stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד מנשרי
ביוגרפיה

דוד מנשרי נולד בטהראן שבאיראן. עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1949. הוא גדל בראשון לציון, שם למד בבית הספר ע"ש רמז בשיכון המזרח (1950–1958) ולאחר מכן בגימנסיה הריאלית (1962-1958). דוד מנשרי מתגורר כיום בנס ציונה ונשוי לגילה לבית זקס, מורה בתיכון. הם הורים לשלושה ילדים ולהם תשעה נכדים.
לימודים והשכלה

מנשרי סיים את לימודיו לתואר הראשון בחוגים להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה והיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב בטרם שרות צבאי בחיל המודיעין. הוא המשיך בלימודי התואר השני והשלישי באוניברסיטת תל אביב בבית הספר להיסטוריה. עבודת הדוקטורט שכתב עסקה בנושא "מקומו של החינוך הגבוה בהתפתחותה של איראן החדשה" (בהנחייתם של הפרופסורים שמעון שמיר ומיכאל חן). במהלך המחקר שהה שנתיים באיראן בסיוע מענק מחקר של קרן פורד. בשנת 1982 הוענק לו תואר דוקטור. בשנים 1984–1986, המשיך לפוסט-דוקטורט במסגרת תוכנית פולברייט ושהה שנתיים בארצות הברית באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת פרינסטון.
כבר בעת לימודיו לתואר השני היה מנשרי חוקר במכון שילוח (כיום מרכז דיין) ועוזר הוראה בחוג למזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. עם קבלת תואר הד"ר היה למרצה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה וחוקר במרכז דיין. ב-2006 הקים את מרכז אליאנס ללימודים איראניים, שהיה מרכז מחקר ראשון מסוגו בישראל, ועמד בראשו עד שנת 2010.
פועלו האקדמי

עיסוקו האקדמי העיקרי של פרופסור מנשרי הוא בתחום הלימודים האיראניים, בהם הוא מתמקד בהיסטוריה החדשה של איראן, דת ומדינה, אסלאם פוליטי (בעיקר שיעי), אזור המפרץ הפרסי ומרכז אסיה ותולדות החינוך במזרח התיכון. בשנת 1997 הוא הקים את הקתדרה הראשונה בישראל ללימודים איראניים על-שם פרוויז ופוראן נזריאן ובשנת 2006 הקים את המרכז הראשון ללימודים איראניים בישראל, הכל באוניברסיטת תל אביב. בין 1996 ל-2000 כיהן מנשרי כראש החוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה. בין השנים 2001 עד 2005 כיהן כראש החטיבה לתוכניות מיוחדות ומאז כיהן כדיקן לתוכניות מיוחדות. במסגרת תפקידו זה, היה מנשרי אחראי על בית הספר לתלמידי חו"ל, המכינות הקדם-אקדמיות (מכינה לסטודנטים עולים ולישראלים), המחלקה ללימודי עברית, התוכניות לשילוב מדענים עולים במסגרת סגל המחקר של האוניברסיטה וכן על "אוניברסיטה בעם"—תוכנית ייחודית המשלבת נוער מהפריפריה החברתית במסגרת לימודים בקמפוס. מנשרי הנחה שורה ארוכה של סטודנטים לתארים מתקדמים. חלק גדול מהמרצים באוניברסיטאות ובמוסדות המחקר הרלוונטיים היו מתלמידיו. ב-1 באוקטובר 2011 פרש לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב ונהיה לפרופסור אמריטוס, כ-50 שנה לאחר שהחל ללמוד בה. למעשה, היה מנשרי מי שהקים ופיתח את תחום לימודי איראן באקדמיה הישראלית. בשנים 2011–2015 כיהן מנשרי כנשיא המרכז האקדמי למשפטים ולמנהל עסקים ברמת גן. עתה הוא עמית מחקר באוניברסיטת פרינסטון.
פרופ' מנשרי שהה לצורך מחקר והוראה באוניברסיטאות מובילות בעולם. כבר בתקופת לימודי הדוקטורט יצא למחקר באיראן, שם אסף חומר לכתיבת התיזה (ובעקבותיה ספר) על החינוך הגבוה באיראן. עם השלמת עבודת הדוקטור, יצא לשתי שנות חקר (1984-1986) באוניברסיטאות פרינסטון וקורנל (בארצות הברית), במסגרת קרן פולברייט. מאז היה פרופסור אורח באוניברסיטאות: שיקגו (1990-1989), קורנל (1994-1993), מלבורן (ספטמבר-נובמבר 2000), מינכן (נובמבר 2000-מרץ 2001), ואסדה (יפן; אפריל-אוגוסט 2011), אוניברסיטת מונאש (אוסטרליה, אוגוסט-ספטמבר 2010), אוניברסיטת ייל (אוקטובר 2010-ינואר 2011), אוקספורד (ינואר-אפריל)2011, מאינץ (גרמניה; אפריל-אוגוסט 2011) ועתה הוא עמית מחקר באוניברסיטת פרינסטון (אפריל-אוגוסט 2015). כמו כן היה מנשרי עמית מחקר במכון הוושינגטוני למדיניות מזרח תיכונית (קיץ 1997) ומרצה במרכז הבינתחומי הרצליה (2010-2007).
מנשרי משמש כפרשן לענייני המזרח התיכון בכלי התקשורת השונים ובעיתונות הכתובה בישראל ומחוצה לה.
פעילות ציבורית

