stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסתננות
ישראל

מתחילת תקופת המנדט הבריטי הגיעו עולים יהודים לארץ ישראל באופן בלתי לגאלי (בלתי חוקי), ללא אשרות מטעם שלטונות המנדט הבריטי, ובאופן בלתי מאורגן. הם בחרו להיכנס לארץ בסתר עקב ההגבלות שהטילו הבריטים על ההגירה. בתקופה מ-1934 ועד הקמת מדינת ישראל ב-1948 התגברה מגמה זו לכדי תנועה מאורגנת שכונתה ההעפלה וכן "עלייה בלתי-לגאלית" ו"עלייה ב'". הגירה זו התקיימה בד בבד עם העלייה החוקית שנמשכה באותה עת על פי תקנות ההגירה שנקבעו על ידי ממשלת המנדט הבריטית.
בשנותיה הראשונות, החל מהסכמי שביתת הנשק שנחתמו ב-1949 ועד למבצע קדש ב-1956, סבלה מדינת ישראל מהסתננות של פלסטינים. מהם שרצו לחזור לבתים ולכפרים אותם עזבו במהלך מלחמת העצמאות, ומהם שבאו למטרות גנבה ורצח. יונה רבניצקי (ירחי), חבר קיבוץ בית-השיטה וקצין בגולני, העיר על התופעה של חזרת בדווים כדי לקצור את שדותיהם בעמק בית שאן, על אף מארבים, מוקשים שהונחו על נתיבי החדירה ואש שנפתחה עליהם: "כנראה שאין להם מה לאכול והם מסתכנים מחוסר ברירה".
בשנת 1954 חוקקה הכנסת את החוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט), תשי"ד-1954, המחמיר את הענישה כלפי מסתננים.
בשנת 2005 התגברה ההסתננות מאפריקה לישראל שנעשתה דרך גבול ישראל-מצרים - ממצרים לתוך שטח מדינת ישראל, שחלקה פליטים שנמלטו ממלחמות ומדיכוי במקום הולדתם, וחלקה מהגרי עבודה. עד 2010 חדרו לישראל יותר מ-30,000 מסתננים אפריקאים (בעיקר מאריתריאה ומסודאן). המסתננים השתקעו בעיקר בערד, באילת ובדרום תל אביב. בינואר 2010 אישרה הממשלה את בנייתה של גדר גבול בין ישראל למצרים. ב-31 בדצמבר 2012 הושלמה הקמת גדר הגבול, מלבד 15 ק"מ סביב אילת, וכתוצאה מכך ההסתננות נבלמה כמעט לחלוטין.
ספרד

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשל קרבתה היחסית לאפריקה, קיימים מקרים רבים של ניסיונות הסתננות לספרד, דרך הים ודרך היבשה.
בשנת 2014 אותרו  כ 14,000 מהגרים לא חוקיים דרך הים, וב 2015  כ  15,000.
בין השנים 2008-2013 דווח על 160 הברחות מסתננים דרך הים, 279 הברחות מסתננים דרך היבשה, 140 מקרים של שימוש במסמכים מזויפים.
בספרד נמצאים כ 100,000 מסתננים לא חוקיים רובם מהמלחמה בסוריה.[דרוש מקור]
איטליה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

שוהה בלתי חוקי
הסתננות מאפריקה לישראל
מבקשי מקלט
הערות שוליים

↑  What’s the difference between legal and undocumented immigrants? | DSHS, www.dshs.wa.gov
↑  Illegal immigrants in the US: How many are there? - CSMonitor.com
1 2  Abby Budiman, Key findings about U.S. immigrants, Pew Research Center (באנגלית אמריקאית)
↑  יואב גלבר, חסימת השיבה, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948, אור יהודה: דביר, 2004, עמ' 287
↑  רוזנר ושות, פסק דין עקרוני לגבי הפרשנות של החוק למניעת הסתננות, באתר דין – עורכי דין ומידע משפטי בישראל. ‏10/09/2007
↑  אמיר בוחבוט‏, הושלמה בניית הגדר בגבול עם מצרים, באתר וואלה, 31 בדצמבר 2012
↑  eurojust, Spanish Jurisprudence on
Illegal Immigrant Smuggling
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph115430 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יהודה חזני

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  18 ביוני 1945 ז' בתמוז ה'תש"הפלשתינה (א"י) פלשתינה (א"י)
 פטירה:  29 ביולי 1992 (בגיל 47) כ"ח בתמוז ה'תשנ"ב ישראל ישראל נחל אוג, מדבר יהודה
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 בת זוג:  חנה חזני
 מספר צאצאים:  9 
 
יהודה חזני (ז' בתמוז ה'תש"ה - כ"ח בתמוז ה'תשנ"ב; 18 ביוני 1945 - 29 ביולי 1992) היה מראשי גוש אמונים. היה היוזם והמארגן של הצעדה החגיגית רבת המשתתפים ריקוד דגלים המתקיימת מדי שנה ביום ירושלים. מאז שנפטר מוקדש האירוע לזכרו.
ביוגרפיה

