stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נטע גרטי
ביוגרפיה

גרטי נולדה לאפרים, מהנדס אלקטרוניקה, ולעופרה, רופאה אלטרנטיבית וגדלה בגדרה. סבה מצד אמה, חיים, עלה ב-1934 לבדו לארץ ישראל בעליית הנוער, ורוב משפחתו נספתה בשואה. שאר משפחתה עלתה מבולגריה. אחיה, ליאור גרטי, גם הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה.
גרטי החלה את לימודי המשחק בבית הספר תיכון אזורי גדרה, במגמת התיאטרון של בית הספר. בצה"ל שירתה כמדריכת צלפים. מיד לאחר שחרורה מצה"ל החלה ללמוד במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק ובסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב.
ביוגרפיה > קולנוע

ב-2004 קיבלה את תפקידה הקולנועי הראשון בסרטו של אבי נשר "סוף העולם שמאלה", שם גילמה את ניקול שושן, נערה מתבגרת החוקרת את המיניות שלה, לצד לירז צ'רכי, שגילמה את שרה טלקר. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2006 גילמה את יערה בקופרודוקציה הגרמנית-ישראלית "חיי אהבה", על פי ספרה של צרויה שלו. על תפקידה בסרט זה היא הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה של האקדמיה הגרמנית לקולנוע.
בשנת 2007 שיחקה בסרט "החוב" גילמה את רחל ברנר הצעירה. באותה שנה שיחקה בסרט "רק כלבים רצים חופשי" בתפקיד עמליה סיטון. כמו כן באותה השנה השתתפה בסרט "חיי אהבה" גילמה את יערה.
בשנת 2011 השתתפה בסרט הקומי "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן" בתפקיד מזי.
בשנת 2017 גילמה את ללי בסרט "שיפוצים".
בשנת 2018 השתתפה בסרט "סדקים".
בשנת 2023 שיחקה בסרט הטלוויזיה "יומני בודפשט" בתור קריינות פאני ג'ארמטי.
בשנת 2024 שיחקה בסרט "קרוב אלי".
ביוגרפיה > טלוויזיה

בשנים 2000–2002 גילמה במשך שתי עונות נערת רחוב גותית בשם לי גנור בסדרת הנוער "החבר'ה הטובים" ששודרה ערוץ הילדים.
בשנת 2002 גילמה מ"כית בסדרת הטלוויזיה שביים שמואל אימברמן "כנפיים" ששודרה בערוץ 1. הסדרה עסקה בחניכי קורס טיס של חיל האוויר הישראלי.
בשנת 2003 גילמה את גלית תורג'מן, בתו של יוסי תורג'מן (עמוס לביא) בסדרת הפשע "תיק סגור" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2005 גילמה את נגה כוכבי במיני סדרת הטלוויזיה "בסימן ונוס" שביים גור בנטביץ'. באותה שנה שיחקה בדרמה הטלוויזיונית של אורי ברבש "הילד של דיאנה" אשר שודרה בערוץ 2 גילמה את יעל.
בשנים 2007–2013 גילמה למשך ארבע עונות את לימור גולדמן ("קוקי") בסדרת הפשע הישראלית "הבורר" אשר שודרה ב-HOT3.
ב-2009 השתתפה בסדרת הדרמה "מסכים" ששודרה ב-Yes גילמה את גלי עציון. באותה שנה השתתפה בעונה השלישית והאחרונה של סדרת הדרמה "פרשת השבוע" ב-HOT3.
ב-2010 גילמה את דנה, אשתו של גור (אושרי סהר) בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "רביעיית רן" ששודרה ב-Yes. באותה השנה גילמה את בתו מחוץ לנישואים של אריאל (יורם חטב) בסדרה "חיים אחרים" בערוץ 2.
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הדרמה של Yes "שביתה" גילמה את סמדר אלפסי.
בשנת 2014 שיחקה בסדרה עממיות בבימוי נאור ציון לצד רותם זיסמן כהן, אניה בוקשטיין, מלי לוי. באותה השנה שיחקה בסרט "הרפתקה בשחקים" שם גילמה את האמא של התפקיד הראשי.
בשנת 2015 החלה לשחק בסדרת הדרמה "פאודה", שם היא מגלמת את גלי קביליו, אשתו של דורון (ליאור רז).
בשנת 2020 שיחקה בסדרה בת השוטר בתפקיד הרבנית מרים לרר אשתו של הרב רבינוביץ' ששודרה בערוץ TeenNick.
בשנת 2021 השתתפה בעונה השנייה של "הזמר במסכה" בתור הצדפה, והגיעה למקום החמישי.
ביוגרפיה > תיאטרון

