stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמל סוריה
היסטוריה

הסמל הנוכחי של סוריה היה בשימוש עד שנת 1958. בשנים 1958–1961 היה סמלה של הרפובליקה "עיט סלאח א-דין". בסמלה של הרפובליקה הערבית המאוחדת היה מגן שונה מעט בצורתו אך שדגלו זהה. סמל זה היה בשימוש משנת 1961, שנת פירוק הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"מ). ב־1961 אומץ סמל בו נץ קורייש צבוע זהב, המחזיק על גביו את דגלה של סוריה הבעת'ית במאונך. מתחתיו פרוסה מגילה ועליה כתוב: "הרפובליקה הערבית הסורית" (בערבית: الجمهورية العربية السورية). במהלך קיום איחוד הרפובליקות הערביות, בשנים 1972–1977, היה באופן רשמי סמל הפדרציה (שסוריה הייתה חברה בה) נשר שכולו זהוב ולבן, המגן היה זהה בצורתו למגן המודרני אך כולו היה זהוב, והיקפו לבן. עם פירוק הפדרציה חזרה סוריה לסמל שהיה בשימוש קודם לכן, משנת 1961.
בדצמבר 2024, בעקבות נפילת משטר אל-אסד בסוריה, הוחזר הסמל ששימש את המדינה עד 1958 לשימוש.
הערות שוליים

↑  ליאור בן ארי והסוכנויות, המורדים נכנסו לדמשק והכריזו: "הפלנו את המשטר". דיווח: בשאר אסד נמלט, מטוסו נעלם, באתר ynet, 8 בדצמבר 2024
| סמלי מדינות אסיה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוזבקיסטן • אזרבייג'ן • איחוד האמירויות הערביות • אינדונזיה • איראן • אפגניסטן • ארמניה • בהוטן • בחריין • בנגלדש • ברוניי • גאורגיה • הודו • המלדיביים • הפיליפינים • הרפובליקה הסינית • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקיה • טורקמניסטן • יפן • ירדן • ישראל • כווית • לאוס • לבנון • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה • מצרים (סיני) • נפאל • סוריה • סינגפור • סרי לנקה • עומאן • עיראק • ערב הסעודית • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קטר • קירגיזסטן • קמבודיה • קפריסין • רוסיה • תאילנד • תימן |  |
| שטחים תלויים | אבחזיה • אג'ריה • אי חג המולד • איי קוקוס • דרום אוסטיה • הונג קונג • הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי • הרשות הפלסטינית • מקאו • צפון קפריסין |  |
אירופה • אפריקה • אסיה • אוקיאניה • אמריקה הצפונית • אמריקה הדרומית
פולה פרדריקסן

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1951 (בת 74) מחוז וושינגטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  היסטוריה, היסטוריה של הנצרות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוקספורד  אוניברסיטת פרינסטון  אוניברסיטת סטנפורד 
 מוסדות:  אוניברסיטת בוסטון  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  אוניברסיטת פיטסבורג 
 
פולה פרדריקסן (באנגלית: Paula F. Fredriksen, נולדה ב-6 בינואר 1951) היא היסטוריונית וסופרת יהודיה (התגיירה) אמריקאית, פרופסור להיסטוריה וחקר הנצרות הקדומה באוניברסיטת בוסטון, ובאוניברסיטה העברית בירושלים, ומרצה אורחת גם באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. חוקרת ולוחמת באנטי-יהדות ובאנטישמיות. מפורסמת מאוד המחלוקת שלה ושל אחרים עם מל גיבסון, בעקבות סרטו "הפסיון", על יומו האחרון של ישו, ודרך הצגת היהודים ומעשיהם שם, דרך אנטישמית לטענת רבים.
קורות חיים

פרדריקסן נולדה ב-1951, ברוד איילנד, ארצות הברית, למשפחה נוצרית קתולית. סיימה תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי דת, בוולסלי (Wellesley College) ב-1973, תואר שני בתאולוגיה באוניברסיטת אוקספורד ב-1974 ודוקטורט באוניברסיטת פרינסטון ב-1979.
בשנת לימודיה האחרונה בפרינסטון שימשה גם כמרצה, ואחר כך לימדה במשך שנה כחברת סגל באוניברסיטת סטנפורד. ב-1980 מונתה לראשונה לפרופסור בדרגה זוטרה, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם כיהנה כשש שנים. אחר כך לימדה היסטוריה ותאולוגיה נוצרית במשך שלוש שנים באוניברסיטת פיטסבורג, כפרופסור בדרגה גבוהה יותר (Associate Professor) ומ-1990 היא מכהנת כמרצה ופרופסור להיסטוריה ותאולוגיה נוצרית קדומה באוניברסיטת בוסטון. בשנים האחרונות היא מרצה ומלמדת גם בישראל, כחברת סגל באוניברסיטה העברית וכמרצה אורחת גם באוניברסיטאות אחרות בארץ. תחום התמחותה הוא היסטוריה של הנצרות הקדומה ומערכת היחסים בין היהדות, הנצרות ועובדי האלילים, בעולם היווני - רומי.
חברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים החל מ-2013.
בעלה הראשון של פרדריקסן היה ההיסטוריון והסופר, פרופסור (אוניברסיטת בוסטון) ריצ'רד לנדס ולזוג יש שלוש בנות. לאחר גירושיהם היא נישאה לפרופסור לרפואה ולפילוסופיה של המדע (אוניברסיטת בוסטון), הסופר אלפרד טאובר. היא גרה, נכון ל-2020, בארצות הברית (ניו המפשייר) ובישראל (ירושלים), לסירוגין, כחצי שנה בכל מדינה.
מומחית להיסטוריה ותאולוגיה