נולד כיהודה חזנצ'וק. למד בישיבת מרכז הרב והיה מתלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק שהיה מכנה אותו "בעל האלפים" משום שהוא היה האחראי לארגון הפגנות גדולות עם אלפי אנשים. בשנת תשס"ח יצא לאור הספר "עץ יהודה" הכולל סיכומי שיעורים של הרב צבי יהודה בעריכתו.
היה מראשי תנועת "גוש אמונים" וממייסדי היישובים קדומים ועפרה. עמד בראש הוועד למען אסירי המחתרת היהודית שפעל למען מתן חנינה לאסירים. בזמן מבצע שלום הגליל פעל בניו יורק להבאת צעירים יהודים לארץ, וייסד, יחד עם סא"ל במיל' מאיר אינדור, את עמותת "שר-אל" שעוסקת בהבאת מתנדבים לצה"ל מחוץ לארץ. הקים צוות למען העם והארץ, שלימים שונה שמו ל"מטה מאמ"צ".
חזני נהרג בכ"ח בתמוז ה'תשנ"ב בנפילה מצוק בנחל אוג שבמדבר יהודה ונקבר בהר הזיתים. כעשר שנים לאחר מותו, ב-16 בפברואר 2003, נהרג גם בנו, זאב חזני, מנפילה מצוק בנחל קדם שבאזור עין גדי, במרחק של כ-30 ק"מ מהנקודה שבה נהרג אביו, ונטמן בסמוך לו.
חיים אישיים

הרב חזני היה נשוי לחנה, להם תשעה ילדים.
בתו אפרת נשואה לעיתונאי חנוך דאום.
אריאל - נשוי לכלתו מנורה חזני - במאית.
תמר - נשואה לחתנו הרב מיכי יוספי.
הערות שוליים

↑  מאיר אינדור, ‏המנהיג בציונות הדתית שאיש לא מדבר עליו, באתר "סרוגים", 5 באוגוסט 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302573605171  ISNI: 0000 0000 6825 6513  VIAF: 97351831   WorldCat (עם VIAF): 97351831 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פיוטר סטוליפין

פיוטר ארקדייביץ' סטוליפין (ברוסית: Пётр Аркадьевич Столыпин;‏ 14 באפריל 1862, דרזדן, סקסוניה — 14 בספטמבר 1911, קייב, האימפריה הרוסית), היה מדינאי רוסי, ראש ממשלת רוסיה ושר הפנים בשנים 1906—1911. שימש כמושל פלך גרודנו (1902-1903) וסרטוב (1903–1906) ושימש כחבר המועצה המדינית (1907-1911).
בהיסטוריה הרוסית של תחילת המאה ה-20, הוא ידוע בעיקר כרפורמטור ומדינאי שמילא תפקיד משמעותי בדיכוי המהפכה בשנים 1905–1907. באפריל 1906 הציע הקיסר ניקולאי השני לסטוליפּין את תפקיד שר הפנים של רוסיה. זמן קצר לאחר מכן פורקה הממשלה יחד עם הדומה הראשונה וסטוליפין מונה ליושב ראש מועצת השרים.
בתפקיד החדש, בו מילא עד מותו, העביר סטוליפין מספר הצעות חוק שנכנסו להיסטוריה בכינוי הרפורמה החקלאית של סטוליפין, שתוכנה העיקרי היה הכנסת בעלות על אדמות איכרים פרטיות. חוק הממשלה בנושא בתי משפט שדה הגדיל את העונש על פשעים חמורים. לאחר מכן נמתחה ביקורת חריפה על סטוליפין ועל נוקשות הצעדים שננקטו. בין צעדיו האחרים של סטוליפין שהיו בעלי חשיבות מיוחדת כראש ממשלה היו הכנסת זמסטבו בפרובינציות שבמערב המדינה, הגבלת האוטונומיה של דוכסות פינלנד הגדולה, שינוי בחקיקת הבחירות ופיזור הדומה השנייה, ששם קץ למהפכת 1905–1907. במהלך נאומיו מול צירי הדומה הממלכתית באו לידי ביטוי יכולותיו האורטוריות של סטוליפין. משפטיו "אל תאיים!", "ראשית להירגע, אחר כך הרפורמות" ו"הם זקוקים לטלטלות גדולות, אנחנו צריכים רוסיה גדולה" הפכו לאמרות שפר.
מבין תכונות האופי האישיות, בני דורו הבחינו במיוחד בחוסר פחדו. הוא שרד 11 ניסיונות התנקשות שתוכננו וביצעו נגדו מהפכנים רוסיים. בניסיון האחרון, שבוצע בעת ביקורו בבית האופרה של קייב על ידי דמיטרי בוגרוב, סטוליפין נפצע ונפטר כעבור כמה ימים, בספטמבר 1911.
ביוגרפיה