שיחקה בהצגות "בשפל" (גילמה את נטשה), "המתאבד" (קלאופטרה), "המכונה" (מרת אפס ושרדלו), "קרום" (צוויצי) ובהצגה "שבת ראשון ושני" (ג'ולינלה). בתיאטרון הקאמרי שיחקה בהצגות: "המלט" (גילמה את אופליה) ו"המלך ליר" (קורדליה).
ב-2009 גילמה את האני בהצגה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", לצד ענת וקסמן וגיל פרנק. תפקיד זה זיכה אותה בפרס שחקנית המשנה הטובה מהאקדמיה לתיאטרון.
ב-2010 שיחקה לצד שלמה בראבא בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט, בבימויו של אודי בן-משה. בהצגה זו גילמה את גרושה, משרתת המצילה תינוק לאחר שננטש בידי אמו, ומגדלת אותו כאילו היה שלה.
ב-2011 גילמה את אן בהפקת התיאטרון הקאמרי של כולם היו בני לצד לאורה ריבלין ונתן דטנר.
ב-2014 החלה להשתתף ב"הכתה שלנו" (התיאטרון הקאמרי ותיאטרון "הבימה", בימוי: חנן שניר) וב-"תעלת בלאומילך".
ב-2015 היא גילמה את לורה במחזה "ביבר הזכוכית" בתיאטרון בית לסין.
ב-2016 היא גילמה את שלומית ינובסקי במחזה "השחקנית" בתיאטרון בית לסין.
ב-2017 היא גילמה את מרי וורן במחזה "ציד המכשפות" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2018 שיחקה בהצגה "האחרים" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2019 גילמה את נועה/אורה (תפקיד ראשי) במחזה "השיבה" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2020 שיחקה במחזה "הבן" בקאמרי מאת פלוריאן זלר שביים גלעד קמחי בתרגום של דורי פרנס.
בשנת 2023 שיחקה במחזה "המלך עומד למות", שעלה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של עירד רובינשטיין.
מאוגוסט 2024 מגלמת בתיאטרון הקאמרי את אווה (תפקיד ראשי) בדרמה הקומית "כוח עליון" המבוססת על תסריט של רובן אוסטלונד שתרגם דורי פרנס וביים גלעד קמחי.
ביוגרפיה > חיים אישיים

גרטי נשואה לפיטר רוט, מוזיקאי וחבר להקת "מוניקה סקס", ולהם בת ובן.
הערות שוליים

↑  מלי זיידמן, מלכת הכיתה, באתר "את", 15 ביולי 2014
↑  קורות חייו באתר הבמה
↑  הזמר במסכה, ‏פנינה אמיתית: נטע גרטי היא המפורסמת בתחפושת הצדפה, באתר ‏מאקו‏, 11 בדצמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007410176105171  GND: 1061303918  ISNI: 0000 0000 5447 5694  LCCN: nr2005027748  VIAF: 4888235   WorldCat (עם VIAF): 4888235
ליברל (מגזין)

| --- | --- |

 סוג:  רבעון בנושאי פוליטיקה, תקשורת ותרבות
 פורמט:  רבעון
 מו"ל:  ליאוניד נבזלין
 בעלים:  ליברל תקשורת בע"מ
 עורך ראשי:  יהודה שוחט
 תאריכי הופעה:  מאי 2014 – יולי 2024 (כ־10 שנים)
 שפה:  עברית
 מערכת:  רחוב שוקן 21, תל אביב
 תפוצה:  35,000
 מדינה:  ישראל ישראל
 theliberal.co.il
 
ליברל היה רבעון ישראלי מודפס, שהתמקד בפוליטיקה, תקשורת ותרבות.
היסטוריה

ליברל נוסד בפברואר 2014 על ידי לאוניד נבזלין ורותם דנון, בהשראת מגזינים פוליטיים מובילים כגון "אטלנטיק", "הניו יורקר" ו"אקונומיסט". חזון המגזין כפי שהוצג עם הקמתו, הוא לתת במה לסיקור עומק של הפוליטיקה והתקשורת בישראל. המגזין מציג מבט על-זמני, מנותק מהכרוניקה העיתונאית, על סיפורים, תופעות ואישים בתחומים האלה. כך למשל, הוא החזיר את ז'אנר "הפרופיל הפוליטי", כפי שהיה קיים בעבר הרחוק במגזינים כמו "העולם הזה". בין השאר פורסמו בו פרופילים של אביגדור ליברמן, יצחק הרצוג ונפתלי בנט.
הגיליון הראשון של העיתון יצא במאי 2014. החל מאוקטובר 2021 הפך העיתון מירחון לרבעון, והוא החל להיות מופץ לקוראי עיתון הארץ.
הגיליון האחרון של העיתון בפורמט מודפס יצא ביולי 2024, ולאחריו נסגר גם העיתון בגרסתו הדיגיטלית.
צוות הירחון

