stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ודי פוסטר
ביוגרפיה

אלישיה כריסטיאן פוסטר נולדה ב-19 בנובמבר 1962 בלוס אנג'לס, קליפורניה, בתם הצעירה של אוולין אלה "ברנדי" (לבית אלמונד; 1928–2019) ושל לוציוס פישר פוסטר השלישי, איש עסקים אמיד. היא ממוצא גרמני, עם שורשים סקוטים-אירים/צפון אירים. מצד אביה, היא צאצאית של ג'ון אלדן (אנ'), שהגיע לצפון אמריקה במייפלואר ב-1620.
נישואי הוריה הסתיימו עוד לפני שנולדה, והיא מעולם לא יצרה מערכת יחסים עם אביה. יש לה שלושה אחים גדולים: לוסינדה, קונסטנס ולוציוס, המכונה "באדי" (אנ'), וכן עוד שלושה אחים למחצה מנישואיו הקודמים של אביה. לאחר הגירושין, ברנדי גידלה את הילדים עם בן זוגה בלוס אנג'לס. היא עבדה כיחצנית של מפיק הסרטים ארתור פ. ג'ייקובס (אנ') עד שהתמקדה בניהול קריירות המשחק של באדי וג'ודי. למרות שפוסטר נקראה רשמית אלישיה, אחיה החלו לקרוא לה "ג'ודי", והשם תפס. פוסטר הייתה מחוננת שלמדה לקרוא בגיל שלוש.
היא למדה ב-Lycée Français de Los Angeles היוקרתי, בית ספר תיכון בשפה הצרפתית. ההתמצאות שלה בשפה הצרפתית אפשרה לה לשחק בסרטים צרפתיים והיא גם מדבבת את עצמה בגרסאות בשפה הצרפתית של רוב סרטיה.
לאחר מכן למדה באוניברסיטת ייל בניו הייבן, קונטיקט, שם התמחתה בספרות אפרו-אמריקאית, כתבה את התזה שלה על הסופרת טוני מוריסון בהדרכת מבקר הספרות הנרי לואיס גייטס ג'וניור (אנ'), וסיימה את לימודיה בהצטיינות ב-1985. היא חזרה לייל ב-1993 כדי לנאום בטקס הסיום של שנה זו וקיבלה תואר דוקטור לשם כבוד לאמנויות יפות ב-1997. בשנת 2018, היא זכתה בפרס מפעל חיים לתואר ראשון של ייל.
קריירה

בשנת 1965, בהיותה בת שלוש, הופיעה פוסטר לראשונה בטלוויזיה בפרסומת לקרם הגנה. בשנת 1972, הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "נפוליאון וסמנתה" לצד מייקל דאגלס.
את פרסומה הבינלאומי הראשון קיבלה פוסטר בגיל 13, עם קבלת תפקיד הילדה הזונה איריס, בסרט "נהג מונית" משנת 1976 של מרטין סקורסזה. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
במשך השנים השתתפה פוסטר בסרטים נוספים, כגון: "הנערה מהבית במורד השדירה" (1976), "באגסי מלון" (1976), "אמא ליום אחד" (1977), "נערות מתבגרות" (1980), "מלון ניו המפשייר" (1984) לצידו של רוב לאו, סרט הטלוויזיה "אישה במבחן" (1984) של קלוד שברול,
תפקידה הבולט הבא הגיע ב-1988 בסרט הנאשמים, שבו שיחקה תפקיד אישה העוברת אונס קבוצתי ומתעמתת עם תוקפיה בבית המשפט. הסרט מבוסס על סיפור אמיתי והתפקיד הקנה לה את פרס האוסקר הראשון שלה, כשחקנית ראשית.
ב-1991 קיבלה את פרס האוסקר השני והאחרון שלה, על משחקה בסרטו של ג'ונתן דמי, שתיקת הכבשים, שבו גילמה את דמותה של קלריס סטרלינג, קצינת FBI החוקרת מקרה של רוצח סדרתי בעזרת פסיכיאטר כלוא. באותה שנה ביימה פוסטר את סרטה הראשון, "איש קטן ושמו טייט", שבו שיחקה בתפקיד הראשי בתור אם חד הורית לילד מחונן. מספר מבקרים סברו שהסרט לא עמד בציפיות הגבוהות, וראו אותו כפחות הרפתקני מסרטים אחרים שבהם כיכבה, אך הסרט מיצב את פוסטר בתודעה כמי שהיא יותר משחקנית בלבד, וכדמות דומיננטית בהוליווד.
ב-1994 כיכבה בסרט "נל" שהיה שובר קופות, והקנה לה מועמדות לאוסקר.
ב-1995 ביימה את סרטה השני, "חופשה משפחתית", שגם הוא לא זכה להצלחה רבה, וקיבל ביקורות פושרות. בשנת 1999, כיכבה בסרט הביוגרפי התקופתי "אנה והמלך".
קריירה > המאה ה-21

