stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טייסת 2 (חיל האוויר המלכותי)
היסטוריה

טייסת מס' 2 הוקמה ב-13 במאי 1912 בפארנבורו, המפשייר, כאחת משלושת הטייסות המייסדות של הגיס התעופה המלכותי. הטייסת הייתה בין הראשונות שטסו מעבר לתעלת למאנש לתוך צרפת עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כאשר סגן משנה הארווי-קלי היה לטייס הראשון שהנחית את מטוסו על אדמת צרפת. במהלך המלחמה, הטייסת ביצעה בעיקר משימות סיור, כשהיא מטיסה מגוון מטוסים שונים כולל ה-B.E.2. טיס הטייסת, לוטננט ויליאם רודס-מלהאוס, היה לאיש צוות האוויר הראשון בהיסטוריה שעוטר בצלב ויקטוריה, כאשר באפריל 1915 הוא שנפצע קשה במהלך הפצצת עמדות אויב, הצליח לעמוד במשימה ולהחזיר את מטוסו ובהמשך מת מפצעיו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה צוידה הטייסת במטוסי וסטלנד לייסנדר, היחידה נאלצה להתפנות מצרפת לבריטניה במהלך הפינוי דנקרק במאי 1940. לאחר שחזרה לבריטניה, עברה הטייסת לתפקיד סיור, וביצעה סיורי יום לאורך חופי בריטניה במטרה לאתר פשיטות אוויריות גרמניות. באוגוסט 1941 החלה הטייסת לטוס במשימות סיור טקטיות ברמה מצומצמת בשמי צרפת הכבושה וארצות השפלה כשהיא מפעילה מטוסי קרטיס P-40 וורהוק תוצרת ארצות הברית, בשנת 1942 אלה הוחלפו במטוסי P-51 מוסטנג. הטייסת מילאה תפקיד מכריע בהכנות לפלישה לנורמנדי, וסקרה את החומה האטלנטית. ביום הפלישה עצמו פעלה הטייסת במשימות תצפית ארטילרית להפצצה ימית של מטרות גרמניות לאורך הביצורים, הטייסת סיפקה גם את תצלום האוויר הראשון של רגע הנחיתה.
לאורך רוב המלחמה הקרה הוצבה בגרמניה המערבית תחת פיקוד חיל האוויר המלכותי גרמניה. בשנים 1946–1950 שכנה הטייסת בבסיס האוויר ונסטורף, סקסוניה התחתונה כשהיא מטיסה מטוסי סופרמרין ספיטפייר XIX; בשנים 1952–1953 בבסיס חיל האוויר המלכותי גוטרסלו עם מטוסי גלוסטר מטאור ושוב בשנים 1961–1970 עם מטוסי הוקר האנטר; אז הועברה בהדרגה החל מדצמבר 1970 לבסיס חיל האוויר המלכותי לארברוך כשהיא מחליפה את מטוסייה במטוסי מקדונל דאגלס פנטום FGR.2. ב-1976 הועברה הטייסת למטוסי ספקט יגואר בתפקיד סיור טקטי וב-1988 הועברה למטוסי פאנאוויה טורנדו, איתם לקחה הטייסת חלק במלחמת המפרץ ב-1991. עם סיום הלחימה במזרח התיכון, לאחר 20 שנות שירות בלארברוך ו-47 שנות הצבה מעבר לים, הועברה הטייסת לפיקוד פיקוד התקיפה של חיל האוויר המלכותי והוצבה בבריטניה בבסיס חיל האוויר המלכותי מרהאם.
במשך 24 השנים בהם הטיסה הטייסת מטוסי טורנדו, היא לקחה חלק בין היתר במלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק ובהמשך גם הוצבה בבסיס חיל האוויר המלכותי אקרוטירי ולקחה חלק במערכה כנגד דאעש (כחלק מהמלחמה בעיראק (2013–2017)). אחרי הצבה אחרונה באפגניסטן ב-2014, עברה הטייסת ב-1 באפריל 2015 לבסיס חיל האוויר המלכותי לוסימות' בסקוטלנד וקלטה מטוסי יורופייטר טייפון כטייסת החמישית בחיל האוויר המלכותי לקלוט את המטוס החדיש.
מטוסי הטייסת לאורך השנים

B.E.1 ו-B.E.2 
(1912–1917)
בריסטול F.2 
(1920)
וסטלנד לייסנדר 
(1938–1940)
P-51 מוסטנג 
(1944–1946)
סופרמרין ספיטפייר 
(1956–1960)
גלוסטר מטאור 
(1950–1956)
סופרמרין סוויפט 
(1956–1960)
הוקר האנטר 
(1960–1971)
פנטום FGR.2 
(1970–1976)
ספקט יגואר 
(1976–1988)
פאנאוויה טורנדו 
(1988–2015)
יורופייטר טייפון 
(2015–כיום)
הערות שוליים

