stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנון דנקנר
ביוגרפיה > עורך "מעריב"

ב-1999 חל מפנה בדעותיו של דנקנר, כאשר קרא את פסק הדין המרשיע את אריה דרעי והתרשם שפסק הדין אינו נכון ואינו נותן משקל ראוי לראיות לטובת דרעי. הדבר הביא לשינוי בתפיסתו את יחסי הממשל והפרט, ואת השיח התרבותי והפוליטי הישראלי. דעותיו אלו באו לידי ביטוי בשורת מאמרים, ובקו המערכתי של העיתון "מעריב", שדנקנר נתמנה לעורכו בשנת 2002, לאחר שכבר קודם לכן גונן נמרצות על המוציא לאור, עופר נמרודי.
ב-2001 זכה דנקנר בפרס ביקורת התקשורת של האגודה לזכות הציבור לדעת. בנימוקי הפרס נאמר:
בעריכתו יצא "מעריב" נגד הפרקליטות ב"פרשת ניצב משה מזרחי", ונגד מינויה של עדנה ארבל, פרקליטת המדינה, לשופטת בבית המשפט העליון, בשל טיפול לקוי ומוטה, לטענתו, בשורה של כתבי אישום נגד אישי ציבור, ובראשם כתב האישום נגד יעקב נאמן. עם הזמן הרבה דנקנר לקרוא למפנה ביחסו של השמאל ליהדות והתייחס באהדה לחוגי הימין.
בשנות עריכתו את "מעריב" המשיכה תפוצת העיתון לרדת, והעיתון איבד שליש מקוראיו. בדנקנר הוטחה ביקורת על פיטורים של כותבים ועורכים ועל חילופים תכופים מדי בתפקידם.
ב-2005 יצא "מעריב" במערכה כנגד השחיתות הפוליטית שנראתה פושה בכל מערכי השלטון בישראל. תחת הכותרת "איפה הבושה?" כתבו דנקנר ודן מרגלית יחד מספר מאמרים חריפים, ובהם קראו לאזרחים למחות כנגד השחיתות ולדרוש ניקוי אורוות במערכת השלטון. לאחר מערכת הבחירות של 2006, ספג דנקנר ביקורת בטענה שעיתון "מעריב" נטה באופן ברור לכיוונם של מפלגת קדימה ושל העומד בראשה, אהוד אולמרט. בסוף 2007 פרש דנקנר מתפקיד עורך "מעריב".
ביוגרפיה > לאחר "מעריב"

בשנת 2009 שיחק דנקנר בסדרת הטלוויזיה "פולישוק" שהוקרנה בערוץ 2. בסדרה גילם את חומי שליט, יושב ראש מפלגת מל"ל המכהן כשר המשפטים וסגן ראש הממשלה, בהשראת יוסף לפיד ומפלגת שינוי. ב-2011 השתתף בעונה השנייה של הסדרה.
כשחקן הופיע דנקנר בתפקידי אורח בסרטו של יצחק צפל ישורון, "זוג נשוי" (1983) ובסרט "האח של דריקס" (1994).
בתום משפטו של ידידו, אהוד אולמרט, שבו זוכה ממרבית העבירות שבהן הואשם, אמר דנקנר על פרקליט המדינה, משה לדור: "אחרי פסק הדין, לפי דעתי פרקליט המדינה, יש אומרים שצריך להתפטר, אני חושב שהוא צריך להתאבד". (לאחר מותו של דנקנר הורשע אולמרט במשפט זה).
עם הקמת שבועון החדשות "סופהשבוע", בסוף 2012, הצטרף דנקנר לצוות כותביו, ופרסם בו טור שבועי.
ב-5 באפריל 2013 נפטר מדום לב בביתו, בגיל 67.
מותו הפתאומי, עורר שלל תגובות בכל כלי התקשורת, אחדות מהן קשות בביקורתן, בצד דברי שבח והערכה על פועלו כעיתונאי.
חיים אישיים

דנקנר התגורר ברמת השרון, היה נשוי למירי אילני ואב לשני בנים.
מספריו

סיפורת
ברמן, למה עשית לי את זה (עם איורים של דודו גבע) (1982)
מחפשים את גואלמן (1986) - סיפור קצר מספר זה, האח של רמלר עובד ב-1994 לסרט האח של דריקס, בו הופיע גם דנקנר עצמו בתפקיד אלוף הפיקוד.
הקיץ של רינה אוסטר (1996)
ימיו ולילותיו של הדודה אווה, אחוזת בית ספרים, (2008).
מגע הקסם של הבל גאגין, אחוזת בית ספרים, (2011).
ספרים בלשיים
אל תירו בנשיא (1980) (ראו גם: פרשת סטולרו-יכמן-צ'צ'קס)
שרמן בחורף (1996) - הוסרט לסרט טלוויזיה
האיש ללא עצמות (2002)
הומור וסאטירה
עדיף מלפפון על הגבר מפני ש... (נוסח עברי, עם דן בן אמוץ) (1985): לקט בדיחות מלפפון עם איורים.
ספר הפלוץ והשכחה (נוסח עברי, עם דן בן אמוץ) (1985)
הפסטו של השכן ירוק יותר (1997): אוסף טורים סאטיריים והומוריסטיים שפורסמו בעיתון "הארץ".
שונות
אפריקה, אפריקה (עם תמר גולן) (1988)
שלושה בממ"ט אחד (עם רון מיברג ואמנון לוי) (1991): טורים שפורסמו בעיתון "חדשות" במהלך מלחמת המפרץ
דן בן אמוץ (ביוגרפיה על דן בן אמוץ) (1992)
איפה היינו ומה עשינו? - אוצר שנות החמישים והשישים (עם דוד טרטקובר) (1996)
ספר הקומיקס הציוני (עם עמרם פרת) (1998)
הערות שוליים

