stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נו דאוט
הערות שוליים

↑  מקדונלד, פטריק "Gwen Stefani: She sings! She designs! She dances ... uh, um, no".‏ The Seattle Times,‏ 18 בנובמבר 2005
↑  Krohn, Katherine E.‏ Gwen Stefani:עמ' 22.‏Twenty-First Century Books. ‏2007
1 2 3 4 5 6 7 8  "נו דאוט". Behind the Music. ‏VH1,‏ 9 באפריל 2000
1 2 3  ויניארד, ג'ניפר. Tunes and 'Toons. ‏OC Weekly,‏ 26 בפברואר 1998
↑  בוש, ג'ון "Biography".‏ Allmusic,‏ 23 בדצמבר 2006
↑  "אלבומי יהלום". באתר Recording Industry Association of America
↑  ואן מטר, ג'ונתן. "The First Lady of Rock". ווג (אפריל 2004)
↑  סנדלר, אדם. "Interscope facing Trauma in $100 million lawsuit". ‏Variety. ‏30 בדצמבר 2006
↑  ווילמן, כריס. "Future Tense?". ‏Entertainment Weekly. ‏30 בדצמבר 2006.
1 2  ונה, ג'וזלין "No Doubt Drummer Says New LP Won't Be Ready This Year".‏ MTV,‏ 16 בדצמבר 2008
↑  ויניארד, ג'ניפר וריצ'רד, יסמין. "No Doubt — Minus Gwen — In Early Stages Of New Album".‏ MTV News.‏ 12 במאי 2006.
↑  "No Doubt Are Reuniting". Consequence.
↑  "Coachella 2024 Line-up Announcement". 17 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
| גוון סטפאני |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות • שירים | דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות • שירים |  |
| אלבומי אולפן | Love. Angel. Music. Baby. • The Sweet Escape • This Is What the Truth Feels Like • You Make It Feel Like Christmas • Bouquet |  |
| אלבומי וידאו | Harajuku Lovers Live |  |
| סיבובי הופעות | Harajuku Lovers Tour • The Sweet Escape Tour • MasterCard Priceless Surprises Presents Gwen Stefani • This Is What the Truth Feels Like Tour • Gwen Stefani – Just a Girl |  |
| טלוויזיה | Kuu Kuu Harajuku • The Voice • Gwen Stefani's You Make It Feel Like Christmas |  |
| ערכים קשורים | No Doubt • Harajuku Girls • L.A.M.B. • Blake Shelton |  |
| גוון סטפאני – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| Love. Angel. Music. Baby. | "What You Waiting For?" • "Rich Girl" • "Hollaback Girl" • "Cool" • "Luxurious" • "Crash" • "The Real Thing" |  |
| The Sweet Escape | "Wind It Up" • "The Sweet Escape" • "4 in the Morning" • "Now That You Got It" • "Early Winter" • "Yummy" |  |
| This Is What the Truth Feels Like | "Used to Love You" • "Make Me Like You" • "Misery" |  |
| You Make It Feel Like Christmas | "You Make It Feel Like Christmas" • "Santa Baby" • "Secret Santa" • "Christmas Eve" |  |
| סינגלים אחרים | "Baby Don't Lie" • "Spark the Fire" • "Shine" • "Go Ahead and Break My Heart" • "Nobody but You" |  |
| השתתפות בסינגלים | "South Side" • "Let Me Blow Ya Mind" • "What's Going On" • "Can I Have It Like That" • "Glycerine" • "Kings Never Die" • "Hands" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417511605171  BnF: cb139929228 (data)  GND: 5525641-7  ISNI: 0000 0001 2369 9887  LCCN: n97071733  MusicBrainz: fbd2a255-1d57-4d31-ac11-65b671c19958  NKC: xx0017825  SUDOC: 07806953X  VIAF: 2266145856972722920598   WorldCat (עם VIAF): 2266145856972722920598 
הלהקה בהופעה בסקרמנטו, מרץ 2002
סטפאני מבצעת את שירה "Serious", נובמבר 2005
גוון סטפאני על הבמה בסבב האיחוד של הלהקה, יולי 2009
אראכ

| --- | --- |

פוטומונטז' של אראכ
 מדינה:  איראן איראן
 מחוז:  מרכזי
 ראש העיר:  מוחמד איברהים עבאסי
 שפה רשמית:  פרסית 
 תאריך ייסוד:  1808
 גובה:  1,718 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  520,944 (2016)
 קואורדינטות:  34°03′11″N 49°24′44″E﻿ / ﻿34.0530°N 49.4121°E﻿ / 34.0530; 49.4121
 אזור זמן:  UTC +3:30
 האתר הרשמי של אראכ
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןאראכ(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןאראכ  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אראכ (בפרסית: ‏اراکקובץ:Arak.ogg‏Ⓘ‏) היא בירת מחוז מַרְכַּזי במערב איראן. על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 התגוררו באראכ 520,944 בני אדם. העיר מכונה גם "הבירה התעשייתית של איראן".
היסטוריה

