stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבוצת כנרת

| --- | --- |
נוף קבוצת כנרת משנת 2007מראה כללי של קבוצת כנרת
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: עמק הירדן
גובה ממוצע: ‎-171 מטר
תאריך ייסוד: 1913
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
מוצא המייסדים: תימן, רוסיה, פולין, דרום אפריקה, צ'כיה
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 800 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל העליון מוגדלת) קבוצת כנרת(למפת הגליל העליון רגילה) קבוצת כנרת(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קבוצת כנרת(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קבוצת כנרת32°42′49″N 35°33′43″E﻿ / ﻿32.7136735245546°N 35.5620764717388°E﻿ / 32.7136735245546; 35.5620764717388  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק הירדן (in English: Emek HaYarden Regional Council) באדום - קבוצת כנרת בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 5 מתוך 10

קְבוּצַת כִּנֶּרֶת היא קיבוץ השוכן בחוף הדרום-מערבי של הכנרת, בין המושבה כנרת ובין דגניה המשתייך לתנועה הקיבוצית. הקבוצה הוקמה ב-ב' בחשוון תרע"ד, 2 בנובמבר 1913. שייכת למועצה אזורית עמק הירדן.
היסטוריה > ייסוד ושנים ראשונות

מייסדי היישוב היו "שלישיית היחד" אנשי העלייה השנייה: בנציון ישראלי, נח נפתולסקי ומאיר רוטברג. בחצר כנרת התגבשה קבוצה שהאידאולוגיה שלה הייתה "כיבוש העבודה" (ולכן נקראה "קבוצת כיבוש עבודה"). הקבוצה נדדה בין עבודות מחצר כנרת לסג'רה ולכפר אוריה. חברי הקבוצה תכננו לעלות להתיישבות בחורן, אשר ברמת הגולן, ובשנת 1913 (תרע"ד) נענו לקריאת ד"ר ארתור רופין, מנהל המשרד הארצישראלי, לחזור לחצר כנרת ולקחת עליהם את ניהול ותפעול החווה, מידי קבוצת "הפועל הצעיר" שבראשה עמד אליעזר יפה, אשר ניהלה את החווה במשך שנה אחת. קבוצת המייסדים הראשונית שחזרה לחוות כנרת להקים את הקבוצה כללה שלושה עשר חברים ושלוש חברות: בנציון ישראלי, נח נפתולסקי, מאיר רוטנברג, אהרן שידלובסקי, א"ד גורדון, יוסף זלצמן, יצחק טבנקין, יצחק פיינרמן, אלכסנדר נויפלד, אברהם קרביצקי, יצחק ברנשטיין, יהושע אדלר, דוד פיירמן, חיה ישראלי, אוה טבנקין וחיה ברשקובסקי.
קבוצת מייסדים נוספת שעבדה באתר בראשית ימי כנרת הם "תימני כנרת", אשר הגיעו, בהנהגתו של הרב דוד בן ישראל צאירי, לעבוד בחווה ב-1912. יוצאי תימן, אשר הורשו להתגורר בבית המוטור ובסביבתו, מחוץ לחצר כנרת עצמה, היוו קבוצה נפרדת מבחינה תרבותית וחברתית. ב-1930, לאחר קונפליקט מתמשך עם הקבוצה, הועברו יוצאי תימן מכנרת לשכונת מרמורק ברחובות.
בשנת 1922 עזבה קבוצת חברים גדולה את קבוצת כנרת אל גדוד העבודה, ובהם שלמה לביא, שהיו למייסדי קיבוץ עין חרוד. הוותיקים שנותרו בחצר כנרת, פנו ל"קבוצת וילנה", קבוצת חלוצים וחלוצות אנשי העלייה השלישית, שישבה אז במחנה בטבריה עילית לאחר שסיימה הקמת מחנה צריפים עבור הצבא הבריטי ב'גבעת ח'רובה' ליד ג'נין, בבקשה להצטרף ליישוב. לאחר, שהקבוצה הצטרפה, החלה בניית המשק החקלאי המגוון של קבוצת כנרת.
הקבוצה גדלה, נולדו ילדים, והמקום היה צר מלהכיל את הקבוצה. בשנת 1929 עברו חברי הקבוצה להתיישבות של קבע על גבעה כשני קילומטר דרומית לחצר כנרת וכקילומטר מערבית לבית המוטור, ובנקודה זו נמצאת קבוצת כנרת עד היום.
נעמי שמר, שנולדה בכנרת בשנת 1930,  סיפרה על כך שהיא לא גדלה בבית ילדים. בתקופתה "בכנרת תמיד הייתה לינה אצל ההורים".
ב-1939 נכתב ב"מגילת חג" לרגל חגיגות חצי יובל לקבוצה: "תחת חֶלְקָה קטנה, שוממה ומכוסה אבנים וסִדְרִיוֹת, המפרנסת בדוחק מספר משפחות של בדווים, שהרבו סביבם שוד ורצח – מכילה כנרת כיום ומפרנסת למעלה מ-300 נפש".
קבוצת כנרת היו שותפים במפעל המים מכון חמשת הקיבוצים, שהוקם בשנים 1942-1943, וכלל מכון שאיבה על גדות הירמוך שהעלה את המים אל ראש אמת מים, ממנה זרמו המים במערכת תעלות פתוחות להשקיית השדות.
היסטוריה > מהקמת המדינה ועד ימינו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אתרים סמוכים

