stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנזר טינטרן
הקמה

ולטר דה קלר, בן למשפחת דה קלר רבת ההשפעה, היה בן דוד בדרגה ראשונה לוויליאם גיפארד (William Giffard), בישוף וינצ'סטר, שהיה אחראי להבאת המושבה הראשונה של נזירים ציסטרציאנים למנזר וייברלי בסארי ב-1128. הנזירים שהתיישבו בטינטרן הגיעו ממנזר בת של מנזר סיטו (Abbaye de Cîteaux), מנזר אומון (Abbaye Notre-Dame de l’Aumône) בדיוקסיה של שארטר (Diocèse de Chartres) בצרפת. במהלך השנים ייסד מנזר טינטרן שני מנזרי אחות, מנזר קינגסווד (Kingswood Abbey) בגלוסטרשייר (1139) וטינטרן פארווה (Tintern Parva), מערבית לווקספורד בדרום-מזרח אירלנד (1203).
הנזירים הציסטרציאניים, המכונים "הנזירים הלבנים" שחיו בטינטרן התנהלו על פי תקנון בנדיקטוס. "אמנת הצדקה" (Carta Caritatis) פרשה את העקרונות הבסיסיים של ציות, עוני ופרישות, דומיה, תפילה ועבודה. על אף אורח חיים חמור היה המסדר הציסטרציאני אחד המסדרים החזקים ביותר במאות ה-12 וה-13. אדמות המנזר חולקו ליחידות חקלאיות, שאותן עיבדו התושבים המקומיים, שאף סיפקו שירותים כדוגמת נפחים למנזר. המנזר קיבל תרומות רבות כשטחי קרקע משני עברי הנהר ויי.
התפתחות הבניינים

השרידים של טינטרן של ימינו הם תערובת של מפעלי בנייה בתקופה של 400 שנה בין 1136 ל-1536. מעט מאוד נשאר מהבניינים הראשונים; כמה קטעי קיר שולבו בבניינים מאוחרים יותר, ושתי גומחות לספרים ממזרח לקלויסטר הם מתקופה זו. הכנסייה של אותה תקופה הייתה קטנה יותר מהבניין הנוכחי והייתה מעט יותר צפונה.
במאה ה-13 נבנה המנזר כמעט מחדש לגמרי. תחילה הקלויסטר והמגורים, ולבסוף הכנסייה הגדולה בין 1269 ו-1301. המיסה הראשונה התקיימה בשנת 1288, והבניין הוקדש בשנת 1301, אם כי עבודות הבנייה נמשכו כמה עשורים נוספים. רוג'ר ביגוד, הרוזן החמישי של נורפוק (Roger Bigod, 5th Earl of Norfolk), שהיה אז הלורד של צ'פסטו היה תומך נדיב. מפעל חייו היה לבנות מחדש את הכנסייה. כתודה הציב המנזר את שלט האצולה שלו בזכוכית החלון המזרחי שלו.
זוהי הכנסייה הגדולה של המנזר כפי ששרידיה נמצאים כיום. הכנסייה מתוכננת בצורת צלב עם ספינה שמצדיה ספינות משנה. שתי קפלות בכל טרנספט ובית מקהלה שהסתיים בחלק מרובע. הכנסייה בנויה בסגנון אדריכלות גותית אנגלית מקושט ומייצגת את ההתפתחויות האדריכליות של תקופתה. המנזר בנוי מאבן חול אדומה (Old Red Sandstone), שצבעיה נעים מסגול לצהוב חום ואפור. אורכה ממזרח למערב הוא 70 מטרים, בעוד שאורך הטרנספט הוא 46 מטרים. המבנים הנלווים לכנסייה, שמרובם נותרו רק היסודות כוללים את מגורי האורחים (כיום מחוץ למתחם), הקלויסטר שבו נהגו הנזירים לעבוד, בית המועצה (Chapter house) שבו נוהלו ענייני המנזר, חדר היום (monks day room) ומגורי הנזירים מעליו, חדר האוכל (monks’ refectory) והמטבח הצמוד, חדרי החולים (infirmary), והמטבח והקלויסטר הצמוד אליהם, ומגורי אב המנזר (abbot’s house) שנבו כארמון קטן במאה ה-14.
ב-1326 ישן אדוארד השני, מלך אנגליה בטינטרן במשך שני לילות. ב-1349 התפשטת מגפת המוות השחור בארץ, וכמעט שלא ניתן היה למשוך מגויסים חדשים שיצטרפו למנזר כאחים חילוניים. השינויים בדרך שבה הושכרו חלקות הקרקע במקום שיעובדו על ידי האחים החילוניים מעידים שהיה מחסור בכוח אדם בטינטרן. בתחילת המאה ה-15 היה מחסור בכסף בטינטרן, בחלקו בשל ההשפעה של המרד הוולשי בראשות אווין גלינדור כנגד מלכי אנגליה, כאשר נכסים של המנזר נהרסו על ידי המורדים הוולשים.
פירוק וחורבן

