stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיסה 571 של חיל האוויר האורוגוואי
החיפושים, ניסיון היחלצות ראשון וניסיון יצירת הקשר > הניסיון הכושל להפעלת מכשיר הקשר

לאחר חניית לילה בחלק האחורי של המטוס, ולאחר לילה נוסף של מסע בו ישנו חשופים לאיתני הטבע וכמעט קפאו למוות, החליטו השלושה להפסיק את המסע, לחזור לחלק האחורי של המטוס, לפרק ממנו את המצברים ולשאת אותם אל גוף המטוס – בתקווה להפעיל את מכשיר הקשר ולקרוא לעזרה. גם תוכנית זו ננטשה משהתברר שהמצברים כבדים מדי, ולא ניתן לשאת אותם במעלה ההר. לכן החליטו שעדיף לחזור לגוף המטוס, לפרק את מכשיר הקשר ולהביא אותו אל החלק האחורי. לאחר שפירקו את מכשיר הקשר יצאו השלושה בלוויית ניצול נוסף, חובב אלקטרוניקה, אל החלק האחורי של המטוס. אלא שלשם הפעלת מכשיר הקשר נדרש זרם חילופין, ולא הייתה להם כל דרך להמיר את הזרם הישר שהפיקו המצברים, כך שגם תוכנית זו נכשלה. הניצולים הבינו שכדי להינצל, על חלק מהם להגיע פיזית למקום מבטחים ולהזעיק עזרה לאחרים.
משלחת ההיחלצות והחילוץ

בטרם תצא משלחת ההיחלצות לדרכה, ידעו הניצולים כי ללא דרך להתגונן מהקור בלילות לא יצליחו חברי צוות המסע לשרוד אותו. בהנהגתו של הניצול קרליטוס פאאס רודריגז – בנו של האמן קרלוס פאאס וילארו – הצליחו הניצולים לתפור עבור צוות המסע שק שינה מאולתר מחומרים שנלקחו ממושבי המטוס. בזמן ההמתנה ליציאה מת ניצול נוסף, ובכך ירד מספר הניצולים ל-16.
ב-12 בדצמבר יצאו פראדו, ויסינטין וקאנסה למסע ההיחלצות. הפעם בחרו ללכת ישירות מערבה בהובלת פראדו, במעלה הר בגובה 4114 מטרים, בתקווה שמעבר לו מצוי אזור העמקים של צ'ילה.
כשהגיעו לפסגה לאחר שלושה ימי מסע, התברר להם שמערבה להם יש הרים נוספים ולמעשה עליהם לעבור דרך ארוכה בהרבה משתכננו. קאנסה טען שהוא מבחין בדרך (שהייתה, למעשה, תוואי גאולוגי) באופק המזרחי ותכנן ללכת לשם, אולם בסופו של דבר החליט להמשיך מערבה עם פראדו. כדי שמלאי המזון יספיק לזמן הנוסף שנדרש, נשלח ויסינטין בחזרה אל גוף המטוס. את המסע בחזרה לגוף המטוס עשה ויסינטין במורד ההר על גבי מזחלת מאולתרת, וכך – את הדרך אותה עשה הלוך בשלושה ימים – הוא עשה בחזרה בשעה אחת. פראדו וקאנסה המשיכו לבדם מערבה לכוון מעבר שנראה בין ההרים.
לאחר מסע של שבוע נוסף הצליחו פראדו וקאנסה לעבור במעבר אותו ראו, והגיעו לנהר. הם המשיכו ללכת לאורכו וגילו סימני ציוויליזציה ראשונים – שרידי מחנה ועדר פרות.
בערב אותו יום התגלו השניים על ידי בוקר צ'ילאני שרכב על סוסו על הגדה הנגדית. בסך הכל, עד שהתגלו, ארך מסעם של פראדו וקאנסה עשרה ימים.
אף על פי שלא הצליחו ליצור קשר קולי ולהעביר לו את זהותם ומצבם, שיער הבוקר את שראה בעקבות שיחה באותו לילה עם ידיד שסיפר לו על פגישתו, מספר שבועות קודם לכן, עם האמן קרלוס פאאס וילארו שהשתתף בחיפושים אחר בנו.
למחרת היום יצא הבוקר בחזרה אל גדת הנהר כשבאמתחתו מזון עבור שני הניצולים על הגדה השנייה. הבוקר יידה אבן שעליה כרך נייר ועיפרון, ובעזרתם רשם פראדו את שאירע ואת הימצאותם של ניצולים באתר ההתרסקות, וזרק אותו בחזרה, אל הבוקר בצידו השני של הנהר. הבוקר קרא, סימן שהבין, ויצא על סוסו לחפש עזרה. לאחר שעות של רכיבה הגיעו הוא ובוקר נוסף שפגש בדרך לתחנת משטרה מקומית ויצרו קשר עם צבא צ'ילה. עוד לפני הגעת צבא צ'ילה פשטה השמועה על בואם של 2 ניצולים מהמטוס בכלי התקשורת של צ'ילה ועשרות עיתונאים הגיעו כדי לראיין את שני הניצולים.
למחרת היום, 22 בדצמבר 1972, כשהם מלווים בפראדו כדי להדריך אותם, יצאו לכיוון אתר ההתרסקות מסוקי צבא צ'ילה. עוד בבוקר אותו יום, בעזרת מכשיר הרדיו שמצאו במטוס, כבר ידעו הניצולים באתר ההתרסקות שפראדו וקאנסה הצליחו במסעם והזעיקו עזרה. מספר שעות לאחר מכן הגיעו מסוקי החילוץ לאתר ההתרסקות, תוך סיכון עצום. בשל תנאי מזג אוויר קשים, יכלו המסוקים לשאת רק מחצית מהניצולים; שאר הניצולים, מלווים בצוות מטפסי-הרים מנוסה שהגיע בצוות החילוץ, נשארו לישון בגוף המטוס לילה נוסף וחולצו בבוקר המחרת. כל הניצולים נלקחו לטיפול רפואי בסנטיאגו לטיפול בשברים, תת-תזונה, מחלת גבהים, כוויות קור, התייבשות וצפדינה שנגרמה ממחסור חמור בוויטמין C.
לאחר החילוץ

