stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבי נשר

| --- | --- |

נשר, 2015
 לידה:  13 בדצמבר 1952 (בן 72) רמת גן, ישראל 
 סוגה מועדפת:  דרמה קומית   סרט התבגרות
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1973
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה 
 פרסים והוקרה:  אות הוקרה מפסטיבל הקולנוע ירושלים (2007); פרס הוקרה מטעם פסטיבל חיפה (2009);  פרס מפעל חיים לאומנות הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט (2018)
 פרופיל ב-IMDb
 
נשר, 2009
אבי נשר (נולד ב-13 בדצמבר 1952) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע ישראלי. ביים והפיק למעלה מעשרים סרטים. הוא מוכר בעיקר בזכות הסרטים הישראלים שלו, ביניהם: "הלהקה", "דיזנגוף 99", "סוף העולם שמאלה", "פעם הייתי" ו"תמונת הניצחון". לנשר גם קריירה בין-לאומית, והוא יצר בעברו מספר סרטים בארצות הברית. נשר וסרטיו זכו בפרסים ובתעודות הוקרה, בהם, זכה נשר בפרס לנדאו לאומנויות הבמה (2010), בפרס מפעל חיים לאומנות הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט (2018), אות "גיבור תרבות" (2021), ובשנת 2019 נבחר נשר להשיא משואה בטקס יום העצמאות. הוא יוצר הקולנוע הראשון שזכה להכרה זו.
ביוגרפיה

אבי נשר נולד בדצמבר 1952 וגדל ברמת גן להורים ניצולי שואה. אביו, אריה נשר (במקור: לאון רטר), היה פסיכולוג, ובין היתר, נבחר ללוות את נבחרת ישראל בכדורגל בעת השתתפותה במונדיאל 1970 במקסיקו.
בשנת 1965, בגיל 13, עבר להתגורר עם משפחתו בארצות הברית. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בגיל שש עשרה ואחר כך, למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, ובמקביל למד כמה קורסים לקולנוע.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1971 התנדב לסיירת מטכ"ל אך לאחר כשנה, עזב את מסלול הלוחם ביחידה. הוא יצא לקורס קצינים והיה לקצין מודיעין.
נשוי לצלמת והפסלת איריס נשר. ב-1996 נולדה בתם תום נשר, שחקנית, מבזקנית וכתבת תחקירים בחדשות 13 לשעבר ובמאית. ב-2001 נולד בנם ארי נשר. בספטמבר 2018 נהרג ארי לאחר שנפגע בתאונת פגע וברח בשדרות רוקח שבתל אביב בה היה מעורב הכדורגלן יצחק אספה. איבריו של ארי נתרמו להשתלה, והושתלו בחמישה אנשים.
פרסים והוקרה

פרס הבמאי, פסטיבל אבוריאז לסרטי מדע בדיוני ופנטזיה 1992
פרס הבמאי, פסטיבל טארומינה 2004
פרס רוח החופש, פסטיבל ירושלים 2005
פרס התסריט, פסטיבל ג'קסון הול 2007
פרס מפעל חיים, פסטיבל הקולנוע הישראלי 2007
אות הוקרה, פסטיבל הסרטים חיפה 2009
פרס מפעל חיים, פסטיבל קולנוע יהודי בוושינגטון 2010
פרס "מגן הכסף" בפסטיבל הסרטים שיקגו, 2010
אות הוקרה, פסטיבל הקולנוע ירושלים, 2010
פרס לנדאו לאמנות הבמה 2010, על בימוי "פעם הייתי"
פרס מפעל חיים לאומנות הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט 2018
פרס הבמאי ("סיפור אחר"), פורום מבקרי הקולנוע בישראל 2018
השיא משואה בטקס יום העצמאות 2019
אות הוקרה, פסטיבל הקולנוע היהודי ברומא, 2019
פרס התרומה לאמנות הקולנוע הבינלאומית בפסטיבל הסרטים במונטריי, מקסיקו, אוגוסט 2019
אות הוקרה, פסטיבל הקולנוע היהודי בלונדון, 2021
פרס אופיר למצוינות, האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, 2021
אות "גיבור תרבות ישראל", הבימה, 2021
פילמוגרפיה (כבמאי)

| שנה | סרט |
| --- | --- |
1974: המת על החי (קצר)
1975: מוזיקת לילה זעירה (קצר)
1978: הלהקה
1979: דיזנגוף 99
1980: הפחדנים
1982: She
1984: זעם ותהילה
1985: שוברים
1991: פצצת זמן
1993: דופלגאנגר
1995: Savage
1997: Mercenary
1998: חוקר המס
1999: Raw Nerve
2001: פולחן
2004: סוף העולם שמאלה
2005: אוריינטל
2007: הסודות
2010: פעם הייתי
2013: פלאות
2016: החטאים
2018: סיפור אחר
2021: תמונת הניצחון
2023: גן קופים
ראו גם

