stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל החמישי, דוכס לורן

קרל החמישי, דוכס לורן (בגרמנית: Karl V. von Lothringen; 3 באפריל 1643 - 18 באפריל 1690, היה דוכס לורן בין השנים 1675–1690.
חייו

קרל נולד ב-3 באפריל 1643 לניקולאס השני, דוכס לורן וקלוד פרנסואז ד'לורן, בתם של היינריך השני, דוכס לורן ומרגריטה גונזאגה. אביו מונה לדוכס לורן בעת פלישת הצבא הצרפתי בשנת 1634, אולם לאחר נסיגת הצרפתים בשנת 1661 חזר דודו קרל הרביעי, דוכס לורן ותפס את השלטון. בעקבות כך הצטרף קרל לחצר המלוכה ההבסבורגית, ואף התמודד פעמיים בבחירות למלך פולין, אולם נכשל בהם.
בשנת 1659 מת אחיו פרדיננד פיליפ מלורן, וקרל ירש את דוכסות באר. בשנת 1662 תכנן קרל להתחתן עם מריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור, בתם של קרלו אמדאו, דוכס נמור ואליזבת דה בורבון, אולם קרל עזב את צרפת באותה שנה וההצעה לא יצאה אל הפועל.
בשנת 1664 הצטרף קרל לצבא הקיסרי תחת פיקודו של ריימונדו מונטקוקולי, ואף לחם בקרב סנט גוטהרד. בהמשך נלחם קרל יחד עם הצבא הקיסרי במלחמת הולנד–צרפת, ובשנת 1674 נפצע בראשו בקרב סנפה. בשנת 1676 השתתף קרל במצור על פיליפסבורג, ובאותה שנה הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל. באותה תקופה שרד קרל את מחלת האבעבועות שחורות, ובשנת 1678 שרד מנפילה מגשר בפיליפסבורג, ולאחר מכן מונה למושל הקיסרי בטירול.
ב-6 בפברואר 1678 התחתן לאופולד עם אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה גונזאגה, וכתוצאה מכך קיבל את השליטה בגונזאגה ובמנטובה.
בשנת 1679 במהלך הסכמי ניימכן הוכרה שליטתו של קרל בדוכסות לורן, אולם קרל לא קיבל את השליטה בדוכסות לידיו.
בשנת 1683 מונה קרל לגנרליסימו של הצבא הקיסרי, וזמן קצר לאחר מכן הביס את צבא האימפריה העות'מאנית בקרב וינה, בסיוע הצבא הפולני, מה שהביא לתחילת שקיעתה של האימפריה העות'מאנית. במהלך השנים לאחר מכן הביס קרל את הטורקים בסדרת קרבות בהונגריה, ולאחר ניצחונו בקרב מוהאץ' (1687) סופחה כל ממלכת הונגריה לשליטת בית הבסבורג.
באותה תקופה החלה מלחמת תשע השנים, וקרל נאלץ לעבור עם צבאו לאזור הריין. אולם לפתע חלה אנושות, וב-18 באפריל 1690 מת קרל בעיר ולס.
בשנת 1697 נחתם הסכם רייסווייק שסיים את מלחמת תשע השנים בין צרפת לאנגליה, ספרד והאימפריה הרומית הקדושה. אחד מתנאיו של הסכם זה היה כי דוכסות לורן ודוכסות באר, שהיו במשך שנים תחת שלטון מלך צרפת, יחזרו להיות עצמאיות תחת שלטונו של בנו של קרל - לאופולד. כדי לחתום את ההסכם בינו לבין דוכס לורן הסכים לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לתת את אחייניתו אליזבת שארלוט, נסיכת אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ואליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ ככלה ללאופולד בן ה-18.
משפחתו

ב-6 בפברואר 1678 התחתן לאופולד עם אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה גונזאגה, ממנה היו לו 6 ילדים:
לאופולד, דוכס לורן (1679–1729)
קרל יוזף מלורן (1680–1715)
אלאונורה מלורן (1682)
קרל פרדיננד מלורן (1683–1685)
יוזף אינוצנט עמנואל מלורן (1685–1705)
פרנץ אנטון יוזף מלורן (1689–1715)
קוקו שאנל

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1883 סומיר, צרפת 
 פטירה:  10 בינואר 1971 (בגיל 87) מלון ריץ פריז, הרובע הראשון של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Gabrielle Chasnel 
 מדינה:  צרפת צרפת
 מקום קבורה:  בית הקברות בואה דה וו 
 ידועה בשל:  ייסוד בית האופנה "שאנל"
 מקצוע:  מעצבת אופנה
 מעסיק:  שאנל 
 בן או בת זוג:  Étienne Balsan  Boy Capel  Hans Günther von Dincklage  הדוכס הגדול דימיטרי פבלוביץ' 
 פרסים והוקרה:  Neiman Marcus Fashion Award (1957) 
 chanel.com
 
