stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שטטין (סיירת, 1907)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת קלה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני הצי הקיסרי הגרמני
 סדרה:  קניגסברג
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  AG Vulcan Stettin 
 תחילת הבנייה:  1906
 הושקה:  7 במרץ 1907
 תקופת הפעילות:  29 באוקטובר 1907 – 5 בנובמבר 1919 (12 שנים)
 אחריתה:  נכנעה לבריטניה וונגרטה ב-1921–1923
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 3,469 טון, מקסימלי: 4,002 טון
 אורך:  115.3 מ'
 רוחב:  13.2 מ'
 שוקע:  5.29 מ'
 נתונים טכניים
 מהירות:  24.1 קשרים
 גודל הצוות:  322 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  10,650 ק"מ
 הנעה:  11 דוודי קיטור, 13,200 כוחות סוס,  המניעים 2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  סיפון – 80 מ"מ   מגדל הניווט – 100 מ"מ
 חימוש:  10 תותחים 105 מ"מ (4.1 אינץ')   8 תותחים 52 מ"מ (2 אינץ')   2 צינורות טורפדו 450 מ"מ (17.7 אינץ')
 
שטטין (בגרמנית: SMS Stettin) הייתה סיירת קלה מסדרת קניגסברג של הצי הקיסרי הגרמני, שנקראה על שם העיר שטטין. היו לה שלוש אוניות אחיות: קניגסברג, נירנברג ושטוטגרט. שטטין הונחה במספנת AG Vulcan Stettin בשנת 1906, הושקה במרץ 1907 ונכנסה לשירות בצי הים הפתוח שבעה חודשים מאוחר יותר באוקטובר. כמו אחיותיה, שטטין הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי 10.5 סנטימטרים (4.1 אינץ') וזוג צינורות טורפדו בקוטר 45 סנטימטרים (18 אינץ'), והייתה מסוגלת למהירות מרבית של יותר מ-25 קשרים (46 קמ"ש).
בשנת 1912, שטטין הצטרפה לסיירת המערכה מולטקה ולסיירת ברמן לביקור רצון טוב בארצות הברית. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שטטין שירתה בכוחות הסיור של הצי הגרמני. היא פעלה רבות בשלוש השנים הראשונות של המלחמה, כולל בקרב מפרץ הלגולנד באוגוסט 1914 וקרב יוטלנד במאי – יוני 1916, יחד עם מבצעים קטנים נוספים בים הצפוני והבלטי. ב-1917 היא הוצאה משירות קו החזית ושימשה כספינת אימונים עד תום המלחמה. לאחר התבוסה של גרמניה, שטטין נכנעה למדינות ההסכמה והתפרקה לגרוטאות בשנים 1921–1923.
תכנון

אוניות הסדרה תוכננו לשרת הן כסיירי צי במימי הבית והן באימפריה הקולוניאלית הגרמנית. זה היה תוצאה של אילוצים תקציביים שמנעו את הצי הקיסרי הגרמני מבניית סיירות מיוחדות יותר המתאימות לשני התפקידים. הסדרה הייתה התפתחות איטרטיבית של סדרת ברמן הקודמת. כל ארבעת אוניות הסדרה נועדו להיות זהות, אך לאחר תחילת בניית הכלי הראשון, צוות התכנון שילב לקחים ממלחמת רוסיה–יפן. אלה כללו סידורים פנימיים והארכת גוף האונייה.
שטטין הייתה באורך כולל של 115.3 מטר (378 רגל) והיה לה רוחב של 13.2 מטר (43 רגל) ושוקע של 5.29 מטר (17.4 רגל) מקדימה. הדחק האונייה היה 3,814 טון במעמס מלא. מערכת ההנעה שלה הייתה מורכבת משני מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהונעו על ידי 11 דוודי צינור מים מופעלים בפחם. אלה סיפקו מהירות מרבית של 24. קשרים (44 קמ"ש) וטווח של כ-5,750 מיילים ימיים (10,650 ק"מ) במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש). בשטטין שירתו צוות של 14 קצינים ו-308 מלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/40 בצריחים בודדים. שניים הוצבו זה לצד זה קדימה על המצודה, שישה מוקמו באמצע האונייה, שלושה משני הצדדים, ושניים זה לצד זה מאחור. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של 30 מעלות, מה שאפשר להם לירות במטרות עד 12,700 מטרים (41,700 רגל). סופקו להם 1,500 פגזים, 150 פגזים לכל תותח. האונייה צוידה גם בשמונה תותחי 5.2 ס"מ (2 אינץ') SK עם 4,000 פגזים. היא הייתה מצוידת גם בזוג צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ') שקועים בגוף על הצד הרחב עם חמישה טורפדות. האונייה הייתה מוגנת על ידי סיפון משוריין בעובי 80 מילימטרים (3.1 אינץ') באמצע האונייה. במגדל הניווט היו דפנות בעובי 100 מילימטרים (3.9 אינץ').
היסטוריית שירות

