stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרור קרן
ביוגרפיה

קרן נולד בשכונת גבעת המורה בעפולה. משפחת אביו ברחה מפולין לברית המועצות בימי השואה. אביו היה קצין בחיל האוויר ולאור קידומו ושינוי הבסיסים בהם שירת, עברה המשפחה להתגורר בילדותו בבאר שבע, ובשנות העשרה שלו - בכפר סבא. החל את דרכו המקצועית בחוג הדרמטי של חטיבת הביניים שז"ר ובקבוצת התיאטרון של תיכון כצנלסון בכפר סבא. שירת בתיאטרון צה"ל, ובתום שירותו החל לשחק בתיאטרון חיפה. אחר כך נסע ולמד משחק ב-"Mountview theater school" בלונדון. הוא חזר אחרי שנה, שיחק כשנה נוספת בחיפה ואחר כך עבר לתיאטרון הבימה. בשנים 1994–1998 היה השחקן הראשון שאינו עולה מברית המועצות ששיחק בתיאטרון "גשר".
קריירה > בטלוויזיה

תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בתוכנית האמנות "בקצה המכחול" בערוץ הראשון בשנת 1991, בה השתתף לצד קרן מור, עמוס שוב, שרון כהן ועוד. בשנת 1998 שיחק בתפקיד רב-פקד זלצר במיני-סדרת המתח הישראלית "ארץ קטנה, איש גדול". שנה לאחר מכן החל לגלם את יואל בסדרת הטלוויזיה "שבתות וחגים", ששודרה במשך חמש עונות בערוץ 3. הודות לתפקיד זה זכה לפרסום נרחב. בשנת 2000 השתתף קרן בקלטת הילדים "דוד פומפה" לצידה של דפנה דקל. קרן השתתף גם בסרטי הטלוויזיה "יונה סידס - מורה דרך", "לילה ללא לולה", אני פורים, בתפקיד הראשי בסרט "רינה ואריק לנצח" (2003) וכן בסדרות "20 פלוס", "מילואים", "בטיפול" ו"לא הבטחתי לך". כמו כן השתתף בסדרת המתח הטלוויזיונית "דאוס" בתור מר גולד. במקביל, הופיע בתוכניות הבידור "של מי השורה הזאת?" ו"שערורייה". קרן השתתף בתוכניות הילדים "פרפר נחמד" של הטלוויזיה החינוכית, "סיפורי סומסום" בערוץ הופ!, "סיפורי גן חיות" בערוץ 2 ובקלטות וידאו לילדים כגון "הדוד פומפה" והופיע ב"קצה של חוט", מופע משותף עם המוזיקאי אורי לשמן.
בשנת 2011 שיחק בסדרה "סימני שאלה", ובשנת 2012 בסדרה "יום האם" לצד קרן מור. בשנת 2013 החל להגיש את התוכנית "תמונה חדה", העוסקת בקולנוע דוקומנטרי ששודרה בערוץ הראשון,
בשנת 2014 השתתף במספר פרקים בעונה השנייה של הסדרה "זגורי אימפריה" בתפקיד רב מקובל מאופקים.
בשנת 2015 שיחק במיני-סדרה "חשודה" בערוץ 10. בשנת 2016 החל לשחק בסדרה "מטומטמת".
מאז 2021 דרור קרן מקריין את פרקי הסדרה "הבלתי חשובים" בכאן 11.
קרן גם שימש כפרזנטור של מספר חברות מסחריות - סלקום (2004), עוף טוב (2006-2008) והפניקס חברה לביטוח (החל מ-2019).
קריירה > בקולנוע

קרן שיחק בסרטים "לילסדה", "מייד אין איזראל" (Made in Israel), "כלבת", "אדם בן כלב", "סיפורי תל אביב" "רחמים", "מסוכנת" וב"אביבה אהובתי". בשנת 2009 הופיע בסרט "חמש שעות מפריז", של הבמאי לאון פרודובסקי. בשנת 2010 שיחק בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי", ושיחק בסרט הילדים "אני לא מאמין אני רובוט". בשנת 2012 שיחק בתפקיד ד"ר שמואל בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק". בשנת 2015 שיחק בסרט "קאפו בירושלים" בבימויו של אורי ברבש. בשנת 2018 שיחק בסרטו של יעקב גולדווסר "שרוכים". בשנת 2023 שיחק בסרטו של מתן יאיר "חדר משלו", בסרט "בית" ובסרט "טור פרידה", בבימוי רוני ניניו.
קריירה > קריירת דיבוב