בקרבת שער הכניסה בתחילת הדרך לכיוון ביתניה תחתית נמצא קבר יוסף זלצמן הנרצח הראשון בן הקבוצה. ממזרח לקבוצה שוכן בית הקברות כנרת, שבו נטמנו אחדים ממנהיגי תנועת העבודה: ברל כצנלסון, נחמן סירקין, רחל המשוררת, דב בר בורוכוב ואברהם הרצפלד. המשוררת נעמי שמר, שנולדה בקבוצת כנרת, ושמואל סטולר חתן פרס ישראל לחקלאות, שאול אביגור - ראש המוסד לעלייה ב' וסגן שר הביטחון מלחמת העצמאות, נטמנו אף הם בבית הקברות של הקבוצה.
בסמוך לקבוצה מצוי אתר הטבילה לנצרות "ירדנית",   שנמצא בבעלות הקבוצה, ומהווה אתר ביקור חשוב עבור צליינים נוצרים המבקרים בישראל. מצפון לקבוצה - ביצת כנרת.
ראו גם

מוזיאון לתולדות כנרת
לקריאה נוספת

נח סטולר, יחפים בחצר, כנרת: הוצאת קבוצת כנרת, תשס"א 2001.
ברכה חבס (עורכת), החצר והגבעה : סיפורה של קבוצת כנרת, תל אביב : הוצאת עם עובד, תשכ"ט 1968.
מהחיים בקבוצת כנרת, מזכרונות שושנה בלובשטיין, תרס"ט–תר"ע (1909–1910), בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, חלק שני, פרק פ, עמ' 814–821.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  בן ציון ישראלי, "בריתנו עם האדומה" בתוך הספר לזכרו של "יוסף זלצמן" מאיר מלמד (ליקט והביא לביה"ד), דוד זכאי (עורך), בהוצאת המרכז החקלאי וקבוצת כנרת, תשכ"ד, עמ' 9
↑  "כנרת" אלבום ליובלה של הקבוצה, 1964
↑  נעמי שמר מספרת על ילדותה בקבוצת כנרת. שיחה עם נעמי שמר בתוכנית "לחם האוהבים", קול ישראל, שבועות 1991 החל מדקה 4:29
↑  דודו דיין, טבע הדברים, שדים ושודדים בחוף כנרת: סיפורו של עמוד בזלת, באתר ynet, 27 באפריל 2011
↑  ליאור חן, "נהר זורם ביניהם: מעשה ההתהוות של שלושה אתרי טבילה לאורך נהר הירדן", עבודת דוקטורט, האוניברסיטה העברית. נובמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463739005171 
שלושת הבתים הראשונים בקבוצת כנרת, בשנות ה-20. במבנה המרכזי מבין שלושת הבתים על הגבעה, שוכן מוזיאון לתולדות כנרת
אתר הטבילה "ירדנית" על נהר הירדן, המצוי סמוך לקבוצת כנרת ובבעלותה
חדר האוכל של הקיבוץ
ארקדי ויינשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בפברואר 1942 (בן 82) נובוקוזנצק, ברה"מ 
 ענף מדעי:  פיזיקה, פיזיקה תאורטית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת נובוסיבירסק 
 מנחה לדוקטורט:  בוריס יופה (פיזיקאי) 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינסוטה  Budker Institute of Nuclear Physics 
 תלמידי דוקטורט:  Peter Koroteev 
 פרסים והוקרה:  פרס דיראק של המרכז הבין-לאומי לפיזיקה תיאורטית (2016)  פרס יוליוס וס (2014)  פרס פומרנצ'וק (2005)  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  פרס סאקורי (1999) 
 אתר רשמי
 
ארקדי ויינשטיין (ברוסית: Аркадий Иосифович Вайнштейн‏; (נולד ב-24 בפברואר 1942, נובוקוזנצק) הוא פיזיקאי אמריקאי יליד ברית המועצות ממוצא יהודי. הוא מתמחה בפיזיקה גרעינית ובמיוחד בכרומודינמיקה קוונטית.
קורות חיים

