stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מילה יובוביץ'
ביוגרפיה > קריירה > משחק

אמה של יובוביץ' דחפה אותה לעולם הזוהר ורשמה אותה לבתי ספר למשחק, שאותם סיימה בהצטיינות, כמו גם את בית הספר לבלט. ב-1988 הופיעה לראשונה במותחן הרומנטי "צומת שני הירחים". ב-1991 הופיעה בסרט ההמשך "החזרה ללגונה הכחולה"; על משחקה בסרט זה הייתה מועמדת ל"פרס האמן הצעיר" בקטגוריית השחקנית הצעירה הטובה ביותר.
ב-1992 שיחקה בסרט "צ'פלין" כאשתו הראשונה של צ'ארלי צ'פלין.
על אף שבחלק מסרטיה עד 1990 שיחקה גם בתפקידים מרכזיים, פריצתה הגדולה כשחקנית וכניסתה לתודעת הציבור היו בסרט המדע בדיוני "האלמנט החמישי" של לוק בסון, ובקומדיית הדרמה "למצוא את הקול" (2002) לצד אדריאן ברודי. היא שיחקה בסדרת הסרטים "האויב שבפנים" (2002), "האויב שבפנים: אפוקליפסה" (2004), "האויב שבפנים: השמדה" (2007), "האויב שבפנים: החיים שאחרי" (2010) ו"האויב שבפנים: הגמול" (2012); כולם קיבלו ביקורות שליליות אבל הפכו להצלחה בקופות. ב-2006 הופיעה בסרט "אולטרה ויולט", אך הוא נחל כישלון גדול בקופות.
בשנת 2009 הופיעה יובוביץ' בסרט המדע-בדיוני "הסוג הרביעי", אשר זכה להצלחה ברחבי העולם. בשנת 2010 שיחקה בדרמת התבגרות "נערה מלוכלכת" בכיכובה של ג'ונו טמפל. באותה שנה הופיעה בסרט סטון.
בשנת 2011 הופיעה מילה יובוביץ' בסרט "שגעונות" בתפקיד הרוסי הראשון שלה וב"שלושת המוסקטרים" בתפקיד המרגלת הבוגדנית קרת הרוח מיליידי.
בשנת 2015 שיחקה בסרט הריגול הבריטי-אמריקאי "הישרדות" לצד פירס ברוסנן. בשנת 2017 כיכבה בסרט "האויב שבפנים: פרק הסיום", השישי והאחרון בסדרת הסרטים "האויב שבפנים". בשנת 2018 שיחקה בסרט "השתלטות מהירה", לצד וודי הרלסון וטומי לי ג'ונס. שיחקה גם דמות של סוחרת סמים בסרטו של ג'יימס פרנקו "עולם עתידי".
בשנת 2019 גילמה יובוביץ' את נימו, מלכת הדם, בסרט גיבורי העל "הלבוי", שיחקה גם את תפקיד הדוכסית בסרט הפנטזיה "אי השקרים", לצד אמה רוברטס.
בשנת 2020 כיכבה בסרט הפעולה "ציידי המפלצות" המבוסס על זיכיון משחקי וידאו באותו שם של החברה היפנית קאפקום.
ביוגרפיה > קריירה > מוזיקה

ב-1994 הוציאה יובוביץ' אלבום בכורה, בשם "הקומדיה האלוהית", על שם הקומדיה האלוהית של דנטה. סגנון השירים באלבום הוא פולק-רוק, ומבוסס בחלקו על שירים עממיים אוקראינים. האלבום זכה להערכה בקרב מבקרי המוזיקה. מתוכו הוציאה יובוביץ' סינגל יחיד, מלווה בקליפ, "Gentleman Who Fell".
בשנת 1998 הוציאה יובוביץ' את אלבומה השני "The People Tree Sessions", אשר כלל שירים שנכתבו עבור אלבומה הראשון אך לא נכללו בו. חברת התקליטים החליטה שלא למוכרו באופן מסחרי והוא נגנז. בעקבות סוגיית האלבום הגנוז, התירה יובוביץ' את הזכויות על שיריה לכל דורש, באתר הבית הרשמי שלה.
ביוגרפיה > חיים אישיים

