stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטון ברג

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1884–הווה (כ־140 שנה) 
 חברת אם:  Toms International 
 מיקום המטה:  באלרופ 
 ענפי תעשייה:  תעשיית המזון 
 מוצרים עיקריים:  מגדן 
  
 אתר רשמי
 
אנטון ברג (בדנית: Anthon Berg) היא יצרנית שוקולד דנית השייכת כיום לחברת "Toms International" (אנ'). היא נקראת על שם מייסדה, שוקולטייר דני.
ברג החל לייצר שוקולד בתור בעל צרכנייה בקופנהגן בסוף המאה ה-19. בשנת 1884 רשם את החברה. החברה עברה בירושה לצאצאיו שעד היום מחזיקים חלק משמעותי בבעלותה.
מטה ומפעל של החברה נמצאים בבאלרופ בפרברי קופנהגן ותוכננו על ידי ארנה יאקובסן.
אלכסנדר דנילין

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1960 (בן 64) 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 serebniti.ru
 
אלכסנדר גנאדייביץ' דנילין (ברוסית: Алекса́ндр Генна́диевич Дани́лин; נולד ב־12 במרץ 1960) הוא פסיכותרפיסט רוסי, פסיכיאטר ורופא-נרקולוג, מחברם של עשרה ספרים, מאמרים רבים, הרצאות והכשרות בנושאי פסיכולוגיה של התמכרות ופסיכותרפיה קיומית .
מאז 2003, אלכסנדר דנילין הוא מגיש תוכנית הרדיו "חוטי כסף" ( Serebryanye Niti ) המשודרת ברדיו רוסיה  ומוקדשת לנפש האדם על כל גילוייה. דנילין עסק בפסיכותרפיה מעשית במרפאות במוסקבה במשך למעלה מ-20 שנה. הוא חבר באיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי (International Psychoanalytical Association) וראש היחידה לשימוש בסמים בבית החולים מס' 17 במוסקבה. הוא ידוע בביקורתו על הטיפול באשפוז כפוי לאנשים מתנגדי המשטר הסובייטי בעלי עמדות רפורמיסטיות, בתקופת ברית המועצות. כלי התקשורת ואתרי האינטרנט של חברות מכירת ספרים סיטונאיות פרסמו מידע לפיו ספרו של דנילין LSD: Hallucinogens, Psychedelia, and Adiction Phenomenon הוצא מהשוק על ידי קציני השירות הפדרלי לשליטה בסמים של רוסיה והביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית. מאמריו הביקורתיים על מורכבות הפסיכיאטריה הרוסית, לדוגמה, "מבוי סתום" ("Dead End") , "כל אבחנה בפסיכיאטריה היא מיתוס" ("Any Diagnosis in Psychiatry is a Myth"), גרמו לסערה בעולם הפסיכיאטרי ובתקשורת המקומית.
הערות שוליים

↑  Данилин А.Г. "Лекции". Нет наркотикам: информационно-публицистический ресурс. אורכב מ-המקור ב-5 באוקטובר 2011. נבדק ב-21 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Руководство московской наркологической клиники обвинили в нарушении врачебной тайны". МедНовости [MedNews]. 23 בדצמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Персона: Александр Данилин, заведующий наркологическим отделением, член Международной ассоциации психоаналитиков". Эхo Москвы. נבדק ב-21 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Данилин, Александр (2001). LSD: галлюциногены, психоделия и феномен зависимости (PDF). Москва: ЗАО Изд-во Центрполиграф. ISBN 5-227-01464-7.
↑  "Госнаркконтроль предупреждает: "Чтение книг губительно для Вашего здоровья!"". Книжная витрина. נבדק ב-21 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל, June 2017)
↑  Данилин А. (28 במרץ 2008). "Тупик". Russkaya Zhizn. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Данилин А.Г. (26 במרץ 2010). "Любой диагноз в психиатрии — миф". Милосердие.Ru. נבדק ב-21 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
אנטוניוס הגדול

| --- | --- |

 לידה:  אחרי שנת 250 Coma, מצרים 
 פטירה:  כנראה 356 תבאי, מצרים 
 חג:  17 בינואר, 17 בינואר, 17 בינואר 
 
אנטוניוס הגדול (נולד במצריים בשנת 251 לערך - נפטר כנראה בשנת 356), הוא קדוש נוצרי הנחשב כמבשר הנזירות, וידוע גם כאנטוניוס אב המנזר, אנטוניוס הקדוש ממצרים, אנטוניוס הקדוש מן המדבר, או אנטוניוס, אבי כל הנזירים. הביוגרפיה על חייו, מאת אתנסיוס מאלכסנדריה סייעה להפיץ את מושג הנזירות הנוצרית, במיוחד במערב אירופה באמצעות תרגומיה הלטיניים. תיאורים של אנתוניוס שסבל פיתוי על טבעי במהלך שהותו במדבר, זכו לתיאורים רבים באמנות חזותית ובספרות.
לקריאה נוספת

