יומנה של אנה פרנק
חשיפת היומן ופרסומו

בחודש יולי 1945, לאחר שהצלב האדום אישר את דבר מותן של האחיות לבית פרנק, מסרה מיפ חיס את הניירות שנמצאו במחבוא לאחר פשיטת הגסטאפו, ניירות ששמרה על מנת למסור חזרה לאנה פרנק, לכשתשוב. בעדות מאוחרת ציין אוטו פרנק כי אף על פי שידע על כתיבת היומן, הוא לא תיאר לעצמו כי התוצאה של עבודתה של אנה תהיה תיאור מדויק של הזמן שעבר על חבורת המסתתרים במחבוא. בזכרונותיו הוא מתאר את התהליך הכאוב של קריאת היומן שכתבה בתו המנוחה. תהליך אשר העלה באוטו זכרונות של רגעים ואירועים שתוארו ביומן יחד עם הזיכרון של אנה מקריאה קטעים מכתביה. קריאת היומן הביאה את אוטו פרנק להכרה לראשונה בעולמה הפרטי של אנה, עולם המתואר בפירוט ביומן אך שאותו לא חלקה עם איש מעולם. הוא מציין: "עבורי הייתה זו התגלות... לא ידעתי על עומק מחשבותיה ורגשותיה... היא שמרה בקרבה את כל הרגשות הללו".
אוטו פרנק מסר את כתב היד הערוך גולמית להיסטוריונית ההולנדית אנני רומיין-ורסכור (Annie Romein-Verschoor), שלא הצליחה למצוא מוציא לאור שיסכים לפרסם אותו. היא העבירה את כתב היד לבעלה יאן רומיין, שכתב עליו מאמר ב-3 באפריל 1946 תחת הכותרת "קולו של ילד" בעיתון ההולנדי הט פרול (Het Parool, בעברית: הסיסמה, או המוטו). בכתבה נאמר: "בקול ילדותי ומגומגם מגולמת כל האימה מהפשיזם ובעוצמה העולה על כל העדויות ממשפטי נירנברג כולם". הכתבה אכן עוררה את העניין ביומן והוא פורסם לראשונה בשנת 1947 בהולנד בהוצאת "Contact Publishing" בשם "הבית האחורי" (Het Achterhuis). בעברית פורסם היומן בשם "אנה פרנק יומנה של נערה: 14 ביוני 1942 - 1 באוגוסט 1944". הספר תורגם מן המקור ההולנדי על ידי שמואל שניצר, ויצא לאור בהוצאת קרני בשנת 1953.
לאחר פרסום היומן הפך אוטו פרנק לשומר על מורשת בתו אנה ונותר ב"תפקיד" זה עד יום מותו. במחקר על חיי אנה פרנק מצוטט אוטו פרנק: "זהו תפקיד ייחודי. במהלך חיים רגיל של משפחה זהו תפקידו של ילדו של אדם מפורסם לשאת בכבוד ובנטל של השמירה על הגחלת, במקרה שלי התהפכו היוצרות". הוא גם חזר על דברי המוציא לאור של היומן בנוגע להצלחה הלא-צפויה של הספר: "הוא אמר שהיומן מכיל ומכסה את כל תחומי החיים והעניין האנושי כך שכל קורא מוצא דבר מה הנוגע לו באופן אישי". דברים דומים אמר שמעון ויזנטל על חשיבות יומנה של אנה פרנק בהנצחת השואה: "אנשים מזדהים עם ילדה זו, ואומרים בלבם - זו השואה, זו הייתה משפחה כמשפחתי. וכך יכול אתה להבין כל זאת".
בשנת 1986 פרסם המכון ההולנדי לתיעוד מלחמתי גרסה מורחבת ומוערת של היומן, ובה הגרסה הערוכה והמצונזרת והגרסה השלמה, וכן מחקרים המאמתים את אמיתות היומן ומחקרים על תולדות משפחת פרנק והיומן. גם גרסה זו כוללת קטעים שצונזרו על פי בקשת משפחת פרנק מאחר שהם מכילים תיאורים "לא מדויקים", או לא מחמיאים, שנתנה אנה פרנק להוריה. בשנת 1995 תורגם היומן מחדש לאנגלית בהסתמך על הגרסה המלאה ההולנדית. גרסה זו תורגמה גם לעברית. בשנת 1999 הודיע קורנליוס סוג'יק, נשיא מוזיאון השואה האמריקני, כי בטרם מותו העביר לו אוטו פרנק 5 דפים נוספים מהיומן, דפים שהוצאו מהיומן המקורי על ידי אוטו פרנק בטרם פרסומו לראשונה בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20. בדפים אלו נכללו הערות והארות של אנה על חיי הנישואים של אוטו ואדית פרנק. אוטו פרנק ככל הנראה לא רצה בפרסומם בגלל הביקורת של אנה כלפי אדית. דוגמה לחלקים חסרים אלו ניתן לראות בהערה שכתבה אנה ב-8 בפברואר 1944 יום לאחר שהתווכחה עם אמה, אשר ממנה ערך אוטו 47 שורות שלא פורסמו. בגרסה המקורית שפורסמה נכתב רק "אמא שתקה ואני נאלצתי, כעבור רגע, לתת לה נשיקת לילה טוב. המאורע אולי היה חסר חשיבות, אבל אני מתרגזת מכל דבר". ב-47 השורות שהושמטו, אנה מבקרת את נישואי הוריה ותוהה עד כמה בדיוק אביה מעריך את אמה. לאחר הסדרת שאלות זכויות היוצרים, נכללו גם דפים אלו החל ממהדורת 2001 של היומן המוער.
בנוסף ליומן, הותירה אחריה אנה פרנק סיפורים קצרים ורומן שלא הושלם, שנאספו לספר בשם "סיפורים מן האגף הנסתר" (במקור ההולנדי: Verhalen rondom het Achterhuis), שיצא לאור בשנת 1949. מהדורה נוספת ומורחבת יצאה בשנת 1960 ומהדורה נוספת ושלמה יצאה לאור בשנת 1982. כתבים אלו פורסמו שוב ביחד עם הגרסה המלאה והמוערת של היומן בשנת 2003. בשנת 2023 יצא לאור  הספר אנה פרנק המותאם לילדים, על ידי ארי פולמן, רבים מן הילדים ואף מהאנשים אחלו לעיין בו ולאהוב. ולאחר כמה זמן יצא הספר השני-  לאן נעלמה אנה פרנק, וגם זאת הייתה הצלחה מסחררת. [דרוש מקור]