרדפו אותם. למרות כוח ההישרדות והנחישות להביס את מתנגדיהם, חלק גדול ממנהיגיהם נהרגו. תקופת ההתבצרות סימנה את הבאבים כגורם אלים שחותר תחת השלטון, דבר שהוביל לתעמולת הסתה ורדיפה עיקשת אחריהם, תוך הוצאה להורג של חשובי הקהילה וחברי קבוצת "אותיות הח"י". ביולי 1850 הוחלט על הוצאתו להורג של הבאב, בידי 750 חיילים ארמנים. הבאב יחד עם מספר תלמידים שביקשו למות עמו עמד בפני כיתת יורים, מוכן לפקודה, אלא שבאורח פלא הצליח לנוס ממטח הירי לעברם. מיד לאחר מכן הוא נתפס בתא בו היה כלוא קודם לכן, והוצא להורג.
אירועים מטלטלים אלו העמידו את הקהילה הבאבית בפני משבר אמיתי שכן הבאב לא מינה בצורה פורמלית יורש שימשיך את תורתו. התדיינות שנערכה מאוחר יותר בקרב הקהילה קבעה את היורש המתאים לתפקיד, מירזא יחיא, אחיו של מירזא חסין עלי נורי, חבר הדת הבאבית ובן למשפחת אצולה. מירזא יחיא השתייך לקבוצה באבית מילטנטית שהדגישה את החשיבות של מלחמת מצווה, כפי שהיה נהוג במסורת השיעית. ראש התנועה, מלא שיח' עלי תרשיזי, הידוע בכינויו עט'ים, קיבל דרשה מן הבאב בה קבע כי הבאב, הוא הקאאם, מוטיב הקשור בשיעה למלחמת מצווה, מה ששימש מבחינתם של כמה מחברי הקבוצה, הצדקה לפעולה חסרת רסן. באופן זה חתרה התנועה יחד עם 3 באבים קיצוניים למאבק עיקש שיביא לסילוק השאה, מאבק שהסתיים בניסיון התנקשות בו באוגוסט 1852. השאה, שנכנס לבהלה, החל לרדוף את הבאבים עד חורמה והחרים את רכושם. מאות נאסרו ורבים הוצאו להורג. באותן רדיפות נמלט מירזא יחיא והגיע לעיראק, בעוד אחיו, חסין עלי נורי, מסר עצמו לשלטונות על אף כי טען שלא הייתה לו כל נגיעה בדבר. (כפי שבא לידי ביטוי בכתביו של בהאא אללה). עלי נורי הובל לטהראן בשלשלאות ונכלא בשבי בסיאה צ'אל, הבור השחור, אפיזודה שנחשבת לאבן דרך ומסמלת את נקודת הפתיחה של הדת הבהאית.
השהות בשבי

בהאא אללה יחד עם 30 באבים נוספים נכלאו בטהראן, שם היה מושב המלך, בבור השחור שהיה ידוע לשמצה. הבור מתואר על פי בהאא אללה, כצינוק תת-קרקעי חשוך וצר, ששימש כמקווה מים. בכתביו מספר כי הם נעו במסדרון ארוך ואפל, ממנו ירדו שלוש קומות במדרגות תלולות. הצינוק היה אפוף חשיכה, ונכלאו בו עוד כ-150 אסירים, גנבים, מתנקשים ושודדי דרכים. המקום היה מצחין וקודר, ללא מוצא. האסירים שהו בתנאים קשים וחלקם אף היו מחוסרי בגדים או מצעים לשכב עליהם.
מסביב לצווארו של בהאא אללה הייתה מהודקת שרשרת כבדה שמשקלה הגיע מעל ל-50 ק"ג. סימני השלשלאות מסביב לגופו הותירו צלקות לכל חייו. שני אגודליו היו קשורים זה לזה מאחורי גבו, דבר שהכביד עליו אף יותר מהמעמסה על צווארו
בכל יום היו השומרים יורדים לבור, תופסים אסיר אחד או יותר ומוצאים אותו להורג בסצנות אכזריות - מפציצים אותם מתוך פיות של תותחים, עורפים את ראשם עם גרזן, סוקלים אותם עם חרבות, ובדרכים מזוויעות נוספות. (כפי שבא לידי ביטוי בכתביו של בהאא אללה). בעוד השומרים המלכותיים לא הביעו מידה של אמפתיה, המוציאים להורג הפגינו חביבות כלפי הבאבים. בהאא אללה מספר כי אחד מהם אף הציע לו תה ואשכול ענבים.
על מנת לשמור על שפיות היה בהאא אללה מחלק את האסירים לשתי קבוצות ואלה היו שרים פזמוני הלל ושבח לאל. עוד הוא מוסיף כי בעת ששהו במקום, היו חושבים על מצבם של הבאבים ומעשיהם, ותהו כיצד יכלו קבוצת הבאבים בהנהגת מלא שיח' עלי תרשיזי לעשות מעשה נועז כמו ניסיון ההתנקשות בשאה וזאת בהתחשב באצילותם ובינתם הגדולה. (כפי שבא לידי ביטוי בכתביו של בהאא אללה). שהותו של בהאא אללה בבור השחור הערימה קשיים גם על בני משפחתו. בנו, עבאס אפנדי, ולימים עבד אלבהאא, הורשה לבקר לפרקים בבית הכלא. הוא מתאר את מראה אביו כבול בשלשלאות כמראה קורע לב שליווה אותו לשארית חייו. כמו כן ביתו בטהראן ושאר בני משפחתו הפכו למטרה להתנכלות ההמון.
ההתגלות האלוהית