אורה לימור, יצחק חן, ראשיתה של אירופה: מערב אירופה בימי הביניים המוקדמים, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, כרך א, יחידה 1, פרק ה: הנזירות הנוצרית, עמ' 84–96.
המארונים ביפו ציינו את חג אנטוניוס הגדול (כולל סרטון)
עמירם אורן, יפו, המנזר הקופטי אנטוניוס הקדוש ממצרים
Derwas J. Chitty, The Desert a City: An Introduction to the Study of Egyptian and Palestian Monasticism Under the Christian Empire Oxford 1966
הערות שוליים

↑  Facebook, www.facebook.com
↑  The Golden Legend: The Life of Anthony of Egypt, web.archive.org, ‏2013-01-23
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297075905171  PLWABN: 9810537777505606  BIBSYS: 90668037  BNC: 000381983  BNE: XX1725807  BnF: cb118889671 (data)  CANTIC: a10397656  GND: 118649728  ICCU: CFIV054278  ISNI: 0000 0001 0930 3858  LCCN: n50030399  LNB: 000156518  NDL: 00620271  NKC: jn20000700067  NLA: 36507903  NLG: 44564  NLK: KAC201321746  NTA: 072358637  RERO: 02-A005293459  SELIBR: 174793  SNAC: w60p1dp1  SUDOC: 026688549  Trove: 1263591  ULAN: 500344750  VcBA: 495/17621  VIAF: 107024917   WorldCat (עם VIAF): 107024917 
הייסורים של אנטוניוס הקדוש (או הפיתוי של אנטוניוס הקדוש), מיכלאנג'לו, 1487-88.
הפיתוי של אנטוניוס הקדוש, ציור מרכזי מתוך טריפטיך מאת הירונימוס בוש, בערך 1501.
אנטוניו רמליו איאנש

אנטוניו רמאליו ומזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' שולץ, 1983
אנטוניו רמליו איאנש (בפורטוגזית: António dos Santos Ramalho Eanes, נולד ב-25 בינואר 1935) הוא פוליטיקאי פורטוגזי, גנרל בצבא פורטוגל, אשר במשך עשור שנים (1976–1986) כיהן כנשיא המדינה ה-16 והיה מהחשובים במבססי הדמוקרטיה בה.
קורות חיים

נולד בעיירה אלקיינס שבקסטיליו ברנקו, מרכז פורטוגל, סמוך לגבול המזרחי עם ספרד, למשפחה קתולית. הוריו: אנטוניו דוס סנטוס איאנש (António dos Santos Eanes) ומריה דו רוסריו רמליו (Maria do Rosário Ramalho). בן 18 התגייס לצבא פורטוגל וטיפס בסולם הדרגות בצבא במהלך המלחמות הקולוניאליות הפורטוגזיות, עד לדרגת גנרל.
נשוי מאז 1970, למריה מנואלה (לבית דוארטה נטו) ואב לשני בנים.
כשפרצה מהפכת הציפורנים הפורטוגזית ב-1974, כנגד הדיקטטורה של מרסלו קייטנו, יורשו של אנטוניו דה אוליביירה סלזר, היה רמליו איאנש באנגולה, כחלק מהצבא הקולוניאלי שם. הוא חזר לליסבון, השתתף במהפכה ובעקבות הצלחתה מונה על ידי ראשי הכת הצבאית לנשיא ה-RTP (הטלוויזיה הציבורית הפורטוגזית), בלי לפרוש מהצבא ומהכת השלטת.
ניסיון ההפיכה הקומוניסטי והבחירה לנשיאות

הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בפורטוגל נערכו באפריל 1975, לאספה שתכונן את חוקתה החדשה של המדינה. המפלגה הקומוניסטית הפורטוגלית (PCP) קיבלה בהן כ-13% בלבד מהקולות. בנובמבר 1975, כשנה וחצי לאחר "מהפכת הציפורנים" וכחצי שנה לאחר הבחירות הדמוקרטיות הראשונות הללו, ניסה הפלג הקומוניסטי של הכת הצבאית, להשתלט על המדינה ולעצור את תהליך הדמוקרטיזציה. רמליו איאנש עמד בראש הפלג הפרו דמוקרטי של הכת הצבאית, שהיה יותר סוציאל-דמוקרטי באופיו. הוא ניצח בעימות כנגד הקומוניסטים וקיבע בכך את הכיוון הדמוקרטי והפרו מערבי של פורטוגל, לעשורים שלאחר מכן.
ביוני 1976, כחצי שנה לאחר דיכוי ניסיון ההפיכה הקומוניסטי נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לנשיאות פורטוגל, על פי חוקתה החדשה. בבחירות אלה ניצח רמליו איאנש ברוב מוחץ של כ-62% מהקולות, משום שנתמך על ידי מרבית הכוחות הדמוקרטיים במדינה, מימין למפלגה הקומוניסטית. שלושת המתחרים האחרים, נציגי המפלגה הקומוניסטית עצמה כמו גם הפלג השמאלי רדיקלי בכת הצבאית, התחלקו בשאר הקולות, כשזכו כל אחד בכ-14% ופחות.
נשיא פורטוגל

