stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקספרסיוניזם
הרקע להופעת האקספרסיוניזם באמנות

השימוש במונח "אקספרסיוניזם" החל בשנת 1911 לתיאור תערוכה של תמונות קוביסטיות מוקדמות ופוביסטיות ב"זצסיון הברלינאי" (secession), ורק בשלב מאוחר יותר באותה שנה שימש המושג הזה לציון הזרם האומנותי.
אמנם אמנות ישנה – כגון זאת של מתיאס גרינוואלד, ברויגל הזקן, אל גרקו, וגויה; ואמנות חדישה כגון האקספרסיוניזם המופשט מוגדרות כאמנות אקספרסיוניסטית. אבל כאמור זרם אמנותי זה קיבל תנופה רצינית במעבר שבין המאה הי"ט למאה העשרים (ה'בל אפוק'); והוא פרח בעיקר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, בעקבות התמורות המדיניות, החברתיות והתרבותיות החשובות, שחלו בה. אקלים תרבותי זה עודד את הביטוי האישי; אשר נבע מכך שבעקבות גילויים מדעיים, לקראת סוף המאה ה-19 התחילו אמנים לשבור מוסכמות – לרבות בכל הנוגע לענייני דת. כמו כן, באותה העת החלו להתפרסם התיאוריות הפסיכואנליטיות של פרויד; ותפסה לה אחיזה הפילוסופיה של ניטשה.
בעקבות הלך רוח תרבותי זה, האמנות הפכה לבמה להשתחררות מחוויות כואבות, ונהייתה אישית ואינדיבידואליסטית; ואמנים רבים יצרו לעצמם חוקים משלהם ופתחו סגנון ייחודי המזוהה איתם. בלהט התמרדותם עמדו האומנים האקספרסיוניסטים על כך, שיש תוקף נחרץ לתגובתם הרגשית לנושא שאותו הם מבטאים. כתוצאה מכך, התפתחה בהם התפיסה שהצורה האמנותית האמיתית נובעת אך ורק מתוך צורך פנימי, ולעולם אי אפשר לכפות עליה את המסורת או את המוסכמות. בצאתם מנקודת מבט זו יכלו להצדיק את השימוש בכל אמצעי אמנותי שיש בו כדי לתת ביטוי לרגשותיהם – לרבות עיוות, צורות מסוגננות, צירופי צבע אלימים ומעוררי אסוציאציות. למעשה, האמנות האקספרסיוניסטית חדורה ברובה בתחושה של אלימות עזה.
מבשריו של האקספרסיוניזם

קיימים מכנים משותפים בין האקספרסיוניסטים, לנאו-אימפרסיוניסטים ולפוביסטים, אשר רובם ככולם פעלו בעיקר בצרפת. ביצירה אקספרסיוניסטית ניכרות גם השפעות מהאמנות הגותית (ימי הביניים), מהציור הפלמי (רנסאנס), מהרומנטיזם ומהאמנות הפרימיטיבית – שמקורה באפריקה ובאוקיאניה. הווה אומר, מקורות ההשפעה של האקספרסיוניזם רבים ומגוונים – וכך גם ביטוייה.
ניצניו של האקספרסיוניזם מצויים ביצירותיהם של סימבוליסטים ופוסט-אימפרסיוניסטים, בני המאה ה-19 כגון סזן, גוגן, וואן גוך, כמו גם בקרב סופרים לא מעטים. מההבט החזותי, מבחינת הנושאים וטיפולם וכן מבחינת הצבעוניות, יצירותיו של אדוורד מונק הנורווגי (1863–1944) מבשרות היטב את האקספרסיוניזם. סדרת ציוריו ותחריטיו מבטאת היסטריה ונוירוזה; וציורו המפורסם 'הצעקה' באים לידי ביטוי חרדה, פחד וייאוש, הן בדמות והן בתיאור של השמים, שמהווה הרקע לדמות. ג'יימס אנסור הבלגי מבטא הומור מקאברי בקומפוזיציות שלו, שבהן מופיעים שלדים ומסכות גרוטסקיות. באוסטריה היצירה האקספרסיוניסטית באה לידי ביטוי בעבודותיהם של שני ציירים מזרם היוגנדסטיל: אגון שילה (1890–1918) ואוסקר קוקושקה (1886–1980). למרות הקריירה הקצרה שלו, שילה השכיל לצייר ערום ארוטי מעוות, בעל עומק פסיכולוגי רב. הפורטרטים של קוקושקה מצוירים בסגנון קווי ועצבני, המבטא את הגיגיו האינטימיים והנוירוטיים של האדם.
אדריכלות אקספרסיוניסטית

