stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוריטה רוסטקייר-אדלשטיין
חיים אישיים

נשואה לסרגיו אדלשטיין, ראש מחלקת "נוער חלוץ ודור המשך" בהסתדרות הציונית העולמית, ולהם שני ילדים.
הערות שוליים

↑  פרופ' דוריטה רוסטקייר-אדלשטיין, באתר earth.huji.ac.il
↑  דוריטה רוסטקייר-אדלשטיין, באתר מכון טכנולוגי חולון – HIT
↑  HOME, My Site (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  dblp: 283/1755  ORCID: 0000-0003-2191-1236
מדוע אומות נכשלות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דרון אג'מולו, ג'יימס א. רובינסון 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  עיון, ספרות מדע פופולרי 
 נושא:  פוליטיקה השוואתית 
 הוצאה
 הוצאה:  Crown Publishing Group 
 תאריך הוצאה:  20 במרץ 2012 
 מספר עמודים:  693 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  0-307-71921-9
 
מדוע אומות נכשלות: מקורות הכוח, השגשוג והעוני (באנגלית: Why Nations Fail) הוא ספר שפורסם ב-2012 מאת הכלכלנים דרון אג'מולו וג'יימס א. רובינסון, שקיבלו במשותף את פרס נובל לכלכלה לשנת 2024 על תרומתם במחקרים השוואתיים של שגשוג בין מדינות. הספר מיישם תובנות מהכלכלה המוסדית, כלכלת הפיתוח וההיסטוריה הכלכלית במטרה להבין מדוע אומות מתפתחות בצורה שונה, כאשר חלקן מצליחות לשגשג ולהתחזק ואחרות נכשלות, על פי טווח רחב של מקרים היסטוריים.
בספר טוענים אג'מולו ורובינסון שצמיחה כלכלית בחזית הטכנולוגיה דורשת יציבות פוליטית, והרס יצירתי. זה האחרון אינו יכול להתרחש ללא מגבלות מוסדיות על מתן זכויות מונופול ואוליגופול. אג'מוגלו ורובינסון סבורים שהבדלים בהתפתחות בין מדינות נובעים רק מהבדלים במוסדות פוליטיים וכלכליים, ודוחים תיאוריות אחרות המייחסות חלק מההבדלים לתרבות, למזג אוויר, לגאוגרפיה או לחוסר ידע לגבי המדיניות והפרקטיקות הטובות ביותר. הם מדגישים את התנאים הארגוניים, את איכות המדינה ומוסדותיה ואת השאלה את מי המדינה ומוסדותיה באים לשרת. כל עוד המדינה ומוסדותיה לא משרתים את כולם אלא רק אליטה נצלנית, קשה מאוד להשיג פיתוח כלכלי לכל העם. דמוקרטיה כגורם צמיחה גם היא חלק מרכזי בספר.
בספר מוצגת הבחנה בין מוסדות מכלילים לבין מוסדות מדירים. מוסדות מכלילים (Inclusive Institutions) במדינה, מאפשרים השתתפות רחבה ומעודדים חדשנות והזדמנויות משפיעים לטובה על התפתחות וצמיחה. בעוד שבמוסדות מדירים (Extractive Institutions) המרכזים כוח בידי קבוצה מצומצמת ומונעים תחרות והתפתחות, הצמיחה נחסמת. מוסדות מכלילים משפיעים באופן חיובי על הכלכלה כיוון שהם מעודדים חדשנות ויזמות, ומעודדים השקעות זרות ופיתוח הון אנושי. ואילו למוסדות מדירים השפעה שלילית על הכלכלה כיוון שנחסמת בהן היזמות התחרות והחדשנות, העושר מרוכז אצל קבוצה מצומצמת, אי השויון מעמיק ויש בריחה של משקיעים.
המחברים גם מנהלים אתר אינטרנט (עם בלוג שאינו פעיל מאז 2014) על הדיון המתמשך בספר.
רקע

