stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' מקגוורן
סנאטור > הבחירות לנשיאות ולסנאט ב-1968

באוגוסט 1967, ביקשה תנועת המתנגדים לנשיא ג'ונסון אדם שיאתגר את הנשיא בבחירות של 1968. האדם הראשון שבחרה בו התנועה היה הסנאטור רוברט קנדי, שסירב, ובספטמבר 1967 פנתה התנועה למקגוורן. מקגוורן, לאחר לבטים רבים, סירב להתמודד, מחשש שיסכן את סיכוייו להיבחר שוב לסנאט. התנועה הצליחה לשכנע את הסנאטור יוג'ין מקארתי להתמודד. הוא היה אחד מהסנאטורים ה"יוניים" היחידים שלא ניסו שוב להתמודד לסנאט.
בבחירות המקדימות, הצליח מקארתי בהתחלה. רוברט קנדי נכנס למירוץ, הנשיא ג'ונסון פרש ואת מקומו תפס סגן הנשיא יוברט האמפרי. מקגוורן תמך בקנדי, אולם מקארתי והאמפרי היו ממדינת מינסוטה השכנה ולכן הוא העדיף להישאר נייטרלי במירוץ. מקגוורן אירח את שלושתם במהלך מסע הבחירות המקדימות בדקוטה הדרומית, בו ניצח קנדי לצד ניצחונו בקליפורניה באותו הלילה. מקגוורן דיבר עם קנדי בטלפון דקות ספורות לפני ההתנקשות בו.
לאחר כמה ימים, הפצירו עוזריו של קנדי במקגוורן לתפוס את מקומו ולהתחרות על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות. הם כעסו על מקארתי בשל התחרות מולו והתנגדו להאמפרי אידאולוגית, ולא רצו לתמוך באחד מהם. מקגוורן שקל את הבקשה, ונאלץ לוודא כי אחיו של רוברט, טד קנדי, אינו מעוניין להתמודד על התפקיד, ובנוסף דאג לגבי סיכוייו להיבחר מחדש לסנאט. באותה השנה החל לנקוט בעמדה מרכזית יותר מבחינת הצבעותיו בסנאט. בסוף יולי, נעצרה בתו תרזה על אחזקת מריחואנה. לבתו של מקגוורן היו חיים קשים, והיא סבלה מדיכאון ומאלכוהוליזם. תחת החוק החדש בדינה, יכלה תרזה להיכנס לכלא לחמש שנים לפחות. מקגוורן ידע שהבוחרים השמרנים במדינה ידחו אותו בגלל מעצר בתו. העובדה שצו החיפוש על תרזה לא היה תקף הובילה לזיכויה.
מקגוורן הסכים להתמודד והכריז על כך ב-10 באוגוסט 1968, בוושינגטון, שבועיים לפני הוועידה הדמוקרטית הלאומית תוך כדי שהוא מציג את עצמו כיורשו של קנדי. הוא טען שיוג'ין מקארתי לא רוצה להיות נשיא באמת. האמפרי הוביל מיד עם פתיחת הוועידה, אולם מקגוורן הצליח למשוך בערך שלוש מאות צירים שתמכו בקנדי. במהלך הוועידה גינה את פעולות משטרת שיקגו כנגד המוחים מחוץ לאולם הוועידה. מקגוורן לא הצליח להשיג עוד צירים בתוך המפלגה ומועמדים משניים לקחו ממנו קולות. הוא סיים במקום השלישי עם 146.5 צירים, הרבה מאחורי מקארתי, שהשיג 601, והאמפרי שהשיג 1760.25 צירים.
מקגוורן תמך בהאמפרי, לכעסם של מתנגדי המלחמה שקראו לו בוגד. האמפרי הפסיד מאוחר יותר בבחירות הכלליות לריצ'רד ניקסון הרפובליקני. מקגוורן חזר להתעסק בהתמודדותו לסנאט, וניצח את המושל הרפובליקני לשעבר ארצ'י גובורד. הבוחרים תמכו במקגוורן לאחר מעצר בתו, אולם התנגדו ליחסו למשטרת שיקגו. אולם מקגוורן ניהל מסע בחירות נמרץ והתמקד בכהונתו המוצלחת. הוא זכה ב-57% מהקולות, הניצחון הקל ביותר שהשיג בקריירה שלו.
סנאטור > שנותיו האחרונות בסנאט