CHANEL N°5
גבריאל בונר "קוֹקוֹ" שאנל (בצרפתית: Gabrielle Bonheur "Coco" Chanel;‏ 19 באוגוסט 1883 – 10 בינואר 1971) הייתה מעצבת אופנה צרפתייה. היא עמדה בראש בית האופנה "שאנל", הקרוי על שמה, ופעלה בו משנת 1909 עד מותה בשנת 1971. נודעה גם בדעותיה האנטישמיות, וכמשתפת פעולה עם הנאצים.
בזמן מלחמת העולם השנייה ניצלה שאנל את עליית המשטר הנאצי בגרמניה ואת כיבוש צרפת על ידי הגרמנים, כדי להשיג שליטה בלעדית על החברה "שאנל" משותפיה היהודים, משפחת ורטהיימר - מנהלי "Parfums Chanel" המפיקה את "שאנל מספר 5", מותג הבישום הרווחי ביותר שלה. כל זאת בזכות מעמדה כבת "הגזע הארי" ותמיכתה המוצהרת בקנצלר גרמניה, אדולף היטלר. משפחת ורטהיימר שחזו את הסנקציות נגד היהודים, העבירו מבעוד מועד את חברת הבישום שלהם לחבר משפחה מרקע נוצרי בשם פליקס אמיו, איש עסקים צרפתי שלאחר תום המלחמה השיב את בעלות החברה אל חיק חבריו במשפחת ורטהיימר.
ביוגרפיה > תחילת דרכה

שאנל נולדה בעמק הלואר שבצרפת, למשפחה מרקע נוצרי. היא גדלה עם הוריה חסרי ההשכלה וחמשת אחיה. בגיל 12 מתה אמה משחפת. אביה, אלברט שאסנל (שם המשפחה המקורי), פיזר את ילדיו אצל קרובי משפחה שונים, בעוד שאנל הגיעה לבית יתומים של מנזר קתולי. היא למדה תפירה מהנזירות וספגה מהן סגנון לבוש פשוט, שלימים יאפיין את עיצוביה.
בגיל 18 עזבה שאנל את בית היתומים והחלה להופיע כזמרת מועדונים בערים מולן ווישי, שם אימצה את הכינוי "קוקו". בגיל 22 פגשה באטיין בלסאן, מגדל סוסים עשיר, והייתה פילגשו במשך תקופה קצרה. לאחר מכן עזבה שאנל את בלסאן לטובת חברו ארתור אדווארד "בוי" קפל, שהיה איש עסקים אנגלי. ב-1910, בזכות עזרה כלכלית שקיבלה מהשניים, פתחה שאנל חנות כובעים בפריז.
ב-1913 פתחה, בסיוע "בוי" קפל, שתי חנויות נוספות - בביאריץ ובדוביל שבנורמנדי, והחלה לעצב ולמכור גם בגדים.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

שאנל צברה פופולריות, בעיקר בקרב החברה הגבוהה בפריז. היא פתחה את הסטודיו המרכזי של המותג מול מלון ריץ בו התגוררה. בשנת 1922 הוציאה שאנל את הבושם שאנל מספר 5 והייתה למעצבת האופנה הראשונה שהוציאה בושם. הבושם של שאנל התבדל מבשמים שקדמו לו בכך שהורכב מתערובת של 50 ריחות שונים, ולא התבסס על ניחוח מפרח אחד. הצלחתו של הבושם מיוחסת לעיתים למרילין מונרו, שפרסמה אותו כבושם בו היא משתמשת. כשהיא הולכת לישון, נהגה מונרו לומר, היא מפזרת על עצמה שאנל 5 - "I wear Chanel number 5". "שאנל מספר 5" נחשב לבושם הנמכר ביותר בעולם עד היום.
שנות העשרים היו שנים של שגשוג עבור בית האופנה של שאנל. היא שינתה את דפוסי הלבוש הנהוגים באותה תקופה והשפיעה רבות על האופנה המודרנית הנהוגה עד היום. מלבד עיסוקה באופנה, הפכה שאנל גם לאשת החברה הגבוהה בצרפת של אותה התקופה. היא עיצבה תלבושות עבור הבלט רוס, חברה לאישים מפורסמים כמו ז'אן קוקטו ופאבלו פיקאסו ואפילו ניהלה רומן קצר עם המלחין איגור סטרווינסקי.
ביוגרפיה > שיתוף פעולה עם הנאצים

