stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חקר החלל
הערות שוליים

↑  ‏ "How Space is Explored", ‏ 2 ביולי 2009, אתר נאס"א
↑  מייקל רוסטון,‏ "NASA’s Next Horizon in Space", ‏ 28 באוגוסט 2015, ניו יורק טיימס
↑  ‏ "המצאת הטלסקופ", אתר דע מדע
↑  אורן נהרי‏, היום שבו פגע הטיל הנאצי בלונדון, באתר וואלה, 8 בספטמבר 2019
↑  אבי בליזובסקי, "הידען", 50 שנים לשיגור ”ספוטניק”, הלוויין שבישר את עידן החלל, באתר ynet, 2 באוקטובר 2007
↑  איתי נבו, "האדם הראשון בחלל", 12 באפריל 2020, מכון דוידסון לחינוך מדעי
↑  איתי נבו, "החללית הראשונה על הירח", 14 בספטמבר 2018, מכון דוידסון לחינוך מדעי
↑  חיים מזר, "החללית לונה 9 – הראשונה על הירח", 20 ביולי 2013, אתר 'יקום תרבות'
↑  פול רינקון,‏ "How many Mars missions have been successful?", ‏ 30 ביולי 2020, BBC
↑  קית' זוברו,‏ "Seven minutes of terror" as NASA hopes to land rover Perseverance on Mars", ‏ 31 במאי 2020, CBS
↑  ‏ המכשירים המדעיים בטלסקופ החלל ג'יימס וב, Space Telescope Science Institute
↑  עודד כרמלי, "כל הדרך למערכת השמש הבאה", הארץ
↑  הנרי ר. הרצפלד,‏ "Measuring the Economic Returns from Successful NASA Life Sciences Technology Transfers", דצמבר 2002, The Journal of Technology Transfer
↑  מרטין אלביס,‏ "Let's mine asteroids — for science and profit", ‏ 30 במאי 2012, Nature
↑    Roger Highfield, ‏Interview with Stephen Hawking, The Telegraph, 18 October 2001
↑  ‏ "סקרים שנערכו על ידי מספר רשתות תקשורת בארצות הברית לגבי חקר החלל", 'Pollingreport.com'
↑  ליאור קודנר, התייר הראשון בחלל, באתר הארץ, 27 במרץ 2001
↑  דנה הול וג'ולי ג'ונסון,‏ "SpaceX Astronauts Reach Space Station After Milestone Voyage", ‏ 30 במאי 2020, בלומברג
↑  ג'ונתן אמוס,‏ "US politicians cement a new philosophy for Nasa", ‏ 30 בספטמבר 2010, BBC
↑  ג'ניפר למן,‏ "Looking back at 10 years of Falcon 9 Launches", ‏ 4 ביוני 2020, Popular Mechanics
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553466405171  LCCN: sh85096159  NDL: 00574081 
הגבולות בין פני השטח של כדור הארץ וחלל החיצון בקו קרמן, 100 ק"מ ואקסוספירה ב־690 קילומטר. לא בקנה מידה.
סטונהנג' שבאנגליה, מונומנט פרהיסטורי שנבנה במאה ה-22 לפנה"ס ועל פי הערכות שימש כמצפה כוכבים
ביולי 1950 רקטת ה"Bumper" הראשונה שוגרה לחלל מקייפ קנוורל שבפלורידה. הרקטה, ששילבה טכנולוגיית טילים ששימשה את גרמניה הנאצית יחד עם טכנולוגיה אמריקנית, הצליחה להגיע לגובה שיא של כמעט 400 קילומטרים
באז אולדרין מצדיע לדגל ארצות הברית במהלך משימת אפולו 11
כוכב הלכת חמה כפי שצולם על ידי הגשושית מסנג'ר
נוגה, צילום מרינר 10, 1974
התצלום "The Blue Marble" שצולם בידי צוות אפולו 17, 1972
הירח כפי שצולם בשנת 2010
מאדים כפי שצולם בשנת 2007 על ידי הגשושית רוזטה
צדק, בתמונה שצילם טלסקופ החלל האבל בשנת 2019
שבתאי בתמונה שצילמה הגשושית קאסיני בשנת 2004
אורנוס כפי שצולם על ידי וויאג'ר 2 בשנת 1986
נפטון כפי שצולם על ידי וויאג'ר 2 בשנת 1989
פלוטו בתמונה משנת 2015 שצולמה על ידי הגשושית ניו הורייזונס
השביט צ'וריומוב-גרסימנקו בתמונה שצילמה הגשושית רוזטה בשנת 2014
מראותיו של טלסקופ החלל ג'יימס וב במהלך בדיקות קריוניקה
הדמיית החללית אוריון במסלול סביב כדור הארץ
שיגור מעבורת החלל קולומביה, אפריל 1981
תחנת החלל הבינלאומית כפי שצולמה על ידי צוות STS-132, מאי 2010
טורוס סטנפורד, מודל למושבת חלל
חיים צבי טייטלבוים (ירושלים)

| --- | --- |

רבי חיים צבי טייטלבוים
 לידה:  1973 (בן 52 בערך) ה'תשל"ג ויליאמסבורג, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ויליאמסבורג 
 השתייכות:  חסידות סאטמר 
 אב:  יקותיאל יהודה טייטלבוים 
 