לאחר הפסדו בבחירות, אף שהמשיך בפעילותו הפוליטית, במשך שנים התקשה מקגוורן להתאושש מהתבוסה המוחצת., אשתו אלינור לקחה זאת קשה אף יותר, ולאחר הבחירות אף שקלה להעביר את המשפחה לאנגליה. המפלגה הדמוקרטית הורידה את בעלי בריתו מעמדות השפעה בתוך המפלגה, והוא לא זכה למעמד חזק בתוך המפלגה. ב-20 בינואר,1973, מעט זמן לאחר השבעתו השנייה של ניקסון, נאם מקגוורן וביקר את ניקסון, מה שהוביל לביקורת קשה כלפיו. מקגוורן הקפיד להתבדח בנושא ההפסד שלו, ואף טען שתמיד רצה להפסיד בבחירות. עם זאת, הוא המשיך לכעוס על ההפסד שלו. ניקסון התפטר באוגוסט 1974 בגלל פרשת ווטרגייט. מקגוורן טען שהחנינה אותה העניק הנשיא החדש ג'רלד פורד לניקסון בספטמבר 1974 הייתה לא ראויה, בהתחשב שעוזריו של ניקסון הלכו לכלא.
מקגוורן המשיך לנסות לשרוד מבחינה פוליטית. בבחירות לסנאט ב-1974, נראה היה שיפסיד בגלל התמודדותו הכושלת. במאי 1973, הוא כבר החל את מסע הבחירות שלו לסנאט. ליאו תורנס, אסיר ששוחרר מצפון וייטנאם לאחר שש שנים, טען שמקגוורן סייע לאויב בהצהרותיו. מקגוורן טען שללא מלחמה לא היו שבויים, ושתמיד רצה לסיים את המלחמה. תורנס הפך למועמד מטעם הרפובליקנים, אולם המלחמה לא הפכה לנושא במהלך מערכת הבחירות. מסע הבחירות התמקד בעיקר בנושאי חקלאות וכלכלה בשל המיתון של אותן שנים. תורנס טען שמקגוורן התמקד בעיקר בניסיונו להיבחר לנשיאות ובהוצאות גבוהות בניסיונו להיבחר שוב לסנאט. מקגוורן טען שתורנס הוא טרמפיסט שהגיע ממינסוטה כדי להשיג משרה פוליטית. בשנה של פרשת ווטרגייט, בה זכו הדמוקרטים לניצחונות רבים, הצליח מקגוורן להיבחר שוב בנובמבר 1974 עם 54% מהקולות.
לאחר ניצחונו, שקל מקגוורן להתמודד שוב לנשיאות בבחירות של 1976, אולם המפלגה הדמוקרטית לא רצתה שיתמודד שוב. מקגוורן לא חיבב את ג'ימי קרטר והצביע לפורד. רק ב-2007, לאחר מותו של פורד, חשף מקגוורן שתמך בו. מקגוורן שינה את עמדתו בנושאי דרום-מזרח אסיה ב-1978 בגלל רצח העם בקמבודיה. הוא טען שרצח העם גרם לשואה להיראות זניחה, ותמך במעורבות צבאית בינלאומית בקמבודיה כדי להדיח את שלטון הקמר רוז'.
ועדת הסנאט לנושאי תזונה הרחיבה את פעילותה וניסתה להביא למדיניות הזנה לאומית. ב-1977, פרסמה כללי תזונה שנועדו להילחם בבעיות בריאותיות. הדו"ח, שנקרא "דו"ח מקגוורן", דרש מהאמריקנים לאכול פחות שומן, כולסטרול וסוכר מעובד, ויותר סיבים ופחמימות מורכבות. ההמלצות כבר היו ידועות בקרב הקהילה הרפואית, אולם הוועדה פרסמה את הכללים בציבור. תעשיות הבקר, החלב, הביצים והסוכר התנגדו להמלצות, גם כאלו מדקוטה הדרומית. הוועדה הובילה לארגון מחדש של מחלקות ממשלתיות ובעתיד הפכה למרכז למדיניות תזונתית.
בבחירות לסנאט ב-1980, היה מקגוורן אחד מהסנאטורים הליברלים שהמועצה לפוליטיקה שמרנית ניסתה להדיח. המועצה ועוד קבוצות מתנגדות להפלות התמקדו בתמיכתו של מקגוורן בחוקים למען הפלות. לראשונה נאלץ מקגוורן להתמודד בתוך מפלגתו. יריבו הרפובליקני היה ג'יימס אבדנור, שסיים את כהונתו הרביעית כחבר קונגרס, היה אהוד בקרב החקלאים אולם היה שמרן. אבדנור הדגיש את הליברליות של מקגוורן ואת ניתוקו, לכאורה, מדקוטה הדרומית. מקגוורן הדגיש את מעורבות המועצה לפוליטיקה שמרנית, ואבדנור נאלץ לגנות אותה. מקגוורן השקיע תקציב גדול פי שניים מאבדנור וביקר את סירובו של אבדנור להתעמת מולו. הוא הצליח לצמצם את הפער, אולם בבחירות של 1980 הובס לחלוטין, והשיג רק 39% מהקולות. מקגוורן היה אחד מהדמוקרטים הרבים שאיבדו את תפקידיהם בשורת הניצחונות הרפובליקניים, שכונתה "מהפכת רייגן".
לאחר הסנאט והבחירות של 1984