דיבב את שריף וודי בארבעת סרטי "צעצוע של סיפור" של דיסני ופיקסאר (באנגלית דיבב את הדמות טום הנקס), סיריוס בלק בסדרת סרטי הארי פוטר (במקור גארי אולדמן), וילי וונקה בעיבוד של טים ברטון ל"צ'רלי בממלכת השוקולד" (באנגלית: ג'וני דפ), ברט מנקה הארובות בגרסה העברית של "מרי פופינס" (באנגלית: דיק ואן דייק), מדבב את דמותו של "רנגו", ואת החתול במגפיים בשני סרטי "החתול של שרק". באלו הדב ספר הג'ונגל.
קרן זכה פעמיים בפרס האקדמיה לשחקן הטוב ביותר בדרמה לטלוויזיה על תפקידיו ב"רינה ואריק לנצח" וב"קצכן".
קריירה > קריירה בתיאטרון

קרן שיחק בהצגות רבות:
בתיאטרון הקאמרי שיחק בהצגות: "אשכבה", "קברט לוין" ו"יעקובי ולידנטל" מאת חנוך לוין, "טובים השניים", "הנפש הטובה מסצ'ואן", "אורזי מזוודות", בואינג בואינג, במחזמר "המפיקים", בתפקיד הראשי בהצגה "משרתם של שני אדונים", במחזה "אשה בורחת מבשורה" (בשיתוף עם תיאטרון הבימה), "אישה בורחת מבשורה", בשנת 2017 שיחק בתפקיד הראשי ב"סוס אחד נכנס לבר", על פי ספרו של דויד גרוסמן שבעיבודו למחזה השתתף וגם ביים אותו. בשנת 2020 שיחק במחזה "הבן" בקאמרי מאת פלוריאן זלר שביים גלעד קמחי בתרגום של דורי פרנס. בשנת 2022 שיחק במחזה הדוד וניה. משנת 2024 משחק במחזה טרטיף מאת מולייר שביימה רוני ברודצקי בתפקיד ארגון.
בתיאטרון צוותא שיחק ב"אוי אליאס אליאס", מופע קברט במלאת 70 להולדתו של חנוך לוין, וב"אִישְׁ'ל ורוֹמַנְצקָה" מאת חנוך לוין (2019).
בתיאטרון חיפה שיחק ב"שוליים קשים", "הבולשת חוקרת", "בונבנטורה" ו"עיר חופשית".
בתיאטרון הבימה שיחק בהצגות "ליל העשרים", "לב טוב", "ההולכים בחושך".
בתיאטרון גשר שיחק בהצגות "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", "טרטיף", "בשפל", וב"עיר - סיפורי אודסה".
בסוף 2008 העלה מופע סטנד-אפ "מצד שני", אותו גם כתב. המופע רץ במשך כשלוש שנים.
בשנת 2015 כתב את המחזה "על האש", שהוצג בתיאטרון הקאמרי בבימויו. במחזה זה קרן חוזר אל מחוזות ילדותו ומעמת בערב יום העצמאות את ההורים, דור המייסדים, ואת הבית שחלמו עליו, עם ילדיהם ועם מה שהוא היום. על מחזה זה זכה קרן בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית מחזאי השנה.
באוקטובר 2020, גלם את ראש הממשלה בנימין נתניהו, במסגרת פרויקט בו שמונה שחקנים ויוצרים הקליטו את תמלילי חקירות ראש הממשלה, בתיקי 1000, 2000 ו-4000.
פרסים והוקרה

קרן זכה במספר פרסים עבור פועלו בתיאטרון, בהם פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל, פרס פינקל עבור תפקיד נפתלי ב"ליל העשרים", פרס רוזנבלום לשנת 1997, זוכה פרס השחקן המצטיין בתיאטרון הקאמרי עבור תפקידו ב"טובים השניים". ב-2018 זכה בפרס התיאטרון הישראלי, בקטגוריית השחקן הראשי הטוב של השנה, עבור תפקידו ב"סוס אחד נכנס לבר".
| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1997 | פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה |  |  | זכייה |
| 2004 | פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | שחקן בדרמה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה | רינה ואריק לנצח | זכייה |
| 2005 | פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | שחקן בדרמה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה | קצכן | זכייה |
| 2006 | פרס אופיר | השחקן הטוב ביותר | אביבה אהובתי | מועמדות |
| 2009 | פרס אופיר | השחקן הטוב ביותר | 5 שעות מפריז | מועמדות |
| 2016 | פרס האקדמיה לטלוויזיה | השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית | יום האם | זכייה |
| 2023 | פרס אופיר | השחקן הטוב ביותר | טור פרידה | מועמדות |
| 2023 | פרס אופיר | שחקן המשנה הטוב ביותר | בית | זכייה |
| 2023 | פרס אופיר | התסריט המקורי הטוב ביותר | בית | מועמדות |
חיים אישיים

