יוסיף סטלין
מורשתו ודעותיו > סטלין והיהודים

סטלין, כמו שותפיו למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (רסדר"פ), נדרש לשאלת הלאומים, למרות שלפי הפרשנות שנקטו בה במפלגתו לגבי הסוציאליזם, לאומיות עומדת בסתירה לפרוגנוזה שכן הבעיה החברתית היא מעמדית ותו לאו. הסיבה לכך הייתה שבפועל האוכלוסייה ברוסיה הורכבה מ-194 קבוצות אתניות, וכי רוסים אותנטיים היוו רק 44% ממנה. יהודים היו אמנם רק אחת מיני אינספור קבוצות אתניות, אך מקומם בקרב כל סוגי המהפכנים (מאישים כמו טרוצקי שהתנערו מכל פרטיקולריזם יהודי, עבור בהוגים מסוגו ולדימיר מדם שהיו אמנם נייטרליים לגבי היעלמות היהודים אך עמדו על כך שתתרחש מרצון, ועד אלו ששילבו בכפיפה אחת לאומיות יהודית וסוציאליזם) בלט מאוד. זה היה הרקע לכך שב-1912 פרסם סטלין מאמר על הלאומיות, בו טען כי לדעתו היהודים אינם נחשבים כלאום. טיעוניו של סטלין לא התקבלו על ידי רבים כולל במפלגתו, וכשנה מאוחר יותר, פרסם לנין מאמר באותו הנושא, ובו קבע כי זכות ההגדרה העצמית שמורה לכל עם, כולל אלו שנמצאים במקומות מושבם במעמד של מיעוט.
על רקעה של אותה הבעיה בדיוק – שאלת מקומם של מיעוטים בכלל ושל המיעוט היהודי בתוך כך – החליט סטלין לאפשר בשנות ה-30 הקמת אזור יהודי אוטונומי בבירוביג'ן, ליד הגבול הסיני. הסיבות העיקריות להקמתו היו: רצונו של השלטון הסובייטי לתת מראית עין של מענה לשאיפות הלאומיות של היהודים במסגרת ברית המועצות, ולא בארץ ישראל (הציונות נתפסה אז כאיום על האידאולוגיה הקומוניסטית); והשאיפה למשוך יהודים להתיישב באזור נידח ומרוחק על גבול ברית המועצות, במטרה לאכלס אזור זה ולחזק את האחיזה הסובייטית שם. בסופו של דבר האזור נשאר מאוכלס ברובו של ידי רוסים ואוקראינים ומיעוט יהודי. שפותיו הרשמיות היו יידיש ורוסית.
במהלך מלחמת העולם השנייה פתחה ברית המועצות את שעריה והעניקה מקלט למאות אלפי פליטים יהודים. לאחר הפלישה הנאצית למערב פולין ב-1939 ברחו יהודים רבים משם לאזורים המזרחיים של פולין, שסופחו לברית המועצות. עם תחילת המתקפה הנאצית על ברית המועצות ב-1941, נמלטו מאות אלפי יהודים מהאזורים המערביים של המדינה, שנכבשו על ידי הצבא הגרמני, לאזורים מרוחקים של ברית המועצות, שלא נמצאו בסכנת כיבוש, ולרפובליקות האסייתיות. היהודים אף קיבלו עדיפות בתור לנסיעה ברכבות, שפינו אזרחים מהאזורים שנמצאו בסכנת כיבוש נאצי, במסגרת "פקודת הרכבות" הידועה של סטלין. לא היה זה מקלט אידיאלי, משום שרבים מהפליטים היהודים נשלחו לעבודות כפייה ורובם חיו בתנאים קשים וסבלו ממחסור במזון בתקופת המלחמה. אך הוא בוודאי היה עדיף על החלופה של הישארות תחת השלטון הנאצי. ניתן לומר שיחסה של ברית המועצות כלפי הפליטים היהודים היה הומני בהשוואה למדינות רבות אחרות, שנעלו שעריהן בפני פליטים יהודים.