פרדריקסן משמשת כיום (2013) כעורכת במספר ירחונים או רבעונים מקצועיים: Journal of Early Christian Studies (החל מ-2009), Jewish Quarterly Review (החל מ-2002), Studies in Christianity and Judaism (קנדה) (החל מ-1990), והוצאת אוניברסיטת מישיגן (החל מ-1991). בעבר (1995 - 1996) ערכה גם ב-Religious Studies Review.
שימשה כיועצת לעניינים היסטוריים והופיעה כמומחית לעניינים אלה בהפקות, תוכניות או מהדורות מיוחדות של ה-BBC ,PBS, ABC, NBC, ניוזוויק, וושינגטון פוסט, דיסקברי, U.S. News & World Report, נשיונל ג'יאוגרפיק, ערוץ ההיסטוריה בארצות הברית, הטלוויזיה הציבורית בצרפת, ועוד.
כתבה עשרות רבות של מאמרים מקצועיים בהיסטוריה ובתאולוגיה, הן לעיתונות המקצועית והן לעיתונות הפופולרית. בשנים 2001 - 2003 הייתה הכותבת הקבועה בתחומי מומחיותה בוושינגטון פוסט ובניוזוויק ועד 2006 הייתה הכותבת הקבועה בתחומים אלה בניו ריפבליק.
סיפרה From Jesus to Christ זכה ב-1988 בפרס אוניברסיטת ייל (Yale Governors’ Award for Best Book, 1988) על הספר הטוב ביותר לאותה שנה. הספר שימש לאחר מכן בסיס לסדרת סרטי טלוויזיה דוקומנטריים שהופקה ב-1998 במסגרת Frontline ואשר נקראה באותו שם. פרדריקסן עצמה הייתה הקריינית בסדרה זו.
סיפרה Jesus of Nazareth, King of the Jews, שפורסם בשנת 1999, זכה באותה שנה בפרס הלאומי לספרים יהודיים (National Jewish Book Award) בארצות הברית, בנוסף לפרס מטעם אוניברסיטת בוסטון.
סיפרה (עורכת וגם אחד הכותבים) On The Passion of the Christ: Exploring the Issues Raised by the Controversial Movie, מ-2006, הוקדש כולו למחלוקת ולהאשמת סרטו של מל גיבסון מ-2004, "הפסיון של ישו", באנטישמיות.
ספריה

Paula F. Fredriksen, Augustine on Romans, Chico: Scholars Press, 1982
Paula F. Fredriksen, From Jesus to Christ: The Origins of the New Testament Images of Jesus (Yale Nota Bene), Yale University Press, 1988, 2nd edition 2000
(תורגם לצרפתית ב-1992, De Jésus aux Christs) (תורגם לאיטלקית ב-1995, Da Gesù have Cristi.).
Paula F. Fredriksen, Jesus of Nazareth, King of the Jews: A Jewish Life and the Emergence of Christianity, Vintage Press, Knopf, 1999
(יצא גם במהדורה שנייה ב-2000, בניו יורק ובלונדון - Vintage Books ,Macmillan Publishers).
Paula F. Fredriksen, Jesus, Judaism, and Christian Anti-Judaism: Reading the New Testament After the Holocaust, with Adele Reinhartz, Westminster: John Knox Press, 2002 (עורכת ומחברת - שותפה)
Paula F. Fredriksen (with others), On The Passion of the Christ: Exploring the Issues Raised by the Controversial Movie, University of California Press, 2006 (עורכת ומחברת - שותפה).
Paula F. Fredriksen, Augustine and the Jews: A Christian Defense of Jews and Judaism, Doubleday Religion, 2008, 2nd edition 2010
Paula F. Fredriksen, Sin: The Early History of an Idea, Princeton University Press, 2012.
פאולה פרדריקסן (תרגם: יפתח בריל), כשהנוצרים היו יהודים, הוצאת מאגנס, 2021.
ראו גם