ארקדי ויינשטיין נולד בשנת 1942 בנובוקוזנצק למשפחה יהודית. החל משנת 1952 המשפחה התגוררה במוסקבה.
לאחר סיום בית ספר ויינשטטין החל לימודי פיזיקה באוניברסיטת נובוסיבירסק אותה סיים בהצטיינות בשנת 1964. לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד במכון לפיזיקה גרעינית של אקדמיה של ברית המועצות למדעים. בשנת 1968 הוא סיים עבודת תואר שלישי במכון בו עבד. הוא המשיך בעבודה במכון ובשנת 1978 סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
החל משנת 1967 ויינשטיין היה מלמד באוניברסיטת נובוסיבירסק. בשנת 1982 הוא התמנה לפרופסור וכיהן בתפקיד עד לשנת 1989.
בשנת 1990 ויינשטיין עבר לארצות הברית החל ללמד באוניברסיטת מינסוטה כפרופסור. בשנת 2018 ויינשטין פרש לגמלאות.
מחקרים של שיפמן נפרסים על תחומים שונים של פיזיקה גרעינית.
בשנת 1999 הוא קיבל פרס סקוראי של אגון הפיזיקאים של ארצות הברית (ביחד עם מיכאיל שיפמן).
בשנת 2005 הוענק לו פרס על שם פומרנצ'וק של האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 2016 הוא קיבל פרס דיראק.
ויינשטיין פרסם מספר רב של מאמרים על מחקריו. בשנת 2016 יצאה לאור ספרו בתחום פיזיקה גרעינית באנגלית.
קרל בוש

| --- | --- |

קרל בוש
 לידה:  27 באוגוסט 1874 קלן 
 פטירה:  26 באפריל 1940 (בגיל 65) היידלברג, גרמניה הנאצית 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום קבורה:  בית הקברות ברג 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנית של ברלין  אוניברסיטת לייפציג 
 מוסדות:  BASF  אי גה פארבן 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2006)  פרס גתה (1939)  מדליית וילהלם אקסנר (1932)  פרס נובל לכימיה (1931)  מנהיג כלכלה צבאית  מדליית ההנצחה ע"ש גרשוף (1930)  טבעת ארנסט ורנר פון סימנס (1924)  מדליית ליביג (1919)  מדליית רוברט וילהלם בונזן (1918) 
 הערות:  היה ממייסדי חברת אי גה פארבן
 תרומות עיקריות
 מחקר שיטות כימיות בלחץ גבוה, תהליך הבר-בוש
 
קרל בּוֹש (גרמנית: Carl Bosch; ‏27 באוגוסט 1874 - 26 באפריל 1940) היה כימאי ומהנדס גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1931, במשותף עם פרידריך ברגיוס, "על התרומה לשיטות כימיות בלחץ גבוה".
חייו

בוש נולד בקלן, ולמד מטלורגיה והנדסת מכונות בבית הספר הטכני של שרלוטנבורג (כיום - האוניברסיטה הטכנית של ברלין), בין 1894 ל-1896. לאחר מכן למד כימיה באוניברסיטת לייפציג בין השנים 1896 ל-1898. ב-1899 החל לעבוד בחברת BASF, והשתתף בפיתוח דיו האינדיגו הסינתטי. בין 1908 ל-1913 פיתח יחד עם פריץ הבר את תהליך הבר-בוש, לייצור אמוניה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבד על סינתזת בנזין ומתאנול בכימיה של לחץ גבוה. ב-1925 היה ממייסדי חברת אי גה פארבן ומונה למנכ"ל החברה. ב-1931 זכה בפרס נובל לכימיה, יחד עם פרידריך ברגיוס, על פיתוח שיטות בכימיה של לחץ גבוה. בשנת 1935 החל לכהן כיושב ראש מועצת המנהלים של אי גה פארבן, אשר במהלך מלחמת העולם השנייה ייצרה את הגז ציקלון בה עבור מחנות ההשמדה הנאציים. בשנת 1939 זכה בפרס גתה, שבשנות השלטון הנאצי הוענק לאישים שהזדהו עם המשטר הנאצי ותמכו בו.
ב-1940 מת בהיידלברג, לאחר מחלה ממושכת.
בוש היה אסטרונום חובב, והאסטרואיד "7414 בוש" קרוי על שמו.
תלמי השני