1 2  II (AC) Squadron, חיל האוויר המלכותי
1 2  J. Rickard, No. 2 Squadron (RAF): Second World War, History of War, ‏24 באפריל 2007
↑  II (AC) Squadron History - The German Years, חיל האוויר המלכותי (ארכיון)
↑  משרד הביטחון, New Typhoon squadron announced, הממשלה הבריטית, ‏13 בדצמבר 2013
הרונדל של טייסת II
טייפון של הטייסת ממריא מבסיס חיל האוויר המלכותי לוסימות', 2018.
הומוסקסואליות ודת

יחסה של הדת להומוסקסואליות ולביסקסואליות עבר שינויים רבים לאורך ההיסטוריה. 
היחס הדתי להומוסקסואליות מגוון - דתות מסוימות מתאפיינות בקבלה של נטיות מיניות שונות (כמו ההינדואיזם), ומנגד יש המגלות יחס של אי-קבלה - כמו למשל בזרמים מסוימים של הדתות המונותאיסטיות.
הומוסקסואליות בדתות השונות > יהדות

בספר ויקרא שבתורה כתוב כי: "וְאֶת זָכָר לֹא תִשְׁכַּב מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה תּוֹעֵבָה הִוא" (ויקרא, י"ח, כ"ב). ועונשו המקראי מפורש בהמשך "וְאִישׁ אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אֶת זָכָר מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה תּוֹעֵבָה עָשׂוּ שְׁנֵיהֶם מוֹת יוּמָתוּ דְּמֵיהֶם בָּם" (ויקרא, כ', י"ג). במניין המצוות ביהדות, מסווג איסור זה כמצוות לא תעשה. מניינו בתרי"ג המצוות הוא מצווה ר"ט לפי מניין ספר החינוך, והלאו ה-ש"נ למניין הרמב"ם. על פי ההלכה בתורה שבעל פה, העונש לעובר על איסור זה במזיד בפני שני עדים ולאחר שהתרו בו הוא מיתת בית דין בסקילה, והעונש בידי האלהים - כרת. משכב זכר נחשב בהלכה כגילוי עריות, שהיא אחת משלושת האיסורים עליהם אדם צריך ליהרג ולא לעבור.  חל גם על אנשים שאינם יהודים (בני נח). יחסי מין ללא חדירה בין שני גברים בהם הגיע אחד הגברים לשפיכת זרע לשווא, אסורים לפחות מאותה סיבה שאוננות אסורה, משום שפיכת זרע לבטלה. איסור משכב זכר חל גם על אנשים שאינם יהודים (בני נח).
במקרא נקבע שקיום יחסים בין גברים הוא עוון חמור, אך מקור האיסור על יחסי מין בין נשים הוא בדרשה של הספרא על הפסוק "כמעשה ארץ מצרים לא תעשו". התלמוד אמנם מזכיר לגנאי "נשים המסוללות זו בזו", אך דוחה את דברי רב הונא שלפיו הן פסולות לכהונה. הרמב"ם הגדיר את המעשה כאסור אך שאין בו לאו מיוחד ולכן אין לוקין עליו מהתורה אך "ראוי להכותן מכת מרדות". רבים בחברה הדתית תופסים את מימוש הנטייה המינית הלסבית כסותר את אורח החיים הדתי.
היהדות האורתודוקסית רואה במעשים הומוסקסואלים חטא. בשנים האחרונות, גישות מסוימות מצדדות בטענה כי רק האקט האנאלי עצמו אסור, ורק הוא נחשב לתועבה על פי התורה, בעוד שהנטייה המינית ואפילו פעילויות מיניות אחרות אינן נחשבות לחטא.
היהדות הקונסרבטיבית עוסקת במחקר מעמיק של הומוסקסואליות מאז שנות ה-90, ויש בה דעות הלכתיות שונות ומגוונות. העמדה הרשמית של התנועה היא שיש לקבל הומוסקסואלים לבתי הכנסת שלהם, תוך תמיכה בשוויון אזרחי, מבלי להסיר את האיסור על משכב זכר.
היהדות הרפורמית מקבלת בברכה ובשוויון מלא את ההומוסקסואלים.
בשנים האחרונות יש שיח רחב מאוד במורכבות שבין האיסור התנ"כי למודרנה. כיום פועלים מספר רב של ארגונים של הומואים ולסביות דתיים שהגדולים שבהם - כמוך - הומואים דתיים אורתודוקסים, הו"ד, בת קול - ארגון לסביות דתיות וחברותא - הומואים דתיים. ארגונים אלו חלוקים בדעתם על מספר נושאים כגון נישואים חד מיניים והשתתפות במצעדי גאווה.
הומוסקסואליות בדתות השונות > נצרות > האיסור הדתי