העיר נוסדה בתקופת השושלת הקאג'ארית ונקראה בתחילה "הסולטן עבאד". בסוף המאה ה-19 החלה להתרחב בשטח ובאוכלוסייה באופן משמעותי.
תחת שלטונו של רזא שאה פהלווי הוקמו בעיר מפעלים מודרניים ייצור שמן וצמר, עיבוד סלק וסוכר. השאה שינה את שמה של העיר לאראכ. העיר הפכה גם לתחנה חשובה בקו הרכבת שהושלם בשנת 1938.
בשנת 1972 הוקמו בעיר שני מפעלים גדול בבעלות מדינה - מפעל אלומיניום ומפעל להנדסה כבדה. מפעל האלומיניום נבנה תחת שיתוף פעולה אזורי כפרויקט פיתוח של ברית בגדאד, ומפעל ההנדסה נבנה בייעוץ של מומחים סובייטים, בתמורה למכירת גז לברית המועצות.
ב-2002 נחשף כי סמוך לאראק נבנה מפעל לייצור מים כבדים. כמו כן בנתה איראן באתר כור גרעיני (IR-40). ב-2016, בהתאם להסכם הגרעין, הסירה איראן את ליבת הכור ויצקה לתוכו בטון.
מלבד פרסים, כוללת אוכלוסיית העיר מיעוטים גדולים של לורים וארמנים, אם כי חלקם מהגרים לעיר טהראן.
גאוגרפיה ואקלים

העיר מוקפת בהרים מדרום, ממערב וממזרח, והגובה הממוצע שלה הוא 1,718 מטר מעל פני הים, והיא מרוחקת כ-240 קילומטרים דרום-מערבית לעיר הבירה טהראן, במרחק כמעט זהה צפון-מערבית לעיר אספהאן וכ-125 ק"מ דרום-מערבית לעיר קום.
מזג האוויר של העיר הוא חם ויבש בקיץ, סוער וקריר בסתיו, קר ומושלג בחורף ונעים באביב. הטמפרטורה המקסימלית עשויה לעלות עד 35 מעלות צלזיוס בקיץ ובחורף עשוי לרדת עד מתחת למינוס 25 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים הממוצעת היא כ-350 מ"מ בשנה.
ערים תאומות

קזחסטן קראגנדי, מחוז קראגנדי, קזחסטן
תמונות מהעיר

מדרסת ספדר בסגנון אדריכלי מוסלמי מסורתי
מראה פארק העיר בימי הסתיו
השוק הישן באראכ
בית מרחץ ארבע העונות מהמפוארים באיראן
הערות שוליים

↑  Industry in Arak (ארכיון)
↑  پایتخت صنعتی ایران, پایگاه خبری روزنامه عطریاس, ‏2017-07-04 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537820505171  LCCN: n95059677  MusicBrainz: a5587179-9a91-4a13-86ad-7eebc02ea925  SUDOC: 179428799  VIAF: 126827913   WorldCat (עם VIAF): 126827913 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים באיראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ראול טייטלבאום

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1931 (בן 93) פריזרן, ממלכת יוגוסלביה 
 מדינה:  ישראל 
 
