stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרלדיקה סוציאליסטית
הווה

פירוק ברית המועצות ונפילת משטרים קומוניסטים אחרים באירופה הביאו להיעלמות רוב סמלי ההרלדיקה הסוציאליסטית באירופה - אשר הוחלפו מחדש בשלטי אצולה קודמים, או כאלו חדשים לגמרי. עם זאת, סמל בלארוס הנוכחי מזכיר בצורתו את סמלה של בלארוס הסובייטית.
דוגמאות נוספות ניתן למצוא בסמלי מדינות אשר היוו חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה - סמל מקדוניה המודרני הושאר אותו סמל מתקופת הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה. סמל סרביה המודרני הומלץ לשימוש על ידי הפרלמנט, אך למעשה, סמל הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה אף-הוא עדיין בתוקף ונעשה בו שימוש חוקי.
הרלדיקה סוציאליסטית עודה קיימת ביבשות נוספות ומשמשת בסמלי מדינות אסייתיות שונות, כגון הרפובליקה העממית של סין, וייטנאם וצפון-קוריאה וכן באפריקה, שם ניתן להבחין, למשל, בסמל אנגולה וסמל מוזמביק כמייצגי הרלדיקה סוציאליסטית.
ראו גם

הרלדיקה
סמל הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה
סמל לאוס
לקריאה נוספת

Stephen Slater, "The complete book of Heraldry" London 2002
כוננות כחול לבן

כוננות כחול לבן הייתה שם קוד להיערכות של צה"ל בחודשים מאי-אוגוסט 1973, כמה חודשים קודם לפרוץ מלחמת יום הכיפורים, שכללה את העלאת הכוננות ביחידות צה"ל והיערכות למלחמה בין ישראל לבין מצרים וסוריה. במסגרת הכוננות נקבעו מטרות המלחמה וגובשו תרחישי פעולה עבור כוחות צה"ל, אם אכן תהיה מתקפה מצרית-סורית על ישראל.
הרקע לכוננות

בשנת 1972 הלכה והתפתחה ההכרה בקרב מקבלי ההחלטות בישראל שבמצרים קיים רצון לחדש את הלחימה, שהסתיימה עם תום מלחמת ההתשה באוגוסט 1970, על מנת להחזיר למצרים את השליטה בשטחים שאיבדה במלחמת ששת הימים. במקביל התפתחה הקונספציה של אמ"ן לפיה אין למצרים יכולת לעשות זאת, ועל כן לא תפתח במלחמה. במהלך אפריל 1973 הצטברו התרעות על כוונה של מצרים לפתוח במלחמה באמצע מאי. מקור בולט (אך לא יחיד) להתרעות אלה היה סוכן "המוסד" במצרים, אשרף מרואן. בהערכה ראשונה שלו דיבר מרואן על מלחמה בסוף 1972–תחילת 1973. מידע מודיעיני על מלחמה בסוף אפריל 1973–תחילת יוני 1973 הגיע משלל מקורות.
ב-18 באפריל התקיימה ישיבה סודית בביתה של ראש הממשלה, גולדה מאיר, בה נועדו ראשי המנגנון הביטחוני-מדיני המצומצם ("המטבח"), באפשרות של מתקפה שעתידה על פי הדיווחים להיות ב-19 במאי.
ראש אמ"ן אלי זעירא העריך שמצרים לא תצא למלחמה. זעירא סבר כי מצרים מעריכה עדיין כי אין ביכולתה לנצח את ישראל ולכבוש את סיני. זאת מפני שלא מילאה את תנאי הסף שלה עצמה למוכנות למלחמה, וסוריה לא תצא למלחמה ללא מצרים, בהתאם לקונספציה הבסיסית של אמ"ן.
שאר אנשי הקבינט, ובהם ראש "המוסד" צבי זמיר, הרמטכ"ל דוד אלעזר, ושר הביטחון משה דיין, האמינו כי יש באפשרות זו ממש והחליטו לבצע כמה צעדים שיסייעו למוכנות צה"ל במידה ובאמת הערבים יחליטו לתקוף. הרמטכ"ל התייחס לכך גם בפומבי, באומרו: "אינני חושב שזה יהיה הגיוני למצרים לפתוח במלחמה. אני חושב שהסיכונים למצרים גדולים, אבל אנחנו צריכים להיות נכונים לבלתי הגיוני. זו אפשרות קיימת והיא מחייבת אותנו להכנה ולכוננות רציניים"
בעקבות ההערכה כי תיתכן מלחמה בקיץ 1973, אישר שר הביטחון לרמטכ"ל, ב-30 באפריל, להוציא אל הפועל את תוכניתו להעלאת הכוננות ולשיפור המוכנות של צה"ל למלחמה - כוננות "כחול לבן".
כוננות "כחול לבן"