בתחילה הסתירו הניצולים את העובדה שניצלו בין השאר בזכות אכילת בשר הרוגי ההתרסקות; אך עד מהרה דלפו פרטים לתקשורת, וניצולי ההתרסקות קיימו מסיבת עיתונאים רשמית שבוע לאחר החילוץ וסיפרו את סיפור הישרדותם במלואו.
מספר שבועות לאחר האירוע שבו הניצולים לאתר ההתרסקות וקברו את חבריהם וקרוביהם שנהרגו. על הקבר הונח גל אבנים שבמרכזו צלב, והאתר הפך לאתר הנצחה להרוגי ההתרסקות. שאריות גוף המטוס הוצתו ונשרפו, כדי למנוע מסקרנים לסכן עצמם בניסיונות הגעה לאזור המסוכן.
ב-2002, במלאת 30 שנה לאירוע, השיקו ניצוליו אתר אינטרנט רשמי.
האירוע בתרבות

מספר ספרים, סרטי קולנוע וסרטי טלוויזיה הופקו בעקבות האירוע:
ספרים
לחיות – סיפורם של ניצולי האנדים, מאת פירס פול ריד, 1974. ראיונות עם הניצולים ובני משפחותיהם.
נס באנדים, מאת וינס רוז וננדו פראדו, 2006.
אחוות השלג, מאת הסופר האורוגוואי פאבלו ויירסי, 2009.
סרטי קולנוע
לחיות, סרט קולנוע בבימויו של פרנק מרשל, 1993. ננדו פראדו שימש יועץ טכני להפקה.
לחיות: עשרים שנה אחרי, סרט תיעודי בקריינותו של מרטין שין, 1993. על חייהם של הניצולים אחרי החילוץ ועל השתתפותם בהפקת סרט הקולנוע.
לכודים: לחיות באנדים, פרק בסדרה "לכודים" של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, 2007.
אחוות השלג, 2023. סרט ספרדי המבוסס על הספר באותו שם. הסרט עלה בינואר 2024 לשידור בשירות נטפליקס, והוא מועמד לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-96.
טלוויזיה
ריק ומורטי, סדרת טלוויזיה קומית. בפרק מספר 8 בעונה 4, "The Vat of Acid Episode" יש סצנה שמושפעת ישירות על ידי טיסה 571.
עלילת סדרת הטלוויזיה "הצהובות" מבית Showtime הושפעה בעיקרה מסיפורם של ניצולי הטיסה.
לקריאה נוספת

יצחק קרונזון: כי מנגד תראה, עמ' 346–352, הוצאת עם עובד, 2010
ננדו פראדו ורוברטו קאנסה
אתר ההנצחה – פברואר 2006
טום או'הלראן

תומאס צ'ארלס "טום" או'הלראן (באנגלית: Thomas Charles "Tom" O'Halleran; נולד ב-24 בינואר 1946) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת אריזונה בין השנים 2017–2023. בתחום המחוז שוכנת אומת נאוואחו לצד קהילות אינדיאניות רבות, מה שהופך את המחוז לבעל השיעור הגבוה ביותר של אוכלוסייה אינדיאנית בארצות הברית.
ביוגרפיה