בתקופת שלטונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה הסתיימה הנזורה באנגליה, ויילס ואירלנד בעקבות החלטת המלך על פירוק המנזרים. ב-3 בספטמבר 1536 העביר אב המנזר של טינטרן את המנזר וכל רכושו למפקחים מטעם המלך, ובכך הסתיים אורח חיים שנמשך כ-400 שנים. חפצי ערך מהמנזר נשלחו לאוצר המלכותי ואב המנזר קיבל קצבה ליתרת חייו. המבנה הוענק ללורד של צ'פסטו באותה התקופה הנרי סאמרסט, הרוזן השני של ווסטר (Henry Somerset, 2nd Earl of Worcester). העופרת מהגג נמכרה והחל החורבן של הבניינים.
בשתי המאות הבאות, היה עניין מועט אם בכלל בהיסטוריה של האתר. במאות ה-17 וה-18, התיישבו בהריסות עובדים במפעלי עיבוד מתכות. עם זאת, באמצע המאה ה-18 החלה אופנה של ביקורים בחלקים ה"פראיים" של המדינה. עמק ויי בפרט היה ידוע בזכות תכונותיו הרומנטיות והציוריות, והמנזר המכוסה בקיסוס הפך אתר תיירות פופולרי. אחד הדפסים הראשונים של המנזר היה בסדרה של תחריטים של אתרים היסטוריים שנעשו בשנת 1732 על ידי סמיואל ונתניאל באק (Samuel and Nathaniel Buck). מספר המבקרים גדל משמעותית לאחר פרסום הספר "תצפיות על הנהר ויי" מאת הכומר ויליאם גילפין (William Gilpin) לאחר הסיור שערך במקום ב-1770, עובדה שהעדויות לה הן המספר הרב של תיאורים פואטיים והציורים של האתר מאותה תקופה.
תעשייה וגישה

השטח הסמוך למנזר עבר תיעוש החל מאמצע המאה ה-16 עם הקמת מפעלי התיילים הראשונים של חברת עיבוד המתכת Company of Mineral and Battery Works, והרחבה מאוחרת יותר של מפעלים וכבשנים במעלה עמק אנג'ידי (Angidy valley). פחם עץ הוכן ביערות כדי להזין את המפעלים האלה. בנוסף, בגבעות מעל המנזר היו מחצבות להכנת סיד בכבשן שפעלו ברצף במשך כמאתיים שנה, ובחורבות עצמן גרו עובדים במפעלים. הסופר והצייר ג'ון תומאס ברבר (John Thomas Barber Beaumont) ציין למשל ש"עברנו ליד מפעלי יציקת הברזל ושרשרת הבקתות העלובות שהוקמו בתחומי המנזר".
עד המאה ה-19, הדרכים המקומיות היו משובשות ומסוכנות, והגישה הקלה ביותר לאתר הייתה בסירה. המשורר סמואל טיילור קולרידג' כמעט שנפל לתהום בעת שרכב על סוסו לאחר שהלך לאיבוד בחושך בעת שניסה להגיע לטינטרן מצ'פסטו לסיור עם חברים ב-1795. רק ב-1829 הושלם כביש האגרה החדש (Wye Valley turnpike) שעבר דרך חצרות המנזר. ב-1876 התחילה לפעול תחנת רכבת בטינטרן על מסילת הברזל של עמק ויי (Wye Valley Railway). אף שמסילת הברזל חצתה את הנהר לפני שהגיעה לכפר נבנתה שלוחה שהובילה אל מפעלי המתכת, החוסמת את הנוף של המנזר מכביש הגישה מצפון.
עם זאת, לא כל התיירים היו מזועזעים מפלישת התעשייה. בעת סיורם באזור ב-1795 יצאו המו"ל ג'וזף קוטל (Joseph Cottle) והמשורר רוברט סותי (Robert Southey) לצפות במפעלי עיבוד הברזל בשעת חצות, כשאחרים ציירו או איירו אותם במהלך השנים אחר-כך. הדפס של המנזר מ-1799 מאת הצייר אדוארד דאייס (Edward Dayes) כולל את המזח לסירות בסמוך לחורבות וחלק מבקתות המגורים שפלשו לתחומי המנזר. ברקע מעל מופיעים הצוקים של מחצבת הסיד והעשן המיתמר מהכבשן (ראו בפסקת הגלריה). אף שציורו של פיליפ ג'יימס דה לאותרבורג (Philip James de Loutherbourg) של החורבות מ-1805 אינו כולל את הבקתות שפלשו למנזר שתוארו על ידי אחרים, הוא מעמיד במרכז הציור את יושביהם ובעלי החיים שלהם. אפילו בפנורמה שצייר ויליאם האוול (William Havell) של העמק מדרום מצויר עשן מיתמר במרחק, בדומה למה שציין וורדסוורת' חמש שנים קודם לכן בתיאורו את הסצנה: "עלעלי עשן מיתמרים בדומיה בינות לעצים" (שורות 18–19).
מורשת

