stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעמד משווני
תחליפים בני-זמננו למעמד משווני - טלסקופים רובוטיים

התקדמות תהליכי ייצור האלקטרוניקה, ובפרט הוזלת ומזעור המחשוב, חוללו מהפכה בחצובות הטלסקופים. שינויים אלו הובילו לכך שמעמד פשוט מכנית, המאפשר אך ורק תנועת אלט-אז (מעלה/מטה וימינה/שמאלה) אבל מורכב מאוד מבחינת השליטה עליו זול יותר, במקרים רבים, ממעמד משווני קלאסי. שינוי זה גרם לכך שכל הטלסקופים הגדולים והיקרים שנבנו מאז סוף המאה ה-20, וחלק ניכר מהטלסקופים הבינוניים והקטנים המשמשים ללימוד ולחובבים, הם מסוג זה. עם התקדמות והוזלת הרובוטיקה התאפשר שינוי נוסף בחצובה. כיוון שמנגנון הטלסקופ מסוגל לעיקוב בשני הצירים, וממילא על מחשב השליטה לדעת לאילו קואורדינטות-שמים הטלסקופ מכוון, ניתן בתוספת עלות זניחה להוסיף בסיס נתונים של אובייקטים שמימיים וכל שנותר לאסטרונום, לאחר הליך איפוס התחלתי, הוא לבחור גרם שמים מן הרשימה והטלסקופ יופנה אליו באופן אוטומטי. טלסקופ מסוג זה (המכונה טלסקופ GoTo) מקל על אסטרונומים מקצועיים וחובבים, שכן הכרת השמים והשימוש באטלס שמיים אינם נלמדים בנקל. חלק לא מבוטל מהעוסקים באסטרונומיה, שהחלו את דרכם עם טלסקופים רובוטיים, מכיר את קבוצות הכוכבים הכרות שטחית בלבד.
עם זאת, בדומה לכך שמעמד גרמני זול קשה מאוד לשימוש או אף חסר תועלת לגמרי, מערכות GoTo זולות קשות לשימוש. מחד הן אינן מדויקות די הצורך לאיתור גרמי שמים. מאידך, מאותם שיקולי חיסכון־יתר בעלות על חשבון איכות, חצובות אלו אינן בנויות לכיוון ידני מדויק והשימוש בהן הופך למתסכל במקרה הטוב ובלתי אפשרי במרבית המקרים.
ראו גם

אסטרונומיית חובבים
טלסקופ דובסוני
הערות שוליים

↑  What Is a Clock Drive?
1 2  Nightwatch, Terence Dickinson ISBN 1-55209-300-X. p65
מעמד גרמני
מעמדים גרמניים זולים, כגון זה שבתמונה, אינם מסוגלים לשאת את משקל הטלסקופ והשימוש בהם מתסכל או אף בלתי אפשרי
מעמד פרסה בטלסקופ הייל על הר פלומר. הפרסה מודגשת.
מעמד מזלג
מעמד משווני חשמלי זול (הנקרא גם "עוקב כוכבים"), עם מצלמה שמולבשת עליו.
פסיכואונקולוגיה

פסיכואונקולוגיה היא ענף של הפסיכולוגיה הרפואית, העוסק במחקר וטיפול בשילוב תחומי הפסיכולוגיה (חקר וטיפול בנפש ובהתנהגות) והאונקולוגיה (חקר וטיפול במחלת הסרטן). זהו ענף חדש שהחל להתפתח בשנות התשעים, השתלב ברפואה המוסדית בשנות האלפיים, ומחלקות פסיכו-אונקולוגיות הוקמו בצד המחלקות האונקולוגיות.
העיסוק בפסיכואונקולוגיה כולל שני חלקים עיקריים:
החלק הטיפולי, שבמסגרתו מטפלים פסיכואונקולוגים בחולי סרטן ובני משפחותיהם, אנשים בריאים בנפשם הנאלצים להתמודד עם מחלת הסרטן והתופעות הנפשיות שמלוות אותה, והטיפול מתמקד בצרכיו המיוחדים של החולה.
החלק המחקרי, פיתוח שיטות נוספות לטיפול ומחקר תאורטי אודות קשרים והשפעות הדדיות בין המחלה והמצב הפסיכולוגי.
תחומי עיסוק

