stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוטן מתוק בקרקס
היסטוריה

הלהקה הוקמה על ידי הסולן גדי אלטמן יליד קיבוץ מגל והגיטריסט אלעד גזית.
בהקלטת אלבומה הראשון, "כל מה שנשאר", חברי הלהקה היו: גדי אלטמן (שירה וגיטרה), גלעד אפרת (גיטרה בס), דני וייצפלד (גיטרה) עידן רייכל (קלידים וקולות) ורוני הוד (תופים).
לאחר הקלטת האלבום הראשון פרשו מהלהקה רייכל, וייצפלד ואפרת. אלעד גזית פרש עוד קודם ועבר לניו יורק. מספר שנים מאוחר יותר, צירף אלטמן אל הלהקה את מאור שטרית בגיטרה בס, ירון מיטלמן בגיטרה ואריאל קשת-אליאן (בנם של ששי קשת ויונה אליאן) בקלידים. מאוחר יותר החליף אותו אייל "פרסון" שחר.
ב-2003 יצא אלבום הבכורה של הלהקה, "כל מה שנשאר". שיר הנושא של האלבום, מספר 13 מתוך 15, שנקרא גם "כל מה שנשאר" היה ללהיט בתחנות הרדיו. בנוסף, השיר האחרון בדיסק, "את לא לבד", זכה בתקופה מאוחרת יותר לקאבר על ידי להקת הפיל הכחול.
ב-2005 יצא האלבום השני של הלהקה, "יום עדין". מתוכו יצאו כסינגלים השירים "הרגע" ו"אלמוג". באלבום השתתפו מספר זמרים אורחים, בהם מיקה שדה, גבע אלון ואמילי קרפל.
ב-2016 יצא האלבום השלישי של הלהקה, "3".
ב-2023 יצא האלבום הרביעי של הלהקה, "בוץ".
חברי ההרכב כיום

גדי אלטמן - שירה וגיטרה
מאור שיטרית - גיטרה בס
ארז ברעם- גיטרה
אלון מוטקין - קלידים
אלדר משה - תופים
חברי ההרכב בעבר
אביב בונן - תופים
ניר וטשטיין (רפפורט) - תופים
רוני הוד - תופים
אלעד גזית - גיטרה
יפתח שחף - גיטרה
ירון מיטלמן - גיטרה
יוחאי פורטל - גיטרה
אייל "פרסון" שחר - קלידים
אריאל קשת-אליאן - קלידים
דני וייצפלד - גיטרה
גלעד אפרת - גיטרה בס
עידן רייכל - קלידים ושירה
דניאל דור - גיטרה
דיסקוגרפיה

כל מה שנשאר (2003)
יום עדין (2005)
3 (2016)
בוץ (2023)
פקודת נ.ק.ו.ד. 00447

פקודת נ.ק.ו.ד. 00447 (ברוסית: Оперативный приказ народного комиссара внутренних дел СССР № 00447 «Об операции по репрессированию бывших кулаков, уголовников и других антисоветских элементов, פקודה מבצעית של קומיסר העם לענייני פנים בהקשר לרדיפת קולאקים, פושעים ובעלי דעות אנטי-סובייטיות נוספים) - פקודה סודית של נ.ק.ו.ד. מ-30 ביולי 1937 שלפיה הוצאו להורג 390 אלף אנשים ו-380 אלף נשלחו למחנות גולאג. הפקודה הייתה הבסיס למבצע הגדול של הטיהורים הגדולים. הפקודה נחשפה בשנת 1992 כאשר פורסמה במלואה בעיתונות. בניגוד למשפטי מוסקבה הפקודה התייחסה לאזרחים רגילים. כתבי אישום הוצאו על ידי גוף חוץ משפטי בראשות נציג נ.ק.ו.ד.
רקע

לאחר סיום מדיניות הנא"פ התרחב מעגל האזרחים הסובייטים שהיו תחת לחץ השלטונות. המצב החמיר עוד יותר בעקבות המדיניות של חיסול מעמד הקולאקים והקמת קולחוזים באופן גורף ומואץ. במקביל לתיעוש מואץ של המדינה הדבר הביא לכך שבמהלך 1926–1939 כ-23 מיליון אנשים עברו מהכפר לעיר. הדבר החמיר עוד יותר את הקשיים באספקת מזון לתושבי הערים ולעליה ברמת הפשיעה בערים. תחילה הוחלט על העברה של תושבי הערים הלא רצויים (לפי עמדת השלטונות) מן הערים אל יישובים מיוחדים, אומנם לפי נתוני המיליציה כ-700 אלף איש עזבו את היישובים המיוחדים וחזרו לערים. ניקולאי יז'וב טען שמצב זה לא יכול להמשיך ועלול להוות סכנה לקיום המדינה.
בעקבות קבלת החוקה החדשה בסוף 1937 היו צריכות להתקיים בחירות. בהתאם לחוקה, לראשונה ניתנה זכות בחירה לכל אזרחי המדינה והבחירות היו חשאיות. אף על פי שמעשית זכויות אלו לא מומשו, המנגנון המפלגתי חשש מאיבוד שליטה.
בנוסף למצב המתוח במדינה, היו גם בעיות מחוץ לגבולות ברית המועצות. השלטון הסובייטי חשש מהמדיניות של גרמניה ויפן. התעמולה הסובייטית דיברה באופן נרחב על קיום מרגלים, מחבלים שמחלישים את המדינה. ברחבי המדינה נערכו מספר משפטי ראווה נגד מתנגדי המשטר והם הוצגו כאשמים בכל הבעיות בכלכלה. התעמולה כל הזמן דיברה על קיום גיס חמישי בתוך המדינה והצורך בגילוי אויבי העם.
הכנות

