stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדית פיאף
ביוגרפיה > מחלתה ומותה

לקראת סוף שנות החמישים החמיר מצבה הבריאותי של פיאף, שהייתה חולנית מילדותה, וב־1959 היא התמוטטה על הבמה בעת סיבוב הופעות בניו יורק. למרות בריאותה הדועכת היא שבה לבמה, וב־1961 הופיעה באולימפיה שבפריז. פיאף ערכה את ההופעות לתחינתו של בעל האולם, ברונו קוקטריקס, והצלחת הופעותיה סייעה להציל את האולם מפני סגירה. בהופעות אלו שרה בפעם הראשונה את השיר "Non, je ne regrette rien" (מילים מישל ווקֵר, לחן שארל דומון). "לשיר הזה חיכיתי כל חיי", "השיר הזה הוא אני" – כך אמרה כאשר הציגו אותו לפניה הפזמונאי והמלחין. ממד נוסף של התרגשות נבע מהידיעה כי פיאף חולה וכי לא תאריך ימים. ב־1962 נישאה פיאף בת ה־47, חולה ותשושה, לתאו סרפו בן ה־26. השניים שרו יחד את השיר "לשם מה נועדה האהבה" (À quoi ça sert l’amour).
פיאף מתה מסרטן הכבד בביתה שבדרום צרפת ב־10 או ב־11 באוקטובר 1963. בת 47 הייתה במותה. תאריך המוות המדויק אינו ידוע, שכן ההודעה על מותה עוכבה כדי לאפשר את העברת את גופתה לפריז לשם קבורתה שם. היא נקברה בבית הקברות פר לשז. הכנסייה הקתולית החרימה את הלווייתה בשל הסתייגותה מאורח חייה, ואף על פי כן ליוו את פיאף בדרכה האחרונה יותר ממאה אלף בני אדם.
ב־1970 נהרג בעלה תאו בתאונת דרכים, ונקבר לצידה.
בתרבות

חייה הדרמטיים של פיאף, וכמוהם גם שיריה, שימשו מצע לכמה מחזות. בקולנוע הושמעו שירים דוגמת "החיים בוורוד", "איני מתחרטת על דבר" ו"המנון לאהבה" בעשרות סרטים וסדרות טלוויזיה. השיר "החיים בוורוד", יותר מכול, נהפך למעין סמל נוח וקל לזיהוי לכל דבר הקשור בצרפת, וזאת גם בשל השימוש הנרחב בו בהקשר זה בסרט סברינה של בילי ויילדר. ב־1983 יצר הבמאי הצרפתי קלוד ללוש את הסרט "אהבתה של אדית פיאף" (Édith et Marcel), ובו תיאר את קשריה של פיאף עם סרדן.
ב־2007 יצא לאקרנים הסרט "החיים בוורוד" (La môme) – ביוגרפיה מלאה של פיאף – והיה לסרט היקר והמצליח ביותר בצרפת בכל הזמנים.
בתרבות > בישראל

ב־1975 הופק המופע "פדם פדם – ערב שירי אדית פיאף", בעריכת אבי קורן (שתרגם את שיריה וכתב קטעי קישור לערב), בבימוי דני ליטאי ובכיכוב הזמרת סנדרה ג'ונסון, לצד מונולוגים שהוקראו מפי יונה אליאן. מופע זה עלה במשך שנתיים, ושוב ב־1985. ב־1987 עלתה גרסה חדשה של המופע באולם נחמני בתל אביב, ושמה "גברתי הקטנה". כיכבה בו הזמרת טובה פורת.
ב־1980 הופק המחזה "פיאף", גרסה עברית למחזה שעלה בלונדון, וב־2022 הועלה המחזה שוב בהפקת התיאטרון העברי (תיאטרון הצפון)
ב־1990 הוציאה קורין אלאל את האלבום "שפת אימי", ובו שלושה שירים של אדית פיאף בתרגום של אהוד מנור לעברית.
ב-2015 הופק המחזה ״פיאף״ בתיאטרון ״בית לסין״ בביצועה של רמה מסינגר.
ראו גם

אדית פיאף – החיים בוורוד
לקריאה נוספת

פייר דוקלו, ז'ורז' מרטן, אדית פיאף, ביוגרפיה, תרגמה מצרפתית: דפנה שניצר, הוצאת רסלינג, 2018.
הערות שוליים