סטוליפין נולד בעיר דרזדן בסקסוניה למשפחה שהייתה חלק מהאצולה הרוסית. מצד אביו, שבעת הולדתו שירת בשליחות בגרמניה, היה קרוב משפחה של המשורר מיכאיל לרמונטוב. מצד אמו היו לו שורשים גרמניים וקרבה משפחתית לדיפלומט הרוזן אלכסנדר גורצ'קוב, שהיה שנים רבות שר החוץ של רוסיה. אחיו הגדול של סטוליפין נהרג בדו-קרב, וסטוליפין עצמו נפצע בזרועו הימנית כשניסה לנקום את מותו. החל משנת 1881 למד פיוטר סטוליפין באוניברסיטת סנקט פטרבורג. עם סיום לימודיו החל לעבוד בשירות הממשלתי ועלה בהדרגה בסולם התפקידים. ב-1902 מונה סטוליפין למושל הורדנה, הצעיר ביותר בתפקידו. לאחר מכן מונה למושל העיר סראטוב ועצר מהפכנים רבים במהלך מהפכת 1905. סטוליפין מונה לשר הפנים הרוסי, וכמה חודשים לאחר מכן ביולי 1906, מונה למשרת ראש הממשלה על ידי הצאר ניקולאי השני, במקום קודמו בתפקיד, איוון גרומקין (1906), במקביל לפיזור הדומה הראשונה.
ביוגרפיה > סטוליפין כראש ממשלה

סטוליפין התמנה לתפקיד ראש הממשלה כאשר מהפכת 1905 עדיין נותרה טרייה בזיכרון הציבור. לאחר התמנות סטוליפין לראש הממשלה, הוא פיזר את הדומה השנייה ושינה את החוקים כדי שהדומה תהיה שמרנית יותר. סטולפין, הפוליטיקאי המשופשף, הודיע שבכוונתו לקדם רפורמות וניסה לשכנע את הציבור שלצורך כך אין צורך בדומה. כך הנהיג סטוליפין רפורמות אגרריות וכן ניסה להיטיב עם הפועלים.
בתקופת שלטונו של סטוליפין הוצאו להורג אלפי רדיקלים. לכן דבק בגרדומים הכינוי עניבתו של סטוליפין.
ביוגרפיה > סטוליפין כראש ממשלה > הישגיו של סטוליפין

סטוליפין הצליח להוציא לפועל רפורמות אגרריות והצליח לדכא זמנית את רוח המהפכה.
הרפורמות שהנהיג סטוליפין לא שרדו את מהפכת אוקטובר ואת מלחמת האזרחים ברוסיה.
ביוגרפיה > ההתנקשות בחייו

סטולופין היה יעד לניסיונות התנקשות מטעם המהפכנים. באוגוסט 1906 זרקו מהפכנים פצצות לתוך ביתו.
ב-14 בספטמבר 1911 נורה סטוליפין בידי דמיטרי בוגרוב, פעיל מהתנועה הסוציאליסטית רבולוציונית, יהודי מומר במוצאו, שהיה גם סוכן האוכרנה, בעת שיצא מבית האופרה בקייב. בוגרוב נתלה 10 ימים בלבד לאחר ההתנקשות. סבורים כי בוגרוב לא פעל מאידאולוגיה שמאלנית, אלא נשלח בידי גורמים מלוכניים שהתנגדו לרפורמות שהנהיג סטוליפין. אוהדי "הנזיר" הרוסי גריגורי רספוטין - שסטוליפין פעל להרחיקו מחצר הצאר - סיפרו כי ניבא את מותו כאשר רץ מאחורי הזוג המלכותי מחוץ לבית האופרה באומרו "המוות מאחוריו! המוות רוכב אחריו!". רספוטין בעצמו נרצח חמש שנים לאחר מכן.
גלריה

אנדרטה לפיוטר סטוליפין (רו') במוסקבה
אנדרטה לסטוליפין (רו') בסראטוב
אנדרטה לסטוליפין בצ'ליאבינסק
קברו של סטוליפין בלאוורת קייב-פצ'רסק
הערות שוליים