ישראל-ראול טייטלבאום (בסרבו-קרואטית: Raul Teitelbaum;‏ נולד ב-13 בדצמבר 1931) הוא עיתונאי, ניצול וחוקר השואה, איש שמאל ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בעיירה פריזרן במחוז קוסובו ליד הגבול עם אלבניה. אביו יוסף למד רפואה בווינה שירת בצבא האוסטרי במלחמת העולם הראשונה וזכה לתעודת הצטיינות אבל לאחר המלחמה לא הורשה לטפל באוכלוסייה דוברת גרמנית ולכן הגיע לקוסובו. בהיותו חובב שח מט קרא לבנו יחידו ראול על שם אלוף העולם בשחמט חוסה ראול קפבלנקה.
הם היו משפחה בודדת של שלושה יהודים בפריזרן. כשכבשו הגרמנים את הבלקן ב-1941 נמסרו אלבניה וחבל קוסובו לשלטון הצבאי של איטליה הפשיסטית. האיטלקים כלאו את הרופא במחנה מעצר באלבניה אבל בני המשפחה הורשו להיות בקשר אתו. כאשר איטליה פרשה מהמלחמה הפרטיזנים האלבנים כבשו את מחנה המעצר ושחררו את הכלואים. המשפחה התאחדה והם חזרו לפריזרן. הגרמנים השתלטו על האזור וכעבור זמן קצר הם גורשו מביתם בצעקות Raus!.
הם הובלו למחנה סיימישטה בפאתי בלגרד שזמן קצר לפני כן נרצחו בו אלפי יהודים מבלגרד והסביבה במשאיות גז. לאחר שישה שבועות הם הובלו משם בקרונות משא, לברגן-בלזן. שם הם חוו רעב, כינים וטיפוס. מפקד המחנה יוזף קרמר הפסיק כליל את אספקת המזון לאסירים במחנה.
לפני שחרור המחנה על ידי הבריטים הועברה משפחת טייטלבאום ועוד אלפי אסירים לרכבת שנסעה לכיוון מרכז גרמניה, נעצרה לפני גשר מפוצץ וב-23 באפריל 1945 ברחו השומרים הגרמנים והופיעו פרשים רוסים שחילצו אותם ("הרכבת האבודה"). אביו מת מספר ימים לאחר מכן. ראול ואמו נדדו ברחבי אירופה והגיעו לפריזרן. ראול חידש את לימודיו ואחרי שלוש שנים הם עברו לבלגרד שם למד ב"גימנסיה הראשונה" והיה פעיל בארגון הנוער הקומוניסטי. בלחץ אמו שהיו לה קרובי משפחה בישראל, הם עלו ארצה והגיעו לישראל ב-25 ביולי 1949.
טייטלבאום התגייס לחיל התותחנים עבר קורס קצינים ושירת במילואים כסמג"ד גדוד נ"מ בדרגת רב-סרן. לדבריו היה הקומוניסט בעל הדרגה הגבוהה ביותר בצה"ל. לאחר השחרור מצה"ל למד היסטוריה וכלכלה באוניברסיטה העברית.
פעילות עיתונאית

טייטלבאום עבד 12 שנים בעיתון קול העם של מק"י תחילה ככתב זוטר ומפיץ את העיתון ואחר כך ככתב כלכלי ופרשן בכנסת. כן שימש ככתב של מספר עיתונים בבלגרד עד ניתוק היחסים הדיפלומטים לאחר מלחמת ששת הימים.
כשהעיתון עמד לפני סגירה עם ירידת כוחה של מק"י עבר לידיעות אחרונות והיה במשך כ-30 שנה כתב כלכלי של העיתון בירושלים. הוא פרסם מאות מאמרים, תחקירים ומסות בנושאים כלכליים, חברתיים, ופוליטיים והופיע גם ברדיו כפרשן כלכלי בתוכניתו של יצחק טישלר "על מספרים ואנשים – מגזין המשק והחברה". תפקידו האחרון בעיתון היה כתב העיתון בגרמניה. הוא פרסם ראיון עם טרודל יונגה מזכירתו של היטלר, ריאיון עם ריקרדו אייכמן בנו של אדולף אייכמן, ריאיון עם נינו של ביסמרק ועוד.
בשנים 1974–1979 היה חבר מערכת כתב העת "עמדה", שיצא לאור אחת לחודשיים, וכתב בו מאמרים בנושאי כלכלה.
לאחר צאתו לגמלאות מידיעות אחרונות החל לפרסם מאמרים ופרשנות בעיתון גלובס. הוא כיהן כיושב ראש ועדת האתיקה של אגודת העיתונאים.
הוא פרסם מספר ספרים בנושא השואה העוסקים בתרומת היהודים לפרטיזנים בבלקן ובשערוריית הפיצויים לניצולי השואה.
פעילות פוליטית

כבר בראשית דרכו בישראל נרשם למפלגה הקומוניסטית - מק"י והיה פעיל בהתאחדות הסטודנטים מטעמה. אנשי המפלגה קבלו אותו בחשדנות כי היה "נגוע" בטיטואיזם וגם שירת בצה"ל. הוא היה נגד הסגידה לסטלין בייחוד שנודע לו על רצח הסופרים היהודים ומשפט הרופאים והיה קשור מאוד למשה סנה. ב-1968 נבחר ללשכת הוועד המרכזי של המפלגה ושימש גם כדוברו של סנה.
בבחירות 1969 הוצב במקום הרביעי ברשימת המפלגה, אחרי סנה, שמואל מיקוניס ואסתר וילנסקה. המפלגה זכתה במנדט אחד, סנה היה חבר כנסת עד למותו ב-1972 ושמואל מיקוניס החליף אותו.
טייטלבאום היה פעיל בייסוד מפלגת מוקד אך בבחירות לכנסת השמינית הם זכו במנדט אחד ומאיר פעיל נכנס לכנסת. ב-1977 ניהל את הקמפיין של מפלגת של"י שזכתה בשני מנדטים בלבד. לאחר זאת פרש מפעילות פוליטית.
ב-2016 הוא פרסם אוטוביוגרפיה. טייטלבאום מתגורר בירושלים. היה נשוי במשך כ-60 שנה לעליזה, שנפטרה במאי 2017, אב לשתי בנות, שלוש נכדות ונכד.
ב-2018 השיא משואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.
ספרים

