stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אימפריאליזם מודרני באפריקה
מצרים

עד ראשית המאה ה-19, הייתה מצרים חלק מהאימפריה העות'מאנית. עם דעיכת האימפריה, חילק הסולטאן את שטחיה ליחידות שליטה מקומיות, במטרה להבטיח ניהול יעיל וממוקד יותר בכל אחד מהאזורים, ומצרים נמסרה לניהולו של מושל מטעמו. בשנת 1820 עמד בראש מצרים מוחמד עלי, שליט ערבי עוצמתי בעל שאיפות מודרניזציה. עלי התרחק מהשפעת הסולטאן וניהל את ענייני מצרים באופן עצמאי. הוא הסתייע בכוחות צרפתיים, אשר תרמו ליציבות הפוליטית והשקיעו בכלכלה ובחקלאות. בזכות מעורבותה הגוברת במצרים, הציעה צרפת למוחמד עלי לחפור תעלה שתקשר בין הים התיכון לים סוף, מתוך כוונה להרחיב את דרכי המסחר. עם זאת, מוחמד עלי חשש מהשפעה חיצונית ושלל את ההצעה.
לאחר מותו, מצרים נכנסה למשבר כלכלי עקב חובות מצטברים, ובנו, מוחמד סעיד פאשא, שקיווה להפיק רווחים מהתעלה, הסכים לבנייתה. עם השלמת תעלת סואץ, נותרה מצרים בעלת המניות העיקרית, כאשר חלקים נוספים היו בידי צרפת ומעט בידי אנגליה. תחת שלטונו של איסמאעיל פחה התעצמו החובות, וכדי לעמוד בהם נאלצה מצרים למכור את מניות התעלה. בשל מצבה הכלכלי הקשה, צרפת, שהייתה שקועה בחובות בעצמה עקב מלחמתה בפרוסיה, לא יכלה לנצל את ההזדמנות. בזכות כך רכשה אנגליה את המניות בסיוע כספי ממשפחת רוטשילד, ונהנתה מכספי האוניות שעברו דרכה.
עסקה זו היוותה את צעדה הראשון של בריטניה לקראת הפיכת מצרים לפרוטקטורט, והשפעתה של אנגליה הלכה וגברה, לרבות בפן הכלכלי, עד שב-1876 נקבע כי ניהול ענייני הכספים של מצרים יהיה בפיקוח בריטי-צרפתי. המעורבות הזרה יצרה התנגדות רחבה בקרב המצרים, והובילה להקמת תנועה לאומית שדגלה בהתנגדות להשפעה החיצונית. אווירה זו הובילה לפריצת מרד עוראבי, במטרה להשיב למצרים את עצמאותה. המהומות התרכזו בעיקר באלכסנדריה ובמהלכן נרצחו 50 אירופאים. אנגליה פנתה לצרפת, טורקיה ואיטליה מתוך מטרה לארגן קואליציה לוחמת, שלא נעתרו לבקשתה. משך, שייטת בריטית הפציצה את אלכסנדריה, דיכאה את המרד, לקחה בשבי את עראבי וכבשה את קהיר. עם תום המרד הפכה אנגליה לשליטה מוחלטת במצרים. היעדרותה של צרפת מדיכוי המרד הובילה לאובדן השפעתה במצרים, ותרמה לערעור היחסים בינה לבין אנגליה. אנגליה מינתה מושל אנגלי, ומלך מצרים נותר כמעט חסר סמכויות.
האימפריאליזם בסודאן

