stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחאת דוד הנחלאווי
המחאה

בעקבות פרסום הסרטון פרצה מחאת אינטרנט ישראלית שכונתה "מחאת דוד הנחלאווי", ובה הבעת תמיכה בחייל דוד אדמוב, בסיסמה "גם אני עם דוד הנחלאווי". לאחר פרסום הידיעה בחדשות 0404 החלה המחאה בעמוד הפייסבוק "גם אני עם דוד הנחלאווי", ובתוך זמן קצר העלה העמוד תמונות רבות, שהחלו סוחפות את הרשת החברתית.
מעבר לסיסמאות, יש שעסקו בניתוח הסרטון. בסרטון נראה אחד הצעירים, סדאם אבו סנינה, מחזיק חפץ שמארגני המחאה טענו שהיה אגרופן, על סמך סרטון האירוע. אחרים טענו שהחפץ לא היה אגרופן אלא מחרוזת תפילה (מסבחה). סימוכין לדבריהם הם מצאו בסרטון שצולם לאחר האירוע, בו נראה הנער מחזיק מסבחה. הנער עוכב לחקירה כעבור מספר ימים ושוחרר בסיומה, הנער לא נעצר במקום על החזקת אגרופן, אף על פי שזו עברה שדינה 5 שנות מאסר. אדמוב עצמו העיד שלא זיהה את החפץ בשעת המעשה כלל, ורק מאוחר יותר, כשראה את הסרטון, שיער שהחפץ הוא אגרופן.
בסמוך למועד התרחשות התקרית, אדמוב נשפט ונכלא בעוון תקיפת מפקדו, אך המוחים טעו לחשוב שאדמוב נכלא בגין התקרית שאירעה בחברון. בראיון שהעניק לערוץ 10, אמר אדמוב שלא היה משנה את אופן פעולתו.
המחאה כללה חיילים מיחידות צה"ל שונות, כמו כן הצטלמו אחרים במערכת הביטחון, כגון שוטרים. מרבית המצטלמים הסתירו את פניהם, כדי למנוע העמדתם לדין על עבירת משמעת. בהמשך התפשטה גם בקרב אזרחים ופוליטיקאים, בהם שר הכלכלה נפתלי בנט שאמר "הייתי פועל כמו דוד הלוחם, הוא פעל נכון", חבר הכנסת והרמטכ"ל לשעבר שאול מופז, שאמר שהוא מגבה אותו, חבר הכנסת לשעבר אביגדור קהלני שאמר כי הלוחם צריך היה לפעול בצורה תקיפה יותר, שר השיכון אורי אריאל, וחבר הכנסת אלי ישי שאף הצטלם עם שלט תמיכה בחייל והפך אותו לתמונות הפרופיל שלו בפייסבוק.
לאתר חדשות 0404 ולדף הפייסבוק שלו הועלו אלפי תמונות של חיילים המצטלמים עם השלטים "גם אני עם דוד הנחלאווי". התמונות כללו ציוד צבאי ופרטי לבוש צבאיים, אך פני החיילים הוסתרו. בהמשך נפתח דף פייסבוק בשם "גם אני עם דוד הנחלאווי" ובתוך שעות מספר הועלו תמונות רבות של חיילים המצטלמים עם שלט "גם אני עם דוד הנחלאווי". בתוך זמן קצר נרשמו בדף זה עשרות אלפי לייקים, (למעלה מ-129,000 נכון ל-5 במאי 2014).
מאוחר יותר דובר צה"ל מסר שהחייל נכלא עקב "בעיות התנהגות קודמות" וכי אין קשר בין אירוע זה לבין מעצרו, בנוסף הדגיש הדובר "כי מצופה מחיילים שחשים סכנה לחייהם לדרוך את נשקם כאמצעי הרתעה". אולם הודעה זו לא הועילה לעצירת המחאה.
דוד אדמוב התראיין לראשונה לאדם שפיר מ"צינור לילה" לו סיפר כי הוא שלם עם הדרך שפעל בה ועל שאיפתו לחזור ולהיות לוחם והוסיף: "אמא רוצה שהבן שלה יחזור הביתה בריא ושלם, היא לא רוצה את הבן שלה בארון".
בהמשך אדמוב חזר להיות לוחם ואף יצא לקורס מ"כים, אותו סיים בהצלחה ביולי 2015.
תגובות