↑  לזכר ציפור הדרור הקטנה, דבר, 28 בנובמבר 1969
↑  גדעון קוץ, ניפוץ המיתוס: השנסון הנאצי של אדית פיאף, באתר nrg‏, 26 באוגוסט 2013
↑  אדית פיאף חולה, הארץ, 26 בפברואר 1959
↑  נתן דונביץ, אדית פיאף שבה לתחיה, הארץ, 6 בינואר 1961
↑  אדית פיאף איננה, על המשמר, 13 באוקטובר 1963
↑  מלכת הזמר אדית פיאף מתה, קול העם, 13 באוקטובר 1963
↑  רבבות בהלווית הזמרת אדית פיאף, הארץ, 15 באוקטובר 1963
↑  גואל פינטו, הקול האמיתי של פיאף, באתר הארץ, 18 במרץ 2007
אורי קליין, גם הבמאי לא מתחרט על כלום, באתר הארץ, 14 במרץ 2007
↑  פיאף בעברית, מעריב, 23 ביוני 1975
↑  זאב פרי, סנדרה ג'ונסון בערב יחיד חדש, דבר, 25 בפברואר 1980
↑  יוסי חרסונסקי, אדית אליאן וסנדרה פיאף, מעריב, 11 באוקטובר 1985
↑  השגריר לא בא לגברת הקטנה, מעריב, 30 ביולי 1987
ליאורה כהן, פורת אחרי האבל, חדשות, 13 באוגוסט 1987
↑  "פיאף" בהפקה:ישראלית, דבר, 2 באפריל 1980
אליקים ירון, על מות אדית פיאף, מעריב, 6 ביולי 1980
↑  פיאף, באתר התיאטרון העברי
↑  יובל אראל, פיאף – המחזה - יובל אראל, באתר הבלוג של יובל אראל, ‏2023-05-29
↑  עמית שהם, אלאל בשיאה - 'שפת אמי' - אן.אם.סי, חדשות, 18 באוקטובר 1990
יעל גבירץ, זו לא חוכמה לומר ז'ה־טם, חדשות, 5 ביולי 1990
↑   דניאל בן סימון, "אדית פיאף: ביוגרפיה": ספר שמחמיץ את הדרמות הגדולות בחייה של הדיווה, באתר הארץ, 6 בפברואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266562405171  PLWABN: 9810616546305606  BIBSYS: 90154536  BNC: 000378895  BNE: XX889519  BnF: cb13898453f (data)  CiNii: DA06293036  GND: 118594125  ICCU: LO1V172070  ISNI: 0000 0003 6864 3144  LCCN: n50010718  LNB: 000032153  MusicBrainz: 4f8ef4a3-40fa-46b5-8773-97686a8424f4  NDL: 00452753  NKC: jn20000701407  NLA: 35769223  NLG: 248083  NLK: KAC201615411  NSK: 000066018  NTA: 070716439  RERO: 02-A003691355  RSL: 000083709  SELIBR: 258297  SNAC: w69p34vh  SUDOC: 080879667  Trove: 1079000  VIAF: 141145970358932252843   WorldCat (עם VIAF): 141145970358932252843 
אדית פיאף בילדותה
פסל בדמותה של פיאף
קברה של פיאף בבית הקברות פר לשז בפריז
יהדות סינגפור

|  אוכלוסייה |
| --- | --- |
 כ-3,000
 שפות
 עברית, אנגלית, עיראקית יהודית
 נוסח תפילה
 ספרדי
 
בניין של דוד אליאס בסינגפור. נבנה בשנת 1928.
בית הכנסת מגן אבות, שנבנה בשנת 1878. משמאלו מרכז יעקב בלס
בית הספר היהודי ע"ש סר מנשה מאיר בסינגפור
במדינת האי סינגפור קהילה יהודית קטנה.
הגל הראשון של ההגירה היהודית לסינגפור היו יהודים ממוצא בגדדי. כתוצאה מרדיפת יהודים בעיראק במהלך שלטונו של המושל העות'מאני דאוד פאשה(אנ') מבגדאד. יהודים אלו סחרו בין הנמלים הבריטיים דאז, כלכותה וסינגפור. בנוסף לסוחרים היהודים מעיראק, הגיעו גם סוחרים יהודיים מהודו ואיראן בשנת 1840.
ב-1841 קיבלו שלושה יהודים, יוסף דווק כהן, נאסים יוסף עזרא ועזרא יחזקאל, אישור לחכירת קרקע לבניית בית כנסת. בית הכנסת נבנה במקום ששימש קודם לכן כחנות קטנה. בית הכנסת אפשר תפילה ל-30-40 גברים, ללא נשים שבאותם זמנים פקדו לעיתים נדירות את בית הכנסת. המנהג המקומי התיר לבוא בשבת לבית הכנסת בריקשה. בית הכנסת שימש השראה לשמו של רחוב בית הכנסת (Synagogue Street) הקיים עד היום.
בתי הכנסת הקיימים עד היום בסינגפור הם 'מגן אבות' שהוקם ב-1878 ו ו'חסד אל' שהוקם ב-1905. אל הקהילה היהודית בסינגפור שהייתה ברובה ספרדית, נוספו יהודים אשכנזים מאנגליה, הולנד, סין, רוסיה וגרמניה שהתיישבו גם הם במקום. רובם היו סוחרים ובעלי מקצועות חופשיים. הקהילה שגשגה והשפעתה הייתה גדולה, ביחס הפוך לגודלה.
מנתוני מפקד האוכלוסין של 1931 עולה כי 832 היהודים ומספר גדול יותר של תושבים ערבים היו רוב מחזיקי הנכסים בעיר.
ערב מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 מנתה הקהילה יותר מ-1,500 תושבים יהודים. הקהילה לא סבלה רבות מאנטישמיות, ונהנתה ממצב כלכלי טוב יחסית. במהלך המלחמה, כאשר נשלטה סינגפור על ידי יפן, נשלחו רוב היהודים למעצר בכלא היפני. כאשר שוחררו לאחר המלחמה, עזבו מרביתם את סינגפור לארצות הברית, בריטניה, ארץ ישראל ואוסטרליה.
בשנת 1968 מנתה הקהילה היהודית כ-450 נפשות ובשנת 1997 חיו בסינגפור 300 יהודים.
בשנת 2022 היו בסינגפור כ-2500 יהודים כולל כ-200 יהודים מקומיים והשאר יהודים מישראל, אירופה וארצות הברית ששוהים בסינגפור לצורך עבודתם.
אישים נודעים