הספר הוא תוצאה של סינתזה רבת שנים בין מחקר של דרון אג'מולו, על תורת הצמיחה הכלכלית, לבין מחקר של ג'יימס רובינסון, על הכלכלות של אפריקה ואמריקה הלטינית, ובין מחקרים של מחברים רבים אחרים. הוא מכיל פרשנות של ההיסטוריה של מדינות שונות, מדינות שנכחדו ומדינות מודרניות. הרעיון המרכזי של רבות מיצירותיהן של המחברים הוא התפקיד המגדיר של המוסדות בהשגת רמה גבוהה של רווחה על ידי מדינות. ספר קודם של המחברים, "המקורות הכלכליים של דיקטטורה ודמוקרטיה", הוקדש לאותו נושא, אך לא הכיל מספר רב של דוגמאות היסטוריות שונות.
המחברים נכנסים למחלוקת מובלעת עם מחברי תיאוריות אחרות המסבירות את אי השוויון העולמי: התיאוריה הגאוגרפית של ג'פרי סאקס וג'ארד דיימונד, תאוריית הבורות של האליטות של אבהיג'ט באנרג'י ואסתר דופלו, ] סימור מרטין ליפסט ותאוריית המודרניזציה שלו, וכן תיאוריות תרבותיות שונות: כמו זו של דייוויד לנדס על המבנה התרבותי המיוחד של תושבי צפון אירופה, זו של דייוויד פישר על ההשפעה החיובית של התרבות הבריטית, וזו של מקס ובר על השפעת האתיקה הפרוטסטנטית על ההתפתחות הכלכלית. המחברים מתחו בספר ביקורת חריפה ביותר על התיאוריה הגאוגרפית שאינה מסוגלת לדבריהם, להסביר לא רק את אי השוויון העולמי באופן כללי, אלא גם את העובדה שמדינות רבות נמצאו בקיפאון במשך זמן רב, ואז בנקודת זמן מסוימת, החלה בהן צמיחה כלכלית מהירה, זאת על אף שמיקומם הגאוגרפי לא השתנה.
סיימון ג'ונסון היה שותף לרבים מיצירותיהם של אג'מולו ורובינסון, ולאחר מכן חלק איתם את פרס נובל, אך הוא לא תרם לספר זה. לדוגמה, במאמר משנת 2002, הראו שלושתם, באמצעות ניתוח סטטיסטי, שגורמים מוסדיים שולטים בתרבות ובגאוגרפיה בקביעת התמ"ג לנפש של מדינות שונות. ובמאמר משנת 2001, הם הראו כיצד תמותה בקרב מתיישבים אירופיים במושבות השפיעה על הקמת מוסדות ועל פיתוח עתידי של שטחים אלו.
תוֹכֶן > תנאים לפיתוח בר קיימא

החל בתיאור של העיר נוגלס שבמדינת אריזונה במקסיקו ושל העיר נוגלס שבמדינת סונורה, תוהים המחברים על סיבות להבדל הדרמטי ברמת החיים משני צדי החומה המפרידה בין שתי הערים. הספר מתמקד בשאלה כיצד מדינות מסוימות הצליחו להשיג רמות שגשוג גבוהות, בעוד שאחרות נכשלו בכך בעקביות. מדינות שהצליחו להגיע לרמה גבוהה של רווחה הפגינו שיעורי צמיחה כלכליים גבוהים יציבים במשך זמן רב. מצב זה של הכלכלה נקרא פיתוח בר קיימא. הדבר מלווה בשינוי ובשיפור מתמיד של טכנולוגיות, תהליך הנקרא קידמה מדעית וטכנולוגית. בחיפוש אחר הסיבות לכך שבמדינות מסוימות אנו מבחינים בתופעה זו, בעוד שמדינות אחרות נראות כאילו הן קפאו בזמן, מגיעים המחברים למסקנה שלמען התקדמות מדעית וטכנולוגית, יש צורך להגן על זכויות הקניין של שכבות רחבות בחברה ועל היכולת לקבל הכנסה מהמפעלים ומהחידושים שלהם (כולל מפטנטים על המצאות). אבל ברגע שאזרח מקבל פטנט, הוא מיד מתעניין בכך שאף אחד אחר לא רשם פטנט על גרסה מושלמת יותר של ההמצאה שלו, כך שיוכל לקבל הכנסה מהפטנט שלו לנצח. לכן, למצב של פיתוח בר-קיימא, נדרש מנגנון שלא יאפשר לו לעשות זאת, כי יחד עם הפטנט הוא זוכה בעושר לא מבוטל. המחברים מגיעים למסקנה שמנגנון כזה הוא מוסדות פוליטיים פלורליסטיים המאפשרים לשכבות רחבות בחברה להשתתף בשלטון במדינה. במוסדות פוליטיים פלורליסטיים מתקבלת החלטה שמועילה לרוב האנשים. משמעות הדבר היא שהממציא לא יוכל למנוע פטנט על המצאה חדשה וכך יהיה שיפור מתמיד של הטכנולוגיות. בדוגמה שהוצגה ממציא הפטנט הקודם יפסיד, אבל כל השאר יצאו מורווחים. הפרשנות של צמיחה כלכלית, כשינוי מתמיד של סחורות וטכנולוגיות, הוצעה לראשונה על ידי ג'וזף שומפטר, שכינה תהליך זה הרס יצירתי. בצורה של מודל כלכלי, יושמה תפיסה זו על ידי פיליפ אגיון ופיטר האויט במודל אגיון-האויט, שבו התמריץ לפיתוח מוצרים חדשים הוא הרווח המונופוליסטי מייצורם (הרווח העודף שמונופול יכול להפיק בזכות כוחו בשוק), המסתיים לאחר המצאת מוצר טוב יותר. מכיוון שרק מוסדות פוליטיים פלורליסטיים יכולים להבטיח שבעלי המונופולים הקיימים, לא יוכלו לחסום את הכנסתן של טכנולוגיות חדשות תוך שימוש בכוחם הכלכלי, מוסדות אלו הם תנאי הכרחי למעבר של המדינה לפיתוח בר קיימא. תנאי מוקדם נוסף הוא רמת ריכוזיות מספקת של הכוח במדינה, כי בהיעדר רמת ריכוזיות מספקת, פלורליזם פוליטי יכול להפוך לכאוס. הבסיס התאורטי של עבודתם של המחברים מוצג במאמר משותף, עם סיימון ג'ונסון. המחברים מציינים גם את ההשפעה הרבה של עבודתו של דאגלס נורת' על השקפותיהם.
המחברים מביאים סימוכין לעמדתם על ידי ניתוח ההתפתחות הכלכלית של מדינות מודרניות רבות ושל וחברות רבות שכבר נעלמו: מבקרי הספרות מציינים פה אחד את שפע הדוגמאות ההיסטוריות המוצגות בספר.
תוֹכֶן > ניגוד בין שני סוגי מוסדות