שטטין הוזמנה תחת שם החוזה "ארזאץ ואכט" והונחה במספנת AG Vulcan בעיר שנקראה על שמה בשנת 1906. היא הושקה ב-7 במרץ 1907, ולאחר מכן החלו עבודות האבזור. היא נכנסה לשירות בצי הים הפתוח ב-29 באוקטובר 1907.
לאחר כניסתה לשירות, שטטין פעלה עם צי הים הפתוח במימי גרמניה. בתחילת 1912, שטטין הוקצתה לשייט ברצון טוב לארצות הברית, יחד עם סיירת המערכה מולטקה, אוניית הראשה הגרמנית היחידה שביקרה אי פעם בארצות הברית, והסיירת הקלה ברמן. ב-11 במאי 1912 עזבו האוניות את קיל והגיעו להמפטון רודס, וירג'יניה, ב-30 במאי. שם הם פגשו את הצי האטלנטי האמריקני והתקבלו על ידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט על סיפון היאכטה הנשיאותית USS מייפלואר. לאחר שסיירו בחוף המזרחי במשך שבועיים, הם חזרו לקיל ב-24 ביוני.
היסטוריית שירות > פעולות בים הצפוני

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, שטטין שירתה בים הצפוני עם צי הים הפתוח. ב-6 באוגוסט, היא והסיירת המבורג ליוו שייטת של צוללות לתוך הים הצפוני בניסיון למשוך את הצי הבריטי, שאז יותקף על ידי הצוללות. הכוח חזר לנמל ב-11 באוגוסט, מבלי שנתקל בספינת מלחמה בריטית כלשהי. כשבועיים לאחר מכן, ב-28 באוגוסט, שטטין הייתה מעורבת בקרב מפרץ הלגולנד. בתחילת הקרב, שטטין, פראונלוב והלה פעלו בתמיכת מערך סירות הטורפדו שסיירו במפרץ הלגולנד; שטטין עגנה מצפון מזרח לאי הלגולנד, ושתי האוניות האחרות היו משני הצדדים. המסך הגרמני היה בפיקודו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר, מפקד כוחות הסיור של צי הים הפתוח.
כשהבריטים תקפו לראשונה את סירות הטורפדו הגרמניות, היפר שיגר מיד את שטטין ופראונלוב, ועוד כמה סיירות שהיו בתמיכה מרחוק, לבוא לעזרתם. בשעה 08:32, שטטין קיבל את הדיווח על ספינות טורפדו גרמניות שהיו במגע עם הבריטים, ומיד הרים עוגן והפליג כדי לתמוך בהן. 26 דקות לאחר מכן, היא נתקלה במשחתות הבריטיות ופתחה באש, בטווח של 8.5 קילומטרים (5.3 מיל) . המתקפה אילצה את הספינות הבריטיות לנתק מגע ולפנות חזרה מערבה. במהלך הקרב, תצפיות על סיפון שטטין זיהו מרחוק סיירת בריטית, אך היא לא הצטרפה לקרב. עד 9:10, הבריטים נסוגו מחוץ לטווח, ושטטין נסוגה כדי לקבל קיטור בכל הדוודים שלה. במהלך חלק זה של הקרב, האונייה נפגעה פעם אחת, על תותח מס' 4 הימני, מה שהרג שני אנשי צוות ופצע קשה איש צוות נוסף. התערבותה מנעה מהבריטים להטביע את סירות הטורפדו V1 ו-S13 .
עד 10:00, שטטין הוציאה קיטור בכל הדוודים שלה, והייתה מסוגלת להפליג במהירות המרבית שלה. לפיכך היא חזרה לקרב, ובשעה 10:06 נתקלה בשמונה משחתות בריטיות ומיד תקפה אותן ופתחה באש בשעה 10:08. מספר פגיעות נצפו במערך הבריטי שהתפזר ונמלט. עד 10:13 הראות ירדה, ושטטין לא יכלה לראות עוד את המשחתות הנמלטות, ולכן הפסיקה את המרדף. האונייה נפגעה מספר פעמים בתמורה, מבלי לגרום נזק משמעותי, אך נהרגו שניים נוספים ונפצעו ארבעה אנשי צוות נוספים. בסביבות השעה 13:40, שטטין הגיעה עם הסיירת אריאדנה, שבדיוק ספגה מתקפה של כמה סיירות מערכה בריטיות. הצוות של שטטין יכול היה לראות את לוע התותחים הגדולים מהבהבים באובך, אשר לאחר שהשביתו את אריאדנה, ירו לעבר שטטין בשעה 14:05. האובך הציל את האונייה, שהצליחה להימלט לאחר שעשרה מטחים החמיצו אותה. בשעה 14:20 היא נתקלה בדנציג. סיירות המערכה הגרמניות פון דר טאן ומולטקה הגיעו למקום בשעה 15:25, אז הבריטים כבר ניתקו מגע ונסוגו. היפר, בזיידליץ, עקב אחריהן, והורה לסיירות הקלות לסגת לעבר אוניותיו. לאחר שביצעו סיור קצר יותר מערבה, חזרו הגרמנים לנמל, והגיעו לווילהלמסהאפן בשעה 21:30.
ב-15 בדצמבר, סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה, בראשות היפר, ערכו הפגזה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי בחוף האנגלי. הגוף העיקרי של צי הים הפתוח, בפיקודו של אדמירל פרידריך פון אינגנול, עמד מנגד בתמיכה מרחוק; שטטין ושתי שייטות של סירות טורפדו מיסכו את חלקו האחורי של המערך. באותו ערב, צי הקרב הגרמני שכלל 12 דרדנוטים ושמונה פרה-דרדנוטים הגיע לטווח של 10 מיילים ימיים (19 ק"מ) משייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות. התכתשויות בין מסכי המשחתות היריבות בחושך שכנעו את מפקד הצי הגרמני, אדמירל פרידריך פון אינגנול, כי הוא ניצב מול הצי הגדול, הפרוס כעת במערך הקרב שלו. בהוראת הקייזר וילהלם השני להימנע מסיכון הצי שלא לצורך, פון אינגנול הפסיק את הקרב והפנה את צי הקרב חזרה לכיוון גרמניה.
היסטוריית שירות > פעילות באזור הבלטי

