stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הימורים מקוונים

הימורים מקוונים או הימורים באינטרנט הם סוגים שונים של הימורים הנערכים באינטרנט. בהגדרה נכללים פוקר וירטואלי, בתי קזינו והימורי ספורט. מיזם ההימורים המקוונים הראשון שנפתח לקהל הרחב היה פרויקט רכישת כרטיסים להגרלת הלוטו הבינלאומית של ליכטנשטיין באוקטובר 1994. כיום השוק מגלגל כ-40 מיליארד דולר ברחבי העולם מדי שנה, לפי הערכות שונות.
מדינות רבות מגבילות או אוסרות הימורים מקוונים. עם זאת, הדבר חוקי בחלק ממדינות ארצות הברית, במספר מחוזות בקנדה, ברוב מדינות האיחוד האירופי ובמספר מדינות בקריביים.
בשווקים חוקיים רבים ספקי שירותי הימורים מקוונים נדרשים על פי חוק להיות בעלי רישיון מסוג כלשהו על-מנת לספק שירותים או לפרסם לתושבים שם. לדוגמה, ועדת ההימורים של בריטניה או המועצה לבקרת המשחקים של פנסילבניה בארצות הברית.
בתי קזינו מקוונים וחברות הימורים רבות ברחבי העולם בוחרים להתבסס במקלטי מס בקרבת מקום השווקים העיקריים שלהם. יעדים אלו כוללים את גיברלטר, מלטה ואלדרני באירופה, ובאסיה, האזור המנהלי המיוחד של מקאו נחשב במשך זמן רב למקלט מס וכבסיס ידוע למפעילי הימורים באזור. עם זאת, בשנת 2018 האיחוד האירופי הסיר את מקאו מרשימת מקלטי המס הרשומים ברשימה השחורה.
היסטוריה

בשנת 1994, אנטיגואה וברבודה העבירו את חוק הסחר והעיבוד החופשי, המאפשר להעניק רישיונות לארגונים המבקשים לפתוח בתי קזינו מקוונים. בטרם פותחו בתי קזינו מקוונים, תוכנת ההימורים הפונקציונלית המלאה הראשונה פותחה על ידי Microgaming, חברת תוכנה מהאי מאן. היא אובטחה באמצעות תוכנה שפותחה על ידי CryptoLogic, חברת תוכנת אבטחה מקוונת. עסקאות בטוחות הפכו לקיימות; זה הוביל לבתי הקזינו המקוונים הראשונים ב-1994.
בשנת 1996 הוקמה ועדת המשחקים של Kahnawake, שהסדירה את פעילות ההימורים המקוונים מטריטוריית מוהוק של Kahnawake והנפיקה רישיונות משחקים לרבים מבתי הקזינו וחדרי הפוקר המקוונים בעולם. זהו ניסיון לשמור על פעילותם של ארגוני הימורים מקוונים מורשים הוגנת ושקופה.
בסוף שנות ה-90, הימורים מקוונים צברו פופולריות; ב-1996 היו רק 15 אתרי הימורים, אבל המספר גדל ל-200 אתרי אינטרנט בשנה שלאחר מכן. דו"ח שפרסם Frost & Sullivan חשף כי ההכנסות מהימורים מקוונים עלו על 830 מיליון דולר ב-1998 בלבד. באותה שנה הוצגו חדרי הפוקר המקוונים הראשונים. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1999, הוצג חוק איסור הימורים באינטרנט כהצעת חוק בסנאט האמריקאי; משמעות הדבר הייתה שחברה אינה רשאית להציע כל מוצר הימורים מקוון לאף אזרח אמריקאי. אבל זה לא עבר. הימורים מקוונים מרובי משתתפים הוצגו גם ב-1999.
בשנת 2000, הממשלה הפדרלית הראשונה של אוסטרליה העבירה את חוק מורטוריום ההימורים האינטראקטיביים, מה שהפך לבלתי חוקי כל קזינו מקוון שאינו מורשה ופעל לפני מאי 2000 לפעול. המשמעות היא שלאסטר'ס אונליין הפך לקזינו המקוון היחיד שיכול לפעול באופן חוקי באוסטרליה; עם זאת, הם לא יכולים לקחת הימורים מאזרחים אוסטרלים.
עד שנת 2001, המספר המשוער של אנשים שהשתתפו בהימורים מקוונים עלה ל-8 מיליון, והצמיחה נמשכה, למרות האתגרים המשפטיים המתמשכים הנוגעים להימורים מקוונים.[דרוש מקור]
בשנת 2008, H2 Gambling Capital העריך את הכנסות מהימורים מקוונים ברחבי העולם ב-21 מיליארד דולר.
ב-2016, האתר Statista חזה ששוק ההימורים המקוונים יגיע ל-45.86 מיליארד דולר, ויגדל ל-56.05 מיליארד דולר עד 2018.
אלברט ארז

