stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף בוכמן

| --- | --- |

 לידה:  1931 (בן 94 בערך) לודז', הרפובליקה הפולנית השנייה 
 מדינה:  גרמניה 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב  מפקד עם כוכב במסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין  Odznaka „Za Zasługi dla Miasta Łodzi”  אזרח כבוד של לודז' 
 
יוסף וברקת בוכמן ב-2015
יוסף בוכמן (בגרמנית: Josef Buchmann; נולד ב-10 ביולי 1930) הוא איש עסקים ופילנתרופ יהודי-גרמני ממוצא פולני.
ביוגרפיה

בוכמן נולד בעיר לודז' בפולין כבנם הרביעי של אליעזר ושרה בוכמן ולו ארבע אחיות. אביו מת בגטו בשנת 1942. הוא שרד את השואה כילד בגטו לודז' ובמחנות השמדה שונים, בין היתר מחנה ההשמדה אושוויץ וברגן בלזן.
לאחר המלחמה עבר לפרנקפורט למחנה עקורים במטרה להגר לארצות הברית, אך נשאר לגור בעיר. בשנות ה-50 הקים מספר מועדוני לילה וברים ועם הכסף שהרוויח נכנס לעסקי הנדל"ן. בשנת 1962 בנה את גורד השחקים הראשון בעיר פרנקפורט, אחר כך בנה גם את בניין "של" ואת מגדלי התאומים של הדויטשה בנק. בשנת 1971 נכנס לראשונה לעסקי נדל"ן בישראל, שניסה לקנות את מלון הילטון תל אביב, אך העסקה לבסוף לא יצאה לפעול. במקום זאת רכש את מלון "ולידור" בהרצליה יחד עם דוד שרף, שותפו לעסקים מפרנקפורט. השניים השקיעו במשך השנים בעוד שורה של נכסי נדל"ן בישראל.
ביולי 1989, התמודד במכרז לרכישת מתחם הדולפינריום בתל אביב במסגרת הליך כינוס נכסים של המיזם. להפתעת כל משתתפי המכרז הציע בוכמן את הסכום הגבוה ביותר באופן ניכר, 4.5 מיליון דולר וזכה במכרז. שלושה חודשים לאחר שבוכמן רכש את המתחם, התפרסם כי עיריית תל אביב מבקשת לשנות את תוכנית המתאר של המתחם ולהתיר בנייה למלונאות ומסחר, אף על פי שסרבה קודם לאפשר את הגדלת אחוזי הבנייה במקום. בוכמן החל לקדם תוכנית חדשה למתחם בשם "שער ישראל", לבניית מלון ענק בן 30 קומות, בתוך המים מול המתחם, בתכנון האדריכל משה ספדיה, אך התוכנית לא קיבלה אישור. לאחר שהמתחם עמוד מוזנח ונטוש ברובו במשך שנים רבות, בינואר 2003 חתמו בוכמן מינהל מקרקעי ישראל ועיריית תל אביב על עסקה לחילופי קרקע. בתמורה לוויתור על שטח הדולפינריום שגודלו 18.5 דונם, קיבל יקבל שטח חלופי של 12 דונם ברחוב הרברט סמואל, עם אישור בנייה לשני בניינים, האחד למגורים ובו כ-220 דירות, והשני למלונאות. אישור העסקה התעכב שנים רבות ובמרץ 2015 מכר את הדולפינריום תמורת 200 מיליון שקל, לקבוצת יזמים שהשלימה את העסקה ב-2019.
בדצמבר 1991 רכש את חברת "הסנה השקעות" חברת בת של הסנה, חברה ישראלית לביטוח שבבעלותה היו שלושה מבני משרדים.
בשנת 2007 רכשה חברת רוגובין-תדהר את חברת הנדל"ן בוכמן-שרף אשר בבעלותו.
פילנתרופיה

בוכמן נמנה עם גדולי התורמים למדינת ישראל. בין תרומותיו נמנות תרומות נכבדות לפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן באוניברסיטת תל אביב, לבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, לבית החולים ליולדות ע"ש בוכמן בבית החולים תל השומר ולאגף ע"ש בוכמן בבית החולים איכילוב.
ב-1986 תרם כסף להקמת מזרקת אש ומים בכיכר צינה דיזנגוף.
בגרמניה תרם כסף להקמת "מכון בוכמן לביולוגיה מולקולרית" ב (Buchmann Institute for Molecular Life Sciences) באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
בוכמן זכה בתוארי כבוד רבים ובהם תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב בשנת 2002. כמו כן הוענק לו אות מיוחד מאת נשיא מדינת ישראל, עזר ויצמן, לרגל חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, כהוקרה על מסירותו יוצאת הדופן למדינה. בוכמן מכהן כסגן נשיא חבר הנאמנים הבינלאומי של אוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים

במשך 18 שנים היה בזוגיות עם גילה לוי, שנולדה בתל אביב, ובנערותה עברה משפחתה לגרמניה. היא הכירה את בוכמן שעבדה כמזכירה שלו. ביוני 1975, היא הייתה קורבן לשוד הגדול ביותר שבוצעה בישראל עד אז, כאשר תכשיטים שערכם 10 מיליון ל"י נשדדו ממנה בצאתה מבנק בהרצליה. בוכמן הציע לתת חצי מיליון ל"י למי שימסור מידע על השוד. אחר כך נשא לאשה את ברקת בוכמן.
הערות שוליים

↑  שאול בן חיים, יוסל'ה בוכמן והאחים בקר?, מעריב, 14 במרץ 1991
↑  יובל אליצור, המארקים זורמים לרחוב הירקון, מעריב, 9 ביולי 1971
↑  יובל אליצור, יוסל ובולק , מוותרים על "הילטון", מעריב, 16 ביולי 1971
אוהד גוט, המשקיעים שעמדו לרכוש את "הילטון יפנו לביהמ"ש, מעריב, 6 ביולי 1971
↑  מלון " ולידור" בהרצליה נרכש ב- מיליון 1.5 ל"י, דבר, 28 בנובמבר 1971
↑  הארץ, בית המשפט חייב את יוסף בוכמן לשפץ בית מלון מוזנח שבבעלותו, באתר TheMarker‏, 6 במרץ 2008
הארץ, בוכמן-שרף רכשה שטח של 1.4 דונם בהרצליה פיתוח, באתר הארץ, 7 ביולי 2002
אלעזר לוין, ‏עיריית ראשל"צ רכשה מקב' בוכמן-שרף ואשטרום משרדים ב-16.8 מיליון דולר, באתר גלובס, 29 באוגוסט 2004
↑  עמירה שגב, אלעזר לוין, זרקו אותו לדולפינים, חדשות, 13 ביולי 1989
איה אורן, הדולפינריום נמכר לאנשי עסקים יהודיים מגרמניה ב-4.5 מיליון דולר, מעריב, 13 ביולי 1989
↑  יגאל לביב, יוסף והעיריה, חדשות, 21 בנובמבר 1989
↑  רונית מורגונשטיין, פרויקט שער לישראל יובא מחר לאישור הוועדה בת״א, חדשות, 4 באוגוסט 1992
↑  רונית מורגנשטרן, נדחה הדיון באישור פרויקט שער לישראל בתל־אביב, חדשות, 9 באוגוסט 1992
רונית מורגנשטרן, שלושה בתי מלון יוקמו בים, חדשות, 7 בספטמבר 1993
↑  מירי ריילי, נחתמה העסקה בין יוסף בוכמן לעיריית תל אביב: יוותר על מתחם הדולפינריום שבבעלותו תמורת שטח חלופי במקום סמוך, באתר TheMarker‏, 5 בינואר 2003
↑   נמרוד בוסו, עסקת הדולפינריום: בוכמן מוכר מפגע תברואתי וסביבתי תמורת 200 מיליון ש', באתר TheMarker‏, 4 במרץ 2015
↑   יעל דראל, אושרה עסקת הדולפינריום השנויה במחלוקת: היזמים ישלמו 320 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 23 בספטמבר 2019
↑  אלעזר לוין, בוכמן ושרף קנו את הסנה השקעות ב־30 מיליון דולר, חדשות, 25 בדצמבר 1991
↑  ענת ג'ורג'י, תדהר ורוגובין ירכשו השליטה בחברת הנכסים של בוכמן שרף לפי שווי של 250 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 27 בפברואר 2007
↑  רוני ברונשטיין (גרמניה), יעל פישביין, סוחר מפרנקפורט תרם מיליון דולר לאוניברסיטת תל אביב, חדשות, 3 ביוני 1984
↑  המזרקה החדשה, חדשות, 15 ביולי 1986
↑  אתר המכון
↑  יוכבד בוקסר, גילה לוי לאחר השוד הגדול -"הסכמתי לניסוי היפנוטי - אולי כך יתגלה משהו", מעריב, 10 ביוני 1975
↑  גילה לוי בוכמן קיבלה סכום של מיליון ויצי דולר, דירה ותכשיטים, "העולם הזה", גיליון 2406 מ-12 באוקטובר 1983, עמוד 65
↑  יהושע כהנא, תכשיטים שערכם 10 מיליון ל"י נשדדו מתיירת, מעריב, 8 ביוני 1975
↑  שוד התכשיטים הגדול, "העולם הזה", גיליון 1971 מ-11 ביוני 1975, עמוד 24
↑  מנחם שמואל, המיליונר בוכמן מציע חצי מיליון ל"י למוסר מידע על שוד התכשיטים, מעריב, 9 ביוני 1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810661937205606  GND: 1288742789  VIAF: 308284371   WorldCat (עם VIAF): 308284371
תאיס