ייתכן כי סטלין היה נגוע באנטישמיות, אך יחסו כלפי היהודים בברית המועצות לא התאפיין מלכתחילה בשנאה יוקדת כמו זו של הנאצים, וכמה מעוזריו, כמו גנריך יגודה, היו יהודים.
הייתה קיימת טענה, שיחסו השלילי של סטלין כלפי היהדות נבע מהאידאולוגיה המרקסיסטית, שיצאה נגד כל הדתות. אין זה נכון לומר, שהוא היה אנטי יהודי יותר מאשר אנטי-נוצרי. המשטר הסובייטי ניהל מאבק נחוש נגד הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית ברוסיה, לא היסס להרוס ולפוצץ כנסיות ידועות ורדף באכזריות אנשי דת נוצרים. כך גם נגד האסלאם. מאבקו הרצחני של סטלין כנגד כל מי שלא הלך או לא נראה שהלך בתלם, הקשה על החוקרים למצוא ראיות לכך, שהוא פגע באנשים מסוימים עקב היותם יהודים. לתקופה ארוכה לא מעט אישים בולטים מצמרת השלטון הסובייטי היו ממוצא יהודי. חלקם הגדול אומנם מצאו את מותם במהלך ה"טיהורים" שערך סטלין, אך קשה לענות על השאלה אם נהרגו בגלל יהדותם, או בשל החשדנות החולנית שאפיינה את סטלין כלפי אקדמאים ופעילים קומוניסטים שונים בני לאומים שונים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, דווקא אחרי תקדים השואה של יהודי אירופה, ארגן סטלין שני מסעות הסתה אנטישמיים, שגבו קורבנות בנפש בקרב אישים בולטים בציבור היהודי בברית המועצות ויצרו אווירה עוינת במיוחד כלפי הציבור היהודי. מסעות אלו השתלבו במדיניות הדיכוי של המשטר הסטליניסטי בכל תחומי חיי התרבות והאקדמיה בברית המועצות. להבדיל מהמסעות המקומיים נגד אליטות של התרבויות הלאומיות במדינות שונות של ברית המועצות, המסעות נגד האקדמאים היהודים, כמו הסופרים בשפה יידיש (בולטים מביניהם הוצאו להורג ב-12 באוגוסט 1952), הרופאים, מסע חשיפת השמות היהודים מלידה של מפורסמים ששינו את שמותיהם לשמות רוסיים, לווו בהסתה שהתפשטה בתקשורת ובמסגרת סניפי המפלגה ובמקומות העבודה בכל שטחי ברית המועצות. העילות הרשמיות היו המאבק בקוסמופוליטיות ה"בורגנית" ובציונות. אקדמאים יהודים הואשמו האשמות שוא בקשרים עם החוגים ה"אימפריאליסטיים" במערב, באופן ספציפי הרופאים היהודים שכונו "צבועים בחלוקים לבנים" – הואשמו בניסונות לרצוח את מנהיגי ברית המועצות ובראשם סטלין. המסעות נגד האינטליגנציה היהודית בשנותיו האחרונות של סטלין, שהתרחשו אחרי תקדים השואה של יהודי אירופה, לבשו אופי אנטישמי מובהק והציתו שנאה בעם נגד היהודים. חלק מהציבור התחיל לחשוש למשל מלפנות לטיפול לרופאים יהודים. לולא מותו של סטלין ייתכן שמסעות המעצרים, הגירוש והוצאות להורג נגד היהודים היו ממשיכים ומסכנים את קיום הציבור היהודי כולו.
בהשראתו של סטלין גם במדינות מזרח אירופה בשם המאבק בציונות התחילו מסעות של סילוק עסקנים ומנהיגים קומוניסטים יהודים והוצאתם להורג. לצידם נעצרו והוצאו להורג גם מנהיגים לא יהודים של המפלגות האחיות.
אולם בשנות ה-1950 המגמה בברית המועצות וגם במדינות הלוויין ב"מחנה הקומוניסטי" הייתה צמצום נוכחותם של יהודים בצמרת המפלגה ובמקומות השפעה על מנת לנסות לחזק את הזדהות העם עם המפלגה השלטת.