רמליו איאנש החל לכהן כנשיא פורטוגל ב-14 ביולי 1976. בארבע השנים של הקדנציה הראשונה שלו, הוא הפקיד את ראשות הממשלה בידי אישים מהשמאל הדמוקרטי. ממשלות אלה אמנם שמרו ומיסדו את הדמוקרטיה במדינה, אך המצב הכלכלי נותר גרוע וכתוצאה מכך נטתה דעת הקהל יותר ויותר ימינה. בחירות 1979 ו-1980 לפרלמנט הפורטוגלי ביטאו תזוזה זו בדעת הקהל ולרמליו איאנש לא נותרה ברירה אלא להטיל את הרכבת שתי ממשלותיו לאחר מכן, על נציג הימין – מרכז במדינה.
למרות התזוזה ימינה, בסוף 1980 נבחר רמליו איאנש אישית, מחדש, לנשיאות פורטוגל ושוב ברוב מוחלט – כ-56% מהקולות. בניגוד לבחירות לנשיאות ארבע שנים קודם לכן, הפעם, יריבו העיקרי היה נציג איחוד כוחות הימין – מרכז הדמוקרטי, אנטוניו סוארש קרניירו, שזכה בכ-40% מהקולות.
רמליו איאנש כיהן עד פברואר 1986 כנשיא פורטוגל, נציג השמאל הדמוקרטי, כאשר במחצית הראשונה של הקדנציה הזו הממשלות תחתיו נוטות בדרך כלל ימינה, בניגוד לעמדותיו שלו. הרוב הפרלמנטרי של הימין-מרכז בפרלמנט, גם החליש במידה רבה את סמכויות הנשיא במדינה והגביר את כוחו הפוליטי של ראש הממשלה, שדרכו הייתה בדרך כלל מנוגדת לדרכו של רמליו איאנש באותן שנים. עם זאת, בבחירות לפרלמנט הפורטוגלי ב-1983 חזרה המטוטלת ונעה שמאלה ורמליו איאנש יכול היה למנות את מריו סוארש מנהיג המפלגה הסוציאליסטית לראשות הממשלה.
ממשלת השמאל של סוארש שלטה בפורטוגל כשנתיים עד אמצע 1985 ונפלה גם היא, משנכשלה בתיקונו של המצב הכלכלי. באותה תקופה כבר עמד רמליו איאנש לקראת סיום נשיאותו, בשל האיסור החוקתי להיבחר לנשיאות פורטוגל יותר מפעמיים ברצף. הוא סמך על כך, שלמרות דעותיהם הדומות, לא יטילו עליו הבוחרים את האחריות לכשלונותיו הכלכליים של סוארש והקים מפלגת שמאל דמוקרטי משל עצמו – "מפלגת החידוש הדמוקרטי" ( Partido Renovador Democrático).
לאחר הנשיאות

בבחירות אוקטובר 1985 זכתה אמנם מפלגתו החדשה של הנשיא, להישג, כשקיבלה כ-18% מהקולות (הנשיא עצמו כיהן עדיין עד 9 במרץ 1986), אבל אף גוש לא קיבל בבחירות אלה רוב וכתוצאה מפיצול המחנות, גם לא נוצרה מפלגת שלטון של ממש. הממשלה שהוקמה – ממשלת שמאל – מרכז כללה גם את מפלגתו של רמליו איאנש, אבל הייתה ממשלת מיעוט בלתי יציבה, שהחזיקה מעמד כשנה וחצי בלבד. נפילתה ובחירות יולי 1987 שבעקבותיה, סימנו גם את סוף דרכו הפוליטית של נשיאה ה-16 של פורטוגל. מפלגתו קיבלה כ-5% בלבד מהקולות (לעומת כ-18% שנתיים קודם לכן) ואיבדה 38 מ-45 המקומות שהיו לה בפרלמנט הפורטוגזי. הוא התפטר ממנה מיד לאחר התבוסה ומאז הוא ממשיך בפוליטיקה רק כחבר במועצת המדינה, גוף בו הוא מכהן עקב היותו נשיא נבחר לשעבר של פורטוגל.
אפרים גרבר

אין תמונה חופשית
קברו בהר הזיתים
הרב אפרים מיכאל גְרַבֶּר (ה'תרס"א, 1901 – כ"ד באב ה'תש"ד, 13 באוגוסט 1944) היה רב ליטאי שעלה לארץ ישראל בעלייה החמישית.
קורות חיים

