stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית חולים אלי"ן
היסטוריה > צעדים ראשונים

ראשית המוסד במאמציו של ד"ר חנוך (הנרי) קלר, שהיה רופא אורתופד שעלה מארצות הברית ב-1934 וביקש להקים מחלקה אורתופדית באחד מבתי החולים בירושלים. לאחר שלא הצליח בכך, פתח מרפאה פרטית קטנה ברחוב בצלאל. במקביל לעיסוקו במרפאה הפרטית, טיפל בהתנדבות בילדים מחוסרי אמצעים. אחר כך, שכר ד"ר קלר את הקומה הרביעית בבנין יוסיפוף ברחוב בן-יהודה, אליה עברה המרפאה, ורשם בשנת 1936, בסיוע עו"ד חיים מרגליות, את "האגודה לעזרת ילדים נכים" (ובראשי תיבות, אלי"ן). מרגליות התמנה ליו"ר הוועד ולצידו פעל מוריס גולדברג. השניים הקימו ועד לאגודה. ד"ר קלר נתמנה למנהל הרפואי, ומימן מכיסו את ההוצאות. האחות פני הלפרן סייעה בידו בהתנדבות ולידה אהובה ענתבי. מאמציו של קלר לגייס כספים בארצות הברית לא צלחו. בשנת 1937 התקיימו לצד המרפאה קורסים להכשרה מקצועית ולהשכלה כללית שבהמשך כונה בית ספר.
בשנת 1937 מונה שלמה נפחא למנהל האדמיניסטרטיבי של האגודה, אותה ניהל עד 1958 והפך את המרפאה לבית חולים. כדי לבצע את המהפך פנה נפחא לנציב העליון הבריטי, ארתור ווקופ להיות פטרון האגודה, ולאשת המזכיר הכללי של השלטון הבריטי, מקפרסון, להיות נשיאת הכבוד. השניים הסכימו, ובעקבותיהם הצטרפו לוועד גם דניאל אוסטר, סגן ראש עיריית ירושלים, שני הרבנים הראשיים: הרב הרצוג והרב עוזיאל, והשופט העליון המנדטורי יוסף משה ולירו. קלארק, מנהל בנק ברקליס, התמנה לנשיא האגודה והפך למתרים העקרי שלה בקרב יהודים וערבים כאחד. מהערבים צרף נפחא נציגים משלושת הזרמים הפוליטיים: ד"ר טנוס, מסיעתו של ג'מאל אל-חוסייני, נתמנה לסגן-נשיא האגודה, רג'אב ביי נאששיבי, מסיעת הנאששיבים, ואמין ומוחי ביי עבדול האדי מסיעת האסתקלל. מהארמנים צורף הרוקח ארסניאן. שיתוף הפעולה בין היהודים והערבים בוועד העמיק על אף המרד הערבי הגדול שהתחולל באותן שנים.
בשנת 1938 הוקם לבית החולים סניף בחיפה ובשנת 1941 פעלה האגודה להקים סניפים נוספים בתל אביב ובעיר העתיקה. האגודה הגיעה לבסוף לפרישה של עשרה סניפים.
היסטוריה > בית חולים

ביום פרוץ מלחמת העולם השנייה, חלה ד"ר קלר ולקה בשטף דם במוחו ונותר משותק. ד"ר יעקב (אדגר) היילברונר, שעבד לצידו של ד"ר קלר, מונה למנהל הרפואי תחת קלר. באותו חודש הוחלט על הפיכת המרפאה לבית חולים שבו תהיינה 13 מיטות. במיטה ה-13 אושפז ד"ר קלר עד מותו ב-1944. לטקס ההקמה הגיע הנציב העליון הרולד מקמייקל ואשתו. ד"ר קלר פגש אותם ממיטת חוליו. בשנה שלאחר מכן גדל מספר המטות ל-45.
ב-1946 עם התגברות פעולות תנועת המרי העברית, שיתוף הפעולה עם האנגלים והערבים בוועד פסק. בית החולים נקלע למשבר כספי ונסגר לשלושה חודשים. לאחר שאותרו מקורות ממימון חליפיים, בית החולים נפתח מחדש. במהלך מלחמת העצמאות, עדיין העביר ראש עריית שכם את תרומת העירייה לאגודה והילדים הערביים משכם וערים אחרות נשארו בבית החולים. לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, הורדו הילדים הנכים לקומה השלישית ואילו בקומה הרביעית אושפזו נפגעי ההפגזות. לאחר הקרב בסן סימון הובאו 16 פצועים מהפלמ"ח. משרד הבריאות הכיר בעקבות זאת בבית החולים והחל לתקצב אותו לפי מספר המיטות. בבית החולים נותרו 6 ילדים ערבים בסוף 1948. לאחר שירדן הודיעה על צירוף יהודה ושומרון לממלכת ירדן, הוציאו ההורים הערבים את ילדיהם והודו לסגל בית החולים. באוגוסט 1950 נותר בבית החולים ילד ערבי אחד.
היסטוריה > לאחר קום המדינה