את התפקיד המכריע בפיתוח מדינות, ממלאים לטענת המחברים המוסדות - מערכת של כללים ומנגנונים פורמליים ובלתי פורמליים לכפיית יחידים לציית לכללים הקיימים בחברה. אג'מולו ורובינסון מחלקים מוסדות לשתי קבוצות גדולות: פוליטית וכלכלית. הראשונה מסדירה את חלוקת הסמכויות בין הרשויות השונות במדינה ואת הליך היווצרותם של גופים אלו, והשניה מסדירה את יחסי הרכוש של האזרחים. המושג של אג'מולו ורובינסון מורכב מניגוד בין שני ארכיטיפים: "חילוץ" ("חילוץ", "סחיטה") ו"הכללה" ("כולל", "מאחד") מוסדות כלכליים ופוליטיים, שבשני המקרים מחזקים ותומכים זה בזה.
"מוסדות כלכליים כוללים" מגנים על זכויות הקניין של חלקים רחבים בחברה (לא רק האליטה), הם אינם מאפשרים ניכור בלתי מוצדק של רכוש, והם מאפשרים לכל האזרחים להשתתף ביחסים כלכליים כדי להרוויח. בתנאים של מוסדות כאלה, העובדים מעוניינים להגדיל את פריון העבודה. קיום לטווח ארוך של מוסדות כלכליים מסוג זה, אינו אפשרי ללא מוסדות פוליטיים כוללים המאפשרים לשכבות רחבות בחברה להשתתף בניהול המדינה ולקבל החלטות שמועילות לרוב הציבור. מוסדות אלה הם הבסיס לכל הדמוקרטיות הליברליות המודרניות. בהיעדר מוסדות כאלה, כאשר כוח פוליטי נגזל על ידי שכבה קטנה בחברה, במוקדם או במאוחר, היא תשתמש בכוחה זה כדי להשיג כוח כלכלי במטרה לתקוף את זכויות הקניין של אחרים, ובכך להרוס מוסדות כלכליים כוללים.
מוסדות מדירים מוציאים חלקים גדולים של האוכלוסייה מחלוקת ההכנסה מפעילותם שלהם. הם מונעים מכולם מלבד האליטה, ליהנות מהשתתפות ביחסים כלכליים. נהפוך הוא, הם רשאים אפילו להרחיק את רכושם של מי שאינם שייכים לאליטה. דוגמאות לכך כוללות עבדות, צמיתות ואנקומיינדה. בתוך הקשר של מוסדות כאלה, לעובדים אין תמריץ להגדיל את פריון העבודה, שכן כל ההכנסה הנוספת או כמעט כולה תימשך על ידי האליטה. מוסדות כלכליים כאלה מלווים ב"מוסדות פוליטיים מדירים" המדירים חלקים גדולים מהאוכלוסייה מלשלוט במדינה ומרכזים את כל הכוח הפוליטי בידי שכבה צרה בחברה (למשל, האצולה). דוגמאות לכך הן מונרכיות אבסולוטיות וסוגים שונים של משטרים דיקטטוריים וטוטליטרים, כמו גם משטרים אוטוריטריים עם מרכיבים חיצוניים של דמוקרטיה (חוקה ובחירות), הנפוצים כל כך בעולם המודרני, שבו הכוח נתמך על ידי מבני כוח: הצבא, המשטרה ובתי המשפט התלויים. עצם העובדה שיש בחירות במדינה לא אומרת שלא ניתן לסווג את מוסדותיה כמדירים: תחרות יכולה להיות לא הוגנת, הזדמנויות המועמדים והגישה שלהם לתקשורת אינן שוות, וההצבעה מתנהלת עם הפרות רבות, ובמקרה כזה הבחירות הן רק מחזה שסופו ידוע מראש.
תוֹכֶן > ניתוח ההתפתחות הכלכלית של מדינות שונות