יובוביץ' התחתנה עם השחקן האמריקאי שון אנדרוז ב-1992 בזמן שהשניים הצטלמו יחד לסרט "טריפ נעורים". אנדרוז היה אז בן 21, ואילו יובוביץ' הייתה בת 16; הנישואים בוטלו על ידי אמה של יובוביץ' חודשיים לאחר מכן. זמן קצר לאחר הביטול עברה לאירופה עם חברה הטוב, והמוזיקאי כריס ברנר, שם הכירה את סטיוארט זנדר, הבסיסט לשעבר של להקת הפאנק הבריטית ג'מירוקוואי; השניים אף התגוררו יחד בלונדון ממאי 1994 עד אוקטובר 1995.
בשנת 1997 היא נישאה לבמאי הצרפתי לוק בסון שביים אותה בסרט "האלמנט החמישי". הם התגרשו ב-1999. בשנת 2000 היא יצאה לזמן קצר עם הגיטריסט ג'ון פרושיאנטה מלהקת "רד הוט צ'ילי פפרז", ואמרה שהיא התאהבה בו לאחר ששמעה את אלבומו "Niandra LaDes and Usually Just a T-Shirt" שש שנים קודם לכן.
בשנים 1998–2001 התיידדה עם המשורר והמוזיקאי הצעיר אנו בירקין, וכל אחד מהם היה ההשראה אחד של השני מאחורי מספר מהיצירות שלהם. יובוביץ' ובירקין אף ניהלו רומן קצר לפני מותו בתאונת דרכים ב-8 בנובמבר 2001.
ב-22 באוגוסט 2009 נישאה בפעם השלישית, הפעם לבמאי הקולנוע האנגלי פול וו.ס. אנדרסון, עמו החלה לצאת בשנת 2002 לאחר שהשניים הכירו בצילומי הסרט "האויב שבפנים" אותו אנדרסון ביים וכתב. ב-3 בנובמבר 2007 ילדה את בתם הראשונה, אוור אנדרסון. בתם השנייה, דשיאל עדן, נולדה ב-1 באפריל 2015. בתם השלישית, אוסיאן לארק אליוט, נולדה ב-2 בפברואר 2020. יובוביץ' ומשפחתה מתגוררים לסירוגין בניו יורק ובלוס אנג'לס.
יובוביץ' דוברת שפות רבות, בהן רוסית, אנגלית, צרפתית, וסרבית[דרוש מקור].
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

1994: The Divine Comedy
1998: The People Tree Sessions
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1988 | משיכה אירוטית | סמנת'ה די לונגפרה |  |
| 1991 | בחזרה ללגונה הכחולה | לילי הארגרייב |  |
| 1992 | עצמאי בשטח | מיה קרלטון |  |
| 1992 | צ'פלין | מילדרד האריס (אנ') |  |
| 1993 | טריפ נעורים | מישל בורוס |  |
| 1996 | שתי פנים למראה | בחורה בפרסומת |  |
| 1997 | האלמנט החמישי | לילו |  |
| 1998 | יש לו את זה | דקוטה בארנס |  |
| 1999 | ז'אן דארק | ז'אן ד'ארק |  |
| 2000 | התביעה | לוסיה |  |
| 2000 | מלון מיליון הדולר | אלואיז |  |
| 2001 | זולנדר | קטינקה |  |
| 2002 | האויב שבפנים | אליס |  |
| 2002 | אהבה אפלטונית | נדין |  |
| 2003 | למצוא את הקול | פאנגורה "פאני" גורקל |  |
| 2003 | החטוף | ארין |  |
| 2004 | האויב שבפנים: אפוקליפסה | אליס |  |
| 2006 | אולטרה ויולט | ויולט |  |
| 2006 | קליבר 45 | קאט |  |
| 2007 | האויב שבפנים: השמדה | אליס |  |
| 2008 | לצלם את פלרמו | עצמה |  |
| 2009 | בריחה מושלמת | סידני אנדרסון |  |
| 2009 | הסוג הרביעי | ד"ר אביגיל "אבי" טיילר |  |
| 2010 | סטון | לוסיטה |  |
| 2010 | האויב שבפנים: החיים שאחרי | אליס |  |
| 2010 | נערה מלוכלכת | סו-אן אדמונדסטון |  |
| 2011 | שגעונות | נדיה |  |
| 2011 | לגדל את בובי | אוליב |  |
| 2011 | שלושת המוסקטרים | מיליידי דה וינטר (אנ') |  |
| 2011 | פנים בהמון | אנה מרצ'נט | גם מפיקה בפועל |
| 2012 | האויב שבפנים: הגמול | אליס |  |
| 2015 | סימבלין | המלכה |  |
| 2015 | סוכנת תחת אש | קייט אבוט |  |
| 2015 | A Warrior's Tail | סאבה | דיבוב |
| 2016 | זולנדר 2 | קטינקה |  |
| 2016 | האויב שבפנים: פרק הסיום | אליס |  |
| 2017 | השתלטות מהירה | ולאטקה |  |
| 2018 | עולם עתידני | סוחרת הסמים |  |
| 2019 | פרדייס הילס (אנ') | הדוכסית |  |
| 2019 | הלבוי | נימוּאֶה |  |
| 2019 | Su ren te gong | ברוס |  |
| 2020 | ציידי המפלצות | קפטן נטלי ארטמיס |  |
| 2025 | In the Lost Lands | גריי אליס |  |
| TBA | Hummingbird |  |  |
| TBA | World Breaker |  |  |
| TBA | Breathe | טס |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הרות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1988 | The Night Train to Kathmandu | לילי מק'לאוד | סרט טלוויזיה של ערוץ דיסני |
| 1988 | Paradise | קייטי | פרק: "Childhood's End" |
| 1989 | נשואים פלוס | איווט | פרק: "Fair Exchange" |
| 1990 | פרקר לואיס | רובין פקנוביץ' | פרק: "Pilot" |
| 2002 | המלך היל | סרינה שואו | דיבוב; פרק: "Get Your Freak Off" |
| 2018 | רובוט צ'יקן | נאני מק'פי | דיבוב; פרק: "We Don't See Much of That in 1940s America" |
הערות שוליים