↑  ברוסיה. בעיר המלוכה, הזמן, 10 במאי 1906
↑  חדשות שונות, מחזיקי הדת, 27 ביולי 1906
↑  חדשות שונות, מחזיקי הדת, 31 באוגוסט 1906
↑  איכר קדוש - נהנתן מופקר / סיפורו המדהים של גרגורי רספוטין וסופה של רוסיה הצארית, בלוג ההיסטוריה הישראלי
| ראשי ממשלת רוסיה |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש ועדת השרים של האימפריה הרוסית | אלכסנדר וורונצב (1802–1809) • ניקולאי רומיאנצב (1809–1810) • ניקולאי סלטיקוב (1810–1812) • סרגיי ויאזמיטינוב (1812) • פיוטר לופוחין (1812–1827) • ויקטור קוצ'וביי (1827–1832) • ניקולאי נובוסילצב (1832–1838) • אילריון ואסילצ'יקוב (1838–1847) • וסילי לבאשוב (1847–1848) • אלכסנדר צ'רנישוב (1848–1856) • אלכסיי אורלוב (1856–1861) • דמיטרי בלודוב (1861–1864) • פאבל גגארין (1865–1872) • פאבל איגנאטייב (1872–1877) • פיוטר ואלוייב (1877–1881) • מיכאיל רייטרן (1881–1887) • ניקולאי בונגה (1887–1895) • איוואן דורנובו (1895–1903) • סרגיי ויטה (1903–1906) • איוואן גורמיקין (1906) • פיוטר סטוליפין (1906–1911) • ולדימיר קוקובצוב (1911–1914) • גורמיקין (1914–1916) • בוריס שטורמר (1916)• אלכסנדר טרפוב (1916) • ניקולאי גוליצין (1916–1917) |       |
| ממשלת המעבר הרוסית | גאורגי לבוב (1917) • אלכסנדר קרנסקי (1917) |       |
| יושבי ראש מועצת הקומיסרים העממיים | ולדימיר לנין (1917–1924) בין 1922 ל-1924 הלכה למעשה כיהן לב קאמנב כראש ממשלה • אלכסיי ריקוב (1924–1930) • ויאצ'סלב מולוטוב (1930–1941) • יוסיף סטלין (1941–1953) • גאורגי מלנקוב (1953–1955) • ניקולאי בולגנין (1955–1958) • ניקיטה חרושצ'וב (1958–1964) • אלכסיי קוסיגין (1964–1980) • ניקולאי טיחונוב (1980–1985) • ניקולאי ריז'קוב (1985–1991) • ולנטין פאבלוב (1991) |       |
| יושבי ראש ממשלת הפדרציה הרוסית | יגור גאידר (1992) • ויקטור צ'רנומירדין (1992–1998) • סרגיי קיריינקו (1998) • צ'רנומירדין (1998) • יבגני פרימקוב (1998–1999) • סרגיי סטפאשין (1999) • ולדימיר פוטין (1999) • מיכאיל קסיאנוב (2000–2004) • ויקטור כריסטנקו (2004) • מיכאיל פרדקוב (2004–2007) • ויקטור זובקוב (2007–2008) • ולדימיר פוטין (2008–2012) • דמיטרי מדבדב (2012–2020) • מיכאיל מישוסטין (2020) • אנדריי בלואוסוב (2020) • מיכאיל מישוסטין (2020–) |       |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268661705171  PLWABN: 9810569011105606  BnF: cb119697633 (data)  CiNii: DA05307113  GND: 118618636  ISNI: 0000 0001 0905 2649  LCCN: n81077088  LNB: 000067894  NDL: 00457807  NKC: jn20000720287  NLA: 36022946  NTA: 071304894  SELIBR: 205499  SNAC: w6q24dw5  SUDOC: 027714144  Trove: 1190230  VIAF: 59091363   WorldCat (עם VIAF): 59091363
הרולד שימל

| --- | --- |

שימל, 1994
 לידה:  1935 (בן 89 בערך) ניו ג'רזי, ארצות הברית
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קורנל 
 שפות היצירה:  אנגלית, עברית
 סוגה:  שירה, תרגום
 
הרולד שִׁימֶל (באנגלית: Harold Schimmel, נולד ב-1935) הוא משורר ומתרגם עברי. זכה בפרס שר התרבות והספורט לאמנים ותיקים ע"ש אריק איינשטיין לשנת 2021.
ביוגרפיה