ב-7 במאי 1915, קבוצת הסיור IV, שהורכבה עד אז משטטין, שטוטגרט, מינכן ודנציג, ו-21 סירות טורפדו נשלחו לים הבלטי כדי לתמוך במבצע גדול נגד עמדות רוסיות בליבאו. על המבצע פיקד קונטר-אדמירל הופמן, מפקד כוחות הסיור באזור הבלטי. קבוצת הסיור הרביעית הוטלה למסך צפונה כדי למנוע מכל כוחות ימיים רוסים לצאת ממפרץ פינלנד מבלי שנתגלו, בעוד כמה סיירות משוריינות וספינות מלחמה אחרות הפגיזו את הנמל. הרוסים אכן ניסו להתערב עם כוח של ארבע סיירות: אדמירל מקארוב, באיאן, אולג ובוגאטיר. האוניות הרוסיות ירו לזמן קצר במינכן, אבל שני הצדדים לא היו בטוחים בכוחם של האחרים, ולכן שניהם ניתקו מגע. זמן קצר לאחר ההפגזה, ליבאו נכבשה על ידי הצבא הגרמני המתקדם, ושטטין ושאר קבוצת הסיור IV הוחזרו לצי הים הפתוח.
היסטוריית שירות > קרב יוטלנד

במאי 1916 תכנן מפקד הצי הגרמני, אדמירל ריינהרד שר, מבצע גדול לניתוק והשמדה של שייטת מבודדת של הצי הבריטי. המבצע הביא לקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916. במהלך הקרב, שטטין שימשה כאוניית הדגל של קומודורה לודוויג פון רויטר, מפקד קבוצת הסיור IV. קבוצת הסיור הרביעית הופקדה למסך את צי הקרב הגרמני הראשי. כשהצי הגרמני התקרב לזירת הקרב בין שייטות סיירות המערכה הבריטיות והגרמניות, שטטין הקדימה את אוניית המערכה הגרמנית המובילה, קניג, כאשר שאר הקבוצה מפוזרת לבדיקת צוללות. שטטין וקבוצת הסיור IV לא היו מעורבים בכבדות בשלבים המוקדמים של הקרב, אך בסביבות השעה 21:30, הם נתקלו בסיירת הבריטית אה"מ פאלמות'. שטטין ומינכן ירו לזמן קצר על האונייה הבריטית, אך ראות לקויה אילצה את האוניות להפסיק את האש. רויטר הפנה את אוניותיו ב-90 מעלות משם ונעלם באובך.
במהלך הנסיגה מהקרב בליל 31 במאי בסביבות השעה 23:30, סיירות המערכה מולטקה וזיידליץ עברו קרוב מדי לפני שטטין, מה שהכריח אותה להאט. שאר אוניות קבוצת הסיור IV לא שמו לב להפחתת המהירות, ולכן מערך הסיירות התבלגן. זמן קצר לאחר מכן התקרבה שייטת הסיירות הקלות הבריטית השנייה לעבר הסיירות הגרמניות, אליהן הצטרפו המבורג, אלבינג ורוסטוק. התפתח קרב אש אכזרי מטווח קרוב מאוד; שטטין נפגעה פעמיים בתחילת הקרב והוצתה. רסיס פגז ניקב את צינור הקיטור לצופר האונייה, והקיטור שנמלט פגע בראות ואילץ את האונייה לנטוש ניסיון לשגר טורפדו. בתגרה, אה"מ סאות'המפטון נפגעה בערך מ-18 פגזים 10.5 ס"מ, כולל כמה משטטין. בינתיים, הסיירת הגרמנית פראונלוב הוצתה וטבעה; כשהסיירות הגרמניות פנו כדי להימנע מהתנגשות בשברי האונייה הטובעת, קבוצת הסיור IV התפזרה. רק מינכן נשארה עם שטטין. שתי האוניות תקפו בטעות את המשחתות הגרמניות G11‏, V1 ו-V3 בשעה 23:55.
עד השעה 04:00 ב-1 ביוני, הצי הגרמני התחמק מהצי הבריטי והגיע לשונית הורנס; לאחר מכן חזרו הגרמנים לנמל. במהלך הקרב, שטטין ספגה שמונה הרוגים ועוד 28 פצועים. היא ירתה בסך הכל 81 פגזים מתותחי ה-10.5 ס"מ שלה.
היסטוריית שירות > גורל