תאיס מאתונה עם לפיד, ציור מאת יהושע ריינולדס, 1781, שמן על קנבס
תאיס (ביוונית: Θαΐς) הייתה הטאירה יוונית ידועה אשר נלוותה אל אלכסנדר הגדול במסעות כיבושיו, ולפי המסופר הסיתה אותו להעלות באש את ארמון דריווש השלישי בפרספוליס. נישאה לתלמי, ממצביאי אלכסנדר, ומי שהשתלט על מצרים העתיקה לאחר מות אלכסנדר. היא ילדה לתלמי שני בנים ובת. בתה, אירנה, נישאה לאונוסטוס, מלך סולוי בקפריסין.
ביוגרפיה

לא ידוע דבר על משפחתה מוצאה או ילדותה של תאיס. היא הייתה ככל הנראה מאתונה. היא שימשה הטאירה - בת המעמד הגבוה ביותר של זונות ביוון העתיקה. ההטאירי שימשו מלוות מתוחכמות שבילו עם לקוחות קבועים יותר מאשר מעניקות שירותי מין. תאיס הצטרפה לפמלייתו של אלכסנדר הגדול, והייתה ככל הנראה פילגשו של תלמי, אחד מקציניו. נראה שהיו לה יחסים גם עם אלכסנדר עצמו, שכן אתנאיוס מציין שאלכסנדר "אהב לשמור את תאיס קרוב אליו". אם כי ייתכן שעשה זאת מכיוון שנהנה מחברתה, שכן היא נודעה כאשה חכמה ופקחית.
הצתת הארמון בפרספוליס

כאשר אלכסנדר כבש את הבירה הפרסית פרספוליס, הוא טבח בתושבים אולם הותיר על תילם את מרבית הארמונות והמקדשים העתיקים. הוא חנה כארבעה חודשים בפרספוליס, במהלכם התנהג בפזרנות והוללות על חשבון האוצר הפרסי. פלוטרכוס ודיודורוס מספרים שלילה אחד במהלך אחד המשתאות, קמה תאיס והכריזה:
שהחגיגה הזאת שהיא מבלה בה ביום הזה בארמון המפואר של הפרסים, היא גמול על כל הקשיים שסבלה מהם בנדודים ברחבי אסיה. ואולם תהיה זו הנאה גדולה בהרבה אם ייצאו כולם לשרוף את ביתו של קסרקסס, האיש שהעלה את אתונה באש. והיא עצמה מוכנה להצית את הבערה לעיניו של אלכסנדר, כדי שיידעו הדורות הבאים שהנשים בפמלייתו הטילו עונש כבד יותר על הפרסים בשם יוון מאשר כל מפקדיה הגדולים בים וביבשה.
הצעתה התקבלה במחיאות כפיים סוערות, ואלכסנדר נסחף בהתלהבות הכללית. לטענת קורטיוס רופוס, חלק מהחוגגים השיבו: ”למה לא לנקום את נקמת יוון ולשרוף את כל העיר?” החוגגים התארגנו בתהלוכה לכבוד האל דיוניסוס, כשבראש התהלוכה עמדו אלכסנדר ותאיס מנופפים בלפידים בוערים, מסביבם נגנו אנשים בחלילים ושרו שירי תהילה. אלכסנדר השליך את הלפיד הראשון על הארמון העתיק בפרספוליס, ותאיס את השני. לטענת פלוטרכוס אלכסנדר התחרט מהר מאוד והורה לכבות את האש. אם כי סופרים אחרים מוסרים שהארמון בער כל הלילה.
גרסה דומה נמסרת גם אצל אתנאיוס שמצטט אותה בשם קלייטרכוס, היסטוריון שלא התלווה למסע אלכסנדר אולם היה בן דורו ושוחח עם אנשים שכן התלוו אליו. לעומת זאת, אריאנוס טוען, שהצתת הארמון הייתה מעשה מתוכנן, שהתקיימו עליו דיונים רבים בין קציניו של אלכסנדר; כמקור לדבריו מביא אריאנוס את זיכרונותיו של תלמי. חלק מהחוקרים כיום מעריכים שזכרונות אלו בעייתיים בקטע זה, משתי סיבות: הראשונה היא שתלמי שלט על ממלכתו מתוקף היותו יורשו של אלכסנדר, ובוודאי לא ירצה לתאר את מיטיבו כהולל שיכור הנסחף בהתלהבות המונית; השנייה היא שתלמי נישא מאוחר יותר לתאיס, וייתכן שהיא עוד הייתה בחיים בזמן כתיבת זכרונותיו (הוא כתב אותם בערך כשהיה בן 80), ובוודאי לא ירצה להעליב אותה.
אחרית ימיה

המקור העיקרי לחייה לאחר מכן הוא אתנאיוס, הטוען שהיא נישאה לתלמי שבינתיים הפך לאחד מהדיאדוכים והשתלט על מצרים. לא ברור עד כמה חוקיים היו נישואיהם, אולם היא ילדה לתלמי שני בנים ובת. בתה, אירנה, נישאה לאונוסטוס, מלך סולוי בקפריסין ואחד מבניה נודע כמי שניצח במרוץ מרכבות באולימפיה. תאריך מותה אינו ידוע.
ייצוגים בספרות ובמוזיקה