דייוויד מרשל (1908–1995) נולד בסינגפור למשפחת משעל, משפחת סוחרים עשירה שמוצאה מיהדות עיראק שימש בתפקיד השר הראשי (מקביל לתפקיד ראש הממשלה - chief minister) הראשון של השלטון העצמי בסינגפור (תחת חסות בריטית), הוא כיהן בתפקיד בשנת 1955 למשך כ-14 חודש עד שהחליט לפרוש מתפקידו שאותו המשיך לי קואן יו. מרשל המשיך בפעילות פוליטית ושימש גם כשגריר סינגפור במספר מדינות אירופאיות.
סר מנשה מאיר (1843–1930) אזרח בריטניה, איש עסקים ונדבן, ממייסדי הקהילה היהודית בסינגפור. נולד בבגדד, למשפחה יהודית שהיגרה לכלכותה, שם התחנך. בגיל 15 הצטרף לדודו בסינגפור, בהמשך חזר לכלכותה, עבר לבורמה והחל לעסוק במסחר. ב-1873 חזר לסינגפור וייסד חברה לייבוא וייצוא, שהייתה מעורבת במסחר באופיום. הצלחתו העסקית הפכה אותו לטייקון ונדבן וממנהיגי הקהילה היהודית של יוצאי בגדאד בסינגפור.על שמו קרוי בית הספר של הקהילה היהודית בסינגפור.
פרנק בנג'מין, סוחר שהקים את חברת הקמעונאות F J Benjamin בשנת 1959. בשנת 1975, פתח את החנות הראשונה למותג יחיד של סינגפור, Lanvin, במלון Grand Hyatt
יעקב בלס (1921–2000) היה סוכן מניות ונדבן יהודי יליד עיראק. הוא היה היו"ר המכונן של הבורסה של מלאיה, מ-1962 עד 1964, ולאחר מכן הבורסה לניירות ערך של מלזיה וסינגפור מ-1964 עד 1967. מכספי צוואתו הוקם מרכז ג'ייקוב בלס בצמוד לבית הכנסת 'מגן אבות'. בית כנסת עולי בבל בראשון לציון קרוי על שמו ולזכרו הוקם גן כחלק מהגנים הבוטניים בסינגפור, המשמש ללימודי טבע לילדים.
יוסף גרימברג(אנ') (1933 - 2017) היה עורך דין בולט ושופט לשעבר בבית המשפט העליון.
הארי אליאס (1937 - 2020) היה המייסד של משרד עורכי הדין Harry Elias Partnership LLP ואחד מעורכי הדין הבכירים בסינגפור. ב-1985 הוא הקים את תוכנית הסיוע המשפטי הפלילי, במסגרתה עורכי דין מגנים בחינם על העניים והנאשמים בפשעים שאינם ממוניים.
לקריאה נוספת

משה יגר, הודו, המסע הארוך לאסיה פרק בתולדות הדיפלומטיה של ישראל, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2004, עמ' 140-178
הערות שוליים

↑  ג'וזף ששון, פרק ראשון בספר שושלת ששון, כנרת זמורה דביר, 2023
1 2  Origins of the Baghdadi Trade Diaspora genealogy project, geni_family_tree
↑  Cheong Suk-Wai, ההיסטוריה של יהודי סינגפור מתוך כתבה על בית הספר היהודי על שם סר מנשה מאיר, באתר The Straits Times, ‏8 באוקטובר 2015
1 2 3 4  קהילת יהודי סינגפור, באתר אנו – מוזיאון העם היהודי
↑  ג'ורדין היים, בן בנג'מין, מוזיאון ראשון בסינגפור מספר את קורות הקהילה היהודית, באתר זמן ישראל, 15 בינואר 2022
↑  David Saul Marshall | Infopedia, web.archive.org, ‏2015-03-18
↑  על סיר מנשה מאיר, באתר בית הספר היהודי הבינלאומי SMMIS
↑  Tong Van, המייסד של FJ Benjamin פורש לאחר 63 שנה, באתר Inside Retail Asia, ‏13 בדצמבר 2022 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Cheong Suk- Wai, תרומת הקהילה היהודית לסינגפור (באנגלית), באתר סטרייט טיימס, ‏8 באוקטובר 2015
↑  A synagogue on Church Street, The Long and Winding Road, ‏2012-11-21 (באנגלית)
↑  בית כנסת עולי בבל ע"ש יעקב בלס מסינגפור בראשון לציון, באתר כיפה, ‏2018-08-07
↑  הגן לילדים על שם יעקב בלס, באתר הגנים הבוטניים בסינגפור
↑  Cheong Suk-Wai, הארי אליאס על שהותו כילד במחנה לשבויי מלחמה במהלך הכיבוש היפני, באתר סטרייט טיימס, ‏8 באוקטובר 2015
↑  Sara Grosse, על תוכנית הסיוע המשפטי שיזם הארי אליאס (באנגלית), באתר web.archive.org Channel NewsAsia, ‏29 ביולי 2015
אונוריס