ב-3 ביולי 1937 יוסיף סטלין שלח לניקולאי יז'וב וראשי הממשל האזורי מברק שבו ציין את הצורך בתחילת מאבק רחב נגד "אויבי העם" ודרש תוך חמישה ימים להכין תשתית כדלקמן:
להכין רשימות של אנשים המיועדים להוצאה להורג ולגירוש.
להתארגן להקמת "שלישייה" ("טרויקה") שתכלול נציג נ.ק.ו.ד., ראש סניף המפלגה המקומי ונציג התביעה. השלישייה הייתה אמורה לנהל את הכנת כתבי האישום.
להעביר למוסקבה את מספר האנשים ברשימות האמורות והרכב ה"שלישייה".
ראשי הממשל ונ.ק.ו.ד. מקומיים לא עמדו במטלה במועד, אך לקראת סוף חודש יולי התשתית והשלישיות היו מוכנות. הרשימה הגדולה ביותר הועברה על ידי מזכיר המפלגה במוסקבה ניקיטה חרושצ'וב והיא כללה 8,500 אנשים המיועדים להוצאה להורג ו-32,805 מיועדים לגירוש.
למוסקבה הגיעו בקשות רבות להגדלת המכסות וקבלת היתר לכלול ברשימות את אנשי הכמורה. על פי הכלל הפוליטביורו היה מאשר את הבקשות.
ב-16 ביולי במוסקבה נערך כינוס של אנשי נ.ק.ו.ד. שהיה מיועד לתאום בין כל הגורמים ליישום הפקודה.
הדמות המרכזית בהכנות היה מיכאיל פרינובסקי, הסגן של יז'וב. במהלך חודש יולי הוא נפגש מספר פעמים עם סטלין ותיאם איתו את תוכן הפקודה. הגרסה הסופית הועברה בסוף יולי ואושרה.
תוכן הפקודה

בחלק הראשון ניקולאי יז'וב ציין בפקודתו לחיסול מעמד הקולאקים שכל מי שנחשב לאויב המדינה חייב להיענש. במיוחד ציינו את הקבוצות הבאות:
קולאקים שחזרו לאחר סיום תקופת המעצר או נמלטו ממחנות עבודה או הסתתרו מהשלטונות.
אזרחים שהיו בעבר חברים בארגונים שפעלו נגד השלטון
חברי המפלגות השונות ואנשים שעזבו את ברית המועצות וחזרו לתחומיה.
חברי ארגוני הקוזאקים והצבא הלבן
אזרחים שפעלו נגד השלטון, הואשמו ונמצאים במעצר
פושעים פליליים שנעצרו אך טרם הואשמו
פושעים פליליים שנמצאו במעצר והמשיכו בפעילות פלילית.
הפקודה כללה מכסות לפי אזורים שונים שהסתכמו ב-59,200 מיועדים להוצאה להורג ו-174,500 מיועדים למעצר. צוין שהמספרים מהווים הנחיה כללית שניתן לעבור אותה בתאום עם יז'וב. בניגוד להנחיה של סטלין מתחילת החודש, הגירושים הוחלפו למאסרים לתקופה של 8–10 שנים. הפקודה גם כללה הנחיות מיוחדות לטיפול בבני המשפחה של הנאשמים.
תוכן הפקודה > שלישייה

הפקודה כללה הרכב של 64 שלישיות שהוקמו. נציג ה-נ.ק.ו.ד. היה יושב ראש השלישייה והכנת כל החומר לישיבות הייתה באחריות אנשי הארגון. הדבר מראה את תפקידו חשוב של ה-נ.ק.ו.ד. בביצוע המבצע וקביעת הנאשמים.
במהלך פעילות השלישייה השתנה הרכבה ובדרך כלל אנשים שהוצאו מהרכב השלישייה היו נאשמים בישיבותיה הקרובות. בסך הכול היו כ-350 חברי שלישיות.
כתבי האישום בדרך כלל לא היו ארוכים והסתכמו בדף בודד. הישיבות היו בדלתיים סגורות וללא נוכחות הנאשם. לא היה שום מנגנון לערעור ולכן החלטות הוצאו לפועל במהירות. בניגוד למשפטי מוסקבה לא הייתה שום חשיבות להודאות הנאשמים.
יישום הפקודה