בשנת 2000, היא הפיקה את הסרט "להעיר את המת". בשנת 2001, היא סירבה לחזור לשחק בסרט ההמשך לשתיקת הכבשים, "חניבעל" וג'וליאן מור נבחרה לתפקיד. ב-2002, כיכבה בסרט "החדר" לאחר שהחליפה את ניקול קידמן שנפצעה על הסט. ב-2005 שיחקה בסרט "הטיסה" את דמותה של קייל, אם שבתה נעלמת בטיסת לילה. ב-2006 ב"האיש שבפנים" לצידו של דנזל וושינגטון.
ב-2008 שיחקה בסרט "האי של נים". ב-2009, היא דיבבה את דמותה של מגי סימפסון בפרק בסדרה "משפחת סימפסון".
בפברואר 2011, הנחתה פוסטר את טקס פרסי סזאר ה-36 בצרפת. באותה שנה שיחקה בסרט הסאטירי "אלוהי הקטל" ושיחקה לצד מל גיבסון בדרמה"החיים הכפולים של וולטר" שאף ביימה פוסטר.
בינואר 2013, קיבלה את פרס גלובוס הזהב על תרומתה יוצאת הדופן לעולם הבידור. באותה שנה שיחקה בסרט המדע בדיוני אליסיום של ניל בלומקאמפ בתור ג'סיקה דלקורט לצידו של מאט דיימון.
בשנת 2014 פוסטר ביימה את פרק הפתיחה של העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה המצליחה "כתום זה השחור החדש" ופרק בסדרה "בית הקלפים".
ב-2016 ביימה את הסרט "מפלצת הכסף". באותה שנה, היא נכללה ברשימת כוכבי הקולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד בשדרות הוליווד 6927.
בשנת 2017, היא ביימה פרק בסדרה "מראה שחורה". בסוף השנה חזרה לתפקיד חוקרת האף-בי-איי קלאריס סטרלינג מהסרט "שתיקת הכבשים" במערכון ששודר בתוכנית "לייט שואו" של סטיבן קולבר היא גילמה את החוקרת וקולבר את הרוצח הסדרתי חניבעל לקטר.
בשנת 2018, שיחקה בסרט "מלון ארטמיס" לצידו של סטרלינג קיי בראון.
בשנת 2020, פוסטר ביימה את פרק הסיום של הסדרה "עלילות מהלולאה".
בשנת 2021 גילמה את עורכת הדין ננסי הולנדר (אנ') בסרט "המאוריטני". על תפקידה בסרט זה, זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
בשנת 2023 שיחקה בדרמת הספורט הביוגרפית "ניאד" בתור האתלטית בוני סטול (אנ'). על תפקידה בסרט הייתה פוסטר מועמדת בפעם החמישית לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר והייתה מועמדת בפעם העשירית לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2024 שיחקה בעונה הרביעית של הסדרה "בלש אמיתי", על תפקידה זכתה בפרס אמי לבידור בפריים טיים.
חייה האישיים