| --- | --- |

 תפקיד:  אל המלחמה והצייד
 תרבות:  מיתולוגיה מצרית 
 
אונוריס תואר לרוב כחובש פיאה ובעל שתיים עד ארבע נוצות ארוכות על ראשו (אין להתבלבל אם דמותו של שו שמתוארת בקברו של סתי הראשון בעמק המלכים -kv17).
אונוריס (אפשר גם: אונאריס; במצרית עתיקה: אן-חור, בקופטית: ⲁⲛϩⲟⲩⲣⲉ, ביוונית: Ὀνούρις, נקרא גם אן-חר, אינחורת, חן-חר ואינחרת) הוא אל המלחמה והצייד במיתולוגיה המצרית שנסגד באזור אבידוס, במיוחד בתיניס. חלק מפעילותו מתרחשת בים.
שמו ותיאורו

פירוש שמו של אנחור הוא "[זה אשר] מוביל את הרחוק" (או: הרחוקה). ישנם כמה טקסטים המזכירים את המיתוס לפיו הוא איתר את האלה מח'ית בעלת ראש הלביאה בנוביה, הביא אותה למצרים, והפך אותה לאשתו ועמיתתו לציד. וזהו כנראה מקורו של השם. שמו השני, "קוטל האויבים", מצביע על תפקידו כלוחם.
אונוריס מתואר כגבר מזוקן, לבוש בחצאית (אשר בחלק מהתיאורים דומה יותר לקילט), חבוש בכתר נוצות ומחזיק בחנית או רומח. בצורתו האנתרופומורפית, אונוריס הוא אל בעל ראש אריה שמסמל כוח ועוצמה.
תפקידיו

לפי מעמדו כאל המלחמה הוא היה פטרונם של הצבא המצרי והלוחמים המלכותיים. לבטח, בפסטיבלים לכבודו, נערכו קרבות לעג. במהלך התקופה הרומאית במצרים, הקיסר טיבריוס נחקק על קירות המקדשים המצריים אם המאפיין המיוחד של אונוריס - כתר ארבע הנוצות.
היוונים השוו את אונוריס לארס - אל המלחמה במיתולוגיה היוונית. לפי האגדה האולימפית בה בורחים האלים מטיפון ומתגלגלים לצורת חיות, ארס הופך לדג, כמו אונוריס (או בשמו היווני לפידוטוס).
משמעות שמו של אנח'ור היא גם "נושא השמיים", וביחד עם הכתר התואם. לעיתים קרובות, היו שהתבלבלו בינו לבין אל האוויר שו, עד שבתקופה מאוחרת יותר הם התחברו לאל אחד: "אנחור-שו". כאשר הם בצורתם המשותפת, אנוריס הוא בנם של האלים רע ובסתת.
הכוהנים הגדולים של אנחור

אמנחותפ - מתקופת שלטונו של תחותמס הרביעי. אשתו, חנות, הייתה כותבת שירים לאנחור, ובניו האט וקנא היו לוחמי המרכבה של האל. ידוע מאסטלה שמאוחסנת במוזיאון הבריטי (EA 902).
נבווננף - היה הכהן הגדול של אונוריס בזמנו של סתי הראשון. מונה לכהן הגדול של אמון בתקופת מלכותו של רעמסס השני.
חורי.
מינמוסה - בנם של הכהן הגדול חורי ואשתו אינטי. גם משלטונו של רעמסס השני.
אנחורמוסה - מתקופתו של מרנפתח.
סישפסת - משנות מלכותו של רעמסס השלישי.
חרסיס - מוזכר באוסטרקון מאבידוס.
בתרבות

אנחור הוא דמות משחק בזירת הקרב מרובת המשתתפים, SMITE. הוא נושא את התואר "קוטל האויבים" ומוצג בתור אריה השומר על מאפייניו האנושיים כמו זקנו, חצאיתו וכתרו בעל הנוצות.
אונוריס הוא גם אל כאוטי במשחק המחשב NetHack/Slash'EM.
יש לו גם תפקיד מזערי בספר הפנטזיה משנת 2012 שנכתב על ידי ריק ריירדן; "צל הנחש", בו הוא אל הנחשב מת וחוזר לחיים במטרה להשמיד את אל הכאוס, אפופיס.
לקריאה נוספת

האיקונוגרפיה של אנחור(הקישור אינו פעיל)
http://www.ancientegyptonline.co.uk/anhur.html
http://forgottenrealms.wikia.com/wiki/Anhur
http://www.crystalinks.com/anhur.html
הערות שוליים