↑  MillaJ.com ביוגרפיית מוזיקה, האתר הרשמי של מילה יובוביץ'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460154705171  PLWABN: 9810667980005606  BIBSYS: 98047335  BNE: XX1398518  BnF: cb14026673f (data)  CANTIC: a11317966  CiNii: DA14044296  GND: 130895326  ISNI: 0000 0001 1476 6152  LCCN: no98129196  LNB: 000272741  MusicBrainz: 39f96cb8-fe7e-499f-820c-676267b617e6  NKC: xx0039299  NLK: KAC2020K4924  NTA: 090597001  SUDOC: 059298294  VIAF: 85546108   WorldCat (עם VIAF): 85546108 
יובוביץ', 2010
פליקס החתול

| --- | --- |

עיצובו הנוכחי של פליקס
 הופעה ראשונה:  Feline Follies 
 יוצרים:  אוטו מסמר, פאט סאליבן 
 
פליקס החתול (באנגלית: Felix The Cat) הוא דמות אנימציה מתקופת הראינוע.
פליקס הוא מדמויות האנימציה המוכרות ביותר בעולם, הן בזכות מאפייניו הפיזיים: גופו השחור לעומת פניו הלבנות (חתול טוקסידו) ועיניו וחיוכו הענקיים, והן בזכות המצבים הסוריאליסטיים שבסרטיו. נחשב גם לראשון מדמויות הסרטים המצוירים שהיה לכוכב קולנוע אמיתי שהקהל נוהר לסרטיו.
פליקס נוצר באולפנו של פאט סאליבן, מפיק קולנוע ואנימטור ממוצא אוסטרלי, אך קיימת מחלוקת מיהו יוצרו המקורי. שניים טענו לזכויות יוצרים על הדמות: פאט סאליבן והאנימטור האמריקאי אוטו מסמר, וקיימות עדויות לכאן ולכאן. היסטוריונים רבים, ובכללם ג'ון קנמקר, סבורים כי מסמר היה צייר הצללים של סאליבן.
הסרטים המצוירים בכיכובו של פליקס זכו להצלחה ולפופולריות חסרת תקדים בשנות ה-20. 
אולפני סרטי פרמאונט הפיצו את סרטיו המוקדמים מ-1919 עד 1921, מרגרט ג. וינקלר הפיצה את סרטיו מ-1922 עד 1925, ולאחר מכן הם הופצו בידי אדיוקיישונל פיקצ'רס עד 1928, כשבהמשך אותה שנה הופצו מחדש כמה מהם על ידי פירסט נשיונל. בשנים 1929 עד 1930 הופצו סרטיו על ידי קופלי, וב-1936 זכה פליקס לתחייה מחודשת קצרה בשלושה סרטים בהפקת אולפני ואן ביורן, אך בעת הופעתו קצרת הימים בקולנוע הצבעוני כבר חלפה לה תהילת העבר שלו.
שיווק דמותו בשנות ה-20 נעשה בעיקרו על ידי פאט סאליבן.
פליקס פרץ בסערה לתרבות ההמונים האמריקאית והעולמית. הוא כיכב ברצועת קומיקס משלו שצוירה בידי מסמר, ובמהרה הופיע כדמות מקדמת מכירות של מוצרי צריכה רבים. זמרי ג'אז, כמו פול וייטמן, שרו עליו, ודמותו שודרה בשידורי ניסיון של הטלוויזיה על ידי חברת RCA ב-1928.
אולם הצלחתו הייתה קצרת ימים. הופעתם של סרטים מצוירים מדובבים, בעיקר עם דמותו של מיקי מאוס בהפקת חברת וולט דיסני, העיבה על דמותו האילמת של סאליבן ומסמר. אחיו של סאליבן הפיק כמה סרטוני פליקס מדובבים, אך גם הם לא השיבו לחתול את אהדת הקהל.
הצלחה מחודשת לדמותו של פליקס הגיעה מהטלוויזיה. הטלוויזיה בארצות הברית החלה לשדר סרטים מצוירים בכיכובו ב-1953. ג'ו אוריאולו, בן טיפוחיו של אוטו מסמר והמאייר החדש של רצועת הקומיקס של פליקס, קיבל את הזכויות ליצור סדרת טלוויזיה בכיכובו של פליקס החתול. הוא הוסיף דמויות חדשות, כמו פוינדקסטר (מבריקוני בגרסה העברית) ורוק בטם, ויצר לפליקס "תיק תעלולים קסום" שמשתנה באינספור אופנים על פי צורכי התסריט. דון אוריאולו, בנו של ג'ו אוריאולו, עומד כיום מאחורי פליקס, והחתול כיכב מאז בתוכניות טלוויזיה נוספות ואף בסרט באורך מלא.
המצאת פליקס החתול