או'הלראן נולד וגדל בשיקגו שבאילינוי, והביא לידי גמר את לימודיו התיכוניים בתיכון פרובידנס סנט מל. הוא למד באוניברסיטת לואיס במשך שנה בטרם הצטרף אל מחלקת המשטרה של שיקגו (אנ'). מאוחר יותר למד או'הלראן שנה באוניברסיטת דה-פאול. בשנים 1966–1975 שירת במשטרת שיקגו. לאחר מכן מונה למועצת המסחר של עיריית שיקגו, והפעיל עסק עצמאי תוך התמקדות בחוזים עתידיים בטווח של כעשר שנים.
או'הלראן, שהיה אז חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן בבית הנבחרים המדינתי של אריזונה בשנים 2001–2006. לאחר מכן נבחר לסנאט של אריזונה, הבית העליון של בית המחוקקים, כנציג מחוז הבחירה הראשון בשנים 2007–2009. בבחירות המקדימות שנערכו ב-2008, הפסיד לסטיב פירס. לאחר שפרש בעל כורחו מהפוליטיקה באריזונה, אירח או'הלראן תוכנית רדיו בתחנה "KAZM" שבעיר סידונה (Sedona). בבחירות 2014 נטש את שורות המפלגה הרפובליקנית משום שחלק על האידאולוגיה הרפובליקנית בנושאי חינוך, מים ורווחת ילדים. לאחר מכן התמודד על מושב בסנאט של אריזונה במחוז הבחירה השישי כעצמאי, והפסיד בפער זעום בן 3%.
ב-6 באוגוסט 2015 הודיע או'הלראן על מועמדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של אריזונה. הוא נימק את ההיפוך הפוליטי שלו כתוצאה מיחסו החיובי לממשלו של הנשיא ברק אובמה, ובמיוחד על תמיכתו בתקנות ממשלתיות שיגדילו את השימוש באנרגיית רוח ובאנרגיה סולארית. ב-30 באוגוסט 2016 גבר או'הלראן על מיגל אוליבאס בפריימריז הדמוקרטי וזכה במועמדות מפלגתו. בבחירות הכלליות ניצב בפני פול ביבו, השריף של מחוז פינאל, ומועמד המפלגה הירוקה ריי פאריש. הוא גבר על שניהם ברוב דחוק עם 51% מקולות הבוחרים.
דפוס הצבעותיו של או'הלראן בבית הנבחרים מעיד על עמדות ליברליות מתונות. הוא מבקר תכוף של ממשל הנשיא דונלד טראמפ, ולראייה יצא חוצץ נגד צו נשיאותי 13769 ונגד החלטת ממשל טראמפ לקטוע מימון פדרלי לסוכניות ממשלתיות אחרות כגון מִנהל הפיתוח הכלכלי. אחרי הטבח בתיכון דאגלס, או'הלראן, שתמך זה מכבר בעריכת בדיקות רקע מורחבות למבקשים להחזיק כלי נשק אך התנגד לאיסור על בעלות נשקי תקיפה, הצהיר שהוא עשוי לאמץ עמדה נוקשה יותר נגד שימוש בכלי נשק.
בבחירות 2022 הפסיד או'הלראן למועמד הרפובליקני אלי קריין לאחר שגרף 46.1% מקולות הבוחרים. כהונתו נחתמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  ויליאם ב. קרופורד ג'וניור, `OPEN OUTCRY` CHAOS PART OF TRADING ART, באתר שיקגו טריביון, 6 ביוני 1988 (באנגלית)
↑  Tom O'Halleran, באתר Ballotpedia (באנגלית)
↑  Democrat Tom O'Halleran defeats Pinal County Sheriff Paul Babeu in CD-1, באתר ABC News‏, 8 בנובמבר 2016 (באנגלית)
↑  רייצ'ל בייד ובורגס אוורט, Could gun control flip the House to Democrats?, באתר פוליטיקו, 1 במרץ 2018 (באנגלית)
↑  זאק שונפלד, Eli Crane ousts Democratic incumbent to win 2nd Congressional District of Arizona, באתר The Hill‏, 10 בנובמבר 2022 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6hf8mt6  US Congress: O000171
חצרות יסף