הרולד שימל נולד בבייון, ניו ג'רזי, ארצות הברית. למד ספרות אנגלית וגרמנית באוניברסיטת קורנל ובשנת 1962 עלה לישראל ומאז הוא מתגורר בירושלים. הוא לימד אנגלית וספרות אמריקאית באוניברסיטה העברית ירושלים, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
את שני ספרי שיריו הראשונים כתב שימל באנגלית וב-1967 פורסם את שירו הראשון בעברית, כעבור שנה פרסם ספר שירה ראשון בעברית. נודע כמתרגם לאנגלית של שירה עברית, בין היתר תרגם קובצי שירה מאת אורי צבי גרינברג, אבות ישורון, אסתר ראב, ישראל פנקס, מרדכי גלדמן, מאיר ויזלטיר, יהודה עמיחי, נח שטרן ואחרים.
בשנות השישים ייסד וערך את כתב העת לספרות ולאמנות בשפה האנגלית Get That שראה אור בישראל ובשנות השבעים והשמונים היה בין משתתפיו הקבועים של כתב-העת 'סימן קריאה'.
גיליון 107 של כתב העת "הליקון", שערך דרור בורשטיין, הוקדש כולו לשירתו של שימל, והכיל מבחר מיצירותיו. בעקבות הגיליון, פרסם מבקר השירה של "הארץ ספרים" - דוד (ניאו) בוחבוט, רשימת ביקורת ששיבחה את פועלו ואיכויותיו של שימל המשורר. על פי בוחבוט:
שימל, במידה רבה, הוא משורר של משוררים, ושירתו שייכת לאניני הטעם; לקוראי שירה המוכנים לשאת את מלאכת העמלנות האינטלקטואלית והרוחנית, ומהמקום הזה לדעת להעריך את שירתו כראוי; להבין שדווקא בשל אי־נהירותה המיידית היא מספקת שחרור מלא בהשראה של התודעה השירית... בשירתו, שימל אינו מדבר; הוא נושם את מחשבותיו לכדי מילים, או אם לומר בפשטות: הוא משורר. האצבע הרכה של שימל מודדת בעדינות את דופק השירים. הרטוריקה, בקיטועים המיומנים של השורות, היא המוזיקה הדקה, המצטלצלת, שמפיקה המחשבה בתנועתה.."
ספריו בעברית

השירים, גט דאט, 1968
שירי מלון ציון, הקיבוץ המאוחד, 1974.
ארעא א-ח, סימן קריאה, 1979.
לואל, הוצאת חדרים, 1986.
ספר מדרש תדשא, עם עובד, 1993.
נכח, הליקון-ביתן, 1995.
הספרייה, אבן חושן, 1999.
קש, אבן חושן, 2008.
קצידה, כרמל, 2009.
הטלפון הצמוד לקיר בית הכנסת (מבחר שירים, בחר: דרור בורשטיין, עם רשימות מאת זלי גורביץ' ורוני סומק), הליקון 107, 2014.
געזאנג פון הירש [שירת הצבי], אבן חושן, 2017.
לקריאה נוספת

הלית ישורון, איך עשית את זה? – ראיונות 'חדרים', הוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה, 2016, עמ' 87–108, ראיון עם הרולד שימל ממאי 1985.
הערות שוליים

↑  רשימת הזוכים
↑   דרור בורשטיין, שמש ראשון תופס גזעי אורנים מעל מחטים גמישים שזופים, באתר הארץ, 11 באפריל 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267603305171  PLWABN: 9810567420805606  LCCN: n50080412  NTA: 069365717  SUDOC: 035002581  VIAF: 82288837   WorldCat (עם VIAF): 82288837 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סמיר ג'עג'ע

| --- | --- |

סמיר ג'עג'ע, 2015
 לידה:  25 באוקטובר 1952 (בן 72) Ain El Remmaneh, לבנון 
 מדינה:  לבנון לבנון
 מפלגה:  הכוחות הלבנוניים, הפלנגות הנוצריות 
 בן או בת זוג:  Sethrida Geagea (1991–?) 
 www.samirgeagea.info
 
סמיר ג'עג'ע (בערבית: سمير جعجع, נולד ב-25 באוקטובר 1952) הוא מנהיג המיליציה והמפלגה הלבנונית הימנית "הכוחות הלבנוניים".
ג'עג'ע נידון למספר עונשי מאסר עולם על פשעים שהורשע בביצועם במהלך מלחמת האזרחים בלבנון בשנים 1975–1990, אולם לאחר החלטת הפרלמנט הלבנוני ב-18 ביולי 2005 זכה לחנינה. הוא המנהיג היחיד מתקופת מלחמת האזרחים אשר הועמד למשפט בגין פשעים שביצע בזמן המלחמה.
מנהיגותו בזמן מלחמת האזרחים