בשנת 1950, פשטה בארץ מגפת הפוליו וגרמה למספר רב של חולים בשיתוק ילדים, היות שבית חולים אלי"ן היה היחיד אליו ניתן היה להפנות את הילדים, הוקצה לו שטח במנזר סן סימון, שטח עם בניינים הרוסים. בפברואר 1952 נחנך המבנה במקום. בשנת 1955 נוספה מחלקה עם 115 מיטות. בחצר המבנה היו בריכות קטנות בהם שטו ברווזים וספסלים וגינה למרגוע הילדים. ב-1959 מונה כמנהל הרפואי של המוסד פרופ' מאיר מייקין, מנהל המחלקה האורתופדית בבית החולים הדסה בירושלים.
לתומכים באגודה הצטרף גם ארגון "מלב"ן" של הג'וינט שסייע לחולים בקרב העולים ו"אלומה", לשכת הבונים החופשיים. בסיוע האחים רטקין, שהקימו את אגודת ידידי אלי"ן בארצות הברית, גויסו תרומות שאפשרו רכישת ציוד מתקדם. במאי 1965 בשנת 1965 הונחה אבן הפינה לבניין החדש של בית החולים. בשנת 1971 הועבר בית החולים לבניין החדש בשכונת קריית יובל מול עין כרם, בו הוא שוכן עד היום. את הבניין תכנן האדריכל חנן הברון, בנו של יעקב היילברונר. המבנה בסן סימון הפך למרכז שיקומי לנכים בוגרים.
פעילות ושירותים

אלי"ן הוא בית חולים אוניברסיטאי המסונף לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. שירותי השיקום לילדים ונוער הניתנים בו כוללים, בין היתר:
שיקום נוירולוגי: טיפול ושיקום לאחר פגיעות מוחיות, פגיעות בעמוד השדרה ומחלות נוירולוגיות אחרות.
שיקום אורתופדי: שיקום לאחר ניתוחים אורתופדיים, תאונות ופגיעות גופניות קשות.
ריפוי בעיסוק ופיזיותרפיה: טיפול ממוקד לקידום התפקוד הפיזי והיומיומי של הילדים ועוד.
בריכת הידרותרפיה טיפולית.
מרכז השאלת ציוד שיקומי לצורכי תקשורת תומכת חלופית (תת"ח).
מרכז שיקום אכילה המסייע לתינוקות ולילדים עם הפרעות בליעה להגיע לתזונה וגדילה מתאימות תוך שימוש באמצעי אבחון מתקדמים.
נוסף על אלה, מפעיל בית החולים מסגרות שונות, מיזמים ופרויקטים המהווים מעטפת משלימה לטיפול הרפואי הבסיסי, ובהם:
מעון יום, וגני ילדים במסגרת המתאימה לצורכי הילדים.
מרכז ספורט טיפולי, המספק לילדים עם צרכים מיוחדים אפשרות להשתתף בפעילויות ספורט בטוחות ומותאמות.
מעבדת תנועה המשלבת טכנולוגיות חדישות מעולם המציאות המדומה ומייצרת תרחישים ומשחקים שמאתגרים את הילדים תוך כדי טיפול.
מרכז 'זינוק' לשיקום ספורטאים צעירים שעברו פגיעה וזקוקים להחלמה ארוכה.
פרויקט פל"א (פתרונות לילדים מבית אלי"ן), בשיתוף קרנות הביטוח הלאומי, במסגרתו מפתחים ומייצרים עזרים טכניים המותאמים באופן אישי לילדים עם צרכים מיוחדים, לטובת התמודדות עם השגרה היומיומית.
ALYNNOVATION מרכז החדשנות הפועל עם מיזמי הזנק וחברות בין לאומיות לפיתוח מערכות מתקדמות וחדשניות לשיפור חיי ילדים עם נכויות, תוכניות דיקום דיגיטליות ואביזרי עזר .
מרכז המחקר PARC העוסק בקידום ובחקר שיקום ילדים, תרומת קרן הלמסלי.
פרויקט "גלגלי אהבה" – אירוע רכיבת אופניים המתקיים מדי שנה ומגייס תרומות למען ילדי המוסד. הכספים שנאספים מועברים לתמיכה בתקציבי בית החולים ומאפשרים לו להמשיך ולפתח טיפולים מתקדמים וטכנולוגיות עזר.
בתרבות