חיי תאיס תוארו ביצירות ספרותיות רבות. המשורר היווני מנאנדרוס כתב בסביבות שנת 300 לפני הספירה קומדיה בשם "תאיס", ממנה שרדו רק חלקים.
תאיס מופיעה בקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי (בסביבות 1310).
הדרמה "פפנוטיוס" של רוזוויתה מגנדרסהיים בספרה השני מן המאה ה-10 מבוססת על האגדת קדושים מהמאה ה-5/6 על היטארה מצרית, שהפכה מאוחר יותר לנזירה ומתבודדת. דרמה זו מהווה את הבסיס לרומן ההיסטורי תאיס מאת הסופר הצרפתי אנטול פראנס משנת 1890. בדרמה זו, סגפן המדבר המצרי הנוצרי פפנוטיוס מנסה להמיר את דתה של היופי הזועם, אך נכשל בגאוותו הוא. דרמה זו נתנה השראה לז'יל מאסנה לכתוב את האופרה תאיס, שעלתה בבכורה בפריז במרץ 1894.
הסופר הרוסי איוואן יפרמוב כתב את היצירה "תאיס מאתונה" ב-1972, המתאר את חייה מפגישתה עם אלכסנדר מוקדון ועד מותה כמלכה מצרית. היצירה מבוססת על מחקר היסטורי יסודי ומייצגת מבוא מוצק להיסטוריה ולמנהגי העת העתיקה.
תאיס מופיעה כדמות משנית בשני רומנים מאת הסופרת האנגלית מרי רנו, "אש מגן עדן" (,1970 Fire from Heaven) ו"הנער הפרסי" (1972, The Persian Boy). כמו כן, בביוגרפיה שלה על אלכסנדר, "טבעו של אלכסנדר" (The Nature of Alexander).
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: תא֫יס, במלרע (ההטעמה בהברה האחרונה).
↑  אתנאיוס, "משתה החכמים", ספר שלוש עשרה, 576e
↑  ביל יני, 124.
↑  דיודורוס, ביבליותקה היסטוריקה, ספר שבעה עשר, 72.
↑  קלייטרכוס באתר ליוויוס
↑  אריאנוס, ספר שלישי, 8, 12-11
↑  זאב רובינזון, האשה והמסורת על שריפת פרספוליס, זמנים חוברת 15, עמ' 61.
↑  Walter M. Ellis, Ptolemy of Egypt, Routledge, London, 1994, p. 15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119277700  VIAF: 3277208   WorldCat (עם VIAF): 3277208
מכללת ואסר

| --- | --- |


הבניין הראשי, שנבנה ב-1861 על ידי האדריכל ג'יימס רנוויק ג'וניור, כלל את השטח הפנימי הרב ביותר מכל בניין בארצות הברית, עד שהושלם בנין הקפיטול ב-1868.
 liberal arts college in the United States
 על שם:  Matthew Vassar 
 מוטו:  Purity and Wisdom 
 תקופת הפעילות:  1861–הווה (כ־164 שנים)
 בעלי תפקידים
 סגל:  1,163 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 תלמידים
 :  2,516 (נכון ל־1 בספטמבר 2021) 
 מיקום
 מיקום:  124 Raymond Ave, Poughkeepsie, NY, 12604 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  41°41′13″N 73°53′43″W﻿ / ﻿41.686866666667°N 73.895188888889°W﻿ / 41.686866666667; -73.895188888889
 www.vassar.edu
 he
 
מכללת ואסר (באנגלית: Vassar College) היא מכללה פרטית לאמנויות ליברליות בפוקיפסי, ניו יורק, ארצות הברית. המכללה נוסדה בשנת 1861 על ידי מתיו ואסר, בעל מבשלת בירה עשיר. היה זה המוסד השני שהעניק תארים להשכלה גבוהה לנשים בארצות הברית. המכללה הפכה למעורבת ב-1969.
המכללה מציעה הסמכות לתואר ראשון ביותר מחמישים מגמות. קבוצות הסטודנטים במכללה כוללות ארגוני תיאטרון וקומדיה, קבוצות א-קפלה, מועדוני קבוצות ספורט, קבוצות מתנדבים ושירותים ולהקת קרקס. קבוצות הספורט של מכללת ואסר, הידועות בשם ברוארס, משחקות בליגה השלישית של ה-NCAA כחברים בליגת ליברטי. נכון להיום, ישנם קרוב ל-2,500 סטודנטים במכללה.
המכללה היא אחת משבע האחיות ההיסטוריות, שהיו המכללות הראשונות לנשים בארצות הברית. קמפוס ואסר כולל יותר מ-100 מבנים, כולל שני ציוני דרך היסטוריים לאומיים ומקום היסטורי לאומי. הקמפוס כולל ארבורטום ייעודי (גן בוטני), וכולל יותר מ-200 מינים של עצים, שמורת צמחים מקומית ושטח שימור אקולוגי.
למרות שבמקורה הייתה מכללה לנשים, האוניברסיטה הפכה לחינוך משותף ב-1969, לאחר שנדחתה הצעה למזג את המוסד עם ייל. עם זאת, הממסד שמר על מעמדו כאוניברסיטה פרטית יוקרתית לאמנות, ועל המוניטין שלו באווירה החברתית השולטת בו. הספרייה המשופצת מצוידת בצורה יוצאת דופן ועשירה ביחס לגודל האוניברסיטה. כלולים בה אוספים מיוחדים מאלברט איינשטיין ועד אליזבת בישופ.
בקמפוס נמצא מרכז האמנות של פרנסס ליהמן לואב. היצירות השונות המוצגות הן מימי קדם ועד ימינו. בין הציורים האירופיים המוצגים ציורים של פבלו פיקאסו, פול סזאן וגוסטב דורה.
היסטוריה