במאה ה-20 הפכו חורבות מנזרים למוקד עניין לחוקרים, ונערכו בהם מחקרים אדריכליים וארכאולוגיים. ב-1901 קנתה הממשלה את חורבות מנזר טינטרן מדוכס בופורט (Duke of Beaufort) במחיר של 15,000 ליש"ט. החורבות הוכרו כמונומנט בעל חשיבות לאומית והחלו להתבצע עבודות שיפוצים ותחזוקה. ב-1914 הועברה האחריות על החורבות למשרד העבודות (Office of Works), והתבצעו תיקוני מבנה גדולים ושחזור חלקי. הקיסוס, שהתיירים הראשונים כה העריכו כרומנטי, הוסר. האחריות הועברה מאוחר יותר ל"משרד העבודות והבניינים הציבוריים" (Ministry of Public Buildings and Works), ואז ב-1971 למחלקת הסביבה (Department of the Environment), ולבסוף ב-1984 נטל ה-Cadw אחריות על האתר שמ-29 בספטמבר 2000 הוא בניין רשום מדרגה ראשונה. קשת ווטרגייט (Watergate, "שער המים") של המנזר, שהובילה מהמנזר לנהר ויי, עדיין קיימת כחלק מפונדק העוגן (Anchor Inn) הסמוך. גם קשת ווטרגייט היא בניין רשום מדרגה II מ-29 בספטמבר 2000. ב-2021 גילו פועלים באקראי מנהרה שנבנתה כנראה במאה ה-14 המובילה מהנהר אל המנזר.
המשורר האמריקני אלן גינסברג היה בטריפ של LSD שעה ששהה במנזר טינטרן ב-18 ביולי 1967, וכתב בעקבות החוויה את הפואמה "ביקור בוויילס" (Wales Visitation).
...על מורדות הגבעות בינות לעצים פועות כבשים ביום זה

כפי שנשמעו באוזנו של בלייק הזקן ובמחשבתו האילמת של וורדסוורת' בעידן הדומייה

עבים חולפים דרך שלדי הקשתות של מנזר טינטרן

משורר עלום שם כשהנרחב מבעבע לענק!
הרומן ההיסטורי "הסודות של מנזר טינטרן" (The Secrets of Tintern Abbey) מאת גורדון מסטרס (Gordon Masters) שיצא לאור ב-2008 ממחיז את ההיסטוריה הסוערת בת 400 שנים של קהיליית הנזירים הציסטרציאניים במנזר.
גלריה

"חלון דרומי", פרדריק קלוורט (Frederick Calvert)‏, 1815
"פנים הכנסייה לאור הירח", פטר ואן לרברח (Peter van Lerberghe)‏, 1812
המנזר בשלג
מבט מהגבעה
"המנזר בעיקול הוויי", ויליאם האוול (William Havell)‏, 1804
מבט מדרום-מזרח, 1815
"מזח הנהר ויי", אדוארד דאייס (Edward Dayes)‏, 1799
ויליאם טרנר, אפקט התאורה, 1828
"חורבות מול צלע הגבעה", סמואל פלמר (Samuel Palmer)‏, 1835
שימוש של המקומיים בחורבות, פיליפ ג'יימס דה לאותרבורג (Philip James de Loutherbourg)‏, 1805
מבט מצפון-מזרח מאת סמיואל ונתניאל באק (Samuel and Nathaniel Buck)‏, 1732
ביאורים

1 2  הארגון השייך לממשלת ויילס האחראי על אתרים היסטוריים
מריאטה סלומקה

| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1969 (בת 55) קלן, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 השכלה:  אוניברסיטת קלן (1995)  בית ספר הקיסרית אוגוסטה (1988)  אוניברסיטת קנט 
 מעסיק:  ZDF 
 בן או בת זוג:  כריסטוף לאנג (?–פברואר 2013) 
 פרסים והוקרה:  פרס האנס-יואכים פרידריכס (2015)  פרס האומץ (2012)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
מריאטה סלומקה (בגרמנית: Marietta Slomka; נולדה ב-20 באפריל 1969) היא עיתונאית גרמנייה.
ביוגרפיה

