stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע זהב
הסכם תפעולי

בתחילת 1951, ה-CIA לקח על עצמו תהליך הערכה להחלפת מודיעין תקשורת רדיו סובייטי שאבד. חשיפת תוכניותיהם בפני הבריטים, ה-SIS, לאחר שקרא את הדו"ח, שכלל את רעיון האזנה לקווי טלפון סובייטיים, חשף את קיומו של מבצע כסף בווינה.
עם העברתו מחדש של סוכן ה-CIA ביל הארווי לברלין כדי לבחון אפשרויות פעולה זמינות, ריינהרד גהלן, ראש ה-Bundesnachrichtendienst (שירות הביון הפדרלי של גרמניה), התריע ל-CIA על מיקומו של צומת טלפון חיוני, פחות מ-2 מטרים (6 רגל / 7 אינץ') מתחת לאדמה, שם שלושה כבלים התאחדו קרוב לגבול הגזרה האמריקאית של מערב ברלין מבצע זהב תוכנן במשותף על ידי ה-SIS וה-CIA. פגישות תכנון ראשוניות נערכו ב־Carlton Gardens מס' 2, לונדון, מהן הודרה ממשלת מערב גרמניה בשל "האופי החדיר ביותר" של שירותם. ההסכם שהתקבל היה שארצות הברית תספק את רוב המימון ותבנה את המנהרה (כיוון שנקודת הגישה הקרובה ביותר הייתה בגזרה שלהם), בעוד שהבריטים ישתמשו במומחיותם ממבצע כסף כדי לצותת לכבלים ולספק את ציוד התקשורת האלקטרונית הנדרש .
אחד מאלה שהשתתפו בפגישות המוקדמות היה ג'ורג' בלייק, חפרפרת במנגנון הביון הבריטי. בלייק ככל הנראה התריע מיד ל־KGB, כששניים מסוכניו של גהלן נתפסו כשהם מנסים להעביר חוט פוטנציאלי מעבר לתעלת ברלין. הק.ג.ב החליט לאפשר למבצע זהב להתקדם מכיוון שכדי לתקוף את המנהרה, הסובייטים יצטרכו להסגיר את בלייק, והם מצאו שעדיף להקריב מידע מסוים ולא את הסוכן היקר שלהם. לדברי מחבר ספר משנת 2019 על המבצע, הסובייטים "העריכו את בלייק עד כדי כך שהם חששו מחשיפתו יותר מאשר הפרת סודותיהם".
ה-KGB לא הודיע לאיש בגרמניה, כולל המזרח-גרמנים או המשתמשים הסובייטים בכבלים, על אמצעי הציתות. לפי דיווח של ה-CIA, "לא היו ניסיונות ידועים להזין דיסאינפורמציה ל-CIA". למרות שה-SIS הבריטי חשד בהיפך, דו"ח ה-CIA קובע כי "הצבא הסובייטי המשיך להשתמש בכבלים לתקשורת בעלת ערך מודיעיני".
בנייה

בדצמבר 1953, המבצע הונח בניהולו של ויליאם קינג הארווי, פקיד לשעבר במשרד החקירות הפדרלי של ארצות הברית (FBI) שעבר ל-CIA. קפטן וויליאמסון מחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית הופקד על הבנייה.
הפרויקט הראשון היה בניית "מחסן", ששימש מסווה לתחנת ELINT של הצבא האמריקאי. למחסן, ברובע Neukölln/Rudow שברובע האמריקאי של ברלין, היה מרתף עמוק לא שגרתי בגובה 7 מטרים (23 רגל) לשמש כאזור ההיערכות עבור המנהרה. חפירת הפיר האנכי הראשוני עבור המנהרה החלה ב-2 בספטמבר 1954, והסתיימה ב-25 בפברואר, בשנה שלאחר מכן.
הבנייה הסמויה של 450 מטר (1,48 ft.) של מנהרה מתחת לגבול המפוקח ביותר בעולם כדי לחתוך סדרה של כבלים פחות מ-47 סנטימטרים (19 אינץ') מתחת לרחוב סואן הייתה אתגר הנדסי יוצא דופן. באמצעות שיטת הבנייה של המגן, שדחפה קדימה בעזרת משאבות הידראוליות, החלל שנוצר היה מרופד בחול וב-1,700 לוחות ריפוד מברזל יצוק. מסילת רכבת מעץ שימשה כמדריך לרכבי הבנייה בעלי גלגלי הגומי, שעד סיום הבנייה פינו 3,000 טון (3,000 טון ארוך ו-3,300 טון קצר) של חומר. זה כלל מספר פינויים, כולל כאשר החופרים פרצו לבור שופכין לא מתועד לפני מלחמת העולם השנייה והציפו את המנהרה. לאורך כל שלבי הבנייה ובשימוש המבצעי, המנהרה כולה הייתה משובצת בחומרי נפץ, שנועדו להבטיח את השמדתה המלאה. לאחר השלמתה, המנהרה עברה לאזור Altglienicke ברובע טרפטוב, שם קפטן הצבא הבריטי פיטר לון - גולש סקי אלפיני לשעבר, שהיה למעשה ראש ה-SIS בברלין - לקח על עצמו באופן אישי את הציתות לשלושת הכבלים. הבריטים גם התקינו את רוב ציוד הטיפול האלקטרוני במנהרה, שיוצרה ומותגה כתוצרת הבריטית.
העלות הסופית של המנהרה שהושלמה הייתה למעלה מ-6.5 מיליון דולר, או שווה ערך לעלות הרכש הסופית של שני מטוסי ריגול לוקהיד U-2.
פעולות