ערכים על סרטי אבי נשר
לקריאה נוספת

Shmulik Duvdevani, Avi Nesher’s Present-Past Trilogy, New Directions in Israeli Media: Film, Television, and Digital Content (2025)
הערות שוליים

↑  מאיה כהן, את מי מדליקי המשואות היו רוצים לראות לצידם?, באתר ישראל היום, 5 במאי 2019
↑  יעקב בר-און, ‏מהמונדיאל ועד המעצר על הברחת קוקאין: סיפורו של הכדורגלן שמוליק רוזנטל, באתר מעריב אונליין, 12 ביוני 2018
↑  אלון הדר, פעם לאהוב: ריאיון עם אבי נשר, באתר nrg‏, 17 ביולי 2010
↑  ליאור רוזנבאום, אבי נשר פותח את הלב, באתר הארץ, 24 ביוני 2010
↑  תום נשר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  ערן סויסה, תום נשר מצטרפת לחדשות 13, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2020-12-15
↑  ארי נשר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  רועי רובינשטיין ואיתי שיקמן, מת הנער שנדרס בפגע וברח בת"א: "ברגעיו האחרונים חגגו לו יום הולדת", באתר ynet, 27 בספטמבר 2018
↑  רויטל בלומנפלד‏, כמו מבצע צבאי: כך התנהל מרתון השתלות איבריו של ארי נשר, באתר וואלה, 30 בספטמבר 2018
↑  אמיר חצרוני ושמוליק דובדבני, על ההדוניזם התל אביבי בקולנוע של אבי נשר בפרק "5. עשרים ומשהו" הסרט הופק כנראה ב-1978 ויצא לאקרנים ב-1979
↑  מרב יודילוביץ', פסטיבל חיפה יעניק פרס הוקרה לאבי נשר, באתר ynet, 6 בספטמבר 2009
↑  נירית אנדרמן, עשור לחוק הקולנוע: מה הרווחנו ממנו?, באתר הארץ, 11 בינואר 2011
↑  אבנר שביט ושגיא בן נון‏, אבי נשר מסרב להשתתף בפרסי אופיר: "נמאס לי, המשחק מכור מראש", באתר וואלה, 1 באפריל 2018
↑  מיכל רוזן, ‏ואלו 16 מדליקות ומדליקי המשואות בטקס הממלכתי בהר הרצל, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 8 במאי 2019
↑  מוטי קמחי, הבימה מציג - אמנים וזמרים מצדיעים לאבי נשר, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 18 בדצמבר 2021
↑  יוני פרוים, מאחורי הקלעים: ריקי גל ובעלה מפזרים אהבה, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 19 בדצמבר 2021
↑  אבי נשר מתחיל לעבוד על סרט מלחמה חדש - וזה הכוכב שיופיע בו, באתר www.israelhayom.co.il
↑  אבי נשר: מילים להחלפה, באתר דוקאביב - דוקאביב 2024 - הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי בתל-אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298194905171  PLWABN: 9810684119105606  BnF: cb14124428r (data)  GND: 137952937  ISNI: 0000 0000 8675 2801  LCCN: n80060089  MusicBrainz: d72721b4-2270-4ddc-a6a4-0a9fd08bd9ed  NLK: KAC201003669  NTA: 314322833  RERO: 02-A012661445  VIAF: 125724448   WorldCat (עם VIAF): 125724448
אדוארד נורדן

אדוארד נורדן כסטודנט בברלין
אדוארד נוֹרדן (בגרמנית: Eduard Norden;‏ 21 בספטמבר 1868, אֶמדֶן, גרמניה – 13 ביולי 1941, ציריך, שווייץ) היה פילולוג קלאסי(אנ') והיסטוריון של הדת, יהודי גרמני שהמיר את דתו. נורדן היה מורו המשפיע של חוקר מדעי היהדות היהודי-גרמני ארתור שְׁפַּנְיֶיר.
קורות חיים