בשנת 1917, שטטין הוצאה משירות הקו הקדמי ושימשה כספינת אימונים עם בית הספר לצוללות. היא שירתה בתפקיד זה עד תום המלחמה. על פי סעיף 185 של הסכם ורסאי, שסיים את המלחמה לאחר שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918, שטטין הייתה רשומה בין ספינות המלחמה שעדיין בשירות גרמני, שהיו אמורות להימסר לכוחות מדינות ההסכמה, ובהתאם לכך היא נתפסה ב-5 בנובמבר 1919. היא נמסרה לבריטניה כשלל מלחמה ב-15 בספטמבר 1920, תחת שם ההעברה "T". לאחר מכן היא נמכרה לחברת פירוק ספינות בקופנהגן ופורקה לגרוטאות בשנים 1921–1923.
תרשים של סדרת קניגסברג
שטטין (במרכז), עם ברמן (משמאל) ומולטקה (מימין) בהמפטון רודס
מפה המציגה את השלב הראשון של הקרב, כולל פעולותיה של שטטין נגד המשחתות
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-30–31 במאי 1916
פלורנס קלי

| --- | --- |

 לידה:  12 בספטמבר 1859 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  17 בפברואר 1932 (בגיל 72) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות לורל היל 
 השכלה:  אוניברסיטת קורנל  בית הספר למשפט אוניברסיטת נורת'ווסטרן 
 
פלורנס מולטרופ קלי (באנגלית: Florence Moltrop Kelley‏; 12 בספטמבר 1859 – 17 בפברואר 1932) הייתה פעילה חברתית ופוליטית ותבעה את המונח ביטול שכר. עבודתה נגד סדנאות יזע ולמען שכר מינימום, ימי עבודה בני שמונה שעות, וזכויות ילדים זוכה להערכה נרחבת בימינו.
קלי עבדה כמזכירה הכללית של ליגת הצרכנים הלאומית מאז הקמתה ב-1899. בשנת 1909 עזרה בהקמת האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים (NAACP).
ראשית חייה

קלי נולדה ב-12 בספטמבר 1859 לוויליאם ד' קלי (1814–1890) ולקרוליין ברטרם בונסל בפילדלפיה. אביה היה פעיל למען ביטול שיטת השכר, מייסד המפלגה הרפובליקנית, שופט וחבר ותיק בבית הנבחרים של ארצות הברית. הכינוי שלו היה "חזיר ברזל".
קלי הושפעה מאביה ולדבריה "אני חייבת לו כל מה שאי פעם הצלחתי ללמוד לעשות". בילדותה המוקדמת קרא לה ספרים שעסקו בעבודת ילדים. כבר בגיל 10 לימד אותה אביה היא על פעילותו והיא הצליחה לקרוא את ספרו, המשאבים של קליפורניה.
קרוליין ברטרם בונסל, אמה של קלי, הייתה גם היא דמות בולטת. בונסל הייתה קשורה לבוטנאי הקוואקר המפורסם, ג'ון ברטרם. הוריה מתו כשהייתה בגיל צעיר והיא אומצה על ידי אייזק וקיי פו וחיה עימם שנים רבות.
דודתה רבתא של קלי, שרה פו, הייתה קווייקרית והתנגדה לעבדות. החלטתה של פו להפסיק את השימוש בכותנה וסוכר בגלל הקשר של סחורות אלה לעבדות הותירה רושם על קלי. פו הייתה פעילה למען נשים וסיפרה לקלי על חייה כאישה מדוכאת.
לקלי היו שני אחים וחמש אחיות; כל חמש האחיות מתו בילדותן. שלוש מאחיותיה היו ג'וזפין ברטרם קלי, קרוליין לינקולן קלי ואנה קרוליין קלי. ג'וזפין מתה בגיל עשרה חודשים, קרוליין מתה בגיל ארבעה חודשים, ואנה מתה בגיל שש שנים.
קלי תמכה בזכות הבחירה לנשים לאחר שאחיותיה נפטרו, ופעלה למען רפורמות פוליטיות וחברתיות רבות, כולל ה-NAACP, שעזרה לייסד. בציריך פגשה סוציאליסטים אירופיים שונים, ביניהם הסטודנט הפולני-רוסי לרפואה לאזאר ווישניוצקי, לו נישאה ב-1884 ואיתו נולדו לה שלושה ילדים; בני הזוג התגרשו ב-1891. קלי ביקשה להתגרש בגלל התעללותו הפיזית והחובות הכספיים. כאשר לא הצליחה להתגרש מבעלה בטענה ל"אי תמיכה" היא ברחה לשיקגו וקיבלה משמורת מלאה על ילדיה. היא שמרה על שם נעוריה אבל העדיפה להיקרא "גברת קלי".
חינוך

