stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרים פרוינד-רוזנטל
ראשית חייה > ילדות, נעורים ונישואים

פרוינד נולדה בעיר ניו יורק שבארצות הברית בשנת 1906. היא הייתה בתם של הארי ורבקה קוטלר (Harry & Rebecca Kottler), יהודים אמריקאים ממוצא מזרח אירופאי. למרות השתייכותם לזרם האורתודוקסי, נהגה המשפחה לפקוד את בית הכנסת עמנו-אל. פרוינד ספגה מינקות ערכי מסורת וציונות והוריה היו פעילים בארגונים פילנתרופיים יהודים שונים.
בשנת 1927 נישאה למילטון פרוינד (Milton B. Freund) לזוג נולדו שני ילדים, הארי פרוינד (Harry Freund) וד"ר מתיו פרוינד (Dr. Matthew Freund).
ראשית חייה > השכלה

בשנת 1925 סיימה את לימודי התואר הראשון ממכללת האנטר שבניו יורק. בשנת 1927 סיימה את לימודי התואר השני מאוניברסיטת ניו יורק, שם עבדה כמרצה.
בשנת 1935 הוענק לה תואר דוקטורט בלימודי יהדות ארצות הברית מאוניברסיטת ניו יורק. עבודת התזה שלה עסקה בסוחרים יהודים מהתקופה הקולוניאלית בארצות הברית (Jewish Merchants in Colonial America).
פעילות פילנתרופית

מיד לאחר נישואיה מונתה פרוינד לנציגת ארגון ישראל הצעיר באזור מגוריה שבבורו פארק, וכיהנה כחברת חבר הנאמנים של בית הספר היהודי "ישיבה דפלטבוש".
בשנת 1935 ביקרה פרוינד לראשונה בפלשתינה. במהלך הביקור נפגשה עם הנרייטה סאלד ממייסדות ארגון נשות הדסה, שחיה באותם הימים בפלשתינה, וברוז הלפרין נשיאת הארגון דאז. נשים אלה חשפו בפניה את סוגיית עליית הנוער, את הצורך בסיוע והקמת תשתיות של מערכת בריאות ואת חשיבות פעילותן של נשות הדסה.
הביקור בפלשתינה השפיע על פרוינד רבות ועם שובה לארצות הברית החלטה להעמיק את מעורבותה בפעילות פילנתרופית ציונית והצטרפה לחבר הנאמנות הארצי של ארגון הדסה .
בשנת 1942 ובעקבות הקושי לתמרן בין משרתה, אימהות ופעילות פילנתרופית ביקשה פרוינד לסיים את פעילותה במסגרת הארגון. בשנת 1943, כשנה לאחר שלקחה הפסקה מפעילות פילנתרופית, נתבקשה לשוב ולסייע לנשות הדסה. היא התפטרה ממשרתה כמרצה באוניברסיטת ניו יורק, והפכה ליושבת הראש של "ועד הנוער הציוני באמריקה" (American Zionist Youth Commission), תפקיד אותו מילאה במשך חמש שנים.
בשנת 1948 שימשה כיושבת ראש הוועדה הלאומית לחינוך (National Vocational Education Chair) וסייעה בגיוס כספים לטובת הקמת מוסד אקדמי יהודי, אוניברסיטת ברנדייס, שהוקם באותה השנה. בשנת 1949, עם כניסתו לתוקף של הסכם שביתת הנשק בין מדינות ערב למדינת ישראל, הגיעה פרוינד לביקור בארץ ונכחה בטקס חניכת בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1953–1956 שימשה כיושבת הראש של ארגון עליית הנוער. במשך תקופה זו סייעה להעלאת רבבות נערים ונערות יהודיים מרחבי אירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון, ואף הגיעה יחד עם משלחת פעילים יהודים לקזבלנקה כדי לפגוש את הרב הראשי של מרוקו ולשמוע את תלונות הקהילה היהודית המקומית לגבי יישום תוכנית עליית הנוער.
פעילות פילנתרופית > תקופת הנשיאות בארגון הדסה