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  מחוז הצפון
 ראש העיר:  יהודה פתאל
 תאריך ייסוד:  1991
 תאריך נטישה:  2004
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  8,000
 קואורדינטות:  32°57′38″N 35°04′51″E﻿ / ﻿32.96061111°N 35.08093889°E﻿ / 32.96061111; 35.08093889 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) חצרות יסף(למפת הגליל המערבי רגילה) חצרות יסף(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חצרות יסף(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חצרות יסף  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חצרות יסף (היה גם ידוע בשם סנג'ין) היה שמו של אתר קראוונים שהוקם לקליטת גלי העלייה הגדולים מאתיופיה של מבצע שלמה והעלייה מברית המועצות בשנת 1991. האתר הוקם על שטח אש של מחנה שרגא, שהופשר במיוחד לצורך העניין, בתחום השיפוט של המועצה האזורית מטה אשר, מצפון לעכו, בין היישובים בוסתן הגליל ושבי ציון, על גדתו הצפונית של נחל יסף ומכאן שמו. האתר פעל עד 2004. במהלך 13 שנות קיומו התגוררו בו בעיקר עולים מאתיופיה וכ־8,000  מברית המועצות לשעבר..
רוב תושבי חצרות יסף עבדו מחוץ למקום, אך היו גם  פתרונות תעסוקה פנימיים קטנים. חלקם עבדו במבנה המועצה המקומית, במתנ"ס ובמשתלה המקומית. בשנת 1993 הוקם באתר בית היוצר לאומנות אתיופית בניהולה של הסופרת והאמנית ורד שחף גולן. בשיא פריחתו העסיק בית היוצר כ-100 פסלות ורוקמות מנשות הקהילה.
כמעט כל מה שניתן היה להעתיק למקום אחר הועבר מהאתר. כך גם פסל האריה שניצב בימי הפעילות של האתר בואכה לטיילת שהייתה שם. כיום מוצב פסל האריה ליד מבנה מועצה אזורית מטה אשר.
רקע

אתרי הקרוונים הוקמו בהוראתו של שר הבינוי והשיכון אריאל שרון בממשלת יצחק שמיר, כפתרון דיור זמני, לגלי העלייה ההמוניים בהיקפם, ותוכננו לשמש עד חמש שנים וכשלב מעבר לדיור קבע. לתפקיד ראש צוות תכנון פרויקט המגורים הזמניים מונה האדריכל יונה פיטלסון.
חצרות יסף היה שני בגודלו מבין ארבעה אתרי קרוונים גדולים שהוקמו באותה תקופה והם:
2,308 יחידות דיור בשכונת נחל בקע, בבאר שבע.
1,658 יחידות דיור בחצרות יסף, מצפון לעכו.
918 יחידות דיור בבת חצור (חצורית), בסמוך לבסיס חצור.
914 יחידות דיור בנוה כרמל, בחיפה.
בנוסף, הוקמו מספר גדול של אתרים קטנים במקומות רבים בארץ.
היסטוריה

בשנת 1991 הוכשר השטח בחצרות יסף ובמקום הונחו כ-1,658 קרוונים. ב-25% מהם שוכנו עולי חבר העמים וב-75% מהם שוכנו עולי אתיופיה, שהובאו לארץ במבצע שלמה, שנערך כמבצע הצלה בליל ה-25 במאי 1991 ובמסגרתו הועלו ברכבת אווירית לישראל, ב-33 מטוסים 14,000 איש.
המועצה האזורית מטה אשר סירבה לטפל באתר, לכן, בעקבות המלצת ועדת דקל שהקים משרד הפנים לבדיקת נושא שיוך אתר הקרוואנים בחצרות יסף, החליט משרד הפנים על הקמת מועצה בחצרות יסף. ב-30 במאי 1992 כוננה המועצה המקומית חצרות יסף כוועדה ממונה ובראשה עמד יהודה פתאל.
מלכתחילה היה אתר הקרוונים חצרות יסף המושקע ביותר מבין כלל האתרים. נסללו בו כבישים ומדרכות משולבות, נפתחו גני ילדים ומועדוניות, בית ספר לכיתות א'–ב', אולפן ונפתחו בו נציגויות קטנות של משרדים ממשלתיים כגון משרד השיכון, משרד הקליטה, משרד החינוך ועוד. רכבת ישראל הקימה במקום תחנת רכבת שהייתה חלק ממסילת החוף. החברה למתנ"סים הקימה במקום מתנ"ס, הוקמה ספרייה. נפתחו שני סופרמרקטים, נקודת משטרה, הוקמו  גינות ציבוריות, הוקמה טיילת על חוף הים, מגרש ספורט, מתקני שעשועים, סניף של ויצו ועוד.
היסטוריה > מינהלת חצרות יסף 1996–2001

בתום חמש שנים להקמת המועצה הקרואה היא פוזרה והאתר עבר לרשות מועצה אזורית מטה אשר, שבראשה עמד יהודה שביט, שרצה להקים במקום, לאחר פינוי האתר, כפר נופש בסדר גודל של כ-600 חדרים.
באוקטובר 1996 מונתה לאתר חצרות יסף מנהלת שבראשה עמד עד פירוקה בשנת 2001 יעקב ברודר, לשעבר מנהל מחלקת החינוך באתר. בשנות המנהלת נקלטו באתר 4,500 עולי פלאשמורה, שהגיעו ישירות משדה התעופה. באותה תקופה היו בחצרות יסף 19 גני ילדים, בית ספר מכתה א' ועד כתה י"ב, שהכיל בשיאו 850 תלמידים. מתנ"ס, מרכז למידה שנתמך בעיקר על ידי מגבית בריטניה, אולפן לעברית הגדול בעולם ובו 110 כיתות אולפן, קופת חולים ועוד.
המנהלת פורקה בשנת 2001, עם יציאת כמעט כל התושבים ליישובי קבע. האחריות על האתר עברה לידי משרד הקליטה בראשות שלמה זיו, שניהל את האתר. תהליך פינוי האתר ארך עוד זמן רב ועד שפונו דייריו האחרונים, נגנזו התוכניות להקמת כפר הנופש.
ראו גם

