חוק המעמד האישי בעיראק
הדרך לחוק

לפני שנת 1959, לא היה בעיראק חוק אזרחי שעסק במעמד האישי. מאמצים לנסח חוק כזה נעשו לראשונה במחצית השנייה של שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50. מאמצים אלו לא הובילו לתוצאות, כיוון שבתקופה זו נשים לא נכללו בתהליך החקיקה והמחוקקים לא העניקו לנושא זה חשיבות רבה. פעילות לזכויות נשים ערערו על נושאים כמו נישואי ילדים, יחסים פוליגמיים, החרמה של מנהג המוהר וכדומה. אך דרישות שעלו מתנועות הנשים, לשינוי נורמות אלו, לא קיבלו מענה באופן די מובהק. ההתנגדות העזה לחוק כזה באה מגורמי הסמכות הדתית השיעים והסונים. העולמא חששו כי יאבדו מהבלעדיות ומהיוקרה שלהם וכי מאמצים כאלו יובילו לחוסר מעורבות שלהם בתהליכים אלו.
בדומה למדינות אחרות במזרח התיכון, פעילות הנשים בעיראק התעוררה בעקבות המודרניזציה וקיום שיח אינטלקטואלי על מעמד הנשים ותפקידיהן בחברה החדשה. כאשר תנועת הנשים הראשונה בעיראק קמה ב-1923 ונקראה "מועדון ההתעוררות הנשית". אינטלקטואלים בני התקופה טענו כי קידום הנשים הוא צעד הכרחי במודרניזציה, ונשים החלו להתרכז סביב נושאים קונקרטיים של זכויות נשים, כניסה לשוק העבודה, וקידום זכות הבחירה. תנועות הנשים בעיראק לקחו חלק במאבק לעצמאותה מהמנדט הבריטי, וכך בזכות מחויבותן למדינה הן הצליחו להשתלב במרחב החברתי המתהווה. בשנות ה-30 ארגונים אלו הצליחו למלא את החלל החסר בכל הקשור לתחום הרווחה, ולספק לתושבים תמיכה איפה שהממשלה לא הצליחה. הם הפעילו במהלך שנות מלחמת העצמאות ואחריה מרכזי בריאות, בתי מחסה ליתומים, מעונות יום ועוד.
בשנות ה-40, המשיכו ארגוני צדקה אלו לצבור מומנטום בו בזמן שקבוצות חדשות בעלות זיקה דתית ושאיפות פוליטיות או פמיניסטיות חזקות יותר החלו גם כן להתגבש. "איחוד הנשים העיראקי", שקם בשנת 1945 היה הארגון הפמיניסטי החשוב ביותר באותה העת. האיחוד פעל במהלך שנות ה-40 וה-50, ודאג לא רק לנושאי צדקה אלא טיפל בנושאים שנחשבו עד אז טאבו, כמו זנות, גירושים ואחזקת ילדים, תנאי עבודה של נשים וזכויות קניין. הן פעלו גם לטובת השכלת נשים, ותיווכו בין ארגוני נשים שונים בתוך עיראק ומחוץ לה, במדינות ערביות אחרות. "ליגת הנשים העיראקית" שקמה מאוחר יותר (מתוך המפלגה הקומינסטית העיראקית) הייתה בעלת שאיפות מהפכניות חזקות יותר מאלה של "האיחוד", עקב קשרים של רבות מן הנשים באיחוד לגורמים בבית המלוכה ההאשמי, שאילצו את חברות האיחוד להתיישר עם רצון השלטונות.
"הליגה", לעומת זאת, לא התיישרה עם מדיניות הממשלה והאוריינטציה הקומניסטית שלה הביאה את הארגון לפעול במחתרת. בשנות ה-50 הליגה גדלה משמעותית, והייתה אקטיבית הן בפעילות הומניטרית והן במוביליות פוליטית. בראש הארגון עמדה נזיהה א-דוליימי, מנהיגה פמיניסטית סוחפת, שהיוותה השראה לנשים רבות לקחת חלק במאבק ושמילאה תפקיד חשוב גם בשיפור שירותי בריאות הציבור במדינה. בשנת 1959 הפכה א-דוליימי לשרה בממשלה והייתה לאישה הראשונה בעולם הערבי שנכנסה לקבינט ממשלתי.
אף על פי שבאופן רשמי עיראק קיבלה עצמאות באוקטובר 1932, התערבות בריטית בענייניה התקיימה עד המהפכה של 1958. מהפכה זו הפכה את עיראק ממונרכיה לרפובליקה. בעקבות המהפכה, נשים זכו לבמה פוליטית וחברתית נרחבת יותר לאחר שהפגינו את נאמנותן לאורך אותם שנים ארוכות. ראשי ההפיכה של עבד אל-כרים קאסם הבטיחו במסגרת הניסיון להפוך את עיראק למודרנית, ומתוך דברי קאסם "לחזק את זכויות הנשים ולהגיע למצב של עצמאות משפחתית". למרות אופוזיציה רחבה ואפילו הפגנות נגדיות, ראשי ההפיכה של עבד אל-כרים קאסם עמדו בהבטחותיהם והכניסו בשנת 1959 את חוק המעמד האישי. ניסוח החוק נעשה על-ידי ועדה מיוחדת שחבריה חקרו ולמדו נושאים שונים הקשורים במעמד האישי. דבר זה לא יכול היה לקרות ללא המאבק העיקש של פעילות לזכויות נשים, ובפרט ללא פעילותה של "ליגת הנשים העיראקית" ומעורבותה בהליכי חקיקה. נזיהה א-דוליימי הייתה בין המומחים שעבדו על ניסוח החוק, כל תהליך הכתיבה נעשה בתיאום מלא עם ועדה של ליגת הנשים, והליגה היא זו שהציגה את הטויטה למשרד הפנים. יתר על כן, מתוך ראיונות שנעשו עם חברות וותיקות בארגון, ניתן להבין כי הן אלו שגרמו להכללתה של הרפורמה המשמעותית ביותר, בתחום הירושה.
לסיכום, החוק היה פרי הרצון להכניס רעיונות סוציאליסטיים על חשבון אינדיבידואליזם בעיראק, אחרי המהפכה של יולי 1958. אף על פי שההישגים לא היו אפשריים ללא תמיכתם של הגברים משורות ההנהגה הפוליטית, הם היו תולדה של השמעת תדירה של הקול הנשי בקמפיינים שונים, בפעילות שדולות ובלקיחת חלק בהליכי חקיקה ובניסוח החוקה החדשה. אפילו שהחוק התבסס ביסודו על חוקי השריעה, הוא היה בעל אופי פרוגרסיבי ונעשו בו שינויים לטובת זכויות הנשים במדינה.