אורכה של המנהרה הוא 1,476 רגל וקוטרה שישה רגל והיא פעלה במשך 11 חודשים ו-11 ימים בספר משנת 2019 של עיתונאי וושינגטון פוסט סטיב פוגל: ״בגידה בברלין: הסיפור האמיתי של מבצע הריגול הנועז ביותר של המלחמה״ מתואר דיווח חודשי, כמעט חודש אחר חודש של חפירת המנהרה והפעלתה. הספר סוקר את כל המסמכים הזמינים וראיונות עם 40 ממשתפי הפרויקט. כמו כן, לאחר פרסום הספר הזה, ה-CIA פרסמו גרסה פחות ערוכה של המסמכים שלהם על המנהרה.
בפנים, הבריטים והאמריקאים האזינו והקליטו את ההודעות שזרמו אל המפקדה הצבאית הסובייטית וממנה בזוסן, ליד ברלין: שיחות בין מוסקבה לשגרירות ברית המועצות במזרח ברלין ושיחות בין פקידים ממזרח גרמניה לסובייטיים.
המערב לא הצליח לשבור את ההצפנה הסובייטית בשלב זה. במקום זאת הם ניצלו מידע מודיעיני יקר ערך שהושג "משיחות טלפון ללא שמירה בערוצים רשמיים". "67 אלף שעות של שיחות רוסיות וגרמניות, נשלחו ללונדון לתמלול על ידי מדור מיוחד המאויש על ידי 317 מהגרים רוסים ובלשנים גרמנים. אותות טלפרינטר, רבים מהם מרובים, נאספו גם על סרט מגנט והועברו לפרנק רולט צוות D - עיבוד."
כדי להגן על בלייק, ה-KGB נאלץ לשמור על זרימת המידע רגילה ככל האפשר, וכתוצאה מכך המנהרה הייתה בוננזה של איסוף מודיעין עבור ארצות הברית ובריטניה בעולם שעדיין לא היה עד לתמונות ה-U-2 או הלוויין. .
לדברי סטיבן בודיאנסקי, "התקשורת ברמה הגבוהה של ה-KGB עצמו עברה על מערכת נפרדת של קווים עיליים שלא ניתן היה לנצל אותם מבלי שזה יהיה ברור, ודאגה יותר מכל בהגנה על בלייק כמקור בעל ערך בתוך SIS.ה-KGB פשוט השאיר את ה־GRU וגם את השטאזי באפלה לגבי קיומה של המנהרה".
חשיפת המנהרה על ידי הסובייטים

