הוטרים
היסטוריה > אירופה

מקימי העדה חיו באזור טירול שבאוסטריה. תחת הנהגתו של יעקוב הוטר החלו לפתח את צורת החיים הקומונלית שלהם, המבוססת בעיקר על רעיונות שפירשו מהספר מעשי השליחים בברית החדשה ומהאיגרת השנייה אל הקורינתים. העקרונות הבסיסיים שניסח הוטר היו הכרה בחטא שבקניין הפרטי, פשטות באורח החיים, פציפיזם מוחלט שכולל אי-התגוננות ושלילת כל צורות השררה המשתמשות באלימות, וכן איסור על שירות בכל משרה ממשלתית ושבועה בבית דין. עקרונות אלו אסרו על חברי הזרם מלהתגייס לצבא, לקבל פקודות, ללבוש מדים מכל סוג או לשלם מיסי מלחמה. תפיסת עולם זו הביאה לכך שהם נרדפו על ידי המדינה. יעקוב הוטר אף נתפס על ידי מתנגדיו באזור אינסברוק, עונה באכזריות והועלה על המוקד. ממשיכו של יעקוב הוטר היה פטר רידמן אשר ניסח את העקרונות התאולוגיים והמעשיים של התנועה בספר שכונה "יסודות דתנו, תורה ואמונה". הספר דן ביחסם למלחמה, למדינה ולכנסיות הממוסדות (הקתולית והפרוטסטנטית) מהן מבקשים ההוטרים להיבדל. על פי העקרונות שהתווה רידמן נמנעת העדה מכל צורה של אלימות כאמצעי להטלת משמעת. העונש היחיד המוטל בעדה הוא חרם ונידוי. החברות בעדה מבוססת על רצון חופשי ועל טבילה בבגרות – אחרי לימוד והבנה של עיקרי האמונה לאשורם (זאת להבדיל מן הטבילה בילדות שהייתה מקובלת בכנסיות הממוסדות). שיתוף הנכסים והעבודה נובע מאהבת הזולת ומן השוויון הקדום בין בני אדם. רידמן ציווה על בני העדה לעסוק בעבודה גופנית ואסר על חבריה את הרוכלות.
ההוטרים ברחו מהרדיפות לאזור מוראביה, שהתאפיין באותה תקופה בסובלנות דתית. במורביה שגשגו ההוטרים למעלה ממאה שנים. הם הביאו עימם טכניקות ייצור שלא היו נפוצות במורביה, ובייחוד את שיטת הייצור בבתי מלאכה גדולים, שנקלטו אצלם ביתר קלות בשל אורח חייהם השיתופי. האצולה נהנתה מאוד ממוצריהם ולכן איפשרה להם להקים את מושבותיהם שכונו "ברודהורף" (אחוזת אחים) בשטחיה, בהם נהנו מחופש יחסי ומהיעדר התערבות. שיטות הייצור שהביאו הציבו אותם בתחרות עם הגילדות המסורתיות ועשו אותם ללא אהודים על בעלי הסדנאות הקטנות. ההוטרים עסקו גם בחקלאות ובניין, ואף בתחום הרפואה. הוטרים שהועסקו כשכירים מסרו את משכורתם לקופת העדה. בברודרהוף שוכנו המשפחות בבתים משותפים, על פי רוב מספר משפחות ביחידת דיור אחת. התקופה במורביה נחשבת לתור הזהב בחיי העדה, והיא מונצחת בספרם כרוניקה רבא (Das Gross-Gechichtbuch).
