stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תא הפיקוד והשירות של החללית אפולו
תא השירות (SM) > מערכת התקשורת

לשם תקשורת קצרת טווח בין ה־CSM וה־LM השתמשו בשתי אנטנות חרב לקליטת תדר גבוה מאוד (VHF) שנמצאו בדיוק מעל למקרני ה־ECS.
אנטנת ההגבר הגבוה לגלי רדיו בתדר S שהייתה יכולה לשנות את כיוונה שימשה לתקשורת ארוכת טווח עם כדור הארץ והייתה מורכבת בחלקו התחתון של ה־SM. האנטנה הורכבה מארבע צלחות החזרה בקוטר של 0.79 מטר שהקיפו צלחת החזרה מרובעת שאורך צלעה היה 0.28 מטר. במהלך השיגור האנטנה הייתה מקופלת במקביל למנוע הראשי כדי להתאים למתאם החללית. אחרי הפרדת ה־CSM ממתאם החללית, האנטנה נפרסה בזווית ישרה ל־CM.
שתי אנטנות רב כיווניות לגלי רדיו בתדר S שהיו על ה־CM הופעלו כאשר אנטנת ההגבר הגבוה לא יכלה להיות מכוונת לכדור הארץ. אנטנות אלו שימשו גם בין הזמן שבין השלכת ה־SM לנחיתת החללית בים.
תא השירות (SM) > מפרט

גובה: 7.6 מטרים
קוטר: 3.9 מטרים
מסה: 24,520 ק"ג
מסת גוף התא: 1,900 ק"ג
מסת הציוד החשמלי: 1,200 ק"ג
דחף מנועי ה־RCS:‏ 16 × 440 ניוטון
דלק מנועי ה־RCS:‏ MMH/N2O4
מסת מנוע מערכת ההנעה של תא השירות (SPS):‏ 3,000 ק"ג
דחף מנוע ה־SPS:‏ 91 קילו ניוטון
דלק מנוע ה־SPS:‏ אירוזין 50/N2O4
מסת דלק מנוע ה־SPS:‏ 18,410 ק"ג
המתקף הסגולי של מנוע ה־SPS:‏ 314 שניות
ה־ΔV של החללית: 2,800 מטר/שנייה
המערכת החשמלית: שלושה תאי דלק שכל אחד מהם מפיק 1.4 קילו וואט (30 וולט של זרם ישר)
השינויים בחללית למשימות עם משגר הסטורן IB

יכולת הנשיאה של משגר הסטורן IB למסלול לווייני נמוך (LEO) הייתה קטנה ממשקלו של ה־CSM כשהיה מלא בדלק, אך זו לא הייתה בעיה כיוון שהשינוי הנדרש במהירות (ה־ΔV) היה קטן בהרבה מזה שנדרש במשימות לירח ולכן ה־CSM תודלק רק בחצי מכמות הדלק, על ידי הרקת מכלי האחסון של הדלק והמחמצן והשארת מכל הליום דחוס יחיד. כיוון שמסת ה־CSM במצב זה הייתה יותר קטנה מיכולת השיגור של הסטורן IB הוסיפו לו עוד דלק למערכת ה־RCS, למקרה שיש כשל ב־SPS. ה־CSM שוגר למסלול לווייני נמוך במשקל של 14,768 ק"ג בפרויקט אפולו-סויוז ובמשקל של 21,000 ק"ג במשימת סקילאב 4.
האנטנות הרב כיווניות הספיקו לתקשורת עם כדור הארץ במשימות למסלול לווייני נמוך ולכן במשימות אפולו 1, אפולו 7 ובשלושת המשימות לתחנת החלל סקיילאב אנטנת ההגבר הגבוה לגלי רדיו בתדר S הוסרה מה־SM. האנטנה הוחזרה ל־SM במשימת אפולו-סויוז בשביל שיוכלו לתקשר עם הלוויין ATS-6 שהייה במסלול גיאוסטציונרי ושימש למבחן מוקדם של מערכת ה־TDRSS.
משום שבמשימות סקיילאב האסטרונאוטים לא היו רוב הזמן ב־CSM, הסירו את אחד משלושת תאי הדלק המספקים חשמל מה־SM.
לתא הפיקוד הייתה אפשרות להגדלת מספר אנשי הצוות על ידי הוספת מושבים באגף הציוד התחתון. ל־CM-119 נוספו שני מושבים מתקפלים כדי שיוכל לשמש במידת הצורך כסירת הצלה לצוות תחנת החלל סקיילאב, אך הוא מעולם לא היה בשימוש.
ההבדלים העיקריים בין בלוק I לבלוק II > תא הפיקוד