.
תַּלְמַי השני פילדלפוס (ביוונית: Πτολεμαῖος Φιλάδελφος;‏ 309 לפנה"ס - 246 לפנה"ס) היה בנו של מייסד השושלת התלמיית, תלמי הראשון סוטר וברניקי בת מאגאס (ברניקי הראשונה). היה מלך מצרים התלמיית משנת 283 לפנה"ס עד 246 לפנה"ס. נתפס כאחד מחשובי המלכים של השושלת התלמיית. תחת שלטונו התבססו הספרייה והמוזיאון המפורסמים של אלכסנדריה. על פי המסורת היהודית (כפי שמוצג באיגרת אריסטיאס) תלמי השני הוא פטרונו של תרגום השבעים.
לאחר מותו, צורף לשמו הכינוי "פילדלפוס" (אוהב-אחותו) כאות על כך שארסינואי השנייה, אשתו השנייה, הייתה אחותו הן מאביו והן מאמו.
נודע כמלומד ובעל תאווה עצומה למילה הכתובה, אך גם בנטייתו לרדוף אחרי נשים רבות, ובעושרו שעלה על אוצרותיו של כל מלך בן תקופתו ואף הוקבל לזה של המלך שלמה. בשונה מאביו, שהיה לוחם ומצביא דגול בצבאו של אלכסנדר הגדול, היה תלמי השני פילדלפוס נהנתן שנמנע מלצאת לקרב יחד עם חייליו ומפקדיו.
ניהל מדיניות כלכלית המבוססת על טכנולוגיה חקלאית, שביססה תשתית למדיניות חוץ תוקפנית לשם הרחבת ממלכתו והגנה על מצרים. ביסס את פולחן אלכסנדר הגדול והרחיבו לעצמו, למשפחתו, ולכל שושלתו.
במהלך כהונתו ניהל תלמי פילדלפוס מספר מלחמות ובהן המלחמה הסורית הראשונה והמלחמה הכרמונידית, בהן התבטאה מדיניות החוץ התלמיית הייחודית. לעומת זאת, במלחמה הסורית השנייה, הודגשה דווקא חולשתה של מצרים תחת תלמי.[דרושה הבהרה]
קורות חיים > ילדותו ונעוריו

בנם של תלמי סוטר הראשון ואשתו הרביעית, ברניקי הראשונה, נולד באי קוס בשנת 308 לפנה"ס. קדמו לו שתי אחיות מזיווג זה: ארסינואי השנייה, בתם הבכורה של הזוג, הבוגרת מתלמי בשמונה שנים ומי שעתידה להיות אשתו, והאחות פילוטרה, אשר שנת לידתה המדויקת לא ידועה.
מפפירוסים של התקופה עולה שבימי חייו נהגו לכנותו תלמי בן תלמי. (לכאורה, היה צריך לכנותו תלמי השני, על פי המסורת ההלנית, על שם סבו, אלא שתלמי סוטר מקים השושלת התלמיית ואציל בחצר המקדונית, או אביו (לאגוס) היו בעלי עבר מפוקפק, כמשתמע מדבריו של פלוטארכוס.)
תלמי השני נולד אמנם באי קוס טרם מלך רשמית אביו במצרים, אך כשהגיע לגיל בו יכול היה ללמוד כבר הוקף במציאותה של חצר המלוכה המצרית. אביו שהועיד לו את הכתר דאג למיטב המחנכים עבורו. בין מוריו ניתן למנות את פיליטיאס בן טיליפוס מקוס, מגדולי המשוררים של התקופה ששירתו היוותה השראה בדורות הבאים ואת סטראטון בן ארקיסלאוס מלאמפסאקוס, הפילוסוף שהוזמן לאחר מות רבו, פועלו מתואר אצל דיוגנס לארטיוס.
תלמי לא הצטיין בכושר גופני והשקיע את מרצו בלימודים ובהתפתחות אינטלקטואלית, יוסף בן מתתיהו הציג את תלמי כאדם בעל תאוות לימודים וקריאת ספרים כשהוא מתייחס באופן ספציפי לתרגום החוק היהודי ליוונית. איליאנוס מעיד בכתביו שתלמי השני נפל למשכב עקב שקדנות ולמידה מרובה.
קורות חיים > עלייתו למלוכה

בגיל שמונים וארבע החליט תלמי הראשון להצביע על יורשו למלוכה. מבעוד מועד ידעו מקורביו כי העדיף את תלמי בן ברניקי הצעיר על פני אחיו הגדול תלמי בן אורידיקי שזכה לכינוי 'קראונוס', אשר עזב בזעמו את בית אביו.
בחירתו של תלמי הראשון הייתה צפויה, שכן 32 שנה לפני כן, לקח לאשה על פני אשתו אורידיקי, את ברניקי, קרובת משפחתה ובת לווייתה של אורדיקי. ברניקי הגיעה ממוקדון למצרים עם שלושת ילדיה, ונטלה את תפקיד בת הלוויה, לאחר מות בעלה ואבי ילדיה, הקצין פיליפ. עם נישואיהם של תלמי הראשון וברניקי, עזבה אורידיקי בצערה למילטוס.
בשנת 285 לפנה"ס העביר תלמי הראשון סמכויות מלכותיות לידיו של בנו המועדף. בחורף של שנת 283/2 לפנה"ס בגיל 84, מת תלמי הראשון. תלמי השני החל לשלוט בלעדית כמלך ככל הנראה מ-7 בינואר 282 לפנה"ס. זמן קצר לאחר מכן הוא שינה את לוח השנה המלכותי, כדי לרמוז שהוא היה שליט שותף לתלמי הראשון עוד ב-285 לפנה"ס, כנראה כדי לשלול תביעות של טוענים אחרים לכתר.
תלמי קראונוס הצטרף לחצר המלוכה המקדונית, וביצר את כוחו באמצעות נישואין לבתו של פירוס, מלך אפירוס. קראונוס שהכיר היטב את כוחה של מצרים, ראה חשיבות במניעת תמיכתו של פילדלפוס באויביו, ועל כן אחד מצעדיו הראשונים כשליט מוקדון, היה שליחת איגרת לתלמי פילדלפוס, שבה הודיע כי הוא מסלק כל תביעה מכתר המלכות המצרי - בתנאי שפילדלפוס יכיר בו כשליטה של מוקדון.
מדיניות פנים

