stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נשים ברומא העתיקה
נישואין > גירושין

גירושין היו עניין חוקי אך יחסית לא רשמי, שבעיקרו תיאר מצב שבו אישה עזבה את בית בעלה ולקחה בחזרה את הנדוניה שלה. לפי ההיסטוריון ולריוס מקסימוס, גירושין התרחשו כבר בשנת 604 לפנה"ס או קודם לכן, והם מעוגנים בחוקי שנים עשר הלוחות (449 לפנה"ס בערך).
גירושין היו מקובלים מבחינה חברתית אם בוצעו במסגרת הנורמות החברתיות (mos maiorum). בתקופתם של קיקרו ויוליוס קיסר, גירושין היו נפוצים יחסית ו"נטולי בושה", והיו נושא לרכילות ולא לחרפה חברתית. אולם במקום אחר נטען כי הגירושין הראשונים התרחשו רק בשנת 230 לפנה"ס, אז מציין דיוניסיוס מהליקרנסוס כי ספוריוס קרוויליוס, איש של מעלה, היה הראשון שהתגרש מאשתו" על רקע עקרות..
במהלך התקופה הקלאסית של המשפט הרומי (הרפובליקה המאוחרת והפרינקיפט), גבר או אישה יכלו לסיים נישואים פשוט בגלל שהוא או היא רצו בכך, וללא סיבה אחרת. רק אם האישה הצליחה להוכיח שבן הזוג חסר ערך, הילדים נשארו בחזקתה, מכיוון שהרכוש נשמר על ידי בני הזוג בנפרד במהלך הנישואין, גירושין מנישואים "חופשיים" היו הליך קל מאוד.
נישואין > פילגשים

פילגש הוגדרה בחוק הרומי כאישה שחיה במערכת יחסים מונוגמית קבועה עם גבר שאינו בעלה. לא היה שום קלון בלהיות פילגש או לחיות עם פילגש, ופילגש יכולה להפוך לרעיה. ניתן היה להחליף מתנות בין פילגש לגבר, שבניגוד לזוגות נשואים ששמרו על הפרדת רכוש מוגדרת יותר.
מצב של פילגשות נבחר לעיתים כאשר אי השוויון במעמד החברתי היווה מכשול לנישואין. למשל, גבר במעמד הסנאטורי ואישה שהייתה נחותה חברתית, כמו אישה שהייתה שפחה משוחררת או מי שהיה לה רקע מפוקפק של עוני או זנות. אם שני שותפים היו חסרי זכות לנישואין חוקיים, זכויות הפילגש היו שונות ממעמד האשה הנשואה בעיקר היה שונה מעמדם של הילדים שנולדו מהקשר. הילדים שויכו למעמד החברתי של אמם, ולא, כמקובל, של אביהם.
נישואין > התעללות במשפחה

החוק הרומי הקלאסי לא התיר התעללות של בעל באשתו, אולם, כמו בכל פשע אחר, חוקים נגד התעללות במשפחה אינם מונעים זאת. קאטו האב אמר, על פי הביוגרף שלו פלוטרכוס, "האיש שהכה את אשתו או ילדו הניח ידיים אלימות על הקדוש ביותר שבקדושה". מאדם במעמד נכבד בתקופת הרפובליקה הרומית היה צפוי שיתנהג בצורה מתונה כלפי אשתו ויגדיר את עצמו כבעל טוב. הכאת אישה הייתה עילה מספקת לגירושין או לתביעה משפטית אחרת נגד הבעל.
התעללות במשפחה נכנסת לתיעוד ההיסטורי בעיקר כאשר היא כרוכה בהפרזות בוטות של האליטה. על פי החשד, הקיסר נירון רצח את אשתו הראשונה (ואחותו החורגת) קלאודיה אוקטביה (אנ') לאחר עינויים ומאסר. נירון התחתן אז עם פילגשו ההריונית פופיאה סאבינה, שבעט בה למוות בגלל שביקרה אותו. היסטוריונים מודרניים מאמינים שפופיאה מתה בגלל הפלה או לידה, ושהסיפור הוגזם כדי להשמיץ את נירון. ייתכן גם שהקיסר קומודוס הרג את אשתו ואת אחותו.
אמהות