אשתו הראשונה הייתה מאיה חנוך, בתו של שלום חנוך, ולהם שני בנים, בהם עמרי קרן שהוא מוזיקאי.
בשנת 2003 נישא בשנית לשירה רוזנפלד ונולדו להם תאומות. ב-2011 השניים התגרשו.
כיום קרן נמצא בזוגיות עם זמרת האופרה גוני כנעני.
הוא נולד עם חור בעור התוף באוזן ימין ולכן לא שומע באוזן זו.
אוטובוס גג פתוח

נוסעים על סיפון אוטובוס ישן של ליילנד טיטאן עם גג פתוח צופים בנוף בדבון.
אוטובוס תיירות פתוח ומודרני בצרפת
אוטובוס פתוח עתיק בסאות'דאון
אוטובוס טיולים פתוח למחצה בקאושיונג, טייוואן
אוטובוס גג פתוח הוא אוטובוס אשר נבנה ללא גג או הוסר ממנו הגג, בדרך כלל אוטובוס דו-קומתי אך לפעמים גם חד קומתי, בעבר, אוטובוסים נבנו ללא גגות, אך כיום הם נבנים רק עבור שירותי תיירות וטיולים. חלקם נעשים על ידי הסרת הגג כולו או חלקו מאוטובוס קונבנציונלי יותר.
היסטוריה

עד שנות ה-20 רוב האוטובוסים הדו-קומתיים, אם לא כולם, נבנו ללא גג בקומה העליונה, והם היו ה"פתוחים" המקוריים.
אוטובוסים פתוחים משמשים כיום בעיקר כאוטובוסי תיירות בערים, או סביב מונומנטים כפריים או אזורים בעלי עניין מיוחד.
אוטובוסים עם גג פתוח משמשים באזורים מסוימים בשירותי תחבורה ציבורית רגילים, באקלים חם, או כשירותים עונתיים באקלים ממוזג. שירותים עונתיים הם לעיתים קרובות בעיירות חוף, או לאורך נתיבי כפר או חוף בעלי נוף מיוחד.
אוטובוסים פתוחים משמשים לעיתים קרובות למצעדי ניצחון של קבוצות ספורט, וכפלטפורמות צפייה זמניות באירועים כמו הדרבי. ניתן לשכור וינטג' (אנ') פתוח גם לאירועים כמו חתונות. הם עשויים לשמש אנשים בולטים במצעד כדי להבטיח ראות מרבית; זה עשוי להיות דאגה ביטחונית כמו עם מכוניות פתוחות; בשנת 2009 הותקף אוטובוס גג פתוח שהוביל את משפחת המלוכה ההולנדית.
סוגים

אוטובוס התיור המסורתי הפתוח היה בדרך כלל אוטובוס מורשת משוחזר, או אוטובוס סטנדרטי שהוסב. לפעמים האוטובוס עובר הסבה אם החלק העליון שלו ניזוק מפגיעת מכשול נמוך כמו גשר. מפעילי טיולים מייצאים לפעמים אוטובוס דו-קומתי מבריטניה, וממירים אותו לאוטובוס פתוח. זאת כדי ליצור רושם של אוטובוס בריטי ארכיטיפי, כמו אוטובוס AEC Routemaster London, אף על פי שלעיתים קרובות האוטובוס שנרכש בפועל אינו Routemaster.
עיצובים מודרניים של אוטובוסים פתוחים זמינים, כיום עם מספר סרנים ארוכים ותכונות גישה נוחה לרצפה נמוכה כפי שניתן לראות באוטובוסים סגורים רגילים. רבים נוספים הוסבו מאוטובוסים קונבנציונליים שלא נדרשו עוד לשירות סדיר ולכן אולי אין להם תכונות כאלה.
הגג באוטובוס פתוח ניתן להסרה חלקית או מלאה, עם מעקה הגנה. ניתן להשאיר חלק גג שלם מלפנים או מאחור, וגובה החלון המלא/חצי עשוי להישאר בחלקים הפתוחים. לחלק מהאוטובוסים הפתוחים יש גג שניתן להתאים מחדש, להתאמה במזג אוויר סגרירי. לחלקם עשויים להיות גם מושבים בסיפון העליון עמידים בפני מזג אוויר.
יהודה לייב כהן

ערך זה עוסק בחוקר תרבות יידיש. אם התכוונתם לתלמיד המגיד ממזריטש, ראו .
יהודה לייב כהן (Cahan;‏ 1881, וילנה - 1937, ניו יורק) היה בין גדולי החוקרים של פולקלור היידיש ביהדות מזרח אירופה, ובמיוחד במחקרם של שירי היידיש.
קורות חייו