בסרט הדוקומנטרי "הילדים ממנזר סן סימון", עוקבים סימה שמעוני ופיני נויבירט אחר סיפורם של הילדים שגדלו בבית החולים אלי"ן, בעת ששכן במנזר סן סימון. את הסרט יזמה סימה שמעוני, שהייתה בעצמה מאושפזת בבית החולים בהיותה ילדה, והוא מספר מנקודת מבטה את סיפורה ואת סיפורי ילדים נוספים שאושפזו עמה בתקופה זו. את הסרט ביים שחר גל-נור והפיקו מולי וצליל לנדסמן, והוא הוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב בשנת 2024.
לקריאה נוספת

אלי"ן – בית-חולים שיקומי לילדים, מאת איתי בחור, איתי בחור הוצאה לאור, 2014.
אורי וינברג

ערך זה עוסק בכדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי. אם התכוונתם לפסיכולוג וסופר ישראלי, ראו .
אורי וינברג (24 במרץ 1937 - 6 במרץ 2012) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי. נודע בעיקר כשחקן מועדון הפועל חיפה, ומאמנם של מועדונים רבים בארץ, בהם הפועל חיפה ומכבי חיפה.
ישראל-טורקיה 1962, אצטדיון ר"ג (וינברג רביעי מימין)
ביוגרפיה

וינברג נולד ב-1937 בבית היולדות בחדרה, בן בכור ליצחק וברכה וינברג. בילדותו גדל בשכונת נווה חיים בחדרה ולמד בבית החינוך בחדרה ובקיבוץ מעברות. החל לשחק כדורגל בגיל 13 בקבוצת הנערים של הפועל חדרה. עם סיום לימודיו התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל בין השנים 1955-1958; שיחק במסגרת אליפות צה"ל בכדורגל בנבחרת הנח"ל, וזכה באליפות הרמטכ"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל, ב-1958, חזר לחדרה ונישא לנילי. במקביל לקריירה שהחל לפתח ככדורגלן, עבד לצד אביו במפעל לבלוקים שהקים האב בחדרה. לאחר שנה נולד בנו הבכור ערן, וב-1965 נולד בנו השני, ניר, שלימים יהפוך לראש ישיבת אורות הזורעים.
ב-1959 נרכש כרטיס השחקן של וינברג על ידי קבוצת הפועל ירושלים, והמשפחה עברה לגור בירושלים. לאחר תקופה קצרה הציע לו המאמן-שחקן זלטקו צ'ייקובסקי מקבוצת הפועל חיפה לעבור לשחק בשורותיה. ב-1960 עברה המשפחה להתגורר בחיפה, ובמקביל לקריירת המשחק עבד וינברג בנמל חיפה, לאורך כ-20 שנה, עד תחילת שנות ה-80.
וינברג שיחק בקבוצת הפועל חיפה בשנים 1959–1965. בתקופה זו התקדם המועדון ממיקומו בתחתית דירוג הליגה הבכירה, והפך לקבוצה בעלת כישרונות צעירים שסיימה את מרבית עונות הכדורגל בחלקה העליון של טבלת הדירוג. וינברג שיחק בתקופה זו בעמדת הבלם, ובמהלך משחקו נפצע לעיתים קרובות; אחד מסימני ההיכר שלו הייתה תחבושת לבנה ספוגה בדם סביב לראשו. במשחק הדרבי החיפאי ב-1962 פונה וינברג לבית החולים לאחר שנפצע בראשו בתחילת המשחק, בתקופה בה עדיין לא התקיימו חילופי שחקנים במהלך המשחק; וינברג סירב לקבל טיפול רפואי בראשו, חזר מבית החולים לשחק במחצית השנייה של המשחק, ורק בסיומו חזר להמשך טיפול בבית החולים.
ב-1963 זכה עם קבוצתו לראשונה בגביע המדינה, לאחר ניצחון במשחק הגמר מול מכבי חיפה. בגמר הגביע בשנה שלאחר מכן, ענד וינברג את סרט הקפטן באחד ממשחקי הגמר בין קבוצתו לבין מכבי תל אביב.
ב-1961 זומן וינברג לראשונה למשחק של נבחרת ישראל, על ידי המאמן גיולה מנדי. הוא שיחק במסגרת זו פעמיים: ב-1961 באצטדיון רמת גן נגד נבחרת אתיופיה במהלך מוקדמות אליפות העולם, וב-1962 במשחק ידידות מול נבחרת טורקיה ברמת גן.
ב-1966, לאחר תקופה של קשיים ביחסיו עם מאמן הפועל חיפה, ניסה וינברג לעבור למכבי חיפה, והחל להצטרף לאימוניה. עם זאת, בתקופה זו לא התאפשר לרוב מעבר בין שתי קבוצות מקומיות, בשל התנגדות של מרכזי הספורט. בעקבות כך החל וינברג ללמוד בקורס מאמנים, מהראשונים בארץ, ופתח בקריירת אימון.
וינברג אימן קבוצות רבות, בהן מכבי חיפה, הפועל חיפה (שתי עונות), הפועל רמת גן, הכח רמת גן, הפועל עכו, הפועל קריית שמונה (שלוש עונות), הפועל נצרת עילית, הפועל לוד, הפועל טבריה, הפועל כרמיאל, בית"ר חיפה, הפועל ראשון לציון, הפועל בני טמרה והפועל דלית אל-כרמל.
כמאמן התאפיין וינברג בדאגה לשחקניו. לאחר עלייתה של מכבי חיפה לליגה הבכירה ב-1975 תחת אימונו, התפטר וינברג מחזור אחד בלבד לאחר פתיחת העונה שלאחר מכן, לאחר שלטענתו ההנהלה לא שילמה לשחקניו את משכורותיהם. בנוסף היה שנים רבות חבר בכיר בהנהלת ארגון המאמנים הישראלי.
לאורך שנות ה-90 החמיר מצבו הבריאותי, עקב פעילותיו הספורטיביות לאורך השנים. למרות נכותו, לא הפסיק לאמן ואף נעזר בקביים כדי לנהל את האימונים ואת המשחקים.
לאחר פרישתו מאימון, עסק בין השנים 1995–2005 בכתיבת טורים שבועיים במדורי הספורט של המקומונים "כל העמק והגליל" ו"ידיעות הגליל".
וינברג נפטר ב-6 במרץ 2012. השאיר אחריו אישה, שני ילדים ועשרה נכדים.
הישגים בקריירה