אג'מולו ורובינסון מנתחים בספרם את הגורמים התורמים להצלחה או לכישלון של מדינות. הם טוענים שההסברים הנפוצים כמו גאוגרפיה, אקלים, תרבות, דת, גזע או בורות של מנהיגים פוליטיים אינם מספיקים. כדי לתמוך בתזה שלהם, המחברים משווים מקרי מבחן של מדינות שונות. הם מדגישים דוגמאות כמו צפון ודרום קוריאה, שבהן גורמים דומים הובילו לתוצאות כלכליות שונות. הם גם בוחנים ערי גבול כדי לנתח את ההשפעה של סביבות מוסדיות על השגשוג.
הטיעון העיקרי של אגמולו ורובינסון הוא שמוסדות כלכליים ופוליטיים מכלילים הם חיוניים לשגשוג כלכלי. מוסדות מכלילים מאפשרים השתתפות רחבה בקבלת החלטות ומעניקים תמריצים לכישרון ויצירתיות. מאידך גיסא, מוסדות מדירים המיטיבים עם אליטה קטנה, מעכבים את הצמיחה הכלכלית.
המחברים משתמשים בדוגמאות היסטוריות, כמו המהפכה המפוארת בבריטניה, כדי להמחיש את חשיבותו של פלורליזם דמוקרטי לפיתוח כלכלי. הם גם דנים בפריחה הכלכלית של סין, ומייחסים אותה למדיניות כלכלית יותר ויותר מכלילה.
לפי אג'מולו ורובינסון, צמיחה כלכלית יכולה להוביל לשינויים במוסדות הפוליטיים. הם מזהירים שאם סין לא תשפר את המאזן הפוליטי שלה, היא עלולה לעמוד בפני קריסה דומה לזו של ברית המועצות בשנות ה-90.
תאוריות

הספר בוחן שתי תיאוריות עיקריות. התיאוריה הראשונה בוחנת את הגורמים המניעים משטרים דמוקרטיים ודיקטטוריים. התיאוריה השנייה מעמיקה לתוך הניסיון להבין כיצד משטרים דמוקרטיים מטפחים צמיחה כלכלית, בעוד שמשטרים דיקטטוריים מעכבים אותה.
תאוריות > המניעים של הדמוקרטיה

התיאוריה של אג'מולו ורובינסון על הכוחות המניעים שמאחורי הדמוקרטיה, מבוססת על עבודתם הקודמת בתורת המשחקים. המאמר שלהם בוחן את הדמוקרטיזציה ההיסטורית של מערב אירופה ושל אמריקה הלטינית ומדגיש את תפקידם של איומי המהפכה ורצונות האליטה לחלוקה מחדש כלכלית במעבר לדמוקרטיה.
המחברים מניחים כמה הנחות במודל תורת המשחק שלהם. הם מניחים שהחברה מחולקת למעמד עשיר ולמעמד עני, שהמשטרים הם דמוקרטיים או לא דמוקרטיים, ושההעדפות של האנשים מבוססות אך ורק על חלוקת כספים מחדש. הם גם לוקחים בחשבון את הדאגות של אנשים לגבי חלוקה מחדש עתידית ואת התנודות של התפוקה הכלכלית של המדינה. בנוסף, יחידים בחברה שואפים למקסם את התועלת שלהם.
על פי המודל שלהם, מדינה מתחילה כחברה לא דמוקרטית שבה קבוצה עשירה קטנה שולטת בעושר ושולטת על הרוב העני. העשירים קובעים את שיעור המיסוי והעניים יכולים לקבל את החלוקה מחדש המוצעת או לבחור למרוד, דבר שכרוך בעלות. תוצאת המשחק תלויה בהצעת המיסוי של העשירים ובהחלטת העניים למרוד או לא.
דמוקרטיזציה מתרחשת כאשר העשירים מגבירים מרצון את החלוקה הכספית מחדש ואת הזיכיון לעניים כדי להימנע ממהפכה. מהניתוח שלהם עולה כי האיום המתמיד של מרד מניע את העשירים לדמוקרטיזציה. תיאוריה זו מתיישרת עם מאמר של קלארק, גולדר וגולדר, הדן באופן בו ממשלות מחליטות אם לנצל או להגן על אזרחים, בהתבסס על ההטבות, בעוד שאזרחים מצידם יכולים לבחור לעזוב, להישאר נאמנים או להביע את דאגותיהם באמצעות הפגנות.
תאוריות > כיצד דמוקרטיה משפיעה על הביצועים הכלכליים

