stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת דלאוור
המבנה > הנעה

מחשד לפעולות איבה צפויות עם יפן, הדורשות הפלגה מעבר לאוקיינוס השקט, טווח מבצעי ארוך היה נושא חוזר בכל תכנוני אוניות המערכה של ארצות הברית. כניסוי, אוניות אלו קיבלו תחנות כוח שונות. דלאוור קיבלה מנועי קיטור בוכנאיים תלת-דרגתיים, בעוד שבדקוטה הצפונית הותקנו טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של קרטיס. לשתי האוניות היו 14 דוודי Babcock & Wilcox, שתי מערכות ההנעה המקוריות סיפקו כ-25,000 כוחות סוס (18,642 קילוואט); ושתי האוניות היו מסוגלות להגיע ל-21 קשרים (39 קמ"ש). הארכיטקט הראשי של הצי, וושינגטון ל. קאפס, צפה שלדקוטה הצפונית יהיה קוטר סיבוב קטן ב-25 אחוזים מדלאוור במהירות של 16 קשרים ו-45 אחוז פחות במהירות 14 קשרים, בהתבסס על התוצאות שהתקבלו בבריכות ניסוי (tank tests) והביצועים המוכרים של טורבינות קיטור באותה תקופה. הערכה זו הוכחה כנכונה במהלך הניסוי של האוניות ב-1909. כמו כן, מכיוון שמיסבי המנוע של דלאוור היו מצוידים בסיכה מאולצת במקום במערכת המוזנת באמצעות כוח הכבידה, היא הצליחה להפליג במהירות מלאה במשך 24 שעות ללא כל צורך בתיקון מנוע. זה בדרך כלל לא היה מתקבל על הדעת, מכיוון שמנועי הדדיות היו ידועים בדרך כלל כרוטטים אם הם פועלים בעוצמה מלאה לאורך זמן. עם זאת, נטייה זו לאמינות עלתה בסימן שאלה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר אוניות מערכה עם מנועי הדדיות פעלו בצורה גרועה באוקיינוס השקט. עד 1917, טורבינות גיר חזקות ויעילות יותר הותקנו בדקוטה הצפונית כדי להחליף את טורבינות קרטיס שלה. אלה סיפקו 31,300 כוחות סוס (23,340 קילוואט) כוח סוס, כ-6,000 כוחות סוס (4,474 קילוואט) יותר מהמנועים המקוריים שלה.
המבנה > חימוש > תותחים ראשיים

האוניות מסדרת דלאוור היו חמושות בעשרה תותחי 12 אינץ'/45 קליבר Mark 5 בחמישה צריחי תותחים תאומים; זו הייתה תוספת של שני תותחים בהשוואה לאוניות מסדרת קרוליינה הדרומית. בתי התותחים היו מסוג Mark 7, והם אפשרו הנמכה עד -5 מעלות והגבהה ל-15 מעלות. לתותחים היה קצב אש של 2 עד 3 פגזים לדקה. הם ירו פגזים במשקל 870 פאונד (395 ק"ג), מסוג חודר שריון (AP) או נפיץ, אם כי הסוג הנפיץ היה מיושן ב-1915 והוצא מכלל שימוש. המטען ההודף היה 310 פאונד (141 ק"ג) בשקיות משי, וסיפק מהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (823 מטר לשנייה). התותחים היו צפויים לירות 175 פגזים לפני שתידרש החלפת הקנה. שתי האוניות נשאו 100 פגזים לכל תותח, או 1,000 פגזים בסך הכל. בהגבהה של 15 מעלות, התותחים יכלו לפגוע במטרות עד לטווח של 20,000 יארד (18,288 מטר) בערך.
שני צריחים הורכבו מקדימה בזוג ירי-על, בעוד שלושת האחרים הורכבו מאחורי המבנה הראשי, כולם על קו האמצע. מיקום צריחי התותחים האחוריים התגלה כבעייתי. קאפס הציב את צריח הירי האחורי, מספר 3, הקרוב ביותר לאמצע האונייה. מכיוון שהוא ייצג את המשקל הגדול ביותר שנושא מבנה הספינה בשל הברבט הגבוה שלו, מיקום זה יאפשר לה לתמוך בכמות הגדולה ביותר של נפח תת-מימי זמין. שני הצריחים האחוריים האחרים, מספרים 4 ו-5, הוצבו באותה רמה וגב אל גב. הסדר זה הזיק בשני אופנים. ראשית, מספר 3 לא יכול היה לירות אחורה כאשר מספר 4 מופנה קדימה, מה שהשאיר רק את שני תותחי ה-12 אינץ' של מספר 5 לעשות זאת. שנית, מכיוון שחדר המכונות היה ממוקם בין מספרים 3 ל-4, קווי קיטור עברו מחדרי הדוודים באמצע האונייה מסביב למחסן התחמושת לצריח מספר 3 לחדר המכונות. לקווים אלה, כך התברר מאוחר יותר, היה פוטנציאל לחמם את המטען ההודף במחסן התחמושת ולפגוע בבליסטיות שלה. פגם עיצובי זה היה נפוץ גם במספר דרדנוטים בריטיות, אך נחשב לבלתי נמנע על ידי מעצבי הצי על רקע מבני.