ציפו מנשים רומיות להביא ילדים לעולם, אך נשות האצולה, שהורגלו במידה מסוימת של עצמאות, גילו נטייה גוברת להימנע מתפקוד אימהי מסורתי. עד המאה ה-1 לספירה, רוב נשות העילית נמנעו מלהניק בעצמן ושכרו מניקות. מנהג זה לא היה נדיר כבר במאה ה-2 לפני הספירה, כאשר המחזאי הקומי פלאטוס מזכיר מניקות. מכיוון שחלב אם נחשב הטוב ביותר עבור התינוק, נשות אצולה עדיין עשויות היו לבחור להניק אלא אם כן סיבות פיזיות מנעו זאת. אם אישה בחרה שלא להניק את ילדה שלה, היא יכלה לבקר ב-Columna Lactaria ("עמוד החלב"), שם הורים עניים יכלו להשיג חלב ממניקות כצדקה והורים אמידים יותר יכלו לשכור מינקת. סופר כי ליסיניה, אשתו של קאטו הזקן הניקה לא רק את בנה, אלא לפעמים גם תינוקות של עבדים שלה, כדי לעודד "חיבת אחים" בקרבם. בתקופת טקיטוס, הנקה על ידי גבירות מהאליטות זכתה לאידיאליזציה כמעשה שיש בו שחזור המידות התרומיות של העבר הרחוק.
משפחות גדולות לא היו הנורמה בקרב האליטה אפילו בתקופת הרפובליקה המאוחרת; משפחתו של פובליוס קלודיוס פולכר, שהיו לו לפחות שלוש אחיות ושני אחים, נחשבה יוצאת דופן. שיעור הילודה בקרב בני האצולה ירד עד כדי כך שהקיסר הרומי הראשון אוגוסטוס העביר שורה של חוקים שנועדו לעודד את הילודה. חוקים אלה סיפקו כיבודים מיוחדים לנשים שילדו לפחות שלושה ילדים (ה-ius trium liberorum). על נשים לא נשואות, גרושות, אלמנות או עקרות נאסר לרשת רכוש, אלא אם כן נאמר כך בצוואה.
נשים רומיות זכו להערכה לא רק בגלל מספר הילדים שילדו, אלא גם בזכות חלקן בגידול ובחינוך הילדים כך שיהפכו לאזרחים טובים. כדי לגדל ילדים לחיים מוצלחים, אם רומאית למופת הייתה צריכה לקבל השכלה טובה בעצמה. אחת הנשים הרומאיות המפורסמות ביותר בכוחן והשפעתן כאם הייתה קורנליה, אמם של האחים הגראקכים (אנ'). יוליוס קיסר, שאביו מת כשהיה נער צעיר, היה קרוב מאוד לאמו, אורליה. כוחה הפוליטי של אורליה היה חיוני במניעת הוצאתו להורג של בנה בן ה-18 במהלך החיסולים שביצע סולה ביריביו.
חיי יום יום

נשים במעמד האצולה ניהלו משק בית גדול ומורכב. משפחות עשירות החזיקו לעיתים קרובות מספר בתים בבעלותם ואחוזות כפריות עם עשרות ואפילו מאות עבדים - שחלקם היו משכילים ומיומנים מאוד - מה שיכול להיות שווה ערך לניהול תאגיד קטן. וזאת בנוסף לאחריות החשובה מבחינה חברתית-פוליטית לאירוח אורחים, לקוחות וביקור נכבדים מחו"ל, הבעל ערך את פגישות הבוקר העסקיות שלו בבית. הבית (domus) היה גם מרכז הזהות החברתית של המשפחה, כשדיוקנאות אבות המשפחה הוצגו באולם הכניסה ("אטריום"). מכיוון שגברים קרייריסטים מהאצולה היו רחוקים מהבית במערכה צבאית או בתפקיד מנהלי בפרובינקיה, לפעמים במשך שנים בכל פעם, התחזוקה והניהול של רכוש המשפחה וההחלטות העסקיות הושארו לרוב בידי הנשים. לדוגמה, בעוד יוליוס קיסר היה רחוק מרומא במהלך שנות ה-50 לפני הספירה, אשתו קלפורניה הייתה אחראית לדאוג לנכסיו. כאשר אובידיוס, שנחשב למשורר הגדול ביותר של רומא, הוגלה על ידי אוגוסטוס בשנת 8 לספירה, ניצלה אשתו קשרים חברתיים ותמרונים משפטיים כדי להחזיק ברכוש המשפחה, שבו הייתה תלויה פרנסתם. אובידיוס הביע את אהבתו והערצתו אליה בשירה שכתב בזמן גלותו. חסכנות, הסתפקות במועט וצניעות היו הסגולות שבהן השתבחה המטרונית.
אחת המשימות החשובות ביותר של הנשים הייתה הפיקוח על ייצור הבגדים. בתקופה הרומית הקדומה, טווית צמר היה עיסוק ביתי מרכזי והעיד על עצמאותה של המשפחה, שכן הצמר יוצר באחוזותיה, אפילו בסביבה עירונית. צמר היה לעיתים קרובות סמל לחובותיה של אישה, וכישור ופלך מופיעים על מצבות קבורה של נשים כדי להראות שהיו מטרוניתות טובות ומכובדות. אפילו נשים מהמעמדות העליונים היו אמורות לדעת לטוות ולארוג כדי להפגין בכך כבוד לאבותיהן הכפריים - מנהג שליוויה השתדלה להתהדר בו.
בעסקים