אתגר (יישוב)
לקריאה נוספת

גד שמרון, הביאו לי את יהודי אתיופיה, תל אביב, הוצאת מעריב - הד ארצי, 1998.
גדי בן-עזר, כמו אור בכד-יהודי אתיופיה, הוצאת ר' מס, 1992.
דורית אורגד, שבועת האדרה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988.
מנחם ולדמן, יהודי אתיופיה עדת "ביתא ישראל", הוצאת ג'וינט ישראל - ירושלים, 1985 תשמ"ה.
הערות שוליים

↑  אורי אס, סוף עידן המעברות: חצרות יסף נסגר, באתר הארץ, 20 בינואר 2004
↑  גלית אברהם, אתר הקרוואנים בחצרות יסף - סוף תקופה, באתר ynet, 26 בינואר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473849005171
טמאש קובור

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1867 ברטיסלאבה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  26 במאי 1942 (בגיל 74) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Bermann Adolf 
 מדינה:  ממלכת הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 מעסיק:  ניוגט 
 
טמאש קובור (במקור עד 1905 אדולף ברמן; בהונגרית: Kóbor Tamás;‏ 28 באוגוסט 1867, ברטיסלאבה – 26 במאי 1942, בודפשט) היה סופר ופובליציסט יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה

אדולף ברמן נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ ברמן ושל רגינה שמלצר. הוא למד משפטים, אך לא השלים אותם. הוא קיבל משרה ב"בנק האשראי הכללי ההונגרי" כפקיד. את קריירת הכתיבה שלו החל לצד גיסו, המשורר יוז'ף קיש, בכתב העת "אַ הֵט" (פירושו:השבוע - A Hét). הוא היה הכתב של "פשטי הירלפ" (Pesti Hírlap), "מאדיאר הירלפ" (Magyar Hírlap), פשטי נפלו ועוד עיתונים. במדור "סקיצה" ביטא בכתביו את השקפותיו הפוליטיות.
ב-8 באוקטובר 1895, בבודפשט, נשא את השחקנית רוז'ה ארדאי. אשתו נולדה ב-5 בפברואר 1873 ושמה המקורי היה רוז'ה פליגלמן. בתם, נעמי ליוויה, נולדה באוגוסט של השנה שלאחר מכן, לימים הסופרת נעמי קובור רעייתו של אישטוואן קאלוש.
אפשר לתאר אותו כאחד העיתונאים האמיצים ביותר של עידן מיקלוש הורטי בממלכת הונגריה (1920–1946). בגיליון "העיתון" מ-31 מאי 1925 פרסם את עדותו של שר הפנים לשעבר, אדן בניצקי, אשר חשף את הרצחם של בלה שומודי ושל בלה באצ'ו על ידי אנשי הטרור הלבן. במשך זמן רב הוא יכול היה לכתוב רק בעילום שם. ברומנים שלו הוא תיאר את תהליך ההתבוללות של הבורגנות היהודית בבודפשט. כתביו הופיעו גם ב"עתיד היהודי" של טרנסילבניה". הוא היה חבר באגודת מיצקביץ' ההונגרית, שמטרתה הייתה לטפח את יחסי הונגריה-פולין. מותו נגרם ממחלת לב. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
עבודותיו החשובות יותר

