stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוגוסט מרסייה
חלקו בפרשת דרייפוס

בקיץ 1894 נודע לו כי המודיעין הצרפתי חשף איגרת שנשלחה אל השגרירות הגרמנית בפריז, ובה פירוט של מסמכים צבאיים חסויים צרפתיים. ב-7 באוקטובר של אותה שנה, על סמך פענוח מסמכים אלה בעזרתו של המומחה לגרפולוגיה אלפונס ברטיון, החליט כי אלפרד דרייפוס, שהיה היהודי היחיד ששירת במטה הכללי, אשם בבגידה. אחרי שדרייפוס נידון למאסר עולם באי השדים, הגנרל מרסייה הציע לשנות את החוק כדי לאפשר גזר דין מוות על בגידה.
ב-1895 דרש להשמיד את המסמכים הסודיים שבעטיים דרייפוס נמצא אשם בדין, ומשלא נענה בחיוב נאלץ להתפטר מתפקידו כשר המלחמה, אך נשאר גנרל חשוב בצבא. במשפטו החוזר של דרייפוס שנערך בעיר רן שבחבל ברטאן (8 באוגוסט 1899), שימש כעד הראשי נגד דרייפוס, שנמצא אשם שנית אך שוחרר כעבור עשרה ימים בשל חנינה מנשיא הרפובליקה אמיל לובה.
ב-1906 בית המשפט זיכה את דרייפוס מכל אשמה, שמו טוהר והוא הוחזר לצבא בדרגת רב-סרן, למרות התנגדותו הנחרצת של הגנרל מרסייה שלא חדל עד יומו האחרון מלהאשים את דרייפוס בבגידה.
איתמר פיטובסקי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  12 באפריל 1950
 פטירה:  11 בפברואר 2010 (בגיל 59)
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מערב אונטריו 
 מנחה לדוקטורט:  Jeffrey Bub 
 צאצאים:  מיכל פיטובסקי 
 
איתמר פיטובסקי (12 באפריל 1950 - 11 בפברואר 2010) היה פילוסוף, מתמטיקאי ופיזיקאי, שימש כפרופסור במחלקה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית בירושלים.
חייו

פיטובסקי סיים תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית בשנת 1974, ותואר שני בהצטיינות במתמטיקה, כשנתיים לאחר מכן. את הדוקטורט בפילוסופיה של המדע עשה באוניברסיטת מערב אונטריו, קנדה, בשנת 1983. עבודתו הייתה בנושא "הלוגיקה של תהליכים יסודיים, קבוצות בלתי-מדידות ומכניקת קוונטים" בהנחיית הפרופסור ג'פרי באב (אנ'). בשנת 1985 חזר לאוניברסיטה העברית בתור מרצה, ובשנת 1997 התקבל כפרופסור מן המניין.
בדצמבר 2008 נערכה במכון ון ליר הסדנה הבינלאומית השנתית בהיסטוריה ופילוסופיה של המדע לכבודו.
פיטובסקי היה נשוי לד"ר ליאורה לוריא, פסיכואנליטיקאית, ואב לשתיים, אחת מהן היא הסופרת מיכל פיטובסקי. בתו הבכורה ד"ר נוגה פיטובסקי-נוה, מרצה וחברת סגל בכיר בבית הספר לעבודה סוציאלית, אוניברסיטת בר-אילן.
מספריו

"המבנה של מהפכות מדעיות" מאת תומאס קון, אחרית דבר: איתמר פיטובסקי, הוצאת ספרי עליית הגג וידיעות אחרונות.
מרקטרי

יצירת מרקטרי מאת דמיאנו זמבלי, בזיליקת דומינוק הקדוש, בלוניה
שולחן נטוי עם פורניר פרקטרי מאת אייזק לאונרד וייז, 1934 c.
תמונת מרקטרי, גרמניה 1776
מרקטרי (בצרפתית: Marqueterie) היא האומנות והמלאכה של שיבוץ פיסות פורניר או חומרים דומים על גבי משטח עץ כדי ליצור דפוסים או עיצובים דקורטיביים. הטכניקה מיושמת על ארונות, כיסאות ושולחנות, על חפצים קטנים דקורטיביים בעלי משטחים חלקים או כציורים ויצירות אמנות העומדים בפני עצמם.
עבודת המרקטרי שונה ממלאכת השיבוץ בה מוחדרים עצים שונים או חומרים שונים כגון פנינה, אבן, ונחושת לתוך שקעים וחורים במשטח העץ, מכיוון שבשיטת המרקטרי השיבוץ נעשה רק בשכבת הפורניר העליונה. ישנה שיטת שיבוץ נוספת הנקראת מרקטרי אלמנטים, שבה נחתכים חלקי עצים שונים לצורות שונות ואחר כך מורכבים יחד לכדי רהיט.
המונח מרקטרי מתייחס לעיצובים בעלי צורות חופשיות או תיאורים של אובייקטים כדמויות, בעלי חיים ועוד, כאשר הדוגמה המתקבלת מהשיבוץ היא גאומטרית ודקורטיבית גרידא אזי היא נקראת פרקטרי.
טכניקה וחומרים