בתקופת השפל הגדול ספג בית האופנה של שאנל נזקים כלכליים, וכאשר הוכרזה מלחמת העולם השנייה שאנל החליטה לסגור את העסק. לאחר פלישת הנאצים לצרפת ב-1940, החלה שאנל לנהל רומן עם קצין נאצי בכיר, ובזכות קשרים אלה ובזכות דעותיה האנטישמיות המוצהרות, קיבלה אישור מיוחד להישאר בדירתה המפוארת במלון ריץ שבפריז.
שאנל הואשמה בסיוע לנאצים במלחמת העולם השנייה, ואף גויסה לאבווהר על ידי אחד ממאהביה. הביוגרף האל ווהן, מחבר הספר "לישון עם האויב: מלחמתה הסודית של קוקו שאנל" (2011), כתב בספרו כי "שאנל הייתה אנטישמית מאוד. היא התעשרה באמצעות מתן שירותים לעשירי צרפת, וכך נחשפה ליהודים".
בתום המלחמה, ב-1944, זכתה שאנל לביקורות חמורות מהציבור הצרפתי בשל קשריה עם הנאצים ועקב תמיכתה בקנצלר גרמניה, אדולף היטלר. כתוצאה מכך החליטה להגר אל שווייץ ולהתחיל שם את חייה מחדש.
בשנת 1954 חזרה שאנל לצרפת ולתעשיית האופנה שהשתנתה במאז עזבה. בשנים בהן נעדרה שאנל מצרפת, עלה בית האופנה של כריסטיאן דיור והחזיר לאופנה את המראה הנשי. על מנת לזכות חזרה בפופולריות של המותג, יצאה שאנל מהשוק האירופאי לארצות הברית, שם זכתה שאנל לפופולריות בקרב אנשי הוליווד, ביניהן מרילין מונרו, אודרי הפבורן וגרייס קלי. בסוף שנות החמישים ובשנות השישים חזרה שאנל למעמדה הקודם וזכתה להכרה כמעצבת אופנה נחשבת עוד בחייה.
שאנל המשיכה לעבוד עד יומה האחרון. היא מתה מהתקף לב ב-1971. מאז עבר מפעל הבשמים (המייצר את שאנל מספר 5) של שאנל לשותפה לעסק, היהודי-צרפתי פייר ורטהיימר (אנ'), אשר רכש בהמשך את בית האופנה כולו. לאחר פטירתו של פייר עבר בית האופנה לנכדיו, האחים אלן ורטהיימר וז'ראר ורטהיימר, שהחליטו לנסות ולשחזר את ימי התהילה של בית האופנה שאנל בחיפוש אחר מעצב חדש. וכך, ב-1983 הציע אלן את תפקיד המעצב הראשי למעצב הגרמני קרל לגרפלד, שנענה בחיוב ועמד בראש המותג ובית האופנה "שאנל" עד מותו ב-2019.
השפעותיה

שאנל הייתה מעצבת האופנה הראשונה, בתקופה בה עיצוב האופנה נשלט בידי גברים. עיצוביה התאפיינו בפשטות ובאלגנטיות, בקווים גאומטריים וצורות פשוטות, פונקציונליים ונוחים לעבודה. שאנל נחשבת לאישה שתרמה רבות לתנועה הפמיניסטית באמצעות עיצוביה, שעזרו לשחרר את גוף האישה ולהעניק לה נוחות, זאת אף על פי ששאנל דיברה בעיקר על נשיות ומעולם לא התייחסה לפמיניזם.
בשנת 1916, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, תקופת הבל אפוק - שהתאפיינה באופנה נשית רהבתנית שכללה מחוכים, שמלות ארוכות ובדים כבדים - הסתיימה. שאנל הייתה המעצבת שהובילה את השינוי באופנה מתקופת הבל אפוק לתקופה המודרנית. היא הבינה שצרכניות הבגדים בתקופה שלאחר המלחמה מעדיפות נוחות על פני רהבתנות ולכן עיצבה בגדים בהתאם.
לבוש מוֹתָרוֹת חייב להיות נוח, אחרת זו לא מוֹתָרוֹת.
תרומתה הנחשבת ביותר, המקושרת למעמד האשה, הייתה הוויתור על השימוש במחוכים, שנחשבו עד לאותה תקופה לאביזר לבוש נשי הכרחי. בנוסף, הייתה שאנל למעצבת הראשונה שתפרה בגדי נשים מבד הג'רסי - בד קל וגמיש - שעד לאותה תקופה היה בשימוש בעיקר לבגדים תחתונים. היא קיצרה את החצאיות, שנהגו להיות ארוכות ומלאות בד, וחשפה את השוקיים.
ב-1925 הציגה שאנל את הלבוש שלימים יהפוך לפריט המאפיין ביותר את המותג - חליפה בשלושה חלקים. זהו לבוש מודולרי - ניתן לשלב ולהחליף בין החלקים השונים. בנוסף, הבגד נוח - החולצה רחבה ולא חונקת; בחצאית יש קפלים כדי לאפשר תנועה רחבה ולא מוגבלת. הבדים הם בצבעים חלקים ולא מצועצעים.
פריט נוסף שחידשה שאנל היה השמלה השחורה הקטנה. שאנל הייתה המעצבת הראשונה שהשתמשה בבד שחור, שהתקשר בעיקר לאבל, לעיצוב בגדי ערב.
בשנת 1923, לאחר הפלגה מפריז לקאן ביאכטה של הדוכס מוולינגטון, הופיעה שאנל בעור שזוף. עד לאותו יום, השיזוף לא נחשב מעולם לאופנתי. ההופעה הפומבית של שאנל שזופה נתנה את האות לשינוי התפיסה האסתטית של גוון העור, ונחשבת לתחילת אופנת השיזוף.
יצירות על אודותיה