כתבי הקודש הנוצריים מתייחסים לפרקטיקות מיניות שהיום אפשר לקרוא להם "הומוסקסואליות", אבל בטקסטים המקוריים של כתבי הקודש אין התייחסות מפורשות להומוסקסואליות כנטייה מינית או כזהות מינית-חברתית. לדוגמה, הפסוקים בספר ויקרא בתנ"ך אוסרים על משכב זכר והסיפור על מהפכת סדום ועמורה פורש על ידי מספר אנשים כמגנה פרקטיקות הומוסקסואליות. הסיפור על סדום ועמורה לא מזהה באופן מפורש את ההומוסקסואליות כחטא שבגללו נהרסו הערים. רוב הפרשנים לסיפור זה מצאו שחטא תושבי הערים האלו היה דווקא אונס אלים, אולם באופן היסטורי הנצרות ראתה בסיפור זה עונש על הומוסקסואליות שכן אנשי סדום רצו לשכב עם המלאכים שבאו להציל את לוט.
הברית החדשה מתייחסת ל"חוסר מוסריות מיני" במספר מקרים דוגמת מתי ט"ו:19, מרקוס ז:21, מעשי השליחים ט"ו:20, 29 ועוד. ההגדרה של "חוסר מוסריות מיני" נתון למחלקות בין החוקרים, אך לרוב הוא כלול ברשימה שבה נמצא גם החטא "ניאוף", מה שמצביע שמדובר ביותר מסתם ניאוף. חוקרים רבים מאמינים שכל פעם שבספר ויקרא מתייחס ל"יחסי מין" בלתי מוסרים, נכלל בחוסר המוסריות המופיע בברית החדשה. כיוון שכך, יש לכלול את ההומוסקסואליות בכל הפסוקים המגנים חוסר מוסריות מיני.
אולם פרשנים אחרים סוברים שכתבי הקודש לא מגנים הומוסקסואליות. הם טוענים כי לפסוקים משמעויות שונות אם ממקמים אותם בהקשר ההיסטורי, וכי עולות שאלות הקשורות לתרגום של מילים נדירות או בלתי רגילות בפסוקים שלאו דווקא מתייחסות להומוסקסואליות. כמו כן נטען שהן בברית הישנה והן בברית החדשה ישנם פסוקים המתארים מערכות יחסים חד מיניות, וכי מערכות יחסים אלו שבני הזוג היו אוהבים ובעלי מחויבות לא זכו לגינוי בתיאור של כתבי הקודש. על כל הטענות האלו יש מחלוקת במחקר.
הומוסקסואליות בדתות השונות > נצרות > היחס בזרמים השונים

הזרמים הרבים של הדת הנוצרית חלוקים מאוד על היחס להומוסקסואלים – מגינוי ועד לקבלה. עם זאת, רוב הזרמים הנוצריים מקבלים אנשים הנמשכים לאותו המין, אבל מתנגדים למעשים הומוסקסואליים. זרמים אלה כוללים את הכנסייה הקתולית, הכנסייה האורתודוקסית המזרחית וכן האוונגליזם (שבתוכו ישנו הזרם של הפנטקוסטליזם). זרמים נוספים הם עדי יהוה והמורמונים.
ישנן כתות וגורמים נוצריים ליברליים שאינם רואים בהומוסקסואליות דבר רע. זרמים אלה כוללים את הכנסיות הרשמיות של קנדה, שוודיה, דנמרק, איסלנד, נורווגיה והכנסייה האפיסקופלית.
הזרמים השמרנים מתנגדים בדרך כלל ליחסי מין הומוסקסואליים על בסיס טקסטים מהתנ"ך ומהברית החדשה המתארים הטרוסקסואליות כרצון אלוהים. הכנסייה הקתולית רואה את היחסים בין גבר לאישה כדבר שלם אשר ממלא את ייעוד הנישואין.
הומוסקסואליות בדתות השונות > האיסור הדתי

השריעה, החוק האסלאמי המסורתי, מבוסס על הקוראן, ההתגלות של אללה לאנושות, ועל החדית', אמירות המיוחסות לנביא מוחמד, על פי המסורת. גם הקוראן וגם החדית' פורשו כמגנים יחסים מיניים בין אנשים בני אותו המין.
הקוראן הוא הטקסט המרכזי של האסלאם והמוסלמים מאמינים כי זוהי התגלות האלוהים. הוא מכיל שבעה אזכורים ל"אנשי לוּט" (בערבית: قَوْم لوط), כשהכוונה היא לתושבי הערים סדום ועמורה. השמדתם בידי אללה מיוחסת באופן גלוי למנהגיהם המיניים.
ו (שלחנו) את לוט כשאמר לאנשיו: "האם אתם מבצעים (מעשה) לא מוסרי כזה, שלא עשו לפניכם מעולם? שהרי אתם פונים לגברים בתשוקה, במקום לנשים. אתם עם של חורגים". אבל התשובה של אנשיו הייתה רק שאמרו: "הוציאו אותם מעירכם! אכן, אלה אנשים ששומרים עצמם טהורים!". והצלנו אותו ואת משפחתו, מלבד אשתו, שנשארה עם העבריינים. והמטרנו עליהם מטר (של אבנים). ראו מה סופם של הפושעים
החטאים של אנשי לוט הפכו למושג, והמילה הערבית להתנהגות הומוסקסואלית ("ליוואט", لواط) ולאדם הומוסקסואל ("לוטי", لوطي) נגזרים משמו של לוט. עם זאת, ישנו קטע בקוראן שיכול להתפרש כחוק במקרה של התנהגות הומוסקסואלית:
ואלה מבין נשותיכן שמקיימות (מעשה) לא מוסרי, הביאו נגדן ארבעה עדים מביניכם, ואם יעידו, נעלו את הנשים האשמות בבית עד שתמצאנה את מותן או עד שאללה יקבע דרך אחרת. והשניים מביניכם שביצעו זאת, הענישו את שניהם. אך אם הם מתחרטים ומתקנים עצמם, הניחו להם, כי אללה סלחן ובעל רחמים
הומוסקסואליות בדתות השונות > האיסור הדתי > מצב ההומואים בארצות מוסלמיות כיום