יהדות ארצות הברית
הערות שוליים

↑  לילית וגנר, הבשורה על-פי גיבסון, באתר ynet, 5 באוגוסט 2003
↑  פרנק ריץ', רצח ישו, גרסת הבמאי, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2003
↑  "From Jesus to Christ", באתר PBS - Frontline
↑  פולה פרדריקסן, באתר PBS - Frontline
↑  אתר המועצה למען הספר היהודי, בארצות הברית
↑  ההקדמה מאת פולה פרדריקסן למהדורת 2000 של הספר
↑  ביקורת על הספר - דצמבר 2000
↑  עמוד השער של הספר
↑  על הספר - אוגוסט 2012, באתר Montreal Review
↑   איתמר גרינולד, המאבק על הסיפור של פסח כחג הגאולה, באתר הארץ, 12 באפריל 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261482805171  BIBSYS: 90360879  BNE: XX927723  BnF: cb121422145 (data)  CiNii: DA0299315X  GND: 1015372740  ICCU: TO0V370081  ISNI: 0000 0000 9446 8288  LCCN: n87843716  LNB: 000278040  NKC: jcu2012726766  NLA: 56963327  NLK: KAC202241065  NSK: 000378588  NTA: 071868968  RERO: 02-A003261595  SNAC: w6gw1ddv  SUDOC: 02989283X  VIAF: 14806762   WorldCat (עם VIAF): 14806762
אשר לוי

.
| --- | --- |

אשר לוי בחפ"ק פיקוד הדרום, עומד מאחורי הרמטכ"ל דוד אלעזר
 לידה:  15 במרץ 1926 כ"ט באדר ה'תרפ"ו פתח תקווה, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 פטירה:  17 ביולי 2022 (בגיל 96) י"ח בתמוז ה'תשפ"ב תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   פלמ"ח  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1944–1970 (כ־26 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 51 (גבעתי)  מפקד קורס מ”פים בבה"ד 3  מפקד גדוד 82  סגן מפקד חטיבה 7  מפקד חטיבה 10  סגן נספח ההגנה  נספח צבאי באנגליה  ראש מטה פיקוד הדרום  מפקד העורף בפיקוד דרום  סגן מפקד אוגדת שריון במילואים
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   עיטור המופת
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל פזגז, חבר הוועד המנהל של אורט ישראל, חבר מועצת המנהלים של אורט העולמי, מנכ"ל ויו"ר גלנויט ישראל, גלנויט אנגליה, גלנויט ארצות הברית, אינלנד ישראל, USOP, ‏NS מקבוצת אייזנברג ארצות הברית וחברת אסם. יו"ר מועצת המנהלים של אתא, דירקטור של גרניט הכרמל, החברה לישראל, פוינט אוף סייל, עשות אשקלון, ח. מר תעשיות ופרדס תעשיות. חבר במועצה המייעצת של רפא"ל. יו"ר טרפלקס, קיבוץ רשפים, פלסן סאסא וסאסאטק בקיבוץ סאסא, יו"ר חופית בקיבוץ כנרת נציג ציבור במועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב וחבר עמותת השריון מאז היווסדה
לוי סוקר את מסדר הקמת היאחזות הנח"ל דקלה, בעת ששימש רמ"ט פיקוד הדרום, 1969
אשר לוי (15 במרץ 1926 – 17 ביולי 2022) היה איש צבא ישראלי, ששירת בתפקיד ראש מטה פיקוד הדרום בצה"ל והשתחרר ב-1970 בדרגת תת-אלוף. לאחר שחרורו ניהל חברות תעשייתיות בישראל ומחוצה לה. בעשור הראשון של המאה ה-21 שימש דירקטור בחברות ציבוריות ויו"ר בחברות תעשייתיות בקיבוצים. נציג ציבור ברשות הממשלתית למים ולביוב וחבר הנהלת יד לשריון בלטרון.
ביוגרפיה

אשר לוי נולד למאיר, יליד רומניה, ולברוניה, ילידת אוקראינה. למד בבית הספר היסודי פיק"א ובגימנסיה אחד העם שבפתח תקווה. הצטרף להגנה בגיל 14 ועבר קורס מפקדי כיתות חי"ש. לאחר סיום לימודיו גויס כנוטר למשטרת היישובים העבריים ככיסוי לפעילותו בארגון ההגנה.
ביוגרפיה > תפקידים אזרחיים