בשנת 1956 נבחרה פרוינד לנשיאות ארגון נשות הדסה, תפקיד אותו מילאה עד לשנת 1960. היא נכנסה לתפקיד הנשיאות על רקע מבצע קדש, וסייעה לאנשי הסוכנות היהודית בהעלאתם של רבבות יהודים לארץ מפולין והונגריה אשר חוו רדיפות אנטישמיות חוזרות ונשנות.
במהלך ארבע שנות כהונתה גיבשה והוציאה לפועל פרויקטים רבים ושונים, ביניהם בניית מוסד רפואי חלופי לבית החולים הדסה הר הצופים, אשר נמצא באותם ימים תחת ריבונות ירדנית. בית החולים הדסה עין כרם נחנך בשנת 1961. לפרויקט הבנייה גייסה פרוינד את האמן מארק שאגל לעיצוב שנים עשר חלונות ויטראז' המסמלים את שנים עשר שבטי ישראל ומעטרים את חלונות בית הכנסת של בית החולים גם בימינו אלו.
במהלך הקונגרס האוריינטליסטי העולמי ה-25, שנערך במוסקבה בשנת 1960, הציגה את מחקרה בנושא רפואה והמסורת היהודית.
פעילות פילנתרופית > סיום תקופת הנשיאות והמשך פעילות פילנתרופית

עם סיום כהונתה כנשיאת ארגון הדסה המשיכה פרוינד להחזיק במספר תפקידים חשובים במסגרת הארגון ביניהם:
1956–1966 שימשה כיושבת ראש חטיבת הנשים באגודה הלאומית של בונדס ישראל (National associate chairman for the Women's Division of State of Israel Bonds)
היסטוריונית ראשית (Hadassah's national historian) ויושבת ראש הספריות של ארגון הדסה (Hadassah's National chairman of library projects)
סגנית נשיאת חטיבת הנשים הלאומית של אוניברסיטת ברנדייס (National vice president of The Women's Division of Brandeis University)
מייסדת פדרציית הנוער הציוני הפנים מכללתי בארצות הברית (The Inter-Collegiate Zionist Youth Federation of America)
חברה בארגון המייסד של ארגון התנ"ך העולמי (world bible society).
נציגת ארגון נשות הדסה בארגון האומות המאוחדות.
1966–1971 עורכת מגזין הדסה, יושבת ראש הוועדה החינוכית של הארגון, ומעורבת בייעוץ וגיבוש תוכניות חינוכיות ציוניות.
שינויים אישיים בחייה

בשנת 1968 נפטר בעלה של פרוינד כתוצאה מאירוע לב. כשש שנים לאחר מכן, בשנת 1974, נישאה בשנית להארי רוזנטל (Harry Rosenthal), איש עסקים אמריקאי יהודי ופעיל ציוני נלהב. עם נישואיהם עברו להתגורר בעיר סנט פול (St. Paul) מינסוטה, ויחד הקימו קרן פילנתרופית חינוכית בחסות ארגון הדסה.
פעילות דיפלומטית למען שחרור אסירי ציון והעלאת יהודי אתיופיה

לקראת תחילת שנות ה-70 ואמצע שנות ה-80 פעלה פרוינד במסגרת המאמץ לשחרור יהודי ברית המועצות, אסירי ציון שנכלאו בבתי הסוהר הסובייטים והעלאת יהודי אתיופיה. בשנת 1970 ביקרה בברית המועצות יחד עם נכדה. בשנת 1972 ביקרה לראשונה באתיופיה ואף נפגשה עם הקיסר האתיופי היילה סלאסי.
לקראת סוף ימיה

גם בעשור השמיני לחייה המשיכה בפעילות בארגון הדסה וסייעה בעריכת אוסף זיכרונות וראיונות של מנהיגות הארגון (1989) "A Tapestry of Hadassah Memories" ”.
פרוינד סייעה בהקמת "המוסד למנהיגות צעירה" (The Young Leaders Institute) במטרה להכשיר את דור המנהיגים הבא, ולהעשירו בידע אודות מורשת והיסטוריה יהודית ציונית באמצעות פעילותן של נשות הדסה.
בשנת 1991 נבחרה לכהן כחברת הנהלה בכירה במרכז האוניברסיטאי הבינלאומי להוראת תרבות ישראל (The International Center for University Teaching of Jewish Civilization).
באוטוביוגרפיה שכתבה אודות חייה ופועלה ציינה פרוינד כי חייה עוצבו בהשפעתן של שלוש נשים: הראשונה, אמה רבקה קוטלר (Rebecca Kottler). השנייה, הנרייטה סאלד נשיאת הדסה הראשונה והשלישית אלינור רוזוולט, רעייתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. האחרונה פעלה וסייעה להצלת חייהם של ילדים יהודים במסגרת עליית הנוער.
ב-18 בינואר 1999 נפטרה מרים פרוינד רוזנטל כשהיא בת 93. היא הותירה אחריה משפחה רחבה החיה בארצות הברית וישראל. פרוינד הקדישה את מרבית חייה לפעילות פילנתרופית אשר הדגישה את אהבתה למסורת היהודית, לציונות ולמדינת ישראל, אותה ביקרה במהלך חייה יותר ממאה פעמים.
ספריה