כיום, במדינות מוסלמיות רבות (לדוגמה: איראן, ערב הסעודית, פאקיסטן, סודאן, תימן, אפגאניסטאן, עיראק ומלזיה) ישנו איסור על הומוסקסואליות. כתוצאה מכך הומוסקסואלים רבים נרדפים ונענשים, העונשים יכולים לבוא לידי ביטוי כקנס ואפילו כהוצאה להורג. ישנה הערכה כי איראן היא שיאנית ההוצאות להורג בין השאר בגלל האיסור על הומוסקסואליות.
בניגוד להוקעתם ורדיפתם המתמדת של הומוסקסואלים באיראן, שונה יחס השלטון האיראני לטרנסקסואלים. ניתוחים לשינוי מין הם חוקיים בעקבות פסק הלכה של רוחאללה ח'ומייני, שאושרר על ידי המנהיג העליון הנוכחי של איראן, עלי ח'אמנאי, ונתמך על ידי אנשי דת רבים באיראן. בדו"ח שפורסם בשנת 2001 טענה נציבות האו"ם לפליטים כי ניתוחים לשינוי מין מבוצעים בצורה גלויה ושכיחה באיראן וכי הומוסקסואלים וקרוס דרסרים יהיו בטוחים כל עוד ישמרו על פרופיל נמוך. עם זאת, על פי ארגון בשם פרויקט סאפרה (ארגון של להט"בים מוסלמים), מופעל לחץ על טרנסג'נדרים לעבור את הניתוח ומי שבוחרים להימנע מכך או רואים עצמם "ג'נדר-קוויר", נתפסים כהומוסקסואלים וצפויים להטרדות ועונשים בשל החוק נגד הומוסקסואליות.
ראו גם

הומוסקסואליות בהלכה
הומוסקסואליות בתנ"ך
להט"ב ויהדות
להט"ב ונצרות
להט"ב ואסלאם
להט"ב והדת הבהאית
להט"ב וסיקיזם
להט"ב והיהדות הקונסרבטיבית
פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  הוקי קרח, הוקי רולר
 תחום השיפוט:  כלל עולמי 
 מיקום המטה:  ציריך, שווייץ
 נשיא:  צרפת לוק טרדיף
 תאריך ייסוד:  15 במאי 1908
 מקום ייסוד:  פריז, צרפת
 מספר חברות:  84
 http://www.iihf.com
 
פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית (באנגלית: International Ice Hockey Federation; בראשי תיבות: IIHF) היא הגוף העליון המנהל את ענף ההוקי קרח ואת ענף ההוקי רולר בעולם, ומאגדת 84 התאחדויות לאומיות להוקי קרח. הפדרציה הוקמה בפריז ב-15 במאי 1908 תחת השם "הליגה הבין-לאומית להוקי קרח" (בצרפתית: Ligue Internationale de Hockey sur Glace). משרדיה נמצאים בציריך. נשיא ה-IIHF הוא לוק טרדיף מצרפת.
ה-IIHF אחראית על המפעלים הבין-לאומיים לנבחרות ומועדונים, ומפעלי הדגל שלה הם טורניר ההוקי קרח באולימפיאדת החורף, וכן אליפות העולם בהוקי קרח ואליפות העולם בהוקי קרח נשים, הנערכות בכל שנה במספר דרגי איכות של נבחרות (נכון ל-2024 נבחרות הגברים מחולקות לשמונה דרגי איכות, ונבחרות הנשים לשישה דרגי איכות).
אף על פי שה-IIHF מוכרת כגוף העליון העולמי של המשחק, כולל על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי, הרי שבאופן מסורתי בסיס כוחה נמצא באירופה. בצפון אמריקה נשלט הענף יותר מכל על ידי ה-NHL, ולמעשה גם להתאחדויות ההוקי קרח בארצות הברית ובקנדה, החברות רשמית ב-IIHF, יש מידה רבה של עצמאות.
הפדרציה עומדת מאחורי הדירוג העולמי לנבחרות הוקי קרח. ישראל היא חברה מלאה בארגון מאז 1991.
מפת המדינות החברות ב-IIHF נכון ל-2019. המדינות הצבועות באדום הן חברות מלאות, מדינות צבועות בכחול הן חברות שותפות, מדינות צבועות בירוק הן חברות מסונפות ומדינות צבועות בשחור הן חברות מושעות.
היסטוריה > שנים ראשונות