ב-30 במרץ 1981 ירה ג'ון הינקלי הבן, ביציאה ממלון הילטון בוושינגטון, 6 יריות לעבר הנשיא רונלד רייגן. אחת מהן פגעה בנשיא, והוא נפצע, נותח, התאושש וחזר לתפקידו. הינקלי זוכה בבית המשפט מניסיון רצח בנימוק של אי שפיות.
הינקלי טען כי הושפע רבות מדמותם של טרוויס ואייריס בסרט "נהג מונית". הוא צפה בסרט לפחות 15 פעמים, התאהב בדמותה כאייריס, ונכנס לדמותו של טרוויס. הוא החל לכתוב מכתבים לפוסטר ואף נרשם לאוניברסיטת ייל, שבה למדה, כדי להיות קרוב אליה. היא מצידה אמרה לו שהיא לא מעוניינת, אך הינקלי פירש זאת כמו טרוויס בסרט והחל לתכנן התנקשות בנשיא ארצות הברית כדי להרשים אותה.
בשנת 1993, פגשה פוסטר את המפיקה סידני ברנרד. בדצמבר 2007 הצהירה פוסטר בפומבי כי הן מנהלות מערכת יחסים זוגית - ובכללה אמהות משותפת. במאי 2008, לאחר 14 שנות זוגיות, הן נפרדו.
ב-14 בינואר 2013 פוסטר יצאה מהארון, מעל במת גלובוס הזהב. באפריל 2014 נישאה לשחקנית ולצלמת אלכסנדרה הדיסון.
פוסטר היא אתאיסטית, אך לדבריה זה חשוב ללמד ילדים על דתות שונות. בריאיון למגזין "Entertainment Weekly" היא סיפרה שהיא חוגגת עם ילדיה גם את חג המולד, גם את השבת, וגם את חג הקוואנזה.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1968–1970 | Mayberry R.F.D. | פיה / ילדה קטנה | 3 פרקים |
| 1969 | המופע של דוריס דיי (אנ') | ג'ני בנסון | פרק: "The Baby Sitter" |
| 1969 | ג'וליה (אנ') | סינדי בלאנדשרד | פרק: "Romeo and Julia" |
| 1969–1971 | The Courtship of Eddie's Father | ג'ואי קלי | 5 פרקים |
| 1969–1972 | איש החוק (אנ') | סוזן סדלר / פטרישיה / מריאן | 3 פרקים |
| 1970 | Menace on the Mountain | סו-אלן מקלוור | סרט טלוויזיה של NBC |
| 1970 | דניאל בון (אנ') | רייצ'ל | פרק: "Bringing Up Josh" |
| 1970 | Adam-12 | מארי בנט | פרק: "Log 55 Missing Girl" |
| 1970 | נני והפרופסור (אנ') | אנג'לה | פרק: "The Scientific Approach" |
| 1971–1972 | My Three Sons | סוזן / פרסיליה הובסון | 6 פרקים |
| 1972 | בוננזה | "בלו בירד" | פרק: "A Place to Hide" |
| 1972 | Ghost Story | ג'ודי | פרק: "House of Evil" |
| 1972 | The Paul Lynde Show | מגי | פרק: "To Commune or Not to Commune" |
| 1972 | My Sister Hank | הנרייטה בנט | סרט טלוויזיה של CBS |
| 1972 | The Amazing Chan and the Chan Clan | אן צ'אן | דיבוב; 16 פרקים |
| 1972 | איירונסייד (אנ') | פיפ מוריסון | פרק: "Bubble, Bubble, Toil and Murder" |
| 1973 | בוב וקרול וטד ואליס (אנ') | אליזבת' אנדרסון | 5 פרקים |
| 1973 | Rookie of the Year | שרון לי | סרט טלוויזיה של ABC |
| 1973 | Alexander | סו | סרט טלוויזיה של ABC |
| 1973 | משפחת פרטרידג' (אנ') | ג'ולי | פרק: "The Eleven Year Itch" |
| 1973 | Love Story | אלי מדיסון | פרק: "The Youngest Lovers" |
| 1973 | קונג פו (אנ') | אלתיאה טרישיה אינגרהאם | פרק: "Alethea" |
| 1973 | The New Perry Mason | הילדי היינס | פרק: "The Case of the Deadly Deeds" |
| 1973 | משפחת אדמס (אנ') | פאגסלי אדמס | דיבוב; 16 פרקים |
| 1974 | Smile Jenny, You're Dead | ליברטי קול | סרט טלוויזיה של ABC |
| 1974 | ירח של נייר (אנ') | אדלייד "אדי" לוגינס | תפקיד ראשי; 13 פרקים |
| 1975 | Medical Center | אייבי | פרק: "The Captives" |
| 1975 | The Secret Life of T. K. Dearing | טי.קיי דירינג | סרט טלוויזיה של ABC |
| 1983 | Svengali | זואי אלכסנדר | סרט טלוויזיה של CBS |
| 1984 | אשה במבחן (אנ') | הלן ברטראנד | סרט טלוויזיה של HBO |
| 1988 | Tales from the Darkside | — | במאית הפרק: "Do Not Open This Box" |
| 1996 | פרייז'ר | מרלין | פרק: "Moon Dance" |
| 1997 | תיקים באפלה | בטי | פרק: "Never Again" |
| 1998 | The Baby Dance | — | מפיקה סרט טלוויזיה של שואוטיים  מועמדת פרס גלובוס הזהב למיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר (1999)  מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לסרט טלוויזיה יוצא מן הכלל (אנ') (1999) |
| 2009 | משפחת סימפסון | מגי סימפסון | דיבוב; פרק: "Four Great Women and a Manicure" |
| 2013–2014 | כתום זה השחור החדש | — | במאית 2 פרקים מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים על בימוי יוצא מן הכלל בסדרה קומית (אנ') (2014) |
| 2014 | בית הקלפים | — | במאית הפרק: "Chapter 22" |
| 2017 | מראה שחורה | — | במאית הפרק: "Arkangel" |
| 2020 | עלילות מהלולאה | — | במאית הפרק: "Home" |
| 2024 | בלש אמיתי | ליז דנוורס | תפקיד ראשי (עונה 4); 6 פרקים גם מפיקה בפועל מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית במיני-סדרה או בסרט (אנ') (2024) |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמד (ים) | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2023 | פרסי אגודת מבקרי הקולנוע של סן דייגו | שחקנית המשנה הטובה ביותר | ניאד | מועמדות |  |
| 2024 | פרס גלובוס הזהב | שחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע | ניאד | מועמדות |  |
| 2024 | פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי | שחקנית המשנה הטובה ביותר | ניאד | מועמדות |  |
| 2024 | פרס גילדת שחקני המסך | ההופעה הטובה ביותר של שחקנית בתפקיד משנה | ניאד | מועמדות |  |
| 2024 | פרס אוסקר | שחקנית המשנה הטובה ביותר | ניאד | מועמדות |  |
| 2024 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | השחקנית הראשית הטובה ביותר במיני-סדרה או סדרת אנתולוגיה או סרט | בלש אמיתי: ארץ הלילה | זכייה |  |
| 2025 | פרס גלובוס הזהב | השחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה, סדרת אנתולוגיה או סרט טלוויזיה | בלש אמיתי: ארץ הלילה | זכייה |  |
| 2025 | פרס סטלייט | השחקנית הטובה ביותר במיני סדרה, סדרה מוגבלת או סרט קולנוע שנעשה לטלוויזיה | בלש אמיתי: ארץ הלילה | מועמדות |  |
קדאר ויליאמס-סטירלינג