כשבלייק קיבל העברה ב-1955, הסובייטים היו חופשיים "לגלות" את המנהרה. ב-21 באפריל 1956, חודשים לאחר הפעלת המנהרה, פרצו חיילים סובייטים ומזרח גרמנים לקצה המזרחי של המנהרה. מקור אחד מציין שהאזנת סתר הייתה בשירות במשך כ-18 חודשים. הסובייטים הודיעו על הגילוי לעיתונות וכינו אותו "הפרה של הנורמות של המשפט הבינלאומי" ו"מעשה נפשע". עיתונים ברחבי העולם פרסמו צילומים של המחיצה התת-קרקעית של המנהרה ישירות מתחת לגבול הבין-גרמני. על החומה היה שלט בגרמנית וברוסית "הכניסה אסורה על ידי הגנרל המפקד".
בשלב התכנון, ה-CIA וה-SIS העריכו שהסובייטים יטשטשו את הגילוי של המנהרה ע״י יצירת בלבול ומבוכה ויטשטשו כל השלכה אפשרית. עם זאת, רוב התקשורת העולמית תיארה את פרויקט המנהרה כיצירה הנדסית מבריקה. ייתכן שה-CIA הרוויח יותר ממה שהרוויחו הסובייטים מ"גילוי" המנהרה. בין השאר, הסיבה לכך הייתה שהמנהרה התגלתה במהלך ביקורו הממלכתי של השר הסובייטי הראשון ניקיטה חרושצ'וב בבריטניה, ובמיוחד יום לפני משתה ממלכתי עם המלכה אליזבת השנייה בטירת וינדזור . על פי החשד, הסובייטים והבריטים הסכימו להשתיק את הסיקור התקשורתי של ההשתתפות הבריטית בפרויקט למרות שהציוד המוצג ברוב התמונות היה בריטי ותויג בבירור ככזה.
רק ב-1961, כשבלייק נעצר, נשפט והורשע, הבינו גורמים במערב שהמנהרה נחשפה הרבה לפני שהחלה הבנייה. למרות שה-DCI אלן דאלס חגג בפומבי את הצלחתו של מבצע זהב במתן סדר קרב ומידע אחר על פעילויות הסובייטיות והגוש המזרחי מאחורי מסך הברזל, היסטוריה של NSA שהוסרו רמזה שייתכן שה-NSA חשבה פחות על הערך של אוסף המנהרות מאשר עשה ה-CIA.
בשנת 1996 התקשרה ממשלת העיר ברלין עם חברת בנייה מקומית לחפור כ-83 מטרים (270 ft) מגזרת ברלין האמריקאית לשעבר של המנהרה כדי לפנות מקום לפיתוח דיור חדש. בשנת 1997 12 מטר (40 רגל) נחפר בהדרכתו של ויליאם דורי ממה שהיה גזרת ברלין הסובייטית. קטע זה של המנהרה מוצג במוזיאון הברית. טענת המוזיאון שקטע זה הוחזר מהמגזר האמריקאי היא שקרית. ב-1999 מוזיאון ה-CIA קיבל חלק מהאלמנטים של מעטפת המנהרה חיצונית. ומוזיאון הריגול הבינלאומי בוושינגטון קיבל חלקים מהמעטפת מיד אחריו.
בספרות

מבצע זהב מהווה את הרקע לרומנים התמים מאת איאן מקיואן, קולות מתחת לברלין: סיפורה של מרי מונטריי מאת ת.ה.א. היל ולסרט התמים מאת ג'ון שלזינגר .
הערות שוליים

↑  Vogel, Steve (20 בספטמבר 2020). "Dwight Eisenhower Built up American Intelligence at a Crucial Moment". History News Network. נבדק ב-26 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Betrayal in Berlin Reviewed by Gary Keeley" (PDF). CIA. 15 ביוני 2020. אורכב מ-המקור (PDF) ב-16 באוקטובר 2020. נבדק ב-31 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "In 'The Spy and the Traitor,' a tale of Cold War espionage that's both thrilling and true". Washington Post. 8 בנובמבר 2019. נבדק ב-31 בדצמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Betrayal in Berlin: The True Story of the Cold War's Most Audacious Espionage Operation". Washington Independent Review. 18 בנובמבר 2019. נבדק ב-31 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Battleground Berlin, p. 208
↑  "Cold War Double Spy George Blake Dies At 98". NPR. 28 בדצמבר 2020. נבדק ב-31 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "A Look Back ... The Berlin Tunnel: Exposed". CIA. 26 ביוני 2009. אורכב מ-המקור ב-15 ביולי 2009. נבדק ב-31 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Berlin Tunnel, www.espionageinfo.com
↑  Battleground Berlin, p. 220
↑  "Betrayal in Berlin Reviewed by Gary Keeley" (PDF). CIA. 15 ביוני 2020. אורכב מ-המקור (PDF) ב-16 באוקטובר 2020. נבדק ב-31 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Betrayal in Berlin: The True Story of the Cold War's Most Audacious Espionage Operation". Washington Independent Review. 18 בנובמבר 2019. נבדק ב-31 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Budiansky, Stephen (2016). Code Warriors. New York: Alfred A. Knopf. pp. 194–199. ISBN 978-0385352666.
↑  "BMarch Book Review- 'Betrayal in Berlin' by Steve Vogel". KPCW. 10 במרץ 2020. נבדק ב-31 בדצמבר 2020. The Americans and the British were able to listen into the Russian conversations for 18 months {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Spies Beneath Berlin, p. 112
↑  Martin, David C. (1980). Wilderness of Mirrors. Harper & Row. pp. 87–88.
↑  Spies Beneath Berlin, p. 12
↑  Operation REGAL: The Berlin Tunnel. National Security Agency (NSA Historical Monograph). 1988. pp. 22–24.
↑  William Durie, The United States Garrison Berlin, 1945–1994, Mission Accomplished, 2014 מסת"ב 978-1-63068-540-9 (English).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530416705171  LCCN: sh2002011350 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מבצע זהב".
ציוד האזנת סתר/הקלטה המורכב ממוצרים מתוצרת בריטניה
חוטי הטלפון מוצגים לעיתונות.
עד 24 באפריל 1956, שרידי המנהרה היוו מוקד משיכה לסקרנים על ידי השלטונות הסובייטיים ומזרח גרמניה
דיאז

