Altair 8800
קבלה בשוק והשפעות > מתחרים ראשונים

כדי להשתמש באלטייר נחוץ זיכרון. מפרש הבייסיק לבדו דורש כ-3KB, ונחוץ זיכרון נוסף לתוכנה עצמה ולנתונים בהם היא משתמשת, כך ש-4KB זיכרון הוא כמעט המינימום. אם ממלאים באלטייר 17 חריצים (חריץ אחד שמור למעבד) בכרטיס הזיכרון המינימלי, של 256 בתים, המחשב המלא מכיל מעט יותר מ-4KB, המספיקים בדוחק. אפשר במקום זה להשתמש בארבעה או חמישה כרטיסי RAM סטטי, של 1KB - מחיר הזיכרון בתצורה כזו הוא כ-$1000, כמעט כפול ממחיר המחשב (כשקונים אותו מורכב). התצורה הרצויה למי שצריך 4KB או יותר של זיכרון היא שימוש בכרטיס הזיכרון הדינמי, אבל הכרטיסים של MITS היו ידועים לשמצה בחוסר אמינותם - החברה עצמה הריצה בקביעות 7 מחשבי אלטייר עם זיכרון דינמי, כדי שארבעה מהם יהיו שמישים רוב הזמן.
במצב זה, לא פלא שתוך זמן קצר החלו חברות קטנות (לפעמים מהנדס בודד שעובד במוסך הצמוד לביתו) לפתח ולמכור כרטיסי זיכרון שעובדים עם האלטייר, אמינים יותר וזולים יותר מהכרטיסים שהציעה MITS. חברה אחת כזו הייתה Processor Techologies, או ProcTec, שהציעה כרטיסי זיכרון, ולאחר מכן כרטיסי קלט/פלט (לעומת הכרטיסים של MITS, כרטיס הקלט פלט הפופולרי של ProcTec כלל שני פורטים טוריים ופורט מקבילי על כרטיס אחד, ובדגמים מאוחרים יותר גם ממשק לטייפ קסטות על אותו כרטיס[דרוש מקור]. מאוחר יותר הציעה ProcTec כרטיס מסוף, המבוסס על מאמרו של לנקסטר מ-1973, בשינויים ושיפורים קלים, בשם Video Display Module 1 בדרך כלל מוכר כ-VDM-1. כרטיס זה היה כרטיס המסוף הראשון[דרוש מקור] לאלטייר, ותוך זמן קצר הפך אחד הכרטיסים הפופולריים. רוברטס זעם על "חוצפתם" של המתחרים, ואפילו שקל לתבוע כמה מהם משפטית[דרוש מקור], אבל התחרות נמשכה והתעצמה.
לא עבר זמן רב, והתחרות חרגה מכרטיסי זיכרון ועברה ללב העניין; כבר בדצמבר 1975, פחות משנה אחרי התחלת המכירות של האלטייר, החלה חברת IMSAI ("אימסאי") למכור את המחשב IMSAI 8080 (אנ') – שיבוט של האלטייר. האימסאי השתמש בארכיטקטורה של האלטייר עם מבנה פיזי וסידור כמעט זהים, ובאפיק S-100 ("אפיק אלטייר"). כרטיסים שנבנו עבור האלטייר עבדו באימסאיי, והמחשבים נמכרו במחירים דומים.
במחשב של אימסאיי תוקנו הפגמים הבולטים של האלטייר: ספק הכוח היה גדול יותר, המארז היה סולידי יותר, והעיקר - הכרטיסים שחברת אימסאיי מכרה היו אמינים יותר. אימסאי מכרה לוח אם שלם ("לוח האם" של האלטייר מורכב מלוחות בני ארבעה חריצים כל אחד, שהחובב צריך "לשרשר" על ידי הלחמת 100 חוטים קצרים בין לוח לבא אחריו). המחברים של אפיק הנתונים בלוח האם של האימסאיי היו באיכות גבוהה יותר מאלו שבאלטייר, המפסקים הקדמיים היו באיכות גבוהה יותר, והמארז נראה "מקצועי" יותר[דרוש מקור].
אימסאי החלה למכור קיטים של המחשב שלה בדצמבר 1976, ומחשבים מורכבים בתחילת 1976. MITS עבדה גם היא על דגם שיפתור את הבעיות, ובמרץ 1976 הציגה את דגם Altair 8800B. דגם זה "יישר קו" עם המחשב של אימסאי - ספק כוח גדול, עיצוב מקצועי, לוח אם שלם, ופנל קדמי משופר. דגם זה עדכן גם את לוח המעבד, והוסיף ערוץ תקשורת טורי לדגם הבסיסי. החל ב-1976 ובשנים הבאות, עשרות חברות מכרו מחשבים המבוססים על ערוץ האלטייר, ומאות חברות פיתחו, ייצרו, ומכרו כרטיסים שונים שמתאימים לו - למעשה, ה"מסלול" האופייני לחברה שייצרה מחשבים, מתחיל כיצרנית כרטיסי הרחבה לאלטייר ולתואמיו: כמה מהחברות שהחלו כך הן Processor Technology, שאחרי כרטיסי S-100 לאלטייר מ-1975, פיתחה ב-1976 את המחשב SOL-20 (אנ'), שהיה אחד המחשבים הראשונים בתצורה "מלאה": מחשב, מקלדת, בקר וידאו, וקלט-פלט טורי ומקבילי (תצורה שמחשב אפל II שהופיע שנה אחר כך הפך פופולרית), "מחשבי כוכב הצפון" (North Star Computers (אנ')), Vector Graphic (אנ') (חברת מחשבים אישיים שהוקמה ונוהלה בידי שתי נשים, בתעשייה בה לא נראו נשים בתפקידי ניהול), קרוממקו (חברה שהחלה במקביל לאלטייר, ומכרה, בין השאר, את המצלמה הדיגיטלית הראשונה, בשם "קיקלופ", שהתחברה לכרטיס של האלטייר, וכן את בקר הווידאו הצבעוני הראשון - Dazzler. קרוממקו החלה לייצר מחשבים לקראת סוף העשור), וחברות רבות נוספות, שהמשיכו להתקיים ולשגשג שנים אחרי ש-MITS ואחריה אימסאי חדלו למעשה להתקיים.