ויליאם שייקספיר
מאפייני מחזותיו

להלן המאפיינים העיקריים של מחזותיו (הרחבה בספרים המקיפים על שייקספיר מאת ויליאם הזליט, אדוארד דאודן, וגאורג ברנדס):
באופן כללי, ככל השירה האליזבתנית, מחזותיו עוסקים במוסד הנישואין כתכלית אהבה רומנטית או בביקורת חברתית.
עוסק במחשבות ורגשות ולא בציורים חיצוניים.
דמויותיו אינדיבידואליות וחיוניות. לכל אחת מהן לשון, סגנון דיבור, מאפיינים ומחוות משלה. ככל שאמנותו התפתחה, כן דמויותיו נהיו מורכבות יותר, ושיטת אפיונו פשוטה יותר.
מצייר את כל דמויותיו, גם את אלו השליליות, בעין טובה. במיוחד מצטיין באפיון נשים.
העלילות של מחזותיו מבוססות על ספרי היסטוריה או על יצירות ספרותיות. משנה ומתקן את העלילה באופן הנותן לה את הטעם ה"שייקספירי".
בחלק ממחזותיו עלילות המשנה משקפות את העלילה הראשית ומשמשות להדגימה ולהאירה.
עושר: בדמויות, במקומות, בתקופות, בסגנונות, בנימוסים, באורחות חיים.
רוב מחזותיו עוסקים בחיי מלכים או אצילים וסביבתם, ובעולם המעשה.
חלק ממחזותיו הם שירים ליריים, חלקם כתובים בפרוזה, וברובם האצילים משוחחים בשירה והאנשים הפשוטים בפרוזה.
כל מחזותיו משקפים נאמנות לטבע.
המחזות עוסקים גם במחשבה רפלקטיבית על שירה, דרמה, ואמנות בכלל.
כמעט בכל מחזה יש לפחות מונולוג, או נאום, שירי אחד, המביע איזו השקפה כללית.
מסוגל לעבד כל סוגה ספרותית למחזה. שאף לפרוץ את גבולות התיאטרון, אל האפוס והרומן.
מיזוג הקומי והטרגי. בטרגדיות יש דמויות קומיות, בקומדיות נושאים טרגיים.
מצליח להקנות לכל מקום ולכל תקופה אווירה ייחודית.
ככלל, למעט שניים-שלושה מחזות, שייקספיר אובייקטיבי והדמויות שבמחזותיו אינן משקפות אותו.
מחזותיו חידתיים, הן מבחינת המניעים של הנפשות הפועלות, והן מבחינת משמעות תוכנם.
קולרידג' הבחין במאפיינים הדקים הבאים (המסוכמים להלן בקיצור) המייחדים את שייקספיר משאר משוררי הדרמה:
העדפת ציפייה על הפתעה.
דבקות בחוקי הטבע, כך שכל הניגודים נוטים להימשך ולאזן זה את זה.
נשאר תמיד בדרך המלך של החיים. את המוסר שלו כולם יכולים וצריכים להרגיש. אצל שייקספיר חטא לא מהלך לאור הדמדומים (כלומר שייקספיר לא מלביש מה שאיננו טהור בלבוש של מידות טובות כמחזאים אליזבתנים אחרים), שום דבר איננו במכוון שלא במקומו, והוא לא הופך את סדר הטבע והנימוסים.
חוסר תלות של העניין הדרמטי בעלילה. העניין בעלילה הודות לדמויות, ולא להפך כמו אצל כמעט כל הכותבים האחרים. העלילה אינה אלא רקע. אצל כל הכותבים האחרים העלילה מקודמת תמיד על ידי הדמות הראשית; אצל שייקספיר זה כך, או שזה אינו כך, הן כל דמות מחושבת כלשעצמה, ולא כאמצעי לעלילה. דון ג'ון (וכמוהו יוליוס קיסר) הוא המבוע הראשי לעלילת המחזה, אך כמעט לא מוצג במחזה.
חוסר תלות של העניין הדרמטי בסיפור כבסיס לעלילה. שייקספיר מעולם לא טרח להמציא סיפורים, אלא בחר בסיפורים שכבר הומצאו, המתאימים למטרתו: סיפורים כה מוכרים, כך שהצופים אינם רוצים אלא לראות את האדם עצמו. האדם עצמו, את ליר, את שיילוק, את ריצ'רד, שייקספיר מכיר להם אותו לראשונה.
מיזוג של הלירי – מה שעיקרי בשירה – לא רק עם הדרמטי, אלא בדרמטי ומבעד לדרמטי. כך "חלום ליל קיץ" כולו אינו אלא דוגמה אחת ארוכה לשיר לירי דרמטי.
התכונות של הדמויות שבמחזות, כמו אלו שבחיים האמיתיים, על הקורא להסיקן בעצמו, הן אינן מסופרות לו. הדמויות של שייקספיר, כמו אלו בחיים האמיתיים, לעיתים תכופות לא מובנות כראוי, וכמעט תמיד מובנות על ידי אנשים שונים בדרכים שונות. אם מתחשבים רק בדברי חבריה של הדמות, התוצאה אולי אשליה; ועוד יותר אם בדברי אויביה; אדרבא אפילו איך שהדמות רואה את עצמה באופן רפקלטיבי איננו בדיוק מי שהיא. אם מתחשבים בהכל, מבלי להשמיט אפילו רמז שנון של כסיל או של ליצן, אולי יתקבל רושם נכון.
בשייקספיר מה שהטרוגני מאוחד, כמו בטבע. רגש אצל שייקספיר הוא מה שמבחין את האינדיבידואל מאחרים, לא מה שעושה אותו למשהו אחר. הוא איננו מנתח את הרגשות או את האמונות של אנשים, אלא בטוח שיסודן בטבע האנושי המשותף. זו נקודה חשובה, המכוננת את שייקספיר כמדריך וחלוץ של פילוסופיה אמיתית.
אבחנה נוספת היא זו של אלכסנדר פופ, ובעקבותיה חוברו ספרים רבים העוסקים בדמויות שבמחזותיו:
כל דמות של שייקספיר כל כך טבעית כשלעצמה, עד שלא נכון לקרוא לה חיקוי של הטבע. אצל שאר המשוררים יש דמיון בין הדמויות, שאינן אלא שכפולים של תמונה אחת, קשת השתקפות של השתקפות. אולם כל דמות אצל שייקספיר כה אינדיבידואלית כמו אלו שבחיים עצמם, ואי-אפשר למצוא שתיים הדומות זו לזו.