stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שינג'יאנג
דמוגרפיה

שׂינג'יאנג מוגדרת כאוטונומיה של האויגורים. זהו עם טורקי מוסלמי, הדומה בלשונו, בתרבותו ובמראהו לעמים ממרכז אסיה. השפה האויגורית קרובה לאוזבקית ולקזחית. בעקבות כך, האזור מכונה לעיתים קרובות טורקסטן, במיוחד בפי בדלנים. עם זאת, 41% מהאוכלוסייה במקום היא של בני האן שהיגרו למקום במהלך השנים, בעוד שהאויגורים מהווים כ-45%. קבוצות אתניות נוספות בשׂינג'יאנג הן קזחים – 7%, בני ח'ואי (סינים מוסלמים) – 5%, קירגיזים – 0.9%, מונגולים - 0.8%, ועוד. למרות שהמחוז הוא אוטונומיה אויגורית, יש בו נפות אוטונומיות של הקזחים, של המונגולים ושל בני ח'ואי.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה ממשלת סין בהפעלה של מדיניות אגרסיבית להקטנת הילודה האויגורית. קודם לכן לא אכפה הממשלה את מדיניות צמצום הילודה הסינית על האויגורים ונפוצו בקרבם משפחות מרובות ילדים. מגוון פעולות בנושא דוגמת מעצר של הורים למשפחות מרובות ילדים ושליחת ילדיהם לבתי יתומים, גרמו לירידה של למעלה מ-60% בין השנים 2015 ו-2018. סין מתמרצת הגעתם של בני האן למחוז, על ידי הקצאת קרקעות, במטרה להטות בהדרגה את הדמוגרפיה ולבטל את הרוב האויגורי.
האויגורים בשינג'יאנג

בעבר התקיימה לזמן קצר מדינה אויגורית בשם טורקיסטן המזרחית. העם האויגורי שואף בחלקו לשוב לעצמאות, ובתחילת שנות ה-90 אף פרצה התקוממות אלימה מוגבלת נגד השלטון, אך השלטון בבייג'ינג דיכא מהומות אלו במהירות. ב-5 ביולי 2009 פרצו בבירה אורומצ'י מהומות אלימות קשות על רקע אתני בין אויגורים ובין בני האן. על פי דיווחי מקורות רשמיים נהרגו בעימותים אלו 197 איש, מרביתם בני האן. ב-29 ביולי 2014 התבצע אירוע דקירה נוסף במחוז ובו נהרגו עשרות אזרחים.
לאחר תקופה ממושכת של מאורעות אלימים אלו, היחס של השלטון הסיני לאויגורים הפך לאגרסיבי יותר.
הממשלה כלאה ללא משפט מיליוני אויגורים במחנות חינוך מחדש, ביניהם גם מולות (אימאמים) מוכרים. דיווחים שונים מעידים על מעשי עינויים כחלק מניסיון להרחיק את האסירים מזהותם האתנית ומאמונתם המוסלמית.
מהלכים נוספים שבוצעו על מנת להחליש את הזהות האתנית הלא-סינית של האויגורים כללו גם את הפסקת לימודה של השפה האויגורית בבתי הספר, איסור על פעילות דתית בציבור, איסור על סוגי התכנסויות מסוימים, וכן צילומי לוויין מערביים תיעדו הרס של בתי קברות מקומיים בידי גורמים ממשלתיים.
בעקבות דיווחים אלו ואחרים הטילה ממשלת ארצות הברית סנקציות כלכליות על סין, כחלק ממלחמת הסחר בין המדינות. עם התפתחות הטכנולוגיה של העשור השני של המאה ה-21, הקימה ממשלת סין מערך ריגול המוני בשינג'יאנג, הכולל פריסה רחבה במיוחד של מצלמות עם טכנולוגיית זיהוי פנים וזיהוי תנועה, תחנות משטרה וציוד האזנה, לצד רישום מפורט של התושבים מבחינת מידע ביומטרי, תמונות, במקרים מסוימים גם רישום ביולוגי המבוסס על איברים פנימיים וכן מעקב כללי אחר התנהגויות הנחשבות "חשודות" דוגמת כניסת לבית דרך דלת אחורית או יצירת קשר עם קרובי משפחה מחוץ לסין.
הגבלות נוספות על האוכלוסייה האויגורית כללו את סגירת שוקי הלילה, איסוף הדרכונים שחולקו בעבר לתושבים כך שלא יוכלו לצאת מהמדינה, וכן בכל כניסה לנפה או עיר נערכים בידוקים מפלים בין אויגורים להאנים.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ישנו תיעוד מהמאה ה-2 לפנה"ס לנוכחות סינית בחלקים מהאזור. שליטה חלקית והשפעה, נמשכו לאורך כמה מאות שנים.
בתקופת האימפריה הרומית, דרכי המשי שעברו באזור היו נתיבים חשובים בין האימפריה הרומית להודו וסין במזרח הרחוק. עם נפילת האימפריה הרומית פחת השימוש בדרכי המשי, ובמחוז הייתה תנועה לא סדירה של שבטים פרוטו-מונגוליים וגקטורקיים.
החל מסביבות המאה ה-7 חזרה אימפריית טאנג הסינית לשלוט באופן חלקי באזור כחלק מניסיונותיה של סין להתרחב מערבה.
במהלך המאה ה-9 החלה השושלת הקרא-ח'אנית להדק את שליטתה באזור, כשהקימה באזור שׂינג'יאנג את הממלכה הטורקית המוסלמית הראשונה. בהמשך עלתה להנהגה השושלת הקרא-חיטאנית.
במאה ה-13 השתלטה על השטח האימפריה המונגולית, כחלק ממסעות הכיבוש האדירים שלה. תחת "השלום המונגולי" פרחו דרכי המסחר ברחבי האימפריה ובכללן דרכי המשי העוברות במחוז. בערך בשנת 1273–1274 מרקו פולו ביקר במחוז ותיאר בכתביו את העיר קאשגאר, אותה כינה בכתביו "קאסקאר". בתיאוריו ציין שבעיר ישנה אוכלוסייה מכובדת של נוצרים נסטוריאנים, שהיו להם כנסיות משלהם.
במאה ה-14 המירה ההנהגה המקומית את דתה לאסלאם, והחלה נוכחות משמעותית לדת האסלאם באזור, אשר קיימת גם במאה ה-21. בשנים 1389–1390 הוחרבה העיר קאשגאר, לצד יישובים נוספים בסביבה, כחלק ממסע הכיבושים של טימור, והאזור סבל מתקופה ממושכת של מלחמה ואי-יציבות.
בתחילת המאה ה-16 השתלטה אימפריה מונגולית נוספת, מוגוליסטאן, על מחוז שׂינג'יאנג, ובשנת 1514 הוחרבה קאשגאר פעם נוספת כחלק ממסע כיבושים. הפעם העיר בוצרה במהירות, והייתה למשך זמן ממושך בשליטת השבטים המונגולים האויגורים והזונגארים.
במאה ה-17 החלו הסינים בסדרת מאבקים עם השליטים המקומיים, ולבסוף בשנת 1759 השלימו המאנצ'ו של שושלת צ'ינג את כיבוש השטח מידי השבטים המונגוליים, תוך מעשי אלימות קשים – בעיקר כלפי השבטים הזונגארים – לרבות טבח על בסיס אתני וחלוקת הנשים והילדים כשלל.
בתחילת ובאמצע המאה ה-20 קמו מחאות אויגוריות, שכונו הסכסוך בשינג'יאנג, נגד השליטה הסינית המאוד רופפת באזור. סכסוך זה בא לידי ביטוי בסדרת עימותים מזוינים בין התושבים האויגורים של המחוז לבין השלטונות הסיניים.
ראו גם