Muzsika és parfum. Regény; Könyves Kálmán, Bp., 1893 (A Könyves Kálmán regénytára)
Aszfalt; Athenaeum Ny., Bp., 1894
Fagy. Elbeszélések; Athenaeum, Bp., 1895 (Az Athenaeum olvasótára)
Marianne; Singer-Wolfner, Bp., 1895
A félisten. Mesék a hónapos szobából; Légrády, Bp., 1896
Hoffmann meséi. Modern fantazmagóriák; Légrády, Bp., 1897
A tisztesség nevében. Regény; Athenaeum, Bp., 1898 (Az Athenaeum olvasótára)
Ő akarta. Kis regények; Légrády, Bp., 1898
A csillagok felé. Regény, 1-2.; Légrády Testvérek, Bp., 1899 (Legjobb könyvek)
Elbeszélések; Lampel, Bp., 1899 (Magyar könyvtár)
Budapest. Regény; Légrády, Bp., 1901
Az élet ára; Pallas, Bp., 1903
A csillagok felé. Regény. 1-2. köt.; Légrády, Bp., 1904
Örök éjszakák; Magyar Kereskedelmi Közlöny, Bp., 1905
Idegenek. Regény; Grill, Bp., 1908 (Magyar írók arany könyvtára)
A jukker-leány; Engel Ny., Bp., 1909 (Mozgó könyvtár)
Munka. Elbeszélések; Franklin, Bp., 1909
A tisztesség nevében. Regény; Magyar Kereskedelmi Közlöny, Bp., 1909
Marianne; Singer-Wolfner, Bp., 191? (Modern magyar könyvtár)
Egyveleg. Novellák; Politzer, Bp., 1911 (Modern könyvtár)
Komédiák; Athenaeum, Bp., 1911 (Athenaeum könyvtár)
Ki a ghettóból, 1-2.; Franklin, Bp., 1911
Hamupipőke őnagysága, 1-2.; Franklin, Bp., 1911
Egy test, egy lélek. Dráma; Eke, Bp., 1911
Aranyhajú Rózsika. Baba-regény; Irodalmi és Nyomdai Rt., Bp., 1912
Furcsa tragédiák; Franklin, Bp., 1913
Cognac-idillek. Novellák; Athenaeum, Bp., 1914 (Athenaeum könyvtár)
A front mögött; Magyar Kereskedelmi Közlöny, Bp., 1918 (Világkönyvtár II.)
A halál; Franklin, Bp., 1918
A bolsevismusról, a bolsevismus alatt; Franklin, Bp., 1919
Művész és egyéb történetek; Lampel, Bp., 1919 (Magyar könyvtár)
Mi az igazság?; Garai Ny., Bp., 1920
Agáta nővér. Színmű; Franklin, Bp., 1920
Furcsák klubja; Franklin, Bp., 1921
Pók Ádám hetvenhét élete. Regény; Franklin, Bp., 1923 (Kóbor Tamás válogatott munkái)
Szidi. Egy varrólány története; Fővárosi Ny., Bp., 1924 k. (Béta olvasó)
Háború és béke; Béta, Bp., 1930 (Kóbor Tamás válogatott munkái)
Regény novellákban; Béta, Bp., 1930 (Kóbor Tamás válogatott munkái)
Szent Harpagon; Globus, Bp., 1932
Hamlet az irodában. Regény; Franklin, Bp., 1934
Álmodom, tehát vagyok; Arany Ny., Bp., 1943
Budapest. Regény; utószó Bodnár György; Pesti Szalon, Bp., 1993 (Pesti Szalon könyvek)
Aranyhajú Rózsika; utószó Rónay László; Argumentum, Bp., 2003
Ki a gettóból; utószó Kőbányai János; Múlt és Jövő, Bp., 2007 (Magyar zsidó elbeszélés)
Hamupipőke őnagysága. Ki a gettóból II.; Múlt és Jövő, Bp., 2008 (Magyar zsidó elbeszélés)
Válogatott munkái (I–XII. Bp., 1930)
לקריאה נוספת

Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái. (יוז'ף סיניאי: יצירותיהם וחייהם של סופרים הונגרים).
Magyar életrajzi lexikon (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש. 1967)
לקסיקון יהודי הונגרי. עורך פטר אויווארי. 1929. טמאש קובור
שטיינר לנקה: טמאש קובור (1938)
אלדאר קומלוש: טמאש קובור (1943)
לאסלו ספרה: סקיצות ומחקרים דיוקן (בפ., 1962)
Endre Sós: Flashing Faces (1965 עם ביבליוגרפיה)
Lászlóné Schreiter Zsuzsánna Kövesdi: An Unusual Monograph מאת טמאש קובור (2014)
Lászlóné Schreiter Zsuzsánna Kövesdi: טמאש קובור, או ברמן היהודי (2021)
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1905. évi 6645. sz. rendelete. MNL-OL 30798. mikrofilm 200. kép 2. karton. Névváltoztatási kimutatások 1905. év 2. oldal 29. sor.
↑  Halálesete bejegyezve a Bp. XI. ker. állami halotti akv. 138/1942. folyószáma alatt.
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. VII. ker. állami házassági akv. 6/1895. folyószáma alatt.
↑  Gerencsér Tibor: A Magyar Mickiewicz Társaság második évtizede. A Magyar Mickiewicz Társaság tagjainak névsora. In: Acta Papensia XI (2011) 3-4. 195-199. o., library.hungaricana.hu.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300112205171  GND: 1057704768  ISNI: 0000 0001 0979 8686  LCCN: n2004034233  SELIBR: 333766  SUDOC: 13649093X  VIAF: 63397465   WorldCat (עם VIAF): 63397465 
קברו של טמאש קובור בבודפשט. בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה: 5B-10-5
טמאש קובור: בשם ההגינות
טמאש קובור: הוד מעלתה סינדרלה
טמאש קובור 1913
חציית הריין בנירשטיין