אתגר נוסף עם החימוש העיקרי היה שמשקלו, 437 טון ארוך (444 טון) לכל צריח, שהיה צריך להתפזר על חלק גדול מהגוף, הוביל ללחץ מוגבר על המבנה. ככל שהמשקל של התותחים הכבדים קרוב יותר לקצוות, כך גדלים הלחץ והסיכון לכשל מבני עקב עייפות מתכת. מהירות גבוהה דרשה קצוות עדינים, שלא היו צפים במיוחד, וכמות השטח הדרושה באמצע האונייה למכונות מנעה את הזזת הצריחים הראשיים פנימה. חוסר הצורך לדאוג למגבלת תזוזה איפשר לקאפס את האפשרות להעמיק את גוף האונייה, מה שעזר במידה מסוימת. הוא הוסיף סיפון תצפית כדי לאפשר שמירה טובה יותר על הים וכדי לפנות מקום למגורי הקצינים והחזיר את מלוא גובה הגוף מאחור. הבעיה עצמה, לעומת זאת, נותרה בעינה.
המבנה > חימוש > תותחים משניים

מכללת המלחמה של הצי בכנס הקיץ שלה בניופורט בשנת 1905 חשבה כי תותחי 3 אינץ' (76 מילימטרים) המותאמים לסדרת קרוליינה הדרומית קלים מדי להגנה יעילה נגד סירות טורפדו. ועדה בנושא זה שהוקמה במהלך הכנס הציעה כי תותח עם מהירות גבוהה ומסלול שטוח יעבוד בצורה הטובה ביותר - כזה חזק מספיק כדי לרסק כלי תוקף אך קל מספיק לטיפול קל וירי מהיר. למטרה זו, הוועדה מצאה כי תותחי 5 אינץ' נראים המתאימים ביותר. במהלך התכנון של דלאוור, C&R חשבה על תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים) אך חששות שהושמעו על ידי מכללת המלחמה של הצי לגבי היעדר הגנת רסיסים כבדים עבור תותחים אלו וספיגת עשן הובילו להתאמה של תותחי 5 אינץ'/50 קליבר כדי לאזן את העלייה במשקל השריון.
אוניות הסדרה הרכיבו 14 תותחי 5 אינץ'/50 קליבר Mark 6, שניים קדמיים על הסיפון הראשי, 10 תותחים בצד ושניים מאחור על הצריח מס' 5 של קורות הסיפון הראשי. היה להם קצב אש של 6 עד 8 פגזים לדקה. הם ירו שלושה סוגי פגזים: פגז AP "קל" במשקל 50 פאונד (23 ק"ג) ופגז AP "כבד" במשקל 60 פאונד (27 ק"ג). הסוג השלישי היה הפגז Common Mark 15, שגם הוא שקל 50 פאונד. פגזי ה-50 פאונד נורו במהירות לוע של 3,000 רגל/שנייה (914 מטר לשנייה), בעוד שהפגזים הגדולים יותר, פגזי 60 פאונד נורו בקצב איטי מעט יותר 2,700 רגל/שנייה (823 מטר לשנייה). התותחים הוצבו על תושבות הכן של Mark 9 וגם על Mark 12; גרסת Mark 9 הגבילה את ההגבהה ל-15 מעלות, בעוד ש-Mark 12 אפשר הגבהה עד 25 מעלות. תותחי ה-5 אינץ'/50 קליבר הצליחו לחדור בצורה היעילה ביותר בטווח של 5,000 יארד (4,572 מטר), מה שהיה הגורם המכריע בהחלטה לצייד בהם את סדרת דלאוור. תותחי ה-5 אינץ' סופקו עם סך של 240 פגזים לקנה.
בעוד שהתותחים הללו נחשבו לשיפור על ידי הצי על אלו של סדרת קרוליינה הדרומית, המיקום שלהם נותר בעייתי שכן אפילו במים שקטים, הם היו רטובים ביותר ולכן קשים לאייש. התותחים הקדמיים הועברו למבנה העילי לאחר ניסויים ימיים. החימוש המשני המותקן על הקזמטים היה סיפון אחד מתחת לסיפון הראשי וסיפק את רוב התלונות של מעבר מים מהעמדות הקדמיות ושבירת זרימת גל החרטום שהעניקה גרר נוסף לתכנון.