הרמטכ"ל בני גנץ הגיב למחאה באומרו: "פייסבוק כאן וזה עובדה, אבל הוא אינו מחליף או מקביל לשיח מפקדים. נפיק הלקחים". כמו כן, הורה על הסברה בכל היחידות. דובר צה"ל, תת-אלוף מוטי אלמוז, הגיב לנושא ואמר כי "צה"ל מפקד על חייליו באמצעות המפקדים. אין דבר כזה מחאה בפייסבוק, ומחאה היא לא מושג צבאי". הוא דחה כותרות כמו "מרד דיגיטלי". קצין החינוך הראשי, תא"ל אבנר פז צוק, שיגר איגרת למפקדי צה"ל וחייליו, ובה שורת כללים להתנהגות נאותה בפייסבוק.
נשיא המדינה שמעון פרס אמר בריאיון לדב גיל-הר למהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 10: "מי שצריך לשפוט אותו הוא השיפוט הצבאי. הוא נשלח לזה. הוא נקלע לדבר שלא ציפה לו ולא ידע אותו. אתה שלחת את האנשים האלה. הם נוטלים סיכון וממלאים פקודות... צריך להבין איך הם הגיעו למצב הזה, ולפי זה לשפוט".
ארגון "שוברים שתיקה" פרסם בתגובה לאירוע ציטוטים אנונימיים של חיילים ששירתו בשטחים לטענת הארגון, בהם נטען שאירועי דריכת נשק לעבר אזרחים, ובהם ילדים ובני-נוער, אינם עניין חריג.
בשבועון "בשבע" של ערב ראש השנה ה'תשע"ה נבחרו אנשי השנה לשנת ה'תשע"ד. בין השאר נבחר קמפיין הרשת "גם אני עם דוד הנחלאווי".
הערות שוליים

↑  מחאת האלפים: חיילי צה"ל הדפיסו חולצות דוד הנחלאוי, באתר חדשות 0404‏, 1 במאי 2014(הקישור אינו פעיל)
↑  חיילים נוספים ורבים מצטרפים למחאה כנגד הדחת לוחם הנח"ל שדרך נשקו על ערבי, באתר חדשות 0404‏, 29 באפריל 2014(הקישור אינו פעיל)
1 2 3  ישי כהן, ‏אלי ישי: "גם אני עם דוד הנחלוואי", באתר כיכר השבת, 1 במאי 2014
↑  איציק וייס ומקסים לנגו, מחאת הלוחמים מתרחבת: מעל 4,000 תמונות "גם אני עם הנחלאי" ו"גם אני הייתי דורך", באתר חדשות 0404‏, 30 באפריל 2014
1 2  עוזי ברוך, מופז: מגבה את דוד הנחלאווי, באתר ערוץ 7, 3 במאי 2014
1 2  קהלני: "דוד הנחלאווי היה צריך לפעול בצורה תקיפה יותר" באתר גלי צה"ל
↑  גם השר בנט עם "דוד הנחלאווי": "הייתי פועל כמוהו", באתר וואלה!
↑  רועי שרון, חייל דרך נשק לעבר פלסטיני בשטחים - ויודח, באתר nana10‏, 28 באפריל 2014
גילי כהן, הנער שהתעמת עם דוד הנח"לאווי: החייל התגרה בי, באתר הארץ, 4 במאי 2014
סרטון מורחב מזווית אחרת
↑  אליאור לוי, בלעדי: נעצר פלסטיני מתקרית דוד הנחלאווי, באתר ynet, 2 במאי 2014
↑  סעיף 186(א) לחוק העונשין, בנושא "החזקת אגרופן או סכין שלא כדין" מלמד שזו סיבה למעצר
1 2  ynet, דוד הנחלאווי מדבר: הייתי פועל אותו דבר, באתר ynet, 6 במאי 2014
1 2 3  יואב זיתון ומיכל מרגלית, דוד הנחלאווי: תודה, אך הודחתי לפני התקרית, באתר ynet, 30 באפריל 2014
↑  אמיר בוחבוט‏, אלפי לוחמים במפגן תמיכה בלוחם שדרך נשק על נער, באתר וואלה, 30 באפריל 2014
↑  יוחאי עופר, מחאת הפייסבוק מתרחבת: למעלה מ-15,000 תומכים בחייל, באתר nrg‏, 30 באפריל 2014
↑  אדם שפיר, צינור לילה, דוד הנחלאווי: "אני נמצא בתקופה קשה, אך לא מתחרט", באתר nana10‏, 6 במאי 2014
↑  אמיר בוחבוט‏, הרמטכ"ל על מחאת הענק: "פייסבוק אינו כלי פיקודי", באתר וואלה, 1 במאי 2014
↑  אמיר בוחבוט‏, הלם בצמרת צה"ל ממחאת הלוחמים: "המפקדים מנותקים", באתר וואלה, 30 באפריל 2014
↑  לי-אור אברבך, ‏דובר צה"ל: "אין דבר כזה בצה"ל מחאות בפייסבוק", באתר גלובס, 1 במאי 2014
↑   עמוס הראל, גילי כהן, פרשנות || המרד הדיגיטלי הראשון בצה"ל, באתר הארץ, 30 באפריל 2014,
↑  יוחאי עופר, צה"ל לחיילים: אסור להשתתף במחאת פייסבוק, באתר nrg‏, 1 במאי 2014
↑  דב גיל-הר, מחר במהדורה המרכזית: הנשיא שמעון פרס מספר על התכניות לפני סוף הקדנציה, באתר nana10‏, 5 במאי 2014
↑  פוסט של שוברים שתיקה בפייסבוק
יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ

יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ (בגרמנית:  Johann Adolf von Schleswig-Holstein-Gottorf;‏ 27 בפברואר 1575 – 31 במרץ 1616), היה דוכס הולשטיין-גוטורפ בין השנים 1590–1616.
ביוגרפיה

יוהאן אדולף נולד ב-27 בפברואר 1575 בטירת גוטורפ, לאדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ ולכריסטינה מהסן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה. בשנת 1586 מונה יוהאן אדולף לנסיך-ארכיבישוף של ליבק. לאחר מותם של אחיו הגדולים, פרידריך ופיליפ, מונה יוהאן אדולף בשנת 1590 לדוכס הולשטיין-גוטורפ. יוהאן אדולף פיתח את הדוכסות יחד עם גיסו כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, ובשנת 1607 מסר את ליבק לאחיו יוהאן פרידריך מהולשטיין-גוטורפ. ב-31 במרץ 1616 מת יוהאן אדולף בשלזוויג, ובנו פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-30 באוגוסט 1596 התחתן יוהאן אדולף עם אוגוסטה, נסיכת דנמרק, בתם של המלך פרדריק השני, מלך דנמרק וסופיה ממקלנבורג-גיסטרוב, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ (1597 – 1659).
אליזבת סופיה מהולשטיין-גוטורפ (1599 – 1627), התחתנה עם אוגוסט, דוכס סקסוניה-לאוונבורג.
אדולף מהולשטיין-גוטורפ (1600 – 1631).
דורותיאה אוגוסטה מהולשטיין-גוטורפ (1602 – 1682), התחתנה עם יואכים ארנסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן.
הדוויג מהולשטיין-גוטורפ (1603 – 1657), התחתנה עם אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך.
אנה מהולשטיין-גוטורפ (1605 – 1623).
יוהאן מהולשטיין-גוטורפ (1606 – 1655).
כריסטיאן מהולשטיין-גוטורפ (1609).
זוראב ז'ווניה

זוראב ז'ווניה במהלך מהפכת הוורדים
זוּראבּ ז'ווַניָה (בגאורגית: ზურაბ ჟვანია;‏ 9 בדצמבר 1963 - 3 בפברואר 2005) היה פוליטיקאי יהודי גאורגי, ראש ממשלת גאורגיה משנת 2004 ועד מותו ויושב ראש הפרלמנט של גאורגיה בשנים 2003–2004.
ביוגרפיה

ז'ווניה נולד בטביליסי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) במשפחת פיזיקאים. אמו, רמה אנטונובה הייתה ממוצא יהודי וארמני. סבו, מיכאל גולדבאום היה גבאי בבית הכנסת המרכזי בסנקט פטרבורג ולאחר מכן בטביליסי. שמו היהודי של ז'ווניה היה זבולון. בשנת 1985 הוא קיבל תואר בוגר מהפקולטה לביולוגיה של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי ולאחר מכן עבד באוניברסיטה עד 1992.
היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
קריירה מוקדמת

את צעדיו הראשונים בפוליטיקה הלאומית בגאורגיה הוא החל בשנת 1988. בין השנים 1988–1990, מפלגת הירוקים הגאורגית, שז'ווניה כיהן בה כיו"ר משותף, נמנתה עם מפלגות האופוזיציה שלקחו חלק בהובלת גאורגיה לעצמאות. בספטמבר 1991 הצטרפה מפלגתו לאופוזיציה כנגד הנשיא הראשון של גאורגיה העצמאית, זוויאד גמסחורדיה. סילוקו האלים של גמסחורדיה בינואר 1992, הביא למינויו של אדוארד שוורדנדזה, שהיה אז שר החוץ לשעבר של ברית המועצות, שנכנס לתפקיד חודש לאחר מכן.
בשנת 1992 הצטרף ז'ווניה למפלגת המרכז שייסד שוורדנדזה, איחוד האזרחים של גאורגיה. המפלגה זכתה בבחירות שהתקיימו באותה שנה וגייסה רפורמיסטים נוספים לשורותיה, ביניהם מיכאיל סאקשווילי. בשנת 1993 מונה ז'ווניה למזכ"ל המפלגה. ב-25 בנובמבר 1995, לאחר ניצחון המפלגה בבחירות, הוא נבחר ליו"ר הפרלמנט של גאורגיה.
ז'ווניה הסתכסך עם שוורדנדזה עקב שערוריות שחיתות, שנטען כי שוורדנדזה היה מעורב בהן וב-1 בנובמבר 2001 הוא התפטר מתפקידו כיושב ראש הפרלמנט הגאורגי ויחד עם סאקשווילי, פרש מהמפלגה. בשנת 2002, הוא ייסד ועמד בראש מפלגה חדשה בשם ה"דמוקרטים המאוחדים".
בחירות נובמבר