1969 – קוקו – מחזמר שהועלה בברודוויי בכיכובה של קתרין הפבורן, וזכה ל-7 מועמדויות -מתוכן שתי זכיות - בפרס טוני.
1981 – Chanel Solitaire – סרט צרפתי בבימויו של ג'ורג' קסנדר ובכיכובה של מרי-פרנס פיסיי.
2002 – קוקו ואיגור – ספר מאת כריס גרינהלג.
2008 – קוקו שאנל – סרט טלוויזיה אמריקני בבימוי כריסטיאן דוגאי ובכיכובה של שירלי מקליין.
2008 – Different like Coco – ספר ילדים המבוסס על שאנל מאת הסופרת אליזבת מתיוס.
2008 – שאנל ועולמה – ספר מאת אדמונד צ'ארלס-רוּ, שהיה חבר טוב של המעצבת.
2009 – הבשורה על פי קוקו שאנל – ספר מאת קארן קארבו.
2009 – קוקו לפני שאנל – סרט צרפתי בבימויה של אן פונטיין ובכיכובה של אודרי טוטו.
2009 – קוקו שאנל ואיגור סרווינסקי – סרט צרפתי בבימוי יאן קונן. עיבוד על פי הספר "קוקו ואיגור".
הערות שוליים

↑  "Chanel antisémite, tabou médiatique en France?". נבדק ב-23 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Font, Lourdes (2009-07-02), "Chanel, Coco", Oxford Art Online, Oxford University Press, doi:10.1093/gao/9781884446054.article.t2081197
↑  Mazzeo, Tilar J (2010). The Secret of Chanel No. 5. HarperCollins. ISBN 978-0061791017.
↑  "Was Coco Chanel a Nazi spy?". USA Today. AP. 17 באוגוסט 2011. נבדק ב-15 ביוני 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Mazzeo, Tilar J (2010). The Secret of Chanel No. 5. HarperCollins. ISBN 9780061791017.
1 2  Thomas, Dana. "The Power Behind The Cologne". The New York Times: 24 February 2012. Retrieved 18 July 2012
1 2  Font, Lourdes (2009-07-02), "Chanel, Coco", Oxford Art Online, Oxford University Press, נבדק ב-2018-11-10
1 2  Vaughan, Hal (2011). Sleeping with the Enemy: Coco Chanel's Secret War. New York: Knopf. ISBN 9780307592637.
1 2  הביוגרפיה של שאנל ערוץ הביוגרפיה.
↑  הביוגרפיה של שאנל מפורסמות: נשים ויופי
↑  דורית לנדס, קוקו שאנל מציגה: בושם מס' 5, באתר הארץ, 6 במאי 2009
1 2 3  הביוגרפיה של שאנל באתר bio.
↑  המעצבת קוקו שאנל TIME.
↑  איתי יעקב, קרל לגרפלד אנטישמי? "גרמניה השמידה יהודים כדי לקלוט פליטים", באתר Xnet‏, 13 בנובמבר 2017
↑  צח יוקד, קוקו, הסוכנת הנאצית: האם קוקו שאנל גויסה לשירות הנאצים?, באתר nrg‏, 15 באוגוסט 2011
↑   נירית אנדרמן, מנאצים ועד צ'רצ'יל, זה הסיפור המסריח מאחורי שאנל מספר 5, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2017
↑  גבריאל שאנל
↑  שחר אטואן, קוקו שאנל: שמלה קטנה אשה גדולה, באתר הארץ, 10 ביוני 2009
↑  היסטוריית השיזוף אנקדוטות על קוקו שאנל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458081605171  PLWABN: 9810607684805606  BIBSYS: 10079241  BNC: 000528311  BNE: XX886281  BnF: cb11896017q (data)  CANTIC: a10869542  CiNii: DA09689532  GND: 118520075  ICCU: VEAV021097  ISNI: 0000 0000 8377 452X  KulturNav: 972a3650-aa68-4f0a-84be-5198855c86d4  LCCN: n50036299  LNB: 000108891  NDL: 00620478  NGV: 8730  NKC: jn20000700756  NLG: 109321  NLK: KAC199604800  NSK: 000744934  NTA: 069002487  RERO: 02-A005782550  RKD: 230936  SELIBR: 182801  SNAC: w62255fx  SUDOC: 026777738  ULAN: 500072500  VIAF: 44296637   WorldCat (עם VIAF): 44296637 
קוקו שאנל בחברת בוי קפל, לבושה בסגנון גברי שאפיין אותה.
השחקנית גבריאל דורסיאט חובשת כובע בעיצובה של שאנל, 1912
רוד סטייגר