אלברט ארז (נולד ב-30 במרץ 1945) הוא ראש עיריית קריית גת לשעבר.
ביוגרפיה

ארז נולד במרוקו, ועלה לישראל ב-1955. התגורר תחילה במעברת חרובית הסמוכה לקיבוץ כפר מנחם. תושב קריית גת מ-1956. למד בבית הספר היסודי "עליות" בעיר ולאחר מכן בתיכון "אורט" באשקלון. סיים תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
בנובמבר 1962 התגייס לצה"ל. שימש מפקד צוות בגדוד 404 של חיל התותחנים. ב-1965 השתחרר אך גויס מחדש לשירות קבע כרב-סמל בגדוד 404. לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה. יצא לקורס קצינים ושירת בגדוד 403 ובצוות ההקמה של אגד ארטילרי 213 עמו לחם במלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה ועם הקמת חיל התחזוקה מונה לסגן קצין תחזוקה של פיקוד המרכז. למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והיה בצוות ההקמה של אוגדת יהודה. סיים את שירות הקבע בצה"ל ב-1979 בדרגת סגן-אלוף. לאחר שחרורו ניהל סוכנות לשיווק מזון ומשקאות.
ב-1982 נבחר לתפקיד היו"ר הראשון של מפעל השילוב האזורי בחבל לכיש. ארז התמודד ב-1983 על ראשות העיר קריית גת והפסיד. ב-1984 מונה לשמש יועץ לשר האנרגיה, משה שחל.
ב-1987 מונה למזכיר מועצת הפועלים האזורית, מטעם מפלגת העבודה, וב-1989 נבחר רשמית לתפקיד זה בבחירות אזוריות. ב-1993 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של החברה הממשלתית לשיכון ופיתוח אפרידר.
בספטמבר 1996 נבחר על ידי מועצת עיריית קריית גת לתפקיד ראש העיר. בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1998 נבחר לראשות העיר, מטעם סיעת "למפנה", לאחר שעלה לסיבוב השני מול המועמד העצמאי אלכס וקסלר, שפרש מהמירוץ בתמורה למינויו לסגן ראש העירייה בבחירות 2003 הפסיד ארז בסיבוב השני למועמד העצמאי אבירם דהרי כשקיבל רק כ-30% מהקולות. ב-2008 התמודד לראשות העיר מטעם מפלגת הליכוד והובס בסיבוב הראשון של הבחירות, כשקיבל כ-19% מהקולות בלבד. במרץ 2010 התפטר ארז מחברותו ממועצת העיר.
ארז הורשע בבית משפט השלום בעבירות של פגיעה בפרטיות והפרת אמונים במהלך מערכת הבחירות לראשות העירייה של 2003, ונגזרו עליו קנס ועבודות שירות; ב-2009 נדחה ערעורו בבית המשפט המחוזי בבאר שבע. בקשת רשות ערעור שהגיש לבית המשפט העליון נדחתה.
ארז היה נשוי לזהבה עד למותה ב-2014 ואב לארבעה.
הערות שוליים

↑  הספרדים דורשים ראשות רשימת אגו"י באשדוד, דבר, 31 ביולי 1983
↑  ארז צפדיה, תחרות על משאבים פוליטיים בין ותיקים ומהגרים: הבחירות לרשויות המקומיות בערי הפיתוח, אופקים בגאוגרפיה 53, תשס"א – 2001, עמ' 59–70‏, JSTOR 23704632
↑  אברהם מלול, קריית גת: אלברט ארז התפטר ממועצת העיר, באתר nrg‏, 19 במרץ 2010
↑  טובה דדון, ראש עיריית קריית גת לשעבר ירצה עבודות שירות, באתר ynet, 22 בנובמבר 2009
↑  שמואל מיטלמן, קריית גת: ראש העירייה לשעבר לא יוכל לערער על הרשעתו, באתר nrg‏, 25 במאי 2010
↑  רע"פ 10118/09 אלברט ארז נ' מדינת ישראל, ניתן ב־25 במאי 2010
אריק סיני

| --- | --- |

אריק סיני בהופעה, 2016
 לידה:  29 ביוני 1949 (בן 75) ישראל קריית ביאליק, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1968
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 סוג קול:  בס
 שפה מועדפת:  עברית 
 www.aricsinai.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אריק סיני (רביעי מימין) מופיע עם להקת גולני בשנת 1969
אריק סיני (נולד ב-29 ביוני 1949) הוא זמר ישראלי.
ביוגרפיה