ב-2 בנובמבר 2003, התקיימו בגאורגיה בחירות פרלמנטריות, שמשקיפי בחירות בינלאומיים, כמו גם האו"ם וממשלת ארצות הברית טענו כי היו בלתי הוגנות. כתוצאה מכך קראו ז'ווניה ואנשי אופוזיציה להפגנות כנגד שוורדנדזה. בסופן של ההפגנות שנמשכו שבועיים נאלץ שוורדנדזה, ב-23 בנובמבר, להכריז על התפטרותו. את מקומו כנשיא המדינה מילאה באופן זמני יו"ר הפרלמנט של גאורגיה נינו בורג'נדזה, שהצטרפה אף היא לאופוזיציה. ז'ווניה עצמו התמנה לשר בממשלת המעבר שכוננה עד לבחירות ב-4 בינואר 2004. בבחירות עצמן ניצחה האופוזיציה, מיכאיל סאקשוילי נבחר לנשיא וז'ווניה מונה ב-18 בפברואר 2004 לראש ממשלת גאורגיה.
נסיבות מותו

ז'ווניה הספיק לכהן בתפקיד ראש ממשלת גאורגיה במשך כשנה בלבד. מוקדם בבוקר ה-3 בפברואר 2005 הוא נמצא ביחד עם ראול אוסופוב, סגן המושל של מחוז כארתלי הפנימית, בביתו של אוסופוב, כששניהם ללא רוח חיים. השומרים שלהם, שלא שמעו סימני חיים מהדירה, נכנסו אליה ומצאו את גופותיהם במטבח. שלטונות גאורגיה הודיעו שהשניים מתו מהרעלת פחמן חד-חמצני ממערכת החימום בדירה ובגלל העדר אוורור. מיד לאחר האירוע הודיע שר הפנים הגאורגי, ואנו מראבישווילי, בחדשות ערוץ רוסתווי-2, כי אין סיבה לחשוד במעשה לא כשר. לדבריו, משרד חוקר מקרי המוות שאליו נלקחו הגופות קבע כי נהרגו מהרעלת פחמן דו-חמצני ושבדיקה של מערכת החימום בדירה העלתה שהיא לא חובלה. שאר הפרטים על החקירה נותרו חסויים.
מנגד, נציגים ממשפחתו של ז'ווניה העלו תהיות באשר לגרסת השלטונות לגבי מותו של ז'ווניה, כאשר גוגה ז'ווניה ציין כי הוא בטוח שהתנקשו באחיו. כמו כן, יומיים לאחר האירוע, עם או בלי קשר אליו, נמצא חבר אחר במפלגתו של ז'ווניה ובן ברית פוליטי שלו, מת בדירתו, כאשר לטענת השלטונות הוא התאבד. במאי 2006 התראיין הנשיא לשעבר של גאורגיה, אדוארד שוורדנדזה, וציין כי הוא מאמין שז'ווניה נרצח.
בשנת 2007, טען שר ההגנה לשעבר של גאורגיה, איראקלי אוכרואשווילי, כי גופתו של ז'ווניה הועברה לדירה בה נמצאה לאחר שהוא כבר לא היה בחיים.
הערות שוליים

↑  אתר הפדרציות היהודיות, 3 בפברואר 2005
↑  חדשות חב"ד
↑  Georgian premier dies in apparent gas leak, MSN, 3.2.2005
↑  ראש הממשלה האחרון ז'ווניה הונצח, Civil Georgia, 12.9.2006, (באנגלית)
↑  עוד תעלומה בגרוזיה: פוליטיקאי התאבד, באתר ynet, 5 בפברואר 2005
↑  שוורדנדזה אומר כי ראש הממשלה לשעבר ז'ווניה נרצח, caucaz europenews, 20.3.2006, (באנגלית)
↑  פאול קווין-ג'ודג', שוורדנדזה השורד, וושינגטון פוסט, 19.3.2006, (באנגלית)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: - | גאורגיה יו"ר הפרלמנט של גאורגיה  1995–2001 | הבא: נינו בורג'נדזה |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אבטנדיל ג'ורבנדזה | גאורגיה ראש ממשלת גאורגיה  2004–2005 | הבא: זוראב נור'אידלי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 143423584  ISNI: 0000 0001 1471 3560  LCCN: n2006068641  VIAF: 43730617   WorldCat (עם VIAF): 43730617 
ז'ווניה בפגישה עם סגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית, פול וולפוביץ השני משמאל הקרוב אלינו. יחד עם ז'ווניה יושבים גלה בז'ואשווילי מימינו ושגריר גאורגיה בארצות הברית, לבאן מיכאלידזה משמאלו.
28 באפריל 2004
יוחנן השישי