↑  "אנחנו השפויים היחידים עלי אדמות", מעריב, 13 ביולי 1984
↑  אמנון דנקנר, אין לי אחות, באתר הארץ, 18 בפברואר 1983
↑  תגובה: אני רציתי שדנקנר יפרוש - עם עורך "הארץ" גרשום שוקן, חדשות, 10 ביולי 1984
↑  דליה רביקוביץ, הסרט שבמרתף, מעריב, 12 במאי 1983
↑  רע"א 10520/03 איתמר בן גביר נ' אמנון דנקנר, ניתן ב־12 בנובמבר 2006
↑  אמנון דנקנר, אל תשכחו את הברית, באתר nrg‏, 22 ביולי 2005
↑  ערן סויסה, "נכון ללכת מהעולם כשאתה שנוי במחלוקת", באתר ישראל היום, 6 באפריל 2013
↑  יוסי קליין, מה עובר על דנקנר, באתר TheMarker‏, 22 באוגוסט 2002
↑  לי-אור אברבך‏, קדימה מעריב?, באתר וואלה, 1 במרץ 2006
↑  נא להכיר: המשרד לקידום חברתי, באתר ‏מאקו‏, 7 במאי 2009
↑  חדשות 2 |, ‏אמנון דנקנר תוקף: "הפרקליטות צריכה להתבייש - הפרקליט צריך להתאבד", באתר ‏מאקו‏, 10 ביולי 2012
↑  בועז פיילר וירון דרוקמן, הסופר והעיתונאי אמנון דנקנר הלך לעולמו, באתר ynet, 6 באפריל 2013
↑  דנקנר ביקר באיתרי, באתר גלובס, 7 ביולי 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296865305171  BnF: cb14636086c (data)  GND: 1089704836  ISNI: 0000 0000 6658 3801  LCCN: n82107795  MusicBrainz: 816eb5c9-1229-46eb-9afb-0a6419306414  NTA: 203125630  VIAF: 56867897   WorldCat (עם VIAF): 56867897 
תמונת הבקו"ם של דנקנר, 1964
גולן גוט

| --- | --- |
גוט במדי עירוני נס ציונה
גוט במדי עירוני נס ציונה
 לידה:  7 בנובמבר 1994 (בן 30) נתניה, ישראל
 עמדה:  קלע, סמול פורוורד
 גובה:  1.95
 מספר:  14
 קבוצות כשחקן
 2011–2012   2013–2015   2015–2016   2016–2020   2020–2021   2021–2023   2023–2024  2024   2024 -:  הפועל לב השרון   הפועל תל אביב   מכבי ראשון לציון  עירוני נס ציונה   מכבי ראשון לציון   עירוני נס ציונה   הפועל גלבוע גליל   אליצור עירוני נתניה  עירוני אילת
 הישגים כשחקן
 אליפות המדינה (2016)  אליפות הליגה הלאומית (2017)
גולן גוט (נולד ב-7 בנובמבר 1994) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בעירוני אילת מהליגה הלאומית בכדורסל.
קריירה