לצד פעילותו האקדמית, דוד מנשרי פעיל בארגונים חברתיים-ציבוריים שונים. בעיקר בתחום הסיוע לסטודנטים משכבות חלשות ועולים חדשים. בין תפקידיו הציבוריים אפשר למנות את הפעילויות הבאות:
במשך כעשור (2007-1997) כיהן מנשרי כיושב ראש "קרן אייסף—הקרן הבינלאומית לחינוך" (International Sephardic Education Fund), שהוקמה ביוזמת הבנקאי אדמונד ספרא ונינה ווינר, במטרה לצמצם את הפערים בחברה הישראלית באמצעות העשייה החינוכית.
בשנת 1995 היה מנשרי שותף יחד עם משה פורוסטמיאן וציון מאהפר ליוזמה להקמת "קרן מכבים למלגות" ומאז הוא משמש יו"ר הקרן בישראל במשך 21 שנים. הקרן, פרי תרומותיהם של יהודים יוצאי איראן במדינת ניו יורק, מעניקה מלגות בעיקר לסטודנטים יוצאי איראן בישראל ובשנים האחרונות מקבלים מלגות מעל 600 סטודנטים כל שנה. החל מ-2015 הקרן מקדישה תקציב ייעודי לסיוע לסטודנטים אתיופיים.
מאז ייסודו ב-2004 ועד שנת 2007, כיהן מנשרי כנשיא הראשון של המרכז הישראלי להעצמת האזרח. המרכז, מיסודו של פרוויז (יצחק) נזריאן, מתמקד בפרויקטים להעצמה אזרחית ובמאמצים לייעל את מבנה הממשל בישראל. מתוקף תפקידו זה, היה מנשרי אחראי להפעלת "ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל בישראל", בה היו חברים אנשי אקדמיה בולטים, פוליטיקאים בכירים. ב-2007 הגישה הוועדה את מסקנותיה לנשיא המדינה.
בין השנים 1982 ל-1992 שימש מנשרי כיו"ר ארגון הגג של יוצאי איראן בישראל. לפעילות זו נרתם בעקבות המהפכה באיראן ועם הצורך שהתגלה להושיט יד לעולים החדשים שברחו מאיראן מאימת המהפכה האסלאמית.
ב-1997 מנשרי היה שותף בהקמת "קרן המלכה אסתר" (כיום קרן מיראז' ישראל), תרומתו של דויד מיראז' (מארצות הברית) והיה היו"ר הראשון של הקרן. הקרן פועלת במספר תחומים ברחבי הארץ: קידום קהילת יוצאי איראן, תוכנית "כנפיים" למען חיילים בודדים מכל העולם ופיתוח הנגב.
פעילות ציבורית בארגונים בינלאומיים:
מאז 2010 מכהן פרופ' מנשרי כחבר הנהלת ארגון Scholars for Peace in the Middle East
מאז 2013 הוא חבר במועצה העולמית של ארגון פגוואש Pugwash Conference on Science and World Affairs), הפועל ליישוב סכסוכים באזורי משבר ולמניעת הפצת נשק גרעיני (על פעילותו זו זכה הארגון לפרס נובל לשלום ב-2015).
מ-2012 הוא חבר במועצה האקדמית של The Louis D. Brandeis Center for Human Rights
מחקרים > תחומי מחקריו

מחקריו של דוד מנשרי מתמקדים באיראן במאות ה-19 וה-20, החל מתקופת שלטון בית קאג'אר, עבור בתקופה הפהלווית, משפחת המלוכה האחרונה, וכלה בתקופה מאז המהפכה האסלאמית (1979). מחקריו עוסקים בהיבטים שונים הכוללים היסטוריה, דת, חברה, תרבות ויחסים אזוריים. במסגרת מחקריו הוא כתב גם על פונדמנטליזם אסלאמי, שיעה, מרכז אסיה, המפרץ הפרסי, וכן על תרומתה של מערכת החינוך לקידום הפרט והחברה.
מחקרים > המהפכות האיראניות

