ארכאולוגיה מקראית
תקופת האבות

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא כבר בפסקה הראשונה יש להסביר אפילו במשפט מבוא צנוע מהי בכלל תקופת האבות, במקום לתת פירוט על ממצאים הנוגעים לה.
'תקופת האבות' בחקר המקרא מתייחסת לעדות המקראית על תקופת אברהם, יצחק ויעקב החל מראשיתם באור כשדים, מוצא המשפחה, ועד להשתקעות בני ישראל בכנען.
חפירתו הידועה של לנרד וולי באור חיזקה אצל חוקרים וארכאולוגים את המחשבה כי האווירה המשתקפת מן הסיפורים בספר בראשית מתאימה מבחינות רבות לבדואים הנודדים, שעיסוקם במרעה, נדידה, מאבק על שאיבת המים לא השתנה מאות בשנים. בישראל ראו החוקרים את הבדואים נודדים, ותארו כי בנתיבים דומים נדד אברהם בהר ובמדבר. החפירות של וולי באור חשפו שכבת סחף בת - 3.5 מטרים כאשר מתחתיה נחשפה שכבת קיום עתיקה ובה קברים מהאלף השלישי לפנה"ס, ביניהם של המלכה פו־אבי. החופר לנרד וולי הציע, כי מדובר בעדות ארכאולוגית לסיפור המקראי על המבול.
על פי המקרא, נדדה משפחת אברהם מאור כשדים לחרן, בצפון סוריה דהיום, שהייתה אז מרכז הפולחן לאל הירח סין. יש סברה כי תקופה זאת חרטה את שרידיה בתולדות ישראל באמצעות: לוח השנה הירחי (שהוחלף אחרי כן ללוח שנה שמשי), ברכת קידוש הלבנה, קיום מועדי החגים בזמן ירח מלא באמצע החודש העברי ועוד.
אולם ניסיונות הארכאולוגים למצוא ממצאים שיאששו כי אכן סיפורי האבות ונדידתם באמת יסודם – נכשלו ברובם המכריע. נמצא שאין תקופה ארכאולוגית שניתן לומר בבירור כי היא משקפת את תקופת האבות, כפי שהם מסופרים בספר בראשית. בהקשר זה נפסלה "התאוריה האמורית", בה טענו אולברייט, דה וו וגליק כי אברהם חי בתקופת הברונזה התיכונה (המאה ה-21– 20 לפנה"ס) ואולי אף היה אמורי. גליק, שחקר את עבר הירדן, זיהה מאות אתרים בעבר הירדן מתקופה זאת. הארכאולוג והאשורולוג אפרים אביגדור ספייזר, בעקבות חפירותיו ליד נינווה ומציאת תעודות נוזי, טען כי את אברהם יש למקם במאה ה־15 לפנה"ס, כיוון שמנהגים המשתקפים בלוחות דומים להפליא למנהגי אברהם ומשפחתו. מציאת חוקי חמורבי (המאה ה-18 לפנה"ס) וחוקי אשנונה (המאה ה-20 לפנה"ס והדמיון בינם לבין חוקי התורה גרם לחוקרים רבים להקדים את יצירת התורה לתקופה זאת.
הארכאולוג הישראלי בנימין מזר היה כנראה הראשון שטען כי את הרקע לסיפורי האבות אפשר למצוא רק בתקופת הברזל. חלק מן הנימוקים שהציג היו נוכחות פלשתים בגרר, מאבקי האבות בארמים, וכן השימוש בגמלים כחיה מבויתת, שלושה תהליכים מכריעים שלדבריו החלו בין המאה ה־12 לפנה"ס למאה התשיעית לפנה"ס. ואולם, גם כנגד הצעתו זאת הועלו השגות רבות, בין השאר על ידי הארכאולוגים זאב הרצוג וישראל פינקלשטיין, שטוענים כי הרקע המתאים לסיפורי האבות הוא לא מוקדם מהמאה השמינית לפנה"ס. בנוסף, חוקרים רבים חושבים כי חלף זמן רב בין זמן הסיפורים לבין כינוסם לטקסט כתוב אחד. חסידי האסכולה המינימליסטית מקרב חוקרי המקרא וההיסטוריונים של תקופת המקרא מתארכים את מועד העלאת הסיפורים על הכתב לשלהי תקופת המלוכה ואף לראשית התקופה הפרסית.
היסטוריונים וחוקרי המקרא התומכים באותנטיות של סיפורי האבות, נוטים למקם את תקופת האבות בכלל, ואת זמנו של אברהם והגעתו לארץ כנען בפרט, בתקופת המאה ה־18 לפנה"ס או לתחילת האלף השני לפנה"ס. כך לדוגמה, קנת' קיטשיין מצביע על כמה הקבלות ייחודיות שיש בין תקופת האבות במקרא, לבין המאה ה-18 לפנה"ס, כמו מצב גאוגרפי של ערים מיושבות באותו זמן, שמות שכיחים, ומנהגים תרבותיים דומים.