החלק השני של הספר "מדוע אומות נכשלות" בוחן את הקשר בין מוסדות פוליטיים מכילים ובין צמיחה כלכלית. רעיון זה נדון בעבר, במאמר של אג'מולו ורובינסון, שכותרתו "מוסדות כגורם היסודי לצמיחה ארוכת טווח". התיאוריה של אג'מולו ורובינסון מסבירה את הרמות השונות של הפיתוח הכלכלי במדינות, תוך שימוש במסגרת אחת.
מוסדות פוליטיים כמו חוקה, קובעים את חלוקת הכוח הפוליטי בכתב, בעוד שחלוקת המשאבים הכלכליים קובעת את חלוקת הכוח הפוליטי בפועל. הן חלוקת הכוח כפי שהיא מנוסחת בכתב והן החלוקה בפועל של הכוח הפוליטי, משפיעות על המוסדות הכלכליים ועל אופן ניהול הייצור. הם גם מעצבים מוסדות פוליטיים עתידיים. המוסדות הכלכליים קובעים גם את חלוקת המשאבים לעתיד. מסגרת זו תלויה בזמן, שכן המוסדות של היום קובעים את הצמיחה ואת המוסדות הכלכליים של מחר.
לדוגמה, לפני המהפכה המפוארת (the Glorious Revolution), הכוח הפוליטי באירופה, במיוחד באנגליה, היה מרוכז בידיו של המונרך. עם זאת, הרווחים הגוברים מהמסחר הבינלאומי הובילו להופעתה של אצולה שמעורבת במסחר ומעמד סוחרים עולה. קבוצות אלה מילאו תפקיד משמעותי בכלכלה ותרמו חלק ניכר מהכנסות המס למלך. כתוצאה מכך החלו מוסדות פוליטיים וכלכליים להעדיף את מעמד הסוחרים, מה שהוביל בסופו של דבר לנפילת השיטה המונרכית באנגליה ולהקמת מוסדות כלכליים יעילים.
במאמר אחר שכתב עם סיימון ג'ונסון, בשם "המקורות הקולוניאליים של התפתחות השוואתית: חקירה אמפירית" המחברים משתמשים בניסוי טבעי בהיסטוריה כדי להראות שמוסדות שונים מביאים לרמות שונות של צמיחה כלכלית. הם מנתחים את הבחירות המוסדיות שנעשו במהלך התקופה הקולוניאלית של כמה מדינות ואת השפעתן על ההתפתחות הכלכלית של ימינו. המחקר מגלה כי במדינות שבהן סביבת המחלה הקשתה על המתיישבים לשרוד (שיעור תמותה גבוה), הם הקימו משטרים מדירים, מה שהביא לצמיחה כלכלית ירודה כיום. לעומת זאת, באזורים עם שיעורי תמותה נמוכים יותר, המתיישבים התיישבו ושכפלו מוסדות מארצותיהם, כפי שניתן לראות בקולוניזציה המוצלחת של אוסטרליה ושל ארצות הברית. לכן, שיעור התמותה בקרב המתיישבים הקולוניאליים, לפני מאות שנים, קבע את הצמיחה הכלכלית של המדינות הפוסט-קולוניאליות של ימינו, על ידי הצבתן על נתיבים מוסדיים שונים.
התיאוריה של אינטראקציה בין מוסדות פוליטיים וכלכליים מקבלת חיזוק נוסף מהמאמר אג'מולו ג'ונסון ורובינסון "עלייתה של אירופה: סחר אטלנטי, שינוי מוסד וצמיחה כלכלית", שסוקר את העלייה הכלכלית של אירופה לאחר המאה ה-15. המאמר מראה שהסחר הטרנס-אטלנטי לאחר המאה ה-15, הגדיל את הרווחים מהמסחר ובכך יצר מעמד סוחרים שהיה בעמדה שיכולה לערער על הכוח המלוכני. המחברים אף מצאו כי קיימת אינטראקציה משמעותית בין הסחר האטלנטי לבין מוסדות פוליטיים. באופן ספציפי, נוכחותו של מונרך אבסולוטי מעכבת את ההשפעה הכלכלית החיובית של הסחר האטלנטי. זה מסביר מדוע ספרד, למרות שהייתה לה גישה לאותו סחר, פיגרה אחרי אנגליה בהתפתחות הכלכלית.
פרסים

2012 פרס פאדי כוח וטוטאל פוליטיקה פרס הספר הפוליטי (עניינים בינלאומיים)
פרס הפייננשל טיימס 2012 ופרס ספר השנה העסקי של גולדמן זאקס, רשימה קצרה
פרס ליונל גלבר לשנת 2013, רשימה ארוכה
פרס ספר ארתור רוס לשנת 2013, ציון כבוד
נסיעה נעימה, המפתחות בפנים

| --- | --- |

 בימוי:  הארולד ראמיס 
 הופק בידי:  מטי סימונס 
 תסריט:  ג'ון יוז 
 עריכה:  פמברוק ג'. הרינג 
 מוזיקה:  ראלף ברנס 
 צילום:  ויקטור קמפר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 ביולי 1983 
 משך הקרנה:  98 דק'
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה שחורה
 הכנסות באתר מוג'ו:   nationallampoonsvacation
 סרט הבא:  National Lampoon's European Vacation 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הרכב של המשפחה בסרט
נסיעה נעימה, המפתחות בפנים (באנגלית: National Lampoon's Vacation) הוא סרט קומדיה שחורה אמריקאי משנת 1983 בבימויו של הארולד ראמיס. התסריט לסרט נכתב על ידי ג'ון יוז.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 15 מיליון דולרים, גרף מעל ל-61.4 מיליון דולרים בקופות.
תקציר העלילה