המבנה > חימוש > תותחים נגד מטוסים

כמו בסדרת קרוליינה הדרומית, אוניות אלו צוידו בשני תותחי נ"מ 3 אינץ'/50 קליבר (AA) בתושבות Mark 11 ב-1917. תושבת Mark 11 הייתה תושבת הנ"מ הראשונה בקוטר 3 אינץ' שהונפקה על ידי הצי האמריקני. היה להם גובה של 66.25 אינץ' (168 ס"מ) לעומת גובה של 45 אינץ' (114 ס"מ) עבור תושבות הכן המשמשות כנגד אוניות שטח. זה איפשר להם טווח גובה בין -10 ל-85 מעלות. הטווח המרבי היה 14,600 יארד (13,350 מטר) ב-43 מעלות ותקרה מקסימלית 30,400 רגל (9,266 מטר) ב-85 מעלות.
המבנה > חימוש > צינורות טורפדו

אוניות הסדרה נשאו שני צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים) מתחת לקו המים. הטורפדו של Bliss-Leavitt בקוטר 21 אינץ' Mark 3 דגם 1 שתוכנן עבור הצינורות הללו היה באורך כולל של 196 אינץ' (5.0 מטר), משקל של 2,059 פאונד (934 ק"ג) וכלל ראש נפץ במשקל של 210 פאונד (95 ק"ג) של TNT לטווח של 9,000 יארד (8,230 מטר) במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש).
המבנה > שריון

עובי חגורת השריון נע בין 9 – 11 אינץ' (229 – 279 מ"מ) באזורים החשובים יותר של האונייה. הקזמטים של התותחים שהותקנו בגוף האונייה היו בין 8 – 10 אינץ' (203 – 254 מ"מ) של לוח שריון. הברבטות ששכנו את צריחי התותחים הראשיים היו משוריינות בין 4 – 10 אינץ' (102 – 254 מ"מ) של שריון; החלקים הצדדיים הפגיעים יותר לירי פגזים היו עבים יותר, בעוד שהחלקים הקדמיים והאחוריים של הברבטות, שהיו פחות סיכויים להיפגע, קיבלו שריון דק יותר כדי לחסוך במשקל. צריחי התותחים עצמם היו משוריינים בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) של שריון. מגדל הניווט היה בעובי 11.5 אינץ' (292 מ"מ). כמו בעיצובים של כל הדרדנוטים המוקדמים, שריון הסיפון היה דק מאוד בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ) ברוב האזורים ו-2 אינץ' (51 מ"מ) מעל חללי המכונות ומחסני התחמושת. אוניות אלו היו צפויות לבצע את רוב הירי שלהן בטווחים של פחות מ-10,000 יארד (9,144 מטר). במרחקים כאלה, תקיפות סיפון יהיו אירוע נדיר.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | מס' בנייה | המספנה | הונחה | הושקה | נכנסה לשירות | הושבתה | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דלאוור | BB-28 | ניופורט ניוז בניית ספינות, ניופורט ניוז | 11 בנובמבר 1907 | 6 בפברואר 1909 | 4 באפריל 1910 | 10 בנובמבר 1923 | נגרטה בבוסטון, 1924 |
| דקוטה הצפונית | BB-29 | מספנת נהר פור, קווינסי | 16 בדצמבר 1907 | 10 בנובמבר 1908 | 11 באפריל 1910 | 22 בנובמבר 1923 | נגרטה בבולטימור, 1931 |
היסטוריית שירות > דלאוור (BB-28)

במהלך הניסויים, דלאוור הופעלה במלוא המהירות במשך 24 שעות ברציפות כדי להוכיח שהמכונות שלה מסוגלות להתמודד עם הלחץ. היא הייתה אוניית המערכה האמריקאית הראשונה שהשיגה את ההישג. בשלהי שנת 1910 הפליגה דלאוור לאירופה, ולאחר מכן יצאה לטיול באמריקה הדרומית בתחילת 1911. היא ערכה שני מסעות נוספים לאירופה ב-1912 וב-1913, לפני שחזרה לצי האטלנטי האמריקני לאימונים שנערכו במערב האוקיינוס האטלנטי ובאיים הקריביים. דלאוור השתתפה בקרב השני על וראקרוס באפריל-מאי 1914.
כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה באפריל 1917, על דלאוור הוטל תחילה אימוני מוכנות מול החוף המזרחי. בסוף השנה, היא נפרסה לאירופה כחלק מפלגת אוניות המערכה התשיעית של הצי האמריקני, בפיקודו של אדמירל משנה יו רודמן. הכוח הגיע ב-7 בדצמבר והוצב בשייטת אוניות המערכה ה-6 של הצי הגדול. ביולי 1918, דלאוור הוצאה משירות מעבר לים והוחזרה לארצות הברית.