ההערכות הן כי בראשית המאה ה-17, אוכלוסיית ההוטרים במורביה מנתה 25–40 אלף איש. במהלך מלחמת שלושים השנים בא הקץ על עצמאות צ'כיה ובקרב "ההר הלבן" בשנת 1620 נהרגו מרבית בני האצולה המורבית שהייתה מגינם של ההוטרים במורביה. הרדיפות התחדשו, ואילצו אותם לנדוד שנית – להונגריה ולטרנסילבניה. בהונגריה המשיכו לסבול מהשתלשלות מלחמת שלושים השנים, ולאחר מכן מפשיטות הטורקים והטטרים שהעדיפו להחרים את מגוריהם המשותפים הגדולים שהיו נוחים לצבא. ב-1665 נותרו רק כאלף הוטרים שחיו חיי שיתוף, ומצבם החומרי היה רע. המנוניטים מהולנד תמכו בהם כלכלית. נדודיהם בתקופה זו מונצחים בספר כרוניקה זוטא (Das Klein-Gechichtbuch). בספר זה נכתבו גם רבות מן ההחלטות והתקנות שתוקנו בעדה, על פי התאריך בהן תוקננו. המסדר הישועי, בתמיכת המלכה מריה תרזה, שם לעצמו מטרה להמיר את בני העדה ההוטרית לקתוליות. ילדיהם של ההוטרים נלקחו מהם בכוח ובאמצעות צבא, ועל המבוגרים הוטל לקיים את טקסי הכנסייה הקתולית מאונס. חלק מההוטרים המירו דתם ונשבעו לקתוליות אך שמרו על זהות אתנית נפרדת, קהילות אלו כונו הַבַּנְס (Habans) והן נכחדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
רק שתי קהילות הוטריות שיתופיות נותרו באלבניץ ובקרויץ שבטרנסילבניה, והישועים החלו להתנכל גם להן ב-1767. באחד הלילות עזבו 70 בני הקהילות וברחו לרומניה, שם ביקשו לחכור קרקע מאציל רומני באזור בוקרשט. במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה נמלטו ההוטרים ליערות והסתתרו, עד ניצחונה של רוסיה. המלכה יקטרינה הזמינה עוד ב-1763 מתיישבים יוצאי גרמניה ליישב את גדות הוולגה ואזורים שנכבשו על ידי הטורקים. ב-1770 הושיבה מספר גדול של מנוניטים מפרוסיה בדרום רוסיה ונתנה להם אוטונומיה תרבותית ומנהלית ואף פטור משירות צבאי. באביב אותה שנה ניצחה רוסיה את הטורקים ברומניה, וההוטרים פנו לגנרל רומיאנצב בבקשה שייושבו בתנאים דומים לאלו של המנוניטים ברוסיה. הגנרל נעתר להם ויישב אותם באחוזתו בכפר וישנקה שבפלך צ'רניגוב, ופטר אותם ואת בניהם מחובת שירות צבאי ושבועה בבית דין. הצאר אלכסנדר הראשון איפשר להוטרים להתיישב על אדמת המדינה בראדיצ'בה, והשווה את זכויותיהם לאלו של המנוניטים. עם הזמן התרופף אורח החיים השיתופי של ההוטרים ברוסיה, בין היתר בהשפעת המנוניטים שבקרבם ישבו שלא דגלו בשיתוף. ב-1842 עברו ההוטרים בעידוד המנוניטים ובעזרתם למחוז מליטופול על גדות נהר מולוצ'נה שבקרים והקימו ארבעה כפרים שלא היו שיתופיים אך נשענו על עיקרי האמונה ההוטרית. בשנים 1859–1860 התלכדו שתי קבוצות נפרדות במטרה לחדש את אורח החיים השיתופי. הקבוצה הראשונה הוקמה על ידי מיכאל ולדנו, וכונתה על שם מקצועו – שמידטלויט (Schmied – נפח, leut פירושה "אנשים"), הקבוצה השנייה הוקמה על ידי דריוס וולטר ונקראה על שמו – דריוסלויט (Dariusleut). כ-25 שנים אחר כך ב-1875 הוקמה קבוצה שלישית בהשראת המורה יעקוב וויפף שכונתה לררלויט (Lehrer – מורה).
ב-1870 בוטלה האוטונומיה התרבותית של ההוטרים והמנוניטים על ידי הצאר אלכסנדר השני. בתי הספר של ההוטרים הועמדו בפיקוח וחויבו בלימודי השפה הרוסית. כמו כן בוטל הפטור משירות צבאי. בני שלוש העדות החליטו להגר לאמריקה.