משפחת גריסוולד יוצאים לטיול שאפתני בן שבועיים בארצות הברית - מפרברי שיקגו לפארק השעשועים הבדיוני "וואלי וורלד" בקליפורניה. את הטיול מארגן הפטריארך קלארק גריסוולד (מגולם על ידי צ'בי צ'ייס). לרוע מזלם, לאורך הדרך המשפחה נאלצת להתמודד עם תקלות ואתגרים מהותיים שונים. למרות הכאוס, קלארק נשאר נחוש לספק לאשתו אלן (מגולמת על ידי בוורלי ד'אנג'לו) ולשני ילדיהם, ראסטי ואודרי, את "החופשה המושלמת".
צוות השחקנים הראשי

צ'בי צ'ייס בתפקיד קלארק גריסוולד
בוורלי ד'אנג'לו בתפקיד אלן גריסוולד
אנתוני מייקל הול בתפקיד ראסטי גריסוולד
דיינה בארון בתפקיד אודרי גריסוולד
אימוג'ין קוקה בתפקיד הדודה עדנה
רנדי קווייד בתפקיד בן הדוד אדי
ג'ון קנדי בתפקיד לסקי, המאבטח בוואלי וורלד
כריסטי ברינקלי בתפקיד הנערה בפרארי האדומה
הפקה

התסריט לסרט נכתב על ידי ג'ון יוז על בסיס הסיפור הקצר "Vacation '58" אותו הוא כתב במקור עבור המגזין National Lampoon. הארולד ראמיס וצ'בי צ'ייס סייעו לכתוב מחדש את התסריט של יוז כך שהעלילה תסופר מנקודת המבט של האב במקום מנקודת המבט של הבן.
הארולד ראמיס ביים את הסרט, אשר היה הסרט השני שהוא ביים בעקבות הסרט "מהומה במועדון" משנת 1980.
הסרט צולם במיקומים שונים ברחבי ארצות הברית כולל בקולורדו, מיזורי, אריזונה וקליפורניה. סצנות רכבת ההרים בוואלי וורלד צולמו בפארק השעשועים סיקס פלאגס מג'יק מאונטיין אשר בקליפורניה.
בסיפור הקצר המקורי של יוז, פארק השעשועים בסיפור היה דיסנילנד. על מנת למנוע בעיות משפטיות כולשהן הוחלט להחליף את דיסנילנד בפארק השעשועים הבדיוני וואלי וורלד.
מוזיקה

המוזיקה המקורית של הסרט כלל מוזיקה שהולחנה על ידי ראלף בורנס וכמו גם שני שירים מקוריים מאת לינדזי בקינגהאם. האלבום של הפסקול יצא לראשונה לשווקים בשנת 1983 על ידי וורנר רקורדס. הסינגל של בקינגהאם "Holiday Road" מתוך האלבום הצליח להגיע למקום ה-82 במצעד הבילבורד הוט 100.
"Holiday Road" - לינדזי בקינגהאם
"Mr. Blue" - הפליטוודס
"Blitzkrieg Bop" - הראמונס
"Deep River Blues" - ראלף בורנס
"Summer Hearts" - ניקולט לארסון
"Little Boy Sweet" - ג'ון פוינטר
"The Trip (Theme from Vacation)" - ראלף בורנס
"He's So Dull" - ואניטי סיקס
"Christie's Song" - ראלף בורנס
"Dancin' Across the USA" - לינדזי בקינגהאם
סרטי המשך

ההצלחה של הסרט הובילה לכך שלאורך השנים הופקו לסרט זה חמישה סרטי המשך - כולל הסרט "חופשה מטורפת באירופה" (אנ') שיצא לאקרנים בשנת 1985, הסרט "כיף של חופשה" (אנ') שיצא לאקרנים בשנת 1989, הסרט "חופשה מטורפת בלאס ווגאס" (אנ') שיצא לאקרנים בשנת 1997, הסרט "כיף של חופשה 2" (אנ') שיצא לאקרנים בשנת 2003, והסרט "חופשה בהפרעה" שיצא לאקרנים בשנת 2015.
הערות שוליים

↑  "NATIONAL LAMPOON'S VACATION (15)". British Board of Film Classification. 16 באוגוסט 1983. ארכיון מ-22 בנובמבר 2015. נבדק ב-29 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  T. H. R. Staff, Read John Hughes’ Original National Lampoon Vacation Story That Started the Movie Franchise, The Hollywood Reporter, ‏2015-07-29 (באנגלית אמריקאית)
↑  "National Lampoon's Vacation". catalog.afi.com. נבדק ב-2021-12-28.
↑  Ellin Stein, John Hughes: How National Lampoon led to "The Breakfast Club" and "Ferris Bueller", Salon, ‏2013-06-24 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no98057356  MusicBrainz release group: 741ef6a4-346a-3061-87e6-4452db1d8d47   WorldCat (עם LCCN): no98-057356
בנימין אייזנר

| --- | --- |

 לידה:  13 במרץ 1943 ו' באדר ב' תש"ג
 פטירה:  א' בחשוון תשע"ב (בגיל 68)
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ישיבה קטנה מורשה
 רבותיו:  הרב צבי יהודה הכהן קוק
 בני דורו:  הרב הלל פלסר, הרב אריה קורן
 חתנים:  שלום אייזנר
 