בשנת 1920, הצי האמריקני אימץ מספרי גוף עבור ספינותיו; לדלאוור הוקצה מספר גוף BB-28. דלאוור ביצעה רק שתי הפלגות נוספות, שתיהן עבור צוערים, תחת מספר הזיהוי החדש שלה: אחת ב-1922 והשנייה בתחילת 1923. דלאוור הפליגה לאירופה בסיור השני, ועצרה במספר נמלים, כולל גיברלטר. היא חזרה לארצות הברית באוגוסט של אותה שנה, ואז הצוות שלה הוקצה מחדש לאוניית המערכה החדשה יותר קולורדו. לאחר מכן היא נלקחה למספנת הצי בבוסטון, שם הוסר החימוש שלה. האונייה הוצאה משימוש בנובמבר 1923 ונמכרה לגורטי ספינות בפברואר 1924.
היסטוריית שירות > דקוטה הצפונית (BB-29)

עם תחילת העבודה, האונייה הוקצתה לצי האטלנטי, לצד אחותה דלאוור. ההפלגה הראשונה שלה לחו"ל הגיעה בנובמבר 1910, כאשר היא עברה את האוקיינוס האטלנטי כדי לבקר בצרפת ובבריטניה. דקוטה הצפונית גם השתתפה בפלישה לוראקרוס ב-1914. בניגוד לאחותה, דקוטה הצפונית נשארה מול החוף האמריקני למשך מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. יו רודמן, מפקד כוח המשלוח האמריקני, ביקש במיוחד שדקוטה הצפונית תישמר בחופי המדינה; הוא חש שמנועי הטורבינה שלה לא אמינים מכדי שהאונייה תיפרס לאזור מלחמה. בשנת 1917 הוחלפו המנועים שלה בטורבינות גיר חדשות והותקן ציוד חדש לשליטה באש.
משנת 1917 הועסקה כספינת הדרכה לתותחנים ומהנדסים. לאחר המלחמה, דקוטה הצפונית ערכה סיור שני לאירופה, בעיקר לנמלים בים התיכון. במהלך הביקור, הוטל על האונייה להחזיר את שרידיו של השגריר האיטלקי, Vincenzo Macchi di Cellere, שמת ב-20 באוקטובר 1919 בוושינגטון הבירה. האונייה השתתפה בהדגמת ההפצצה מהאוויר מול כף וירג'יניה ב-1921. בשנת 1923, מסע שלישי לאירופה, הפעם כאשר על סיפונה צוערים מהאקדמיה הימית. הספינה עצרה בספרד, סקוטלנד וסקנדינביה.
כמו אחותה, היא נדחקה לכוחות הימיים העודפים שהיו צריכים להתפרק במסגרת הסכם הצי של וושינגטון. בנובמבר 1923, דקוטה הצפונית הושבתה; היא הסירה את חימושה ב-1924, ולאחר מכן הוסבה לספינת מטרה. היא סומנה מחדש כ"לא מסווגת", ושימשה כמטרה עד 1931, אז פורקה.
שלושת צריחי תותחי 12 אינץ' האחוריים על דלאוור
תותח 5 אינץ'/50 קליבר על דקוטה הצפונית
דלאוור בשנת 1920
דקוטה הצפונית במעבר תעלת פנמה
אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת מיסיסיפי
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת דלאוור
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  William Cramp & Sons 
 תחילת הבנייה:  1906
 הושקה:  1908
 תקופת הפעילות:  1910–1922 (כ־12 שנים)
 אחריתה:  נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 16,257 טון, מקסימלי: 17,900 טון
 אורך:  138 מטר
 רוחב:  24 מטר
 שוקע:  7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18.5 קשרים
 גודל הצוות:  869 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  12,871 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 16,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 גלי הנע
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 8–12 אינץ' (203–305 מ"מ)   ברבטות: 8–10 אינץ' (203–254 מ"מ)   צריחים: 12 אינץ' (305 מ"מ)   מגדל הניווט: 12 אינץ' (305 מ"מ)   שריון הסיפון: 1–2.5 אינץ' (25–64 מ"מ)
 חימוש:  8 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   22 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.85 אינץ')   8 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
שתי אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית, המכונה גם סדרת מישיגן, נבנו עבור הצי של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. הן נקראו על שם קרוליינה הדרומית ומישיגן, והיו הדרדנוטים האמריקאיות הראשונות - ספינות מלחמה עוצמתיות שיכולותיהן עלו בהרבה על אלו של אוניות המערכה הפרה-דרדנוטים בעולם.