סיני (במקור, "יסני") נולד בקריית ביאליק, בן להורים ניצולי שואה. אחיו התאום נפטר בלידה. את שירותו הצבאי החל בחטיבת גולני, עבר קורס חובשים קרביים ושירת בסיירת אגוז. לאחר מכן שירת במסגרת צוות הווי גולני וצוות הווי סיני. במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים ושירת כחובש בחטיבת השריון 679.
בשנות השבעים השתתף סיני במספר להקות. לפרסומו הראשון זכה סיני כשהוציא לרדיו בנובמבר 1977, את תקליט השדרים הראשון שלו "שיר פרידה", שכתב והלחין שלמה ארצי, וזכה להצלחה. במצעד השנתי תשל"ח (1978) דורג השיר במקום ה-9.
במאי 1978 הוציא תקליט שדרים שני שנשא את השם "שכח אותי אמרת", שגם אותו כתב והלחין ארצי. השיר זכה להצלחה נאה, ודורג במקום ה-20 במצעד השנתי תשל"ח (1978) של רשת ג'. את שני השירים הללו עיבד אילן גלבוע.
בתחילת 1979 יצא תקליט השדרים השלישי של סיני, "לא יכולתי להגיד" שאף הוא נכתב והולחן על ידי ארצי. עוד באותה שנה, הקליט לפסקול הסרט "דיזנגוף 99" את השיר "רוק באור ירוק" (מילים: תלמה אליגון-רוז, לחן: בני נגרי). בקיץ 1979 הוציא לרדיו לראשונה שיר שכתב והלחין בעצמו בשם "עד שייגמר" בעיבודו של יאיר שרגאי.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הצטרף סיני למפלגת "ישראל ביתנו" והשתלב בצוות ההסברה שלה. ב-2018 הודיע שהוא עבר לתמוך בבני גנץ.
ביוגרפיה > חיים אישיים

סיני היה נשוי חמש פעמים והוא אב לחמישה ילדים.
את אשתו הראשונה, ליאורה, נשא לאחר שחרורו מצה"ל וממנה יש לו בן.
לאחר גירושיו מליאורה היה נשוי לשושי וממנה יש לו בן נוסף. הם התגרשו ב-1984.
ב-1986 התחתן עם טלי סיני (רקדנית וזמרת ליווי, "עולה עולה"), שהיא אלמנתו של משולם ריקליס, וממנה יש לו שתי בנות.
ב-23 בדצמבר 2003 התחתן (באמצעות רב רפורמי) על הבמה במהלך הופעה בצוותא עם יפעת תעשה, שהייתה בת זוגו במשך כעשר שנים וממנה יש לו בן. ההופעה שודרה בשידור חי בגלי צה"ל והנישואין הפומביים הפתיעו את הצופים והמאזינים. השניים התחתנו אזרחית אך התגרשו לאחר כשלוש שנים. ביולי 2011 התחתן בשנית עם תעשה, הפעם בטקס אורתודוקסי בשידור חי בטלוויזיה במסגרת תוכנית המציאות "היכל התהילה" שבה השתתף. בשנת 2015 שוב התגרשו השניים.
סיני היה המפרסם של מותג הסיגריות "ברודוויי 80" של היצרן דובק בשנות ה-80, עם התמונה המפורסמת שבה יושב סיני ליד מדורה ומדליק סיגריה, תחת הסלוגן "מתאים לי. Broadway 80".
במשך השנים סבל מקשיים כספיים, וצבר חובות, שהביאו להוצאת צווי עיקול ובקשות לפשיטת רגל נגדו. באוגוסט 2019 אגודת אמני ישראל (אמ"י) הודיעה כי הציעה סיוע לסיני, לאחר שפרסם בעמוד הפייסבוק שלו כי הוא על סף פשיטת רגל.
אלבומים

אריק סיני (1980)
צל כבד (1981)
שירים חוזרים (1982)
בסוף מעגל (1983)
שלום לך תקווה עצובה (1985)
עכשיו (1987)
שירים חוזרים ב' (1989)
שמועות על גשם (1992)
המיטב (1977–2002)
נאהב עד שנמות (2003)
הולך ובא (2011)
הערות שוליים