גוט החל לשחק כדורסל בקבוצת הנוער באבן יהודה. בעונת 2011/2012 הצטרף להפועל לב השרון מהליגה הלאומית, אך מיעט לשחק בשורותיה. בסיום העונה הצטרף לאקדמיה לכדורסל של המועדון הקרואטי ק.ק. ספליט.
בעונת 2013/2014 הצטרף להפועל תל אביב מליגת העל. בראשית העונה כמעט לא שותף במשחקי הקבוצה, אך ככל שהתקדמה העונה זכה לדקות משחק רבות יותר. במהלך העונה שיחק 7.9 דקות וקלע 1.3 נקודות בממוצע למשחק.
בעונתו השנייה בהפועל, 2014/2015, שיחק גוט 5.7 דקות וקלע נקודה בממוצע למשחק.
גוט היה חלק מסגל נבחרת העתודה שסיימה במקום ה-15 באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 שנערכה בשנת 2013 בטאלין. באליפות שנערכה ב-2014 בהירקליון, בה סיימה הנבחרת במקום השביעי, היה מהשחקנים הבולטים, עם 8.7 נקודות בממוצע למשחק.
בקיץ 2015 חתם גוט במכבי ראשון לציון. במהלך עונת 2015/2016 שיחק גוט 6.9 דקות וקלע 2.7 נקודות, כשקבוצתו זכתה באליפות הראשונה בתולדות המועדון.
בקיץ 2016, חתם על חוזה לשנתיים בעירוני נס ציונה, היורדת הטרייה לליגה הלאומית. בעונת 2016/2017 שיפר גוט משמעותית את אחוזי הקליעה שלו, עם 12 נקודות למשחק. הוא היה חלק משמעותי בחזרתה של נס ציונה לליגת העל לאחר ניצחון 3:0 על הפועל באר שבע בסדרת הגמר. גוט שיחק בקבוצה עד סיום עונת 2020.
בעונת 2020/2021 חזר גוט לראשון לציון, ובעונה שלאחריה עבר שוב לנס ציונה.
באמצע עונת 2022/2023 עבר גוט ב"טרייד" מנס ציונה להפועל גלבוע גליל, תמורת צוף בן משה.
חייו האישיים

גוט הוא בנו של כדורסלן העבר והמאמן דני גוט ושל כדורסלנית העבר פנינה גוט. הוא אחיינו של המאמן דייוויד בלאט ובן דודו של השחקן תמיר בלאט.
אחותו ירדן, גם היא כדורסלנית, משחקת בהפועל פתח תקווה ושיחקה בנבחרת הנערות.
אחיו הצעיר גלעד גם הוא כדורסלן.
הערות שוליים

↑  סתיו איפרגן, טרייד בליגת העל: גולן גוט יעבור לגלבוע/גליל, צוף בן משה לנס ציונה, באתר ynet, 15 במרץ 2023
אריאל כהנא

| --- | --- |

 לידה:  4 באוקטובר 1973 (בן 51) ח' בתשרי ה'תשל"ד ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת אור עציון 
 עיסוק:  עיתונאי
 מעסיק:  "מקור ראשון", nrg, "ישראל היום"
 תחום סיקור:  מדיני
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  ArielKahana3000
 טוויטר:  arik3000
 טלגרם:  Ariel_Kahana
 אתר רשמי
 
אריאל כהנא (נולד בח' בתשרי ה'תשל"ד, 4 באוקטובר 1973) הוא איש תקשורת ישראלי, עיתונאי ופובליציסט. שימש ככתב המדיני של עיתון "מקור ראשון" וכתב באתר nrg. במאי 2018 מונה לכתב המדיני של עיתון "ישראל היום". זוכה פרס בני ברית לשנת 2022. החל מ-2023 הוא משמש גם פרשן "ישראל היום" לענייני ארצות הברית.
ביוגרפיה

נולד בירושלים למיכאל, ניצול השואה יליד צ'רנוביץ, שעלה ארצה באניית המעפילים כנסת ישראל, ולרבקה (לבית ויסברג), ניצולת שואה ילידת אמסטרדם. אחיו הוא תת-ניצב אלעזר כהנא, היועמ"ש למשטרת ישראל. ב-1977 הצטרפה משפחתו לגרעין המייסד של בית אל. למד בישיבת בני עקיבא מטה בנימין בבית אל ובישיבת ההסדר אור עציון. שירת כתותחן טנק בחטיבה 500 של חיל השריון. ב-2002 השתתף כחייל מילואים במבצע חומת מגן.
את דרכו העיתונאית החל ב-1996 כעורך ומגיש יומני חדשות ברדיו ערוץ 7. בין היתר ראיין את ראשי הממשלה יצחק שמיר ואריאל שרון, שרים, חברי כנסת ואנשי ציבור, הביא את העדות הראשונה בעברית מאסון קריסת מגדלי התאומים. בהמשך שימש ככתב פרלמנטרי מטעם ערוץ 7.
במקביל, פרסם כתבות ותחקירים בהצופה וירחון המתנחלים נקודה. ב-2006 הצטרף ככתב ועורך כלכלי למקור ראשון. ב-2009 החל כהנא לשמש הכתב המדיני של מקור ראשון, ובהמשך של מעריב ואתר nrg. ב-2018 עבר לשמש הכתב המדיני של "ישראל היום".
בשנת 2023 החל לשמש פאנליסט בנושא המדיני ובנושא יחסי החוץ במהדורת החדשות המרכזית של עכשיו 14.
מלבד עבודתו העיתונאית כהנא שימש מורה לכתיבה עיתונאית במכללת הרצוג וכחבר מליאת מועצה אזורית מטה בנימין.
נשוי ללימור, מורה, ואב לשבעה. הוא מתגורר בגבע בנימין, שם הוביל הקמת בית ספר קהילתי-תורני וחבר בוועד המקומי.
בעל תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בלימודי תקשורת מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה > עבודה עיתונאית