נולד במשפחה יהודית מתבוללת. אביו, קרל יוזף נורדן, היה רופא ידוע. מעט לפני סיום לימודיו המיר נורדן את דתו לפרוטסטנט. נורדן החל את לימודיו בבלשנות קלאסית באוניברסיטת ברלין בשנת 1890 אצל הרמן דִילס(אנ'), תאודור מוֹמזֶן, קרל רוברט(אנ') ואדוארד צֶלֶר(אנ'). לאחר שני סמסטרים עבר ללמוד באוניברסיטת בון, אצל הרמן אוזנר (אנ') ובמיוחד אצל הפילולוג של הלטינית פרנץ ביכלר(אנ'). הוא קיבל תואר דוקטור כבר בשנת 1891, ומיד התמנה לעוזרו של גאורג קאיבּל(אנ') מאוניברסיטת שטרסבורג. גם את ההביליטציה לקראת הפרופסורה השלים נורדן תוך שנה אחת. הקריירה שלו נסקה באופן בולט, ובשנת 1893 הוא מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת גרייפסוואלד(אנ'). מ-1898 כיהן כפרופסור באוניברסיטת ברסלאו, ובין השנים 1936-1906 חזר ללמד באלמה מאטר שלו, אוניברסיטת ברלין. לנוכח רדיפות הנאצים, בסוף ימיו עבר להתגורר בציריך.
גישות במחקר

נורדן חידש דרכי מחקר בתחום הסגנון. ספרו "הפרוזה האמנותית העתיקה" (Die antike Kunstprosa), שראה אור ב-1898, הפך לספר יסוד ללימוד תולדות הסגנון בספרויות הקלאסיות. כהיסטוריון של תולדות הדת, הקדיש במיוחד את זמנו לחקירת הסינקרטיזם הדתי בתקופה ההלניסטית ובתקופת הקיסרות.
מספריו

Die antike Kunstprosa ('הפרוזה האמנותית העתיקה'), לייפציג, 1898.
Einleitung in die Altertumswissenschaft ('מבוא ללימודים קלאסיים'), 3 כרכים, לייפציג, 1912–1927.
Agnostos Theos ('האי-ודאות של האל'), לייפציג, 1913.
Vergils Äneis ('האינאיס של ורגיליוס'), לייפציג, 1915.
Die germanische Urgeschichte in Tacitus Germania ('הפרהיסטוריה הגרמנית על פי "גרמאניה" לטקיטוס'), 1920.
Die Geburt des Kindes. Geschichte einer religiösen Idee ('הולדת הילד: תולדותיו של רעיון דתי'), 1924.
ארתור ויילי

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1889 רויאל טנברידג' וולס, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  27 ביוני 1966 (בגיל 76) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Arthur David Schloss 
 ענף מדעי:  לימודי אסיה, סינולוגיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייגייט 
 מקום לימודים:  בית הספר רוגבי  קינגס קולג' 
 מוסדות:  המוזיאון הבריטי (1913)  בית הספר ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון 
 פרסים והוקרה:  עמית אקדמיית ימי הביניים של אמריקה (1955)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  פרס סטניסלאס ז'וליין (1950)  עמית כבוד  מדליית הזהב של המלכה לשירה  פרס לזכר ג'יימס טיט בלק (1942) 
 בן או בת זוג:  אליסון ויילי (26 במאי 1966–27 ביוני 1966) 
 
ארתור ויילי (באנגלית: Arthur Waley‏; 19 באוגוסט 1889 – 27 ביוני 1966) היה חוקר מזרח אסיה, סינולוג, מתרגם ומשורר אנגלי ממוצא יהודי. נודע בעבור תרגומיו המופתיים  לשירה וספרות סינית ויפנית ולפילוסופיה סינית קלאסית, תרגומים שהשפיעו על הסינולוגיה המערבית ועל השירה האנגלית המודרנית. נחשב לאחד מגדולי הסינולוגים של המאה ה-20. בעל תואר כבוד של מסדר חבר העמים הבריטי.
חייו