הסכסוך בשינג'יאנג
הערות שוליים

↑  AP, עיקורים והפלות: המבצע הסיני נגד ילודת מוסלמים, באתר ynet, 29 ביוני 2020
↑  סוכנויות הידיעות, סין מודה: ירינו למוות ב-12 מתפרעים באורומצ'י, באתר ynet, 19 ביולי 2009
↑  הידיעה באתר BBC
1 2 3  One Month, 500,000 Face Scans: How China Is Using A.I. to Profile a Minority, ניו יורק טיימס
1 2 3  ynet והסוכנויות, מחנות המוסלמים בסין: סנקציות חדשות מארה"ב, באתר ynet, 10 באוקטובר 2019
↑  עומר כביר, טביעות אצבע? בסין דורשים מאנשים גם צילומי איברים פנימיים, באתר כלכליסט, 10 ביולי 2019
↑  《大清高宗純皇帝實錄》, 乾隆二十四年
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550552905171  BNE: XX457318  BnF: cb11941810f (data)  GND: 4077460-0  LCCN: n81018776  MusicBrainz: bbdac64e-bb69-483b-a4dd-5ac07a4610bd  NDL: 00571077  NKC: ge216401  VIAF: 237867093   WorldCat (עם VIAF): 237867093
עמלה עינת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בדצמבר 1939 (בת 85) כפר סבא, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית, אנגלית 
 תקופת הפעילות:  מ-1964
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים 
 
עמלה עינת (שמה המקורי: עמלה כהן; נולדה ב-29 בדצמבר 1939, כפר סבא) היא סופרת, מחזאית, עורכת ואשת חינוך ישראלית.
ביוגרפיה