הוא סיקר רבים מהאירועים המרכזיים שעברו על ישראל בשנים אלה, כגון ההתנתקות בגוש קטיף ובצפון השומרון, הרס תשעת הבתים במאחז עמונה, מלחמת לבנון השנייה, מבצע צוק איתן, ושחרור גלעד שליט. בזירה המדינית סיקר התפתחויות מדיניות משמעותיות רבות, בכלל זה מפגשי נתניהו עם נשיאי ארצות הברית ברק אובמה ודונלד טראמפ, טקס חנוכת שגרירות ארצות הברית בירושלים, מעמד ההכרה האמריקנית בריבונות ישראל על רמת הגולן וטקס השקת עסקת המאה. כמו כן השתתף בעשרות מפגשים של ראש הממשלה בנימין נתניהו עם מנהיגים זרים ברחבי העולם ובישראל, בכלל זה נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ואחרים. כהנא סיקר עצרות כלליות של האו"ם, מפגש פסגה של ברית נאט"ו וכנסים ברחבי העולם.
בשונה ממרבית עמיתיו לתחום הסיקור המדיני, כהנא נקט קו לאומי וניצי. הוא דחה את הטענות שנפוצו בשנים 2010 והלאה, כאילו ישראל סובלת מבידוד מדיני, הצדיק את מדיניות נתניהו לחזק את קשרי ישראל עם מעצמות אסיה, ושלל את הדרישות לוותר על שטחים ביהודה ושומרון בשל הלחץ הבינלאומי. ככלל, כהנא נקט גישה אוהדת כלפי מדיניות נתניהו במרבית התחומים, למעט היקפי הבנייה הנמוכים בתקופתו בירושלים, יהודה והשומרון. כמו כן, כהנא תקף באופן עקבי את עצימת העיניים הישראלית מההתחמשות המחודשת של חמאס, לאחר כל מבצע נגדו, והיה בין היחידים לעשות זאת.
כהנא ראיין אישי ציבור רבים בישראל ומחוצה לה, בכלל זה ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ, שר החוץ האמריקני מייק פומפיאו, קנצלר אוסטריה סבסטיאן קורץ, שגרירי ארצות הברית בישראל, דן שפירו ודייוויד פרידמן, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, מייק פנס, המתמודדים הרפובליקנים על נשיאות ארצות הברית, רון דה סנטיס, וויווק רמסוואמי.
כהנא מבקר את האקטיביזם השיפוטי וטוען שיש לערוך רפורמה בתפקוד מערכת אכיפת החוק בשל אוזלת ידה באזורים רבים בארץ.
כהנא משתתף בכנסים וועידות בארץ ובעולם ומרואיין קבוע בכלי תקשורת ישראלים וזרים. כמו כן הוא מייחס חשיבות רבה לקשרי ישראל והתפוצות, ובין היתר השתתף ב"עימות הגדול" של הוועד היהודי האמריקני ב-2023.
בשנת 2016 פרסם את החוברת "מיקרופון, מקלדת והמקורות: 50 ערכים על עיתונאות ויהדות".
ביוגרפיה > תחקירים וסיפורים בולטים

ב-2009 פרסם כהנא שארגוני השמאל בצלם, עדאלה, האגודה לזכויות האזרח, שלום עכשיו, יוזמת ז'נבה, מחסום ווטש ושוברים שתיקה מקבלים מימון ממדינות זרות החברות באיחוד האירופי. פרסום זה היה אחד הגורמים שהניעו את הכנסת לחוקק את חוק חובת גילוי לגבי מי שנתמך על ידי ישות מדינית זרה.
ב-2018 פרסם תחקיר משלים על פעילותה רחבת הממדים של מועצת הפליטים הנורווגית (אנ') לסיכול מדיניות התכנון והבניה של ישראל במרחב ירושלים, יהודה והשומרון.
ב-2012 חשף את "דו"ח ועדת המאחזים" בראשות השופט אדמונד לוי על מעמדה המשפטי של ישראל ביהודה ובשומרון
ב-2015 פרסם את הצהרת ראש הממשלה בנימין נתניהו "בתקופתי לא תקום מדינה פלסטינית".
ב-2015 פרסם את פרשת "הדיפלומטים המצייצים" שחשפה כי דיפלומטים ישראלים בשגרירויות בעולם לא רק שאינם מגבים את עמדת ממשלת ישראל. אלא אף תוקפים אותה ומבטאים את עמדתם האישית ברשת החברתית טוויטר.
בשלהי 2016 כהנא התלווה בלעדית ליום עבודה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו כולל טיסה במסוק חיל האוויר לשדה בוקר.
לקראת תחילת כהונת טראמפ חשף את התכנית המדינית של נתניהו לזירה הפלסטינית והערבית.
כהנא פרסם לראשונה את החלטת ממשל טראמפ לפרסם את 'עסקת המאה'.
ב-2016 ושוב ב-2020 פרסם את הנכונות התקדימית של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין להטיל וטו להגנת ישראל במועצת הביטחון.
ב-2019 היה בין העיתונאים הישראלים הבודדים שנכנסו בגלוי לנסיכות בחריין לסקר את סדנת בחריין.
כהנא היה מהראשונים לקרוא להחלת ריבונות ישראל בשטחי C ולצאת נגד תופעת תג מחיר.
באפריל 2021 קרא לנתניהו "להתגמש" ולאפשר למועמד אחר להקים ממשלה לאומית בעקבות המשבר הפוליטי.
באר מנוחה