מצרים שלטה בסודאן מאז ימי מוחמד עלי. בשנת 1881 פרץ מרד בסודאן, בשל התנגדות העם לעול המיסים הכבד שהכביד על מצבם הכלכלי. המורדים ניצלו את חולשת מצרים, לצד חוסר הסדר הפנימי ששרר בסודאן, עקב עימותים בין-שבטיים ופעילות של שודדי דרכים. את המרד הוביל מוחמד אחמד. המורדים הצליחו להביס את החילות המצריים שהוצבו בערים המרכזיות. לאחר השתלטות בריטניה על מצרים ב-1882, היא תפסה את עצמה כשליטה של סודאן, ושלחה בשנת 1883 כוח צבאי מצרי בפיקודה לדיכוי המרד. עם זאת, גם כוחות אלו ספגו תבוסה והפיקוד הבריטי נהרג בקרב.
ויליאם גלאדסטון, ראש ממשלת בריטניה, נקט במדיניות ליברלית והפגין גמישות בנושא סודאן. גלאדסטון את התפטרותו עם רציחתו של הגנרל צ'ארלס גורדון, שנשלח לסודאן ב-1884 כדי לארגן את נסיגת הכוחות הבריטיים, ונמצא במצור בח'רטום במשך עשרה חודשים. כישלון זה בסודאן היה בין הגורמים להפסד המפלגה הליברלית בבחירות 1885. הממשלה השמרנית בראשות רוברט גסקוין ססיל נקטה מדיניות אימפריאליסטית תקיפה, ובשנת 1896 שלחה את הגנרל קיצ'נר לכבוש מחדש את סודאן – הפעם בהצלחה.
ב-1898 ארעה תקרית פשודה, נקודת שיא בהתדרדרות יחסי הממלכה המאוחדת – צרפת. צרפת שנדחקה ממצרים בידי בריטניה, ניסה לפצות בכיבושים נוספים באפריקה, וספציפית בסודאן בשנת 1898 הגיע כוח צרפתי קטן לעיירה פשודה שבדרום סודאן. ממשלת בריטניה בראשותו של רוברט ססיל החליטה לנהוג בתקיפות ואל המקום נשלח הגנרל קיצ'נר. על אף דרישתה החד משמעית של בריטניה, סירבה צרפת לסגת. המתיחות בין שתי המדינות גאתה והן עמדו על סף מלחמה. באותה תקופה החליף דלקסה את תאופיל בתפקיד שר החוץ. דלקסה דגל במדיניות הרבנש, נקמה בגרמניה. לפיכך, הוא ראה בשלום עם בריטניה צעד חשוב כדי להשיג את מטרתו זו. דלקסה דחף לוויתור צרפתי ואכן לבסוף ניתנה לצבא הצרפתי הוראת נסיגה. בריטניה הוכרה כשלטת היחידה על סודאן, ואילו צרפת קיבלה בתמורה טריטוריות במדבר סהרה. פתרון המשבר הכין את הקרקע לברית "ההסכמה הלבבית" ב-1904.
תוניסיה

התחרות האימפריאליסטית בתוניסיה שררה בעיקר בין איטליה לצרפת. איטליה שאפה להשתלט על תוניסיה מתוך מטרה לפתור את בעיית צפיפות האוכלוסין שלה, אך צרפת, לאחר דבריו של ביסמרק בקונגרס ברלין שעודדו את צרפת לבצע צעדים אימפריאליסטים (מתוך מטרה להסיח את דעתה ממדיניות הרבנש, הנקמה בגרמניה) ולאור העדפתה של בריטניה בכיבוש צרפתי ולא איטלקי, השיגה את איטליה בתחרות זו והפכה לשלטת בתוניסיה.
ההשתלטות הצרפתית לא נתקלה בהתנגדות בידי בני המקום. צרפת הפכה את תוניסיה לארץ מתקדמת והעלתה את רמתה מבחינות רבות.
איטליה שזעמה על המחטף הצרפתי הצטרפה לצד הגרמני-אוסטרי וכרתה עימן בשנת 1882 את הברית המשולשת.
לוב