מקגוורן לא התחרט על ההפסד שלו. אף על פי שההפסד כאב לו, הוא הבין שתושבי דקוטה הדרומית רצו מועמד שמרן יותר. עם זאת, הוא סירב להאמין שהליברליזם סיים את תפקידו. הוא נותר פעיל בפוליטיקה, ובינואר 1981 הקים את הארגון הפוליטי "אמריקנים למען היגיון". הארגון תמך בליברלים והתנגד לימין הנוצרי. ב-1982, שינה את שם הקבוצה לוועדה לפעולה פוליטית, שגייסה 1.2 מיליון דולר למען מועמדים ליברלים בבחירות לקונגרס ב-1982. הוא פירק את הוועדה כשהחליט להתמודד שוב על הנשיאות.
מקגוורן החל ללמד ולהרצות באוניברסיטאות בארצות הברית ובאירופה. בין 1981 ו-1982, לימד היסטוריה באוניברסיטת ניו אורלינס. הוא החל לנאום בתשלום.
ב-1984 ניסה מקגוורן שוב להתמודד על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות. רבים חששו שיובך בניסיון ההתמודדות, ומקגוורן עצמו ידע שלא יוכל לנצח, אולם הרגיש מחויב לנסות לגרום למפלגתו לפנות לכיוון ליברלי יותר. ללא רצון אמיתי לנצח, הוא פרסם תוכנית בת עשר נקודות למדיניות חוץ ופנים. המועמדים האחרים לא תקפו אותו והוא נחשב ל"מצפון" של המפלגה.
למקגוורן לא היה יותר מדי כסף בבחירות, אף על פי שכמה ידוענים תמכו בו. הוא הפתיע רבים כשבאספות הבחירה באיווה הגיע למקום השלישי מתוך כמה מועמדים, אולם הגיע למקום החמישי בבחירות בניו המפשייר. מקגוורן התחייב לפרוש אם לא יגיע למקום הראשון או השני במסצ'וסטס, ופרש לאחר שסיים את הבחירות במסצ'וסטס במקום השלישי, אחרי גארי הארט, שניהל את מסע הבחירות שלו ב-1972, ווולטר מונדייל. מקגוורן תמך במונדייל. מקגוורן אירח את סאטרדיי נייט לייב ב-14 באפריל 1984.
מקגוורן נאם בפני ועדת המצע של המפלגה, ובוועידה הדמוקרטית הלאומית נאם כנגד הנשיא רייגן ושיבח את המפלגה. הוא זכה לתמיכתם של ארבעה צירים. מקגוורן פעל למען מונדייל וג'רלדין פררו, אולם השניים הפסידו לרייגן בבחירות הכלליות בתבוסה שהייתה התבוסה הקשה ביותר מאז תבוסתו של מקגוורן.
בשנות השמונים, היה מקגוורן עמית מחקר במכון למחקרי מדיניות בוושינגטון. בספטמבר 1987, הרצה בנושא יחסים בינלאומיים בווירג'יניה.
מקגוורן ביצע כמה השקעות נדל"ן בוושינגטון והתעניין בתפעול מלונות. ב-1988, השקיע את הכסף שהרוויח מנאומיו לצורך שיפוץ פונדק בקונטיקט. המלון פשט רגל ב-1990. ב-1992 פרסם את גרסתו לגבי ניהול המלון. הוא טען שהמיתון של אותה התקופה פגע בו, וגם הרגולציה הממשלתית, שלטענתו פגעה בעסקים הקטנים. מקגוורן טען שאם היה יודע במהלך כהונתו בסנאט את הקושי הביורוקרטי, היה פועל בנושא. השמרנים אימצו את הצהרתו.
לאחר מכן שקל להתמודד בבחירות של 1992. דמוקרטים רבים החליטו להימנע מכך בגלל האהדה הגדולה לנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש לאחר מלחמת המפרץ, ומקגוורן רצה לנהל מסע בחירות שלא יהיה קשור למלחמה, בה תמך. במאי 1991, הכריז שלא ירוץ ושעדיף שמועמד צעיר יותר ינהיג את הליברלים. במקום זאת, מונה לנשיא המועצה למדיניות במזרח התיכון, מוסד ללא כוונת רווח שנועד ללמד אמריקנים בנושאים של המזרח התיכון. הוא כיהן בתפקיד בין יולי 1991 ל-1997.
בין ה-12 ל-13 בדצמבר, נפלה בתו תרזה לתוך בור מושלג בוויסקונסין, כשהייתה שיכורה, ומתה מהיפותרמיה. מקגוורן חשף את העובדה שבתו נאבקה באלכוהוליזם מזה שנים. הוא כתב לאחר מכן את סיפור מאבקה של בתו תרזה באלכוהוליזם, ספר שיצא ב-1996. בספרו טען שהקריירה שלו רק החמירה את מצבה. הספר הפך לרב מכר ובעזרת הרווחים הקים מקגוורן מרכז לטיפול באלכוהוליזם על שם בתו. הוא טען שהיה מדובר באירוע הקשה בחייו.
שגריר ארצות הברית בסוכנויות האו"ם למזון ולחקלאות

