אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית
היסטוריית שירות > קרוליינה הצפונית

USS קרוליינה הצפונית (BB-55) הונחה ב-27 באוקטובר 1937, אוניית המערכה הראשונה שהוחל בבנייתה על ידי ארצות הברית מאז סדרת דקוטה הדרומית שמעולם לא הושלמה בתחילת שנות ה-20. למרות שקרוליינה הצפונית הושקה ב-13 ביוני 1940 והופעלה ב-9 באפריל 1941, היא לא נכנסה לשירות פעיל בגלל רעידות אורך חריפות מצירי המדחף שלה. בעיה משותפת עם אחותה וושינגטון וכמה ספינות אחרות כמו אטלנטה, היא תוקנה רק לאחר שנבדקו מדחפים שונים על סיפונה של קרוליינה הצפונית, כולל גרסאות ארבע להבים וגרסאות מקוצצות של התלת להבים המקורי. בדיקה זו חייבה אותה להיות בים, וההפלגות הרבות שהתקבלו מנמל ניו יורק אל האוקיינוס האטלנטי גרמו לכך שהיא זכתה לכינוי "The Showboat".
לאחר שייט טלטלה בים הקריבי והשתתפות בתרגילי מלחמה, עברה קרוליינה הצפונית את תעלת פנמה בדרך לזירת האוקיינוס השקט. כשהצטרפה לכוח המשימה (TF) 16, אוניית המערכה ליוותה את אנטרפרייז במהלך הפלישות לגואדלקנל וטולאגי ב-7 באוגוסט 1942, והמשיכה ללוות את נושאת המטוסים כשעברה להיות מדרום מזרח לאיי שלמה. קרב איי שלמה המזרחיים החל כאשר זוהו נושאות מטוסים יפניים ב-24 באוגוסט; למרות שמטוסים אמריקאים הצליחו לתקוף ראשונים על ידי הטבעת נושאת המטוסים הקלה ריוג'ו, קבוצת תקיפה מכוח אחר, שנוצרה סביב נושאות המטוסים שוקאקו וזואיקאקו, תקפה את TF 16. בקרב אינטנסיבי של שמונה דקות, קרוליינה הצפונית הפילה 7–14 מטוסים ולא נפגעה יחסית, אם כי היו שבעה כמעט החטאות ואיש צוות אחד נהרג בהפצצה. אנטרפרייז ספגה שלוש פגיעות פצצות.
קרוליינה הצפונית הצטרפה אז לכוח החיפוי של נושאת המטוסים סרטוגה, והגנה עליה בזמן שניתנה תמיכה לחיילים אמריקאים שנלחמו בגוודלקנל. למרות שהיא התחמק מטורפדו אחד ב-6 בספטמבר, היא לא הצליחה להימנע מעוד אחד ב-15 בספטמבר. מתוך מטח של שישה טורפדות מהצוללת היפנית I-19, שלושה פגעו בנושאת המטוסים ואספ, אחד פגע באוברייאן, אחד החטיא ואחד פגע בקרוליינה הצפונית. פגיעת ראש נפץ של A 660 ליברות (300 קילוגרם) בצד השמאלי 20 רגל (6.1 מטרים) מתחת לקו המים בנקודה שהייתה ממש מאחורי הצריח מספר אחת, יצרה חור 32 רגל × 18 רגל (9.8 מ' × 5.5 מ'), והביאה לחדירת 970 טונות ארוכות (990 טונות) של מים לתוך האונייה - שאותם היה צריך לקזז עם הצפה נגדית, כלומר עוד 480 טונות ארוכות (490 טונות) של מים שחדרו לאונייה - הרגה חמישה אנשים, ופצעה עשרים. למרות שקרוליינה הצפונית יכולה להפליג במהירות של 24 קשר (44 קמ"ש; 28 מייל לשעה) זמן קצר לאחר הפיצוץ, היא נאלצה מאוחר יותר להאט ל-18 קשר (33 קמ"ש; 21 מייל לשעה) כדי להבטיח שהתמיכה הזמנית לא תיכשל. נזק מבני מתחת לצריח הראשון גרמה לה לא לירות אלא אם כן היה צורך מוחלט, ומכ"ם החיפוש הראשי נכשל. מכיוון שהיה זה הטורפדו הראשון שפגע באוניית מערכה אמריקאית מודרנית, הייתה כמות גדולה של התעניינות מצד קצינים ולשכות שונות בצי ללמוד עליה יותר. המסקנות נתפסו כהצדקה על ידי כמה שהאמינו שיותר מדי הוקרב בתכנון סדרת קרוליינה הצפונית - מערכת ההגנה נגד טורפדו כמעט נשברה ליד אחד האזורים החשובים ביותר של האונייה (מחסני התחמושת), אחרי הכל - והמועצה הכללית קראה להוסיף בליטה נגד טורפדו מחוץ למחסני התחמושת של אוניות המערכה מסדרת איווה, אילינוי וקנטקי. עם זאת, לשכת הספינות החדשה התנגדה לכך על בסיס שהמערכת פעלה כפי שהייתה אמורה לפעול; בכל מקרה, לא בוצעו שינויים.