במסגרת כוננות "כחול לבן", בחודשים מאי-אוגוסט 1973, העלה צה"ל את רמת הכוננות שלו, במספר דרכים:
הקמת יחידות חדשות, ובהן שלד לאוגדת המילואים אוגדה 210 של דן לנר.
קידום מחסני החירום של יחידות המילואים קרוב יותר לגבול, כדי שחיילי המילואים יצטיידו קרוב לקו האש והנסיעה אליו וממנו תהיה קצרה (בקו זה גם היו מוסכים, דלק, בונקרים וכו').
יחידות גישור חדשות הצטיידו בגשר הגלילים.
רענון נוהלי הקרב בכל יחידות צה"ל ותרגול הדיפה של צבאות פולשים.
רענון וגיבוש של תוכניות מבצעיות להתמודדות עם פלישת שני צבאות בו זמנית.
עריכת עבודת מטה להגדרת מטרות המלחמה הבאה על פי העקרונות האסטרטגיים הבסיסיים של ישראל: "למנוע כל הישג צבאי מהאויב, להנחיל מפלה צבאית והשמדת כוחות, ולזכות ביתרונות צבאיים, הן ביחסי כוחות לכמה שנים והן בקווי הפסקת אש חדשים".
התוכניות המבצעיות של כוחות היבשה של צה"ל כללו תוכניות למגננה ותוכניות להתקפה:
"שובך יונים", שבתכנונה הוחל ב-1970, הייתה תוכנית מגננה שנועדה לתת מענה ראשוני לכל פעילות של מצרים בקו, ובכלל זה פתיחה באש לאורך תעלת סואץ, ניסיונות לתפוס מאחזים לאורך התעלה ופעילות קומנדו בסיני. מימוש התוכנית הוטל על אוגדה 252 - האוגדה הסדירה שפעלה בסיני, ללא הסתמכות על כוחות מילואים. ביצוע סביר של התוכנית דרש התרעה של 24 שעות, וביצוע מלא - 48 שעות.
"סלע" - תוכנית מגננה רחבה יותר, שבתכנונה הוחל כבר ב-1968, והתבססה לא רק על כוחות סדירים, אלא גם על גיוס מילואים נרחב, בעקבות קבלת התרעה נאותה על מלחמה קרבה. תוכנית זו כללה, בנוסף לאוגדה 252 הסדירה, גם שתי אוגדות מילואים: אוגדה 143 ואוגדה 162. היערכות לתוכנית דרשה 36 שעות בחזית הצפון וחמישה ימים בחזית הדרום.
"צפניה" - תוכנית התקפית להשתלטות על שטחים מצריים בצפון-מערב התעלה והשמדת הכוחות המצריים שם.
"בן חיל" - תוכנית התקפית לכיבוש כל האזור שמקנטרה עד פורט פואד ופורט סעיד שבצפון התעלה.
"חתול המדבר" - תוכנית התקיפה העיקרית של צה"ל, שכללה צליחת התעלה על ידי שלוש האוגדות של פיקוד הדרום, וכיבוש רצועה לכל אורך הגדה המערבית של תעלת סואץ.
חיל האוויר רענן אף הוא את תוכניותיו, שכללו:
"מבצע תגר" - תקיפת מערך טילי קרקע-אוויר המצרי לאורך התעלה.
"דוגמן" - תקיפת מערך טילי קרקע-אוויר הסורי ברמת הגולן.
"נגיחה" - תקיפת שדות התעופה במצרים ובסוריה. תקיפה זו אמורה הייתה להיות קשה במידה ניכרת מזו של מבצע מוקד בתחילת מלחמת ששת הימים, משום שבמצרים ובסוריה הופקו לקחים מתוצאות מבצע מוקד. גם הצורך בה נראה פחות חיוני.
"שריטה" - תוכנית למצב שבו חיל האוויר נדרש לסייע בבלימת כוחות היבשה של האויב קודם להשמדת מערך טילי קרקע-אוויר (אם כי הנחת העבודה העיקרית הייתה שבשעות הראשונות למלחמה יהיה חיל האוויר פנוי להשמדת הטילים, ובבלימת המתקפה היבשתית יעסקו כוחות היבשה).
בנוסף, במהלך הכוננות השלים חיל האוויר את הצטיידותו למלחמה, ובין השאר הצטייד בטילים ובפצצות נוספים, והכשיר מטוסים שנמצאו בעבודות תחזוקה יסודיות.
במסגרת הדיונים באופי המלחמה נשקלו האפשרויות של מלחמת מנע ושל מכה מקדימה, והוחלט, על דעת הדרג המדיני והמטכ"ל, שמשיקולים מדיניים ישראל אינה יכולה לפתוח במלחמת מנע, אך תיתכן אפשרות של מכה מקדימה באמצעות תקיפה אווירית.
באוגוסט הופעלו "האמצעים המיוחדים" - אמצעי איסוף מודיעין אותות של צה"ל שהותקנו במצרים, ויוחסה להם יכולת לספק מידע אמין על כוונת המצרים לצאת למלחמה.
ב-12 באוגוסט הוחלט, בדיון בלשכת סגן הרמטכ"ל, ישראל טל, להוריד את הכוננות בצה"ל לרמתה הרגילה.
עלות כוננות כחול לבן הייתה כ-60 מיליון לירות, סכום נכבד במונחי תקציב הביטחון של השנים ההן.
בעקבות הכוננות