באפריל 1998 נבחר מקגוורן על ידי הנשיא ביל קלינטון לשגריר ארצות הברית בסוכנויות האו"ם למזון ולחקלאות, תפקיד בו כיהן כשלוש שנים. מועמדותו הוכרזה ב-19 בפברואר, וב-6 במרץ אישר הסנאט את מועמדותו. ב-10 במרץ מונה באופן רשמי, והוא עבר לרומא ב-14 באפריל. מקגוורן טען שלא רדף אחרי התפקיד.
במסגרת תפקידו שב לפעול לצמצום הרעב בעולם, ודרש להקטין את מספר הרעבים בעולם בחצי עד ל-2015. הוא תכנן תוכניות מפורטות, דרש הגדלת משלוחי עודפי מזון למען תלמידים במדינות זרות, וקבע מטרות. הוא עבד תוך שיתוף פעולה עם עמיתו לסנאט לשעבר, בוב דול, לצורך השגת תמיכה לתוכנית תלושי מזון וסיוע תזונתי לנשים בהריון בארצות הברית בסנאט.
תוכנית משותפת של מקגוורן ודול נוסדה בשנת אלפיים, וסיפקה מעל עשרים ושניים מיליוני ארוחות לילדים בארבעים ואחת מדינות במשך שמונה שנים. תוכנית החינוך והתזונה שלו ושל דול עוגנה בחוק ב-2002. היא זכתה לתקצוב של 300 מיליון דולר בשנת אלפיים ומאה מיליון דולר בכל שנה לאחר מכן. נעשו ניסיונות להגדיל את התשלום לתוכנית בין 2007 ל-2008, והיא זכתה לעוד שמונים מיליון דולרים ב-2009. בין 2011 ו-2012, זכתה למימון של 200 מיליון דולרים בשנה. התוכנית הרחיבה את מספר התלמידים. באוגוסט 2000 העניק קלינטון למקגוורן את מדליית החירות הנשיאותית. ב-2001 פרסם מקגוורן ספר שהציע תוכנית לחיסול הרעב תוך שלושים שנים. בינואר 2001 ביקש ממנו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש להישאר בתפקידו.
באוקטובר 2001, מונה מקגוורן לשגריר עולמי של האו"ם בנושאי רעב עולמי, הסוכנות שהקים לפני ארבעים שנה. הוא היה פעיל שם גם לפני מותו. מקגוורן היה חבר בחבר הנאמנים של תוכנית המזון העולמית. בנוסף סייע לקבוצות למען החקלאות.
ב-2001 פורסם ספר רב מכר שעסק בטייסי המפציצים במלחמת העולם השנייה. לראשונה הכיר הציבור את מקגוורן הלוחם.
מקגוורן המשיך להרצות ולהופיע בציבור, וגם עם דול. ב-2005 פרסמו השניים חיבור שדרש את חיסול הרעב העולמי. בין 2003 ו-2005, ניהל חנות ספרים, עד שמכר אותה. ב-2003 עבר לפלורידה, כשאשתו סובלת ממחלות לב.
באוקטובר 2006, הוקמה ספרייה על שם מקגוורן באוניברסיטה בדקוטה הדרומית. מטרת הספרייה היא להכין את התלמידים לשירות ציבורי. הנשיא לשעבר קלינטון נכח בטקס הפתיחה.
אלינור הייתה חולה מכדי לבוא, וב-25 בינואר 2007 מתה בביתם.
מאוחר יותר ב-2007, חגג מקגוורן את יום הולדתו השמונים וחמישה.
גם לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, המשיך מקגוורן להביע מדי פעם את דעתו בענייני היום. במהלך כהונתו של ג'ורג' בוש הבן כנשיא התבטא מקגוורן בחריפות נגד מלחמת עיראק, וב-2006 כתב ספר שהציע תוכנית לנסיגה. ב-2004 תמך בוסלי קלארק. בינואר 2008, במאמר שפורסם בוושינגטון פוסט, קרא להדחת בוש וסגן הנשיא דיק צ'ייני, והאשים כי הם הפרו את חוקת ארצות הברית ואת החוק האמריקאי והבינלאומי ושיקרו לציבור. הוא טען שהם גרועים יותר מניקסון. במהלך מערכת הבחירות לנשיאות שנערכה באותה שנה העניק מקגוורן את ברכתו למועמד הדמוקרטי ברק אובמה. בתחילה תמך בהילרי קלינטון. הוא טען שיש להתמקד באחדות המפלגה ובביקורת כלפי המועמד הרפובליקני, ג'ון מקיין.
ב-16 באוקטובר 2008, זכו מקגוורן ודול בפרס המזון העולמי על מאבקם נגד הרעב.
סוף חייו ומותו