המבצע במרכז המדינה החל ב-5 באוגוסט 1937. ברפובליקות של אסיה המרכזית המבצע החל ב-10 באוגוסט ובסיביר ב-15 באוגוסט. לפי התכנון המבצע היה מתוכנן להסתיים תוך ארבעה חודשים, לקראת סוף 1937.
המעצרים נערכו על בסיס צו מאסר אישי. בדרך כלל במהלך חיפוש לא נמצא דבר. מסמכים מפלילים היו יכולים להיות מכתבים מחו"ל, תמונות עם חברי משפחת הצאר, רובי צייד או תחמושת. הנ.ק.ו.ד. היה מכין דף נתונים של הנעצר. דגש מיוחד היה על שורשי המשפחה של הנאשם או פעילות פוליטית בעבר. במקרים רבים היחסים של הנאשם עם השלטון המקומי היו הגורם המכריע.
השלישיות פעלו בקצב חסר תקדים - ב-9 באוקטובר 1937 שלישיית לנינגרד אישרה הוצאה להורג ל-658 אנשים, שלישיית אומסק ב-10 באוקטובר 1937 אישרה 1301 כתבי אישום, מהם 937 הוצאות להורג.
תחילה בוצעה מערכה נגד המיועדים להוצאה להורג. הדבר בוצע לפי שיקולים פרקטיים - מקומות המאסר לא היו מוכנים וההוצאות להורג היו יכולות להביא להקטנת מספר העצורים שכבר היו בכלא.
ב-15 באוגוסט 1937 הוצאה פקודה מס' 00486 לפיה יש לטפל בכל אויבי העם שנשפטו במהלך שנת 1936 והוגדרו דרכי פעולה נגד בני המשפחה של הנאשמים. לפי פקודה זו יכלו בני המשפחה לקבל 5–8 שנות מאסר, ילדים מתחת לגיל 15 היו צריכים לעבור לבתי יתומים וילדים מעל גיל 15 היו יכולים להיעצר בהתאם לשיקול דעת מקומי. בהתאם לפקודה זו נעצרו כ-18 אלף נשים וכ-25 אלף ילדים.
לקראת סוף 1937 לא היה ברור מתי יסתיים המבצע. המכסות להוצאה להורג מולאו ולאנשי השטח לא היה ברור איך להמשיך. בין עובדי הנ.ק.ו.ד. אף החלו דיבורים על בעיית יישום המכסות. כל העובדים שהעלו את הנושא הוענשו. בקרב עובדי התביעה החלו לדבר על הצורך בביקורת משפטית על פעולות השלישיות. זאת בעיקר עקב ריבוי העונשים נגד עובדי המנגנון המפלגתי והממשלתי. על רקע זה הוציא ראש התביעה הכללית אנדריי וישינסקי הנחיה שלפיה עובדי הפרקליטות יכולים לבדוק את כתבי האישום רק במקרים יוצאי דופן.
בסופו של דבר במקום סיום המבצע בינואר 1938 הוכרז על המשכו. בהחלטת פוליטביורו סוכם על המשך המבצע עד לאפריל 1938 והגדלת המכסות ב-48 אלף לגבי הוצאה להורג ו-9,200 לגבי העצורים. כתוצאה מכך, באזורים מסוימים כמעט כל כתבי האישום היו גזר דין מוות. כך למשל באוקראינה הסובייטית ובמולדובה (שאז הייתה חלק ממנה מבחינה מינהלית) במהלך ינואר-יולי 1938 הוצאו להורג 36,393 אנשים ורק 830 נשלחו למאסר. ב-27 ביולי 1938 פרינובסקי ביקש להגדיל את מכסת אזור המזרח הרחוק לגבי הוצאה להורג ב-15 אלף ועצורים ב-4 אלפים. תוך ארבעה ימים אושרה בקשתו על ידי הפוליטביורו.
במשך כל תקופת המבצע למוסקבה היו מגיעות בקשות להגדלת המכסות שבדרך כלל נענו בחיוב. עד היום לא ידוע על אף מקרה של בקשה להקטנת המכסה, למרות שהאפשרות לבקשה זו הייתה קיימת בפקודה המקורית.
הפקודה דרשה מראשי נ.ק.ו.ד. האזוריים לשלוח למוסקבה דו"חות על קצב הביצוע כל חמישה ימים. על בסיס דיווחים אלו הוכנו דו"חות ארציים. בהתאם לדיווח מ-31 בדצמבר 1937 נעצרו 555,641 אזרחים מהם 239,252 הוצאו להורג ו-314,110 נשלחו לתקופות מאסר שונות. בנוסף לכך, הוצאו להורג 14,600 אנשים שהיו עצורים בתחילת המבצע.
סיום המבצע