פסיכואונקולוגיה משלבת מספר התמחויות - פסיכיאטריה, פסיכולוגיה רפואית, עבודה סוציאלית ורפואה משלימה. מחלקה לפסיכואונקולוגיה במרכזי סרטן גדולים בעולם המערבי עשויה לכלול רופאים ומנתחים, אחים, מומחים לאתיקה, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, אנשי דת, מומחים לטיפול פליאטיבי ומתנדבים.
האבחון והטיפול בתופעות פסיכו-חברתיות של חולי הסרטן, נועדו לשפר את איכות חייו בשלבים השונים של המחלה. הטיפול מותאם לצורכי המטופל ונקבע בשיתוף עמו.
התאוריות והטיפול בתחום זה עוסקים בהיבטים הרגשיים של מחלת הסרטן - התמודדות עם מסירת הבשורה על המחלה; הכנה רגשית לקראת ניתוח, הקרנות, כימותרפיה וטיפולים נוספים והתמודדות עם תופעות הלוואי שלהם; ליווי בתהליך ההחלמה והשיקום מהמחלה ולקראת חזרה לשגרה; סיוע בתהליכי תקשורת בין החולים לבני משפחותיהם, חשיפת המחלה בפני הילדים וכו'; סיוע בתהליכי תקשורת עם הצוות הרפואי (למשל, חלק מהחולים חווים את ריבוי אנשי המקצוע המטפלים בהם כמקור נוסף ללחץ, והטיפול הפסיכואונקולוגי עשוי לסייע להם ולצוות הרפואי להכיל את מורכבות הטיפול); התמודדות עם קבלת החלטות במהלך תקופת משבר ודחק; והתמודדות עם אובדן ושכול. המחקר והטיפול בתחום עוסק בתחושות מצוקה מגוונות המלוות חולי סרטן, כגון דכדוך, חששות כלפי העתיד, ייאוש, פגיעה בדימוי העצמי, קושי סביב הפגיעה בתפקודים פיזיים ובתפקידים בחיי היומיום, חרדה מפני מוות, וחשש מאובדן נוסף. שילוב ידע רפואי ופסיכולוגי במהלך הטיפול נועד לסייע למטופל בהתמודדות עם מצוקות אלו, בכל שלב של המחלה.
היסטוריה

תחום הפסיכואונקולוגיה התפתח בעשורים האחרונים במקביל להתקדמות בטיפול הרפואי הניתן במחלת הסרטן, שהעלתה את אחוז החולים המחלימים ממנה או החיים עמה במשך תקופה ארוכה. הדבר הביא בין השאר להגברת הדגש שניתן גם לאיכות החיים של החולים, ולצורך בהענקת תמיכה מתאימה.
ד"ר ג'ימי הולנד, פסיכיאטרית אמריקאית, נחשבת למייסדת תחום הפסיכואונקולוגיה. הולנד הדגישה את חשיבות המחקר לגבי תגובות פסיכולוגיות של חולי סרטן בכל אחד משלבי המחלה, וכן את חשיבות ניתוח הגורמים הרגשיים, הרוחניים, החברתיים וההתנהגותיים המשפיעים על הסיכון ללקות בסרטן ועל ההישרדות לטווח ארוך לאחר הטיפול.
הולנד החלה לעסוק בתחום זה באמצע שנות ה-70. היא שמה לב שבעלה האונקולוג ועמיתיו התמקדו לרוב בהשפעות הפיזיות של תרופות נגד סרטן שהם נותנים למטופלים, ולא התחשבו במחשבותיהם וברגשותיהם. במידה מסוימת הדבר היה חלק מהתרבות הרפואית של שנות ה-50 וה-60 סביב מחלת הסרטן, שנשאה סטיגמה של שיעור נמוך של הישרדות. למשל, רופאים רבים לימדו בבתי ספר לרפואה על כך שעדיף לעכב אבחון של סרטן, בנימוק שהמחלה הייתה כמעט גזר דין מוות והאמת תהיה בלתי נסבלת עבור החולים. עיתונים נחשבים כמו הניו יורק טיימס אף סירבו להדפיס את המילים "סרטן השד", כאשר מייסדי קבוצת "להגיע להחלמה" רצו לפרסם מודעות על הפגישות שלהם. אך בשנות ה-70 חל שינוי בגישה שכללה בושה והסתרה, בין השאר בזכות תנועת זכויות החולה, ובשל השיפור ביעילות הטיפולים בסרטן והגידול באחוז המחלימים. ב-1977 פתחה הולנד את השירות הפסיכיאטרי במרכז לחקר הסרטן בניו יורק, והחלה לערוך מחקרים על ההשפעה הרגשית של מחלת הסרטן בקרב חולים ובני משפחותיהם.
בתחילת שנות ה-80 החלה גם האגודה האמריקאית לסרטן לעסוק בהשפעות הרגשיות של המחלה. ב-1984 ייסדה הולנד את האגודה הבינלאומית לפסיכואונקולוגיה, וב-1986 את האגודה האמריקאית לאונקולוגיה פסיכו-סוציאלית. כתב העת המדעי של התחום, "Psycho-Oncology", נוסד ב-1992. בתחילת שנות ה-2000 הפכה הפסיכואונקולוגיה לחלק מקובל של הטיפול בסרטן, ומחלקות לפסיכואונקולוגיה הוקמו ברוב מרכזי הסרטן הגדולים בקנדה ובארצות הברית.
אזכורים בתרבות