ב-2009, עבר מקגוורן לסנט אוגוסטין ביץ', קליפורניה. ספרו השביעי יצא בסוף 2008. הוא עסק בדמותו של אברהם לינקולן. ב-2009 יצא מקגוורן לסיבוב חתימות על ספריו, וביקר בספרייה הנשיאותית על שם ניקסון.
 ולאחר שנפל בדצמבר 2011 הובהל לשם שוב, כשהיה בדרכו להתראיין בנוגע למערכת הבחירות בה השתתף. בינואר 2012, קידם את ספרו האחרון, "מה המשמעות של להיות דמוקרט". הוא אושפז שוב באפריל 2012 בגלל התעלפויות.
ב-19 ביולי 2012, חגג את יום הולדתו התשעים באירוע מטעם תוכנית ההזנה האמריקנית, בו נכחו פוליטיקאים ליברלים, והסנאטור הרפובליקני מדקוטה הדרומית, ג'ון ת'ון.
ב-27 ביולי 2012, מת בנו של מקגוורן, סטיבן, בגיל שישים. בתו אן סיפרה על מאבקו של אחיה באלכוהוליזם.
באוגוסט 2012, חזר מקגוורן לסו פולס, דקוטה הדרומית, קרוב למשפחתו. הופעתו הציבורית האחרונה הייתה ב-6 באוקטובר 2012, כשהציג את יצירתו של אהרן קופלנד, "דיוקן לינקולן".
ב-15 באוקטובר 2012 הודיעה משפחתו של מקגוורן על כניסתו לבית אבות בסו פולס. כבר ידעו שהוא בסוף חייו. ב-21 באוקטובר 2012, הכריזה משפחתו על מותו בגיל 90. בנוסף לשלושת ילדיו, היו לו עוד עשרה נכדים ושמונה נינים. הנשיא אובמה קרא לו "תומך השלום" ו"מצפון המפלגה". בטקס זיכרון, אמר סגן הנשיא ג'ו ביידן שמקגוורן היה גיבור ומתנגד נחוש למלחמת וייטנאם. הלוויה שלו התרחשה בבית הקברות בסו פולס והוא נקבר לצד אשתו ובתו בוושינגטון.
ב-26 ביולי 2015, פרסם עיתון מקומי כתבה שחשפה את המסמכים שה-FBI אספו על מקגוורן, כולל פקודה מצד ג'ון אדגר הובר לצותת למקגוורן. העיתון חשף את מלוא התיק של מקגוורן.
מורשתו

בגלל תבוסתו לניקסון ב-1972, ניסו מרבית המועמדים הדמוקרטיים להימנע מקשרים אל מקגוורן. ב-1992, עדיין חששו מועמדים להיראות כמנותקים מהעם כמותו. לאחר 1972, הרפובליקנים החלו להתנהג כאילו כל מועמד דמוקרטי, בלי קשר לדרומיותו, תמיכתו במלחמות או גישתו המרכזית, היה בעצם תואם-מקגוורן ליברל. התנועה השמרנית הגדירה את עצמה כמתנגדת לליברלים כמקגוורן, ותומכת בממשל מוגבל, ריסון פיסקלי ומדיניות חוץ תקיפה. מקגוורן עצמו נחשב לחלש בנושאי ביטחון, על אף שטען שלא היה פציפיסט ושיש להילחם לפעמים. ב-2001 טען מקגוורן שהוא אמנם ליברל, אבל לא כמו שהרפובליקנים הציגו אותו. הוא הרגיש שעמדותיו הובילו לבידודו הפוליטי. בנוסף טען שהוא תומך בערכי המשפחה, ותהה כיצד יכול היה לכהן בקונגרס מטעם דקוטה הדרומית במשך עשרים שנה אם היה ליברל.
מקגוורן נחשב לסמל של השמאל האמריקני, בעיקר במהלך תקופת וייטנאם וניקסון. עמדותיו נבעו מחוויותיו האישיות ומהליברליות שלו. הוא נחשב לגדול מבקרי המלחמה.
מקגוורן היה זה שהוביל לשינוי מערכת הבחירות המקדימות בארצות הברית בשתי המפלגות הגדולות. הוא העדיף לתת כוח למפלגה ברמה הלאומית ולא ברמה המקומית. מסע הבחירות שלו ב-1972 הוביל לשינוי במערכות הבחירות המקדימות. הדבר הוביל לפירוק קואליציית הניו דיל ולעלייתם של קבוצות צעירות יותר, ביניהן התנועה לזכויות ההומוסקסואלים, הנשים, מתנגדי המלחמה ותומכי הרפורמה בממשל. תבוסתו של מקגוורן הובילה לכך שהאגף הליברלי הוכתם למשך שנים, ולניסיון למשוך את המפלגה אל המרכז. מקגוורן עצמו התבדח וטען שפתח את הדלת של המפלגה, רק כדי שחצי מהדמוקרטים יעזבו אותו. מקגוורן נחשב למועמד הליברל האמיתי האחרון.
עובדיו של מקגוורן ב-1972 הפכו למשפיעים במפלגה. מנהל מסע הבחירות גארי הארט היה מועמד בעצמו ב-1984 וב-1988. הנשיא לעתיד ביל קלינטון, ואשתו הילרי, ניהלו את מסע הבחירות של מקגוורן בטקסס. הארט גם התגאה וגם התנער ממקגוורן, ואילו קלינטון, ביחד עם המועצה הדמוקרטית למנהיגות, דחה את דרכו של מקגוורן. עם זאת, ממשלו של קלינטון היה מלא בתומכי מקגוורן לשעבר.
הקריירה של מקגוורן לאחר הפסדו בבחירות שיקמה את מעמדו. הוא נחשב לעובד ציבור הגון.
מאבקו של מקגוורן ברעב נחשב למורשת הבולטת ביותר שלו. הוא טען שזה התחום בו הוא רוצה שייזכר. בפעילותו למען הרעב השיג יותר מרבים מהנשיאים. בנוגע לתפילת השלווה, טען מקגוורן שהוא מסרב לקבל את הדברים שאין ביכולתו לשנותם, וימשיך לנסות לשנות אותם.
חייו האישיים