↑  איתמר זהר, שלוש המתנות שהעניק שלמה ארצי לאלבום הבכורה של אריק סיני, באתר הארץ, 4 במרץ 2019
↑  רן דביר, חוה אלברשטייו - ברוח הזמו, דבר, 20 באוקטובר 1983
↑  גידי אביבי, ציפיות גדולות - 'אבק של כוכבים' -תקליט חדש של חוה אלברשטיין, כותרת ראשית, 25 בספטמבר 1984
↑  שבא סלהיב, אריק סיני: "לא נשברתי, לא בניתי", חדשות, 19 במרץ 1985
↑  יוסי חרסונסקי, אריק סיני: תקוות עצובות, מעריב, 26 בספטמבר 1985
↑  יובל ניב, לא עוזב את הג'ינס, חדשות, 4 בינואר 1988
↑  יוסי חרסונסקי, הצל זז לכיוון של אריק סיני, מעריב, 17 בינואר 1988
↑  עירית לינור, צילום: משה לוי, והוא עוד מעשן ברודדוי 80, חדשות, 17 במאי 1989
↑  יואב בירנברג, עובר לערוץ אחר, חדשות, 11 בפברואר 1992
↑  לילך גביש, לקראת מופע: אריק סיני שר לאונרד כהן, באתר "הבמה", 6 בדצמבר 2006
↑  טל פרי, ‏מדבר ושר, באתר גלובס, 16 בדצמבר 2009
↑  עכבר העיר, הריאליטי "היכל התהילה" של ערוץ 24 יוצא לדרך, באתר הארץ, 11 במאי 2011
↑  עכבר העיר, שיר להשמעה: אריק סיני חוזר עם שיר שכתב לו איתי פרל, באתר הארץ, 23 במרץ 2011
↑  אהבה וכאב: אריק סיני מוציא שיר חדש שכתב והלחין עמיר לב, באתר וואלה, 6 במרץ 2018
↑  אבי שושן, רנין בולוס, אריק סיני: "הלוואי ויכולתי לעשות נועה קירל", באתר ynet, 24 בנובמבר 2022
↑  אריאל פייגלין, אריק סיני במחווה לזכר חברו יהונתן גפן - 'בסוף מעגל', באתר ערוץ 7, י"ח בסיון תשפ"ג
↑  מערכת תל אביב אונליין, "אל תדבר חלומות" – שיר חדש לאריק סיני, באתר תל אביב אונליין, ‏7 באוגוסט 2023
↑  אריאל פייגלין, אביו של עוז מנדלוביץ' ז"ל: איך לא הייתי שם בשבילך בלילה ההוא?", באתר ערוץ 7, כ"ג באדר תשפ"ג
↑  הראל ישראל, אריק סיני בסינגל חדש: ״שמים״ - אירוויזיון 2024, באתר EuroMix, ‏31 בדצמבר 2023
↑  רינת קרמר יבלינוביץ, ‏"קיץ חדש": אריק סיני בשיר חדש, באתר "סרוגים", 28 בינואר 2024
↑  אריק סיני בשיר שכתב והלחין יצחק קלפטר ז"ל, באתר ערוץ 7, ‏16-06-2024
↑  אריק סיני מבקש בשיר חדש: "שימיני כחותם על ליבך", באתר ערוץ 7, ‏18-08-2024
↑  קובי בן-שמחון, בחירות 2009: אריק סיני התאהב באביגדור ליברמן. עכשיו הוא בצוות ההסברה של ישראל ביתנו, באתר הארץ, 2 בינואר 2009
↑   רז שכניק, "משולם אמר לי: 'אריק, כשאני אלך לעולמי טלי לא תהיה עשירה גדולה, אבל היא תהיה מסודרת'", באתר "ידיעות אחרונות", 13 בפברואר 2019
1 2  דודי פטימר, ‏ההחלטות השגויות, הקשיים הכלכליים והגירושים: אריק סיני חוגג 70, באתר מעריב אונליין, 29 ביוני 2019
↑  יוסי ורטר, שיר פרידה של אריק סיני, חדשות, 12 ביולי 1984
↑  זמר מאוהב א: אריק סיני, חדשות, 26 בינואר 1986
↑  אלעד בילו, עכבר העיר, אריק סיני יתחתן בשידור חי, באתר הארץ, 29 ביוני 2011
↑  מיקי לוין, ‏לא החזיקו מעמד: אריק סיני ויפעת תעשה מתגרשים בפעם השנייה, באתר מעריב אונליין, 26 במרץ 2015
↑  לפני כל הופעה, כותרת ראשית, 25 בפברואר 1987
↑  אריק סיני: דובק הייבת לי כסף, מעריב, 13 באוקטובר 1987
↑  איה אורנשטיין, בימ"ש התבקש להכריז: "אריק סיני פושט רגל", מעריב, 4 בנובמבר 1985
יואב בירנברג, המעקלים פשטו על ביתו של אריק סיני ורוקנו את תכולתו, חדשות, 8 בספטמבר 1992
↑  איה חיות, אמ"י הציעה סיוע כלכלי לאריק סיני: "נתקלים במקרים כאלה יום־יום", באתר הארץ, 6 באוגוסט 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311144305171  BnF: cb166045382 (data)  ISNI: 0000 0001 0852 7657  LCCN: n94007139  MusicBrainz: 96855582-f799-4c15-976f-17518eb6d633  VIAF: 161054543   WorldCat (עם VIAF): 161054543
מוחרס ליברס

| --- | --- |

שער גיליון של עיתון התנועה
 מדינה:  ספרד 
 מייסדים:  לוסיה סאנצ'ס סאורניל, Mercè Comaposada i Guillén, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חברים:  30,000 
 תקופת הפעילות:  1936–1939 (כ־3 שנים) 
 
מוּחֶרֵס לִיבֶּרֵס (ספרדית: Mujeres Libres תרגום: "הנשים החופשיות") היה ארגון נשים אנרכו-סינדיקליסטי ספרדי, שפעל עבור האינטרסים של נשות מעמד הפועלים הספרדי. הארגון נוסד בשנת 1936, על ידי לוסיה סאנצ'ס סאורניל (Lucía Sánchez Saornil), מרסדס קומפוסאדה (Mercedes Comaposada) ואמפארו פוץ' אי גסקון (Amparo Poch y Gascón), ומנה כ-30,000 חברות בשיאו. הארגון דגל ב"מאבק כפול" - מאבק פמיניסטי למען שחרור האישה ומאבק חברתי לצדק מעמדי. הוא האמין כי שתי המטרות חשובות באותה המידה ויש לפעול להשגתם במקביל.
הרקע החברתי