עם שחרורו מצה"ל התמנה אשר לוי למנכ"ל פזגז. בשנות ה-70 שימש כנשיא ארגון "וראייטי" בישראל. מאז ועד 1991 כיהן כמנכ"ל וכיו"ר של חברות תעשייתיות בישראל, באנגליה ובארצות הברית, ביניהן גלנויט ישראל, גלנויט אנגליה וגלנויט ארצות הברית, אינלנד ישראל. הוא שימש כיו"ר פעיל של מועצת המנהלים של אתא, כמנכ"ל של USOP, של NSI מקבוצת אייזנברג בארצות הברית ושל חברת אסם.
מ-1992 כיהן כדירקטור בחברות ציבוריות ביניהן: גרנית הכרמל, החברה לישראל, ריטליקס, עשות אשקלון, ח.מר תעשיות ופרדס תעשיות[דרוש מקור]. כמו כן היה חבר במועצה המייעצת של רפא"ל.
הוא הקים מועצות מנהלים והיה יו"ר של טרפלקס בקיבוץ רשפים, "פלסן סאסא" "וסאסאטק" בקיבוץ סאסא ויו"ר ב"חופית" בקיבוץ כנרת. 
ממרץ 2000 כיהן כנציג ציבור במועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב.
מ-1990 עד 2004 שימש לוי כחבר הוועד הפועל של אורט ישראל וכחבר מועצת המנהלים של אורט העולמי. לוי כיהן כחבר הנהלת עמותת השריון מאז היווסדה.
חיים אישיים

היה נשוי לאלה לבית שינדלר. לזוג היו שני ילדים: איריס ואלי, נכדים ונינים.
אחיו היה איש התיאטרון אורי לוי.
לקריאה נוספת

שישה בעורף האויב - מתי שביט ספריית מדים
לטרון - אריה יצחקי הוצאת כנה ירושלים
לטרון - רם אורן קשת הוצאה לאור
בכל מחיר לירושלים – שלמה שמיר הוצאת מערכות
חטיבת אלכסנדרוני 1948 1949.
הערות שוליים

↑  אדם ברוך, "גורודיש: האש והעצים" בפרויקט בן-יהודה
↑  מיכל סנונית, מלב אל לב, על המשמר, 1 בנובמבר 1974
פרנץ ורפל

| --- | --- |

 לידה:  10 בספטמבר 1890 פראג, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  26 באוגוסט 1945 (בגיל 54) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 יצירות בולטות:  The Man Who Conquered Death, שירת ברנדט, ארבעים הימים של מוסה דאג, Star of the Unborn 
 בן או בת זוג:  אלמה מאהלר (1929–26 באוגוסט 1945)   אלמה מאהלר 
 פרסים והוקרה:  פרס פרנץ גרילפרצר (1926) 
 חתימה:   
 
דיוקן של ורפל של הצייר אריך ביטנר
פרנץ וֶרְפֶל (Franz Werfel;‏ 10 בספטמבר 1890, פראג – 26 באוגוסט 1945, בוורלי הילס) היה סופר ומשורר יהודי-אוסטרי, מנציגיו הבולטים של זרם האקספרסיוניזם בספרות הגרמנית. בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים היו ספריו לרבי מכר. רוב פרסומו בא לו מיצירותיו הסיפוריות ובראשן "ארבעים הימים של מוסה דאג", אף שוורפל עצמו העדיף את השירה שלו על פני הסיפורת שלו. יצירותיו עסקו בתפר שבין זהות, התחדשות דתית, היסטוריה והומניזם-רליגיוזי יהודי-נוצרי. בשל נטייתו המוגברת לעבר הנצרות הקתולית הואשם לא פעם בהתנצרות. עם זאת, ורפל מעולם לא הוטבל לנצרות ונותר כל חייו נאמן ליהדותו.
ביוגרפיה

