stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
25 במרץ
אירועים היסטוריים ביום זה

708 – האפיפיור סיסיניוס פרש מתפקידו מטעמי בריאות רק שלושה שבועות לאחר שנבחר ובמקומו התמנה קונסטנטינוס
717 – לאו השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית הדיח את תאודוסיוס השלישי שפורש למנזר
1005 – מלקולם השני הרג את קנת השלישי, מלך סקוטלנד על מנת לתפוס את השלטון בממלכה
1199 – ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה נפצע אנושות מפגיעת חץ בצרפת, דבר אשר הוביל למותו ב-6 באפריל
1305 – נערכה ההקדשה של "קפלת סקרובניי" בפדובה
1459 – במסווה של סעודת יום ראשון הטוב של חג הפסחא, כינס ולאד המשפד, שליט ולאכיה, בטרגובישטה את האצילים הבויארים, שיפד רבים מהם למוות (עדויות של בני התקופה טוענות שכ-500), והחליף אותם בנאמנים לו
1634 – המתיישבים האנגלים הראשונים בראשות הלורד בלטימור הגיעו למרילנד
1655 – כריסטיאן הויגנס גילה את טיטאן, הירח הגדול ביותר של שבתאי
1802 – בריטניה וצרפת חותמות על הסכם אמיין, במסגרתה בריטניה הכירה לראשונה בצרפת כמדינה
1807 – בריטניה אסרה על סחר העבדים
1821 – יוון הכריזה על עצמאות מהאימפריה העות'מאנית
1857 – הפונאוטוגרף נרשם כפטנט על ידי הממציא הצרפתי אדוארד-לאון סקוט דה מרטינוויל. זה היה המכשיר המוקדם ביותר שהיה מסוגל להקליט קול
1911 – השריפה במפעל החולצות טריאנגל – 146 איש מתים שתוצאה משריפה שפרצה במפעל חולצות במנהטן
1918 – רפובליקת בלארוס הוקמה, המדינה הבלארוסית העצמאית הראשונה (מאוחר יותר סופחה לברית המועצות)
1924 – בחגיגות העצמאות של יוון הכריז עליה ראש ממשלתה (Alexandros Papanastasiou ) כעל רפובליקה
1941 – ממלכת יוגוסלביה חתמה על ההסכם המשולש והצטרפה אל מדינות הציר
1955 – עותקים של הפואמה "נהמה" של אלן גינסברג הוחרמו על ידי רשויות המכס בארצות הברית, עקב הנושאים ההומוסקסואלים בה
1957 – חתימת "הסכם רומא", שבעקבותיו נוסדת הקהילה הכלכלית האירופית ("השוק האירופי המשותף"), שהפכה עם השנים לאיחוד האירופי (מערב גרמניה, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג)
1961 – במסגרת תוכנית ווסטוק הסובייטית, שיגור ספוטניק 10 (קוראבל-ספוטניק 5) עם בובת דמה של אדם והכלבה "זווזדוצ'קה", שנחתה בשלום לאחר הקפה אחת
1965 – פעיל זכויות האדם מרטין לותר קינג יחד עם עוד 25,000 תומכים סיים צעדת מחאה בת ארבעה ימים מסלמה (Selma) למונטגומרי (אלבמה), בירת אלבמה
1969 – במהלך ירח הדבש שלהם, ג'ון לנון ויוקו אונו הזמינו את העיתונות לתעד את עצרת המחאה שלהם נגד מלחמת וייטנאם: הם נשארים במיטתם למשך שבוע ונושאים ממנה נאומים למען השלום
1972 – נגזר דינם של אודי אדיב ושאר חברי חוליתו אשר ריגלה על ישראל למען סוריה
1975 – ערב הסעודית – המלך פייצל נרצח על ידי אחיינו; אחיו ח'אלד עולה לשלטון
1979 – מעבורת החלל הראשונה "קולומביה" נמסרה למרכז נאס"א בפלורידה לקראת שיגורה הראשון
1995 – וורד קנינגהם פתח את אתר הוויקי הראשון
2002 – במסגרת תוכנית שנג'ואו הסינית, שיגור החללית שנג'ואו 3, הראשונה שכללה את כל המערכות הנדרשות לקיום בן-אדם בטיסה, וכללה בובת ניסוי
2019 – נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ חותם על הצהרה בדבר הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן
נולדו