בספרד המהפכנית של שנות ה-30, נשים רבות בתנועה האנרכיסטית זעמו על אפליה, דיכוי ובוז מצד גברים בכלל ובתוך שורות האנרכיסטים בפרט, ומדחיקתן לשוליים והדרתן בתנועה שהתיימרה להיאבק בכל סוג של היררכיה ודיכוי. תנאי החיים של נשים לפני מלחמת האזרחים היו דכאניים ביותר, הן אולצו להתחתן בנישואי שידוך ללא בחירה, ונשים לא-נשואות חויבו במלווה גבר ביציאה מביתן. יתר על כן, נשים השתכרו כמחצית משכר הגברים בשוק העבודה. לנשות המעמד הבינוני והגבוה היו חירויות ספורות, בעוד נשות מעמד הפועלים נותרו משוללות זכויות כמעט לגמרי.
ייסוד תנועת הנשים

מייסדות המוחרס ליברס היו נשים פעילות במסגרת התנועה הליברטריאנית בספרד, שלא היו מרוצות מאופן ההתמודדות של התנועה עם הבעיות הייחודיות שנתקלו בהן כנשים. לתחושתן, למרות היומרה להיאבק לשוויון, הגברים בתנועה סירבו להתייחס לנשים כאל שוות. התחושה הייתה כי: "כל החברים, רדיקליים ככל שיהיו בבתי קפה, איגודים, ואפילו קבוצות זיקה (FAI), נראים כמתנערים מהדימוי שלהם כתומכי השחרור הנשי על סף בתיהם. בפנים, הם מתנהגים עם רעיותיהם שלהם בדיוק כמו "בעלים" ממוצעים".
על אף שנשים רבות היו פעילות באיגודים המקצועיים ובתנועות האנרכיסטיות כ-CNT וה-FAI, הן היוו מיעוט בתנועות אלו. פעילותן קיבלה הכרה מועטה, בעיקר מסיבות סקסיסטיות, ומתוך חשש של נשים להיות מעורבות. גברים בדרך כלל לא לקחו ברצינות את פעילותן של נשים במישור הציבורי והפוליטי. בפגישות של ארגון ה-FIJL צחקו על נשים שקמו לדבר, עוד בטרם נשאו מילים, זאת על אף שארגונים כ-CNT דגלו רשמית ביחס שווה לגברים ולנשים בשורותיהם. תפיסת תנועות השחרור הייתה כי גברים ונשים צריכים להיות שווים בזכויותיהם ובחובותיהם. המוחרס ליברס לא נתפסו כארגון פמיניסטי נפרד, אלא כמי שרואות את מצוקותיהן של הנשים כחלק בלתי נפרד מן הבעיות החברתיות הקיימות, ושותפות למאבק למהפכה חברתית, תוך דחיפה להכרה ביכולותיהן של נשים וארגונן בקהילות להשגת מטרה זו.
ייסוד תנועת הנשים > ארגון התנועה

בשנת 1935 הוקמה התנועה במדריד, במטרה להקנות השכלה לנשים להבנת המציאות הפוליטית, האידאולוגיה האנרכיסטית ולמאבק לזכויות נשים. המקימות היו לוסיה סאנצ'ז סראורניל, סופרת ומשוררת שהייתה פעילת איגוד מקצועי בברצלונה ומרסדס קומפוסאדה, עורכת דין אשר גדלה בבית בעל נטייה שמאלית עם אב סוציאליסט. שתיהן ניסו להיות פעילות במדריד במסגרות דוגמת ה־CNT, אולם היו מתוסכלות מהיחס שקיבלו מהחברים. יחד הן הקימו את המוחרס ליברס וערכו במשותף מגזין אשר התמקד באנרכו-סינדיקליזם ובהשכלת נשים. מאוחר יותר הצטרפה אליהן הפסיכולוגית אמפרו פּוֹץ' אי גסקון אשר שאפה לקדם חופש מיני רחב יותר לנשים, אתגרה את רעיון המונוגמיה, ונאבקה במוסר המיני הכפול כלפי מיניות גברית ומיניות נשית.
בינתיים בברצלונה, סולדאד אסטראצ' (Soledad Estroach) פעילה באיגוד המקצועי אשר הרגישה כי אינו פונה די לנשים ואינו הולם את מצוקותיהן, הקימה קבוצה משלה, "הקבוצה התרבותית הנשית" (Grupo Cultural Feminino). ב-1936 הקבוצות גילו זו על קיומה של זו, והתאחדו לפדרציה לאומית - Agrupacion Mujeres Libres.
פעולה פוליטית