עריקתה של איטליה למחנה הגרמני הולידה חששות בקרב מעצמות ההסכמה המשולשת. מתוך מטרה להשיב אליהן את איטליה, החליטו המעצמות לאפשר לאיטליה, שמזה שנים חיפשה באימפריאליזם פתרון לבעיית צפיפות האוכלוסין שלה ונכשלה פעמיים בתוניסיה וחבש, לכבוש את לוב וכך להרחיקה מהגוש האוסטרי-גרמני.
איטליה המגובה במעצמות ההסכמה המשולשת חיכתה לשעת כושר מתאימה. בשנת 1911 הגישה איטליה תביעה לטורקיה על פיה עליה לוותר על לוב לטובת איטליה. בראשית 1912 החלה איטליה בכיבוש טריפולי. בדיוק בשנה זו פרצה מלחמת הבלקן הראשונה וטורקיה, העסוקה למעלה מראשה במלחמה נגד הליגה הבלקנית לא הייתה מסוגלת להתמודד בו זמנית בשתי החזיתות. טורקיה ויתרה על לוב ואיטליה השלימה את כיבושה.
מרוקו

בראשית המאה ה-20 מיקדה אליה מרוקו תשומת לב מרבית עקב מיקומה חשיבותה האסטרטגית שהובילה להתגוששויות רבות בין המעצמות על השליטה בה. ניסיונות ההשתלטות עליה הובילו למשברים בינלאומיים חריפים אשר נמנים בין הגורמים הישירים למלחמת העולם הראשונה.
מרוקו > משבר טנג'יר, 1906-1905

צרפת הייתה מעוניינת לכבוש את מרוקו מתוך מטרה ליצור רצף מושבות צרפתיות. בריטניה אישרה את הכיבוש במסגרת ההסכמה הלבבית, לספרד היו אומנם בעלת אינטרסים כלכליים במרוקו אך היא ניתנה את הסכמתה ובתמורה צרפת הבטיחה לה חוף נרחב בצפון מרוקו. איטליה נתנה את אישורה בתמורת גיבוי לכיבוש העתידי של לוב על ידה.
אולם, גרמניה, שגם היא הייתה בעלת אינטרסים כלכליים במרוקו לא יודעה בכיבוש המתוכנן ולפיכך הכיבוש הצרפתי במרוקו הפתיע את גרמניה ועוררה את זעמו של הקיסר הגרמני, וילהלם השני.
וילהלם השני שאף לבחון את ההסכמה הלבבית ולפיכך היה מעוניין ליצור משבר בכל מקרה. בנוסף לכך, הוא היה מעוניין ברווחים טריטוריאליים במרוקו.
בהפתעה גמורה הגיע וילהלם השני לנמל טנג'יר בליווי שייטת. במהלך ביקור אצל הסולטאן המרוקאי הוא הצהיר כי גרמניה אינה מכירה בשלטון צרפת על מרוקו אלא אך ורק בשלטונו של הסולטאן.
וילהלם דורש להקים ועידה בינלאומית אשר תדון במעמדה של מרוקו תחת האיום שאם לא תקום ועידה שכזו הוא יכריז מלחמה על צרפת.
מרוקו > משבר טנג'יר, 1906-1905 > ועידת אלחסירס

מתוך מטרה לפתור את הסכסוך במרוקו התכנסו נציגי המעצמות בריטניה, ארצות הברית, צרפת, ספרד, איטליה ורוסיה מצד אחד אל מול מרוקו, גרמניה ואוסטריה מצד שני סביב שולחן הדיונים באלחסירס שבספרד. ההחלטות המרכזיות של הוועידה היו: מרוקו תישאר עצמאית, כוח ספרדי צרפתי יפקח על המכס ועל ביטחון הפנים בפיקודו של מצביא שווייצרי, המסחר במרוקו יפתח לכל המעוניין.
למרות הוועידה המשבר לא נפתר באופן יסודי אלא נדחה למועד מאוחר יותר. לבינתיים הגדילה צרפת את שליטתה במרוקו אף על פי שנקבע רשמית בוועידה שהיא תישאר עצמאית.
מרוקו > משבר אגאדיר, 1911