המרקטרי נעשית בדרך כלל מפורנירים העשויים עץ, אך עשויה לכלול שנהב, קונכיות צב, דר, פיוטר, פליז או מתכות עדינות. ניתן להשתמש בעצים אקזוטיים כמו גם זנים נפוצים, מהאשכורע הבהיר ועד ההובנה הכהה ביותר, צבעים נוספים מתקבלים על ידי מריחת צבע על פורניר.
יצרן הארונות הצרפתי אנדרה-שארל בול (1642–1732) התמחה בייצור רהיטים באמצעות מתכת ועץ או שריון צב יחד, כשהאחרון משמש כרקע.
הסוג הבסיסי של מרקטרי נוצר באמצעות רק שתי יריעות פורניר, המודבקות זו לזו באופן זמני ונחתכות במסור עדין, ומייצרות שני לוחות מנוגדים בעיצוב זהה, (בצרפתית נקראים partie and contre-partie, "חלק" ו"קונטרה").
לעיתים נדרשות טכניקות נוספות על מנת לגרום לתמונה להיראות יותר תלת־ממדית. הצללת חול היא תהליך בו פיסת פורניר לשילוב בתמונה שקועה חלקית בחול חם למשך מספר שניות.
תהליך הצללה נוסף הוא חריטת קווים עדינים לתמונה ומילוים בתערובת של דיו הודו ושלאק .
היסטוריה

רהיטים משובצים בעצים יקרים, מתכות, זכוכית ואבנים ידועים לנו כבר מהעולם העתיק בתרבות המצרית. דוגמאות רומיות נמצאו באתרי פומפיי והרקולנאום מהמאה הראשונה, ומציגות טכניקה מתקדמת ביותר. המרקטרי הייתה פופולרית שוב בפירנצה ובנאפולי של המאה ה-16 בהשראת התקופה הקלאסית. בפירנצה תרגמו את רעיון המרקטרי לשיבוץ לוחות שיש מוצקים עם עיצובים המורכבים מלוחות שיש אחרים, אבני חן ואבנים חצי יקרות. לעבודה זו, הנקראת opere di commessi, יש מקבילות בימי הביניים, רצפות שיש משובצות, מזבחות ועמודים. הטכניקה ידועה באנגלית בשם pietra dura. עבור ה"אבנים הקשות" שימשו אבני שוהם, ישפה, קרנליאן, לפיס לזולי וגולות צבעוניות. בזיליקת סן לורנצו של מדיצ'י בפירנצה מכוסה כולה בשיש צבעוני, תוך שימוש בטכניקה תובענית זו.
טכניקות של מרקטרי עץ פותחו באנטוורפן ובמרכזים פלמיים אחרים של ייצור ארונות יוקרה בתחילת המאה ה-16. המלאכה יובאה במלואה לצרפת לאחר אמצע המאה השבע-עשרה, כדי ליצור רהיטים יוקרתיים חסרי תקדים שיוצרו במפעלים המלכותיים שהיו אמונים על אספקת הריהוט לארמון ורסאי ובתי המגורים המלכותיים האחרים של לואי ה-14. המאסטרים הראשונים של המרקטרי הצרפתי היו פייר גולה וחתנו, אנדרה-שארל בול, שייסדו שושלת של יוצרי ארונות מלכותיים פריזאים (ébénistes).
שמו של בול הוענק לטכניקת מרקטרי המשלב שריון צב ופליז עם פיוטר בעיצובים ערבסקים או בעלי עלים מורכבים. עיצוביו של בול שיקפו את הבארוק ואת סגנון לואי הארבעה עשר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 דעכה הפופולריות של המרקטרי עם החומרים בהם השתמש בול, אך קמה לתחייה בשנות ה-80 של המאה ה-20. בעשורים שביניהם, פורנירים מנוסרים נאותה חתיכת עץ שהותאמו בקפידה, היו מסודרים בצורה סימטרית על חלקי הרהיט ועומדים בניגוד לתושבות מברונזה מוזהבת. בשנות ה-50 של המאה ה-20, טקסטורה פרחונית הייתה נפוצה ברהיטים פריזאיים, שנוצרו על ידי יוצרי ארונות כמו ברנרד השני ואן ריסמבורג, ז'אן-פייר לאץ וסימון-פרנסואה אובן. הרהיטים המלכותיים הצרפתיים המפורסמים ביותר עם ציפוי מרקטרי הם הפריטים שנוצרו על ידי ז'אן אנרי רייזנר בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-18 ה- Bureau du Roi - שולחן הכתיבה של המלך לואי ה-15 היה המפורסם ביותר מבין יצירות המופת המפורסמות הללו.
במאה ה-18 בפריז, יצרני רהיטי פורניר או מרקט (ébénistes) השתייכו לגילדה נפרדת מיצרני כיסאות ואומני רהיטים אחרים שעבדו בעץ מלא (menuisiers).
היסטוריה > חטאמקארי