נולד לרב משה יהושע העשיל גרבר, נישא לבתיה בתו של הרב יהושע זליג תרשיש, רב וראש ישיבה, למדן ודרשן ליטאי שהתפרסם בקרב יהודי ליטא כצדיק ופרוש.
בליטא כיהן כרבן של אוונטא, טווער וארזוויליג, עלה ארצה ב-1933 (תרצ"ג) באמצעות סרטיפיקט שסדרה לו הרבנות הראשית והתיישב בירושלים בבית אימרמן שבשכונת כרם אברהם בעיר. בירושלים היה חבר מכון הרי פישל.
בסוף ימיו התגורר בקריית ישיבת פוניבז' בבני ברק, הוא השתתף ביסוד הקריה ובמקביל הקים מכון תורני בתל אביב שעמד בנשיאות הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. טבע למוות בבריכת שחייה בזיכרון מאיר בכ"ד באב ה'תש"ד, 13 באוגוסט 1944, כנראה בשל דום לב. והועלה לקבורה בירושלים. הותיר אחריו אלמנה ו-3 ילדים.
ספרו

אפרים מיכאל גרבר, הגיון התלמוד, ירושלים: דפוס צוקרמן, תרצ"ו
הערות שוליים

↑  במפעל הביבליוגרפיה העברית נרשם בטעות כ"ז באב, 16 באוגוסט.
↑  תל-אביב: רב טבע בבריכה, המשקיף, 14 באוגוסט 1944.
↑  ירושלים: הלוית הרב גראבר ז"ל, המשקיף, 15 באוגוסט 1944
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313479105171  VIAF: 298815516   WorldCat (עם VIAF): 298815516
אמא אדמה (כתב עת)

| --- | --- |

 מייסד:  אמה גולדמן 
 בעלים:  אמה גולדמן 
 עורך ראשי:  אלכסנדר ברקמן 
 תאריכי הופעה:  1906 – אוגוסט 1917 (כ־11 שנים) 
 שפה:  אנגלית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
"אמא אדמה" (במקור: Mother Earth) היה כתב עת פוליטי-רדיקלי שיצא לאור בארצות הברית החל ממרץ 1906 על ידי האנרכיסטית אמה גולדמן. אלכסנדר ברקמן, אנרכיסט מפורסם נוסף, היה עורכו של המגזין.
"אמא אדמה" היה מגזין פוליטי שתמך במטרות פוליטיות רדיקליות, התארגנות עובדים, והתנגדות לממשלת ארצות הברית במגוון נושאים. קוראיו ותומכיו היו הגרעין של השמאל הרדיקלי בארצות הברית בתחילת המאה ה-20. צוות המגזין כלל  נבחרת של פעילים רדיקליים, ביניהם מקס בגינסקי. בנוסף לפרסום עבודות מקוריות מאת עורכיו ואנרכיסטים מרחבי העולם, "אמא אדמה" פרסם מחדש כתבים נבחרים של כותבים מגוונים, בהם כתבים של האנרכיסט הצרפתי פייר-ז'וזף פרודון, האנרכיסטי הרוסי פיוטר קרופוטקין, הפילוסוף פרידריך ניטשה והסופרת הבריטית מרי וולסטונקראפט. גולדמן כתבה לעיתים קרובות בנושאים של אנרכיזם, פוליטיקה, עבודה, אתאיזם, מיניות ופמיניזם.
ב-1917, "אמא אדמה" החל לקרוא בגלוי להתנגדות לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, וספציפית לסרבנות לרישום וגיוס לצבא. ב-15 ביוני באותה שנה הקונגרס האמריקאי העביר את "חוק הריגול", שקבע עונשים בגין התערבות ביחסי החוץ של ארצות הברית וריגול. החוק כבר קנסות כבדים ועונשי מאסר של עד 20 שנה עבור אלו שיתנגדו לגיוס הצבאי או יעודדו "חוסר נאמנות" כלפי ממשלת ארצות הברית. לאחר שאמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן המשיכו להתנגד לגיוס, המשטרה פשטה על משרדי "אמא אדמה", והחרימה רשימות מנויים ומאמרים רבים. משרד המשפטים שחרר הודעה בזו הלשון:
רישומים וחומרי תעמולה רבים הוחרמו, ובכללן מה שנראה כרישומים המלאים של חברי האנרכיה בארצות הברית. נמצא גם קובץ אינדקס, אשר הסוכנים הפדרליים מאמינים שיפשט עבורם את משימת זיהוי האנשים שמוזכרים במגוון הרשימות והדפים. רשימת המנויים של "אמא אדמה" ו"הפיצוץ", שכוללת למעלה מ-10,000 שמות, הוחרמה גם היא.
"אמא אדמה" המשיך לצאת לאור אחת לחודש עד אוגוסט 1917. ברקמן וגולדמן נמצאו אשמים בהפרת "חוק הריגול" וגורשו לרוסיה.
אמגרנד GE