ראול טייטלבאום: כן, היה רע לתפארת, הוצאת סטימצקי, 2016
ראול טייטלבאום: אחד מכל שמונה-יהודים בשרות הפרטיזנים ביוגוסלביה, הוצאת יד ושם, 2015
ראול טייטלבאום: הפתרון הביולוגי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
ראול טייטלבאום, משה זנבר: זהב השואה - נתיב הביזה הנאצית מן הקרבנות לשווייץ, הוצאת מורשת, 2000
הערות שוליים

↑  שני מדענים סוביטים בכירים, אורחים בישראל, בשיחה עם סופר "קול־העם', קול העם, 1 ביולי 1966
↑  ערב לציון חגה הלאומי של יוגוסלביה, קול העם, 28 בנובמבר 1966
↑  ממאמריו ב"עמדה:
ראול טייטלבאום, 'החברה לישראל' "למען" החברה בישראל, עמדה, 1 באוקטובר 1974
ראול טייטלבאום, שיטת גלילי פועלת, עמדה, 1 בפברואר 1975
ראול טייטלבאום, "פשלה" של עיתוי, עמדה, 1 ביולי 1976
↑  מאמרי ראול טייטלבאום בעיתון גלובס
↑  עמירם ברקת, "ועידת התביעות" מעבירה פחות ממחצית הסכום המיועד לרווחת ניצולי השואה בישראל, באתר הארץ, 13 ביולי 2007
↑  אליהו סלפטר, רכוש ללא יורשים, יורשים ללא רכוש, באתר הארץ, 17 באפריל 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310886005171  PLWABN: 9811266012405606  GND: 12943714X  ISNI: 0000 0000 7150 133X  LCCN: no2001011738  VIAF: 11950229   WorldCat (עם VIAF): 11950229
ח'דר עדנאן

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1978 עראבה, הרשות הפלסטינית 
 פטירה:  2 במאי 2023 (בגיל 45) בית סוהר איילון, ישראל 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 מקום מגורים:  עראבה 
 השכלה:  אוניברסיטת ביר זית (2001) 
 מפלגה:  הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני 
 
ח'דר עדנאן מוחמד מוסא (בערבית: خضر عدنان محمد موسى; 2 במרץ 1978 – 2 במאי 2023) היה אסיר ביטחוני פלסטיני בישראל שמת לאחר שביתת רעב בת 87 יום במחאה על מעצרו. בעקבות מותו שיגרו הפלסטינים רקטות לעבר ישראל, שהגיבה בפתיחת מבצע מגן וחץ. עד מותו נעצר 12 פעמים על ידי ישראל. התבלט לאחר שביתת רעב בת 66 ימים בעקבות מעצרו המנהלי ב-2011, שהובילה לשביתת רעב המונית בקרב אסירים פלסטינים ולשחרורו.
בתחילת שנות ה-2000 היה עדנאן דובר ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני. אף על פי שהורשע בעבר בחברות בארגון, טענה אשתו ב-2012, כי לא היה מעורב בפעילות הג'האד האסלאמי במשך ארבע שנים, ומעולם לא היה לו כל תפקיד בפעילות מיליטנטית.
בדצמבר 2011 נעצר עדנאן והוחזק במעצר מנהלי. יום לאחר מכן, כדי למחות על תנאי מעצרו ועל מדיניות המעצר המינהלי, פתחה קבוצת אסירים בשביתת רעב. אומנם שביתות רעב המוניות בוצעו בעבר על ידי קבוצות של אסירים ביטחוניים אחרים, אך עדנאן הפך לראשון ששבת רעב פרטנית. לדבריו, ביקור הוועד הבינלאומי של הצלב האדום בוטל לאחר שקצינים ישראלים התעקשו להיות נוכחים ושעדנאן יישאר קשור למיטתו. ב-21 בפברואר 2012, ישראל הסכימה לשחרר את עדנאן ב-17 באפריל 2012, והוא הסכים לסיים לאלתר את שביתת הרעב שלו ב-66 ימים, אז הארוכה ביותר של אסיר ביטחוני בישראל.
עדנאן נעצר בפעם האחרונה ב-5 בפברואר 2023, ומיד החל בשביתת הרעב הארוכה ביותר שעשה. העיתונאית אמירה הס כתבה כי כוונתו בשביתת רעב זו הייתה "לחשוף את העוול הבסיסי במערכת המשפט הצבאית בישראל ושלילת חירויות בסיסיות סתמית". ציטוט שעורר סערה.
עדנאן מת בכלא ב-2 במאי, לאחר שבילה במצטבר כשמונה שנים במעצר ישראלי.
ראשית חייו ומשפחתו