בהיותו בכלא חווה חסין עלי נורי התגלות אלוהית. הוא מספר כי בעת שהיה שקוע בסבלו, שמע קול מופלא ומתוק מתנגן מעל ראשו. לפי עדותו הייתה זו התגלמות בתולת גן העדן, חוריה, אשר גילתה לו את סוד מהותו. "כשהפניתי את פני ראיתי עלמה - התגלמות זכר שם האלוהים – מרחפת באוויר מולי... בהצביעה אל ראשי, היא נשאה את דברה לכל שוכני שמים ויושבים ארץ לאמור: 'באלוהים! זה הוא אהובם הגדול ביותר של כל העולמות ואתם אינכם מכירים! זה הוא יופיו של האלוהים בקרבכם, וכוח שררתו ביניכם אילו רק יכולתם להבין. זה הוא הוד האלוהים ואוצרו, הוא הסיבה של האלוהים והוא פארו והדרו לכל מי שמצוי במלכויות ההתגלות והבריאה אילו הייתם מבחינים'". (מתוך חיבורו של בהאא אללה "פרשת ההיכל"). הוא מספר כי נשמתה של חוריה הביאה עמה שמחה, לחייה הבהירות ופניה זרחו עם ברק של אלוהים.
ההתגלות האלוהית למעשה שכנעה אותו שהוא הניצוץ האלוהי בעצמו, "טהור", ושמה אותו בשורה אחת עם גדולי הנביאים שחוו הארה אלוהית בחייהם - בודהה, משה, ישו ומוחמד, בזכות כך הפך מעוד אדם מאמין, לנושא הבשורה האלוהית.
בתולת גן העדן נהייתה מזוהה כסמל בהאי והצטיירה כהתגלות רוח הקודש, בכך מינף הסיפור את הצלחת הדת במערב.
היציאה מהשבי

משפחתו של בהאא אלהה הייתה בקשרים טובים עם המשלחת הדיפלומטית הרוסית, שכן אביו עבד בשירותיה, וזו הפעילה לחץ כבד על השאה להביא לשחרורו של בהאא אללה, זאת על אחת כמה וכמה שלא נמצאו כל ראיות נגדו. בעקבות כך שוחרר בהאא אללה מהחור השחור בצו ממשלתי לאחר 4 חודשים, בתנאי שיגורש לגלות. רכושו ונכסיו הוחרמו ממנו מיידית. הנציבות הרוסית הציעה לו חסות ומקלט בשטחי שלטונה אלא שבהאא אללה סירב להצעה ולבסוף גורש לבגדאד, שהייתה תחת השליטה של האימפריה העות'מאנית, בה שהה 10 שנים.
ראו גם

באביזם
הדת הבהאית
לקריאה נוספת

http://bahaiteachings.org/message-bahaullah-received-black-pit
http://bahaistories.blogspot.com/2010/03/prisoner-in-siyah-chal.html
https://beyondforeignness.org/4616
http://reference.bahai.org/en/t/bic/SB/sb-3.html.utf8#gr5
הערות שוליים