מו"ל המגזין הוא לאוניד נבזלין, שמחזיק גם ב-20% ממניות עיתון "הארץ".
מנכ"לית הירחון היא מירב אתרוג-בר; רותם דנון שימש כעורך עד ליוני 2021; במקומו מונה לעורך רני רביב, לשעבר מפקד עיתון "במחנה" וכותב נאומים בכיר; במקומו מונה לעורך באוקטובר 2021 יהודה שוחט.
שער המגזין מאויר על ידי דניאל גולדפרב (עד נובמבר 2016 אויר על ידי אלון ברייאר). האיורים שולטים גם בפנים המגזין. בין המאיירים במגזין: דניאל גולדפרב, עדי אלקין, יונתן פופר, זוהר וינר, רונלי פאר, תום אנגלר, יותם כהן, יניב טורם, רועי הרמלין, עובדיה בנישו, עמרי כהן, וליה רוזנצוויג, אסיה איזנשטיין, שירי אלגור ונוספים.
בין הכותבים במגזין בעבר ובהווה: ירון דקל, נחמה דואק, יונתן שם-אור, שרון כידון, דוב גרינבוים, גרשון הכהן, עמית תומר, גדי להב, פיני אסקל, רותה קופפר, לילך וולך, שי גולדן, בעז גאון, אודי סגל, נינו אבסדזה, רונית ורדי, מנחם גשייד, ירון טן-ברינק, יונתן גת, שרה ליבוביץ'-דר, שלום ירושלמי, נדב איל, נדב פרי, דנה ויס, גבי גולדמן, רן אדליסט, דני קושמרו, אבי בניהו, עמנואל רוזן (צירופו הוביל לפרישתם של טל שניידר ואבנר הופשטיין מהמגזין), אסי שריב, אמנון לוי, אביעד קיסוס, צבי האוזר, ראודור בנזימן, יובל נתן, יאיר רוה, רוגל אלפר, יעל פז מלמד, אלדד יניב, שלמה נקדימון, רפי מן, רוביק רוזנטל, ענת קם ואחרים.
הערות שוליים

↑  לי-אור אברבך, ‏שמו של המגזין החדש של נבזלין ליברל, באתר גלובס, 2 בפברואר 2014
↑  חגי מטר, בדשא אצל נבזלין: ליברלים בעיני עצמם, באתר "שיחה מקומית", 12 במאי 2014
↑  יהודה שוחט, סוף והתחלה: טור עורך, באתר ליברל, ‏17 ביולי 2024
↑  עכבר העיר, ב"ליברל" חוגגים שנה עם תערוכת איורים, באתר הארץ, 15 במאי 2015
↑  רוגל אלפר, הוא כבר מסומן, באתר העין השביעית, 13 במאי 2014
↑  לי-אור אברבך, ‏הטורים של אלדד יניב עוברים למגזין ליברל, באתר גלובס, 11 במאי 2014
סמרה (מחוז)

מחוז סמרה (ברוסית: Самарская область, בתעתיק: סמרסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. נמצא בשטח של המחוז הפדרלי של הוולגה. בחלק הדרומי המחוז גובל עם קזחסטן.
המחוז הוקם ב-14 במאי 1928.
נכון לינואר 2024 במחוז התגוררו 3,127,842 תושבים.
היסטוריה