בתחילת המאה ה-20, התיאוריה הרווחת של הלחימה הימית הייתה כי קרבות ימשיכו להתנהל מטווח קרוב יחסית באמצעות תותחים קטנים ומהירים רבים. כיוון שכך, כל אחת מאוניות המערכה מסדרת קונטיקט של ארצות הברית נשאה כלי נשק בגודל בינוני רבים לצד ארבעה תותחים גדולים. פרדיגמה זו עתידה להתערער במהרה, שכן תאורטיקנים של הצי האמריקאי הציעו שאונייה שתרכיב סוללה הומוגנית של תותחים גדולים תהיה יעילה יותר בקרב.
כאשר הרעיונות הללו החלו לקבל הסכמה רחבה יותר, הקונגרס האמריקני אישר לצי לבנות שתי אוניות קטנות בהדחק של 16,000 טונות. תפוסה זו הייתה בערך באותו גודל כמו סדרת קונטיקט ולפחות 2,000 טונות קטנה יותר מאוניות מקבילות בציים זרים. פתרון נמצא בתכנון שאפתני שערך אדמירל משנה וושינגטון ל. קאפס, ראש משרד הבנייה והתחזוקה של הצי; היא החליפה מהירות בחימוש כבד ושריון עבה יחסית, שניהם היו מועדפים על ידי תאורטיקנים ימיים של אותה תקופה.
עם החימוש החימוש העיקרי שלהם, העיתונות דיווחה על קרוליינה הדרומית ומישיגן, יחד עם אה"מ דרדנוט הבריטית, כמבשרות עידן חדש בעיצוב ספינות מלחמה. עם זאת, עד מהרה נבנו סופר-דרדנוטים גדולות וחזקות יותר. המהירות הנמוכה של הסדרה שהייתה כ-18.5 קשרים (34.3 קמ"ש), בהשוואה ל-21 קשרים (39 קמ"ש) תקן של אוניות מערכה אמריקאיות מאוחרות יותר, העביר אותן לשירות עם אוניות מערכה ישנות ומיושנות במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר סיום הסכסוך וחתימת הסכם הצי של וושינגטון, שתי האוניות בוטלו ונגרטו.
מאפיינים

בתפוסה מתוכננת של 16,000 טון, הדרדנוטים מסדרת קרוליינה הדרומית היו באותו גודל כמו קודמותיהם הפרה-דרדנוטים מסדרת קונטיקט. בשירות, הן יכלו להיות קלות יותר: לואיזיאנה הייתה בעלת הדחק של 15,272 טונות ארוכות (15,517 טונות) בתפוסה סטנדרטית, בעוד מישיגן הייתה רק 14,891 טונות ארוכות (15,130 טונות) לפי אותה מדידה. גודל גוף האונייה גם היה דומה גם לסדרת קונטיקט, עם אורך כולל של 452 רגל 9 אינץ' (138.00 מטר), 450 רגל (137.16 מטר) בין הניצבים, ואותו אורך בקו המים. רוחב הסדרה היה 80 רגל 2.5 אינץ' (24.448 מטר), השוקע היה 24 רגל 6 אינץ' (7.47 מטר), והגובה המטאצנטרי היה 6.9 רגל (2.1 מטר) בתפוסה סטנדרטית, ו-6.3 רגל (1.9 מטר) כאשר במעמס מלא. הן תוכננו לשאת כ-869 אנשי צוות.
לאוניות הסדרה הייתה מערכת הנעה המורכבת משני מנועי קיטור אנכיים תלת דרגתיים שהניעו שני מדחפים בעלי 3 להבים. אלה הופעלו בתורם על ידי שנים-עשר דוודי צינור מים המופעלים על ידי פחם Babcock & Wilcox הממוקמים בשלושה תאים אטומים למים. יחד, הם שקלו 1,555 טונות ארוכות (1,580 טונות), אשר היה מעט מעל מגבלת החוזה שצוינה. מנועים תלת דרגתיים מסורתיים הותקנו במקום טורבינות הקיטור ששימשו בדרדנוט הבריטית. קיבולת הפחם בפועל של האוניות הייתה 2,374 טונות ארוכות (2,412 טונות) במעמס מלא, מעט יותר מהמקסימום המתוכנן של 2,200 טונות ארוכות (2,200 טונות), המאפשר טווח שיוט של 6,950 מיילים ימיים (12,870 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). בעוד ששתי האוניות עלו על 20 קשרים (37 קמ"ש) בתנאי ניסוי אידיאלים, הצי ציפה שהמהירות המרבית הרגילה תהיה סביב 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש).
אוניות הסדרה היו חמושות בסוללה ראשית של שמונה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5 בארבעה צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, שהוצבו בשני זוגות ירי-על מקדימה ומאחורה, עם 100 פגזים לכל תותח. הסוללה המשנית כללה 22 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן הגוף. כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה זוג של צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב מתחת לקו המים, אחד בכל צד של האונייה.