"In My Lifetime: Family, Community, Zion". Town House Press, Chestnut Ridge, New York (1989)
"A Tapestry of Hadassah Memories". Town House Press (1994)
Jewish merchants in colonial America: Their achievements and their contributions to the development of America". New York (1939)
Jewels for a Crown : The Story of the Chagall Windows" (1963)
הערות שוליים

↑  אמה הייתה פעילה בתנועת הנשים "בנות ציון" (The Daughters of Zion( ובארגון נשות הדסה (Hadassah) אביה היה פעיל בארגון ציוני אמריקה (Zionist Organization of America) והיא עצמה פעילה מגיל צעיר בארגוני נוער כולל ארגון הנוער יהודה הצעיר שפעל תחת חסות ארגון הדסה (Young Judea Club of The Junior Hadassah)
↑  Miriam Freund- Rosenthal, In My Lifetime: Family, Community, and Zion, Town House Press, 1989
↑  באמצע שנות ה-30 ולמול עליית המפלגה הנאצית בגרמניה קמה תנועה ציונית במטרה להעלות צעירים יהודים לארץ ישראל, ולהכשיר אותם לעבודה חקלאית. ראשוני העולים הגיעו בשנת 1934. הנרייטה סאלד העלתה את הנושא לסדר היום וגייסה למאבק זה את ארגון נשות הדסה.
↑  In my lifetime" p.26-28"
↑  בספרה היא מתארת את תחושת השליחות ואת התרומה של נשות הדסה בסיוע למערך הרפואי בישראל. "In my lifetime" p. 26
↑  "In my lifetime" p. 17-20
↑  "In my lifetime" p.37-39
↑  לקריאה נוספת בנוגע לאירועים שהובילו לבניית בית החולים ושיתופו של שאגל בפרויקט תיארה פרוינד בספרה Freund- Rosenthal, Miriam. Jewels for a Crown : The Story of the Chagall Windows (1963)
↑  Medicine and the Hebraic Tradition
↑  Bell Roselyn, . Miriam freund- Rosenthal 1906-1999, Jewish women archives, ‏05/04/16
↑  "In my lifetime" p. 72-73
↑  Freund- Rosenthal, Miriam with Rasch Lonye (ed). "A Tapestry of Hadassah Memories",1989
↑  In my lifetime" p. 81"
↑  In My Lifetime" p.1"
↑  In My Lifetime" p.1"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261354405171  GND: 1146533071  ISNI: 0000 0001 0950 6655  LCCN: n85377700  NKC: jcu2011621839  NTA: 156170965  VIAF: 5396953   WorldCat (עם VIAF): 5396953 
ד"ר מרים פרוינד רוזנטל ואלינור רוזוולט, במהלך כנס עליית הנוער, אפריל 1957. באדיבות משפחת פרוינד
ת'אד אלן

ת'אד אלן, 2005
אדמירל ת'אד אלן (אנגלית: Thad William Allen; נולד ב-16 בינואר 1949) היה המפקד ה-23 של משמר החופים האמריקני, בין השנים 2006 ל-2010. שימש כמפקד הכוח המטפל בדליפת הנפט במפרץ מקסיקו (2010).
אודות

נולד בטוסון, אריזונה, אביו היה טכנאי במשמר החופים ולחם במלחמת העולם השנייה. סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1967. הוא למד במכללת משמר החופים האמריקאי וסיים תואר שני בניהול ציבורי מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ותואר שני בניהול מאוניברסיטת MIT.
ב-25 במאי 2006 מונה לתפקיד מפקד משמר החופים האמריקני על ידי הנשיא בוש ובאישור הסנאט. ב-25 במאי 2010 החליפו בתפקיד רוברט פאפ.
תפקידו הראשון כקצין דגל (קצין בכיר) היה כמפקד של המחוז השביעי של משמר החופים. בין השנים 2002 ל-2006 שימש כראש המטה הכללי (התפקיד השלישי בהיררכיה) של משמר החופים האמריקאי. בשנת 2005 מונה על ידי סוכנות FEMA האמריקאית לניהול מאמצי החילוץ בניו אורלינס בעקבות הוריקן קתרינה.
בשנת 1975 נישא לאשתו פמלה, והם הורים לשלושה ילדים. מתגורר בצ'בי צייס במרילנד. ב-2011 מונה לסגן נשיא חברת הייעוץ בוז אלן המילטון.
תומאס סוואזי