סלומקה נולדה בקלן בשנת 1969.
היא למדה פוליטיקה בינלאומית וכלכלה באוניברסיטת קלן ובאוניברסיטת קנת. ב-1988 השלימה את ההתמחות שלה בחברת התרופות "Roussel Uclaf" בפריז.
מ-1991 ועד 1998 עבדה במכון קלן למחקר בכלכלה (Institut der deutschen Wirtschaft), במקביל ב-1994 החלה את עבודתה העיתונאית בעיתון המקומי "Kölnische Rundschau".
ב-1998 החלה לעבוד כעיתונאית ברשת הטלוויזיה "ZDF", עד 2000 היא הייתה כתבת חדשות בערים בון וברלין, לאחר מכן החלה להגיש את מהדורת החדשות "heute nacht".
מ-2001 היא מגישה את מהדורת החדשות "Heute Journal" ביחד עם קלאוס קלבר.
ב-2009 זכתה על עבודתה ב-"Grimme-Preis", פרס טלוויזיה גרמני, באותה שנה גם הוציאה ספר שכתבה.
בנוסף היא גם הפיקה מספר סרטים תיעודיים.
מרדכי עליאש

מרדכי עליאש משמאל לוחץ את ידו של הרב הראשי, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בכינוס בבית הכנסת ישורון, 1934. מאחורי הרב קוק עו"ד מרדכי לבנון ובנו יהודה
מרדכי עליאש (אֶליאש) (כ"א בתמוז תרנ"ב, 16 ביולי 1892 - כ"ב באדר תש"י, 11 במרץ 1950) היה משפטן, איש ציבור ודיפלומט בימי היישוב וראשית מדינת ישראל. כיהן כציר הראשון של מדינת ישראל בבריטניה.
קורות חייו

עליאש נולד בעיר אומן שבאוקראינה בשנת 1892 לעקיבא ורחל. התחנך בישיבות ורכש את השכלתו המשפטית בבית ספר למשפטים בירוסלאבל ובאוניברסיטאות ברלין ואוקספורד. הוא היה בעת ובעונה אחת איש המערב ואיש המסורת. עלה לארץ ישראל בשנת 1919. עם עלייתו ועד לשנת 1920 שימש כמזכיר הכללי של ועד הצירים בראשותו של מנחם אוסישקין. בנובמבר 1921 הגן יחד עם הארי סאקר על שלושת הנאשמים היהודים שהואשמו בזריקת פצצות על הערבים שתקפו את רחוב היהודים במהלך מאורעות ב' בנובמבר תרפ"ב.
מרדכי עליאש התגורר בירושלים והפך להיות מבכירי עורכי הדין בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. היה יושב ראש הסתדרות עורכי הדין (הגוף שקדם ללשכת עורכי הדין). בין המתמחים שעבדו אצלו היו יצחק אולשן, לימים נשיא בית המשפט העליון שהצטרף בשנת 1927 למשרדו של עו"ד עליאש בירושלים, בנימין הלוי, גם הוא לימים שופט בית המשפט העליון והשופט שמעון אגרנט, לימים נשיא בית המשפט העליון.
ד"ר עליאש, שהיה שומר מסורת, היה ממייסדי בית הכנסת המרכזי ישורון בירושלים.
כציוני נלהב, הרבה עליאש להעניק שירות משפטי למוסדות היישוב, שימש כיועץ משפטי של הוועד הלאומי ופרקליטם של רבים מחבר ארגון "ההגנה". עליאש שימש גם כיועץ המשפטי של הרבנות הראשית. פעל בשליחויות של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, גוף שהיה משרד החוץ של המדינה שבדרך. בשנת 1929 הופיע בשם כנסת ישראל בפני ועדת הכותל שהקימו הבריטים בעקבות מאורעות תרפ"ט, ולקראת סיום המנדט הבריטי הופיע בשנים 1945–1947 בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
ביתו בירושלים היה בית-ועד לחברה הגבוהה והתארחו בו בצוותא פקידים בכירים של הממשל המנדטורי עם בני האריסטוקרטיה הערבית ומנהיגי היישוב.
בשנת 1949 נתמנה לציר ישראל הראשון בבריטניה. הוא נפטר במרץ 1950, בעודו מכהן כציר ישראל בלונדון, ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים, בהלוויה רבת משתתפים בנוכחות אישי ציבור רבים. לאחר מלחמת ששת הימים הועתק קברו להר הזיתים, לצד קברי משפחתו.
הוא היה נשוי לפרידה (נפטרה בשנת 1938), ולשניים היו בן ובת.
כפר מרדכי קרוי על שמו, וכן רחובות במרכז ירושלים, ברמת גן ובבאר שבע.
לקריאה נוספת

הרב משה צבי נריה, 'מרדכי אליאש (עליאש)', ליקוטי הראי"ה, כרך ג, ירושלים תשע"ה, עמ' 300-307.
הערות שוליים