ב-"Feline Follies", סרטון של אולפני פרמאונט שיצא לאקרנים ב-9 בנובמבר 1919, הופיעה לראשונה דמות שדומה לפליקס: "מאסטר תום". הסרטון הופק באולפנו של פאט סאליבן ובוים על ידי אוטו מסמר. הוא זכה להצלחה ואולפנו של סאליבן הפיק במהרה סרטון נוסף בכיכובו של מאסטר תום, "חדשות מוזיקליות" שהופץ ב-16 בנובמבר 1919. גם הוא זכה לאהדת הקהל. ג'ון קינג, המפיק של פרמאונט, הציע לשנות את שם החתול לפליקס בהשראת המילים הלטיניות felis (חתול) ו-felix (מזל). בסרט השלישי כבר בוצע השינוי, והוא נקרא "הרפתקאותיו של פליקס" והופץ ב-14 בדצמבר 1919.
ב-1924 האנימטור ביל נולן עיצב מחדש את פליקס, כעגלגל וחמוד יותר. מראה חדש זה, בשילוב עם מקצוענותו של מסמר בהנפשה, עתידים היו להזניק את פליקס לתהילה בינלאומית.
קיימת מחלוקת לגבי השאלה מי בדיוק יצר את החתול. סאליבן הצהיר במספר ראיונות עיתונאים כי הוא יצר את פליקס ושרטט את איורי הבסיס לדמות. בביקור באוסטרליה ב-1925 סאליבן אמר לעיתון ארגוס: "קיבלתי את הרעיון ממראהו של חתול שאשתי הביאה יום אחד לאולפן". הצהרותיו של סאליבן נתמכות על ידי סרטון האנימציה "זנבו של תומאס קאט" (The Tail of Thomas Kat) שהוא הפיץ ב-18 במרץ 1917, יותר משנתיים קודם ל"Feline Follies". גם בסרט תעודי משנת 2004 של חברת ABC-TV האוסטרלית וגם בתערוכה בספריית המדינה של ניו סאות' ויילס ב-2005 הועלתה ההשערה שתומס קאט החתול היה אבטיפוס או אב קדמון של פליקס.
אולם רק פרטים בודדים שרדו לגבי תומאס. לא ברור מה היה צבע פרוותו, ומהתקציר שנותר מהתסריט ניתן להסיק על הבדלים ניכרים בין תומאס קאט ופליקס.
בעוד שפליקס משנה באופן קסום את זנבו לכלים וחפצים אחרים, הרי תומאס הוא חתול ללא יכולת השתנות, המאבד את זנבו בקרב עם תרנגול ולא משחזר אותו. חברים באגודת ציירי הסרטים המצוירים האוסטרלית במלבורן, אוסטרליה השוו עיצוב כתב ששימש ב-"Feline Follies" עם דגימות הידועות כשל סאליבן, והצהירו כי הסגנונות תואמים.
סאליבן היה בעליו של האולפן ולכן, כמו כמעט כל יזמי הסרטים, היה בעל זכויות היוצרים על כל יצירותיהם של עובדיו. מסמר, כמו אנימטורים רבים בזמנו, לא קיבל קרדיט על עבודתו. לאחר מותו של סאליבן ב-1933 הבעלות על הדמות נכללה בנכסיו האוסטרלים. רק שנים רבות לאחר מותו, אנשי הצוות של סאליבן (האל ווקר, האל אגסטר, ועורך הדין שלו - הארי קופ) הצביעו על מסמר כיוצרו של פליקס. הם טענו שפליקס בוסס על דמות אנימציה של צ'ארלי צ'פלין, שמסמר יצר מוקדם יותר עבור אולפנו של סאליבן. לחתול ב-"Feline Follies" היו אישיות ותנועות אופייניות ששיקפו מאפייני מפתח של צ'פלין, וגופו היה הגוף השחור המוכר של פליקס, אם כי חסון יותר (בעיני מסמר צורות מוצקות היו קלות יותר להנפשה).
מסמר עצמו איזכר את גרסתו ליצירת החתול בריאיון עם היסטוריון האנימציה ג'ון קנמקר:
האולפן של סאליבן היה עמוס מאוד, הם לא עמדו בלוח הזמנים ונזקקו למישהו נוסף. וסאליבן שהיה מאוד עסוק, אמר: "אם אתה רוצה לעזור מהצד, אתה יכול לעשות משהו קטן שיספק אותם". אז חשבתי שחתול יהיה הדבר הפשוט ביותר. אעשה אותו שחור כולו, אתה יודע - לא אצטרך לדאוג לקוי המיתאר. והבדיחות רצו אחת אחרי השנייה, אתה מבין? חמוד. וכולם נשפכו מצחוק. ופרמאונט אהבו אותו עד כדי כך שהזמינו סדרה.
היסטוריוני אנימציה רבים (בעיקר אמריקאים ואנגלים), מגבים את הטענות של מסמר. בהם: מיקל ברייר, ג'רי באק, קולין וטימותי קואלס, דונלד קרפטון, דייוויד גרסטיין, מילט גריי, מארק קאוסלר, לאונרד מלטין וצ'ארלס סולומון.
בלי קשר לשאלה מי יצר את פליקס, סאליבן שיווק את החתול בנחישות, ומסמר המשיך לייצר כמות עצומה של סרטוני פליקס, ומשנת 1923 יצר גם רצועת קומיקס שהופצה על ידי סינדיקט קינג פיצ'רס.
פופולריות חסרת תקדים