ארתור ויילי נולד בטאנברידג' ווילס, קנט שבאנגליה בשם ארתור דייוויד שלוס, כבן לכלכלן דייוויד פרדריק שלוס. עקב רגשות אנטי-גרמניים שהתעוררו באנגליה בזמן מלחמת העולם הראשונה, הוא שינה את שם משפחתו לויילי, שם משפחת סבו מצד אמו, שהיה מלומד יהודי-אנגלי נודע. ב-1914. ויילי התחנך בבית הספר רוגבי והחל ללמוד בקינג'ס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1907, שם הוא למד לימודים קלאסיים וקיבל תואר ראשון ב-1910. כן למד בעצמו בקלות צרפתית, גרמנית, וספרדית.
ויילי קיבל עבודה כעוזר גנז של כתבי יד ותדפיסים במוזיאון הבריטי ב-1913. במהלך שהותו שם הוא למד בעצמו סינית ויפנית, באופן חלקי בשביל לסייע לקטלג את הציורים שבאוסף המוזיאון. הוא עזב את עבודתו במוזיאון ב-1929 על מנת להקדיש עצמו באופן מלא לתרגום ספרות, אולם המשיך להורות בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה שבאוניברסיטת לונדון. ב-1918 הוא פגש את בריל דה זואט, מבקרת מחול וסופרת; והם חיו יחדיו עד למותה ב-1962. ב-1966 נשא ארתור ויילי את אליסון רובינסון, בה הוא פגש לראשונה ב-1929. הם חיו בהייגייט בלונדון, היא נהפכה להיות דמות מוכרת בשנים לאחר מכן והאריכה ימים מעבר לגיל מאה.
ויילי חי ברובע בלומסברי שבלונדון ומדי פעם התרועע עם מספר חברים מקבוצת בלומסברי, אליהם הוא התוודע בתקופת לימודיו בקיימברידג'. הוא היה אחד מהראשונים שזיהו את רונאלד פירבאנק כסופר מוכשר, וביחד עם אוסברט סיטוול כתב את המבוא למהדורה הראשונה של אסופת הסיפורים של פירבאנק.
ויילי נבחר כעמית של כבוד בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' ב-1945 וקיבל את התואר "מפקד מסדר האימפריה הבריטית" (CBE) ב-1952, את מדליית המלכה לשירה ב-1953, ואת האות "CH" ‏ (Order of the Companions of Honour) ב-1956. הוא נפטר בלונדון ונטמן בבית הקברות המפורסם הייגייט (Highgate Cemetery).
מחקריו ועבודותיו

תרגומיו הרבים כוללים את A Hundred and Seventy Chinese Poems ‏ (1918), Japanese Poetry: The Uta  ‏ (1919), The No Plays of Japan ‏ (1921), The Tale of Genji ‏ (בעברית מעשה גנז'י, פורסם בשישה כרכים בשנים 1933-1921), The Pillow Book of Sei Shonagon ‏ (1928), Monkey ‏ (גרסה מקוצרת של המסע למערב 1942), The Poetry and Career of Li Po‏ (1959),ו-The Secret History of the Mongols and Other Pieces ‏ (1964). 
ויילי קיבל הפרס את James Tait Black Memorial Prize עבור תרגומו ל"קוף" (Monkey) ותרגומיו לחיבורים הקלאסיים Analects of Confucius ‏ (המאמרות) ו-The Way and its Power (Tao Te Ching), ‏ (ספר הדרך והסגולה), נחשבים עדיין כמעולים על ידי ברי סמכא. המשורר הגרמני זלהוארהוף (J. Slauerhoff) השתמש בשירים מתוך Hundred and Seventy Chinese Poems ומתרגומים נוספים על מנת לכתוב את עיבודו לשירה הסינית Yoeng Poe Tsjoeng שראה אור ב-1929.
תרגומיו של ויילי נחשבים כשירים בפני עצמם, והם נכללים באנתולוגיות רבות כמו Oxford Book of Modern Verse 1892-1935, Oxford Book of Twentieth Century English Verse, ו-Penguin poetry anthologies, תחת שמו של ויילי.
חרף העובדה שוויילי תרגם טקסטים קלאסיים רבים מסינית ויפנית לאנגלית, בכללם ספרי שירה רבים ומספר ספרי פילוסופיה, הוא מעולם לא נסע למזרח הרחוק. במבואו ל-The Secret History of the Mongols, הוא כתב שהוא לא שולט בשפות מזרחיות עתיקות רבות, אלא יודע רק סינית ויפנית טוב למדי.
כתב עליו ההיסטוריון ג'ונתן ספנס: "הוא בחר פנינים מהספרות הסינית והיפנית ועשה אותן לשלו. אף אחד לא עשה דבר כזה קודם לכן, ולא יעשה דבר כזה שוב. היו הרבה אנשים במערב שידעו סינית או יפנית טוב ממנו, והיו אולי מעטים שידעו סינית ויפנית היטב. אולם הם לא היו משוררים, ואלה שהיו משוררים טובים יותר מאשר ויילי לא ידעו סינית או יפנית. התדהמה מתרגומיו לעולם לא תחזור, כי רוב היצירות, שוויילי בחר לתרגם, לא היו מוכרות קודם לכן במערב, לפיכך ההשפעה שלהן הייתה יוצאת דופן".
כתבים נבחרים