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ההבדלים העיקריים בין בלוק I לבלוק II > תא השירות

באפולו 6 שהייתה טיסה לא מאוישת של בלוק I ה־SM נצבע בלבן כדי שיתאים למראה של ה־CM, אבל באפולו 1, באפולו 4 ובכל הטיסות של בלוק II, הדפנות של ה־SM לא היו צבועים בלבן למעט ומקרני ה־EPS וה־ECS, שהיו לבנים.
תאי הדלק של בלוק I היו צמודים לדופן הפנימית של חלק 4 ומכלי המימן והחמצן שלהם היו בחלק 1.
מכלי הדלק והמחמצן בבלוק I היו מעט ארוכים יותר ונשאו יותר דלק מאלו בבלוק II.
למגן החום האחורי בבלוק II היה צורה מלבנית עם פינות מעוגלות מעט במקום של חלקי האחסון של הדלק. למגן החום בבלוק I היה אותה צורה, אבל הקצוות שלו בלטו קצת החוצה כך שנראה דומה לשעון חול או לספרה 8, כדי שיוכל לכסות יותר מכלים.
ראו גם

אפולו (חללית)
תוכנית אפולו
תוכנית החלל האמריקאית
סטורן 5
סטורן IB
הערות שוליים

↑  Courtney G Brooks, James M. Grimwood, Loyd S. Swenson (1979). "Contracting for the Command Module". Chariots for Apollo: A History of Manned Lunar Spacecraft. NASA. ISBN 0-486-46756-2. Archived from the original on 9 February 2008. Retrieved 2008-01-29.
↑  Courtney G Brooks, James M. Grimwood, Loyd S. Swenson (1979). "Command Modules and Program Changes". Chariots for Apollo: A History of Manned Lunar Spacecraft. NASA. ISBN 0-486-46756-2. Archived from the original on 9 February 2008. Retrieved 2008-01-29.
↑  Morse, Mary Louise; Bays, Jean Kernahan (September 20, 2007). II The Apollo Spacecraft: A Chronology. SP-4009II. Vol. II, Part 2(C): Developing Hardware Distinctions. NASA.
↑  Hillje, Ernest R., "Entry Aerodynamics at Lunar Return Conditions Obtained from the Flight of Apollo 4 (AS-501)," NASA TN D-5399, (1969).
↑  "Apollo CSM". Encyclopedia Astronautica.
↑  Wilford, John (1969). We Reach the Moon: The New York Times Story of Man's Greatest Adventure. New York: Bantam Paperbacks. p. 167. ISBN 0-373-06369-0.
↑  "Apollo CSM SPS". Encyclopedia Astronautica.
↑  "Reduced Apollo Block II service propulsion system for Saturn IB Missions". Encyclopedia Astronautica.
↑  Gatland, Kenneth (1976). Manned Spacecraft, Second Revision. New York: Macmillan Publishing Co. p. 292. ISBN 0-02-542820-9.
↑  "Mission Requirements, Skylab Rescue Mission, SL-R" NASA, 24 August 1973.
| חלליות מאוישות |
| --- | --- | --- |
| פעילות | ארצות הברית (אוריון • דרגון 2 • סטארליינר • ניו שפרד) • סין (שנג'ואו) • רוסיה (סויוז) |  |
| הוצאו משירות | ארצות הברית {X-15 • מרקורי • ג'מיני • אפולו ((תאי הפיקוד/שירות • רכב הנחיתה הירחי)) • מעבורות החלל • ספייס שיפ 1 • ספייס שיפ 2} • ברית המועצות {ווסטוק • ווסחוד • מעבורת החלל בוראן} |  |
| בפיתוח | ארצות הברית (סטארשיפ • סטארשיפ HLS • בלו מון) • הודו (גאגאניאן) • סין (לאנייה • מנגז'ו) • רוסיה (אוריול) |  |
דלת פתח העגינה הקדמי
מערך חלקי מערכת העגינה
הגשש וחלקיו
פנים תא השירות
לוח הבקרה הראשי של תא הפיקוד
תא הפיקוד של משימת אפולו 14 במרכז החלל קנדי
שלושת תאי הדלק שהפיקו חשמל ל־CSM במשימות לנחיתה על הירח
קתרינה סקלארופולו