חטאמקארי (בפרסית: خاتم‌کاری) היא אומנות השיבוץ הפרסית הנפוצה מאוד באיראן, היא מזכירה פסיפסי חרס בצורה ממוזערת.
באומנות זו משתמשים בעצים בצבע טבעי שחור, אדום וכתום או צבועים בצבעי צמחים ומשובצים בחומרי גלם טבעיים כגון חוטי פליז עדינים, בצבע צהוב עז, עצמות גמל ושנהב חתוכים לרצועות עבור הצבעים הבהירים. כל החומרים מאוגדים לרצועות בצורת משולשים מצולעים או כוכבים בעלי מספר צלעות שונה, לאחר מכן נפרסות הרצועות לפרוסות דקיקות ומשובצות עם דבק בתבנית.
טכניקות חדשות

במהלך שנות ה-80 פיתח האומן ז'ורז' וריז טכניקה הנקראת טכניקת VRIZ, שבה מונחות שתי שכבות פורניר זו על גבי זו ומלטשים את העליונה עד לשקיפות הסיבים. זה שימש בעיקר בצרפת, על ידי אנשי מקצוע וסטודנטים למרקטרי במכללת אקול בול. בעזרת הטכניקה שלו, וריז הביא לתעוררות מחודשת של המרקטרי, התעוררות אותו כינה רנסאנס. בארצות הברית הטכניקה שימשה בבית הספר האמריקאי למרקטרי צרפתי על ידי אחד המורים, האמנית פטריס לז'ון. שם הוא מכונה שיטת "פיוז'ן".
בימינו טכנולוגיות מתקדמות מיושמות בתהליך יצירת המרקטרי, בעיקר חיתוך לייזר, שבו העיצוב מצויר או מיובא כקובץ CAD או וקטור וכל חלק נחתך בנפרד, כאשר כל סוג של עץ - ועובי - מקבלים התאמה מדויקת של עוצמת הלייזר. במקרים מסוימים, יתקבלו שוליים כהים או שרופים בשל החום הגבוה הנדרש בתהליך, מה שניתן לנצל עבור הדגשות ותחושה תלת־ממדית.
הערות שוליים

↑  "Couch and footstool with bone carvings and glass inlays". Metropolitan Museum of Art. ארכיון מ-2018-06-12. נבדק ב-2018-12-08.
↑  Jean Burkel & Danielle Burkel, Tapis d'Iran : tissage et techniques d'aujourd'hui, פריז, 2007, עמ' 199, ISBN 9782859174576
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553384705171  GND: 4778882-3  LCCN: sh85081411 
שידה מאת אנדרה שארל בול, עשויה הובנה ונחושת
ארון, תחילת המאה ה-18, מיוחס לאנדרה-שארל בול, אלון מצופה בשריון צב, נחושת מוזהבת, פיוטר והובנה, מכון האמנות של שיקגו
דוגמה להצללת חול ודיו-שלאק; הנושא הועתק מהדפס של Moronobu
שולחן הכתיבה של לואי ה-15 בארמון ורסאי
שידת מרקטרי, ג'וזפה מגוליני, 1780
לוח משחק פרסי משובץ בשיטת החטאמקארי
קופסת עץ משובצת
ארון טקסטיל מודרני עשוי מעץ טסמני
שמחה משפיירא