A Hundred and Seventy Chinese Poems, 1918
More Translations from the Chinese (Alfred A. Knopf, New York, 1919).
Japanese Poetry: The Waka , 1919
The Nō Plays of Japan, 1921
The Tale of Genji by Lady Murasaki, 1921-1933
The Temple and Other Poems, 1923
Introduction to the Study of Chinese Painting, 1923
The Pillow Book of Sei Shōnagon, 1928
Tao Te Ching and its Place in Chinese Thought, 1934
The Book of Songs (Shih Ching), 1937
The Analects of Confucius, 1938
Three Ways of Thought in Ancient China, 1939
Translations from the Chinese, a compilation, 1941
Monkey, 1942
Chinese Poems, 1946
The Life and Times of Po Chü-I, 1949
The Real Tripitaka and Other Pieces, 1952
The Nine Songs: A Study of Shamanism in Ancient China, 1955
Yuan Mei: Eighteenth Century Chinese Poet, 1956
The Opium War through Chinese Eyes, 1958
The Poetry and Career of Li Poלי באי, 1959
Ballads and Stories from Tun-Huang, 1960
The Secret History of the Mongols, 1963
לקריאה נוספת

Alison Waley, A Half of Two Lives (London, 1982)
Ivan I. Morris, Madly Singing in the Mountains: An Appreciation and Anthology of Arthur Waley (London,: Allen & Unwin, 1970).
John Walter de Gruchy, Orienting Arthur Waley: Japonism, Orientalism, and the Creation of Japanese Literature in English Honolulu: University of Hawai'i Press, 2003.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279158305171  PLWABN: 9810642918505606  BIBSYS: 90375109  BnF: cb124165276 (data)  CiNii: DA00316274  GND: 118805991  ISNI: 0000 0001 0912 3822  LCCN: n79054650  LNB: 000219896  MusicBrainz: 76cf2a66-0505-4016-a932-5db9e6154d48  NDL: 00460025  NKC: ola2003174858  NLG: 139071  NTA: 071428534  SNAC: w60p3z5p  SUDOC: 033283729  ULAN: 500327868  VcBA: 495/149718  VIAF: 69018594   WorldCat (עם VIAF): 69018594
קוואדראטוס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־1 לפנה״ס Cacín, ספרד 
 פטירה:  המאה ה־1 סוריה 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 תפקיד:  מושל רומי 
 בן או בת זוג:  Sallustia 
 
אוּמידיוּס קוואדראטוּס, היה נציב רומאי בפרובינקיה סוריה באמצע המאה הראשונה.
שמו נזכר על ידי יוסף בן מתתיהו בספרו "מלחמות היהודים" בהקשר להתערבותו בהתקוממויות שאירעו בין היהודים לשומרונים תחת נציבותו של ונדיטיוס קומאנוס ביהודה.
פרשת השומרונים

במהלך תקופת נציבותו של קומאנוס ביהודה (48-52 לסה"נ) התגברו החיכוכים בין האוכלוסייה היהודית ביהודה ובין השומרונים.
אנשי הגליל היו עוברים בארצם של השומרונים בדרכם לעלות לרגל לירושלים בחגים. פעם אחת יצאו שומרונים מהכפר גינַי (בסביבת ג'נין של ימינו) והרגו בהם. ראשי הקהילה היהודית בגליל פנו לנציב קומאנוס ודרשו שיינקום את דם המתים, אולם הוא זלזל בהם שכן שוחד קודם לכן על ידי השומרונים. בתגובה, הגליליים שדדו ושרפו כמה כפרים שומרונים. כששמע על כך קומאנוס, יצא בראש צבאו ודיכא את המהומה.
מסופר כי השומרונים פנו אז לנציב פרובינקיה סוריה, אומידיוס קוואדראטוס, שהיה באותה עת בצור והתלוננו על היהודים. היהודים, לעומתם, טענו בפניו על אשמתם של השומרונים ועל אשמתו של קומאנוס ששוחד על ידם. קוואדראטוס דחה את החלטתו עד שיגיע ליהודה. בהגיעו לשומרון לשמוע את הפרשייה הבין כי השומרונים היו אשמים בה. למרות זאת הורה על תלייתם של היהודים שהיו אחראיים על המרדת הגליליים. לאחר מכן הגיע ללוד שם הורה על הוצאתם להורג של 4 מורדים יהודים נוספים.
כדי לפתור את הבעיה שלח קוואדראטוס לרומא את קומאנוס, את הטריבון הצבאי קֶלֶר ואת ראשי היהודים (ובראשם חנניה הכהן הגדול) והשומרונים שיתייצבו לבירור וחקירה בפני הקיסר. מכיוון שחשש ממרידה הגיע בעצמו לירושלים, מצאה חוגגת ורגועה וחזר לאנטיוכיה. בהתערבותו של אגריפס השני, הכריע הקיסר קלאודיוס לטובת היהודים, והורה להוציא להורג את ראשי השומרונים ולהגלות את קומאנוס.
ההיסטוריון טקיטוס מזכיר גם הוא את האירועים הללו בספרו "ספרי השנים". הוא מאשר את מרבית תיאוריו של יוסף בן מתתיהו אך אינו מזכיר כלל את עולי הרגל היהודים שנרצחו בשומרון, אלא תולה את סיבת הסכסוך באיבה ששררה בין הגליליים לבין השומרונים. על פי גרסת טקיטוס, היה קוואדראטוס השופט, אשר דן את הנציבים בהרשאתו של קלאודיוס, ולא קלאודיוס עצמו, כפי שטען יוסף בן מתתיהו.
ראו גם