הרב חיים צבי טייטלבוים (מכונה: חיים הערש, נולד ב-תשל"ג, 1973) הוא רב קהילת סאטמר בירושלים ורב דקהילת סאטמאר בקריית יואל ובנו הבכור של רבי זלמן לייב טייטלבוים, אחד משני אדמו"רי סאטמר.
בנאום
ביוגרפיה

נולד בוויליאמסבורג לרבי זלמן לייב ולחיה שרה בת הרב משה שפיץ, אב בית דין ביסטריץ. נקרא על שם אביו של סבו, רבי חיים צבי טייטלבוים מסיגט. למד בישיבת סאטמר במונסי, בישיבת סאטמר בוויליאמסבורג שם היה תלמידו של רב אברהם אטיק ובישיבת סאטמר בירושלים אצל הרב משה אריה פריינד שסמך אותו לרבנות.
בשנת תשנ"א נשא את בת דודו רבי אפרים למברגר, גאב"ד מאקווא בורו פארק (חתן סבו הרב שפיץ).
בשנת תשנ"ז התמנה אביו לרב קהילת סאטמר בירושלים עקב פטירתו של הרב משה אריה פריינד, והרב חיים צבי ירש את מקומו בתואר אב בית דין סיגט בוויליאמסבורג, תואר ותפקיד שהיה לסבו רבי משה, עד מינויו לאדמו"ר. בשנת תשנ"ט חזר אביו לארצות הברית לכהן כרב קהילת סאטמר בוויליאמסבורג, ורבי חיים צבי קיבל את תפקידו ברבנות קהילת סאטמר בירושלים. את תפקידו כאב בית דין סיגט קיבל אחיו הצעיר רבי יעקב דב. במעמד הכתרתו נכחו ראשי העדה החרדית בירושלים ואביו.
בשבט תשע"ג חיתן את בתו הבכורה, עם בנו של רבי ישעיה לבין, האדמו"ר מזידיטשוב. סמוך לחג הפסח ה'תשע"ז שב להתגורר בוויליאמסבורג קרוב לאביו.
ביוני 2023 הוכרז כרב קריית יואל בידי אביו.
במשך השנים התחיל לעמוד לימין אביו, לשאת בעול הנהגת הקהילה והמוסדות בעיר קריית יואל, ובנו לו ביהמ"ד גדול וענק, עם כל צורכי ביהמ"ד הצריכין לקהילה נאה וחסידות, ובשנת תשפ"ה התחיל לשבות מדי שבת בקריית יואל.
עמדותיו

הרב חיים צבי הוא מהסמנים הקיצוניים בעדה החרדית בירושלים, לצד הרב חיים רבינוביץ' האדמו"ר ממשכנות הרועים והרב אברהם שמחה חנון האדמו"ר מקהל חסידי ירושלים (לעומת חצרות תולדות אהרן ודושינסקי המתונות יותר). בדרשותיו הוא מרבה לדבר על חובת ההתבדלות מהציונים ואגודת ישראל.
הערות שוליים

↑  משה ויסברג, התחדשות בסאטמר: הבן הבכור של הרבי הוכתר כאב"ד קרית יואל, באתר בחדרי חרדים, 27 ביוני 2023
יעקב משה סלומון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1935 
 פטירה:  2000 (בגיל 65 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת חברון כנסת ישראל 
 תקופת הפעילות:  ?–2000 
 מעסיק:  המשרד לשירותי דת 
 אב:  דוד סלומון 
 
הרב יעקב משה סלומון (כ' בתמוז ה'תרצ"ה, 21 ביולי 1935 – ה' בטבת ה'תשס"א, 31 בדצמבר 2000) היה ראש ישיבה ואיש ציבור חרדי,  כיהן כמנכ"ל משרד הדתות.
ביוגרפיה