אליפות צה"ל במדי נבחרת הנח"ל (1957)
שתי הופעות במדי נבחרת ישראל בכדורגל (1961–1962)
זכייה בגביע המדינה בכדורגל עם הפועל חיפה (1963)
השתתפות בגמר גביע המדינה עם הפועל חיפה כקפטן (1964)
דירוג בין 11 "השחקנים המובחרים" של מועדון הפועל חיפה בעמדת הבלם, בגיליון הספורט החגיגי של "ידיעות אחרונות" ב-1998, בו דורגו נבחרי כל המועדונים, לרגל שנת היובל למדינת ישראל.
זכייה באליפות צה"ל כמאמן נבחרת פיקוד צפון (יחד עם ג'וני הרדי)
שתי עליות לליגה הבכירה כמאמן הפועל חדרה (1970, 1973)
עלייה עם מכבי חיפה לליגה הבכירה (1975)
עליות ליגה עם הפועל כרמיאל (ליגה א') ובית"ר חיפה (ליגה ב')
חתחור

חתחור
פסל חתחור מהנקרופוליס של תבאי במוזיאון הבריטי
חתחור (או ח'וואת או חר) היא אלת היופי, האהבה, המוזיקה והמלחמה (בתור סח'מת) במיתולוגיה המצרית. חתחור מתוארת לעיתים בדמותה של אישה יפה שעל ראשה קרני פרה, ולעיתים כפרה מעוטרת בדיסק השמש המצרי. פירוש שמה: הבית (חת) של הורוס (חר).
חתחור מקושרת לאהבה הנשית, לאימהות, לפריון, לידה ושמחת חיים, ונחשבת לאחת האלות החשובות ביותר בתרבות המצרית הקדומה, בכל תקופותיה. היא לעיתים נחשבת לבת מלוכה, ול"אדונית המערב" שמקבלת בברכה את המתים בעולם שאחרי-המוות. הפולחן לחתחור התרכז בעיר דנדרה שבמצרים העליונה. סמליה של האלה הם ענק החרוזים הגדול שעל צווארה (menat) וכלי הנגינה- הסיסטרום - עם החרוזים המשקשקים.
חתחור היא גם אלת המראות, אלת קצווי תבל, אלת הארצות הזרות, אלת הטורקיז, אלת המלכית (פוך לעיניים) אלת עץ השקמה ואלת השמים. החיה המזוהה אתה היא הלביאה (בדמותה כסח'מת). לחתחור שני בנים, אחד מהם הוא איהי (Ihy), אל המוזיקה, שמתואר באמנות כתינוק שמנמן המחזיק בסיסטרום. גם הפולחן שלו התבצע בדנדרה. דמותה של חתחור התגלגלה במהלך הזמן באלה איסיס.
מוצאה

ישנן גרסאות רבות בנוגע ללידתה של חתחור. הגרסה המקובלת ביותר אומרת שכמו האלים תחות וסח'מת, חתחור נוצרה מחלק בגופו של אל השמש רע, ובמקרה שלה מעינו של רע, שנקראת גם "העין הקדושה", והיא נחשבה לאשתו. אחרי שרע התאחד עם האל הורוס וקושר למלוכה המצרית, הפכה חתחור לאימו, וקושרה לאלת פרה מינורית בשם "מהט וורט" (בתירגום מילולי- שיטפון גדול), שהייתה האלה המולידה של רע בעת בריאת העולם, ונשאה אותו בין קרניה. כאימו של רע, חתחור ילדה אותו מרחמה כל בוקר (תכונה שמיוחסת גם לאלה נות), וכאשתו, היא הייתה מתייחדת איתו כל לילה מחדש.
מיתוס האלה הלוחמת