ערך זה עוסק בסימן היתק. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
דו דיאז
דִּיאֵז (מצרפתית: Dièse. בעברית: נָסֵק) הוא סימן היתק במוזיקה, המורה על הגבהת הצליל הבא אחריו בחצי טון, ומסומן ב-♯ (הדומה ל-#), משמאל לתו. באוקטבה תקנית, סי דיאז זהה דיאטונית לדו ומי דיאז זהה דיאטונית לפה. קיים גם סימן דיאז כפול הנראה כך: 𝄪 והוא מעלה תו נתון בטון שלם. בתיווי של מוזיקה במאה העשרים נוצרו גם סימני דיאז מיוחדים המורים על הגבהת הצליל ברבע טון או בשלושת רבעי טון.
סדר הדיאזים בסולם הוא קבוע, על פי מעגל הקווינטות והוא: פה דיאז, דו דיאז, סול דיאז, רה דיאז, לה דיאז, מי דיאז, סי דיאז.
ראו גם

במול
בקר
#C
מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
פאיסנדו (מחוז)

מחוז פאיסנדו (בספרדית: Departamento de Paysandú) הוא אחד מתשעה עשר המחוזות של אורוגוואי. בירת המחוז היא העיר פאיסנדו (אנ').
המחוז ממוקם בצפון-מערב המדינה, גובל במחוזות סלטו מצפון, טקוארמבו ממזרח, ריו נגרו מדרום, ונהר אורוגוואי במערב. שטח המחוז הוא 13,922 קמ"ר, והוא השלישי בגודלו באורוגוואי, אחרי המחוזות טקוארמבו וסלטו.
היסטוריה

מחוז פאיסנדו הוכרז לראשונה ב-3 בפברואר 1816. בעת הכרזת החוקה של אורוגוואי, ב-1830 המחוז כלל את כל השטח של אורוגוואי מצפונית לנהר ריו נגרו, מה שהפך אותו, עם יותר מ-74,000 קמ"ר למחוז הגדול ביותר בהיסטוריה של אורוגוואי. והמחוז יחד עם המחוזות מונטוידאו, קנלונס, סן חוסה, קולוניה, סוראינו, דורסנו, מלדונדו וסרו לרגו, היו תשעת המחוזות המייסדים של אורוגוואי בעת השבעת החוקה של 1830.
ב-16 ביוני 1837 הופרדו ממנו המחוזות טקוארמבו וסלטו ושטחו צומצם לכ-23,000 ק"מ. אך רק ב-1 באוגוסט 1881, עם הפרדת מחוז ריו נגרו מפאיסנדו, קיבל את גודלו וצורתו הנוכחית.
עיר הבירה, נוסדה בשנת 1750 כעיר נמל לייצוא עורות ומוצרי בעלי חיים אחרים, בהתחשב במיקום הגאוגרפי האסטרטגי שהיה לה, גדלה במהירות באוכלוסייתה והייתה העיר השנייה בגודלה באורוגוואי עד עמוק לתוך המאה העשרים, בעיר היה בית החולים השני בחשיבותו במדינה, ומבנים חשובים נוספים.
מדי שנה ב-8 ביוני חוגגת העיר את יום הכרזתה, בתהלוכות של גאוצ'וס ומופעי תרבות וספורט שונים.
כ-100 ק"מ צפונית לפאיסנדו, בפוריפיקסיון (ספ'), הקים ב-1815 הגנרל ארטיגס את בסיס הקונפדרציה שלו שנודעה בשם "ליגת העמים החופשיים".
גשר גנרל ארטיגס (ספ') נחנך בשנת 1975 והוא משמש גשר בינלאומי בין אורוגוואי לארגנטינה.
כלכלה

חקלאות: גידול בקר וצאן, מטעי הדרים ואוכמניות, ושדות חיטה שעורה וסויה, ומעט דיג בנהר אורוגוואי.
במחוז מפעלי תעשייה רבים, מפעלי עיבוד עורות גדולים, ייצור שמן, מבשלות בירה, הפקת סוכר, טקסטיל, פורמייקה, הדרים ועוד.
הייצור התעשייתי של פאיסנדו מכניס כמות ניכרת של מטבע חוץ לאורוגוואי, ורוב תושבי המחוז משתכרים מהתעשייה המקומית.
ממשל > מוניציפלית

ראש העיר נבחר בבחירה ישירה, לתקופה של חמש שנים. ויכול לאחר מכן יכול להיבחר מחדש.
ממשל > חוקתית