פרנץ ורפל היה בנם של יצרן הכפפות האמיד רודולף ורפל ואשתו אלבינה. המשפחה, כמרבית יהודי פראג, הייתה דוברת גרמנית ומשולבת בתרבות הגרמנית. במהלך כל חייו היה מיודד עם בני גילו הסופרים וילי האס, ארנסט דויטש, מקס ברוד ופרנץ קפקא.
את תעודת הבגרות השלים ורפל בשנת 1909 בגימנסיה הגרמנית ברחוב שטפן בפראג. כבר במהלך ימי בית הספר פרסם משיריו הראשונים.
בשנים 1911–1912 התנדב לשנת שירות צבאי בחיל המצב בפראג.
בשנים 1912–1915 היה לֶקטור בהוצאת ספרים בלייפציג. סדרת הכתבים האקספרסיוניסטיים "Der jüngste Tag" ("היום האחרון") ראתה אור בהשתתפותו. הוא נפגש עם המשורר ריינר מריה רילקה ויצר קשרי חברות ובעיקר יריבות עם הפובליציסט היהודי קרל קראוס. בשנים 1915–1917 שירת כחייל מפקדה ואחראי על טלפון-השדה בצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה, בחזית גליציה המזרחית.
בשנת 1917 הועבר לתפקיד דוברות צבאית בווינה והתחבר עם אלמה מאהלר (אז אלמה מאהלר-גרופיוס). במהלך הרומן שלהם, נכנסה אלמה מאהלר, שהייתה עדיין נשואה לולטר גרופיוס, להיריון. בנם, מרטין קרל יוהאנס, לא שרד ומת לאחר תשעה חודשים.בהשפעתה של מאהלר החל מתרחק מהחיים הציבוריים והרבה בנסיעות. בשנת 1925 זכה ורפל בפרס גרילפרצר (Grillparzer), בשנת 1927 בפרס הממלכתי הצ'כוסלובקי ובפרס שילר. בשנת 1929 נישא לאלמה מאהלר לאחר שהתגרשה מוולטר גרופיוס. בשנת 1937 זכה ורפל בצלב הכבוד האוסטרי לאמנויות ומדעים.
ורפל ואלמה ביקרו פעמיים בארץ ישראל המנדטורית, בשנת 1925 ו-1930. רשמי המסע השפיעו רבות על יצירתו של ורפל, ובמיוחד במחזות "פאולוס בין היהודים" ו"הדרך הנצחית", וברומנים "ארבעים הימים של מוסה דאג" ו"ירמיהו איש ענתות".
לאחר סיפוח אוסטריה, נמלט ורפל בשנים 1938 עד 1940 מפני הנאצים לצרפת, לסנרי-סיר-מר (Sanary-sur-Mer), ואחרי 1940 ללוּרד (Lourdes). ביחד עם הסופרים היינריך מאן וגולו מאן נמלט ורפל בעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) מעבר להרי הפירנאים לספרד, עבר משם לפורטוגל ומשם היגר לארצות הברית, לבוורלי הילס וסנטה ברברה. במהלך התקופה שבין הימלטותו מאירופה ועד להגעתו לארצות הברית הפיצו הנאצים שמועות כי הוא נתפס על ידם ואף מת. רבים ממכריו ומעריציו, לרבות בארץ ישראל, ניסו לברר מה עלה בגורלו, ביניהם הסופרת לאה גולדברג והמשוררת היהודייה-אוסטרית מרתה הופמן.
בשנת 1941 קיבל את האזרחות האמריקאית. בשנת 1943 החמירה מחלת הלב שלו (אנגינה פקטוריס) ופקדו אותו שני התקפי לב. באותה שנה הוסרט בהצלחה רבה ספרו "שירת ברנדט" עם ג'ניפר ג'ונס בתפקיד הראשי. ב-1944 כתב את המחזה "יעקובובסקי והקולונל", שהועלה בהצלחה בברודוויי. בשנה האחרונה לחייו עמל לסיים את הרומן האחרון שלו, "כוכבם של הלא-נולדו", שחלק ניכר ממנו כתב ממיטת חוליו. ורפל השלים את כתיבת הרומן ימים אחדים לפני מותו.
בשנת 1945 נפטר ורפל מהתקף לב, ונטמן בבוורלי הילס. בשנת 1975 הועברו שרידיו לקבורה מחדש בבית הקברות המרכזי של וינה, בחלקת הכבוד (32 C, מספר 39).
בשנת 2006 הוענקה לו (לאחר מות) אזרחות כבוד של ארמניה.
על שמו קרוי פרס פרנץ ורפל לזכויות האדם (אנ').
על יצירתו: ספר השירים הולטפרוינד ("הידיד לעולם")