| --- | --- |

ויליאמס-סטירלינג, 2019
 לידה:  14 בדצמבר 1994 (בן 30) פלייסטו, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות התיאטרון איטליה קונטי  בית הספר למשחק של סילביה יאנג  Barbara Speake Stage School 
 פרופיל ב-IMDb
 
קדאר ויליאמס-סטירלינג (באנגלית: Kedar Williams-Stirling; נולד ב-14 בדצמבר 1994) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כג'קסון מרצ'טי בסדרה המקור של נטפליקס "חינוך מיני".
ביוגרפיה

ויליאמס-סטירלינג הופיע בסרטים בריטיים, כמו 'שאנק' ומונטנה.
במאי 2018 פורסם כי ויליאמס-סטירלינג יככב לצד ג'יליאן אנדרסון, אייסה באטרפילד וקונור סווינדלס בסדרת הדרמה הקומית של נטפליקס חינוך מיני. הסדרה שוחררה לצפייה ב-11 בינואר 2019, וזכתה לשבחי המבקרים.
בשנת 2019 שיחק בסרט "Changeland" לצד סת' גרין, ברקין מאייר ואחרים.
בשנת 2020 שיחק בסרט הטלוויזיה "גרזן קטן: רוק אוהבים" שביים סטיב מקווין לרשת הטלוויזיה BBC One ולשירות פריים וידאו.
הערות שוליים

↑  "Sex Education: Season 1". Rotten Tomatoes. Fandango. נבדק ב-15 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 14301840X  LCCN: no2014073031  VIAF: 160605866   WorldCat (עם VIAF): 160605866 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמנויות לחימה יפניות

תצלום מסוף המאה ה-19 של נזיר לוחם (יאמאבּוּשי) בציוד מלא הכולל טאצ'י ונאגינאטה
אמנויות לחימה יפניות הן מספר רב ומגוון של אמנויות לחימה שהתפתחו ביפן בתקופות שונות למען מטרות שונות. ישנם לפחות שלושה מושגים יפנים אותם ניתן לתרגם ל"אמנויות לחימה יפניות", בּוּדוֹ, בּוּג'וּטְסוּ, ובּוּגֵיי.
בוג'וטסו (קאנג'י: 武術) היא מילה המתארת את טכניקת הלחימה ותורת הלחימה עצמה בהקשר של היישום הפרקטי שלה בקרב. השימוש במושג בּוּדוֹ (קאנג'י: 武道, רומאג'י: budō) לתיאור אמנויות לחימה שייך להמשגה מודרנית, היסטורית המושג מתאר דרך חיים הכוללת היבטים פיזים, רוחניים ומוסריים עם דגש על שיפור עצמי וצמיחה רוחנית שהם תוצר לוואי של תרגול אמנות הלחימה. המושג דומה למושג בושידו. המושג בוגיי (קאנג'י: 武芸) כללי יותר, ומתייחס לשני המושגים יחדיו כמו גם לקידודם באופן שיאפשר את שימורם והוראתם. מבחינה לשונית, שלושת המושגים משתמשים בסימנית הקאנג'י 武 המבוטאת בּוּ ביפנית ומשמעה "צבאי".
| מושג | תִרגוּם |
| --- | --- |
בּוּדוֹ (קאנג'י: 武道): דרך לחימה או דרך הלוחם
בּוּג'וּטסוּ (קאנג'י: 武術): שיטת לחימה או מדע לחימה
בּוגֵיי (קאנג'י: 武芸): אמנות לחימה
היסטוריה