רבי שמחה משפיירא היה מגדולי חכמי אשכנז בסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13.
חי ופעל בשפיירא. היה תלמידו המובהק של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא. למד גם אצל רבי אליעזר ממיץ, רבי אברהם בנו של רבי שמואל החסיד ורבי יצחק בן אשר הבחור (נכדו של רבי יצחק בן אשר - הריב"א). עמד בקשר עם חכמי זמנו רבי אליעזר בן יואל הלוי (הראבי"ה) ורבי יהודה החסיד. מתלמידיו האחרונים היה רבי אביגדור כהן צדק, ומתלמידיו הראשונים היו רבי יצחק בן משה מווינה (בעל ה"אור זרוע") ורבי ישעיה די טראני. שמו נזכר בין הרבנים החתומים על התקנות באספת הרבנים שנערכה במגנצא בשנת ד'תתק"פ (1220). לקראת סוף ימיו איבד את מאור עיניו. נפטר בשנות ה-20 של המאה ה-13.
רבי שמחה משפיירא כתב כמה חיבורים שנזכרו בספרים אחרים אך הם לא הגיעו לידינו. בין חיבוריו: פירוש לספרא ולמסכת הוריות, תוספות לכמה מסכתות, פירוש על התורה, ספר הלכתי בשם "סדר עולם" שהיה מחולק לסעיפים ודן בנושאי איסור והיתר ודיני ממונות. תשובותיו ההלכתיות מצויות בספרי הפוסקי בני דורו והדור שאחריו: ראבי"ה, אור זרוע, שבולי הלקט, מרדכי, מהר"ם מרוטנבורג, הגהות מיימוניות, ואחרים.
לפי ירמיהו מלחי על פי תיאורי תלמידיו וחכמי זמנו ניתן לומר שרבי שמחה משפיירא היה "הגדול שבחבורת חכמי שפיירא ואחד מגדולי החכמים שחיו בתקופת בעלי התוספות בכלל". אביגדור אפטוביצר מגדירו כ"אחד מחכמי אשכנז הכי מפורסמים".
הערות שוליים

↑  הובא בסוף תשובות מהר"ם מרוטנבורג
↑  אברהם ריינר, בעלי התוספות האבודים, באתר הארץ, 26 במרץ 2007
↑  ראו: תלמוד בבלי, מסכת הוריות, דף ד', עמוד א', תוספות סוף ד"ה קרי ביה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513504105171  VIAF: 310737036   WorldCat (עם VIAF): 310737036 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הקרב על מוסול (2016–2017)

המבצע לכיבוש העיר מוסול היה מבצע של כוחות הקואליציה ובראשן עיראק לכיבוש העיר מידי "המדינה האסלאמית" שכבשה אותה ב-2014. המבצע החל בליל ה-16 באוקטובר 2016. ב-9 ביולי 2017 הכריז ראש ממשלת עיראק על שחרור מוסול משליטת דאעש, כאשר ההכרזה הרשמית נעשתה למחרת.
רקע למבצע

העיר מוסול היא עיר השוכנת בצפון עיראק והיא בירת מחוז נינוה. העיר מוסול נמצאת במרחק של כ-396 קילומטרים צפון-מערבית מבירת עיראק, בגדאד.
בראשית יוני 2014, נכבש רוב שטחה של העיר מוסול על ידי מורדים חמושים סונים, המשתייכים לארגון הטרור "המדינה האסלאמית".
בתוך שבועות אחדים ברחו ממוסול כל תושביה הנוצרים, אשר נדרשו על ידי המדינה האסלאמית להמיר את דתם לאסלאם או לשלם מס גולגולת.
מהלך המבצע > 2016

המבצע לכיבוש העיר מוסול מידי המדינה האסלאמית נפתח בליל ה-16 באוקטובר 2016, על ידי הצבא העיראקי, כוחות כורדים, סונים ושיעים יחד עם סיוע אווירי מצד ארצות הברית.
עם פתיחת המבצע דווח על הפצצות אוויריות של כוחות הקואליציה על העיר מוסול, ותוך שעות אחדות כוחות כורדים הצליחו להשתלט על כפרים בסביבת העיר.
ב-20 באוקטובר 2016, עם התקדמות כוחות הקואליציה לעבר מוסול, הצטרפו ללחימה גם הכוחות המיוחדים של הצבא העיראקי.
ב-21 באוקטובר 2016, בעקבות המתקפה על מוסול, המדינה האסלאמית ביצעה פיגוע התאבדות בעיר כירכוכ שבעיראק כנגד יעדי ממשל. מתקפה אשר גבתה את חייהם של כ-34 בני אדם ובהם 4 אזרחים איראנים. באותו יום, האו"ם דיווח שהמדינה האסלאמית מחזיקה במוסול בכ-550 משפחות כמגן אנושי.
ב-22 באוקטובר 2016, דווח כי כאלף בני אדם נפגעו משאיפת גזים רעילים, בעקבות הצתת מפעל גופרית דרומית לעיר מוסול במהלך הקרבות בין הכוחות העיראקיים למדינה האסלאמית. באותו יום דווח כי המדינה האסלאמית החליטה להוציא להורג 284 גברים ונערים שהיו אמורים לשמש כמגן אנושי מפני התקיפות האוויריות של כוחות הקואליציה כנגד המדינה האסלאמית. באותו יום דווח שכוחות הקואליציה הצליחו להגיע למרחק של כ-5 קילומטרים ממוסול.
ב-23 באוקטובר 2016, הצבא העיראקי הצליח לכבוש את העיירה הנוצרית קרקוש, הסמוכה למוסול מידי המדינה האסלאמית והכוחות הכורדים בסיוע ארטילרי של הצבא הטורקי הצליחו לכבוש עיירה נוספת מידי המדינה האסלאמית. במקביל, המדינה האסלאמית הצליחה לכבוש את אזור רוטבה שבעיראק הסמוך לגבול הדרום-מערבי של עיראק עם ירדן בניסיון להסיט את האש ממוסול.
ב-28 באוקטובר 2016, נציג של נציבות זכויות האדם של האו"ם דיווח כי "המדינה האסלאמית" הרגה 232 בני אדם ליד מוסול, בהם אזרחים וחיילים שסירבו לציית לפקודותיה, עשרות אלפי בני אדם הוצבו כמגינים אנושיים על מתקנים צבאיים, וכ-8,000 משפחות נחטפו על ידי "המדינה האסלאמית".
ב-31 באוקטובר 2016, צבא עיראק הצליח לחדור לרובע אל-כרמה שבמזרח מוסול.
מהלך המבצע > 2017