"אחד המאפיינים המסקרנים ביותר של העידן הזה," ציין החוקר הקלאסי הצרפתי גסטון בויסייר, "היה שהנשים מנהלות עסקים ומתעניינות בספקולציות כמו הגברים. הן עוסקות בניהול האחוזות שלהן, בהשקעות כספים, לקיחת הלוואות ומתן הלוואות. אנו מוצאים אשה אחת בין נושיו של קיקרו, ושתיים בין בעלי החוב שלו". למרות שהחברה הרומית לא אפשרה לנשים להשיג כוח פוליטי רשמי, היא אפשרה להן להיכנס לעסקים.
גם נשים עשירות לא היו אמורות להיות בטלות. בקרב בני האצולה, נשים כמו גברים הלוו כסף לעמיתיהם כדי להימנע מלפנות למלווה כספים. כשפליניוס הזקן שקל לקנות אחוזה, הוא לקח הלוואה מחמותו כערבות ולא כאופציה. נשים גם הצטרפו למימון פרויקטים ציבורים, כפי שמתועד תדיר בכתובות בתקופת הקיסרות, כמו כתובת המציינת את נדיבותה של גבירה בשם פוליטה במימון השיפוץ של הגימנסיון בסרדיס.
בניגוד לאחזקת קרקע, התעשייה לא נחשבה למקצוע מכובד למעמד הסנטורי. קיקרו הציע שסוחר הרוצה לזכות בכבוד צריך לקנות אדמה. אולם תפיסות אלו השתנו במהלך תקופת האימפריה, וקלאודיוס יזם חקיקה שתעודד את המעמדות הגבוהים לעסוק בספנות. נשים מהמעמדות הגבוהים מתועדות כבעלות ומנהלות של תאגידי ספנות.
המסחר והייצור אינם מיוצגים היטב בספרות הרומית, אשר הופקה בעיקר על ידי האליטה ועבורה, אך כתובות על מצבות קבורה מתעדות לעיתים את מקצוע הנפטר, כולל נשים. ידוע כי נשים החזיקו והפעילו מפעלים לייצור לבנים. אישה עשויה הייתה לפתח מיומנויות כדי להשלים את המקצוע של בעלה, או לסייע בניהול העסק שלו. עם זאת נראה שנשים שהיו בבעלותן עסקים היו חריגות. חוקים בתקופת הקיסרות שנועדו להעניש נשים על ניאוף פטרו את אלה "שיש להם אחריות על עסק או חנות" מהעמדה לדין.
עיסוקים מקובלים לאישה היו מינקת, שחקנית, רקדנית או אקרובטית, זונה ומיילדת - שלא כולם נחשבו למכובדים. זונות, לוליניות ושחקניות, תוארו במילות גנאי. כתובות מצביעות על כך שאישה שהייתה מינקת הייתה גאה למדי בעיסוקה. נשים יכלו להיות סופרות ומזכירות, כולל "בנות שהוכשרו לכתיבה יפה", כלומר קליגרפיות. פליניוס מציג רשימה של אמניות וציוריהן.
רוב הרומאים חיו ב"אינסולות" (בנייני דירות), ובאלה ששכנו המשפחות הפלבאיות והלא-אזרחיות בדרך כלל לא היו מטבחים. הצורך לקנות אוכל מוכן גרם לכך שאוכל מוכן היה עסק משגשג. רוב העניים הרומאים, בין אם הם גברים או נשים, צעירים או מבוגרים, התפרנסו מעבודתם.
נשים וצבא

אוגוסטוס הוציא אל מחוץ לחוק נישואין של חיילים רגילים, מה שכנראה הביא לכך שילדיהם של חיילים שנשאו נשים בזמן ששירתו בפרובינקיות מרוחקות לא הוכרו במשפט הרומי. כעבור מאתיים שנה, האיסור בוטל ונשות קנטוריונים וילדיהם חיו איתם במבצרים שעל גבולות הפרובינקיות. נעליים במידות של נשים וילדים נמצאו סמוך מאוד לחומת אדריאנוס, באותו אתר, נמצאו תעודות שחרור צבאיות מברונזה, המעניקות אזרחות לאחר 25 שנות שירות ומזכירות נשים וילדים. בגרמניה התגלו בחפירות ארכאולוגיות באתר צבאי סיכות ונעליים לנשים. עמוד טראיאנוס מתאר שש נשים בין החיילים בטקס צבאי של העלאת קורבנות.
פעילויות חברתיות