"איראן במהפכה" ו"איראן: בין אסלאם ומערב" שני ספרים אלה פורסים בפני קוראי העברית את סיפור המהפכות האיראניות משלהי המאה התשע-עשרה, תוך התמקדות במאבק בין דת ומדינה, אסלאם ומערב.
מחקרים > המהפכות האיראניות > איראן: בין אסלאם ומערב

ספר זה, של דוד מנשרי, ראה אור בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 1996. בספר מרחיב מנשרי אודות פניה השונות של החברה האיראנית בעת החדשה. הספר בודק ארבע תנועות מהפכניות באיראן מאז סוף המאה התשע-עשרה: מרד הטבק (1891-1892) המהפכה החוקתית (1906), תנועת ההתנגדות בראשות מחמד מוצדק (1951–1953) והמהפכה האסלאמית של (1979). מנשרי מנתח את גורמי הכוח של הקבוצות החברתיות השונות (בעיקר אנשי הדת, המלוכה והמשכילים החדשים) ועומד על התפקיד הדומיננטי שממלאת החברה האזרחית באיראן, ככוח מניע שמתערב בזירה הפוליטית, יותר מכל מדינה אחרת במזרח התיכון. במסגרת זו, חקר מנשרי את ארגוני הסטודנטים, ארגוני הנשים ואת העיתונות והספרות הפרסית. ספר זה מבליט את המגמות הסותרות בחברה האיראנית תחת משטר מלוכני ומתמערב מצד אחד ומשטר אסלאמי, אנטי-מערבי מן הצד השני.
מחקרים > המהפכות האיראניות > איראן במהפכה

ספרו זה של מנשרי ראה אור בשנת 1988 בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומתמקד במהפכה האסלאמית של 1979. במקום להציגה כמהפכה דתית, מנסה מנשרי להציגה כחלק מהתפתחות היסטורית וחלק משינויים חברתיים, תרבותיים וכלכליים של איראן במאות השנים האחרונות. הספר כולל בחינה מדוקדקת של מגוון הגורמים שהניעו את המהפכה האסלאמית, מנתח את התורות המהפכניות השונות בקרב התנועות השונות (כמו אנשי דת, אינטלקטואלים ליברליים ותנועות השמאל) ובוחן את הניסיון של המשטר המהפכני ליישם את התורה המהפכנית.
מנשרי דוחה את הגישה, הפשטנית לתפיסתו, לפיה שורשי המהפכה הם דתיים-אידאולוגיים בלבד. תחת זאת הוא טוען שהמהפכה היא תוצר של התפתחות ממושכת בעלת שורשים חברתיים, פוליטיים, כלכליים ותרבותיים. בנוסף, מנתח מנשרי את תורתו של רוחאללה ח'ומייני במסגרת המחשבה הפוליטית האיראנית ורואה גם בקרב אנשי הדת תורות שונות. מבחינת האידאולוגיה הדתית הציגה הגותו של ח'ומייני מהפכה בהגות האסלאמית לא פחות מאשר מהפכה אסלאמית.
נקודה חשובה אחרת העולה בספר היא הפערים בין התורה המהפכנית והמדיניות למעשה. למעשה, למן יומו הראשונה גילה המשטר מידה רבה של פרגמטיזם: כמעט בכל מקרה שהייתה התנגשות בין התורה המהפכנית והאינטרס הקיומי של המשטר גבר האינטרס על הדוֹגמה המהפכנית. אולם, בין קבוצות שונות במשטר התגלעו חילוקי דעו. באשר לשאלות עד כמה ניתן להתרחק מהתורה, באיזה קצב ובאיזה מחיר. לגבי שאלות אלה נחלקו הרדיקלים, הקיצוניים, השמרניים מצד אחד; והפרגמטים, רפורמיסטים, מתונים מצד שני.
מחקרים > המהפכות האיראניות > איראן לאחר ח'מייני: אידאולוגיה מהפכנית לעומת אינטרסים לאומיים

מונוגרפיה רחבה זו יצאה לאור ב-1999 ומהווה המשך ישיר של הדיון בספר "איראן במהפכה" תוך התמקדות בתקופה שלאחר ח'ומיני. תהליכים אלו, אותם הדגיש מנשרי בספרו "איראן במהפכה", הגיעו למיצוי בולט יותר בתקופה שלאחר ח'מיני. במחקרו זה, מתמקד מנשרי גם בתנועת הרפורמה באיראן, בעיקר תחת נשיאותו של הנשיא מוחמד ח'אתמי. מחקר זה הורחב בספר אחר של מנשרי, Post-Revolutionary Politics in Iran: Religion, Society, and Power, שראה אור באנגליה ב-2001. לגבי הפוליטיקה האיראנית בתקופות מאוחרות יותר ייחד מנשרי מאמרים על תקופת הנשיאים מוחמד ח'אתמי, מחמוד אחמדי-נז'אד ובחירת רוחאני. [איראן לאחר ח'מייני: אידאולוגיה מהפכנית לעומת אינטרסים לאומיים. תל אביב, מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, 1999]
מחקרים > Middle East Contemporary Survey