לקראת סתיו 1938 החלו להופיע סימנים לסיום המבצע. ב-2 באוגוסט 1938 מונה לברנטי בריה לסגנו של ניקולאי יז'וב. ב-8 באוקטובר 1938 מונתה ועדה מיוחדת בהרכב ניקולאי יז'וב, לברנטי בריה, אנדריי וישינסקי וגיאורגי מלנקוב להכנת דרכים חדשים לביצוע חקירות ופעולת התביעה הכללית.
ב-14 בנובמבר 1938 הוציא הפוליטביורו צו על הפסקת פעילות ה"שלישיות". ב-17 בנובמבר יוסיף סטלין וויאצ'סלב מולוטוב הוציאו צו שבו הם סקרו את הפעילות שנעשתה. הם ציינו שבמהלך המבצע התגלו אלפי אויבי העם שקיבלו עונש הולם וכי נעשתה עבודה מצוינת. יחד עם זאת, נעשו במקרים אחדים שגיאות, בעיקר על ידי אויבי העם, שהצליחו להתברג לשורות עובדי הנ.ק.ו.ד.. כתוצאה מכך, המבצע הסתיים ואף צוין "אשם" בהוצאות המנויות להורג. ב-25 בנובמבר 1938 ניקולאי יז'וב הועבר מתפקידו ובמקומו מונה לברנטי בריה. ניקולאי יז'וב ועוזריו הבכירים הואשמו בבגידה במולדת, ב-10 באפריל 1939 יז'וב נעצר וב-4 בפברואר 1940 הוצא להורג. ב-6 בפברואר הוצא להורג מיכאיל פרינובסקי.
לברנטי בריה החל עם כניסתו לתפקיד בטיהור הנ.ק.ו.ד.. במהלך הטיהור הוצאו משורות הארגון 7 אלפים עובדים (22% בכלל העובדים). במהלך שנת 1939 נעצרו 1,364 עובדים, כל המפקדים הוחלפו. עובדי מנגנון בכירים הוצאו להורג. במהלך זו הוצאו להורג גם 116 חברי ה"שלישיות".
במקביל לטיהור בנ.ק.ו.ד. החל תהליך של בדיקת כתבי אישום של האסירים. התהליך היה איטי ורק מיעוט האסירים שוחרר. לא ידוע על אף מקרה של חנינה של נאשם שהוצא להורג.
לאחר פטירת יוסיף סטלין החל תהליך שחרור האסירים ובמקרים רבים שמם נוקה מכל אשמה. במסגרת זו זוכו גם נאשמים שהוצאו להורג. יחד עם זאת, עוד בשנות ה-80, קיבלו קרובי המשפחות הודעות על פטירת עצורים במהלך מעצר או במחנות העבודה, למרות שהנאשם היה נידון להוצאה להורג. רק החל משנת 1989 החלו לפרסם נתונים אמיתיים לגבי מקום ומועד ההוצאות להורג. אף בתקופת הפרסטרויקה לא הוחלט על ביטול כולל של כל כתבי האישום שהוצאו על ידי ה"שלישיות" וכל מקרה טופל באופן ספציפי.
חקר יישום הפקודה

הפקודה פורסמה לראשונה ב-4 ביוני 1992 ובמהלך יוני-יולי פורסמו מסמכים נוספים. עד אז כל המסמכים היו במסגרת מסמכים סודיים. בנאום הסודי ניקיטה חרושצ'וב לא הזכיר כלל את הנושא מכיוון שהוא היה בין המבצעים.
גילוי מסמכים נוספים הוכיח בצורה ברורה שכל ההליך היה תחת הנחיית המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בכלל ויוסיף סטלין בפרט. אין דעה אחידה לגבי היחסים בין הממסד המרכזי לבין ראשי הממסד המקומי. רוב החוקרים בדעה שהשפעת הממסד המרכזי הייתה חשובה אך לפעילי השטח היה חופש פעולה רחב.
ההיסטוריון האמריקאי פול גרגורי רואה בפקודה הזו "הפקודה האכזרית ביותר של המאה ה-20". בפקודה הזו ניתנו הנחיות ברורות לביצוע פעולות דיכוי אכזריות ללא כל ניסיון להשוואה.
הדף הראשון של הפקודה מס' 00447
הודעת זיכוי משנת 1955
החזית העממית לשחרור תיגראי

| --- | --- |

סמל המפלגה
 מדינה:  אתיופיה אתיופיה
 מנהיגים:  דברה-ציון גברה-מיכאל 
 תקופת הפעילות:  18 בפברואר 1975 – הווה (49 שנים)
 אידאולוגיות:  סוציאליזם דמוקרטי
 מטה:  מקלה 
 
החזית העממית לשחרור תיגראי (TPLF) היא מפלגת השלטון לשעבר וארגון צבאי למחצה באתיופיה, שמוקד כוחו הוא מחוז תיגראי. החל משנת 2020, הארגון נמצא במלחמה עם ממשלת אתיופיה ומוגדר על ידה כארגון טרור.
על אף שיצגה מיעוט קטן, הייתה המפלגה הסיעה הדומיננטית במפלגת האיחדג, לאחר מלחמת האזרחים האתיופית. בבחירות האחרונות לבית הנבחרים האתיופי, שהתקיימו במאי 2010, היא זכתה ב-499 מושבים מתוך 547 מושבים (91%). בבחירות לבית הנבחרים במחוז תיגראי האיחדג זכתה בכל 152 המושבים. ב-2019 פורק האיחדג וראש הממשלה אבי אחמד הקים מפלגת שלטון חדשה, שלא כללה את ה-TPLF. אירוע זה ומשברים נוספים הובילו לעוינות ובסופו של דבר למלחמת אזרחים.
המנהל הכללי של ארגון הבריאות העולמי תאודרוס אדהנום גברה-יסוס היה בעבר חבר בארגון.
שמות