הרשות המחוקקת היא מועצה מחוזית המורכבת מ-31 חברי מועצה, הנבחרים באופן דמוקרטי. חברי המועצה מופקדים על הצעת רפורמות עירוניות, צווים ומיסים, כמו גם כל פרויקט אחר שהם מוצאים לנכון בתאום עם ראש העיר.
ממשל > עיריות במחוז (ניהול אזורי)

במחוז קיימים 7 עיריות אזורית.
בעיריות מתקיימים בחירות אחת לחמש שנים, בהם נבחר ראש העירייה וארבעה חברי מועצה, האחראים על הנושאים המוניציפליים באזור בחירתם.
| מפה | שטח שיפוט (km²) | מספר תושבים (מפקד 2011) | שם העירייה | תאריך הקמה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1043.6 | 1,382 | צ'פיקוי | מרץ 2013 |
|  | 1670.1 | 6,860 | גיצ'ון | מרץ 2010 |
|  | 938.7 | 1,704 | לורנסו חיירס | מרץ 2013 |
|  | 1192.7 | 1,956 | פיאדרס קולורדס | מרץ 2013 |
|  | 954.5 | 4,178 | פורבניר | מרץ 2010 |
|  | 1088.4 | 3,671 | קברצ'ו | מרץ 2010 |
|  | 2388 | 1,475 | טמבורס | מרץ 2013 |
תרבות

שבוע הבירה פאיסנדו הוא אחד האירועים התיירותיים החשובים ביותר במדינה. הוא מתקיים מאז 1966 במהלך שבוע התיירות.
בשנת 1997 נחנך אמפיתיאטרון נהר אורוגוואי כדי לארח את האמנים המשתתפים בתוכנית השבוע. האמפיתיאטרון נבנה בהשראת תיאטראות יווניים עתיקים, ויש בו קיבולת של 20,000 מקומות ישיבה.
בסביבת האמפיתיאטרון מתקיים יריד עם כ-250 דוכנים, מתחמי אוכל, מתחם בירה ולונה פארק.
דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך בשנת 2019, אוכלוסיית מחוז פאיסנדו מנתה 119,636 תושבים, (מתוכם 58,876 גברים, ו-60,760 נשים). כשהאוכלוסייה העירונית מנתה 115,148 תושבים, והאוכלוסייה הכפרית הייתה רק 4488.
דמוגרפיה > מרכזים עירוניים

רשימות עיירות או ערים עם אוכלוסייה של מעל 1000 תושבים (נתוני מפקד 2011):
| שם העיר | תושבים |
| --- | --- |
פאיסנדו: 76,429
נואבו פאיסנדו 8578: 8,578
גיצ'ון: 5,039
צ'קרס דה פאיסנדו: 3,965
קברצ'ו: 2,853
סן פליח: 1,718
פורבניר: 1,159
טמבורס: 1,111
פיאדרס קולורדס: 1,094
הערות שוליים

↑  המקור ברשימות הלשכה הלאומית לסטטיסטיקה באורוגוואי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007489323605171  BnF: cb12216653p (data)  LCCN: nr99005754  MusicBrainz: 665a4625-d61b-4e0e-bcff-05db2bbd1d0b   WorldCat (עם LCCN): nr99-005754 
גשר גנרל ארטיגס המחבר בין אורוגוואי לארגנטינה במחוז פאיסנדו
מטעי דקלים בעיריית קברצ'ו במחוז פאיסנדו
העיריות במחוז פאיסנדו נכון ל-2015:

1) צ'פיקוי

2) גיצ'ון

3) לורנסו חיירס

4) פיאדרס קולורדס

5) פורבניר

6) קברצ'ו

7) טמבורס.

השטח האפור הוא שטח כפרי שאינו מחולק לעיריות.
להקת בורינקן (ספ') בתיאטרון בפאיסנדו, בשבוע הבירה של שנת 2014
מחדלי ההפריה באסותא

מחדלי ההפריה באסותא היו שורת מחדלים שהתרחשו בישראל בבית החולים אסותא ראשון לציון ובבית החולים אסותא רמת החייל והתפרסמו בשנים 2022–2023.
פרשת החלפת העוברים