למרות פרסומו הרב כסופר רב-מכר של הרומנים "ארבעים הימים של מוסה דאג" ו"שירתה של ברנדט", שבעבורם הוא נודע כיום, את דרכו הספרותית הוא החל כמשורר אקספרסיוניסטי צעיר ומרדן. תהילתו באה לו מפרסום ספר שירי הגימנסיה שלו מפראג הישנה. בשנת 1911 נתפרסם ספר השירים הראשון שלו, "Der Weltfreund" ("הידיד לעולם") בתמיכתו של פטרונו הספרותי מפראג, הסופר היהודי מקס ברוד. ספר זה נתקבל בהערצה בקרב דור שלם של אינטלקטואלים במרכז-אירופה, ביניהם ולטר בנימין ופרנץ קפקא. "הידיד לעולם" נחשב לספר שבישר את ראשיתה של התנועה האקספרסיוניסטית בשירה ובספרות הגרמנית. השיר המפורסם ביותר מספר זה נחשב למניפסט הרוחני של התנועה האקספרסיוניסטית, השיר "אל הקורא" ("An den Leser") עם השורה המפורסמת מתוכו: "הו בנאדם, כל משאלתי היא להיות קרוב אליך!". שיר זה מבטא יותר מכל את הקריאה הצעקנית של הדור האקספרסיוניסטי, וכמיהתו לצאת מבדידותו האורבנית והמודרנית.
לאורך כל חייו פרסם ורפל קובצי שירה. המפורסמים שבהם: "אנו הווים", "יום הדין", ו"שינה ויקיצה". בגלותו בארצות הברית אף התפרסם מבחר משיריו על פני שלושה עשורים בתרגום לאנגלית בידי אדית אברקרומבי סנואו.
בהמשך דרכו היצירתית בווינה בין שתי מלחמות העולם גיבש ורפל השקפת עולם רליגיוזית קונסרווטיבית והיה לסופר מוביל בתנועה התרבותית להתחדשות הקתולית והיהודית באוסטריה. גיבוריו של ורפל משקפים לא פעם את הדואליות היהודית-נוצרית עמה נאבק לאורך כל חייו וביצירתו. רבים מגיבוריו מסמלים את האמונה שלו באדם ואת תפיסתו אודות הקשר הסימביוטי בין האדם לאל. במובנים רבים הוא הושפע לא מעט מרעיונותיו של מרטין בובר אודות הרליגיוזיות היהודית והרנסאנס היהודי. עם זאת, הוא תפס את הנצרות הקתולית כדת של אהבה, הנס והחסד ונטה לא פעם לעירוב בין עקרונות אמונה יהודיים ונוצריים. ברבות מיצירותיו הוא חתר למזג בין היהדות לנצרות אך לא תמיד מבקריו עשו עמו חסד על נסיונותיו אלה.
מבקרים רבים שחשדו בו כהתנצר האשימו אותו לא פעם בהפניית עורף לאחיו היהודים ואף השוו בינו לבין הסופר היהודי-פולני, שלום אש, שבדומה לוורפל היה ידוע באהדתו לנצרות ואף פרסם ספר אוהד על ישו, "האיש מנצרת".
בין יצירותיו > קובצי שירה

הידיד-לעולם, 1911
אנו הווים, 1913
זה אל זה, 1915
זמירות משלושת הממלכות (מבחר), 1917
יום-הדין (שירים ממלחמת העולם הראשונה), 1919
שבועות, 1923
שירים חדשים, 1928
שינה ויקיצה, 1935
שירים משלושים שנים (מבחר שיצא בגלות בארצות הברית), 1939
בין יצירותיו > רומנים

ורדי, רומן אופרה, 1924
כינוס הבוגרים, 1927
ברברה או האדיקות, 1929
האחיות מנאפולי, 1931
ארבעים הימים של מוסא דאג 1933/34 (רומן היסטורי על רצח העם הארמני)
שמעו את הקול. ירמיהו, 1937
שמיים מועלים מעל, 1939
שירת ברנדט, 1941
כוכבם של הלא-נולדו (רומן מדע-בדיוני שפורסם לאחר מותו), 1946
בין יצירותיו > מחזות

הביקור מהאליסיום, 1911
הפיתוי, 1912
נשות טרויה, 1914
אלת-הצהריים, 1919
איש-המראה, 1920
שירת-העז (טרגדיה), 1921
שוויגר, 1922
חוארץ ומקסימיליאן (דרמה הבסבורגית), 1924
פאולוס בין היהודים, 1926
ממלכת האל בבוהמיה, 1930
הדרך הנצחית, 1937
בלילה אחד, 1937
יעקובובסקי והקולונל, 1944
בין יצירותיו > סיפורים ונובלות (מבחר חלקי)

לא הרוצח אשם אלא הנרצח, 1920
מותו של האזרח הקטן, 1927
כתב-יד נשי כחלחל, 1941
בין יצירותיו > מספריו שתורגמו לעברית

ארבעים הימים של מוסה דאג -
תרגום יוסף ליכטנבום, הוצאת שטיבל, 1934; הוצאת נ' טברסקי, תש"ז
תרגום: צבי ארד, עם עובד, תשל"ט 1979
ורדי: רומן האופרה (תרגום: גבריאל טלפיר), גזית, תשט"ו-תשי"ח/(1957)
ירמיהו איש ענתות: רומן היסטורי (תרגום: ברוך קרופניק), נ' טברסקי, תש"ז
כינוס הבוגרים: רומן (תרגום: ישראל אלדד), המתמיד, תשט"ז
כתב יד נשי כחלחל (תרגום: רוני לוביאניקר), ספרית פועלים, תשנ"ב 1992
המשפחה מנאפולי (תרגום: צבי ארד), זמורה-ביתן, תשמ"ז 1986
שירת ברנאדט: רומן -
תרגום מאיר מוהר, גזית, תש"ו
תרגום צבי ארד, זמורה-ביתן, תשנ"א 1991
לקריאה נוספת

רעיה כהן, היסטוריה כמשל: פרנץ ורפל ו’הגורל הארמני’ בתקופת השואה, הוצאת ציון, ס'ב, ד', תשנ"ז 1997.
הערות שוליים