↑  .Wilkinson, Richard H, The Complete Gods and Goddesses of Ancient Egypt, Thames & Hudson, 2003, עמ' 118
↑  Fleming, Fergus; Lothian, Alan (1997). The way to eternity: Egyptian myth. Time-Life Books. p. 56.
↑  Turner, Patricia; Coulter, Charles Russell (2001). Dictionary of Ancient Deities. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-514504-5.
↑  (Liberalis), Antoninus; Celoria, Francis. The Metamorphoses of Antoninus Liberalis: A Translation with Commentary (PDF).(הקישור אינו פעיל)
↑  Porter & Moss (1960). Topographical Bibliography. Griffith Institute website. Oxford University Press. נבדק ב-1 במאי 2010. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Kitchen, K.A., Rammeside Inscriptions, Translated & Annotated, Translations, כרך III, Blackwell Publishers, 1996
1 2 3  Porter and Moss, Topographical Bibliography, כרך Volume V Upper Egypt, Griffith Institute, 1960
↑  http://www.smitewiki.com/Anhur
| המיתולוגיה המצרית |
| --- | --- | --- |
| הפנתאון המצרי | אוסיריס • איסיס • אכר • אמון • אמונת • אנוביס • אפיס • עאפפ • ארבעת בני הורוס • אתום • אתון • בת • בס • בסתת • גב • הורוס • חעפי • חכא • וואדג'ת • ח'ונסו • ח'נום • ח'פרי • חתחור •  מות • מונתו • מין • מע'ת • מפדת • נו • נות • נחבת • נית • נפרתם • נפתיס • סתת • סבכ • סופדו • סח'מת • סת (סת־בעל) • ענקת • פאחת • פתח • קבוי • קוק • קטש • רע (העין של רע) • רשף • שו • תאורת • תחות • תפנות • סרקת |     |
| אתרים מיתולוגיים | בנבן |     |
| כתבים דתיים | אמדואת • כתבי הפירמידות • כתבי ארונות קבורה • ספר האדמה • ספר המערות • ספר המתים (הפפירוס של אני) • ספר הנשימה • ספר השערים |     |
| פולחן | מקדשים מצריים (מקדש לוקסור • כרנך • מקדשי אבו סימבל) • הפירמידות במצרים (הפירמידה הגדולה של גיזה) • הספינקס הגדול של גיזה • עמק המלכים • חג הסד |     |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16931563p (data)  GND: 118850377  LCCN: n2014058571  SUDOC: 083340882  VIAF: 18019557   WorldCat (עם VIAF): 18019557 
קיר המקדש בכרנך. משמאל לימין: אמון-רע, רעמסס השני, אנחור, רעמסס השני ושישת.
קללת האדם והאשה

בְּזֵעַת אַפֶּיךָ תֹּאכַל לֶחֶם. ציור משנת 1889 המתאר את קציר החיטה.
קללת האדם והאשה היא מושג, המהווה חלק מהסיפור המקראי על חטא האכילה מעץ הדעת. על פי המסופר בפרשת בראשית, עברו אדם וחוה אשתו על ציוויו של ה', שאסר עליהם את אכילת פירות עץ הדעת אשר במרכז גן העדן. בתגובה, הטיל עליהם ה' סדרת קללות, אותן נגזר על המין האנושי לשאת לאורך הדורות.
הרקע לקללות

על פי המסופר בפרשת בראשית, כאשר שֹם ה' את האדם בגן עדן, הורה לו לאכול מפירות עצי הגן, אך הזהירו לבל יאכל מפירות 'עץ הדעת טוב ורע' (המכונה בקיצור: 'עץ הדעת') שבמרכז הגן, ובאם יעבור על אזהרתו - ימות. לאחר בריאת האשה (שלאחר החטא השתנה שמה ל'חוה') שידל אותה הנחש לאכול מפרי עץ הדעת למרות הציווי האלוהי שאסר את הדבר. האשה התפתתה ולאחר שאכלה מפרי העץ, נתנה גם לאדם לאכול ממנו.
בעקבות זאת פנה ה' אל האדם בשאלה אם אכל מעץ הדעת, על מנת לאפשר לו להודות בחטאו ולהיפטר מעונש או לפחות להקל בעונשו. האדם אמנם הודה באכילה מעץ הדעת אך האשים את אשתו שפיתתה אותו לכך. כאשר פנה ה' אל האשה בשאלה 'מה זאת עשית', ענתה האשה שהנחש פיתה אותה לאכול מעץ הדעת.
אז החל ה' לקלל את הנחש, האשה והאדם, בקללות שנועדו להביא לכפרה על החטא ולתיקונו.
הרקע לקללות > קללת הנחש

את הנחש קלל שמעתה רגליו תקוצצנה והוא יזחל על גחונו בצורה משפילה ומתפתלת, המעידה על אופיו השפל והערמומי. לשונו המשתלחת מפיו תלחך את העפר, ותמיד תהיה מתיחות בין הנחש לאדם, כאשר הנחש ינסה תמיד להכיש את האדם בעקבו, והאדם ינסה לרוצץ את ראשו של הנחש לבל יפגע בו: ”אָרוּר אַתָּה מִכָּל הַבְּהֵמָה וּמִכֹּל חַיַּת הַשָּׂדֶה עַל גְּחֹנְךָ תֵלֵךְ וְעָפָר תֹּאכַל כָּל יְמֵי חַיֶּיךָ: וְאֵיבָה אָשִׁית בֵּינְךָ וּבֵין הָאִשָּׁה וּבֵין זַרְעֲךָ וּבֵין זַרְעָהּ הוּא יְשׁוּפְךָ רֹאשׁ וְאַתָּה תְּשׁוּפֶנּוּ עָקֵב” (ספר בראשית, פרק ג', פסוקים י"ד–ט"ו).
קללת המוות למין האנושי