בהביאן את הטענה האנרכיסטית, כי ארגון מהפכני חייב לעצב עצמו בדמות החברה אליה הוא שואף, הן דחו את התפיסה המרכזית באנרכיזם הספרדי - שגרסה כי שוויון האישה יבוא מאליו עם המהפכה החברתית-כלכלית. במקום זאת קידמו המוחרס ליברס חינוך ושוויון מגדרי בתשתית התנועה האנרכיסטית. בחודשי הפעולה הראשונים התמקדה התנועה בהעלאת המודעות וביצירת רשת פעילות ברחבי התנועה. הן נכחו בפגישות ודיווחו על התנהלויות שוביניסטיות של חברים בתנועה. ככל שגדל מספר החברות כך גם התרחבה מעורבותן הפוליטית בתנועה. עם תחילת המהפכה ב-1936 כבר העמידו המוחרס ליברס רשת יציבה של פעילות אנרכיסטיות שהיו מוכנות להשתתף במהפכה.
הארגון הפיק תעמולה באמצעות הרדיו, ספריות נודדות, וסיורים מודרכים. מארגנות ופעילות נסעו דרך האזורים הכפריים של ספרד וסייעו להקים קולקטיבים חקלאיים ומסגרות תמיכה לנשים.
בתחום החינוכי פעלה התנועה להכשרת מנהיגות נשית בתנועת הפועלים האנרכיסטית. הן הקימו בתי ספר, מסגרות חברתיות ועיתונים לנשים בלבד, על מנת להעלות את ההערכה העצמית בקרב נשים ואת תודעתן הפוליטית. רבות מן העובדות בספרד היו אנאלפביתיות, והתנועה פתחה מסגרות וחוגי אוריינות, הכשרה טכנית והכשרה במדעי החברה. הוקמו גם בתי ספר לאחיות, להכשרה רפואית למקרי חירום, וכן הוקמו כיתות בריאות אשר הפיצו מידע על בריאות מינית, וטיפולים לפני ואחרי לידה.
ייחודו של ארגון המוחרס ליברס היה ההתעקשות לשמור על אוטונומיה מהארגונים שהיו בשליטה גברית כ-CNT, FAI, ו-FIJL, ומאבק על מעמד שווה בקרב ארגונים אלו.
הארגון סייע לכניסתן של נשים לשוק העבודה, על ידי הכשרה מקצועית, זו נעשתה בשיתוף עם האיגודים המקומיים, שנאלצו למלא את שורות העובדים אשר יצאו לחזית. תרומה נוספת של הארגון למאמץ המלחמתי הייתה סיוע לכניסת נשים לשורות המילציה, על ידי מתן שיעורי ירי והקמת מטווחים ואימוני מטרות.
מגזין התנועה נועד לשמור על חברות הארגון מעודכנות בנעשה ברחבי התנועה. הגיליון הראשון שלו יצא ב-20 במאי 1936. המגזין הדפיס רק 14 גליונות, כשהאחרון נמצא בדפוס בשעה שמלחמת האזרחים הגיעה לברצלונה - עותקים ממנו לא שרדו. המגזין עסק בחיי האישה העובדת וב"התעוררות המצפון הנשי כלפי רעיון החירות".
התנועה הקימה גם מעונות יום לילדים, שאמותיהם עבדו או נמצאו בשליחות תנועתית. גם במעונות היום היה נהוג חינוך פוליטי. בנוסף הפעילה התנועה גם מסגרות להוראת הטיפול בילדים והתפתחות הילד.
התנגדות לתנועה

התנגדות לתנועה בקרב שורות הארגונים האנרכיסטיים באה הן מצד שמרנים שגרסו שתפקיד האישה הוא גידול הילדים והצעת תמיכה לבעלים האקטיביסטים, והן מצד גורמים שגרסו כי המאבק לזכויות האישה פוגע במאבק האנרכיסטי להקמת חברה חדשה, בה בכל מקרה יהיה שוויון בין נשים לגברים.
ראו גם

אנרכה-פמיניזם
אנרכו-סינדיקליזם
מלחמת האזרחים בספרד
הערות שוליים

1 2 3 4 5  איילין או'קארול (Aileen O'Carroll),מוחרס ליברס - נשים לוחמות במהפיכה הספרדית (אנגלית)
1 2 3 4 5 6 7  Ackelsberg, Martha (1991). Free Women of Spain. USA: Temple University Press
↑  Kiraline, Lola turbe (1935). La educacion de la mujer. Spain: Tierra y Libertad
↑  CNT (1936). El Congreso Confederal de Zaragoza. Madrid
↑  Porter, David (1938). Vision on Fire: Emma Goldman on the Spanish Revolution. New Paltz, NY: Common Ground Press
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570641205171  BnF: cb125816314 (data)  GND: 7604978-4  LCCN: n86026390  NKC: ko20211117565  SUDOC: 083639993  VIAF: 148904180   WorldCat (עם VIAF): 148904180 
דגל אנרכו-סינדיקליסטי עם הכיתוב 'מוחרס ליברס', 1936-1939
כרזה של מוחרס ליברס
מלך בשחור

|  מידע קומיקס |
| --- | --- |
 יוצר:  דוני קאטס
 סוגה:  גיבורי על
 תקופת פרסום מקורית:  דצמבר 2020 – אפריל 2021 (כ־122 ימים)
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפת המקור:  אנגלית 
 מוציא לאור:  מארוול קומיקס
 