מעבר לכך, במשך השנים 1998–2000 כתב מנשרי כל שנה את הפרק על איראן בשנתון של מרכז משה דיין Middle East Contemporary Survey. כתיבת 22 מאמרים שנתיים אלה הצריכה בחינה דקדקנית של פרטי ההתרחשויות ואפשרה שילוב בין ראייה נקודתית מצומצמת של הפרטים ובמקביל ראייה רחבה של המגמות הכלליות. המעקב המעמיק, השיטתי והמתמשך אפשר למחבר פרספקטיבה ובקיאות בפרטים המבליטים את איכות המחקר שהוא מגיש לקורא.
מחקרים > יהודי איראן ויחסי איראן–ישראל

יהודי איראן ויחסי איראן–ישראל הם שני נושאים נוספים במחקריו של מנשרי. מנשרי כתב מספר מאמרים על יהודי איראן במאתיים השנים האחרונות, ההיסטוריה שלהם, פריחתם בימי מחמד רזא שאה, והשינוי הדרמטי שהתחולל במצבם לאחר המהפכה.  [היהודים באיראן במאה העשרים . "אורות וצללים"  (תשעא)  2010, הזוג המוזר: איראן וישראל, מיחסי ידידות לעוינות מתלהמת. 2008, היהודים תחת המלוכה הפהלוית והרפובליקה האסלאמית. "איראן" (תשס"ו)] מנשרי בחן גם היכן היה מצבם של היהודים טוב יותר: בחברה מתמערבת פרו-אמריקנית ומושתתת על תפיסה לאומית כמו משטר השאה, או במשטר אנטי-מערבי ואנטי אמריקאי, המושתת על עקרונות האסלאם? נושא זה נבחן גם במאמרו בקובץ בעריכת חיים סעדון על יהודי איראן. תחום קרוב הוא המעקב אחר האנטישמיות והכחשת השואה באיראן. בהקשר זה כתב מנשרי את הערכים על איראן בשנתון המכון לחקר האנטישמיות באוניברסיטת תל אביב, Anti-Semitism Worldwide בכל אחת משנים 1994 עד 2001. בשנתון 2007 הוא הוסיף באותה אכסניה את מאמרו “Iran, The Jews and the Holocaost”. מנשרי גם כתב מאמר על השתלבותם של יוצאי איראן בישראל במאמר שיצא על ידי המכון לתיעוד בעל-פה של יהודי איראן.
יחסי איראן ישראל נסקרו בכתביו השונים, ובעיקר בפרק בספרו Post-Revolutionary Politics in Iran וכן מאמר ב-Israel Studies. מנשרי מתאר את השינוי הדרמטי מידידות אמיתה של ישראל עם משטר השאה מצד אחד, ואת האיבה של המשטר האסלאמי כלפי ישראל מצד שני.
מחקרים > מחקרו הנוכחי

מתמקד במאבקה של איראן להגמוניה אזורית. המחקר מנתח את קווי ההמשכיות והשינוי במדיניות המשטר המלוכני והמשטר האסלאמי במדיניות האזורית. בתוך כך יש במחקר זה ניתוח יחסי החוץ של איראן, באשר הוא דן, מעבר למדיניות האזורית, גם ביחס למעצמות ולסוגיית הגרעין.
ספרים ומונוגרפיות שכתב

איראן במהפכה. תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988. (הספר בקטלוג ULI)
Iran: A Decade of War and Revolution. New York: Holmes & Meyer, 1990. (הספר בקטלוג ULI)
Education and the Making of Modern Iran, Ithaca, Cornell University Press, 1992. (הספר בקטלוג ULI)
איראן: בין אסלאם ומערב. תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשנ"ו 1996. (הספר בקטלוג ULI)
Revolution at a Crossroads: Iran's Domestic Politics and Regional Ambitions. Washington D.C.: Washington Institute for Near East Policy, 1997. (הספר בקטלוג ULI)
איראן לאחר ח'מייני: אידאולוגיה מהפכנית לעומת אינטרסים לאומיים. תל אביב, מרכז תמי שטינמץ, 1999. (הספר בקטלוג ULI)
Post-Revolutionary Politics in Iran: Religion, Society, and Power. Portland, OR: Frank Cass, 2001. (הספר בקטלוג ULI)
ספרים שערך