הממשל והאדמיניסטרציה היו חלק בלתי נפרד מהמוסד הדתי במצרים העתיקה. כמו בשאר העולם הקדם מודרני, מוסד המלוכה היה חלק בלתי נפרד מהדת. מאז התקופה השושלתית בשנת 3000 לפנה"ס ועד עלייתה של רומי כמושלת האזור בשנת 31 לספירה, נועד למלך תפקיד דתי, ובראש ובראשונה ביצוע פעולות פולחניות הקשורות בשמירה ובניה של הסדר העולמי (מע'ת) שהובא על ידי הבורא. היושב על הכס המלכותי נתפס במצרים כהתגלמותו הארצית של הורוס ובנו של רע, ואמצעי הקשר בין האדם לאלים.
תלמי השני, כמו השליטים ההלניסטים לפניו, שרצו להבטיח את שליטתם היו צריכים למלא את אותו תפקיד פולחני דתי עליון של פרעה כקודמיהם. אימוץ הדת המצרית היווה מהלך חשוב בשלטונו הפנימי של תלמי השני במצרים.
מספר רב של מגילות הפפירוס בשפה היוונית והמצרית הדמוטית משרטט את דיוקנה של הבירוקרטיה שהתפתחה תחת שלטונו של תלמי השני.
לאחר תקופה של ניסויים תחת שלטונו של תלמי סוטר הראשון, בנו, פילדלפוס ארגן ושיפר את המערכת האדמיניסטרטיבית באימפריה והביא אותה למקום דינמי וגמיש בעל אופי פרגמטי המאמץ את התנאים המקומיים. המושלים תחת פרעה בערי האימפריה השונות היו בעלי כוח שהוגבל על ידי האויקונומוס וחיילות המצב שנבחרו על ידי תלמי עצמו. כך נשמרה היציבות בממלכה, מקרי התקוממות ומרידות היו נדירים, כמו סיפורו של מאגאס בקירנה וההתקוממות במערב אסיה הקטנה.
מדיניות פנים > אספקטים כלכליים

מימון מדיניות החוץ של תלמי השני התבססה על יכולתו לשלוט בפן הכלכלי של ממלכתו. במובן זה ניתן לראות כי המלכים התלמיים המשיכו את המסורת המצרית הקדומה על פיה פרעה היה הבעלים היחיד של התנובה החקלאית ואדמת מצרים ושאר האדמות העומדות לרשותו.
למעשה האדמות היו בעלות שימושים שונים, כשחלק מהן הוחכר. חלקן הוקצבו לחיילים בשירות פעיל כדי לכלכל אותם ואת משפחותיהם, אלו הן הקלרוכיות. חלק גדול מהחיילים שירתו בצבאו של תלמי הראשון. בסוף המלחמה הסורית השנייה פילדלפוס הקים מספר קלרוכיות בפאיום. הקלרוכיות שהיו פזורות על פני הארץ הפיצו את הרעיונות והטכנולוגיה היוונית בתחום החקלאות. בזמן שהחיילים בעלי האדמה היו שותפים בקמפיין צבאי היה על בעלי אדמות אחרים לדאוג לאדמת הנעדרים. הנכסים בקלרוכיות עברו בירושה בתוך משפחות החיילים.
כאמור התנובה החקלאית היא זו שמימנה ואיפשרה את מדיניות החוץ הענפה של תלמי השני, על כן חידושים טכנולוגים בתחום החקלאות נעשו כדי להגדיל את התוצרת החקלאית. תשומת לב מיוחדת ניתנה לאדמה של פיום ולנום על שם ארסינואי, שהיה מקושר לנילוס על ידי פלג שהתפצל מנהר זה. נראה שבימיו של תלמי הראשון נחל זה נחסם בסכר וכך נשלטה כמות המים ועלתה כמות התבואה. בימי תלמי השני אף הוקם אגם מלכותי בדרומה של פיום שהיה הישג הנדסי שהביא לעונת השקיה נוספת, מלאכותית אומנם, שהביאה לגידול משמעותי בתבואה. התועלתנות היא ששלטה ברוח המדיניות הכלכלית של תלמי השני, ניתן לראות ביטוי לרוח זו בחוקי עבדות שהכתיבו את התועלת של העבדים לשלטון והערך שלהם בשימור קצב העבודה.
ממלכתו של תלמי השני התעלתה בהישגיה על פני הממלכות ההלניסטיות האחרות בגלל היציבות והמערכת הכלכלית הרווחית שהייתה תחתיו.
מדיניות פנים > דת

