אריה שחר
ביוגרפיה

אריה שחר נולד בחיפה לצבי ולאה שוורץ ובגיל צעיר עבר לנווה שאנן שבתל אביב והתחנך בבית הספר צייטלין. התגייס לצה"ל במסגרת העתודה אקדמית ובגיל 21 הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בגאוגרפיה ובהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. במסגרת שירותו הצבאי עסק במיפוי באמצעות תצלומי אוויר. לאחר מכן הוא התמסר ללימודיו האקדמיים, סיים תואר שני ב-1962, ובגיל 30 סיים דוקטורט בהדרכת דוד עמירן, בהצטיינות יתרה. עבודת הדוקטורט שלו הייתה על מרכז העסקים הראשי של תל אביב. אחר כך ערך מחקר דומה על מרכז העסקים הראשי של ירושלים.
שחר הצטרף לסגל המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית ובגיל 44 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. הוא ייסד וניהל את המכון ללימודים עירוניים ואזוריים בקמפוס הר הצופים וכאיש הוראה דורג במשך שנים רבות כמרצה מצטיין. במסגרת האוניברסיטה העברית עמד שחר בראש ועדת התכנון של האוניברסיטה בהר הצופים. לאורך השנים הוא שימש גם פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ואוניברסיטת ריו דה ז'ניירו ועבד במחקר עבור מכון ירושלים לחקר ישראל. כמו כן הוא ניהל את קבוצת המחקר העירונית של קרן המדע האירופית ועסק במחקרים משותפים לאוניברסיטה העברית ולאוניברסיטאות זרות, במסגרתם גובשו, בין היתר, תוכניות אב לפיתוח ועיור בגרמניה, פנמה ואקוודור.
בישראל עמד שחר בראש מערכות "אטלס ישראל" ו"אטלס כרטא", שימש יו"ר ועדת מקצוע הגאוגרפיה במשרד החינוך והתרבות, עמד בראש הוועדה הלאומית הישראלית לגאוגרפיה ושימש כנשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית. נוסף על כך, הוא היה שותף לצוותי תכנון מטעם ממשלת ישראל.
שחר היה אחד הגאוגרפים המובילים בישראל באימוץ המהפכה הכמותית בגאוגרפיה (מתודולוגיה קפדנית ושיטתית יותר במדע הגאוגרפיה), והירבה לחקור ולהעמיד דורות של תלמידים. הוא פרסם עבודות רבות בנושאים עירוניים. חלק ניכר מעבודתו של אריה שחר התרכזה במטרופולין של תל אביב, שבה בדק תופעות שונות כמו התפתחות מרכז העסקים הראשי או אזורים סוציו-כלכליים של תושבי העיר. כך לדוגמה פרסם מאמר (1978) על האזורים החברתיים באגד הערים מטרופולין תל אביב, בשנות הששים.
בדצמבר 1995 זכה, בשיתוף אדריכלים רפי ועדנה לרמן, במכרז של משרד הפנים לתכנון תמ"מ 5, תוכנית מתאר למטרופולין תל אביב. התכנית ייעדה שטחים לפיתוח עירוני, בדגש של עירוב שימושים, שילוב מספר שימושי קרקע באותו מגרש או מתחם: בניה למגורים, למסחר, מוסדות ציבור ואף תעשייה קלה (זאת בניגוד לגישת "הפרדת שימושים" שהייתה נהוגה בישראל עד אז). התוכנית גם קבע תנאים ותמריצים להנעת תהליכים של חידוש עירוני ולקידום פעולות שימור, שיקום ובינוי מחדש של המרקם העירוני הוותיק המאפיין את ערי המחוז. המועצה הארצית לתכנון ובנייה אישרה את התכנית רק לאחר מותו של שחר, באוקטובר 2007.
בשנים 1995–1997, עמד בראש ועדה לבחינת רפורמה במבנה השלטון המקומי בישראל, שעיקרה הייתה בחינה של איחוד רשויות מקומיות. הוועדה המליצה על ביטול ואיחוד רשויות המונות פחות מ-10,000 נפש. הדו"ח הסיק שמספרן המופרז של הרשויות המקומיות בישראל (שעמד אז על 266), מייקר את עלות השירותים לתושב ויוצר עיוות תכנוני ובזבוז משאבים (כך לדוגמה נבנו מספר רב של אזורי תעשייה ומסחר על ידי רשויות סמוכות ללא ראיה תכנונית כוללת). הוועדה המליצה על איחוד של כ-50 רשויות. בעקבות לחצים של ראשי רשויות ובחינה מחודשת, המליצה הוועדה שנה אחר כך לאחד 20 רשויות בלבד, בין השאר איחוד אזור הקריות לעיר אחת. אף על פי שרוב המלצות הוועדה לא בוצעו, שחר המשיך להיות מעורב בתכנון רפורמה במבנה הרשויות כיועץ.
בנובמבר 1997 זכה יחד עם אדריכל שמאי אסיף במכרז לתכנון תמ"א 35 (תוכנית מתאר ארצית 35), שנועדה להגדיר את מדיניות התכנון ופריסת היישובים בישראל עד שנת 2020. על סמך תמ"א 35, הוכנו תוכניות מתאר מטרופוליניות עבור חיפה, ירושלים, תל אביב ובאר שבע. תכנון ואישור התוכנית הושלם, לאחר עיכובים רבים, בשנת 2005, וממשלת ישראל אישרה אותה בפברואר 2006.
בשנת 1999 הוענק לשחר פרס ישראל לגאוגרפיה.