חאדר עדנאן נולד בכפר עראבה שבנפת ג'נין, שם היה בעל מאפייה וחנות תוצרת. אופה במקצועו, והחזיק בתואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת ביר זית. ב-1996, כסטודנט, שימש כדובר תנועת הג'יהאד האסלאמי.
עדנאן התחתן עם אשתו רנדה עדנאן ב-2005, עד אז נעצר חמש פעמים בשל השתייכותו לארגון הטרור.
לעדנאן היו בסך הכל תשעה ילדים.
מעצרים מוקדמים, 1999–2010

עדנאן נעצר לראשונה על ידי ישראל ב-1999, כששהה ארבעה חודשים במעצר מנהלי ישראלי. הוא נעצר על ידי הרשות הפלסטינית שמונה חודשים לאחר ששוחרר בגלל שהוביל הפגנת סטודנטים נגד ליונל ג'וספין בשנת 2000. בהפגנה יידו תלמידים ביצים ואבנים לעבר ראש ממשלת צרפת דאז במהלך ביקורו באוניברסיטת ביר זית כדי להוקיע את אפיון פעולות חזבאללה נגד ישראלי כטרור. שביתת הרעב הראשונה שלו, בת 10 ימים, נערכה במהלך מעצרו על ידי הרשות. הוא נעצר שוב בדצמבר 2002 על ידי ישראל וישב שנה במעצר מנהלי. הוא נעצר מחדש חצי שנה לאחר שחרורו, הוכנס לבידוד ושביתת רעב במשך 28 ימים עד ששירות בתי הסוהר הציב אותו באוכלוסיית הכלא הכללית.
ביוני 2005, לאחר שמחבלי ג'יהאד חוסלו בקרב יריות עם חיילי צה"ל, עדנאן "קרא לכל הקבוצות המיליטנטיות הפלסטיניות לחדש את הלחימה עם ישראל" והאשים את הרשות, בשיתוף פעולה עם ישראל. באוגוסט 2005, עדנאן נעצר ונכלא על ידי ישראל ל-15 חודשים. לפי קבוצת התמיכה של האסירים הפלסטינים, הוא ערך שביתת רעב בת 12 ימים כדי למחות על בידודו בכלא בשנת 2005. סרטון יוטיוב של עצרת ב-2007 מציג אותו משבח ומעודד פיגועי התאבדות: "מי מכם ישא את חגורת הנפץ הבאה? מי מכם יירה את הכדורים הבאים? למי מכם יפוצצו חלקי הגוף שלו?" הוא הוחזק על ידי ישראל למשך חצי שנה נוספת במעצר מנהלי ממרץ 2008. גדעון לוי, שנעצר על ידי הרשות ב-2010 בשל פעילותו הפוליטית, אמר כי ביצע את שביתת הרעב הראשונה שלו באותה תקופה בזמן המעצר בן 12 הימים.
2011 מעצר ושביתת רעב

במעצרו ב-2011, עדנאן כבר לא היה דובר פעיל של הג'האד. והורשע בעבר על ידי ישראל בשל היותו דובר הג'האד האסלאמי, דיווחים בתקשורת מצביעים על כך ששימש דובר הג'האד האסלאמי. ב-2012 אמר Gulf News כי שימש כדובר הקבוצה משנת 2000, בעוד שמגזין הגרדיאן אמר ששימש כדובר הג'האד האסלאמי בפלסטין בעבר.
עדנאן נעצר כ-10 פעמים מאז - שבע על ידי ישראל (כולל מעצרו האחרון), ופעמיים או שלוש פעמים על ידי הרשות. עדנאן ישב בסך הכל שש שנים בכלא מאז 1999. בין תקופות הכליאה שלו המשיך עדנאן לנהל את המאפייה שלו בעראבה.
בזמן מעצרו עשה עדנאן תואר שני בכלכלה באוניברסיטת ביר זית. הוא גם הפעיל מאפייה בקבטיה וחנות מפעל בכפר הולדתו עראבה. הוא נעצר על ידי צה"ל ב-17 בדצמבר 2011 בעראבה באמצע הלילה. למחרת, החל בשביתת רעב שהסתיימה 66 ימים לאחר מכן ב-21 בפברואר 2012. במכתב שמסר לעורכי הדין שלו לשחרור פומבי, הסביר עדנאן כי הוא שובת רעב למען זכויות הפלסטינים ו"הכיבוש הישראלי" לדבריו.
2011 מעצר ושביתת רעב > מעצרו ומותו ב-2023