האדריכלות האקספרסיוניסטית התפתחה בקרב מספר קבוצות של אדריכלים וביניהן 'תערוכת ורקבונד' (Deutscher Werkbund), אשר נערכה בקלן בשנת 1914; וכן 'Arbeitsrat für 'Kunst, ו-'der Ring' שפעלו בברלין. פעילות דומה לזאת שהייתה בגרמניה, התרחשה בהולנד; אשר בה פעלה אסכולת אמסטרדם (בהולנדית: Amsterdamse School) בין השנים 1910 ל-1930 לערך. בין מבשריה נמנים ון דה ולדה, אנטוני גאודי, וכן יוזף מריה אולבריך. בין דמויותיה הבולטות נמנים ברונו טאוט, אריך מנדלסון, ולטר גרופיוס, לודוויג מיס ון דר רוהה והנס פולציג.
האדריכלות האקספרסיוניסטית הייתה יצירה של יחידים, אבל במכתבי השרשרת המכונים "שרשרת הזכוכית" (בגרמנית: Die Gläserne Kette) מזדקר המכנה המשותף שביניהם. בתכתובת ענפה זו שנערכה בין אדריכלים אלו, הם ביטאו את עמדותיהם האקספרסיוניסטיות בתחום האדריכלות.
בין האירועים המציינים האדריכלות אקספרסיוניסטית ניתן למנות את "התיאטרון הגדול" (בגרמנית: Großes Schauspielhaus) שהוצג בברלין בשנת 1919. המבנה המזוהה יותר מכל עם זרם האדריכלות האקספרסיוניסטית הוא מגדל איינשטיין, שבנה אריך מנדלסון, בפוטסדאם. עד לשנת 1925 נטשו רוב הדמויות המובילות באדריכלות האקספרסיוניסטית, כמו גם אקספרסיוניסטים בתחומי אמנות אחרים, תנועה זו לטובת זרמים חדשים, מעשיים יותר, באדריכלות.
האדריכלות האקספרסיוניסטית הושפעה מהמצאתם של חומרי בניין חדשים ומייעול תהליך הייצור של הלבנים, הזכוכית והפלדה. היא מתאפיינת במונומנטליות שלה ובאופייה האוטופי ולעיתים המתועש. זאת יצירה שבמידה רבה דחתה כל דוגמה אסתטית. בין המאפיינים החוזרים על עצמם באדריכלות האקספרסיוניסטית נמנים המאפיינים הבאים: עיוות הצורה ליצירת תגובה רגשית; שבירת הרמוניה ומוסכמות אסתטיות; הכפפת הריאליזם לביטויים סימבוליים או רגשיים; שפע של עבודות על הנייר ומודלים, בהם מושם הדגש על גילוי החדש; ביכור ייצוג של רעיונות על פני העבודה המעשית המוגמרת. היא עושה שימוש במוטיבים מתוך תופעות טבע, כגון מערות, הרים, ברק, גבישים, ותצורות סלע; ייצוג צורות של מינרלים ויסודות בסיסיים; ייצוג פלורה ומודלים אורגניים. כל אלו אפיינו את האר נובו; וקיימת בהם נטייה מודגשת לאדריכלות גותית, רומנסקית ורוקוקו.
Goetheanum מאת שטיינר, בדורנאך
מבנה הזכוכית בתערוכת קלן, מאת ברונו טאוט (1914)
'מגדל איינשטיין' (1919–1922) מאת אריך מנדלסון, בפוטסדם
Chilehaus, מאת פריץ הגר, בהמבורג
הפיסול האקספרסיוניסטי

בין הפסלים האקספרסיוניסטיים הבולטים ניתן לציין את ארנסט ברלך, וילהלם להמברוק, קלהה קולוויץ; וכן אמני 'הגשר' (קירכנר, הקל, שמידט-רוטלוף). ברלך הושפע מהאמנות העממית הרוסית, מהפיסול הגרמני ומברויגל. ליצירותיו אופי קריקטורי, ובהן ניכרת עבודה על הנפח, העומק והתנועתיות. אם בהתחלת דרכו, הוא התמקד בסצנות מהיומיום, לאחר המלחמה הוא נטה לבטא פחד, חרדה ואימה – וזאת באמצעות קוויו השבורים וזוויותיו החדות. עיקר עבודותיו עשויות בגבס או בעץ ולעיתים רחוקות בברונזה. בין עבודותיו הבולטות ניתן לציין את 'הנוקם', 'המוות בחיים', 'החלילן', 'השותה' ועוד. יצירותיו של להמברוק שהתחנך בפריס, מתאפיינות בקוויהן הקלסיים והגאומטריים לעיתים; כמו כן, הן הושפעו מרודן וממיול. אף על פי כן, הן טעונות רגשית. בין יצירותיו ניתן לציין את 'אישה כורעת ברך' (1911), ו-'צעיר עומד על רגליו'. אמני הגשר יצירותיהם מגולפות בעץ, והם עסקו בפיסול בעץ. בעבודותיהם ניכרת השפעה מהאמנות האפריקנית והאוקיאנית.
אחרי המלחמה בפיסול האקספרסיוניסטי חלה הטיה לכיוון שימוש בקווים גאומטריים, בסגנון אבסטרקטי, בשימוש בערום. בין הפסלים הבולטים נמנים רודולף בלינג, אוסקר שלמר, אוטו פרוינדליך, גאורג קולבה, גרררד מרקס, אוולד מטרה, ברנרד הוטגר, ארנסט אולדנבורג, רנה זינטניס. מחוץ לגרמניה פעלו אנטואן בורדל, יעקב אפשטיין, איוון מסטרוביץ, ויקטוריו מצ'ו, אוגוסט זמויסקי וואינו אלטונן, אנטונייטה רפאל שהיא, יחד עם בעלה Mario Mafai (אנ') ייסדו אסכולת רומא (אנ').
'הנפש הלוחמת' (1928) מאת ארנסט ברלך בקיל.
אמא ותאומים (1927) מאת קטה קולוויץ
Eva auf dem Schwan (1906),OF Bernhard Hoetger
Wilhelm Lehmbruck
התיאטרון האקספרסיוניסטי