ג'עג'ע נולד בעין רומאנה, פרבר של ביירות, ב-1952 להורים יוצאי העיר המרונית בשרי השוכנת בהריה הצפוניים של המדינה. בעת לימודי שנה ראשונה ברפואה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, הפך לפעיל של מפלגת הפלנגות אשר הייתה לכוח הנוצרי העיקרי כאשר פרצה מלחמת האזרחים בשנת 1975. בהדרגה עלה מעמדו והוא עמד בראש מספר פעולות חמושות בשליחותו של בשיר ג'ומייל, אז מנהיג הפלנגות הנוצריות. ב-1978 הנהיג ג'עג'ע כוח של הפלנגות אשר התנקש בבנו של הנשיא סולימאן פרנג'יה. ג'עג'ע נפצע במהלך המבצע וידו שותקה חלקית כתוצאה מכך. בשנות ה-80 היה ג'עג'ע ראש "הכוחות הלבנוניים" (מיליציה שאיגדה את הנוצרים במלחמה) בחזית הצפונית, ותחת פיקודו עמדו כ-1,500 לוחמים שמוצאם מעירו שלו ומיישובים אחרים בצפון המדינה. נאמנותם אליו תרמה לחיזוק מעמדו מאוחר יותר. ג'עג'ע השתתף בקרב עז נגד הצבא הסורי במהלך המצור על זחלה בשנים 1980–1981. ב-1983 פיקד על ההגנה באזור הרי השוף במרכז לבנון, אשר הסתיימה בתבוסה עקב תקיפתן של מספר מיליציות, בעיקר זו של וליד ג'ונבלאט (מיליציית המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית הדרוזית) אשר נתמכה על ידי הצבא הסורי.
ב-1984 ביצעו ג'עג'ע ואלי חובייקה הפיכה פנימית אשר שמה קץ לכהונתו של פואד אבו נאדר כמנהיג הכוחות הלבנוניים. אבו נאדר נחשב כמקורב מדי לדודו, הנשיא אמין ג'ומאייל, אשר מדיניותו לא הייתה מקובלת על רוב מנהיגי הכוחות הלבנוניים. ב-1986 היה ג'עג'ע למנהיג הכוחות הלבנוניים לאחר שדחק את חובייקה. בעדה הנוצרית היו מי שראו בחובייקה בוגד משום שנתן ידו ליוזמת "ההסכם המשולש" של הסורים, אשר אמור היה לסיים את המלחמה ולחזק את השפעתה של דמשק בענייני לבנון. סילוקו של חובייקה טרפד את ביצוע ההסכם. ג'עג'ע הפך את הכוחות הלבנוניים לכוח מאורגן אשר קיבל סיוע בציוד מידי עיראק. ב-1989 הביע ג'עג'ע את הסכמתו להסכם טאיף, שנועד להביא לתום מלחמת האזרחים. בשליטתו היו גופים רבים השייכים למדינה, כגון נמל ביירות, שם גבה כספים עבור ארגונו בדמות מסי ייבוא וייצוא. בנוסף נגבו כספים באזורים הנוצריים על ידי שלוחיו במקום על ידי רשויות המיסים של המדינה (בדומה לכל המיליציות למעט חזבאללה במהלך המלחמה). הוא אף ניסה לפתוח שדה תעופה באזור חלאת.
תחילה עמד ג'עג'ע לצד ממשלתו של מישל עאון. כאשר פתח זה האחרון ב"מלחמת השחרור" נגד סוריה ב-14 במרץ 1989, תמך ג'עג'ע במאמציו לשחרר את לבנון מן הכוחות הזרים. עם זאת, בהמשך הוא פקפק במניעיו של עאון לנהל מלחמה שעלולה הייתה להמיט הרס על לבנון ולא הייתה מבטיחה עצמאות אמיתית נגד הצבא הסורי החזק ותומכיו בשמאל הלבנוני. כאשר החל עאון בצעדים לפירוק הכוחות הלבנוניים בשל התנגדותם למדיניותו, התנגד ג'עג'ע בכוח. הדבר הביא לעימות חמוש הרסני בין הצבא הלבנוני לכוחות הלבנוניים מ-31 בינואר ועד 13 באוקטובר 1990.
תום המלחמה ותקופת המאסר

עאון נכנע ב-13 באוקטובר 1990, כאשר הצבא הסורי הניסו מארמון הנשיאות בבעבדא. תאריך זה מציין את תום מלחמת האזרחים. לג'עג'ע הוצעו מספר פעמים תיקים בממשלה שקמה, אך הוא סירב, בשל התנגדותו למעורבות הסורית בלבנון. בשנת 1994 התפוצצה פצצה בכנסיית סיידת א-נאג'ת וכמה מתפללים נהרגו. ג'עג'ע נעצר בחשד למעורבות בפיצוץ והואשם בניסיון לערער את השלטון על ידי "ניהול מיליציה במסווה של מפלגה פוליטית", בהסתה לאלימות, ובביצוע מעשי רצח במהלך מלחמת האזרחים. הוא הואשם ברצח ראש הממשלה לשעבר ראשיד כראמה, דני שמעון ובני משפחתו, ואליאס א-זאייק. הוא הואשם גם בניסיון לרצוח את השר מישל מור. טרם מעצרו הועברו לג'עג'ע מסרים מפוליטיקאים שתמכו בו, אשר הזהירו אותו מפני המעצר הצפוי והציעו לו דרך מילוט מלבנון. ג'עג'ע סירב להימלט, נעצר, נשפט ונידון לכמה מאסרי עולם. נטען שרבים מחברי החזית הלבנונית עונו במהלך חקירתם (ואחד אף מת במהלך חקירה), והעדויות שנאספו מהם שימשו להרשעת ג'עג'ע. ארגון אמנסטי מחה על תנאי מעצרו של ג'עג'ע, אשר נכלא בבידוד בתא קטן, שלוש קומות מתחת לפני הקרקע בבניין משרד ההגנה הלבנוני.
במהלך תקופת מאסרו לא איבד ג'עג'ע את התמיכה לה זכה בקרב חוגי הנוצרים בלבנון. פוליטיקאים ואנשי דת קראו לשחרורו, אך הממשלות הלבנוניות הפרו-סוריות סירבו להעניק לג'עג'ע חנינה. למשלחת מטעם האספה הלאומית שבאה לבקרו בכלאו בנובמבר 2004 אמר: "אני מעדיף להישאר בכלא עשרים שנה נוספות מאשר לסחור בעמדותיי תמורת חופש". הקריאות לשחרורו התעצמו לאחר מהפכת הארזים ונסיגת כוחות הצבא והמודיעין הסוריים מלבנון בשנת 2005. ב-18 ביולי 2005 העביר הפרלמנט חוק חנינה לג'עג'ע. כמעט כל חברי הפרלמנט תמכו בחוק, והיוצאים מן הכלל היו נציגי חזבאללה שנמנעו. הכוחות הלבנוניים ערכו חגיגות נרחבות לרגל שחרורו ב-26 ביולי.
לאחר השחרור מהכלא