קָתֶרינָה סָקֶלָארוֹפּוּלוּ (ביוונית: Κατερίνα Σακελλαροπούλου; נולדה ב-30 במאי 1956) היא משפטנית יוונייה, שכיהנה כנשיאת יוון בין השנים 2020–2025. היא האישה הראשונה שמילאה תפקיד זה.
ביוגרפיה

סקלארופולו נולדה בסלוניקי. מוצא משפחתה מהעיירה סטברופולי (Σταυρούπολη) שבצפון-מזרח יוון. אביה ניקולאס היה סגן נשיא בית המשפט האזרחי והפלילי העליון של יוון. בגיל שמונה עברה עם משפחתה לבירה אתונה.
היא למדה משפטים באוניברסיטת אתונה וסיימה את הלימודים שם ב-1978. בהמשך למדה לימודים מתקדמים במשפט ציבורי באוניברסיטת פנתאון-אסאס בצרפת.
בשנת 1982 החלה לעבוד כעוזרת לשופט במועצת המדינה, בית המשפט המנהלי העליון של יוון. ב-2000 היא מונתה לחברת המועצה. ב-2015 היא הייתה לסגן נשיא המועצה, ובשנת 2018 מונתה לכהן כנשיאתה, האישה הראשונה גם בתפקיד זה. במהלך כהונתה הפגינה עמדה המצדדת בהגנה על זכויות האזרח וזכויות מיעוטים וברגישות לסוגיות סביבתיות. היא פרסמה מספר מאמרים משפטיים.
סקלארופולו חיה עם בן זוג והיא אם לבת מנישואים שהסתיימו.
ביוגרפיה > נשיאת יוון

בינואר 2020, לקראת תום כהונתו של נשיא המדינה פרוקופיס פבלופולוס, הודיע ראש הממשלה קיריאקוס מיצוטאקיס על הצגת מועמדותה של סקלארופולו לנשיאה. הצעד התקבל בהפתעה וכאקט של פיוס מצדו של מיצוטאקיס, שכן עמדותיה של סקלארופולו היו למורת רוחה של דמוקרטיה חדשה, מפלגתו של מיצוטאקיס. מפלגת השמאל סיריזה הצטרפה לתמיכה במועמדותה.
סקלארופולו נבחרה לנשיאה ב-22 בינואר על ידי הפרלמנט של יוון, בתמיכתם של 261 מתוך 300 חבריו. היא החלה את כהונתה ב-13 במרץ.
אלכסנדר טורצ'ין

אלכסנדר גנריחוביץ' טורצ'ין (בבלארוסית: Алексaндр Гeнрихович Турчин; נולד ב-2 ביולי 1975) הוא פוליטיקאי בלארוסי המכהן כראש ממשלת בלארוס החל מ-10 במרץ 2025. עד למינויו לראש ממשלת בלארוס שימש כמושל מחוז מינסק, ולפני כן שימש כסגן ראש לראש ממשלת בלארוס.
ב-17 בדצמבר 2020 הוטלו על טורצ'ין סנקציות על-ידי האיחוד האירופי. אלבניה, איסלנד, ליכטנשטיין, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, נורווגיה ושווייץ הצטרפו לסנקציות. החל מ--18 בפברואר 2021 טורצ'ין מנוע כניסה לממלכה המאוחדת.
הערות שוליים

↑  Lukashenko appoints Alexander Turchin as Belarus's new PM, The Kyiv Independent, ‏2025-03-10 (באנגלית)
↑  Turchin approved as Minsk Oblast Governor, eng.belta.by, ‏2019-12-04 (ב־)
↑  On the meeting of the First Deputy Prime-Minister of Belarus Alexander Turchin with the WTO Director General Roberto Azevêdo and the Chairman of the Working Party Kemal Madenoğlu - Permanent Mission of the Republic of Belarus to the UN Office and other international organizations in Geneva, geneva.mfa.gov.by
↑  Свабода, Радыё (2020-12-20). "Два бізнэсоўцы і кампаніі ВПК: хто трапіў пад чарговыя санкцыі і што гэта за кампаніі". Радыё Свабода (בבלארוסית). נבדק ב-2025-03-15.
↑  Declaration by the High Representative on behalf of the European Union on the alignment of certain countries concerning restrictive measures against Belarus, Consilium (באנגלית)
↑  State Secretariat for Economic Affairs SECO, Searching for subjects of sanctions, www.seco.admin.ch (באנגלית)
החומה (כתב עת)