בשנת 2017 המשיכו הכוחות העיראקים במתקפה נרחבת בתוך שטחי העיר מוסול, עם סיוע אמריקני נרחב. הצבא העיראקי הצליח לצלוח את נהר החידקל ובכך לכתר את כוחות דאעש בגדה המערבית של הנהר. במהלך הקרבות במהלך יוני 2017 אנשי דאעש פוצצו את מסגד א-נורי. לבסוף, ב-9 ביולי 2017 הכריז ראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי על שחרור מוסול משליטת דאעש.
הערות שוליים

↑  עירק: החל המבצע לשחרור מוסול, באתר ‏מאקו‏, 17 באוקטובר 2016
↑  מחבלים מתאבדים והפגזות מהאוויר: מתקפה משולבת מדרום למוסול - וואלה חדשות, באתר וואלה, 21 באוקטובר 2016
↑  מוסול: 1,000 נפגעו משאיפת גז רעיל, כנראה עקב הצתת מפעל כימי בידי דאעש, באתר ynet, 22 באוקטובר 2016
↑  עיראק: כוחות הצבא נמצאים במרחק 5 ק"מ ממוסול, באתר ynet, 22 באוקטובר 2016
↑  הצבא העיראקי נוחל הצלחה במוסול, בעוד דאעש פותח חזית ליד ירדן - וואלה חדשות, באתר וואלה, 23 באוקטובר 2016
↑  דאעש הרג 232 בני אדם ליד מוסול, רבבות הפכו למגינים חיים, באתר ynet, 28 באוקטובר 2016
↑  לאחר התנגדות עזה של דאעש: "צבא עיראק חדר לראשונה למוסול" - וואלה חדשות, באתר וואלה, 31 באוקטובר 2016
תותח מתנייע עיראקי במהלך המבצע לכיבוש מוסול, 17 באוקטובר 2016
סיפורו של הטוחן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'פרי צ'וסר 
 שפת המקור:  אנגלית תיכונה 
 סוגה:  סיפור קצר 
 סדרה
 ספר קודם:  סיפורו של האביר 
 הספר הבא:  סיפורו של האפסנאי 
 
סיפורו של הטוחן (באנגלית: The Miller's Prologue and Tale) הוא השני בסיפורי קנטרברי שחיבר הסופר האנגלי בן המאה ה-14, ג'פרי צ'וסר. הסיפור מובא מפיו של טוחן מבוסם על מנת "להפטר" מסיפורו של האביר. זהו 'פבליאו' (Fabliau - סיפור קצר) גס, המוני וסאטירי העומד בניגוד מוחלט לקורות אהבה הנאצלת הנשקפת מסיפורו של האביר.
הפרולוג של הטוחן