ב-2 במאי מת עדנאן לאחר ששבת מלאכול מעל 40 יום. ימים אחדים לפני מותו, פסק השופט הצבאי סא"ל מנחם דרורי כי עדנאן לא ישוחרר, ופסק כי "הוא אדון על גופו... ועליו לקבל את התוצאות האפשריות ממעשיו. חברה מתוקנת אינה יכולה להרשות לעצמה להיות בת ערובה של אדם אשר דורש את שחרורו". החלטת השופט דרורי נשענה גם על הקביעה כי עדנאן אינו נמצא בסכנת חיים מיידית, וזאת על אף התראת ארגון רופאים לזכויות אדם כי מרפאת השב"ס איננה ערוכה, מבחינת צוות וציוד, ליתן מענה במקרה של התדרדרות במצבו, התערבות שאותה הסכים עדנאן לקבל.
בתגובה למותו, בהמשך אותו היום שיגרו מחבלים מארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני כ-102 רקטות לעבר שדרות, יישובי עוטף עזה ודרום ישראל. במטחים אלו נפצע קשה אדם בשדרות ונפצעו עוד כ-6 אנשים. כשבוע לאחר מכן, ב-9 במאי, יצא צה"ל במבצע מגן וחץ נגד הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
2011 מעצר ושביתת רעב > הפגנות ושביתות סולידריות > תגובה פוליטית

הרשות הפלסטינית גינתה את מעצרו אף על פי שעצרה אותו בעצמה בעבר גם כן בצורת מעצרים מנהליים ודרשה לשחררו לאלתר. בתגובה לסירובה של ישראל לערעור של עדנאן, אמר השר לענייני אסירים עיסא קרקה כי ההחלטה הראתה "התעלמות מוחלטת לחייו של עדנאן, ולמעשה דינה אותו למות". הוא שיבח את עדנאן ש"נוקט עמדה" נגד מעצר מנהלי. בעצרת ב-16 בפברואר אמר, "חאדר עדנאן הפך לסמל לאומי, לסמל ערבי ולסמל בינלאומי להגנתו על כבודם של אנשים חופשיים ברחבי העולם כולו".
מוסטפא ברגותי, שנפצע לאחר שנורה ברגל בכדור גומי על ידי כוחות הביטחון הישראליים במהלך מחאת סולידריות לעדנאן, קרא לקמפיין בינלאומי בדרישה לשחרר את עדנאן. מנהיגי הג'יהאד האסלאמי, השתתפו בשביתת הרעב הפתוחה שהחלה ב-15 בפברואר ואמרו שזה "המעט שאנחנו יכולים לעשות למען הסמל האגדי הזה".
בדרשת יום שישי שקדוש לאסלאם במסגד הגדול בעזה, מנהיג הג'האד האסלאמי, באותו זמן נאפז עזאם, אמר על עדנאן "לא נלחם למען מטרה אישית, אלא למען הגנתם של אלפי אסירים". בנוסף, עזאם האשים מדינות ערביות וגם מדינות מערביות בהתעלמות ממקרה עדנאן באומרו "בושה לאומות של מאות מיליונים (של מוסלמים) על העובדה שחאדר עדנאן עדיין בכלא". גם ראש הממשלה העזתי, איסמעיל הנייה, השתתף בעצרת והכריז באותו יום כי "העם הפלסטיני, על כל מרכיביו ופלגיו, לעולם לא יפקיר את האסירים הגיבורים, במיוחד את אלה שמובילים את קרב שביתת הרעב הזה".
ראו גם

מבצע מגן וחץ
בובי סנדס
יאיר שרגאי

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1948 (בן 76) תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 
יאיר שרגאי (נולד ב-1 במאי 1948) הוא פזמונאי, מלחין ומעבד ישראלי, מראשוני מקימי להקות הרוק בישראל עם להקת "הרוחות".
שרגאי שילב ביצירתו את מוזיקת הרוק עם המוזיקה הישראלית, ובחלק גדול מההפקות בהן השתתף הוא הצליח לשלב בין שתי ההשפעות האלה וליצור צליל פולק-רוק מקומי (בעיקר בעבודתו עם חנן יובל), והייתה לו השפעה גם על התפתחות הרוק בישראל (בעיקר בעבודתו עם שלמה ארצי וגרי אקשטיין).
הערות שוליים