אמה של עמלה עינת, מרים, היא ילידת הארץ, ואביה, שלמה כהן, יליד פולין, השתייך ל"שומר הצעיר" והיה חבר קיבוץ עין החורש. כאשר קמה מדינת ישראל עברה עינת עם משפחתה לחולון, ולמדה בבית הספר ביאליק ובתיכון קוגל בעיר. בגיל חמש-עשרה וחצי עברה לירושלים בשל מחלת האסתמה ממנה סבלה. בירושלים המשיכה את לימודיה בתיכון ליד"ה (אז "תיכון בית הכרם"). כילדה הייתה חניכה בתנועת "הנוער העובד". את שירותה הצבאי בצבא ההגנה לישראל עשתה בתור סמלת חינוך במפקדת קצין חינוך ראשי. לאחר סיום שירותה השלימה עינת תואר בוגרת אוניברסיטה בספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. תואר המוסמך שלה, בייעוץ פסיכולוגי חינוכי, ניתן לה גם הוא בתל אביב, בשנת 1964. תואר דוקטור בחינוך קיבלה באוניברסיטת ליברפול.
עינת כתבה ספרים מקצועיים בתחום החינוך, ועסקה גם בליקוי למידה (בעיקר בנושא הדיסלקסיה). חיברה מחזות (למשל, "שיטת חנהלה" ו"סכין בסמטה") שהועלו על בימות שונות. בשנים 1978–1991 הייתה עמלה עינת סגנית העורך של "עתון 77", ירחון לספרות ולתרבות, ולאחר מכן, בשנים 1991–1993, הייתה עורכת ראשית בהוצאת ידיעות אחרונות. היא חיברה עשרות רשימות, ביקורת ומסות שהתפרסמו במוספים הספרותיים של עיתונים וכתבי-עת שונים.
עינת זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים על שם לוי אשכול בשנת 1983, בפרס הדסה לספרות ילדים ונוער (2004), בפרס אקו"ם לשנת 2017 על תרומתה ליצירה ולספרות הישראלית ובפרס על שם דבורה עומר לספרות לבני הנעורים (2023)
מתגוררת בתל אביב. הייתה נשואה לאהרון, אם לשלושה.
ספריה

קשיי למידה בקבוצות גיל בוגרות: מדריך למורה (ירושלים: משרד החינוך והתרבות - המרכז לתוכניות לימודים - צוות לשון לחינוך מיוחד, תשל"ח)
שיטת חנה'לה: סיפורה של נערה שלא ידעה לקרוא (תל אביב: צ'ריקובר, 1978)
פירוד: יומנו של נער במשבר (תל אביב: עקד, תשל"ט 1979)
תקרית של ערב: סיפורים (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ב 1982)
מרתון: במסלולי אימוץ, ויתור וזיהוי עצמי: רומאן (תל אביב: צ'ריקובר, 1982)
עודד שרצה להיות עודד (תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ד 1984). מלווה באיורים של דני קרמן
אני - אתה, אתה - אני (תל אביב: שבא, תשמ"ו 1986) מלווה בצלליות של דני קרמן
אני שונא אותה דוקטור! היא מזכירה לי את המוות: סיפורים (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ז 1986)
צריך ל ---' (תל אביב: ספרית פועלים, תש"ן 1989). מלווה באיורים של רינה גינוסר
מות הנסיך (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1991). מלווה באיורים של אבנר כץ
כמו כולם (תל אביב: עם עובד, 1991). מלווה באיורים של מיכל לשם
החבר שלי החוקר מישל
הלבד האחר של דני (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1992). מלווה באיורים של סיליה יצחקי
ליקויי למידה - האתגר (תל אביב: איתאב, תשנ"ב 1992)
המעגל נסגר (תל אביב: ביתן, תשנ"ב 1992). מלווה באיורים של עודד פיינגרש
דיבה שאין בה קלון (תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 1994)
לאן נעלמה מלכת הדבורים: ועוד סיפורים מהגן הזואולוגי. סיפר - חזי אביבי (תל אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 1994)
פועלת הבמה הקטנה (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1994). מלווה באיורים של וולף בולבה
כן-לא, שחור-לבן: משברי התבגרות בישראל על סף שנות ה-2000 (תל אביב: איתאב, תשנ"ה 1995; נכתב בחלקו בשיתוף דויד גרין)
הבוקר בו אסרו את אבא (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997). מלווה באיורים של דוד קדם
קריאת הדולפינים: רומן סיפורים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1998)
סיפור אהבה קפריסאי (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1999). מלווה באיורים של רינה גנוסר
מפתח לדלת נעולה: לפרוץ את מחסום הדיסלקסיה (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2000, 2003)
ארץ, עיר, משפחה (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2001)
אמני - הילדה מע'ג'ר (בני ברק: ספרית פועלים, תשס"ג 2003). מלווה בצילומים של אחלאם שיבלי
שמוליק - הילד מבני ברק (בני ברק: ספרית פועלים - הקיבוץ המאוחד, תשס"ד 2004). מלווה בצילומים של נועה פלד ואלי לייבנר
זינב, הילדה מהמדבר (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2005). מלווה בצילומים של מחמד אל-ע'נאמי
ספר החלומות המתהפכים (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2005). מלווה באיורים של אורית ברגמן
כתב אישום: ליקויי למידה, נשירה ועבריינות (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2006; בשיתוף תומר עינת)
דימוי עצמי במראת הדיסלקסיה: מורים במילכוד (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2006)
הסוד הגדול של חואן (בני-ברק: הקיבוץ המאוחד, 2006). מלווה בצילומים של טוני מלגה. בעריכת יונה טפר
סיפורה של חני (שיטת חנהל'ה) (חולון: יסוד, תשס"ו 2006). בעריכת ציפי פינגלה
גילת - הילדה מדימונה (בני-ברק: ספרית פועלים, 2008). מלווה בצילומים של יעל רוזן
המשימה האבודה (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2008). בעריכת יונה טפר
נחיתה קשה: לקויי למידה בזירת התעסוקה (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2009)
"וכשאני לעצמי - מה אני?": סוגיות והורות של בוגרים עם ליקויי למידה (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2011)
משני עברי החומה (תל אביב: ספרית פועלים, תשע"א 2011). מלווה באיורים של גלעד סליקטר
רוחות רפאים במכבסה (חולון: יסוד, תשע"ג 2012). מלווה באיורים ברכה אלחסיד גרומר.
סטפה אהובתי (תל אביב: גלילית, תשע"ה 2015).
פחד בין הגבעות (תל אביב: הקיבוץ המאוחד 2020). מאיירת: ורד האקרט.
קולות מחוץ לסורגים (הוצאה גלילית, 2024)
הדלת עדיין נעולה (רסלינג, 2024)
יודקו - הנער ממונסטיר (הוצאה גלילית, 2025)
ספריה > בעריכתה