בימי הביניים השטח היה חלק מממלכת בולגריה של הוולגה. בהמשך, הוא היה שייך לחאנות קאזאן. עם נפילת קאזאן לידי הרוסים במהלך המאה ה-16, סופח השטח לרוסיה.
בתחילת המאה ה-17 לאזור הגיעו קלמיקים והשתלטו על שטחים פתוחים משמעותיים. בעקבות גל התיישבות רוסית החלו מאבקי כוח בין העמים. בשנת 1644 לאזור נשלחו יחידות צבאיות של רוסיה הצארית ועל קלמיקים נאסר להיכנס ליישובים רוסיים. בשנת 1652 החלה הבניית קו מבצרים ובמטרה לאלכס אותם לאזור נשלחו מתיישבים מחלקים אחרים של רוסיה.
הקמת מבצרים והתיישבות רוסית הביאו להתקוממות בשקירים שהתגוררו באזור. בשנת 1740 כתוצאה ממרד נהרגו כ-16 אלף בשקירים. בשקירים וקלמיקים באזור תמכו במרד של ימליאן פוגצ'וב בסוף המאה ה-18.
במקביל להתיישבות רוסית באזור היה התיישבות משמעותית של גרמנים. מ-1778 עד 1858 התיישבו כ-40 אלף גרמנים.
במחצית המאה ה-19 עיר סמרה התפתחה למרכז מסחרי ותעשייתי. בשנת 1851 הוקמה גוברניה חדשה עם מרכז בסמרה.
בשנת 1918 על חלקים של גוברניית סמרה הוקם "אזור אוטונומי של גרמנים באזור הוולגה" בשנת 1928 גוברניית סמרה בוטלה וסמרה הייתה מרכז של "חבל וולגה מרכזי" בעל שטחים נרחבים. בשנת 1935 שמה של עיר שונה ל"קויבישב" שמה של החבל ל"חבל קויבישב". בשנת 1936 ממנו פוצלו מחוז אורנבורג, מחוז פנזה, מורדוביה ובשנת 1943 מחוז אוליאנובסק. לעומת זאת אזור אוטונומי של גרמנים בוטל, כול הגרמנים גורשו ושטחו שולב במחוז.
בשנת 1941 לקויבישב הועברו ממוסקבה מוסדות הממשל ונציגויות דיפלומטיות של מדינות זרות. הם חזרו למוסקבה בשנת 1943. כמו כן לאזור הועברו מפעלים רבים מחלקים המערביים של ברית המועצות.
לאחר גילוי נפט באזור, החל משנות ה-50 של המאה ה-20 האזור היה מרכז הפקת הנפט של ברית המועצות ונבנו מפעלים לזיקוק נפט.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 בעיר חדשה טוליאטי נבנה מפעל לייצור מכוניות מדגם "לאדה" על בסיס טכנולוגיה של פיאט.
בשנת 1991 למרכז המחוז ולמחוז עצמו החזר השם ההיסטורי.
ממשל

הרשות המחוקקת היא "הדומה של גוברניית סמרה" שכוללת 50 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר לחמש שנים. בספטמבר 2024 לתפקיד נבחר ויאצ'סלב פדורישצ'ב.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-27 ראיונים ו-10 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
דמוגרפיה

נכון לינואר 2024 במחוז התגוררו 3,127,842 תושבים, דומה להיקף אוכלוסייה בשנת 1990. בערים מתגוררת מעל 80% מאוכלוסיית המחוז. בעיר הגדולה - סמרה מתגוררים מעל מיליון תושבים, בעיר טוליאטי מתגוררים מעל 700 אלף תושבים, בסיזרן- 172 אלף ובנובוקויבישבסק 105 אלף.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-83.8% מאוכלוסיית האזור, ונוספים אליהם הטטרים (כ-2.9%), צ'ובשים (כ-1.4%) ומורדבה (כ-0.9%).
דמוגרפיה > יהודים

במחוז מתגוררים כ-2.5 אלף יהודים לעומת כ-20 אלף בשנת 1959.
עד תחילת המאה ה-19 העיר הייתה מחוץ לתחום המושב והורשו להתיישב בה קנטוניסטים בלבד. בין השנים 1914 ו-1917 הוגלו יהודי אזורי הלחימה מהארצות בלארוס, ליטא ולטביה לעיר, וכך גדלה קהילה יהודית בצורה משמעותית. ב-1991 חודשה הפעילות הקהילתית ומכהן בה הרב שלמה דייטש כרב העיר. שני בתי ספר יהודים קיימים בה, האחד של רשת אורט העולמית והשני של רשת "אור אבנר" של חב"ד.
כלכלה

המחוז מתאפיין ברמת פיתוח גבוהה של התעשייה. קיימים מפעלים גדולים ובמיוחד המפעל הענק לבניית מכוניות אווטוואז בעיר טוליאטי שנבנה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי פיאט.
הפקת נפט האזור החלה בשנת 1936. מפעלי הזיקוק במחוז מייצרים כ-12% מכלל ייצור בנזין ברוסיה.
כלכלה > תחבורה

הפעלת מסילות ברזל בשטח המחוז החלה בשנת 1867 כיום במחוז פועלת רשת מסילות ברזל מפותחת.
דרך המחוז עוברות כבישים ארציים M5 מוסקבה-צ'ליאבינסק, R-224 סמרה-אורנבורג, M32 סמרה-קזחסטן ועוד.
על נהרות המחוז הוקמו נמלים להעברת סחורות ונוסעים.
במחוז פועל נמל התעופה סמרה קורומוץ' בעל מעמד בין-לאומי. בשנת 2023 עברו דרכו כ-3.5 מיליון נוסעים.
איסאק דונייבסקי

| --- | --- |

 לידה:  18 בינואר 1900 (יוליאני) לוחוויצה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  25 ביולי 1955 (בגיל 55) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום לימודים:  Kharkov Musical School, האוניברסיטה הלאומית לאמנויות של חרקוב 
 סוגה:  שיר, אופרטה 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 צאצאים:  מקסים דונייבסקי 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור הכוכב האדום  עיטור אות הכבוד  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה 
 פרופיל ב-IMDb
 