סמליל העיתון ולצדו המנון נטורי קרתא
החומה, ילקוט מאמרים מאנשי נטורי קרתא הוא כתב עת של נטורי קרתא, הרואה אור בירושלים מעת לעת מספר פעמים בשנה.
הגיליון הראשון ראה אור בתש"ד 1944; בשנים תש"ט-תשי"ג (1953-1949) ראה אור בשם: "אם אני חומה"; בשנים תשי"ג-תשי"ד (1954-1913) בשם "חומתנו"; ובשנת תשי"ד - בשם "משמרת חומתנו".
עורך העיתון כיום (2012) הוא הרב אברהם יעקב עפשטיין. משתתפים בו כותבים מאנשי "נטורי קרתא" והמקורבים אליהם, כגון עמרם הלוי, יצחק בהר"ן, מ. שיש, איש ירושלים (שם עט), א. לייבאוויטש, י. לאנג, ו-י. העריך. בדרך כלל כולל כל גיליון כד (24) עמודים. העיתון עוסק בעניינים העומדים על הפרק מנקודת המבט של המוציאים לאור, בהם שאלת מימון תלמודי התורה והישיבות על ידי מדינת ישראל, שעליה דנים "נטורי קרתא" בחריפות עם מפלגת "אגודת ישראל" ומקורביה; וכן על סוגיית גיוס חרדים לצה"ל; על חפירות ארכאולוגיות באזורי קברים בארץ ישראל, הקרויים לגנאי "חיטוטי שכבי"; ועל התרבות והספרות החרדית בכללה.
הערות שוליים

↑  החומה, באתר הספרייה הלאומית.
ערך זה הוא קצרמרבנושא כתבי עת ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גור אלרואי

| --- | --- |

 לידה:  10 בספטמבר 1968 (בן 56) תל אביב-יפו, ישראל 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  חגית לבסקי, גדעון שמעוני 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה 
 
גור אלרואי (נולד ב־10 בספטמבר 1968 בתל אביב-יפו) הוא נשיא אוניברסיטת חיפה, היסטוריון ישראלי המתמחה בתולדות העם היהודי בעת החדשה, ובמיוחד בחקר ההגירה היהודית; פרופסור מן המניין בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, מייסד ועומד בראש תוכנית רודרמן ללימודי יהדות ארצות הברית. הוא כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה מאוקטובר 2016 עד אוקטובר 2019. מאפריל 2021 עד אוקטובר 2024 כיהן כרקטור אוניברסיטת חיפה, ובינואר 2024 נבחר לנשיא האוניברסיטה, כאשר נכנס לתפקידו באוקטובר 2024.
ביוגרפיה

גור אלרואי נולד בתל אביב, בילדותו ונעוריו התגורר עם הוריו ושני אחיו בשכונת רמת אשכול בירושלים. אביו, יואש אלרואי, שימש שנים רבות כמנהל מחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית. את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר רנה קסין בירושלים. בשנת 1987 התגייס ושירת כלוחם בחטיבת גבעתי. הוא השתחרר מצה"ל בשנת 1991 בדרגת סגן.
מסלולו האקדמי של אלרואי החל באוניברסיטה העברית בירושלים. את לימודיו לתואר ראשון סיים בשנת 1995 בחוג לתולדות עם ישראל ובחוג להיסטוריה כללית. בשנת 1997 סיים בהצטיינות יתרה את לימודיו לתואר מוסמך במכון ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן באוניברסיטה העברית. עבודת המוסמך שלו עסקה בסוגיית ההתאבדות בתקופות העלייה השנייה והעלייה השלישית. אלרואי המשיך ללימודי תואר שלישי במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים וכתב עבודת דוקטורט על ההגירה היהודית לארץ ישראל בראשית המאה ה־20: המקרה של העלייה השנייה בהנחיית פרופ' חגית לבסקי ופרופ' גדעון שמעוני. בשנת 2002 התקבל אלרואי כמרצה בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה. בשנת 2010 פרופסור חבר. בשנת 2014 פרופסור מן המניין. בשנים 2009–2011 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית. עם חזרתו לישראל התמנה לראש בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת חיפה עד שנת 2016. בין השנים 2006–2009 שיש גם כראש החוג ללימודי ארץ ישראל ובשנת 2016 נבחר לדיקן הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2013 יזם והקים אלרואי את תוכנית רודרמן ללימודי יהדות ארצות הברית, תוכנית ייחודית וחלוצית באקדמיה הישראלית בשותפות עם קרן משפחת רודרמן. תוכנית רודרמן מכסה מגוון רחב של נושאים הנוגעים לחיים היהודיים בארצות הברית, לחברה האמריקנית ולקשר ארוך הטווח והחשוב בין הקהילה היהודית אמריקנית, מדינת ישראל והחברה הישראלית.
פרופסור אלרואי פרסם שבעה ספרים על ההגירה היהודית בראשית המאה ה־20 ועל האידאולוגיה הטריטוריאליסטית ומאמרים רבים בכתבי עת מובילים בישראל ומחוצה לה. הוא מלמד באוניברסיטת חיפה קורסים בנושאים מגוונים, ביניהם: "ההגירה היהודית לארצות הברית ולארץ ישראל", "הציונות ומתנגדיה" ו"ארץ ישראל המנדטורית". לצד עבודת המחקר הפורה שלו שימש כיועץ מוזיאון ההגירה באנטוורפן, בלגיה. אלרואי משרת במילואים כחוקר ביחידת אית"ן, המערך לאיתור נעדרים בצה"ל והצליח לפענח שלושה תיקי נעדרים ממלחמת העצמאות. ביולי 2023 הוא הודיע על הפסקת התנדבותו למילואים במסגרת המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע. כעבור מספר שבועות חזר בו מהחלטתו והוא ממשיך כיום להתנדב ביחידה לאיתור נעדרים.
מחקריו