נשים עשירות הוסעו בעיר באפריון שנישא על ידי עבדים. נשים התאספו על בסיס יומי כדי להיפגש עם חברות, להשתתף בטקסים דתיים במקדשים או לבקר במרחצאות. למשפחות העשירות ביותר היו מרחצאות פרטיים בבית, אבל רוב האנשים הלכו לבתי מרחץ לא רק כדי להתרחץ אלא כדי להתרועע, שכן המתקנים הגדולים יותר הציעו מגוון שירותים ופעילויות פנאי, ביניהן אפשר היה למצוא גם מין מזדמן. אחת השאלות המסקרנות ביותר על חיי החברה הרומאים היא האם המינים התרחצו יחד בפומבי. עד הרפובליקה המאוחרת, עדויות מצביעות על כך שנשים התרחצו בדרך כלל באגף או במתקן נפרד, או שלנשים ולגברים נקבעו זמנים שונים. אבל יש גם עדויות ברורות מהרפובליקה המאוחרת ועד לעליית הנצרות באימפריה המאוחרת לרחצה מעורבת. כמה חוקרים סברו שרק נשים מהמעמד הנמוך התרחצו עם גברים, או נשים במעמד מוסרי מפוקפק, כמו בדרניות או זונות, אבל קלמנס מאלכסנדריה ראה שניתן לראות נשים מהמעמדות החברתיים הגבוהים ביותר בעירום במרחצאות. אדריאנוס אסר רחצה מעורבת, אך נראה שהאיסור לא החזיק מעמד. ככל הנראה, המנהגים השתנו לא רק לפי זמן ומקום, אלא לפי מתקן, כך שנשים יכלו לבחור בהפרדה לפי מגדר.
נשים יכלו להיות נוכחות וצופות בדיונים בפורום, במשחקים הציבוריים ("לודי"), במרוצי מרכבות ומופעי תיאטרון. עד הרפובליקה המאוחרת, הן השתתפו בקביעות במסיבות ארוחת ערב, אם כי בתקופות קדומות יותר נשות הבית סעדו יחד בנפרד. שמרנים כמו קאטו הקנסור (234–149 לפנה"ס) טענו שלא ראוי לנשים לקחת תפקיד פעיל יותר בחיים הציבוריים; תלונותיו מצביעות על כך שאכן חלק מהנשים הביעו את דעותיהן במרחב הציבורי.
היו גנרלים רומאים שלקחו את נשותיהם למסעות צבאיים, למרות שלא עודדו נוהג זה. אמו של קליגולה, אגריפינה הבכורה, ליוותה לעיתים קרובות את בעלה גרמאניקוס במסעותיו בצפון גרמניה, והקיסר לעתיד קלאודיוס נולד בגאליה מסיבה זו. נשים עשירות עשויות היו לסייר באימפריה ולעיתים קרובות להשתתף או לצפות במקומות שונים בטקסים דתיים מקומיים או באירועי בידור המתאימים למעמדן ולרקע שלהן. נשים עשירות נסעו אל מחוץ לעיר במהלך הקיץ כשרומא התחממה מדי.
לבוש וקישוט