היא תוקנה ושופצה במתקנים בפרל הארבור, ולאחר מכן קרוליינה הצפונית פעלה כמלווה של אנטרפרייז וסרטוגה למשך שארית 1942 ורוב 1943 בזמן שהם סיפקו חיפוי לתנועות אספקה וכוחות באיי שלמה. בין לבין, היא קיבלה בקרת אש וציוד מכ"ם מתקדם במרץ, אפריל וספטמבר 1943 בפרל הארבור. בנובמבר, קרוליינה הצפונית ליוותה את אנטרפרייז בזמן שנושאת המטוסים פתחה בתקיפות על מאקין, טאראווה ואבמאמה. ב-1–8 בדצמבר היא הפגיזה את נאורו לפני שחזרה לחיפוי על נושאות מטוסים; היא ליוותה את באנקר היל בזמן שנושאת המטוסים פתחה בהתקפות על קאווינג וניו אירלנד.
כשהצטרפה לכוח משימה 58 בינואר 1944, ליוותה קרוליינה הצפונית נושאות מטוסים כאוניית הדגל של תת-אדמירל וויליס א.לי, מפקד אוניות המערכה, צי האוקיינוס השקט במשך רוב השנה, וסיפקה תמיכה לתקיפות מוטסות על קווג'לין, נאמור, טרוק (פעמיים), סאיפאן, טיניאן, גואם, פלאו, וולאי והולנדיה בינואר-אפריל. גם באפריל, קרוליינה הצפונית הרסה מתקנים הגנתיים בפונאפ לפני שיצאה לכיוון פרל הארבור לתיקון הגה פגום. עם סיום התיקונים, אוניית המערכה הצטרפה לאנטרפרייז ב-6 ביוני להתקפות בתוך מריאנה; כחלק מהם, קרוליינה הצפונית השתמשה בסוללה הראשית שלה כדי להפגיז את סאיפאן וטנאפאג.
בסוף יוני, קרוליינה הצפונית הייתה אחת מהספינות האמריקאיות שהשתתפו במה שנקרא "מטווח תרנגולי ההודו הגדול של איי מריאנה", שבו רוב המטוסים התוקפים היפניים הופלו מהאוויר בעלות קטנה למגינים האמריקאים. בעיות עם צירי המדחף שלה גרמו אז לספינת הקרב להפליג למספנת הצי Puget Sound כדי לקבל שיפוץ. היא חזרה לשירות פעיל בנובמבר ולמשימות הליווי של נושאות המטוסים בזמן כדי להיפגע מטייפון. קרוליינה הצפונית הגנה על נושאות מטוסים בזמן שהם סיפקו חיפוי אווירי לציי הפלישה ופתחו בהתקפות על לייטה, לוזון וויסאיאס. לאחר ששרדה סופת טייפון נוספת, אחת שהטביעה שלוש משחתות, המשיכה קרוליינה הצפונית בתפקיד הליווי כאשר מטוסי הצי פגעו בפורמוסה, הודו-סין, סין, איי ריוקיו והונשו בינואר ופברואר 1945. במהלך הפלישה לאיוו ג'ימה, אוניית המערכה סיפקה תמיכה בהפגזות לחיילים על החוף.
במהלך ההסתערות על אוקינאווה, קרוליינה הצפונית חיפתה על נושאות מטוסים והפגיזה מטרות על החוף. למרות שהצליחה להפיל שלושה קמיקזות ב-6 באפריל, היא נפגעה גם על ידי פגז 5 אינץ' (127 מילימטרים) במהלך אותה תקופה באירוע אש ידידותית; שלושה נהרגו וארבעים וארבעה נפצעו. אוניית המערכה הפילה מטוס ב-7 ושניים ב-17. לאחר שקיבלה שיפוץ נוסף בין 9 במאי ל-28 ביוני במספנת הצי בפרל הארבור, קרוליינה הצפונית פעלה גם כמלווה נושאות מטוסים וגם כמפגיזת חופים למשך שארית המלחמה. ראויה לציון הפגזה ב-17 ביולי של אזור התעשייה בהיטאצ'י, איבארקי, יחד עם אוניות מערכה אחרות אלבמה, מיזורי, ויסקונסין ואה"מ קינג ג'ורג' החמישי, יחד עם ספינות מלחמה קטנות יותר.
באוגוסט, חברי הצוות של קרוליינה הצפונית וחיל הנחתים נשלחו לחוף כדי לסייע בכיבוש יפן. לאחר הכניעה הרשמית, האנשים האלה הוחזרו לאונייה ואוניית המערכה הפליגה לאוקינאווה. במסגרת מבצע "מרבד קסמים" הוחזרו חיילים על גבי האונייה לארצות הברית. היא עברה דרך תאי השיט של תעלת פנמה ב-8 באוקטובר, עגנה בבוסטון ב-17. לאחר שיפוץ במספנת הצי בניו יורק, היא השתתפה בתרגילים מול ניו אינגלנד לפני שהחלה באימון צוערים בקריביים.
קרוליינה הצפונית הושבתה בבייון, ניו ג'רזי ב-27 ביוני 1947; היא נשארה בצי המילואים עד 1 ביוני 1960, אז נמחקה ממרשם כלי השיט של הצי. במקום גריטה כפי שנעשה עם רוב אוניות המערכה של ארצות הברית, קרוליינה הצפונית נמכרה למדינת קרוליינה הצפונית תמורת 250,000 דולר ב-8 באוגוסט 1961 כדי להפוך לספינת מוזיאון. הוא נחנך בווילמינגטון ב-29 באפריל 1962 כאנדרטה לזכר אזרחי המדינה שמתו במלחמת העולם השנייה. היא רשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית וסומנה כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-1 בינואר 1986, היא נשארה שם היום, מתוחזקת על ידי ועדת אוניית המערכה USS קרוליינה הצפונית.