השריון בסדרת קרוליינה הדרומית תואר על ידי הסופר הימי זיגפריד ברייר כ"מתקדם להפליא", למרות חוסרים בהגנה אופקית ותת-ימית. חגורת השריון הראשית של האוניות הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) מעל מחסני התחמושת, 10 אינץ' (254 מ"מ) מעל חללי המכונות, ו-8 אינץ' (203 מ"מ) במקום אחר. הסיפון המשוריין היה בעובי 1.5–2.5 אינץ' (38–64 מ"מ). לצריחי התותחים היו חזיתות בעובי 12 אינץ', בעוד שהברבטות התומכות היו בעלי חיפוי שריון בעובי 10 אינץ'. שריון בעובי 10 אינץ' הגן גם על תותחי הקזמטים. למגדל הניווט היו דפנות בעובי 12 אינץ'. המשקל הכולל של השריון הסתכם ב-31.4% מהתפוסה המתוכננת, מעט יותר משלושת סדרות אוניות המערכה הבאות.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | מס' בנייה | המספנה | הונחה | הושקה | כניסתה לשירות | גוֹרָל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קרוליינה הדרומית | BB-26 | ויליאם קראמפ ובניו | 18 בדצמבר 1906 | 11 ביולי 1908 | 1 במרץ 1910 | נגרטו כתוצאה מהסכם הצי של וושינגטון, 1924 |
| מישיגן | BB-27 | תאגיד בניית ספינות של ניו יורק | 17 בדצמבר 1906 | 26 במאי 1908 | 4 בינואר 1910 | נגרטו כתוצאה מהסכם הצי של וושינגטון, 1924 |
בנייה וניסויים

החוזים לסדרת קרוליינה הדרומית הוענקו ב-20 וב-21 ביולי, בהתאמה. ללא שריון או חימוש, קרוליינה הדרומית תעלה 3,540,000 דולר, בעוד מישיגן תגיע ל-3,585,000 דולר. עם שריון וחימוש, האוניות עולות כ-7,000,000 דולר כל אחת.
השדרית של מישיגן הונחה ב-17 בדצמבר 1906, יום אחד לפני קרוליינה הדרומית. לאחר תקופות הבנייה הראשוניות, הושקו האוניות ב-26 במאי וב-11 ביולי 1908 (בהתאמה). מישיגן הייתה שלמה מעט יותר מחצי כשהושקה, והאונייה הוטבלה על ידי קרול ניוברי, בתו של עוזר מזכיר הצי טרומן הנדי ניוברי. ספינת המלחמה הוגדרה כעידן, והמחזה משך אליו אנשים בולטים רבים, כולל המושל והסגן-מושל של מישיגן, מושל ניו ג'רזי, ראש עיריית דטרויט ומזכיר הפנים, יחד עם אדמירלים רבים ובנאים. כמו האונייה האחות שלה, קרוליינה הדרומית הושלמה קצת יותר ממחצית הדרך כשהושקה. הטקס הנלווה התקיים קצת אחרי הצהריים והשתתפו בו תושבים בולטים רבים של מדינת קרוליינה הדרומית, כולל המושל מרטין פרדריק אנסל. בתו פרדריקה הטבילה את האונייה.
לאחר שלב האבזור שלהן, עברו שתי האוניות ניסויים ימיים כדי לוודא שהן עומדות במפרט החוזה שלהן. הניסיון הראשון להעמיד את מישיגן לניסוי נערך בשטחי הניסויים המסורתיים של הצי ליד רוקלנד, מיין, החל ב-9 ביוני 1909. למרות שהאונייה השלימה את ריצת הבדיקה שלה, בדיקות אחרות הופסקו כשהיא עלתה על שרטון חול. למרות שמישיגן נשלפה ללא תקלות, הצי גילה עד מהרה ששני המדחפים דורשים תיקון, מה שדחה את השלמת הניסויים עד 20–24 ביוני. אוניית המערכה נכנסה לשירות מספר חודשים לאחר מכן ב-4 בינואר 1910 - מה שהפך את ארצות הברית למדינה השלישית שהחזיקה בדרדנוט, לאחר בריטניה וגרמניה, אבל ממש לפני סדרת מינאס ז'ראיס של ברזיל - ושייט הטלטלה שלה נמשך עד 7 ביוני.
הניסויים של קרוליינה הדרומית נערכו מחוץ לכף דלאוור החל ב-24 באוגוסט 1909, וריצות הסטנדרטיזציה שלה היו מעט מהירות יותר של מישיגן. לאחר שינויים אחרונים בוויליאם קראמפ, קרוליינה הדרומית נכנסה לשירות ב-1 במרץ 1910 ויצאה לשייט טלטלה שישה ימים לאחר מכן.
אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג
תכנון

העיצוב למה שעתיד להפוך לסדרת ברנדנבורג הוכן על ידי הבנאי הראשי אלפרד דיטריך; הוא השתמש במקור ב"אולדנבורג" כנקודת מוצא. בתזכיר הראשון שלו על הפרויקט, הוא ציין כי יהיה צורך להגדיל את העיצוב של אולדנבורג כדי לספק מקום למכונות הנעה חזקות יותר ואחסון פחם מוגבר, והשריון יהיה חייב להתחזק, בין היתר. ההדחק נקבע במקור על 8,500 טון. במזכר שלאחר מכן מיום 8 באוגוסט 1888 העלה דיטריך את האפשרות להגדיל את קליבר הסוללה הראשית מתותחי 24 ס"מ (9.4 אינץ') עד לתותחי 26 ס"מ (10 אינץ'). דיטריך נפגש עם מונטס ב-15 באוגוסט, שביקש שהאונייה החדשה תהיה חמושה בארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ'), מאחר שתותחי ה-26 ס"מ נתפסו כקטנים מכדי לירות ביעילות על האוניות הרוסיות האחרונות שנבנו באותה העת. גרסה זו הוגשה יומיים לאחר מכן לוילהלם השני, שאישר אותה.
דיטריך בחן בתחילה את אוניות המערכה הרוסיות האחרונות שנבנו - סדרות יקטרינה השנייה והאימפרטור אלכסנדר השני - שסידרו את הסוללה הראשית שלהן כדי להדגיש את אש הקצה. הוא בחן בקצרה את האפשרות להרכיב שני צריחי תותחים מקדימה, בדומה לתכנון של יקטרינה השנייה, אבל נרוחב הדרוש כדי להכיל תותחים בקוטר זה יחד עם שריון גוף האונייה היה הופך את האונייה לגדולה מכדי לעגון ברוב המבדוקים הגרמניים היבשים. הוכנו גם גרסאות עם ארבעה עד שישה צריחים עם תותח יחיד, כמו גם גרסה עם שני צריחים דו-קניים ושני צריחים עם תותח אחד. בשלב זה, גבול ההדחק הועלה ל-10,000 טון, אם כי משרד הצי הסכים לאפשר עלייה ל-11,400 טון, שכן זו הייתה התפוסה המקסימלית שניתן היה להכיל על ידי תשתית קיימת.
בעוד דיטריך המשיך לעבוד על התוכניות, הוא בחן תוכניות של מדינות זרות מאותה התקופה, כולל האוניות מחופות השריון הצרפתיות מסדרת "אמירל בודין", שנשאו שלושה תותחי סוללה ראשיים בברבטות בודדות, כולם על קו האמצע. הוא הציע חימוש של שישה תותחים כבדים בשלושה צריחים עם שני תותחים באותו סידור. למרות שזה יפחית את יכולת אש הקצה, משרד הצי קבע שמטח הדופן הכבד יותר גובר על ההפחתה בקשתות הירי לפנים או לאחור. האוניות היו אמורות לשאת סוללה אחידה של שישה תותחי 28 ס"מ MRK L/35, אך במהלך הבנייה הפכה זמינה גרסת 40 קליברים הארוכה יותר, גרסת MRK L/40. הצריחים הקדמיים והאחוריים קיבלו את התותחים הארוכים יותר, אך לצריח המרכזי לא היה מספיק מקום להתאים אותם בגלל סמיכות המבנה האחורי, ולכן התותחים הקצרים יותר נשמרו.
אוניות הסדרה היו האוניות הראשיות הראשונות עם יכולת הפלגה באוקיינוס שנבנו עבור הצי הגרמני מזה כמעט עשרים שנה. בנייתן עוררה דאגה משמעותית ברוסיה, שהייתה יריב ימי אפשרי בים הבלטי; הרוסים החליטו לחזק את הצי הבלטי שלהם עם עד עשר אוניות מערכה חדשות, אם כי המימון התברר כלא מספיק והתוכנית צומצמה באופן משמעותי. הסדרה הייתה קטנה משמעותית ופחות חזקה מסדרת רויאל סובריין הבריטית המקבילה אליה, אך שווה בערך לסדרת אוניות המערכה הצרפתיות שהתחילו עם שארל מרטל ועם נבארין הרוסית (האוניות הצרפתיות היו מהירות יותר אך הרבה פחות חמושות בכבדות והאונייה הרוסית איטית יותר אבל חמושה בתותחים ראשיים כבדים יותר). למרות שהן היו אוניות המערכה המודרניות הראשונות שנבנו בגרמניה, שהקדימו את צי הים הפתוח מתקופת טירפיץ, ההרשאה לאוניות הגיעה כחלק מתוכנית בנייה ששיקפה את הבלבול האסטרטגי והטקטי של שנות ה-80 של המאה ה-19 שנגרם על ידי תיאוריות כמו Jeune École ("האסכולה הצעירה").
