דילן רוף
מעצר > מנשר > שחורים

החלק השני, העוסק באוכלוסיית כהי העור, הוא הארוך והמפורט ביותר מבין כל חלקי המנשר. הסיבה לכך, מסביר רוף, היא שמצא לנכון לעסוק בקבוצת האנשים עמה צבר את הניסיון הרב ביותר, אשר לטענתו גם מהווה את הבעיה הכי משמעותית הניצבת בפני הציבור האמריקאי בעת המודרנית. הוא פותח את הפרק במתן הסבר עבור מושג המודעות הגזעית בו השתמש קודם לכן, אשר פירושו, לדבריו, הוא בחינת המציאות והאירועים המתרחשים בה ביחס למשמעותם הגזעית:
כושים הם מטומטמים ואלימים. אך בעת ובעונה אחת הם גם מחזיקים ביכולת להיות מאוד ערמומיים. אנשים שחורים מסתכלים על הכל דרך עדשה גזעית. זו המשמעות של מודעות גזעית, כלומר לבחון את כל מה שקורה דרך עדשה גזעית. הם תמיד חושבים על עצם היותם שחורים. זו חלק מהסיבה שהם נפגעים בקלות כה רבה, וחושבים שדברים מסוימים נאמרו בגזענות כלפיהם, אפילו כאשר האדם הלבן שמולם אינו חושב על גזע. הסיבה המלאה כוללת גם את ההסתה היהודית של הגזע השחור. אנשים שחורים הופכים למודעים גזעית כמעט מרגע לידתם, כאשר מרבית האנשים הלבנים אינם חושבים כלל על נושא הגזע בחייהם היומיומיים. כאן נמצאת הבעיה שלנו. אנחנו צריכים לעשות זאת, וחייבים לעשות זאת.
המקור באנגלית
Niggers are stupid and violent. At the same time they have the capacity to be very slick. Black people view everything through a racial lense. That's what racial awareness is, its viewing everything that happens through a racial lense. They are always thinking about the fact that they are black. This is part of the reason they get offended so easily, and think that some things are intended to be racist towards them, even when a white person wouldn't be thinking about race. The other reason is the jewish agitation of the black race. Black people are racially aware almost from birth, but white people on average don't think about race in their daily lives. And this is our problem. We need to and have to.
בהמשך טוען רוף כי החברה האנושית אחראית להטמעת תסביך עליונות באנשים לבנים ותסביך נחיתות באנשים שחורים, באמצעות מערכת החינוך ומוסדות הלימוד שברשותה. הדבר בא לידי ביטוי פעמים רבות בתקשורת, כאשר כהי עור אינם נענשים בחומרה כה רבה עבור פשעיהם כמו שאר האנשים. הדבר דומה, לטענתו, לתרחיש בו אדם מתעלל בכלב. רוב בני האדם, יש להניח, יחושו חמלה ועצב כלפי סבלו של בעל החיים חסר הישע, אולם במצב הפוך, בו הכלב ינשך בחוזקה את האדם, התחושות שיתעוררו במי שיצפה בכך מהצד לא יהיו חזקות באותה מידה כמו בתרחיש הראשון, משום שכלבים נחשבים לנחותים מבני אדם. אותה אנלוגיה מקבילה גם לכהי עור, טוען רוף, וזו הסיבה שהם זוכים להקלות כה רבות מצד החברה ומערכת המשפט, ומצליחים להתחמק מידי הצדק.