נשים רוצחות מאת מישל חדד (תל אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 1992)
תרת תרת: סיפורי עם מפי יהודי אתיופיה (תל אביב: המרכז לקליטת אמנים עולים, 1996; בשיתוף אחרים)
קולות מהכלא: אנתולוגיה של יצירות אסירים (ירושלים: כרמל, תש"ע 2009; בשיתוף תומר עינת).
הערות שוליים

1 2  יקירנו שלמה כהן איננו, דבר, 26 בנובמבר 1980
↑  191 בעלי תארים חדשים, מעריב, 25 ביוני 1964
↑  ענת לויט, ראיון עם יעקב בסר, עורך "עיתון 77": "ילד ששיחק ביער בפרטיזנים, צמח כאדם תגובתי, הנוקט עמדה בעד ונגד", מעריב, 30 בינואר 1987
↑  פרסי יצירה, מעריב, 26 באוקטובר 1990
↑  ציפי לוין, הבריחה לשום מקום, באתר News1 מחלקה ראשונה, 30 במאי 2018
↑  אהרון עינת באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307599605171  PLWABN: 9810574626305606  BnF: cb15553908q (data)  ISNI: 0000 0001 2140 4838  LCCN: n82245476  NKC: ola2016901378  SUDOC: 261888102  S2AuthorId: 4385364  VIAF: 76629365   WorldCat (עם VIAF): 76629365
סעודת פורים

צפת, המאה ה-19
סעודת פורים היא מצווה לקיים סעודה ביום פורים, ובכלל זה גם המצווה להשתכר. בניגוד לשאר החגים, סעודה זאת מתקיימת בשעות היום ולא בלילה.
מקור המצווה

במגילת אסתר סופר שימי הפורים נקבעו:
כַּיָּמִים אֲשֶׁר-נָחוּ בָהֶם הַיְּהוּדִים מֵאֹיְבֵיהֶם, וְהַחֹדֶשׁ אֲשֶׁר נֶהְפַּךְ לָהֶם מִיָּגוֹן לְשִׂמְחָה וּמֵאֵבֶל לְיוֹם טוֹב; לַעֲשׂוֹת אוֹתָם יְמֵי מִשְׁתֶּה וְשִׂמְחָה, וּמִשְׁלֹחַ מָנוֹת אִישׁ לְרֵעֵהוּ, וּמַתָּנוֹת לָאֶבְיֹנִים.
.
חיוב הסעודה לא מופיע במשנה, אך הוא מופיע בגמרא כמובן מאליו.
זמן הסעודה

מלשון הפסוק "ימי משתה ושמחה", דייק רבא כי סעודת פורים צריכה להתקיים דווקא ביום ולא בלילה.
הרמ"א כתב שיש לקיים את הסעודה אחרי תפילת מנחה. לעומת זאת, הרב ישעיה הלוי הורוביץ כתב בספרו שני לוחות הברית שעדיף להקדים את הסעודה ולאוכלה בבוקר, בזמן שהמלכים אוכלים, כמו שהייתה סעודת אסתר שבה נתלה המן, וכדי שיוכל להתפלל את תפילות מנחה ומעריב בזמנם כראוי.
למעשה כיום נוהגים רבים להתחיל את הסעודה ביום בסמוך לשקיעה, ובספרות ההלכה דנו הפוסקים האם נכון הדבר לערוך את רוב הסעודה ביום דווקא.
מאכלי הסעודה