↑  המשורר פרנץ ורפל התנצר או לא?, באתר אוסף העיתונות/הספרייה הלאומית, ‏המשקיף, 10 בינואר 1941
↑  Lionel B. Steiman, Franz Werfel: The Formation of a non-Jewish Jew, De Gruyter, 2011-11-30, עמ' 1–18, ISBN 978-3-11-025282-8. (בגרמנית)
1 2  Peter Stephan Jungk, Peter Stephan Jungk, Franz Werfel: a life in Prague, Vienna, and Hollywood, 1st paperback ed, New York: Fromm Internat. Pub. Corp, 1991, ISBN 978-0-88064-130-2
↑  Stefanie Leuenberger, Schrift-Raum Jerusalem: Identitätsdiskurse im Werk deutsch-jüdischer Autoren, 2007, עמ' 145-178
↑  פרנץ ורפל נרצח בידי הנאצים, באתר אוסף העיתונות/הספרייה הלאומית, ‏הבקר, 28 ביוני 1940
↑  מאכס ברוד, חיי מריבה, ירושלים: הספרייה הציונית על ידי הנהלת ההסתדרות הציונית, 1967, עמ' 25
↑  Franz Werfel, Poems, 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269733005171  PLWABN: 9810660159005606  BIBSYS: 90058305  BNC: 000086255  BNE: XX914802  BnF: cb11929075b (data)  CANTIC: a10558329  CiNii: DA02614739  GND: 118631373  ICCU: CFIV006774  ISNI: 0000 0000 8076 8896  LCCN: n50002492  LNB: 000019594  MusicBrainz: a9e7bff1-706f-44a9-9d6e-68e75f37f2ee  NDL: 00477051  NKC: jk01151599  NLA: 35600290  NLG: 66241  NLK: KAC199629677  NSK: 000033401  NTA: 18108130X  RERO: 02-A003968218  SELIBR: 208520  SNAC: w6h70fzt  SUDOC: 027698297  Trove: 1010201  VcBA: 495/113425  VIAF: 34464361   WorldCat (עם VIAF): 34464361
נומה דני פוסטל דה קולנז'

| --- | --- |

דיוקן צילומי בספרייה הלאומית והאוניברסיטאית של שטרסבורג.
 לידה:  18 במרץ 1830 פריז, צרפת 
 פטירה:  12 בספטמבר 1889 (בגיל 59) מאסי, צרפת 
 מקום קבורה:  מאסי 
 מקום לימודים:  אקול נורמל סופרייר (1853)  הפקולטה לאמנויות של פריז (1858)  תיכון שארלמיין 
 מוסדות:  אוניברסיטת סן לואי (1858–1860)  הפקולטה לאמנויות של פריז (1878–1889)  אקול נורמל סופרייר (1870–1877)  אוניברסיטת שטרסבורג (1860–1869)  בית הספר הצרפתי באתונה 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד  פרס ת'רואן (1875)  פרס מונטיון (1865) 
 
נומה דני פוסטל דה קולנז' (בצרפתית: Numa Denis Fustel de Coulanges; ‏18 במרץ 1830 – 12 בספטמבר 1889) היה היסטוריון צרפתי. ספרו המרכזי "La Cité antique" (העיר העתיקה; 1864) היה ניסיון פורץ דרך לחקור את התרבות, החברה, הדת והמסגרת המשפטית והמדינית של יוון העתיקה ורומא העתיקה ואלה של הודו כמערכות הנובעות מגרעין משותף, על סמך קרבה לשונית בין מושגים. גישתו המחקרית, שהייתה אנתרופולוגית מחד ומבוססת על הבלשנות ההיסטורית מאידך, השפיעה על תלמידו אמיל דורקהיים, מאבות הסוציולוגיה ומדעי החברה. כן חקר את ההיסטוריה של צרפת בראשית ימי הביניים.
שנים ראשונות וה-La Cité antique

נולד בפריז למשפחה מברטאן. לאחר שהשלים את לימודיו באקול נורמל סופרייר, עבר לבית הספר הצרפתי באתונה (École française d’Athènes), מוסד שניהל מחקר ארכאולוגי, וניהול במסגרתו חפירה באי חיוס ב-1853.
ב-1858 הגיש שני חיבורים בלטינית על החברה הרומית. כבר בחיבורים המוקדמים נקט בגישה חדשנית לפיה אין לראות את הרומאים כ"צרפתים לובשי טוגה", אלא לחקור אותם באופן ישיר כתרבות זרה. זאת על ידי שימוש בקריאת מקורות ראשוניים בשפות המקור לטינית, יוונית עתיקה וסנסקריט במקרה של מחקר החברה ההודית. גישה זו הובילה לתובנות של "La Cité antique" אותו פרסם ב-1864, לפיהן המסגרות החברתיות, התרבותיות, המשפטיות והמדיניות מבוססות על עקרונות דתיים מחד ועל מבנה המשפחה מאידך. מבנה המשפחה משפיע על מבנים גדולים יותר של שבט, מעמד חברתי, עיר-מדינה וכדומה.
היסטוריה של צרפת בראשית ימי הביניים