בשנת 1943 הקימה קבוצה של אנשי רוח יהודים, ביוזמתו של לברנטי בריה, את "הוועד היהודי האנטי פשיסטי". לוועד זה היה תפקיד תעמולתי חשוב בזמן המלחמה, בקרב היהודים בעולם שנקראו לעזור לברית המועצות במאמץ המלחמתי נגד הנאצים. אולם לאחר המלחמה פעילותם במערב בשרות ברית המועצות התחילה לשמש כתירוץ בניית תאוריית קונספירציה נגדם, במיוחד, אחרי שמדינת ישראל שקמה כמדינה דמוקרטית ב-1948 נחלה אכזבה על ידי קשריה עם המערב. סטלין התחיל אולי שוב פעם לחשוש מהלאומיות היהודית שהתעוררה אחרי השואה והקמת מדינת ישראל. כתוצאה מכך, בשנת 1948 נרצח בתאונה מפוברקת יושב ראש הוועד היהודי האנטיפשיסטי, השחקן היהודי שלמה מיכאלס, ואנשי הוועד נעצרו, נשלחו למאסר ונרצחו בחלקם ב-1952, במה שנודע כ"ליל המשוררים הרצוחים" (הוצאתם להורג של "הרוגי המלכות הסובייטים"). פעולות אלו לוו במסע הסתה נגד "גורמים קוסמופוליטיים", כשהכוונה בכך היא ליהודים.
בשנים 1947–1948 החליט המשטר הסובייטי של סטלין לתמוך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, כאשר הם העריכו, שזה תואם את האינטרסים הגלובליים של ברית המועצות.
בשנים 1947–1949 העניקו ברית המועצות ומדינות הגוש הסובייטי תמיכה מדינית בלתי מסויגת להקמת מדינת ישראל ולביסוסה. תמיכת הגוש הסובייטי איפשרה את קבלת תוכנית החלוקה על ידי עצרת האו"ם, והעניקה סיוע רב ערך לתנועה הציונית ולמדינת ישראל במאבקים המדיניים שהם ניהלו במהלך מלחמת העצמאות. ברית המועצות גם איפשרה למדינות בגוש הסובייטי להעניק סיוע צבאי חיוני ליישוב היהודי ולמדינת ישראל במהלך המלחמה. כמו כן בשנים 1948–1951 בהסכמת ברית המועצות השלטונות המקומיים עודדו את עליית יהודי רומניה ובולגריה לישראל. המדיניות הסובייטית כלפי המדינה היהודית בראשית דרכה לא נבעה מ"אהבת מרדכי". ההנהגה הסובייטית חתרה לנצל את חלוקת א"י, ואת המלחמה הישראלית-ערבית, כדי להחליש את הנוכחות הצבאית ואת ההשפעה של בריטניה במזרח התיכון, לערער את היציבות של המשטרים הערביים השמרניים באזור, ולהקל על חדירת השפעה קומוניסטית לתוכו.
ב-6 בנובמבר 1948, יום מהפכת אוקטובר, שלח דוד בן-גוריון לסטלין מברק ברכה חם. בתחילת שנות ה-50 כבר כינה אותו "חם גרוזיני", לזעמם של ראשי מפ"ם.
בחודש ינואר 1953, בעלילת משפט הרופאים, נעצרו רופאים יהודים רבים והואשמו כי זממו להרעיל את הנהגת המדינה. היה ברור כי לא רק גורל הרופאים עומד על הכף, אלא כי המדובר בתחילת סדרת פעולות אנטישמיות שעלולות להביא לאסון. כפי הנראה, מותו של סטלין שבא כשלושה חודשים לאחר מכן מנע מסע אנטישמי רחב היקף, שהיה כבר בשלבי תכנון סופיים ולקראת ביצוע.
לאחר מות סטלין התאבלו עליו גורמים רבים בשמאל הישראלי, ובעיתון מפ"ם "על המשמר" סוקרו חייו באהדה כולל פרסום מודעת אבל על מותו. המפלגה אף ערכה ביום מותו אספת אבל, בה נאם חבר הכנסת מרדכי בנטוב. רק לאחר שנחשפו פשעיו על ידי חרושצ'וב ב-1956, הסתייגו ממנו אותם גורמים.