| --- | --- |

סטייגר, 1978
 לידה:  14 באפריל 1925 ווסטהמפטון, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  9 ביולי 2002 (בגיל 77) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  פארק הזכרון פורסט לוון 
 שם במה:  רוד סטייגר
 שם לידה:  Rodney Stephen Steiger 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1950–2002 (כ־52 שנים)
 מקום לימודים:  אולפן השחקנים  סטודיו אייץ' בי  תיכון וסט סייד  ניו סקול 
 בן או בת זוג:  Sally Gracie (1952–1958)  Paula Ellis (1986–1997)  Sherry Nelson (1973–1979)  קלייר בלום (1959–1969)  Joan Benedict Steiger (2000–9 ביולי 2002) 
 צאצאים:  Anna Steiger 
 פרסים והוקרה:  זוכה פרס האוסקר  זוכה פרס גלובוס הזהב  זוכה פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי
 פרופיל ב-IMDb
 
רודני סטיבן "רוד" סטייגר (באנגלית: Rodney Stephen "Rod" Steiger‏; 14 באפריל 1925 – 9 ביולי 2002) היה שחקן אמריקאי שזכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א בשנת 1967 על הופעתו בסרט "כחום הלילה". ידוע בהופעותיו בסרטים שזיכו אותו במועמדויות נוספות לאוסקר, וכיכב, בין השאר, בסרטים: "חופי הכרך" (1954), "אוקלהומה!" (1955), "גם גיבורים נופלים" (1956), "היום הארוך ביותר" (1962), "המשכונאי" (1964), "משפטו של בילי מיטשל" (1955), "אמריקה לאן?" ו"דוקטור ז'יוואגו" (1965), "חרב גדעון" (1986), "הפלישה ממאדים" (1996), "סוף העולם" (1999) ו"המפיק האחרון" (2001).
ביוגרפיה

סטייגר נולד בווסטהמפטון, במדינת ניו יורק, כבן יחיד למשפחה נוצרית-לותרנית ממוצא גרמני, צרפתי וסקוטי.
קרל היאסן

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1953 (בן 71) פורט לודרדייל, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פלורידה, אוניברסיטת אמורי, בית הספר התיכוני פלנטיישן 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  פרס דיליס (1992)  Rebecca Caudill Young Reader's Book Award (2005) 
 www.carlhiaasen.com
 חתימה:   
 
קרל היאסן (באנגלית: Carl Hiaasen; נולד ב-12 במרץ 1953) הוא סופר מתח ועיתונאי אמריקני.
ביוגרפיה

היאסן נולד וגדל בעיירה פלנטיישן, ליד פורט לודרדייל במדינת פלורידה בארצות הברית המשמשת כרקע לספריו, למשפחה ממוצא נורווגי, הבכור מארבעת ילדיו של עורך דין ומורה. לאחר סיום בית הספר התיכון נישא לקוני ליפורד, והחל ללמוד באוניברסיטת אמורי ב-1970. בעת לימודיו באוניברסיטה גילה כישרון לכתיבה הומוריסטית. ב-1972 עבר ללמוד באוניברסיטת פלורידה וב-1974 קיבל תואר ראשון בעיתונאות. בשנת 1996 התגרש, ונישא לפניה קליזר ב-1999. יש לו ילד מכל אחד משני קשרי הנישואין.
לאחר שעבד במשך שנתיים ככתב העיתון "קוקואה היום" בעיירה קוקואה בפלורידה, עבר לעבוד עבור מערכת המיאמי הרלד בשנת 1976, והוא עובד שם עד היום. משנת 1979 החל לעבוד כעיתונאי חוקר, וחקר את שדה הבניה והפיתוח, כשהוא חושף מזימות להרוס את נופה הטבעי של פלורידה עבור רווח קל. כמה מספריו סובבים סביב נושא זה, כגון הספר "שחיה בעירום" המתאר מזימה להרוס את ביצות האוורגליידס, באמצעות הזרמת שפכי חקלאות מזוהמים בזרחן. מאז 1985 החל לכתוב בעיתון טור שבועי.
בשנות ה-80 החל בקריירה כסופר מתח. ביחד עם ידידו ויליאם מונטלבנו פרסם שלושה ספרי מתח בין 1981 ל-1986 ("Powder Burn",‏ "Trap Line" ו-"A Death in China"). לאחר שמונטלבנו הפך לכתב חוץ, פרסם את ספרו הראשון ככותב עצמאי "Tourist Season" (עונת התיירות) ובו פיתח רבים מהמאפיינים שילוו את כתיבתו בעתיד.
מרבית כתיבתו של היאסן היא למבוגרים, אך כמה מספריו מיועדים לנוער. אחד מספרים אלו, "קריאת הינשוף", אף הוסרט, וזכה במספר פרסים המיועדים לסופרי ילדים. היאסן הוא שגילה את הסופר כריסטופר פאוליני כאשר קרא את ספרו "אראגון" שיצא בהוצאה עצמית, והתרשם ממנו עד כדי כך שהמליץ להוצאת "קנופף" עמה עבד להוציא את הספר לאור, וכך נחשף הספר לקהל הרחב.
ספריו של היאסן תורגמו לשפות רבות ובהן עברית. מספרי הנוער של היאסן תורגמו לעברית "קריאת הינשוף" ו"מתח על המים".
ביוני 2018 נהרג אחיו רוב היאסן (אנ') בפיגוע הירי במשרדי קפיטל גאזט בעיר אנאפוליס, מרילנד.
כתיבתו