מחקריו הרבים של אלרואי הטביעו את חותמם בחקר ההגירה היהודית בכלל ובחקר ההגירה היהודית לארץ ישראל בפרט ונחשבים לפורצי דרך הן בזכות המתודולוגיה הייחודית שפיתח והן בזכות מסקנותיו המקוריות.
תרומתו למחקר סבה על ארבעה צירים עיקריים:
מחקריו > הציר האינדיבידואלי

הנחת היסוד של אלרואי היא שהגירה היא בראש ובראשונה חוויה אינדיבידואלית וכי יש לבחון אותה מנקודת המבט של המהגר על מנת לעמוד על טיבה. במחקריו של אלרואי משמשים המהגר היחידני ומשפחתו כקטגוריה אנליטית מרכזית. באמצעות ניתוח מקורות ראשוניים חדשניים בהיסטוריוגרפיה הציונית והיהודית של חקר ההגירה נחשפים לבטיו ומהלכיו של המהגר היהודי החל מקבלת ההחלטה להגר ועד הגעתו לארץ היעד. ברוב מחקרי ההגירה נתפס שלב ראשוני זה כמובן מאליו ולא הוקדשו מאמצים לפענחו, בעוד במחקריו של אלרואי נחשף שלב זה כמכריע ומהותי לצורך הבנת תהליך ההגירה בשלמותו.
מחקריו > הציר ההשוואתי והרב תחומיות

במחקריו של אלרואי נעשה שימוש בפרספקטיבה ההשוואתית לצורך בחינת הרכב המהגרים, גלי ההגירה, ארצות המוצא של המהגרים היהודים ועוד. אחת התרומות המחקריות העיקריות של אלרואי בהקשר זה היא חשיפת קבוצות מהגרים אשר הגיעו לארץ ישראל אך לא זכו להכרה בהיסטוריוגרפיה הציונית.
מחקריו > הציר המגדרי

כדי להבין את החברה הכללית וחברת המהגרים בפרט אלרואי בוחן את החוויה המגדרית כמעורבות האקטיבית והפסיבית של נשים בתהליכי הגירה וחוקר תופעות חברתיות שליליות הנלוות לתהליך ההגירה, כגון: נטישת נשים, אונס, זנות וסחר בנשים.
מחקריו > ההבחנה הטיפולוגית בין עולים ומהגרים

בציר זה מתגלמת במחקריו של אלרואי הבחנה טיפולוגית בין עולים ומהגרים המבוססת על ניתוח סמנטי של מונחים אלה במחשבה הציונית. אלרואי יצא נגד טענה רווחת בהיסטוריוגרפיה, לפיה 'עלייה' הוא מונח נייטרלי. לטענתו המונח חדור תוכן ערכי ואידאולוגי אשר מצד אחד מייחס לכל יהודי שמגיע לארץ ישראל מוטיבציה לאומית ומצד אחר מטשטש, עד כדי מעלים, גורמי הגירה אחרים. לפי אלרואי זוהי דוגמה מובהקת המעידה על גיוס השפה למטרותיה של תנועה לאומית. על כן הוא סבור כי אין ההיסטוריון נדרש לקבל את המינוח הלאומי ללא ערעור ועליו לבחון את ההגירה לארץ ישראל באותן אמות מידה המקובלות בחקר ההגירה הכללי. כפתרון וכאתגר מציע אלרואי הבחנה טיפולוגית בין שני המונחים המגדירים כניסה לארץ חדשה, בין אם זו ארץ ישראל ובין אם ארץ יעד אחרת: "עלייה" ו"הגירה".
פרסים