על השפעת הכוננות על צה"ל עמד החוקר אורי בר-יוסף:
כוננות "כחול לבן" הייתה ההזדמנות האחרונה שניתנה לצה"ל להשלים את עבודת המטה שלו לקראת המלחמה הבאה. הרושם הוא כי התקופה נוצלה היטב וכי במהלכה נעשתה עבודת מטה רצינית. יעדי המלחמה הוגדרו, אף כי במעורפל, ותוכניות המלחמה עודכנו ופורטו. אבל מכל אלה לא ייוותר דבר, כמעט, ביום הכיפורים עצמו. תוכניות המלחמה נשענו על קבלת התרעה בת 48 שעות לפחות קודם שתיפתח האש, ומשזו לא הגיעה במועדה השתנו הנסיבות בצורה קיצונית וכל התכנונים המוקדמים קרסו.
בדיעבד, יש התולים בכוננות זו את ההפתעה של צה"ל בעת פתיחת מלחמת יום הכיפורים, בשל השאננות וההתעלמות מהסימנים המקדימים של המלחמה, שבאה בעקבות אי התממשותה של ההתרעה למלחמה בעת כוננות "כחול לבן". אורי בר-יוסף התייחס לכך:
לעובדה שמלחמה לא פרצה במאי היה אפקט קטלני על הערכת המודיעין הישראלית בסוף הקיץ. סינדרום "זאב זאב", המוכר כאחד המקורות העיקריים לכישלונות מודיעין במתן התרעה על מתקפת פתע ממשמשת ובאה, ילבש, בשל אירועי "כחול לבן", ממדים חריגים בהשפעתם כאשר תעלה שוב, מסוף ספטמבר, השאלה בדבר כוונות המלחמה של מצרים וסוריה.
לקריאה נוספת

אורי בר-יוסף, הצופה שנרדם - הפתעת יום הכיפורים ומקורותיה, הוצאת זמורה ביתן, 2001, פרק י"ג - כוננות "כחול לבן"
שמואל גורדון, 30 שעות באוקטובר - החלטות גורליות: חיל האוויר בתחילת מלחמת יום כיפור, ספרית מעריב, 2008, פרק 4 - כוננות כחול לבן.
הערות שוליים

↑  ר"מ, "פעם כאשר מותר יהיה לספר..." - המוסד ומלחמת יום הכיפורים, המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים - מחלקת ההיסטוריה, 2023, הפרק "התרעות על מועד המלחמה", עמ' 54–65
↑  יעקב ארז, הרמטכ"ל: העברת ה'מיראז'ים' וה'האנטרים' למצרים נועדה להגביר את הקו ההרפתקני - ויש להתיחס לכך ברצינות, מעריב, 20 באפריל 1973
↑  הציטוט מופיע בספרו של אורי בר-יוסף, הצופה שנרדם - הפתעת יום הכיפורים ומקורותיה, עמ' 187
↑  שאול שי, ‏תעלומת הכוננות, מבט מל"מ 67, כסלו תשע"ד, נובמבר 2013, עמוד 37, עמ' 36
שחקני NBA זרים

בליגת ה-NBA, שחקנים שנולדו מחוץ לארצות הברית מכונים לעיתים קרובות שחקנים בינלאומיים. שחקנים שנולדו בשטחי ארצות הברית מעבר לים, כמו פוארטו ריקו ואיי הבתולה של ארצות הברית, נחשבים לשחקנים בינלאומיים גם אם הם אזרחי ארצות הברית. בחלק מהמקרים הגבוליים, ה-NBA לוקח בחשבון אם שחקן רוצה להיות מזוהה כבינלאומי.
האנק ביאסאטי, שנולד באיטליה וגדל בקנדה, היה השחקן הבינלאומי הראשון בליגה בשנת 1946. מספר השחקנים הבינלאומיים בליגה עלה לאחר הקמת הדרים טים כאשר שחקני ה-NBA הורשו לשחק במשחק אולימפי החל משנת 1992. לאחר מכן גבר העניין הגלובלי בכדורסל. ביום הפתיחה של עונת 92–1991, סגל ה-NBA כלל 23 שחקנים בינלאומיים מ-18 מדינות. בתחילת עונת 17–2016 נרשמו שיא של 113 שחקנים בינלאומיים מ־41 מדינות וטריטוריות. בתחילת עונת 18–2017 היו 108 שחקנים בינלאומיים משיא של 42 מדינות וטריטוריות, כולל חמישה שחקנים שנרשמו באמצעות החוזה הדו-כיווני שזה עתה יושם.
מספר השחקנים בסגל הפתיחה בערב שבר שיא ליגה בכל הזמנים שנקבע לראשונה בשנים 11–2010 ושווה בין השנים 13–2012, ומספר המדינות המיוצגות עלה על השיא שנקבע בשנים 11–2010. בנוסף, סן אנטוניו ספרס קבעו שיא שחקנים בינלאומיים בכל הזמנים בסגל פתיחת לילה, עם 10 במהלך עונת 14–2013.
רשימה זו כוללת את כל השחקנים הבינלאומיים ששיחקו ב-NBA והיא כוללת גם את כל השחקנים שנולדו בארצות הברית אך ייצגו מדינות אחרות בתחרות הכדורסל הבינלאומית. שחקנים הרשומים תחת ארצות הברית נולדו מחוץ למדינה אך ייצגו אותם בטורניר הכדורסל הבינלאומי. שחקנים שנולדו מחוץ לארצות הברית להורים בארצות הברית ושחקנים שהפכו לאזרחי ארצות הברית טבעיים כלולים גם הם בסעיף זה
פולה נגרי