המפלגה מכונה גם הווחת (ህወሓት) (ראשית תבות מתיגרינית: ሕዝባዊ ወያኔ ሓርነት ትግራይ; בתעתיק לעברית: הזבאווי וויאנה חרנת תיגראי) ו-ትህነግ באמהרית. היא מוכרת גם בכינוי וויאנה, ובקרב מבקריה גם בכינוי "ג׳ונטה" (החונטה). היא מפלגה חצי צבאית השלטת במחוז תיגראי כ-50 שנה ומנהלת מרד נגד ממשלת אתיופיה משנת 2020. בעקבות המלחמה הוכרזה על ידי ממשלת אתיופיה כארגון טרור.
היסטוריה

בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 כשאתיופיה הייתה תחת שלטון הדרג, קבוצה של מהפכנים תיגראינים הקימו את הארגון הלאומי התיגראיני. ארגון זה יצר תאים סודיים וערך תעמולה מוגברת באזורים המיושבים בתיגראינים. הארגון הטיגראני היה בין הארגונים החשובים והמשפיעים וגייס תיגראינים רבים למען התקוממות נגד השלטון הצבאי ועצמאות תיגראי. לאחר שהחונטה הצבאית הצליחה לבלום את הארגון הוא קרא להתקוממות צבאית בכל רחבי אתיופיה כנגד המשטר. בפברואר 1975 לאחר שינוי ארגוני וצבאי ארגון זה שינה את שמו ל"החזית העממית לשחרור תיגראי" .בדומה לשעביה הארגון זכה לתמיכה של אויבות אתיופיה במיוחד מצרים וסודאן.
בדומה לארגונים אחרים בהם השעביה האריתראי, הוויאנה (יחד עם התנועה העממית-דמוקרטית האתיופית) נלחמה כנגד שלטונו הצבאי של מנגיסטו היילה מריאם, ושלטה באזורים נרחבים בוואלו ובאגמדיר.
ב-1983, הגוף שהקים את הוויאנה, ייסד גוף פוליטי בשם הליגה המרקסיסטית-לניניסטית התיגראינית על פי מודל מפלגת העבודה האלבנית. הליגה המרכסיסטית הציגה עצמה באתיופיה בשם וויאנה.
הוויאנה הונהג על ידי ועדה מרכזית ופוליטביורו. ארגון הוויאנה חולק לארבעה ארגונים אזורים, מהם שלושה בתיגראי ואחד מחוץ לאתיופיה שפעל במישוריים דיפלומטיים. כל אחד מהארגונים האזורים היה בעל חברי פוליטביורו שתיאמו את הפעולות עם הארגון המרכזי. ארגון החוץ ניהל מאבק דיפלומטי כנגד המשטר האתיופי בעיקר בסודאן, במזרח התיכון, באירופה ובצפון אמריקה.
עקב הצלחת הוויאנה בהשתלטות על אתיופיה ב-1991 וההתמוטטות של השלטון הקומוניסטי באלבניה, הוויאנה נטש את האידיאלוגיה המרקסיסטית-לניניסטית. ההנהגה של הוויאנה טענה שהליגה המרקסיסטית-לניניסית התיגראינית פורקה כאשר הארגון הצטרף לאיחדג שהצליחה להשתלט על אתיופיה לאחר ההתמוטטות הדרג ב-1991. מלס זנאווי, שכיהן כראש ממשלת אתיופיה, היה יושב ראש הסיעה ומנהיגה מ-1979 ועד למותו ב-2012
בנובמבר 2019, איחדג פורק, וראש הממשלה ויו"ר האיחדג, אבי אחמד, מיזג שלוש מהמפלגות המרכיבות אותה (לא כולל ה-TPLF) למפלגת השגשוג החדשה, אשר נוסדה רשמית ב-1 בדצמבר 2019.
בנובמבר 2020 פרצה מלחמת תיגראי בין המפלגה לשלטון הפדרלי. הלחימה התקימה במחוז תיגראי ובמחוזות נוספים.
הערות שוליים

↑  EPRDF Wins 499 Of 547 Federal Parliamentary Seats: NEBE - Ethiopian News
↑  בחירות באפריקה
↑  טורסטאנסון גוסטה, המאבק בתיגראי, עמודים 4-5.
↑  טורסטאנסון גוסטה, המאבק בתיגראי, עמוד 8.
↑  אותו הארגון שהתקומם כנגד הקיסר היילה סלאסי ב-1943. להרחבה ראה: מרד הוויאנה.
↑  טורסטאנסון גוסטה, המאבק בתיגראי, עמוד 8.
| המחתרות במלחמת האזרחים האתיופית |
| --- | --- | --- |
| כללי | המפלגה העממית-מהפכנית האתיופית • התנועה הסוציאליסטית הכלל-אתיופית • החזית העממית-מהפכנית הדמוקרטית |  |
| אריתריאים | החזית לשחרור אריתריאה • החזית העממית לשחרור אריתריאה |  |
| טיגראינים | הארגון לשחרור תיגראי • האיחוד הדמוקרטי-אתיופי • החזית העממית לשחרור תיגראי |  |
| אמהרים | התנועה העממית-דמוקרטית האתיופית • חזית קאפגן הפטריוטית |  |
| אורומו | החזית לשחרור אורומו • ארגון האורומו העממי-דמוקרטי • החזית האסלאמית לשחרור אורומיה |  |
| עפרים | החזית לשחרור עפר • החזית הלאומית לשחרור עפר • ארגון העפר העממי-דמוקרטי |  |
| סומלים | החזית לשחרור מערב סומליה • החזית לשחרור אבו סומלי • המפלגה הדמוקרטית של סומליה המערבית • החזית הלאומית לשחרור אוגדן • החזית לשחרור יאסה וגורגרה |  |
הטרור האדום
מחוז התיגראינים באתיופיה
יחסי אפגניסטן–פקיסטן