הרב בנימין (בני) אייזנר (ו' באדר ב' תש"ג 13 במרץ 1943 – א' בחשוון תשע"ב, 29 באוקטובר 2011) היה רב ומחנך, ממייסדי תלמוד תורה מורשה. מתלמידיו של הרצי"ה קוק.
חייו

נולד בירושלים. למד בבית ספר יסודי בתל אביב ובתיכון בקיבוץ יבנה. לאחר התיכון שירת בצה"ל ולאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב. לחם במלחמת ששת הימים, והיה ממשחררי בית לחם.
לאחר חתונתו למד תורה בקיבוץ יבנה ובישיבת אור עציון. בהמשך החל לשמש כר"מ ומשגיח בישיבת ירושלים לצעירים. במהלך השנים לימד את תורת הראי"ה והרצי"ה גם בישיבת עטרת כהנים, מכינה קדם צבאית עלי, מכינה קדם צבאית עטרת כהנים, ישיבת כרם ביבנה, ישיבה קטנה מורשה, ישיבת מרכז הרב, ישיבת הר המור, מורשת יעקב ועוד. העביר שיעורים גם בביתו, בין היתר בימי שישי לימד שם את תלמידי ישיבת שבי חברון.
בשנות השמונים היה בין מייסדי ארגון שלח את עמי שפעל למען שחרורם של נתן שרנסקי ואסירי ציון אחרים מהכלא הסובייטי. מטה הארגון הוקם בביתו. היה ממקימי רשת החינוך "נעם-צביה", ממקימי תלמוד תורה מורשה ומהוגי רעיון המכינות הקדם-צבאיות.
קשרים מיוחדים היו לרב אייזנר עם יהודי ארצות הברית. הוא היה ממייסדי בית המדרש לתלמידים אמריקאים "בית מדרש תורה" (BMT), בשכונת בית וגן בירושלים, שבו למדו שנה או שנתיים לפני המשך לימודיהם בקולג' בארצות הברית. מוסד זה היה מוסד פנימייתי של הסוכנות היהודית, שכלל גם מגורים למשפחות אנשי הסגל. תלמידיו האמריקאים שמרו איתו על קשרים הדוקים.
נהג לנסוע לבסיסי צה"ל ללמד את החיילים, במיוחד לפני מלחמות ומבצעים.
בשנים האחרונות התגורר ב'בית היהודי' בשכונת אבו תור בירושלים.
בשנת תשע"א התגלה בגופו גידול ממאיר. נפטר בליל שבת פרשת נח, א' בחשוון תשע"ב, ונקבר בלוויה רבת משתתפים בחלקת הנביאים שבהר הזיתים, בסמוך להראי"ה ורבו הרצי"ה.
בכל שנה, ביום השנה לפטירתו, נערך בביתו שבשכונת אבו תור ערב שיעורים שנמשך לכל אורך הלילה, ובו מוסרים רבנים מהציונות הדתית שיעורים תורניים בנושאים שונים, לעילוי נשמתו.
משפחתו

הרב אייזנר היה נשוי לשרה, אחותו של הרב אברהם יצחק אולמן (דיין בבד"צ של העדה החרדית), ולהם נולדו 11 ילדים. בין ילדיהם: סא"ל שלום אייזנר, לשעבר סמח"ט הבקעה (חתנו של הרב יהושע צוקרמן).
הערות שוליים

↑  אתר שורש
↑  יהונתן גוטליב, עשור לפטירת הרב בני אייזנר: הרב שלא התפלג, באתר ערוץ 7, ‏2021-10-06
נשיא גאורגיה

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  מיכאיל קאוולשווילי
 תאריך כניסה לתפקיד:  29 בדצמבר 2024
 תחום שיפוט:  גאורגיה גאורגיה
 מעון:  Presidential Administration of Georgia 
 ייסוד המשרה:  14 באפריל 1991 
 איוש ראשון:  זוויאד גמסחורדיה
 www.president.ge
 
נשיא גאורגיה (בגאורגית: საქართველოს პრეზიდენტი) הוא ראש המדינה וראש הצבא של גאורגיה.
בנובמבר 2018 נבחרה סלומה זוראבישווילי לנשיאה ונכנסה לתפקידה ב-16 בדצמבר. היא האישה הראשונה שכיהנה כנשיאת גאורגיה.
תפקידים

על פי חוקת גאורגיה הנשיא משמש כראש המדינה וראש הצבא של גאורגיה ותפקידו להוביל ולבצע את המדיניות הפנימית והחיצונית של המדינה. מתוקף תפקידו בידיו גם הזכות למתן חנינה.
יש לציין כי לפני התיקון לחוקה הגאורגית מפברואר 2004 הנשיא שימש כראש הממשלה. ב-2017 הוכנסו שינויים לחוקה לפיהן ב-2018 הן הבחירות הנשיאותיות הכלליות האחרונות וכי החל משנת 2024 הנשיא נבחר בהצבעת 300 חברי מועצת הבחירה הפרלמנטרית.
הנשיא נתון לאבטחת שירות אבטחת המדינה המיוחד.
השבועה