|  מיקום המעיין |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מחוז:  מחוז הדרום
 אזור:  הערבה
 קואורדינטות:  30°18′21″N 35°08′00″E﻿ / ﻿30.305777089632°N 35.133422890131°E﻿ / 30.305777089632; 35.133422890131
 גישה למעיין
  (למפת דרום הנגב מוגדלת) באר מנוחה(למפת דרום הנגב רגילה) באר מנוחה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום באר מנוחה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום באר מנוחה he
 
באר מנוחה היא באר בערבה, כ-150 מטר מערבה לכביש 90 וכ-90 קילומטר מצפון לאילת. מקור השם בשמה הערבי של הבאר, ביר אל מליחה (הבאר הטובה - בגלל כמות המלחים הנמוכה שבמים).
הבאר ממוקמת לרגלי גבעות מנוחה ואחיותיה שמצפון וממערב להן, והן עשירות במצוקים בולטים. הבאר היא קדומה אך בתקופה המנדטורית שופצה ונבנתה בתוך מבנה בטון. בעת סלילתו של כביש הערבה, הוקם במקום מחנה עבודה. כן שימשה בעבר תחנת יציאה לבני נוער הרפתקניים, שניסו להגיע בסתר אל פטרה שמעבר לגבול, במרחק 30 ק"מ מזרחה. במקום שתי אנדרטאות לזכר הנופלים בעת ניסיונם זה. השרידים במקום הם מתקופת הברזל והמקום שימש כנקודת שיירות שעברו לכיוון סיני. ליד הבאר, על גבעה רמה, נמצאים שרידי מצד נבטי מהמאה הראשונה. צורתו הייתה מלבנית וממדיו: 18 על 21.5 מטר. בתוכו חדרים ברוחב 3 מטר הערוכים סביב חצר רחבה. בתקופה הרומית הוקם מעל שרידי המבנה הנבטי מגדל שמידותיו 9.5 על 9.5 מטר ובו 3 חדרים.
בינואר 1945, באר מנוחה שימשה כנקודת חניה לילית למסע ה-14 לאום רשרש, אך בפועל משלחת החקר והמודיעין לנה בסמוך לה, ואליה הגיעה רק למחרת.
בקיץ 1956 התרחשה סמוך לצומת התקפת מחבלים (פדאיון), על אוטובוס שעשה דרכו לאילת. בהתקפה נהרגו 4 אנשים: 3 חיילים שליוו את האוטובוס ברכב צבאי, ונוסעת באוטובוס.
בשנת 1981, אפשרה המדינה לשמעון (כושי) רימון להקים בסמוך לבאר מנוחה, בקילומטר ה-101, פונדק דרכים, הצופה אל פטרה, אליה הצליח להגיע הבעלים בשנת 1959 ולחזור בשלום. הפונדק משמש את יעודו עד היום. צומת מנוחה הנמצא בסמוך, מחבר את כביש 90 עם כביש 40 המגיע מבאר שבע, באמצעות כביש 13 לצומת ציחור.
ראו גם

הסלע האדום (שיר)
הערות שוליים

↑  כל מקום ואתר: מדריך לכל מקום ואתר בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, מהדורה 20, 2005, עמ' 37. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
↑  אלי אלון, התקפה ב-1956 על האוטובוס באזור באר מנוחה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 בינואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404251705171
אסלום השומרונים בכפייה

אסלום השומרונים בכפייה היא תופעה היסטורית בעלת מספר מוקדי התרחשויות במציאות שלאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל והכיבוש המוסלמי של המזרח הקרוב, שבגינם חלה דעיכה דמוגרפית קיצונית ביותר של השומרונים עד כדי הגעתם לפסע מהכחדה. גישת חלק מן השומרונים מדברת על השלמה בצער על אובדן השומרונים שאוסלמו ושלא ישובו לדת אבותיהם.
היסטוריה > התקופה האומאיית, ראשית הכיבוש הערבי-מוסלמי של המזרח הקרוב