יוחנן השישי (בלטינית: Ioannes VI;‏ 655 – 11 בינואר 705) כיהן כאפיפיור מ-30 באוקטובר 701 ועד מותו ב-11 בינואר 705. יוחנן השישי היה ממוצא יווני, יליד אפסוס שבאנטוליה ושלט בתקופת האפיפיורות הביזנטית. הוא עלה לכס האפיפיור חודשיים לאחר מותו של האפיפיור סרגיוס הראשון.
יוחנן השישי נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש. במהלך כהונתו, הוא סייע לאקסרך תאופילקטוס, שנשלח לאיטליה על ידי הקיסר טיבריוס השלישי, ופעל לשכנעו שלא לפעול באלימות נגד תושבי רומא.
הפיגוע בתחנה המרכזית של באר שבע (2015)

| חלק מגל הטרור הפלסטיני (2015–2016) |
| --- | --- |

מתחם התחנה המרכזית שבו בוצע הפיגוע
 תאריך:  18 באוקטובר 2015
 מקום:  התחנה המרכזית של באר שבע, באר שבע, ישראל
 קואורדינטות:  31°14′33″N 34°47′48″E﻿ / ﻿31.24250°N 34.79667°E﻿ / 31.24250; 34.79667
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  אקדח, סכין, רובה סער תבור
 הרוגים:  2
 פצועים:  10
 מבצע:  מהנד ח'ליל סאלם אלעקבי
  (למפת באר שבע מוגדלת) הפיגוע בתחנה המרכזית(למפת באר שבע רגילה) הפיגוע בתחנה המרכזית(למפת צפון הנגב רגילה) הפיגוע בתחנה המרכזית(למפת צפון הנגב מוגדלת) הפיגוע בתחנה המרכזית
הפיגוע בתחנה המרכזית בבאר שבע הוא פיגוע ירי שהתרחש ב-18 באוקטובר 2015, בעיצומו של גל הטרור שפקד את ישראל. מחבל בדואי, חמוש באקדח וסכין, נכנס לתחנה המרכזית בבאר שבע. הוא ירה למוות בחייל צה"ל, חטף את נשקו ופתח בירי אל עבר האנשים, לפני שנורה. בפיגוע נפצעו עשרה בני אדם, 3 מתוכם באורח קשה. עקב טעות בזיהוי, נורה על ידי אנשי ביטחון גם אזרח אריתראי, ובעת שגסס הותקף על ידי חלק מהנוכחים בזירת האירוע וכנגד ארבעה מהם הוגש כתב אישום. 9 שנים לאחר פיגוע זה, בוצע הפיגוע בתחנה המרכזית של באר שבע (2024) אותו ביצע קרוב משפחתו של המחבל מפיגוע זה.
הפיגוע

ב-18 באוקטובר 2015 הגיע המחבל, מהנד ח'ליל סאלם אלעקבי (مهند خليل سالم العقبي), בן 21, בדואי תושב הפזורה הבדואית באזור חורה, אל התחנה המרכזית בבאר שבע, כשהוא חמוש באקדח ובסכין. המחבל עקב אחרי סמל עומרי לוי, חייל גולני בן 19, עד מסדרון השירותים, ירה בו למוות מטווח קצר ולקח את נשקו, רובה סער מסוג "תבור". באמצעות הרובה והאקדח המשיך במסע הירי שלו ופצע אנשי ביטחון. אחרי שניסה להימלט התפתח קרב יריות בינו לבין לוחמי יס"מ של משמר הגבול וחיילים, עד שנורה.
הפיגוע > זיהוי מוטעה ותקיפת אזרח אריתראי