בשנות ה-60 של המאה ה-19 כיהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת שטרסבורג. ב-1870 מונה לפרופסור באקול נורמל סופרייר וב-1878 היה לממונה הקתדרה להיסטוריה של צרפת בימי הביניים שנוצרה במיוחד עבורו בסורבון. פלישת פרוסיה לצרפת במלחמת פרוסיה-צרפת הסבה את תשומת ליבו לפלישות השבטים הגרמאנים לאימפריה הרומית בכלל ולאזור גאליה בפרט. לפי התזה שביסס על מקורות ראשוניים, הראה דה קולנז' שהפלישה לא הייתה פשיטה אלימה ומהירה, אלא להפך – התבססות איטית וארוכת-שנים, שספגה עקרונות ארגוניים רומיים והכפיפה את עצמה למבנה החברתי והמשפטי הרומי. בין היתר הראה דה קולנז' שהשפעתו של החוק הרומי על המערכת החוקית של מרובינגים לא הייתה פחותה מזו של החוק הסאלי הגרמאני. כך הגיע למסקנה, שהייתה לה רלוונטיות פוליטית לתקופתו – שגאליה לא נכבשה על ידי הגרמאנים – אלא להפך – שמתיישבים גרמאניים נספגו בפרובינקיה הרומית וקיבלו על עצמם את חוקיה ותרבותה. תזה זו ראה אור לראשונה בספר, שהיה אמור להיות הכרך הראשון בין שלושה "Histoire des institutions politiques de l'ancienne France" ("היסטוריה של המוסדות הפוליטיים של צרפת העתיקה"; 1874) וספקה קיתונות של ביקורת מצד היסטוריות גרמניים וצרפתיים כאחד.
בשנים הבאות, לאחר מחקר מעמיק נוסף בתעודות מקוריות ותוך ביקורתיות רבה לדוקטרינות שמרניות של הממסד האקדמי, הוציא לאור במקום הטרילוגיה המתוכננת, שישה כרכים על ההיסטוריה המוקדמת של צרפת, שכללו שכתוב של ספרו מ-1874 ומחקר רב ומעמיק נוסף: "La Gaule romaine" ("גאליה הרומית"), "L'Invasion germanique et la fin de l'empire" ("הפלישה הגרמאנית וסופה של האימפריה"), ו-"La Monarchie franque" ("המונרכיה הצרפתית"), "L'Alleu et le domaine rural pendant l'époque mérovingienne" ("האזור הכפרי במהלך התקופה המרובינגית"), "Les Origines du système féodal: le bénéfice et le patronat" ("יסודות השיטה הפאודלית") ו-"Les Transformations de la royauté pendant l'époque carolingienne" ("השינויים בממלכה בתקופה הקרולינגית"). אחד העקרונות שביקש להציג הוא מקומה של ההתארגנות החברתית של השבטים המשפחתיים והשכבות והשפעתה על הארגון המדיני והמשפטי. מכך נגזרה הערכה למידה של דמוקרטיה כבסיס שלטוני עדיף על טוטליטריזם.
מאמריו על תקופה זו שלא כונסו בספרים ראו אור בעריכת תלמידו קמיל ז'וליאן (Camille Jullian) בספרים "Recherches sur quelques problèmes d'Histoire" ("מחקרים על בעיות בהיסטוריה" העוסק במערכת הקרקעות בנורמנדי, בחוקי ממלכת הפרנקים ועוד; 1885), "Nouvelles recherches sur quelques problèmes d'histoire" ("מחקרים חדשים על בעיות בהיסטוריה"; 1891) ו-"Questions historiques" ("שאלות היסטוריות"; 1893).
ספריו

La Cité Antique, Durand, 1864.
Histoire des Institutions Politiques de l'Ancienne France:
La Gaule Romaine.
L'Invasion Germanique et la Fin de l'Empire.
La Monarchie Franque.
L'Alleu et le Domaine Rural pendant l'Époque Mérovingienne.
Les Origines du Système Féodal.
Les Transformations de la Royauté pendant l'Époque Carolingienne.
Recherches sur Quelques Problèmes d'Histoire, Paris, Hachette, 1885.
Nouvelles Recherches sur Quelques Problèmes d'Histoire, Hachette, 1891.
Questions Historiques, Hachette, 1893.
Questions Contemporaines, Hachette, 1917 [1st Pub. 1916].
Leçons à l'Impératrice sur les Origines de la Civilisation Française, Hachette, 1930.