| יחסי אפגניסטן–פקיסטן |
| --- | --- |
אפגניסטן: פקיסטן


אפגניסטן: פקיסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
652,230: 796,095
אוכלוסייה
43,246,581: 253,252,891
תמ"ג (במיליוני דולרים)
14,502: 338,368
תמ"ג לנפש (בדולרים)
335: 1,336
משטר
אמירות איסלאמית: רפובליקה אסלאמית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי אפגניסטן–פקיסטן אלו יחסים דיפלומטיים ובילטראליים בין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן. אורך הגבול המדיני בין המדינות הוא 2,670 ק"מ.
היסטוריה > אפגניסטן והודו הבריטית

אמיר אפגניסטן, עבדור-רחמן, הצהיר על דחייתו של קו דורנד כגבול מדינה, ואף אחד מממשיכיו לא נטש את המטרה ליצור מדינה אחת לפתאנים, אפילו כששיתפו פעולה עם הודו הבריטית בסוגיות אחרות. כתוצאה מכך, קו דורנד, שחילק את הפתאנים לשתי מדינות, הפך לנושא למחלוקת בין ממשלות אפגניסטן ופקיסטן. למרות העובדה שטענות טריטוריאליות אלה של אפגניסטן החלו להישמע רק במהלך חלוקת הודו הבריטית, הפוליטיקה הבריטית באזור זה לא תרמה לנורמליזציה של היחסים. בשנת 1901, יצרו הבריטים אזור מנהלי חדש של הודו הבריטית - פרובינציית הגבול הצפון-מערבי, אשר הם נפרדו משטח פונג'אב. מחוז הגבול הצפון-מערבי חולק למחוזות ולטריטוריה של שבטי הממשל הפדרלי, ואזור השבטים נשלט ישירות מדלהי.
היסטוריה > אפגניסטן ופקיסטן העצמאית

בשנת 1947, ממשלת אפגניסטן התנגדה לקבלתה של פקיסטן לאומות המאוחדות, אם כי חודשים ספורים לאחר מכן שינתה את החלטתה . ב-26 ביולי 1949, כאשר היחסים בין אפגניסטן לפקיסטן החלו להתדרדר במהירות, נערך קונגרס לויה ג'ירגה באפגניסטן, לאחר שמטוס צבאי של חיל האוויר הפקיסטני פשט על כפר אפגני בסמוך לקו דורנד. כתוצאה מסכסוך זה, הצהירה ממשלת אפגניסטן כי אינה מכירה בגבול המדומה בין שתי המדינות וכי כל ההסכמים הקודמים בקו דורנד לא תקפים. בשנים 1950–1951, קבוצות חמושים בלתי חוקיים חדרו מאפגניסטן לספח חלק מפקיסטן, אך הניסיונות לא צלחו. ממשלת פקיסטן בתגובה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים, החזירה את שגרירה מקאבול והפסיקה לספק נפט לאפגניסטן במשך כשלושה חודשים.
בשנות ה-70 נקלעו שוב פקיסטן ואפגניסטן ליחסים מתוחים לאחר דיכוי התקוממות הלאומנים בלוך ופשטון על ידי ממשלת זולפיקר עלי בהוטו. ממשלת פקיסטן החליטה להתגמל נגד המדיניות האסלאמית של אפגניסטן, ותמכה במתנגדי האסלאמיסטים של ממשלת אפגניסטן, כולל מנהיגי העתיד של מג'אהדין גולבדין חכמתיאר ואחמד שאה מסעוד. פעולה זו הצליחה מאוד ובשנת 1977, ממשלת אפגניסטן של מוחמד דאוד הייתה מוכנה לפתור את כל סוגיות הגבול המצטיינות בתמורה להסרת האיסור על יצירת אוטונומיה לפתאנים, שהובטח על ידי חוקת פקיסטן, אך בוטלה על ידי ממשלת זולפיקר בהוטו, כאשר המדינה כולה חולקה לשניים מחוזות: מערב ומזרח פקיסטן.
בשנת 1978 עלה הצבא לשלטון בפקיסטן, בראשותו של הגנרל מוחמד זיא אל-חאק, והוקם משטר פרו-סובייטי באפגניסטן תחת הנהגת המפלגה הדמוקרטית העממית של אפגניסטן. מנהיגי המורדים האפגנים גולבדדין חכמטיאר ומוחמד רבאני קיבלו מימון, אימונים וציוד מהמודיעין הבינלאומי של סוכנות פקיסטן. בשנות ה-80, מוחמד זיא אל-חאק יצר קשרים הדוקים עם המחתרת האפגנית, בהסתמך על סילוק הממשלה הפרו-קומוניסטית של אפגניסטן.
היסטוריה > מלחמת אפגניסטן (1979–1989)