ונטידיוס קומאנוס
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמות היהודים, כ', 118-136.
↑  טקיטוס, ספרי השנים, יב, נד.
↑  יהודה ורומא, האוניברסיטה הפתוחה, 1998, יחידה 5, עמודים: 116-117, 178
לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן

| --- | --- |

 בימוי:  מייקל צ'אבס
 הופק בידי:  ג'יימס ואן פיטר ספרן
 תסריט:  דייוויד לסלי ג'ונסון-מקגולדריק
 עריכה:  פיטר גווזדאס כריסטיאן וגנר
 שחקנים ראשיים:  פטריק וילסון ורה פרמיגה
 מוזיקה:  ג'וסף בישארה
 צילום:  מייקל בורג'ס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  ניו ליין סינמה ספרן קומפני אטומיק מונסטר
 חברה מפיצה:  אולפני האחים וורנר
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 4 ביוני 2021 ישראל 10 ביוני 2021
 משך הקרנה:  112 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  אימה על-טבעי מותחן
 מקום התרחשות:  ברוקפילד, דנברס 
 תקופת התרחשות:  1981 
 תקציב:  39 מיליון דולרים
 הכנסות:  206.4 מיליון דולרים
 הכנסות באתר מוג'ו:   conjuringuniverse2020
 סרט קודם:  "אנאבל חוזרת הביתה" (2019)
 סרט הבא:  "הנזירה 2" (2023)
 סרטים בסדרה:  היקום הקולנועי של לזמן את הרוע
 theconjuringmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
"לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" (באנגלית: The Conjuring: The Devil Made Me Do It; ובעברית: "לזמן את הרוע: השטן גרם לי לעשות את זה") הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי, שביים הבמאי מייקל צ'אבס לפי תסריט של דייוויד לסלי ג'ונסון-מקגולדריק. את הסרט הפיקו ג'יימס ואן ופיטר ספרן, והוא המשכון של "לזמן את הרוע" (2013) ו"לזמן את הרוע 2" (2016), וכן מהווה את פרקו השמיני ביקום הקולנועי של לזמן את הרוע. השחקנים ורה פרמיגה ופטריק וילסון גילמו את דמויותיהם של זוג חוקרי העל-טבעי הנשוי אד ולוריין וורן.
הסרט התעתד לצאת לאקרנים ב-11 בספטמבר 2020, בהפצת אולפני האחים וורנר וניו ליין סינמה, אך בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, עלייתו לאקרנים נדחה ל-4 ביוני 2021.
תקציר העלילה > רקע

עלילת הסרט פורשת את קורותיו של אחד המקרים האימתניים, הרצחניים, המרושעים והסנסציוניים ביותר שזעזע אפילו את אד ולוריין וורן – צמד החוקרים הפראנורמליים הידועים – שמתחיל במאבק על נפשו של ילד צעיר, ולוקח את הזוג מעבר לכל מה שראו אי-פעם בעבר, תוך כדי מעורבותם במשפט הפלילי הראשון בתולדות ארצות הברית בו החשוד ברצח טוען שהוא נאחז דיבוק שטני בעת ביצוע המעשה כחלק מטיעון ההגנה שלו.
תקציר העלילה > עלילה