הפסקאות הבאות מטילות ספק במספר תרחישים היסטוריים, אשר לטענתו של רוף נחשבים למוסכמויות עליהן אין עוררין: על כך שכהי העור ספגו התעללות מידי האדם הלבן במשך מאות שנים, שאבותיו של כל אדם לבן בארצות הברית של המאה ה-21 היו סוחרי עבדים בעת כזו או אחרת, ושהפרדה גזעית כדוגמת מדיניות האפרטהייד היא רוע שנועד לדכא בני אדם. רוף כותב כי הוא מייחל לכך שהקונצנזוס המדובר אכן היה אמיתי, משום שבצורה זו המצב החברתי הקיים בין האדם הלבן לבין האדם השחור בארצות הברית היה הופך לנסבל בעיניו, אך לא כך הדבר, לצערו, משום שהוא מבוסס על שקרים היסטוריים. רוף ממשיך לנקוב באמירות הנראות בעיניו כשקרים, מציין כי קרא מאות עדויות של עבדים כהי עור, ועובר לדון אודות נושא ההפרדה הגזעית, אשר לדבריו נועד, למעשה, להגן על האדם הלבן:
הפרדה גזעית לא הייתה דבר רע. היא הייתה אמצעי הגנה. הפרדה גזעית לא נועדה כדי להחזיק במקום את הכושים, אלא על מנת להגן עלינו מפניהם. אני מתכוון לכך במספר דרכים. לא רק שהיא הגנה עלינו מפני הצורך לבוא איתם במגע, ומפני האפשרות כי הם יפגעו בנו בצורה פיזית, אלא גם מהסכנה שאנו נתדרדר לרמה שלהם. שילוב גזעי לא הוביל לשום דבר, למעט גרירתו של האדם הלבן לרמת המחייה הברוטאלית של בעלי החיים. הדוגמה הטובה ביותר לכך היא, כמובן, בתי הספר.
המקור באנגלית
Segregation was not a bad thing. It was a defensive measure. Segregation did not exist to hold back negroes. It existed to protect us from them. And I mean that in multiple ways. Not only did it protect us from having to interact with them, and from being physically harmed by them, but it protected us from being brought down to their level. Integration has done nothing but bring whites down to level of brute animals. The best example of this is obviously our school system.
בעיה נוספת עליה רוף מתלונן היא הגירתן של משפחות לבנות אל הפרוורים שבקצוות הערים, הרחק ממרכזי המטרופולין הצפופים, על מנת להתרחק מאזורים המאוכלסים בכהי עור. התנהגות זו מסתמנת בעיניו כתבוסתנית וחלשה, כשקר שאנשים מספרים לעצמם בניסיון להתכחש לדבר שאחריו הם באמת מחפשים, קרי אחר דרך ”להתרחק מכושים ומיעוטים אחרים”.
רעיון נוסף הנתפש בעיניו של רוף כגרוע באותה מידה כמו הבריחה לפרוורים הוא החזית הצפון מערבית (אנ'), קונספט המעודד הגירה המונית של אנשים לבנים לחלק הצפון מערבי של ארצות הברית במטרה להקים מדינה ארית. רעיונות אלו נובעים, לטענתו, מהאמונה השגויה כי ניצחונו של האדם הלבן במלחמת הגזע הוא אבוד מראש, וזאת בשל מספריהם הגדולים של כהי העור. הוא מצביע על כך שהן בתקופת העבדות בארצות הברית והן במהלך האפרטהייד בדרום אפריקה עלה מספרם של כהי העור על זה של הלבנים פי כמה וכמה.
הפרק תם בשלילת הדמיון שבין האדם הלבן לבין האדם השחור, ”כל מי שחושב שלבנים ושחורים יכולים להיראות כה שונים מבחוץ אך באופן פלאי להיות אותו הדבר מבפנים, שוגה באשליות”. התכונות הדומיננטיות ביותר אצל כהי העור, קרי מנת משכל נמוכה, חוסר שליטה בדחפים, ורמות גבוהות של טסטוסטרון, יוצרות מצב אותו מכנה רוף בשם ”מתכון להתנהגות אלימה”. עצם העובדה שלבנים ושחורים יכולים להתרבות זה עם זה שקולה, לדעתו, לסוסים וחמורים אשר יכולים להפיק פרדים בשל קרבתם הגנטית. הפסקה האחרונה עוסקת בנשים לבנות אשר נפלו קורבן לנישואים בין-גזעיים או כאלו אשר שכבו עם כהי עור. רוף טוען כי יש להימנע מהפגנת זלזול וכעס כלפיהן, משום שהתנהגות שלילית מהסוג הזה לא תעזור להציל אותן מהגורל המר אליו נפלו.