כתיבתו של היאסן משקפת את הנושאים המעסיקים אותו כעיתונאי, וכתושב פלורידה. יצירותיו מסווגות כ"מותחנים סביבתיים" ולרוב תימצאנה על מדפי "ספרות המתח" בחנויות הספרים, על אף שהן יכולות להיקרא כרומנים מן הזרם המרכזי המתארים את מחשבותיו של היאסן על החיים המודרניים.
היאסן כותב באופן קצבי ומלא הומור. פלורידה המתוארת בספריו היא כוורת של אנשי עסקים תאבי בצע, פוליטיקאים שאפתנים, תיירים טיפשים, פועלים קשי יום, וטרוריסטים מיליטנטיים למען איכות הסביבה. זו אותה פלורידה אותה תיאר ג'ון מקדונלד באמצעות גיבורו טרוויס מקגי, המותאמת לשנות ה-90 ולעשור הראשון של המאה ה-21 בו נכתבו הספרים, ומתוארת בעין צינית וסאטירית.
ספריו של היאסן אינם מציגים תעלומת מתח, הנפתרת ככל שמתקדם הספר. הסוגה אותה חובב היאסן היא "Caper story", בו מתבצעת עלילת פשע מסובכת הנפרשת בפני הקורא על כל פרטיה. השאלה "מיהו הפושע" אינה קיימת, והיא מקבלת את התשובה לרוב בעמודו הראשון של הספר. ניסיונות המשטרה לאתר את הפושע או למנוע את הפשע אינם מרכז העלילה. ספרים אלו מתרכזים בתיאור ההתרחשויות והדמויות, ובטוויית עלילה מסובכת ורבת דמויות, כאשר השאלה היא לא "מי עשה זאת" אלא כיצד ישרדו הגיבורים את הסבך העלילתי המתוחכם שטווה להם היאסן, ומה יהיה הפיתול העלילתי הבא.
כתיבתו של היאסן היא מהירה, והאירועים המתוארים בספריו הם קיצוניים, אבסורדיים, ולעיתים אף פנטסטיים, על גבול הסוריאליזם. כך, למשל, ג'ואי, גיבורת "שחייה בעירום" איבדה את הוריה בתאונת מטוס בה השתלט דוב קרקס על הגה המטוס, ואילו בעלה הראשון נהרג כאשר צנחן שמצנחו לא נפתח נפל על ראשו בעת משחק גולף. הדמויות המתוארות בספרים הן לרוב על גבול הפשע ולעיתים מעבר לו, כל אחת ואחת מהדמויות ודמויות המשנה היא בעלת הרגלים אישיים מוזרים, ומניירות קיצוניות. רבות מהדמויות בספריו נטשו את החברה העירונית, על מנת לחיות בטבע, בביצות או באיים שפלורידה משופעת בהם.
דמות החוזרת ברבים מספריו של היאסן היא "קלינטון טיירי", פרופסור לספרות אנגלית, שחקן פוטבול במכללה, גיבור מלחמת וייטנאם המתמנה למושל פלורידה. לאחר שקבוצת יזמים מושחתים מנסה לשחד אותו, ומוגש כנגדה כתב אישום, והממסד המושחת מביא לזיכויה מכל עונש, נעלם טיירי מארמון המושל, והפך למתבודד בביצות המכונה "סקינק" (חומט), אם כי הוא מתייחס לעצמו כ"קפטן". מעת לעת הוא מגיח מהביצה, והפך למעין אגדה אורבנית. גבוה ומזוקן, בעל שיער ארוך ועין מלאכותית, אותה תלש מינשוף מפוחלץ, משמש טיירי כזרז לעלילה ברבים מן הספרים, ולעיתים יביא לפתרון סבך עלילתי בהופיעו כדאוס אקס מאכינה.
רוב ספריו של היאסן הם בדיוניים, אך יוצא דופן הוא "משחק כפול", מעין יומן מלא הומור המתאר את נסיונותיו של היאסן לשוב ולשחק גולף לאחר הפסקה בת שנים רבות, ואת ייאושו ונטישתו את המשחק בסופו של דבר.
מספריו שיצאו לאור בעברית