יהודה לייב כהן נולד בשנת 1881 בווילנה, האימפריה הרוסית (כיום בליטא). בגיל שמונה משפחתו העתיקה מגוריה לוורשה, בה למד כהן את מקצוע השענות, למד במקביל בחדר והשתתף במפגשי יום ראשון אצל המשורר והסופר י"ל פרץ. פרץ עודד את כהן בן השמונה לאסוף ולתעד שירים. בשנת 1901, והוא כבן 20, היגר כהן ללונדון (אנגליה) בה חי במשך שלוש שנים. בשנת 1904 הוא היגר לניו יורק (ארצות הברית) ובה השתקע (כהן חי כ-33 שנים בניו יורק, עד מותו בשנת 1937). כמו רוב הפולקלוריסטים היהודים של מזרח אירופה, כהן לימד את עצמו. למרות שבמקצועו היה שען, הקדיש את עיקר זמנו לאיסוף פולקלור וללמידתו. במקביל למחקר אתנוגרפי, הוא הקדיש זמן גם ללימוד התאוריה של פולקלור, בחן ופיתח נושאים כמו מקורות הפולקלור היהודי, היחסים בין הפולקלור היהודי לפולקלור הבינלאומי, הקשר בין הרכב בעל פה ובכתב, והערכת מהימנותם של אוספי פולקלור.
גישתו בפולקלור

גישתו לאיסוף פולקלור, כפי שהתפרסמה בסדרת מאמרים שרובם יצאו לאור ביידיש, כללה את מערכת היחסים בין האספן לאינפורמנט ואת עבודת האספן על החומר שאסף. לגבי הקשר עם אינפורמנטים, כהן דיבר על הצורך לטפח קשר הדוק עמם, ולתעד את המידע שהתקבל מהם באופן מלא, מילה במילה, לפני שלב השעתוק. לגבי הקשר בין האספן והחומר, כהן האמין כי עדיף שאספן יתמחה בז'אנר שמתאים לו. הוא היה מודע לחשיבותו של ההקשר התרבותי וקבע כי אספנים חייבים ללמוד את טבעה של המסורת שבכוונתם לתעד.
לפי תפישתו, על אספנים לפתח את היכולת להבחין בין שירה ומוזיקה אותן הגדיר כפולקלור אותנטי, לבין כאלה שאינן אותנטיות לשיטתו, בהן שירים בני זמנו, שירי עובדים, שירי חתונות ושירי חג ודת. הדאגה המרכזית של כהן הייתה להגדיר את ז'אנר השירה העממית, והקריטריון הראשי היה משך הזמן שהשיר הופץ בין אנשים, אם כי כהן הדגיש גם את חשיבות המנגינה. לטענתו רק שילוב של מילים ומנגינה יחדיו מבטאת את נשמת העם. כהן הבדיל בין שירי עם אותנטיים לשירים "בסגנון שירי עם", להם התייחס כמוזיקה פופולרית. הוא האמין כי יש שירי עם אוניברסליים, ולמרות שהם אינם ספציפיים בהכרח לתרבות מסוימת, כל תרבות מעניקה להם אופי מיוחד משלה.
כהן קרא תיגר על ההשקפה של מבקרי ספרות היידיש, שקבעו כי המילה "אהבה" אינה חלק מלקסיקון היידיש עד אמצע המאה ה-19, והוא הראה כי יהודים רבים שרו שירי אהבה ביידיש כבר במאה ה-16.
גישתו בפולקלור > הקשר עם מכון ייווא

יִיווֹא ("ייִדישער װיסנשאַפֿטלעכער אינסטיטוט"), "המכון המדעי היהודי" או "המכון למחקר יהודי", הוא מכון לאורתוגרפיה, מילונאות ותקינות בשפת היידיש, שנוסד ב-1925. כשעסק בתקנון השפה, נחשב כמקביל לאקדמיה ללשון העברית בשפת היידיש (למעשה לוועד הלשון העברית), וכהן שמר על קשרים הדוקים עם ועדת האתנוגרפיה שלו בווילנה (פולין). למרות שגישת כהן נתפסה בין חוקרים כבררנית יותר וגם ביקורתית יותר מהמקובל במכון, ועדת האתנוגרפיה קיבלה אותו כסמכות. כהן גם הוזמן להיות המרצה הראשון על אתנוגרפיה כאשר הוקם סניף ייווא בארצות הברית. הודות להיקף העצום של פעילותו כאספן ולעומק מחקרו, עבודתו משפיעה על חוקרי הפולקלור היהודים עד ימינו.
מורשתו