ב-14 בספטמבר 2022 פורסם כי התגלה בבדיקה גנטית שלאישה בהיריון מתקדם (בשבוע 30) שהעובר שהוחזר לרחמה באסותא ראשון לציון אינו קשור לה ולבן זוגה באופן גנטי. בעקבות הפרסום החליט משרד הבריאות להקים מיידית ועדת בדיקה (בראשות פרופ' עמי פישמן) ולזמן עשרות נשים לבדיקות על מנת לאתר את ההורים הגנטיים של העובר. כשלושה ימים לאחר מכן, ב-17 בספטמבר נאסר על המרכז הרפואי לקבל מטופלות חדשות למחלקת ה-IVF (ההפריה חוץ-גופית).
בזמן החיפושים אחר ההורים הגנטיים, התינוקת נולדה ב-26 באוקטובר. היולדת היא זו שגידלה את התינוקת עם לידתה, ואף התחננה להמשיך ולגדל אותה - בניגוד לבית החולים שהמשיך את החיפושים אחר ההורים הגנטיים. בעת הלידה ההורים נרשמו במשרד הפנים כהורי הילדה ונתנו לה את השם סופיה. ב-29 בינואר 2023 בית המשפט המחוזי מרכז דחה את ערעור ההורים, והורה על ביצוע בדיקות גנטיות לחמישה זוגות ואם יחידנית הטוענים לקשר גנטי עם התינוקת. ב-8 במרץ בית המשפט העליון החליט שלא לקיים יותר בדיקות גנטיות לזוגות אחרים. ב-6 באוגוסט 2023 החליט בית המשפט המחוזי מרכז, בעקבות ממצאי ועדת הבדיקה של משרד הבריאות, לאפשר בדיקה גנטית לזוג נוסף. ההורים הלא-ביולוגיים עתרו לבג"ץ. ב-6 בספטמבר 2023 החליט בית המשפט העליון לדחות את ערעורם ולאפשר את ביצוע בדיקת ה-DNA במטרה לבדוק התאמה בין הזוג הנוסף לבין התינוקת. ב-7 במרץ 2024 פורסם כי חצי שנה קודם לכן נמצאו זוג ההורים הגנטיים של התינוקת שעמדה במוקד הפרשה.
ב-24 בנובמבר 2024 פסק בית המשפט לענייני משפחה בראשון לציון להעביר את התינוקת בת השנתיים מההורים המגדלים להוריה הגנטיים. ההורים המגדלים ערערו על החלטה זו.
ב10 במרץ 2025 הפך בית המשפט המחוזי מרכז את ההחלטה וקבע כי התינוקת תישאר אצל ההורים להם נולדה.
בפסק הדין נכתב ביחס לחשש מטעויות בהליכי הפריה מלאכותיים כי ״יש להעדיף את 'עקרון הוודאות' לפיו האם היולדת היא אמו של הילוד, דבר שיקנה ודאות באשר לתוצאות טעויות עתידיות העלולות להתרחש בהליכי פריון מלאכותי״.
מחדלים נוספים

ב-11 בפברואר 2023 פורסם על מחדל נוסף ביחידת ההפריה בבית החולים אסותא רמת החייל. במקרה זה התרחשה תקלה בתמיסות בהן הושרו ביציות מופרות. כתוצאה מהתקלה, הביציות לא התפתחו והמטופלות הזדקקו לטיפולים נוספים. על בית החולים נמתחה ביקורת רבה על כך שהתעכב עם הדיווחים ואף שינה גרסאות.
ב-19 במאי 2023 פורסם על מחדל נוסף באסותא רמת החייל. פורסם כי ילד שנולד בדצמבר 2018 אינו תואם מבחינה גנטית לאביו. בית החולים מסר כי ייתכן שהיה עירוב של תרומת זרע. המקרה התפרסם לאור יוזמת ההורים ובבדיקה עצמאית.
בהמשך לאירועים מבקר המדינה ערך ביקורת בין מרץ 2023 עד ינואר 2024. בדו"ח שפורסם בנובמבר 2024 דיווח כי מצא ליקויים רבים בהם בתהליך זיהוי המטופלים, שימוש בתשתיות מיושנות, מחסור ניכר באמבריולוגים וצוות רפואי תומך.
תגובת משרד הבריאות

לאחר שימוע שנערך בעקבות המקרה הראשון, ב-27 בנובמבר 2022 מנכ"ל משרד הבריאות, פרופ' נחמן אש וראש חטיבת רפואה ד"ר הגר מזרחי הכריזו על צמצום היקף פעילות המחלקה. ב-20 ביולי 2023 משרד הבריאות אסר על אסותא רמת החייל לקלוט עוד מטופלות חדשות במחלקה. באסותא הגיבו כי מדובר בפגיעה מיותרת ומפלה בציבור המטופלות. באותו החודש משרד הבריאות המליץ להגביל את מספר מחזורי הטיפול בכל יחידה להפריה חוץ גופית ל-8,000 לכל היותר על מנת לצמצם את העומס על המחלקות השונות.
הערות שוליים