מקגוורן נשא לאשה את אלינור ב-1943, בזמן שהיה בחופשה משירותו בחיל האוויר, ולשניים נולדו חמישה ילדים. אלינור מתה ב-2007.
לצד פעילותו הפוליטית ואחריה, כתב מקגוורן או השתתף בכתיבתם של ספרים רבים בנושאים שונים, בהם אוטוביוגרפיה וסיפור מאבקה של בתו תרזה באלכוהוליזם.
הערות שוליים

1 2  "George McGovern no longer responsive". UPI. 17 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The Reliable Post (Daily Gossip column/blog); Argetsinger, Amy; Roberts, Roxanne (23 ביולי 2012). "George McGovern's 90th birthday party celebrates old-fashioned liberal: 'Thank you for being born.'". The Washington Post (blog). אורכב מ-המקור ב-21 באוקטובר 2012. ... one respectful conservative, South Dakota's Sen. John Thune (R). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Steven McGovern, son of former SD senator, dies". Fox News. Associated Press. 28 ביולי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Family: Ex-Sen. McGovern 'no longer responsive'". Yahoo! News. Associated Press. 17 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Family Spokesman: George McGovern Dead at Age 90". ABC News. Associated Press. 21 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Former U.S. Sen George McGovern dead at 90". Chicago Tribune. Associated Press. 21 באוקטובר 2012. אורכב מ-המקור ב-23 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Tau, Byron (25 באוקטובר 2012). "Biden remembers McGovern". Politico. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Funeral Service For Former Sen. George McGovern (D-SD)". C-SPAN. 26 באוקטובר 2013. אורכב מ-המקור ב-15 בנובמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "McGovern's Ashes To Be Buried In DC Early 2013". KELO-TV. Associated Press. 15 בדצמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Miroff, The Liberals' Moment, p. 120.
↑  Greene, Bob (9 באוגוסט 1992). "McGovern not haunted by '72 race". Chicago Tribune. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Miroff, The Liberals' Moment, pp. 1–2.
↑  "Defense: Pulling Back". Time. 26 ביוני 1972. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Knock, "Come Home America", p. 84.
↑  Cook, The Presidential Nominating Process, pp. 43–44.
1 2 3  Miroff, The Liberals' Moment, pp. 2–3.
1 2  Miroff, The Liberals' Moment, pp. 290–293.
↑  Miroff, The Liberals' Moment, pp. 286–288.
↑  Witcover, Party of the People, p. 635.
↑  Witcover, Party of the People, p. 632.
↑  Knock, "Feeding the World and Thwarting the Communists", pp. 114, 120.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265116305171  PLWABN: 9810609408105606  BIBSYS: 98009311  BnF: cb14446917w (data)  CiNii: DA05317183  GND: 118781014  ISNI: 0000 0001 2283 3239  LCCN: n80039703  NARA: 10580251  NDL: 00621107  NKC: jx20070125004  NTA: 227501713  SNAC: w6039fz6  SUDOC: 079547060  S2AuthorId: 116290528  ULAN: 500475823  US Congress: M000452  VcBA: 495/209780  VIAF: 98045655   WorldCat (עם VIAF): 98045655 
ארמון התירס, הנוף הנשקף מביתו של מקגוורן
ההשפעות של סופות האבק ב-1936 במחוז סמוך
שדה התעופה בקנזס בו למד מקגוורן לטוס
מפציץ B-24 במשימה במרץ 1945 מעל גרמניה
ג'ורג' מקגוורן
מקגוורן כממונה על התוכנית מזון לשלום ב-1961, עם הנשיא ג'ון קנדי
מקגוורן בדרום הודו בפברואר 1962, ליד תמונה של הנשיא קנדי מתחת לזאת של מהטמה גאנדי
מקגוורן על כרזת בחירות ב-1972
מקגוורן נואם בעצרת ביוסטון באוקטובר 1972
תוצאות הבחירות לפי מחוזות. ניקסון זכה באזורים האדומים, ומקגוורן באזורים הכחולים
מקגוורן מבקר בתערוכה אמריקנית בטביליסי ב-1977
מקגוורן, בוב דול וסנאטורים אחרים
מקגוורן וראש עיריית בוסטון
ג'ורג' מקגוורן חותם על ספרים ב-2009
מקגוורן נואם ב-2009 בספרייה הנשיאותית של ניקסון
עיטור כבוד על מטוס לכבוד מקגוורן
עמוס עמיר