The Iranian Revolution and the Muslim World. Boulder: Westview Press, 1990. (הספר בקטלוג ULI)
האסלאם הפונדמנטליסטי: אתגר ליציבות אזורית. תל אביב: מרכז משה דיין, 1993. (הספר בקטלוג ULI)
Central Asia meets the Middle East. London: Frank Cass, 1998. (הספר בקטלוג ULI)
דת ומדינה במזרח התיכון מחווה לפרופ' שמעון שמיר. תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2007. (הספר בקטלוג ULI)
(ביחד עם ליאורה הנדלמן-בעבור) איראן: אנטומיה של מהפכה. קו אדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  שחר אילן, בשורה לח"כים: יעבדו עוד 40 יום בשנה, באתר וואלה! NEWS, 1 בינואר 2007
↑  מנשרי, דוד, תולדות יהודי איראן על קצה המזלג, חוג נשיא המדינה לתפוצות ב, תשס"ו, 187-175.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'Menashri, David. (1991).  Sander Gilman; Steven Katz (eds.). The Jews of Iran : between the Shah and Khomeini, Anti-Semitism in Times of Crisis. pp. 353–371.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298586505171  BnF: cb12928837w (data)  GND: 103557512  ISNI: 0000 0000 8163 5710  LCCN: n87874882  NLA: 35782120  NTA: 186327544  SUDOC: 056804873  VIAF: 90725688   WorldCat (עם VIAF): 90725688
כריסטופר מרקוס וסטיבן מק'פילי

| --- | --- |
כריסטופר מרקוס (שמאל) וסטיבן מק'פילי בכנס "קומיק-קון" בסן דייגו, יולי 2019
כריסטופר מרקוס (שמאל) וסטיבן מק'פילי בכנס "קומיק-קון" בסן דייגו, יולי 2019
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 עיסוק:  תסריטאים
 יצירות בולטות:  "חייו ומותו של פיטר סלרס" (2004) "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" (2005) "קפטן אמריקה: חייל החורף" (2014) "הנוקמים: סוף המשחק" (2018)
כריסטופר מרקוס (באנגלית: Christopher Markus; נולד ב-2 בינואר 1970) וסטיבן מק'פילי (Stephen McFeely; ‏24 בפברואר 1970) הם צמד תסריטאים אמריקאים.
השניים הכירו כשלמדו יחד כתיבה יוצרת בקמפוס של אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס. ב-1996, לאחר שקיבלו את התואר השני שלהם, הם עברו ביחד ללוס אנג'לס כדי לפצוח בקריירה כתסריטאים בתעשיית הקולנוע האמריקאית. הם שכרו לעצמם סוכן, ולאחר כשנתיים, ב-1998, הם מכרו את התסריט הראשון שלהם. על אף שהפקתו לא יצאה בסופו של דבר לפועל, העניין שנוצר סביבו הוביל את רשת הטלוויזיה האמריקאית "HBO" לשכור אותם לכתוב סרט ביוגרפי אודות הקומיקאי פיטר סלרס. סרט טלוויזיה זה, שנקרא "חייו ומותו של פיטר סלרס", שודר בערוץ ב-2004, והעניק לצמד פרס אמי לבידור בפריים טיים על כתיבה יוצאת דופן בסדרת מוגבלת, סרט או תוכנית מיוחדת.
כשנה אחר כך, ב-2005, מרקוס ומק'פילי שיתפו פעולה עם אן פיקוק ואנדרו אדמסון בכתיבת סרט הפנטזיה והרפתקאות עתיר התקציב של חברת וולט דיסני, "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים". כאשר הסרט המשיך לטרילוגיה, הם נבחרו לשוב ולכתוב את התסריט גם לשני הסרטים האחרים - ב-2008 הם חברו לאדמסון פעם נוספת בכתיבת "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן", וב-2010 הם שיתפו פעולה עם מייקל פטרוני בכתיבת "סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר". בנוסף, ב-2007 הם כתבו את "אתה הורג אותי" וב-2013 את "רווח וכאב".
ב-2011, השניים הצטרפו לזיכיון סדרת סרטי הלייב אקשן עתירי התקציב של חברת וולט דיסני, "היקום הקולנועי של מארוול". הם כתבו את שלושת סרטי דמותו של גיבור-העל קפטן אמריקה - "קפטן אמריקה: הנוקם הראשון" (2011), "קפטן אמריקה: חייל החורף" (2014) ו"קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים" (2016). כהרחבה לעולמו של הקפטן, ב-2015 הם יצרו עבור רשת "ABC" את סדרת הטלוויזיה "הסוכנת קרטר" העוסקת בדמותה של פגי קרטר. בנוסף, ב-2013, הם כתבו יחד עם כריסטופר יוסט את "תור: העולם האפל". כהמשך להתבססותם באולפני מארוול, הם כתבו את שני הסרטים המסכמים של הנוקמים - "הנוקמים: מלחמת האינסוף" (2018) ו"הנוקמים: סוף המשחק" (2019).
ב-2020, השניים הצטוותו מחדש אל צמד האחים הבמאים אנתוני וג'ו רוסו, איתם עבדו על היקום הקולנועי של מארוול, ביצירת סרט הפעולה והמותחן "האיש האפור", שעלה לשירות המדיה של נטפליקס ב-2022.
בשנת 2025 כתבו את התסריט לסרט המדע-בדיוני של האחים רוסו "שלב החשמל" (אנ') לשירות המדיה של נטפליקס.
יונתן הירשפלד