↑  אדיר ינקו, אסותא ראשל"צ: אישה בהיריון מתקדם גילתה שהעובר שהוחזר לרחמה - לא שלה, באתר ynet, 14 בספטמבר 2022
↑  אדיר ינקו, המחדל בהפריה: על אסותא ראשל"צ נאסר לקבל מטופלות חדשות, באתר ynet, 17 בספטמבר 2022
↑  רועי רובינשטיין, אדיר ינקו, יורם ירקוני, בזמן החיפושים אחר ההורים הביולוגיים: נולדה התינוקת ממחדל ההפריה באסותא, באתר ynet, 26 באוקטובר 2022
↑  גלעד מורג, מחדל ההפריה באסותא: ערעור היולדת נדחה - יבוצעו בדיקות התאמה גנטית, באתר ynet, 29 בינואר 2023
↑  גלעד מורג, העליון קבע: לא יבוצעו בדיקות גנטיות לזוגות בפרשת ההפריה באסותא, באתר ynet, 6 במרץ 2023
↑  אדיר ינקו, גלעד מורג, פרשת החלפת העוברים באסותא: אותרו ההורים הביולוגיים של הפעוטה סופיה, באתר ynet, 7 במרץ 2024
↑  מיטל יסעור בית-אור, מחדל החלפת העוברים: התינוקת סופיה תועבר להוריה הביולוגיים, באתר ישראל היום, 24 בנובמבר 2024;
תמ"ש 61932-09-23 אלמוני ואח' נ' אלמוני ואח', ניתן ב-24 בנובמבר 2024
↑   גל גבאי, ההורים שגידלו את הפעוטה ערערו על ההחלטה להעביר אותה להורים הגנטיים, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2024
↑  יעל יפה, ‏דרמה בפרשת החלפת העוברים: המחוזי הפך את החלטת השלום - התינוקת סופיה תישאר אצל ההורים המגדלים, באתר ‏מאקו‏, 10 במרץ 2025
↑  אדיר ינקו, שוב תקלה במערך IVF באסותא: ההפריה נכשלה בשל טעות בהכנת התמיסה, באתר ynet, 11 בפברואר 2023
↑  אדיר ינקו, למה באסותא שינו גרסה, ואיפה היה הרגולטור? השאלות בפרשת ההפריה, באתר ynet, 19 במאי 2023
↑  אדיר ינקו, חשד למחדל נוסף באסותא: "ילד שנולד בהפריה חוץ-גופית לא תואם גנטית לאבא", באתר ynet, 18 במאי 2023
↑  מיטל יסעור בית-אור, חשד למחדל הפריה בביה"ח אסותא רמת החייל, באתר ישראל היום, 18 במאי 2023
↑  , דו"ח מבקר המדינה בנושא "הפריה חוץ גופית - היבטי הסדרה ופיקוח", אתר מבקר המדינה, נובמבר 2024
↑  אדיר ינקו, משרד הבריאות על המחדל באסותא: "מקור התקלה טרם התגלה, יחידת ההפריה תצמצם את הפעילות", באתר ynet, 27 בנובמבר 2022
↑  נוב ראובני וקטי דור, משרד הבריאות הורה לאסותא רמת החייל להפסיק לקלוט מטופלי הפריה חדשים, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 20 ביולי 2023
↑  אדיר ינקו, מחדלי ההפריה ועונשם: נאסר על אסותא רמת החייל לקלוט עוד מטופלות, באתר ynet, 20 ביולי 2023
↑  מיטל יסעור בית-אור, בעקבות המחדל באסותא: שינויים בטיפולי ההפריה החוץ גופית בארץ, באתר ישראל היום, 5 ביולי 2023
לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  בני מוריס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  עיון
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  Cambridge University Press
 תאריך הוצאה:  1988
 מספר עמודים:  במהדורה האנגלית: 400;  במהדורה העברית: 596
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת עם עובד
 תאריך:  1991
 תרגום:  ארנון מגן
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001212302
The Birth of the Palestinian Refugee Problem, 1947-1949 הוא ספר של ההיסטוריון בני מוריס שיצא לאור בשנת 1988 בהוצאת Cambridge University Press. בשנת 1991 יצא לאור תרגום לעברית של הספר, במהדורה מורחבת ומתוקנת, בשם לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949.
מוריס מפריך בספר הן את ההסבר המסורתי הישראלי והן את ההסבר המסורתי הפלסטיני לבעיית הפליטים. ההסבר הישראלי היה שמנהיגי ערב או מנהיגי הפלסטינים ציוו או יעצו לפלסטינים לנטוש את בתיהם ואילו ההסבר הערבי היה שהגירוש נבע ממדיניות מכוונת של ממשלת ישראל וההנהגה הציונית. מוריס טוען ששני ההסברים נכונים חלקית, אבל לא כהסבר עיקרי. ההסבר העיקרי הוא שהמלחמה ומוראותיה הם שהניעו את ערביי הארץ לעזוב את בתיהם.
תוכן הספר