עקב מרד פנימי שפרץ במרוקו ב-1911 תגברה צרפת את כוחות השיטור שהיו אמורים לשמור על הסדר הפנימי במרוקו תוך כוונה סמויה שעיבוי כוחותיה במרוקו יהוו אמצעי להשתלטותה על ארץ זו. כמו בפעם הקודמת היה מעוניין וילהלם השני לבחון את ההסכמה המשולשת ולפיכך הוא פתח במשבר.
וילהלם שלח לנמל אגאדיר את אוניית המלחמה "פנתר" בקיץ 1911 תוך הודעה כי אם צרפת לא תצמצם את שליטתה במרוקו גרמניה תשתלט על אזור הנמל.
ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' שנקט במדיניות תקיפה כלפי גרמניה מחה נמרצות על פרובוקציות המלחמה של גרמניה והודיע בפרלמנט שאם גרמניה רוצה במלחמה הרי שאנגליה תעמוד לצידה של צרפת. בנוסף לכך, הדקו אנגליה וצרפת את ההסכמה הלבבית ועיבדו תוכנית מלחמה מיידית בין הקצינים הצרפתים והבריטים שנפגשו לראשונה, דבר שנתן ביטוי וחיזוק להסכמה הלבבית.
גרמניה שלמעשה לא הייתה ערוכה לעימות צבאי עם בריטניה נרתה והסכימה לוותר לצרפת על שלטונה במרוקו תמורת שטחים צרפתיים באזור קונגו הצרפתית שסופחו לקמרון הגרמנית באפריקה. סיפוח השטחים נטלו את העוקץ מהתבוסה הגרמנית. בהסכם הפשרה שנחתם ב-1912 הוכרה מרוקו כשטח חסות צרפתי.
למעשה הוכיח המשבר למדינות המערב כי ביצירת חזית מלוכדת ותקיפה ניתן לבלום את גרמניה. המשבר חיזק את ברית ההסכמה המשולשת והבליט את תוקפנותה של גרמניה. חוגי הצבא בגרמניה הבינו כי אין מנוס מעימות צבאי בינלאומי וטענו כי מלחמה עולמית היא רק שאלה של זמן. לפיכך, הגבירה גרמניה בעקבות המשבר את היערכותה הצבאית וזאת על מנת להגיע בעמדת עליונות לעימות עולמי אפשרי.
קונגו

עד אמצע המאה ה-19 לא הייתה מרכז אפריקה מוכרת לאירופאים. הראשון שחקר את מרכז אפריקה היה המיסיונר הסקוטי דייוויד ליווינגסטון.
בשנת 1877 שכר ליאופולד, מלך בלגיה את הנרי מורטון סטנלי, עיתונאי אמריקני ממוצא בריטי שיצא לחפש אחרי לווינגסטון לאחר שנעלם באזור ואף יצא איתו למסע משותף ביבשת מתוך מטרה שיקים עבורו חברה מסחרית בקונגו תחת מעטה של חברה מדעית האמורה לחקור את קונגו ולבער בה את העבדות. סטנלי החתים את ראשי השבטים על בריתות המוסרות את אדמותיהם דבר שהוביל במהרה לכך שקונגו הפכה לרכושו של ליאופולד.
ב-1885 השיג ליאופולד את הכרת מעצמות אירופה בשליטתו במדינת קונגו החופשית. בעזרת חברתו המסחרית הפיק ליאופולד הון עצום ממטעי גומי, שנהב הפילים, כריית יהלומים ונחושת תוך שעבוד בני המקום בעבודות כפייה ועינויים.
בעקבות תגובה בינלאומית נזעמת על אכזריותן של החברות המסחריות שבבעלות ליאופולד כלפי בני המקום הועברה קונגו ב-1908 לידי ממשלת בריטניה והחל מאז נקראה כקונגו הבלגית. בהמשך נכבשה צפון קונגו בידי צרפת.
דרום אפריקה > מלחמת הבורים