↑  אליעזר רבלין, 'על קברו של ר' עקיבא עליאש ז"ל'', דואר היום, 30 ביוני 1933, עמ' 7.
↑  משפט הנאשמים במארעות ב' נובמבר, דואר היום, 23 בנובמבר 1921
↑  שופט שלום יהודי חדש, דבר, 15 בספטמבר 1938
↑  בביהכנ"ס ישורון, דואר היום, 30 בדצמבר 1924
↑  נתן ברון ועמיחי רדזינר, צוואה גורלית: המאבקים על הירושה של "הרוטשילד מעדן", האומה, גיליון 200, חורף תשע"ו–2015, עמ' 173
↑  גופת מ. עליאש תוטס הלילה לישראל, מעריב, 12 במרץ 1950, המשך
↑  ג. צימרמן, ארון מ. עליאש ז"ל מגיע היום אחה"צ ללוד, מעריב, 13 במרץ 1950
מחר לוייתו של ד"ר מ. עליאש, דבר, 13 במרץ 1950
מ. עליאש – למנוחת־עולם, דבר, 15 במרץ 1950
ירושלים חולקת כבוד אחרון לדר. מ. עליאש ז"ל, מעריב, 14 במרץ 1950
מרדכי בנצור

| --- | --- |

מוטקה בנצור עם הגיוס לפלמ"ח
 לידה:  26 בנובמבר 1921 סוקולקה, פולין
 פטירה:  13 באוגוסט 2003 (בגיל 81)
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 תאריך עלייה:  1936
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  מוטקה, עבדאללה
 השתייכות:   פלמ"ח   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד ההגנה בעיראק   קצין מודיעין חטיבתי בחטיבת הראל   מפקד יחידה 131
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 
מוטקה בנצור בדמות הכיסוי שלו בעיראק - עבדללה שאשא, שנות ה-40
מרדכי בנצור (26 בנובמבר 1921 – 13 באוגוסט 2003) היה לוחם הפלמ"ח. בשנות ה-50 היה בדרגת סגן-אלוף ומפקדה של יחידה 131, שפעלה במסגרת אגף המודיעין של צה"ל ונועדה לבצע ביצוע פעולות מיוחדות בארצות אויב. כמפקד היחידה היה מעורב בפרשת העסק הביש.
ראשית דרכו

מרדכי בנצור (לשעבר בנצ'בסקי) נולד בעיירה סוקולקה בפולין בשנת 1921. בשנת 1936, בהיותו בן חמש עשרה, עלה לארץ ישראל. הוריו וחלק מאחיו ואחיותיו שנשארו בפולין נספו בשואה. בארץ עבר הכשרה של הנוער העובד בקיבוץ גבעת חיים. לאחר מכן הצטרף לקיבוץ רביבים. בשנת 1941 היה מראשוני המתגייסים לפלמ"ח. בשנת 1942 עבר קורס מפקדי מחלקות ומונה למפקד מחלקה. זמן לא רב לאחר מכן מונה למפקד פלוגה. בשנת 1945 השתחרר מהפלמ"ח והמשיך בשירותו במנגנון הקבע של ארגון "ההגנה", בו שירת כקצין מודיעין גלילי. בחודש אוקטובר 1946 נשלח על ידי ארגון "ההגנה" לעיראק להיות מפקד "ההגנה" שם, שתפקידו לארגן את יהודי עיראק להגנה עצמית, במסגרת גוף חשאי שנקרא תנועת המחתרת הציונית חלוצית. פיקודיו שם כינו אותו בשם עבדאללה. בחודש אפריל 1948 חזר לישראל.
במלחמת העצמאות ארגן יחידות האזנה בחטיבות צה"ל והיה קצין מודיעין חטיבתי בחטיבת הראל, במסגרתה לחם בקרבות בחזית הדרום. בתום המלחמה הוצב לאגף המודיעין ומונה בנובמבר 1949 למפקד ש.מ. 5, מרכז החקירות. בשנת 1953 נתמנה למפקד יחידה 131 של אגף המודיעין בדרגת סגן-אלוף. מטרת היחידה הייתה לבצע פעולות מיוחדות של ריגול וחבלה בארצות האויב.
מהלך חייו לאחר שירותו הצבאי

לאחר שירותו הצבאי עבד בנצור בחברת "גדות, מסופים לכימיקלים" העוסקת באספקה ושיווק של כימיקלים בישראל ובאירופה, כולל רכש, הובלה ימית ואחסון. במסגרת עבודתו בחברה יצא לאירופה ופעל שם בהקמת מסופים לכימיקלים. הוא עבד בחברה עד שפרש לגמלאות.
בשנת 1960 הופיע בנצור בפני "ועדת כהן", ועדה צבאית בראשות שופט בית המשפט העליון חיים כהן, שגויס למילואים לצורך זה והוענקה לו דרגת ייצוג של אלוף-משנה. מרדכי בנצור נזכר במסקנותיה של הוועדה כ"קצין המילואים ר", אשר הדיח לעדות שקר את אברי אלעד, שכונה בפי הוועדה "האדם השלישי" הוועדה קבעה כי היא נוטה לחשוב "שטפשותו ולא רשעותו הביאתהו לכך".
אף על פי שאסירי הפרשה נטרו לו טינה, הרי שלאחר מלחמת סיני נמנה עם אלו שדרשו להחליף קצינים מצריים שבויים תמורת אנשי החוליה. אך הם לא נכללו במסגרת עסקת חילופי השבויים שלאחר מלחמת סיני ושוחררו רק בעסקת חילופי השבויים שנערכה לאחר מלחמת ששת הימים.
מרדכי בנצור מת בשנת 2003 והוא בן 81 שנים במותו.
לקריאה נוספת