כשהסכם ההפצה עם פרמאונט פקע ב-1922, סאליבן החל להפיץ את סרטוני האנימציה באמצעות מרגרט ג. וינקלר, והפופולריות של פליקס גאתה לשיאים חדשים.
ב-1923 החתול היה בשיא קריירת הקולנוע שלו. "פליקס בהוליווד", סרטון שהופץ בשנה זו, משתמש בפופולריות של פליקס ומפגיש אותו עם ידוענים עמיתים כמו דאגלס פיירבנקס, ססיל ב. דה-מיל, צ'ארלי צ'פלין, בן טרפין ואפילו הצנזור ויל ה. הייס. דמותו הופיעה על שעונים, קישוטי חג המולד, וכבלון הענק הראשון של תהלוכת חג ההודיה של מייסיס. פליקס היה גם נושאם של מספר שירים פופולריים. אפילו פול ויטמן, מלך הג'אז, עשה קטע על החתול הנמרץ. 
בעקבות ההצלחה הופיעו גם דמויות משנה חדשות רבות, ביניהן וילי בראון אדונו של פליקס, יריבו סקידו העכבר, אחייניו אינקי, דינקי, ווינקי וחברתו קיטי.
רוב סרטוני פליקס המוקדמים שיקפו את רוח התקופה בארצות הברית. סטריאוטיפים אתניים הופיעו בסרטונים כמו "פליקס רעב" (1924). פלאפריות הוגחכו ב"פליקס מתעשר בפתאומיות" (1923). פליקס אפילו היה מעורב בהתארגנות של איגוד מקצועי ב"פליקס מורד" (1924). בסרטונים רבים היו התייחסויות לאלכוהוליזם ולתקופת היובש, למשל ב"פליקס מגלה" (1924) וב"פליקס מחפש כיף" (1930). ב"פליקס מפענח" (1924) פליקס מנסה לעזור לחברו הנווד שמוטרד בשל אפו האדום. בסוף הסרטון החתול מוצא מרפא לאף המטופש: "המשך לשתות והוא יהפוך לכחול".
פליקס היה גם הדמות הראשונה ששודרה בטלוויזיה. ב-1928 בחרה חברת RCA בובת פליקס עשויה מעיסת נייר (papier-mâché) לניסוי באמצעות תחנת הטלוויזיה הנסיונית W2XBS ניו יורק בפארק ואן קורטלנד. הבובה נבחרה בשל ניגודי הגוונים ועמידותה באור העז שנדרש לניסוי. הבובה הוצבה על משטח מסתובב של פונוגרף וצולמה כשעתיים ביום. לאחר תשלום חד פעמי לסאליבן, נותרה הבובה על המשטח המסתובב כמעט עשור, במהלכו RCA כווננה את הגדרות התמונה.
הצלחתו הגדולה של פליקס הולידה חקיינים רבים. המראה והאישיות של כוכבים חתולים אחרים בשנות ה-20, כמו ג'וליוס מסדרת קומדיות אליס של וולט דיסני, וואפלס מסרטי איזופוס של פול טרי ובייחוד חתול משוגע של ביל נולן מ-1925, כולם נראים כאילו נגזרו על פי דמותו של פליקס.
גם המבקרים אהבו את הסרטים המצוירים של פליקס. הם שיבחו אותם כדוגמאות יצירתיות להפליא של סוריאליזם קולנועי. נאמר על פליקס שיחסו אל הפנטסטי - יוצר אותו כשאינו בנמצא ומתייחס אליו כמובן מאליו בהימצאו - מייצג את תודעת הפלא של ילדים. צעידתו המפורסמת - ידיים מאחורי הגב, ראש מורכן, שקוע במחשבות - הפכה לסמל מסחרי שנותח ופורש על ידי מבקרים בכל העולם. זנבו האקספרסיבי של פליקס, שיכול להיות את חפירה לרגע וברגע הבא סימן קריאה או עיפרון, מדגיש כי הכול אפשרי בעולמו.
מראינוע לקולנוע