החל מהמאה ה-17 החלו להגר הולנדים בדרום אפריקה באזור כף התקווה הטובה. הולנדים אילו שנקראו בורים, איכרים, שיעבדו את האוכלוסייה הילידית.
בשנת 1795 כבשה בריטניה את מושבת הכף אך בשלום אמיין שנחתם בין נפוליאון לבריטים ב-1802 הוחזרה מושבת הכף להולנד.
למרות זאת, בשנת 1805 חזרה בריטניה למקום וב-1815, בקונגרס וינה ניתנה מושבת הכף באופן רשמי לבריטניה והולנד פוצתה ב-6 מיליארד ליש"ט.
עם הזמן התמלא האזור בבריטים. המפגש בינם לבין הבורים יצר עימותים תמידיים ועל רקע זה פרצה מלחמת הבורים.
בריטניה והולנד חלקו גישה שונה בתכלית בסוגיית ההתייחסות לבני המקום. בעוד ההולנדים שיעבדו את הכושים הרי שהאנגלים התייחסו אליהם באהדה ובסובלנות. בשנת 1833 נחקק בבריטניה חוק האוסר על עבדות במושבות שעורר את זעמם של הבורים שהשתמשו באפריקנים בחקלאות. בהמשך, כעסו הבורים על האפליה בכך שכל עמדות המפתח אוישו בידי הבריטים בנוסף לעובדה שהאנגלית הוכרזה כשפה הרשמית במושבת הכף. לאור כל זאת החליטו הבורים להצפין וייסדו בצפון שתי מושבות הולנדיות בשם אורנג' וטרנסוואל. נדידה זו התרחשה בשנים 1834–1838.
בעקבות גילוי מחצבי יהלומים וזהב באורנג' ובטרנסוואל התמלאו אזורים אילו במהגרים בריטים שייסדו בהמשך את העיר יוהנסבורג. השלטונות ההולנדיים הפלו לרעה את המהגרים האנגלים. הפלייה זו גרמה להחרפת היחסים בין ססיל רודס, ראש ממשלת ארץ הכף לבין קרוגר, נשיא טרנסוואל.
רודז שהיה אימפריאליסט מושבע החליט לנצל את המומנטום להשתלטות על טרנסוואל ובשנת 1895 ארגן מהפכה פנימית יחד עם ניסיון כיבוש. אולם המהפכה נכשלה.
וילהלם השני שלח לקרוגר מברק עידוד על ניצחונו ובריטניה ראתה זאת כקריאת תיגר ולפיכך ראתה בריטניה במלחמה בבורים ניצחון לא רק עליהם כי עם מכה ניצחת גם על וילהלם השני.
מלווים באינטרסים אילו יחד עם השאיפה להפיק רווחים מהמחצבים היקרים באזור, פתחו הבריטים במלחמה.
תחילה נחלו הבורים ניצחונות הודות לטופוגרפיה המוכרת להם ולרוח הפטריוטיות שליוותה אותם. אולם בהמשך חל מהפך ובריטניה החלה לנחול ניצחונות.
בסופו של דבר, לאחר תיגבור הכוח הצבאי הלוחם ושימוש בריטי באמצעים אכזריים שכללו מחנות הסגר לנשים וילדים, שימוש בתאי גזים ועינויים קשים כלפי השבויים הבורים הסתיימה מלחמת הבורים ב-1902 בניצחונה של בריטניה.
ראו גם

אימפריאליזם
האימפריאליזם המודרני
איסמעיל המצרי
מוחמד אחמד, ראש המרד.
וילהלם השני.
ליאופולד השני
בית חווה שנשרף על ידי הבריטים. אחת משיטות הלוחמה של הבריטים הייתה מדיניות אדמה חרוכה.
חגית רוזנבאום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ה'תשמ"א (בת 44 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2002
 עיסוק:  עיתונאית
 מעסיק:  עיתון בשבע
 מספר צאצאים:  1
 
חגית רוזנבאום היא עיתונאית ישראלית. כתבת וסגנית העורך בעיתון "בשבע" והעורכת הראשית של המגזין "אתנחתא". בעבר כתבת באתר החדשות "ערוץ 7".
ביוגרפיה