אליהו חסין ודן הורוביץ, הפרשה, הוצאת עם הספר, 1961.
חגי אשד, מי נתן את ההוראה: "העסק הביש" – פרשת לבון והתפטרות בן-גוריון, הוצאת ידיעות אחרונות, 1979.
הערות שוליים

↑  א. תנועת המחתרת הציונית חלוצית - שליחי ארץ-ישראל, באתר מרכז מורשת יהדות בבל.

ב. תנועת המחתרת הציונית חלוצית - שליחי התנועה, תמונתו באתר מרכז מורשת יהדות בבל (בעברית ויזואלית)
↑  חגי אשד, מי נתן את ההוראה, עמ' 49
מרדכי בנצור, 2003
מפריז באהבה

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  פייר מורל 
 הופק בידי:  לוק בסון וירז'יני סילה אינדיה אוסבורן
 תסריט:  לוק בסון עדי חאסק
 עריכה:  פרדריק טוראבל 
 שחקנים ראשיים:  ג'ון טרבולטה ג'ונתן ריס מאיירס קסיה סמוטניאק ריצ'רד דורדן
 מוזיקה:  דייוויד באקלי 
 צילום:  מישל אברמוביץ 
 מדינה:  ארצות הברית, צרפת 
 חברת הפקה:  EuropaCorp Elclair Films M6 Canal+
 חברה מפיצה:  Lionsgate
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 בפברואר 2010
 משך הקרנה:  93 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, צרפתית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח 
 תקציב:  52,000,000 דולר
 הכנסות:  52,826,594 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   frompariswithlove
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מפריז באהבה (באנגלית: From Paris with Love) הוא סרט אקשן קומדי משנת 2010 בכיכובם של ג'ון טרבולטה וג'ונתן ריס מאיירס שבויים על ידי פייר מורל. התסריט נכתב במשותף עם לוק בסון. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-5 בפברואר 2010.
עלילה

לעוזרו האישי של שגריר ארצות הברית בצרפת, ג'יימס ריס (ג'ונתן ריס מאיירס) יש חיים מעוררי קנאה בפריז וחברה צרפתייה יפה, אך התשוקה האמיתית שלו היא העבודה הצדדית שלו בתור סוכן לא פעיל של ה-CIA. ריס רוצה להפוך לסוכן ברמה גבוהה יותר עם יותר אחריות. כתוצאה ממחסור בסוכנים בצרפת, הוא מוקצה כשותף לסוכן חשאי צ'רלי ווקס (ג'ון טרבולטה).
המבחן הראשון של ריס הוא לשחרר את ווקס ממעצר של המכס הצרפתי בשדה תעופה כאשר ווקס לא רוצה לוותר על כמה פחיות של משקה האנרגיה האהוב עליו. למרות שווקס לכאורה יכול לרכוש משקה אנרגיה בפריז, הוא מתעקש ומקלל את אנשי המכס הצרפתי עד שריס מדביק מדבקת דואר דיפלומטית על המזוודות של ווקס המכילות את משקה האנרגיה, שהופך אותן חסינות מהמכס ודרישות ההסגר.
כשהוא נכנס למכונית, ווקס מתנצל על ההתנהגות שלו בעת פתיחת הפחיות וחושף שכלל לא היה בהן משקה אנרגיה אלא את החלקים של האקדח האישי שלו, שאותו הוא מכנה "גברת ג'ונס". ווקס מסביר שהוא נשלח לפריז כדי לחקור רשת סמים שמכרה מנת יתר לאחייניתו של שר ההגנה ובכך גרמה למותה.
במהלך החקירה, ווקס מגלה לריס כי מה שסיפר לו בנוגע לאחיינית שר ההגנה היה שקר ושהמטרה היא לאתר את הכסף שמועבר מרשת הסמים אל ארגון טרור של מחבלים פקיסטניים. הראיות מובילות אותם למחבלים, ומתחיל עימות מזוין שכתוצאה ממנו רוב המחבלים נוטרלו. ווקס וריס מבינים כי המחבלים מתכננים לחדור לשגרירות ארצות הברית עם חומר נפץ החבוי מתחת לבגדים שלהם. בזמן שהם אוספים ראיות, הם מוצאים תמונות של הסוכן ריס מודבקות לקיר.
בסופו של דבר, ריס מבין כי המחבלים מתכננים לפגוע במשלחת האמריקנית. ווקס מגלה שארוסתו של ריס, קרוליין (קסיה סמוטניאק) היא סוכנת "רדומה" שמטרתה לחדור אליהם. כאשר התעמת איתה, קרוליין יורה בריס בכתף ונמלטת דרך החלון. ווקס רודף אחריה אך מכונית וולוו אוספת אותה והיא נמלטת.
קרוליין מנסה לפוצץ את אפוד הנפץ באירוע הגעת המשלחת בזמן שהמחבל האחרון שנותר נוסע במכונית הוולוו תוקף שיירה אמריקנית שנוסעת לאירוע על ידי נהיגה במהירות מופרזת כלפיהם, כאשר ברכב מונחים חומרי נפץ פעילים. ווקס מצליח להשמיד את הרכב עם משגר רקטות AT4 בדיוק ברגע האחרון. ריס מוצא את קרוליין באירוע ומנסה להניא אותה מלבצע את הפיגוע בכך שהוא מתוודה על אהבתו כלפיה. היא מנסה לפוצץ את האפודה בכל מקרה וריס נאלץ להרוג אותה.
כשווקס עוזב את פריז, ריס מלווה אותו למטוס. ווקס מציע לריס שותפות במשרה מלאה. שניהם משחקים במשחק שחמט על המסלול, הם מניחים את האקדחים שלהם על השולחן, וריס חושף שכעת הוא נושא אקדח "נשר המדבר" ובכך מרוויח הערצה מהשותף החדש שלו.
צוות שחקנים