תלמי השני טיפח את הכת שסגדה להוריו "האלים המושיעים" (θεοὶ σωτέρες) והפסטיבל שיועד להם שנקרא Ptolemaieia, הם שימשו כמחוות זיכרון ומתן לגיטימציה לשושלת התלמיית. תלמי הקים כת דתית הסוגדת לו ולאשתו ארסינואי השנייה ואף הקים אחת הסוגדת לאשתו לבדה ואחת נוספת לאחותו. תחת תלמי הכהונה של אלכסנדר הגדול קושרה לשושלת התלמיית.
תלמי השני העביר את גופתו של אלכסנדר מוקדון לאחוזת קבר קבועה, כמו כן הוסיף שליט זה לטקסי הפולחן של אלכסנדר מנהגים ההולמים מייסד והירו שצורף למניין האלים, מעשה זה של האלהת אלכסנדר היווה אבן יסוד של פולחן האלים שתלמי השני ביקש לייחס לשושלתו, אם בפולחן אביו ואימו ואם בזה שלו ושל אשתו.
לצד מבנה הפולחן שבנה תלמי עבור אלכסנדר בנה משכן נצח עבור אביו ואימו כממשיכי אלכסנדר. כמו כן הקים את פסטיבל הפטולמאיה שנועד להיחגג כל שנה חמישית באלכסנדריה הבירה, במהלכו נערכו תהלוכות, משחקים ותחרויות בתחום האתלטיקה בדומה לאולימפיאדה שהייתה נהוגה ביוון.
ניתן לראות מגמה של האלהה שנועדה להאדיר את השושלת התלמיית, ביטוי נוסף ניתן לראות לכך בפולחן שקבע תלמי השני עבור פילוטרה אחותו שנפטרה בטרם עת ולא נישאה לאיש.
כדי ליצור יציבות במצרים המלכים התלמיים היו חייבים להגיב לתנאים הקיימים במצרים, על כן, לא זו בלבד שנכנסו לתפקיד המלך היווני המסורתי, בסילאוס (basileus), אלא גם לתפקיד המלך המצרי המסורתי, הפרעה שנשא בחובו מחויבות דתית שורשית ועמוקה. את הביטוי לקבלת המלכים את צורת השלטון הפרעונית ניתן למצוא בתבליטים, המעטרים את המקדשים, בהם נראים המלכים כמגישים מנחות לאלים מצריים והם בתורם מיוצגים כפרעונים. נוסף על כך, מילוי תפקיד הפרעה לא נבע רק מטעמים סביבתיים אלא ממשיכתו של שליט הזר אחר תפקיד הפרעה. נמצאו שני פסלים קולוסאלים, שתים עשרה מטר גובהם במהלך חפירות ימיות ליד אלכסנדריה, בדמותם של תלמי השני ואשתו ארסינואי השנייה. שני פסלים אלה ממחישים את רצון השליטים להזדהות עם המלוכה המצרית. הם מוקמו בנמל הראשי של אלכסנדריה ונראו לעיני כל זר שנחת באלכסנדריה.
מדיניות חוץ