לאחר פטירת יהודה לייב כהן בשנת 1937, תכננו בייווא להוציא לאור את כל עבודותיו, בהן האוספים של שירי עם ואגדות עם ועבודות תאורטיות, אך הם הספיקו לפרסם רק את סיפורי העם, שכן שאר החומר נעלם במהלך מלחמת העולם השנייה.
מורשתו > פרסומים > ספרים

Cahan, Y.L., Yidishe Folkslider mit Melodien ( 1912),(1930)
Cahan, Y.L., Yidishe Folks-mayses (1931)
Cahan, Y.L., Shtudyes vegn Yidisher Folksshafung (1952).
Cahan, Y.L., ed. Yidisher folklor (Yiddish Folklore). Vilna: YIVO, 1938 (in Yiddish).
מורשתו > פרסומים > מאמרים

Cahan, Y.L., Dos yidishe folkslid - (The Yiddish Folksong), Shtudyehs vegn yidisher folksshafung - (Studies in Yiddish Folklore) New York, 9-42, עמ' 1952
Cahan, Y.L., Folksgezang un folkslid: bamerkingen tsu arbet un frayhayt, (Folk Singing and Folksong)
New York YIVO, 1926, עמ' 139–154
Cahan, Y.L., Folkslid un fokstimlekh lid (Folksong and Songs Sung by the Folk), Shtudyehs vegn yiddisher folksshafung YIVO, 194–201, עמ' 1952
קורות

Proverbs in Israeli Folk Narratives: A Structural Semantic Analysis. Folklore Fellows Communications 232. Academia Scientiarum Fennica, Helsinki 1982.
I.L. Perets vi a zmler fun yidishe folkslider: Bamerkungen tsu zayne kolektsyes. (I.L. Peretz as a Collector of Yiddish Folksongs: Comments to His Collections). YIVO bleter 12:1-3 (1937): 280–285.
Tsu hilf dem zamler (Assisting the Collector). In Shtudyes vegn yidisher folksshafung, ed. Max Weinreich, p. 141-149. New York: YIVO, 1952.
Vegn a program far’n folklor-zamler (On the Program for the Folklore Collector). In Shtudyes vegn yidisher folksshafung, ed. Max Weinreich, p. 129–140. New York: YIVO, 1952.
Vegn yidishe folksmayses. (On Yiddish Folk Märchens). In Shtudyes vegn yidisher folksshafung, ed. Max Weinreich, pp. 240–261. New York: YIVO, 1952.
Vi alt zaynen undzere libe lider? (How Old Are Our Love Songs). In Shtudyes vegn yidisher folksshafung, ed. Max Weinreich, pp. 69–87. New York: YIVO, 1952.
Yidishe folkslider: Mit melodien (Yiddish Folksongs with Melodies). 2 vols. New York: International Library, 1912.
Yidishe folkslider (Yiddish Folksongs). In Der pinkes: Yorbukh fun der geshikhte fun der yiddisher literature un shprakh, far folklore, kritik un bibliografye, ed. Shmuel Niger, p. 364–365. Vilna: Kletskin, 1913.
Yidishe folkmayses: Funem folksmoyl gezamlt (Yiddish Wondertales: Collected from Oral Folk Tradition). Vilna: Yiddishe folklor bibliotek, 1931.
Cahan, Y.L. - Encyclopedia of Jewish Folklore and Traditions Raphael Patai (Editor), Haya Bar-Itzhak (Editor) M.E.Sharpe, 2013
ראו גם

י"ל פרץ
ייווא
הערות שוליים

↑  האדם המוסר מידע לאספן/חוקר על התרבות והפולקלור הנחקרים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287759005171  PLWABN: 9810598119405606  BnF: cb10429006h (data)  GND: 124733182  ISNI: 0000 0000 7689 040X  LCCN: no92024484  NTA: 297589342  SELIBR: 242325  SUDOC: 148400485  VIAF: 8328971   WorldCat (עם VIAF): 8328971
פרס הולברג

| --- | --- |
 תיאור:  פרס למחקר אקדמי
 מדינה:  נורווגיה 
 הגוף המעניק:  אוניברסיטת ברגן 
 סכום הזכייה:  6,000,000 כתר נורווגי 
 תקופת הפרס:  2003–הווה (כ־22 שנים) 
 נקרא על שם:  לודוויג הולברג 
 holbergprisen.no
 