עבודתו המחקרית הפורה זיכתה את אלרואי בקרנות מחקר ובפרסים. בין פרסים אלה:
פרס ורבורג של המכון ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן באוניברסיטה העברית (2002)
פרס משה דייוויס של המכון ליהדות זמננו (2002)
פרס הכט של אוניברסיטת חיפה (2005)
פרס קרן לוסיוס נ. ליטאור (2001)
פרס החוקר הצעיר המבטיח של האגודה ללימודי ישראל (2013)
עבודתו המחקרית > פרסומים אחרים

חלוצים אובדי דרך? – סוגיית ההתאבדות על סדר יומן של העליות השנייה והשלישית, יהדות זמננו (13), תשנ"ט, עמ' 209–241.
ההרכב הדמוגרפי של העלייה השנייה, ישראל: היסטוריה, תרבות וחברה (2), 2002, עמ' 33–55.
"רוסלאן" – האומנם הסנונית הראשונה המבשרת את בוא העלייה השלישית? קתדרה, ניסן תשנ"ג (107), עמ' 63–81
גדוד העבודה" של בעלי מלאכה: סיפורו של אתוס שנכשל, עיונים בתקומת ישראל (13), 2003, עמ' 255–275
מבקשי מולדת': תנועת הליגה לארץ חופשית (הפריילאנד ליגע), היישוב ומדינת ישראל 1934–1956, עיונים בתקומת ישראל (15), 2005, עמ' 413–434.
גולים בארצם: פרשת מגורשי תל אביב-יפו בגליל התחתון 1917–1918, קתדרה, תמוז תשס"ו (120), עמ' 135–160.
הסחר בנשים בחברה היהודית בראשית המאה העשרים ו"בעמק הבכא" של מנדלי מוכר ספרים: ניתוח היסטורי-ספרותי, ביקורת ופרשנות (40), 2008, עמ' 37–59.
משרתי המושבה או רודנים גסי רוח?: מאה שנה לאגודת השומר – פרספקטיבה היסטורית, קתדרה, תשרי תש"ע (133), עמ' 77–104.
'ההגירה הנעלמה': יחסה של ההיסטוריוגרפיה הישראלית להגירה היהודית הגדולה, 1881–1914, ציון, עד, (תשס"ט), עמ' 267–285.
'מפעל לאומי זה אי־אפשר להעמיד על החמלה והרחמים': תגובתם של היישוב והתנועה הציונית לפוגרומים באוקראינה בשנים 1918–1920, עיונים בתקומת ישראל (23), 2013, עמ' 411–450
'מה לנו ארץ אבות': היישוב היהודי בארץ־ישראל והאידאולוגיה הטריטוריאליסטית, 1903–1914, קתדרה 157, תשרי תשע"ו, עמ' 77–112
h Territorial Organization Project in the Bilād Al-Rāfidayn and the Question of Palestine', Middle East Studies, 50:6, 911–935.
Two Historiographies The Israeli Historiography and the Mass Jewish Migration to the United States, 1881–1914, Jewish Quarterly Review, 105.1 (Winter 2015), pp. 99–129.
'Shtetl on the High Seas: The Jewish Emigration from Eastern Europe and the Cross-Oceanic Experience', in Michael Boyden, Hans Krabbendam and Liselotte Vandenbussche (Eds), Tales of Transit: Narrative Migrant Spaces in Atlantic Perspective, 1850–1950, Amsterdam University Press, 2013, pp. 81–99.
The Jewish Migration from Antwerp and Other European ports, 1900–1939, for Res Star Line, 1873–1934. Davidsfonds Uitgeverij, 2013, pp. 148–163
חיים אישיים

אלרואי מתגורר בחיפה ואב לשניים.
חאלד אל-עוסילי

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1947 (בן 78) חברון, ארץ ישראל
 שם לידה:  خالد زهير خالد العسيلي 
 מדינה:  הרשות הפלסטינית
 פעילות בולטת:  ראש עיריית חברון
 השכלה:  אוניברסיטת קהיר 
 תקופת הפעילות:  2006–2012 (כ־6 שנים)
 תפקיד:  שר הכלכלה של הרשות הפלסטינית
 תקופת כהונה:  2019-2024
 השקפה דתית:  אסלאם 
 פרסים והוקרה:  מדליית ההצטיינות של פלשתין (2013) 
 