את המקור ההיסטורי של אמנויות הלחימה היפניות ניתן למצוא במסורות הלחימה של הסמוראים ומערכת הקסטות שהגבילו את השימוש בנשק על ידי שאר האוכלוסייה. הסמוראים, בדומה לאצולה האירופית, היו אליטה צבאית ועליהם היה להתמקצע בכלי נשק רבים, כמו גם בקרב לא חמוש, ולהשיג את השליטה הגבוהה ביותר האפשרית במיומנויות לחימה.
בדרך כלל, פיתוח תורת לחימה תלויה בהתפתחות כלי הנשק וטכנולוגיית היצור. ברוב העולם, כלי נשק וטכנולוגיות לחימה השתנו (ומשתנות) ללא הרף, ולכן כך גם תורת הלחימה. ליפן היסטוריה ייחודית בהקשר זה, מכיוון שהיינה מדינת איים המבודדת יחסית מהעולם, ובגלל מדיניות הסאקוקו, מדיניות בדלנית שהונהגה ביפן בתקופת אדו, כלי המלחמה היפניים כמעט לא השתנו לאורך תקופת זמן ארוכה. חוקרים רבים מאמינים מציינים שלכן נוצרה הזדמנות למעמד הלוחם ללמוד את הנשקיהם ושיטותיהם בעומק רב יותר מתרבויות אחרות. לכן, אף על פי שכלי הנשק לא התפתחו, ההוראה והאימון באמנויות הלחימה העושות בהם שימוש כן התפתחו. לדוגמה, בתחילת תקופת תקופת המדינות הלוחמות הודגשו הקשת והחנית בגלל יעילותן עבור פרשים, אך בתקופת אדו (1603–1867 לספירה), התרחשו פחות קרבות בקנה מידה גדול, והחרב, היעילה גם בחללים צפופים ובקרב יחידים, הפכה לנשק הנחשב ביותר. מגמה נוספת שניתן לראות לאורך ההיסטוריה היפנית היא מגמה של הגברת ההתמחות בלחימה ככל שהחברה נעשתה יותר מרובדת.
אמנויות הלחימה שפותחו ביפן מגוונות בכלי הנשק, בשיטות ובפילוסופיה בה הן נוקטות, ונחלקות לאסכולות וסגנונות רבים. נהוג לסווג את אמנויות הלחימה היפניות לשתי קטגוריות- קוֹריוּ וגֵנְדאי בּוּדוֹ. קוריו הן כלל אמנויות הלחימה שפותחו לפני רסטורציית מייג'י (בשנת 1868) בעוד שגנדאי בודו הן אמנויות הלחימה שנוצרו לאחר ובעקבות הרסטורציה, לרוב על בסיס אמנויות הלחימה המוקדמות ובמטרה להתאים אותן לעולם משתנה בו אין עוד אליטה צבאית שולטת כדוגמת מעמד הסמוראים. מכיוון שאמנויות הגנדאי בודו מבוססות במידת מה על שיטות הלחימה שקדמו להם, לעיתים ניתן למצוא אמנויות לחימה מסוימות בשני הצדדים של המתרס.
אמנויות לחימה עתיקות (קוריו)

משמעות המילה קוֹריו (קאנג'י: 古流) היא "האסכולה המסורתית", ומשמעות המילה קוֹבּוּדוֹ (קאנג'י: 古武道) היא "דרך הלחימה המסורתית", והמושגים האלו משמשים לחליפין להגדרת כלל אמנויות הלחימה שקדמו לרסטורציית מייג'י. המאפיין המרכזי של אמנויות לחימה אלו הוא שהן תוכננו לשימוש בידי לוחמים מקצועיים החמושים בנשק היסטורי בשדה קרב שמטרתם חיסול יריב מיומן וחמוש באופן דומה. הפרקים הבאים אינם מתארים שיטות, תורות או אמנויות לחימה ספציפיות (כפי שהמושג מובן היום) אלא דיסציפלינות שונות הנבדלות אחת מהשניה במתודולוגיית הלימוד, בכלי הנשק וביכולות הנרכשות בהם לוחם מקצועי ביפן הפיאודלית אומן. כל אחת ממיומנויות אלו שימשה מספר אסכולות ושיטות שונות. בנוסף, בתי ספר ללחימה ביפן העתיקה לא הגבילו את עצמן לדיסציפלינה אחת, שכן צופה מלוחמים בכלל, וסמוראים בפרט, לדעת להשתמש במגוון רחב של כלי נשק ולהילחם במגוון רחב של תנאים.
מבחינה לשונית רוב שיטות אלה עושות שימוש בסימנית הקאנג'י 術, שמבוטאת ביפנית "ג'וּטסוּ" או "ג'וּצוּ", ומשמעותה מיומנות, אמנות, או טכנולוגיה. סימנית זו הוחלפה בסימנית 道 (רומאג'י: dō, מילולית: דרך) כשאמנויות הקוריו עברו התאמה לגנדאי בודו.
אמנויות לחימה עתיקות (קוריו) > סוּמוֹ