חציית הריין בנירשטיין על ידי חיילים אמריקאים ב-1945 היה מבצע מפתח בחזית המערבית בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. החל מנירשטיין (Nierstein), 18 ק"מ דרומית למיינץ, בריינלנד-פפאלץ, כמה מאות חיילי רגלים אמריקאים חצו את הריין לדרום הסן ובנו גשרים, עליהם הועברו 60,000 כלי רכב להמשך כיבוש הרייך הגרמני.
מפת המבצע
סקירה כללית > רקע

בשבועות ובחודשים של הנסיגה הגרמנית, שוב ושוב ניתנו פקודות עצירה חסרות משמעות מבחינה צבאית. אישור נסיגה ליחידות מסוימות הגיע לרוב באיחור רב (או בכלל לא); המפקדים הסתכנו בעונשים על הוצאת צווי נסיגה. הדבר הוביל לתסכול בקרב חיילים רבים, להכרח להשאיר ציוד מאחור ולנפגעים מהם היה ניתן להימנע.
לאחר שגשר לודנדורף ליד רמאגן (Remagen) נלכד על ידי חיילים אמריקאים יום קודם לכן מבלי שהושמד, הודח פילדמרשל גרד פון רונדשטט על ידי היטלר כמפקד העליון מערב ב-8 במרץ 1945 ופילדמרשל אלברט קסלרינג מונה ליורשו. קסלרינג קיבל את הפיקוד ב-11 במרץ.
מבצע נימה היה מבצע של הארמיות האמריקאיות השביעית והשלישית וחלקים מהארמייה הצרפתית הראשונה בין ה-15 ל-24 במרץ 1945 (קבוצת הארמיות השישית בפיקודו של ג'ייקוב דיוורס). במסגרת זו, הפפאלץ, ריינהסן (Rheinhessen), חלקים מאזור הריין ואזורי צפון אלזס ולורן שאבדו זמנית במהלך מבצע נורדווינד עברו לשליטת בעלות הברית. כוחות בעלות הברית פרצו את החלקים האחרונים של קו זיגפריד שעדיין הוחזקו בידי כוחות גרמנים והגיעו לריין בין קובלנץ לגמבסהיים (Gambsheim) בחזית רחבה.
צפונה יותר, במסגרת מבצע חוטב עצים, התקדמה קבוצת הארמיות ה-12 בפיקודו של גנרל עומר בראדלי מעמדותיה באייפל אל הריין. הם אבטחו את האגף השמאלי של קבוצת הארמיות השישית. בבואם מאזור דירן, הם טיהרו את השטח שבין שפכי הנהרות ארפט (Erft) ואר (Ahr) ונפגשו עם חיילי הארמייה השלישית בפיקודו של ג'ורג' פטון באזור ארוויילר (Ahrweiler).
החיילים הגרמנים הנסוגים פוצצו את גשר הרכבת ליד מיינץ, במרחק של 17 קילומטרים משם, ב-17 במרץ (צפונה, במורד הזרם). גשר גרנסהיים (Gernsheim) מעל הריין, כ-18 ק"מ דרומית ומעלה לנירשטיין, פוצץ בערב ה-19 במרץ 1945 כחלק מצו האדמה החרוכה של היטלר. ב-18 במרץ 1945, באד קרויצנך (Bad Kreuznach) נמסרה לידי חיילי ארצות הברית ללא קרב. ב-19 במרץ 1945, חיילים אמריקאים נתקלו בהתנגדות עזה מצד יחידה גרמנית בהנהיים (Hahnheim).
ראש הגשר נירשטיין-אופנהיים פונה על ידי חיילים גרמנים בליל ה-21 במרץ 1945. מפקד הכוח, צוותים וראשי קבוצות מקומיות עזבו את האזור בגדה השמאלית של הריין. מעבורת הריין לנדסקרונה הוטבעה בשעה 13:30 אחר הצהריים. האוכלוסייה הסירה את מחסומי הטנקים לדקסהיים (Dexheim), שוואבסבורג (Schwabsburg) ונקנהיים (Nackenheim). דגלים לבנים נתלו על מגדל השמירה, והונפו על מגדלי הכנסייה ובכניסות לעיירות, אך נורו על ידי תותחי נ"מ גרמניים מהגדה הימנית של הריין. מחלקת חיילים גרמנים הופיעה אצל ראש העיר עם פקודות להוריד את הדגלים הלבנים ולבנות מחדש את המחסומים, אחרת נירשטיין תופגז על ידי הארטילריה הגרמנית. בשעה 15:00 נשלחה יחידת סיור גרמנית לנירשטיין ואופנהיים. היא גילתה שבינתיים שוב הונפו דגלים לבנים והוצבו שלטים בכניסות לעיירה. עליהם היה כתוב באנגלית שהאוכלוסייה שלווה; אין לצפות להתנגדות. בשעה 15:30 הגיעו יחידות של הארמייה האמריקאית השלישית לדינהיים (Dienheim), ובשעה 16:00 הגיעו לאופנהיים. בשעה 16:15 פינה רוכב אופנוע אמריקאי את הדרך לבית הספר בנירשטיין. זמן קצר לאחר מכן, טנקים אמריקאים עם חי"ר צעדו פנימה מכיוון אופנהיים, דקסהיים ושוואבסבורג. משלחת אמריקאית התקבלה בלשכת ראש העיר בשעה 17:00, והפקודות הראשונות הוכרזו באמצעות צלצול הפעמונים: "משעה 19:00 אין לאזרחים להסתובב ברחובות. יש עוצר של 48 שעות לכולם. יש למסור כלי נשק ופגיונות. התושבים צריכים להישאר רגועים". ב-22 במרץ 1945 כבשו כוחות אמריקניים את מיינץ, שעדיין נאמר שהיא מבצר.
סקירה כללית > מבצע החצייה