בספטמבר 2011 יצא הסרט האמריקאי "50/50", בבימויו של ג'ונתן לוין ובכיכובם של ג'וזף גורדון-לוויט וסת' רוגן. הסרט נכתב בהשראת ההתמודדות של תסריטאי הסרט ויל רייזר עם מחלת הסרטן. עלילת הסרט מתארת בחור צעיר, אדם לרנר, המגלה בגיל 27 כי הכאבים בגבו הם סוג נדיר של סרטן, וכי סיכוייו לשרוד את המחלה הם 50/50; הוא מתחיל בטיפולי כימותרפיה, ומלווה במהלכם על ידי חברו קייל, זוגתו האמנית רייצ'ל, אמו הדרמטית והפסיכולוגית שלו קת'י.
הגנטיקה של הסרטן

גוף האדם מייצר תאים באמצעות חלוקה מבוקרת. כאשר יש תקלה בתהליך הבקרה, נוצרים תאים שחלוקתם אינה מבוקרת, והם מכונים תאים סרטניים. הגנים המפקחים על תהליך חלוקה מבוקרת של התא מכונים BRCA1 BRCA2, ותפקידם למנוע חלוקה לא מבוקרת של התא. גנים אלה מייצרים חלבונים, אשר מדכאים גידול לא נורמלי של התא. כאשר חל שינוי, מוטציה, בגנים אלה, התאים מתחלקים בצורה לא מבוקרת, ואלה הם התאים הסרטניים.
המוטציה בגנים האלה נובעת משתי סיבות אפשריות:
א. מוטציה תורשתית - מוטציה בגנים שעוברת מהורה לילד. רק מוטציה בתאי המין יכולה לעבור בתורשה.
ב. מוטציה נרכשת - מוטציה בגנים שנוצרת לאחר הלידה בכל שלב בחיים, למשל מחומרים מסרטנים.
מחלת הסרטן כתוצאה ממוטציה נרכשת תתפתח, בדרך כלל, בשכבות גיל מאוחרות, בעוד שבמקרים של מוטציה תורשתית תתפתח מחלת הסרטן, בדרך כלל, בשכבות גיל מוקדמות. כל אחד משני הגנים BRCA שיש בהם מוטציה גורמים בדרך כלל לסרטן באיברים הנשיים: סרטן השד, סרטן השחלות וסרטן הרחם. אישה היורשת מוטציות בגנים אלו היא בעלת סיכון גבוה לחלות בסרטן שד ובסרטן השחלות בגיל צעיר.
כאשר אחד ההורים נושא מוטציה בגן BRCA1 או BRCA2 יש לילד סיכוי של 50% לרשת את המוטציה. לא כל מי שיש לו מוטציה באחד משני הגנים יחלה בסרטן. לפני שפותחו הבדיקות הגנטיות הסתמכו הרופאים רק על הסיפור המשפחתי, אולם הגן יכול לעבור בתורשה מספר דורות מבלי שאיש מהנשאים יחלה. כיום הבדיקה הגנטית עשויה לתת תשובה מדויקת אם יש אחד מהגנים הוא פגום.
ההמלצה היא לבדוק את הסיפור המשפחתי 3 דורות לאחור, ואם היו מקרים של סרטן במשפחה לעבור בדיקה גנטית. קופות החולים אינן מממנות בדיקה זו, בדרך כלל, בגילאים צעירים, אולם ניתן לעשות אותה גם האופן פרטי בעלות סבירה. אם הבדיקה היא חיובית, כלומר שהנבדק נושא גן כזה, עליו להיות במעקב רפואי שוטף של אונקולוג, ולבצע מעת לעת בדיקות לגילוי תאים סרטניים. כאשר יש גילוי מוקדם של תאים סרטניים, ניתן לטפל בהם באופן יעיל.
היבטים פסיכוסוציאלים

האבחון, הטיפול וההחלמה מסרטן מהווים אירועי חיים מרכזיים ומעוררי לחץ שעלולים לפגוע באיכות החיים בטווח הקצר והארוך .האבחנה עלולה להביא עימה חרדות קיומיות, תפקודיות, חברתיות, כלכליות ומשפחתיות. הטיפולים ותופעות הלוואי מערבים גם הם אתגרים רבים. גם בשלב ההחלמה, ישנם מעקבים תכופים והשפעות גופניות, פסיכולוגיות, בינאישיות ורוחניות על החולה ועל משפחתו. הבנת ההיבטים הפסיכוסוציאליים יכולה לסייע למטופל ולמשפחתו בתיקוף תחושותיהם והכרה בהן על ידי הסובבים אותם. כמו כן, העמקה והבנה של ההיבטים הפסיכוסוציאליים מאפשרת גם לצוות המטפל (רופאים, פסיכולוגים, עו"ס ועוד) ראייה רחבה יותר של המטופל וכתוצאה מכך טיפול מותאם יותר וגישה טיפולית נכונה יותר עבור המטופל בהתמודדות עם המחלה.
היבטים פסיכוסוציאלים > היבטים פסיכולוגיים של מחלת הסרטן