1252 – קונראד השלישי, מלך ירושלים (הוצא להורג ב-1268)
1347 – קתרינה מסיינה, פילוסופית, תאולוגית ומיסטיקאית איטלקייה (נפטרה ב-1380)
1479 – וסילי השלישי, נסיך מוסקבה (נפטר ב-1533)
1510 – גיום פוסטל, איש אשכולות, פוליגלוט, מזרחן ופילוסוף צרפתי (נפטר ב-1581)
1538 – כריסטופר קלאוויוס, מתמטיקאי ואסטרונום גרמני, המתכנן הראשי של הלוח הגרגוריאני (נפטר ב-1612)
1541 – פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה (נפטר ב-1589)
1545 – יוהאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג (נפטר ב-1622)
1867 – גאטסון בורגלם, פסל אמריקני שפיסל את הר ראשמור (נפטר ב-1941)
1867 – ארטורו טוסקניני, מנצח איטלקי, ניצח על הקונצרט הראשון של התזמורת הפילהרמונית הישראלית (נפטר ב-1957)
1881 – בלה בארטוק, מלחין הונגרי (נפטר ב-1945)
1885 – זיגפריד הנדלוזר, נאשם במשפט הרופאים בגרמניה באשמת ניסויים בבני-אדם (נפטר ב-1954)
1887 – צ'ואיצ'י נגומו, אדמירל יפני, פיקד על נושאות המטוסים היפניות בקרב פרל הארבור ובקרב מידוויי (נפטר ב-1944)
1909 – ג'רי ליווינגסטון, פזמונאי אמריקאי ופסנתרן לתזמורות ריקוד (נפטר ב-1987)
1910 – בנציון נתניהו, פרופסור להיסטוריה, פעיל ציוני, ואביהם של בנימין נתניהו ויוני נתניהו (נפטר ב-2012)
1910 – מגדה אוליברו, זמרת סופרן איטלקית (נפטרה ב-2014)
1911 – ג'ק רובי, מאפיונר אמריקאי, רוצחו של לי הארווי אוסוואלד (נפטר ב-1967)
1914 – נורמן בורלוג, חוקר חקלאות אמריקאי וחתן פרס נובל לשלום (נפטר ב-2009)
1920 – עליזה בגין, רעייתו של מנחם בגין (נפטרה ב-1982)
1921 – סימון סיניורה, שחקנית וסופרת צרפתייה, מגדולות שחקניות הקולנוע של צרפת, והראשונה לזכות בפרס אוסקר (נפטרה ב-1985)
1928 – ג'יימס לוול, אסטרונאוט אמריקאי
1929 – פאבל גויכמן, מאמן אתלטיקה רוסי-ישראלי (נפטר ב-2024)
1934 – דוב ברל ויין, סופר אמריקאי, מרצה בכיר, ורב של בית כנסת הנשיא בשכונת רחביה בירושלים
1934 – גלוריה סטיינם, עיתונאית, אקטיביסטית פמיניסטית אמריקאית, ומייסדת מיז מגזין
1939 – ברכה אופיר-תום, שופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב
1940 – אמנון אהרונסקינד, כדורגלן ישראלי (נפטר ב-2024)
1940 – אניטה שפירא, פרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, כלת פרס ישראל לחקר ההיסטוריה של עם ישראל
1942 – אריתה פרנקלין, זמרת אמריקאית (נפטרה ב-2018)
1944 – שמריהו בן-צור, איש חינוך ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת הארבע עשרה
1947 – אלטון ג'ון, מוזיקאי בריטי
1947 – דב פז, מעצב גרפי ישראלי
1947 – כתריאל שחורי, מפיק קולנוע ישראלי
1947 – עדנה כצנלסון, פסיכולוגית קלינית ישראלית
1960 – דן גבתון, מומחה למדיניות ולמשפט של החינוך, ראש החוג למדיניות ומינהל בחינוך, בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב (נפטר ב-2022)
1960 – ברנדה סטרונג, שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית
1962 – זוהר אביב, סופרת ישראלית
1962 – מרשה קרוס, שחקנית אמריקאית
1964 – יואב מרדכי, אלוף בצה"ל
1965 – שרה ג'סיקה פרקר, שחקנית אמריקאית
1972 – נפתלי בנט, ראש הממשלה ה-13 של ישראל
1976 – מוריס כהן, שחקן ישראלי, זוכה פרס אופיר
1981 – קייסי נייסטאט, יוטיובר אמריקאי
1983 – לימור אטיאס, שחקנית ודוגמנית ישראלית
1984 – לי קורזיץ, גולשת רוח ישראלית, אלופת העולם לשנים 2003, 2011, 2012 ו-2013
1986 – קייל לאורי, כדורסלן אמריקאי
1988 – ביג שון, ראפר אמריקאי
2000 – ג'יידון סאנצ'ו, כדורגלן אנגלי
נפטרו