| --- | --- |

Emgrand GE
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  ג'ילי
 שנות ייצור:  2014–2018 (דגם מנוע בנזין)
 הרכבה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 סיווג:  מכונית סלון
 מרכב:  Front Engine Rear Wheel Drive (מנוע בנזין)
 פלטפורמה:  פלטפורמה Volvo S80
 אורך:  5,390 מ"מ (דגם מנוע בנזין)
 רוחב:  1,800 מ"מ (דגם מנוע בנזין)
 גובה:  1,600 מ"מ (דגם מנוע בנזין)
 משקל:  1,600-1,660 ק"ג (דגם מנוע בנזין)
 בסיס גלגלים:  3,150 מ"מ (דגם מנוע בנזין)
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים בטור, 2.4 ליטר המפיק 160 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת 7 מהירויות מסוג "Dual-clutch transmission" (אנ')
 צריכת דלק:  5.8 ליטר ל-100 ק"מ (דגם מנוע בנזין)
אמגרנד GE (באנגלית: Emgrand GE) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הסינית ג'ילי, אשר יוצרה בין השנים 2014–2018.
הדגם ההברידי הוצג באפריל 2018.
"אמגרנד GE" מנוע בנזין

דגם "אמגרנד GE" דומה לדגם "Rolls-Royce Phantom VII" (אנ') מתוצרת רולס-רויס.
4 דלתות - סדאן.
מנוע בנזין.
מנע הנעה אחורית.
קיבולת מכל דלק - 70 ליטר.
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 8.9 שניות.
מחיר היחידה עמד על 31,000-47,000 דולר (בשנת 2014, בסין).
"אמגרנד GE" מנוע הנעה היברידית

מנוע בנזין (מגדש טורבו) 3 צילינדרים, 1,477 סמ"ק המפיק 179 כ"ס + מנוע חשמלי המפיקים במשותף 261 כ"ס (מנוע חשמלי מפיק 82 כ"ס).
אורך - 4,986 מ"מ.
רוחב - 1,861 מ"מ.
גובה - 1,513 מ"מ.
בסיס גלגלים - 2,870 מ"מ.
משקל - 1,790-1,840 ק"ג.
קיבולת מכל דלק - 50 ליטר.
מהירות שיא - 210 קמ"ש.
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 7.4 שניות.
מחיר היחידה 1,36,000 רנמינבי.
דגמים

דגם מנוע בנזין, הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית בשאנגחאי ב-2009, יוצר בין השנים 2014–2018.
דגם מנוע הנעה היברידית, הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית בשאנגחאי באפריל 2018.
ראו גם

ג'ילי
ג'ילי אמגרנד GL
ג'ילי אמגרנד GS
הערות שוליים

↑  דגם "אמגרנד GE" driventowrite.com/tag/2015-geely-emgrand-ge
↑  דגם "אמגרנד GE" carnewschina.com/2012/06/26/geely-emgrand-ge-will-see-production-in-china
↑  דגם "אמגרנד GE" carnewschina.com/tag/emgrand-ge
↑  דגם "אמגרנד GE" carnewschina.com/2010/04/24/geely-emgrand-ge
↑  דגם "אמגרנד GE" jalopnik.com/geely-ge-go-stag-in-style
↑  דגם "אמגרנד GE" carsales.com.au/editorial/details/geely-ge-no-longer-a-high-roller
↑  דגמי "אמגרנד GE" paultan.org/2018/05/30/geely-bo-rui-ge-more-details-revealed-next-proton-perdana
אלן ז'סואה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בינואר 1932 הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  30 בנובמבר 2017 (בגיל 85) אוורה, צרפת 
 שם לידה:  Alain Rene Sando Jessua 
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  אנה גיילור 
 
אלן ז'סואה (בצרפתית Alain Jessua;‏ 16 בינואר 1932 – 30 בנובמבר 2017), היה במאי קולנוע ותסריטאי צרפתי-יהודי. התחלת הקריירה שלו הייתה מרשימה, כשזכה ב-1956 בפרס ז'אן ויגו על סרטו הקצר Lion la Lune, וזכה ב-1964 לשבחי הביקורת על סרטו הראשון באורך מלא La vie à l’envers, סרטיו המאוחרים יותר כוללים את Jeu de massacre - זוכה פרס קאן לתסריט הטוב ביותר ב-1967, Traitment du choc,‏ Les chiens ו-Paradise For All. על אף שלא זכה לפרסום בעשורים האחרונים של חייו, עבודתו הקולנועית נחשבת כבולטת בזמנה כבעלת דמיון ומעוררת מחשבה. בחלק ניכר מסרטיו מופיעות פנטזיות העוסקות בשלטון ובאלימות.
ביוגרפיה

נולד ב-1932 בפריז, למשפחה יהודית. בשנות מלחמת העולם השנייה שהה כילד במחבוא. חוויה זו השפיעה עליו בהמשך דרכו להזדהות עם מצוקות הזר והשונה. כבר בנעוריו הוקסם מהקולנוע והחליט לעסוק בתחום. לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כעוזר במאי אצל ז'ק בקר (צר'), איב אלגרה (צר'), מרסל קרנה ומקס אופולס, ממנו למד כיצד לביים שחקנים וטכניקות ששימשו אותו בהמשך דרכו. ב-1956, לאחר שהשתמש בכספי פיצויים שקיבל לאחר תאונת דרכים בה היה מעורב, יצר את הסרט הקצר והאילם, Lion la Lune, המתאר באופן פואטי וריאליסטי יום ולילה בחייו של נווד פריזאי. הסרט הביא לו הכרה מיידית. הוא זכה ב-1957 בפרס ז'אן ויגו היוקרתי וזכה לשבחים מהמשורר והתסריטאי, ז'אק פרוור.
ביוגרפיה > שנות השישים

