stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטבת חלום
סדר ההטבה

כאמור מטרת הטבת חלום, היא לאדם שראה חלום רע, ורוצה להפוך את תוכן ומהות החלום לדבר טוב. לצורך כך צריך לבקש משלושה אנשים דורשי טובתו שיגידו שמדובר בחלום טוב. זאת על מנת שאכן יתכוונו לכך שיתהפך עליו החלום לטובה.
החולם אומר לפניהם שלוש פעמים שראה חלום טוב (="חלמא טבא חזאי"), והם אומרים ומאשרים שלוש פעמים שאכן החלום שראה הוא טוב ואלוהים יהפכו לטוב (=טבא הוא, וטבא ליהוי), ומוספים לאחר מכן שאלוהים יהפכו לטובה שבע פעמים, ויגזרו על החלום מהשמים שיהיה טוב, ויהיה טוב (=רחמנא לשוייה לטב שבע זימנין לגזרו עלך מן שמיא דלהוי טבא ויהוי טבא). יש שכתבו שאומרים דבר זה שבע פעמים. ויש שכתבו שהמילים 'רחמנא לשוייה לטב שבע זימנין' הם חלק מהאמירה שאומרים לו, ויאמרו כן שלוש פעמים בלבד.
יש שנהגו לומר שלושה פסוקים שיש בהם עניין הפיכה, שלושה פסוקים שיש בהם עניין פדיון ושלושה פסוקים נוספים שיש בהם ענייני שלום.
לסיום יאמרו לו: לֵךְ אֱכוֹל לַחְמֶךָ בְּשִׂמְחָה וּשְׁתֵה בְלֵב טוֹב יֵינֶךָ כִּי כְבָר רָצָה הָאֱלֹהִים אֶת מַעֲשֶׂיךָ: וּתְשׁוּבָה וּתְפִלָּה וּצְדָקָה מַעֲבִירִין אֶת רוֹעַ הַגְּזֵרָה, וְשָׁלוֹם עָלֵינוּ וְעַל כָּל יִשְׂרָאֵל אָמֵן: סִימָן טוֹב וּמַזָל טוֹב יִהְיֶה לָנוּ וּלְכָל יִשְׂרָאֵל אָמֵן:
מדיני ההטבה

מותר לערוך הטבת חלום אפילו בשבת, ויש חולקים.
במשנה ברורה כתב שיש לעשות את ההטבה מיד בבוקר מדין 'זריזין מקדימין למצוות'.
מותר להטיב את החלום אף בפני שלושה מקרוביו כגון בנו ואחיו.
גם אדם שמתענה תענית חלום, יעשה הטבת חלום.
תפילה להטבת חלום

כאמור מלבד הטבה זו, נזכרת בתלמוד אפשרות נוספת להטבת חלום במקרה שהחולם אינו יודע כלל איזה חלום חלם, רע או טוב:
"האי מאן דחזא חלמא ולא ידע מאי חזא, ליקום קמי כהני בעידנא דפרסי ידייהו ולימא הכי (=מי שראה חלום ואינו יודע מה ראה, יעמוד לפני הכהנים בשעה שפורסים את ידיהם ויאמר כך): ”רבונו של עולם, אני שלך וחלומותי שלך, חלום חלמתי ואיני יודע מה הוא, בין שחלמתי אני לעצמי ובין שחלמו לי חבירי ובין שחלמתי על אחרים, אם טובים הם - חזקם ואמצם כחלומותיו של יוסף, ואם צריכים רפואה - רפאם כמי מרה על ידי משה רבינו, וכמרים מצרעתה, וכחזקיה מחליו, וכמי יריחו על ידי אלישע, וכשם שהפכת קללת בלעם הרשע לברכה - כן הפוך כל חלומותי עלי לטובה.” ומסיים בהדי כהני, דעני צבורא אמן (= ומסיים יחד עם הכהנים, שעונה הציבור אמן.)"
הערות שוליים

↑  יש שכתבו ליתן צדקה, ולאחר מכן יאמר 'ותשובה וצדקה'...
1 2 3  {{משנה ברורה|רכ|ג}}.
↑  מכלול הדעות הובאו בספר משנת החלומות, הובא באתר בעניין הטבת חלום ראו בקובץ המצורף.
אד האריס

| --- | --- |

אד האריס בכנס "קומיק-קון" בסן דייגו, יולי 2017
 לידה:  28 בנובמבר 1950 (בן 74) אנגלווד, ניו ג'רזי, ארצות הברית
 שם לידה:  Edward Allen Harris 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1973 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות קליפורניה (1973)  תיכון טינפליי (1969)  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת אוקלהומה  בית הספר לאמנות של מכון שיקגו 
 בן או בת זוג:  איימי מאדיגן (21 בנובמבר 1983–?) 
 פרסים והוקרה:  ראו פרסים והוקרה
 פרופיל ב-IMDb
 