| --- | --- |

 לידה:  9 בינואר 1935
 פטירה:  18 ביוני 2016 (בגיל 81)
 מקום קבורה:  בית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1954–1982 (כ־28 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 טייס קרב  סגן מפקד טייסת 101  מפקד טייסת 119 (טייסת העטלף)  ראש מחלקת המבצעים של חיל האוויר   מפקד בסיס חצור   מפקד בסיס תל נוף  מפקד להק אוויר  סגן מפקד חיל האוויר הישראלי  היועץ האווירי לרמטכ"ל ולשר הביטחון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מבצע שלום הגליל
 תפקידים אזרחיים
 משנה למנכ"ל וסמנכ"ל מבצעים באל על  ראש מנהל התעופה האזרחית במשרד התחבורה
 
עמוס עמיר (9 בינואר 1935 – 18 ביוני 2016) היה טייס קרב ואלוף הפלות בחיל האוויר הישראלי, סיים את שירותו בדרגת תת-אלוף לאחר שכיהן כסגן מפקד חיל האוויר.
עמוס בצעירותו עם אמו, אנדה, 1950
ביוגרפיה

עמיר נולד וגדל בתל אביב. הוא בנם של המשוררת אנדה עמיר-פינקרפלד, כלת פרס ישראל, ואריה עמיר, פעיל בארגון "ההגנה". בגיל 16 עבר ללמוד בבית הספר החקלאי כדורי. התגייס לצה"ל ב-1954 וסיים קורס טיס ב-1958 כחניך מצטיין. במהלך שירותו כסגן מפקד טייסת 101, ב-14 בנובמבר 1964, השתתף בקרב האוויר הראשון בתולדות חיל האוויר בו השתתף מטוס "שחק" (מיראז' 3) נגד מטוס מיג 21. במהלך הקרב פגע במכל הדלק של המיג אך לא הפילו. במלחמת ששת הימים הפיל מטוס אחד. באוגוסט 1968 הוא התמנה למפקד טייסת העטלף ופיקד עליה במלחמת ההתשה, במהלכה הפיל שישה מטוסים. במהלך פיקודו של עמיר עברה הטייסת הסבה לטייסת F-4 פנטום.
במהלך מלחמת יום הכיפורים מונה לראש מחלקת המבצעים של חיל האוויר, במקומו של גיורא רם-פורמן ולאחר המלחמה מונה למפקד בסיס חצור. בשנים 1977 עד 1979 פיקד על בסיס תל נוף ואחר כך פיקד על להק אוויר תפקיד אותו סיים ב-1982. עמיר שימש כיועץ האווירי לרמטכ"ל ולשר הביטחון ודחף למימושו המלא של מבצע ערצב 19 להשמדת מערך טילי הקרקע-אוויר הסורי בבקעת הלבנון. הוא סיים את שירותו בצה"ל לאחר שלא התמנה למפקד חיל האוויר. במהלך שירותו בחיל האוויר רשם לזכותו שבע הפלות של מטוסי אויב: חמישה מטוסי מיג 21, מטוס מיג 19 ומפציץ איליושין 28.
לאחר פרישתו הצטרף לחברת אל על בה שימש כמשנה למנכ"ל וכסמנכ"ל למבצעים. עמיר עמד בראש ועדת החקירה לבדיקת נסיבות התרסקות מטוס המטען באמסטרדם. ביוני 2002 מונה לראש מנהל התעופה האזרחית במשרד התחבורה והתפטר לאחר כשנה. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2009 הצטרף למפלגת ישראל חזקה בראשות אפרים סנה והיה אחד ממועמדיה לכנסת.
עמיר היה בעל תואר ראשון בפילוסופיה ולימודים כלליים באוניברסיטת תל אביב ותואר מוסמך לניהול באוניברסיטת הצי האמריקאי בקליפורניה.
מחבר הספרים "אש בשמיים", רומן אוטוביוגרפי שיצא אור בהוצאת משרד הביטחון בשנת 2000, ו"נמו החולד, סיפורים מן החורש", ספר ילדים שפורסם ב-2010.
ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, יצא עמיר כנגד העמדה הרווחת בשיח הישראלי והגן על זכותו של גדעון לוי להביע את עמדותיו כלפי טייסי חיל האוויר.
עמיר היה נשוי פעמיים ואב לשלושה מנישואיו הראשונים. אחד מבניו היה טייס קרב וחתנו היה טייס מסוק. אחת מנכדותיו סיימה גם היא קורס טיס בחיל האוויר.
עמוס עמיר נפטר מסיבוך רפואי והלווייתו התקיימה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא. הותיר אחריו את רעייתו, ריקי, בניו ונכדים.
הפלותיו