תומאס ריצ'רד סוואזי (באנגלית: Thomas Richard Suozzi; נולד ב-31 באוגוסט 1962) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת ניו יורק. הוא כיהן בתפקיד מאז 2017 ועד 2023 ונבחר שוב לאחר הדחתו של ג'ורג' סנטוס בפברואר 2024.
סוואזי, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו אל הקונגרס של ארצות הברית כראש הרשות המבצעת במחוז נסאו בשנים 2002–2009, וקודם לכן כראש עיריית גלן קוב.
חיים אישיים

הוא נישא ב-1993 להלן ולזוג 3 ילדים. בנו,ג'ו, הוא שחקן בייסבול בליגה הבייסבול הנמוכה של ארצות הברית בקבוצה תחת המותג של ניו יורק מטס.
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  סטיוארט איין, First Closing Of Incinerator Renews Focus On Disposing Of Garbage, באתר הניו יורק טיימס, 24 במרץ 1996 (באנגלית)
↑  רוברט ברודסקי, Thomas Suozzi pushes for second chance in Nassau county executive race, באתר ניוזדיי, 30 באוקטובר 2013 (באנגלית)
↑  ברוס למברט, THE 2001 ELECTIONS: LONG ISLAND; Suozzi Quickly Focuses on Nassau's Woes, באתר הניו יורק טיימס, 8 בנובמבר 2001 (באנגלית)
↑  ברוס למברט, Suozzi, Beyond the Numbers, באתר הניו יורק טיימס, 4 בספטמבר 2006 (באנגלית)
↑  ויליאם מרפי, Nassau lawsuit ends with $4M whimper, באתר ניוזדיי, 8 ביוני 2010 (באנגלית)
↑  סטיבן רודריק, Tom Quixote, באתר מגזין ניו יורק, 14 ביולי 2006 (באנגלית)
↑  כריסטופר טראוסקי, Mangano Defeats Suozzi In Nassau County Executive Race, באתר לונג איילנד ניוז, 6 בנובמבר 2013 (באנגלית)
↑  ריק בראנד, Thomas Suozzi savors Democratic primary win, באתר ניוזדיי, 30 ביוני 2016 (באנגלית)
↑  שון או'קיי וזכארי ב. וולף, How each member of the House voted on impeachment, באתר CNN‏, 18 בדצמבר 2019 (באנגלית)
↑  קת'י גלוק וניקולס פנדוס, Rep. Tom Suozzi Is Running for Governor of New York, באתר הניו יורק טיימס, 29 בנובמבר 2021 (באנגלית)
↑  Democrat Tom Suozzi wins New York race to succeed George Santos in Congress, AP News, ‏2024-02-13 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6sv8g5n  S2AuthorId: 103175448  US Congress: S001201
סכסוך נגורנו קרבאך

סכסוך נגורנו קרבאך היה סכסוך אתני וטריטוריאלי בין ארמניה לאזרבייג'ן סביב האזור השנוי במחלוקת נגורנו-קרבאך ושבעת המחוזות הסובבים אותו אשר נשלטו דה פקטו על ידי רפובליקת ארצאך - אזורים אשר היו מוכרים בעולם דה יורה כמשתייכים לאזרבייג'ן. מקורו של הסכסוך בראשית המאה ה-20.
בפברואר 1988 פרצה מלחמת נגורנו קרבאך עם התפרקות ברית המועצות ובעקבות כך הפך אזור נגורנו קרבאך לישות עצמאית דה פקטו המתופעלת בידי בדלנים ארמנים בתמיכת הממשלה הארמנית בירוואן. מאז ואילך אזרבייג'ן טוענת לשליטה על המובלעת, ככתוב בחלוקתן של הרפובליקות הסובייטיות מימי ברית המועצות. מאז המלחמה לא התקדמו יחסי אזרבייג'ן–ארמניה.
הסכם הפסקת האש שנחתם בשנת 1994 סיפק יציבות יחסית לאזור אשר נמשכה במידה רבה במשך שני עשורים עד לשנת 2016 אשר במהלכה אירעה הסלמה קשה באזור, במה שנודע כ"מלחמת ארבעת הימים" (אנ'). ההסלמה נבעה במידה רבה מהתסכול הגובר של אזרבייג'ן מהסטטוס קוו ומהמאמצים של ארמניה לשמר את מצב הסטטוס קוו. העימות הקטלני ביותר מאז הפסקת האש התקיים מספטמבר 2020 ועד נובמבר 2020. המלחמה שפרצה והסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך (2020) שנחתם בעקבותיה שינו את הסטטוס קוו.
מאז המלחמה בשנת 2020, אזרבייג'ן ביטלה את הצעתה למעמד מיוחד או אוטונומיה לתושביה הארמנים הילידים ובמקום זאת התעקשה על "הטמעתם" באזרבייג'ן. מאז דצמבר 2022, אזרבייג'ן הטילה מצור על רפובליקת ארצאך וניתקה את קוי האספקה אליה, תוך הפרה של הסכם הפסקת האש משנת 2020 ופסקי דין בינלאומיים.
בספטמבר 2023 כבשה אזרבייג'ן את נגורנו קרבאך במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השלישית. הממשל הארמני המקומי נכנע תוך יום אחד, והאזור עבר לשליטת אזרבייג'ן, בהסכם שנחתם בין הצדדים בתיווך רוסיה. ארמניה לא התערבה בקרב מחשש ממלחמה כוללת. מתוך כ-120 אלף תושבי החבל, נמלטו כ-104 אלף איש לארמניה. ביניהם נמלט גם נשיא המחוז הבדלני לשעבר, רובן ורדניאן, אך נתפס על ידי שלטונות אזרבייג'ן. ב-1 בינואר 2024, רפובליקת ארצאך חדלה מלהתקיים.
ראו גם

מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה - ניצחון ארמני
מלחמת נגורנו קרבאך השנייה - ניצחון אזרי
מלחמת נגורנו קרבאך השלישית - כיבוש אזרי
הערות שוליים

↑  ארמניה: 97 אלף בני אדם הגיעו למדינה מנגורנו-קרבאך, באתר וואלה, 29 בספטמבר 2023
↑  סוכנויות הידיעות, המובלעת בנגורנו-קרבאך חתמה על מותה, מיליארדר ארמני הואשם ב"טרור", באתר ynet, 28 בספטמבר 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא ארמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ישיבת רבינו יצחק אלחנן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מוסד חינוכי
 על שם:  יצחק אלחנן ספקטור 
 תקופת הפעילות:  1896–הווה (כ־128 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°51′03″N 73°55′46″W﻿ / ﻿40.8508°N 73.9295°W﻿ / 40.8508; -73.9295
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיישיבת רבינו יצחק אלחנן(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיישיבת רבינו יצחק אלחנן
 
ישיבת רבינו יצחק אלחנן (באנגלית: Rabbi Isaac Elchanan Theological Seminary, בתרגום מילולית לעברית הסמינר התאולוגי על שם הרב יצחק אלחנן; ובקיצור RIETS) שנוסדה ב-1896 היא הסמינר לרבנים של ישיבה יוניברסיטי. עד שנות ה-40 של המאה ה-20 והפיצול בין המוסדות החילוניים והדתיים של הישיבה יוניברסיטי, הוא היה חלק בלתי נפרד מישיבה יוניברסיטי. הסמינר לרבנים ממוקם לאורך שדרות אמסטרדם בניו יורק בשכונת וושינגטון הייטס במנהטן.
השם העברי של המוסד הוא ישיבת רבינו יצחק אלחנן, לזכרו של הרב יצחק אלחנן ספקטור שנפטר באותה שנה. השם העברי מופיע בחותמות של כל הסניפים של ישיבה יוניברסיטי באותיות עבריות, לפעמים בכתיב חסר, ישיבת רבנו יצחק אלחנן.
תוכנית הלימודים

תוכנית הסמיכה של הסמינר בנויה לארבע שנות לימוד. המוקד העיקרי הוא בלימודי תלמוד. ראש הכולל הוא הרב צבי שכטר. יש מגוון של קורסים משניים שמטרתם להכשיר את התלמידים כרבנים וכיועצים רוחניים, וישנם גם קורסים בפילוסופיה יהודית. יש מסלול הצטיינות במסגרת תוכנית הסמיכה הכללית, שבו הסטודנטים מקבלים מלגה נוספת ונדרשים להשתתף בקורסי השלמה נוספים.
סטודנטים רבים ב-RIETS נרשמים במקביל למגוון קורסים בתארים מתקדמים, כולל לימודי משפטים, חינוך, לימודי יהדות אקדמיים, פסיכולוגיה ומדעים.
ל-RIETS שני כוללים לסטודנטים שכבר קיבלו סמיכה, הנקראים "כולל עליון", המציעים לתלמידים אפשרות ללמוד תורה ברמה מתקדמת וללמוד קורסים משלימים במשך שלוש עד ארבע שנים נוספות תוך קבלת מלגה נדיבה. ראשי הכולל העליון הם הרב מיכאל רוזנצווייג והרב מרדכי וויליג.
בנוסף, יש כולל לדיינות בראשות הרב יהודה דוד בלייך והרב מרדכי וויליג.
סגל ההוראה