למקום נקלע הבטום זרהום (ולדה-מיכאל), מבקש מקלט בן 29 מאריתריאה, שהסתנן לישראל כארבע שנים קודם לכן, והיה בדרכו לחדש את אשרת השהייה. הוא זוהה בטעות כמחבל ונורה על ידי קצין הביטחון של התחנה המרכזית, שהעיד בחקירתו במשטרה כי שמע את זרהום צועק "אללה אכבר", ועל ידי שוטר משמר הגבול וחיילת. לאחר שזרהום נפצע קשה מהירי ושכב על הרצפה, ביצעו בו ניסיון לינץ' תשעה אנשים על ידי הטחת כיסאות ובעיטות בגופו ובראשו. הוא פונה לבית החולים כעבור 18 דקות ושם מת מפצעיו. בניתוח שלאחר המוות שנערך במכון לרפואה משפטית התברר כי הוא נהרג כתוצאה מהירי לעברו, ולא מהתקיפה. בגופו נמצאו שמונה קליעים, שניים מתוכם קטלניים.
לאחר הפיגוע עצרה המשטרה חמישה אנשים בחשד שתקפו את זרהום לאחר שכבר נורה, בהם קצין וסוהר בשירות בתי הסוהר. קצין השב"ס אמר בחקירתו שראה את זרהום ממשיך לזוז בזמן שאנשי ביטחון אחרים חשו לזירה שממנה ירה המחבל האמיתי, חש סכנה, ובעט בראשו במטרה לנטרלו. ב-12 בינואר 2016 הוגש כתב אישום נגד ארבעה נאשמים, בהם קצין השב"ס וחייל צה"ל, בגין חבלה בכוונה מחמירה. סוהר שהועמד לדין משמעתי על חלקו באירוע זוכה ואף זכה לשבחי בית הדין על שניסה להגן על הנוכחים תוך סיכון עצמי.
במרץ 2018 הרשיע בית המשפט המחוזי בבאר שבע את דוד מויאל בהסדר טיעון, שלפיו הודה מויאל בעבירת התעללות בחסר ישע. ביוני אותה שנה גזר עליו בית המשפט 100 שעות עבודות שירות ופיצוי של 2,000 ש"ח למשפחתו של זרהום. בדצמבר 2018 נגזרו על אביתר דמרי ארבעה חודשי מאסר בפועל, שמונה חודשי מאסר על תנאי ופיצוי של 2,000 ש"ח למשפחתו של זרהום, לאחר שהורשע גם הוא בעברה דומה במסגרת הסדר טיעון. ביולי 2020 זוכו מחמת הספק שני הנאשמים הנותרים, חייל צה"ל וקצין שב"ס.
הפיגוע > לאחר הפיגוע

מותו של זרהום התקבל בקרב הקהילה האריתריאית בישראל בתחושות קשות ונערכו טקסים לזכרו במתקן חולות ובגינת לוינסקי. חוק נפגע פעולות איבה מכיר באדם כנפגע גם אם נפגע בשגגה מירי עקב פעולת איבה של כוחות אויב, אך זרהום לא הוכר כך כיוון שנכנס לישראל שלא כחוק. ביוני 2016 תבעו הוריו של זרהום מהמדינה את הפיצויים המגיעים ליורשי נפגע פעולות איבה.
בפברואר 2017 הוכר כנפגע פעולות איבה במסגרת הסכם שלפיו שולמו למשפחתו לפנים משורת הדין 50 אחוזים מסך הפיצויים לפי חוק.
שר הביטחון משה יעלון אמר: "עלינו לגנות בקול רם וברור מעשי לינץ', כפי שבוצע אתמול באזרח האריתראי הבטום זרהום, ולהעמיד לדין את מבצעיו. אסור לאיש לנהוג כך, גם כשהכעס רב והעצב גדול. גם בימים אלו, בהם הטרור מרים ראשו, אל לנו לאבד את דרכנו".
חלק מהאירועים בתחנה המרכזית צולם במצלמות אבטחה, לרבות הירי והתקיפה של זרהום, ושודר לאחר מכן באמצעי התקשורת. בין השאר הראו המצלמות חיילי צה"ל נושאי נשק שנמלטו מאזור הפיגוע, בניגוד לקוד האתי של חיילי צה"ל הדורש מהחיילים דבקות במשימה וחתירה לניצחון. בעקבות זאת, וגם בשל מעורבותם של שני חיילים בתקיפה של זרהום, נפתחה חקירה של המשטרה הצבאית החוקרת.
לאחר שהתבררה זהותו של המחבל כבדואי, נערכה מסיבת עיתונאים במועצה אזורית אל קסום שבה גינו ראשי רשויות ומועצות בדואיות את הפיגוע. לנוכח העובדה שאמו של אלעוקבי נולדה בעזה ועברה לגור בישראל לאחר שהתחתנה עם אזרח ישראלי, קראה שרת התרבות והספורט, מירי רגב, לשלול מאמו של המחבל את תעודת הזהות, ולגרש אותה ואת כל משפחתו חזרה לעזה.
בחקירת ימ"ר נגב של מחוז הדרום של המשטרה התברר שאלעוקבי החזיק במכשיר הטלפון שלו תמונות של פעילי חמאס, של כלי נשק וחומרים נוספים. נגד אחיו של אלעוקבי הוגשה הצהרת תובע בחשד לאי מניעת פשע, לאחר שעל פי חקירתו ידע האח על רכישת האקדח, והיה עד לתהליך ההקצנה שעבר אחיו ולא דיווח על כך.
בתרבות