ג'ון טרבולטה בתור צ'רלי ווקס
ג'ונתן ריס מאיירס בתור ג'יימס ריס
קסיה סמוטניאק בתור קרוליין
דוד גאסמן בתור התייר הגרמני
ריצ'רד דורדן בתור השגריר בנינגטון
ין בינג בתור מר וונג
אמבר רוז ריווה בתור ניקול
אריק גודון בתור שר החוץ
פרנסואה ברדון בתור הבריון
חמס דחמני בתור ראשיד
סמי דר בתור הסרסור
ג'וליאן האגנרי בתור הבריון הסיני
מוסטפא סטיטי בתור דיר יאסין
רבקה דיין בתור עוזרת שר החוץ
מייקל ונדר-מיירן בתור מאבטח שדה התעופה
דידייה קונסטנט בתור פקיד מכס
אלכסנדרה בויד בתור ראש המשלחת
סטפן שאגוב בתור מאבטח השגרירות
מייק פוורס בתור מאבטח השגרירות
ניק לורן בתור ראש האבטחה
פאריד אלוארדי בתור הנהג המזוקן
מליסה מארס בתור הזונה של ווקס
ין האנג בתור הזונה האסיאתית
פרדריק צ'או בתור המלצר הראשי
תם סולו בתור הפקיסטני המתאבד
ג'ון קיריאקו בתור עצמו
לוק בסון בתור גבר שיוצא מהמכונית
קלי פרסטון בתור אישה על מגדל אייפל
ביקורות

הסרט זכה לביקורות מעורבות ממבקרים שונים. הסרט מחזיק דירוג "רקוב" של 38% באתר "Rotten Tomatoes".
סרט המשך

בריאיון לבוחן הסלבריטאים, לוק בסון ציין[דרוש מקור] כי הוא ישמח לראות את "מפריז באהבה" הופך לסדרת סרטים.
טרבולטה אמר בראיון[דרוש מקור] עם רשימת הכוכבים: "אנחנו יכולים לעשות 'מלונדון באהבה', 'מפראג באהבה'. זה אחד הסרטים היחידים שהייתי נהנה לעשות לו סרט המשך... אני לא אדם גדול של סרטי המשך, אבל לסרט הזה אני אשמח."
נכון לשנת 2014, לא היה שום מידע נוסף על סרט ההמשך שהוצע.
מפרכסת

מפרכסת הוא מצבה של בהמה לאחר שנשחטה, בעוד איבריה מתנועעים עד שתמות. האמוראים נחלקו בהגדרת מצב זה, אם מצב זה הוא מצב אמצעי בין חיים למיתה, או מצב הכולל את שניהם, או אחד מהשנים.
אבר מן החי

על פי ההלכה, בהמה טהורה לאכילה שנשחטה, מותרת לאכילה ליהודי מרגע שנשחטה, גם אם היא עדיין מפרכסת ואינה אסורה משום אבר מן החי. אך עדיין אסור באכילה מטעם שנאמר {{ויקרא יט, כו}}. לא תאכלו על הדם. תבנית:בבלי סנהדרין סג א, רמב"ם הלכתו שחיטה א, ב, שלחן ערוך יורה דעה שלא, א.
רבי יוחנן וחזקיה נחלקו בנידון של גוי שאוכל מבהמה מפרכסת האם הוא עובר על איסור אבר מן החי. חזקיה סבור שהבהמה נחשבת כעומדת במצב אמצעי, ואינה נחשבת לא לחיה ולא למתה, ולכן אין האוכלה עובר על איסור אבר מן החי. לעומת זאת, רבי יוחנן סבור שהבהמה נחשבת לחיה לגמרי, והאוכלה עובר על איסור אבר מן החי.
טומאת אוכלין