סומו הוא ספורט לחימה יפני עתיק בעל היבטים דתיים הקשורים לדת השינטו, ונחשב בעניי רבים לספורט הלאומי של יפן. תחרויות סומו החלו לכל המאוחר במאה ה-8, כשמקורות מסוימים מייחסים את הופעתו לשנת 23 לפני הספירה. בשנת 728 הקיסר שוֹמוּ (קאנג'י: 聖武天皇, רומאג'י: Shōmu) החל לארח קרבות סומו רשמיים בפסטיבל הקציר השנתי. מסורת זו התרחבה לאירועי שינטו אחרים בהם נכח הקיסר, ולבסוף אימוני סומו נכנסו גם לתוכניות אימונים צבאיות. במאה ה-17 הסומו הפך לספורט מקצועי הפתוח לקהל הרחב וממנו נהנים בני כל המעמדות.
כיום, הסומו שומר על הרבה מהמאפיינים המסורתיים שלו, ביניהם שופט הלבוש ככומר שינטו וטקס שבו המתחרים מוחאים כפיים, רקעים ברגליהם וזורקים מלח לזירה לפני כל משחק. כדי לנצח במשחק, המתחרים מפעילים טכניקות הטלה ודחיפה כדי לאלץ את האיש האחר לקרקע; המתחרה הראשון שנגע באדמה עם חלק מהגוף שאינו תחתית כפות הרגליים, או נוגע באדמה מחוץ לטבעת עם כל חלק בגוף, מפסיד. שישה טורנירים גדולים מתקיימים מדי שנה ביפן, ושמו של כל לוחם מקצועי ודירוגו היחסי מתפרסמים לאחר כל טורניר ברשימה רשמית, הנקראת בנזוקה, שאחריה עוקבים באדיקות חובבי סומו.
אמנויות לחימה עתיקות (קוריו) > ג'וג'יטסו

המשמעות המילולית של ג'וּג'יטְסוּ (קאנג'י: 柔術, רומאג'י: jūjutsu) היא "מיומנויות רכות". מיומנויות אלו מאופיינות בלחימה ביד ריקה ובשימוש בטכניקות גראפלינג כמו הפלות, הטלות, בריחים וחניקות. בג'וג'יטסו קיימות גם בטכניקות הכאה (כמו אגרופים ובעיטות), אך מכיוון שאמנות הלחימה נועדה לשימוש מול יריב עוטה שריון בשדה הקרב טכניקות אלו נדחקו לשוליים עקב חוסר יעילותן.
בעבר, אמנויות הלחימה בידיים ריקות נקראו בשמות רבים ושונים, כולל קוֹגוּסוֹקוּ, יַאווארה, קוּמיוּצ'י, האקוּדה וטאיג'וטסו (שם זה עדיין בשימוש במספר בתי ספר, למשל בוג'ינקאן). מערכות גראפלינג אלו לא תוכננו מראש כמענה צבאי שלם, אלא כשיטות בהם לוחם לא חמוש או חמוש חלקית יכול לפרוק אויב חמוש מנשקו או להביסו בשדה הקרב. באופן אידיאלי, הסמוראים יהיו חמושים ולא יצטרכו להסתמך על טכניקות כאלה, והן נועדו לשמש כמענה אחרון בשעת צרה.
בתוקפת שוגונות טוקוגאווה בה היו מעט עימותים צבאיים בקנה מידה רחב, ולכן לשיטות אלו נוספו טכניקות היעילות בסביבה אזרחית בה שריון ונשק כבד אינם נפוצים. שיטות אלו כוללות שימוש נרחב בהכאה לנקודות רגישות כמו הסרעפת, האף וכו'. מדי פעם נכללו בתוכנית הלימודים כלי נשק קלים ונסתרים שניתן לשאת גם בסביבה אזרחית, כמו סכינים קטנות או טסן (מניפה בעלת שדרת ברזל).
כיום מתרגלים ג'וג'יטסו בצורות רבות, עתיקות ומודרניות כאחד. טכניקות שונות שמקורן בג'וג'יטסו שולבו בג'ודו ובאייקידו, וגם נפוצו מחוץ ליפן ושולבו בשיטות ספורטיביות ושיטות הגנה עצמית כמו ג'ו ג'יטסו ברזילאי, סמבו ואמנויות לחימה משולבות, וחלקן אומצו במלואן או בחלקן על ידי בתי ספר לקראטה או קוריו אחרים.
אמנויות לחימה עתיקות (קוריו) > לוחמה בחרב

בדומה לתרבויות אחרות בהן שימשו חרבות ככלי נשק, לחרב היפנית מעמד מרכזי בתרבות היפנית ונכתבו עליה סיפורים רבים. לאמנות הלוחמה בחרב מעמד כמעט מיתולוגי. ראשית אמנות היריה בחץ וקשת על גב סוס הייתה המיומנות החשובה ביותר, אך בסופו של דבר לוחמה ברחב ירשה את מעמדה זה. החרבות יפניות הראשונות יוצרו בתקופת קופון והיו חרבות בעלות להב ישר. לפי האגדה, חרבות מעוקלות בעלות פלדה מקופלת (כפי שמייצרים קטאנות) יוצרו לראשונה על ידי הנפח אמאקוּני יאסוּצוּנַה בסביבות שנת 700. הטאצ'י, חרב מעוקלת באורך 80 ס"מ, היית חרב הסמוראים עד 1500 ואז היא הוחלפה בהדרגה בחרב הקטאנה.
הטרמינולוגיה המשמשת לתיאור אמנות החרב ביפנית מעט מעורפלת. שמות רבים שימשו להיבטים שונים של האמנות או להקיף את האמנות כולה. המובחנים שבמושגים אלו הם קֶנְג'וּטְסוּ, בַּאטוֹג'וּטְסוּ ואִיאַיְג'וּטְסוּ
אמנויות לחימה עתיקות (קוריו) > לוחמה בחרב > קנג'וטסו