| --- | --- |
פולה נגרי, 1923
פולה נגרי, 1923
 לידה:  3 בינואר 1897 ליפנו, פולין
 פטירה:  1 באוגוסט 1987 (בגיל 90) סן אנטוניו, ארצות הברית
 מקום קבורה:  Calvary Cemetery 
 שם לידה:  ברברה אפולוניה חאלופייץ
 סוגה מועדפת:  סרטים אילמים
 מדינה:  פולין 
 תקופת הפעילות:  1914–1964 (כ־50 שנה)
 בן או בת זוג:  Serge Mdivani 
 פרסים והוקרה:  פרס הקולנוע הגרמני  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 http://www.polanegri.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פולה נגרי (Pola Negri) הוא שם הבמה של ברברה אפולוניה חאלופייץ (Barbara Apolonia Chałupiec;‏ 3 בינואר 1897 - 1 באוגוסט 1987) הייתה שחקנית פולנייה שהתפרסמה בשל שורה של תפקידי פאם פאטאל שגילמה בסרטים אילמים בראשית המאה העשרים.
חייה

נגרי נולדה בעיירה ליפנו שבמרכז פולין, אז חלק מרוסיה. היא הייתה בת יחידה, וגודלה בידי אמה, לאחר שאביה, מהגר סלובקי, גורש לסיביר. ב-1902 עברה עם אמה לוורשה, שם חיו בעוני נורא. היא החלה ללמוד בלט, אך נאלצה להפסיק לרקוד לאחר שלקתה בשחפת. תחת זאת, החלה לפתח קריירת משחק, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה ביססה את מעמדה כשחקנית תיאטרון פופולרית, ואף השתתפה במספר סרטי קולנוע, הראשון שבהם "עבד החושים" (Niewolnica zmysłów,‏ 1914). את שם הבמה "פולה נגרי" בחרה על שמה של המשוררת האיטלקייה אדה נגרי.
עד 1917 יצא שמה של נגרי גם מחוץ לגבולות פולין, והיא עברה לברלין. היא השתתפה במספר סרטים בהפקת אולפני UFA, כמה מהם בבימוים של מקס ריינהרדט וארנסט לוביטש. סרטים אלה זכו להצלחה בינלאומית, וב-1922 עברה להוליווד. רומנים מתוקשרים עם רודולף ולנטינו וצ'ארלי צ'פלין תרמו ליחסי הציבור שלה ולתדמית הזוהרת שליוותה אותה. באותה העת הייתה לאישה העשירה ביותר בתעשיית הקולנוע, והתגוררה בבית מפואר בלוס אנג'לס, שנבנה בדמותו של הבית הלבן.
לאחר מותו של ולנטינו ב-1926 הודיעה נגרי כי השניים עמדו להינשא. במהלך מסע הרכבת שהובילה את גופתו מניו יורק לבית העלמין בלוס אנג'לס, דאגה נגרי להצטלם בכל תחנה. בהלוויה עצמה, ביימה מספר התעלפויות וכן דאגה לסידור פרחים ענק בצורת אותיות שמה על ארונו של ולנטינו. מקורביו של ולנטינו טענו כי השניים כלל לא תכננו להינשא, וכל פעולותיה של נגרי היו לצורכי יחסי ציבור. ב-1927 נישאה לאציל גאורגי בשם סרג' מדיוואני, אך השניים נפרדו ב-1929, לאחר שנגרי איבדה את מרבית רכושה בעקבות יום חמישי השחור והמשבר הכלכלי הגדול שבא בעקבותיו.
התפתחותו של הקולנוע החל מסוף שנות ה-20, במקומו של הראינוע, סימנה את קיצה של הקריירה של נגרי. מבטאה הכבד, שלא הורגש בסרטים אילמים, הפך למכשול בסרטים המדברים. היא הספיקה לככב בשני סרטים מדברים, "אהבותיה של שחקנית" ו"האישה ממוסקבה", שניהם הופקו בידי אולפני סרטי פרמאונט ב-1928, אך עקב תגובות הקהל למבטאה של נגרי, הודיעו לה האולפנים כי לא ימשיכו בהתקשרות עמה. גם לאימוצו של קוד הייז ב-1930 הייתה השפעה על דעיכת הקריירה שלה, שכן סצנות מלאות תשוקה מהסוג שבשלהן הפכה לפופולרית לא נראו עוד על המסכים. בעקבות זאת שבה לאירופה, והשתתפה במספר סרטים שהופקו באנגליה ובאולפני UFA בגרמניה.
ב-1935 גילמה נגרי את התפקיד הראשי בסרט "מאצורקה", בבימויו של וילי פורסט. הסרט זכה להצלחה רבה בגרמניה, והיה לאחד מהסרטים החביבים על אדולף היטלר. בעקבות חיבתו זו, פורסם במגזין הצרפתי "פור וו" כי נגרי והיטלר מנהלים רומן. נגרי הגישה נגד העיתון תביעת דיבה וזכתה במשפט.
ב-1938 עזבה נגרי לצרפת, והפסיקה להשתתף בסרטים. ב-1941 שבה לארצות הברית, ושהתה זמן מה באליס איילנד. ב-1943 הופיעה באופן חד-פעמי בסרט "היי דידל דידל", אך הייתה זו שירת הברבור של הקריירה שלה. ב-1950 הציע לה בילי ויילדר לגלם את תפקידה של נורמה דזמונד ב"שדרות סאנסט", לאחר שגרטה גרבו, מיי וסט ומרי פיקפורד סירבו להצעה. גם נגרי דחתה את הצעתו, מאחר שסירבה בתוקף לגלם דמות של כוכבת-עבר. ב-1964 הגיחה פעם נוספת, כשהשתתפה בסרט "מסובב הירח".
נגרי קיבלה אזרחות אמריקאית ב-1951, והתגוררה במשך שארית חייה בסן אנטוניו, עם חברתה מרגרט וסט. היא מתה בגיל 90 לאחר שסבלה מדלקת ריאות. באותה העת נתגלה גם גידול במוחה, בו סירבה לטפל. מאחר שלא היו לה ילדים, הורישה נגרי את מרבית רכושה לאוניברסיטת סנט מארי בטקסס.
כוכב הנושא את שמה של נגרי נטבע בשדרת הכוכבים של הוליווד וטביעות כף ידה ונעליה מצויות בתיאטרון הסיני של גראומן.
הכוכב של פולה נגרי בשדרת הכוכבים של הוליווד
דוד שיץ

| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1941 ברלין, גרמניה הנאצית 
 פטירה:  16 ביולי 2017 (בגיל 75) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ברנשטיין (1988) 
 
דוד שיץ (5 באוגוסט 1941 – 14 ביולי 2017) היה סופר, תסריטאי ומפיק ישראלי.
ביוגרפיה

דוד שיץ נולד בברלין בשם דיטמר-אינגברט מילנר-באואר-שיץ (Schütz), לאם יהודייה (ליגיאה בראון) ולאב נוצרי (ורודולף באואר), שהיה נשוי לאשה אחרת ובעל משפחה. שישה שבועות לאחר לידתו גילה חבר במפלגה הנאצית לאמו, אם לארבעה ילדים משלושה אבות נוצרים, כי עליה להימלט על נפשה בשל פשיטה שתוכננה על הכפר שגרו בו. היא מסרה את שיץ ואת אחיו ושתי אחיותיו לשכנה נוצרייה בכפר, נמלטה לעיירת גבול בין גרמניה לצ'כוסלובקיה וניהלה בה עם אביו של שיץ מפעל תפירה בזהות בדויה.
בשנות חייו הראשונות לא ידע שיץ שמוצאו יהודי וכך גם אחיו ושתי אחיותיו. ב-1946 חזרה האם לגור בברלין והעבירה את ילדיה, למעט בתה הבכורה, לבית היתומים היהודי בעיר. במוסד זה גילה שיץ לראשונה שהוא יהודי. שנתיים לאחר־מכן עלה לישראל עם אחיו הגדול אפרים, במסגרת עליית הנוער. את מרבית שנות נעוריו העביר בכפר הנוער ניצנים וחוויותיו שם סיפקו השראה לכתיבתו. לאחר שירות בחיל התותחנים למד לתואר בוגר בהיסטוריה ובפילוסופיה, באוניברסיטה העברית, ולתואר מוסמך בהיסטוריה. את עבודת המאסטר שלו על בלדווין הרביעי כתב תחת הדרכתו של פרופסור יהושע פראוור. במהלך כתיבת עבודת דוקטורט החליט לשנות את ייעודו המקצועי ולהפוך להיות סופר. ב-1968 החל לערוך, בשיתוף לאה דובב, את "אגוז" כתב עת לספרות ועיון.
ספרו הראשון והאוטוביוגרפי, "העשב והחול", פורסם בשנת 1978, בגיל 37. העלילה מתמקדת במשפחה גרמנית שבה הבן ננטש על ידי אימו. הספר הפך לרב־מכר ותורגם לצרפתית (L'herbe et le sable : roman) ולגרמנית.
לאחר הפסקה של כשבע שנים בסוף שנות השמונים והתשעים פרסם שיץ תשעה ספרים נוספים, ביניהם "שושן לבן, שושן אדום" (1988) ו"עד עולם אחכה" (1987). הרומן "שושן לבן שושן אדום" הוא הרביעי מבין ספריו של שיץ, ובעולם הספרות הישראלית יש הרואים בו יצירה בעלת ערך סגולי מיוחד, המעיד על עושר של הישגים אמנותיים. הרומן מגולל את קורותיה של קבוצה המונה שישה ילדים אשר ניצלו משואת יהודי אירופה, והגיעו לישראל בתחילת שנת 1948. לאחר שהות קצרה במחנה עולים הם מובאים למושב ומתפזרים בו בין כמה משפחות מאמצות. שיץ מתאר את פרשת חייהם של הילדים בשלוש שנות שהותם במושב ולאחר מכן, כמו בתמונת פסיפס, כצרור של מסלולי חיים שבורים. הרומן מביע עמדה אירונית, חשדנית, עוינת וזועמת כלפי המפעל הציוני, ולא חוסך ביקורת, לגלוג ועיצוב סטריאוטיפי שלו כממסד קולט. מבחינה זו, ברובד החברתי-אידאולוגי, אפשר לתפוס רומן זה כפרודיה חתרנית על האפוס הציוני כולו: העלייה, יישוב הארץ, מלחמת העצמאות, הקמת המדינה וגיבוש דמותה בשנותיה הראשונות. דרך ארגונו של הרומן מבוססת על עקרון הקליידוסקופ: מערכת מסועפת של השתקפויות, הכפלות והאצלות שנשזרות למעשה אמנותי מורכב ומרשים. שיץ זכה בפרסים ספרותיים רבים וספריו תורגמו למספר שפות.