לדעת המגן אברהם והשערי תשובה אין חובה לאכול פת בסעודה, ולדעת היעב"ץ והערוך השולחן יש חובה. המשנה ברורה אינו מכריע במחלוקת זו. הרב וואזנר מציין שברא"ש נאמר שאין שמחה ללא פת, ולפי דבריו יש חובה לאכול פת.
נידון נוסף הוא חיוב אכילת בשר. המגן אברהם פוסק שאין חיוב אך יש מפרשים בדבריו שיש מצווה בכך. בערוך השולחן כתב על פי דברי הרמב"ם שיש חובה לאכול בשר, וכן מובא בלקט יושר. הרב משה פיינשטיין פסק שמספיק בשר עוף למצווה זו, והרב וואזנר כותב שעדיף בשר בהמה.
חיוב השכרות

אמרתו המפורסמת של רבא על חיוב שתיית היין בפורים, נאמרת בהקשר הדיון בתלמוד על סעודת פורים:
מיחייב איניש לאיבסומי בפוריא עד דלא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי
המתנגדים לשתייה טוענים שדין זה נדחה להלכה ומביאים כראיה את הסיפור על האמוראים רבה ורבי זירא  שסעדו יחד בפורים וקיימו את מצוותו של רבא:
רבה ורבי זירא עבדו סעודת פורים בהדי הדדי.

איבסום.

קם רבה, שחטיה לרבי זירא.

למחר בעי רחמי ואחייה.

לשנה אמר ליה: ניתי מר ונעביד סעודת פורים בהדי הדדי. אמר ליה: לא בכל שעתא ושעתא מתרחיש ניסא.
לטענת המתנגדים סיפור זה נועד להמחיש מדוע אסור להשתכר, ולכן פסקו שיש איסור חמור להשתכר, גם בפורים. אולם רוב הפוסקים לא קיבלו את דעתם, שהרי רבה ורבי זירא לא הסיקו משם שאין לשתות, אחרת לא הייתה מניעה מלסעוד יחד בשנה הבאה.
ברכת המזון

בזמן אמירת ברכת המזון שלאחר הסעודה מלבד אמירת על הניסים בכל אכילת לחם בפורים, תיקנו בסעודה זו לומר גם מיגדול כבימים שיש מוסף ולא מגדיל כבשאר ימות השנה.
ראו גם

מקרא מגילה
מתנות לאביונים
משלוח מנות
פורס מפה ומקדש
בובת המן
הערות שוליים

↑  כך עולה בתלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ס"ח, עמוד ב' וגם בתלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ז', עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ז', עמוד ב'
↑  ישעיה הלוי הורביץ, שני לוחות הברית, מהדורת אמסטרדם, ת"ח, מסכת מגילה, עמוד הצדקה, דף רסא, באתר היברובוקס
↑  סעודת פורים - עולמות, באתר עולמות, ‏27 ביוני 2020
↑  תרצה, ס"ק ט.
↑  שם, סק"א.
↑  מור וקציעה, ד"ה ושטען.
↑  שם, סעיף ז'
↑  שער הציון תרצה, ד'.
↑  שו"ת שבט הלוי, חלק א', סימן ר"ה, הערות לסימן תרצ"ה.
↑  ברכות, ז' סימן כ"ג
↑  שם ט"ו.
↑  שבט הלוי, חלק י', סימן יח, אות ג'.
↑  רבבות אפרים, חלק א' סימן ש"נ.
↑  שבט הלוי, חלק ג' סימן י"ח.
↑  Siddur Edot HaMizrach, Post Meal Blessing 59, www.sefaria.org
| פורים |
| --- | --- | --- |
| מצוות החג | מקרא מגילה • מתנות לאביונים • משלוח מנות • סעודת פורים ושתיית יין בפורים • פרסום הנס |  |
| מנהגים | משנכנס אדר מרבין בשמחה • זכר למחצית השקל • אוזן המן • התחפשות  • רעשן • בובת המן |  |
| מגילת אסתר | אישים במגילה: אחשוורוש • ושתי • ממוכן • המן • עשרת בני המן • זרש • בגתן ותרש • מרדכי היהודי • אסתר • חרבונה • אבגתא • התך • הגי תוספות למגילת אסתר • חלום מרדכי • תרגומי מגילת אסתר לארמית • היעדרותו של אלוהים ממגילת אסתר • מדרש אבא גוריון |  |
| תפילות ופיוטים | למנצח על אילת השחר • על הנסים • ברכת הרב את ריבנו • אשר הניא • ויאהב אומן ("קרובץ לפורים") • מי כמוך ואין כמוך • קוראי מגילה |  |
| שירים | ליהודים הייתה אורה ושמחה וששון ויקר • חג פורים (שיר) • אני פורים • ליצן קטן נחמד • תן כתף • ככלות ייני • רשימת שירים ופיוטים לפורים • פיוטים ושירים נוספים |  |
| שמחת פורים | פורים שפיל • רב פורים • עדלאידע • ליל שיכורים • פרודיות לפורים |  |
| מאכלים | אוזן המן • פזואלוס • פלודן • קרפלך • מקרוט • ספרא (מאפה) |  |
| שונות | עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון • בן עיר שהלך לכרך ובן כרך שהלך לעיר • פורים משולש • פורים קטן • תענית אסתר • פרשת זכור • מצוות זכירת מעשה עמלק • מחיית זכר עמלק • מסכת מגילה • סעודת אסתר • פורים שני • קבר אסתר ומרדכי |  |
חגי ישראל ומועדיו
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
סעודת פורים, מוריץ דניאל אופנהיים, 1873
22 ביולי

