מלחמת הולנד–אנגליה השלישית
תקרית ה"מרלין"

הפרלמנט בהחלט לא היה נלהב לגבי יציאה למלחמה חדש, והמלך ניסה להסית את דעת הקהל באנגליה כנגד הולנד באמצעות יצירת תקרית חמורה. רוזן ארלינגטון שלח את היאכטה המלכותית, ה"מרלין", כאשר על סיפונה אשתו של טמפל, דורותי אוסבורן, ב-24 באוגוסט 1671 להפליג דרך הצי ההולנדי שעגן מול חוף בריאל לעבודות תחזוקה. האוניות ההולנדיות הניפו את דגליהן כאות הצדעה, דבר שהיה מקובל בין מדינות ביחסי ברית, אך סירבו לירות מטח כבוד מכיוון שהטילו ספק בכך שה"מרלין" היא אוניית מלחמה אמיתית. צ'ארלס שלח את סר ג'ורג' דאונינג, השגריר החדש בהאג, שדרש שהאדמירלים האחראיים לכך ייענשו בחומרה, ולכך סירבו חברי הפרלמנט של הולנד. בתחילת 1672 היה על דאונינג, שכבר הפך שנוא על האוכלוסייה ההולנדית עוד במהלך המלחמה הקודמת, לברוח מהאג מחשש לחייו. טמפל העיר באירוניה לצ'ארלס, כיוון שהיה אוהד של ההולנדים בעצמו, שלו ולאשתו היה הכבוד לשמש ככלי משחק בחורבן המתקרב על הולנד.
אף על פי שדה ויט נטה להאמין להבטחות הדיפלומטיות שנשלחו אליו מאנגליה ומצרפת שאין בכוונתן לפלוש לשטח הולנד, פירשו פוליטיקאים ואנשי צבא הולנדיים אחרים את הפעולות הדיפלומטיות הצרפתיות בנסיכויות הגרמניות השכנות, את הכנת הצי המלכותי האנגלי ואת הקמתם של צבאות גדולים כסימן ברור למלחמה בלתי נמנעת. ב-25 בפברואר 1672, על אף גילו הצעיר, התמנה וילם השלישי לקפטן-גנרל של צבא הקונפדרציה ההולנדית. חילוקי דעות בין הסיעות השונות וחוסר ודאות לגבי האסטרטגיה הצרפתית מנעו את הקמתו של כוח צבאי משמעותי: מרבית 83,000 החיילים שגויסו (70,000 רגלים ו-12,710 פרשים) הועברו כחיל מצב למצודות הגבול. ככל שהייתה הרפובליקה ההולנדית לא מוכנה בצורה מספקת כנגד מערכה יבשתית, היה מצבה טוב בהרבה בזירה הימית, אף על פי שהפרלמנט של הולנד החליט להגביל את תקציב הצי ל-4,776,248 גילדן (הפחתה מהערכות התקציב הראשונה שעמדו על 7,893,992 גילדן), בניסיון לא להתגרות באנגלים.
ב-1667, לאחר שהשמיד את עמוד השדרה של הצי האנגלי בצ'טהאם, נחשב הצי ההולנדי לחזק בעולם, אך עד 1672 כבר שיקם הצי האנגלי את כוחו, בעוד שאוניות הולנדיות מעטות נבנו במקביל, כאשר אחד מהמחוזות החופשיים, פריסלנד, לא היה מסוגל לתרום אוניות רבות מכיוון שהיה נתון תחת מתקפה מצד מיניסטר. עם זאת, הצליחו ההולנדים למנוע את הניסיונות להסגר ימי ונחיתה של כוחות אויב על חופיהם, זאת על אף שכוחם הגיע לשליש מעוצמתם המשולבת של ציי אנגליה וצרפת, בזכות עליונותם ברמת אימון אנשי הצוות. בקרבות העיקריים של 1666 עדיין היו ההולנדים בתהליך של הכרת אוניותיהם החדשות וכתוצאה מכך ביצעו מפקדיהן טעויות טקטיות קשות. בנוסף, פגע סכסוך אישי בין מיכיל דה רויטר לקורנליוס טרומפ באחדותו של הצי. דה רויטר ניצל את הקיץ של 1771 לעריכת תמרונים ותרגילים במערך טורי, בשיפור תרגולות הירי ובהשלטת רמה גבוהה יותר של משמעת. כתוצאה מכך, הגיעה הרפובליקה ב-1672 לשיאה מבחינת עוצמת כוחה הימי. בצי האנגלי, לעומת זאת, גברה קנאתו של אדוארד ספראג (Edward Spragge) במעמדו של מפקדו העליון, הנסיך רופרט מהריין. בנוסף, שבר ספראג פעמיים את מערך הלוחמה של הצי על מנת לפתוח בקרב אישי מול טרומפ, לאחר שנשבע להורגו מכיוון שהעליב את אשתו. שיתוף הפעולה בין ציי אנגליה לצרפת היה גרוע, ורצוף באי הבנות וחשדנות הדדית.
צ'ארלס התכוון להשתמש באחיינו וילם כבובה, באמצעות העלאתו ממעמד חסר חשיבות לזו של שליט לגיטימי, אשר יבטיח את כניעותו כלפי המלך האנגלי. עם זאת, גרם איום הפלישה לאפקט שלא נלקח בחשבון, אשר חיזק את מעמדו של וילם. בינואר 1672, ניסה וילם, אשר הבין בשלב זה את כוונותיו של צ'ארלס, לנצל את עליית כוחו ולהציע להפוך את הרפובליקה ההולנדית לבעלת בריתה של אנגליה. בתמורה היה על צ'ארלס לדרוש מהפרלמנט ההולנדי למנות את וילם למשרת הסטאטהולדר ובמקביל לנטוש את בריתו עם צרפת. צ'ארלס בחר שלא לקבל את ההצעה; כאשר לא תהיה תחת איום פלישה צרפתית, הוא לא ציפה כי הולנד תקיים את תנאי הברית.
כפי שאירע בעימות הקודם ביניהן, כבר לפני פתיחתה הרשמית של המלחמה ניסו האנגלים ליירט את השיירה השנתית של אוניות סוחר הולנדיות אשר הפליגה מהלבנט, בליווי אוניות מלחמה כהגנה מפני הקורסארים הברברים. בין ה-12 ל-13 במרץ 1672 תקפה שייטת בת 18 אוניות בפיקודו של האדמירל האנגלי רוברט הולמס את השיירה, שמנה 72 אוניות סוחר וחמש אוניות מלחמה, בעת מעברה בתעלה האנגלית. ההתקפה נהדפה בידי האדמירל ההולנדי קורנליוס איוורטסן (Cornelis Evertsen) שאיבד רק אוניית מלחמה אחת ושלוש אוניות סוחר.