עם הופעת הסרטים המדברים, אדיוקישונל פיקצ'רס שהפיצה אז את סרטוני פליקס, דחקה בפאט סאליבן לעלות מדרגה לסרטים מצוירים "מדברים". הוא סירב, והוויכוח הממושך הוביל למשבר ביחסיהם. סאליבן זיהה את הפוטנציאל של הקול בסרטים המצוירים רק ב-1928, כשהסרטון "אנית הקיטור ווילי" של וולט דיסני בכיכובו של מיקי מאוס היה לסרט המצויר המדובב הראשון עם פסקול מסונכרן. סאליבן חתם חוזה עם פירסט נשיונל פיקצ'רס ב-1928 אך מסיבות לא ידועות ההתקשרות לא החזיקה מעמד. סאליבן העביר את הפצת סרטי פליקס המדובבים לקופלי פיקצ'רס. ב-16 באוקטובר 1929 הופיעה פרסומת בעיתון בה פליקס מכריז, בסגנונו של אל ג'ולסון: "עוד לא שמעתם כלום!".
אך לרוע המזל, המעבר לקולנוע לא צפן בשורות טובות לפליקס. תוצאות המעבר היו הרסניות, ויותר מתמיד נראה היה שעכברו של דיסני מרחיק את הקהל מכוכבו האילם של סאליבן. אפילו "פליקס מחפש כיף" האקסצנטרי ו"בלבול באפריל" בסגנון סדרת "סימפוניות שטותיות" של דיסני (שניהם הופצו ב-1930) לא הצליחו לזכות באמון הקהל, וחוזה ההפצה בקופלי בוטל. סאליבן הצהיר על תוכניות להקים אולפן חדש בקליפורניה, אך הן לא הוגשמו. המצב הלך והידרדר כשבעקבות מותה של אשתו של סאליבן, מרג'ורי, במרץ 1932, סאליבן התמוטט. הוא שקע בדיכאון אלכוהולי, במהרה הידרדרה בריאותו וזיכרונו התעמעם. הוא לא יכל אפילו לפדות המחאות עבור מסמר שכן חתימתו הצטמצמה לשירבוט קלוש. הוא נפטר ב-1933 והותיר את האולפן בקריסה.
ב-1935 פנו אולפני ואן ביורן למסמר ושאלוהו אם יוכל להחזיר את פליקס אל המירקע. הם אף הציעו לו צוות מלא ואת כל האמצעים הדרושים. מסמר דחה את ההצעה, אך המליץ על בארט ג'ילט, שעבד בעבר עם סאליבן וכעת עמד בראש הצוות של ואן ביורן. ב-1936 קיבלו אולפני ואן ביורן את הסכמתו של אחיו של סאליבן להפיק סרטוני פליקס חדשים, בקול וצבע. ג'ילט, בהשפעת הסגנון של דיסני, מחק בסרטוניו את אישיותו הבולטת של פליקס והפכוהו ברוח הזמן לדמות משעשעת סתמית. הסרטונים החדשים לא זכו להצלחה, ולאחר הפקת שלושה פרקים בלבד הפסיקו אולפני ואן ביורן את הסדרה.
שיבת החתול

ב-1953 רכשו אופישל פילמס את סרטוני סאליבן ומסמר, הוסיפו להם פסקול והפיצו אותם לשוק הביתי ולטלוויזיה. מסמר עצמו המשיך לצייר את רצועות הקומיקס של פליקס בימי ראשון עד שהופסקו ב-1943, ומאז במשך אחת עשרה השנים הבאות, הוא כתב וצייר ספרי קומיקס חודשיים של פליקס עבור דל קומיקס. ב-1954 מסמר פרש מרצועות הקומיקס היומיות ועוזרו ג'ו אוריאולו החליפו. אוריאולו ובעליו החדש של פליקס, אחיינו של פאט סאליבן, החליטו ליצור סדרה חדשה של סרטוני פליקס לטלוויזיה. החל משנת 1958 כיכב פליקס ב-260 סרטונים שאוריאולו הפיק לטלוויזיה, ושהופצו על ידי טראנס-לוקס. בדומה לאולפני ואן ביורן לפניו, אוריאולו יצר פליקס מבוית וחדגוני יותר, מותאם יותר לילדים, והוסיף אלמנטים כמו תיק התעלולים הקסום של פליקס שמשתנה בצורתו ובתכונותיו לפי רצונו של פליקס. התוכנית זכורה גם בשל שיר הנושא שלה, שנכתב על ידי ווינסטון שארפלס (1958):
"פליקס החתול
 
החתול המופלא, המופלא!