נולד בישראל לרב דוד סלומון ולצפורה, בת הרב ישראל אריה ספיר, מרבני פתח תקווה. אחיו הוא הרב ברוך שמעון סלומון, רבה של העיר פתח תקווה. למד בישיבת חברון.
לאחר פטירת אביו, בשנת ה'תשכ"ה (1965), מילא את מקומו כראש הישיבה הטכנולוגית בכפר אברהם, ושימש בתפקידו עד לפטירתו ב־2001.
היה מראשי סיעת "למפנה" במפד"ל בראשותו של שר הדתות יוסף בורג. בפברואר 1982, במסגרת פשרה בין סיעת למפנה בראשות בורג ובין סגן שר הדתות הרב חיים דרוקמן אשר ייצג באותה עת את האינטרסים של סיעת "הצעירים" בראשות השר זבולון המר, מונה הרב סלומון לתפקיד מנכ"ל משרד הדתות. הוא החזיק בתפקיד שש שנים
חיים אישיים

בשנות החמישים נישא לתמימה מונדשיין, אחותם הבכורה של החוקר וההיסטוריון יהושע מונדשיין ופרופסור אהרן מונדשיין.
חתנו הוא הדיין הרב שלמה שפירא.
עץ משפחתי

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 | 30 | 31 | 32 | 33 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | מרדכי שמואל מונדשיין | מרדכי שמואל מונדשיין | מרדכי שמואל מונדשיין | מרדכי שמואל מונדשיין | מרדכי שמואל מונדשיין | מרדכי שמואל מונדשיין |   |   |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | מרדכי שמואל מונדשיין | מרדכי שמואל מונדשיין | מרדכי שמואל מונדשיין | מרדכי שמואל מונדשיין | מרדכי שמואל מונדשיין | מרדכי שמואל מונדשיין |   |   |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |
|   |   |   |   | יעקב משה סלומון | יעקב משה סלומון | יעקב משה סלומון | יעקב משה סלומון | יעקב משה סלומון | יעקב משה סלומון |   |   | תמימה סולומון | תמימה סולומון | תמימה סולומון | תמימה סולומון | תמימה סולומון | תמימה סולומון |   |   | אהרן מונדשיין | אהרן מונדשיין | אהרן מונדשיין | אהרן מונדשיין | אהרן מונדשיין | אהרן מונדשיין |   |   | יהושע מונדשיין | יהושע מונדשיין | יהושע מונדשיין | יהושע מונדשיין | יהושע מונדשיין | יהושע מונדשיין |
|   |   |   |   | יעקב משה סלומון | יעקב משה סלומון | יעקב משה סלומון | יעקב משה סלומון | יעקב משה סלומון | יעקב משה סלומון |   |   | תמימה סולומון | תמימה סולומון | תמימה סולומון | תמימה סולומון | תמימה סולומון | תמימה סולומון |   |   | אהרן מונדשיין | אהרן מונדשיין | אהרן מונדשיין | אהרן מונדשיין | אהרן מונדשיין | אהרן מונדשיין |   |   | יהושע מונדשיין | יהושע מונדשיין | יהושע מונדשיין | יהושע מונדשיין | יהושע מונדשיין | יהושע מונדשיין |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| שלמה שפירא | שלמה שפירא | שלמה שפירא | שלמה שפירא | שלמה שפירא | שלמה שפירא |   |   | דבורה שפירא | דבורה שפירא | דבורה שפירא | דבורה שפירא | דבורה שפירא | דבורה שפירא |   |   |   |   |   |   | פנחס מונדשיין | פנחס מונדשיין | פנחס מונדשיין | פנחס מונדשיין | פנחס מונדשיין | פנחס מונדשיין |  |  |  |  |  |  |  |  |
| שלמה שפירא | שלמה שפירא | שלמה שפירא | שלמה שפירא | שלמה שפירא | שלמה שפירא |   |   | דבורה שפירא | דבורה שפירא | דבורה שפירא | דבורה שפירא | דבורה שפירא | דבורה שפירא |   |   |   |   |   |   | פנחס מונדשיין | פנחס מונדשיין | פנחס מונדשיין | פנחס מונדשיין | פנחס מונדשיין | פנחס מונדשיין |  |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  "למפנה" דנה בהשכנת שלום בית במפד"ל, מעריב, 6 במרץ 1980, עמ' 2.
↑  א. כנרתי, עימות בורג-המר, דבר, 3 בדצמבר 1981, עמ' 1.
↑  הרב סלומון - מנכ"ל משרד הדתות, דבר, 1 בפברואר 1982, עמ' 4.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מלחמת העבדים השנייה

מלחמת העבדים השנייה הייתה מרד העבדים השני בסדרת מרידות העבדים הגדולות שאירעו ברפובליקה הרומית. המרד התרחש באי סיציליה בין השנים 100-104 לפנה"ס.
הרקע למרד