↑  Don Rubin, The World Encyclopedia of Contemporary Theatre vol 3, London: Routledge, 1999, p.215
↑  משה שרון, הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה - הספר הקדוש ביותר (אלכתב אלקדס) לבהאא אללאה, (ירושלים: כרמל, 2008), עמ' 74-75
↑  שרון, הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה, עמ' 77-79
↑  שם, עמ' 80-81
↑  אסלמונט, ג'ון א בן-עזר, באהוללה והתקופה החדשה (חיפה: דפוס אמנות, 1931), עמ' 22
↑  שם, עמ' 23
↑  Momen Moojan, Baha'u'llah: a short biography (London: Oneworld), pp. 28-29
↑  Baha'u'llah (London : Bahai Publishing Trust 1991), p.6
1 2  Moojan, Baha'u'llah: a short biography, p.29
↑  Baha'u'llah, pp. 6-7
↑  Ibid, Ibid
↑  Esslemont, J. E, Baha'u'llah and the new era (New York: New York : The Bahai Publishing Committee, 1927), p.23
↑  Kenneth E. Bowers, "the black pit: violence, torture, and gruesome death", http://bahaiteachings.org/the-black-pit-violence-torture-and-gruesome-death-20/05/2018
↑  שרון, הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה, עמ' 82
↑  Moojan, Baha'u'llah: a short biography, p.32
↑  Baha'u'lla, p.7
↑  שרון, הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה, עמ' 83
↑  שם, שם ; Moojan,baha'u'llah: a short biography, pp.33-34
| הדת הבהאית הכוכב הבהאי |
| --- | --- | --- |
| דמויות מרכזיות | עלי מוחמד שיראזי, הבאב • בהאא אללה • עבד אל-בהאא • שוגי אפנדי |  |
| הכתבים הבהאיים | אל-כתאב אל-אקדס • כתאב-י איקאן • המילים הנסתרות • שבעת העמקים • ארבעת העמקים • האיגרת אל בן הזאב • באיאן • איגרות אל המלכים והשליטים • מפציעי השחר |  |
| מוסדות עיקריים | מנגנון המנהל הבהאי • המרכז הבהאי העולמי • בית הצדק העולמי • האסיפות הרוחניות |  |
| עקרונות כלליים | עקרונות הדת הבהאית • התגלות מתמשכת • מעמד האישה בדת הבהאית • אחדות בדת הבהאית • עבדות בדת הבהאית • להט"ב והדת הבהאית |  |
| היסטוריה ופילוגים | באביזם • היסטוריה של הדת הבהאית • סובח-י אזל • אבראהים ג'ורג' ח'יראללה • צ'ארלס מייסון רמי • רות וייט |  |
| אנשים | אותיות הח"י •  ידי האמונה • שליחי בהאא אללה • טאהרה • בהיה ח'אנום • מרתה רוט • לואה גטסינגר • פיבי הרסט • ת'ורנטון צ'ייס |  |
| לוח השנה הבהאי | חגים בהאיים • נורוז • רידוואן • הולדת בהאא אללה • יום הברית • איאם-י הא • צום תשעה עשר הימים |  |
| בית התפילה הבהאי | אשגבאט • שיקגו • קמפלה • סידני • פרנקפורט • פנמה סיטי • סמואה • דלהי • סנטיאגו דה צ'ילה |  |
| קהילות בהאיות | הקהילה הבהאית הבין-לאומית • אוזבקיסטן  • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן  • אנגליה • ארצות הברית  • ברזיל  • גרמניה  • דרום אפריקה • הודו  • טורקיה  • טורקמניסטן • מצרים  • ניו זילנד • סין • ספרד • קנדה • רוסיה |  |
| מנהגים ופולחן | סמלים בהאיים • עלייה לרגל • תפילה • חקוק אללה • צום |  |
ראגרטס בפריז: הסרט