כאשר שליט מצרים התחתונה, פרעה מנטוחוטפ ה-3, איחד את שתי הממלכות, הוא עשה זאת דרך מלחמה קשה ומרובת שפיכות דמים שנערכה במשך עשרים ושמונה שנים. אך בתום אותה המלחמה, מנטוחוטפ חזר להיות שליט רגוע, ותקופת שלטונו נודעה כהרמונית ושקטה. אנשי מצרים התחתונה כתבו אגדת עם ("ספר הפרה השמימית"), שהתבססה והתפתחה על שתי התקופות הללו. לפי האגדה, עינו השלישית של רע, הלא היא האלה מע'ת, הבחינה שבארץ מצרים ישנם אנשים המתכננים להתנקש בחייו. כאשר שמעה זאת חתחור, היא כעסה כל כך על אותם מתנקשים, עד שזעמה הפך אותה לאלה סח'מת (אלת המלחמות והמדבר), על מנת להרוג אותם. חתחור נעשתה צמאת דם, והטבח שביצעה באנשי מצרים הגיע לממדים עצומים, כיוון שאיש לא יכול היה לעצור אותה. כאשר ראה האל רע את הטבח והכאוס בעולם שמתחת, הוא גמר בליבו לעצור אותה. בתוך כדים ענקיים הוא ערבב בירה עם מיץ רימונים, והניח אותם כמנחה לכאורה עבור חתחור-סח'מת. היא שתתה מהכדים העצומים, בחושבה שמדובר בדם, עד שנעשתה שיכורה לחלוטין, ומתוך שכרונה חזרה לדמותה השקטה והעדינה כחתחור.
הפסטיבלים לכבודה

במשך השנה חגגו המצרים מספר פסטיבלים שהוקדשו לחתחור. במרכז הפולחן שלה בדנדרה נמנו 25 פסטיבלים, כאלה שמוקדשים רק לה או ביחד עם אלים אחרים. הפסטיבלים לחתחור כללו שירה, ריקודים ושתיית בירה. המלך השתתף באופן פעיל בפסטיבלים כולל ריקוד בפני פסלה. ב'חג הסד' היה לחתחור תפקיד משמעותי. האלה ביקרה - בתהלוכה שבה נשאו את דמותה על גבי סירה - בקומפלקס הפולחן המלכותי בטקס המציין 30 שנות מלכות של המלך.
ראו גם

אלוהויות במצרים העתיקה
סם זמוריי

| --- | --- |

 לידה:  18 בינואר 1877 קישינב, פלך בסרביה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 בנובמבר 1961 (בגיל 84) ניו אורלינס, ארצות הברית 
 שם לידה:  שמואל זמורי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינויים נוספים:  סם מלך הבננות, Z, אל אמיגו, גרינגו
 פעילות בולטת:  נשיא חברת הפירות המאוחדת United Fruit מבוסטון
 ידוע בשל:  פעילותו בארצות מרכז אמריקה
 תקופת הפעילות:  1933–1951 (כ־18 שנים)
 תפקיד:  יו"ר, מנכ"ל ונשיא
 בת זוג:  שרה לבית ויינברגר
 צאצאים:  סם ג'וניור ודוריס
 
סמואל זמוריי (באנגלית: Samuel Zemurray; ‏18 בינואר 1877 – 30 בנובמבר 1961) היה איש עסקים יהודי-אמריקאי שהרוויח את הונו ממסחר בבננות, בקני סוכר, באננס ובפירות ונודע בכינוי "סם איש הבננה". היה ציוני ותרם בחשאי מכספו ומניסיונו להקמת מדינת ישראל ובמיוחד לקראת כ"ט בנובמבר 1947 - ההצבעה באו"ם על תוכנית החלוקה וסיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
זמוריי הקים בהונדורס את חברת הספנות להובלת פרי The Hubbard-Zemurray Steam Ship Company, ואת חברת הפירות קויאמל. בהמשך הפך ליושב ראש ונשיא חברת הפירות המאוחדת מבוסטון, חברת הפירות המשפיעה ביותר בעולם באותה תקופה. שתי החברות מילאו תפקידים שונים בתולדותיהן של כמה ממדינות אמריקה הלטינית, והשפיעו באופן משמעותי על התפתחותן הכלכלית והפוליטית.
גוטליב המר, מראשי המגבית היהודית המאוחדת בארצות הברית, תיאר את זמוריי כאיש מסתורין בין-לאומי, שהפך ממשלות ושינה הסכמים לפי צרכיו העסקיים. הוא היה אחד האנשים העשירים והחזקים ביותר בארצות הברית. למרות עובדה זו, הצליח זמוריי להימנע מפרסום ולהרחיק את שמו מהעיתונים ומהתקשורת.
מלחמת העולם השנייה