התיאטרון האקספרסיוניסטי ביקש לתווך בין הפילוסופיה למציאות, לצקת אידיאלים חדשים ולבנות חברה מוסרית. אופייני שבמחזה האקספרסיוניסטי הדמויות מכונות לא בשמן הפרטי כי אם בתפקידן בחברה: חייל, גנן, מקבץ נדבות וכו'. הוא שם את הדגש על החרות האישית, הביטוי הסובייקטיבי, הלא-רציונלי ועל סוגיות אשר היו בגדר של טאבו. האווירה בהצגה היא של אינטרוספקציה, ורבים בה המונולוגים.
המחזאים האקספרסיוניסטים הושפעו משטרינדברג – וביניהם נמנים גאורג קייזר, קרל שטרנהיים, ארנסט טולר, פרידריך פון אונרוה, ריינהרד זורגה, ולטר הזנקלבר, ארנסט ברלך. ראויים לציון הם מקס ריינהרדט, ארווין פיסקטור, וברטולט ברכט. מקס ריינהרדט ניהל את ה'דויטשס תיאטר', והיה במאי, שחקן תיאטרון, מנהל אמנותי ומפיק קולנוע. הוא במיוחד נתן את דעתו לתאורה, ויצר משחקי אורות וצללים בהצגותיו. בכדי למשוך את תשומת לב הקהל, הוא מיקד את האור לעבר דמות או מקום מסוים; וכן ערך שינויים בעוצמתו, ומשחקי אור אחרים. הטכניקות שלו השפיעו גם על הקולנוע הגרמני. ארווין פיסקטור הוא יצר מה שכונה 'תיאטרון פוליטי', שהתיימר למלא תפקיד דידקטי ואידאולוגי. את הטכניקות שלו, אימץ ברכט ב-'ברלינר אנסמבל'. ברכט למעשה היה בעיקר פוסט-אקספרסיוניסט, ויצר את 'התיאטרון האפי'. בין יצירותיו הנודעות ניתן לציין את 'מעגל הגיר הקווקזי', 'חיי גליליאו', 'הנפש הטובה מסצ'ואן', 'אמא קוראז' וילדיה' ועוד.
אקספרסיוניזם בקולנוע

הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הוא זרם קולנועי שנוצר בגרמניה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בהשפעת המחזאות והתיאטרון האקספרסיוניסטיים. על אף שתקופת הפריחה שלו הייתה מאוחרת יחסית לשאר הזרם וקצרה ביותר (ראשון הסרטים, "הקבינט של ד"ר קליגרי" נוצר ב-1919, ואילו "מטרופוליס" נוצר ב-1926 ונחשב לאחד מאחרוני הסרטים בסוגה זו), הרי שהשפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני על הקולנוע העולמי הייתה גדולה. קולנוע זה, שנכשל במשימה לפרוץ את גבולות הקולנוע האירופי האיכותי, ולהפוך לנחלת ההמונים בעולם כולו, הטביע את חותמו על הקולנוע האמריקני המסחרי באופן ישיר ובעקיפין. בעקבות עליית הנאציזם, מגדולי הבמאים והשחקנים הגרמנים כפריץ לאנג, הגרו מגרמניה ומצאו את פרנסתם בהוליווד, והחדירו לתעשייה האמריקנית תכנים וצורות השאובים מן המסורת האקספרסיוניסטית הגרמנית. בראייה היסטורית ניתן לראות בקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הדים לתקופה רבת האירועים והסוערת בה נוצר, כמו גם לאימי התקופה העתידה לבוא. על כל פנים, הדים לקולנוע זה נמצאו בסרטי אימה הוליוודיים משנות ה-30 ואילך, ולאחר מכן בסרטים בסגנון "הסרט האפל".
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני ניחן במספר מאפיינים צורניים ותוכניים:
משחקי אור וצל המבוססים על ניגודים חדים, ומשחק בצללים. עניין הצללים בולט במיוחד בסרטו של מורנאו "נוספרטו", אך הוא נוכח מאוד ברבים מסרטי הזרם.
תפאורה מוזרה, אקסצנטרית, המבוססת על זוויות חדות, פרספקטיבה מעוותת, רהיטים מוארכים במיוחד, היוצרים הרגשה של הזיה או חלום תעתועים. שימוש בהשתקפויות ובמראות, לעיתים מראות המשקפות מראה מעוות.
דמויות המצויות על סף השיגעון או מעבר לו, בעלות נטייה פלילית בולטת.
סיפור המסופר בצורה סובייקטיבית.
נוכחות של אופל או רוע אשר בא לידי ביטוי בצורה של אישה.
בין אנשי הקולנוע האקספרסיוניסטיים המובילים נמנים רוברט וינה, פאול וגנר, פרידריך וילהלם מורנאו, פריץ לאנג, גאורג וילהלם פבסט, פאול לני, יוזף פון שטרנברג, ארנסט לוביטש, קונרד ויידט, קרל גרינה, לופו פיק, רוברט זיודמק, ארטור רוביסון ואוולד אנדרה דופון.
אם נוטלים את 'הקבינט של ד"ר קליגרי' כדוגמה, הרי הסרט השתמש בתפאורה שיצרו ריימן, וורם ורוהריג. אלו יצרו אווירה בלתי ריאליסטית בעליל, בעלת פרספקטיבה מעוותת וחסרת דיוק ארכיטקטוני. האיפור, כמו גם המשחק, היו מוגזמים. משחקי האור והצל שיקפו את האורות והצללים בנפשם של הגיבורים. השחקן קונרד ויידט שיחק באופן מוגזם, ובלתי ריאליסטי. העלילה הייתה עלילת אימים, העוסקת בחולה נפש, כאשר בסיום הסרט מסתבר כי כל הסרט היה אך הזיה שנבעה ממחלתו. נקודת המבט הסובייקטיבית של הסרט הייתה מרכיב חשוב בסיווגו כאקספרסיוניסטי. הסרט צולם במלואו באולפן, באופן שלא היה אופייני באותה התקופה, דבר שאיפשר שליטה מלאה בכל המרכיבים הצורניים.
המוזיקה האקספרסיוניסטית

מוזיקה אקספרסיוניסטית היא מוזיקה שנכתבה על ידי המלחינים ארנולד שנברג, אלבן ברג ואנטון פון וברן. שלושת המלחינים כונו "האסכולה הווינאית השנייה". המוזיקה שהם יצרו נבעה מלב ליבו של הרעיון האקספרסיוניסטי באמנות של תחילת המאה העשרים.
הרעיונות על האדם הרדוף, מלא הפחדים והטירוף הנובע מחיי העיר של תחילת המאה העשרים, מובעים ביצירותיהם במוזיקה חסרת מרכז טונאלי; אשר נשמעת מתוחה ביותר ומלאת תזזית. שנברג כתב בתחילת דרכו מוזיקה פוסט רומנטית המזכירה את סגנונו של מורהו גוסטב מאהלר. דוגמה לכך ניתן לשמוע ביצירה "ליל זוך". מאוחר יותר ביטל שנברג את הטונאליות לחלוטין ויצר מוזיקה אטונאלית. הסיבה לביטול הטונאליות נבעה כנראה אצל שנברג מרצון ליצור משהו חדשני על פני המוזיקה הרומנטית, אשר לדידו מיצתה את עצמה. כמו כן, הוא התייחס להתפתחות השפה המוזיקלית מהטונאליות הפשוטה בקלאסיקה דרך הכרומטיקה הרומנטית ועד לביטול מרכז טונאלי לחלוטין. מניעו השני נבע מתפיסתו האסתטית האקספרסיוניסטית, המביאה נושאים קשים באופן מוזיקלי; אשר דרש מרכיב דיסוננטי ומחוספס.
רעיונותיו של שנברג - המורה הפליגו בשנות העשרים של המאה ה-20, כאשר הוא המציא את שיטת שנים-עשר הטונים. זאת דואגת מראש, שלא יהיה צליל אחד חשוב מהאחרים ביצירה, על ידי סידור הצלילים בשורה או סדר כלשהו שאין בו תחושה טונאלית – ומתוך כך שתיווצר יצירה ללא מרכז טונאלי. המוזיקה האקספרסיוניסטית היוותה נקודת ציון משמעותית לכל מלחיני העולם, בדומה למה שעשתה המוזיקה של "טריסטן ואיזולדה" מאת ואגנר. שני תלמידיו של שנברג - ברג ווברן - המשיכו כל אחד בדרכו את רעיונות מורם.
עם הופעת 'האובייקטיביות החדשה' יוצרי המוזיקה האקספרסיוניסטית פנו לכיוון יותר שימושי - ויצרו את מושג ה-'gebrauchsmusik'. מוזיקה זו הושפעה מהג'אז ומהקברט. בין אמניה נמנים אוסקר שלמר, פאול הינדמית, קורט וייל, אשר עבד עם ברכט.
האופרה האקספרסיוניסטית