| --- | --- |

 לידה:  1979 (בן 46 בערך) ירושלים, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור 
 www.hirschfeld-art.com
 
יונתן הירשפלד (נולד ב-1979) הוא צייר, משורר, עיתונאי ואוצֵר ישראלי, הכותב בנושאי תרבות, אמנות ופילוסופיה, בעיתונים ובכתבי עת.
ביוגרפיה

יונתן הירשפלד נולד, גדל ולמד בירושלים. בוגר התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית' בירושלים (בגרות מלאה במגמת אמנות פלסטית, 1997). בוגר תואר ראשון באמנויות יפות (BFA) מהמחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. בעל תואר שני באמנויות יפות (MFA) בתוכנית הבינתחומית לאמנויות, בשיתוף המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן, אוניברסיטת תל אביב (2011).
מלמד במכללה האקדמית תל אביב-יפו ובקריה האקדמית אונו במסגרת בית לאמנות ישראלית. משנת 2008 ועד היום (2016) – מלמד קורסי ציור ומנחה סיורי גלריות מטעם סדנת אמני הקיבוץ. לאורך השנים מרצה כפרילנסר במוזיאונים, בגלריות ובמכללות. לימד אמנות והגיש לבגרויות בתיכונים, בהם התיכון לאמנויות בירושלים בו למד. שימש כמרכז מגמת האמנות בתיכון "מוזות" לנוער שנפלט ממסגרות ביפו (2008-14).
בשנת 2008 הקים הירשפלד ביחד עם יקיר שגב את גלריה חנינא, שכעבור שנה הפכה לגלריה שיתופית, בה שותפים כיום 15 אמנים.
בשנת 2013 צייר את סדרת הציורים "על הארץ", שהוצגה במשכנות שאננים. בסדרה זו התייחס לציורי "צובה" של זריצקי ושל אברמסון ולדיון האתי והאסתטי שמתעורר במפגש בין שלושת הדורות של האמנים. בשנת 2016 הוצגה סדרת ציורים זו במסגרת התערוכה "אופק חדש לאופקים חדשים" במשכן לאמנות בעין חרוד.
בשנת 2014 הציג הירשפלד את תערוכת היחיד "זימה" בגלריה "צדיק", יפו-תל אביב, והוציא ספר שירה בשם זה במשותף עם אהרן שבתאי. הציג בגלריות ובמוזיאונים בארץ, בניו יורק ובמינכן.
זכה בפרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית מטעם משרד התרבות לשנת 2016. באותה שנה היה אוצר של תערוכת ורד אהרונוביץ'.
פרסם שירים בכתב העת "מטעם" בעריכת יצחק לאור. כתב מאמרים לכתב העת "אודיסאה" ולאתרים "ארטפורטל", "ערב רב" ו"אלכסון". מ-2013 כותב את הטור "תמונה" במוסף "תרבות וספרות" של העיתון "הארץ".
פרסם סדרת מאמרים בהם טען שההגות הפוסט-מודרניסטיסטית מבית מדרשם של דרידה, פוקו, בודריאר ודלז נהנית מהגמוניה מוחלטת בעולם האמנות הישראלית. הירשפלד ניסה להצביע על כשליה ונזקיה של הגות זו.
בשנת 2021 פרסם את הספר ”לדעת ציור“ בהוצאת רסלינג.
ב-2022 יצא לאור הספר "אמנות ישראלית גלריה גורדון", המכיל אסופת מאמרים פרי עטו.
מ-2022 מגיש פינה ברדיו, מדי ראשון בבוקר בתוכנית שלושה שיודעים עם שרון קנטור בכאן תרבות.
תערוכות יחיד