תלמי השני המשיך במידה רבה את מדיניות החוץ שהתחיל לקדם אביו, תלמי הראשון סוטר. למדיניות זו הייתה מטרה לנהל מלחמה מרוחקת ובכך להרחיק את סכנת הפלישה למצרים. פוליביוס, מסכם את מדיניות החוץ בבית תלמי ומזכיר כי התלמיים היו אדוני קוילה סוריה וקפריסין, הם שמרו על גישה מאיימת כלפי מלכי סוריה, ביבשה ובים. מלכים אלו היו בעמדת פיקוד על נסיכי אסיה הקטנה ועל האיים האיגאים. התלמים עשו זאת באמצעות החזקה של ערים, מבצרים ונמלים לאורך חוף הים מפמפיליה עד לדרדנלים ובמחוזות סביב ליסימכיה. יתר על כן תפסו התלמים עמדות אסטרטגיות לצורכי תקיפה של אזורי תראקיה ומקדוניה שברשות אאונוס, מרונאיה, ואף ערים מרוחקות יותר. ידם הארוכה ורשת הערים הענפה הרגיעה את החרדות סביב הפגיעה בנכסים המצריים של התלמים.
כבר בימי תלמי הראשון החלו לקום מבצרים בערים שונות, הגנרל אופלס נשלח על ידי תלמי הראשון לקירניה במטרה לכובשה. אופלס השתלט על שאר הערים בקירנאיקה, הקים מספר חיילות מצב בארץ זו ומשל בה כמושל תלמי. תלמי השני הרחיב את שליטתו בצורה זהה, בין הגנרלים ששלח למשול באזורים שונים באימפריה בולטים דיאו ששלט בדמשק עד שנת 276 לפנה"ס ופילוקלס ששלט בצידון בשנת 260 לפנה"ס.
גם בצפון, ניסיונותיו של תלמי להשיג השפעה טריטוריאלית הובילו ליצירת מאחזים צבאיים שנועדו להגן על מצרים בעימותים עתידיים. המדיניות הזו הייתה מכוונת בעיקר כלפי אנטיגונוס גונאטס אשר, באותו זמן, עמד בראש קואליציה של כמה איים יווניים בשם "הליגה הקיקלאדית". יריבותו של תלמי השני באנטיגונוס גונאטס, ששלט ביוון, באה לידי ביטוי במאבק על השליטה בפלופונסוס ואיי הים האגאי, גם במאבקו בליגת האיים הקיקלאדים ניתן לראות את מדיניות החוץ שלו המנסה למנוע איום ישיר על מצרים. תלמי שנשען על כוחו הימי, באסטרטגיה הקרויה ביוונית תַֿלַסּוֹקרטיה (שליטה במרחב הימי), לקח חלק במספר מערכות בים השחור בתמיכתה של ביזנטיון.
בנוסף לאסטרטגיית ההגנה הלוחמנית, כיבושיו של תלמי השני שימשו לחיזוק העוצמה הכלכלית המושתתת על סחר, מיסים ואוצרות טבע, שהיו מקורות מימון חשובים, בין היתר לפעילות הצבאית של מצרים. משנת 279 לפנה"ס עד מותה בשנת 270 לפנה"ס, ארסינואי השנייה השפיעה על עיצוב מדיניות החוץ התלמיית.
לאחר כעשר שנים מעלייתו לשלטון, בשנת 274 לפנה"ס התחילה שורה של מלחמות בסוריה ובים האיגאי. תלמי השני לחם בממלכה הסלאוקית בשתי מלחמות הקרויות ה'מלחמות הסוריות'. את הראשונה ניהל מול אנטיוכוס הראשון בין השנים 274-271 לפנה"ס, ועם פחות הצלחה, את המלחמה השנייה שניהל מול אנטיוכוס השני בין השנים 260-253 לפנה"ס. הוא היה שותף פעיל במלחמה הכרמונידית שנערכה בין השנים 261–267 לפנה"ס נגד מוקדון על אדמת יוון ובים האיגאי, בהן היה מעורב בקואליציה יוונית אנטי מוקדונית.
מסוף המלחמה הכרמונידית ועד עלייתו לשלטון של אנטיוכוס השלישי בשנת 223 לפנה"ס, מצרים המשיכה לנהל מדיניות ודינמיקה זהה. המאבק בין מצרים לבין מוקדון על ההשפעה בים האגאי המשיך, והתבטא בקרבות מרכזיים כמו קרב קוס וקרב אנדרוס. לתקופה מסוימת חסות בית תלמי על הליגה הקיקלאדית הוחלפה על ידי חסות מקדונית (בשנים 247 - 260 לפנה"ס), אך לפני מותו קיבל תלמי השני בחזרה את פיקוד על הליגה. עובדה זו ידועה לנו מכיתוב אדוליס, בו מפורטת הירושה של תלמי השני, כאשר ליגת האיים הקיקלאדיים כלולה ברכוש שתלמי השלישי ירש מאביו.
לסיכום, תלמי השני יחד עם בני בריתו נחלו תבוסה במלחמה הכרמונידית נגד אנטיגונוס גונאטס, אך כמה בסיסים תלמים חשובים הוקמו במהלך הסכסוך, בעיקר על ידי פטרוקלוס אדמירל הצבא המצרי. מאחזים אלה הפכו לעמוד השדרה הצבאי של המדיניות התלמיית ביוון בסוף המאה השלישית, ובמידה מסוימת, במחצית הראשונה של המאה השנייה.
מדיניות חוץ > המלחמה הסורית ראשונה