למרידת העבדים הגדולה שהחלה בשנת 104 לפנה"ס קדמו מספר התקוממויות קטנות יותר. ההתקוממות הראשונה אירעה בנוקריה שם מרדו כ-30 עבדים. ההתקוממות השנייה הייתה בקפואה שם התקוממו 200 עבדים. ההתקוממות השלישית התרחשה גם כן בקפואה אך הייתה מסוכנת מקודמתה. בראש המרידה עמד אחד טיטוס מינוּטיוס וֵטּיוס שהיה פרש רומי ובן לאב עשיר. הוא התאהב בשפחה של אדם אחר, והתחייב לשלם תמורתה מחיר גבוה, אולם, הוא לא הצליח להחזיר את חובו בזמן למרות הון אביו והחליט לקשור קשר כנגד בעלי החוב ולנטול לעצמו שלטון יחיד. וטיוס רכש במהרה כ-500 יחידות שריון והסית כ-400 עבדים בעיר למרוד. לאחר שתפס את השלטון והרג את בעלי החוב שדרשו ממנו תשלום, הוא חילק כלי נשק לעבדיו והחל לפשוט על חוות חקלאיות סמוכות. וטיוס הצליח להרוג את מתנגדיו ולצרף אליו מתנדבים ותוך זמן קצר היו לו כ-700 חיילים אותם הוא חילק לקנטוריות והקים מחנה מבוצר. כשהגיעו החדשות לרומא הסנאט החל לפעול מיד לתיקון המצב. הסנאט מינה את לוקיוס לוקולוס, פראיטור רומי לצורך לכידת העבדים הנמלטים. לוקולוס הצליח לגייס כ-600 חיילים באותו יום ברומא בלבד ועד שהגיע לקפואה מנה צבאו כ-4000 חיילים רגליים וכ-400 פרשים. וטיוס שמע על בואו של לוקולוס ותפס ביחד עם 3500 מחייליו עמד אסטרטגית גבוהה כהכנה לבואו של לוקולוס וצבאו. בקרב שנערך, ניצח צבא העבדים בהנהגת וטיוס. לאחר הפסד צבאו, החליט לוקולוס לנקוט בתחבולה. הוא פיתה את אפולוניוס, מפקד הצבא של וטיוס, לבגוד בחבריו כשהוא מציע לו חסינות ממוות. אפולוניוס נענה להצעה והפנה את הכוחות תחת פיקודו כנגד וטיוס. וטיוס כשהבין שהקרב הוכרע, חשש מהעונש שצפוי לו ברומא והתאבד. יתר העבדים המורדים עשו כמותו ובכך תמה המרידה של וטיוס בקפואה. מרידות מקומיות נוספות מעין אלו יצרו תסיסה בסיציליה והכשירו את הקרקע למרידה גדולה יותר.
המרידה הראשונה

מאז שנת 113 לפנה"ס רומא הייתה שקועה במלחמה עם העמים הגרמאניים הקימברים והטווטונים. הסנאט הסמיך את הקונסול גאיוס מריוס לפקד על הכוחות הרומאים הלוחמים. כמו כן, הסנאט התיר למריוס לזמן עזרה צבאית מעמים אחרים בעלי בריתה של רומא. מריוס שלח בקשה אל ניקומדס מלך ביתניה והוא השיב כי מרבית נתיניו נחטפו על ידי הרומאים כדי לשמש עבדים בפרובינציות. על כן החליט הסנאט שלא יוחזק בן חורין מבין בעלי הברית כעבד בפרובינציה, ושהפראיטורים ידאגו לשחרורם. הפראיטור בסיציליה היה אז ליקיניוס נרווה, אשר על פי עדויות שונות נחשד ששעבד חלק מתושבי סיציליה בניגוד לחוק והותיר את חוקי השעבוד בסיציליה מעורפלים. בהתאם לצו החדש של הסנאט שוחררו מעל 800 עבדים בסיציליה. כל יתר העבדים בסיציליה גם כן קיוו להיהפך לחופשיים, אך בעלי המעמד הגבוה מיהרו וביקשו מהפראיטור למנוע תוכנית זו. נרווה שוכנע, אולי בשוחד או מתוך רצון לרכוש את אהדת בני המעמד הגבוה, וסירב לבקשת יתר העבדים להשתחרר מעבדותם בסיציליה. עם זאת, נרווה שגה וחשב כי העבדים המפוזרים לא יוכלו לגרום למהומות, ואילו העבדים חששו שאדוניהם יתנקמו בהם על שביקשו לצאת לחופשי ועל כן תכננו מרידה. העבדים התאחדו, עזבו את סיראקוזאי ונמלטו למקדש הפאליקי ששכן במרכז-מזרח סיציליה, ושם התדיינו אודות מרידה. הראשונים שאכן התמרדו היו כ-30 עבדים מאזור הליקיאי, בהנהגת ואריוס. העבדים רצחו את אדוניהם בשנתם ואז הגיעו אל בתי אב נוספים ושחררו את העבדים משם. כוחם בשלב זה מנה מעט יותר מ-120 איש. עבדים אלו הקימו מבצר במקום אסטרטגי והגדילו את מספרם עד לכדי 200. מושל הפרובינציה, ליקיניוס נרווה חשש מפניהם ויצא כנגדם ושם עליהם מצור אך מאמציו נכשלו. נרווה פנה לעבד שלא נטל חלק במרידה בשם גאיוס טיטיניוס, שכונה גם גאדאיוס, שהיה נידון למוות והציע לו להסתנן למבצרם של העבדים ולמסור אותו לידיו, בתמורה לחנינה. טיטיניוס הסכים, ואסף כמה עבדים שנאמנותם הייתה נתונה לו, והצליח להתקבל במרמה אל שורות העבדים המורדים. בזכות אומץ ליבו הוא מונה במהירות למפקד בקרב המורדים ומסר את המבצר לידי נרווה. עם קבלת המבצר לידיו, הרג נרווה את העבדים המורדים.
המרד של סלאוויוס