פירוש המילה קנג'וטסו (קאנג'י: 剣術) מילולית הוא אמנות או מדע החרב. אף על פי שלעיתים המושג משמש ללוחמה בחרב באופן כללי, כיום המושג מתאר רק שיטות המתרגלות דו-קרב בחרב. תרגול דו-קרב בחרב הוא הצורה העתיקה ביותר ביפן של אימון בחרב, ובבסיסה כוללת תרגול של שני לוחמים בחרבות שלופות מראש (בניגוד לבאטוג'וטסו ואיאיג'וטסו). היסטורית השתמשו לאימונים בחרבות עץ המכונות בוקן בתרגולים קבועים מראש המכונים קאטה, בדומה לאלו הנהוגים היום בקנדו. ברמות הגבוהות יותר התלמידים התאמנו גם ברנדורי, שהוא קרב חופשי.
אמנויות לחימה עתיקות (קוריו) > לוחמה בחרב > באטוֹג'וּטסוּ

באטוג'וטסו (קאנג'י: 抜刀術), מילולית "מדע\אמנות שליפת החרב", פותחה במהלך המאה ה-15, וזה שם הטכניקות שעוסקות בשליפה של החרב ושיסוף האויב בתנועה יעילה אחת, והחזרת החרב לנדן. המושג נכנס לשימוש בתקופת המדינות הלוחמות. הבאטוג'וטסו מתמקדת בתרגול מצבים בהם המתרגל אינו מוכן למתקפה, לכן חרבו אינה שלופה, ועליו לצאת למתקפת נגד הגנתית. אימון באטוג'וטסו כולל קאטות, אך אלו לרוב קצרות מאוד, וכוללות צעידה אל היריב, שליפה, שיסוף אחד או יותר, ואז החזרת החרב לנדן. בניגוד לאיאייג'וטסו המאוחרת יותר, הבאטוג'וטסו נעדרת התייחסות לאסתטיקה. עם זאת, בבתי ספר מסוימים משתמשים בשמות איאייג'וטסו ובאטוג'וטסו לחליפין.
אמנויות לחימה עתיקות (קוריו) > לוחמה בחרב > איאיג'וטסו

אִיאַיג'וטסו, בקירוב "מדע\אמנות הנוכחות המנטלית והתגובה המיידית", גם היא אמנות יפנית העוסקת בשליפת החרב, וביחס לבאטוג'וטסו היא נוטה להיות מורכבת יותר טכנית. בנוסף, באיאג'וטסו מושם דגש גדול יותר על שלמות התנועה, בעוד הבאטוג'וטסו מסתפקת ביעילות צבאית גרידא.
אמנויות לחימה עתיקות (קוריו) > נאגינַטָג'וּטסוּ

נאגינטג'וטסו (קאנג'י: 長刀術) היא אמנות הלחימה בנאגינאטה, שהיא נשק מוט בעל להב מעוקל. כיום הנאגינאטה רואה שימוש רק בענפי ספורט המשויכים לגנדאי בודו הנקראים נאגינאטה-דו ("דרך הנאגינאטה") או אטאראשיי-נאגינאטה ("נאגינאטה חדשה"), האחרונה מאופיינת בתחרויות ספורטיביות.
עם זאת, אסכולות קוריו רבות שומרות על הנאגינאטה בתוכנית הלימודים שלהם. מכיוון שכלי זה יעיל במיוחד להתגוננות סטאטית מפני אויב רכוב (הלהב המעוקל מאפשר שיסוף במקום דקירה, בניגוד לחנית), והזרוע הארוכה המאפשרת שימוש במינוף ותנע במקום בכוח פיזי, במהלך תקופת אדו המאוחרת הנאגינאטה שימשה את נשות הסמוראים ונזירים ככלי להגנה עצמית בזמן שהגברים יצאו למלחמה. מסיבה זו הנאגינאטה נעשתה סמל ביפן להעצמה נשית, וגם היום רוב מתרגלות הנאגינאטה הן נשים כמו גם רוב העומדות בראש ארגוני הלחימה. עובדה זו הובילה לרושם במערב שנאגינטג'וטסו היא אמנות לחימה שלא הייתה בשימוש על ידי לוחמים גברים, אך למעשה, אמנות זו פותחה בידי מעמד הסמוראים והייתה בשימוש נרחב על ידם.
אמנויות לחימה עתיקות (קוריו) > סוֹג'וּטסוּ

סוג'וטסו (מילון: 槍術) היא אמנות הלחימה היפנית העושה שימוש בחנית היפנית המכונה יארי, שהיוותה את הנשק המרכזי בזמן עימותים צבאיים לאורך רוב ההיסטוריה היפנית. מאז הפיכתה של יפן למדינה מודרנית אמנות לחימה זו כמעט ונניטשה, ונלמדת רק בבתי הספר המשויכים לקוריו.
אמנויות לחימה עתיקות (קוריו) > שינובי נו ג'וטסו\נינג'וטסו