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  ראגרטס 
 בימוי:  Stig Bergqvist, Paul Demeyer 
 הופק בידי:  ארלין קלסקי, גאבּוֹר צ׳וּפּוֹ 
 מדבבים:  אליזבת דיילי טרס מקנייל מלאני שרטוף פיליפ פרוקטור סוזן סרנדון ג'ון לית'גו ג'ק ריילי קת' סוסי טרה סטרונג מייקל בל שריל צ'ייס כריסטין קוונאו בילי וסט 
 מוזיקה:  מארק מות'רסבו 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פראמאונט Nickelodeon Movies
 חברה מפיצה:  פראמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 17 בנובמבר 2000
 משך הקרנה:  78 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה קומית, סרט לכל המשפחה 
 מקום התרחשות:  פריז 
 תקציב:  30 מיליון דולר
 הכנסות:  103.3 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   rugratsinparis
 סרט קודם:  ראגרטס: הסרט
 סרט הבא:  ראגרטס משתוללים
 www.rugratsinparis.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ראגרטס בפריז: הסרט (באנגלית: Rugrats in Paris: The Movie) הוא סרט אנימציה אמריקאי לילדים מסוגת קומדיה, דרמה והרפתקאות, המבוסס על סדרת האנימציה של ערוץ ניקלודיאון, "ראגרטס". הסרט מתרחש באופן כרונולוגי לפני העונה השביעית של הסדרה, והוא מציג לראשונה את דמויותיהן של קימי וואטאנובי ואת אימה, קירה. כמו כן, הסרט מציג את הופעתם היחידה של שני נבלים בזיכיון, קוקו לה-בוש, מנהלת פארק מרושעת אשר שונאת ילדים ובמיוחד תינוקות, ואת העוזר שלה ז'אן קלוד.
הסרט הופץ בארצות הברית ב-17 בנובמבר 2000. הסרט זכה לביקורות חיוביות והכנסות של 103.3 מיליון דולר מתוך תקציב של 30 מיליון דולר.
לעומת הסרט הראשון, סרט זה לא דובב לעברית.
תקציר העלילה

הסרט מספר על טומי וחבורתו שיצאו לחופשה בפריז, לאחר שקראו לאביו של טומי לעבודה שלו, באותו הזמן, אביו של צ'אקי, צ'אז, מחפש אישה חדשה שתהיה אימו החדשה של צ'אקי, בפריז הוא הכיר את קירה ווטאנובי ואת בתה קימי. אולם קוקו לה-בוש שונאת הילדים זממה להתחתן עם צ'אז מפני שרצתה את תפקיד הנשיאה. בעזרת חבריו, הצליח צ'אקי לגבור על פחדיו ולמנוע מקוקו המרשעת להתחתן עם אביו. לבסוף צ'אז התחתן עם קירה וצ'אקי קיבל אמא חדשה וגם אחות חדשה.
מדבבים > דמויות ראשיות

כריסטין קוונאו - צ'אקי פינסטר
מייקל בל - צ'אז פינסטר
אליזבת דיילי - טומי פיקלס
שריל צ'ייס - אנג'ליקה פיקלס
קאת' סוסי - פיל, ליל ובטי דוויל
קרי סאמר - סוזי קרמייקל
טרה סטרונג - דיל פיקלס
דיון קוואן - קימי ווטאנאבי
ג'וליה קאטו - קירה ווטאנאבי
מדבבים > דמויות משנה

ג'ק ריילי - סטו פיקלס
ג'ו אלסקי - סבא לו פיקלס
דבי ריינולדס - לולו פיקלס
מייקל בל - דרו פיקלס
מלאני שרטוף - דידי פיקלס
טרס מקנייל - שרלוט פיקלס
פיליפ פרוקטור - הווארד דוויל
מדבבים > דמויות אורחות

סוזן סרנדון - קוקו לה-בוש
ג'ון לית'גו - ז'אן-קלוד
מאקו - מר יאמאגוצ'י
טים קארי - זמר סומו
בילי וסט - זמר סומו
קווין מייקל ריצ'רדסון - זמר סומו
דן קסטלנטה - כומר
ליסה מקלורי - הנסיכה
קייסי קסם - תקליטן בחתונה
פסקול הסרט