מזמן פרסום סרטו הקצר ועד יציאת סרטו הארוך הראשון ב-1963, "החיים במהופך" (La vie à l’envers), חלפו שבע שנים. באותן שנים עלתה קרנה של תנועת הגל הצרפתי החדש. ז'סואה לא נמנה עם תנועה זו, אך כבן דורם של במאיה, חלק איתם את התשוקה לקולנוע והנחישות הבלתי מתפשרת לצעוד בדרכו האישית. גיבור סרטו, בגילומו של שארל דנר (צר') הוא צעיר מצליח שבעקבות הרהוריו על משמעות החיים בוחר בתהליך של ויתור על הקריירה שלו ועל קשריו החברתיים עד שהוא מגיע לאשפוז בבית חולים לחולי רוח ורואה בהעדפתו לאיבוד חירותו כניצחון. הסרט זכה בפרס הראשון לסרט ביכורים בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1964 וביסס את מעמדו של ז'סואה כיוצר בעל חזון קולנועי מובחן ומקורי.
סרטו הבא יצא לאור ב-1967 ונקרא "משחקי רצח" (Jeu de massacre). הסרט עסק בפנטזיות של נער שעשועים צעיר (מישל דושוסואה) המשכנע גבר ואישה (ז'אן-פייר קאסל וקלודין אוז'ה); יוצרי הקומיקס האהוב עליו, לשהות בביתו וליצור קומיקס אודותיו. העניינים מסתבכים כאשר הוא מתחיל לדמיין שהוא עצמו גיבור הקומיקס ולפעול בהתאם. הסרט היה מהיר וצבעוני ויוצרו החזותי, ברוח אמנות הפופ ושנות ה-60 היה האמן גי פלאר (צר'). הסרט זכה בהצלחה מסחרית בלתי מבוטלת בצרפת ובפרס לתסריט המקורי בפסטיבל קאן.
בעקבות הצלחתו החל ז'סואה לעבוד על הפרויקט הגדול שעליו חלם: סרט מדע בדיוני בשם "כוכב הלכת הכחול" (Le planet bleu). קנה המידה של ההפקה השאפתנית דרש גיבוי של מפיק גדול, כך שכאשר המפיק האיטלקי, קרלו פונטי, שעמד מאחורי סרטים מצליחים רבים, כמו "הבוז" של גודאר (1963) ו"ד"ר ז'יוואגו" של דייוויד לין (1965), הראה עניין בתסריט, נראה היה כאילו יש סיכוי שהסרט יגיע להפקה. קשר זה הוביל למה שז'סואה תיאר מאוחר יותר: "התגוררתי כמו נווד בחיק המותרות והיוקרה במשך שלוש שנים, בלונדון, ברומא ובניו יורק". פונטי אמנם מימן את שלבי ההפקה הראשוניים של תכנון הסרט, אך לא העמיד את התקציב הנדרש כדי להפיק את הסרט כולו. לבסוף, משהבין שפונטי שיקר לו, עבר ז'סואה ללוס אנג'לס וניסה למצוא מימון לסרט שם, אבל להוליווד, שחיפשה להיטים בעלי תקציב נמוך, דוגמת "אדם בעקבות גורלו", היה עניין מועט בהימורים על סרט מדע בדיוני בעל תקציב גדול על ידי במאי אירופאי שטרם הוכיח הצלחה אמיתית. מיואש, חזר ז'סואה לצרפת והכניס את עצמו לאחד מן הטיפולים האופנתיים של אותה עת (טיפול במי-ים) בתקווה לשקם את רוחו. כאן הוא הגה לראשונה את הרעיון לסרט הבא שלו.
ביוגרפיה > שנות השבעים