אדוארד אלן "אד" האריס (באנגלית: Edward Allen "Ed" Harris; נולד ב-28 בנובמבר 1950) הוא שחקן, תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי, אשר היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר, פרסי אמי וזוכה שני פרסי גלובוס הזהב.
קורות חייו

האריס נולד באנגלווד, ניו ג'רזי וגדל ברובע טנאפליי במחוז ברגן. הוא בנם של מרגרט, סוכנת נסיעות ורוברט, בעל חנות ספרים במוסד האומנות של שיקגו. האריס גדל במשפחה פרסביטריאנית. הוא למד בתיכון "טנאפליי" ב-1969, שם שיחק בקבוצת פוטבול בה שימש כקפטן הקבוצה בשנתו הראשונה. האריס היה ספורטאי מצטיין בתיכון ואף השתתף בתחרויות אתלטיקה באוניברסיטת קולומביה ב-1969. שנתיים לאחר מכן עברה משפחתו של האריס לניו מקסיקו. האריס נרשם לחוג דרמה באוניברסיטת אוקלהומה ולאחר מספר הופעות מוצלחות בכמה הצגות עבר האריס ללוס אנג'לס ונרשם למוסד קליפורניה לאומנות.
תפקידו החשוב הראשון של האריס היה ב-1980 לצד השחקן צ'ארלס ברונסון בסרט "עיר על הגבול". שנה לאחר מכן לוהק על ידי במאי סרטי האימה ג'ורג רומרו לתפקיד המלך ארתור בסרט "Knightriders". ב-1983 פרץ האריס לתודעה הקולנועית כאשר גילם את דמות האסטרונאוט ג'ון גלן בסרט "הצוות המובחר" לצד דניס קווייד.
האריס המשיך לגלם תפקידי משנה והתמקד בסרטיו בעיקר בתפקיד האיש הרע, לדוגמה בסרט "מקום בלב" ב-1984, לצידה של סאלי פילד. האריס קיבל מועמדות ראשונה לפרס גלובוס הזהב ב-1989 על תפקידו בסרט "ג'קנייף" לצד רוברט דה נירו. באותה שנה כיכב בסרטו של ג'יימס קמרון, "המצולות". האריס שיתף פעולה ב-1990 לצד שון פן וגארי אולדמן בסרט "אחים חברים וכבוד".
ב-1992 השתתף האריס לצד ג'ק למון ואל פצ'ינו בסרט הקולנוע אשר מבוסס על מחזה מאת דייוויד מאמט, "גלנגרי גלן רוס". ב-1993 שיחק האריס במותחן של סידני פולאק "הפירמה", לצד טום קרוז והולי האנטר.
ב-1995 שיחק בתפקיד מפקד הצוות בתחנת השליטה של נאס"א ביוסטון בסרט "אפולו 13"; על תפקידו קיבל האריס מועמדות לפרס האוסקר ולפרס גלובוס הזהב. באותה שנה שיחק האריס לצידו של אנתוני הופקינס בסרט "ניקסון". שנה לאחר מכן שיחק האריס בסרטו של מייקל ביי "הפריצה לאלקטרז" בתור "גנרל פרנסיס האמל", לצד שון קונרי וניקולס קייג'.
האריס קיבל את מועמדות פרס האוסקר השנייה שלו ב-1998 על הופעתו בסרט "המופע של טרומן"; על משחקו בסרט קיבל האריס את פרס גלובוס הזהב. האריס ביים ושיחק בסרט "פולוק" את דמותו של הצייר ג'קסון פולוק, לצד ג'ניפר קונלי וואל קילמר; על תפקידו קיבל האריס מועמדות שלישית לפרס האוסקר.
ב-2002 קיבל האריס מועמדות רביעית לפרס האוסקר ומועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "השעות", בסרט גילם האריס את דמותו הטרגית של ריצ'רד בראון, חולה איידס סופני המנסה בעזרתה של קלאריסה (מריל סטריפ) להתמודד עם חייו הקשים מנשוא.
ב-2005 קיבל האריס מועמדות לפרס אמי על תפקידו בסדרת הטלוויזיה "אימפריות נופלות" לצד הלן האנט ופיליפ סימור הופמן. ב-2012 זכה בפרס גלובוס הזהב על השתתפותו בסרט הטלוויזיה של HBO, "חוקי המשחק".
בשנת 2017 שיחק במותחן הפסיכולוגי של דארן ארונופסקי "אמא!" לצד ג'ניפר לורנס וחאווייר ברדם.
בשנת 2016 ולאחריה שיחק בסדרה "וסטוורלד" שוב בתפקיד האיש הרע (האיש בשחור), עליה היה מועמד בפעם השלישית לפרס האמי.
חיים אישיים

האריס נשוי לשחקנית מועמדת פרס האוסקר, איימי מאדיגן, מ-1983, ולהם בת בשם לילי דולורס האריס אשר נולדה ב-1993.
פילמוגרפיה