22 ביולי הוא היום ה-203 בשנה (204 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 162 ימים.
אירועים היסטוריים ביום זה

1376 – פרסום החלילן מהמלין
1805 – קרב כף פיניסטרה
1812 – מלחמת חצי האי: כוחות בריטיים בראשות ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון מביסים את הצבא הצרפתי ליד סלמנקה, ספרד
1894 – נערך מרוץ המכונית הראשון, מפריז לרואן
1933 – וילי פוסט הופך לאדם הראשון לטוס טיסת סולו מסביב לעולם, כשהוא טס 25,100 ק"מ ב-7 ימים, 18 שעות ו-45 דקות
1934 – מחוץ לתיאטרון הביוגרף בשיקגו אילינוי נורה ג'ון דילינג'ר "אויב הציבור מספר 1" על ידי סוכני ה-FBI ונפצע אנושות
1937 – ניו דיל: הסנאט דוחה את הצעתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט להוסיף שופטים לבית המשפט העליון
1942 – מתחיל גירוש יהודי גטו ורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה
1946 – פיצוץ מלון המלך דוד בירושלים על ידי האצ"ל
1948 – הוקם בית המשפט העליון. חמשת השופטים הראשונים שכיהנו בו היו: זמורה, אולשן, אסף, דונקלבלום וש"ז חשין
1962 – תוכנית מארינר: החללית מארינר 1 יוצאת משליטה וטסה במסלול לא יציב דקות לאחר שיגורה, ומושמדת
1977 – מנהיג סין דנג שיאופינג נוטל את מושכות השלטון בחזרה
1991 – הרוצח הסדרתי ג'פרי דאהמר נעצר לאחר ששרידים של 11 אנשים נמצאים בדירתו במילווקי ויסקונסין
1992 – ברון הסמים הקולומביאני פבלו אסקובר נמלט מכלאו (בתנאים משופרים) במדיין מפחד הסגרה לארצות הברית
2003 – כוחות ארצות הברית בעיראק הורגים את עודאי וקוסאי, שני בניו של סדאם חוסיין
2009 – ליקוי חמה מלא וממושך בן 6:39 דקות בהודו, סין, והאוקיינוס השקט
2011 – מתקפת טרור מתרחשת בנורווגיה בה נהרגים 77 איש
2016 – פיגוע ירי במינכן בו נרצחו 9 אנשים, 16 אנשים נפצעו ומבצע הפיגוע שם קץ לחייו
2018 – מחאת הלהט"ב נערכת בישראל כנגד אפליה במסגרת חוק הפונדקאות
נולדו

1210 – ג'ואן מאנגליה, המלכה הרעיה של סקוטלנד (נפטרה ב-1238)
1478 – פליפה הראשון, מלך קסטיליה (נפטר ב-1506)
1596 – מיכאיל הראשון, צאר רוסיה, הצאר הראשון ממשפחת רומנוב (נפטר ב-1645)
1849 – אמה לזרוס, משוררת אמריקאית (נפטרה ב-1887)
1865 – הרב אהרון הפנר, רבם של הקהילות קוזמין (אנ') וירוצין (אנ'), ד"ר לתאולוגיה והיסטוריון יהודי גרמני (נפטר ב-1938)
1878 – (או 1879) יאנוש קורצ'אק, סופר, רופא ומחנך יהודי (נספה ב-1942)
1887 – גוסטב לודוויג הרץ, פיזיקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה 1925 (נפטר ב-1975)
1888 – זלמן אברהם וקסמן, ביוכימאי ומיקרוביולוג אמריקאי יהודי (נפטר ב-1973)
1892 – ארתור זייס-אינקווארט, פושע מלחמה נאצי, האחראי לפשעים רבים בפולין ובהולנד (הוצא להורג ב-1946)
1903 – עמי אסף, חבר הכנסת וסגן שר מטעם מפא"י (נפטר ב-1963)
1916 – מרסל סרדן, מתאגרף צרפתי (נפטר ב-1949)
1923 – בוב דול, סנאטור, מועמד לנשיאות ארצות הברית (נפטר ב-2021)
1932 – טום רובינס, סופר אמריקאי (נפטר ב-2025)
1934 – לואיז פלטשר, שחקנית אמריקאית זוכת אוסקר, גלובוס הזהב, באפט"א וסאטורן (נפטרה ב-2022)
1934 – לאון רוטמן, חותר קאנו ומאמן יהודי-רומני
1939 – גילה אלמגור, שחקנית ישראלית
1945 – אדל גולדברג, מדענית מחשב אמריקאית
1947 – יוסף בנימין לסינג, ראש האגף למיילדות וגינקולוגיה במרכז הרפואי מעייני הישועה, פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב (נפטר ב-2021)
1949 – אברהם יוסף, רב ופוסק הלכה ספרדי
1949 – דורון אוליפנט, כדורסלן ישראלי
1951 – סליק ווטס, כדורסלן אמריקאי (נפטר ב-2025)
1953 – אבנר אברהמי, עיתונאי, עורך ומעצב
1953 – ציפי שחרור, משוררת, סופרת ועורכת ישראלית
1954 – אל דימיולה, מוזיקאי ג'אז
1954 – דב ניסמן, שחיין ישראלי
1955 – וילם דפו, שחקן קולנוע אמריקאי
1963 – אמיליו בוטרגניו, כדורגלן ספרדי
1965 – שון מייקלס, מתאבק אמריקאי
1975 – שי פרדו, שחקן ומנהל אמנותי ישראלי
1979 – עידן מור, סטנדאפיסט, שחקן ותסריטאי ישראלי
1980 – דירק קאוט, כדורגלן הולנדי
1982 – אנה צ'יצ'רובה, אתלטית רוסיה, אלופה אולימפית בקפיצה לגובה
1982 – שחר ישי, שחקן, זמר ומדבב ישראלי
1989 – יון תומרקין, שחקן ישראלי
1992 – סלינה גומז, שחקנית, זמרת ודוגמנית אמריקאית
1995 – מריליה מנדונסה, זמרת-יוצרת ברזילאית (נפטרה ב-2021)
2013 – הנסיך ג'ורג' מוויילס, השני בסדר הירושה לכתר הבריטי
נפטרו