בילדותה קלי הייתה חולה מאוד ורגישה לזיהומים, לכן לא יכלה ללמוד בבית ספר. בימים בהם התגעגעה לבית הספר קראה ספרים רבים מתוך הספרייה של אביה.
בשנת 1882, בגיל 16, למדה קלי באוניברסיטת קורנל. בקורנל, היא הייתה חברת Phi Beta Kappa. היא כתבה את התזה שלה בנושא ילדים מוחלשים. נושא התזה שלה הושפע מדבריו של אביה לגבי ילדים מוחלשים. היא הייתה אחת הנשים הראשונות שסיימו את לימודיהן בקורנל.
אף על פי שקלי רצתה ללמוד משפטים באוניברסיטת פנסילבניה, היא לא התקבלה בגלל מגדרה. בינתיים, המשיכה לפעול למען נשים עובדות על ידי ייסוד והשתתפות בשיעורי ערב באגדת המאה החדשה לנשים עובדות. מאוחר יותר למדה באוניברסיטת ציריך, האוניברסיטה האירופית הראשונה שהעניקה תארים לנשים, והצטרפה לתא סטודנטים שדגל בסוציאליזם.
קלי קיבלה תואר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 1894. לאחר מכן הקימה בית ספר לנערות עובדות בפנסילבניה.
סוציאליזם וזכויות אזרח

קלי הייתה חברה ב־Intercollegiate Socialist Society, פעילה למען זכות בחירה לנשים וזכויות אזרח אפרו-אמריקאיות. היא הייתה חסידה של קרל מרקס וידידה של פרידריך אנגלס. בשנת 1885 תרגמה לאנגלית את "מצב מעמד העובדים באנגליה" מאת אנגלס, והטקסט פורסם באישורו של אנגלס ב-1887, תחת השם "גברת פ. קלי ווישנבצקי". טקסט זה נמצא בשימוש עד היום.
לאחר שסיימה את לימודיה בקולג', קלי סייעה בהקמת סניף גילדת המאה החדשה של פילדלפיה, יחד עם גבריאל ד. קלמנטס ובהנהגתה של אלייזה ספראט טרנר. היו בה שיעורים ותוכניות סיוע לנשים עובדות. קלי עצמה לימדה שם שיעורי ערב.
גילדת המאה החדשה שאפה לשפר את תנאי העבודה והמחיה של בני המעמד הנמוך באזורים עירוניים. הארגון עזר במאבק על חוקי עבודה, כגון שכר מינימום וימי עבודה של שמונה שעות, ברמה המקומית, המדינתית והפדרלית. לאחר שעברה לעיר ניו יורק עם בעלה וילדיה, קלי ארגנה קמפיין של אגודת הנשים העובדות של ניו יורק בשנים 1889 ו-1890 "להוספת נשים כפקידות במשרד לפיקוח על תעשייה". עד 1890, בית המחוקקים בניו יורק העביר חוקים שיצרו שמונה תפקידים חדשים לנשים כמפקחות של מפעלי המדינה.
קלי הצטרפה לבית ההתיישבות האל האוס מ-1891 עד 1899. הדבר אפשר לה ליצור קשרים עם ארגונים חברתיים אחרים ולקדם זכויות נשים וילדים עובדים. בזמן שהייתה בהאל האוס, קלי התחברה לג'יין אדמס וג'וליה לאת'רופ, שעבדו יחד כרפורמטוריות עבודה מרכזיות. כל שלוש הנשים היו בנות המעמד הבינוני-גבוה והיו להן אבות פעילים פוליטית. היא גם התיידדה עם גרייס ואדית אבוט וכן עם אליס המילטון, רופאה מקצועית המתמחה במניעת מחלות כתוצאה מעבודה. קלי יצרה קשר עם מועדון הנשים של שיקגו תחת חסותה של ג'יין אדמס על ידי הקמת לשכה לעבודת נשים בתוך האל האוס. כארגון, האל האוס סיפק לקלי הזדמנות לעקוף ארגונים גברים כדי להמשיך בפעילות חברתית למען נשים, שנמנעה מהם השתתפות בפוליטיקה רשמית באותה תקופה. קלי נחשבת למקימת תנועת הפמיניזם לצדק חברתי.
הרפורמה בתנאי העבודה, בהתאם להשקפתה הסוציאליסטית, הביאה לכך שקלי הייתה במהלך הקריירה שלה חלוצה בתחום הפיקוח על מפעלים, בהפעלת לחץ על מעסיקים, ובהסברה לגבי חקיקה מתקנת ופעולות משפטיות במהלך הקריירה שלה.
קלי הובילה או השתתפה במגוון ארגונים חברתיים, ביניהם הוועדה הלאומית לעבודת ילדים, ליגת הצרכנים הלאומית, הוועידה הלאומית של עובדים סוציאליים, האגודה הסוציולוגית האמריקאית, האגודה הלאומית האמריקאית לבחירה לנשים, NAACP, ליגת הנשים הבינלאומית לשלום ו חופש, והחברה הסוציאליסטית הבין-מכללתית.
ליגת הצרכנות הלאומית ויום של שמונה שעות