המוזיקה האקספרסיוניסטית השפיעה גם על האופרה: שנברג כתב 'משה ואהרון' וכן 'מהיום למחר', אבל האופרה המזוהה ביותר עם הזרם האקספרסיוניסטי היא 'ווצק' מאת אלבן ברג, שהתבסס על מחזהו של גאורג ביכנר. באופרה זו הופעלו כל האמצעים המוזיקליים, שהיו בשימוש מאז הקלציסיזם. ביצירה זו משולבת מוזיקה טונאלית ולא טונאלית, רצ'יטטיב ומוזיקה כלית, מוזיקה עממית ומוזיקה מתוחכמת עם קונטרפונקט דיסוננטי. אמצעים מוזיקליים 'משוגעים' אלו תורמים לביטוי הפסיכולוגי החזק של הדמות, המביעה בצורה סימבולית את פנימיותה של אישיות בלתי יציבה על רבדיה התת-הכרתיים. יצירה נוספת מאת ברג היא 'לולו', שבה נוכחים בנטישת האקספרסיוניזם.
בין יוצרי האופרה הנוספים נמנים פרנץ שרקר, ארנסט קרנק, אריך וולפגנג קורנגולד, ארווין שולהוף, ברתולד גולדשמידט, וויקטור אולמן. רובם היו יהודים ונרדפו בידי הנאצים. ויקטור אולמן בכלל הציג במחנה הריכוז טרזינשטט את יצירתו החשובה 'קיסר אטלנטיס', והוצא להורג במחנה אושוויץ. פרנץ שרקר יצר את 'המסומנים', שהיא יצירה מורכבת, שבה השתתפה תזמורת של 120 נגנים. בולטת בה אווירת הנכאים שלאחר מלחמת העולם השנייה. המוזיקה מתאפיינת בחדשנות, בצבעוניות הנועזת, ברדיקליות ובאניגמטיות שלה.
ארנסט קרנק יצר את ג'וני פוצח בשיר'; ומשום שהוא נתפס כאמן דקדנטי הוא ברח לארצות הברית. קורנגולד יצר את היצירה האפית והארוטית 'הנס של הליאן'. 'להבות' מאת שולהוף, היא עיבוד של 'דון ג'ואן', אשר הושפע מהתיאטרון הסיני ומהאופרה הצרפתית (דביסי ומיו בעיקר). יצירה זו שופעת במצבים פרדוקסליים ואבסורדים, החורגים מהמציאות ודמויי חלום.
המחול האקספרסיוניסטי

המחול האקספרסיוניסטי למעשה התנתק מהבלט הקלסי. בהשפעת התיאוריות הפסיכואנליטיות של פרויד, הוא דגל בחופש ובשחרור התנועה ממוסכמות הקצב והאסתטיקה: לעיתים הריקוד בוצע ללא מוזיקה, ותוך אבדן מכוון של שיווי המשקל. הודגש אצלו הביטוי העצמי של הגוף וכן קשרו למרחב. המחול האקספרסיוניסטי מתאפיין בזיקתו לאבסטרקטי וכן בשיתוף של כל הגוף ובכך שהוא נעשה כשהרקדן יחף, ומחובר לאדמה. רודולף לאבאן הוא כוריאוגרף שביקש לשלב בריקוד גוף ונפש. עבודתו הניחה את היסודות לשיטת "ניתוח תנועה לאבאן" לתיאור ופירוש תנועה אנושית. הוא תרם גם לפיתוחים נוספים בשיטות הסמלה של תנועות ריקוד וניתוחן. לאבאן טען כי ניתוח תנועה (כתב מחול) הוא: ”...מעין דקדוק ותחביר של השפה של התנועה, העוסקים לא רק במבנה החיצוני של התנועה כי אם בתוכן המנטלי והרגשי שלה. הסדר הכוריאולוגי נשמע לחוקים והמבנים הנסתרים של התנועה, אשר כשהם מוכרים לנו באופן מודע – הופכים את התנועה לבעלת משמעות מובנת.“
אחת הביילרינות המפורסמות היא מרי ויגמן; אשר הקימה בית הספר בדרזדן, ש התקיים משנת 1920 עד 1942. סטודיו זה המשיך לפעול תחת השלטון הנאצי, ובהתאם להנחיות הממשלה פיטרה את הרקדנים והרקדניות היהודים שעבדו עבורה. בריקוד שלה היא נתנה מקום של כבוד לאימפרוביזציה. יצירותיה מתאפיינות בריבוי במחוות הגופניות, ובשימוש יתר באיפור – למען הדגשת ההבעה.
ראו גם

הפרש הכחול
הגשר
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני
אדריכלות אקספרסיוניסטית
לקריאה נוספת