בעת צרה

בתיק התעלולים ימצא עזרה!".
התוכנית לא כללה חלק נכבד מדמויות המשנה הקודמות של פליקס, ובמקומן הופיעו דמויות חדשות, בהן פרופסור מוסטשיוד הזדוני, פוינדקסטר האחיין הלמדן הגאון (עם אי. קיו 222, ידוע כ״מבריקוני״ בגרסה העברית), רוק בוטום בעל פני הבולדוג, עוזרו השלומיאל של הפרופסור, מאסטר צילינדר, רובוט גלילי מרושע ו"מלך הירח", ו-וה-וום, אסקימוסי קטן, צנוע וידידותי, שקולו היחיד הוא זעקה של שמו בעוצמה מרעידת אדמה. דמויות אלו דובבו על ידי ג'ק מרסר.
העלילות שכתב אוריאולו נסובו סביב נסיונותיהם הכושלים של היריבים לגנוב את תיק הקסמים של פליקס, אם כי שלא כמקובל האויבים הוצגו לעיתים גם כחבריו של פליקס. הסרטונים זכו לאהדת הקהל, אולם המבקרים ראו בהם העתק חיוור של היצירות המוקדמות של סאליבן ומסמר, בייחוד כיוון שאוריאולו היפנה אותם לילדים. האנימציה המוגבלת (עקב אילוצים תקציביים) והעלילות הפשטניות לא פגעו בפופולריות של הסדרה.
כיום, דון, בנו של אוריאולו, ממשיך לשווק את החתול. ב-1989 פליקס כיכב בסרטו הראשון והיחיד באורך מלא: "פליקס החתול: הסרט", בו פליקס, הפרופסור ופונידקסטר מבקרים במציאות חלופית. הסרט נכשל בקופות.
בין השנים 1995 עד 1997 פליקס הופיע שוב בטלוויזיה, בסדרה שנקראה "הסיפורים המטורפים של פליקס החתול" (״הרפתקאותיו החדשות של פליקס החתול״ בישראל). ב-2000 הופצה סדרת האנימה "פליקס התינוק" לשוק היפני, והסרט "פליקס החתול מציל את חג המולד" שהופץ ישירות לווידאו. אוריאולו יצר גם גל חדש של מוצרי מרצ'נדייז עם דמותו של פליקס, שכללו כל מוצר אפשרי, כגון ספלים ועוד.
בשנת 1993 כיכב פליקס החתול במשחק וידאו לקונסולות ה-NES וה- Game Boy של נינטנדו, ובו היה על פליקס להציל את חברתו קיטי מהפרופסור. בשנת 1998 שוחרר משחק פיראטי של פליקס החתול לקונסולת ה-NES, והיה מבוסס על אחד סרטוני פליקס החתול של אולפני ואן ביורן, "האווז שהטיל ביצי זהב". משחק פיראטי נוסף של פליקס החתול הוא גרסת סגה מגה דרייב של משחק ה-NES הרשמי.
מאז הופעת ספרו של ג'ון קנמקר: "פליקס: הסיפור המטורף של החתול המפורסם ביותר בעולם" ב-1991 נוצרה התעניינות מחודשת בסרטונים המוקדמים של סאליבן ומסמר. הם זכו למהדורות רבות בוידאו וב-DVD, הראויות ביותר לציון הן: מהדורת "קבלו את פליקס החתול" של בוסקו וידאו, "פליקס!" של לומיויזן, "בטרם מיקי" של אינקוול אימג'ס אינק, "פליקס החתול ונדירים של שנות ה-20" של ת'נדרבין אנימישן.
גם רצועות הקומיקס של פליקס של מסמר הוצאו במהדורות חדשות, ביניהן: "תשע נשמות: חגיגת הקלאסיקות של פליקס" של דייוויד גרסטיין, ומאוחר יותר גם "ההרפתקאות המשעשעות של פליקס החתול" על ידי דטרמינד פרודקשנס.
פליקס כקמע

עקב הפופולריות חסרת התקדים של פליקס, והעובדה ששמו נגזר בחלקו מהמילה "אושר" בלטינית, אנשים וארגונים אימצו את פליקס כקמיע. 
בין האנשים ווינסלו ב. פליקס, סוחר שברולט מלוס אנג'לס וחבר של פאט סאליבן שפתח חדר תצוגה ב-1921. שלט הניאון בעל שלושת הצדדים של שברולט פליקס, עם דמויות החתול המחייך הענקיות, המשקיף על רחוב Figueroa ועל הכביש המהיר Harbor, מהווה כיום ציון דרך ידוע של לוס אנג'לס. בין האחרים שאימצו את פליקס כקמיע: הניו יורק יאנקיס של 1922, והטייס צ'ארלס לינדברג שלקח עמו בובת פליקס בטיסתו הטראנס-אטלנטית ההיסטורית.
הפופולריות של פליקס נמשכה. בסוף שנות ה-20 יחידת מפציצים של הצי האמריקאי (VB-2B) אימצה סמל הכולל את פליקס המחייך נושא פצצה עם פתיל בוער. הסמל שימש אותם במהלך שנות ה-30. בתחילת מלחמת העולם השנייה, כשיחידה זו כבר פורקה, יחידה אחרת של הצי האמריקאי (VF-31) החליפה את הלוגו שלה בסמל זה, ונושאת אותו עד היום על המעילים ועל כלי הטיס שלה.
כיום ישנה יצרנית מוצרי מזון לחתולים, הנושאת את שמו ותמונתו של פליקס.
ראו גם