לודביג הולברג, על שמו נקרא הפרס
פרס הזיכרון הבינלאומי על שם הולברג (באנגלית: The Holberg International Memorial Prize) נוסד ב-2003 בידי ממשלת נורווגיה במטרה להגביר את המודעות לערך של המחקר האקדמי באמנויות, מדעי הרוח, מדעי החברה, משפטים ותאולוגיה, בין אם בתוך אחד מהתחומים הללו או באמצעות עבודה בינתחומית. הפרס נוסד לכבודו של הסופר הדני-נורווגי לודוויג הולברג ומשלים את פרס אבל במתמטיקה שנוסד ב-2002.
פרס הולברג ממומן באמצעות קרן הזיכרון על שם לודביג הולברג שברשותה 200 מיליון קרונות נורווגיות, ונוסדה ב-1 ביולי 2003 בידי הממשלה הנורווגית. הסמכות לפקח על פרס הולברג הופקדה בידי אוניברסיטת ברגן. האוניברסיטה הקימה חבר נאמנים לקרן הזיכרון על שם הולברג ומינתה ועדה אקדמית שמורכבת מחוקרים בולטים משדות אקדמיים רלוונטיים ומאוניברסיטאות שונות. חבר הנאמנים מעניק את הפרס השנתי על בסיס ההמלצות של הערכות הוועדה האקדמית שהתקבלו ממלומדים המחזיקים במשרות בכירות באוניברסיטאות ומוסדות מחקר בתחומים האקדמיים בהם ניתן הפרס.
נכון לשנת 2024, הפרס הכספי הוא בסך 6 מיליון קרונות נורווגיות (כ־527,000 אירו, או 574,000 דולרים).
זוכי הפרס

2004 - ז'וליה קריסטבה, מנהלת Sciences des textes et documents Department, ב-University of Paris 7) Jussieu).
2005 - יורגן הברמאס, פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת פרנקפורט, גרמניה.
2006 - שמואל נח אייזנשטדט, פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
2007 - רונלד דבורקין, פרופסור למשפטים ולפילוסופיה מאוניברסיטת ניו יורק, ארצות הברית והקולג' האוניברסיטאי של לונדון שבממלכה המאוחדת.
2008 - פרדריק ג'יימסון, פרופסור ומופקד הקתדרה על שם ויליאם ליין בתוכנית לספרות ולימודים רומאניים באוניברסיטת דיוק.
2009 - איאן האקינג (Ian Hacking), פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת טורונטו.
2010 - נטלי זימון דייוויס, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת טורונטו, קנדה; פרופסור אמריטה באוניברסיטת פרינסטון
2011 - יורגן קוקה (Jürgen Kocka), פרופסור באוניברסיטה החופשית של ברלין
2012 - מנואל קסטלס, אוניברסיטת דרום קליפורניה
2013 - ברונו לאטור, המכון למדע המדינה פריז
2014 - מייקל קוק, אוניברסיטת פרינסטון
2015 - מרינה ורנר (Marina Warner), בירקבק, אוניברסיטת לונדון
2016 - סטיבן גרינבלט (Stephen Greenblatt), אוניברסיטת הרווארד
2017 - אונורה אוניל (Onora O'Neill), אוניברסיטת קיימברידג'
2018 - קאס סאנסטיין, אוניברסיטת הרווארד
2019 - פול גילרוי (Paul Gilroy), יוניברסיטי קולג' לונדון
2020 - גריזלדה פולוק, אוניברסיטת לידס
2021 - מרתה נוסבאום, אוניברסיטת שיקגו
2022 - שילה ג'סנוף (Sheila Jasanoff), אוניברסיטת הרווארד
2023 - ג'ואן מרטינז אליאר (Joan Martinez Alier), האוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה
פרויקט בתי הספר של פרס הולברג

הקרן מעניקה גם פרס הולברג לפרויקט בתי הספר
.
קבוצות תלמידים מהכיתות העליונות בבתי הספר התיכוניים מנהלים פרויקטי מחקר משל עצמם. שלושת המתחרים הסופיים נבחרים לבסוף לקבל את הפרס בשם בתי ספרם.
פרויקט בתי הספר של פרס הולברג > המקבלים בשנת 2006

ברגן הנדלגימנסיום: "נוער וארוחת בית הספר בצהריים. מה ילדים אמורים לאכול בבית הספר?"
גלמן וידרגנאד סקול: "נוער והנריק איבסן. מה הצעירים של ימינו חושבים על איבסן?"
לבנג'ר וידרגנאד דקול: "נוער ותוכנית חילופי תלמידים. מהי ההשפעה על נוער ששוהה בחו"ל לגבי הגישה, ההתנהגות ובחירת הקריירה."
הוועדה