"עילפון חושים" (1978) - בתפקיד: דייר פתלוגי מספר 2.
"עיר על הגבול" (1980) - בתפקיד: הוצ'קיס.
"מופע האימים" (1982) - בתפקיד: בילי.
"הצוות המובחר" (1983) - בתפקיד: ג'ון גלן.
"תחת אש" (1983) - בתפקיד: אוטס.
"מקום בלב" (1984) - בתפקיד: ויין לומאקס.
"נשים בעורף" (1985) - בתפקיד: ג'אק וולש.
"חלומות מתוקים" (1985) - בתפקיד: צ'רלי דיק.
"ג'קנייף" (1989) - בתפקיד: דייב.
"המצולות" (1989) - בתפקיד: וירגיל "באד" בירגמן.
"אחים חברים וכבוד" (1990) - בתפקיד: פרנקי פלאנרי.
"גלנגרי גלן רוס" (1992) - בתפקיד: דייב מוס.
"לרוץ עם בני זוג" (1992, סרט טלוויזיה) - בתפקיד: יו התאווי.
"הפירמה" (1993) - בתפקיד: ויין טאראנס.
"דברים שצריך" (1993) - בתפקיד: שריף אלן פנגבורן.
"בגידה לאור ירח" (1994) - בתפקיד: קייל בודין.
"ניקסון" (1995) - בתפקיד: אי. הוארד האנט.
"אפולו 13" (1995) - בתפקיד: ג'ין קראנץ.
"סיבה מוצדקת" (1995) - בתפקיד: בלייר סאליבן.
"הפריצה לאלקטרז" (1996) - בתפקיד: גנרל פרנסיס אקס. האמל.
"עין תחת עין" (1996) - בתפקיד: מאק מקקאן.
"רוכבי המרווה הסגולה" (1996) - בתפקיד: ג'ים לסיטר (סרט טלוויזיה)
"כוח להשחית" (1997) - בתפקיד: סת פרנק.
"אמא חורגת" (1998) - בתפקיד: לוק האריסון.
"המופע של טרומן" (1998) - בתפקיד: קריסטוף.
"הנס השלישי" (1999) - בתפקיד: האב פרנק שור.
"פולוק" (2000) - בתפקיד: ג'קסון פולוק.
"נפלאות התבונה" (2001) - בתפקיד: פארצ'ר.
"חייל מצטיין" (2001) - בתפקיד: קולונל ברמן.
"אויב בשער" (2001) - בתפקיד: ארוין קוניג.
"השעות" (2002) - בתפקיד: ריצ'רד בראון.
"רדיו" (2003) - בתפקיד: המאמן ג׳ונס.
"מחופשים ואנונימיים" (2003) - בתפקיד: אוסקר ווגל.
"הכתם האנושי" (2003) - בתפקיד: לסטר פארלי.
"אימפריות נופלות" (2005) - סרט טלוויזיה; בתפקיד: מיילס רובי.
"היסטוריה של אלימות" (2005) - בתפקיד: פוגרטי.
"להעתיק את בטהובן" (2006) - בתפקיד: לודוויג ואן בטהובן.
"נראתה לאחרונה" (2007) - בתפקיד: רמי ברסנט.
"קלינר" (2007) - בתפקיד: אדי לורנזו.
"אוצר לאומי: ספר הסודות" (2007) - בתפקיד: מיטש וילקינסון.
"אפאלוסה" (2008) - בתפקיד: וירג'יל קול.
"וירג'יניה" (2010) - בתפקיד: שריף ריצ'רד טיפטון.
"הדרך חזרה" (2010) - בתפקיד: מיסטר סמית.
"פעם נפול" (2010) - בתפקיד: ליאם ריאן.
"Call of Duty: Black Ops" ‏ (2010) - משחק וידאו; בתפקיד: הסוכן המיוחד ג'ייסון האדסון.
"זה מה שאני" (2011) - בתפקיד: מר סימון.
"מי שמאמין" (2011) - ד"ר פול בליילוק.
"אדם על הקצה" (2012) - בתפקיד: דייוויד אנגלנדר.
"חוקי המשחק" (2012) - סרט טלוויזיה; בתפקיד: ג'ון מקקיין.
"פנטום" (2013) - בתפקיד: דמי.
"רווח וכאב" (2013) - בתפקיד: החוקר הפרטי אד דובויס.
"כוח משיכה" (2013) - מטה המשימה ביוסטון, טקסס (רק קולו נשמע).
"Sweetwater"‏ (2013) - בתפקיד: שריף קורנליוס ג'קסון.
"פרונטרה" (2014) - בתפקיד: רוי מק'נארי.
"מטוסים 2: לוחמי האש" (2014) - בתפקיד: בלייד ריג'ר (קול בלבד)
"מרדף לילי" (2015) - בתפקיד: שון מגווייר.
"יומני האדרל" (2016) - בתפקיד: ניל אליוט.
"יוצא מן הכלל" (2016) בתפקיד: מר ברנספורד
"פירות המאבק" (2016) - בתפקיד: ג'וי
אמא! (2017) - בתפקיד: גבר.
הסערה (2017) - בתפקיד: שר החוץ של ארצות הברית לאונרד דקום.
קודאכרום (2017) - בתפקיד: בנג'מין אשר ריידר.
The Last Full Measure‏ (2019) - בתפקיד: ריי מוט.
התנגדות (2020) - בתפקיד: ג'ורג' פטון.
אהבה בשחקים: מאווריק (2021) - בתפקיד: אדמירל.
הבת האפלה (2021) - בתפקיד: לייל.
בעיירה קטנה בדקוטה הצפונית (2024) - בתפקיד: הוראס ג'ונס.
Love Lies Bleeding‏ (2024) - בתפקיד: לו לנגסטון האב.
My Dead Friend Zoe‏ (2024) - בתפקיד: דייל.
Riff Raff‏ (TBA)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