,
נשים ברומא העתיקה הקפידו מאוד על המראה החיצוני שלהן, אף על פי שראוותנות מופרזת זכתה לגינוי. הן השתמשו במוצרי קוסמטיקה והכינו מרקחות שונות לטיפוח העור. נשים השתמשו בגיר לבן או בארסן כדי להלבין את פניהן, או באודם עשוי עופרת או כרמין כדי להוסיף צבע ללחיים וכן השתמשו בעופרת כדי להדגיש את עיניהן. הן בילו זמן רב בסידור שיערן ולעיתים קרובות צבעו אותו בשחור, אדום או בלונד. הן גם חבשו פאות באופן קבוע.
מטרוניות לבשו בדרך כלל שתי טוניקות פשוטות כבגדים תחתונים ועליהם סטולה. ה"הסטולה" הייתה שמלה לבנה ארוכה שנכרכה במותן וירדה על רגליה של הלובשת אותה, מוחזקת באמצעות סוגרים בכתף. נשים עשירות יותר קישטו "את הסטולה" שלהן עוד יותר. כשיצאה מהבית אישה לבשה "פאלה" (פפלוס) מעל ה"סטולה" שלה, שהייתה מוחזקת על ידי סוגר בכתף. נשים צעירות לא הורשו ללבוש "סטולה", ובמקום זאת לבשו טוניקות. זונות ונשים שנתפסו בניאוף לבשו טוגה גברית. נשים עשירות ענדו תכשיטים ואבני חן כמו אמרלד, תרשיש, אופאל ופנינים ששובצו בעגילים, בשרשראות, ובטבעות ולפעמים נתפרו על הנעליים והבגדים שלהן.
בעקבות התבוסה הרומית בקרב קאנאי, הביא המשבר הכלכלי לחקיקת לקס אופיה (אנ') (215 לפני הספירה) שנועד להגביל את הפזרנות האישית והציבורית. החוק הגביל את הנשים בהחזקה ובהצגה של זהב וכסף, בגדים יקרים ובשימוש "מיותר" במרכבות ובאפיריונים. הניצחון על קרתגו הציף את רומא בעושר ובשנת 195 לפנה"ס נידון החוק מחדש. קאטו הקנסור, טען לשמירתו כדי להבטיח שהמוסר האישי והריסון העצמי ישמרו. וכי העדר בקרה על פינוק ויוקרה. מעורר את הקנאה והעלבון של מיעוטי האמצעים, ולכן מפלג את החברה. נשים רומאיות, לדעתו של קאטו, הראו בבירור שלתאבונן אין גבולות, ויש לרסן אותו. מספר גדול של מטרוניות רומאיות חשבו אחרת, והביעו מחאה ציבורית מרוכזת. בשנת 193 לפני הספירה בוטלו החוקים: התנגדותו של קאטו לא פגעה בקריירה הפוליטית שלו. מאוחר יותר, בשנת 42 לפנה"ס, נשים רומאיות, בראשות הורטנסיה, הפגינו בהצלחה נגד חוקים שנועדו להטיל מס על נשים רומאיות, תוך שימוש בטיעון של אין מיסוי ללא ייצוג. ניתן למצוא גם עדויות להפחתה בהגבלות מותרות כמו אחד ממכתבי פליניוס מופנה לאישה פומפיה סלרינה המשבח את המותרות שהיא שומרת בווילה שלה.
דימוי גוף

בהתבסס על האמנות והספרות הרומית, שדיים קטנים וירכיים רחבות היו מבנה הגוף האידיאלי עבור נשים שנחשבות מושכות על ידי גברים רומאים. האמנות הרומית מתקופת אוגוסטוס מציגה נשים עם בטן מלאה ושדיים מעוגלים, זונות מתוארות באמנות האירוטית הרומית עם גוף בשרני וירכיים רחבות. לעיתים קרובות שדיהן מכוסים ב"סטרופיום" (מעין חזיית סטרפלס) וגם כשהן עירומות ומבצעות אקטים מיניים. שדיים גדולים זכו ללעג או הוצגו או כסימן לזקנה. נערות צעירות לבשו "סטרופיום" מתוך אמונה שהוא יעכב את צמיחת השדיים, ומנהג של עיסוי השדיים עם רוש, שהחל בעוד אישה עדיין בתולה, נחשב כמונע צניחה. השדיים זוכים לתשומת לב מועטה יחסית באמנות ובספרות אירוטיות כמוקד מיני; השד היה קשור בעיקר לתינוקות יונקים ולתפקיד האישה כאם. בזמנים של לחץ רגשי קיצוני, כמו אבל או שבי בזמן מלחמה, נשים עלולות לחשוף את שדיהן כמחווה אפוטרופית.
גינקולוגיה ורפואה

המידע הרפואי של הקורפוס ההיפוקרטי לגבי גוף האשה ופגיעותו לא נתן מענה מספק לצרכיהן של נשים בתקופה ההלניסטית והרומית, כאשר נשים ניהלו חיים פעילים ולעיתים קרובות התערבו בתכנון המשפחה. קיום יחסי מין, הריון ולידה נתפסו לא רק כמרכזיים לבריאות האישה, אלא נחשבו לסיבת קיומה של הפיזיולוגיה הנשית; לגברים, לעומת זאת, הומלץ לנהוג במתינות בהתנהגותם המינית, מכיוון שהיפר-מיניות תגרום למחלות ועייפות. אמנוריאה נחשבה בתקופה הרומית כגורם לעקרות, והוכרה על ידי רוב הסופרים הרפואיים הרומאים כתוצאה של עיסוק פיזי אינטנסיבי לפרקי זמן ממושכים. האיזון בין אוכל, פעילות גופנית ופעילות מינית נחשב לבחירה נכונה לנשים. ההנחה שאימון אינטנסיבי עלול לגרום לאמנוריאה מרמזת שהיו נשים שעסקו בפעילויות כאלה.
בעידן הרומי, סופרים רפואיים עודדו פעילות גופנית של נשים הן בעת מחלה והן בבריאות. סורנוס ממליץ לשחק בכדור, לשחות, ללכת, לקרוא בקול רם, להשתמש בכלי רכב ולנסוע כבילוי, כדי קדם בריאות כללית טובה. בבחינת הגורמים להיעדר ילדים, כותבים גינקולוגיים מאוחרים מצביעים על עקרות אצל גברים במקום להניח פגם כלשהו באישה בלבד. היפר-מיניות הייתה אמורה להימנע על ידי נשים וגברים. דגדגן מוגדל, כמו פאלוס גדול מדי, נחשב לתסמין של מיניות מוגזמת. למרות שסופרים רפואיים הלניסטים, רומיים ואחרים מתייחסים לכריתת הדגדגן כמנהג "מצרי", מדריכים גינקולוגיים בתקופת האימפריה הנוצרית בשלהי העת העתיקה הציעו טיפול בהיפר-מיניות על ידי ניתוח או לידה חוזרת.
עבדות