בדצמבר 1979 פלשה ברית המועצות לאפגניסטן, מה שהוביל להתקרבות בין ארצות הברית לפקיסטן. נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר כינה את פקיסטן "מדינת החזית" של המלחמה הקרה והציע למדינה של 400 מיליון דולרים בסיוע צבאי וכלכלי, שזיא-אל-חאק סירב לקבל. עם זאת, תחת הנשיא רונלד רייגן, ארצות הברית הצליחה לשכנע את פקיסטן להילחם נגד ברית המועצות באפגניסטן, כשהמודיעין הבין-שירותי הפקיסטני משמש כגוף מתווך בין ה-CIA האמריקאי לגורמי מוהג'האדין באפגניסטן. ארצות הברית סיפקה סיוע בסך 3.2 מיליארד דולר אמריקאי והיצע 40 לוחמי F-16. בשנת 1986 הוכרזה תוכנית הסיוע הבאה לפקיסטן בסכום של יותר מ-4 מיליארד דולר אמריקאי, מתוכם 57 אחוז סיוע כלכלי, והשאר סיוע צבאי.
בשנת 1985 עלה לשלטון מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות, שהיה כרוך בשינוי המדיניות הסובייטית באפגניסטן. בחסות האומות המאוחדות בז'נבה התקיימו משא ומתן בין ממשלות אפגניסטן, פקיסטן, ארצות הברית וברית המועצות. באמצע פברואר 1989 הוצאו כוחות סובייטים מאפגניסטן, דבר שהחריף את היחסים בין ארצות הברית לפקיסטן, שכן הרשויות האמריקאיות הביעו חשש מעליית האסלאם הקיצוני לשלטון באפגניסטן.
ב־1996 הייתה פקיסטן אחת משלוש המדינות שהכירו בהאמירות האסלאמית של אפגניסטן ובממשלת הטליבאן.
היסטוריה > היחסים כיום

בשנת 2001 פרצה מלחמת אפגניסטן בין כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי (ISAF), שנתמך תחילה על ידי הברית הצפונית ואחר כך הממשלה החדשה של אפגניסטן, לבין הארגון האיסלאמיסטי טליבאן, ששלט בעבר ברוב אפגניסטן. בשנת 2002, בסיוע האו"ם, קיבלה פקיסטן 3.8 מיליון פליטים אפגנים, והשאירה כ-2.6 מיליון איש בשטחה. פקיסטן שלחה כוחות לגבול בין המדינות וארגנה את הקמת מכשול הגבול לאורך קו דורנד וטריטוריה שבטית של הממשלה הפדרלית, כדי לעצור את חדירתם של טרוריסטים זרים לשטחה. הצבא האפגני, האמריקני והפקיסטני מקיימים מדי פעם ישיבות משותפות כאשר מתעוררות בעיות לאורך הגבול.
בעשור השני של המאה ה-21 הנהלת נשיא ארצות הברית ברק אובמה ביחס לאפגניסטן ופקיסטן, כדי להביא למצב מדיני וצבאי אחיד באזור, הציגה את הניאולוגיות של אפ-פאק, לייעד את המדינות הללו כזירה יחידה. במאי 2007 פרץ סבב עימות חדש בין המדינות, כוחות פקיסטנים פלשו לאפגניסטן והקימו מאחז צבאי. במהלך המלחמה הקצרה מתו עשרות אנשים. במאי 2017 התרחשו קרבות בין יחידות של צבאות אפגניסטן ופקיסטן סמוך לעיר צ'מאן בבלוצ'יסטן, עשרות אנשי צבא משני הצדדים נהרגו.
בשנת 2017 התגוררו בפקיסטן 2–2.4 מיליון איש (מתוכם: 1.4 מיליון רשומים; 600,000 – 1.0 מיליון איש ללא מסמכים) פליטים מאפגניסטן.
בשנת 2021 חלה הידרדרות ביחסים בין שתי המדינות על רקע יציאת כוחות צבא ארצות הברית מאפגניסטן ועליית הטליבאן במדינה. שיאה התבטא בחטיפת בתו של שגריר אפגניסטן בפקיסטן, החזקתה בשבי ועינויה. בתגובה, אפגניסטן החזירה את שגרירה ואת עובדי השגרירות בפקיסטן והודיעה כי הם יחזרו לתפקידם רק כאשר יוסר האיום הביטחוני וכשיתפסו החוטפים. משרד החוץ הפקיסטני הודיע כי הוא מופתע מההחלטה.
ב-6 באוקטובר 2023 הודיעה פקיסטן כי בכוונתה לגרש 1.7 מיליון מהגרים מאפגניסטן חסרי מסמכים. הוכרז כי תאריך הגירוש יהיה 1 בנובמבר, אך זה נדחה ל-31 בדצמבר. על פי נתוני האו"ם מנובמבר 2023, חיים בפקיסטן כ-1.3 מיליון פליטים מאפגניסטן שברשותם תעודת פליט שהונפקה על ידי ממשלת פקיסטן, ועוד כ-880,000 חסרי מסמכים וללא מעמד חוקי.
ב-28 בדצמבר 2024 החל סכסוך אפגניסטן - פקיסטן 2024. כוחות טליבאן אפגניים תקפו מספר נקודות מעבר לגבול עם פקיסטן, בתגובה להפצצות אוויריות פקיסטניות באפגניסטן אשר כתוצאה מהם נהרגו מספר חיילים פקיסטנים. משרד ההגנה האפגני רמז שהתקיפות כוונו לאזורים מעבר לגבול השנוי במחלוקת, הידוע כקו דוראנד. הגבול, שאינו מוכר רשמית על ידי אפגניסטן, מהווה מקור למחלוקות ממושכות. פקיסטן האשימה את הטליבאן בהסגרת מחבלים המבוצעים תקיפות בשטחה, והטליבאן מכחיש זאת. בתגובה לכך צבא פקיסטן ביצע תקיפות אוויריות במחוז פאקטיקה שבמזרח אפגניסטן אשר גרמו למותם של 46 בני אדם.
יחסי מסחר