וונדר מן (2024) - בתפקיד: ניל סרויאן.
"וסטוורלד" (2016-2022) - בתפקיד: האיש בשחור/וויליאם.
פילמוגרפיה > בימוי

The Ploughmen‏ (TBA) - גם תסריטאי
פרסים והוקרה

פרס דרמה דסק לשחקן מצטיין במחזה (1986)
פרס איגוד המבקרים האמריקאי לשחקן המשנה הטוב ביותר (2005)
פרס לשם כבוד פסטיבל הקולנוע של סיטגס (2018)
פרס עולם התיאטרון (1986)
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה – סדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה (2013)
פרס איגוד המבקרים הדרום מזרחי לשחקן המשנה הטוב ביותר (1999)
פרס איגוד מבקרי הקולנוע של טורונטו לשחקן הטוב ביותר (2001)
פרס מועצת המבקרים הלאומית לשחקן המשנה (1998)
פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקן המשנה הטוב ביותר (1995)
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (1998)
פרס לוסיל לורטל לשחקן הטוב ביותר (1995)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר (1996)
פרס גילדת שחקני המסך לצוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע (1996)
פרס גלובוס הזהב
כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד
פרס סאטורן
דרבנט

דרבנט (ברוסית: Дербент; באזרית: Dərbənd; באווארית: Дербенд; בלגזית: Кьвевар; בפרסית: دربند), או דרבנד, היא העיר השלישית בגודלה ברפובליקה של דאגסטן בדרום רוסיה והעיר הדרומית במדינה. בשנת 2017 התגוררו בדרבנט 125,832 איש, והיא נחשבת לעיר השנייה בחשיבותה בדאגסטן, אחרי הבירה מחצ'קלה. רוב תושבי העיר הם אזרים, והקבוצות האתניות הגדולות האחרות הן הלזגינים והטבסאראנים.
דרבנט, המזוהה כמו מעבר דריאל בגאורגיה עם שערי אלכסנדר האגדיים, טוענת לתואר העיר העתיקה בפדרציה הרוסית, ומתגאה בעבר ארכאולוגי בן 5,000 שנה. המצודה, העיר העתיקה וביצורי דרבנט הוכרזו בשנת 2003 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
העיר בתחילת המאה ה-20
דרבנט בשנות ה-80
גאוגרפיה

דרבנט שוכנת על מישור צר לחופו המערבי של הים הכספי, כ-25 ק"מ צפונית לגבול אזרבייג'ן. אורכה כ-7 ק"מ לאורך חוף הים ורוחבה כ-3 ק"מ לכל היותר. העיר העתיקה שבחלקה המערבי של דרבנט שימרה את אופייה המסורתי ובתיה מטפסים על מורדות ההרים עד לגובה של 130 מטר. בקצה המערבי של העיר העתיקה שוכנת המצודה המשקיפה עליה ועל הים הכספי מגובה של כ-175 מטר. רחובות העיר החדשה סמוך לים ערוכים בתבנית שתי וערב, והם מקבילים או ניצבים לו. מסילת רכבת חוצה את העיר מדרום לצפון לאורך חוף הים ומוליכה דרומה אל באקו וצפונה אל מחצ'קלה.
אטימולוגיה

מקור שמה של העיר הוא במאה ה-6 במילים הפרסיות "שער" (در) "נעול" או "קשור" (بند), שם המנציח את ההקשר האגדי אל שערי אלכסנדר מוקדון ואת מיקומה הגאוגרפי כשער לארצות הקווקז שמדרום לה. לעיר כעשרים שמות בשפות שונות, ובכולן נזכר מוטיב השער. היסטוריונים יוונים ורומים כינו את העיר בשמות "השער הכספי" או "השער האלבני", הביזנטים קראו לה "צור" או "צופ", ובימי הביניים כינו אותה סופרים קווקזים בשם "שער חור". גם הערבים קראו לעיר "באב אלאבוואב" (שער השערים) או "באב אלחדיד" (שער הברזל), ושם בעל משמעות דומה נהוג גם בשפות טורקיות - "דמירקפה" (Demirkapı - "שער הברזל").
היסטוריה

הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים בעיר הם מהאלף ה-4 לפנה"ס או מהאלף ה-3 לפנה"ס, ומבני מגורים עשויים אבן וקורות עץ שחוברו אלה לאלה בחרסית מתוארכים לשליש האחרון של האלף ה-2 לפנה"ס ולתחילתו של האלף ה-1 לפנה"ס. בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה ה-7 לפנה"ס קם מבנה מבוצר על גבעת דרבנט, וזה נותר עומד על תילו אגב בנייה מתמדת ושיפוץ עד הקמת הביצורים הסאסאנים במאה ה-6. בסוף האלף ה-1 לפנה"ס קמה אלבניה הקווקזית בשטחן של אזרבייג'ן ודגסטן של ימינו, ובמאה ה-1 לפנה"ס הייתה דרבנט לחלק ממדינה זו.
במאה ה-3 כבש שאפור הראשון, מלך האימפריה הסאסאנית, את דרבנט, אך השליטה הסאסאנית באזור הייתה רופפת ושליטים מקומיים המשיכו לשלוט בעיר ובמעבר האסטרטגי לאורך חוף הים הכספי. רק במאה ה-4 ולאחר סדרה של קרבות עם האימפריה הרומית, הצליחו הסאסאנים לחזק את אחיזתם בדרום דגסטן. במחצית הראשונה של המאה ה-5 שיפץ יזדגרד השני את מצודת העיר ובמאה ה-6 המשיכו קבאד הראשון וכוסרו הראשון במלאכת הבנייה בעיר. בתקופה זו הוקמה המצודה הנוכחית של העיר, שחומותיה נבנו על תוואי החומות הקודמות, וניתן לה שמה הפרסי. עוד הוקמו באותה עת חומת העיר הצפונית, ולאחר מכן חומת העיר הדרומית והחומה המערבית שלאורך מורדות ההרים.
במאות ה-6 וה-7 דרבנט לא הייתה רק המאחז הצבאי החשוב ביותר להדיפת פלישות שבטי נוודים מהצפון, אלא התפתחה גם למרכז כלכלי ותרבותי לכל הקווקז המזרחי. העיר השתרעה על שטח של 270 דונם בין שתי החומות שהקימו הסאסאנים, והתחלקה לאזור מגורים במערבה סמוך למצודה ולאזור כלכלה ומלאכה במזרחה סמוך לים. בשנת 627 נכבשה העיר בידי המלך הכוזרי טונג יאבגו, מנהיג שבטים טורקים מערביים אך יורשו לא הצליח לשמר את ההישג והעיר נפלה בידי הערבים ב-654. היא הייתה לחלק מהאימפריה המוסלמית של בית עבאס, והמשיכה להתפתח תחת שלטונו של המצביא הערבי מאסלאם בן עבדלמליכ. בתקופה זו נודעה דרבנט כמרכז שלטוני וצבאי חשוב, והאסלאם התפשט באזור.
בסוף המאה ה-9 ובתחילת המאה ה-10 השתחררה העיר מתלותה בשלטון העבאסי המרכזי בבגדאד, ושושלת שליטים עצמאית החלה לשלוט בה החל בשנת 869. המונגולים נמנעו תחילה מלהתקיף את העיר המבוצרת, אך לבסוף כבשו אותה ב-1239. לאחריהם כבש טימור לנג את העיר ב-1395, והחזיק בה עד ששושלת שירוואנשה מאזרבייג'ן השתלטה עליה ב-1437.
החל במאה ה-16 נקלעה דרבנט למאבק המתמשך בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הספווית מפרס, אשר כבשה את אזרבייג'ן ואת דרום דגסטן. העות'מאנים כבשו את הקווקז אך הספווים שבו וכבשו אותו מידיהם בשנת 1622. ב-23 באוגוסט 1722, במהלך מלחמת רוסיה-פרס, נכנסו צבאותיו של פיוטר הגדול לעיר ללא לחימה, אולם ב-1735 ולאחר מותו, הכירה רוסיה בריבונות פרס בעיר.
השלטון הפרסי נמשך עד ל-1747, מועד בו השתלט עליה אציל מקומי פטלי חאן, אשר הקים את חאנות דרבנט. הוא הציע ליקטרינה הגדולה לספח את העיר לאימפריה הרוסית, ושלח את מפתח העיר לסנקט פטרבורג בצעד סמלי, אך הקיסרית שלא רצתה בסכסוך עם פרס דחתה את ההצעה. העיר הייתה לחלק מרוסיה רק לאחר הסכם גוליסטן שנחתם בין רוסיה לפרס ב-24 באוקטובר 1813.
החל ב-1820 נהרס חלק מהחומה הדרומית, וחלקה המזרחי של העיר, הקרוב יותר לחופי הים החל להיבנות בסגנון אירופי לפי תבנית שתי וערב. העיר העתיקה בחלקה המערבי של דרבנט שימרה את אופייה המקורי. במחצית השנייה של המאה ה-19 נקלעה דרבנט למשבר כלכלי כאשר ענף ייצור צבעי הטקסטיל המקומי לא הצליח להתחרות בשיטות החדשות שפותחו. משבר זה בא לסיומו רק כאשר מסילת הרכבת בין באקו לרוסיה הגיעה אל העיר ונחנכה באופן רשמי ב-1 באפריל 1900.
אתרי העיר > החומות