שפחה משוחררת הייתה חייבת תקופת שירות לבעליה לשעבר, שהפך לפטרונה. ניתן היה להסכים על כך כתנאי מוקדם לשחרור. לפטרון היו חובות בתמורה, כגון תשלום עבור השירותים האמורים וסיוע בעניינים משפטיים. יחסי הפטרון-לקוח היו אחד מהמבנים החברתיים הבסיסיים של רומא העתיקה, ואי מילוי התחייבויות הביא לביקורת ולגינוי.
לנשים משוחררות היה מעמד חוקי כמו לנשים שנולדו חופשיות. אבל מכיוון שלפי החוק הרומי לעבד לא היה אב, לעבדים משוחררים לא היו זכויות ירושה אלא אם כן הם צוינו בצוואה. מערכת היחסים של שפחה לשעבר לפטרונה יכלה להיות מסובכת. במקרה משפטי אחד, אישה בשם פטרוניה איוסטה ניסתה להראות - ללא הצהרת לידה שתוכיח זאת - שהיא נולדה חופשית. אמה, היא הודתה, הייתה שפחה בביתם של פטרוניוס סטפנוס וקלטוריה תמיס, אך איוסטה טענה כי היא נולדה לאחר שהאם שוחררה. קלטוריה, עד כה אלמנה, טענה בתורה כי איוסטה נולדה לפני שאמה הייתה חופשית וכי היא נפטרה, ולכן היא חייבת לבעליה לשעבר את השירות המגיע לפטרון. קלטוריה לא הצליחה להמציא שום תיעוד למחדל כביכול זה, והמקרה הגיע לעדויות של עדים.
מעמדן של נשים משוחררות היה זהה למעמד נשים חופשיות והיה מגוון מאוד. קאיניס (אנ') הייתה משוחררת ומזכירתו של הקיסר אספסיאנוס; היא גם הייתה הפילגש שלו. אומרים שהוא חי איתה בנאמנות, אבל היא לא נחשבה לרעיה.
זנות

נשים יכלו לפנות לזנות כדי לפרנס את עצמן, אבל לא לכל הזונות היה חופש להחליט. ישנן עדויות לכך שאפילו זונות שפחות יכולו להפיק רווח כספי מעיסוקן. אף על פי שאונס היה פשע, החוק העניש על אונס של שפחה רק אם הוא "פגע בסחורה", מכיוון שלעבד ולשפחה לא היה מעמד חוקי. העונש נועד לתת לבעלים פיצוי בגין ה"נזק" ל"רכושו". מכיוון ששפחה נחשבה רכוש על פי החוק הרומי, כפייה לזנות לא נחשבה לפשע. לפני ספטימיוס סוורוס, נשים שעסקו במעשים נושאי קלון בהיותן שפחות, סבלו "מיחס מבזה גם" כששוחררו. לפעמים מוכרי עבדים הצמידו לשפחה תנאי ne serva כדי שלא תהפוך לזונה. סעיף Ne Serva פירושו שאם הבעלים החדש או כל בעלים אחריו ישתמש בשפחה בתור זונה היא תהיה חופשית. מאוחר יותר הסכמי ne serva הפכו לניתנים לאכיפה על פי חוק. הזנות לא הוגבלה לעבדים או לאזרחים עניים; לפי סווטוניוס (שנים עשר הקיסרים, חיי קליגולה), קליגולה כשהסב את ארמונו לבית בושת העסיק "מטרוניות וצעירים" מהמעמד הגבוה בתור פרוצות. טקיטוס מתעד שבמהלך אחד מהמשתאות של נירון היו לנגיד טיגלינוס (אנ') בתי בושת מלאים בנשים מהמעמד הגבוה. זנות יכולה להיות גם עונש במקום עבודת פרך; חוק של אוגוסטוס איפשר לנשים שהואשמו בניאוף להענש בעבודה בבתי בושת בתור זונות. החוק בוטל בשנת 389.
לקריאה נוספת

