stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' קיוקור
"חלף עם הרוח"

לאור הצלחות סרטיו והעיסוק שלו בנשים, המפיק סלזניק שכר את קיוקור ב-1937 לביים את הגרסה הקולנועית לספרה של מרגרט מיטשל, "חלף עם הרוח", אשר רוב דמויותיו הן נשים. קיוקור כבר החל לעבוד כבמאי בסרט "הקוסם מארץ עוץ" אך עזב לטובת "חלף עם הרוח" כאשר החלה ההפקה (בעוד שבסרט "הקוסם מארץ עוץ" החליף אותו הבמאי ויקטור פלמינג). קיוקור עמל במשך שנתיים על ההכנות לצילומי הסרט, הנחשב בזמנו להפקה גרנדיוזית, ובין השאר גם בהדרכת שתי השחקניות הראשיות של הסרט: ויוויאן לי ואוליביה דה הבילנד. סלזניק, שלא היה מרוצה מגישתו האומנותית העצמאית של קיוקור, פיטר אותו פחות משלושה שבועות לאחר תחילת הצילומים, ושוב היה זה ויקטור פלמינג שהחליפו כבמאי, בעוד קיוקור המשיך להדריך את לי ודה הבילנד מחוץ לסט הצילומים. בתוצאה המוגמרת מופיעות 17 דקות בבימויו של קיוקור בפתיחת הסרט, מתוך 33 דקות שהספיק לצלם טרם פיטורו. כשהסרט יצא לאקרנים, הוסר שמו של קיוקור מכותרות הפתיחה, וכל הקרדיט על הבימוי הלך לפלמינג.
מסרטיו המאוחרים

ב-1941 ביים את סרטה האחרון של גרטה גרבו - אישה דו פרצופית.
ב-1957 ביים את "הרוח היא פראית" בכיכובם של אנתוני קווין ואנה מניאני.
ב-1960 ביים את "הבה נתאהב" בהשתתפות איב מונטאן ומרילין מונרו.
ב-1964, לאחר שורה ארוכה של קומדיות נוסחתיות, ביים קיוקור את סרטו הידוע מכל - "גברתי הנאווה", עיבוד קולנועי למחזה המצליח של ג'ורג' ברנרד שו על במות ברודוויי. הסרט זכה בשמונה פרסי אוסקר, כולל פרס הבימוי, בו זכה קיוקור, לאחר ארבע מועמדויות קודמות לפרס ("נשים קטנות", "סיפור פילדלפיה", "חיים כפולים" ו"רק אתמול נולדה").
ב-1957 ביים את הסרט המוזיקלי "הנשים" בכיכובו של ג'ין קלי.
ב-1972 ביים סרט טלוויזיה בשם "Love Among the Ruins" בהשתתפות שניים מגדולי השחקנים: קתרין הפבורן ולורנס אוליבייה. סרט זה זכה בשישה פרסי אמי, ובניהם פרס הבימוי לקיוקור ולשני שחקניו הראשיים.
בין סרטיו המאוחרים נמנים "דו"ח צ'פמן" עם שלי וינטרס וג'יין פונדה, "חיים משלה", "זה צריך לקרות לך", "מפגש בוואני", קומדיה מוזיקלית בשם "הבה נתאהב" בו מככבת מרילין מונרו, "ג'סטין", דרמה שעסקה במלחמת העולם השנייה ו"מסעותי עם דודתי", על פי ספרו של גרהם גרין. סרטו האחרון היה הדרמה "עשירים ומפורסמים" (1981), שהיה סרט הבכורה של השחקנית מג ראיין.
פרסי אוסקר

המוניטין של קיוקור כבמאי של שחקנים הצדיק את עצמו כשכמה וכמה משחקניו זכו בפרס האוסקר:
ג'יימס סטיוארט - שחקן ראשי - "סיפור פילדלפיה"
אינגריד ברגמן - שחקנית ראשית - "אורות הגז"
רונלד קולמן - שחקן ראשי - "חיים כפולים"
ג'ודי הולידיי - שחקנית ראשית - "רק אתמול נולדה"
רקס האריסון - שחקן ראשי - "גברתי הנאווה"
21 שחקנים מסרטיו של קיוקור קיבלו מועמדות לפרס האוסקר, מתוך 71 מועמדויות שקיבלו סך כל סרטיו. 

סרטים בבימויו של קיוקור שקיבלו מועמדות לסרט הטוב ביותר - שמונה:
"שעה איתך" - 1932
"נשים קטנות" - 1933
"דייוויד קופרפילד" - 1935
"רומיאו וג'ולייט" - 1936
"סיפור פילדלפיה" - 1940
"אורות הגז" - 1944
"רק אתמול נולדה" - 1950
"גברתי הנאווה" - 1964
בעג'ה

| --- | --- |

 מידות
 גובה מעל פני הים:  1,160 מ' 
 היסטוריה
 תרבויות:  Pre-Pottery Neolithic B 
 נבנה:  המאה ה־74 לפנה״ס 
 מיקום
 מדינה:  ירדן 
 קואורדינטות:  30°24′49″N 35°27′41″E﻿ / ﻿30.41361111°N 35.46138889°E﻿ / 30.41361111; 35.46138889
  (למפת ירדן מוגדלת) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלבעג'ה(למפת ירדן רגילה) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלבעג'ה he
 
בעג'ה (בערבית: بعجة, באנגלית: Baʿja) הוא אתר ארכאולוגי פרהיסטורי, מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב' וג' (Pre-Pottery Neolithic B and C – PPNB/PPNC), מתוארך לשנים 6800–7500 לפני הספירה, ושוכן כ-14 ק"מ צפונית לפטרה שבהרי אדום, ירדן. האתר התפרסם בזכות הסביבה הקיצונית שבה הוקם, הוכר כאחד מיישובי הקבע הגדולים מהתקופה PPNB/PPNC באזור פטרה רבתי, ושימש כמרכז אזורי. מעריכים כי בבעג'ה גרו 50–60 משפחות, כ־400-500 איש. במקום ייצרו כלי אבן שונים, חרוזים וטבעות אבן חול בגדלים שונים, ששימשו לנוי ותכשיטים, בהם סחרו למרחקים.
שמו המקורי של הכפר אינו ידוע ושמו כיום ניתן לו על ידי ארכאולוגים, שכינו אותו על שם רכס ההרים הסמוך. ליד הכניסה לאתר נמצאים שרידי ישוב (בעג'ה I) מהתקופה המוסלמית והנבטית. חפירות שיטתיות באתר החלו בשנת 1997 ומתבצעות על ידי צוות טרנס-דיסציפלינרי ובינלאומי בראשותו של ה.ג.ק. גבל (Hans Georg K. Gebel) מהאוניברסיטה החופשית של ברלין.
בעג'ה היה יישוב כפרי, מבודד, ובעל ארגון חברתי שיתופי, שסיפק את צרכיו אך סחר עם סביבתו. ממנו אפשר ללמוד על תחילת ההתנחלות ביישובי קבע, על הייצור של כלים וחפצים, על מנהגי הקבורה ועל כיצד התפתחו מערכות ערכים בתנאים אלו. בעג'ה מציעה הזדמנות ייחודית להבין את ההשלכות של אורח חיים יצרני, ועד כמה אתוס החיים הנאוליתיים בכפר, משקף גם את היסודות של חיינו המודרניים כחברות יצרניות.
מיקום

האתר שוכן בנ.צ.: 30°24′49″N 35°27′41″E, בגובה 1140–1175 מטר מעל פני הים, משתרע על טרסה מבודדת של כ־15 דונם, מוקפת בגיאיות והרים תלולים ומחורצים. ליישוב יש רק גישה אחת, קשה, דרך ערוץ תלול, צר ועמוק (המכונה סיק), נקיק שנחרץ בעומק של עד 70 מ' לתוך הרי אבן החול. החוקרים סבורים שרצפת הסיק הייתה גבוהה בהרבה מכפי שהיא היום ונשחקה בשיטפונות שהיו במהלך השנים. ציר האורך של האתר (צפון מזרח – דרום מערב) גובל בסיק אל-בעג'ה בדרום ובתצורת סלע אנכית בצפון. אורכו כ-290 מ', רוחבו משתנה מ-20 מ' באזור המערבי והמזרחי עד כ-90 מ' בחלקים המרכזיים.
זהו הכפר הקדום היחיד שנמצא באזור, ששוכן בסביבה מוגנת שכזו והגישה אליו כה קשה. חוקרי האתר משערים שזו עדות לסכסוכים טריטוריאליים ותחרות על בתי גידול מוגבלים. התנאים הטופוגרפיים בסיק מעלים את האפשרות שבאמצעות סכרים פשוטים אפשר היה לאגור מים ולדעתם זהו הסבר אפשרי נוסף מדוע נבחר אתר זה כמקום יישוב. בעג'ה אכן נמצאת בסביבה מוגנת, אבל גם כזו שקשה להגן עליה, שכן כל כובש יכול היה לחסום בקלות את התושבים מגישה למים ומבריחה במעלה הערוץ או במורדו.
הממצאים באתר > תיאור היישוב והבתים

החפירות באתר חשפו בתים מדורגים, בני קומה או שתיים, מרובי חדרים עם חדר מרכזי או חצר, צמודים זה לזה בצפיפות, בסגנון פואבלו (אנ'), עם קירות שהשתמרו לגובה עד 4.20 מטר. הקירות החיצוניים היו משותפים ונראה שלרוב לא היו להם פתחים. הגישה לרוב החדרים הייתה כנראה באמצעות סולמות דרך פתחים בתקרות ובגגות, שכן רק לעיתים נדירות חדרים מחוברים עם דלתות וחלונות. חלק מהבתים נבנו על מדרון משופע במיוחד (כ-45°). הניצול של מדרון כה קיצוני כאזור בנייה למגורים מעיד שכל השטח בבעג'ה היה בשימוש אך המבנים לא השתמרו בטופוגרפיה שכזו בשל שתי רעידות אדמה ושיטפונות שפקדו את האזור. לאחר הרעידה הראשונה היישוב נבנה מחדש, בצפיפות פחותה, רק על חלק מהאתר.
במבנים (שנמצאו דומים לאלו של הכפרים האופייניים באזור) החדר המרכזי היה היחיד שמתאים לרוב פעילויות הבית. חלל זה הוקף משלושה או ארבעה צדדים בחדרים קטנים יותר (קטנים מידי למגורים) שכנראה שמשו לאחסון. הקומות התחתונות נבנו תחילה כמעין קירות תשתית, שסייעו ליישור הסלע המשופע ותמכו בקומה הראשונה, ובהמשך שימשו לאחסון וקבורה. כל הפעילויות החברתיות, עבודות הבית והייצור בחיי היומיום התבצעו, ככל הנראה, בקומות העליונות או על גגות הבתים. על הקירות והרצפות נמצאו תערובות טיח מגוונות ומותאמות למטרות ספציפיות. בחלק מהקירות הטיח היה בצבע אדום, עדות לידע והתמחות גבוהה במלאכה. בחדרים התחתונים יש עדויות גם לסדנאות לייצור טבעות אבן חול בשרשרת ייצור מורכבת.
באתר לא נמצאנו עדויות לשטחים פתוחים או נתיבים בין הבתים, נמצאה רק אדריכלות ביתית ללא עדות למבני ציבור. עם זאת, בחלק המרכזי השטוח של היישוב נמצאו עדויות לרחבה (כיכר?) והגישה אליה הייתה דרך מבנה דמוי שער, שיכול להצביע על מאפיין שיתופי, כעמדה אסטרטגית שנחסמה בכוונה (ממערב). באחד מאזורי החפירה נמצא אזור בישול נרחב המשתרע על פני כ-4 חדרים. ממצא זה מאפשר להניח שהשתמשה בו קבוצה בעלת קרבה גדולה שהיה ביניהם שיתוף פעולה כלכלי.
תוכנית הבינוי של היישוב מרמזת על מבנה חברתי "שוויוני". על כן, החוקרים סברו תחילה שהחברה לא הייתה רבודה, אלא בעלת מנהיגות "שטוחה-היררכית" ושחיי הכפר היו מוסדרים בהסכמה של ראשי משפחות, שבראשן עמד ככל הנראה ראש כפר (צ'יף). סברה זו השתנתה בשנים האחרונות לאור ממצאים בקברים ובמנחות שהושארו עם המתים.
הממצאים באתר > קבורה קולקטיבית

החפירות בבעג'ה חשפו שלכל בית יש לפחות חדר קטן אחד במרתף המכיל קבורה קולקטיבית – משפחתית, שהמתים נקברו בו בתנוחה שפופה. לעיתים היו בקבר עצמות אדם וחיות באי סדר, וכן חפצים שונים. ממצאים המעידים על עיסוק במאגיה וטקסי קבורה. העובדה שהקברים מוקמו בתוך הבתים מעידה על תפקידם המתמשך של המתים בחיים החברתיים של החיים. פולחן קבורה דומה נמצא גם באתרים אחרים במזרח הקרוב הנאוליתי.
באחד הבתים נמצא חדר קבורה (גודלו 0,65 מ"ר) ובו שלושה מבוגרים ותשעה תינוקות, ללא מאפיינים פתולוגיים בשרידים. המתים נקברו כל אחד בעתו והקבורה בוצעה במתכונת לפיה הנפטר האחרון נטמן במרכז הקבר בעוד העצמות והגולגולות של המתים הקודמים נדחקו לעבר השוליים. קבורה זו מייצגת תמותה רגילה בתוך משפחה גדולה, שחבריה נקברו עם דברי ערך אישיים. השיעור הגבוה של תינוקות עשוי להעיד על שיעור גבוה של תמותת תינוקות. הקבר נפרץ בתחילת התקופה הנאוליתית, אולי בחיפוש אחר חפצי ערך, על כן ייתכן שיש חפצים שנשדדו, אך עדיין הכיל שפע של חרוזים, ראשי חץ וחפצים אחרים. פיגמנט (צִבְעָן) אדום שנמצא בקבר, צבע חלקית עצמות וכלי קבר. על קיר החדר נמצאו קטעים מציור קיר פיגורטיבי בטכניקת פרסקו של מוטיבים מופשטים וקרני אור היוצאות מדמות, ככל הנראה, אדם ותבנית דמוית סולם
האופן שבו תושבי בעג'ה קברו וקישטו את מתיהם מספק לנו רמזים חשובים הנוגעים לחברה, ליחסים החברתיים ולזיכרון הקולקטיבי שלהם. הקבורה מתחת לרצפות בבעג'ה מעידה על החשיבות הגוברת של יחסים קהילתיים לאחר המוות ושל טקסי קבורה הנהוגים על מנת לחזק זהויות קולקטיביות ופותחת דלת להבנה של אחת מנקודות המפנה הבסיסיות ביותר בהיסטוריה האנושית, המעבר מנוודות וליקוט לישיבת קבע וחקלאות.
הממצאים באתר > קבורה קולקטיבית > המחרוזת

בעונת החפירות של שנת 2018 נמצאה קבורת ילדה בת 8–10, שכונתה על ידי החוקרים ג'מילה. השלד המוכתם בצבען אדום נמצא עם מחרוזת מורכבת, כנראה מרובת מיתרים, עם 2337 חרוזים זעירים של צדפים לבנים ואבן גיר אדומה ועוד חמישה חרוזי טורקיז, שהוחזקו יחד על ידי טבעת חוצצת עשויה מדר וסגר המטיט שחור. המחרוזת שוחזרה (במשך 3 שנים) ומוצגת כיום במוזיאון החדש של פטרה.
העובדה שהילדה נקברה בקבורה כה מרהיבה חייבה את החוקרים לשקול מחדש את הרעיונות הקודמים לגבי השוויוניות של החברה. אם תחילה חשבו שמדובר בחברה לא רבודה, הרי ממצאים אלו מספקים ראיות לכך שלחלק מהילדים יוחס מעמד גבוה יותר בגיל מוקדם מאוד בחיים, שמעיד על הופעתן של היררכיות חברתיות.
אמצעי קיום

אנשי בעג'ה התקיימו מחקלאות ומשק חי. הם גידלו דגן וקטניות בעיקר, וכבשים ועיזים. מלבד זאת הציד שיחק תפקיד מרכזי. מוצרי הקיום היו חיטת אמר (Emmer אנ'), פיסטוק בר ותאנה?. ערער ופיסטוק נוצלו כדלק. ניתוח עצמות החיות מלמד כי החיות שניצודו היו עיזים ושורי בר (Bos primigenius), ערודים (Equus africanus?), חזיר בר, צבאיים, קיפודים, שפנים, ארנבות, וטורף קטן (שועל?). יש עדויות מסוימות לציד חיות למטרת ייצור פרווה (נמר, שועל, שפן סלעים).
אמצעי קיום > מרכז ייצור

עושרה הכלכלי של בעג'ה בא מייצור והפצה של אחד ממוצרי היוקרה של התקופה: חרוזים וטבעות אבן חול, שיוצרו בשרשרת הפעלה מתוחכמת (chaîne opératoire אנ'). בעג'ה הייתה מרכז ייצור של חרוזים וטבעות אבן החול שנסחרו לאורך עמק הבקע הסורי אפריקאי. נראה כי תעשייה זו התאפשרה בזכות אספקת מזון בטוחה שאפשרה לתושבים להתפנות ולהשקיע זמן בייצור תכשיטים.
בבעג'ה הייתה גם תעשיית כלי אבן ועצם לייצור מגוון רחב של כלי עבודה ובית. חלקם נמצאו טמונים בקירות הבתים וככל הנראה מייצגים נוהג מאגי ל"חיזוק" של הקירות.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  BA'JA, ex oriente
1 2 3 4 5  Short Report on the Field Season 2021, Haushalt und Tod
↑  Ba’ja I (Jordanien), Biblisch-Archäologische Institut
1 2  Jordan: The mysterious Stone Age village | DW Documentary, נבדק ב-2023-02-15
1 2 3 4 5 6  HG Gebel, ZAK Kafafi, GO Rollefson, Ba'ja hidden in the Petra mountains: Preliminary report on the 1997 excavations, The Prehistory of Jordan, II: Perspectives from 1997, Berlin: ex oriente, 1997
1 2  Benz M., et al.,, Similar but different – Displaying social roles of subadults in burials from the late Pre-Pottery Neolithic site of Ba’ja, Southern Jordan, Hal Open Sience, 2022
1 2  Gebel et al., Ba‘ja hidden in the Petra Mountains. Preliminary report on the 1997 excavations, academia.edu, 1997
↑  boomersdaily, Archaeology: Neolithic Village Of Ba’ja In Jordan, Boomers Daily, ‏2022-10-20 (באנגלית)
ציון מקור מבוקר ומובטח

| --- | --- |

תוויות היין האיטלקי Amarone della Valpolicella Classico 2004 מכרם פגרנדי המיוצר על ידי Vaona. התווית מציינת כי זהו יין מסוג DOC מאזור הקלאסיקו של ולפוליצ'לה.
 סוג:  אפלאסיון 
 מוצא:  איטליה 
 
ציון DOC וכן DOCG על יינות איטלקיים
ארבעת הסיווגים הבאים של יין מהווים את המערכת האיטלקית של תיוג והגנה משפטית על יין איטלקי:
Denominazione di origine (DO, בשימוש נדיר; פירושו: "ציון מוצא")
Indicazione geografica tipica (IGT, פירושו: "אינדיקציה גאוגרפית אופיינית")
Denominazione di origine controllata (פירושו:"ציון מקור מבוקר")
Denominazione di origine controllata e garantita (DOCG, פירושו: "ציון מקור מבוקר ומובטח")
המערכת הוצגה ב-1963 זמן קצר לאחר שאמנת רומא קבעה את איטליה כחברה מייסדת של הקהילה הכלכלית האירופית, ועוצבה על פי חוקי הכינוי מקור מבוקר הצרפתי שהיו כבר קיימים (AOC). זה עבר שיפוץ ב-1992 כדי להתאים לחוק החדש של האיחוד האירופי לגבי הגדרת כינוי מקור מוגן, והציג את הכינוי הכללי יותר של ה-Denominazione di origine protetta - DOP למזונות ומוצרים חקלאיים, כולל יינות. רפורמות נוספות של האיחוד האירופי לתיאום בין המדיניות החקלאית בשנת 2008 הביאו לכך שהכינויים ישמשו בכל המדינות החברות, ולפיכך כינויים איטלקיים, נרשמו באיחוד האירופי עד סוף 2011, עם ערכים או רמות חדשות שאושרו על ידי האיחוד האירופי.
Indicazione Geografica Tipica (IGT)

אינדיקציה גאוגרפית אופיינית נוצרה בשנת 1992 כדי להכיר באיכות הגבוהה בצורה יוצאת דופן של מחלקת היינות המכונה Super Tuscans, וכדי להיות שווה ערך לכינוי הצרפתי Vin de Pays, הרשמי בואל ד'אוסטה באיטליה, שם גם הצרפתית היא שפה רשמית. יינות IGT מסומנים עם מקום יצירתם, אך אינם עומדים בדרישות של ייעודי DOC או DOCG המחמירים יותר, שנועדו בדרך כלל להגן על מוצרי יין מסורתיים כגון קיאנטי או ברולו. מאז 2008 הן IGT והן Vin de pays שוות ערך לייעוד ה-EU מעמד גאוגרפי מוגן (PGI), ויצרנים רבים עברו להשתמש בתרגום האיטלקי, Indicazione geografica protetta (IGP). סיווג זה נחשב ליין באיכות גבוהה יותר מ-Vino da tavola כלומר "יין שולחני".
Denominazione di origine controllata (DOC)

סיווג "ציון מקור מבוקר" (DOC) נוצר כדי להיות שווה ערך בערך לכינוי כינוי מקור מבוקר הצרפתי (AOC). הוא מחייב שהיין יעמוד בתקן איכות מוגדר וייצורו יהיה באזור שצוין. בניגוד ל-IGT, הגדרות ה-DOC יציינו בדרך כלל כללים מחמירים נוספים לגבי זני ענבים מותרים, תפוקות בציר, יישון מינימלי כולל שימוש בחביות, תכולת אלכוהול מינימלית וגורמים נוספים. יינות המסומנים DOC או DOCG חייבים להימכר בבקבוקים המכילים לא יותר מחמישה ליטר. בעבר נעשה שימוש בסטטוס DOC גם לסיווג מוצרי מזון אחרים כגון גבינות, שמן זית וחומץ, אך כיום זה הוחלף ב-Denominazione di origine protetta (DOP), כלומר "ציון מקור מוגן" לגבי המזונות.
מאז הרפורמות של האיחוד האירופי של 2008, הן סיווגי היין DOC והן DOCG מוגנים באיחוד האירופי בתור כינוי מקור מוגן (PDO), אשר באיטליה מצוין בדרך כלל באיטלקית: Denominazione d'origine protetta" (DOP)". עם זאת, הם עדיין עשויים להיקרא DOC/DOCG, או (בבולצנו, שם גם גרמנית היא שפה רשמית) בגרמנית: kontrollierte Ursprungsbezeichnung, וכאמור בעמק אאוסטה (שם צרפתית היא שפה רשמית) בצרפתית: Dénomination d'origine contrôlée.
Denominazione di origine controllata e garantita (DOCG)

"ציון מקור מבוקר ומובטח" נועד להיות סיווג עדיף על DOC, והוא הסיווג הגבוה ביותר באיטליה. כל יינות ה-DOCG מכל יצרן מנותחים ונטעמים על ידי ועדת שיפוט ברישיון ממשלתי לפני שהם מבוקבקים. לאחר אישור, היינות "מובטחים" עם חותם ממשלתי ממוספר על הפקק או הפקק, כדי למנוע מניפולציות מאוחרות יותר. כאשר סיווג DOCG מייצג חידוד של יין DOC קיים, הכללים עבור יין DOCG דורשים בדרך כלל בקרת איכות מחמירה יותר. בקרות אלה הן בדרך כלל שילוב כלשהו של שיעור נמוך יותר של ערבוב ענבים, תפוקות נמוכות יותר, מינימום אלכוהול גבוה יותר, דרישות יישון ממושכות יותר וכן הלאה.
הצורך בזיהוי DOCG התעורר כאשר ציון ה-DOC ניתן, לדעת תעשיות מזון איטלקיות רבות, באופן חופשי מדי למוצרים שונים. לאחר מכן נוצר ציון חדש ומגביל יותר דומה ככל האפשר לקודם כך שהקונים עדיין יוכלו לזהות אותו, אך שונה מבחינה איכותית. שלושת ה-DOCG המקוריים היו ברונלו די מונטלצ'ינו,
וינו נובילה די מונטפולצ'אנו, וברולו, כולם אושרו בצו נשיאותי ביולי 1980, ואחריהם הברברסקו שלושה חודשים לאחר מכן.
כללי תווית אחרים

החקיקה האיטלקית מסדירה בנוסף את השימוש במונחים מתאימים ליינות. קלאסיקו (קלאסי) שמור ליינות המיוצרים באזור שבו סוג מסוים של יין הופק "באופן מסורתי". עבור קיאנטי קלאסיקו, אזור מסורתי זה מוגדר על ידי צו משנת 1932. ניתן להשתמש בריזרבה (יין רזרב) רק עבור יינות שהתיישנו לפחות שנתיים מהרגיל עבור סוג מסוים של יין.
ראו גם

מעמד גאוגרפי מוגן
הערות שוליים

↑  "DOC". The Oxford Companion to Wine (4th ed.). Oxford University Press. 2015. p. 238. ISBN 978-0-19-870538-3.
↑  "11/30/11: The Day the DOCs Stood Still". Italian Wine Central. 31 ביולי 2013. נבדק ב-24 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Labels de la qualité alimentaire italienne.
↑  "IGT". The Oxford Companion to Wine (4th ed.). Oxford University Press. 2015. p. 369. ISBN 978-0-19-870538-3.
↑  "Commission Regulation (EC) No 753/2002 of 29 April 2002 laying down certain rules for applying Council Regulation (EC) No 1493/1999 as regards the description, designation, presentation and protection of certain wine sector products". European Commission. 23 בפברואר 2006. נבדק ב-24 בספטמבר 2019 – via Publications Office of the European Union. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Région autonome Vallée d'Aoste - Les vins à dénomination d’origine contrôlée.
גוז'ר

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מגדנאות 
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  בצק רבוך, גבינה 
 
מגש כדורי גוז'ר
גוּזֶ'ר (מצרפתית: Gougère), במטבח הצרפתי, הוא בצק רבוך אפוי ומלוח העשוי מתערובת של בצק וגבינה. למאכל ישנם גרסאות רבות ושונות. לרוב, הגבינה במתכונים השונים תהיה גבינת גרוייר, קונטה או אמנטל, אך כאמור במתכונים אחרים משתמשים בסוגי גבינות ואף בסוגי בצק שונים.
סבור כי מקורו של הגוז'ר מבורגון ובפרט מן העיר טונרה שבמחוז יון.
את הגוז'ר ניתן להגיש כמאפה בכדורים שקוטרים נע בין 3–4 סנטימטרים, כמתאבן בכדורים בקוטר 10–12 סנטימטרים או כטבעות. לעיתים ממלאים את הכדורים בפטריות, בשר בקר או בשר חזיר.
כמתאבנים מגישים את כדורי הגוז'ר חמים, ואילו בבורגון נהוג להגיש את הכדורים קרים לצד יין.
היסטוריה

בעוד שבימינו שם המאכל נקשר למאפי בצק רבוך מלוחים, רישומים מן המאה ה-18 והמאה ה-19 מעלים ששם המאכל נקשר דווקא למאכלים אחרים בהם המרכיבים העיקריים היו גבינה, ביצים ופירורי לחם. המאכל הוגש בימים עברו כעיגול שטוח ולא בצורת טבעת או כדור.
כמו כן, הגרסאות הראשונות של הגוז'ר היו חלק מתבשיל ולא מאפה, הן הוכנו מעשבי תיבול, בשר חזיר, ביצים, תבלינים ותוספות בשר שעורבבו בדם של בעל חיים. בצרפת של ימי הביניים, המאכל היה סוג של טארט או עוגת גבינה. לאחר מכן המאכל נהיה נפוץ והגיע לבלגיה של ימינו ונקשר עם יום ראשון של הדקלים. למאכל היו שמות רבים ודומים לאורך השנים: גאוייר, גיואר, גיורה ועוד, מקור השמות שהשתבשו או השם הנוכחי אינו ידוע.
ראו גם

לחמניית גבינה
סקונס
הערות שוליים

↑  מתכון להכנת גוז'ר
↑  המילה גוז'ר במילון הצרפתי
גמול השקעות

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  חברה בפירוק
 מייסדים:  בנק הפועלים, חברת העובדים
 תקופת הפעילות:  1950–2017 (כ־67 שנים)
 ענפי תעשייה:  פיננסים, השקעות ונדל"ן
 
גמול חברה להשקעות בע"מ היא חברת השקעות ישראלית שנסחרה בבורסה לניירות ערך בתל אביב ונמצאת בהליכי פירוק.
היסטוריה > הקמת החברה

החברה הוקמה בשנת 1950 על ידי בנק הפועלים ומרכז קופות התגמולין, על מנת לרכז ולהשקיע את כספי החוסכים בקופות התגמולים. באותה תקופה היו בישראל מאות קופות גמל קטנות וחברת גמול הציע לקופות אלו ניהול משותף של כספי החוסכים. עם הקמת החברה הוצע שכספי החוסכים יושקעו 30% בהלוואות לקרן קיימת לישראל, 30% בהלוואות לבנק הפועלים, 30% בניירות ערך, במיוחד בתחום הנדל"ן ו-10% ישירות בנכסי נדל"ן. מייסד החברה ומנהלה הראשון היה יהודה לביטוב. בשנת 1954 הושקעו בחברה 168 קופות תגמולים ובשנת 1957 הושקעו בה כ-200 קופות תגמולים. בסוף שנות ה-50 מונה ד"ר שלמה רעיף למנהל החברה. בשנת 1967 פוטר רעיף בעקבות דו"ח ביקורת של ההסתדרות, על פיה הוא נתן הלוואה מכספי גמול לחברה, תמורת שוחד. במקומו מונה איתן אבניאון למנהל גמול. משרדי החברה היו בשנות ה-60 בקומה השלישית של בית צים בתל אביב. בשריפה בבניין חולצו העובדים על ידי כוחות הכיבוי אך כל מסמכי החברה נשרפו. עם זאת, החברה הצליחה לשחזר את מסמכי החברה. ביולי 1970 עברו משרדיה לבית הסנה ברחוב אלנבי.
במשך השנים שימשה החברה כזרוע התפעולית של קופות גמל וחברת העובדים, בתחום הפיננסים כדי לנצל יתרון לגודל בניהול ההשקעות של גופים אלו. החברה הנפיקה מניות ואיגרות חוב מיועדות לגופים הללו והשקיעה בעבורם בפיקדונות, באיגרות חוב ובהלוואות לחברות ומוסדות שונים. החל מסוף שנות ה-80, החלה החברה להשקיע ישירות במניות של חברות שונות, ועד סוף שנות ה-90 כבר השקיעה גמול מאות מיליוני שקלים בתחומים שונים כגון תעשייה, אנרגיה, טכנולוגיה, תקשורת, מחשבים ומסחר, על מנת להגדיל את התשואה להון.
אחד הנכסים העיקריים של החברה מבחינת משקיעיה היה מעמדה כקופה מרכזית בניהול קופות גמל, שהקנה לה החל מ-1975 פטור ממס על הכנסותיה. מסיבות היסטוריות, הנובעות מהרקע להקמת גמול, הוקנו לבנק הפועלים ולחברת העובדים זכויות מועדפות, שאיפשרו להן לשלוט יחד בגמול. למרות שבנק הפועלים החזיק רק 8% מהמניות וחברת העובדים 0.25% השליטה עוגנה בחלוקת הון המניות של גמול לשלושה סוגים, ובמתן זכויות יתר אישיות לבנק הפועלים במינוי דירקטורים. מבקרת המדינה, מרים בן-פורת, כתבה דו"ח ביקורת על מבנה הבעלות בחברה. אחר כך, בהתערבות הממונה על שוק ההון, יזמה גמול מהלך לאיחוד הון המניות והשוואת הזכויות שהן מקנות. שינוי זה גם ביטל את מעמד החברה כקופת גמל מרכזית בעלת פטור ממס.
בשנת 1997 החלו בעלי מניות בחברה, ובעיקר קרן הפנסיה "מבטחים" שהחזיקה 25% מהמניות, לדרוש את חלוקת כל נכסיה של החברה כדיווידנד ופירוקה, וזאת בטענה שהפקיעה הצפויה של הפטור תהפוך את גמול למלכודת מס לבעלי מניותיה. גמול החלה בתהליך של חלוקת דיווידנד בסך 2.6 מיליארד שקל והקטינה את הונה העצמי ל-486 מיליון שקל. במקביל האיצה את השקעותיה בחברות בורסאיות, וכן בתחומים שבהם לא עסקה עד אז כמו היי-טק.
היסטוריה > כחברה ציבורית