בנוסף לפעילותו הספרותית הפיק שיץ במהלך השנים סרטים רבים, ושימש כמפיק וכסמנכ"ל שירות הסרטים הישראלי. בשנת 1989 היה בין צוות מייסדי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ושימש בו כמורה לתסריט.
במכון "הקשרים" שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב הקימו בנותיו ארכיון המכיל את כתבי המקור של ספריו ומידע רב לגבי יצירתו הספרותית והקולנועית.
לדוד שיץ נולדו שתי בנות מאשתו הראשונה ציפי שיץ, ובת מחמוטל פרת.
ב-14 ביולי 2017  נפטר שיץ בגיל 76  לאחר מחלה ממושכת, והובא למנוחות בבית העלמין האלטרנטיבי מנוחה מכובדת בגבעת ברנר .
ספריו

העשב והחול (תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ח 1978) (תורגם לצרפתית ולגרמנית)
ההזדמנות האחרונה (תל אביב: ספרית פועלים, 1980) (קובץ סיפורים)
עד עולם אחכה (תל אביב: זמורה ביתן, 1987)
שושן לבן, שושן אדום (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1988) (תורגם לגרמנית)
אבישג (תל אביב: עם עובד, 1989) (תורגם לגרמנית)
יומן הזהב (ירושלים: דומינו, 1991) <סיפור לבני הנעורים> (תורגם לגרמנית)
שבע נשים (ירושלים: כתר, 1995)
כמו נחל (תל אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 1997)
שעת החתולים (חבל מודיעין: דביר, 2016) (קובץ סיפורים)
L'herbe et le sable: roman / David Schütz ; traduit de l'hébreu par Liliane Servier (Paris: Hachette, 1981)
Gras und Sand: Roman / aus dem Hebräischen von Judith Brüll-Assan und Ruth Achlama (Hildesheim: Claassen, 1992)
Das goldene Tagebuch / aus dem Hebräischen von Mirjam Pressler (Frankfurt/Main: Ali-Baba-Verlag, 1993)
Trilogie des Abschieds: Roman / David Schütz ; aus dem Hebräischen von Barbara Linner (Hildesheim: Classen, 1993)
Avischag: Roman / aus dem Hebräischen von Mirjam Pressler (Hildesheim: Claassen, 1996)
Das Herz der Wassermelone: deutsch-israelische Erfahrungen / aus dem Hebräischen von Pavel C. Goldenberg. Mit einem Nachwort von Wolf Biermann (Hildesheim: Claassen, 1995) <לא הופיע בעברית>.
פרסים בהם זכה

פרס אקו"ם, לסיפור קצר, 1978
פרס גלי צה"ל, 1979
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים על-שם לוי אשכול, 1981
פרס ברנשטיין, 1988
פרס ירושלים לספרות על שם ש"י עגנון
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים על-שם לוי אשכול, 1994
לקריאה נוספת