2004 - מולך, מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם
2006 - בושם, בית האמנים בירושלים
2006 - דגלים, המרכז לאמנות ישראלית בת-זמננו, מינכן, גרמניה
2007 - Introduction, החלל האלטרנטיבי ברח' סורג, ירושלים
2008 - כתם ריק מדם, גלריה חנינא - חלל לאמנות עכשווית, יפו
2009 - בדיעבד, תערוכה זוגית, הגלריה לאמנות, קיבוץ גבעת חיים
2010 - הוא שרצה להיות אל והיה לחיה, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2012 - הטרגדיה בחיים האתיים, גלריה רו-ארט (אנ'), תל אביב
2013 - על הארץ, גלריה דוויק, משכנות שאננים, ירושלים
2013 - הסטודיו מתפוצץ, גלריה לאמנות בנען, קיבוץ נען
2014 - זימה, תערוכת יחיד והוצאת ספר שירה וציור עם אהרן שבתאי, גלריה צדיק, יפו-תל אביב
2014 - פורמן מגנום, גלריה רו-ארט, תל אביב
2015 - מלאכים בשמי ניו יורק, ציור תקרה גדול בפארק אווניו 7, ניו יורק, ארצות הברית
2016 - עור בעד עור, בית האמנים, תל אביב
2016 - קסדות וגולגולות, תערוכה זוגית עם צוקי גרביאן, מוזיאון בר-דוד, קיבוץ ברעם
2018 - על החיים ועל המוות, הגלריה לאמנות ישראלית, מרכז ההנצחה קריית טבעון
2018 - חיותיות (תערוכת איורים מתוך ספר השירה לילדים מאת יקיר שגב), גלריה חנינא, תל אביב
2018 - בארות בארות נשברים, גלריה גבעון, תל אביב
2019 - סצנה ראשונית, אלמסן, יפו.
2022- חיית הבית הראשונה של האדם לאחר גרושו מגן עדן הייתה הנחש, גלריה שכטר תל אביב אוצרת שירה פרידמן.
2022 - השוטר החדרנית ומנקה הארובות, גלריה ND רמת גן, אוצרת רונית רוט חדד.
2023 - חיי יוסף, גלריה גבעון, תל אביב.
תערוכות שאצר

2022 - עולם הפוך ראיתי, גלריה חזי כהן, תל אביב
2019 - לא כאן, לא עכשיו, גלריה חנינא, תל אביב
2017 - רואות יותר, גלריה P8, תל אביב
2016 - מלכודת זבובים, גלריה חנינא, תל אביב
2014 - אל המים, גלריה חנינא, תל אביב
2014 - אטיודים, גלריה חנינא, תל אביב
2013 - אף על פי כן, גלריה חנינא, תל אביב
2012 - אנשי ציור, מרכז חייק לאמנות מודרנית, תל אביב
2012 - בשקט בשקט, גלריה אלפרד, תל אביב
2012 - תערוכה זוגית, גלריה חנינא, תל אביב (אוצֵר שותף עם יעל אזולאי)
2012 - הספשליסטים, גלריה חנינא, תל אביב (אוצֵר שותף עם יעל אזולאי)
2011 - קרשנדו, תערוכה משולשת בהשתתפות צוקי גרביאן ויגאל תומרקין, חלל הפרויקטים, גלריה זומר, תל אביב
2011 - מה שפורם, גלריה אלפרד, תל אביב
2010 - טיקלא שיפעה 1/0, גלריה חנינא וגלריה אלפרד, תל אביב
2010 - אחרי האורגיה, גלריה חנינא, תל אביב
2008 - תרכיז, תערוכת בוגרי תואר שני באוניברסיטת חיפה, גלריה חנינא, תל אביב
2008 - עבודת האבל, גלריה חנינא, תל אביב
2008 - נשגב עכשיו, גלריה חנינא, תל אביב
2007 - ראשומון - תערוכת ההמשך, מכללת קיי, באר שבע (אוצֵר שותף)
2006 - ראשומון, סדנאות האמנים, אצטדיון טדי, ירושלים (אוצֵר שותף).
מכתיבתו

2014 - "זימה" (ספר שירה), ביחד עם אהרן שבתאי.
2020 – כתב העת "הו!", גיליון 20, מאמר על "מהי אמנות?".
2021 – "לדעת ציור"', רסלינג (טורים מ"תרבות וספרות הארץ" 2013-2020).
2022 – "אמנות ישראלית גלריה גורדון" (עשרות טקסטים פרי עטו על אמנות ישראלית עבור חדרי תצוגה לאתר הגלריה).
לקריאה נוספת