מלחמת העולם השנייה היוותה אסון לחברת הפירות המאוחדת. ב־12 ביוני 1942 טורפדה ספינת החברה סיקס-אולה (Sixaola), או כפי שכונתה "סוס הברזל", על ידי צוללת נאצית, צפונית לגואטמלה. 29 אנשי צוות הספינה טבעו. מהספינה לא נמצא דבר, מלבד כתם שמן וכמה אלפי בננות שצפו על פני הים כפסולת. זו הייתה הטרגדיה הקשה ביותר בתולדות החברה.
זמן קצר לאחר שהיפנים תקפו את פרל הארבור הכריזה מחלקת המלחמה האמריקאית על הבננות כמוצר מותרות, וגייסה את מרבית הצי הלבן הגדול לצורכי המלחמה. האוניות הפכו לנחלתו של הצי האמריקאי, מוגנו בשריון והותקנו עליהן תותחים. במהלך המלחמה טובעו 19 אוניות של החברה על ידי צוללות נאציות.
האתגר העסקי של זמוריי לא היה פשוט. אף על פי שהמוצרים שלו היו מצוינים, לא היו לו ספינות שיובילו אותם לשווקים. בין השנים 1942–1944 נרקבו במטעים בממוצע שבעים אלף טונות בננות של חברת UF. שטחי הבננות העצומים של החברה לא נוצלו, וזמוריי החל בחיפוש אחר גידולים ששיווקם לא הוגבל במגמה לגדלם על אדמות החברה. ראשית הגביר את שיווק קנה הסוכר משטחי החברה שבאיים הקריביים, ולאחר מכן מצא שעל אדמות החברה המשתרעות על קו המשווה ניתן לגדל גידולי בר שמעולם לא גודלו בצורה מסחרית. חלקם היו חדשים: דקלים לתעשיית שמן דקלים, כינין, אגבות ועוד. זמוריי התעניין במיוחד בצמחים החשובים למאמץ המלחמתי אשר יבואם מאסיה נחסם על ידי היפנים. אגבות לתעשיית חבלים, כינין כתרופה נגד מלריה, עצי גומי לתעשיית הגומי, בה יוצרו זחלי הטנקים, סוליות הנעליים הצבאיות וכל שאר חומרי הגלם החיוניים. הוא הבטיח לעמוד בדרישה הצבאית שכללה הגדלת אספקה עם הזמן. עד שנת 1944 היו לזמוריי אלפי דונמים במרכז אמריקה בהם גידל את המטעים החיוניים האלה. הוא היה מעורב במאמץ המלחמתי ככל האפשר. עקב גילו המתקדם (65) לא יצא לשדה הקרב, אך הוא תרם ככל יכולתו, התנדב ואירח. במסגרת צורך שעלה במועצת המלחמה הלאומית שהקים נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, הביא זמוריי יותר מעשרים אלף גברים מג'מייקה לעבודה במפעלים החיוניים במערב התיכון.
במלחמת העולם השנייה נפגע זמוריי גם מאסון אישי כבד. ב-7 בינואר 1943 נהרג בנו בכורו סם ג'וניור, שהיה מייג'ור (רב-סרן) וטייס בצבא ארצות הברית, בזמן שהטייסת שלו שירתה באלג'יריה ובקזבלנקה, מרוקו. סם ג'וניור היה בן 31 במותו. נסיבות מותו המדויקות אינן ידועות. ההשערה היא שנתקל בצלע הר, כשהיה בטיסה בתנאי ראות גרועים כתוצאה מערפל.
פעילות ציונית בחשאי

לאחר מות בנו היה זמוריי זקוק לפרויקט ענק כדי להתגבר על השכול והכאב. הוא ידע כי עליו למצוא מטרה גדולה ומשמעותית אף יותר מהעשייה העסקית הענפה שלו. הוא מצא את הפרויקט הזה בעיסוק במדינת היהודים המתהווה.
על אף שזהותו היהודית לא עיצבה את חייו מצא זמוריי ניחומים לאחר מות בנו בפעילות ציונית, סיוע לפליטים, העפלה, לקראת הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. יש הזוקפים זאת לכך שרציחתם של מכריו מקישינב על ידי הנאצים נגעה מאוד לליבו, יש האומרים כי בהשפעת השואה הוא סבר כי "אם השואה יכלה לקרות בגרמניה, היא יכולה לקרות בכל מקום", ולכן יש להקים את מדינת היהודים. יש גם הזוקפים את מעורבותו הרבה ועזרתו, לידידותו העמוקה עם  חיים ויצמן.
פעילות ציונית בחשאי > מפגשים עם חיים ויצמן