משירי האקספרסיוניזם הגרמני: אלזה לסקר-שילר, גיאורג היים, גיאורג טראקל, אלפרד וולפנשטיין, אלפרד ליכטנשטיין (מגרמנית: שמעון זנדבנק), מתוך: דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ד'.
האכספרסיוניזם הארצישראלי בשנות השלושים וקשריו עם אסכולת פאריס, טקסט וקטלוג: יונה פישר, מוציא לאור: מוזיאון ישראל, ירושלים, תשל"ב, 1971.
*Benson, Timothy. O. (et al.); Dimenberg, Edward (2001-09-17). Expressionist Utopias: Paradise, Metropolis, Architectural Fantasy (Weimar and Now: German Cultural Criticism). University of California Press.
*Pehnt, Wolfgang (1973). Expressionist Architecture.
*Thames and Hudson Whyte, Iain Boyd ed. (1985). Crystal Chain Letters: Architectural Fantasies by Bruno Taut and His Circle. The MIT Press
*Sharp, Dennis (1966). Modern Architecture and Expressionism. George Braziller: New York.
*Frampton, Kenneth (2004). Modern architecture - a critical history. Third edition. World of Art.
*Selz, Peter (1957), German Expressionist Painting, Berkeley: University of California Press
הערות שוליים

↑  John Willett, Expressionism. New York: World University Library, 1970;
↑  John Willett, Expressionism. New York: World University Library, 1970
↑  Benson, Timothy. O. (et al.); Dimenberg, Edward (2001-09-17). Expressionist Utopias: Paradise, Metropolis, Architectural Fantasy (Weimar and Now: German Cultural Criticism). University of California Press.
↑  ד' פייפר, א' רונן, א' רחום (עורכים), אנציקלופדיה לאמנות הציור והפיסול, ירושלים: כתר, 1983, עמ' 126–139
↑  Selz, Peter (1957), German Expressionist Painting, Berkeley: University of California Press
↑  Ben Farmer; Dr Hentie J Louw; Hentie Louw; Adrian Napper. Companion to Contemporary Architectural Thought. Routledge. p. 359.
↑  Cf. Enzo Siciliano, Il risveglio della bionda sirena. Raphaël e Mafai. Storia di un amore coniugale, 2005. See also references and bibliography in Scuola Romana.
↑  Bridgwater, Patrick. Poet of Expressionist Berlin: The Life and Work of Georg Heym. London: Libris, 1991.
↑  Weisstein, Ulrich. "Expressionism in Literature." In Dictionary of the History of Ideas, edited by Philip P. Wiener. Vol. 2. New York: Charles Scribner's Sons, 1973.
↑  Williams, Rhys. "Culture and Anarchy in Expressionist Drama." In Expressionism Reassessed, edited by Shulamith Behr, David Fanning, and Douglas Jarman, 201–212. New York: Manchester University Press

Furness, Raymond. "The Religious Element in Expressionist Theatre." In Expressionism Reassessed, edited by Shulamith Behr and David Fanning, 163–173.
↑  Crawford, John C., and Dorothy L Crawford. 1993. Expressionism in Twentieth-Century Music. Bloomington: Indiana University Press.
| זרמים באמנות |
| --- | --- | --- |
| אמנות העת העתיקה | יוון העתיקה • רומא העתיקה • מצרים העתיקה • הסהר הפורה |  |
| אמנות ימי הביניים | אמנות מרובינגית • אמנות קרולינגית • אמנות רומנסקית • אמנות גותית • ביזנטיון |  |
| הרנסאנס | מנייריזם |  |
| אמנות מזרחית | אמנות סינית • אמנות יפנית |  |
| אמנות העת החדשה | בארוק • רוקוקו |  |
| אמנות מודרנית | נאו-קלאסיציזם • רומנטיציזם • פרה-רפאליטים • אר נובו • אר דקו • ריאליזם (אמנות) • פוינטיליזם • אימפרסיוניזם • פוסט-אימפרסיוניזם • נאו-אימפרסיוניזם |  |
| אמנות המאה ה-20 וה-21 | אמנות מופשטת • קוביזם • אקספרסיוניזם • פוטוריזם • קונסטרוקטיביזם • סוריאליזם • אקספרסיוניזם מופשט • פוביזם • פופ ארט • אופ ארט • נאו-גאו • דאדא • אסתטיקת יחסים |  |
פורטל האמנות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562803405171  BNE: XX526802  GND: 4016044-0  LCCN: sh85046543  NDL: 00576716  NKC: ph120117 
חוברת של Die Aktion עם איור של שרל פגי (1914), מאת אגון שילה
פרץ קפקא
ברטולט ברכט
כרזת קולנוע של 'הקבינט של דר קליגרי, מאת רוברט וינה (1919)
ארנולד שנברג
תוכנייה מאופרה של קרנק
בלט רוסי מאת אוגוסט מקה (1912)Kunsthalle, Bremen.
מערכת העצבים

| --- | --- |

ייצוג ויזואלי של מערכת העצבים האנושית כפי שהיא נתפשת על ידי מערכת העצבים האנושית
 שיוך:  neurovascular system 
 תיאור ב:  המילון האנציקלופדי החדש 
 מזהים
 לטינית (TA98):  systema nervosum 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A14.0.00.000 
 FMA:  7157 
 קוד MeSH:  A08 
 מזהה MeSH:  D009420 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0027763 
 