752 – סטפנוס, שלושה ימים לאחר שנבחר לאפיפיור
1005 – קנת השלישי, מלך סקוטלנד (נולד ב-967)
1223 – אפונסו השני, מלך פורטוגל (נולד ב-1185)
1558 – מרקוס דה ניסה, חוקר ארצות באמריקה הצפונית מטעם ספרד (נולד ב-1495)
1801 – גאורג פיליפ פרידריך פון הארדנברג (נובאליס), סופר ומראשוני הפילוסופים של תנועת הרומנטיקה בגרמניה (נולד ב-1772)
1913 – גרנט ג'וזף וולסלי, קצין מעוטר ומפקד הצבא הבריטי (נולד ב-1833)
1914 – פרדריק מיסטרל, סופר ומשורר צרפתי, חתן פרס נובל לספרות (נולד ב-1830)
1918 – קלוד דביסי, מלחין צרפתי (נולד ב-1862)
1931 – אידה ב' ולס, עיתונאית ועורכת אפרו-אמריקאית, מנהיגה בהתנועה לזכויות האזרח האפרו-אמריקאי, סופרג'יסטית וסוציולוגית; תיעדה מקרי לינץ' בארצות הברית (נולדה ב-1862)
1933 – אריק יאן הנוסן, קוסם וחוזה עתידות אוסטרי יהודי (נולד ב-1899)
1975 – פייסל מלך ערב הסעודית (נולד ב-1906)
1980 – מילטון אריקסון, פסיכיאטר ופסיכולוג אמריקאי (נולד ב-1901)
1981 – יונתן רטוש, משורר, מתרגם, ומקים תנועת העברים הצעירים ("הכנענים") (נולד ב-1908)
2009 – זלמן שלו, קצין קשר ראשי בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, מייסד חברת אלישרא (נולד ב-1923)
2012 – בן ציון לייטנר, חייל צה"ל שזכה לאות גיבור ישראל (נולד ב-1927)
2018 – זכריה לירז, יוזם אירועי תרבות ברחבי ישראל, זוהה במיוחד עם עיצוב חיי התרבות באזור הנגב בכלל ובבאר שבע בפרט (נולד ב-1935)
2019 – משה אדד, קרימינולוג ישראלי, חתן פרס ישראל לקרימינולוגיה (נולד ב-1939)
2020 – דב בן-דב, קלע ישראלי (נולד ב-1927)
2020 – פאול גומה, סופר רומני, ממתנגדי המשטר הקומוניסטי ברומניה וממצדיקי שואת יהודי רומניה (נולד ב-1935)
2021 – בוורלי קלירי, סופרת ילדים אמריקאית, זוכת מדליית ניוברי ופרס הספר הלאומי (נולדה ב-1916)
2021 – ביל ברוק, פוליטיקאי אמריקאי (נולד ב-1930)
2021 – סטן אלבק, מאמן כדורסל אמריקאי (נולד ב-1931)
2021 – לארי מק'מרטרי, סופר ותסריטאי קולנוע אמריקאי (נולד ב-1936)
2021 – ברטראן טברנייה, במאי, תסריטאי, שחקן ומפיק צרפתי (נולד ב-1941)
2022 – טיילור הוקינס, מתופף וחבר להקת ה-Foo Fighters (נולד ב-1972)
2023 – יעקב זיו, מדען מחשב ישראלי (נולד ב-1931)
2024 – דב אור-נר, אמן רב תחומי ישראלי (נולד ב-1927)
2024 – מוריס אל מדיוני, פסנתרן, זמר ומלחין יהודי ממוצא אלג'יראי (נולד ב-1928)
2024 – דוד חלפון, פזמונאי ומשורר ישראלי (נולד ב-1951)
חגים ואירועים החלים ביום זה

יום העצמאות של יוון
מעריצי ג'.ר.ר. טולקין רבים חוגגים ביום זה את תבוסת סאורון בספרי שר הטבעות
חג הבשורה המציין בעיני הדת הנוצרית את יום התעברותה של מרים מרוח הקודש
יום הזיכרון הבינלאומי של קורבנות העבדות וסחר העבדים הביניבשתי (אנ')
24 במרץ – 26 במרץ
מרץ
לוח אירועים שנתי
וסילי השלישי
אריתה פרנקלין
אלטון ג'ון
נפתלי בנט
פייסל, מלך ערב הסעודית נרצח ב-25 במרץ 1975
איסורוקו יממוטו

| --- | --- |

איסורוקו יממוטו
 לידה:  4 באפריל 1884 נגאוקה, ניאיגטה, האימפריה היפנית
 נהרג:  18 באפריל 1943 (בגיל 59) בווין, פפואה גינאה החדשה
 מקום קבורה:  בית הקברות טאמה 
 מדינה:  יפן 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  הקולג' ללוחמה ימית  האקדמיה הימית הקיסרית 
 השתייכות:  הצי הקיסרי היפני הצי הקיסרי היפני
 תקופת הפעילות:  1904–1943 (כ־39 שנים)
 דרגה:  אדמירל צי
 תפקידים בשירות
 מפקד נושאת המטוסים אקאגי  מפקד הצי היפני המשולב
 פעולות ומבצעים
 מלחמת רוסיה–יפן  מלחמת העולם השנייה (קרב מידוויי)
 עיטורים
 מסדר החרצית (דרגה 1)  צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות
 
איסורוקו יממוטו (Yamamoto Isoroku :山本 五十六‏; 4 באפריל 1884 – 18 באפריל 1943) היה מרשל-גנרל ימי (gensui kaigun-taishō :元帥海軍大将‏; מקביל לדרגת אדמירל צי) והמפקד העליון של הצי היפני המשולב במהלך מלחמת העולם השנייה.
יממוטו מילא מספר תפקידים בכירים בצי הקיסרי היפני, והיה אחראי על מספר רב של שינויים וארגונים מחדש בצי, בעיקר בתחום התעופה הימית. בראשית המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט היה המפקד העליון של הצי המשולב וככזה עמד מאחורי קרבות גדולים, בהם ההתקפה על פרל הארבור וקרב מידוויי. הוא נהרג בעת טיסת סיור במוצבים היפניים הקדמיים באיי שלמה כשהמטוס בו טס נפל למארב ויורט על ידי מטוסי P-38 לייטנינג אמריקאיים. מותו היה מכה קשה למורל הכוחות היפניים במהלך מלחמת העולם השנייה.
רקע משפחתי