תכנון > מאפיינים כלליים

אוניות הסדרה היו באורך 108 מטר (354 רגל 4 אינץ') בין הניצבים, אורך 113.9 מטר (373 רגל 8 אינץ') בקו המים, ואורך כולל של 115.7 מטר (379 רגל 7 אינץ'). היה להן רוחב של 19.5 מטר (64 רגל) שהוגדל ל-19.74 מטר (64 רגל 9 אינץ') עם תוספת של רשתות טורפדו, והיה להן שוקע של 7.6 מטר (24 רגל 11 אינץ') מקדימה ו-7.9 מטר (25 רגל 11 אינץ') מאחורה. הדחק האוניות היה 10,013 טון (9,855 טון ארוך) בתפוסה הסטנדרטית, ועד 10,670 טון (10,500 טון ארוך) במעמס מלא. כפי שהיה התקן של ספינות מלחמה גרמניות של התקופה, גוף אוניות הסדרה נבנה ממסגרות פלדה רוחביות ואורכיות, שעליהן היו מרותקות לוחות הצד מפלדה. לכלי השיט היו שלושה עשר תאים אטומים למים ותחתית כפולה שנמשכה לאורך 48% מגוף האונייה. הגופים היו צרים יותר מעל הסיפון הראשי מאשר בקו המים, וכפי שהיה מקובל עבור ספינות מלחמה של התקופה, חרטום איל. לאוניות היה סיפון חזית מוגבה שנמשך אל הארובה האחורית, ולאחר מכן הצטמצם למפלס הסיפון הראשי.
הצי הגרמני ראה באוניות סירות ים מצוינות ולאוניות הסדרה הייתה תנועה קלה. הם גם נענו לפקודות מהגשר והיה להם מעגל סיבוב מתון. למרות מאפייני הטיפול החיוביים בדרך כלל, האוניות היו "רטובות" במהירויות גבוהות למרות סיפון החזית וסבלו מהתנדנדות חמורה. האוניות איבדו עד 30% מהמהירות שלהן בהגה קשה. גובהם המטאצנטרי היה 1.05 מטר (3 רגל 5 אינץ'), ומומנט היציבות המרבי שלהם היה 31.5 מעלות.
צוות האוניות מנה 38 קצינים ו-530 מלחים, אם כי בזמן ששירתו כאוניית הדגל של השייטת, הצוות הסטנדרטי תוגבר ב-9 קצינים ו-54 מלחים נוספים. לאחר החידוש שלהן, הצוות הסטנדרטי שלהן כלל 30 קצינים ו-561 מלחים, עם 9 קצינים ו-48 מלחים נוספים כאוניות דגל. הם נשאו מספר סירות קטנות, כולל זוג סירות כלונסאות, שתי סירות מנוע, פיננס אחת, שני קאטרים, שתי מפרשיות ושתי סירות.
תכנון > הנעה

מערכת ההנעה של האוניות כללה שני מנועי 3 צילינדרים תלת דרגתיים עם קיטור שסופק על ידי 12 דוודים סקוטים רוחביים של מארין. לכל המנועים היו חדרי מנועים משלהם והם הניעו שני מדחפים בעלי 3 להבים בקוטר 5 מטר (16 רגל). הדוודים פוצלו גם לשני חדרי דוודים והם הועברו לזוג ארובות. חשמל סופק על ידי שלושה גנרטורים. הציוד היה שונה מאונייה לאונייה; תפוקת הכוח נעה בין 72.6 ל-96.5 קילוואט ב-67 וולט. לכל אחת מהאוניות היה הגה יחיד.
המנועים דורגו ב-10,000 כוחות סוס והעניקו מהירות מרבית של 16.5 קשרים (30.6 קמ"ש). אם כי במהלך השירות האוניות השתנו הן בהספק והן במהירות. קורפירסט פרידריך וילהלם, האונייה בעלת ההספק הנמוך ביותר, 9,686 כוחות, בכל זאת הגיעה למהירות של 16.9 קשרים (31.3 קמ"ש), אותה מהירות כמו ורת, האונייה עם תפוקת ההספק הגבוהה ביותר, 10,228 כוחות סוס. ברנדנבורג הייתה האונייה האיטית ביותר בסדרה, ולא הגיעה למהירות המיועדת של 16.3 קשרים (30.2 קמ"ש). אחסון הפחם הסתכם ב-650 טון (640 טון ארוך) בתנאים של ימי שלום, אך ניתן היה להשתמש בחללי גוף נוספים כדי להגדיל את הקיבולת ל-1,050 טון (1,030 טון ארוך) בזמן מלחמה. לאוניות היה טווח שיוט של 4,500 מיילים ימיי (8,300 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).