חומות ההגנה של העיר מתחילות בים הכספי ונמשכות באורך כולל של 3.6 ק"מ עד למצודה שעל ההר. שתי החומות מקבילות זו לזו במרחק של 300 עד 400 מטר זו מזו, והעיר ההיסטורית שוכנת ביניהן. מהמצודה ממשיכה החומה לאורך של כ-40 ק"מ מערבה אל תוך ההרים, ובצידה האחר היא נמשכת כחצי קילומטר אל תוך הים כדי להגן על הנמל שפעל במקום. החומה הצפונית השתמרה במלואה, ואילו חלקים ניכרים מהחומה הדרומית נהרסו במאה ה-19 כאשר העיר איבדה את חשיבותה האסטרטגית. חלקיה המוקדמים של החומה עשויים לבנים לא אפויות, אולם חלקה הגדול שנבנה על ידי הסאסאנים במאה ה-6 עשוי מאבנים גדולות באורך ממוצע של 100 ס"מ וברוחב של 65 ס"מ. בנייה מאוחרת יותר עשתה שימוש באבנים קטנות יותר בגודל של 30 על 40 ס"מ. עובייה של החומה נע בין 2.3 ל-3.8 מטר וגובהה מגיע ל-12 מטר.
73 מגדלי שמירה ניבנו במרווחים קבועים לאורך החומות, ובחומה הצפונית קבועים 46 מגדלים במרחק של 70 מטר זה מזה. 14 שערים נקבעו בחומות, רובם מתוארכים למאה ה-6 ולמאה ה-7, ו-9 מהם שרדו: שניים במצודה, 4 בחומה הדרומית ו-3 בחומה הצפונית.
אתרי העיר > המצודה

שטחה של המצודה הוא 45 דונם, אורכה מצפון לדרום 280 מטר ורוחבה ממזרח למערב 180 מטר. לאורך חומותיה הוקמו מגדלי שמירה קטנים במרווחים של 20 עד 30 מטר זה מזה. המגדל המרובע בפינה הדרום-מערבית משמש כנקודת החיבור בין המצודה לחומת ההר הנמשכת מערבה אל תוך ההרים. למעט בצידה המערבי הפונה אל ההרים, מוגנת המצודה משלושת צדדיה במדרונות תלולים.
בחצר המצודה מספר מבנים היסטוריים, אך רובם חרבים: לצידה של החומה הדרומית שוכן ארמון החאן, במרכזה ניצבים שרידיה של כנסייה מהמאה ה-5 וכן נמצא בה מסגד יום שישי שנבנה ככל הנראה במאה ה-8 ושופץ במאה ה-14 ובמאה ה-17. המסגד סוגר על חצר פנימית שבצדדיה האחרים ניצבים המדרסה מהמאה ה-15 ומבנה מנהלה. עוד שוכנים במצודה מרחצאות ומספר מאגרי מים תת-קרקעיים.
בנובמבר 2020 גשמים רבים הובילו לקריסת החומה הדרומית של המצודה.
אתרי העיר > העיר העתיקה

העיר העתיקה של דרבנט התפתחה לאורך רצועה צרה בין שתי חומות ההגנה מצפון ומדרום, ובין הים הכספי ממזרח למצודה ממערב. היא נחצית על ידי חומות רוחביות שהוקמו במאה ה-10 ובמאה ה-18. חלקה המערבי של העיר הסמוך למצודה יועד למגורים וחלקה המזרחי הקרוב לים שימש לפעולות מסחרית, והוקמו בו בתי מלאכה, מחסנים וקסרקטינים. סמוך לים נבנתה מצודה נוספת במאה ה-18 אך היא נהרסה.
החל במחצית השנייה של המאה ה-19, לאחר שהעיר איבדה את חשיבותה האסטרטגית וחלק מהחומה הדרומית נהרס, היא החלה להתפשט דרומה וצפונה מעבר לחומות, במיוחד סמוך לחוף הים. עם זאת, רובו של המרכז ההיסטורי נשמר אגב מספר שינויים, והוא עדיין מתאפיין ברחובות צרים ובמספר מבני ציבור, מסגדים, בתי מרחץ, מדרסות ובשרידיו של בנין החאן.
יהודים