לאחר שחיסל נרווה את ההתקוממות ופיזר את צבאו, התברר כי 80 עבדים נוספים התקוממו במקביל ורצחו את הפרש הרומי פובליוס קלוניוס. כיוון שנרווה כבר שחרר את החיילים הוא איבד את ההזדמנות לפעול מיד ובכך נתן למורדים זמן להתבצר היטב במקום מושבם. המושל קיבץ מחדש את חייליו שעמדו לרשותו וצעד עד לעיר הראקליאה תוך שהוא עובר על פני המורדים שחנו על הר קאפריאנוס. המורדים הפיצו שמועה בדבר פחדנותו של הפראיטור בטענה שפחד להתקיפם ובכך עוררו עבדים רבים נוספים למרוד. כוחות העבדים המורדים הגיעו עד לכדי 800 איש בשבעת הימים הראשונים, ותוך זמן קצר כבר מנו 2000 איש. נרווה שהבין עד כמה התחזקו, נתן את הפיקוד בידי מרקוס טיטיניוס, אשר יש דעות במחקר הסוברות שמדובר בגאיוס טיטיניוס, והקצה לו לצורך המשימה 600 חיילים. טיטיניוס נמצא בנחיתות מספרית קשה והעבדים המורדים ניצחו את חייליו והניסו אותם. המורדים התחזקו בעקבות השריון וכלי הנשק שאספו מן החיילים הרומאים המובסים ועודדו את יתר עבדי סיציליה להתקומם. בכל יום התמרדו עבדים נוספים באי וכוח המורדים העיקרי גדל עד כדי 6000 איש. בשלב זה, התכנסו המורדים לאספה ובחרו לעצמם כמלך את סאלוויוס שנאמר עליו כי היה מגד עתידות. סאלוויוס היה עבד עירוני, ולא עסק בעבודות חקלאות. הוא גם היה בעל חוש טבעי להנהגה והבין את הצורך של העבדים לפעול במהירות ובאופן מסודר על מנת שהמרידה תצליח. על כן, סאלוויוס הורה להתרחק מן הערים, בהן ראה את הסיבה לבטלנות הרומאים ולחולשתם, חילק את המורדים לשלושה כוחות, והקצה לכל כוח חבל ארץ שעליו היה צריך הכוח לפשוט במטרה להצטייד. המורדים הצליחו לאסוף בפשיטותיהם סוסים ובעלי חיים רבים אחרים והצליחו להעמיד כוח של כ-2000 פרשים וכ-20,000 חיילים רגליים שהיו מאומנים בתרגילים צבאיים.
הקרב על מורגאנטינה

המורדים תקפו במהרה את העיר המבוצרת מורגאנטינה והסתערו עליה במרץ. נרווה הפראיטור ניסה להצילה וצעד לעבר העיר עם כ-10,000 חיילים איטלקים וסיציליאנים. כשנרווה הגיע לעיר, הוא גילה כי המורדים עוסקים בפעולות מצור וכי מספר השומרים מועט. נרווה ניצל זאת, תקף את מחנה המורדים, אותו כבש ושדד אותו בקלות. לאחר מכן התקדם לעבר העיר. בתגובה לכך, המורדים פתחו בהתקפת נגד פתאומית ובזכות ניצול יתרון ההפתעה ומיקומם האסטרטגי הצליחו להכניע את כוחות הפראיטור. המלך סאלוויוס ציווה על המורדים שלא להרוג את אויביהם לשייכנעו וכשהדבר התפרסם ברבים העדיפו רבים מחיילי הפראיטור להשליך את נשקם ולהימלט. באופן זה סאלוויוס הצליח להשיג כמות גדולה נוספת של נשק. בסוף הקרב התברר כי המורדים הצליחו להרוג כ-600 חיילים מצבא הפראיטור ושבו כ-4000 מהם. כתוצאה מהניצחון רבים מהחיילים של הפראיטור הצטרפו לצבא העבדים המורדים. בעזרת כוחותיו המחודשים והמוגדלים ניסה סאלוויוס לצור שוב על העיר אך נכשל. למרות זאת, עבדים רבים מבין עבדי העיר הצטרפו אליו בשלב זה.
המרד של אתניאון