ואסר נוסדה כבית ספר לנשים תחת השם "מכללת ואסר לנשים" בשנת 1861. הנשיא הראשון שלה היה מילו פ. ג'ווט, שהיה בעבר הנשיא הראשון של בית ספר אחר לנשים, ג'דסון קולג'. הוא הוביל צוות של עשרה פרופסורים ועשרים ואחד מדריכים. לאחר שנה אחת, המייסד של המכללה, מתיו ואסר, הסיר את המילה Female מהשם, מה שגרם לכמה תושבים מקומיים של פוקיפסי, ניו יורק, לטעון כי המייסד שלה האמין שהיא עשויה יום אחד להכניס סטודנטים גברים במקביל. המכללה הפכה למעורבת ב-1969.
ואסר הייתה המכללה השנייה מבין מכללות שבע האחיות, בתי ספר להשכלה גבוהה שנועדו אך ורק לנשים. השטח נחכר על ידי המייסד מתיו ואסר, בשנת 1861 בעמק ההדסון, כ-110 קילומטרים מצפון לעיר ניו יורק. הראשונה שמונתה כמרצה במכללת ואסר הייתה האסטרונומית מריה מיטשל ב-1865.
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, ואסר קיבלה מספר קטן של סטודנטים גברים במסגרת חוק ה-GI, (אנ') חוק שהעניק הטבות כספיות ללוחמים שחזרו מהמלחמה. ההחלטה הרשמית להפוך למעורבת הגיעה לאחר שהנאמנים שלה סירבו להצעה להתמזג עם אוניברסיטת ייל, בגל המיזוגים ההיסטורי בין הקולג'ים של כל הגברים של ליגת הקיסוס לבין עמיתיהם שבע האחיות.
בשנותיה הראשונות הייתה ואסר קשורה לאליטה החברתית של הממסד הפרוטסטנטי. הסוציולוג דיגבי בלצל כתב כתב ש"משפחות שם לבנים אנגלו-סקסים פרוטסטנטים מהמעמד העליון חינכו את ילדיהן בקולג'ים כמו הרווארד, פרינסטון, ייל וואסר." מיעוט נבחר מתלמידות מכללת ואסר הורשו להיכנס לאגודה הסודית של בית הספר דלתא סיגמה רו, שנוסדה ב-1922. לפני שהפך לנשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט היה נאמן של המכללה.
האוניברסיטה כיום

מספר התלמידים נשאר בערך זהה מאז 2001 בסביבות 2,400. כל הסטודנטים במכללה לומדים לתואר הראשון שלהם. בסתיו 2020, מתוך 2,435 התלמידים, 62% היו נשים ו-38% גברים. 9% מהסטודנטים היו זרים, 11% נוספים ציינו שהם בעלי מוצא משפחתי אסייתי, ו-4% תיארו את עצמם כשחורים או אפרו-אמריקאים.
בשנת 2021 לימדו באוניברסיטה 351 מרצים, מתוכם 297 במשרה מלאה ו-54 במשרה חלקית.
שווי האוניברסיטה היה 1.379 מיליארד דולר ב-2021, עלייה של 25.6% לעומת 1.098 מיליארד דולר ב-2020. בשנת 2012 זה היה 804.9 מיליון דולר אמריקאי.
98% מהסטודנטים מתגוררים בקמפוס.
האוניברסיטה כיום > נשיאים

החל מ-2017 נשיאת מכללת ואסר היא אליזבת ה. בראדלי.
| שם | תאריכים |
| --- | --- |
מילו פ. ג'ואט: 1861–1864
ג'ון ה. ריימונד: 1864–1878
סמואל ל. קאלדוול: 1878–1885
ג'יימס מונרו טיילור: 1886–1914
הנרי נובל מקקראקן: 1915–1946
שרה גיבסון בלנדינג: 1946–1964
אלן סימפסון: 1964–1977
וירג'יניה ב. סמית': 1977–1986
פרנסס ד. פרגוסון: 1986–2006
קתרין בונד היל: 2006–2016
אליזבת ה. בראדלי: 2017–הווה
סגל בולט