לוח זיכרון בסנקט פטרבורג
איסאק אוֹּסיפּוֹביץ' דוּנָיֶיבסקי (ברוסית: Исаак Осипович Дунаевский;‏ 30 בינואר 1900 – 25 ביולי 1955) היה מלחין סובייטי נודע ממוצא יהודי. כתב מספר רב של שירים ומוזיקה לסרטים.
בעל תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית (1950), חתן פרס סטלין (1941 ו-1951) ובעל עיטור הכוכב האדום, עיטור פועלי הדגל האדום ועיטור אות הכבוד.
ביוגרפיה

איסאק (יצחק) דונייבסקי נולד בעיירה לוחביצה בקרבת פולטבה, אז בתחומי האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). המשפחה התאפיינה בכישרון מוזיקלי, גם חמשת אחיו עשו קריירה בתחום המוזיקה. בגיל 8 הוא התחיל ללמוד נגינה בכינור.
בשנת 1910 עברה המשפחה לחארקוב. בשנת 1918 סיים את הלימודים בבית הספר, ובשנת 1919 סיים את הלימודים בקונסרבטוריון העירוני. בשנים 1920–1924 עבד בתיאטרון המקומי כמלחין ומנצח.
בשנים 1924–1927 התגורר בבירה מוסקבה. בתקופה זו היה מנהל מוזיקלי של אחד התיאטראות בעיר והחל לכתוב את האופרטות הראשונות שלו. בשנת 1929 עבר ללנינגרד, החל לעבוד ביחד עם לאוניד אוטיוסוב והיה למנהל הלהקה המקומית. הוא היה בין המלחינים הראשונים בברית המועצות שהחלו לכתוב מוזיקה ג'אז.
בשנות ה-30 התחיל לעבוד ביחד עם הבמאי הסובייטי גריגורי אלכסנדרוב וכתב מוזיקה לסרטיו המוצלחים "החברה העליזים" (Весёлые ребята;‏ 1934), "הקרקס" (Цирк;‏ 1936) ו-"וולגה-וולגה" (Волга-Волга;‏ 1938).
עד לשנת 1940 חיבר דונייבסקי מוזיקה ל-21 סרטים. עבור זאת זכה פעמיים בפרס סטלין (בשנים 1941 ו-1951).
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה המנהל המוזיקלי של להקה שנתנה הופעות רבות. החל משנת 1945 התגורר במוסקבה. בתקופה זו הוא המשיך לכתוב מוזיקה לסרטים והלחין מספר אופרטות.
בנוסף למוזיקה לסרטים ואופרטות כתב דונייבסקי מוזיקה לשירים רבים, שזכו לפופולריות רבה ובחלקם מבוצעים עד היום.
בשנת 1932 נישא, והיה אב לבן. בשנת 1945 נולד לו בן נוסף מחוץ לנישואים: מקסים דונייבסקי, גם הוא מלחין נודע.
דונייבסקי נפטר בשנת 1955 מהתקף לב, בן 55 במותו. נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
דניאלה סיליבאש

דניאלה סיליבאש, אליפות העולם, רוטרדם 1987
ויקטוריה דניאלה סיליבאש-הרפר (ברומנית Viorica Daniela Silivaș-Harper; ‏9 במאי 1972) היא מתעמלת עבר אמריקאית ילידת רומניה, היא אלופה אולימפית בעלת 6 מדליות מהן 3 זהב (סיאול 1988), אלופת עולם בעלת 10 מדליות מהן 7 זהב (מונטריאול 1985, רוטרדם 1987 ושטוטגרט 1989) ואלופת אירופה בעלת 10 מדליות מהן 5 זהב (מוסקבה 1987 ובריסל 1989).
ביוגרפיה