מערכת העצבים (TA: Systema nervosum) היא רשת תקשורת עצבית מפותחת שבאמצעותה פועל הגוף כיחידה מבוקרת ומתואמת. מערכת עצבים קיימת כמעט בכל בעלי החיים, למעט ספוגים.
מערכת העצבים נחלקת לשני חלקים נבדלים: מערכת העצבים המרכזית ומערכת העצבים ההיקפית.
מערכת העצבים המרכזית מורכבת מהמוח ומחוט השדרה, ואילו מערכת העצבים ההיקפית היא רשת של עצבים המחברת את המוח ואת חוט השדרה לשאר חלקי הגוף.
מערכת העצבים מקבלת ממערכות החישה מידע על גירויים בסביבה החיצונית והפנימית, ומשתמשת במידע זה על מנת לפקח על תהליכי ההתנהגות, המודעת והלא מודעת. כל מה שאנחנו יכולים לעשות מתאפשר הודות לפעילות האינטגרטיבית של התאים במערכת העצבים.
בכלל זאת, מערכת העצבים אחראית על מערכת השרירים ובכך שולטת על יכולות התנועה של הגוף. במסגרת עיבוד המידע במערכת העצבים, מתרחשים בה תהליכים של זיכרון ולמידה. כמו כן, היא אחראית לחוויה של רגשות.
אנטומיה – מבנה מערכת העצבים

מערכת העצבים של האדם היא בעלת מבנה מורכב, שבו אזורים שונים משתתפים בפעולות שונות.
היא מורכבת ממיליארדי תאי עצב, אשר מתמחים בתפקודים שונים ומרכיבים את המוח ואת סיבי העצבים הנמצאים בכל חלקי הגוף.
הארגון של מערכת העצבים קשור בקשר הדוק להבדלים בתפקודים להם אחראים אזורים שונים במוח.
אנטומיה – מבנה מערכת העצבים > חלוקה היררכית של מערכת העצבים

קיימים הבדלים במבנה מערכת העצבים בין בעלי חיים שונים. באופן כללי ניתן להבחין בין מערכות היררכיות למערכות ללא מוקד שליטה מרכזי.
בייצורים פשוטים יחסית המערכת מאורגנת כרשת מבוזרת של תאי עצב, ללא מוקד שליטה מרכזי. ניתן לראות זאת במערכה של הצורבים.
לעומת זאת, אצל תולעים שטוחות תאי העצב אינם מפוזרים לאורך כל הגוף, אלא מרוכזים בצבירים המכונים גנגליונים.
בייצורים בעלי סימטריה דו-צדדית, התפתח דגם היררכי בסיסי של מערכת עצבים, הכולל רצף של גנגליונים. במקרים אלו הגנגליון הראשי והגדול ביותר נקרא מוח, והוא מתפקד כמרכז השליטה הראשי של מערכת העצבים כולה. דגם זה קיים אצל כל בעלי החוליות ומרבית חסרי החוליות.
עבור בעלי חיים בעלי סימטריה דו-צדדית, ובכללם האדם, נהוג לחלק את מערכת העצבים למערכת העצבים המרכזית ולמערכת העצבים ההיקפית:
מערכת העצבים המרכזית מכילה את המוח, ובבעלי חוליות גם את חוט השדרה. מערכת העצבים המרכזית אחראית על השליטה והעיבוד של המידע העצבי.
מערכת העצבים ההיקפית כוללת את כל הגנגליונים והעצבים שמחוץ למערכת העצבים המרכזית. היא זו שמקשרת את מערכת העצבים המרכזית עם אברי הגוף וקולטני החישה.
אנטומיה – מבנה מערכת העצבים > חומר אפור וחומר לבן

מערכת העצבים המרכזית בנויה משני סוגים של רקמות, אשר את ההבדל ביניהם ניתן לראות גם ללא מיקרוסקופ. רקמות אלו מכונות "חומר אפור" ו"חומר לבן".
חומר אפור – מורכב בעיקר מגופי תאי העצב והשלוחות הקרובות אליהם.
חומר לבן – מכיל בעיקר את האקסונים. רוב האקסונים עטופים בשכבת בידוד הקרויה מיאלין. מקור השם הוא בצבעה הלבן של מעטפת זו.
אנטומיה – מבנה מערכת העצבים > חלוקה לאזורים במערכת העצבים המרכזית