חיים ויצמן, לימים נשיאה הראשון של מדינת ישראל, נסע בשנת 1922 לארצות הברית במשימה לגייס כספים למען פעילות הסוכנות היהודית. בנסיעה זו יצר קשר עם זמוריי. כשוויצמן שמע את סיפוריו הראשונים של "איש הבננה" הוא כתב באוטוביוגרפיה שלו: "מצאתי 'ממצא' יוצא דופן בניו אורלינס, שם חי אדם בעל אישיות מדהימה מאוד בשם - סמואל זמוריי, "מלך הבננות". "ביקשתי במיוחד שבביקורי הראשון אפגוש אותו בניו אורלינס. נאמר לו על הגעתי, והוא התנה את פגישתנו בכך שתהיה דיסקרטית לחלוטין. מאידך דחה את עזיבתו המתוכננת מהעיר, למשך מספר ימים. ימים שנמצאו, לא רק מעניינים במיוחד, אלא גם רווחיים עבור הקרנות היהודיות."
השניים קיימו מספר פגישות דיסקרטיות באותה השנה, וכך גם בכל נסיעותיו האחרות של ויצמן לארצות הברית במשך השנים.
זמוריי היה אדם דיסקרטי וחשדן אך הקשר בינו לבין ויצמן היה מהיר ועמוק ביותר. שניהם היו אבות שכולים שאיבדו את בניהם הטייסים במלחמת העולם השנייה. ב-2 בנובמבר 1942, חודש לפני נפילת סם ג'וניור, נפל מיכאל עוזר ויצמן, בנו של חיים ויצמן, שהיה סגן, טייס בחיל האוויר המלכותי הבריטי. הוא נפל לים עם מטוסו במפרץ ביסקאיה, במרדף אחר צוללות נאציות.
שיחות השניים נמשכו שעות, הם נסחפו מאנגלית, לרוסית וליידיש, בכל שפה שביטאה בצורה הטובה ביותר את המחשבות והתחושות באותו הרגע: בשפה האנגלית שוחחו על עסקים וכסף, ברוסית דיברו על סיפור המאבק היהודי וביידיש הביעו את כאב הלב שעומד בפני יהודי העולם. ויצמן דיבר על עיר הולדתו בפולין, על אכזבותיו וכעסיו ועל הבנתו שהיהודי יהיה חופשי רק כאשר יישב בארצו. זמוריי דיבר על החיים באיתמוס (הגשר היבשתי בין צפון אמריקה ודרום אמריקה. האזור המוכר כאמריקה המרכזית) ועל הקריירה שלו בתחום הבננות הבשלות והירוקות. ויצמן כתב על פשטותו של זמוריי, כנותו השקופה, התעניינותו הרבה באנשים ורצונו לשרת את העם היהודי.
"הוא לא לקח חלק ציבורי בעבודתנו", כתב ויצמן, "אבל העניין שלו היה רציף ונדיב." בשנות ה-20 של המאה ה-20 תרם זמוריי לסוכנות היהודית חצי מיליון דולר, כסף ששימש לרכישת אדמות למתיישבים, לבניית בתים ולקניית ציוד חקלאי וזרעים. הוא שימש כמנהל התאגיד הכלכלי של ארץ ישראל, תפקיד שקידם אותו לרמה המכובדת של לואי מרשל, פליקס ורבורג, סמואל אונטרמאייר והרברט ליהמן, מהיהודים החזקים והעשירים באמריקה.
פעילות ציונית בחשאי > הספר הלבן

בשנת 1939 פגש ויצמן שוב את זמוריי, זמן קצר לאחר שהבריטים פרסמו את הספר הלבן, שאסר עלייה לארץ ישראל, בימים שהיטלר עבר לשלב הרצחני ביותר של מלחמתו ביהודים. באותם ימים מצא ויצמן את זמוריי "מדוכא, אך עם זאת מלא תקווה לתוצאה הסופית."
בתחילת שנות הארבעים של המאה העשרים השתמש סם זמוריי בהשפעתו בקריביים כדי לשכנע את הרודן רפאל טרוחיו מהרפובליקה הדומיניקנית לקבל 100,000 פליטים יהודים מאירופה לארצו. טרוחיו השתכנע והיה למנהיג היחיד שקרא בוועידת אוויאן ל-100,000 יהודים להגיע לארצו, אך בפועל הגיעו רק 600 פליטים יהודים מאירופה. קבוצת פליטים זו התיישבה בכפר שנקרא סוסואה בחוף הצפוני של הרפובליקה הדומינקנית. הקהילה הייתה מאורגנת ביותר, אנשיה הקימו חנות, בית ספר, בית כנסת, בית חולים, מאפייה וכן מפעלים נפרדים למוצרי חלב ובשר בהם ייצרו את 'מוצרי סוסואה'. במרוצת השנים עלו חלק מבני הקהילה לישראל, אחרים עברו לארצות הברית ואחרים התבוללו. בספטמבר 2018 נותרו במקום רק 10 יהודים.
פעילות ציונית בחשאי > העפלה