ב-15 במאי 1908 התכנסו בפריז נציגים של צרפת, בריטניה, בלגיה ושווייץ, והחליטו על הקמת הליגה הבין-לאומית להוקי קרח (Ligue Internationale de Hockey sur Glace, ר"ת LIHG). טורניר ראשון בין הנבחרות המייסדות התקיים בברלין בנובמבר באותה השנה. יוזם הכינוס היה לואי מגנוס, אלוף צרפת בהחלקה אמנותית על הקרח, הנחשב היום למייסדו של ה-IIHF. הוא התמנה לנשיא הראשון של הארגון במקביל לקריירת ההחלקה שלו. בוהמיה (כיום חלק מצ'כיה) הצטרפה בהמשך השנה והפכה לחברה החמישית בארגון.
ב-1909 התקיים הקונגרס השני של ה-LIHG, והארגון קיבל את גרמניה לשורותיו. המפעל המסודר הראשון של הארגון החדש היה אליפות אירופה שנערכה בשווייץ ב-1910. ארבע נבחרות התחרו באליפות, ובריטניה, שיוצגה על ידי נבחרת אוניברסיטת אוקספורד, הייתה האלופה הראשונה. אליפות אירופה המשיכה להיערך מדי שנה עד מלחמת העולם הראשונה, כאשר עוד לפני המלחמה הצטרפו לארגון רוסיה (שעזבה אחרי זמן קצר), אוסטריה, שוודיה ולוקסמבורג.
היסטוריה > בין המלחמות ותחילת המפעלים העולמיים

מלחמת העולם הראשונה עצרה את כל פעילות ה-IIHF, ופעילות ההוקי קרח הבין-לאומית התחדשה רק באולימפיאדת אנטוורפן (1920), כאשר הוקי קרח הפך לראשונה לענף אולימפי, עדיין באולימפיאדת הקיץ. לראשונה פגשו חברות ה-LIHG, שהיו כולן מאירופה, את קנדה וארצות הברית, שהראו את עליונותן הברורה על האירופיות. תוך כדי האולימפיאדה צורפו השתיים ל-LIHG.
באירופה התקשתה ה-LIHG לחדש את פעילותה. גרמניה סולקה מהארגון בעקבות המלחמה, ואליפות אירופה של 1921 התקיימה למעשה עם שתי נבחרות בלבד, וכללה בעצם משחק יחיד שבו גברה שוודיה על המדינה החדשה צ'כוסלובקיה, שהחליפה את בוהמיה. באליפות של 1923 השתתפו כבר 5 נבחרות, והיא הייתה האליפות הגדולה ביותר עד אז.
ב-1924 התקיימה אולימפיאדת שאמוני, אולימפיאדת החורף הראשונה, וה-LIHG העתיקה את פעילותה האולימפית אל אולימפיאדת החורף. ה-LIHG החליטה שבאופן רשמי תשמש האולימפיאדה גם כאליפות העולם. עם זאת, ה-LIHG ארגנה אליפות אירופה נפרדת, ובפעם הראשונה נערכה האליפות בשיטת בתים כאשר השתתפו בה 6 נבחרות. רומניה, ספרד, איטליה ואוסטריה צורפו לארגון ההולך וגדל, אולם סילוקה של גרמניה גרם מתחים פוליטיים ראשונים בארגון מתוך רבים שעוד יבואו, כאשר שוודיה הובילה מהלך להחזרת גרמניה לשורות הארגון, ומשלא נענתה החרימה את מפעלי הארגון עד חזרתה של גרמניה ב-1926.
ב-1927 מונה פול לויק, בלגי שזה עתה פרש ממשחק, לנשיא ה-LIHG. לויק שיחק בנבחרת בלגיה באליפות העולם ב-1923 ובאולימפיאדת שאמוני. במקביל לתפקיד הנשיא הפך לויק לשופט, ושפט באולימפיאדות ואליפויות עולם.
לויק, שהחזיק בתפקיד 20 שנה, הטביע את חותמו כבר בשנותיו הראשונות כנשיא. באולימפיאדת סנט מוריץ (1928) כבר הצליחה ה-LIHG לארגן טורניר מכובד עם 11 נבחרות, ובקונגרס שנערך שנה לאחר מכן הוחלט שהגיע הזמן לארגן אליפות עולם נפרדת, שנתית, ולא לחכות 4 שנים עד שנבחרות אירופה תיפגשנה עם הנבחרות הצפון אמריקאיות. עוד לפני האליפות הגדילה ה-LIHG את התפשטותה בעולם כשצירפה מדינה אסיאתית ראשונה, יפן. אליפות העולם הראשונה, שהערכה תחת כיפת השמיים ב-1930 בשאמוני, השתבשה כאשר עלו הטמפרטורות באופן פתאומי, והקרח הפשיר. האליפות המשיכה בברלין ובווינה. קנדה, ששלחה כהרגלה קבוצה מאחד המועדונים שלה ולא נבחרת של ממש, נחשבה לרמה בפני עצמה באליפות, וקיבלה כרטיס חופשי ישירות למשחק הגמר, כך שלמעשה שיחקה באליפות משחק אחד בלבד. בגמר הביסה קנדה את גרמניה 6:1 וזכתה באליפות.
הניסיונות של ה-LIHG להמשיך ולהגדיל את המפעלים העולמיים שלה ספגו מכה קשה בתקופת השפל הגדול, כאשר רק שתי נבחרות אירופיות - גרמניה ופולין - הגיעו להתחרות באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) מול הקנדים והאמריקאים. הנבחרות האירופיות העדיפו להתרכז באליפות אירופה של אותה השנה, שבה דווקא השתתף מספר שיא של נבחרות - תשע. זו הייתה הפעם האחרונה שאליפות אירופה התקיימה באופן נפרד. ה-LIHG החליטה לרכז את מאמציה באליפות העולם השנתית שלה.
עם ההתאוששות במצב הכלכלי בעולם חלה גם התאוששות ב-LIHG, שהמשיכה לגדול, ובאליפות העולם 1933 כבר השתתפו 12 נבחרות. זו הייתה האליפות הראשונה שבה לא זכתה קנדה, אחרי שהופתעה על ידי ארצות הברית. באליפות של 1935 ובטורניר האולימפי באולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936) כבר השתתף מספר שיא של 15 נבחרות. שנה לאחר מכן צורפה דרום אפריקה לארגון, וב-1938 צורפה גם אוסטרליה. כך הפכה ה-LIHG לארגון עולמי של ממש, שהקיף כבר 5 יבשות.
ב-1939, לפני מלחמת העולם השנייה, היו כבר 25 מדינות חברות ב-LIHG. אולם המלחמה עצרה שוב את כל פעילויות ה-LIHG, והן התחדשו רק ב-1947.
היסטוריה > אחרי מלחמת העולם השנייה