בשנת 1981, צמד החוקרים הפראנורמליים אד ולוריין וורן מצלמים תיעוד על גירוש שדים על ילד בן 8 בשם דייוויד גלצזל בנוכחות בני משפחתו, אחותו דבי, בן זוגה ארני ג'ונסון והכומר גורדון בעיירה ברוקפילד שבקונטיקט. במהלך הטקס, ארני מזמין את השד להיכנס לגופו על מנת שיעזוב את דייוויד. אד מבחין בשד עוזב את גופו של דייוויד ושועט אל עבר גופו של ארני וחווה התקף לב, שלאחריו הוא מובהל לבית החולים כשהוא חסר הכרה.
חודש לאחר מכן, אד מתעורר בבית החולים ומסביר ללוריין שהוא חזה בשד נכנס לגופו של ארני. לוריין שולחת את המשטרה אל בית משפחת גלצזל ומזהירה אותם שטרגדיה עתידה להתרחש. ארני ודבי חוזרים אל הדירה שלהם מעל התעלה צמוד למקום עבודתה של דבי. ארני מתחיל להרגיש לא טוב ובעקבות דיבוק הוא דוקר את בעל הבית שלהם 22 פעמים ומואשם ברצח. בתמיכתם של אד ולוריין, התיק המשפטי סביב הרצח הופך להיות הראשון מסוגו לפיו הרצח נעשה בעקבות דיבוק וחקירה מקיפה סביב השד שהשתלט על דייוויד מתחילה. בחיפוש בבית משפחת גלצזל, אד ולוריין מגלים שקללה עתיקה הוטלה על ידי טוטם של מכשפה שהונח מתחת ליסודות הבית. הצמד נפגש עם קסטנר, כומר לשעבר שהתעמת בעברו עם כת שטנית. קסטנר מסביר להם שחברי הכת השאירו טוטם מאחוריהם וכך הקללה על משפחת גלצזל הוטלה, בגללה שד השתלט על גופו של דייוויד.
אד ולוריין נוסעים לדנברס שבמסצ'וסטס כדי לחקור את המוות של קייט לינקולן, שגם היא נדקרה 22 פעמים. לאחר הרצח של קייט, בלשי המשטרה מצאו טוטם בביתה של חברתה של קייט, ג'סיקה שנחשבת מאז לנעדרת. לוריין נכנסת למצב טרנס כדי ללמוד על הרצח ומגלה ששד השתלט על גופה של ג'סיקה ולכן היא דקרה את קייט ולאחר מכן קפצה אל מותה מצוק. בעקבות חזיונה של לוריין, המשטרה מוצאת את גופתה של ג'סיקה. אד ולוריין לאחר מכן נוסעים אל בית הלוויות בו גופתה נמצאת ולוריין נוגעת בגופה במטרה לעורר חיזיון שבעזרתו הם ימצאו את המקום שבו המכשפה שהטילה את הקללה נמצאת בו. בחיזיון, לוריין רואה את המכשפה מנסה לגרום לארני להתאבד, אבל עוצרת אותה בדיוק בזמן. המכשפה מאיימת על לוריין ולוריין מסבירה לאד שהחיבור בינה לבין המכשפה עובד בשני כיוונים.
אד ולוריין חוזרים אל ביתם בקונטיקט כדי לחקור עוד על המכשפה. דרו (הצלם שלהם) מראה להם ספר שהוא מצא שעוסק במכשפות מאירופה. לפי הספר, על מנת שהקללה תיפסק, צריך להרוס את הטוטם. אד גם הוא נדבק בקללה לאחר שמשלוח פרחים שהגיע אליהם הביתה הכיל בתוכו טוטם ומנסה לתקוף את לוריין, אך נעצר על ידי דרו. הצמד מגלה שקייטי למדה באוניברסיטת פיירפילד ומשערים שהמכשפה מתגוררת בסמוך לשם. לוריין חוזרת אל קסטנר כדי לקבל ממנו עזרה והוא מספר לה שהוא גידל בת בחשאי (מכיוון שלכמרים קתוליים אסור להתחתן) בשם איסלה. אחרי המפגש שלו עם כת השטן, קסטלר החל להתעמק בכת ואיסלה עצמה נשאבה לטקסים שלהם, לאחר מכן הפכה למכשפה בעצמה. קסטלר מספר ללוריין שמקדשה של איסלה נמצא במנהרות מתחת לביתם ומוביל אותה לשם, אך איסלה הורגת אותו. אד גם הוא מגיע לביתו של קסטלר, ומצליח להיכנס למנהרות דרך פתח ביוב. איסלה משתלטת עליו והוא כמעט הורג את לוריין, אך בעזרתה הוא מצליח להיזכר בפגישה הראשונה שלהם ובאהבתם. אד מצליח להשתחרר מהקללה והורס את המקדש, מציל את עצמו, את לוריין ואת ארני. איסלה מגיעה אל מקדשה ההרוס ונהרגת על ידי השד שהיא זימנה לאחר שנכשלה במשימתה.
אד מניח כוס מהמקדש במוזיאון בבית שלהם, יחד עם דיוקן של השד וואלק ובובת אנאבל. ארני מורשע במשפט ברצח, אך מקבל עונש קל ויושב במאסר רק חמש שנים, במהלכם הוא מתחתן עם דבי בתוך כותלי הכלא. אד מראה ללוריין גזיבו שהוא בנה בחצר ביתם הזהה לזאת שתחתיה הם התנשקו לראשונה.
צוות השחקנים והדמויות