בינתיים, באזורים החקלאיים של סגסטה, ליליבאיון וערים שכנות עבדים נוספים התאגדו. מנהיגם היה אתניאון, ששימש כמנהל משק של אדונים עשירים והיה מנוסה באסטרולוגיה ובזכות זאת הצליח לשכנע 200 עבדים לסור למרותו. הוא המשיך ושכנע גם את עבדי הסביבה וכך הכוח הנאמן לו הגיע לכדי 5,000 איש. לאחר שהשתלט על האזור, הוא נבחר למלך ונטל את הכתר אך פעל בשונה מיתר מנהיגי המורדים. הוא לא היה מוכן לקבל את כל העבדים לצבאו, אלא העדיף לקחת רק את הטובים ביותר בלחימה ואת היתר הוא הכריח לחזור ולעסוק בחקלאות במשק ביתם. באופן זה עלה בידו לספק שפע של מזון לצבאו. אתניאון טען כי האלים גילו לו באמצעות הכוכבים שהוא עתיד להיות מלכה של סיציליה כולה. לאחר שהכוח שברשותו מנה מעל 10,000 חיילים אתניאון שם מצור על ליליבאיון אך נכשל. בדרכו של אתניאון וצבאו לנמל תקפו אותם יחידות מאוריטניות של הצבא הרומאי, בפיקודו של גומון, שהצליח להרוג רבים מכוחותיו של אתניאון, אך לא להכניע את כל צבאו. 
בעקבות המאורעות, סיציליה כולה נכנסה לתוהו ובוהו. לא רק העבדים אלא גם אנשים חופשיים ביצעו בסיציליה מעשי שוד וביזה. לא נמצא פראיטור בסיציליה שהיה יכול לפקח על כל האנשים ולכן אנשי סיציליה עשו ככל העולה על רוחם וזרעו הרס עצום.
התאחדות המורדים

לאחר מצור מורגאנטינה קיבץ סאלוויוס את כל צבאו שם, שמנה לא פחות מ-30,000 איש, באזורים הפתוחים עד מישור לאונטיני. הוא הכריז על עצמו כ"מלך טריפון" וניסה לתפוס את טריאוקאלה ולבנות שם ארמון. הוא סבר כי אתניאון יצטרף אליו ועל כן זימן אותו. אתניאון אכן קיבל את מרותו של סאלוויוס. השניים צעדו ונפגשו בטריאוקאלה בעוד אתניאון פוקד על חיילים רבים מצדו לעורר מרידות נוספות. אולם, במהרה נתגלו סכסוכים בין השניים וסאלוויוס שם את אתניאון במעצר מחשש לבגידה. המבצר של טריאוקאלה (Triocala) נודע עוד לפני כן כבלתי ניתן לכיבוש ועל כן סאלוויוס העביר לשם את בירתו, והקים מועצה לאחר שחיזק את ביצוריו.
התגובה הרומית

בינתיים, הסנאט הרומי הפקיד בידי לוקיוס ליקיניוס לוקולוס, שגם נלחם כנגד וטוס, לדכא את המהומות בסיציליה. וכמו כן, חימש הסנאט בצבא של 17,000 לוחמים- מתוכם כ-14,000 רומאים ואיטלקים והיתר בני פרובינציות. לוקולוס צעד במהרה והחל להשיב את שלטון הסדר לסיציליה. סאלוויוס שמע על כך והוציא את אתניאון מן הכלא ויחדיו תכננו את המלחמה כנגד הרומאים. אתניאון יעץ לסאלוויוס להילחם במקום פתוח ולא להיקלע למצור ועל כן לחמו הכוחות מחוץ לטריאוקאלה. כוחות העבדים מנו אז 40,000 נפש.
הקרב החל בהתקלויות חוזרות ונשנות, ולאחר מכן לחימה מסודרת. בקרב שני הצדדים נפצעו אנשים רבים. אתניאון נלחם בגבורה אך נפצע קשות ולא היה יכול להמשיך להילחם, אך העמיד פני מת וניצל. כתוצאה ממפלתו עבדים רבים נמלטו. בעקבות מנוסת העבדים הלוחמים גם סאלוויוס וצבאו נמלטו והרומאים זכו לניצחון. בשעת המנוסה, נהרגו עבדים נוספים רבים וסך האבדות מקרבם הגיע עד כדי 20,000 איש. לוקולוס חשב כי ניצח בקרב ולא רדף אחר כוחות העבדים הנמלטים, אך אלו הצליחו לברוח חזרה אל העיר טריאוקאלה והתבצרו בה מחדש. לוקולוס הטיל מצור על העיר אך נסוג והמורדים נמלאו שוב בנחישות. בעקבות מאורעות אלו, הרומאים טענו כי לוקולוס קיבל שוחד ועל כן הרשיעו אותו כעבור זמן קצר ולקחו ממנו את הפיקוד.
בינתיים, סאלוויוס מת בעודו בעיר, ואתניאון ירש את הפיקוד על צבא העבדים. הוא יצא מן העיר והטיל מצור על ערים רבות, והצליח להשתלט עליהן. מחליפו של לוקולוס, גאיוס סרוויליוס גם כן לא הצליח לבלום את אתניאון וכוחותיו, בין היתר כיוון שלוקולוס המאוכזב מהרשעתו שרף את ציוד המלחמה שלו ושחרר את כוחותיו ובכך הקשה על סרוויליוס. כישלונו של סרוויליוס הוביל להגלייתו .
סוף המרד