1461 – שארל השביעי, מלך צרפת (נולד ב-1403)
1540 – יאנוש הראשון זאפויה, אציל הונגרי (נולד ב-1487)
1832 – נפוליאון השני, קיסר צרפת, בנו של נפוליאון בונפרטה (נולד ב-1811)
1932 – פלורנץ זיגפלד, אמרגן של מחזות ומופעים בברודוויי (נולד ב-1867)
1934 – ג'ון דילינג'ר, שודד בנקים (נולד ב-1903)
1944 – אריאדנה סקריאבינה (לאחר שהתגיירה שינתה שמה לשרה קנוט), משוררת רוסייה ופעילה בתנועת ההתנגדות הצרפתית (נולדה ב-1905)
1992 – יעקב חזן, פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת, חבר קיבוץ ומחנך (נולד ב-1899)
1995 – תמי בן עמי, דוגמנית ישראלית (נולדה ב-1955)
2003 – עודאי חוסיין, בנו של סדאם חוסיין נשיא עיראק (נולד ב-1964)
2003 – קוסאי חוסיין, בנו של סדאם חוסיין נשיא עיראק (נולד ב-1966)
2008 – מיכאל פסויג, איש ציבור ומנהל ישראלי, מנהיג פועלים, ראש המועצה השני והרביעי של רעננה ומנכ"ל חברת יכין-חק"ל ויו"ר מועצת המנהלים שלה (נולד ב-1916)
2008 – עמוס בן-גוריון, איש משטרה ותעשיין, בנו של דוד בן-גוריון (נולד ב-1920)
2008 – אסטל גטי, שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, זוכת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב (נולדה ב-1923)
2014 – ניצן שירזי, מאמן כדורגל ישראלי (נולד ב-1971)
2019 – בסאם א-שכעה, ראש עיריית שכם בשנים 1976–1982 (נולד ב-1930)
2019 – נינה פינטו אבקסיס, חוקרת פולקלור והומור ועמיתת הוראה במרכז לחקר הלאדינו באוניברסיטת בר-אילן (נולדה ב-1971)
2022 – אלי ניסן, עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי (נולד ב-1934)
2023 – טלילה לוי בן-זכאי, שחקנית תיאטרון, עיתונאית ותסריטאית ישראלית (נולדה ב-1930)
2024 – ג'ון מאייל, מוזיקאי בלוז בריטי, זמר, נגן גיטרה חשמלית, פסנתר, תופים ומפוחית פה (נולד ב-1933)
חגים ואירועים החלים ביום זה

חגיגת מריה מגדלנה
סוואזילנד – יום הולדתו של המלך לשעבר סובהוזה השני
יום קירוב פאי
יום לוכדי העכברושים (ראו: החלילן מהמלין)
21 ביולי – 23 ביולי
יולי
לוח אירועים שנתי
יאנוש קורצ'אק
שארל השביעי
הקרבות על שיא החרמון

הר החרמון כפי שנראה מהר בנטל
הר החרמון כפי שצולם מטבריה
הר החרמון ברקע, בחזית התמונה מימין: מטוס ימי בשדה התעופה הימי בים כנרת צולם בין השנים 1939–1934
הקרבות על שיא החרמון היו מערכת משנה חופפת בזמן למלחמת ההתשה במובלעת הסורית על רקע המשא והמתן לקראת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. הקרבות נמשכו לאורך כ-7 חודשים – מיום הפסקת האש עם הסורים בתום מלחמת יום הכיפורים (24.10.1973), ועד ליום החתימה על הסכם ההפרדה עם הסורים (31.5.1974) ובהם הוכרע גורל החרמון.
גאוגרפיה