מריה מיטשל, אסטרונומית פורצת דרך
גרייס הופר, מדענית מחשבים
מוניק ויטיג, פילוסופית
ננסי וילרד, סופרת
בוגרים בולטים

אליזבת האזלטון הייט (1894), פמיניסטית וחוקרת קלאסיקה בולטת
אניטה פלורנס המינגס (1897), הבוגרת הראשונה שלהם למוצא אפריקאי
אדית קלארק (1908), מהנדסת החשמל הראשונה
רות סטאר רוז (1910), אמנית
עדנה סנט וינסנט מיליי (1917), משוררת
מרי קלדרון (1925), רופאה, תומכת בריאות הציבור ו"אם החינוך המיני"
גרייס הופר (1928), חלוצת מחשבים
אליזבת בנטלי (1930), מרגלת
מרי מקארתי (1933), מבקרת וסופרת
אליזבת בישופ (1934), משוררת
קרול פ. ג'ופלינג (1938), אנתרופולוגית, ספרנית וספרנית ראשית של מכון המחקר הטרופי של סמיתסוניאן
פרנסס סקוט פיצג'רלד (1942), סופרת ועיתונאית
ביאטריקס המבורג (1944), רופאה
וירג'יניה סי (1944), מלחינה ומוזיקולוגית
פרנסס פארנטהולד (1946), פוליטיקאית ופעילה
ורה רובין (1948), אסטרופיזיקאית יהודיה
לינדה נוכלין (1951), היסטוריונית אמנות
לויס הייבט (1955), חברה בצוות הפיתוח של Fortran
נינה זאגאט (1963), מייסדת שותפה של סקר זאגאט
ברנדין הילי (1965), רופאה ומנהלת המכונים הלאומיים לבריאות
לוסינדה סיסלר (1965), פמיניסטית ופעילה לזכויות הפלות
ג'רלדין לייבורן (1969), נשיאת ניקלודיאון ומייסדת ומנכ"לית אוקסיג'ן תקשורת
לינדה פיירשטיין (1969), סופרת ותובעת
רבקה איטון (1969), מפיקה עטורת פרסי אמי של יצירת מופת ב-PBS
מריל סטריפ (1971), שחקנית זוכת פרס האוסקר שלוש פעמים
ג'יין גרייבס סמיילי (1971), סופרת סיפורת זוכת פרס פוליצר
מייקל וולף (1975), סופר ועיתונאי
ריצ'רד ל. הוגיניר (1975), מדען מוח ומנהל המכון למדעי המוח בבית החולים ג'ונס הופקינס
צ'יפ ריד (1977), כתב ראש הבית הלבן של חדשות CBS
ג'פרי גולדשטיין (1977), לשעבר סמנכ"ל הכספים של הבנק העולמי ותת-שר האוצר למימון מקומי
מייקל ספקטר (1977), סופר מדעי של מגזין הניו יורקר
ג'משד ברוכה (1978), נשיא קופר יוניון
פיל גריפין (1979), נשיא MSNBC
ג'ון קרלסטרום (1981), אסטרופיזיקאי ועמית פרס מקארתור
פמלה מארס-רייט, (1982), יו"ר דירקטוריון לשעבר של .Mars Inc
פיליפ ג'פרסון (1983), כלכלן ומושל מועצת הפדרל ריזרב
מארק בורשטיין (1984), נשיא אוניברסיטת לורנס בוויסקונסין
עדה פרר (1984), היסטוריונית זוכת פרס פוליצר
שרילין איפיל (1984), הנשיאה השביעית והמנהלת-יועצת של הקרן להגנה משפטית וחינוך של NAACP
ליסה קודרו (1985), שחקנית
הופ דייוויס (1986), שחקנית
אוון רייט (1988), עיתונאי
ג'ונתן קארל (1990), כתב ראש הבית הלבן של ABC News
ג'פרי ברנר (1990), רופא ועמית פרס מקארתור
ג'ון גאטינס (1990), תסריטאי מועמד לאוסקר
נואה באומבך (1991), כותב-במאי
ג'ייסון בלאם (1991), מפיק קולנוע וטלוויזיה זוכה אמי ומועמד לאוסקר
קתרינה פייק (1991), מייסדת פליקר
אליזבת מרדוק (1992), מנכ"לית ויו"ר Shine Limited
ג'ון פישר (1994), סופר
קתרין סנטר (1994), סופרת
ג'ו היל (1995), סופר
ג'סי קליין (1997), כותבת-מפיקת קומדיה זוכת פרס אמי
ג'סי בול (2000), סופר
אלכסנדרה ברזון (2001), עיתונאית זוכת פרס פוליצר וכתבת וול סטריט ג'ורנל
שאקה קינג (2001), במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק
ויקטוריה לגרנד (2003), מוזיקאית וכותבת שירים
גרג רוסו (2003), תסריטאי מורטל קומבט
ג'ונאס קוארון (2005), תסריטאי ובמאי
סאשה ולור (2009), הזוכה במרוץ הדראג של רו פול עונה 9
לילי קופר (2012), שחקנית מועמדת לפרס טוני
אית'ן סלייטר (2014), שחקן מועמד לפרס טוני
אוליביה ניומן, במאית קולנוע ותסריטאית אמריקאית
נושרים בולטים