| מספר | תאריך הקרב | המטוס המפיל | המטוס שהופל | החימוש | פרטי ההפלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 7 ביוני 1967 | מיראז' 3 | מצריםמיג 19 מצרי | תותחים | יומה השלישי של מלחמת ששת הימים |
| 2 | 24 ביוני 1969 | מיראז' 3 | מצריםמיג 21 מצרי | תותחים | תחילת מלחמת ההתשה |
| 3 | 2 ביולי 1969 | מיראז' 3 | מצריםמיג 21 מצרי | תותחים | בקרבות טקסס ואריזונה תחילת מלחמת ההתשה |
| 4 | 26 בפברואר 1970 | מיראז' 3 | מצריםמיג 21 מצרי | תותחים | מלחמת ההתשה |
| 5 | 2 באפריל 1970 | מיראז' 3 | סוריהמיג 21 סורי |  | מלחמת ההתשה |
| 6 | 25 באפריל 1970 | מיראז' 3 | מצריםאיליושין 28 מצרי | טיל אוויר-אוויר | במהלך גיחת הפצצה מצרית. |
| 7 | 14 במאי 1970 | מיראז' 3 | מצריםמיג 21 מצרי | תותחים | מלחמת ההתשה |
הערות שוליים

↑  דרור מרום, ‏ראש מינהל התעופה האזרחית התפטר מכיוון שלא קיבל תוספת תקציבית, באתר גלובס, 22 ביוני 2003
↑  אתר הכנסת
↑   עמוס עמיר, גדעון לוי אמיץ - מלה של טייס, באתר הארץ, 21 ביולי 2014
↑  שוש מולא, שלושה דורות בקוקפיט, באתר ynet, 13 בספטמבר 2018
↑  סא"ל מוטי חבקוק ואילן ורשאי, מטוסים ומיתוסים, בטאון חיל האוויר, גיליון 155, פברואר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296942005171  GND: 131956604  ISNI: 0000 0000 7874 0309  LCCN: nr00031207  VIAF: 45449384   WorldCat (עם VIAF): 45449384
ליביו רוטמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  אפריל 1947 (בן 77) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מדינה:  רומניה, ישראל 
 
ליביו רוטמן (Liviu Rotman; נולד באפריל 1947, בבוקרשט, רומניה) הוא היסטוריון ישראלי, חוקר תולדות יהדות רומניה, מרצה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור חבר באוניברסיטת בוקרשט, חבר במועצה האקדמית של המכון למדעי יהדות של אוניברסיטת בוקרשט.
קורות חיים

ליביו רוטמן נולד בשנת 1947 למשפחה יהודית בבוקרשט. אביו, מרקו רוטמן, היה מהנדס בניין. סיים בשנת 1964 את לימודי התיכון בתיכון "מיכאי ויטיאזול" ("מיכאי האמיץ") בבירה הרומנית. למד לאחר מכן בבית הספר הלאומי ללימודי פוליטיקה ומנהל וסיים תואר בלימודי היסטוריה באוניברסיטת בוקרשט, שבה סיים גם את עבודת הדוקטורט בנושא פעילותה של עיריית בוקרשט במחצית השנייה של המאה ה-19.
ב-1985 עלה לישראל יחד עם רעייתו, שני ילדיו ואימו. בין השנים 1990–2003 עבד כחוקר וכמרצה באוניברסיטת תל אביב, בעיקר במסגרת המרכז לתולדות יהדות רומניה ע"ש גולדשטיין-גורן, חלק מהמכון לחקר התפוצות של האוניברסיטה.
מחקריו

בעבודתו ההיסטורית ערך רוטמן בין השנים 1997–2003 סדרה בת חמישה כרכים של תולדות יהודי רומניה. כמו כן, תרם תרומה חשובה לחקר תולדות החינוך היהודי המודרני ברומניה. בשנות ה-2000 חקר במיוחד את תולדות יהודי רומניה תחת המשטר הקומוניסטי בתקופה שבין השנים 1944–1965. בנוסף, חקר היבטים של שואת יהודי רומניה ואת תופעות הכחשת השואה והטריוויאליזציה של השואה ברומניה.