חאלד זוהיר חאלד אל-עוסילי המכונה גם אבו זוהיר (בערבית: خالد العسيلي; נולד ב-1 בפברואר 1947 בחברון) הוא איש עסקים פלסטיני וראש עיריית חברון בשנים 2006 עד 2012. כיהן כשר הכלכלה הלאומית בממשלת הרשות הפלסטינית של מוחמד אשתייה בין השנים 2019 ל-2024.
ביוגרפיה

חאלד נולד בחברון ב-1947. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, למד באוניברסיטת קהיר במצרים, וקיבל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים ב-1969.
לאחר שחזר לחברון, התמקד בעבודה כלכלית וסוציאלית, והקים את חברת המסחר והקבלנות אל-עוסילי. בשנת 1976, עם קיומן של הבחירות הראשונות לעירייה, התמודד במסגרת רשימת 'הגוש הלאומי' וזכה במושב במועצת עיריית חברון בגיל 29, מה שהפך אותו לחבר הצעיר ביותר במועצת העירייה. בהיותו חבר מועצת עיריית חברון, כיהן גם כסגן ראש העיר.
עם הקמת הרשות הפלסטינית, השתתף בהקמתן של כמה חברות לאומיות, ובראשן פלטל, שבדירקטוריון שלה כיהן במשך כמה שנים, ו"קבוצת APEC", שבה כיהן כסגן יו"ר. חאלד היה גם בכיר בחברות נוספות כמו "NAPCO". הוא חבר מועצת המנהלים של חברת החשמל בעזה, חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אל-קודס ושל אוניברסיטת המזרח התיכון (ירדן) וחבר במועצה הלאומית הפלסטינית.
בין השנים 2006 ל-2012 כיהן כראש עיריית חברון, במקביל לכניסתו לנשיאות של מחמוד עבאס. בשנת 2019 מונה לתפקיד שר הכלכלה בממשלתו של מוחמד אשתייה, תפקיד בו כיהן עד 2024.
ב-2023, עקב מצבה הכלכלי הקשה של הרשות הפלסטינית, טען אל-עוסילי כי ישראל אשמה והסביר כי "ההפסדים של העם הפלסטיני עקב אי ניצול שטחי C הם כ-50 מיליארד דולר, משנת 2000 עד 2020. אם הצד הפלסטיני היה רשאי להשקיע בשטח, פלסטין הייתה מדינה תורמת". עם זאת, הוא לא הצביע על בסיס כלכלי מסודר לטיעונים או על הוכחה לרווחים הכלכליים המשוערים הללו.
אשתו, סמיה פאוזי מרקה, נפטרה ב-13 באוגוסט 2023.
הערות שוליים

↑  دولة فلسطين - مجلس الوزراء, web.archive.org, ‏2023-09-26
1 2 3  خالد العسيلي - خالد العسيلي, web.archive.org, ‏2016-03-05
1 2  السيد خالد العسيلي, web.archive.org, ‏2024-01-15
↑  אל-עוסילי חושף את האמת על פשיטת הרגל של הרשות הפלסטינית, באתר www.alquds.com
קונסטנדינוס טסולאס

קונסטנדינוס טסולאס (ביוונית: Κωνσταντίνος Τασούλας; נולד ב-17 ביולי 1959) הוא פוליטיקאי ועורך דין יווני המכהן כנשיא יוון החל מ-13 במרץ 2025. בין השנים 2019–2025 שימש כיושב ראש הפרלמנט ההלני, לאחר שמשנת 2000 שימש כחבר הפלרמנט ההלני. שימש במשך תקופה קצרה כשר התרבות והספורט של יוון בממשלתו של אנטוניס סמאראס.
ביוגרפיה