פסקול הסרט הנקרא "Rugrats in Paris: The Movie: Music" הופץ לראשונה ב-7 בנובמבר 2000. הפסקול מכיל 14 שירים ובונוסים של הדגמות ופרסומות. החברה האחראית על המוזיקה בסרט הייתה מאבריק.
פסקול הסרט > רשימת השירים

| Rugrats in Paris: The Movie: Music> מס' | Rugrats in Paris: The Movie: Music> שם | Rugrats in Paris: The Movie: Music> משך | Rugrats in Paris: The Movie: Music>  | Rugrats in Paris: The Movie: Music>  | Rugrats in Paris: The Movie: Music>  | Rugrats in Paris: The Movie: Music>  | Rugrats in Paris: The Movie: Music>  | Rugrats in Paris: The Movie: Music>  | Rugrats in Paris: The Movie: Music>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | My Getaway (טיון ווטקינס)   | 3:50 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | You Don't Stand a Chance (Amanda)   | 3:44 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Life Is a Party (ארון קרטר)   | 3:26 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Who Let the Dogs Out? (Baha Men)   | 3:18 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Final Heartbreak (ג'סיקה סימפסון)   | 3:42 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | When You Love (שינייד או'קונור)   | 5:18 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | I'm Telling You This (No Authority)   | 4:08 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | These Boots Are Made for Walkin' (ג'רי האליוול)   | 3:03 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Chuckie Chan (Martial Arts Expert of Reptarland) (אייזק הייז ואלכס בראון)   | 4:19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | L'Histoire d'une fée, c'est... (מילן פארמר)   | 5:12 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | I Want a Mom That Will Last Forever (סינדי לאופר)   | 3:47 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Excuse My French (2Be3)   | 3:03 |  |  |  |  |  |  |  |
| 13. | Bad Girls (Cheryl Chase, טים קארי, Kevin Michael Richardson, בילי וסט)   | 4:05 |  |  |  |  |  |  |  |
| 14. | Jazzy Rugrat Love ‏ (Theme from Rugrats in Paris) (Teena Marie)   | 5:07 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 50:55 |  |  |  |  |  |  |  |
ראו גם

ראגרטס
ראגרטס: הסרט
סרפדיים

| סרפדיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: סרפדיים
שם מדעי
 Urticaceae ‏ז'יסייה, 1789

סרפדיים (שם מדעי: .Urticaceae Juss) היא משפחה המקיפה צמחים עשבוניים חד-שנתיים, רב-שנתיים בעלי קנה שורש, בני שיח או שיחים, לעיתים רחוקות עצים, לעיתים רחוקות מאוד מטפסים מסדרת הוורדנאים. המשפחה מונה 59 סוגים ו-2,106 מינים. המשפחה נפוצה כמעט בכל רחבי העולם ובעיקר באזור הטרופי ובאזור הממוזג. חלק מהמינים במשפחה בעלי שערות צורבות ומכאן שם המשפחה. משפחה זו מיוצגת בישראל על ידי שלושה סוגים ושמונה מינים: סרפד (4 מינים), כותלית (3 מינים) ופורסקלאה (מין אחד).
הסרפדיים מאופיינים בפרחים מואבקי רוח. המאובנים הראשונים של המשפחה תוארכו לתקופה קרטיקון עליון.
מורפולוגיה

עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים, או שיחים. על פי רוב שעירים, לעיתים העלים והגבעולים בעלי שערות צורבות (למשל, במיני סרפד אבל לא במיני כותלית).
הגבעולים שעירים בשערות צורבות או בשערות רכות שאינן צורבות. השערות שאינן צורבות הן רכות וגמישות וחסרות בסיס כדורי או גלילי. לשערות הצורבות יש בסיס כדורי או גלילי מובהק וקודקוד נוקשה ומעט שקוף. בעת מגע קל בעלה, חודר קודקוד השיער הצורב בקלות את העור ונשבר. השבירה מאפשרת לנוזל הצורב של השערה לעבור מגוף השערה אל הבשר. השערה הצורבת פועלת כמחט היפודרמית מיניאטורית.
הפטוטרות קיימות. הלוואים חסרים (במינים מסוג כותלית) או קיימים ואז הן בחיק העלים, או בצדי הפטוטרת, כשהם חופשיים זה מזה או מאוחים זה לזה.
העלים פשוטים, נגדיים ומצליבים זה לזה לאורך הגבעול (למשל, במינים מסוג סרפד) או מסורגים וערוכים בצורה לוליינית לאורך הגבעול (במינים מסוג כותלית). הטרפים תמימים או משוננים חדות (בפורסקלאה שבירה) או משוננים קלות (במיני כותלית, סרפד) או בעלי אונות. הטרפים ירוקים משני הצדדים או רק מצד אחד והצד השני לבן (בפורסקלאה). על פניהם של הטרפים דגמים של קווים או נקודות הנוצרים על ידי ציסטוליטים (cystolith) - גבישי סידן פחמתי בצורת שונות בתוך תאי האפידרמיס הקרויים lithocyst.
התפרחת חיקיות (בחיק העלים) או אמיריות (בקצות הגבעולים), מכבדים או אשכולות מסוג תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת, או צברי פרחים דמוי שיבולת.
הפרחים זעירים, בעלי עטיף פשוט (דור אחד), חד-מיניים או דו-מיניים, יש ומצויים פרחים זכריים וגם נקביים על אותו פרט (במינים חד-ביתיים) או על פרטים שונים (במינים דו-ביתיים) או על אותו פרט יש גם פרחים חד-מיניים וגם דו-מיניים (בצמחים פוליגמיים).
הפרחים הזכריים על פי רוב נישאים על עוקץ. העטיף בן 4 או 5 עלים ירוקים או לבנים, השחלה מנוונת. האבקנים 1 עד 5, כמספר עלי העטיף ועומדים מולם. האבקנים כפופים כעין סליל קפוץ בפקעית הפרח והם מתיישרים במהירות עם פתיחת הפרח. המאבק מתחבר מבסיסו אל הזיר והוא נפתח בסדק אורך והאבקה משתחררת בעצימות רבה.
הפרחים הנקביים בדרך כלל יושבים (ללא עוקץ), בעלי 2 עד 4 עלי עטיף שצבעם ירקרק או אדמדם מפורדים או מאוחים, בעלי שחלה עילית, עלה שחלה אחד, מגורה אחת ועם עמוד שחלה ובלעדיה (הצלקת יושבת). הצלקת נימית או לעיתים רחוקות דמוית כיפה. השיליה בסיסית ובה ביצית אחת. האבקנים המנוונים קיימים או לא קיימים.
הפרחים הדו-מיניים בעלי עטיף בן 4 עלים, 4 אבקנים ושחלה אחת.
הפרי אגוזית, פרי יבש, לא נפתח, שנוצר מעלה שחלה אחד של שחלה עילית ומכיל זרע אחד. הזרע חופשי או מחובר בצורה רופפת או הדוקה לעטיף הפרח אשר משתייר ומתפרה (גדל עם הפרי).
מתן שמות

השם "סרפד" ניתן למין הקרוי היום סרפד צורב במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 480) משנת 1930, על פי הערבית ובהסתמך על הצעתו של אפרים הראובני בסעיף 224 בספרו "שמות צמחי ארץ ישראל שנתחדשו או שנתבררו" שראה אור בשנת תרע"ז (1917). השם אושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 940 ו-941 כשם הסוג ושם המשפחה.
מיני הבר של משפחת הסרפדיים בישראל

בסוג כותלית 25 מינים, מהם 3 בישראל: כותלית זעירה (Parietaria alsinefolia Delile), כותלית יהודה (Parietaria judaica) וכותלית פורטוגלית (Parietaria lusitanica).
בסוג סרפד 70 מינים, מהם 4 בישראל: סרפד החולה (Urtica kioviensis), סרפד הכדורים (Urtica pilulifera), סרפד צורב (Urtica urens) וסרפד קרומי (Urtica membranacea).
בסוג פוֹרְסְקוֹלֵאָה 7 מינים, מהם רק מין אחד בישראל: פורסקליאה שבירה (Forsskaolea tenacissima).
מיני תרבות בישראל

בישראל מספר מיני תרבות ממשפחת הסרפדיים.
במריה לבנה (Boehmeria nivea) והלקסינה זוחלת (Soleirolia soleirolii).
פילית קדיה (Pilea cadierei), פילית קטנת-עלים (Pilea microphylla), פילית שטוחה (Pilea depressa).
פליוניה זוחלת (Procris repens) ופליוניה יפה (Procris repens).
הערות שוליים