רבים מהחולים והמחלימים ממחלת הסרטן חווים דחק, דיכאון, חרדה, עייפות, כאב, וקשיים פיזיים. תופעות הלוואי של הטיפולים, ההשפעות הגופניות של המחלה והתרופות הניתנות לחולים ולמחלימים גורמות לעיתים קרובות לתופעות פסיכולוגיות שונות. נמצא, שהשימוש של המחלימים מסרטן בתרופות נוגדות חרדה ודיכאון הוא כפול מהשימוש של מבוגרים ללא היסטוריה אונקולוגית. שכיחות התופעות הפסיכולוגיות משתנה לפי סוג הסרטן והשלב של המחלה ולפי גיל החולה, הגזע והמגדר. בנוסף, למחלת הסרטן יש השפעה על המערכות הסובבות את החולה. בקרב המטפלים בחולים נמצאו רמות גבוהות של דיכאון. כמו כן, שלב הבדיקות לפני המחלה, תקופת ההמתנה לאבחון, רגע קבלת הבשורה והטיפולים עצמם מהווים גורמי לחץ שעלולים להוביל לטראומה ולסימפטומים פוסט טראומטיים לאחר המחלה בקרב המחלימים או המטפלים בהם. גם שלב ההחלמה טומן בחובו חרדה מוגברת עקב הפחד מהישנות המחלה, הבדיקות המרובות והביקורים החוזרים במחלקה האונקולוגית. לעיתים ההחלמה מהמחלה, מלווה בחוויה של צמיחה. לדוגמה, כתוצאה מהמאבק במחלה, מחלימים מסרטן עלולים לכונן מערכות יחסים אינטימיות קרובות יותר, שינויים רוחניים חיוביים והערכה גבוהה יותר לחיים.
פריס יפני

| פריס יפני |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: שושנאים
משפחה:: Melanthiaceae
סוג:: פריס
מין:: פריס יפני
שם מדעי
 Paris japonica ‏פרנשה, 1889

פָּרִיס יפני (שם מדעי: Paris japonica) הוא צמח הגדל באזורים התת-אלפיניים ביפן.
מאפיינים

צמח רב שנתי בעל צמיחה איטית. פורח ביולי, הפרח הלבן נישא במרכז דור של שמונה עלי גזע. הוא מעדיף אקלים קריר, לח ומקומות מוצלים.
פריס יפני הוא הצמח בעל הגנום הגדול ביותר הידוע למדע, בעל כ-150 מיליארד זוגות בסיסים ו-40 כרומוזומים. מספר זוגות הבסיס בכל תא גדול פי 50 יותר מאשר זה של האדם. זהו הגנום הארוך ביותר הידוע בעולם החי. דנ"א של תא בודד, במידה ונמתח, יכול להגיע לאורך של 91 מטר. לפרח 19 מיליארד זוג בסיסים יותר מאשר מחזיק השיא הקודם, משויש ריאה, אשר בעל 130 מיליארד זוגות בסיסים השוקלים כמעט 132.83 פיקוגרם לכל תא.
הערות שוליים

↑  ScienceDaily, Rare Japanese plant has largest genome known to science, Royal Botanic Gardens, Kew, October 7, 2010
פרימום נון נוקרה

הביטוי פרימום נון נוקרה (בלטינית: Primum non nocere; בתרגום מילולי: ראשית, אל תזיק) מבטא את אחד מעקרונות האתיקה הרפואית. הביטוי משמש לפחות מאז 1860 תזכורת לעוסקים ברפואה, שלפעולות הנעשות מתוך כוונות טובות עשויות להיות תוצאות לא רצויות. העיקרון התקבע כיסוד חשוב באתיקה הרפואית המודרנית בעיקר בזכות היותו אחד מארבעת עקרונות-העל שניסחו טום ביצ'מפ וג'יימס צילדרס בספרם "Principles of Biomedical Ethics "‏.
מכיוון שלא ניתן לפעול על פי העיקרון באופן אבסולוטי (כיוון שאי אפשר כמעט לטפל ללא אפשרות, ולו זניחה, של נזק), מקובל להתייחס למושג כאל דרישה לפעול לטובת החולה.
מקור הביטוי