ג'וליה טוטווילר, תומכת בולטת בחינוך וברפורמות בכלא
אנתוני בורדיין, שף מקצועי ואיש טלוויזיה
ג'קלין קנדי אונאסיס, הגברת הראשונה של ארצות הברית
קתרין גרהם, מו"ל בוושינגטון פוסט
סוזן ברספורד, נשיאת קרן פורד
אן האת'ווי, שחקנית
ג'יין פונדה, שחקנית
ג'סטין לונג, שחקן
מייק D, חבר ב-ביסטי בויז
מארק רונסון, מוזיקאי זוכה אוסקר
רייצ'ל יאמאגאטה, מוזיקאית
קרטיס סיטנפלד, סופר
תלמידים להורים מפורסמים

ילדיהם של מריל סטריפ, טום הנקס, סטיבן קינג, רנדי ניומן וסמואל ל. ג'קסון לומדים במכללת ואסר.
בתרבות > אזכורים בקולנוע ובטלוויזיה

ד"ר הולי גודהד, נערת ג'יימס בונד מהסרט "מונרייקר" מאת לואיס גילברט, עיבוד לרומן באותו השם מאת איאן פלמינג, היא בוגרת מכללת ואסר.
בסדרה "דארמה וגרג" אמו של גרג, קיטי מונטגומרי, למדה במכללת ואסר וכן המזכירה של גרג.
ב"קללת אבן העקרב הירוקה" מאת וודי אלן, בטסי אן פיצג'רלד, בגילומה של הלן האנט, הייתה בוגרת ואסר.
ב"משפחת סימפסון", ליסה סימפסון מתבקשת להצטרף למכללת ואסר.
בסדרה "בנות גילמור" בפרק 21 עונה 2 אם לורליי גילמור לא הייתה נכנסת להריון בתיכון, הוריה מהמעמד הגבוה היו מצפים ממנה ללמוד במכללת ואסר.
בסדרה "חדר החדשות" האלי שיי היא בוגרת מכללת ואסר.
בעונה 6 של הסדרה "אחת שיודעת" סרינה ואן דר וודסן מתחזה לסברינה, סטודנטית בואסר.
בפרק 3 של עונה 4 של "אבא אמריקאי", פרנסין אומרת שמרים בולוק, אשתו של אייברי בולוק, למדה בוואסר.
רייצ'ל גולדברג, מהסדרה "Unreal", מגיעה מוואסר.
אריה מונטגומרי, מהסדרה "שקרניות קטנות" למדה במכללת ואסר.
ג'ארד דאן מהסדרה "עמק הסיליקון" הוא בוגר מכללת ואסר שם למד כלכלה.
בסדרה "Suits" עונה 5 פרק 7, ג'סיקה פירסון מגלה שהיא למדה בוואסר לפני שנכנסה להרווארד.
בתרבות > אזכורים בספרות

דמויות הרומן "הקבוצה" (1963) מאת הפמיניסטית והסופרת מרי מקארתי, סטודנטית לשעבר של מכללת ואסר לומדות במכללה. עיבוד קולנועי לרומן נעשה ב-1966.
"המגדל האפל" בכרך האחרון של סאגת הפנטזיה מאת הסופר סטיבן קינג.
ברומן "אלות גורל וזעם" מאת לורן גרוף, שתי הדמויות הראשיות נפגשות כבוגרי ואסר.
הערות שוליים

1 2  Honan, William H (14 במאי 2000). "Three Decades of Men at Vassar". The New York Times. נבדק ב-25 במרץ 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Milo P. Jewett – Vassar College Encyclopedia – Vassar College".
↑  "History – Vassar Info – Vassar College". info.vassar.edu.
↑  Winum, Jessica (Fall 2000). "Vassar's Vets: Forgotten Grads". Vassar, the Alumnae/i Quarterly. אורכב מ-המקור ב-1 בדצמבר 2008. נבדק ב-25 במרץ 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Vassar-Yale Study". Vassar College Encyclopedia. Vassar College. 2007. נבדק ב-10 באוקטובר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Baltzell, E. Digby (1994). Judgment and Sensibility: Religion and Stratification. Transaction Publishers. p. 8. ISBN 1-56000-048-1.
↑  "Branch of secret society at Vassar". Vassar Miscellany News. 13 במאי 1922. נבדק ב-27 בינואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Franklin Delano Roosevelt: Local Trustee". Vassar College Encyclopedia. Vassar College. נבדק ב-11 באוגוסט 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Vassar College returns to "need blind" admissions policy – Communications – Vassar College". אורכב מ-המקור ב-2007-06-15.
↑  "FAQs – Admissions – Vassar College". Vassar College. אורכב מ-המקור ב-2014-01-05. נבדק ב-2013-12-05.
↑  Brant, Abbott (11 בינואר 2017). "Vassar College elects Elizabeth Howe Bradley president". The Poughkeepsie Journal. נבדק ב-11 בינואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596972705171  BnF: cb123726027 (data)  GND: 126587-8  ISNI: 0000 0001 2290 5183  LCCN: n78088008  MusicBrainz: 0c3b45cc-feba-4902-a6b1-24aef6bb0b13  SUDOC: 032758286  VIAF: 295806955   WorldCat (עם VIAF): 295806955 
דיוקן שמן משנת 1861 של מתיו ואסר מאת צ'ארלס לורינג אליוט
סיפאקס