הפרולוג של הסיפור נכתב בצורת דו-שיח הנערך בין הארי ביילי (בעלי פונדק הטאבארד בו מתאחרת החבורה) לטוחן, העונה לשם רובין. בעוד שהפונדקאי מבקש תחילה לשמוע עוד מעללי גבורה נשגבים בעקבות סיפורו של האביר, הוא ניאות לבסוף להתיר לטוחן (ולו כדי לסכור את פיו) לגולל את סיפורו.
הטוחן מתואר כשתוי וצעקני, וקולו מזכיר את זה של פונטיוס פילטוס במחזות מסתורין (שורה 16). האפסנאי מפציר בטוחן לבל ישים לצחוק את מקצועו; אך האחרון משיב כי אין בכוונתו להעליב נגרים ככלל, או לתארם כבעלים נבגדים, וממשיך בסיפורו. כך, הסיפור הבא אחריו הוא זה של האפסנאי, המנסה לאזן את סיפורו של הטוחן בטווית-עלילה ובה כמה נערים העושים צחוק מטוחן חמדן ונכלולי.
סיפורו של הטוחן

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: סלנג ("חינגה", "שכל בקודקוד"), ציטוטים מאנגלית של ימי הביניים.
"סיפורו של הטוחן" עוסק בצעיר בשם ניקולס, המנסה לשדל את אשתו הצעירה (אליסון) של הזקן הקנאי - בעל-הבית בו הוא מתגורר, לבלות עמו את הלילה. לבסוף, מאמציו נושאים פרי והצמד מתכנן כיצד להרחיק את ג'ון, בעל-הבית. ניקולס משכנעו כי הוא גילה, בזכות הכרתו את תורת האצטגנינות, כי שיטפון בממדים תנ"כיים עומד להחריב את המקום. ביטחונם תלוי, כך מתריע בפניו ניקולס, בהעברת לילותיהם בגיגיות אישיות שתתלנה מהתקרה, וכאשר  השיטפון יגיע, יהא צורך לנתקן מהחבלים. הוא מוסיף ומזהיר את בעל-הבית כי אם הלה יגלה את דבר השיטפון הממשמש ובא לחבריו,  הם יחשיבוהו למטורף (בעוד שלמעשה מטרת הדברים היא להבטיח שאיש לא יכניס טיפת שכל בקודקודו של בעל-הבית). תרמית מבדחת זו פותחת בפני אליסון וניקולס את חלון-ההזדמנויות לו ציפו בדריכות, ולאחר שקיעת-החמה, משבעל-הבית נרדם בגיגיתו, חומקים השניים אל מחוץ לגיגיותיהם ומתפנים לעיסוקם.
בעת שניקולס ואליסון שוכבים זו לצד זה, לבלר הקהילה הגנדרן אבשלום (אבסולון), הנמשך לאליסון ומעריך שבעלה אינו שוהה בביתו באותה העת, מופיע וכורע ברך תחת פתח השפכים של חדר השינה ("shot-wyndowe") ומבקש  את אליסון כי תנשקהו. באפלה, היא מגישה בפניו את ישבנה והוא "kiste hir naked ers ful savorly".  הוא חדל רק כאשר חש בשערות. הוא תופש כי נפל קורבן למתיחה אכזרית ונוטש את המקום בזעם רב. הוא שואל מחתה לוהטת מנפח משכים קום ובשובו לבית אליסון, הוא מבקשה בשנית לנשקו, בכוונתו לגרום לה כוויה. אך בפעם הזו, ניקולס, שבדיוק קם מהמיטה על מנת להטיל את מימיו ומחליט להצטרף אף הוא למהתלה, תוחב את ישבנו לאשנב ומשחרר נפיחה רמה היישר לפניו של אבשלום. המחזר הנזעם משלח את המחתה היישר "amidde the ers" וגורם לניקולס לכווייה קשה. בייסוריו, זועק ניקולס למים על מנת לצנן את הכווייה, וזעקותיו אלו מעירות את בעל-הבית ג'ון הסובר כי הנה הגיע השיטפון. הוא נתפש לפאניקה, חותך את החבל המחזיק את הגיגית באוויר, נשמט לרצפה ושובר את זרועו. כתוצאה מהבוקה והמבולקה, נעורה כל העיירה משנתה ומתגודדת במקום, וכך, מוטל בגיגית, נמצא ג'ון. הוא מנסה להסביר את מעשיו, ועד מהרה, כפי שניקולס חזה מראש, הוא נתפש כמטורף (וגם כבעל מקורנן).
לקריאה נוספת

שמעון זנדבנק (תרגם), סיפורי קנטרברי, עם עובד הוצאה לאור, התש"ם-1980.
סבכי קוצים

| סבכי קוצים |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: חולייתנים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: סבכיים
סוג:: curruca
מין:: סבכי קוצים
שם מדעי
 curruca communis ‏לאת'אם, 1787
תחום תפוצה


Cuculus canorus canorus + Sylvia communis
סבכי קוצים (שם מדעי: curruca communis) הוא סבכי טיפוסי נפוץ המתרבה בכל אירופה ובאזורי האקלים הממוזג של מערב אסיה. ציפור שיר קטנה זו נודדת, וחורפת באפריקה שמדרום לסהרה בחצי האי ערב ובהודו. בישראל חולף מצוי ודוגר מצוי במרכז ובצפון ומהראשונים המגיע לאזורנו בנדידת האביב מאפריקה.
מאפיינים