מלחמת העולם השנייה, ששינתה את מפת העולם, שינתה גם את הרכב המדינות ב-LIHG. גרמניה ויפן סולקו מהארגון, וחברותן של המדינות הבלטיות, שסופחו לברית המועצות, הושעתה. אוסטריה, שזכתה מחדש בעצמאות, חזרה גם ל-LIHG. אל הארגון צורפה גם דנמרק.
השנים שלאחר המלחמה היו שנים סוערות גם בגיזרת הפוליטיקה של הענף. ב-1946 הוכרה האנגלית כשפה הרשמית השנייה של הארגון, אחרי הצרפתית, ובפרסומים הראשונים באנגלית מופיע לראשונה השם International Ice Hockey Federation או IIHF. אליפות העולם הראשונה אחרי המלחמה, ב-1947, נערכה לראשונה ללא קנדה, שדרשה מידה רבה יותר של השפעה בארגון. באולימפיאדת סנט מוריץ (1948) נוצר קרע בין ה-LIHG לוועד האולימפי הבין-לאומי, בשל ריב בין שתי התאחדויות הוקי בארצות הברית - האחת נתמכת על ידי ה-LIHG והשנייה על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי - ששלחו שתיהן נבחרת למשחקים. טורניר ההוקי קרח האולימפי עמד בסכנה ממשית של ביטול, אבל לבסוף, לבקשת הוועד האולימפי השווייצרי, נכנע הוועד האולימפי הבין-לאומי והנבחרת המוכרת על ידי ה-LIHG השתתפה במשחקים. עם זאת, אף על פי שתוצאותיה של הנבחרת האמריקאית לא בוטלו, מחק אותה הוועד האולימפי הבין-לאומי מרישומיו. כיוון שהנבחרת האמריקאית סיימה רביעית, הדבר לא השפיע על חלוקת המדליות.
אותן שנים עמדו גם בסימן חילופי נשיאים תדירים בארגון. פול לויק עזב אחרי 20 שנה בתפקיד, ובמקומו התמנה פריץ קרנץ, רופא שיניים משווייץ שהיה גם הוא שחקן עבר. בעקבות הסכם שהושג בין המדינות החברות נקבע שהנשיאות תעבור ברוטציה בין נציג אירופי ונציג צפון אמריקאי מדי שלוש שנים, וכך ב-1948 התמנה ל-LIHG נציג צפון אמריקאי ראשון - הקנדי ג'ורג' הארדי.
בהתאם להסכם הרוטציה חזר קרנץ לתפקיד ב-1951 וזכה לקבל אל הארגון את מי שתהפוך למעצמה הגדולה של ההוקי קרח הבין-לאומי - ברית המועצות, ב-1952. עוד אירועים משמעותיים בתקופת נשיאותו השנייה של קרנץ הייתה חזרתה של יפן לארגון, והתקבלותה של מערב גרמניה כחברה. ברית המועצות הוכיחה את כוחה כשזכתה באליפות העולם כבר בפעם הראשונה שהשתתפה בה, ב-1954.
היסטוריה > תקופת וולטר בראון