שלא כאמונה הרווחת, מקור הביטוי אינו שבועת היפוקרטס. לרוב הביטוי מתואר כפרפרזה של גלנוס על ביטוי של היפוקרטס, אף שגלנוס כתב ביוונית ואין אזכור ידוע של הביטוי בכתביו. הטקסט הקרוב ביותר במשמעותו לביטוי בכתבי היפוקרטס הוא "לעזור, או לפחות לא לגרום נזק" (מתוך אפִּידֶמִיוֹן, ספר ראשון, חלק חמישי).
אחת הדעות גורסת כי הראשון שהשתמש בביטוי "פרימום נון נוקרה" בתרבות הרפואית האמריקאית והבריטית היה רופא אמריקאי, וורתינגטון הוקר (Worthington Hooker) בספרו שיצא לאור ב־1847. אותו רופא ייחס את המקור לפתולוג והקלינאי הפריזאי אוגוסט פרנסואה שומל (Auguste François Chomel,‏ 1788–1858), אשר השתמש בביטוי בהרצאותיו.
מתברר שהוקר לא השתמש בביטוי זהה לזה המשמש היום; באפריל 2005 פרסם הפרמקולוג סדריק סמית את ממצאיו בחַפְּשוֹ את מקור הביטוי: סמית גילה שהביטוי כפי שהוא מוכר היום, בצורתו הלטינית, יוחס לרופא הבריטי תומאס סידנהם (1624–1689 ,Thomas Sydenham) בספרו של תומאס אינמן (Thomas Inman) שפורסם ב־1860. הספר והייחוס בתוכו צוטט באותה שנה על ידי "כתב העת האמריקאי למדע הרפואה" (American Journal of Medical Science), והביטוי שב והופיע באותו כתב עת ב־1879 וב־1906. מכאן, ובמהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, הפך השימוש בביטוי "פרימום נון נוקרה" לנפוץ ואף החל לשמש לא רק בהקשרו הרפואי.
השימוש במושג

עקרון אי גרימת הנזק primum non nocere בטיפול רפואי הוחלף בגישות מציאותיות יותר, כגון ארבעה עקרונות ביו-אתיקה של דו"ח בלמונט משנת 1978 ואילך: אוטונומיה, רצון חופשי ופעולה עצמאית; יעילות; צדק בחלוקה חברתית של משאבים מוגבלים ועקרון עשיית הטוב, המשית חובה לא להזיק, ולמעשה החליף את העיקרון הקודם. השינוי נעשה בעקבות ההכרה בכך שהדרך היחידה להימנע מנזק כלשהו היא אי-התערבות, מאחר שכל הליך רפואי כולל סיכונים כלשהם. ארבעת העקרונות די מקובלים אך אינם אוניברסליים. יש חלופת אתיקה ממקור פמיניסטי, פופולרית בסיעוד, שהיא מטרנליסטית ולכן לא לגמרי אוטונומית, ואין נוסחה מאזנת של העקרונות שהיא מקובלת על הכל. עם זאת, נראה שהאוטונומיה מובילה מלבד במקרים הנוגעים לבטיחות הציבור, כמו מחלות זיהומיות ואלימות.
הערות שוליים

↑  Tom L. Beauchamp and James F. Childress, Principles of Biomedical Ethics. Oxford University Press. ISBN 019508537X
↑  Smith CM, Origin and uses of primum non nocere--above all, do no harm! Journal of clinical pharmacology, 2005;45(4):371-7 PMID 15778417
פציעות קרסול

הקרסול בעל יכולת תנועה מרובה וסיבובית אשר הופכת אותו לרגיש וקל לפגיעה, בעיקר כשמופעל עליו לחץ או כוח רב. שינויי כיוון ומהירות מוסיפים סיכון לפציעה בקרסול היות שהוא מפרק צירי. תנועות כמו הסבה של כף הרגל פנימה או סיבוב, יוצרים לחץ על הקרסול וגורמים לפציעות ונקעים. דוגמה לפציעה כזו היא מסוג נקע גורמת לפצוע את הרצועות בצד החיצוני של הקרסול. הפציעות עשויות להיות קלות עד מצריכות טיפול רפואי מקצועי.
רקע

על פי נוביץ' וטיילור, למרות גודלו הקטן של מפרק הקרסול, יש לו אחריות משמעותית בהעברת משקל הגוף לכל הרגל במצב סטטי או בדינאמיות. מפרק הקרסול צירי ומורכב. הוא משמש כחיבור לשלושה מפרקים, שפועלים יחדיו והם: מפרק השוקה והשוקית; מפרק הערקום והשוק; מפרק הערקום והשוקית. שלוש העצמות: השוקה, השוקית והערקום מתחברות בקרסול על ידי רצועות, גידים ושרירים ומשמשות ליצירת שלושת המפרקים הללו.
סיבות וסיכונים