מלך בשחור (באנגלית: King in Black) הוא השם הכולל לסדרת אירועים ביקום מארוול שפורסמו על ידי מארוול קומיקס. הסיפור המקורי פורסם בדצמבר 2020 ונמשך עד אפריל 2021. בכתיבתו הראשית של דוני קאטס ובאיורו של ראיין סטג׳מן.
הערות שוליים

↑  king_in_black_2020_2021, www.marvel.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבחירות לעיריות במנדט הבריטי (1934)

הבחירות לעיריות במנדט הבריטי נערכו ב-1934.
רקע

ב־1926 חוקקה פקודת הבחירות העיריות של המנדט הבריטי, שקבעה את הכללים לבחירות שנערכו ב־1927. הפקודה קבעה את תקופת כהונתם של העיריות לשלוש שנים, כך שהבחירות נועדו להיערך ב־1930, אך מאורעות תרפ"ט ב־1929 הביאו לדחיית הבחירות. בינואר 1934 נחקקה פקודת העיריות שהחליפה את החקיקה העות'מאנית. החוק החדש קבע בחירות אזוריות ולא יחסיות, שלל את הזכות הבחירה מתושבים שאינם נתיני ארץ ישראל והעניק לממשל זכות למנות שני נציגים בעיריות ירושלים וחיפה על מנת לייצג את הנתינים הזרים.
החוק החדש העניק זכות בחירה מגיל 25, כאשר בכל 22 העיריות הוותיקות הוגבלה זכות הבחירה לגברים, בעוד בתל אביב הוענקה זכות בחירה גם לנשים. בערים הוותיקות נדרש גם תשלום ארנונה של פחות 500 מיל עבור נדל"ן עירוני או לפחות פאונד במיסים עירונים. גם הזכות להיבחר בתל אביב הייתה רחבה יותר, כאשר היא הוענקה הן לנשים והן לגברים מכיל 25 לעומת הענקתה לגברים מעל גיל 30 בלבד בשאר הערים. בתל אביב לא נערכו בחירות יחד עם שאר העיריות, כיוון שתקופת כהונת העירייה לא תמה עד דצמבר 1935.
הבחירות

הבחירות התקיימו ב־22 ערים, בהם חמש ערים מעורבות: ירושלים, צפת, טבריה, חיפה ויפו.
הבחירות נחשבו לניצחון למחנה החוסיינים, כאשר מועמדים המזוהים עמם זכו ברוב בבית לחם, ג'נין, חברון, עזה, רמאללה ושכם. למרות זאת, ניצל הנציב העליון את סמכותו ומינה ראשי עירייה המזוהים עם מחנה הנשאשיבים בג'נין, לוד, נצרת, עזה, צפת ורמלה. בערים שבהם לא זכו מועמדי האופוזיציה באף מושב בעירייה נאלץ הנציב למנות ראש עירייה המזוהה עם החוסיינים, שמועמדים המזוהים עמם מונו לראשות עיריות באר שבע, ביסאן, טולכרם, מג'דל ויריחו.
| עיר | תאריך הבחירות | מצביעים | ראש העירייה הנבחר |
| --- | --- | --- | --- |
| באר שבע | 7 ביוני | 775 | תאג' אפנדי שעת' |
| ביסאן | 13 באוגוסט |  | מוחמד סעיד אפנדי חלבוני |
| בית לחם |  | 331 | עיסא בנדק |
| בית ג'אלא | 5 באפריל |  | אנדריה מנסור |
| ג'נין | 8 באוגוסט |  | פהמי אפנדי אעבושי |
| ח'אן יונס | 25 בנובמבר 1935 |  | א-סיידי עבד א-רחמן מוחמד אל-פרע |
| חברון | 5–6 ביולי |  | שייח' מוח'לס חמורי |
| חיפה |  |  | חסן שוכרי |
| טבריה |  |  | זאכי אלחדיף |
| טולכרם | 12 באוגוסט |  | עבד א־רחמאן אפנדי אל־חאג' אבראהים |
| יפו | 7 ביולי |  | עסאם ביי א־סעיד |
| ירושלים | 26 בספטמבר | 3,650 | חוסיין אל-ח'אלידי |
| לוד |  |  | אחמד אפנדי חוסייני |
| מג'דל | 9 ביוני | 170 | יוסף ניג'ים |
| נצרת | 28 ביולי | 458 | סלים אפנדי בישארה |
| עזה | 26 ביוני | 840 | פהמי אל-חוסייני |
| עכו | 9 באוקטובר | 718 | חוסיין אפנדי מוחמד ח'ליפה |
| צפת | 26 ביולי | 510 | סלאח אפנדי עז א-דין קודורה |
| רמלה | 9 ביולי |  | שייח' מוסטפא אל־ח'יירי |
| רמאללה |  |  | סעדאללה קסיס |
| שכם |  | 747 | סולימאן טוקאן |
| שפא עמר | ? |  | ג'בור יוסף ג'בור |
| תל אביב | 15 בדצמבר 1935 | 25,069 | מאיר דיזנגוף |
 1 2 3 4 5 6  לא נערכו בחירות עקב התמודדות שלא עברה את מספר המושבים 
מקור
הבחירות > בית לחם