בסוף שנת 101 לפנה"ס נבחר גאיוס אקוויליוס כקונסול. הוא יצא במהרה לסיציליה, נלחם באתניאון בדו-קרב והצליח להרוג אותו בעודו נחבל קלות בראשו. הוא המשיך וניהל מערכה כנגד יתר המורדים, שמנו אז 10,000 איש בלבד. המורדים, כשראו כי אתניאון נפל, נמלטו למבצרים שונים, אקוויליוס צר עליהם והצליח לחסלם. אקוויליוס התיש את העבדים המורדים שנותרו על ידי כך שמנע מהם הספקה ובכך גרם לרבים מהם לרעוב בעודו צר על עריהם. רבים מן העבדים העדיפו להתאבד על מנת שלא לסבול מצליבה או מוות על ידי חיות טרף, העונש הרומי המקובל במקרים אלו, אם ייתפסו. לאחר מאמצים ממושכים, הצליח אקוויליוס, שתקופת כהונתו כקונסול הוארכה, להכניע בשנת 100 לפנה"ס את כוח המורדים העיקרי בסיציליה. לבסוף נותרו אלף עבדים מורדים, אותם הצליח אקוויליוס לקחת כשבויים לרומא, ושם גזר עליהם להילחם בחיות טרף בזירה. המורדים העדיפו להתאבד על ידי הריגת איש את רעהו. כך לבסוף בשנת 100 לפנה"ס הגיעה לקיצה מלחמת העבדים השנייה של רומא, לאחר שנמשכה 4 שנים.
ראו גם

מלחמת העבדים הראשונה
מלחמת העבדים השלישית
הערות שוליים

↑  Keith, Bradley, Slavery and Rebellion in the Roman World, London, 1989,P.67
↑  דיודורס, 36, פרק 2
↑  צבי יבעץ, זאב רובינזון, מרידות עבדים ברומי, ת"א, 1983, עמ' 147, הערה 14
↑  Keith, Bradley, Slavery and Rebellion in the Roman World, London, 1989, P. 81
↑  קסיוס דיו, ההיסטוריה של רומי, ספר 27, פראגמנט 101, פסקה 93, סעיף 3
↑  דיודורס, 36, פרק 3
↑  דיודורס, 36, פרק 4, סעיף 1
↑  דיודורס, 36, פרק 4, סעיף 2
↑  Keith, Bradley, Slavery and Rebeliion in the Roman World, London, 1989, P.74
↑  דיודורס, 26, פרק 4, סעיף 5
↑  דיודורס, 36, פרק 4, סעיף 8
↑  דיודורס, 36, פרק 5
↑  פלורוס, תקציר ההיסטוריה הרומית, פרק 7.2
↑  ,William,Phillips, Slavery from Roman Times to the Early Transatlantic Trade, Manchester, 1985, P.20
↑  דיודורס, 36, פרק 7
↑  דיודורס, 36, פרק 8, סעיף 2
↑  דיודורס, 36, פרק 8, סעיף 5
↑  דיודורס, 36, פרק 9
↑  פלורוס, תקציר ההיסטוריה הרומית, ספר 7.2, סעיף 11
↑  ליוויוס, תקציר ספר 69
↑  דיודורס, 36, פרק 10
↑  אובסקונס, ספר אותו משמיים שלאחר שנת 500 ליסוד העיר רומי (מתוך ליוויוס), פרק 45
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543884305171
נורי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  ירק ימי אכיל 
 