תהליכים אבולוציוניים גרמו להתפתחותם של מבנים עצביים אינטגרטיביים יותר, המסוגלים לעבד מידע ברמת מורכבות שהולכת וגוברת.
בהתאם לכך, ניתן לחלק את מערכת העצבים המרכזית של האדם למספר אזורים על פי שלבי ההתפתחות של המוח.
חוט השדרה – חוט השדרה משתרע מבסיס הגולגולת עד למותניים והוא עטוף בחוליות, אשר מגינות עליו מפני חבלה חיצונית. זהו האזור הפשוט ביותר של מערכת העצבים המרכזית.
גזע המוח – גזע המוח נמצא מעל לחוט השדרה. גזע המוח כולל שלושה אזורים – המוח המוארך, הפונס והמוח האמצעי:
המוח המוארך – במוח המוארך עוברים סיבי עצב מחוט השדרה אל המוח ובחזרה. המוח המוארך והגשר מווסתים מערכות חיוניות בגוף (כמו נשימה ולחץ דם).
פונס (הגשר) – המוח המוארך והגשר מווסתים מערכות חיוניות בגוף (כמו נשימה ולחץ דם). הגשר והמוח הקטן מתפתחים מאותו אזור של המוח העוברי, אך תפקידיהם שונים.
המוח האמצעי – זהו האזור הקטן ביותר של גזע המוח. הוא משמש תחנת מעבר במסלולים של מערכת הראייה ומערכת השמיעה. כמו כן, הוא לוקח חלק בשליטה על תנועות העיניים ובוויסות פעולת השרירים.
המוח הקטן (מכונה גם מוחון או צרבלום) – מווסת את תנועות הגוף ושומר על שיווי המשקל. הגשר והמוח הקטן מתפתחים מאותו אזור של המוח העוברי, אך תפקידיהם שונים.
מוח הביניים (Diencephalon) – מוח הביניים נמצא בין המיספרות המוח לבין המוח האמצעי ומכאן שמו. הוא מורכב בין היתר מהתלמוס וההיפותלמוס.
המוח הגדול (צרברום ) – זהו החלק הגדול ביותר של מוח האדם. הוא מורכב משני חצאי כדור, המכונים המיספרות.
כפיס המוח מחבר בין שתי ההמיספרות.
כל המיספרה מחולקת לארבע אונות, אשר לכל אחת מהן מאפיינים ותפקידים נפרדים: האונה המצחית (מכונה גם קדמית או פרונטלית), הקודקודית (פריאטלית), העורפית (אוקסיפיטלית) והרקתית (טמפורלית).
היסטולוגיה – תאי מערכת העצבים

המרכיבים העיקריים של מערכת העצבים הם תאי עצב, המכונים גם נוירונים.
תאי העצב אחראיים על עיבוד והעברה של מידע. דרך תאי העצב עוברים האותות במערכת העצבים.
תאי העצב באים במגוון של סוגים וצורות, המתאימים אותם לתפקידים שונים בתוך מערכת העצבים.
התאים במערכת העצבים שאינם תאי עצב נקראים בשם הכולל תאי גלייה או "נוירוגליה". תאי הגלייה משמשים כתאי תמיכה לתאי העצב וממלאים פונקציות רבות. התפקידים הראשיים של תאי גלייה הם לעטוף את תאי העצב ולהחזיק אותם במקומם, לספק להם חומרי מזון וחמצן, לבודד את תאי העצב אחד מהשני, וגם להשמיד פתוגנים ולהסיר תאים מתים. תאי הגלייה ממלאים תפקיד פעיל גם בתהליכי התקשורת העצבית, אם כי המנגנונים שדרכם הם עושים זאת ברובם אינם ידועים.
תאי העצב והתמיכה של מערכת העצבים אינם מפוזרים באורח אקראי. הם מקושרים בצורה מדויקת ביותר, אשר יוצרת שלמות תפקודית בפעולת המוח.
היסטולוגיה – תאי מערכת העצבים > צבירים של תאי עצב

תאי עצב המקושרים זה לזה יכולים ליצור רשת עצבית.
במערכת העצבים קיימים צבירים שונים של תאי עצב:
גרעין – צביר תאי עצב במערכת העצבים המרכזית. גרעינים מכילים ריכוז של גופי תאים, ולכן מזוהים בחתך אנטומי כחומר אפור.
גנגליון – צביר תאי עצב המשמש כתחנת ביניים בין האקסון של העצב המגיע מהמוח או מחוט השדרה ובין תא עצב נוסף שישלח אקסון לאיבר מטרה כלשהו.
פיזיולוגיה ותפקוד

תהליך עיבוד המידע של מערכת העצבים מושפע מתהליכים מסוג מלמטה-למעלה ומלמעלה-למטה, כאשר הכיוון "למעלה" מתייחס למוח, שנמצא במערכת העצבים המרכזית, בעוד שהכיוון "למטה" מתייחס למערכת החישה, אשר מחוברת למוח באמצעות מערכת העצבים ההיקפית.
האיזון בין שני תהליכים אלו מאפשר לאדם לתפוס את העולם ולחוות אותו, בדרך שמאפשרת לו להתאים את עצמו בצורה מיטבית לסביבה הפיזית והחברתית שבה הוא חי.