מהסוג סבכי זהו מהבודדים אשר הזוויגים שונים בצורה ברורה אחד מהשני. אצל שניהם החלק העליון בעיקר חום וצהוב בהיר בחלק התחתון, האברות המשניות בצבע ערמון. המקור חזק וצידיו בהירים, טבעת העין לבנה והרגלים צהבהבות. לזכר הבוגר יש ראש אפור וגרון לבן. לנקבה חסר את הראש האפור, והגרון חיוור יותר. שירתו מהירה וצורמנית, עם צלילים צווחניים.
זו ציפור של שטחים פתוחים ומעובדים, עם שיחים לקינון. הקן נבנה בשיחים נמוכים בו הנקבה מטילה 3–7 ביצים. בדומה למינים אחרים מהסוג סבכי היא ניזונה בעיקר מחרקים, אך אוכלת גם גרגירים ופירות רכים אחרים. בישראל היא מתחילה בדגירה בין ראשוני ציפורי השיר, מתחילה לקנן בתחילת מרץ, ובמהלך יוני שבה לאפריקה לחודשי הסתיו והחורף.
הערות שוליים

↑  סבכי קוצים באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שלמה הסטרין

| --- | --- |
שלמה הסטרין
שלמה הסטרין
 לידה:  1914 ויניפג, קנדה 
 פטירה:  2 בפברואר 1962 (בגיל 48 בערך)
 ענף מדעי:  ביוכימיה
 מקום מגורים:  קנדה, ארצות הברית וישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מניטובה 
 מנחה לדוקטורט:  ישעיהו ליבוביץ, ישראל יעקב קליגלר 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת 1957.
 תרומות עיקריות
 מחקר בסינתזה אנזימטית של חומרים אנלוגיים לסוכרוז
 
שלמה הֶסטרין (Hestrin;‏ 1914 – 2 בפברואר 1962) היה פרופסור לביוכימיה ומראשוני החוקרים בתחום באוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת 1957.
ביוגרפיה

הסטרין נולד בשנת 1914 בוויניפג שבקנדה ליוסף ולמרים הסטרין, שהיו קשורים בפעילות הציונית של אזור מגוריהם. בשנות ילדותו, אירחו הוריו בביתם רבים מבכירי תנועת העבודה שעסקו בשליחות בצפון אמריקה, בהם רחל ינאית בן-צבי, זלמן שזר ויהודה אבן שמואל. לאחר עלייתם לארץ ישראל בשנת 1932, הצטרפה המשפחה לקיבוץ אפיקים בעמק הירדן, שם הסטרין היה ממייסדי חברת "ספן", ואביו שימש כמזכיר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית תחת ניהולו של ברל לוקר ומנהל המכון החקלאי.
לאחר מכן החליט הסטרין להתמסר ללימודים אקדמיים, הוסמך באוניברסיטה העברית במדעי הטבע וסיים שם דוקטורט (הדיסרטציה הייתה בנושא "פירוק מלטוז על ידי מיקרו אורגניזמים", בהנחיית ישעיהו ליבוביץ וישראל יעקב קליגלר). בקנדה למד הסטרין בבית ספר עברי והשתלם במדעי הרוח באוניברסיטת מניטובה. במהלך לימודיו, שימש עוזר מחקר במחלקה לבקטריולוגיה, במעבדה לכימיה, במעבדה להורמונים והשתתף בחקר מחלת הסרטן. לאחר מכן נשלח מטעם הפקולטה לרפואה להשתלמות מקצועית בארצות הברית ושהה שם כשנה וחצי.
לאחר קום המדינה מונה הסטרין לחבר סגל בפקולטה לרפואה ובפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע של האוניברסיטה העברית. בין תפקידי המנהלה אליהם מונה לאורך השנים: ראש המחלקה לביוכימיה, מנהל המעבדה לכימיה מיקרוביולוגית, חבר הוועדה המתמדת של סנאט האוניברסיטה ויו"ר ועדת ההוראה של הפקולטה למדעי הטבע. יחד עם פרופ' אפרים קצ'לסקי (לימים אפרים קציר) היה העורך הראשון של כתב העת "מדע".
בשנת 1957 זכה הסטרין בפרס ישראל למדעים מדויקים, במשותף עם דוד פיינגולד ותלמידו גד אביגד. זכייתו ניתנה לו על מחקרו בסינתזה אנזימטית של חומרים אנלוגיים לסוכרוז. בנימוקי השופטים ניתנה התייחסות כוללת לעבודתו, עליה נאמר: "העבודה מהווה תרומה בת קיימא לביוכימיה הכללית ומעודדת את המשך התפתחותה בישראל". באותה שנה זכה מורו בעבר, שאול אדלר, בפרס ישראל למדעי הרפואה.
עבודתו הוכרה גם בפרס שווארץ. במהלך השנים, פורסמו על ידו כתשעים מחקרים בביולוגיה וביוכימיה. במחקריו המעבדתיים התגלה לראשונה חומר המשמש תחליף להרחבת נפח הדם, תגלית המשמשת בעיקר למניעת אובדן דם בנפגעים. בין תלמידיו נמנים מיכאל שרם, צבי זלינגר ואברהם הרשקו.
אחותו של הסטרין, שרה הסטרין-לרנר, זכתה בשנת 1955 בפרס ישראל למדעי הרפואה.
הסטרין נפטר בשנת 1962, בגיל 48. נטמן בהר המנוחות, הותיר אחריו את רעייתו, הארכאולוגית רות הסטרין, ואת שני ילדיו.
הוקרה והנצחה