בני הקהילה נמנים עם יהודי ההרים המתגוררים בקווקז כולו. על פי המסורת של יהודי מזרח הקווקז (המכונים ג'והורו על ידי המוסלמים) הם הגיעו למזרח הקווקז לפני כ-2600 שנים, כחלק מגולי בבל. אזרבייג'ן ודאגסטן של היום (שהיו אז חלק מהאימפריה האחמנית).
העיר דרבנט הייתה העיר הראשונה  בחשיבותה ליהודי מזרח הקווקז היהודאים שהתיישבו בה (העיר הראשונה בחשיבותה ליהודי בנימין שגם גלו לשם היא העיר קובה באזרבייג'ן המכונה גם בידי היהודים משבט בנימין שלא חיו בדרבנט "ירושלים של הקווקז"). בדרבנט יישבו חלק מהרבנים הגדולים של הקהילה היהודית במזרח הקווקז ואליהם הגיעו רבנים מכל מזרח הקווקז להתייעצות. בשנת 1737 עלה לשלטון האימפריה הפרסית נאדיר שאה השיעי שהחל לאסלם את יהודי האימפריה בכפייה. כתוצאה מכך חלק גדול מהיהודים ברחו מאזרבייג'ן ודרבנט שהיו תחת האימפריה הפרסית והקימו את היישוב היהודי אבא-סאווא. לאחר שהיישוב אבא-סאווא הוחרב בידי נוודים טורקמנים בשנת 1799, שבו היהודים לנסיכות דרבנט שהייתה תחת שליטתו של שייח' עליחאן וכך נוסדה מחדש קהילת היהודים בדרבנט.
במהלך המאה ה-20 עזבו רוב בני הקהילה את העיר למוסקבה, ארצות הברית, וחלק גדול עלה לישראל. כיום נשארה בעיר קהילה מצומצמת מאוד המונהגת בידי רב העיר הרב עובדיה איסקוב.
ערים תאומות

ישראל חדרה, ישראל
ארצות הברית יאקימה, וושינגטון, ארצות הברית
אזרבייג'ן גנג'ה, אזרבייג'ן
רוסיה קרונשטאדט, סנקט פטרבורג, רוסיה
גלריה

שער במצודה
שער בחומה בעיר העתיקה
מראה בחצר הפנימית של המצודה. ברקע: הים הכספי.
מראה המצודה בחורף
ראו גם

מעבר דריאל
דרבנט (כדורגל)
לקריאה נוספת

יוסף צ'ורוני, ספר המסעות, סנקט פטרבורג, 1867
מרדכי אלטשולר, יהודי מזרח קווקז, ירושלים, 1990
אריאל ונועה ישי, היישוב היהודי במזרח קווקז, פעמים מס' 81, ירושלים, 2000
דרבנט נמה, מחצ'קלה, 1992
כרונולוגיה קהילת אבוסבו דרבנד חדרה - גובלואי חדרה תשס"ח
הערות שוליים

↑  Стена Дербентской крепости обрушилась после проливных дождей
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564918905171  BnF: cb119313178 (data)  LCCN: n88249472  MusicBrainz: 1342e294-6534-4f64-9d43-b1df0d34d28a  NKC: ge997458  SUDOC: 027224856  VIAF: 149036475   WorldCat (עם VIAF): 149036475 
מראה לאורך החומה הדרומית של המצודה
מפת העיר דרבנט: המצודה בחום בקצה העליון והחומה הצפונית נמתחת ממנה עד למסילת הרכבת סמוך לים הכספי; העיר העתיקה שוכנת ברצועה שמשמאל לחומה הצפונית, והחומה הדרומית שלא שרדה הקבילה לה כארבעה גושי בתים מדרום (שמאל) לה
ביל הקטן

| --- | --- |

 סוגה:  סדרת אנימציה לילדים
 יוצרים:  ביל קוסבי
 בימוי:  ג'ניפר אוקסלי 
 מדבבים בעברית:  תובל שפיר, הדר שחף-מעיין, דני שטג, קלי איאש, מירון אהרונוביץ', נורית כהן, גלעד גת, אור אלטמן, שיר הדר, איטן גרינברג, אורלי קטן, אפי בן ישראל, גלעד קלטר, הילי ישראל, טלי בן-יוסף, מאי יעקובסון, מאיה בר שלום, עדי קוזלובסקי, עדי רז, ענבל שכנר, רוני נדלר, שחר גת
 פרסים:  פרס אמי לבידור בשעות היום לשעשועון 
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  4
 מספר פרקים:  52
 הפקה
 חברת הפקה:  ניקלודיאון 
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ניקלודיאון
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הופ! ניקלודיאון ניק ג'וניור
 תקופת שידור מקורית:  28 בנובמבר 1999 – 23 ביוני 2003
 תקופת שידור בישראל:  2005 – 2006
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ביל הקטן (באנגלית: Little Bill) היא סדרת אנימציה אמריקאית לילדים המבוססת על סדרת ספרי ילדים שנכתבה ואוירה על ידי ביל קוסבי.
הסדרה שודרה לראשונה ב-28 בנובמבר 1999 בניקלודיאון. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2005 בערוץ הופ!, ולאחר מכן בניקלודיאון ובניק ג'וניור. הסדרה היא בת 4 עונות ו-52 פרקים באורך 30 דקות כל אחד.
את אמו של ביל דיבבה השחקנית פלישיה רשאד, ששיחקה את אשתו של ביל קוסבי בסדרה משפחת קוסבי.
עלילה