מ-1899 עד 1926 גרה בבית ההתנחלות ברחוב הנרי בניו יורק. משם, הקימה ופעלה כמזכירה הכללית של ליגת הצרכנים הלאומית, שפעלה נגד סדנאות היזע. היא פעלה להעלאת המודעות הציבורית ולהעברת חקיקה של המדינה כדי להגן על עובדים, בעיקר עבור נשים וילדים. הליגה לצרכנות קבעה סטנדרטים להעלאת שכר, לקיצור שעות עבודה ולמספר מינימלי של מתקנים סניטריים. קלי השתמשה ב-NCL כדי לטפל במדיניות שלה, כגון שעות עבודה מקומיות ושכר של נשים באמצעות איסוף נתונים ואקטיביזם. קלי שימשה גם כמנטור לפעילים צעירים יותר, כמו מרי ואן קליק, שעבדה לזמן קצר עבור ליגת הצרכנים.
בעבודתה שם, בנתה 64 ליגות צרכנים. קלי פעלה לעיתים קרובות כנציגת הליגות, פנתה למחוקקים במדינה והרחיבה את רשת NCL באמצעות מועדוני נשים. היא עבדה קשה כדי לקבוע יום עבודה מוגבל לשמונה שעות. ב-1907, היא הפעילה את השפעתה בתיק של בית המשפט העליון, מולר נגד אורגון, אשר בוצע בו ניסיון לבטל את ההגבלות על השעות בהן עובדות יכולות לעבוד במקצועות לא מסוכנים. קלי סייעה להגיש את ה־Brandeis Brief המפורסם, שכלל ראיות סוציולוגיות ורפואיות לסכנות של עבודה בשעות ארוכות וקבע את התקדים להכרה של בית המשפט העליון בראיות סוציולוגיות, ששימשו רבות בהמשך בפרשת Brown v. Board of Education. החתירה שלה לאכוף את יום העבודה של שמונה שעות לנשים הוכרזה מאוחר יותר כבלתי חוקתית על ידי בית המשפט העליון של אילינוי ב-1895, משום שמנעה מנשים שרצו לעבוד יותר שעות, לעשות זאת.
בשנת 1909, קלי עזרה ליצור את ה־NAACP ולאחר מכן הפכה לחבר ובעל ברית של WEB Du Bois. היא גם פעלה כדי לסייע בשיפור חוקי עבודת ילדים ותנאי העבודה.
בשנת 1917, היא שוב הגישה סיכומים בתיק בית המשפט העליון עבור יום עבודה של שמונה שעות, כעת עבור עובדים "בכל מפעל, מפעל או מפעל ייצור", בתיק באנטינג נגד אורגון.
ה-NCL של קלי נתן חסות ל"התווית הלבנה" של הצרכן על בגדים שהגביל את ייצור הבגדים עם עבודת ילדים ותנאי עבודה בניגוד לחוק המדינה. היא הובילה את הליגה הלאומית לצרכנות עד מותה, ב-1932.
הישגים אחרים

בשנת 1907 ארגנה קלי את הוועדה של ניו יורק בנושא צפיפות אוכלוסין, שאחריה היא ומרי קינגסברי סימחוביץ' תמכו בתערוכה אודות הסיבות וההשלכות של צפיפות אוכלוסין ושיטות להקל עליו, והשתתפה בוועידה הלאומית הראשונה לתכנון ערים ב-1909.
קלי עבדה עם ג'וזפין גולדמארק כדי לספק את המידע שאורגן על ידי עורך הדין לואיס ברנדייס במה שנודע כ-Brandeis Brief כדי להדגים את ההשפעות המזיקות של עבודה בשעות נוספות על בריאות האישה. הפעולה סייעה לתמוך בטיעונים במשפט מולר נגד אורגון ב-1908, אף על פי שבית המשפט העליון בארצות הברית פסק נגד עובדות הכביסה שבעניינן עסק המשפט.
קלי גם עזרה לשדולה בקונגרס להעביר את חוק עבודת הילדים של קיטינג-אוון משנת 1916 אשר אסר על מכירת מוצרים שנוצרו במפעלים בהם הועסקו ילדים בני שלוש עשרה ומטה. בנוסף, היא גם פעלה לקידום חוק שפרד-טאון שיצר את תוכנית הרווחה הסוציאלית הראשונה למלחמה בתמותת אמהות ותינוקות, באמצעות מימון מרפאות בריאות המתמחות באותם תחומים.
ב-1912, היא הקימה את לשכת הילדים האמריקאית, סוכנות פדרלית לפיקוח על רווחת הילדים.
מוות

קלי נפטרה, בגיל 72, ב־Germantown של פילדלפיה ב-17 בפברואר 1932. היא נטמנה בבית הקברות לורל היל בפילדלפיה.
היא כונתה "גיבורת מלאך" על ידי פרויקט הגיבור שלי.
פרסומים