לאחר צאתו מן הכלא, יצא ג'עג'ע מלבנון לבדיקות רפואיות ושב אליה ביום הולדתו, ב-25 באוקטובר 2005. כיום הוא מתגורר בכפר "מערב" השוכן בהר הלבנון בסמיכות לעיר ג'וניה.
ג'עג'ע הודה בריאיון לעיתון הלבנוני א-ספיר בשנת 2006 באחריותם הישירה של הכוחות הלבנוניים לרצח ארבעת הדיפלומטים האיראנים בזמן מלחמת האזרחים במטה הפלנגות, שהאיראנים עודם טוענים כי הם מוחזקים בידי ישראל. כמו כן בנאום היסטורי בג'וניה בשנת 2008, בפני קהל של אלפי תומכים הביע ג'עג'ע התנצלות וצער על הטעויות שביצע בתקופת מלחמת האזרחים והביע תקווה לסליחת אלוהים על מעשים אלו. צעד זה לא מנע ניסיון שנכשל להתנקש בחייו, בשנת 2012.
זמן קצר לאחר צאתו מן הכלא, חזר ג'עג'ע לעמוד בראשות מפלגת הכוחות הלבנוניים שזכתה בשל כך לפופולריות מחודשת בקרב הנוצרים בלבנון. ג'עג'ע אף הודיע בשנת 2014 על מועמדותו לנשיאות לבנון. עם זאת, בצעד מפתיע, בשנת 2014, הוא חבר ליריבו משכבר מישל עאון, והודיע על תמיכתו בו לנשיאות לבנון, מהלך שכוון נגד ראש ממשלת לבנון סעד אל-חרירי ומועמדו לנשיאות סלימאן פרנג'יה השני. המהלך זכה להצלחה ומישל עאון נבחר לנשיאות לבנון.
הערות שוליים

↑  Fernstudium: Worauf sollte man achten, um qualitativ gute Anbieter zu finden?, באתר MEIB
↑  Samir Gea’gea’ and Jirjis al-Khouri: Torture and unfair trial
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581011705171  BnF: cb14894527b (data)  GND: 140877096  ISNI: 0000 0000 7891 1112  LCCN: nr96007506  SUDOC: 183989031  VIAF: 76212285   WorldCat (עם VIAF): 76212285
מצב חירום אקלימי

מדינות בהן הוכרז מצב חירום אקלימי.

בכחול ככה: הוכרז מצב חירום אקלימי בכל המדינה.

בכחול בהיר: הוכרז מצב חירום אקלימי בחלק מהמדינה - למשל מחוזות או ערים מסוימות.
מצב חירום אקלימי הוא מצב חירום המוכרז על ידי רשות מחוקקת, כמו פרלמנט או רשות מקומית, וכולל רשימת פעולות שיש לנקוט כדי להאט את קצב התחממות כדור הארץ. הכרזה כזו היא קריאה לגופי הרשות המבצעת, בהם הממשלה, לנקוט באמצעים מעשיים מעבר למה שנעשה עד כה, הן ברמה הארצית והן ברמה האזורית או העירונית.
מצב חירום אקלימי הוכרז על ידי מספר מדינות בעולם, וכן על ידי מאות עיריות ומחוזות.
הביטוי הוכרז כמילת השנה לשנת 2019 על ידי מנהלי מילון אוקספורד.
פעולות להאטת קצב התחממות כדור הארץ