הר החרמון הוא רכס צר וארוך, ומהווה חלקו הדרומי של רכס הרי מול הלבנון. כיוונו של רכס החרמון מדרום מערב לצפון מזרח. אורכו כ-60 ק"מ. שטחו הכולל כ-1,000 קמ"ר שרובם בשטחי סוריה ולבנון, ו-70 קמ"ר משטחו נמצא בשטח ישראל.
פסגת ההר היא בגובה 2,814 מטרים מעל פני הים, ונמצאת על הגבול שבין סוריה ולבנון, כ-14 ק"מ מצפון מזרח למוצבי ההר הישראליים. הפסגה הגבוהה ביותר בתחומי ישראל עד השתלטות צה"ל על פסגת החרמון (8.12.2024) הייתה כיפה בגובה 2,236 מטרים מעל פני הים, הנמצאת מערבית למצפה שלגים, שגובהו 2,224 מטרים מעל פני הים.
רכסי החרמון הם השלוחה הדרומית של הרי מול הלבנון. הרים אלה הם קמר ענק שנוצר בתהליכי קימוט והעתקה, כנראה בהשפעת הבקע הסורי-אפריקני. הסלעים בחרמון הם מתקופות שונות מתקופת היורה.
כיבוש מחדש של שיא החרמון

ב-14 באפריל 1974, הורכב כוח בן 60 לוחמים מיחידת האלפיניסטים ומסיירת מטכ"ל בפיקוד רס"ן עמירם לוין, לכבוש את שיא החרמון. כל הלילה העפיל הכוח לפסגה, ועם עלות השחר החל לנהל קרב נגד הקומנדו הסורי בתנאי מזג אוויר קשים. בסופו של דבר נכבש שיא החרמון על ידי לוחמי צה"ל. לסורים נהרגו 12 חיילים.
כל יחידת האלפיניסטים "ארז" בפיקוד דוד מטק, השתתפה בכיבוש שיא החרמון, לאחר שב-13 באפריל 1974 תקף כוח קומנדו סורי את שיא החרמון המצוי 15 קילומטרים בעומק השטח הסורי ונשלט על ידי צה"ל כחלק מהמובלעת. מטרת הסורים הייתה להדוף את צה"ל מנקודת תצפית זו החולשת על עומק המערך הסורי ועל דמשק. הסורים ידעו כי בגלל תנאי השטח ותנאי האקלים הקשים, הסתפק צה"ל בסיורים בלבד בפסגה ולא אייש אותה דרך קבע והצליחו לכבוש את הפסגה ולהשתלט עליה.
במקביל להכנות למבצע החל חיל הנדסה לפרוץ דרך מהפיתולים לשיא. הכוח ניצל את התקדמות עבודת הצמ"ה במעלה רכס קדדים ויצא בשעה 19:45 מהנקודה אליה הגיע באמצעות נגמ"שים וזחליות "אלפא", בכך נחסך זמן הליכה ומאמץ מהלוחמים.
הכוח התקדם במעלה רכס כשמדי פעם נוחתים פגזי ארטילריה סוריים שככל הנראה כוונה לעבר הצמ"ה של חיל ההנדסה. אחד הלוחמים נפצע והוא פונה רגלית באלונקה. הכוח הגיע ליעד הראשון בסמוך לשעה 04:00, באיחור של כשעה מהמתוכנן, כאשר שלושה לוחמים נמצאים במצב של תשישות. בעוד הם צופים לעבר הפסגה הם נתקלו באש שבאה מכוח קומנדו סורי שהגן על השיא. במכת האש הראשונה של הסורים נפגעו 9 לוחמים, מהם שניים קשה. במהלך הקרב אירע ירי דו-צדדי בין חיילי צה"ל. לבסוף, בחסות ארטילריה סורית הסתלק הקומנדו הסורי מהמקום. התפתח קרב ארטילרי וגם מטוסי חיל האוויר הישראלי הוזנקו לסייע בשיתוק מקורות הירי הסורי. בסך הכול נפצעו במהלך הקרב בכל הגזרה 17 לוחמים. שיא החרמון חזר לידי צה"ל ב-14 באפריל, כארבעה חודשים לאחר שננטש על-ידו.
לימים טען לוין כי הקרב היה אחד החשובים בתולדות מדינת ישראל, אך סיפורו נבלע בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
ראו גם

מוצב החרמון
מבצע קינוח
הכיבוש הסורי של החרמון
הניסיון הישראלי הראשון לכיבוש החרמון במלחמת יום הכיפורים
מלחמת ההתשה במובלעת הסורית
לקריאה נוספת

משה גבעתי (היסטוריון), המערכה בחרמון – הקרבות ברכסי החרמון במלחמת יום הכיפורים ולאחריה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2015