רבנים גדולים רבים לימדו ב-RIETS. צאצאים של הרב חיים סולובייצ'יק – הרבנים משה סולובייצ'יק ויוסף דוב סולובייצ'יק – הגיעו לפסגת הלמדנות כמנהלי RIETS, והרב אהרן סולובייצ'יק והרב אהרן ליכטנשטיין לימדו שם במשך תקופה משמעותית של הקריירות שלהם. בדורות הקודמים לימד הרב שמעון שקופ ב-RIETS לזמן קצר, סביב 1930, וכן גם העילוי ממייצ'יט הרב שלמה פוליצ'ק, הרב מנחם מנדל זקס (חתנו של החפץ חיים), הרב אברהם אליעזר אלפרשטיין, הרב משה שצקס, הרב ניסן אלפרט, משה זבולון מרגליות והרב דוד ליפשיץ. בין ראשי הישיבה הנוכחיים: הרב צבי שכטר, הרב מרדכי וויליג, הרב מיכאל רוזנצווייג, הרב מאיר טברסקי, הרב אליהו בן חיים, הרב ג'רמי ווידר (אנ'), הרב יעקב נויבורגר (אנ'), הרב ברוך סיימאן, הרב צבי סובולובסקי, הרב דוד הירש (אנ'), הרב יהודה דוד בלייך, הרב דניאל שטיין והרב עזרא שוורץ, המכהן גם כבוחן.
חג הסמיכה

הסמכה יכולה להיות מוענקת, טכנית, לכל תלמיד המסיים את כל הדרישות הנחוצות עבור סמיכה לרבנות בכל נקודת זמן. עם זאת, כל שלוש או ארבע שנים עורכת RIETS חגיגה רשמית, שהיא חגיגת סמיכה רשמית של התלמידים שקיבלו סמיכה לרבנות מאז חג הסמיכה הקודם. באופן מסורתי הוא נערך ביום השנה (יארצייט) של רבי יצחק אלחנן ספקטור או קרוב לו, שהוא כ"א באדר.
הערות שוליים

↑  "HISTORY". B'nai Abraham Chabad (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-05-11.
↑  https://www.yu.edu/riets/kollellim/lhoraah, נצפה 26 בינואר 2020.
↑  "Clipping from The Brooklyn Daily Eagle - Newspapers.com". Newspapers.com (באנגלית). נבדק ב-2018-05-11.
1 2  "26 Apr 1925, Page 76 - The Brooklyn Daily Eagle at Newspapers.com". Newspapers.com (באנגלית). נבדק ב-2020-01-25.
↑  "14 May 1926, Page 14 - The Brooklyn Daily Eagle at Newspapers.com". Newspapers.com (באנגלית). נבדק ב-2018-05-11.
↑  "1 May 1927, Page 47 - The Brooklyn Daily Eagle at Newspapers.com". Newspapers.com (באנגלית). נבדק ב-2018-05-11.
↑  Lay cornerstone for Yeshiva College in Manhatten this afternoon (עמ' 47), newspapers.com, ‏1 במאי 1927
↑  "8 Dec 1928, Page 11 - The Brooklyn Daily Eagle at Newspapers.com". Newspapers.com (באנגלית). נבדק ב-2018-05-11.
↑  https://ejewishphilanthropy.com/rabbi-dr-norman-lamm-announces-retirement-from-y-u/, נצפה 26 בינואר 2020.
↑  ראו למשל נאומו של הגאון ר' משה סולוביציק שליט"א ראש ישיבת ר' יצחק אלחנן לכבוד חג הסמיכה ביום כ"א אדר שני ת"ש באולם הישיבה, הפרדס יד [ב] (אייר ת"ש), עמ' 9–10, באתר היברובוקס (מופיע גם כאן).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266713305171  BnF: cb135618244 (data)  GND: 3057903-X  ISNI: 0000 0004 1040 9264  LCCN: n50054077  SUDOC: 052535398  VIAF: 134940672   WorldCat (עם VIAF): 134940672 
הרב יצחק אלחנן ספקטור שעל שמו נקראת הישיבה
ולדימיר סטאסוב

| --- | --- |

סטאסוב - דיוקן מאת רפין
 לידה:  2 בינואר 1824 (יוליאני) לוח שנה לא מוגדר, ככל הנראה יוליאני סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  10 באוקטובר 1906 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין טיחווין 
 מקום לימודים:  בית הספר הקיסרי לתורת המשפט 
 תחום יצירה:  מוזיקה, מוזיקולוגיה, תולדות האמנות 
 