Assa, Janine The Great Roman Ladies. New York: Grove Press 1960
Freisenbruch, Annelise, The First Ladies of Rome: the Women behind the Caesars. London: Jonathan Cape.2010
Gardner, Jane. Women in Roman Law and Society. Croom Helm Routledge 1986
Hallett, Judith P. Fathers and daughters in Roman society: women and the elite family. Princeton, N.J.: Princeton University Press.1984
A Boatwright, Mary. Imperial Women of Rome: Power, Gender, Context. New York: Oxford University Press
Roman Family Law B. W. Frier, T. A. J. McGinn: A Casebook on Roman Family Law. Oxford University Press, 2004.
סנטנה (מדיירה)

סנטנה (בפורטוגזית: Santana; במקור Santa Ana; מילולית: אנה הקדושה) היא רשות מקומית לאורך החוף הצפוני של האי מדיירה. האוכלוסייה נכון ל-2011 הייתה 7,719 על פני שטח של 95.56 קמ"ר.
גאוגרפיה

סנטנה כוללת שש פרגיזות, בסביבה הררית מחוספסת, רובן ממוקמות לאורך נהר העמקים.
בפרגיזת סנטנה מספר התושבים הגדול ביותר.
סנטנה ידועה בבתים המסורתיים שנבנו עם גגות משופעים, ומוגנים עם קש. רוב הבניינים ששרדו משמשים כיום אטרקציה תיירותית.
כלכלה

פארק תיירותי נבנה על מנת להציג דוגמאות של ההיסטוריה המוקדמת של האי והתרבות; הפארק מתפרס על פני 7 דונמים, והמבקרים בו נחשפים לתרבות המדיירה ופורטו סנטו.
הערות שוליים

↑  Instituto Nacional de Estatística
דוגמה לבית מסורתי שנמצא בשטח הרשות המקומית סנטנה
ישראל אלתר גרובייס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1986 (בן 39 בערך) ה'תשמ"ו 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  משפחה
 
ישראל אלתר גרובייס (נולד ב-1986, ה'תשמ"ו) הוא עיתונאי, פובליציסט, עורך המגזין התורני "קולמוס", עורך משנה ובעל טור שבועי ב"מגזין משפחה". לשעבר עורך מגזין בקהילה.
ביוגרפיה

נולד ב-1986 באשדוד לדוד שמשון גרובייס חסיד גור. אביו הוא נכדו של שמואל אהרון שזורי. למד בישיבות חסידות גור בתל אביב ובערד.
את דרכו העיתונאית החל במגזין בקהילה. קודם לכן שימש כעורך תורני במכון עוז והדר.
בשנת ה'תש"ף (2020) מונה למשנה לעורך המגזין של עיתון משפחה. הוא כותב שם טור שבועי במוסף החדשות וכן עורך טור שנמסר על ידי הרב ישראל מאיר לאו המודפס במגזין. הוא נחשב לעיתונאי שמרן.
החל מפסח תשפ"ב הוא עורך של הירחון התורני "קולמוס" של עיתון משפחה.
לאלתר ידע רב בהיסטוריה חסידית של פולין שבין שתי מלחמות העולם. ואף כתב מאמרים בעיתון המודיע העוסקים בנושא.
גרובייס מגיש פודקאסט בשם "קורת רוח" בנושאי יהדות יחד עם אפרים זלמן גלינסקי. וכן את הפודקסט "אחד בדור" על גדולי הדור החסידים זכרונם לברכה. וכן את הפודקסט "שניים הפוך" יחד עם שמעון ברייטקופף (עוזר ראש עיריית ירושלים, ובעל טור בעיתון משפחה)
חיים אישיים

גרובייס מתגורר בבית שמש.
הערות שוליים

↑  "הפכתם ללוחמי צדק, בלא שמישהו שלח אתכם", באתר מקור ראשון
↑  המאמרים של ישראל א. גרובייס, באתר צריך עיון
↑  המקום - מגזין לחרדים בעולם המעשה, באתר המקום - מגזין לחרדים בעולם המעשה
↑  העיתונאי אריה ארליך מונה לעורך המגזין של 'משפחה', באתר חב"ד און ליין
↑  גרובייס ב'משפחה': "הוכיח לי שגם אני לוקה בחשיבה גלותית", באתר חב"ד אינפו, ‏2020-10-29
↑  לייבל'ה מסכם שבוע עמוס וגדוש במיוחד, באתר בחדרי חרדים
↑  ישראל אלטר גרובייס, באתר מקור ראשון
↑  קורת רוח: מאחורי הקלעים - עיתון משפחה : עיתון משפחה, באתר he.mishpacha.com
סקיאמוניס