אחריות הצרכן. ניו יורק: הוועד הלאומי לעבודת ילדים, 1908.
קלי טוענת שזו אחריותו של הצרכן להשתמש בכוח הקנייה שלו כדי למנוע עוולות מוסריות בנוגע לתנאי העבודה, כגון עבודת ילדים. היא תובעת את הביטוי המודרני "הצביעו עם הדולר שלכם". בנוסף,, היא טוענת שאזרחים חייבים לדרוש סטטיסטיקה נאותה לגבי תנאי העבודה מהממשלות הפדרליות והמדינה שלהם.
המצב הנוכחי של חקיקת שכר מינימום. ניו יורק: ליגת הצרכנים הלאומית, 1913.
סקירה היסטורית קצרה על תחילתה של חקיקת שכר המינימום באנגליה ובארצות הברית. קלי מזהירה את המדינות מפני ניסוח מהיר מדי של חוק שנכתב בחופזה אשר בית משפט עלול לבטל אותו ובכך ליצור תקדים. לבסוף, קלי בוחנת בקצרה כיצד החברה משלמת מחיר בסופו של דבר על אי תשלום שכר מינימום מספק, בכך שהיא מטפלת בעניים ומתחזקת בתי כלא.
תעשייה מודרנית: ביחס למשפחה, בריאות, חינוך, מוסר. ניו יורק: לונגמנס, גרין 1914.
נשים בתעשייה: שמונה שעות היום ומנוחה בלילה, שאושר על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית. ניו יורק: ליגת הצרכנים הלאומית, 1916.
עשרים שאלות על התיקון הפדרלי שהוצע על ידי מפלגת האשה הלאומית. ניו יורק: ליגת הצרכנים הלאומית, 1922.
הערות של שישים שנה: האוטוביוגרפיה של פלורנס קלי. שיקגו: CH Kerr Pub. ושות', 1986.
הצורך בהכנה תאורטית לעבודה פילנתרופית. 1887.
קלי מדגישה את הצורך ברקע תאורטי לפני העיסוק בעשייה פילנתרופית. לדבריה ללא רקע כזה סביר להניח שסוג העבודה הפילנתרופית שייבחר ישחזר את המערכת החברתית-כלכלית הקפיטליסטית שהובילה לצורך בעבודה פילנתרופית מלכתחילה. לכן נדרשת הכנה תאורטית כדי לטפל בשורש הבעיה ולא בסימפטומים.
קלי מבחינה בין שני סוגי פילנתרופיה: פילנתרופיה בורגנית ופילנתרופיה של מעמד הפועלים. הפילנתרופיה הבורגנית "מטרתה להחזיר לעובדים מעט ממה שהמערכת החברתית שלנו גוזלת מהם, כדי לשמר את המערכת זמן רב יותר" (92), ולכן היא זמנית, משמרת את המערכת הנוכחית במצבה. הפילנתרופיה של מעמד הפועלים, לעומת זאת, שמה לה למטרה להחליש את המערכת הקפיטליסטית באמצעים כמו קיצור יום העבודה והגבלת עבודתם של ילדים. אמצעים אלה מביאים לכמות נמוכה יותר של תפוקה ונוגדת את המערכת הקפיטליסטית.
לאחר הכנה תאורטית כזו, קלי מסיקה שעבודה פילנתרופית אמיתית מורכבת מהעלאת התודעה המעמדית.
לקריאה נוספת

בלומברג, דורותי רוז. פלורנס קלי. יצירתו של חלוץ חברתי. (1966)
גולדמרק, ג'וזפין. צלבני חסר סבלנות: סיפור חייה של פלורנס קלי (1953)
גרינשפן, ג'ון. עידן החריפות: איך אמריקאים נלחמו כדי לתקן את הדמוקרטיה שלהם, 1865–1915. הוצאת בלומסברי. 2021.
Piot, Steven L. American Reformers, 1870–1920: Progressives in Word and Deed (2006); פרק 9 הוא על קלי.
סקלאר, קתרין קיש. פלורנס קלי ועבודת האומה: עלייתה של תרבות פוליטית של נשים, 1830–1900. ניו הייבן ולונדון: הוצאת אוניברסיטת ייל. 1995.
סקלאר, קתרין. הערות של שישים שנה: האוטוביוגרפיה של פלורנס קלי, חברת הוצאת צ'ארלס ה. קר. 1986.
שוורר גוסטב

| --- | --- |

שוורר גוסטב
 מידע כללי
 סוג:  דגם ארטילריה 
 מדינה מייצרת:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 יצרן:  פרידריך קרופ AG 
 משתמשים עיקריים:  ורמאכט 
 שנת ייצור:  פותח ב-1934
 תקופת השימוש:  1941–1945 (כ־4 שנים) 
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה
 יחידות שיוצרו:  2 
 מידע טכני
 אורך:  47.3 מטר
 רוחב:  7.1 מטר
 גובה:  11.6 מטר
 משקל:  1,350 טון
 צוות:  250 חיילים
 מערכות נשק
 קליבר:  800 מ"מ
 אורך קנה:  32.48 מטר (40 קליבר)
 סוגי תחמיש:  נפיץ, חודר שריון
 משקל פגז:  פגז נפיץ - 4.8 טון   פגז חודר שריון - 7.1 טון
 קצב אש:  ירי כל 30–45 דקות, כ-14 סבבים ביום
 מהירות לוע:  נפיץ - 820 מטר לשנייה   חודר שריון - 720 מטר לשנייה
 טווח מקסימלי:  נפיץ - 38 ק"מ   חודר שריון - 48 ק"מ
 