באוגוסט 1945, זמן קצר לאחר יום הניצחון על הנאצים יצר זאב שינד "דני" (שעמד בראש המוסד לעלייה ב' בארצות הברית והיה ממונה על רכש אוניות המעפילים) קשר עם זמוריי בשליחותם של דוד בן-גוריון וחיים ויצמן. בפגישת פנים אל פנים תיאר שינד לזמוריי את הפוגרום בקיילצה ואת מצב שארית הפליטה במחנות העקורים באירופה וביקש את עזרתו בכסף, באוניות, במסמכים, במומחים ובכל הניתן לעזור למען הצלת שארית הפליטה.
מחצית מאוניות צי האוניות הלבנות של חברת UF הפליגה תחת דגל בריטי ורוב עסקיו של זמוריי נעשו בבריטניה ובאירופה, לכן הוא ענה לשינד כי חברה בריטית אינה יכולה לשבור את האמברגו והסגר שהוטלו על ארץ ישראל, אך הוא יכול לעזור רבות בדרכים אחרות, כל זאת בתנאי שיישמרו הסודיות והדיסקרטיות של מעשיו.
הבריחה וההעפלה היו בעיצומן. אנשי קשר גויסו, כספים נאספו, ספינות נרכשו והונפקו מסמכים שגרמו למנהלי הנמלים לחתום על מניפסטים ימיים ולפתוח את שערי הנמלים. מדי מספר שבועות עודכן זמוריי על ידי שינד בפגישות פנים אל פנים אם באחוזתו בניו אורלינס, אם במלון ריץ' בבוסטון, במלון רוזוולט בניו יורק או במטעיו שבאהמונד. שינד היה מגיע לבדו ולעיתים בחברת מאיר וייסגל, שהיה עוזרו ואיש אמונו של חיים ויצמן. על פי וייסגל, זמוריי עזר להעפלה במספר דרכים: ברכישת אוניות והוצאתן לים, בהנפקת מסמכי רישום, רישיונות שייט, אשרות לצוותים והשגת דגלי המדינות של מרכז אמריקה מהשגרירים, דגלים שהונפו על ספינות המעפילים.
היו מקרים בהם זמוריי ניצל את כוחו הכלכלי כדי להשיג את מבוקשו, כמו במקרה בו שלוש אוניות שמסמכי היציאה שלהן מנמל פילדלפיה לא אושרו על ידי שגריר הונדורס בארצות הברית, לופז. ביניהן הייתה גם ה"פרזידנט וורפילד" - ששמה הוסב ל"אקסודוס" 1947 - שנרכשה בכסף שנתרם ברובו על ידי זמוריי. לופז סירב לשתף פעולה עם אנשי המוסד לעלייה ב' באמריקה. הם פנו לזמוריי שמיהר לקיים שיחת טלפון עם רודן הונדורס. זמוריי הודיע לרודן כי לופז, שגרירו בארצות הברית, מתעכב במתן דגל ורישיונות שייט לספינות מסוימות, ובכך הוא מעכב אוניות של בננות. לכן הוא, זמוריי, יפחית ב-2 סנטים את מחיר הבננות לכל 1 פאונד.
כתוצאה משיחה זו קיבל השגריר לופז הוראה בהולה למסור את הדגל ואת רישיונות השיט במהירות, וכך עשה.
בספר "הצי הסודי של היהודים", שכתב מורי גרינפילד נכתב שבין השנים 1946–1948 נרכשו בארצות הברית 10 אוניות מעפילים, שציוותו עליהן כ-250 מתנדבים, בעיקר יהודים אמריקאים שהשיטו אותן. בכל הרכישות וגיוס המתנדבים היו מעורבים זמוריי ואנשיו, שסייעו לזאב שינד.
2 אוניות מעפילים מתוך ה-10 היו מצי האוניות הלבנות של חברת הפירות המאוחדת, הפאן יורק (אוניית המעפילים קיבוץ גלויות) והפאן קרסנט (אוניית המעפילים עצמאות). אלה היו 2 ספינות המעפילים הגדולות ביותר (הכינוי שלהן במוסד לעליה ב' היה "האחיות"). כל אחת מהן נשאה 7,500 מעפילים מנמלי בולגריה ורומניה.