על פי עיני, נקיעת קרסול יכולה להתרחש במהלך פעילות ספורטיבית ותנועתית. קיים סיכון מוגבר לנקעים במצבים הבאים: שרירים חלשים במפרק; נעליים לא תואמות; סביבת פעילות לא בטיחותית ויציבה; בעיות מבניות -גנטיות בכף הרגל; פציעות קודמות.
הסיבות האנטומיות-ביומכניות לפציעה
כאשר מופעל על הקרסול משקל הגוף הסיכון לפציעה עולה למשל בנחיתות או נעילת נעליים לא יציבות.
ככל שרצועות הקרסול ארוכות וגמישות יותר כך יציבות המפרק פוחתת.
התאמה בין תנועות הקרסול לשרירים המסוגלים לבצע את התנועות, בכדי שהשרירים אכן יוכלו לייצב את הקרסול בצורה הטובה ביותר מבלי לפצוע אותו.
לקרסול מערכת מייצבת סביב המפרק. המערכת מכניסה שרירים לפעולה כשיש מתח ברצועות כדי למזער אותו ואת הסיכון לפגיעה. במידה והמערכת המייצבת מגיבה באיטיות או לא עובדת כראוי הסיכוי לפציעת קרסול עולה.
כאבים בקרסול נגרמים גם כתוצאה ממניעים נוספים: נזק או שחיקת הסחוס בקרסול; דלקת או קרע בגיד; מתיחה או חבלה בעצב העובר באזור הקרסול; שבר בעצם מסוימת בקרסול; רגישות וגירוי לצלקת מנקע קודם.
תנועת כף הרגל בתנועה סיבובית לצד הפנימי או החיצוני עלולה לגרום לנקע בקרסול. בדרך כלל הנקע ייווצר על ידי תנועה סיבובית פנימה של כף הרגל בה שלוש הרצועות בצד החיצוני: טלופיבולר קדמי, קלקניאופיבולר וטלופיבולר אחורי נפגעות.
שיקום לא מלא או אי שיקום כלל מפציעה קודמת משאיר חוסר יציבות וכוח בשרירים, ברצועות וברקמות סביב הקרסול, דבר העלול לגרום לפציעות נוספות.
סוגי פציעות קרסול

פציעות קרסול מתחלקות למספר סוגים ולחומרות פציעה שונות:
נקע בקרסול - נזק שמתרחש בחלקים המחברים את עצמות הקרסול ממתיחה ועד לקרע משמעותי או פחות. בדרך כלל הכוונה בנקע היא לפגיעה של רצועות הקרסול. שלוש דרגות לחומרת הנקע שניתן להבחין בו לפי יציבות המפרק: ישנן פעמים בהן עצם מסוימת ממפרק הקרסול או כף הרגל עלולה להישבר או גיד נפגע ונקרע. קרע ברצועה או נקע חמור בקרסול תלווה בנפיחות ושטפי דם בחלק הלטרלי של הקרסול, לפעמים הדימום יורד לכף הרגל ומחליף צבעיו לירוק או צהוב. באזור הפגוע תהיה חולשה וכאב במגע. קיימות פציעות קרסול שהטיפול היחידי הוא ניתוח דוגמאות לפציעות כאלה הן: נקעים חוזרים; פגיעה בגידים ובסחוס; שברים בקרסול; קרסול או מפרקים שחוקים. קרוב למחצית מהמקרים של פציעה בקרסול נותרות צלקות המעלות סיכון לנקעים חוזרים, שעלולים להוריד מהתפקוד האיכותי והמקסימלי של הקרסול.
מתיחה או קרע מזערי של הרצועות הגורמת לנפיחות וכאב קלים יחסית.
קרע חלקי של הרצועות שיוצר שטפי דם במקום, נפיחות, כאב וחוסר יציבות ברמה בנונית. זו פגיעה בתפקוד הקרסול המקשה על תנועה והעמסת משקל הגוף יחד עם חוסר שיווי משקל.
קרע משמעותי המלווה שטפי דם, נפיחות וכאב מרובים וגדולים. הקרסול לא מסוגל לתפקד ולהעמיס את משקל הגוף עליו. כמעט ואין יציבות במפרק.
קריעת רצועות בקרסול:
קרע חלקי- קריעה של חלק מסיבים ברצועה; חלק מהרצועה עצמה או חלק מהרצועה עם עצם מרקמת החיבור.
קרע מלא: קריעה של כל הרצועה שלפעמים גם נתלשת מרקמת החיבור. ברוב המקרים נפגעת רצועת ATFL ובחלק מועט מהמקרים גם רצועת CFL נקרעת.
"נקע גבוה"- מתרחש כתוצאה נחיתה לא נכונה על הקרסול או מתנועה סיבובית של כף הרגל לצד הפנימי. פציעה מסוג זה כוללת חבלה או קרע ברצועת סינדסמוזיס שמחברת בין עצמות השוק והשוקית. משמעותה של פגיעה בסינדסמוזיס תתבטא בשבר בשוקית או בקצותה הנקראת פטישון פנימי. במידה והטיפול לא נעשה כראוי הוא עלול לגרום בהמשך לפריקת הטאלוס. קרע בסינדסמוזיס עשוי לקרות בשילוב עם קרע ברצועה הדלטואידית כתוצאה מתנועה סיבובית החוצה של כף הרגל.
ישנן פציעות חוזרות בקרסול וכאבים גם לאחר פציעות בקרסול. כאבים אלה מורגשים לרוב בצד החיצוני של הקרסול וייווצרו כתוצאה מנקיעה.
כאבים תמידיים בקרסול מתרחשים מגידים פגועים, משחיקה של סחוס הקרסול או מהתפרקותו וחתיכות ממנו המגבילות את התפקוד.
תסמינים