↑  Urticaceae Juss., POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  .Urticaceae Juss, WFO: World Flora Online. Published on the Internet
↑  סרפדיים, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 92-94
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, כנה ירושלים 1998: כנה, 1998, עמ' 100-102
1 2  Urticaceae, Flora of North America, ‏14-1-2021
↑  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 95-96
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529759205171  NKC: ph422362 
סרפד קרומי בשער בניין זנוח בירושלים, מאפיין את שפלת החוף והשרון
כותלית יהודה נפוצה בירושלים
ר' בנימין

.
| --- | --- |

ר' בנימין בשנות ה-40
 לידה:  23 במאי 1880 זאבריו, סלובקיה 
 פטירה:  15 בדצמבר 1957 (בגיל 77) 
 שם לידה:  יהושע רדלר 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 שפות היצירה:  עברית 
 
ר' בנימין (קרי: רבי בנימין; 23 במאי 1880 – 15 בדצמבר 1957, כ"ב בכסלו תשי"ח) הוא שמו הספרותי של יהושע רדלר-פלדמן (שעיברת אותו ליהושע התלמי), שהיה סופר, עיתונאי ואיש ציבור.
ביוגרפיה > אירופה

יהושע רדלר נולד בזבורוב שבגליציה שתחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (נכון ל-2023 באוקראינה). בשלב מסוים הוסיף לשמו גם את שם משפחתה של אמו: פלדמן. הוא למד ב"חדר" ובבית המדרש אשר בזבורוב, אך את רוב שעותיו בילה בקריאה בעברית ובגרמנית ובעיקר התעניין בראשית צמיחת הציונות. הוא נעשה פעיל ציוני באזור עד שבשנת 1901, כשהיה בן 21, נסע לברלין כדי להמשיך בלימודים כלליים בבית הספר הגבוה לחקלאות. בברלין נפגש עם סופרים אחרים שכתבו בעברית, ובשנת 1902 פרסם את מאמרו הראשון, "רשימות קטועות" ברוח הציונות ההרצליאנית ונגד אחד העם. בנוסף, עסק בברלין בפעילות ציונית כללית כגון ארגון סטודנטים לעלייה לארץ ישראל. עם שניים מחבריו הוא ייסד את הירחון "הקשת" – הירחון המצויר הראשון בשפה העברית.
בשנת 1906 עבר ללונדון שם נפגש עם יוסף חיים ברנר. פגישה זו הביאה לחברות נפש בין השניים. הם ייסדו וערכו יחד את הירחון "המעורר". ברנר ור' בנימין ראו בהוצאת "המעורר" משום שליחות, ואת החוברת הראשונה כתבו כמעט לבדם. כדי לגוון הם חתמו בשמות עט שונים על המאמרים בחוברת. ר' בנימין חתם על מאמר אחד בשם רדלר ועל שני בשם פלדמן. על השלישי החליט לחתום בשם ר' בנימין, והסבר על כך ניתן בספרו "מזבורוב ועד כנרת":
על שם עט זה שיבח אותו ש"י עגנון:
בחורף של 1907 ארגן הכשרות חקלאיות ברומניה. שם במעין "התקף נבואי", כתב את מאמרו "משא ערב", מעין מניפסט לרעיון הפּאן-שמי.
ביוגרפיה > ארץ ישראל