שרי בן-בנימין. שני פניה של האשה: על המיניות והאימהות ביצירתו של דוד שיץ (תל אביב, 1994) - עבודת גמר לתואר "מוסמך", אוניברסיטת תל אביב, 1994
אבנר הולצמן. הזיכרון כקלידוסקופ: עיון בספרו של דויד שיץ "שושן לבן, שושן אדום". עלי שיח, חוב' 26 (אביב תשמ"ט 1989), עמ' 69–76 <נוסח מעודכן חזר ונדפס בספרו אהבות ציון: פנים בספרות העברית החדשה (ירושלים: כרמל, תשס"ו 2006), עמ' 588–596
שרה הלפרין, על יצירתו של דוד שיץ. מחקרים בספרות ישראל: מוגשים לאברהם הולץ / בעריכת צביה בן-יוסף גינור (ניו יורק: בית המדרש לרבנים באמריקה, תשס"ג), עמ' 287–297
תמר סתר, תו החלוף של דוד שיץ (רעננה : הוצאת למדא - האוניברסיטה הפתוחה, 2023)
הערות שוליים

1 2 3 4  תמר סתר, המסע אל הסודות האפלים במשפחתו של דוד שיץ עלה על כל מה שדימה ביצירתו, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2023
↑  בקרוב עומד להופיע כתב עת לספרות ועיון בשם "אגוז", למרחב, 31 במאי 1968
ה"אגוז" הראשון, הארץ, 4 ביוני 1968
1 2 3  גילי איזיקוביץ, מת הסופר דוד שיץ בגיל 76, באתר הארץ, 16 ביולי 2017
↑  מיקי שושן, סוף השתיקה - מקץ שבע שנים של שתיקה ספרותית יוצא שיץ לאור עם שני רומאנים חדשים. באמתחתו ספרים נוספים, כל העיר, 6 במרץ 1987
1 2  אבנר הולצמן, 'הספרות העברית בעשור החמישי', העשור החמישי: תשמ"ח-תשנ"ח (1998-1988), ירושלים: הוצאת ראובן מס, 2021, עמ' 298-279
↑  ניר בכר, הצגת הקולנוע הראשונה - לבית־הספר החדש לקולנוע יש כבר בית, מורים, קפטריה ותוכנית הוראה. נותרו עדיין כרטיסים בודדים לשנת הלימודים הבאה, כל העיר, 4 באוגוסט 1989
↑  רן בוקר, הסופר דוד שיץ הלך לעולמו, באתר ynet, 16 ביולי 2017
↑  אמנון אחי נעמי, פתולי המוח ופיתולי המעיים - "עד עולם אחכה" מאת: דוד שיץ; זמורה־ביתן, כותרת ראשית, 8 ביולי 1987
↑  יגאל סרנה, הסופר כפרזיט חד שנתי, כל העיר, 8 באוקטובר 1982
↑  עירית שחורי, "שושן לבן שושן אדום" של דוד שיץ זכה בפרס הרומן העברי, מעריב, 29 בדצמבר 1988
↑  אבנר ברנהיימר, שיץ: אחרי הפרס, 2 ספרים חדשים, מעריב, 18 באוקטובר 1991
↑  דף הספר ופרק ראשון
↑  דף הספר ופרק ראשון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267831805171  BnF: cb12638441q (data)  GND: 119269074  ISNI: 0000 0003 5856 7993  LCCN: nr88006097  NTA: 176531815  SUDOC: 076588610  VIAF: 211674465   WorldCat (עם VIAF): 211674465
יונה בנדמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 ביוני 1933 ברלין, גרמניה הנאצית
 פטירה:  1 בספטמבר 2007 (בגיל 74)
 תאריך עלייה:  1934
 מדינה:  ישראל 
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 ראש ענף 6 במחלקת המחקר של אמ"ן
 
יונה בנדמן (6 ביוני 1933 – 1 בספטמבר 2007) היה ראש ענף 6 (ענף מצרים) במחלקת המחקר של אגף המודיעין של צה"ל בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים. בנדמן נחשב לגורם מרכזי בכישלון של אגף המודיעין לתת התרעה על המלחמה הקרבה.
ביוגרפיה