ניתן לדעת שמדובר בפציעת קרסול בשל תסמינים כגון: מחושים בכמה רמות, מכאב קל ועד לאי יכולת לבצע פעולות בסיסיות בעזרת הקרסול; חולשה ורגישות; שטפי דם ואודם; חוסר איזון ותחושת "בריחה" של הקרסול מהמקום; אזור נפוח; טווח תנועה לא מלא ומוגבל; תפקוד לוקה של הקרסול הכולל העמסת מסת הגוף; פציעות חוזרות ונשנות.
דרכי הטיפול בפציעות קרסול > דרכי טיפול ראשוניים

על פי עיני, בשלב המיידי מרגע הפציעה הטיפול יכלול את השמת הקרסול בקרח כדי להקל על המכאובים והתנפחות המקום. תזוזה של קרסול פצוע מכאיבה, לכן ניתן לקבע את המקום בעזרת תחבושת אלסטית. הגבהה של הקרסול הפגוע ומנוחה מכל פעילות (אפילו הליכה) יקלו וכך המקום החבול ישתקם יותר ביעילות.
לכל סוג של פציעת קרסול טיפול משלו, אך לרוב הטיפול ההתחלתי יתבצע במספר דרכים: כדורים ומשחות נגד דלקת; טיפולים פיזיותרפים; מייצב קרסול; חומרי הורמונים בהזרקה למקום החבול; במקרי צורך הגבסה וקיבוע המקום.
טיפול פיזיותרפי בדרך כלל מבצעים בשלב מוקדם כאשר פציעת הקרסול היא בדרגת חומרה גבוהה. שיקום ופיזיותרפיה מתחילים לאחר שיש הפחתה של הכאבים והדלקתיות וכשאפשר לבצע יותר תנועות. יש להתמיד ולעבוד קשה בשיקום בכדי למנוע פציעות חוזרות בעתיד, התנוונות וחוסר יציבות של המפרק וכדי לחזור לפעילות באופן יותר יעיל ומהיר.
על פי בכר מספר מטרות לשיקום: תנועתיות מלאה של המפרק; חיזוק השרירים באזור המפרק; תרגילים לשיפור היציבות והתחושה הכללית בקרסול; תרגילים שיתאימו לסוג הפעילות שמטופל מקיים.
דרכי הטיפול בפציעות קרסול > דרכי טיפול כירורגיים

על פי ברוק, טיפול כירורגי לקרסול ייעשה בדרגת חומרה שלישית של הפציעה, כאשר הטיפול הראשוני והפיזיותרפיה אינם עוזרים וקיימת עדיין אי יציבות בקרסול. כאן מומחה ימליץ לניתוח. ישנם מספר סוגי ניתוחים: ארתרוסקופיה (ניתוח פולשני למפרק בעזרת כלים לטיפול באותה הפגיעה); שיחזור רצועות בקרסול ושיחזור ותיקון גידים קרועים.
על פי אורן, בעת אי יציבות כרונית ונקיעות חוזרות מטרת הניתוח היא לייצב את הקרסול באמצעות שיחזור הרצועות. עד שלושה שבועות מהניתוח למטופל יהיה גבס במקום המנותח. לאחר הורדת הגבס המטופל יתחיל דריכה עם תומכי קרסול וטיפול פיזיותרפי. עד ארבעה חודשים מהניתוח המטופל יחזור לפעילות באופן מלא.
ניתוחי ארתרוסקופיה בקרסול מבצעים כשיש כאבים תמידיים ובעיות גידים וסחוס כתוצאה מבליות הסחוס והשתחררות חלקים ממנו המפריעים לתפקוד תקין. בניתוח מוחדרת מצלמה למקום המנותח. דרך המצלמה המנתחים מבחינים בפגעים שקרו ובחלקים המפריעים לתפקוד. לאחר האבחנה מנפים גופים המפריעים, משחזרים ומתקנים את האזור הפגוע. ניתן לחזור לפעילות סדירה אחרי כמה חודשים ממושכים.
שבר בקרסול שכיח מאוד והטיפול בו הוא גיבוס. את הגבס מורידים עד כחודשיים מהגיבוס. במידה ויש שברים יחד עם תזוזה של העצמות צריך לקיים ניתוח פתוח וממושך בו מקבעים את העצמות עם ברגים, פלטינות ומסמרים. הניתוח מבוצע בהרדמה מלאה. לאחר הניתוח למטופל גבס על הקרסול למשך חודשיים, שבסופם תהיינה מותרת דריכה על הרגל. החזרה לפעילות סדירה רק לאחר חצי שנה.
במצב של שחיקה במפרק המלווה במכאובים והגבלה בתנועתיות יש צורך באיחוי הקרסול או בהחלפתו. החיבור הוא "הדבקת" חלקי הקרסול. החילוף הוא בקרסול מדומה במקום זה הפגוע בניתוח מסובך בו המטופל נמצא בהרדמה מלאה. השיקום ארוך שבתחילתו כולל מנוחה ללא דריכה לאחר מכן טיפול פיזיותרפי. לעיתים גם לאחר השיקום התנועה לא מלאה ולפעמים צריך לבצע שוב את הניתוח.
לסיכום, ברוק מסביר שהטיפול היעיל לפציעות קרסול הוא מניעה. חשוב להקשיב למומחה המטפל ולתת מנוחה לקרסול לאחר הפציעה. מטרת המנוחה להביא להבראה מלאה של המקום כדי לא לגרום לפציעות חוזרות ותמידיות.
שכיחות פציעת הקרסול