יממוטו נולד בשם איסורוקו טקאנו (Takano Isoroku 高野 五十六) בעיר נגאוקה שבמחוז ניאיגטה, בנו של סדיושי טקאנו, סמוראי ממחוז נגאוקה. משמעות השם "איסורוקו" היא "56" ביפנית עתיקה, והיא הצביעה על גילו של האב כשנולד איסורוקו.
ב-19 במאי 1915, לאחר מות הוריו, אימצה משפחת יממוטו, משפחת סמוראים גדולה מנגאוקה, את איסורוקו וכך קיבל את שם המשפחה. מנהג זה של אימוץ גברים צעירים היה נפוץ בקרב משפחות סמוראים ללא בנים, וזאת על מנת לדאוג להמשכיות שם המשפחה. ב-1918 נישא יממוטו לרייקו מיהאשי, איתה הביא לעולם שני בנים ושתי בנות.
קריירה מוקדמת

לאחר שסיים את לימודיו במחזור ה-32 של האקדמיה הימית הקיסרית ב-1904 שירת יממוטו כאיש צוות על הסיירת "נישין" במהלך מלחמת רוסיה–יפן. ב-27 במאי 1905, הוא נפצע במהלך קרב צושימה, בו איבד שתי אצבעות (אצבע מורה ואמה) בידו השמאלית, ובנוסף, נפצע ברגלו הימנית. לאחר הפציעה, היה מאושפז כחודשיים. בשנים הבאות הרבה להדריך צוערים בהפלגות אימונים לקוריאה, סין ופעם אחת, במרץ 1909, גם לחוף המערבי של ארצות הברית. הוא שב למכללת המטה הימי ב-1914 וסיים את לימודיו ב-1916 בדרגת לוטננט קומנדר.
ב-5 באפריל 1919 נשלח יממוטו לארצות הברית כדי ללמוד אנגלית. ביוזמתו, הוסיף ללימודים אלה משימה נוספת, מחקר בענייני נפט, גורם חשוב ביותר לתפעול ציים מודרניים. בעת שהותו בארצות הברית, קבע את מגוריו בבוסטון. יממוטו עשה זמן זמן קצר, באביב 1920, כתלמיד לאנגלית באוניברסיטת הרווארד. לאחר שסיים את לימודיו ב-1921, חזר ליפן ובאוגוסט, התמנה לקצין מבצעים של סיירת קלה. בדצמבר של אותה שנה, התמנה למדריך במכללת המטה של הצי.
שנות ה-20 וה-30

ב-1923 התקדם יממוטו לדרגת קפטן, וב-13 בפברואר 1924 היה לחלק מהמשלחת היפנית שביקרה במכללת הלוחמה הימית האמריקאית. מאוחר יותר באותה שנה, שינה יממוטו את תחום התמחותו מתותחנות ימית לתעופה ימית. בשנת 1926, יממוטו התמנה לתפקיד הנספח הימי בארצות הברית. תפקידו הפיקודי הראשון היה על הסיירת "איסוזו" ב-1928, ולאחריה פיקד על נושאת המטוסים אקאגי.
יממוטו השתתף בוועידה הימית השנייה בלונדון ב-1930 בדרגת אדמירל-משנה, ובוועידה הימית בלונדון של שנת 1934 בדרגת תת-אדמירל, מפני שהממשלה היפנית חשה שמומחה צבאי צריך ללוות את הנציגים הדיפלומטים לשיחות בנושא הגבלת החימוש. יממוטו היה תומך נלהב של תעופה ימית ומילא את תפקיד ראש מחלקת האווירונאוטיקה בצי לפני שקיבל מינוי למפקד שייטת נושאות המטוסים הראשונה. הוא אף התנגד לפלישה למנצ'וריה ב-1931, למלחמה עם סין שבאה בעקבותיה ב-1937 ולהסכם התלת-צדדי עם גרמניה הנאצית ועם איטליה הפשיסטית. כסגן שר הצי, התנצל יממוטו בפני שגריר ארצות הברית ביפן ג'וזף גרו על הפצצת ספינת התותחים האמריקאית "פָּנַאי" בנהר היאנגצה בדצמבר 1937. עמדותיו אלה הפכו אותו למטרה להתנקשויות פוליטיות בעיני גורמים מיליטנטיים ביפן.
במהלך שנת 1938, החלו קצינים צעירים בצבא ובצי לדבר באופן גלוי כנגד יממוטו ואדמירלים אחרים, כגון מיטסוסאמה יונאי ושיגיושי אינואואה, בשל התנגדותם להסכם התלת-צדדי שלדבריהם נגד את האינטרסים היפניים. יממוטו עצמו קיבל תדיר מכתבי שטנה ואיומים מלאומנים יפניים. הצבא הקיסרי, שחשש מהתנגדותו הנחרצת של יממוטו להסכם התלת-צדדי, השתמש במשטרה צבאית על מנת להגן על יממוטו, אך למעשה מטרת השומרים הייתה לפקוח עין על יממוטו.
ב-30 באוגוסט 1939 עזב יממוטו את משרד הצי וקיבל את הפיקוד על הצי היפני המשולב. הצבה זו הייתה אחת הפעולות האחרונות של שר הצי דאז מיטסוסאמה יונאי, וחלק ממטרתה היה להקשות על מתנקשים להגיע ליממוטו; יונאי היה בטוח שאם יממוטו יישאר בחוף לבטח הוא יירצח לפני תום השנה.
1941-1940 > ההתקפה על פרל הארבור