ורה פרמיגה – לוריין וורן
מייגן אשלי בראון – לוריין וורן, בצעירותה.
פטריק וילסון – אד וורן
מיטשל הוג – אד וורן, בצעירותו.
סטרלינג ג'רינס – ג'ודי וורן
רוארי אוקונור – ארני שאיין ג'ונסון
שרה קתרין הוק – דבי גלצזל
שרלין אמויה – ג'ודי גלצזל
ג'וליאן הילארד – דייוויד גלצזל
רוני ג'ין בלווינס – אלן בונו
שאנון קוק – דרו תומאס
יוג'י בונדורנט
סטייסי ג'ונסון
דייוויס אוסבורן – ג'ון בקט
אשלי לקונטה קמפבל – מריל דיויט
מארק רו – סמל תומאס
פול וילסון – קרל גלצזל
קלקה – חבר השופטים
אנדראה אנדרדה – קייטי
סטלה דויל – גברת האסקט
קית' ארתור בולדן – סמל ראשי טיט
ניקי באגס – מכשפה
רבקה ליינס – מכשפה
הפקה > פיתוח

בשנת 2016, אמר ג'יימס ואן בנוגע לסרטי המשך פוטנציאליים: "יכולים להיות הרבה סרטים נוספים [של "לזמן את הרוע"] מכיוון שזוג וורן יש כל כך הרבה סיפורים". בנוסף, זוג התסריטאים צ'אד וקארי הייס הביעו רצון לעבוד על תסריט לסרט המשך נוסף. עם זאת, ואן אמר שייתכן שהוא לא יוכל לביים את הסרט בשל התחייבויותיו לפרויקטים אחרים. בשיחה עם "Collider", ואן אמר: "בהנחה שיהיה לנו מספיק מזל לעשות פרק שלישי, ישנם יוצרי קולנוע אחרים שהייתי אוהב שימשיכו את היקום הקולנועי של לזמן את הרוע, אם יהיה לנו מספיק מזל." ואן גם ציין, שאם יהיה סרט שלישי, הוא יתקיים באופן אידיאלי בשנות ה-80 של המאה ה-20. ואן אמר מאוחר יותר שייתכן וסרט ההמשך יכלול את נושא הליקנתרופיה: "אולי אנחנו יכולים לעשות את זה בסגנון של הקלאקסיקה 'זאב אמריקאי בלונדון' [...] להציב את הזוג וורן על רקע 'כלבם של בני בסקרוויל'". במאי 2017, ספרן אמר שלא סביר שהסרט השלישי יהיה סרט של "בית רדוף".
ביוני 2017, הוכרז שהסרט השלישי נמצא בתהליכי פיתוח, והתסריטאי-שותף של "לזמן את הרוע 2", דייוויד לזלי ג'ונסון, נשכר למלאכת כתיבת התסריט. באוגוסט 2017, אמר ואן ל"אנטרטיינמנט ויקלי" שהיוצרים "עבדו קשה על 'לזמן את הרוע 3'", וש"אנחנו נמצאים כעת בעיצומה של העבודה על התסריט, ועדיין יש לנו את זה. התסריט נמצא במקום טוב מאוד. עם כמה שאנשים אהבו את [שני סרטי 'לזמן את הרוע'] הראשונים, אני לא רוצה למהר עם הסרט השלישי אם זה אפשרי." בספטמבר של שנת 2018, המפיק פיטר ספרן ציין שהתסריט כמעט הושלם ושתהליכי ההפקה יחלו במהלך 2019.
הפקה > קדם-הפקה

באוקטובר 2018, הוכרז שהסרט לא יבוים על ידי ואן, אלא על ידי במאי הסרט "מקוללת", פרקו השישי של יקום "לזמן את הרוע", מייקל צ'אבס. ואן אמר על החלטה זו שהוא התרשם מצ'אבס במהלך עבודתם המשותפת במהלך תהליכי ההפקה של "מקוללת". בדצמבר 2018, אושר שפטריק וילסון וורה פרמיגה ישובו לגלם את דמויתיהם של אד ולוריין וורן, בהתאמה, מסרטיו הקודמים של היקום הקולנועי. בדצמבר 2018, ואן אישר את פרטי העלילה של הסרט ובמהלך ריאיון עם האתר "Bloody Disgusting", אמר: "אני חושב שזו הפעם הראשונה בהיסטוריה של אמריקה שבה הנאשם השתמש בדיבוק כסיבה, כתירוץ." תהליכי ההפקה החלו ב-3 ביוני 2019, וצילומי הסרט מתקיימים באטלנטה.
הפצה

הסרט עלה לאקרנים ב-4 ביוני 2021, תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר וניו ליין סינמה. לפני פרוץ מגפת הקורונה שהשפיעה על תעשיית הקולנוע ברחבי העולם, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-11 בספטמבר 2020.