סיליבאש נולדה בדווה.
ביוגרפיה > אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה ב 1985 זכתה סיליבאש בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בתרגיל קורה ומדליית כסף, בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם שנערכה ברוטרדם, הולנד ב 1987 זכתה סיליבאש ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית, בתרגיל מקבילים מדורגים ובתרגיל קרקע. מדליית ארד, בתחרות קרב-רב אישי.
ביוגרפיה > אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה סיליבאש ב-6 מדליות מהן 3 זהב. מדליות זהב, בתרגיל מקבילים מדורגים בציון מושלם של 20.00 נק', בתרגיל קורה (19.924 נק') ובתרגיל קרקע בתוצאה של 19.937 נק'. מדליות כסף, בתחרות הקבוצתית בתוצאה של 394.125 נק', אחרי ברית המועצות (395.475 נק') ולפני מזרח גרמניה (390.875 נק'), תוך כדי שהיא קובעת ב-4 תרגילים (מתוך 8) את הציון המקסימלי של 10.0 נק'! ומנצחת ב-3 תרגילים מתוך 4 תרגילים ובתחרות קרב-רב אישי בתוצאה של 79.637 נק', אחרי יריבתה הגדולה ילנה שושונובה (79.662 נק') ולפני סווטלנה בוגינסקאיה (79.400 נק'), שתיהן מברית המועצות ומדליית ארד בתרגיל קפיצות בתוצאה של 19.818 נק', אחרי סווטלנה בוגינסקאיה (19.905 נק') ובת ארצה גבריאלה פוטורק (19.830 נק').
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה ב 1989 זכתה סיליבאש ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בתרגיל מקבילים מדורגים, בתרגיל קורה ובתרגיל קרקע. מדליית כסף, בתחרות הקבוצתית.
לאחר הפרישה

סילבאש פרשה מהתעמלות בשנת 1991 והיגרה לארצות הברית ועובדת מאז כמאמנת התעמלות במדינת ג'ורג'יה. בשנת 2002 היא הוכנסה להיכל התהילה העולמי של התעמלות. בשנת 2003 נישאה לסקוט הרפר ולהם שלושה ילידם.
לאוניד גובורוב

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1897 כפר בוטרקי, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  19 במרץ 1955 (בגיל 58) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות של חומת הקרמלין 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה  אקדמיית פרונזה 
 צאצאים:  Vladimir Govorov 
 השתייכות:  צבא האימפריה הרוסית   הצבא הלבן   הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1916–1917   1918–1919   1920 – 1955
 דרגה:   מרשל ברית המועצות
 תפקידים בשירות
 מפקד הארמייה החמישית   מפקד חזית לנינגרד   מפקד החזית הבלטית השנייה   מפקד המחוז צבאי של לנינגרד   מפקד כוחות הנ"מ של ברית המועצות
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים ברוסיה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  גיבור ברית המועצות    עיטור הניצחון    עיטור לנין 5 פעמים    הדגל האדום 3 פעמים    סובורוב דרגה 1 פעמיים    קוטוזוב דרגה 1    הכוכב האדום    אות לגיון הכבוד    לגיון ההצטיינות    צלב המלחמה
 
לאוניד אלכסנדרוביץ' גובורוב (ברוסית: Леони́д Алекса́ндрович Го́воров‏; 22 בפברואר 1897 – 19 במרץ 1955), מצביא במלחמת העולם השנייה, פיקד על הגנת לנינגרד בשנים 1942 -1944, מרשל ברית המועצות.
ביוגרפיה