נוֹרִי, (ביפנית: Nori,海苔) הוא שם כולל למספר אצות ראויות למאכל ממערכת האדומיות מהסוג פירופיה, כאשר הסוגים פ' יזונסיס ופ' טנרה הם הבולטים מביניהם. אצות הן אורגניזמים העושים שימוש באנרגיית אור השמש ובפחמן דו-חמצני (CO2) ובאמצעות תהליך הפוטוסינתזה מייצרים מולקולות מורכבות וחמצן המשתחרר לאטמוספירה. נורי הוא אצת מאכל מיובשת בעלת טעם חזק ומיוחד שמשמשת במטבח היפני והמונח נורי מתייחס גם לשאר מוצרי אוכל המיוצרים מ"ירקות הים" הללו. הוא בדרך כלל מופק בגיליונות שטוחים ומשמש לעיטוף רולים של סושי או אוניגירי (כדורי אורז). בתהליך הייצור נגרסים חומרי הגלם ומיובשים בתלייה, בדומה לתהליך יצירת נייר, וכך מתקבל דף אצות שנקרא נורי. הגיליונות נמכרים בחבילות בחנויות מכולת לשימושים קולינריים. מאחר שגיליונות הנורי סופגים בקלות מים מהאוויר ומתדרדרים, יש צורך בחומר מייבש בעת אחסון הנורי למשך זמן ממושך. יפן, קוריאה וסין הן היצרניות המובילות של המוצר ושווי ייצורן מוערך בשני מיליארד דולר בשנה. אצת הנורי היא מבין 10-15 מינים של אצות בלבד אשר מיוצרים כיום בעולם בצורה מסחרית, מבין עשרות אלפי מינים ידועים של אצות.
היסטוריה

במשך מאות ואלפי שנים ניזון האדם מאוכלוסיות טבעיות של אצות רב תאיות כגון נורי (sp. Pyropia) שנאספו מהים או גודלו בים במפרצים שקטים על חבלים מתוחים בין מוטות, בעיקר בדרום מזרח אסיה.
במקור, המונח נורי היווה שם כולל למספר סוגי אצות כולל היג'יקי. אחד התיעודים העתיקים של הנורי מוערך לסביבות המאה ה-8. במקור, נורי יוצר כממרח ודף הנורי הומצא ברובע הבילויים הישן של טוקיו, אסקוסה, בתקופת אדו על פי השיטה של ייצור דפים יפניים. פירוש השם נורי ביפנית הוא דבק, והסברה הרווחת היא שצמחים אלה שימשו גם להדבקת פריטים.
המילה "נורי" הופיעה לראשונה בפרסום בשפה האנגלית ביצירה של ק. פ. תונברג, שפורסמה ב-1796. היא שימשה בצירוף המילים "אווא נורי" ("Awa nori"), ככל הנראה בהתייחסות למה שכיום נקרא "אונארי".
כשיפן נזקקה לייצור מזון מרובה לאחר מלחמת העולם השנייה, ייצור הנורי היה במגמת ירידה. הם חיפשו להשלים את התלות המסורתית שלהם באיסוף המוצר הטבעי מהים. עם זאת, בשל חוסר ההבנה של מחזור החיים המשולש של הנורי, אלה שניסו לייצר נורי באופן מלאכותי לא הבינו מדוע שיטות הגידול שלהם אינן יעילות. התעשייה ניצלה בזכות הידע שנבע מעבודתה של הפיקולוגית הבריטית קתלין מרי דרו-בייקר (אנ'), שחקרה את האורגניזם Porphyria umbilicalis שגדל בים מסביב לוויילס ונקצר למאכל, כמו ביפן. עבודתה התגלתה על ידי מדענים יפניים שהחילו אותה על שיטות מלאכותיות לזריעה וגידול הנורי, וכך ניצלו את התעשייה. קתלין בייקר הוכרה כ"אמא של הים" והוקם פסל לזכרה. היא עדיין נחשבת למושיעה של תעשיית הנורי היפנית.
תהליך הייצור

התהליך המודרני של ייצור דפי הנורי מתבסס על שיטות מתקדמות ביותר בתחום החקלאות. הביולוגיה של האצות, מורכבת ככל שתהיה, מובנת היטב ועל מידע זה מתבסס תהליך היצור כולו. הגידול נעשה בים, כשהאצות גדלות על רשתות הצפות על פני המים, וחקלאים מטפלים בהן מתוך סירות. הצמחים גדלים במהירות ותוך 45 ימים מתאריך הזריעה ניתן לקצור אותם. הקציר והעיבוד מתבצעים על ידי מכונות חכמות השומרות על התהליך אותנטי, מייעלות ומזרזות את העבודה. המוצר הסופי הוא נייר דק, כהה ויבש בגודל משוער של 18 על 23 ס"מ ובמשקל של 3 גרם.
נורי משמש בעיקר לעטיפת גלילי הסושי והאוניגירי, מלבד זה הוא משמש גם כמוסיף טעם למרקים ותבשילי אטריות.