יונה בנדמן נולד בברלין, ועלה ב-1934 עם הוריו לארץ ישראל. למד בבית הספר "תיכון חדש", היה חבר בנוער העובד ויצא במסגרת זו להכשרת הנח"ל במעגן מיכאל. התגייס לנח"ל, עבר קורס סיירים והצטרף ליחידה 101 בה שירת עד פירוקה. ב-1954 סיים קורס קצינים והוצב במודיעין פיקוד הדרום. במלחמת סיני היה קצין מודיעין באוגדה 38. למד מדע המדינה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. בתום לימודיו עבר קורס קציני מודיעין והוצב במחלקת המחקר, שם התמחה בתחום מצרים. לאחר מלחמת ששת הימים עסק בחקירת שבויים מצריים. בנוסף היה בוגר של קורס דו-שנתי בהיסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב.
בקיץ 1972 מונה לראש ענף מצרים במחלקת  המחקר ("ענף 6"), בדרגת סגן-אלוף, ונמנה עם מטפחיה של התפיסה שזכתה לכינוי "הקונספציה", לפיה מצרים לא תפתח במלחמה נגד ישראל לפני שתשיג מערכות נשק מסוימות לצורך השגת איזון אסטרטגי עם ישראל, ואילו סוריה לא תצא למערכה ללא מצרים. חרף סימנים רבים שהעידו על כוונתה של מצרים לצאת למלחמה דבק באמונה כי אין פניה למלחמה. בדעה זו החזיקו גם מפקדיו, רמ"ח מחקר, תא"ל אריה שלו, וראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא. ביום השני למלחמה הגיש בנדמן את התפטרותו לזעירא, אך זה דחה אותה. למחרת, ה-9 באוקטובר, הוחלף על ידי זיזי קניאזר, שהיה ראש ענף 2, ירדן.
בנדמן העיד בפני ועדת אגרנט, ובין השאר סיפר על לקט המודיעין שכתב ב-5 באוקטובר, ובו הסימנים המעידים על מלחמה. ללקט זה הוסיף בנדמן את סעיף 40, שבו קבע כי למלחמה סבירות נמוכה. בעניין זה ציין: "את הגרסה הראשונה של הלקט הזה אני כתבתי בלא סעיף 40, ואני הרגשתי לפני כתיבתו שאני צריך ללכת להוסיף את זה... הרגשתי שאם אני לא אומר את סעיף 40, אני לא ממלא את חובתי". הוועדה קבעה שאין להעסיק את בנדמן בתפקיד הקשור בהערכה מודיעינית. הוא עבר למחלקת היסטוריה, שם כתב מאמרים תחת שם העט "אבי שי" (שם זה פורסם רק בשנת 2000). החל משנות השמונים פרסם מאמרים תחת שמו.
השתחרר מצה"ל בדרגת סא"ל.
כתב ספר בשם "מתי מפנים את ירושלים? - העימות בין הדרג הצבאי לנציב העליון בסוגיית הפינוי מירושלים", שיצא לאור בשנת 2004 בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור. הספר מתאר את המחלוקת שהייתה בשנת 1948 בצמרת הבריטית בשאלה מתי לפנות את ירושלים.
יונה בנדמן נפטר ב-1 בספטמבר 2007  בגיל 74, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת .
מאמרים וספרים > ספרים

מתי מפנים את ירושלים? העימות בין הדרג הצבאי לנציב העליון בסוגיית הפינוי מירושלים, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2004
מאמרים וספרים > מחקרים

מלחמת יום הכיפורים - מצרים - מטרות המלחמה ותוכנית המתקפה, אג"מ-מה"ד-היסטוריה, 1981
מאמרים וספרים > מאמרים

מצרים לקראת מלחמת יום הכיפורים: מטרות המלחמה ותוכנית המתקפה, מערכות 250 (1976), עמ' 15–38
ראיית מלחמת יום הכיפורים בעיני המצרים, מערכות 245, (1975), עמ' 29–39
חיל המשלוח העיראקי במלחמת יום-הכיפורים, מערכות 258-259, נובמבר 1977, עמ' 8–15
(עם ישי קורדובה), האיום הגרעיני הסובייטי בשלהי מלחמת יוה"כ, מערכות 266, עמ' 37–42
(עם ישי קורדובה), המאמץ האמריקאי להפסקת אש בשבוע הראשון למלחמת יוה"כ, מערכות 289
ארמייה 3 חוצה את תעלת סואץ, מערכות 296
הלגיון הערבי לקראת מלחמת העצמאות, מערכות 295
חיל הספר העבר-ירדני, עלי זית וחרב ב', 1992, עמ' 231-207
צפת בחודשים נובמבר 1947 - מאי 1948, על־פי מסמכים בריטיים ואחרים, בתוך: אסנת שירן (עורכת), מלחמה בת 60, כרך ח - עלי זית וחרב, 2008, עמודים 303–343
הערות שוליים

↑  אתר הצנחנים בעשור הראשון
↑  מקבלי תארים ותעודות באוניברסיטת ת"א-תשכ"ח, דבר, 12 ביוני 1968
↑  אורי בר-יוסף, הצופה שנרדם - הפתעת יום הכיפורים ומקורותיה, הוצאת זמורה ביתן, 2001, עמ' 157
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313538505171  BnF: cb146185875 (data)  ISNI: 0000 0000 8101 6135  LCCN: no2005033166  VIAF: 22394597   WorldCat (עם VIAF): 22394597 
לקט המודיעין שכתב ב-5 באוקטובר יונה בנדמן באמ"ן, יום לפני מלחמת יום הכיפורים, ובו הסימנים המעידים על מלחמה. ללקט זה הוסיף בנדמן את סעיף 40, שבו קבע כי למלחמה סבירות נמוכה