סרטו הבא של ז'סואה יצא למסכים ב-1973. הסרט "טיפול בהלם" (Traitment du choc) מתרחש במרפאה אקסקלוסיבית, בה קהל הלקוחות העשיר מתאשפז לצורך טיפולי התחדשות שנועדו לגרום להם להרגיש ולהיראות צעירים יותר. שניים מהכוכבים הגדולים של צרפת באותה עת, אלן דלון ואנני ז'יררדו כיכבו בסרט; דלון כמנהלה הכריזמטי של המרפאה, וז'יררדו כמעצבת אופנה המגיעה למרפאה בהרגשה כי היא "זקנה", לאחר שנדחתה על ידי המאהב שלה לטובת אשה צעירה יותר. בהתחלה היא שמחה כאשר נראה שהטיפולים עובדים, והיא מתפתה לקסמו של הרופא, אך עד מהרה מוטרדת הלן לנוכח ההתאבדות המסתורית של ידידתה הקרובה והיעלמותם של כמה מהצעירים הפורטוגלים העובדים בספא. כשהיא מנסה לחקור היא נתקלת באמת הנוראה אודות המעבדה של הרופא. בדומה ליצירותיהם של בונואל ושל שברול, הסרט מנסה לפסוע על הקו הדק בין שבין מותחן ובין סטירה חברתית ומדגיש את האובססיה המודרנית להרגשה ולמראה הצעיר, תוך ביקורת על המעמד הבורגני המוכן להעלים עין מניצול אחרים כל עוד זה משרת את מאווייהם האנוכיים. בסרט צפו בצרפת 1.857 מיליון צופים. הסרט זכו לביקורות פושרות, וחלק מהמבקרים ראו בו כמי שמנסה להדגים את האידאה השחוקה של "עולם של חזקים הזוללים את החלשים ומתחסדים להיות נאורים", אך טענו שהסרט "שטחי עד כדי גיחוך".
ב-1977 ביים ז'סואה את "ארמגדון" (Armaguedon) בכיכובם של אלן דלון וז'אן יאן, על פי סיפור של המלחין דייוויד ליפינקוט (David McCord Lippincott). הסרט עסק במרדף של המשטרה והאינטרפול אחר אדם פשוט בעל נטיות מהפכניות המכונה ארמגדון (ז'אן יאן) שהתעשר כתוצאה מירושה והחליט להפוך למפורסם בכל מחיר. אלן דלון מגלם את הפסיכולוג המסייע למשטרה בניסיונה לפצח את דמותו של ארמגדון. את המוזיקה לסרט הלחין אסטור פיאצולה וצפו בסרט בצרפת כ-716,000 צופים.
ב-1979 יצא למסכים סרטו "הכלבים" (Les Chiens), על פי סיפור של ג'יימס גראהם באלארד. בסרט מככב ז'ראר דפארדייה כמאמן כלבים דומיננטי בעל שיטות עבודה קיצוניות, המגיע לעיירה קרתנית כדי לפתור בעיה של התקפות נשיכה בלתי פתורות המטילות פחד על העיירה. הסרט מנסה להראות עד כמה בקלות יכולה הקהילה לפנות לפאשיזם מתוך פאניקה.
ביוגרפיה > שנות השמונים

ב-1982 ביים ז'סואה את הקומדיה השחורה "גן עדן לכולם" (Paradis pour tous), שעסקה ברדיפה המודרנית אחר האושר. אלן (פטריק דוור (צר'), שהתאבד לאחר צילומי הסרט) הוא סוכן ביטוח בעל נטייה לדיכאון ועבר של ניסיונות התאבדות, המקבל טיפול חדשני מד"ר ולואה (ז'אק דיטרון (צר')) שמביא אותו לאושר תמידי. הבעיה היא שבמקביל, הוא הופך אדיש לסביבתו ומאבד את יכולת האמפתיה כלפי הסובבים אותו, כולל כלפי אשתו (פאני קוטנקון (צר')). הפתרון של הדוקטור הוא להחיל את הטיפול גם על האשה וגם על עצמו.
בשני סרטיו הבאים נסוג ז'סואה מבחינת העקרונות המוסריים וחזר לסרטים שאפיינו סוגות פופולריות; ב"פרנקנשטיין 90" (Frankenstein 90), שיצא למסכים ב-1984 הוא יצר קומדיה שעוסקת בדמותו של ויקטור פרנקנשטיין (בגילומו של ז'אן רושפור (צר')), וב-1988 הוא ביים את "En toute innocence" - מותחן פסיכולוגי בכיכובם של מישל סרו (צר') ונטלי ביי.
עבודה מאוחרת יותר

ב-1997 ביים את סרטו האחרון, "צבעי השטן" (Les Couleurs du Diable), גרסה מודרנית לסיפור פאוסט, שבו אמן צעיר, מסכים לקבל את עזרתו של אלמוני המבטיח לו לעורר בו השראה שתביא לציוריו הצלחה. ז'סואה נחל אכזבה מכך שלהבנתו לא הועמד לו תקציב מספק כדי ליצור יצירה שלמה, ומכישלון הסרט בביקורת ובקופות. יותר לא עסק בבימוי, ועבר לכתוב רומנים ספרותיים.
חיים פרטיים