הקללה המשותפת לכל המין האנושי, זכרים ונקבות כאחד, היא קללת המוות. עד לחטא האדם, לא היה המין האנושי אמור למות כלל, אלא להיות בן אלמוות. אמנם כאשר הניח ה' את האדם בגן עדן, הזהירו שאם יאכל מפרי עץ הדעת - יהיה בן מוות: ”וּמֵעֵץ הַדַּעַת טוֹב וָרָע לֹא תֹאכַל מִמֶּנּוּ כִּי בְּיוֹם אֲכָלְךָ מִמֶּנּוּ מוֹת תָּמוּת”.
ואכן, לאחר האכילה מעץ הדעת, בתוך הקללה שקלל ה' את האדם, נכללה קללת המוות: ”בְּזֵעַת אַפֶּיךָ תֹּאכַל לֶחֶם עַד שׁוּבְךָ אֶל הָאֲדָמָה כִּי מִמֶּנָּה לֻקָּחְתָּ כִּי עָפָר אַתָּה וְאֶל עָפָר תָּשׁוּב”.
לפי התלמוד הבבלי וחלק מהפרשנים, נבואת הנביא ישעיהו: ”בִּלַּע הַמָּוֶת לָנֶצַח וּמָחָה אֲדֹנָי אֱלוֹהִים דִּמְעָה מֵעַל כָּל פָּנִים”, משמעותה שבאחרית הימים, כאשר יתוקן החטא, ישובו בני האדם לחיות חיי נצח כפי שהיה קודם החטא.
קללת האשה

על פי המסופר במקרא, קוללה האשה בארבעה עונשים הקשורים לצער הגוף המלווה את מעגל החיים שלה. ביחס למהות כמה מהקללות קיימים מספר פירושים. הקללות מופיעות כולן בפסוק אחד: ”אֶל הָאִשָּׁה אָמַר הַרְבָּה אַרְבֶּה עִצְּבוֹנֵךְ וְהֵרֹנֵךְ בְּעֶצֶב תֵּלְדִי בָנִים וְאֶל אִישֵׁךְ תְּשׁוּקָתֵךְ וְהוּא יִמְשָׁל בָּךְ”.
ארבע קללות מופיעות כאן: 1. ”הַרְבָּה אַרְבֶּה עִצְּבוֹנֵךְ”. 2. ”וְהֵרֹנֵךְ”. 3. ”בְּעֶצֶב תֵּלְדִי בָנִים”. 4. ”וְאֶל אִישֵׁךְ תְּשׁוּקָתֵךְ וְהוּא יִמְשָׁל בָּךְ”.
קללת האשה > הרבה ארבה עצבונך

כמה פרשנויות ניתנו לקללה זו. יש אומרים שהכוונה היא לצער דם הוסת החודשי שהחל להופיע באשה רק לאחר החטא. יש אומרים שהכוונה היא לצער דם הבתולים שמתלווה לבעילה הראשונה שנבעלת הבתולה. ועל פי חז"ל בתלמוד הבבלי, הכפילות 'הרבה ארבה' רומזת לשני דמים אלו: ”אל האשה אמר הרבה ארבה - אלו שני טפי דמים: אחת דם נדה ואחת דם בתולים”. רש"י בשם המדרש בתלמוד הבבלי מבאר שהמילה 'עצבונך' מרמזת ל'צער גידול בנים'. והרד"ק בשם אביו פירש שהכוונה לתופעות הלוואי המתלוות להריון. ולדעת החזקוני הכוונה היא שהיא תהיה ב'עצבון וטורח' כל ימיה.
קללת האשה > והרונך

לגבי קללה זו, מוסכם על הכל שהכוונה לצער המתלווה להריון, אלא שגם כאן קיימות שתי גישות לאיזה צער בדיוק הכתוב מכוון: יש מפרשים שהכוונה לתחושת הכבדוּת ותופעות הלוואי המתלוות להריון. ויש מפרשים שהכוונה לאריכות משך ההריון, שלפני החטא באותו היום בו התעברה - ילדה, ואילו לאחר החטא ימי הריונה תשעה חודשים.
קללת האשה > בעצב תלדי בנים

ביחס לקללה זו קיימת תמימות דעים בין פרשני המקרא, שהכוונה היא לצער הלידה שבכאבי צירי לידה וביציאת התינוק מן הרחם. יש מדרשים הרואים בייתור המילה 'בעצב' רמז לצער ההפלה. ויש הרואים בייתור במילה "בנים" רמז לצער גידול בנים.
קיימת גישה נוספת לפיה ״בעצב״ מלשון עיצוב ו״בנים״ מלשון בונים, בנייה. במהלך ההיריון האישה מתעצבת ולומדת להיות אמא, מתעצבת כדי לבנות את ילדיה.
קללת האשה > ואל אישך תשוקתך והוא ימשול בך