ב-1907 עלה לארץ ישראל בעלייה השנייה, והחל לעבוד כפועל חקלאי בפתח תקווה. לאחר מכן שימש כמזכיר הראשון של הגימנסיה העברית "הרצליה", ומשם עבר לייסד עם חבריו את קבוצת כנרת. ר' בנימין עבד במשרד הארצישראלי ביפו (בהנהלת ארתור רופין), שם עסק בהעלאת יהודי תימן. ר' בנימין היה פעיל ב"מלחמת השפות". באותו זמן הזדהה עם הסתדרות "הפועל הצעיר", והיה ממשתתפיו העיקריים של ביטאונה. כן השתתף בירחון של ברנר "רביבים" ובעיתון החרות הירושלמי. בשנת 1910 הקים ביפו הוצאת ספרים בשם "יפת" שהוציאה תרגומים של ספרות יפה.
השתתף בייסוד תל אביב, בייסוד המושבה רוחמה בדרום, בייסוד העיר בת ים, ובייסוד השכונות נווה שאנן בחיפה ובית וגן ובית הכרם בירושלים. בירושלים התגורר תחילה בבית המעלות, ואותה קבע גם כמשכנה של "תנועת ברית שלום", ואחר כך קבע את ביתו בבית הכרם.
במלחמת העולם הראשונה מונה לייצג את ענייני היהודים בארץ ישראל בפני הקונסול הגרמני בארץ ישראל; בעזרת קשריו מנע גזירות שונות מהיישוב היהודי בארץ. אחרי המלחמה היה ר' בנימין פעיל בציבור הדתי הציוני בארץ ישראל, ועם הזמן נעשה לאחד מחשובי דובריו. תקופה מסוימת ריכז את עבודת "המזרחי" בארץ ישראל וערך את פרסומיה.
הוא נבחר כנציג מטעם התאחדות התימנים לוועד הלאומי הראשון ליהודי ארץ ישראל.
לאורך השנים המשיך בפעילות ספרותית ענפה: הוא כתב מאמרים, ייסד עיתונים וכתבי עת (בהם העיתון היומי "הצופה"), תרגם את רוב כתבי הרצל לעברית, סייע בתרגום ספרי לימוד לעברית ועוד.
יצירותיו ממזגות עיון, ליריוּת והומור.
חלק גדול מעמדותיו הציבוריות של ר' בנימין היו שונות במידה ניכרת מהשקפתו של רוב הציבור היהודי בישראל. הוא נלחם על דעותיו – לרוב ללא הצלחה ניכרת.
עם הצלחותיו נמנות קריאתו להקמת אוניברסיטאות בתל אביב ובחיפה, ובנוסף לייסד אוניברסיטה דתית – זאת בעידן של "דואופול" של האוניברסיטה העברית והטכניון. קריאתו זו, שנתקלה על פי עדותו ב"לגלוג כללי" ובסירוב לפרסם את מאמריו בנושא, הביאה לבסוף להקמת ועדה מטעם משרד החינוך ולייסודן של שלוש אוניברסיטאות כפי שהציע.
פעילותו הציבורית של ר' בנימין בנושא יחסי יהודים-ערבים הייתה שנויה במחלוקת עוד יותר. ב-1925 היה ר' בנימין בין מייסדיה של אגודת "ברית שלום", אגודה שקראה להקמת מדינה דו-לאומית בה ייהנו היהודים והערבים משוויון זכויות מלא, ואף ערך את ביטאונה "שאיפתנו". הוא עזב את "ברית שלום" לאחר מספר שנים היות שכ"ציוני נוסח הרצל" הוא התנגד לוויתורים להם היו מוכנים חבריו בענייני עלייתם של יהודים לארץ ישראל. עם זאת, פעילותו למען שלום ושיתוף פעולה בין יהודים וערבים נמשכה עד יומו האחרון באגודות כגון "הליגה להתקרבות יהודית-ערבית" ו"איחוד" ובירחון "נר" אותו ייסד וערך.
בשנת 1936 היה ר' בנימין בין מייסדי מוסד "אלומה" בירושלים; היה זה מן הניסיונות הראשונים בארץ ישראל לשילוב לימודי-ישיבה עם לימודי-חול. הוא אף הטיף לצמחונות ולגיור.
באוקטובר 1942, כשהחלו להגיע לארץ ישראל העדויות הראשונות על השמדת יהודי פולין, ארגן ר' בנימין אנשי רוח ופעילים חברתיים מכל המפלגות במסגרת שנקראה "אל דומי". מטרת ההתארגנות הייתה להעלות את המודעות ביישוב לנעשה באירופה בכל דרך אפשרית.
ב-1947, בזמן מלחמת העצמאות, נתן ר' בנימין מחסה בביתו לילדים רבים שפונו מכפר עציון (ביתו היה סמוך למנזר רטיסבון, שאליו פונו הנשים והילדים מהכפר). לאחר מותו, הוקם חדר לזכרו בכפר.
כששמע על הטבח בכפר קאסם ב-1956, בגיל 76, הכריז ר' בנימין כי יעבור לגור בכפר לאות הזדהות עם תושביו, אך לא עשה כן.
בהלווייתו השתתפו הרב הראשי לישראל הרב הרצוג, יושב ראש הכנסת, שרי ממשלה ורבים מחבריו הסופרים.