לפני יום ראשון השלישי שאחרי הבחירות לנשיאות, מתקיים טקס השבעת הנשיא (בתרגום חופשי):
"אני, נשיא גאורגיה, מבטיח בכובד ראש לפני האל והאומה שלי להגן על חוקת גאורגיה ועל עצמאותה, אחדותה ושלמותה של ארצי. אני, בהן צדקי, אבצע את חובות הנשיא. אגן על רווחתם וביטחונם של בני ארצי, ואדאג לחידושם ולעוצמתם של הלאום והמולדת".
נשיאי גאורגיה

להלן רשימת נשיאי גאורגיה:
| # | שם | תקופת כהונה> התחלה | תקופת כהונה> סיום | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | זוויאד גמסחורדיה | 9 באפריל 1991 | 6 בינואר 1992 | השולחן העגול-גאורגיה החופשית |
|  | תנגיז קיטובאני וג'אבא יוסליאני | 6 בינואר 1992 | 10 במרץ 1992 | ממשל צבאי |
| 2 | אדוארד שוורדנדזה | 10 במרץ 1992 | 25 בנובמבר 1995 | ללא מפלגה |
|  | אדוארד שוורדנדזה | 25 בנובמבר 1995 | 23 בנובמבר 2003 | ארגון האזרחים (אנ') |
| 3 | נינו בורג'נדזה | 23 בנובמבר 2003 | 25 בינואר 2004 | התנועה הלאומית המאוחדת |
| 4 | מיכאיל סאקשווילי | 25 בינואר 2004 | 25 בינואר 2014 | התנועה הלאומית המאוחדת |
| 5 | גיורגי מרגוולשווילי | 25 בינואר 2014 | 16 בדצמבר 2018 | החלום הגאורגי |
| 6 | סלומה זוראבישווילי | 16 בדצמבר 2018 | 29 בדצמבר 2024 | עצמאית |
| 7 | מיכאיל קאוולשווילי | 29 בדצמבר 2024 |  | החלום הגאורגי |
הערות שוליים

↑  במשותף, לא הוכתרו כנשיאי גאורגיה, אלא שימשו בתפקיד באופן זמני כראשי הצבא.
↑  נינו בורג'נדזה הוכתר כנשיאה השלישית של גאורגיה עם הדחתו של אדוארד שוורדנדזה במהפכת הוורדים עד לקיום בחירות חדשות. בבחירות החדשות נבחר מיכאיל סאקשווילי כנשיא הרביעי של גאורגיה
↑   הבחירות לנשיאות גאורגיה: ניצחון גדול למועמד הפרו-רוסי, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011247670205171
יש אי שם

| --- | --- |

 סינגל בביצוע גידי גוב
 מתוך האלבום 40:06
 יצא לאור:  1983
 סוגה:  בלדה, שיר אהבה
 שפה:  עברית
 אורך:  3:58
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  ענת גוב, יוני רכטר
 לחן:  יוני רכטר
"יש אי שם" הוא שיר שהוקלט לראשונה לאלבום הסולו השני של הזמר גידי גוב שיצא בשנת 1983 ונקרא "40:06". השיר נכתב במשותף על ידי יוני רכטר וענת גוב, והולחן על ידי רכטר.
רקע

גידי גוב התפרסם לראשונה כסולן של להקת הנח"ל ולאחר שחרורו היה סולנה של להקת "כוורת". בשנת 1978 הקליט גוב את אלבום הבכורה שלו, "תקליט ראשון" בהפקתו של יוני רכטר, שותפו ללהקת "כוורת".

לאחר יציאת האלבום, שזכה להצלחה גדולה השתתף גידי גוב בשני הרכבים יחד עם חברו ללהקת "כוורת" דני סנדרסון: להקת "גזוז" שביצעה מוזיקה יותר פופית וזכתה להצלחה גדולה, ולהקת "דודה" שניסתה לעשות מוזיקת רוק מתקדם ולא זכתה להצלחה בזמן אמת.

לאחר הפירוק של להקת "דודה", החל גידי גוב לעבוד על אלבומו השני, גם הוא בהפקה מוזיקלית של יוני רכטר. ב-"40:06" חזר גידי גוב לסאונד של אלבומו הראשון שהיה יותר רך ובהשפעות ג'אז.

"יש אי שם" היה לשיר המצליח ביותר מהאלבום "40:06", שכלל גם שירים כמו "כלים שלובים" ו"שטח ההפקר". האלבום נקרא בשם זה משום שזה היה הזמן הכולל של כל רצועות האלבום. את "יש אי שם" כתב גידי גוב בעצמו עם אשתו וחברתו עוד מלהקת הנח"ל, ענת גוב. עם פטירתה בשנת 2012 השיר זכה להצלחה מחודשת והושמע ברדיו פעמים רבות לזכרה.