בשנת 2006 היקף הסחר בין מדינות הסתכם ב-0.8 מיליארד דולר אמריקאי. בשנת 2013 השלימו המדינות את פעולות הסחר בהיקף של 2.1 מיליארד דולר אמריקאי. בשנת 2015 הייתה פקיסטן השותפה הגדולה ביותר של אפגניסטן לסחר ולכלכלה. בשנת 2016 חלה ירידה בסחר בין מדינות, המחזור הסתכם ב-1.5 מיליארד דולר אמריקאי, שהיה תוצאה של יחסים פוליטיים אינטנסיביים. בשנת 2017 הסתכם הסחר בין מדינות בכ-500 מיליון דולר אמריקאי.
הפרלמנט הערבי

| --- | --- |


מטה הליגה הערבית בקהיר, מצרים
 שפה רשמית:  ערבית
 מטה הארגון:  כיכר תחריר, קהיר, מצרים (זמני)
 סינוף בינלאומי:  הליגה הערבית הליגה הערבית
 נשיא:  בחריין עדל בן עבדול רחמן אלאסומי
 מזכיר כללי:  כאמל מוחמד פריד שעראווי
 תקופת הפעילות:  2001–הווה (כ־24 שנים) 
 נוצר מתוך:  הליגה הערבית
 http://www.ar-pr.org
 
 מדינות החברות בליגה הערבית
הפרלמנט הערבי (בערבית: البرلمان العربي) הוא הגוף המחוקק של הליגה הערבית.
היסטוריה

בשנת 2002, בפסגת הליגה הערבית ה-19 בעמאן, קיבלו המדינות החברות את החלטה מס' 290 של אותו כינוס, בה נאמר:
פרלמנט ערבי יוקם במסגרת הליגה הערבית. התקנון שלו, הרכבתו, משימותיו וסמכויותיו ייקבעו בהמשך.
בנוסף הוכרז כי מושב הפרלמנט הראשון יתקיים לתקופה של חמש שנים, אותה ניתן להאריך בשנתיים לכל היותר החל ממועד מושבו הראשון, והדבר יתרחש כשלב מעבר לקראת הקמת פרלמנט ערבי קבוע.
בשנת 2005 החל הפרלמנט הערבי הזמני את פעילותו. בשנת 2010, במושב הליגה הערבית שהתקיים בסירת, האריכו המדינות החברות את המנדט של הפרלמנט הזמני בשנתיים נוספות על מנת להשלים את הנחת התשתית החוקתית לפרלמנט הקבע.
ב-12 בדצמבר 2012 הושלם המעבר ממושב הפלרמנט הזמני למושב הקבע, כאשר המדינות החברות בחרו את נשיא הפרלמנט וארבעת סגניו, חברי הוועדות הקבועות של הפרלמנט ונשיאי הוועדות, בנוסף את מזכ"ל הפרלמנט ושני עוזריו.
הפרלמנט מונה 88 חברים, שאינם נבחרים בבחירה ישירה. כל אחד מהפרלמנטים הלאומיים של 22 הנציגות החברות בליגה הערבית בוחר 4 נציגים אשר ייצגו את המדינה שלו בפרלמנט הערבי.
מבנה הפרלמנט

הפרלמנט מורכב מנשיאות הפרלמנט, ועדות הפרלמנט הקבועות, מזכירות הפרלמנט, המזכיר הכללי וחברי הפרלמנט.
מבנה הפרלמנט > נשיאות הפרלמנט

נשיאות הפרלמנט הוא התפקיד הבכיר ביותר בפרלמנט הערבי. לנשיא 4 סגנים, כאשר הבכיר ביניהם מתואר כ"סגן ראשון".
הנשיא וסגניו נבחרים בבחירות חשאיות כאשר הזוכים הם אלו בעלי הרוב האבסולוטי.