לאוניד גובורוב נולד בכפר בשם בוטרקי במחוז קירוב לאב ימאי ולאם עובדת בית. הוא התקבל לפקולטת להנדסת אוניות בפוליטכניון של פטרוגראד (סנקט פטרבורג לפני מהפכת אוקטובר), ולמד שם עד שעבר בדצמבר 1916 לבית ספר מקצועי של חיל התותחנים. בבית ספר צבאי מקצועי של חיל התותחנים סיים את לימודיו ב-1917 והפך לקצין בחיל התותחנים.
לאחר שפרצה המהפכה הבולשביקית ברוסיה הצבא הרוסי פורק, הוא חזר הביתה. בתחילת 1919 גויס לצבא הלבן האנטי קומוניסטי, שם שירת כמפקד סוללה. בנובמבר 1919 ערק מן הצבא הלבן ובינואר 1920 הצטרף לצבא האדום. לאחר שהתגייס לצבא האדום, הוא שירת בחצי האי קרים. במהלך הקרבות של מלחמת האזרחים הוא נפצע פעמיים והוענק לו עיטור הדגל האדום על גבורתו ותפקודו בקרב.
לאחר תום מלחמת האזרחים נשאר לשרת בצבא הקבע. בשנים 1923-1925 פיקד על אגד ארטילרי, לאחר מכן היה קצין תותחנים ראשי של גיס חי"ר. בשנים 1930-1933 למד באקדמיה צבאית במוסקבה ובשנים 1936-1938 - באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
במלחמת החורף (מלחמה בין ברית המועצות לפינלנד) היה קצין תותחנים ראשי של הארמייה השביעית. הוא תכנן והוציא לפועל התקפה של חיל תותחנים שעזרה לסובייטים לפרוץ את קו מנרהיים יותר מאוחר על תפקודו הוענק לו עיטור הכוכב האדום.
במהלך מלחמת העולם השנייה לגובורוב היו תפקידים חשובים והבולטים שביניהם היו הקרב על מוסקבה ובתכנון מבצע "ניצוץ" במהלך המצור על לנינגרד. ב-1941, כאשר הנאצים פלשו לברית המועצות, גובורוב מונה להיות מפקד חיל התותחנים בכל הגזרה של החזית המערבית במזרח פולין ומזרח בלארוס. ביחד עם ז'וקוב הוא לקח חלק חשוב מאוד בהגנה על מוסקבה מפני הנאצים שניסו לכבושה ב-1941.
שנה לאחר מכן, 1942, הוא מונה להיות מפקד חזית לנינגרד, עיר שהייתה במצור על ידי צבאות גרמניה ופינלנד. הוא לקח חלק מאוד חשוב ביחד עם מרשל ז'וקוב בתכנון מבצע אשר יביא לשחרורה של העיר לנינגרד. משימתו הייתה לתכנן מבצע ירי לעבר התותחים של הנאצים אשר תעזור לסובייטים לפרוץ את המצור הפיני והנאצי ולשחרר את לנינגרד, בנוסף לכך הוא היה צריך לתכנן באופן כזה שבמהלך המבצע העיר לא תפגע מארטילריה רוסית מפני שהיא הייתה תחת הפצצות רבות. וכך עשה, הוא תכנן מבצע שהיה חלק רב חשיבות ממבצע בשם "מבצע ניצוץ" (Operation Spark), אשר במהלכו נכבשה שילסבורג בתוך העיר לנינגרד ומאוחר יותר המבצע שחרור העיר ב-1944. במהלך המבצע ועל תכנונו הוענק לגובורוב דרגת מרשל ברית המועצות.
לאחר שחרור לנינגרד, גובורוב הפך למפקד העליון של חיל התותחנים בצבא האדום. הוא פיקד על החיל ותכנן מבצעים במהלך שחרור של נובגורוד, כיבושה של אסטוניה, לטביה ופולין. כמה חודשים לפני סיום מלחמת העולם השנייה הוענק לגובורוב העיטור של גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה גובורוב פיקד על גזרת לנינגרד וב-1948 מונה להיות המפקד של חיל הנ"מ של הצבא האדום. יותר מאוחר ב-1952 הוא מונה לסגן שר ההגנה.
לקראת סוף שנות ה-40, גובורוב גילה שהוא חולה במחלת לב קשה, מחלה זו הביאה למותו בשנת 1955 והוא נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין.
ללאוניד גובורוב היו שני בנים, שניהם בחרו בקריירה צבאית כמו אביהם. ולדימיר גובורוב (1924 -2006) שירת במשך 50 שנים בצבא, במהלך שירותו הגיע לדרגת גנרל ארמייה. סרגיי גובורוב (1934- 2013) פרש מהשירות הצבאי בדרגת קולונל.
יואב יסעור

| --- | --- |
אל"ם יואב יסעור ראש מחלקת כוח אדם במלחמת ששת הימים.
אל"ם יואב יסעור ראש מחלקת כוח אדם במלחמת ששת הימים.
 לידה:  1924 בקאו, רומניה
 פטירה:  7 באוקטובר 1992 (בגיל 68 בערך)
 תאריך עלייה:  1935
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה    צבא הגנה לישראל חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 תקופת הפעילות:  1948–1969 (כ־21 שנים)
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד פריגטה. מפקד משחתת. מפקד קורס פיקוד ומטה בחיל הים. ראש מספן כוח האדם.
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים    מלחמת ההתשה
 תפקידים אזרחיים
 סמנכ"ל החברה לכבלים וחוטי חשמל   מ"מ מנהל נמל חיפה  מבקר פנימי של רשות הנמלים.
 
יואב יסעור (1924 – 7 באוקטובר 1992) היה קצין בכיר בחיל הים הישראלי. תפקידו האחרון היה ראש מספן כוח האדם. לאחר שחרורו היה סמנכ"ל החברה לכבלי חשמל ומ"מ מנהל נמל חיפה.
ילדותו

נולד ב-1924 בשם קלמן בבקאו, רומניה, להורים זליג ושרה וייסמן ילידי פולין.
ב-1935 עלה לארץ עם הוריו ואחותו זהבה והתחנך בתנועת השומר הצעיר שבמסגרתו לקח חלק בהקמת יישובי חומה ומגדל בצפון הארץ.