כפי שתכנן יממוטו, תקפו שש נושאות המטוסים של הצי האווירי היפני הראשון את האמריקאים ב-7 בדצמבר 1941, בשגרן 353 מטוסים לפרל הארבור, בשני גלי תקיפה. ההתקפה נחלה הצלחה מוחלטת בהתאם למטרות המשימה שקראו לטיבוע של לפחות ארבע אוניות מערכה ומניעת התערבות אמריקאית בהתקדמות הדרומית של האימפריה היפנית למשך שישה חודשים לפחות. נושאות המטוסים האמריקאיות נחשבו למטרות איכותיות, אך הן לא עגנו בנמל בעת ההתקפה.
בסופו של דבר, טיבעו היפנים חמש אוניות מערכה אמריקאיות, ו-11 סיירות, משחתות וכלי עזר נוספים טובעו או ניזוקו באופן קשה. היפנים איבדו 29 מטוסים בלבד בעוד 74 מטוסים ניזוקו מאש נ"מ מהקרקע. מספר המפציצים שניזוקו היה גבוה באופן מיוחד, וכתוצאה מכך נפגעה יכולתם של היפנים לנצל את הצלחת שני גלי התקיפה הראשונים. לפיכך החליט מפקד הצי האווירי הראשון, תת-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, לסגת. מאוחר יותר קונן יממוטו על כישלונו של נגומו ליזום חיפוש של נושאות המטוסים האמריקאיות מחוץ לנמל ולהטביען, או לחלופין, להמשיך בהפצצות אסטרטגיות על מתקני הצי באואהו. לנגומו לא היה מידע על מקום הימצאן של נושאות המטוסים, והוא העריך שישנה סכנה גדולה יותר בהישארות באזור בעוד מטוסיו מפוזרים בחיפוש אחר הכוח האמריקאי, מפני שבמצב זה ייוותרו נושאות המטוסים שלו חשופות וללא הגנה במקרה שהמטוסים האמריקאים יאתרו אותן ראשונים. נוסף על כך, המפציצים היפנים לא צוידו בחימוש שאיפשר להם לתקוף מתקני חוף, מבדוקים ואפילו לא מכלי דלק, שהיו עשויים לגרום לנזק כבד יותר מהפצצת כלי השיט. על כל פנים, עד שקלטו נושאות המטוסים היפניות את מטוסי שני הגלים, והכינו אותם ליציאה נוספת, לא נותר מספיק אור יום על מנת לשגר בבטחה גל שלישי, ולמשחתות הליווי של נגומו הלך ואזל הדלק. על אף חוסר שביעות רצונו מפעולותיו של נגומו, לא העניש אותו יממוטו - בהתאם למסורת הצבאית היפנית לפיה אין לבקר מפקד בשדה הקרב - על נסיגתו, שהייתה חלק מתוכנית הפעולה.
דצמבר 1941 עד מאי 1942

לאחר נטרול הצי האמריקאי בפרל הארבור, פנה הצי המשולב של יממוטו לביצוע תוכנית המלחמה היפנית הכוללת. הצי האווירי הראשון המשיך את פעילותו באוקיינוס השקט, תוך שהוא תוקף מוצבים אמריקאים, אוסטרלים, הולנדים ובריטים מהאי וייק עד אוסטרליה ועד ציילון שבאוקיינוס ההודי. הצי האווירי ה-11 תקף את כוחות חיל האוויר האמריקאי בפיליפינים בעודם על הקרקע שעות אחדות בלבד אחרי ההתקפה על פרל הארבור, ואז המשיך דרומה והשמיד את "כוח Z" הבריטי.
הצבא והצי היפנים המשיכו את התקדמותם דרומה, תוך שהם כובשים כמעט את כל דרום-מזרח אסיה ומספחים אזורים עשירים במשאבים. בסוף מרץ 1942 הסתיים השלב הראשון בתוכנית המלחמה היפנית והכוחות נעצרו. יממוטו ומספר מנהיגים צבאיים יפנים נוספים המתינו לגישושים מצד ארצות הברית ובריטניה לקראת משא ומתן שיסיים את המלחמה לטובת יפן, אך כשהבריטים והאמריקאים לא הביעו עניין בהפסקת אש פנו היפנים להגנתם ולאבטחתם של השטחים החדשים שכבשו.
בשלב זה עלו מספר תוכניות להמשך הפעילות הצבאית היפנית, בהן פלישה מערבה לתוך הודו, המשך תנועה דרומה ופלישה לאוסטרליה, ואף התקדמות מזרחה אל עבר ארצות הברית. יממוטו היה שותף בדיונים אלה ועמדתו הייתה הפכפכה, בחלק מהתוכניות תמך ואת חלקן החליף בתוכניות אחרות בשל סיבות שונות. לבסוף החליט המטה הכללי הקיסרי על פלישה לבורמה בתקווה לחבור ללאומנים ההודים שמרדו כנגד השלטון הבריטי, ותקיפת גינאה החדשה ואיי שלמה שמטרתה להעמיד בסיכון את נתיבי הים בין אוסטרליה לארצות הברית. בשלב זה קרא יממוטו לעריכת קרב הכרעה מול הצי האמריקאי במזרח האוקיינוס השקט, אך קצינים שמרנים יותר במטה הכללי העדיפו להימנע מהסיכון.
ב-18 באפריל, במהלך הדיונים לגבי המשך הפעילות, אירעה פשיטת דוליטל בטוקיו ובסביבותיה, והפכה את איום נושאות המטוסים האמריקאיות לממשי. אירוע זה נתן ליממוטו הזדמנות להפעיל לחץ להשגת מטרותיו, והדיונים בדבר האסטרטגיה הצבאית הגיעו במהרה לקיצם. המטה הכללי של הצי הסכים ל"מבצע מידוויי" של יממוטו - מבצע המשך למבצע לניתוק הקשר בין אוסטרליה לארצות הברית, ומקביל לתוכנית נוספת לכיבוש האיים האלאוטיים.
בעודו מתחיל בתכנון המבצעים במידוויי ובאיים האלאוטיים, שלח יממוטו את שייטת נושאות המטוסים החמישית, תחת פיקודו של אדמירל-משנה טקאו טקאגי, לאיי שלמה על מנת לסייע בכיבוש האיים טולאגי וגוודלקנל, שישמשו להקמת בסיסים אוויריים, ובכיבוש העיר פורט מורסבי השוכנת בחופה הדרומי של גינאה החדשה, כשפניה לאוסטרליה. אף על פי שכיבוש טולאגי וגוודלקנל הצליחו, נהדפו היפנים מפורט מורסבי וכוחותיו של טקאגי התעמתו עם כוחות הצי האמריקאי בקרב ים האלמוגים. בקרב זה איבדו היפנים את נושאת המטוסים שוקאקו, שנזקקה לתיקונים מקיפים לאחר מכן, ורבים ממטוסיהם משוקאקו ומנושאת המטוסים השנייה זואיקאקו. אף על פי שלא ניזוקה קשה, נאלצה זואיקאקו לשוב ליפן ולהמתין למטוסים ולצוותי אוויר חדשים. לכן לא השתתפו שתי נושאות המטוסים בקרב מידוויי שנערך חודש לאחר מכן, וחסרונן אכן השפיע על תוצאות הקרב.
קרב מידוויי, יוני 1942

תוכניתו של יממוטו לכיבוש מידוויי הייתה תוצר של מאמציו לשתק את הצי האמריקאי לפרק זמן שיספק ליפן די זמן לבצר את עמדותיה באיי האוקיינוס השקט. יממוטו חש שעריכת קרב הכרעה מול האמריקאים הוא דבר הכרחי, שיש לבצעו בהקדם.
במשך זמן רב רווחה ההשערה לפיה התוכנית הייתה לפתות את האמריקאים לנוע צפונית לפרל הארבור על ידי שליחת הצי החמישי כנגד האיים האלאוטיים. אולם מחקרים חדשים הנסמכים על מסמכים יפניים קובעים כי הפשיטה על האיים האלאוטיים הייתה תוכנית מקבילה לתוכניתו של יממוטו, והוא קיבל אותה בתמורה להסכמת מטה הצי לביצוע תוכניתו שלו. התוכנית קבעה שבעוד שהצי החמישי יתקוף באלאוטיים, יתקוף הכוח הנייד הראשון (שייטת שהכילה ארבע נושאות מטוסים, שתי אוניות מערכה, 3 סיירות ו-12 משחתות) את מידוויי וישמיד את הכוח האווירי שעל האי. לאחר מכן ינחית הצי השני (שהכיל נושאת מטוסים אחת, 2 אוניות מערכה, 10 סיירות, 21 משחתות ו-11 ספינות להובלת חיילים) 5,000 חיילים שיכבשו את האטול מידי הנחתים האמריקאים. נחיתה זו, כך קיווה יממוטו, תפתה את נושאות המטוסים האמריקאיות לנוע לעבר מידוויי, שם יפגוש בהם הכוח הנייד הראשון וישמיד אותן. לאחר מכן יחסל הצי הראשון את כל כלי השיט האמריקאים הנותרים באזור וישלים את השמדת הצי הפסיפי של ארצות הברית.
אף על פי שנראה שיממוטו היה מרוצה מתוכניתו והאמין בה, הוא לא הביא בחשבון את פעולות יריביו. קריפטוגרפים אמריקאים הצליחו לפענח תשדורות מוצפנות בשימוש הצי היפני, וכך נודע להם על תוכניות המלחמה היפניות. כתוצאה מכך הצליח אדמירל צ'סטר נימיץ, מפקד הצי הפסיפי, להתגבר על המלכודות שטמן לו יממוטו ולהציב את כוחותיו (שסבלו מנחיתות מספרית) בעמדה נוחה למארב יעיל. ואכן, בקרב מהיר השמידו המטוסים האמריקאים את ארבע נושאות המטוסים של הכוח הנייד הראשון, בעוד מטוסיו היו בדרך למידוויי, ב-4 ביוני 1942.
לאחר שאיבד את הכוח האווירי שלו ניסה יממוטו לאסוף את כוחותיו הנותרים, שעדיין נהנו מיתרון מספרי, וללכוד את האמריקאים. אך מכיוון שכוחותיו היו פרושים הרחק ממידוויי, ומכיוון שאדמירל ריימונד ספרואנס הסיג את כוחותיו מזרחה חזרה לעמדות הגנה סביב מידוויי. יממוטו, בהבינו שהפסיד בקרב, ויתר על פלישה למידוויי ונסוג. תבוסה זו סיימה תקופה של שישה חודשי הצלחה של הצי הקיסרי היפני וסימנה את שיא ההתפשטות היפנית.
פעולות לאחר מידוויי