פריץ החתול
קווימבי העכבר
לקריאה נוספת

Canemaker, John (1991): Felix: The Twisted Tale of the World's Most Famous Cat. Pantheon, New York.
Crafton, Donald (1993): Before Mickey: The Animated Film, 1898-1928. University of Chicago Press.
Gerstein, David (1996): Nine Lives to Live. Fantagraphics Books.
Barrier, Michael (1999): Hollywood Cartoons. Oxford University Press.
Beck, Jerry (1998): The 50 Greatest Cartoons. JG Press.
Culhane, Shamus (1986): Talking Animals and Other People. St. Martin's Press.
Gifford, Denis (1990): American Animated Films: The Silent Era, 1897-1929. McFarland and Company.
Maltin, Leonard (1987): Of Mice and Magic: A History of American Animated Cartoons. Penguin Books.
Solomon, Charles (1994): The History of Animation: Enchanted Drawings. Outlet Books Company.
הערות שוליים

↑  Reclaiming Felix the Cat
↑  Pat Sullivan, באתר Vixen Magazine
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529130605171  GND: 119095653  LCCN: sh85047707  MusicBrainz: 44e48641-913c-4150-8d13-5cfa3decf583  VIAF: 5733510   WorldCat (עם VIAF): 5733510 
פליקס צוחק את צחוקו המפורסם בסרטון "פליקס בהוליווד" (1923)
פליקס וצ'ארלי צ'פלין, מתוך "פליקס בהוליווד" (1923)
פליקס, אינקי ווינקי ב"בלבול באפריל" (1930)
פליקס של ג'ו אוריאולו
פליקס ספרו של ג'ון קנמקר
סמל יחידת VF-31 של הצי האמריקאי
Situation

| --- | --- |
 סינגל בביצוע יאזו
 מתוך האלבום Upstairs at Eric's
 יצא לאור:  1982
 סוגה:  סינת' פופ • הגל החדש • דאנס פופ
 שפה:  אנגלית
 איי-סייד:  "Only You"
 בי-סייד:  "Remix (12-inch)"
 אורך:  2:22 (בריטניה בי-סייד)  3:44 (ארה"ב סינגל 7-אינץ')  5:40 (ארה"ב סינגל 12-אינץ')
 חברת תקליטים:  Mute • Sire
 כתיבה:  וינס קלארק • אליסון מויה
 הפקה:  וינס קלארק • אריק רדקליף • דניאל מילר
 גרסאות כיסוי:  טום ג'ונס
 
"Situation" הוא סינגל משנת 1982 של להקת הסינת'-פופ הבריטית יאזו. השיר יצא לאור בבריטניה כבי-סייד לסינגל הבכורה של יאזו "Only You", שהגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי.

השיר יצא כסינגל בצפון אמריקה, הגיע למקום ה-73 במצעד בילבורד הוט 100 בארצות הברית, ול-40 הראשונים במצעד הקנדי, בשיאו הגיע למקום ה-31. בסוף קיץ 1982 הפך השיר לשיר הראשון של יאזו שהגיע לראש מצעד בילבורד הוט דאנס קלאב פליי, ונשאר במקום הראשון במצעד זה במשך ארבעה שבועות.


הגרסה המוכרת ביותר שלו היא רמיקס אמריקאי של פרנסואה קבורקיאן. גרסה זו נכללה בגרסה האמריקאית של אלבום הבכורה של יאזו "Upstairs at Eric's" משנת 1982, והיא הגרסה של השיר שזוכה להשמעות הרבות ביותר ברדיו בארצות הברית.

בשנים 1990 ו-1999, השיר עבר רמיקס על ידי מספר תקליטנים ידועים. באוקטובר 1999, העניין המחודש בשיר הזניק את השיר למקום הראשון במצעד בילבורד הוט דאנס קלאב פליי בפעם השנייה.
}
בשנת 2006 דירג המגזין סלנט את השיר במקום ה-64 ברשימת "100 שירי הדאנס הגדולים ביותר".

טום ג'ונס ביצע גרסת כיסוי לשיר באלבומו משנת 1994 "The Lead and How to Swing It".
הערות שוליים

↑  Situation (song), ויקיפדיה האנגלית
↑  Chart history of SITUATION, Official Charts
↑  The 100 Best Dance Songs of All Time, Slant, ‏15 ביוני 2020
↑  The Lead and How to Swing It, ויקיפדיה האנגלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: a0e154d3-0e7c-410e-b854-b327c6050a80  MusicBrainz work: f965b240-aafc-42e4-8ac2-4dce3ac7c9fc
טיי שרידן

| --- | --- |

 לידה:  11 בנובמבר 1996 (בן 28) אלקהרט, טקסס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Tye Kayle Sheridan 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2011 
 עיסוק:  שחקן, מפיק
 פרסים והוקרה:  פרס מרצ'לו מסטרויאני 
 פרופיל ב-IMDb
 
טיי קייל שרידן (באנגלית: Tye Kayle Sheridan; נולד ב-11 בנובמבר 1996) הוא שחקן קולנוע אמריקאי.
ביוגרפיה

שרידן נולד באלקהרט, טקסס. אמו, סטפני (רייט) שרידן, היא הבעלים של סלון יופי, ואביו, בריאן שרידן, הוא נהג של חברת השילוח הבינלאומית, UPS. יש לו אחות צעירה בשם מדיסון.