במלחמת העולם השנייה, בין השנים 1943–1945, שירת באניות צי הסוחר של בריטניה, נורווגיה וארצות הברית.
לימודים

למד בבית הספר הימי ליד הטכניון במחזור ב' אך לא סיים עקב המלחמה.
למד באוניברסיטה העברית והוסמך לכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
שירות בחיל הים

יסעור התגייס לחיל הים בשנת 1948. התנדב לקורס חובלים ונעשה קצין בפלגת הנחתות.

שירת בפריגטה אח"י מבטח (ק-28). ונעשה סגן מפקד המשחתת אח"י יפו.
ראש ענף תכנון מבצעי במחלקת ים ועבר קורס פיקוד ומטה בחיל הים (פו"מ ח"י). 

בשנת 1961 קיבל את הפיקוד על המשחתת אח"י אילת (ק-40) ומסר אותו בשנת 1963 ליקותיאל נץ.
בשנת 1963 נעשה מפקד קורס פיקוד ומטה של חיל הים. בספטמבר 1966 נעשה יסעור ראש מחלקת כוח האדם. בתפקיד זה פעל במלחמת ששת הימים. בספטמבר 1968 מסר את תפקידו לדב שפיר וסיים את שירותו בצה"ל.
שירות בחיל הים > גלריה

על סיפון טרפדת בנמל חיפה בתקופת הכוננות למלחמה. מימין לשמאל: סא"ל משה אורן – מפקד פלגה 914, מפקד חיל הים שלמה אראל, ראש העיר חיפה אבא חושי וראש מחלקת ים – אל"ם יואב יסעור.
טרפדת חיל הים במסדר כבוד בבסיס אשדוד. מפקד פלגה 914 – רס"ן מיכה לצרוס, מלווה את רמכ"א – אל"ם יואב יסעור, 1969.
תפקידים אזרחיים

לאחר שחרורו מצה"ל שימש יסעור בשנים 1970–1972 כסמנכ"ל החברה לכבלים וחוטי חשמל.
בשנת 1972 התמנה יואב יסעור לסגן מנהל נמל חיפה תחת אל"ם יצחק רהב.
בשנת 1977 עבר יצחק רהב לנהל את רשות הנמלים ויואב יסעור מילא את מקום מנהל הנמל עד שנת 1979.
בתקופה שבה ניהל את נמל חיפה הצליח יואב יסעור לגרום לשקט תעשייתי ולשיתוף פעולה יוצא דופן בין הנהלת הנמל לוועד עובדי הנמל.
בשנים 1979–1981 היה יואב יסעור המבקר הפנימי של רשות הנמלים והרכבות.
השכלה

תאר ראשון בכלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
תחביבים

כתחביב עסק יסעור בכתיבת שירים, בציור ובפיסול .
משפחה

לאחר מלחמת העולם השנייה עבד כרועה צאן בקיבוץ בית אלפא שם הכיר ונשא לאישה את שולמית לבית צרפתי (פרנקו) ששהתה בקיבוץ שריד.
לזוג נולדו שלושה ילדים: יובל, יליד 1948, אביטל, ילידת 1957, ודודו, יליד 1965. יובל ואביטל שרתו בחיל הים.
דובאילנד

| --- | --- |

הכפר הגלובלי במתחם, פברואר 2019
 מידע כללי
 סוג:  מרכז בילוי למשפחות, פארק שעשועים 
 מיקום:  דובאי 
 מדינה:  איחוד האמירויות הערביות 
 קואורדינטות:  25°04′30″N 55°21′50″E﻿ / ﻿25.075°N 55.36388889°E﻿ / 25.075; 55.36388889
 www.dubailand.ae
  (למפת דובאי מוגדלת) דובאילנד(למפת דובאי רגילה) דובאילנד
 
דובאילנד הוא מתחם בילוי שנבנה בעיר דובאי שבאיחוד האמירויות הערביות. המתחם בבעלות חברת טטוור, השייכת לדובאי אחזקות (אנ').
נכון להיום ישנם כ-22 מתחמים בהקמה. בסיום העבודות, צפוי דובאילנד להיות אוסף פארקי השעשועים הגדול בעולם וגודלו יהיה כפול מגודל הדיסניוורלד שבאורלנדו, ארצות הברית. עם זאת, אף אחד מהפארקים בדובאילנד לא יהיה גדול בעצמו מממלכת החיות של דיסני, שנכון למאי 2021 מחזיק בתואר פארק השעשועים הגדול בעולם.