במאי 2016 זכה הסרט התיעודי "מוות בבאר שבע" בשלושה פרסים ובהם פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב. הסרט, בבימויים של טלי שמש ואסף סודרי, עושה שימוש בצילומי אבטחה ומתמקד במותו של הבטום זרהום.
שירו של תמיר בר, "כשהכעס רב והעצב גדול", מתוך האלבום "החופש הגדול" נכתב לזכרו של הבטום זרהום.
השיר "מולו" של שאזאמאט מתוך האלבום רכב מפורק שנגמר במילים "הבטום זרהום ז"ל"
ראו גם

פיגוע ההתאבדות הכפול בבאר שבע
הפיגוע המשולב ליד אלון שבות

| חלק מגל הטרור הפלסטיני (2015–2016) |
| --- | --- |
 תאריך:  19 בנובמבר 2015
 מקום:  אלון שבות, גוש עציון, ישראל
 קואורדינטות:  31°38′50″N 35°07′49″E﻿ / ﻿31.647269412341°N 35.130271378076°E﻿ / 31.647269412341; 35.130271378076
 סוג:  פיגוע ירי
 הרוגים:  3 אזרחים
 פצועים:  7
 מבצע:  מחמד עבד אל בסד חרוב
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) צומת הגוש(למפת הרי ירושלים רגילה) צומת הגוש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום צומת הגוש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום צומת הגוש
 
הפיגוע ליד אלון שבות היה פיגוע ירי שבוצע ב־ז' בכסלו ה'תשע"ו, 19 בנובמבר 2015, בכניסה ליישוב אלון שבות שבגוש עציון. בפיגוע נהרגו 3 אזרחים ונפצעו 7.
הפיגוע

הפיגוע בוצע בצהרי היום, שעות לאחר פיגוע הדקירה בבית הכנסת בתל אביב. המחבל מחמד עבד אל בסד חרוב מדיר סאמת הגיע במכוניתו ממערב למזרח בכביש 367 בין אלון שבות לצומת הגוש. בכביש היה פקק תנועה אותו עקף המחבל והחל לירות ללא הבחנה דרך השמשה הקדמית של מכוניתו לעבר הרכבים שעמדו. לבסוף הוא התנגש במכונית ונורה על ידי כוחות הביטחון ונפצע קשה.
בפיגוע נרצחו יעקב דון, בן 49 תושב אלון שבות (בנו של הכלכלן יהודה דון), עזרא יחיאל שוורץ, בן 18 תושב בית שמש ועולה חדש מבוסטון ושאדי זוהדי חאטב, ערבי תושב חברון שנהרג בתאונה עם רכב המחבל. חמישה נפצעו.
בעקבות הפיגוע

בית המחבל נהרס על ידי כוחות צה"ל ב-23 בפברואר 2016.
במרץ 2017 גזר בית דין צבאי על המחבל ארבעה מאסרי עולם.
ראו גם

פיגוע הדקירה בבית הכנסת בתל אביב
הפיגוע בצומת הגוש (2005)
גל הטרור הפלסטיני (2015–2016)
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2015
הערות שוליים

1 2  חדשות הטרור והסכסוך הישראלי-פלסטיני (18- 24 בנובמבר 2015), באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 24 בנובמבר 2015
↑  רועי ינובסקי ואלישע בן קימון, אמריקני חילק אוכל לחיילים - ונרצח בפיגוע, באתר ynet, 19 בנובמבר 2015
↑  גילי כהן, צה"ל הרס שני בתי מחבלים באזור חברון, באתר הארץ, 23 בפברואר 2016
↑  "ירה ללא רחמים": ארבעה מאסרי עולם למחבל שרצח שלושה בגוש עציון, באתר וואלה, 19 במרץ 2017
ז'וזף קבילה

קבילה במהלך פסגת מנהיגי אפריקה–ארצות הברית
ז'וזף קבילה קבאנגה (בצרפתית: Joseph Kabila Kabange; נולד ב-4 ביוני 1971) הוא פוליטיקאי קונגולזי ששימש כנשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מ-26 בינואר 2001 ועד 24 בינואר 2019. ז'וזף קבילה כיהן בתפקיד ראשי בצבא, ושמונה ימים לאחר ההתנקשות באביו לורן דזירה קבילה (Laurent-Désiré Kabila), תפס את מקומו כנשיא הרפובליקה בגיל 29 בלבד, כאשר מונה על ידי פרלמנט המורכב מידידי אביו. ב-2006 התקיימו בחירות נוספות והוא נבחר לנשיא הרפובליקה. בשנת 2011 נבחר בשלישית. מאז עלייתו לשלטון, התמודד קבילה עם מלחמות מתמשכות במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ועם כוחות מורדים פנימיים הנתמכים על ידי ממשלותיהן של אוגנדה ורואנדה השכנות.
ביוגרפיה