לאחר מותו סיפר אפרים קציר על עבודתם המשותפת:
הוא ידע לדלות מידיעותיו הרבות בהיסטוריה, פילוסופיה ואמנות, ולהאיר כל עניין מנקודת ראות מקורית ומאלפת. המדע הפך מכשיר רב יכולת להבין את תופעות הטבע ולנתח ניתוח מעמיק רבות מתופעות החיים.
כדי להוקיר את זכרו של הסטרין, האגודה הישראלית לביוכימיה ולביולוגיה מולקולרית מעניקה פרס על שמו כל כמה שנים (בין שנה ל-3 שנים) הפרס ניתן לביוכימאים צעירים המצויים בתחילת הקריירה העצמאית שלהם, ואשר מבצעים את מרבית עבודתם המחקרים בתחומי ישראל.
לקריאה נוספת

אברהם חיים אלחנני, ירושלים ואנשים בה, ירושלים: ר' מס, 1977.
הערות שוליים

↑  יוסף הסטרין – למנוחות, דבר, 14 בספטמבר 1970.
↑  פירוק מלטוז על ידי מיקרו אורגניזמים, ב-HUfind, קטלוג הספרייה של האוניברסיטה העברית בירושלים
↑  שלמה הסטרין באתר GRAVEZ
↑  Hestrin Prize, The Israel Society for Biochemistry and Molecular Biology (ISBMB) (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262679405171  VIAF: 97902434   WorldCat (עם VIAF): 97902434
נחל מכוך

| --- | --- |

 מידע כללי
 שפך:  נהר הירדן (he) 
 מדינות באגן הניקוז:  השטחים הפלסטיניים, יהודה ושומרון, ישראל 
  (למפת דרום השומרון מוגדלת) נחל מכוך(למפת דרום השומרון רגילה) נחל מכוך(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל מכוך(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל מכוך
 
נַחַל מַכּוּךְ (בערבית: ואדי אל מכוך וואדי א-נועיימה) הוא הצפוני בנחלי מדבר יהודה. הנחל יורד מהר בעל חצור, הגבוה שבהרי בנימין, ונשפך לנהר הירדן בבקעת הירדן מצפון ליריחו.
תוואי הנחל

אורך הנחל הוא 25 ק"מ ושטח אגן ההיקוות הוא כ-80 קמ"ר[דרוש מקור][מפני ש...], כמעט כולו בתחומי מדבר יהודה. רוב אורכו של הנחל הוא רדוד, ויורד בשיפוע מתון. במקום בו חוצה הנחל את המתלול העיקרי של מדרגת הכפיפה העליונה במדבר יהודה, ממזרח לכביש אלון, חתור הנחל בקניון עמוק, כ-3 ק"מ אורכו, שבו מפלים קטנים וגבים המתמלאים מים בשיטפונות. חלקו העליון הנקרא בערבית ואדי אל מכוך הוא שמורת טבע. צומחים בו צמחים נדירים כמו אירוס שחום וצבעוני ההרים, ומקננים בו דורסי יום רבים. בחלקו התחתון של הנחל, בבקעת הירדן, נמצא בגדתו המזרחית בית הכנסת נערן. בקרבת הכפר נועימה, נובעים בנחל שני מעיינות גדולים, עין א-נועיימה ועין א-דויוכ, ושם גם משנה הנחל את שמו בערבית לוואדי א-נועיימה. הוא נשפך אל נהר הירדן בקרבת מעבר אלנבי.