סטריפטיז, תרגם יונתן פרידמן, הוצאת גוונים, 1995
סופה מתקרבת לחוף, תרגם יונתן פרידמן, זמורה ביתן, 1997.
הזוכה המאושר, תרגם יונתן פרידמן, זמורה ביתן, 2000.
כלבלב חולה תרגמה אירית מילר, זמורה ביתן, 2001.
קריאת הינשוף, תרגמה לילית ברקת, אמציה, 2004.
ראש דפוק, תרגם אורי בלסם, זמורה ביתן, 2004.
שחייה בעירום, תרגמו אורי לוטן ושרונה גורי, ספריית מעריב, 2006.
ילדת טבע, תרגמה שרונה גורי, ספריית מעריב, 2007.
מתח על המים, תרגמה אסנת הדר, הוצאת מטר, 2008.
משחק כפול, תרגם יורם ארנון, ספריית מעריב, 2010.
סטאר איילנד, תרגם יורם ארנון, ספריית מעריב, 2012.
קריסטיאן ראוד

| --- | --- |

 לידה:  22 באוקטובר 1865 Viru-Jaagupi parish, אסטוניה 
 פטירה:  19 במאי 1943 (בגיל 77) טאלין, אוסטלנד 
 מקום קבורה:  Rahumäe Cemetery 
 
קריסטיאן ראוד, באנגלית: Kristjan Raud (22 באוקטובר 1865 - 19 במאי 1943) היה צייר סימבוליסט אסטוני  ומאייר שהיה ממייסדי המוזיאון הלאומי האסטוני. אלמנטים של פולקלור השפיעו על יצירתו. הסגנון שלו מזכיר את הפרימיטיבזם. אחיו התאום, פול ראוד, הפך גם הוא לצייר ידוע.
ביוגרפיה

ראוד ואחיו בילו את שנותיהם הראשונות במריקולה, שם אביהם היה שומר. לאחר מותו המוקדם, הם נרשמו לבית הספר הקהילתי ברקובה, שם לימדו אותם בגרמנית. מאוחר יותר הוא הלך למכללה למורים בטארטו ולימד בבתי הספר המקומיים במשך כמה שנים.
בשנת 1892, כשלא היה מרוצה מהקריירה שלו, הוא עבר לסנט פטרסבורג, שם ציוריו הגיעו לידיעתו של יוהאן קולר. הוא חשב שלראוד יש פוטנציאל מסוים והמליץ לו להירשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות. ארבע שנים לאחר מכן, לאחר שסיים את לימודיו, נסע לגרמניה כדי ללטש את כישוריו. הוא שהה בדיסלדורף עם פיטר יאנסן, ולאחר מכן המשיך למינכן, שם לקח שיעורים פרטיים אצל אנטון אזבה ושיעורים באקדמיה לאמנויות יפות.
כשחזר לטרטו, ארגן בית ספר לאמנים צעירים, כתב מאמרים לעיתונים המקומיים ולימד בגימנסיה. לאחר מותו של ג'יקוב הרט ב-1907, הוא הפך לתומך בהקמת מוזיאון המוקדש לפולקלור. שנתיים לאחר מכן, הוא הפך לאחד המייסדים והמארגנים של המוזיאון הלאומי האסטוני. בשנה שלאחר מכן סיפק איורים לשיריו של ג'והאן ליב.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא עבר לטאלין להתגורר עם אחיו. הוא חזר להיות מורה תוך כדי כך המשיך לצייר. ב-1919 הוא נבחר ליושב ראש אגודת המוזיאונים האסטונית והחל לעבוד במשרד החינוך. שיא הקריירה שלו הגיעה ב-1935, כאשר האגודה הספרותית האסטונית הוציאה מהדורה חדשה של האפוס הלאומי האסטוני, עם ציוריו כאיורים. ההדפסה הראשונה הגיעה ל-10,000 עותקים; מספר גדול מאוד באותה תקופה. ב-1938 הוענק לו מסדר הצלב האדום האסטוני.
המחויבות שלו לציור הייתה כזו שאפילו על מיטת דווי בבית החולים המשיך לצייר. הוא מת במהלך הכיבוש הגרמני ולכן, למרות תהילתו, הלווייתו הייתה צנועה מאוד.
באביב 1940, זמן קצר לפני הכיבוש הסובייטי, נערכה תערוכה גדולה של יצירותיו והממשלה הכריזה עליה כ"שנת קריסטיאן ראוד".  אנדרטה לזכרו הוקמה בזמן השלטון הסובייטי בשנת 1969. ארבע שנים לאחר מכן, נוסד ״פרס קריסטיאן ראוד לאמנות״ על ידי אגודת האמנים האסטונית בשיתוף עם העיר טאלין.
מ-1992 עד 2011, כשאסטוניה אימצה את האירו, דמותו של ראוד הייתה על אחד משטרי הכסף.
הערות שוליים