ביחס לקללה זו ניתנו כמה הסברים ופרשנויות, אמנם המכנה המשותף של רוב הפרשנים הוא שמדובר בקללה אחת שיש לה שני חלקים, ולא בשתי קללות נפרדות.
כמה מהפרשנים מבארים שהקללה מחולקת לשני חלקים: עד עתה מעמד שני המינים היה שווה, ומעתה האשה תהיה משועבדת לבעלה לעשות רצונו ('והוא ימשול בך'), אך לא תהיה לאשה אפשרות להימנע מנישואין, משום שתהיה לה תשוקה עזה לחיות עם בעל, על אף ה'מחיר' שהיא תשלם על כך ('ואל אישך תשוקתך'). ההולכים בדרך זו רואים בעונש זה מידה כנגד מידה באשר לחטאה של האשה: היא שידלה את בעלה לאכול מעץ הדעת, מעתה היא תציית לדבריו ולא הוא יציית לה.
רבים מבארים שתשוקה זו אינה תשוקת הנישואין אלא תשוקה ליחסי אישות, והקללה היא שאף על גב שתהיה לאשה תשוקה להיות עם בעלה ('ואל אישך תשוקתך'), היא לא תוכל לשדל אותו בדברים לשכב עימה אלא ההחלטה תהיה בידיו ('והוא ימשול בך').
הרמב"ם מבאר את הפסוק כענישת האשה בתשוקה לחיי אישות עם בעלה, ומאידך דרישה מהגבר לשלוט על תשוקת האשה אליו ולווסתה, ולא להתפתות לה תמיד למשכב, שזהו עונש לאשה שתשוקתה לא באה לכדי מימוש.
בניגוד לדעות שהובאו, הרד"ק מבאר ששני חלקי המשפט הם שני עונשים שונים. בעוד שהקללה 'ואל אישך תשוקתך' מתייחסת להשתוקקותה לבעלה ליחסי אישות על אף שבכך היא מביאה על עצמה את צער ההריון והלידה; הקללה 'והוא ימשול בך' מתייחסת לשליטה הכללית של הגבר על אשתו, ונחיתותה כלפיו לעשות רצונו.
מאידך, ראב"ע מפרש את המילה 'תשוקתך' במובן של צייתנות, ומתוך כך מפרש את כל המשפט כיחידה אחת: 'ואל אישך תהיי מצייתת, כי הוא ימשול בך'.
יש המבארים שהקללה 'והוא ימשול בך' מתקיימת בכך שהאשה נעשתה תלותית בבעלה מבחינה כלכלית.
בתלמוד הבבלי מובאים דברי רב יצחק בר אבדימי המונה עשר קללות שנתקללה האשה בפסוק זה, שחלקן מפורשות בכתוב וחלקן רמוזות בו:
אמר רב יצחק בר אבדימי: עשר קללות נתקללה חוה, דכתיב: אל האשה אמר הרבה ארבה - אלו שני טפי דמים, אחת דם נדה ואחת דם בתולים. עצבונך - זה צער גידול בנים, והרנך - זה צער העיבור, בעצב תלדי בנים - כמשמעו, ואל אישך תשוקתך - מלמד שהאשה משתוקקת על בעלה בשעה שיוצא לדרך. והוא ימשל בך - מלמד שהאשה תובעת בלב, והאיש תובע בפה, זו היא מדה טובה בנשים... כי אתא רב דימי אמר: עטופה כאבל [מתביישת לצאת בשער מגולה (רש"י)], ומנודה מכל אדם [אסורה להינשא לשני גברים], וחבושה בבית האסורין [דרכה להיסגר בביתה]
לפי פרשנות אחרת, הנשמה מורכבת חציה מזכר וחציה מנקבה ״ימשול״ מלשון ישלים. לפיכך, הפסוק אומר שהנשמה של האישה (ושל הגבר) נותרת חצויה אלא אם היא זוכה לפגוש בחצי השני המשלים אותה.[דרוש מקור]
קללת האדם

קללת האדם מתחלקת גם כן לארבעה עונשים, הקשורים לתלותיות האדם בדגן כדי לשבוע וממילא לצורך לטרוח ולהתייגע כדי להשיג מזון, לעומת מצבו בגן העדן בו ניזון מפירות העץ שאינם דורשים כמעט טיפול והשקעת מאמצים:
וּלְאָדָם אָמַר כִּי שָׁמַעְתָּ לְקוֹל אִשְׁתֶּךָ וַתֹּאכַל מִן הָעֵץ אֲשֶׁר צִוִּיתִיךָ לֵאמֹר לֹא תֹאכַל מִמֶּנּוּ אֲרוּרָה הָאֲדָמָה בַּעֲבוּרֶךָ בְּעִצָּבוֹן תֹּאכֲלֶנָּה כֹּל יְמֵי חַיֶּיךָ: וְקוֹץ וְדַרְדַּר תַּצְמִיחַ לָךְ וְאָכַלְתָּ אֶת עֵשֶׂב הַשָּׂדֶה: בְּזֵעַת אַפֶּיךָ תֹּאכַל לֶחֶם עַד שׁוּבְךָ אֶל הָאֲדָמָה כִּי מִמֶּנָּה לֻקָּחְתָּ כִּי עָפָר אַתָּה וְאֶל עָפָר תָּשׁוּב
כאמור, הקללה מחולקת לארבעה חלקים, כאשר הכותרת של ארבעת החלקים היא: ”אֲרוּרָה הָאֲדָמָה בַּעֲבוּרֶךָ”, כלומר העונשים נובעים מקללת האדמה.
אמנם חז"ל ראו במילים אלו לא רק כותרת לקללות הבאות אחריה, אלא גם רמיזה על כך שמקום השדות יתמלא במיני מזיקים שיזיקו לתבואה: ”מעלָה לך דברים ארורים כגון זבובים ופרעושים ונמלים, משל ליוצא לתרבות רעה והבריות מקללות שָדַיִם שינק מהם” (רש"י על בראשית פרק ג', פסוק י"ז, בשם המדרש).
ארבעת חלקיה של הקללה הם: 1. ”בְּעִצָּבוֹן תֹּאכֲלֶנָּה כֹּל יְמֵי חַיֶּיךָ”. 2. ”וְקוֹץ וְדַרְדַּר תַּצְמִיחַ לָךְ” 3. ”וְאָכַלְתָּ אֶת עֵשֶׂב הַשָּׂדֶה”. 4. ”בְּזֵעַת אַפֶּיךָ תֹּאכַל לֶחֶם”.
קללת האדם > בעצבון תאכלנה כל ימי חייך