טסולאס נולד ביואנינה שביוון. הוא למד בבית הספר למשפטים באתונה של האוניברסיטה הלאומית על שם קפודיסטריה באתונה, ובשנת 1981 השלים תואר ראשון במשפטים. הוא עבד כעורך דין באתונה ובלונדון.
בשנת 1981 הצטרף למפלגת דמוקרטיה חדשה, ושימש כמזכיר מיוחד במשרדו של הפוליטיקאי הוותיק אוונגלוס אברוף (אנ'). בשנת 1990 נבחר לחבר מועצת קיפיסיה (אנ'), ובשנת 1994 נבחר לראש עיריית קיפיסיה.
בשנת 2000 נבחר טסולאס כחבר הפרלמנט ההלני מטעם היחידה האזורית של יואנינה. בשנת 2006 מונה לנציג הפרלמנטרי של מפלגת דמוקרטיה חדשה, ובשנת 2010 נבחר למזכיר הכללי של המפלגה. בשנת 2007 שימש כסגן שר הביטחון של יוון, ובמשך תקופה קצרה בין השנים 2014–2015 שימש כשר התרבות והספורט של יוון בממשלתו של אנטוניס סמאראס.
לאחר הבחירות הכלליות ביוון (2019) נבחר טסולאס ליושב ראש הפרלמנט ההלני בשיא של 283 קולות.
בחודש ינואר 2025 הגיש ראש ממשלת יוון קיריאקוס מיצוטאקיס לפרלמנט ההלני את מועמדותו של טסולאס לנשיאות יוון. טסולאס אישר את מועמדותו, שנתקלה בביקורת מהאופוזיציה. ב-12 בפברואר 2025, לאחר ארבעה סבבי הצבעה, נבחר טסולאס לנשיא יוון, לאחר שזכה ברוב של 160 קולות מתוך 300 חברי פרלמנט. ב-13 במרץ הושבע כנשיא יוון.
חיים אישיים

טסולאס נשוי לפאני סטאטופולו ואב לשני ילדים.
הערות שוליים

1 2  Κωνσταντίνος Τασούλας: Από τη δημαρχία στην Κηφισιά και την 25ετή θητεία στη Βουλή, υποψήφιος Πρόεδρος της Δημοκρατίας, ProtoThema, ‏2025-01-15 (ביוונית)
↑  Εκλογή κ. Κωνσταντίνου Τασούλα στη θέση του Προέδρου της Βουλής - Νόμοι & Ψηφοφορίες, vouliwatch - Δυναμώνουμε τη Δημοκρατία, ‏2019-07-18
↑  Tasoulas’ presidential nomination draws criticism from left-wing opposition | eKathimerini.com, www.ekathimerini.com, ‏2025-01-15 (ב־)
↑  The experienced politician with a long career on the doorstep of the Presidency of Greece - ellines.com, ellines.com - Η πρώτη διαδικτυακή χώρα στον κόσμο, ‏2025-01-15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1234496305  SUDOC: 268232792  VIAF: 4312162301487520270008   WorldCat (עם VIAF): 4312162301487520270008
חיים קניבסקי

| --- | --- |

 לידה:  8 בינואר 1928 ט"ו בטבת ה'תרפ"ח פינסק, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  18 במרץ 2022 (בגיל 94) ט"ו באדר ב' ה'תשפ"ב בני ברק, ישראל 
 כינוי:  שר התורה רב חיים
 מקום קבורה:  בית הקברות שומרי שבת
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת תפארת ציון  ישיבת לומז'ה 
 מקום פעילות:  בני ברק, ישראל
 תקופת הפעילות:  1957–2022 (כ־65 שנים)
 השתייכות:  חרדים ליטאים 
 רבותיו:  אביו הרב יעקב ישראל קניבסקי, הרב אברהם ישעיהו קרליץ, הרב ראובן כץ
 חיבוריו:  דרך אמונה, שונה הלכות ועוד (ראו 'חיבוריו' להלן)
 בת זוג:  בת-שבע קניבסקי
 אב:  הרב יעקב ישראל קניבסקי
 אם:  הרבנית מרים קרליץ
 צאצאים:  לאה קולדצקי  שלמה קניבסקי  חנה שטינמן 
 מספר צאצאים:  8
 
 חתימה:  
 
הרב שמריהו יוסף חיים קַנְיֶבְסְקִי (ט"ו בטבת ה'תרפ"ח, 8 בינואר 1928 – ט"ו באדר ב' ה'תשפ"ב, 18 במרץ 2022) היה רב חרדי־ליטאי בולט, ומחבר ספרים רבים במגוון מקצועות תורניים. הבולט שבין ספריו הוא "דרך אמונה", העוסק בתחום המצוות התלויות בארץ. הרב קניבסקי היה מפורסם אף מחוץ למגזר החרדי ורבים ראו בו את גדול הדור והגיעו לקבל את ברכתו ועצתו.
מאז פטירת הרב אהרן יהודה ליב שטינמן בשנת 2017 ועד לפטירתו, היה אחד משני מנהיגי הציבור הליטאי, לצד הרב גרשון אדלשטיין. השתתף בכמה מישיבות מועצת גדולי התורה של דגל התורה, אף שלא היה חבר בה.