האסלאמיזציה של אוכלוסיית הארץ התרחשה בשלבים: תחת שלטון בית אומייה (640–750) ננקטת מדיניות של שיערוב בארץ ישראל שמטרתה החדרת התרבות והשפה הערבית בקרב האוכלוסייה במקום התרבות היוונית-נוצרית, אך לא פעלו לאיסלום האוכלוסייה; כאשר השומרונים בארץ ובקהיר ובדמשק מנו כ-350,000 נפש.  למרות שהשומרונים קיבלו את פניהם של הכובשים הערבים והמוסלמים בברכה, בתקווה שיטיבו עמם לאחר האלימות הנוראית שהפעילו כנגדם הנוצרים הביזנטיים, לפי אל-באלדורי, בימי אל-מאמון יצאה תעמולת הסתה הטוענת כי "יהודי סמארה (ככל הנראה כינוי לשומרונים, שהמוסלמים חשבו לעדה יהודית) הם הגרועים שביהודים, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה מוסרית" - מה שמעיד שהמוסלמים החליטו להתמקד בשומרונים כיעד לכיליון.
היישוב השומרוני בכפר קדום הוסיף לשגשג עד לתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, ונראה שתושביו השומרונים אולצו להתאסלם, ובחלקו שרד היישוב ברציפות מאז.
הכפר פרח'ה יושב בידי שומרונים לפחות עד הכיבוש הערבי, וכנראה שגם במהלך שלטון בית אומיה; סביר להניח שנכפה עליהם להתאסלם בידי הכובשים המוסלמים.
היסטוריה > התקופה העבאסית

בתקופת השלטון העבאסי (750–942) התחזקה הקנאות הדתית והחלה אכיפה קפדנית יותר של "תנאי עומר", מערכת התקנות נגד הלא-מוסלמים. המדיניות שמה דגש על הזהות המוסלמית ולא על הזהות הערבית, למרות שאישים שמוצאם מחצי האי ערב נהנו בתוך המערכת הזאת להעדפה.
בתקופה העבאסית חדרו אל השומרון, שבו התרכזו מימי קדם השומרונים ו שרידיהם לאחר מעשי הטבח שחוו מידי הנוצרים-הביזנטיים, המוני מהגרים מן השבטים הערבים שצבאו על הלבנט, והיא מוצעת כתקופה הראשונה שבה הוחל על השומרונים תהליך של אסלום המוני בכפייה שכלל מעשי שוד, אונס, רצח, כליאה של גברים, נשים וילדים שומרונים בבתי הכלא תוך כדיי הרעבה וגרימת התייבשות בזדון שהובילו לאנרכיה וערערו את ביטחונם האישי של השומרונים, שרבים מהם מצאו את מותם במאסר העבאסי; את כל הזוועות הנ"ל ביצעו העבאסים ב-830 תחת המורד בשלטון אל-מאמון, אבן פראסה, ששנא את השומרונים ודרש להשמיד את דתם וזהותם הלאומית בעבור האסלאם, הכרוניקות השומרוניות מספרות שהגזירות בוטלו לאחר מותו וכי היו שומרונים שיצאו מהאסלאם ושבו בהיתר השלטון לדתם המקורית. מינויו של מסרור אבן אבי עאמר למושל אזור שכם, הקל על השומרונים זמנית, אולם גם הוא נרצח על ידי מתנגדיו והשומרונים שבו לחוות אנרכיה, הם הצליחו לקנות לעצמם מידת שקט וביטחון בתשלומי שלמונים.
התהליך של אסלום השומרונים באונס תחת העבאסים המשיך עם הח'ליף אל-מעתצם (833-842); ועם הח'ליף אל-מתוכל הראשון (847-861) שהחריף את ההגבלות על הד'ימים ועם אחמד אבן טולון שעלה לשלטון ב-878. השומרונים התמעטו בגלל פעולותיהם של אלה, ואת מקומם בכפרים וביישובים השומרוניים תפסו המהגרים הערבים והמוסלמים הלא-ערביים.
היסטוריה > התקופה הפאטימית

בתקופת השושלת הפאטימית (942–1099) נגזרו גזרות קשות נגד הלא-מוסלמים ורבים היגרו מארץ ישראל ומהלבנט או שנכנעו והמירו את דתם. בקרב הנוצרים הגיעה ההתאסלמות לכ-50% ובקרב היהודים לא הייתה תופעה של התאסלמות אלא במקרים בודדים משיקולי תועלת. התאסלמות קבוצתית רחבה אירעה רק בקרב העדה השומרונית, שלא נהנו מהגנה של מי מהקבוצות האחרות מפני הפורענות המוסלמית-ערבית נגדם (הנוצרים היו אויבים מרים של השומרונים שטבחו בהם עוד בטרם הכיבוש המוסלמי-ערבי והיהודים היו קבוצה שמספרה הדמוגרפי התדלדל בשל לחצים זהים מצד האימפריה הביזנטית שגרמו לרובם להגר אל מחוץ לארץ ישראל כפי שמתועד במשנה ובתלמוד).
הגאוגרף הערבי בן המאה ה-10 מוקדסי הזכיר בכתביו דרך באזור רמלה בשם דרב דג'ון, שהובילה לכפר דג'ון שבו היה מסגד שישי. במקום אחר, הוא כותב שרוב תושבי העיירה בית דג'אן בזמנו היו שומרונים. באותה העת, אחד משמונת שערי העיר רמלה נקרא באותו השם, דג'ון.
היסטוריה > התקופה האיובית