באשר לפירוש קללה זו ישנה הסכמה בין המפרשים, שהכוונה היא שמכאן ואילך תהיה כרוכה השגת המזון בצער ומאמץ הדרושים להפקת הלחם מן החיטה (כפי שיבואר בהמשך), לעומת המצב המקורי בו היה האדם ניזון מקטיף פירות העץ ללא מאמץ.
קללת האדם > וקוץ ודרדר תצמיח לך

כחלק מעונשו של האדם להשיג את מזונו תוך מאמץ ויגיעה, קלל ה' את האדמה, שתוציא באופן טבעי, ללא צורך בזריעה, קוצים ודרדרים שיקשו על האדם לזרוע את שדהו במיני דגן וקטנית, בהיותו נזקק לחרוש את שדהו ולעקור את מיני הקוצים הצומחים בה.
בספרות המקראית הפכו הקוצים הצומחים בשדה, לסמל לשדה אדם עצל שלא ממלא את תפקידו כאדם לעבוד בחריצות ולדאוג לניקיון שדהו מקוצים:
עַל שְׂדֵה אִישׁ עָצֵל עָבַרְתִּי וְעַל כֶּרֶם אָדָם חֲסַר לֵב: וְהִנֵּה עָלָה כֻלּוֹ קִמְּשֹׂנִים כָּסּוּ פָנָיו חֲרֻלִּים וְגֶדֶר אֲבָנָיו נֶהֱרָסָה: וָאֶחֱזֶה אָנֹכִי אָשִׁית לִבִּי רָאִיתִי לָקַחְתִּי מוּסָר: מְעַט שֵׁנוֹת מְעַט תְּנוּמוֹת מְעַט חִבֻּק יָדַיִם לִשְׁכָּב
.
קללת האדם > ואכלת את עשב השדה

על פי פרשנות הפשט למקרא ורוב המפרשים, כאן קבע ה' שמעתה ואילך המרכיב התזונתי העיקרי בצריכת המזון של האדם יהיה הלחם העשוי מהדגן, שהפקתו כרוכה במספר רב של שלבים הדורשים מאמץ רב: חרישה, זריעה, קציר, דייש, זרייה, טחינה, לישה ואפייה.
קללת האדם > בזעת אפיך תאכל לחם

בעקבות הקביעה שמזונו העיקרי של האדם יהיה הלחם, נעשתה מלאכת השגת המזון כרוכה במאמץ פיזי יומיומי רב, המלוּוה בהופעת זיעה בגוף המתאמץ.
גירוש האדם מגן עדן

על פי המתואר במקרא, לאחר שקלל ה' את האדם ואשתו, ואת המין האנושי כולו במוות, עלה בליבו החשש שמא יצליח האדם לקחת מפרי עץ החיים שבמרכז הגן (סמוך לעץ הדעת), הנותן חיי-עולם לאוכליו, ולשוב לחיות חיי נצח. לפיכך גרש ה' את האדם ואשתו מגן העדן אל ארץ עדן, וכדי להבטיח שלא יחזור אל גן העדן לקחת מפירות עץ החיים, הציב מזרחית לגן העדן את הכרובים ואת להט החרב המתהפכת, כדי לשמור את דרך עץ החיים.
וַיֹּאמֶר ה' אֱלֹוהִים, הֵן הָאָדָם הָיָה כְּאַחַד מִמֶּנּוּ, לָדַעַת, טוֹב וָרָע; וְעַתָּה פֶּן-יִשְׁלַח יָדוֹ, וְלָקַח גַּם מֵעֵץ הַחַיִּים, וְאָכַל, וָחַי לְעֹלָם. וַיְשַׁלְּחֵהוּ ה' אֱלֹוהִים, מִגַּן-עֵדֶן--לַעֲבֹד, אֶת-הָאֲדָמָה, אֲשֶׁר לֻקַּח, מִשָּׁם. וַיְגָרֶשׁ, אֶת-הָאָדָם; וַיַּשְׁכֵּן מִקֶּדֶם לְגַן-עֵדֶן אֶת-הַכְּרֻבִים, וְאֵת לַהַט הַחֶרֶב הַמִּתְהַפֶּכֶת, לִשְׁמֹר, אֶת-דֶּרֶךְ עֵץ הַחַיִּים
לפי ספר היובלים, הגירוש נעשה באחד בחודש הרביעי - מועד תקופת הקיץ (נקודת היפוך) בלוח השנה במגילות קומראן.