מוריס מעריך שמספר הפליטים נע בין 600,000 ל-700,000 פלסטינים שנסו מבתיהם ב-1947–1949. לטענתו הם עזבו בעיקר בגלל ההתקפות של כוחות היישוב היהודי ובהמשך צה"ל, החשש מפני ההתקפות עתידיות, הגירושים והוראות של מנהיגים ערבים מקומיים. לא הייתה מדיניות מכוונת של גירוש, אולם הפיקוד הישראלי הבכיר נקט בגירושים לפי הצורך, במיוחד אחרי הפלישה הכלל-ערבית במאי 1948. הייתה זו עמדה שנויה במחלוקת כשמוריס כתב אותה לראשונה; העמדה הרשמית בישראל הייתה שהפלסטינים עזבו מרצונם, או תחת לחצם של מנהיגיהם או מנהיגי ארצות ערב. מוריס תיעד מעשים אכזריים שביצעו הישראלים, בכללם רצח ואונס.
פרקי הספר מונים גלים אחדים של עזיבה וגירוש שהובילו להיווצרות בעיית הפליטים:
הגל הראשון: יציאת הערבים בין דצמבר 1947 למרץ 1948
הגל השני: היציאה ההמונית בין אפריל ליוני 1948
ההחלטה נגד שיבת הפליטים, אפריל-דצמבר 1948
חסימת השיבה
הגל השלישי: קרבות עשרת הימים (18-9 ביולי 1948) וההפוגה השנייה (18 ביולי - 15 באוקטובר)
הגל הרביעי: הקרבות ויציאת הערבים באוקטובר ובנובמבר 1948
גל חמישי: פינוי אזורי הגבול : גירושים והעברת אוכלוסין, נובמבר 1948 עד יולי 1949.
הפרק האחרון בספר קרוי צעדים לפתרון בעיית הפליטים, דצמבר 1948 עד ספטמבר 1949. בסוף 1948 ובתחילת 1949 נעשו פעולות אחדות לפתרון בעיית הפליטים, על בסיס ההנחה שזכותם של הפליטים לחזור לבתיהם ולאדמותיהם, הנחה שקיבלה חיזוק בהחלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם. השתתפו בפעולות אלה ועדת הפיוס לארץ ישראל והמעצמות הגדולות ובראשן ארצות הברית. ישראל התנגדה לשיבת הפליטים, וחתרה ליישובם במדינות ערב, אך אלה סירבו לקלוט את הפליטים, והפכו את בעיית הפליטים לנשק פוליטי נגד ישראל. ארצות הברית וועדת הפיוס חתרו לפתרון שבו מדינות ערב יקלטו את רוב הפליטים, בתנאי שישראל תסכים לקלוט מאות אלפים מהם. פתרון נוסף שהועלה היה "תוכנית עזה" - תוכנית לפיה רצועת עזה על כל תושביה תועבר לריבונות ישראל. בשנת 1949 נערכה ועידת לוזאן, בהשתתפות ישראל ומדינות ערב, במטרה לגבש הסכם שלום כולל וקבוע בין שראל ומדינות ערב. נושא מרכזי בוועידה היה מציאת פתרון לבעיית הפליטים. הוועידה הסתיימה בספטמבר 1949 "בלי שהשיגה דבר, והטביעה חותם של כישלון על פתרון בעיית הפליטים ועל הסיכוי לפתרון הסכסוך במזרח התיכון בדרכי שלום".
את דברי הסיכום לספר פותח מוריס במילים הבאות:
בסוף הספר נכללת מפה ובה מצוינים כ-370 יישובים ערבים שננטשו ומתוארות הסיבות לנטישתם, לפי שש קטגוריות (מוריס מציין שההבחנות לפי קטגוריות אלה אינן חד-משמעיות):
גירוש על ידי כוחות צבא יהודים.
נטישה על פי הוראות של גורמים ערבים.
פחד מפני התקפה יהודית או היקלעות לשדה המערכה.
מתקפה צבאית על היישוב על ידי כוחות צבא יהודים.
מערכת הפצת שמועות של ההגנה/צה"ל.
השפעת נפילתו של יישוב שכן או היציאה ממנו.
הספר כולל שלושה נספחים בסופו:
נספח א': מספר הפליטים הפלסטינים
נספח ב': ראשית קליטתם של הפליטים הפלסטינים במדינות ערב 1949-1948
נספח ג' : מפא"י, מפ"ם והבעיה הערבית ב-1948
התייחסותו של מוריס לספרו

במבוא לספר הציג מוריס את מטרתו:
בריאיון לקובי בן שמחון אמר מוריס:
בריאיון לארי שביט התייחס מוריס לגילויים שבספריו: