טיפול בהפרעת קשב
טיפול תרופתי > תרופות ממריצות/מעוררות

תרופות ממריצות (stimulant medication) מפחיתות את התסמינים המקושרים להפרעת קשב.
בהתאם לכך, ברוב המקרים השימוש בתרופות ממריצות יעיל מאוד בהתמודדות עם תסמיני הליבה של הפרעת קשב. לא רק זאת, אלא שמתוך כל האפשרויות התרופתיות לטיפול בהפרעת קשב שנחקרו, התרופות הממריצות נמצאו כיעילות ביותר עבור כל הגילאים, הן לטווח הקצר והן לטווח הארוך.
בנוסף להפחתת התסמינים, במקרים רבים נראה גם שיפור ביכולת להתנהג בהתאם לחוקים והפחתה בתגובות רגשיות מוגזמות, אשר תורם לשיפור היחסים עם עמיתים והורים.
התרופות הממריצות לא מרפאות הפרעת קשב שכן ההפחתה בסימפטומים והשיפור בתפקוד מתקיימים רק בזמן הפעילות של התרופה, באופן הדומה לשיפור בראייה בזמן שבו אדם מביט דרך משקפיים - עם תום הפעילות התרופתית או עם הסרת המשקפיים תחדל השפעתם והמצב יחזור לקדמותו.
עם זאת, לטיפול התרופתי יכולות להיות השפעות מיטיבות משניות כתוצאה מההשפעה הזמנית שלו על רמת התפקוד של האדם.
טיפול ארוך טווח בתרופות ממריצות יכול לאפשר לאנשים עם הפרעת קשב להשתפר בטווח רחב של תפקודים קוגניטיביים, בעקבות קיומם של משאבי קשב רבים יותר לרכישת אסטרטגיות.
התרופות הממריצות אינן ממכרות מהבחינה הקלינית. כלומר, גוף האדם אינו מפתח כלפיהן סבילות בעקבות שימוש ממושך ולכן לא נראה צורך במינונים הולכים וגדלים כדי להשיג את ההשפעה המבוקשת.
כמו כן, השימוש בתרופות מעוררות לצורך טיפול בהפרעת קשב אינו מגדיל את הסיכון להתמכרות לסמים או לאלכוהול. לא רק זאת, אלא שבאופן כללי, לא נמצא סיכון משמעותי לשימוש ארוך טווח בתרופות ממריצות לטיפול בהפרעת קשב.
בחלק מהמקרים יש לתרופות אלו תופעות לוואי בטווח הקצר. תופעות אלו הפיכות וחולפות עם הפסקת נטילת התרופה. תופעות הלוואי הנפוצות ביותר לתרופות אלו הן ירידה בתיאבון, כאבי ראש, כאבי בטן, קשיי הרדמות, חרדה והימנעות חברתית. לרובן אפשר לתת מענה מוצלח על ידי התאמת המינון או תדירות השימוש בתרופה.
לדוגמה, כדי לא לפגוע בהרגלי השינה, רצוי להימנע מלקיחת תרופה מעוררת בשעות הערב.
את המינון מווסתים כך שיהיה מינימלי אך יעיל. המינון האופטימלי הוא זה המוביל להטבה הגדולה ביותר בתפקוד במקביל לצמצום מרבי של תופעות הלוואי.
אמנם קיימים דיווחים על עלייה קלה בדופק ובלחץ הדם הדיאסטולי בעקבות השימוש בתרופות ממריצות, אולם אצל מטופלים בריאים אין לשינויים אלו משמעות קלינית.
בניגוד למה שהיה מקובל לחשוב בעבר, החומרים המעוררים ובהם ריטלין אינם גורמים לפגיעה בצמיחה של ילדים שעושים בו שימוש קבוע. לא רק זאת, אלא שאפשר לטפל בעזרת תרופות ממריצות גם בילדים הסובלים מלכתחילה מהפרעה בצמיחה ללא כל פגיעה נוספת. התרופות עלולות לגרום רק לעיקוב זמני ומזערי של הגדילה בחצי השנה הראשונה, בסדר גודל של סנטימטר אחד עד שניים בלבד, אך לאחר מכן הצמיחה מתאוששת וחוזרת לעקוב אחרי האחוזון שלפיו גדל הילד עד אז. כלומר, השימוש בתרופות המעוררות לא פוגע בגובה הסופי של הילד אשר נוטל אותן במהלך תהליך הגדילה.
בנוסף, אפשר להתאים את זמני ההשפעה של התרופות לשעות הנחוצות לאדם ולשנות את תדירות השימוש בהתאם ליעדי הטיפול. לדוגמה, ניתן להשתמש בתרופה בימי חול לצורך הקלה בתסמינים רק בזמן הלימודים או העבודה, אך לצורך שיפור התפקוד בבית יש להשתמש בתרופה במשך כל ימות השבוע.
התרופות הממריצות הנמצאות בשימוש לצורך טיפול בהפרעת קשב הן מתילפנידאט MPH - methylphenidate ו-dextroamphetamine. לשתי התרופות הללו יש אפשרות למשך השפעה משנה לטווח קצר, בינוני או ארוך.
לתרופות בשחרור מושהה יש משך פעילות הנע בין 6 ל-14 שעות.
במשך שנים רבות טיפול התרופתי המרכזי בהפרעת קשב נעשה באמצעות החומר מתילפנידאט ועל כן נצבר ידע רב בנוגע לאופן פעולתו והשפעותיו.
המחקר והניסיון הקליני עם מתילפנידאט מראים שהוא לא מוביל להתמכרות לחומרים ממריצים ושאינו גורם להתמכרות לסמים אחרים.
קיימות מספר פורמולות של מתילפנידאט, המבוססות על טכנולוגיות שונות עבור אופן השחרור ומשך ההשפעה של החומר הפעיל. כתוצאה מכך, אף על פי שנעשה שימוש באותו חומר פעיל, השפעתה של תרופה המבוססת על פורמולה מסוימת תהיה שונה במידה כלשהי מתרופה המתבססת על פורמולה אחרת.
בין השמות המוכרים של תרופות ממריצות נמצאים ריטלין וקונצרטה.
בשנת 2015 אישר משרד הבריאות הישראלי את התרופה ליסדקסאמפטמין לטיפול בהפרעות קשב וריכוז לגילאי 6 ומעלה.