| --- | --- |
סמל סקיאמוניססמל סקיאמוניס

כביש הכניסה לסקיאמוניס
 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  מחוז אוטנה
 מחוז משנה:  אניקצ'ה
 חבל ארץ:  אוקשטאיטייה
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  92 (2001)
 קואורדינטות:  55°25′0″N 25°16′30″E﻿ / ﻿55.41667°N 25.27500°E﻿ / 55.41667; 25.27500
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד סקיאמוניס(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד סקיאמוניס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סקיאמוניס (בליטאית: Skiemonys; בפי יהודיה: שקומיאן) היא עיירה במחוז המשנה אניקצ'ה, שבמחוז אוטנה, בצפון-מזרח ליטא.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2001, מונה אוכלוסיית העיירה 92 אנשים.
לעיירה עבר יהודי, היה בה בית כנסת שנבנה בתרומת יהודי מהכפר בלטושובה הסמוך ובסיוע פריץ שכן, ובשנת 1921 נמנו בעיירה 150 תושבים יהודים.
יהודי העיירה נרצחו כנראה באניקשט ב-29 באוגוסט 1941, ו' באלול ה'תש"א.
לקריאה נוספת

דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), שקומיאן (סקיאמוניס), מחוז אוטיאן בתוך: יהדות ליטא : כרך ג, ספר ב: "ישובים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 369 טורים 1–2; 2. (ספר יזכור לקהילת ליטא, ב ספריית העיר ניו יורק, תמונה 1622)
שם, על חיסול היישוב היהודי בשקומיאן: כרך ד עמ' 372 טור 2. (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 2090)
הערות שוליים

↑  Statistikos Departamentas(Lithuania).
משפחת סופר

ערך זה עוסק במשפחה יהודית ממרכז אירופה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
משפחת סוֹפֵר-שְׁרַיְיבֶּר היא משפחה יהודית מפורסמת במדינות האוסטרו-הונגריות במרכז אירופה, שהצמיחה מתוכה מאות רבנים, ראשי ישיבות ופרנסי ציבור. ראש המשפחה היה הרב משה סופר, המכונה "חת"ם סופר", על שם ספרו חידושי תורת משה. כל צאצאי משפחת סופר הם גם צאצאי הרב עקיבא איגר, חותנו בזיווג שני של החת"ם סופר.
היסטוריה

מקור שם המשפחה באבותיו של החת"ם סופר, שהיו סופרי סת"ם. חלק מצאצאי המשפחה נקראו בשם שְׁרַיְיבֶּר, שהוא התרגום היידי לסוֹפֵר. רבים מרבני המשפחה שחיברו ספרים תורניים הנציחו בשם ספרם את השם סופר; למשל: "כתב סופר", "שבט סופר", "דעת סופר", "חשב סופר", "מכתב סופר", "חתן סופר", "יד סופר".
משפחת סופר-שרייבר הסתעפה לענפים רבים, אולם השושלת הישירה של ממלאי מקומו וממשיכי דרכו של החת"ם סופר ברבנות ובראשות הישיבה בעירו פרשבורג היא: בנו הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל ה"כתב סופר"; לאחריו הרב שמחה בונם סופר, בעל ה"שבט סופר"; לאחריו הרב עקיבא סופר, בעל ה"דעת סופר"; לאחריו הרב אברהם שמואל בנימין סופר בעל ה"חשב סופר". לאחריו הרב שמחה בונם סופר. כיום עומד בראשות הישיבה הרב אברהם שמואל בנימין סופר כר"מ ואב"ד פרשבורג (כמובן, הישיבה נמצאת כיום בירושלים ולא בפרשבורג. הישיבה נפתחה מחדש בישראל בשנת 1940).
צאצאי המשפחה > דור ראשון

הרב משה סוֹפֵר - החת"ם סופר
צאצאי המשפחה > דור שני

הרב אברהם שמואל בנימין סופר - בעל ה"כתב סופר". בנו של החת"ם סופר. ממלא מקום אביו ברבנות פרשבורג.
הרב שמעון סופר - בעל "מכתב סופר". בנו של החת"ם סופר. כיהן כרבה של קראקא.
הרב יוזף יוזפא סופר - בנו השלישי של החת"ם סופר, חמיו של רבי יהודה גרינוואלד (בעל שו"ת ה"זיכרון יהודה").
הרב דוד צבי ארנפלד - חתנו של החת"ם סופר.
הרב אליהו קורניצר - נשא את גיטל, בתו של החת"ם סופר. נפטר בגיל 27.
הרב שלמה זלמן שפיצר - חתנו של החת"ם סופר. נשא את גיטל, אלמנתו של הרב אליהו קורניצר. היה אב"ד בווינה. בתו נישאה לבן-דודה הרב שמעון סופר, בעל ה"התעוררות תשובה".
הרב משה טוביה להמן - חתנו של החת"ם סופר. נשא את שמחה, בת הזקונים של החת"ם סופר.