בבית לחם לא התקיימו בחירות עקב התמודדות של מועמדים כמניין המושבים בעירייה. עיסא בנדק מונה לראש העירייה ביולי 1934. בנדק נאלץ להתפטר לאחר מאסרו ביוני 1938, והוחלף בחנה קאווס. קאווס נעצר גם הוא בספטמבר 1938.
הבחירות > חיפה

בחיפה עמד מספר חברי המועצה על 12, בהם ארבעה יהודים, ושמונה מוסלמים. היהודים תמכו בראש העירייה המכהן חסן שוכרי, ולאחר הבחירות מונה שבתי לוי, חבר העירייה מ־1927, לסגן ראש העירייה. בנוסף על לוי כיהנו בעירייה דוד הכהן, חבר העירייה מ־1927, פנחס מרגולין ויוסף ארדשטיין.
לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול ב־1936 התפטרו כמה מחברי העירייה הערביים, דבר שהוביל להקמת ועדה ממונה בה שלושה ערבים, ארבעה יהודים ושלושה פקידים בריטים, כאשר שוכרי מכהן כיושב ראש הוועדה. בעקבות מותו של שוכרי בינואר 1940 מוונה שבתי לוי לממלא מקום ראש העירייה ובאפריל 1940 מונה לראש העירייה הזמני, כאשר ממונים לו שני סגנים, טאהר קרמאן המוסלמי ושחאדה שלח הנוצרי. במקביל הצטמצמה הנציגות הערבית העירייה לשישה חברים בלבד.
הבחירות > יפו

ביפו נקבעו אחד עשר חברי מועצה; שבעה מוסלמים, שני יהודים, ושני נוצרים. בבחירות זכתה שוב סיעת עסאם בק אסעיד וסגנו עבד א-ראוף אל-ביטאר, והם המשיכו לכהן בתפקידם עד לפיזור המועצה בסוף 1938. תשעת החברים הנוספים שנבחרו למועצת העירייה היו המוסלמים שיח' עיסא אבו אלג'בין, סולימאן אבו גזאלה, חוסין שוהב א-דין, המהנדס דרוויש אבולעפיה, וחסן אל־דג'אני. הנוצרים היו המהנדס עבדאללה מיטרי ואדמונד רוק, ונציגי היהודים חיים מוטרו, נציג שכונת שפירא והשכונות העבריות, ומשה לוי נציג כרם התימנים ותושבי מנשייה היהודים. עם פרוץ השביתה הגדולה והמרד הערבי באפריל 1936, הופסקו שרותי העירייה בשכונות העבריות של יפו. תושביהן סירבו לשלם מיסים, וחיים מוטרו התפטר מהמועצה.
הבחירות > ירושלים

בירושלים נקבעו 12 חברי מועצת העירייה בהם ששה יהודים, ארבעה מוסלמים ושני נוצרים. שלושה מתוך ששת הרשימה המאוחדת היהודית שייצגה את הציונים הכלליים, מפא"י, הספרדים, אגודת ישראל ותנועת המזרחי, זכו ללא בחירות ושלושה מועמדים נוספים מטעם המפלגה הרוויזיוניסטית, בעלי הבתים ונציג עצמאי אחד הובסו. נציגי היהודים הנבחרים היו דניאל אוסטר, אברהם אלמליח, יצחק בן-צבי, יוסף חכמשוילי, חיים סלומון ושמואל עדן. מיד לאחר הבחירות הודיע אוסטר על התפטרותו עקב אי מינויו של ראש עירייה יהודי, אך חזר בו מההתפטרות.
לראשות העירייה נבחר חוסיין אל-ח'אלידי, מועמד מטעם המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני, הודות לתמיכת היהודים - הן בשל אישיותו והן בשל השתתפותו של ראש העירייה היוצא, יריבו ראע'ב נשאשיבי, במשלחת הפלסטינית האנטי-ציונית ללונדון ב-1930. מיד לאחר הבחירות, משה שרת, מנהל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, היה הראשון שהמליץ עליו לפני הממשלה לראשות העירייה. כסגניו מונו דניאל אוסטר היהודי ויעקוב פראג' הנוצרי.
באוקטובר 1937 הוגלה ח'אלידי לאיי סיישל יחד עם שאר חברי הוועד הערבי העליון, שגורשו עקב מעורבות הוועד במרד הערבי הגדול. בעקבות כך מונה סגן ראש העירייה דניאל אוסטר לראש העירייה ובכך היה היהודי הראשון בתפקיד ראש עיריית ירושלים. לאחר כשנה, מינו הבריטים את מוסטפא אל-ח'אלידי לראש העיר ואוסטר המשיך לכהן כסגנו.