לאחר התבוסה בקרב מידוויי נותר יממוטו בתפקידו כמפקד הצי המשולב, באופן חלקי בשל הרצון להימנע מירידת המורל בקרב אנשי הצי. אך ההפסד הביא לירידה במעמדו והמטה הכללי של הצי לא נאות לקחת עוד סיכונים. לכן חזר בו יממוטו מדעותיו הקודמות ושב לתכנן קרב הכרעה הגנתי בים הפיליפיני.
בעוד האמריקאים המשיכו להתקדם באיי שלמה ובגינאה החדשה, שלח יממוטו את הצי המשולב לסדרת פעולות התשה שפגעו בצי האמריקאי, אך גם הסבו אבדות יקרות ליפנים. יממוטו עצמו פיקד על הכוחות היפניים במהלך קרב איי שלמה המזרחיים, קרב איי סנטה קרוז והקרב הימי על גוודלקנל, בהתקפות שתוזמנו עם פעולות התקפיות של הצבא היפני. הצי המשולב הסב אבדות ונזק לצי האמריקאי, אך לא הצליח לפתות אותו לקרב הכרעה. כתוצאה מכך החל כוחו של הצי הקיסרי היפני להידלדל.
מותו

לאחר שנודע למודיעין האמריקני כי אדמירל יממוטו מתכוון לערוך טיסת סיור במוצבים היפניים הקדמיים באיי שלמה הוחלט על "מבצע נקם". במארב מתוכנן ב-18 באפריל 1943 יורט מטוסו של יממוטו על ידי מטוסי P-38 לייטנינג אמריקאיים, והוא נהרג.
לאחר שהמבצע הוכתר בהצלחה, המטות המשולבים של צבא ארצות הברית הוציאו שדר שכלל שתי מילים: "השועל איננו". מותו היה מכה קשה למוראל הכוחות היפניים במהלך מלחמת העולם השנייה.
יממוטו כמפקד

יממוטו נחשב לאחד מהמפקדים הבולטים ביותר בצי הקיסרי היפני בזכות השינויים הנרחבים שביצע, אף על פי שהיה אחראי על מספר תבוסות קריטיות. הוא ידוע גם כאחד מהדמויות הצבאיות הבודדות ביפן שהתנגדו באופן גלוי לכיבוש סין, להסכם התלת-צדדי ולמלחמה עם ארצות הברית, אף שבעשותו כך העמיד את חייו בסכנה.
ספקנותו באשר לברית ההגנה שחתמה יפן עם גרמניה, לצד התנגדותו למלחמה עם ארצות הברית, נבעה, בין השאר, מהעובדה שלמד באוניברסיטת הרווארד באמריקה. יממוטו היה מודע היטב ליכולות הייצור המרשימות של ארצות הברית, בהשוואה ליפן, וחש שרק מכה ניצחת ומשמעותית אחת תסיר את האיום האמריקאי מעל מדינתו. הוא גם לא סמך על גרמניה הנאצית, ועל כן ניתן למצוא אירוניה בעובדה שהוא הלא-גרמני היחיד שזכה לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות, שמוענק רק לאחר המוות.
הוא חזה את התפקיד ההולך וגדל של נושאות מטוסים בשדה הקרב הימי, ובעיקר בקרב המכריע כנגד הצי האמריקאי. על אף שההתקפה בפרל הארבור נתפסה בידי היפנים כהצלחה, בה הושמדו אוניות מלחמה, מטוסים ותשתיות, העריך נכונה יממוטו שללא ניטרול נושאות המטוסים האמריקניות, שלא נכחו בבסיס בעת המתקפה, לא תהיה הכרעה משמעותית לטובת יפן במלחמה. בנוסף תמך בקצינים כישרוניים, כגון מינורו גנדה, וסמך עליהם בתכנון תוכניות המלחמה שלו.
לקריאה נוספת