↑  Symbolism in the Art of the Baltic States". KUMU. 2018. Archived from the original on 28 February 2019
↑  Rasmus Kangro-Pool, Kristjan Raud, 1865-1943, Eesti NSV Kunst, 1961
↑  Lehti Viiroja, Kristjan Raud 1865 - 1943: looming ja mōtteavaldused, Eesti NSV Kunst, 1981
↑  Brief biography and appreciation
↑  "Kristjan Raud, the Last National Romantic Artist of the Nordic Countries"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273731505171  BNE: XX1145651  BnF: cb12248151q (data)  GND: 11949311X  ISNI: 0000 0000 6637 2393  LCCN: n82148769  SUDOC: 031224512  ULAN: 500120498  VIAF: 68984853   WorldCat (עם VIAF): 68984853 
הצעת נישואין
כביסה
מתחת לכוכבים
קרייט

| קְרַייט |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: פתניים
תת־משפחה:: פתנים
סוג:: קְרַייט
שם מדעי
 Bungarus ‏דודין, 1803
תחום תפוצה


קְרַייט (שם מדעי: Bungarus) הוא סוג של נחשים ארסיים ממשפחת הפתניים, שתפוצתם בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה עד לאינדונזיה.
מאפיינים

נחשים אלה יכולים להגיע לאורך של 1–2 מטר כשהמין קרייט מפוספס מגיע לאורך 2.125 מטר. הם בעלי גוף צבוע בשחור או חום ולאורכו טבעות צהובות או לבנות. הם בעלי ראש ועיניים גדולות ובעלי לסתות היכולות להיפער לרווחה כאשר הם מכישים.
נחשים אלה חיים בשדות, ערבות ושטח מכוסה עשב, וכמו כן מצויים בג'ונגלים ואף בערים וכפרים מיושבים. הם פעילי לילה היוצאים לצוד טרף קטן כעכברים או לטאות. הם אוכלי נחשים ומסוגלים לטרוף גם פרטים מבני מינם. הם מכישים להגנתם רק כמוצא אחרון.
ארס הקרייט הוא קטלני ביותר ויכול להרוג אדם תוך 4–5 שעות אם לא יקבל טיפול. המין קרייט מצוי נחשב לאחד מ-4 הנחשים המסוכנים והקטלניים ביותר בדרום-מזרח אסיה.
מינים

Bungarus andamanensis
Bungarus bungaroides
קרייט מצוי (Bungarus caeruleus)
קרייט מלאי (Bungarus candidus)
Bungarus ceylonicus
קרייט מפוספס (Bungarus fasciatus)
קרייט אדום-ראש (Bungarus flaviceps)
Bungarus lividus
Bungarus magnimaculatus
קרייט רב-רצועות (Bungarus multicinctus)
Bungarus niger
Bungarus persicus
Bungarus sindanus
Bungarus slowinskii
ראו גם

רחב זנב - נחשי ים המכונים לעיתים "קרייט ימי"
קניון הפסגה

| --- | --- |

קניון הפסגה
 מידע כללי
 סוג:  מרכז קניות
 כתובת:  שדרות משה דיין
 מיקום:   ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 בעלים:  סלע קפיטל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2004
 תאריך פתיחה רשמי:  2004 
 מידות
 שטח:  כ-22,000 מ"ר
 קומות:  3 קומות
 קואורדינטות:  31°49′31″N 35°14′16″E﻿ / ﻿31.825145740366°N 35.237803371471°E﻿ / 31.825145740366; 35.237803371471
 www.pisgamall.co.il
  (למפת ירושלים מוגדלת) קניון הפסגה(למפת ירושלים רגילה) קניון הפסגה(למפת הרי ירושלים רגילה) קניון הפסגה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) קניון הפסגה
 
קניון לב הפסגה (הידוע גם כקניון הפסגה) הוא מרכז קניות הממוקם בפסגת זאב שבצפון ירושלים.
אודות הקניון

קניון הפסגה ממוקם בשדרות משה דיין פסגת זאב ירושלים מרכז, הקניון בבעלות חברת סלע קפיטל.
הקניון משתרע על שטח של 22,000 מ"ר, עם 3 קומות מסחר ועם כ-60 בתי עסק.
קניון הפסגה נבנה על ידי חברת הבנייה הירושלמית ב.יאיר, על שטח של 10 דונם ופתיחתו נערכה במאי 2004.