דורון בראונשטיין, יונתן הירשפלד: "אני מצייר כמו אדם שחופר בארות. יש לי פנטזיה שיהיו מים בסוף.", חי תרבות, 1 בדצמבר 2018
סמדר שפי, על התערוכה Foramen Magnum, ‏ 17 בינואר 2014
עוזי צור, "השנדליר שבבסיס המודרנה הישראלית" (על התערוכה Foramen Magnum), במדור "עוצם עין אחת", באתר הארץ, 31 בינואר 2014
רון ברטוש, "אלות חדשות: על מחזור ציורי הזימה של יונתן הירשפלד" (מתוך קטלוג התערוכה "זימה"), 2014
הדס רשף, "תערוכה זוגית"? רק אל תצפו לראות שם אהבה, באתר הארץ, 6 בפברואר 2013
רון ברטוש, "יונתן הירשפלד: השיבה אל צובה, שוב" (מתוך קטלוג התערוכה "על הארץ"), 2013
סמדר שפי, "מאחורי הקליפה" (על התערוכה "הטרגדיה בחיים האתיים"), במוסף גלריה, באתר הארץ, 20 במרץ 2012
סמדר שפי, "הספשליסטים: פגישה לא משפחתית" (על התערוכה "הספשליסטים") , במוסף גלריה, באתר הארץ, 6 בינואר 2012
עוזי צור, "קוקטייל נפיץ" (על התערוכה "קרשנדו"), במדור "עוצם עין אחת", באתר הארץ, 17 ביוני 2011
נטע הלפרין, "הדרך לשמיים מלאה באיי פודים טחונים" (ריאיון עם האוצרים יואב שביט, יונתן הירשפלד ונועם אבידן-סלע על התערוכה "טיקלא שפעה 1/0"), בעיתון העיר תל אביב, גיליון 1567, 15 באוקטובר 2010, עמ' 64–65
קרני עם עד, "זה חלק מהעניין" (על התערוכה "בדיעבד"), בעיתון ידיעות הקיבוץ, 1 באוקטובר 2010
גדעון עפרת, "על חורבות המזבח" (מתוך קטלוג התערוכה "הוא שרצה להיות אל והיה לחיה"), 2010
"מה אתם עושים אחרי האורגיה?" (על התערוכה "אחרי האורגיה"), בעיתון טיים אאוט תל אביב, 11 בפברואר 2010
גדעון עפרת, "קינת ההיכלות" (על התערוכה "כתם ריק מדם), 2008
חגית בת-אליעזרעל תערוכת היחיד "חיי יוסף", יקום תרבות, 22 בדצמבר 2023
הערות שוליים

↑
'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'"נזקיה הקטסטרופליים של ההגות הפוסט־מודרנית", באתר הארץ, 28 בספטמבר 2013
'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'"מה נרוויח מכך שנאמץ את עמדתו של פוקו?", באתר הארץ, 4 באוקטובר 2013
'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'"הג’יבריש המטופש של פוקו", באתר הארץ, 11 באוקטובר 2013
'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'"הקורבן האולטימטיבי של ביקורת האמנות הפוסט-מודרנית", באתר הארץ, 14 במאי 2014
"נגד גרויס", באתר ערב רב, 24 באוקטובר 2012
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'עוזי צור,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'"השנדליר שבבסיס המודרנה הישראלית" (על התערוכה Foramen Magnum), במדור "עוצם עין אחת", באתר הארץ, 31 בינואר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273649  NLI: 987007507975205171  PLWABN: 9810593447905606  VIAF: 308262986   WorldCat (עם VIAF): 308262986
יצחק מנדלבליט

| --- | --- |

יצחק מנדלבליט, שנות ה-30 של המאה ה-20
 לידה:  11 בינואר 1903 חמלניצקי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 בספטמבר 1953 (בגיל 50)
 מדינה:  ישראל, אוקראינה
 מקום מגורים:  חיפה, ירושלים, פרוסקורוב
 מקצוע:  תעשיין, אקטיביסט
 מפלגה:  הציונים הכלליים
 
יצחק מנדלבליט (י"ב בטבת תרס"ג 11 בינואר 1903 – כ"ד באלול תשי"ג 4 בספטמבר 1953) היה אחד מאבות התעשייה בישראל, ומיסדם של מפעל אבן במפרץ חיפה וחברת איטונג הישראלית בפרדס חנה.
נעוריו ותחילת דרכו

יצחק מנדלבליט נולד למשפחה יהודית בעיירה פרוסקורוב ליד העיר קייב. ב-1919 פרצו פרעות בעיירה (כחלק מגל פרעות פטליורה). בית המשפחה הוצת ואבי המשפחה ושלושת בניו, יצחק הבכור, נמלטו מהעיירה. בדרך נרצח האב בידי האוקראינים ושלושת הבנים שרדו.
ב-1921 בהיותו בן 18, הצטרף יצחק מנדלבליט לקבוצת חלוצים ועלה לארץ ישראל; שני אחיו הצעירים נותרו בינתיים באוקראינה. הוא הגיע לירושלים, שם החל לעבוד כפועל בנין והועסק על ידי קבלנים שונים בעיר. אחר-כך החל לעבוד כפועל ובהמשך כשותף, בבית המלאכה של אהרן גרבלסקי ליצור שיש ומרצפות. תוך כדי עבודה למד את מלאכת סיתות אבנים ויצור מרצפות.