ולדימיר ואסילייביץ' סטאסוב (ברוסית: Владимир Васильевич Стасов‏; 14 בינואר 1824 - 24 באוקטובר 1906), מבקר אמנות רוסי, מהידועים ומהמוערכים בזמנו.
ב-1859 הצטרף לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות. ב-1900 התקבל כחבר כבוד לאקדמיה הרוסית למדעים, יחד עם חברו לב טולסטוי.
בנו של הארכיטקט הרוסי ואסילי פטרוביץ' סטאסוב.
פועלו

סטאסוב ליווה את קבוצת המלחינים הרוסים המכונה "החמישה", שם שהוא עצמו טבע, ואף קידם חלק מפעולותיהם. כך, למשל, חיבר בין המלחין מודסט מוסורגסקי לבין הצייר ויקטור הרטמן, ולאחר מותו של האחרון ארגן בשנת 1874 תערוכת תמונות של הרטמן באקדמיה לאמנויות היפות בסנקט פטרבורג, כמחווה לצייר המת. תערוכה זו הייתה הבסיס ליצירתו של מוסורגסקי "תמונות בתערוכה".
על פי אחת הגרסאות[דרוש מקור], היה זה סטאסוב ששכנע את אלכסנדר בורודין לכתוב את האופרה "הנסיך איגור" על פי האפוס "מסע המלחמה של איגור (Слово о полку Игореве)", ואף נטל חלק בכתיבת הליברית.
פרנץ פולסקי

| --- | --- |

ציור דיוקן של פולסקי מ-1890 מאת הצייר ליפוט הורוביץ
 לידה:  17 בספטמבר 1814 פרשוב (אפרייש), סלובקיה, אז ממלכת הונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרית 
 פטירה:  9 בספטמבר 1897 (בגיל 82) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 תפקיד:  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (5 ביולי 1848–13 באוגוסט 1849)  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (22 באפריל 1869–15 באפריל 1872)  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (27 בספטמבר 1884–25 במאי 1887)  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (3 בספטמבר 1872–24 במאי 1875)  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (6 באפריל 1861–22 באוגוסט 1861)  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (7 במאי 1867–9 בדצמבר 1868)  minister in attendance on the king (9 בספטמבר 1848–אוקטובר 1848) 
 מפלגה:  Address Party, מפלגת דיאק 
 בן או בת זוג:  Therese von Pulszky (5 באוגוסט 1845–?) 
 
פֶרֶנץ אָאוּרֶל ונצל עמנואל פּוּלסקי צֶ'לפאלווי אש לובוצי (הונגרית: Cselfalvi és lubóczi Pulszky Ferenc Aurél Vencel Imanuel,‏  9 בספטמבר 1814 פרשוב – 17 בספטמבר 1897 בודפשט) היה מהפכן, פוליטיקאי, עיתונאי וסופר, אוצר ואספן עתיקות ואמנות הונגרי.
היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים. טבע את המושג "תקופת הנחושת" אותו הציע בשנת 1876 כעדכון לסיווג של תומסן לתקופות הפרהיסטוריה. היה משפטן בהכשרתו. מלומד רב-אופקים, תומך עקבי בהקמת דמוקרטיה מתקדמת בארצו, נחשב גם לאחד מאבות המוזאולוגיה ההונגרית.
רקע משפחתי ושנות צעירותו