הוועדה האקדמית לבחירת הזוכה בפרס הולברג מנתה (ב-2008) ארבעה חברים:
הנינג קוץ', פרופסור למשפטים, אוניברסיטת קופנהגן, דנמרק.
סטיין קוהנל, פרופסור לפוליטיקה חברתית משווה, בבית הספר על שם הרטי לממשל, ברלין, גרמניה.
טוריל מוי, פרופסור לספרות ולימודים רומאניים, אוניברסיטת דיוק, דורהאם, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית.
תוריד קארלסן סיים, פרופסור לתאולוגיה, אוניברסיטת אוסלו, נורווגיה.
ביקורת

דרך הפרס זכתה לחיצי ביקורת. ג'ון אלסטר ביקר במיוחד את ועדת הפרס, מכיוון שהיא כוללת שלושה נורווגים ודני אחד ואין בה נציגים אקדמיים מרחבי תבל.
הערות שוליים

↑  פרס הולברג לפרויקט בתי הספר
ועידת הלסינגפורס

ועידת הלסינגפורס היא ועידה ציונית, שנערכה בהלסינקי בשנת 1906. במסגרת הוועידה, נתקבלו החלטות מפורשות על פעולת ההסתדרות הציונית לארצותיה השונות, לשיפור מעמדן של הקהילות היהודיות בפזורה, והבטחת הזכויות של היהודים בארצות השונות. „הלסינגפורס״ הוא שמה השוודי של הלסינקי.
בתגובה למאבק הפוליטי המחמיר ברוסיה, שבא לביטוי במהפכת 1905 ובפרעות ביהודים, למשל פוגרום באודסה והפוגרום השני בקישינב, הוחלט על כינוס הוועידה השלישית של 'ציוני רוסיה', שתמכו לאורך כל הדרך בכך שהתנועה הציונית תטפל גם ב'עבודת ההווה' (המדיניות הארצית), קרי חיי היהודים בהווה - בגולה, ולא רק בתכנון העתיד בארץ ישראל. ממארגני הוועידה ומנסח החלטותיה היה זאב ז'בוטינסקי, המכתיר בזיכרונותיו את הוועידה 'פסגת נעורי הציוניים', בראש הוועידה ישב ד"ר יחיאל צ'לנוב. במקביל לוועידת ציוני רוסיה התכנסה ב-1906 בקרקוב ועידת קרקוב של ציוני האימפריה האוסטרו-הונגרית.
פטרוגארד, נציגים לוועידת הלסינגפורס 1906, ביניהם: אברהם אידלסון, זאב ז'בוטינסקי, בצלאל יפה, אריה לייב יפה, אלכסנדר גולדשטיין
רקע