המבצע החל לאור ירח ובראות טובה ב-22 במרץ 1945 בסביבות השעה 22:00. הקבוצות הראשונות של הארמייה האמריקאית השלישית של ג'ורג' פטון חצו את הריין בנירשטיין. בהתאם לגובה המים, רוחב הנהר הוא כ-244 עד 366 מטרים בנקודה זו. דיוויזיית הרגלים ה-5 תחת פיקודו של סטפורד לירוי אירווין חלק מהקורפוס ה-12, בפיקודו של מנטון אדי, ביצע התקפת פתע לילית מצפון לאופנהיים, בעוד שדיוויזיית הרגלים ה-90, מאחורי מסך ערפל מלאכותי, ערכה התקפת דמה בהמשך הזרם במיינץ.
כאשר נחתו הסירות המתנפחות הראשונות על הגדה הימנית של הריין, שבעה חיילים גרמנים נכנעו, חתרו על פני הריין ללא ליווי והפכו לשבויי מלחמה בנירשטיין. שתי פלוגות שנחתו דרומה יותר נקלעו לירי כבד של מקלעים.
חיל הרגלים חצה ב-200 סירות מתנפחות. ב-23 במרץ הושלם גשר הפונטונים הראשון (גשר טרדוויי, "Class 40") ומטוסים אמריקאים פטרלו כדי לבסס מחדש עליונות אווירית. טנקים וכלי נשק כבדים אחרים הועברו במעבורות או LCVP (רכבי נחיתה).
בשעות הצהריים המאוחרות של 23 במרץ, גנרל אדי הורה על דיוויזיית השריון ה-4 בפיקודו של יו גאפי (Hugh Gaffey) לתקוף בשעות הבוקר של היום שלאחר מכן. חיילים אמריקאים צעדו קדימה במהירות, במיוחד לכיוון גרוס-גראו (Groß-Gerau).
ב-24 במרץ הוקמו גשר מסלול שני וגשר פונטון כבד. עד 31 במרץ 1945, 60,000 כלי רכב חצו את הריין על הגשרים הללו.
עם הפעולה הזו, פטון הגיע יום לפני חציית הריין של פילדמרשל ברנרד מונטגומרי ליד וזל (Wesel; מבצע נבחרת). עוד דווח כי פטון השתין בריין כשהוא עומד באמצע הגשר הזמני.
בצד הגרמני, יחידות חיילים שונות, בעיקר צעירים וגברים מבוגרים ששירתו בפולקסשטורם, היו בפיקודו של הגנרל הנס פלבר. פלבר פיקד על הארמייה השביעית עד ה-25 במרץ. מפקדו החדש של פלבר, פילדמרשל אלברט קסלרינג, ומפקד קבוצת ארמיות G, אוברסט-גרופנפיהרר פאול האוסר, עקבו בדריכות אחר האירועים מבסיס הפיקוד של הקורפוס ה-12 בגרוס-גראו. פלבר הורה לקצינים לקבל החלטות על סמך המצב בשטח.
סקירה כללית > לאחר מכן

הכוחות האמריקאים, שחצו את הריין בנירשטיין, פנו לאחר מכן דרך פרנקפורט אם מיין והנאו דרך הוהה רן (Hohe Rhön) לכיוון מיינינגן, כדי להתקדם משם בכיוון דרום מזרח לקובורג (Coburg) וביירוית עד ה-18 באפריל 1945.