שינוֹבּי נוֹ ג'וּטְסוּ, המכונה כיום נינְג'וּטְסוּ, היא אוסף של טכניקות גרילה שפותחו על ידי קבוצות של סמוראים מהמחוזות איגה, קוקה ושיגה מיפן, שהפכו ידועים בכישוריהם כמסתננים, צופים, סוכנים חשאיים ומרגלים. לוחמים אלו נקראו שינובי בזמנם, אך בעקבות צורות קריאה שונות הנהוגות ביפנית שמם מבוטא היום נינג'ה, אף על פי שמשתמש באותם סימניות. תרגול הנין ג'וטסו כולל ריגול, חבלה, תחפושת, המלטות, מארב והתגנבות, התנקשות, ירי בחץ וקשת, רפואה, חומרי נפץ, רעלים, כישוף שחור ועוד. במקור השינובי נו ג'וטסו נלמד לצד אמנויות לחימה קונבנציונליות, כגון קנג'וטסו וג'וג'יטסו, כיום אמנויות אלה הוטמעו בתוך תוכנית הלימודים בבתי הספר המלמדים נינג'וטסו
ישנם מספר בתי ספר וארגונים העוסקים בנינג'וטסו היום, הגדול ביניהם הוא בוג'ינקאן שטוען שתכניו הועברו במגילות מתקופת יפן העתיקה, אך חוקרים מטילים ספק בגיל המגילות.
גנדאי בודו

משמעות המושג גנדאי בודו (קאנג'י: 現代武道) היא "דרכי לחימה מודרניות". המושג מתייחס לאמנויות וענפי ספורט שפותחו אחרי רסטורציית מייג'י בשנת 1868. בעקבות ירידת נחיצותן של אמנויות הלחימה עם הופעתם של כלי ירייה ביפן, אמנויות רבות היו צריכות לשנות את תפקידן בחברה. אמנויות לחימה סוימות, כמו ג'וג'יטסו וקנג'וטסו, הפכו לענפי ספורט לחימה כמו ג'ודו וקנדו, בעוד אחרות אמצו גישה של אימון רוחני ותפישה פציפיסטית כמו אייקידו.
ההבדל העיקרי בין גנדאי בודו לקוריו הוא שאמנויות הקוריו מתורגלות כפי שהיו כאשר התועלת העיקרית שלהן הייתה צבאית, בעוד שהמטרה העיקרית של גנדי בודו היא למטרות ספורטיביות, למטרות שיפור עצמי ולמטרת הגנה עצמית.
מבחינה לשונית, אמנויות הגנדאי בודו מעדיפות את סימנית הקאנג'י 道 (רומאג'י: dō) שמשמעה דרך, על הסימנית 術 (רומאג'י: jutsu) שמשמעה מדע או אמנות כדי להדגיש את הגישה ההוליסטית בה הן נוקטות בניגוד לגישה הצבאית בה נוקטות אמנויות הלחימה העתיקות. לכן שמות רבות משיטות הלחימה החדשות מורכב משם אמנות לחימה עתיקה כאשר הצליל "ג'וטסו" מוחלף בצליל "דו" (לדוגמה ג'ו-ג'יטסו- ג'ודו; קנג'וטסו-קנדו וכו')
גנדאי בודו > ג'וּדוֹ

ג'ודו היא אמנות לחימה וספורט לחימה מבוסס גראפלינג. מטרתו העיקרית היא ספורטיבית, אך ישנה גם התייחסות להתפתחות אישית, פיזיולוגית ורוחנית, כמו בשיטות גנדאי בודו אחרות.
הג'ודו נוצר על ידי קאנו ג'יגורו בסוף המאה ה-19. קאנו לקח את אמנויות הלחימה קוריו שלמד (במיוחד מספר ענפים של ג'וג'טסו), ובאופן שיטתי המציא אותם מחדש לכדי אמנות לחימה עם דגש על רנדורי ותחרות, תוך הסרת טכניקות ג'וג'וטסו מסוכנות או הגבלתם לקאטה. קאנו הגה מערכת רבת עוצמה של טכניקות ושיטות אימון חדשות, שהגיעה לשיאה ב-11 ביוני 1886, בטורניר שלימים יוצג על ידי הקולנוען היפני הנודע אקירה קורוסאווה בסרטו "סאנשירוֹ סוּגאטַה" (1943).
הג'ודו הפך לספורט אולימפי בשנת 1964, והתפשט ברחבי העולם. בארגון הג'ודו הראשון אותו הקים של ג'יגורו קאנו, ה"קודוקאן", פועל ומאמן בכל רחבי העולם, ובתי ספר רבים אחרים הוקמו על ידי תלמידיו של קאנו.
הקייקוגי והחגורות הצבעוניות שאופייניות לאמנויות לחימה וספורטי לחימה יפניים ורבים נוספים הומצאו במקור עבור ג'ודו.