Agawa, Hiroyuki; Bester, John (trans.). The Reluctant Admiral. Kodansha International, 2000. ISBN 9784770025395.
Davis, Donald A. Lightning Strike: The Secret Mission to Kill Admiral Yamamoto and Avenge Pearl Harbor. St. Martin's Press, 2005. ISBN 9780312309060.
Hoyt, Edwin P. Yamamoto: The Man Who Planned Pearl Harbor. McGraw-Hill, 2001. ISBN 9781585744282.
Prange, Gordon. At Dawn We Slept. Penguin Books, 1991. ISBN 9780140157345.
הערות שוליים

↑  Graduates of Naval Academy class 32nd.
↑  1920-1929.
↑  Prange, עמ' 11.
↑  ליאו היימן, סודי ביותר, הוצאת י. מרכוס, ירושלים 1968, פרקים ג' ד' עמ' 28-45
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270183605171  PLWABN: 9810594702205606  BnF: cb16682566g (data)  GND: 118960997  ISNI: 0000 0000 8349 8414  LCCN: n79095556  NDL: 00318804  NKC: jn20000720112  NLG: 109776  NTA: 075010038  SNAC: w67h23jb  SUDOC: 050617478  VIAF: 811635   WorldCat (עם VIAF): 811635 
יממוטו עם שר הצי האמריקאי קרטיס וילבור

תמונתו האחרונה של יממוטו בחיים (18 באפריל 1943)
לווייתו של יממוטו בטוקיו
מיצואומי קאמיו

| --- | --- |
גנרל מיצואומי קאמיו
גנרל מיצואומי קאמיו
 לידה:  27 בפברואר 1856 נאגנו, האימפריה היפנית יפן
 פטירה:  6 בפברואר 1927 (בגיל 70) טוקיו, האימפריה היפנית יפן
 מדינה:  יפן 
 השתייכות:  הצבא הקיסרי היפני הצבא היפני הקיסרי
 תקופת הפעילות:  1874–1925 (כ־51 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-1   מפקד הדיוויזיה ה-10   מפקד הדיוויזיה ה-18
 פעולות ומבצעים
 מלחמת בושין מלחמת סין–יפן הראשונה מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 מסדר השמש העולה מסדר האוצר הקדוש מסדר דיית הזהב מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
מיצואומי קאמיו (ביפנית: 神尾 光臣;‏ 27 בפברואר 1856 - 6 בפברואר 1927) היה גנרל יפני, שפיקד על הדיוויזיה ה-18 של צבא יפן, במהלך המצור על צ'ינגדאו במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה

קאמיו נולד במחוז שיננו (כיום נאגנו) שבאימפריה היפנית. הוא היה בנו השני של הסמוראי היזדורו קאמיו משבט סווה. הוא הצטרף לצבא הקיסרי, וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית בשנת 1874. הוא שרת כסרג'נט בחיל הרגלים הקיסרי במהלך מלחמת בושין. הוא נודע כמפקד מתון וזהיר, ועד 1882 כבר החזיק בדרגת לוטננט. בין השנים 1885–1886 שרת כנספח צבאי בסין. בשנת 1891 הועלה לדרגת מייג'ור. הוא לחם בהצטיינות במלחמת סין–יפן הראשונה, ובסופה כבר החזיק בדרגת לוטננט-קולונל. בשנת 1897 הועלה לדרגת קולונל, ופיקד על הרגימנט ה-3 של המשמר הקיסרי (近衛師団).
בשנת 1899 מונה כמפקד הדיוויזיה ה-1, שנה לאחר מכן הועבר לדיוויזיה ה-10. בשנת 1902 הועלה לדרגת מייג'ור-גנרל. עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן פיקד על מספר בריגדות, אם כי בעורף, ולא בחזית, כך שאנשיו לא לקחו חלק במלחמה. הוא שימש גם כמפקד חיל המצב היפני בסין. בשנת 1908 הועלה לדרגת לוטננט-גנרל, ובשנת 1912 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-18. בקיץ 1914 במסגרת מלחמת העולם הראשונה, הטילה יפן מצור על המושבה הגרמנית בצ'ינגדאו. קאמיו נשלח עם חייליו לנחות בלונגקואו, כדי לאגף את שאדונג. קאמיו הזהיר הורה לבצע הפצצה מסיבית של האזור, ובזבז תחמושת רבה כדי לאפשר לחייליו לעבור בבטחה. צעד שזכה לתשבחות מאוחר יותר.
בשנת 1916 הועלה לדרגת גנרל, הוא פרש מהצבא בשנת 1925, ונפטר בטוקיו בשנת 1927.
לקריאה נוספת

Seagrave, Sterling (1993). Dragon Lady: The Life and Legend of the Last Empress of China. Vintage Press.
Tucker, Spencer (1998). The Great War 1914–1917. Indiana University Press.