אימאתין בנפת קלקיליה דהיום היה כפר שומרוני, ועל-פי מסורת שנמסרה במאה ה-20 מפי הכהן גדול השומרוני, צלאח א-דין אילץ 200 מתושבי הכפר להתאסלם (200 בערבית: مائتان - מיאתן) לאחר שכבש את הארץ במאה ה-12.
היישוב בית וזן נמצא במקום שבו התקיים היישוב הקדום "בית זין". לפי המסורת השומרונית גרו ביישוב הקדום שבע משפחות שומרוניות שנאלצו להתאסלם ומכאן שמו של היישוב (האות העברית ז' פירושה שבע).
על פי יצחק בן-צבי, כהן בשם יצחק בן אברהם שגר במרדה עבר לעזה, ככל הנראה בימי צלאח א-דין; הוא משער כי היישוב השומרוני במקום התקיים עד אותה התקופה.
היסטוריה > התקופה הממלוכית (מאות 13–15)

ב-1260 הביס הסולטאן הממלוכי בייבארס את המונגולים שחדרו לארץ אל שטחים שהיו תחת השלטון האיובי והחל בחיסול השלטון הצלבני בארץ. הממלוכים, כמוסלמים חדשים, היו קנאים לדת האסלאם וקיבלו את מרותם של אנשי הדת שנתמכו על ידי הציבור הרחב. התגברות הקנאות הדתית הביאה לרדיפות ולפרעות בבני החסות, לפגיעה בנפש וברכוש, להריסת בתי כנסת וכנסיות ולפרסום תקנות המפלות לא-מוסלמים. הממלוכים נקטו מדיניות של אסלום בכפייה של הרוב הנוצרי-מזרחי והשומרונים. לקראת סוף המאה ה-14 הייתה הרעה נוספת במדיניות כלפי הלא-מוסלמים, לאחר השתלטותם של הצ'רקסים על הממלכה הממלוכית. פועל יוצא מכך היה צניחה בתעשיית היין שעד אז הייתה ענפה ומשגשגת בארץ ישראל.
אהרן בן מניר, מנכבדי העדה השומרונית, אוסלם באונס בערוב ימיו, אך שמר בסתר על דת אבותיו.
בחג'ה מתגוררת חמולה הידועה בשם "אל-ציפי". נטען כי תושבי המקום סבורים שחמולה זו מקורה במשפחה שומרונית בשם ציפור המטרי שככל הנראה התאסלמה בימי הביניים.
אסתר אייזן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בפברואר 1929 לודז', הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  2014  (בגיל 84 בערך)
 לאום:  ישראל ישראל
 תחום יצירה:  פיסול   סופרת   משוררת
 
אנדרטת השואה בכפר סבא, יצרה אסתר אייזן
אסתר (טושיה) אייזן (1 בפברואר 1929 – 20 במרץ 2014) הייתה פסלת, סופרת ומשוררת ישראלית. הקימה שש אנדרטאות להנצחת קהילות יהודיות בפולין שהוכחדו בשואה, ביניהן לזכר לודז', העיר שבה נולדה וגדלה. חמש ניצבות בבית העלמין בחולון ואחת, המוקדשת לשואה, הוקמה בכפר סבא.
ביוגרפיה

אייזן נודלה וגדלה בלודז', בתם של רוז'קה (נולדה ב-1902) ופליק ציגלברג (נולד ב-1899). רוז'קה הייתה אשתו השנייה של אביה. בעבר היה נשוי לאחותה של רוזקה, איתה נולד לו בן זכריה סאלק (נולד ב-1915). אביה היה סוחר. בהיותה בת 11, בשנת 1940, גורשה לגטו לודז' עם בני משפחתה ומצאה עצמה חיה בחדר אחד עם חמישה בני משפחה ואדם זר נוסף. בגטו, אחיה הגדול גווע ברעב ואמה נשלחה למחנה ההשמדה חלמנו. באוגוסט 1944 גורשה עם אביה מהגטו לאושוויץ, שם הופרדה מאביה. לאחר 10 ימים באושוויץ נשלחה לעבודת כפייה במחנה בומליץ(אנ'), כעבור חודש הועברה לברגן בלזן וכעבור עוד חודש למחנה אלסניג, ובו עבדה עד אפריל 1945.
עם התקרבות בנות הברית הועמסו האסירות על רכבות, ללא מזון ומים, למקום אחר בגרמניה. הרכבת הופצצה ורבים נהרגו. האסירות נמלטו כדי לתפוס מחסה ושבו אל הקרונות תחת ירי של החיילים הגרמנים. היא ברחה עם חברה אל היער. כשחזרו למחרת לקרונות המופצצים, נודע להן כי הגרמנים ריכזו 100 אסירות בתוך מבנה והציתו אותו על יושביו. בתום מלחמת העולם השנייה שבה לפולין. לאחר פוגרום קיילצה ברחה מפולין. בדרך הכירה את יעקב-טוביה (קובה) מרנץ. השניים נישאו במחנה עקורים ברגן בלזן. בני הזוג עלו לישראל ב-22 במאי 1948. טוביה התגייס מיד לצה"ל ושירת ביחידת פשיטה והשתתף בקרבות בנגב. בעת מבצע חורב באזור ואדי אביד, נשאר לתקן זחל"ם שהתקלקל. כהשיירה יצאה לפעילות הוא נהרג ב-28 בדצמבר ונקבר בחלוצה. ב-20 ביולי 1949 הועבר לקבורה בבית הקברות הצבאי בחיפה. היא נישאה בשנית לרומק, ידיד נעורים מלודז', ולזוג נולדו שלושה ילדים ושני נכדים. על מנת להתמודד עם אובדנה החלה לעסוק באמנות והפכה לפסלת וסופרת.
למדה פיסול בהדרכתו של רודולף להמן. במהלך השנים הוצגו פסליה במוזאונים ובתערוכות בארץ ובעולם. יצירותיה מוצגות במקומות שונים, בהם מוזיאון ישראל. בשנים 1978–1990 יצרה שש אנדרטאות לזכר קהילות יהודיות מפולין שהוכחדו בשואה, בין השאר לזכר הקהילה בלודז'. חמש מהן ניצבות בבית העלמין בחולון והשישית ממוקמת בכפר סבא. האנדרטה הראשונה הייתה לזכר קהילת לודז', את הלוט הסיר נשיא המדינה היוצא פרופ' אפרים קציר בן העיר. נוסף על כך, עסקה גם בציור ובכתיבה.
בשנים 2003–2005 כיהנה בתפקיד ממלאת מקום יושב ראש אגודת הסופרים העברים.
בשנת 2004 הדליקה אייזן אחת משש המשואות בעצרת הפתיחה הממלכתית ביד ושם ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
פרסים