האימפריה של אנטיגונוס חולקה בין שלושת המנצחים בקרב איפסוס. סלאוקוס שאמור היה לזכות בקוילה סוריה מהפרת ועד הים התיכון, נמנע מדרישת תביעותיו על סוריה התלמיית לאור ידידותו עם תלמי. אפיזודה זו הביאה לסכסוך שיהיה אחד מהגורמים העיקריים למפגשים הצבאיים בין הממלכות התלמיית והסלאוקית במאה השלישית והשנייה, הידועים כמלחמות הסוריות.
תלמי הרחיב את שלטונו עוד בשנותיו הראשונות כמלך. ערים כמו מילטוס (280/79 לפנה"ס), סאמוס (280/79 לפנה"ס), סטראטוניקאיה, אמיזון, הליקארנאסוס, מינדוס (שהתארגנו על ידי פילוקלס של צידון) נכבשו על ידיו. בשנת 279 לפנה"ס שב השקט בין האימפריות התלמיית והסלאוקית. בעקבות מותו של סלאוקוס בשנת 281 לפנה"ס, לא היה בכוחו של אנטיוכוס הראשון (בנו) להתמודד מול פילדלפוס באסיה הקטנה, שכן היה עליו לרכז את כל כוחותיו בהתמודדות עם אויביו מצפון. למרות השקט, באלכסנדריה הייתה ציפייה לנקמה כלשהי מצידו של אנטיוכוס ברגע שישקיט את החזית הצפונית שאליה נקלע. כיבושי בית תלמי בסוף שנות ה-70 של המאה השלישית לפני הספירה מוזכרים בשירתו של תאוקריטוס, משורר בחצר המלך: פמפיליה, קיליקיה, ליקיה וקריה שבאנטוליה.
משנת 276 לפנה"ס אנטיגונוס גונאטס ואנטיוכוס הראשון קיימו בינם יחסי ידידות שהיו עשויים להתפתח למלחמה אפשרית בשתי חזיתות שונות, בכך להוות סכנה לתלמי. מאגאס (Magas of Cyrene), אחיו למחצה של תלמי, התחתן עם אפמה בתו של אנטיוכוס. כך, הוא זכה לתמיכה מבית סלאוקוס. הוא מינה עצמו למלך קירנאיקה וניסה לצעוד על אלכסנדריה. אבל מאגאס נקלע למצב בו עליו לחזור ולדכא מרד שהונהג על ידי שבטי נוודים מאזור לוב. באותו זמן מרד נוסף התרחש, הפעם של שכירי חרב, חיילים גאלים בצבאו של תלמי השני, לאחר דיכוי המרד הוא ערך תהלוכה טקסית גדולה המציגה אותו כמציל החירות.
תלמי השני עצמו יזם את המלחמה הסורית הראשונה (271-274 לפנה"ס) במבצע צבאי נגד סוריה הסלאוקית. כוחותיו היו צריכים לסגת כדי למנוע פלישה, לאור התקדמותו של אנטיוכוס שתוגבר מיחידות חדשות מבבל, בנוסף ידוע כי דרש לכוחות תגבור אלה 20 פילי מלחמה מבקטריה. מחמת האימה מכוחותיו העצומים של אנטיוכוס תלמי השני ואשתו הלכו באופן אישי בשנת 274/3 לפנה"ס לגבול המזרחי בדלתא כדי לארגן את הכוחות שם. למרבה מזלם, כוחות התגבור סבלו משבר כלכלי והתפרצות מגפה, דבר שהביא לכך שבשנת 271 לפנה"ס, אנטיוכוס ויתר על תוכניות הפלישה ותלמי השני הופיע לפתע כמנצח. השלום הוסכם בשנת 271 לפנה"ס ובוסס על הסטטוס קוו שהתקיים עוד בימים שלפני המלחמה. שירו של תאוקריטוס, משורר בחצר המלך, הוקדש לתלמי השני וניצחונו. כפי שניתן ללמוד מהסיפור אודות הנהגת הכוחות בדלתא, לארסינואי היה תפקיד חשוב ביותר במדיניות החוץ, תפקיד פעיל בהגנה על מצרים. היא נפטרה ביולי 270 לפנה"ס.
מדיניות חוץ > המלחמה הסורית השנייה

המאורעות שהובילו למלחמה זו, שנערכה בין השנים 253–260 לפנה"ס בין אנטיוכוס השני שנתמך ברודוס לבין תלמי השני, התרחשו בשנות השישים של המאה השלישית לפנה"ס באזור אסיה הקטנה ובמיוחד במילטוס ובאפסוס. באחד המאורעות מורד תלמי "הבן" באביו באזור איוניה ואף נרצח בידי שכירי חרב מתראקיה.
אנטיוכוס השני לאחר קרב אפסוס, בו נוצח תלמי בידי רודוס, תפס את השליטה בסאמוס ובמילטוס. השליטה הימית של התלמים נחלשת עקב התבוסות בים האיגאי, מצב זה החריף כשב-255 האים הקיקלאדיים יצאו משליטתו. אנטיוכוס השיב לצד הסלאוקי שטחים שאבדו במהלך המלחמה הסורית של היורשים.
במהלך דיפלומטי מבריק תלמי בשנת 253 לפנה"ס חיתן את ביתו ברניקי עם אנטיוכוס השני, כך הוא השיג שלום במלחמה בה נכשל במערכות צבאיות שוב ושוב ואף הצליח להגניב את שושלתו לתוך השושלת הסלאוקית.