במאי 2001 נרשמו מניותיה של החברה למסחר בבורסה בתל אביב, במקביל לרכישת השליטה בחברה על ידי האחים ג'ולס ואדי טראמפ, ששילמו 380 מיליון שקל, תמורת 67% ממניות החברה. באוקטובר 2003, נמכרה השליטה בחברה לאמ. פי. איי. אחזקות, חברה פרטית בשליטת אייל יונה ואמנון ברזילי. לאחר שינוי הבעלות צמצמה החברה את פעילותה בשוק ההון והפיננסים והעמיקה את השקעתה בנדל"ן. ופעלה בעיקר כיזמית בתחום הנדל"ן בישראל ובמזרח אירופה. באמצעות חברה בת בבעלות מלאה, גמול נדל"ן. בין השאר מכרה מניות שהחזיקה בחברות תדיראן קשר, נס טכנולוגיות, אר.אר מדיה, ו"גמול סהר קרנות נאמנות".
בפברואר 2005, רכשה גמול את השליטה בחברת "אלקטרוניקס ליין", שמניותיה נסחרו בבורסה בתל אביב. החברה הייתה שלד בורסאי עתיר מזומנים, לאחר שכל הפעילות העסקית של החברה (ייצור אזעקות) הועברה כולה לחברה בת שמנותיה נסחרו בבורסת פרנקפורט. לאחר הרכישה שונה שמה של "אלקטרוניקס ליין" ל"מטיס קפיטל", וביולי 2005 היא רכשה 50% מניות חברת יפנאוטו, יבואנית רכבי סובארו בישראל, תמורת 37.5 מיליון דולר. בנוסף נכסה לתחום המלונאות.
היסטוריה > הסדר חוב ופירוק

בשנת 2007 רכש את השליטה בחברה ליאון רקנאטי לפי שווי שוק של 630 מיליון שקל. אולם זמן קצר לאחר הרכישה התדרדר מצבה של החברה, בעקבות  המשבר הכלכלי העולמי ומספר השקעות כושלות. בשנת 2009 החברה הגיעה למצב של אי עמידה בחובותיה, וחתמה על הסדר חוב.
בשנת 2011 נכנס רו"ח יצחק גווילי לגרעין השליטה בחברה תמורת שווי חברה של 24 מיליון ש"ח בלבד. אולם ב-2013 נכנסה להסדר חוב נוסף ועברה לשליטת בעלי איגרות החוב של החברה. לאחר מכן נמכרו רוב נכסי החברה והיא נכנסה להליכי פירוק.