מאין באנו (ספר)
מוצא עם ישראל

חוקרי מקרא ואריכאולוגים חקרו רבות את שאלת מוצא עם ישראל. באמצע המאה העשרים ניסו רוב החוקרים לאשש את הכתוב במקרא באמצעות ממצאים אריכאולוגים מישראל ומהמדינות סביבה. טקסטים ממסופוטמיה הראו מנהגים דומים לאבות האומה בישראל, חפירות בארץ ישראל אישרו לכאורה את כיבוש הארץ על ידי יהושע בן נון ואת מלכות דוד ושלמה.
עם השנים רוב החוקרים הגיעו לתזה אחרת. ההקבלה בין הטקסטים ממסופוטמיה לבין תקופת האבות התגלה כבלתי משכנעת, חוקרים הצביעו על תיאורים אנכרוניסטים בספר בראשית (לדוגמה מועד הגעת הפלשתים לישראל) וחוקרים רבים הגיעו למסקנה כי האבות הם דמויות מיתולוגיות. כמו כן עלו סתירות קשות בין הממצאים הארכאולוגים לבין סיפור המקרא על כיבוש הארץ. סקרים ארכאולוגים נרחבים משנות ה-70 הובילו למסקנה כי תהליך ההתיישבות בישראל היה איטי מדורג וברובו לא אלים. הזרם המרכזי סובר כי העברים לא הגיעו ממצרים אלא מכנען. העדר ממצאים שיכולו לתת אישוש לכיבושים הצבאיים של דוד ולפעילות הבניה המפוארת של שלמה הובילו להטלת ספק במסופר עליהם. חוקרים רבים סבורים כי האמונה באל אחד התפתחה רק לאחר גלות בבל. באותו הקשר, האסכולה המינימליסטית של חקר המקרא טוענת כי במקרא אין מידע היסטורי מועיל, וכי הוא נכתב בעיקר בתקופה הפרסית וההלניסטית.
קנוהל מנסה לבצע סינתזה בין סיפור התנ"ך, שהם לגישתו מיתוסים שנמסרו בעל פה לאורך מאות שנים ומשמרים גרעינים של אמת, לבין הגישה הארכאולוגית המודרנית. הוא מציע תאוריה לפיה עם ישראל התגבש משלוש קבוצות אתניות שונות, שהגיעו לכנען בזמנים שונים:
הקבוצה הראשונה הייתה כנעניים מקומיים, שכללו בתוכם גם פליטי חיקסוס, עבדים כנענים שהתערו במצרים ושלטו בה במשך כמאה שנים החל מ-1638 לפנה"ס. פליטים אלה הוגלו וגורשו ממצרים במאה ה-15 לפנה"ס, לאחר נפילת שושלת החיקסוס, ומקבוצה זו הגיעו הסיפורים על גדולתו של יוסף, ההתרבות במצרים וחוויית הגירוש ממצרים. קנוהל מתבסס בטיעונו זה על תיאורי התופעות האקלימיות יוצאות הדופן והתסיסה החברתית המופיעים בתיעוד מצרי כפפירוס איפוור, ועל כתביו של יוסף בן מתתיהו (נגד אפיון) המקשר בין יציאת מצרים לקבוצת החיקסוס. על פי קנוהל, חלק מפליטים אלו הגיעו לאזור ההר המרכזי שהיה מיושב בדלילות באותה עת, והתמזגו עם התושבים המקומיים באזור זה.
הקבוצה השנייה, של פליטי תבוסת מיתני לשלמנאסר הראשון, היגרה לכנען במאה ה-13 לפנה"ס דרך המדבר הסורי ועבר הירדן המזרחי. קבוצה זו הביאה עמה את המסורות על הנדידה מחרן, אברהם ויעקב. טענה זו מבוססת על דמיון בממצאים ארכאולוגיים של כלי פולחן, של מנהגי פולחן ושל המנהג החיתי לכריתת ברית בין המלך לווסאלים שלו, הדומה לבריתות בין ה' לעם ישראל המתוארות במקרא.
הקבוצה השלישית הגיעה לכנען כמה עשרות שנים לאחר הקבוצה השנייה - לכל המוקדם בשנת 1180 לפנה"ס, קבוצה של פליטי עפירו, להערכתו של קנוהל כ-500 נפשות, שהצליחה לברוח ממצרים בימיו של פרעה מרנפתח. קבוצה זו מהווה את הלויים שעקב הגעתם המאוחרת לא זכו להתיישב כקבוצה ולכן התפזרו בקרב השבטים. קבוצה זו הביאה עמה את המסורות בדבר העבדות במצרים, את דמותו של משה ואת המונותאיזם (אותו הכירו במהלך מהפכת פרעה אחנתון). קבוצה זו גם השתלטה בפועל על הפולחן הדתי. טיעון זה מתבסס על יחודו של שבט לוי, על הימצאות נרחבת של שמות מצריים בקרבם, ועל הדמיון העז שיש בין טקסטים מקראיים לטקסטים מצריים הקשורים לפולחן אתון.
לשלוש הקבוצות מכנים משותפים רבים, שעליהם התבססה ההתמזגות ביניהם: הבריחה/גירוש, המסע במדבר, וכמובן המיקום הסופי המשותף. הצדדים הדומים באירועים שהובילו להגעת כל אחת מהקבוצות לארץ כנען הקלו על יצירת המיתוס המשותף לכולן.
הרקע להגעת הקבוצות לכנען הוא לפי הספר משבר תקופת הברונזה המאוחרת - במהלך תקופה זו חרבו ממלכות וערי מדינה רבות, התחוללו בצורות, רעב המוני, נדידת עמים, מלחמות ומהפכות חברתיות, וחלה נסיגה חמורה בסחר בין מדינות, בתרבות החומרית ובכתיבה. באופן זה הגיעו לכנען קבוצות נוספות כמו הפלשתים שמקורם מיוון. חלק מן הקבוצות איבדו את היכולת לשמור מסורות בכתב, ושימרו אותו בעל פה. דוגמה לכך היא אובדן הכתב כתב ליניארי ב' בידי היוונים הקדמונים, כמה מאות שנים של תרבות ללא כתב (אך שימור שפת הדיבור ושימור מסורות בעל פה), ולאחר מכן אימוץ של הכתב הפיניקי שהפך לכתב היווני. דבר זה דומה לפי קנוהל להתגבשות מסורות של העברים שנשמרו גם הן לאורך מאות שנים.