סיפורי האבות, אצל אברהם ויעקב, מתארים שימוש בגמלים. יש חוקרים הטוענים כי ביות הגמל מעיד על אנכרוניזם של סיפורי האבות, דבר שלפי טענה זאת איננו אפשרי מאחר שהגמלים בויתו רק לקראת תחילת האלף הראשון לפנה"ס ואולי אף מאוחר יותר, כפי שניתן להסיק מכך שבסהר הפורה, ובארץ ישראל בפרט, לא נמצאו עדויות ארכאוזואולוגיות לגמלים מבויתים לפני תקופת הברזל 2, בתחילת האלף הראשון לפנה"ס. מאידך, נמצאו במסופוטמיה כתובות שלכאורה מתייחסות לגמלים מבויתים כבר בתקופה הבבלית הקדומה, ולפיכך יש הטוענים, כי היו גמלים מבויתים עוד בסוף האלף השלישי או תחילת האלף השני לפנה"ס, מה שמתאים, מבחינת תקופת הזמן המשוערת והרקע הגאוגרפי, להופעתם בחלק מסיפורי האבות.
העיר אֶבְּלָה, שנמצאת בשטחי סוריה של ימינו, ידועה מעדויות רבות כעיר ממלכה חשובה לאורך האלף השלישי לפנה"ס ועד קרוב לאמצע האלף השני לפנה"ס. בחפירות שנערכו בה בשנות ה־70 של המאה ה־20 נמצא ארכיון ובו למעלה מ־20,000 לוחות־חמר ועליהן כתובות בכתב היתדות, בשפה השומרית ובשפה נוספת, ייחודית לאתר. בין שלל הממצאים נמצאו השמות עבר-אום (עבר?), אב-ר-אום (=אברם/אברהם?), איס-ר-איל(-ום) (=ישראל?), א-ס-או (=עשו?), וכן שמות של אתרים גאוגרפיים, המוכרים מן המקרא: כנען, חרן, גבל, חצור ועוד. ממצא בולט נוסף הוא שני לוחות ובהם רשימה גאוגרפית ורשימת־ציפורים (שתי רשימות אלה נכנסו מאוחר יותר ל"אנציקלופדיה הגדולה" של המזרח, שכל אדם משכיל היה מודע לה [דרוש מקור]). לדעת החוקרים באתר, בהיות ממצא זה שווה לתגליות באתרים שונים ורחוקים, הרי שיש כאן אישוש לסברה בדבר שיטת לימוד, חינוך להשכלה והכשרת סופרים וחכמים ברחבי־המזרח, שאבלה לקחה חלק חשוב בו: "הלקסיקונים, כמוהם כטקסטים אחרים בעלי אופי דידקטי או ספרותי, נכתבו בידי סופרים מומחים כחלק מתוכניות הלימודים בבתי־הספר שהכשירו צעירים מבני העשירים להיות סופרים, מקצוע שהיה המפתח למשרות ציבוריות חשובות".
על סמך ממצאים אלה, הציע זאב ארליך כהשערה, כי המרכז הלימודי באבלה הוא המכונה על ידי חז"ל "בית המדרש של שם ועבר" (בראשית רבה סג, תלמוד בבלי מסכת מגילה יז. ועוד הרבה). השערה זאת משתלבת עם השערותיו של בן־ציון לוריא לעיל על יישוב עברי קדום באזור סוריה, וכן עם ההשערה שהוצגה לעיל לפיה עבר היווה "אב רוחני" לתלמידיו ממשיכי דרכו.
עם זאת, לא כל שם עברי שייך רק לאוצר השמות העבריים. העברית היא חלק מהענף המערבי של משפחת השפות השמיות, שכללה גם את הפיניקית, הארמית, המואבית והעמונית. על כן, שמות כמו 'יעקב' הופיעו גם בקרב עמים אחרים ולא רק בקרב בני ישראל. בנוסף, קשה לקבל את עדותו של חכם מהאלף הראשון לספירה לגבי "בית מדרש" מהאלף השני לפנה"ס, למעלה מאלפיים שנה קודם לזמנו.
חוקר המקרא, משה ענבר, מאוניברסיטת תל אביב, הביא בספרו 'נבואות, בריתות ושבטים בתעודות מארי' וכן 'תעודות מארי וההתנחלות' עדויות לשמות אמוריים ממארי באזור צפון סוריה, מהאלף השני לפנה"ס, הזהים לשמות מתקופת האבות: אברהם, יעקב ועוד, שמות שלא מופיעים במקרא לאחר תקופת האבות אך זכרם נשתמר אצל הסופר המקראי. זאת עדות לאותנטיות של השמות המקראיים מתקופת האבות או לכך שמקור סיפורי האבות מקורו באזור סוריה.