הוועידה הראשונה של ציוני רוסיה הייתה ועידת ורשה, הוועידה השנייה הייתה ועידת מינסק.
בקונגרס הציוני השביעי, שהתכנס ב-27 ביולי 1905 בבזל, הוחלט לשלול כל רעיון התיישבות מלבד ארץ ישראל, החוגים הציוניים ברוסיה, בדומה לאחיהם באוסטריה, לא הצליחו למצוא את נקודת האיזון בין מטרת הציונות לעתיד לבוא לבין התמודדות עם בעיות נוכחיות שמחייבות פעילות של התנועה בגולה (המדיניות הארצית, שתיקרא מאוחר יותר "עבודת ההווה").
היזמה לכינוס הוועידה באה מאנשי העיתונות הציונית. באותה תקופה יצאו לאור שלושה עיתונים ציונים ברוסיה, היו אלו: כרוניקה ייברייסקוי ז'יזני בעריכתו של אברהם אידלסון שיצא לאור בפטרבורג בשפה הרוסית, דאס יודישע פאלק בעריכתו של יוסף לוריא שיצא לאור בווילנה ביידיש, גלוס ז'ידובסקי בעריכתו של נח דוידסון שיצא לאור בוורשה בפולנית.
נקודת המוצא המשותפת לכל הזרמים הציוניים הייתה שלילת הגלות, כלומר מטרת התנועה הציונית היא יציאה מהגלות. אולם התקיים דיון בשאלה מה יחס התנועה הציונית למצב היהודים בגלות, כל עוד חי הציבור היהודי בגלות. האם יש לפעול בכיוון תחייה לאומית בגלות ולפעול למען הישגים לאומיים,
ההנהגה הוותיקה של חובבי ציון ובראשה מנחם אוסישקין ויחיאל צ'לנוב, כונתה ציוני ציון, כי לגישתם, על התנועה הציונית לעסוק אך ורק בנושאי ארץ ישראל והשגת הצ'ארטר שרצה הרצל.
מפלגת הפועלים היהודית הסוציאליסטית (שכונתה "סיימיסטים" וגם "סרפ" - תחיה) תמכה באוטונומיה לאומית פוליטית פרסונלית ליהודי רוסיה, לדעתם הציונות היא היעד הסופי והדרך להשגתה היא הקמת הלאום העברי בגולה, כאשר הלאום העברי יתבסס ויצבור זכויות, יוכל לדעתם לבנות מדינה.
בר בורוכוב, ופועלי-ציון צידדו ב"נוֹרמליזציה של הגלות". לדעתם הגלות היא שלילית ואי אפשר לתקנה תיקון מהותי, אבל גלות עם פוגרומים, גלות שמשולבת בהיעדר זכויות ליהודים היא גלות שלילית ויש לתקנה, כך שתהייה דומה לגלות במדינות מערב אירופה. לפיכך על התנועה הציונית ברוסיה לפעול להביא את מצב היהודים לזה הדומה ליהודי מערב אירופה.
ההנהגה הצעירה יותר, שביטאונה היה הראזסווייט בהנהגת אברהם אידלסון, בהשתתפות זאב ז'בוטינסקי ובתמיכת יצחק גרינבוים חשבו שהדרך לארגן את העם היא אוטונומיה לאומית הנתמכת על ידי השלטון, אוטונומיה הפורצת את גבולות התנועה הציונית ומכלילה את כל היהודים. אחרי שהיהודים יהיו מאורגנים יוכלו לפעול למען מדינה יהודית בארץ ישראל, לפיכך על התנועה הציונית להיות מעורבת בחיי היום-יום של היהודים בכל מקום בו הם חיים ובנוסף, לא הייתה דחיפות לדעתם ליישוב ארץ ישראל, כי הפתרון הטריטוריאלי נועד למצוא פתרון ליהודים בזמן הפוגרומים, הפוגרומים שככו ולכן ניתן לדון בבעיות השוטפות.
המכנה המשותף לכל הזרמים הציוניים היה הרצון להפוך את התנועה הציונית לגורם מרכזי בקרב היהודים. לשם התמודדות עם חילוקי הדעות כונסה הוועידה. אוסישקין עצמו לא השתתף בוועידה.
מארגני הוועידה השלישית ביקשו לכנס אותה בסנקט פטרבורג אולם לא קיבלו רישיון מתאים, ולכן הוחלט להתכנס בהלסינקי שנהנתה מאוטונומיה חלקית תחת שלטון הצאר ולפיכך היה בה חופש ביטוי יחסית למקובל ברוסיה של אותה תקופה.
הוועידה נערכה במלון באלאבא שבעיר.
החלטות הוועידה

החלטות הוועידה סימנו שלב שני, ומעשי יותר, לתהליך שהחל עוד בקונגרס הציוני הראשון בבזל (1897), אשר נוסף על "תוכנית בזל" (המציבה כמטרה עיקרית את הקמתו של בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל) דובר בו גם על מאבק לשיפור מצבם של היהודים והבטחת זכויותיהם האזרחיות השונות בארצות מגוריהם. הצורך במאבק זה עלה בעקבות הפוגרומים הרבים שחלו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 במדינות אירופה, ומזרח אירופה בעיקר. אמנם, הקונגרס הציוני ו"תוכנית בזל" ייצגו את הדעה כי רק הקמת בית לאומי לעם היהודי תאפשר שוויון אמיתי של היהודים, כאומה ככל האומות, אך שריר וקים היה הצורך לדאוג לזכויותיהם של יהודי אירופה עד שתמומש "תוכנית בזל" ותוקם המדינה היהודית.
הוגי הוועידה שאפו להפוך את התנועה הציונית ברוסיה לגוף פוליטי שיהיה מעורב בפוליטיקה הפנימית ברוסיה. בכך היו דומים להוגי כינוס ועדת קרקוב של אותה שנה, שאף הם החליטו על עירוב התנועה הציונית בפוליטיקה של אוסטריה.
מטרה המעורבות הפוליטית הייתה השגת הכרה בלאומיות היהודית ברוסיה ומאבק לאישור שלטון עצמי שיושג באופן חוקי. האוטונומיה המבוקשת נועדה לעסוק בנוסף לעניינים התרבותיים (כגישת הבונד) גם בכל שאר הנושאים הלאומיים.
את נאום הסיכום נשא ד"ר צ'לנוב ובנאום הדגיש כי החלטות הוועידה לא באו לשנות את חזונו של הרצל והביע את ביטחונו כי גם הרצל, אילו היה בחיים, היה מאשר את החלטות הוועידה. את נאום הנעילה נשא הרב של קהילת הלסינקי.
ביום האחרון של כינוס הוועידה, 27 בנובמבר 1906 (10 בדצמבר לפי הלוח החדש), הוקראו החלטות הוועידה (שנודעו גם כ"תוכנית הלסינגפורס"):