נולדה בשנת ה'תשמ"א בפתח תקווה לרב צבי רוטנברג - רב קהילה בעיר ולליפה - מחנכת באולפנת צפירה. למדה בבית הספר היסודי של רשת דרכי נועם ובאולפנה שלה, הדריכה כשנתיים בסניף המקומי של תנועת הנוער עזרא. לאחר מכן שירתה שירות לאומי בתנועת אל עמי, במסגרתה העבירה שיעורי יהדות בבתי ספר ממלכתיים בערי הגליל - מעלות, נהריה, שלומי, מושב בצת, ועוד.[דרוש מקור]
בהמשך למדה שש שנים באוניברסיטת בר-אילן במסגרתם סיימה תואר ראשון בתושב"ע בהצטיינות יתרה ולמדה לתואר שני אותו לא השלימה. במהלך שנות הלימודים סייעה לעולות חדשות מאתיופיה באולפנת רעות בתגבור ולימוד לבגרויות. בבר-אילן גם התחילה לימודי עיתונאות ותקשורת, אך תוך כדי הלימודים השתלבה בעבודה בעיתון "בשבע", ולכן לא המשיכה את הלימודים. תקופה מסוימת עבדה גם עם עמותת עם ישראל אחד בהעברת שיעורי יהדות בבתי ספר מממלכתיים, אך פרשה מחמת "אי התאמה אידאולוגית".[דרוש מקור]
לימדה במדרשות שונות - מדרשת בינת בשבות רחל, מדרשת שילת באלוני שילה, ומדרשה לנשים בקריית אונו. שיעוריה עסקו בהוראת גמרא, סוגיות בנושא ארץ ישראל ו"בין ישראל לעמים.[דרוש מקור]
כעיתונאית

בשנת ה'תשס"ג, עם הקמת העיתון בשבע, הצטרפה לצוות העיתון ומונתה לכתיבת מדור הילדים בעיתון, אותו כתבה מאז במשך כחמש עשרה שנים. שנה לאחר מכן התקבלה ככתבת מן המניין בעיתון, ובמקביל עבדה ככותבת ידיעות חדשותיות באתר ערוץ 7. במהלך השנים השתלבה בסוגי הכתיבה השונים בבשבע - כתבות מגזין, אקטואליה וכתיבת ידיעות חדשותיות. מרבה לכתוב בעניינים תורניים והתיישבותיים.
בשנותיה ככתבת התמחתה בהבאת סיפורים אנושיים מיוחדים, כמו: נועה אסתר שוורץ, לימור הר-מלך - אותה ראיינה בעודה בבית החולים סמוך לפיגוע בה נרצח בעלה שולי, ועוד. כמו כן כתבות מגזין בנושאים תורניים והתיישבותיים. בהמשך מונתה לסגנית עורך בשבע, עמנואל שילה. בשנים האחרונות משמשת גם עורכת מגזין אתנחתא של העיתון.
בשנת תשע"ט החלה בכתיבת טור אקטואליה קבוע בעיתון, העוסק בנושאי ארץ ישראל, זהות יהודית, לאומיות, וסיפורים חיוביים מהמגזר הדתי והתורני. בולטת בכתיבתה בקידום החיבור עם הציבור החרדי, יחס אוהד לנוער הגבעות, והזהות היהודית. לאחר הרג אהוביה סנדק סיקרה את קיומם של מפגשים שנערכו בעקבות האירוע בין אנשי הגבעות וחוגים שונים בחברה הישראלית, כגון הארגון בית הלל - הנהגה תורנית קשובה וחברי "פורום קפה שפירא". חשפה בשנת תשפ"א את הכנסת הכתיב הרב מגדרי לשימוש במועצה אזורית גזר וסיקרה את הנושא.
עוסקת בהתנגדות לתופעות פמיניזם קיצוני ו"פמיניזם דתי". במסגרת כך כתבה רבות על גיוס נשים לצבא והתנהלות הצבא כלפיהן, התנהלות שדולות הנשים מול הצבא ופעילותה של תנועת אלומה בנושא, וחשפה לראשונה את העובדה שאלומה מעודדת בנות דתיות להתגייס לצבא, על אף שהיא מצהירה שאינה עושה זאת. כך גם ערכה ראיון נרחב עם הרב חיים מרקוביץ - מחברי ועדת הדת של יחידת מיטב, שבו עלתה התייחסות ביקורתית לשירות נשים בצה"ל.
כעיתונאית > תוכנית ההתנתקות