שוורר גוסטב (גרמנית: Schwerer Gustav; שם רשמי: 80cm K Geschütz (Krupp‏)) היה תותח רכבת ותותח העל הגדול ביותר שפעל אי פעם באופן מבצעי, ושירת בורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. רק שני תותחים מדגם זה נוצרו, השני נקרא דורה. התותח יוצר, כמו רוב הארטילריה הגרמנית הכבדה, במפעלי קרופ ונקרא על שם גוסטב קרופ פון בוהלן אונד הלבך, אביו של בעל המפעל. התותח שקל 1,350 טונות ויכול היה לירות פגז במשקל מקסימלי של 7 טונות למרחק של 38 ק"מ. הוא תוכנן במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20 במיוחד על מנת לחדור את ביצורי קו מאז'ינו, אך לא היה מוכן לכך בזמן ותפקד רק במצור סבסטופול ביוני 1942.
פיתוח

בעקבות הדוגמה של ברטה הגדולה ממלחמת העולם הראשונה ששימשה לניפוץ הביצורים הבלגיים, ובעקבות הקמת קו מאז'ינו, החליט מפקד הוורמאכט ורנר פון פריטש להטיל על מפעלי קרופ לייצר תותח-על המסוגל לחדור את ביצורי הקו הצרפתי. כבר בשלבים המוקדמים היה ברור למדען הראשי של "קרופ" דר' אריך מילר (Dr. Erich Müller) שעל התותח להיות בעל קליבר בן 800 מ"מ ושהוא ישקול למעלה מ-1,000 טון. פירוש הדבר היה שמדובר בתותח הניתן להובלה רק על גבי מסילת ברזל ייעודית, כפולת-פסים ושהוא יצריך צוות גדול להובלה, הקמה ותפעול. בין השנים 1936 עד 1940 יוצרו אבות טיפוס ונערכו ניסויים. בינתיים פרצה המלחמה והתותח לא נדרש עוד למטרתו הראשונית המוצהרת, למרות זאת הזמין הפיקוד העליון שני תותחים.
באמצע 1940 ביקר היטלר באתר הניסויים והתרשם מהתותח. פגז שנורה בתנאי הניסוי חדר שכבה בעובי 7.1 מטר בטון ושריון פלדה בעובי מטר. היטלר קיבל הבטחה שהדגמים המבצעיים יהיו מוכנים עד אביב 1941 והטיל על מהנדסי קרופ משימת-המשך לבנות תותח גדול אף יותר, שיוכל לטווח את לונדון.
תאגיד קרופ לא חייב את הצבא על שוורר גוסטב, אולם על "דורה" (על שם אשתו של המהנדס הראשי) הוגש חשבון בסך 7 מיליון רייכסמרק.
פיתוח > השוואה בין תותחי על גרמנים

|  | תותח פריז | קרופ K5 | שוורר גוסטב | V-3 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
תמונה: 
יצרן: קרופ
| משתמשת | הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית | גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית | גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית | גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית |
| ייעוד מקורי | פגיעה באוכלוסייה אזרחית | פגיעה במטרות מבוצרות | פגיעה במטרות מבוצרות | פגיעה באוכלוסייה אזרחית |
| מערכה | מלחמת העולם הראשונה | מלחמת העולם השנייה | מלחמת העולם השנייה | מלחמת העולם השנייה |
| קוטר | 211 מ"מ בגרסאות אחרות 238 מ"מ | 283 מ"מ | 800 מ"מ | 150 מ"מ |
| אורך קנה | 34 מטרים | 32 מטרים | 32.48 מטרים | 127 מטרים |
| מהירות לוע | 1640 מטרים/שנייה | 1120 מטרים/שנייה | פגז נפיץ - 820 מטרים/שנייה פגז חודר שריון -720 מטרים/שנייה | 1500 מטרים/שנייה |
| טווח מקסימלי | 130 ק"מ | 64 ק"מ | 38-48 ק"מ (תלוי בחימוש) | 165 ק"מ |
| קצב אש | 1.2 פגזים/שעה (20 פגזים ביום) | 15 פגזים/שעה | 1.5-2 פגזים/שעה (פגז כל 30–45 דקות) | 12 פגזים/שעה |
| משקל פגז | 94-120 ק"ג | 248-265 ק"ג | 4,800 - 7,100 ק"ג | 140 ק"ג |