אחד הנשיאים המשפיעים בתולדות ה-IIHF היה וולטר בראון, איש רב פעלים בספורט האמריקאי בכלל ובהוקי קרח בפרט.
בראון שהתמנה לתפקידו ב-1954 היה מאמן נבחרת ארצות הברית שניצחה את קנדה באליפות העולם ב-1933 ולקחה לה לראשונה את התואר העולמי, אולם בספורט האמריקאי הוא מוכר במיוחד כמייסדה של קבוצת ה-NBA בוסטון סלטיקס ומנהל האולם המיתולוגי שלה, בוסטון גארדן. את הקבוצה השנייה ששיחקה בגארדן, קבוצת ה-NHL בוסטון ברואינס, רכש בראון ב-1951, כך שבפועל הוא היה הנשיא הראשון של ה-IIHF שהגיע מרקע של ספורט מקצועני, ומה-NHL בפרט. בראון ביטל רשמית את השם LIHG, ומאז מוכר הארגון באופן בלעדי בשם בו הוא מוכר היום, IIHF.
בראון נאלץ להתמודד עם מציאות פוליטית לא פשוטה שנבעה מתקופה של מתח במלחמה הקרה. הוא חתר לשיתוף פעולה עם הגוש המזרחי, קיבל את מזרח גרמניה לארגון ב-1956 (ובכך החזיר את מספר החברות בארגון ל-25, אותו מספר שהיה לפני מלחמת העולם השנייה) והעניק לברית המועצות בפעם הראשונה את אירוח אליפות העולם ב-1957.
בשל פלישת ברית המועצות להונגריה ב-1956 החרימו רוב מדינות המערב את האליפות, אולם האליפות הייתה בכל זאת הצלחה גדולה ששיקפה את מעמדו העולה של ההוקי קרח בברית המועצות. משחק הגמר שבו שיחקו ברית המועצות ושוודיה הועתק לאצטדיון לנין (כיום אצטדיון לוז'ניקי) ושבר את שיא הצפייה במשחק באליפות העולם, כאשר משך למעלה מ-55000 צופים. השיא הזה נשבר רק ב-2010.
בראון, אף על פי שאיפותיו, נאלץ להיכנע לתכתיב הרוטציה ופינה את כסאו ב-1957 לבריטי ג'ון אהרני, אולם נשאר פעיל בכיר ב-IIHF עד מותו ב-1964.
היסטוריה > שנות ה-60 ופרישתה של קנדה

המחצית הראשונה של שנות ה-60 עמדה בסימן של משברים פוליטיים שהשפיעו גם על ה-IIHF ומפעליו, אך גם בהמשך התפשטותו של הענף בעולם ובעיקר באסיה.
ב-1961 חל משבר ראשון כאשר מערב גרמניה לא התייצבה למשחק נגד מזרח גרמניה; באותה תקופה היה נהוג להשמיע את ההמנון הלאומי ולהניף את הדגל של הנבחרת המנצחת בתום כל משחק, ואנשי מערב גרמניה לא רצו לתת כבוד לסמליה של מזרח גרמניה. מזרח גרמניה השיבה באליפות העולם ב-1963 כאשר שחקניה הפנו את גבם לדגל מערב גרמניה.
משבר חמור אף יותר אירע באליפות העולם ב-1962, שנערכה בארצות הברית. בשל הקמת חומת ברלין סירבו האמריקאים להעניק ויזות למשלחת מזרח גרמניה, ובתגובה פרשו כל מדינות מזרח אירופה מהאליפות.
עם זאת, המשיכה ה-IIHF להתפשט בעיקר באסיה, כאשר סין, קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית הצטרפו. נציגה אירופית נוספת, בולגריה, הצטרפה גם היא.
ב-1966 החלה IIHF לראשונה במפעל בין-לאומי למועדונים. על פי המודל בכדורגל ובכדורסל, החלה ה-IIHF לקיים מפעל לקבוצות ממדינות שונות באירופה. המפעל עבר גלגולים שונים במשך השנים, והצלחתו הייתה חלקית בלבד.
אליפות העולם גדלה בהתאם, ולראשונה מוסדו דרגים באליפות כאשר ביניהם יש תנועה של נבחרות בשיטת עליות וירידות. בנוסף, המעמד המתחזק של אליפות העולם שכנע את ה-IIHF לערוך אליפות עולם גם בשנה אולימפית, וב-1968 יושמה ההחלטה בפעם הראשונה.
העשור הסתיים במשבר החמור ביותר שעבר על הארגון. ב-1970 ביקשה קנדה, כפי שביקשה כבר מספר פעמים בעבר, לפתוח את מפעלי IIHF לשחקנים מקצוענים מה-NHL; עיקר טיעונה היה שהשחקנים ממדינות אחרות, ובפרט ממזרח אירופה, הם חובבנים דה יורה, אולם דה פקטו הם מקצוענים לכל דבר ועניין. ג'ון אהרני, שבאותה תקופה כיהן בקדנציה שלישית כנשיא ה-IIHF, סירב תחת לחץ הוועד האולימפי הבין-לאומי, ובתגובה פרשה קנדה ממפעלי ה-IIHF - מכה קשה לארגון, בשל מעמדה של קנדה כמולדת הענף וכמדינה בה מעמדו הוא החזק ביותר. אליפות העולם באותה שנה, שהייתה אמורה להיערך לראשונה בקנדה, הועברה לשוודיה ולרומניה.
היסטוריה > 1975 - 1994: עידן גונתר סבצקי