בשנת 2005 זכתה בפרס ראש הממשלה על שם לוי אשכול, פרס היצירה.
פסליה > אנדרטאות

לזכר קהילת יהודי לודז' (1978) בבית העלמין בחולון
לזכר קהילת יהודי טומשוב מזובייצקי (1980), נמצאת בבית העלמין בחולון
לזכר קהילת יהודי פלוצק (1981), נמצאת בבית העלמין בחולון
לזכר יהדות אפטא (1982), נמצאת בבית העלמין בחולון
לשואה (1990), נמצאת ברחוב נורדאו 77, בכניסה לבית העלמין בכפר סבא
ספריה

יקום איש (ספר שירים) - הוצאת עקד, 51986
בית בכיכר הלחם (ספר שירים) - 1993
בעד ציפת גוף וגרעין (ספר שירים) - 1996
מוצאי חול - ספרי עיתון 77, 1998
אמי תפרה כוכבים (רומן אוטוביוגרפי) - הוצאת כרמל, 2003
עוד היה מבקש להמריא ספרי עיתון 77, 2006
במזל עקרב - הוצאת גוונים, 2012
תערוכות > קבוצתיות

1971 - תערוכת ציור ופיסול בבית התרבות לצעירים של כפר סבא
1972 - ישן וחדש באוסף המוזיאון - מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1975 - תערוכות קיץ - מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
2002 - בראשית - סטודיו אמן, בית ספר וגלריה לאומנויות, חדרה, מוזיאון בית התנ"ך, תל אביב
2003 - סולם יעקב - בכחול לבן - מרכז מולדובן יד התשעה, הרצליה
2013 - דם המכבים: זיכרון ושכול באמנות ישראל - מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע
תערוכות > יחיד

1969 - אסתר אייזן - תערוכת פסלים, הגלריה לאמנות על שם צ'מרינסקי
גלריה

האנדרטה לזכר קהילת יהודי לודז' בבית העלמין בחולון
האנדרטה לזכר קהילת יהודי פלוצק בבית העלמין בחולון
הערות שוליים

↑  קהל אלפים מכל רחבי הארץ, מעריב, 9 באוקטובר 1978
↑  לודז', באתר למרכז הארגונים של נצולי השואה בישראל
↑  טומשוב-מזובייצק, באתר למרכז הארגונים של נצולי השואה בישראל
↑  פלוצק, באתר למרכז הארגונים של נצולי השואה בישראל
↑  אופטוב-קילצקי, באתר למרכז הארגונים של נצולי השואה בישראל
↑  אנדרטת השואה, באתר למרכז הארגונים של נצולי השואה בישראל
↑  מרים טל, תערוכה בכפר סבא - שלושה בציור ובפיסול, למרחב, 12 במרץ 1971
↑  תערוכת ציור ופיסול, על המשמר, 18 בפברואר 1971
↑  תערוכה - אסתר אייזן פיסול
↑  צלילה אורגד, תערוכות - אסתר אייזן, על המשמר, 14 בנובמבר 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302481905171  BnF: cb14625896f (data)  ISNI: 0000 0000 6656 6390  LCCN: nr93035913  ULAN: 500486133  VIAF: 12560258   WorldCat (עם VIAF): 12560258