מרדכי קרמניצר
עמדותיו

תרומתו של מרדכי קרמניצר למשפט הישראלי התבטאה בהרחבת הפרספקטיבה ההשוואתית, בעיקר בתחום של המשפט הפלילי והחוקתי, אבל גם בתחום של המשפט האזרחי. בנושאים שונים בתחומים אלה עסק קרמניצר במחקר השוואתי בין ההסדרים הקיימים בשיטת המשפט הישראלית להסדרים המקבילים בעולם המשפט האנגלו-אמריקאי (כמו המשפט המקובל (הבריטי), והמשפט האמריקאי) ולהסדרים הקיימים בעולם המשפט הגרמני, מתוך מגמה לבחון מה ניתן ללמוד מהמשפט הגרמני.
קרמניצר ערך סדרה של מחקרים שבהם נבחנו הגבלות שונות על חופש הביטוי בשיטת המשפט הישראלית, בין השאר בפרספקטיבה השוואתית. מסקנתו, ככלל, הייתה שיש הגבלת יתר לא מוצדקת על חופש הביטוי, והוא הציע הצעות שונות איך לתקן זאת בין על ידי ביטול הסדרים מסוימים ובין על ידי צמצום שלהם.
בספר זה, אותו כתב קרמניצר יחד עם פרופסור רות גביזון ופרופסור יואב דותן, מבקרת גביזון את המגמות האקטיביסטיות בפסיקת בית המשפט העליון בעשרים השנים האחרונות. קרמניצר בוחן את הביקורת שלה ומגיע למסקנה שמגמות אלה הן מגמות מוצדקות וחיוביות.
פרויקט מחקרי זה, שקרמניצר השתתף בו עם פרופסור ש"ז פלר, כלל הכנת הצעת חוק לחלק הכללי של חוק העונשין. כלומר החלק שמתווה את העקרונות הדוקטרינריים והמושגים הכלליים של החוק הפלילי. הצעת החוק הזאת הפכה לחוק, בשינויים מינוריים.
קרמניצר פרסם מאמר על דו"ח לנדאו. דו"ח לנדאו הוא דו"ח שבחן את שיטות החקירה של שירות הביטחון הכללי והתיר שימוש בכוח פיזי מתון במקרים מסוימים בחקירות של אנשים החשודים בפעילות טרור. במאמרו, קרמניצר ניתח את הדו"ח הזה וביקר את ההמלצה הזאת. בית המשפט העליון, בפסק דין בו קבע שאסור להשתמש בכוח פיזי בחקירות, הסתמך על המאמר הזה.
במאמרו "התאמת ההליך הפלילי למטרה של גילוי האמת, או האם לא הגיעה העת לסיים את עונת המשחקים" הציע קרמניצר לשנות באופן יסודי את הפרוצדורה הפלילית שלנו ולעבור למודל שדומה יותר, אם כי לא זהה, למודל של ההליך הפלילי הגרמני, שבו השופט ממלא תפקיד הרבה יותר אקטיבי ומרכזי בניהול המשפט, כאשר התפישה היא שמוטלת על השופט החובה לחשוף את האמת הרלוונטית לאותו משפט.
בספר זה, שכתב קרמניצר יחד עם ד"ר חאלד גנאים ובועז שנור, מובא ניתוח מפורט של הדין הישראלי בתחום לשון הרע, בין השאר בפרספקטיבה השוואתית. הספר מסתיים בהצעת חוק שאמורה להחליף את החוק הקיים.
במחקר שערך קרמניצר בנושא של פסילת רשימות לכנסת הגיע למסקנה שאין הצדקה במדינה דמוקרטית לשלול רשימה השוללת את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית, אם התוכנית להגשים את השינוי הזה היא של דרכי שלום ושכנוע; זאת להבדיל מאמצעים אלימים.
בספר שכתב קרמניצר ביחד עם גנאים, הם מציעים, על סמך מחקר משווה, לבטל את פרק ההמרדה הקיים בחוק העונשין, שמבוסס על המשפט האנגלי הטרום-דמוקרטי ולהחליף אותו בפרק חדש. זאת לפי הצעה מפורטת שלהם, התואמת יותר, לשיטתם, משטר דמוקרטי במאה ה-21.
זהו ספר שכתב קרמניצר יחד עם דורון נבות, נאוה בן-אור, עמיר פוקס וגיא ורטהיים. קרמניצר מגיע בספר למסקנה שהעברה הקיימת היום בחוק העונשין הישראלי, של מרמה והפרת אמונים, אינה עומדת באמות המידה המינימליות של עקרון החוקיות. המסקנה בספר היא שהפרשנות שניתנה לעבירה על ידי בית המשפט העליון בפרשת שמעון שבס אינה פותרת את הבעיה באופן המניח את הדעת, ולכן אין מנוס מביטול האיסור הזה והחלפתו במספר איסורים המתייחסים להתנהגויות קונקרטיות המוגדרות בצורה ברורה יותר.
בנייר עמדה של קרמניצר וגנאים נושא הסתה להמרדה שבו מסקנתם הייתה שהמבחן המקובל בארצות הברית ביחס להסתה מאלימות ושלפיו ניתן לאסור ביטוי רק כאשר הוא יוצר סכנה מיידית לאלימות אינו מוצדק משום שהוא אינו מעניק הגנה מספקת מפני אלימות וכי יש מקום לאסור ביטויים מסוימים שעלולים להביא לאלימות גם אם האלימות אינה צפויה להתרחש מיידית. בדצמבר 2024 על רקע כוונה לחדש את חקיקת הרפורמה המשפטית, אמר קרמניצר כי דיקטטורה עריצה מצדיקה שימוש באלימות.
קרמניצר בחן יחד עם גנאים את הנושא של האחריות הפלילית של תאגיד, ובמאמרים שהתפרסמו בעברית ובגרמנית הניחו תשתית רעיונית להצדקת הטלת אחריות פלילית על תאגיד.
במחקרים בנושא סיכולים ממוקדים שהתפרסמו בעברית, בגרמנית ובאנגלית הביע קרמניצר דעה מסויגת כלפי הסיכול הממוקד והוא הציע לצמצם את השימוש בו למקרים של התגוננות מפני התקפת טרור. כן הוא הציע להתחשב התחשבות רבה בסכנת הפגיעה מחפים מפשע כשיקול להימנעות מסיכול ממוקד. הוא ניתח את פסק הדין של בית המשפט העליון בנושא זה וטען שפסק הדין אינו מצמצם די הצורך את השימוש באמצעי של סיכול ממוקד.