ב-1975, לאחר מספר ניסיונות, הודח ג'ון אהרני מנשיאות ה-IIHF והוחלף על ידי הגרמני גונתר סבצקי. עידן סבצקי כנשיא, שנמשך כמעט שני עשורים, היה אחד המוצלחים בתולדות ה-IIHF ומפעליה.
סבצקי ניגש מיד למשימה אותה ראה כראשונה במעלה עבורו - פתרון המשבר עם קנדה, מולדת הענף, והחזרתה אל מפעלי ה-IIHF. לאחר משא ומתן עם ראשי ההוקי בקנדה ועם ה-NHL הושג הסכם שאיפשר את חזרתה של קנדה. אליפות העולם נפתחה לשחקני NHL, ואליפות העולם השנתית שנערכה בחודשים פברואר-מרץ נדחתה לאפריל ומאי. המועד החדש הותאם לסיום העונה הרגילה ב-NHL, כך ששחקני NHL שקבוצותיהן לא עלו לפלייאוף וסיימו למעשה את העונה יכלו להצטרף לנבחרותיהם באליפות העולם. עם זאת, שיתוף שחקני NHL לא הותר באולימפיאדות בשל חוקי הוועד האולימפי הבין-לאומי.
עוד נקבע בהסכם שאליפות העולם תיערך באירופה, וכי בצפון אמריקה יקום מפעל חדש - "גביע קנדה", שינוהל במשותף עם ה-NHL וייערך מדי 4 שנים בהשתתפות קנדה, ארצות הברית, ו-4 הנבחרות האירופיות הטובות ביותר על פי תוצאותיהן באליפות העולם. גביע קנדה נערך לאחר סיום הפלייאוף ב-NHL, וכך כל שחקני ה-NHL יכלו להשתתף בו.
עידן סבצקי סימל בעוד מובנים את היציאה מהסטגנציה שאחזה בארגון בשנותיו האחרונות של אהרני. לאחר הפסקה של 14 שנה בה לא הצטרפו מדינות חדשות ל-IIHF, צירף הארגון לשורותיו את ניו זילנד ב-1977. לאורך שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 חתר סצבקי בהצלחה לצירוף מדינות נוספות לארגון ההולך וגדל, כאשר הונג קונג וטייוואן צורפו ב-1983, ברזיל הצטרפה כנציגה הראשונה של דרום אמריקה ב-1984 ומקסיקו הייתה לנציגה הראשונה של מרכז אמריקה ב-1985, יוון התקבלה ב-1987, הודו ותאילנד צורפו ב-1989 וישראל וטורקיה התקבלו ב-1991.
אולם בלי ספק, ההתפתחות המשמעותית בה היה צריך לטפל סבצקי הייתה ההשפעה של התמורות שחלו באירופה ב-1992. פירוק ברית המועצות, פירוק יוגוסלביה ופירוק צ'כוסלובקיה יצרו תור של נבחרות איכותיות שהתדפקו על שערי ה-IIHF. ה-IIHF קיבלה מיידית את רוסיה, אוקראינה, קזחסטן, אזרבייג'ן, בלארוס, קרואטיה, סלובניה, צ'כיה וסלובקיה לשורותיה כמדינות נפרדות. חברותן של ליטא, לטביה ואסטוניה שהושעתה עם סיפוחן לברית המועצות אחרי מלחמת העולם השנייה, חודשה. הדרג העליון של אליפות העולם הוגדל מ-8 ל-12 נבחרות, אולם נקבע שפרט לרוסיה וצ'כיה שהוכרו כממשיכות דרכן של מדינות האם - שאר הנבחרות ישובצו לדרגים הנמוכים של IIHF ויעשו את דרכן משם.
עם סיום כהונתו של סבצקי ב-1994 מנתה ה-IIHF מספר שיא של 50 מדינות.
היסטוריה > 2021 - ההווה: תקופת טרדיף

בהצבעת חברי הנהלת הפדרציה ב-25 בספטמבר 2021, נבחר לוק טרדיף הצרפתי למחליפו של פאסל.
כבר עם תחילת כהונתו נאלץ טרדיף להתמודד עם משבר גדול - הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022. בדומה לפדרציות ספורט עולמיות אחרות, השעתה פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית את נבחרות רוסיה ובלארוס מאליפות העולם, ואליפות העולם 2023 שעמדה להיערך ברוסיה נלקחה ממנה.
ב-2023 פרשה מולדובה מחברות בארגון לאחר שנים של חוסר פעילות בענף, ובכך ירד מספר החברות בארגון ל-82. עם זאת, בחריין וקניה שהתקבלו כחברות עמיתות ב-2024 הביאו את מספר החברות למספר שיא של חברות שהוא המספר הנוכחי, 84.