קבילה, בנם של לוראן דזירה קבילה, נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לשעבר, וסיפא מחאניה (Sifa Mahanya). נולד ב-4 ביוני 1971 בהאובורה (Hewabora), לקהילת לולנג', כפר קטן במחוז של דרום קיוו (Kivu) במזרח הרפובליקה של קונגו (נולד לפני שינוי שם המדינה לזאיר). נפוצו שמועות שקבילה נולד למעשה בעיר אנקורו (Ankoro), טנזניה, דבר אשר היה שולל את אזרחותו הקונגולזית ומוריד אותו מהשלטון.
בשל היותו הבן של מנהיג AFDL, ארגון צבאי לשחרור קונגו, ואויב של מובוטו ססה סקו (Mobutu Sese Seko), נשיאה המכהן של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו באותה העת, הוא גדל באזורים הנידחים של מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. קבילה למד בבית הספר היסודי בפיזי (Fizi), שהוקם על ידי הכוחות המורדים של אביו, לאחר מכן עבר לטנזניה ושם המשיך וסיים את לימודיו התיכוניים. במשך אותה תקופה התחזה לטנזני כדי למנוע זיהוי על ידי סוכני המודיעין של זאיר (שמה של הרפובליקה בתקופתו של מובוטו). לאחר לימודיו התיכוניים, קבילה התחיל ללמוד במכללה צבאית בטנזניה ובהמשך באוניברסיטת מקררה באוגנדה.
ביוגרפיה > קריירה צבאית (1996–2001)

באוקטובר 1996, במהלך מלחמת קונגו הראשונה, מונה קבילה למפקד יחידת "קאדוגוס" (Kadogos), ילדים הנחטפים על ידי צבא זאיר (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נקראה כך בשנים אלו) ממשפחותיהם ומשמשים כילדים חיילים. יחידה זו היוותה מרכיב הכרחי בקרבות חשובים בדרך לקינשאסה. שהיוו מאבק בין נאמניו של נשיא המדינה הנוכחי, ז'וזף קאבילה, לתומכיו של יריבו בבחירות, מנהיג המורדים לשעבר ז'אן-פייר באמבה. שלושה ימים לאחר שפרצו, המשיכו קרבות ירי לטלטל את הבירה קינשאסה. הקרבות החלו עם הודעת ועדת הבחירות המרכזית כי יש לערוך סיבוב בחירות שני בין שני המועמדים, לאחר שאיש מהם לא זכה במינימום הנדרש של הקולות. הבחירות היו אמורות לסמן דף חדש, לאחר עשורים של עימותים במדינה, שנקראה בעבר זאיר. הקרבות העזים על קינשאסה נמשכו כארבעה ימים בפיקודו של קבילה.
בשנת 1997, בעקבות ניצחון ה-AFDL, עלייתו של לורן-דזירה קבילה לנשיאות ושינוי שמה של המדינה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, המשיך ז'וזף קבילה לקבל הכשרה נוספת באוניברסיטת PLA בבייג'ינג, בירת סין. עם שובו ב-1998 הוענקה לקבילה דרגת אלוף והוא מונה לסגן הרמטכ"ל של צבא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (FARDC). בשנת 2000, הפך לראש המטה של כוחות היבשה - תפקיד בו כיהן עד רצח אביו, לורן קבילה, בינואר 2001. כרמטכ"ל, היה ז'וזף אחד המנהיגים הצבאיים המרכזיים של כוחות הממשלה בזמן מלחמת קונגו השנייה.
מלחמת קונגו השנייה, הידועה בתור המלחמה הגדולה של אפריקה, התרחשה באופן רשמי בין השנים 1998–2003. היא החלה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כשנה לאחר סיום מלחמת קונגו הראשונה, מסיבות דומות לפריצת מלחמת קונגו הראשונה. בין הסיבות היו הפסקת תזרים מזומנים מארצות הברית עקב סיום המלחמה הקרה מה שהשאיר אותה ללא הכנסה גדולה, וכן התנגדות מובוטו שהיה נשיאה המכהן של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו באותה העת (1965–1997) ואויבו של אביו של ז'וזף – המנהיג לורן דזירה קבילה, להפיכתה לדמוקרטיה למרות לחצים פנימיים וחיצוניים. הוא הפעיל את צבאו לתקיפת אזרחים בשל כך. ב-2002 נחתם הסכם השלום אך האלימות המשיכה להתקיים בכל רחבי המדינה, בייחוד במזרח. באופן רשמי המלחמה הסתיימה ב-2003 כאשר ממשלת המעבר של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו השתלטה. אך בפועל, האלימות המשיכה. סה"כ השתתפו במלחמה 9 מדינות ויותר מ-20 ארגוני גרילה. עד 2008 מתו כ-5.4 מיליון איש מהמלחמה בעיקר כתוצאה מרעב וחולי. במהלך המלחמה, בשנת 2001, נרצח לורן קבילה וז'וזף בנו הושבע לנשיאות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.