↑  ראיון עם יאיר שרגאי
↑  אתר המעריצים של זוהר ארגוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303399605171  ISNI: 0000 0004 0205 4117  MusicBrainz: 6cd308eb-76d0-4d02-830f-eddb89013edf  VIAF: 297043149   WorldCat (עם VIAF): 297043149
נורווגיה במשחקים האולימפיים

נורווגיה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1900). היא נעדרה מאז מהמשחקים פעמיים: מאולימפיאדת סנט לואיס (1904) בשל קשיים במימון המשלחת, ומאולימפיאדת מוסקבה (1980) בשל הצטרפותה לחרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
לאורך השנים צברו הספורטאים הנורווגים 160 מדליות, מהן 60 מדליות זהב. הענפים בהם הושג המספר הרב ביותר של מדליות הן שיט (32 מדליות, מהן 17 מדליות זהב, הישג המקנה לנורווגיה את המקום השלישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי בריטניה וארצות הברית), קליעה (32 מדליות, מהן 13 מדליות זהב; נורווגיה מדורגת במקום השביעי) ואתלטיקה (23 מדליות, מהן 9 מדליות זהב).
נורווגיה השתתפה גם בכל משחקי החורף מאז אולימפיאדת שאמוני (1924). במשחקים אלה הישגיה גבוהים בהרבה: הספורטאים הנורווגים צברו במשחקים אלה 368 מדליות, מהן 132 מדליות זהב, ונורווגיה מדורגת במקום הראשון בטבלת המדליות של כל הזמנים. מספר ענפים בהם בלטו הנורווגים במיוחד הם: סקי למרחקים (121 מדליות, בהן 47 מדליות זהב, הישג המציב אותה במקום הראשון בענף זה), החלקה מהירה (84 מדליות, מהן 27 מדליות זהב, הישג המציב אותה במקום השלישי אחרי ארצות הברית והולנד), ביאתלון (41 מדליות, מהן 16 מדליות זהב, הישג המציב אותה במקום השני אחרי גרמניה), סקי נורדי משולב (30 מדליות, מהן 13 מדליות זהב, הישג המציב אותה במקום הראשון בענף זה), סקי אלפיני (36 מדליות, מהן 11 מדליות זהב) וקפיצות סקי (35 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, הישג המציב אותה במקום הראשון). נורווגיה היא אחת משלוש מדינות שזכו ביותר מדליות במשחקי החורף מאשר במשחקי הקיץ. שתי המדינות האחרות הן אוסטריה וליכטנשטיין.
אירוח המשחקים

נורווגיה אירחה פעמיים את משחקי החורף: אולימפיאדת אוסלו (1952) ואולימפיאדת לילהאמר (1994).
אוסלו נבחרה לאירוח המשחקים של 1952 לאחר שהועדפה על פניהן של קורטינה ד'אמפצו ולייק פלאסיד. היא הגישה את מועמדותה גם לאירוח אולימפיאדת החורף 1944, אז הפסידה לקורטינה ד'אמפצו, אך המשחקים בוטלו בסופו של דבר בשל מלחמת העולם השנייה. בהמשך הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים גם ב-1968, אך דורגה במקום החמישי אחרי גרנובל, קלגרי, להטי וסאפורו. אוסלו הייתה גם אחת מחמש המועמדות הסופיות לאירוח המשחקים ב-2022, אך היא הסירה את תמיכתה בשל היעדר תמיכה ציבורית.
לילהאמר התמודדה לראשונה על אירוח המשחקים של 1992, אך דורגה במקום הרביעי אחרי אלברוויל, סופיה ופאלון. היא נבחרה לארח את המשחקים ב-1994, לאחר שגברה על אסטרסונד, אנקורג' וסופיה.
היסטוריה > עד מלחמת העולם הראשונה