פציעות קרסול הן מהשכיחות ביותר מבין הפציעות האורתופדיות לדעת העוסקים בתחום. זוהי פציעה נפוצה כתוצאה מעומס מסת הגוף על הקרסול יחד עם התנועתיות המרובה שיש לו.
נקע הוא פציעת הקרסול השכיחה ביותר בצורה בה כף הרגל עושה תנועה סיבובית פנימה ופוגעת ברצועות בצד החיצוני. על פי בכר כמעט בחצי מהמקרים של פציעה מסוג נקע, היא יכולה להפוך להיות בעיה מתמדת. פציעת קרסול עשויה לקרות לכל אחד בייחוד אנשים העוסקים בספורט ואנשים העושים פעילות גופנית בתדירות גבוהה.
פציעות קרסול יכולות לקרות בכל הגילאים אך בעיקר בין גיל ההתבגרות לגילאי 24. נשים מעל העשור השלישי לחייהן נפצעות יותר מגברים.
דרכי ההימנעות מפציעת קרסול

על פי מטרני ניתן למנוע פציעות קרסול באופנים הבאים:
חיזוק השרירים התומכים בקרסול באמצעות אימוני כושר לסוגיהם; ציוד בטוח ותקין לפעילות; נעליים תואמות לרגליים ולפעילות; פעילות על משטחים ישרים ויציבים (סביבת פעילות בטיחותית); חבישת הקרסול או מגן קרסול במקרה הצורך; זמן מספיק להתאוששות ומנוחת הקרסול; מעקב קבוע אצל הרופא לעוסקים בספורט.
כדי למנוע פציעות קרסול חוזרות וכאבים תמידיים יש לשוב לפעילות בשלבים תוך העלאת העצימות באיטיות.
השפעת פציעת קרסול לטווח הקצר ולטווח הארוך

על פי נרווד, ההשפעה על תפקוד הקרסול תלויה בסוג הפציעה. לפציעות יותר קשות תהיה גם השפעה לטווח הארוך ופציעות קלות השפעה לטווח הקצר.
פציעה מסוג שבר בו האדם צריך ניתוח מגבילה מאוד בחודשים הראשונים (המטופל נזקק לתומך קרסול או גבס בחודשיים הראשונים) ועד לשנה מהניתוח. טווח התנועה לא מלא ואסור להעמיס משקל על הקרסול, למרות שניתן לחזור לפעילות סדירה לאחר ארבעה חודשים. החלמה מלאה מהניתוח יכולה לקחת עד שנתיים. אורן מוסיף ששבר בקרסול הוא מהשברים הנפוצים בגוף. שבר יחד עם עצמות שנעו ממקומם מעט חייב גיבוס של המקום למשך חודשיים. תזוזת עצמות משמעותית תכלול ניתוח ולאחר מכן גיבוס למשך חודשיים, השיקום יותר ארוך וקשה (עד חצי שנה מהניתוח).
על פי בכר, לשיקום מפציעת קרסול ערך רב. כאשר מבצעים את השיקום בצורה נכונה תקופתו תהיה יותר יעילה ותאפשר תנועה בריאה של המפרק. השיקום חשוב להחזרת היציבות לקרסול ומניעה של פציעה חוזרת.
לפי אורן, כאשר באופן תמידי יש פציעות חוזרות וטיפול פיזיותרפי לא עוזר, הרופא ימליץ על ניתוח שמטרתו לייצב את הקרסול. בטווח הקצר עד שלושה שבועות מהניתוח מושם גבס וחל איסור על דריכה. חזרה לפעילות סדירה היא רק לאחר 16 שבועות.
כאשר הסחוס בלוי משתחררים ממנו חתיכות המפריעות לתפקוד תקין של הקרסול וכאבים לא פוסקים בעיקר במאמץ. מטפלים בבעיה זו על ידי ניתוח ארתורוסקופי שמשפיע לטווח הקצר, בו לוקחים כמה חודשים ממושכים עד לחזרה לפעילות רגילה.
ניתוח שינוי קרסול לתותבת או איחוי הוא מסובך והשיקום ארוך וקשה. בסוף השיקום המטופל לא ירגיש כאב באזור הפגוע. לטווח הארוך התנועה לא תהיה מלאה ובמקרים רבים הסיכויים שמטופל יצטרך לבצע ניתוח חוזר גבוהים.
לסיכום, מסביר אורן שבכל ניתוח יש סיכונים וסיכון לסיבוכים. מספר סיבוכים שכיחים הם זיהום באזור המנותח; סיכוי של נזק לגוף באזור המנותח; סיכוי לניתוחים חוזרים ונוספים.