מטבע של סיפאקס. מאחור, פרש על סוס ומתחתיו כיתוב בפיניקית "ספק הממלכת" (סיפקס המלך)
"מערת סיפאקס"באלג'יריה
סיפאקס (ביוונית: Σύφαξ או Σόφαξ (סוֹפאקס), בפיניקית: 𐤎𐤐𐤒; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מלך שבט המסאיסילים (אנ') הנומידי. במהלך המלחמה הפונית השנייה צידד בתחילה ברומא, אולם לאחר מכן ערק לצד הקרתגים. הודח ממלכותו בידי מסיניסה, נסיך נומידי שערק אל הרומאים, וסיים את חייו בשבי הרומאי. היה בעלה של סופוניסבה (צפנבעל).
לקריאה נוספת

תאודור מומזן, דברי ימי רומא. תרגמו צ’ ויסלבסקי, דוד קלעי, צ’ רודי. עורכים: פ. לחובר, צ’ וויסלבסקי. תל אביב, הוצאת מסדה.
פוליביוס. היסטוריה. כרך ראשון, ספרים א-ו. תרגם וכתב מבואות: בנימין שימרון. ירושלים, מוסד ביאליק, 1991
טיטוס ליוויוס. תולדות רומא. ספרים א, ב, כא, כב, ל. תרגמה מרומית: שרה דבורצקי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ב.
טיטוס ליוויוס. מלחמות חניבעל - תולדות רומא מאז ייסוד העיר, ספרים 30-21. תרגם מלטינית: משה ליפשיץ. ירושלים, הוצאת כרמל, 2015.
הרולד למב, חניבעל - האחד נגד רומי, מערכות, 1964.
לידל הארט, סקיפיו אפריקנוס הגדול מנפוליון, מערכות - משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
Livius. Translated by F.G. Moore. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1919-1959 .
Polybius. Translated by W.R. Paton. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1922-1925 .
Appianus. Translated by H. White. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1912.
Mommsen, Theodore. History of Rome. Online version in Classic Literature Library.
F. W. Walbank, A historical commentry on Polybius. Oxford university press, 1957
Dodge, Theodore A. (1891). Hannibal. Da Capo Press.
.Goldsworthy, Adrian (2003). The Fall of Carthage, Cassel Military Paperbacks
Lamb, Harold (1958). Hannibal: one man against Rome, Garden City, NY: Doubleday.
B. H. Liddell Hart, Scipio Africanus: Greater Than Napoleon, W Blackwood and Sons, London, 1926; Biblio and Tannen, New York, 1976.
H. H. Scullard, Scipio Africanus: Soldier and Politician, Thames and Hudson, London, 1970. ISBN 0-500-40012-1
H. H. Scullard, Scipio Africanus in the Second Punic War Thirlwall Prize Essay (University Press, Cambridge, 1930)
This article incorporates text from a publication now in the public domain: Chisholm, Hugh, ed (1911). Encyclopædia Britannica (Eleventh ed.). Cambridge University Press.
הערות שוליים

↑  Burkhard Meißner, "Syphax", in: Brill’s New Pauly, Brill
↑  Werner Huß, "Masaesylii", in: Brill’s New Pauly, Brill
↑  B. Head et al. (1911), "Mauretania", Historia Numorum (2nd ed.), Clarendon Press, p. 887
1 2 3  ביוגרפיה של סיפאקס באתר ליוויוס
↑  אפיאנוס, "המלחמות הפוניות", ספר שניים, 10.
↑  William Smith (ed.), "Vermina", in: A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, John Murray, 1848
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1024725685  VIAF: 252519462   WorldCat (עם VIAF): 252519462
תעשיית הטקסטיל היהודית בצפת של המאה ה-16

תעשיית הטקסטיל היוותה מרכיב חשוב בכלכלתה של צפת במאה ה-16. התעשייה התפתחה בזכותם של יהודים רבים ממגורשי ספרד, פורטוגל וסיציליה שמצאו מקלט בעיר העתיקה של צפת.