הפעם הראשונה בה השתתפו ספורטאים נורווגים במשחקים הייתה באולימפיאדת פריז (1900). שבעה ספורטאים נורווגים השתתפו במשחקים, והם זכו בחמש מדליות. הספורטאי הבולט במשלחת היה הקלע אולה אסטמו, שזכה במדליית כסף ובשתי מדליות ארד בתחרויות האישיות, ובמדליית כסף יחד עם הנבחרת הנורווגית בתחרות הקבוצתית. האתלט קארל אלברט אנדרסן זכה במדליית ארד בקפיצה במוט.
לאחר שנעדרה מאולימפיאדת סנט לואיס, שבה נורווגיה והשתתפה באולימפיאדת לונדון (1908). למשחקים אלה שלחה 69 ספורטאים, שזכו ב-8 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. הקלע אלברט הלגרוד זכה בשתי מדליות זהב, אחת בירי מ-300 מטר, ואחת עם הנבחרת הנורווגית בתחרות הקבוצתית. חברו לנבחרת, אולה סאתר, זכה גם במדליית ארד במקצה הירי מ-300 מטר. האתלט ארנה האלסה זכה בשתי מדליות, מדליית כסף בהטלת כידון ומדליית ארד בהטלת כידון בסגנון חופשי. אתלט נוסף, אדוורד לארסן, זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת. המתאבק יאקוב גונדרסן זכה במדליית כסף, וכך גם נבחרת ההתעמלות.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זינק מספר הספורטאים הנורווגים ל-191. הם זכו ב-9 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום השמיני בטבלת המדליות. שני צוותי שייטים נורווגים זכו במדליות זהב, בדגמי 8 מטר ו-12 מטר. נבחרת ההתעמלות זכתה אף היא במדליית זהב, וכן במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בסגנון שוודי. האתלט פרדיננד ביה סיים שני בקרב חמש אך הוועד האולימפי הבינלאומי החליט להעניק לו מדליית זהב מאחר ששלל את הזכייה מג'ים ת'ורפ לאחר המשחקים כשהתברר שהשתף במשחקי בייסבול כמקצוען. ב-1983 החזיר הוועד האולימפי את המדליה לת'ורפ אך הותיר את מדליית הזהב גם לביה. ב-2022 נהפכה ההחלטה שוב ות'ורפ הוכר כזוכה הבלעדי. נבחרת הקליעה, בה היו חברים גם הלגרוד וסאתר, זכתה במדליית כסף, וקלע נוסף, אנגברט סקוגן זכה במדליית ארד בירי מ-300 מטר בשלושה מצבים. הטניסאית מולה ביורשטדט הייתה לאישה הנורווגית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכתה במדליית ארד. במדליית ארד נוספת זכתה רביעיית החותרים.
היסטוריה > אולימפיאדת אנטוורפן (1920)

אולימפיאדת אנטוורפן (1920) הייתה האולימפיאדה הפורייה בתולדות המשלחת הנורווגית. 194 הספורטאים הנורווגים שהשתתפו במשחקים זכו ב-31 מדליות, מהן 13 מדליות זהב, ודורגו במקום השישי בטבלת המדליות.
הענף המצליח ביותר היה השיט, עם 11 מדליות, מהן 7 מדליות זהב (מתוך 14 אפשריות): באחד ממקצי ה-6 מטר, בשני מקצי ה-8 מטר, בשני מקצי ה-10 מטר ובשני מקצי ה-12 מטר. גם הקלעים רשמו הישג נאה, כשזכו ב-11 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. אוטו אולסן זכה בשתי מדליות זהב בתחרויות האישיות בירי מ-100 מטר במטרה נעה ובירי מ-300 מטר בשכיבה, וכן היה שותף לזכייתה של הנבחרת הנורווגית במדליית זהב בירי מ-100 מטר במטרה נעה ובמדליות כסף בירי בשלושה מצבים ובירי מ-300 ומ-600 מטר. אולה לילו-אולסן זכה ב-3 מדליות זהב, שתיים בתחרויות הקבוצתיות ואחת במקצה האישי בירי מ-100 מטר במטרה נעה (שתי יריות). חברים נוספים בנבחרת הקליעה הנבחרת שזכו גם במדליות ארד אישיות היו אסטן אסטנסן, איינר ליברג והרלד נטוויג.
במדליית הזהב היחידה שלא הייתה בשיט או בקליעה זכה האתלט הלגה לובלנד, בקרב עשר. בהחלקה אומנותית, שהייתה עדיין חלק מהתחרויות, בטרם נוסדו משחקי החורף, זכו הנורווגים ב-3 מדליות: אנדריאס קרוג ומרטין סטיקסרוד זכו במדליות כסף וארד במקצה היחידים ואינגוור ואלכסיה ברין זכו במדליית כסף במקצה הזוגות. המתאגרף סוורה סורסדאל זכה במדליית כסף, כמו גם נבחרת ההתעמלות, אם כי אין מדובר בהישג גבוה במיוחד, בהתחשב בכך שפרט לנורווגים התחרתה רק עוד נבחרת אחת, נבחרת דנמרק, שזכתה במדליית הזהב. שתי נבחרות חותרים נורווגיות זכו במדליות ארד: רביעיית החותרים עם הגאי והשמינייה. המתאבק פריטיוף אנדרסן זכה אף הוא במדליית ארד. נבחרת נורווגיה בכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר לאחר שהובסה בידי נבחרת צ'כוסלובקיה 4-0.