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
היסטוריה

המונח "מצב חירום אקלימי" נטבע בהפגנות נגד שינויי האקלים. אחד המקרים הראשונים בהם נעשה שימוש במונח היה במצעד האקלים שנערך ב-13 ביוני 2009 במלבורן.
עיריות ומחוזות רבים בעולם החלו לנקוט פעולות לשינוי האקלים בעקבות פעילותה של גרטה טונברי בנושא זה, ובעקבות המחאה הציבורית של ארגוני חברה אזרחית אקלימיים, שהבולט בהם הוא המרד בהכחדה[דרוש מקור].
תוכן ההכרזה

בדרך כלל הכרזת מצב חירום אקלימי כוללת רשימת פעולות לביצוע שעשויות להאט את שינויי האקלים. לדוגמה, העיר קונסטנץ בגרמניה הכריזה על מצב חירום אקלימי בתחילת מאי 2019, ובהכרזה נכללו קווים מנחים לתכנון מבנים חדשים תוך התחשבות בשינויי האקלים, ניהול האנרגיה במבנים עירוניים והקצאת משאבים לשיקום עירוני.
הכרזת מצב חירום אקלימי בערים ובמחוזות

באוסטרליה חלה התחממות משמעותית באקלים משנת 2000 ואילך (אנ'). בחודש מאי 2016 הציעה מועצת העיר דרבין, במדינת ויקטוריה (אוסטרליה) להכריז על מצב חירום אקלימי. ב-21 באוגוסט 2017 הודיעה מועצת העיר: ”המועצה מכירה בכך שאנחנו מצויים במצב חירום אקלימי בו נדרשת פעולה דחופה של כל רמות הממשל, בהן המועצות המקומיות.”
לאחר הודעה זו מאות ערים ומחוזות בעולם הכריזו אף הן על מצב חירום אקלימי.
באוסטרליה 20 עיריות ומחוזות הכריזו עד כה על מצב חירום אקלימי, בהן טריטוריית הבירה האוסטרלית, הכוללת את קנברה, בירת אוסטרליה.
בממלכה המאוחדת 111 עיריות ומחוזות הכריזו על מצב חירום אקלימי, בהן לונדון, דיבון, לסטרשייר ומחוזות נוספים בהם מתגוררים כמחצית מתושבי המדינה.
בקנדה 387 עיריות ומחוזות הכריזו על מצב חירום אקלימי.
בארצות הברית 17 עיריות ומחוזות הכריזו על מצב חירום אקלימי, בהן לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו.
הכרזות דומות יצאו מערים ומחוזות אחדים באיטליה, אירלנד, בלגיה, גרמניה, ניו זילנד, ספרד, צ'כיה, צרפת ושווייץ.
הכרזת מצב חירום אקלימי במדינה

הממלכה המאוחדת הכריזה על מצב חירום אקלימי ב-1 במאי 2019, בעקבות "שבוע המרד" של תנועת המרד בהכחדה שהחל ב-15 באפריל, ובעקבות הצהרות דומות של גופי ממשל בסקוטלנד ובוויילס.
האי ג'רזי הכריז על מצב חירום אקלימי ב-2 במאי 2019.
אירלנד הכריזה על מצב חירום אקלימי ב-9 במאי 2019.
האי מאן הכריז על מצב חירום אקלימי ב-10 במאי 2019.
צרפת הכריזה על מצב חירום אקלימי ב-14 ביוני 2019.
קנדה הכריזה על מצב חירום אקלימי ב-17 ביוני 2019.
הפרלמנט האירופי הכריזה על מצב חירום אקלימי ב-28 בנובמבר 2019. הכרזה זו תקפה לכל מדינות האיחוד האירופי, בהן גם הממלכה המאוחדת, שפרשה בתחילת 2020 מהאיחוד אך לא ביטלה את ההכרזה. במהלך שנת 2019 הכריזו על מצב חירום אקלימי גם ארגנטינה ובנגלדש.
בישראל

מספר ארגונים למען איכות הסביבה בישראל, בהם המרד בהכחדה, מגמה ירוקה, ושומרי הבית, קראו לממשלה להכריז על מצב חירום אקלימי.
ב-15 במאי 2019, בעת נאומה בכנסת, קראה חברת הכנסת מיקי חיימוביץ' להכריז על מצב חירום אקלימי בישראל.
ב-21 במאי 2019 נערכה מחאה של מאות תלמידים ליד משכן הכנסת בירושלים בנושא זה. במחאה השתתפו גם חברי הכנסת מיקי חיימוביץ', אלון שוסטר ורם שפע, וכן חברת הכנסת לשעבר יעל כהן-פארן.
בפברואר 2020, הודיעו תנועות השומר הצעיר ותנועת הצופים כי הן תומכות במאבק במשבר האקלים ומבקשות מהמדינה להכריז על מצב חירום אקלימי.
בפברואר 2022, דווח על קידום החלטת ממשלה בטיפול במניעת שריפות ענק ובניית מפות סיכונים ייעודיות לישראל, שיאפשרו החלטות מבוססות ידע
ראו גם

משבר האקלים