ז'סואה היה נשוי במשך כמה שנים לשחקנית אנה גיילור (צר') ששיחקה בשלושה מסרטיו. נולד להם בן אחד. הוא חי ופעל רוב חייו בפריז. ב-30 שנותיו האחרונות חי עם בת זוגו העיתונאית, רז'ין מנייה (Régine Magné), שהוציאה הודעה על מותו שנגרם כתוצאה מדלקת ריאות.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  ALAIN JESSUA, באתר newwavefilm.com
1 2  אורי קליין, פסטיבל נוסח צרפת, דבר, 21 בינואר 1980
1 2  Le réalisateur Alain Jessua est mort à l’âge de 85 ans, באתר ל'פריזיאן, 1 בדצמבר 2017
↑  הסרט הוצג בישראל בשם "משחקי רצח", לתקופה קצרה ב-1970 ולאחר מכן בסינמטקים
↑  TRAITEMENT DE CHOC, באתר boxofficestory.com
↑  מבחר סרטים (טיפול בהלם), דבר, 27 ביולי 1973
↑  ARMAGUEDON, באתר boxofficestory.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13895643z (data)  GND: 106167276X  ISNI: 0000 0000 5311 2365  LCCN: no96052807  NKC: xx0182292  NTA: 088167372  SNAC: w6wn5bpf  SUDOC: 151660220  VIAF: 39562198   WorldCat (עם VIAF): 39562198
איציק שמולי

יצחק (איציק) שְמוּלִי (נולד ב-8 בפברואר 1980) הוא מנכ״ל המשרד הישראלי של הפדרציה היהודית של ניו יורק (UJA). הוא כיהן בעבר כשר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה וכיושב ראש התאחדות הסטודנטים; ממנהיגי המחאה החברתית בישראל ב-2011.
ביוגרפיה

יצחק שמולי נולד בתל אביב ב-8 בפברואר 1980, בנם של נחמה וחיים שמולי, מסעדן. משפחתו היא מיוצאי עיראק וכורדיסטן. בגיל 3 עבר עם משפחתו לרמת גן. את שנות התיכון עשה בתיכון חדש בתל אביב.
שמולי התגייס לחיל השריון בשנת 1998 ושובץ בחטיבה 7. ביצע שירות פעיל בשטחים ובלבנון.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-2001, הקים, יחד עם אביו, מסעדה וחברת קייטרינג בתל אביב, בה עבד במשך כשנתיים. בגיל 23 החליט לנסוע לארגנטינה ובהמשך סייע בהתנדבות בהקמה ובתפעול של בית יתומים בבואנוס איירס במשך מספר שנים.
לאחר שובו לישראל החל ללמוד לתואר ראשון בחינוך מיוחד במכללת אורנים וסיים בהצטיינות יתרה. בתום שנת לימודיו הראשונה, נבחר ליושב ראש אגודת הסטודנטים במכללה אותה הוביל במאבק הארצי כנגד ועדת שוחט להפרטת האקדמיה והעלאת שכר הלימוד ולמאבקים חברתיים רבים.
בראשית שנת 2009 נבחר פה אחד לסגן יושב ראש התאחדות הסטודנטים הארצית. במסגרת תפקידו זה הוביל לאיחודם של שני ארגוני הסטודנטים הארציים בישראל, על ידי מיזוגו של ארגון הסטודנטים בישראל לתוך התאחדות הסטודנטים, וכן שימש כראש צוות המשא ומתן מטעם הסטודנטים במסגרת הדיון על הרפורמה הכוללת במערכת ההשכלה הגבוהה. באוקטובר 2010 נבחר לכהן כיושב ראש התאחדות הסטודנטים, ובכך היה ליושב ראש ראשון של ההתאחדות מקרב המכללות לחינוך ולהוראה. מתוקף תפקידו כיושב ראש כיהן גם כחבר במועצה להשכלה גבוהה וכיהן כדירקטור בחברת איסתא ליינס, הנמצאת בבעלות חלקית של התאחדות הסטודנטים. בנוסף, כיהן בוועד המנהל של ארגון "אמון הציבור" ושל תנועת "הכל חינוך".
במסגרת תפקידו היה שותף למאבקים חברתיים, ובהם המאבק למען זכויות ניצולי השואה ודור המייסדים, המאבק למען הגדלת תמלוגי המדינה מרווחי תגליות הגז הטבעי, המאבק כנגד גירוש ילדי העובדים הזרים, המאבק למען השוויון בנטל והגדלת זכויות המשרתים, והמאבק למען הסדרת מעמדם וזכויותיהם של העובדים הסוציאליים. במקביל היה שותף לקליטת עובדי הקבלן במוסדות להשכלה גבוהה בהעסקה ישירה. בנוסף תמך בהחלת חובת מעורבות חברתית על סטודנטים הלומדים לתואר ראשון. כמו כן, עלה בידו להביא לעיגון ולהרחבת זכויותיהם של סטודנטים משרתים במילואים, סטודנטיות בהריון וסטודנטים בני מיעוטים. הצליח גם להביא להטבה במצבם הכלכלי של הסטודנטים, עם הרחבת הסובסידיה בתחבורה הציבורית לסטודנטים, הגבלת התשלומים הנוספים באקדמיה והחלטה תקדימית על בניית אלפי יחידות של מעונות הסטודנטים.
במקביל, בשנת 2010 החל את לימודיו לתואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים מטעם תוכנית מצטיינים של האוניברסיטה, וכן לימודי תואר שני נוסף במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.