בכל פרק, ביל הקטן חוקר את חיי היומיום באמצעות הדמיון שלו ובסוף כל פרק הוא מספר לצופים מה הוא למד באותו היום.
דמויות ומדבבים

במאי הדיבוב של הסדרה היה עדי רז, ומפיקת הדיבוב של הסדרה הייתה ענבר שטגר עזרא.
| שם הדמות | שם המדבב/ת בעברית |
| --- | --- |
ביל הקטן: תובל שפיר
אמא ברנדה: הדר שחף-מעיין
אבא ביל: דני שטג
אפריל: קלי איאש
בובי: מירון אהרונוביץ'
סבתא אליס: נורית כהן
אנדרו: גלעד גת
פוצ'יסיה: אור אלטמן
קיקו: שיר הדר
ג'פרי: איטן גרינברג
שידור

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 9 | 9 | 28 בנובמבר 1999 | 5 ביוני 2000 |
|  | 2 | 12 | 12 | 4 בספטמבר 2000 | 26 בפברואר 2001 |
|  | 3 | 12 | 12 | 7 במאי 2001 | 8 ביולי 2002 |
|  | 4 | 19 | 19 | 16 בספטמבר 2002 | 23 ביוני 2003 |
אולי מטיילת

| --- | --- |
 סוגה:  ילדים
 מדבבים:  לורה אליסון
 מדבבים בעברית:  ספיר דרמון איתי ברנע
 ארץ מקור:  בריטניה בריטניה
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  2 
 מספר פרקים:  104 
 הפקה
 אורך פרק:  5 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ניק ג'וניור
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הופ! ניק ג'וניור
 תקופת שידור מקורית:  2012–הווה
 תקופת שידור בישראל:  2012 – 2017
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אולי מטיילת (באנגלית: Olive the Ostrich) היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית לילדים שנוצרה על ידי חברת ההנפשה Blue Zoo (שיצרה גם את הסדרה "טבע תום"). בבריטניה הסדרה שודרה בניק ג'וניור בשנת 2012. בישראל הסדרה שודרה באותה שנה בערוץ הופ! ובניק ג'וניור. פרקיה של הסדרה באורך 5 דקות.
עלילה

אולי היא יען שאוהבת לדמיין, בכל פרק כאשר היא טטמון את ראשה באדמה ותצא להרתפקה בעולם שכולו מציורי עיפרון.
דמויות

אולי (Olive): יען כתומה ורודה כחולה, הדמות המרכזית בתוכנית.
אחיה של אולי (Olive's Brother): אפרוח יענים, אחיה הקטן של אולי.
אבא של אולי (Olive's Dad): יען, אביה של אולי.
אמא של אולי (Olive's Mom): יען, אמה של אולי.
מדבבים

הדיבוב העברי הופק על ידי גדי לוי (משנת 2012) ותמי ברק (משנת 2014)
| שם הדמות | מדבב\ת באנגלית | מדבב\ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| אולי | לורה אליסון | ספיר דרמון |
| מספר | - | איתי ברנע |
הרווארט ולדן

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1878 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  31 באוקטובר 1941 (בגיל 63) סראטוב, ברה"מ 
 תקופת הפעילות:  מ-1910 
 תחום יצירה:  תנועה אמנותית 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם 
 יצירות ידועות:  דר שטורם 
 בן או בת זוג:  אלזה לסקר-שילר (30 בנובמבר 1903–1 בנובמבר 1912)  Ellen Walden (1932–?)  Nell Walden 
 
הרווארט ולדן (שמו האמיתי: גאורג לוין, בגרמנית: Herwarth Walden‏; 16 בספטמבר 1879 – 3 באוקטובר 1941) היה אמן אקספרסיוניסטי יהודי-גרמני ומומחה לאמנות בתחומים רבים. הוא זכה להכרה רחבה כאחד המגלים והמקדמים החשובים ביותר של אמנות האוונגרד הגרמנית בראשית המאה העשרים (אקספרסיוניזם, פוטוריזם, דאדאיזם). הוא נודע בעיקר כמייסד כתב העת האקספרסיוניסטי "דר שטורם" (הסערה).