המשנה במסכת חולין פוסקת שבהמה טמאה שנשחטה על ידי יהודי, או בהמה טהורה שנשחטה על ידי גוי ועדיין מפרכסת מטמאת טומאת אוכלים (טומאה החלה על אוכלים) אבל לא טומאת נבלה. בעל חיים המטמא טומאת אוכלין, הוא רק בעל החיים שנשחט כראוי שחיטה כשרה, מכיוון שלא הייתה זו בהמה טהורה שנשחטה על ידי יהודי, הייתה היא כשרה לאכילה. באופן כזה ניתן להחשיב את בעל החיים ל"אוכל", בשני האופנים הבאים: אם יהודי שחט אותה, ניתן להחשיבה כאוכל, אם היהודי חשב במחשבתו שהשחיטה היא לצורך אכילת הגוי. ליהודי יש כח רוחני להפוך בהמה ל"אוכל" על ידי שחיטה, שכן לעם ישראל הותרה בהמה מיד עם שחיטתה, עוד לפני גמר מותה. באופן דומה, אם גוי שחט בהמה לצורך יהודי, נחשבת הבהמה עם שחיטתה ל"אוכל", שכן מכיוון שהבהמה מיועדת ליהודי, שלו הותרה הבהמה בשחיטה, ניתן להחשיב את הבהמה כאוכל אף על פי שבמקרה זה הבהמה אינה כשרה לאכילה.
אף על פי שבהמה מפרכסת מטמאת טומאת אוכלין, היא אינה מטמאת טומאת נבלות, שכן טומאת נבלות היא רק על בהמה שמתה לגמרי, שכן הציווי בתורה בה נכתבה האזהרה על טומאת נבלות, נכתבה בלשון מיתה - ”וכי ימות מן הבהמה”.
הגנה מטומאה אחרת

קיים דין, האומר כי כלי הבלוע בתוך אדם או בעל חיים חי, אף על פי שהאדם או בעל החיים נמצא בתוך אוהל, אין הדבר הטמא נהיה טמא בטומאת אוהל. האמורא רבי זירא הסתפק, האם כלי הבלוע בתוך בהמה המפרכסת נחשב כבלוע - מכיוון שהבהמה אינה מתה. רב ששת פסק שהבהמה נחשבת כאינה בלועה, מכיוון שהיא נחשבת כ"אוכל", אך רבי זירא הקשה על כך, כיצד ניתן להחשיב אותה כ"מתה", לפי ההלכה האומרת שבהמה כזו אינה מטמאת טומאת נבלות.
רש"י מסביר, כי השאלה היא רק ביהודי שיש ברשותו כלים בבטן בהמה טמאה, או גוי שיש ברשותו כלים בבהמה טהורה. אך כאשר ליהודי יש כלים בבטן בהמה טהורה, המותרת לו באכילה, ברור שאין הכלים נחשבים כבלועים, שהרי הבהמה מותרת לו באכילה, ודבר הבלוע בתוך אוכל אינו נחשב כבלוע. השאלה היא רק בבהמה טמאה, שאינה מותרת לו באכילה, והשאלה היא האם יש להחשיב את הבהמה כחיה שהרי אינה מטמאת טומאת נבלות, או שמא יש להחשיבה כאוכל, שהרי מטמאת טומאת אוכלין.
לפי הכרעת אביי מכיוון שבהמה זו עומדת במצב אמצעי - שבין חיים למוות, יש לנהוג לחומרא כשני המצבים - חיים ומוות, ולכן הבהמה אינה מצלת על הבלוע בתוכה, אך מי שרובעה - מקיים עימה יחסים - חייב מיתת בית דין אם עשה את החטא במזיד וביודעין, וקרבן חטאת בשוגג שכן היא נחשבת גם כחיה.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף קכ"א, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף קי"ז, עמוד ב'.
מריאדוק ברנדיבאק

| --- | --- |

מרי מגולם על ידי דומיניק מונאהן
 גילום הדמות:  דומיניק מונאהן 
 מידע
 גזע:  הוביט
 מין:  זכר
 מקצוע:  סייף
 אזרחות:  הפלך 
 דמויות קשורות
 אויבים:  סאורון 
 
בטרילוגיית שר הטבעות מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין, מריאדוק ברנדיבאק, המכונה מרי, הוא הוביט, אחד מידידיו הטובים של פרודו. הוא קרוב משפחה של פרודו ממספר כיוונים. אוהב סירות וסוסי פוני, מתעניין גם במפות של הארץ התיכונה.
מרי נולד בשנת 2982 של העידן השלישי. הוא הבן היחיד של סאראדוק בראנדיבאק, הראש של באקלנד, ואזמראלדה טוק, הדודה של פיפין, ידידו הטוב.