פרנץ פולסקי נולד בשנת 1814 בעיר פרשוב, היום בסלובקיה, אז ב"הונגריה העליונה", חלק מהממלכה ההונגרית שבתוך האימפריה האוסטרית. היה בן למשפחת פולסקי המבוססת, ככל הנראה בעלת שורשים פולנים, שהתיישבה בהונגריה במאה ה-18 וקיבלה תוארי אצולה[דרושה הבהרה] מהקיסרית מריה תרזה והקיסר פרנץ הראשון (מבין בני המשפחה הזאת הייתה מפורסמת, למשל, במאה ה-20, רומולה דה פולסקי, אשתו של רקדן הבלט ואצלב ניז'ינסקי). אביו היה קארוי פולסקי, "מפקח" של המכללה האוונגלית בפרשוב בעיר, ואמו הייתה אפולוניה פיירווארי, בת לבעל קרקעות וסופר מ"הונגריה העלית" קארוי פיירווארי. מגיל קטן ידע פולסקי לדבר בארבע שפות: הונגרית, גרמנית, סלובקית ולטינית.
אחרי שנת לימודים במישקולץ בגיל 12 חזר ללמוד בעיר הולדתו במכללה הלותרנית היוקרתית שהייתה בפיקוח אביו. לאחר מכן נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת פשט. עוד מנעוריו קשר ידידות אמיצה לכל החיים עם יוז'ף אטווש, לימים שר החינוך והדתות המפורסם של הונגריה. השפעה גדולה הייתה על פולסקי לדודו מצד האם, גאבור פיירווארי (1780–1851) שלקח אותו איתו למסעות ברחבי אירופה - בעיקר בצרפת, בבריטניה וברוסיה. ממנו ינק פולסקי הצעיר את האהבה לספרים, ואת העניין בעתיקות ובאיסוף אמנות.
כמתמחה במשפטים על יד הפרלמנט ההונגרי שהתכנס לעיתים בברטיסלבה, הכיר פולסקי את הדמויות החשובות של התנועה הלאומית והמהפכנית של עמו: פרנץ דיאק, פרנץ קלצ'יי ואחרים. בעיר פשט (לימים בודפשט, בירת הונגריה) התוודע גם למיהאי ורשמארטי ולסופרים ומשוררים הונגרים אחרים. אחרי סיום בחינת ההסמכה כעורך דין כבר בגיל 20, בשנת 1834, היה פולסקי לנוטריון ראשי של מחוז הולדתו "שארוש" (כיום "שאריש"). אחרי מסע נוסף יחד עם דודו למערב אירופה ב-1837, ב-1839 נבחר להיות נציג של המחוז שארוש בפרלמנט ההונגרי. התחיל באותה תקופה לכתוב מאמרים פוליטיים וכלכליים בעיתונים ההונגרים ובשנת 1839 היה לכתב העיתון הגרמני החשוב באותם הימים "אלגמיינה צייטונג" מאאוגסבורג. בשנת 1841 היה פולסקי חבר בוועדה שדנה בקביעת החקיקה הפלילית בהונגריה. בנושא זה פולסקי התכתב באותה תקופה עם המשפטן קארל יוזף אנטון פון מיטלמאייר מהיידלברג.
בשנת 1844, בעת שהותו בווינה, נשא פרנץ פולסקי לאשה את תרזיה ואלטר (1819–1866), בת של בנקאי וינאי, אם ארבעת ילדיו, שלמדה הונגרית למענו.
פעילותו המהפכנית בהונגריה ובגלות לונדון

במהלך אירועי אביב העמים בהונגריה - מהפכת 1848–1849, פולסקי פעל בממשלה ההונגרית של לאיוש בתיאני כמזכיר מדינה במשרד שר האוצר לאיוש קושוט ואחר כך על יד שר החוץ, פאל אנטאל אסטרהאזי בווינה. בהמשך, רדוף בעת דיכוי המהפכה בווינה על ידי הכוחות של הנסיך וינדיש-גרץ ברח דרך גליציה לפשט והודות לקשרים הצליח להתחמק ממעצר.
בהמשך לקח חלק במהפכה בבודפשט כחבר ב"ועד הלאומי להגנה" שבהנהגתו של קושוט. ב-1849 נשלח על ידי קושוט כעין שגריר ללונדון על מנת לנסות לגייס שם תמיכה לעניין ההונגרי. (הוכר על ידי השלטונות ב-15 מרץ 1848) בעקבות דיכוי המהפכה ההונגרית מ-1848–1849 פולסקי הצטרף לקושוט בבריחה לטורקיה ואחר כך ליווה אותו במסעותיו באירופה ו-1851–1852 בארצות הברית. פולסקי נשאר בגלות בלונדון בין השנים 1849–1860. הוא הקים יחד עם הגנרל גיירג' קלאפקה את ועד הפליטים ההונגרים בלונדון. עקב פעילותו המהפכנית בעבר בעת מהפכת 1848 בווינה ובהונגריה, בשנת 1852 פולסקי נידון למוות שלא בנוכחות על ידי בית דין צבאי אוסטרי.
בעת שהותו בלונדון כבש בכישוריו (דיבר, למשל, אנגלית מצוינת, כמעט ללא מבטא), ובידענותו את לבבות האליטה האינטלקטואלית המקומית וגם את ליבותיהם של הגולים בבירה האנגלית - מציני, לואי בלאן, הרצן, לדרי-רולן ואחרים. פגש את תאקרי ואת קולרידג', התכתב עם דיקנס, בביתו של הגאולוג צ'ארלס לייל הכיר את דרווין. בזמן הפנוי למד סנסקריט אצל תיאודור גולדשטוקר.
קרל מרקס, מצידו, היה משוכנע כי הזוג פולסקי הם יהודים המרגלים למען השלטונות האוסטרים.