עבודתה הגיעה לשיא בתקופת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות, אז התבלטה כשסיקרה בהרחבה את פעולות המחאה השונות, וכן את נושא הסירוב לפקודת הפנוי. בנוסף לכתבות, ערכה מדור נרחב בשם "על משמר ארצנו" בו רוכזו כלל הידיעות השבועיות אודות "המחאה הכתומה". בהמשך גם סיקרה את ההתנתקות עצמו ממקום מושבה ביישוב כפר דרום, בו שהתה החל משבוע לפני הפינוי ועד תום פינוי התושבים ממנו.
בין הראיונות הבולטים במסגרת זו היו: ראיון נוקב עם הרב הצבאי הראשי, ישראל וייס, תחת הכותרת "דברי הרב או דברי הרב-אלוף" על עמדתו בנושא וכפיפותו לרבותיו, כתבה שבחנה את עמדת המכינות ורבניהן בנוגע לסירוב פקודה, כתבה שכללה ראיונות עם כמה סרבנים, ביניהם גם נמרוד להבי, בן המושב עין שריד שסירב לפנות יהודים משטחי ארץ ישראל ועוד.
בעקבות ראיון שערכה עם נעם לבנת, ראש מטה יהודי לא מגרש יהודי שפעל לעידוד סרבנות, זומנה לחקירה משטרתית. החקירה עוררה הדים בקרב אנשי תקשורת בגין הפגיעה בחופש העיתונות שמתבצעת בכך, ובפרט בעקבות דרישת המשטרה לחשוף חומרים חסויים מתוך הראיון, בניגוד לכללי האתיקה ושלא כחוק, ואף הועלתה לדיון במליאת הכנסת
בעקבות הפרשה רואיינה במספר תוכניות רדיו וטלוויזיה, בין השאר אצל לונדון וקירשנבאום, שם חוללה סערה שזכתה לשם "לכו לשטוף את הפה במים וסבון" כאשר נטשה את האולפן במהלך השידור החי מחמת שעלה בו נושא לא צנוע שלא תאם את עמדותיה הדתיות, תוך שהיא מסבירה את סיבת יציאתה במענה לשאלתו של לונדון
חיים אישיים

נשואה לאברך בישיבת עוד יוסף חי, הם מתגוררים ביצהר ולהם בן אחד. אחיה יוני רוטנברג הוא עיתונאי.
הערות שוליים

↑  כתבי אייס,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'2 סגני עורכים חדשים לשבועון הדתי 'בשבע', באתר אייס, 18 בפברואר 2019
↑  חגית רוטנברג, באמונתה תחיה, באתר ערוץ 7, 12 בפברואר 2004
↑  חגית רוטנברג, בשבע 54: איפה שעם ישראל היה צריך אותו  שם שולי היה, באתר ערוץ 7
לאחר עשור ראיינה אותה שוב במלאת עשור לגירושה מחומש חגית רוזנבאום, "אצלנו הפצע עוד פתוח ומדמם", באתר ערוץ 7, ראו גם חגית רוטנברג, הבלשים פרצו לביתה של לימור סון הר מלך, באתר ערוץ 7
↑  ראו: חגית רוזנבאום, "המגזר החרדי הקריב את תמצית דמו", באתר ערוץ 7
↑  חגית רוזנבאום, העלילה הגיעה לסיומה, באתר ערוץ 7
↑  חגית רוזנבאום, יש להם.ן שפה משלהם.ן, באתר ערוץ 7
↑  חגית רוזנבאום, פמיניזם מדיר נשים, באתר ערוץ 7
חגית רוזנבאום, שעשני אשה, באתר ערוץ 7
↑  חגית רוזנבאום, לוחמת בחצאית א', באתר ערוץ 7
↑  חגית רוזנבאום, קריעת הגבר, באתר ערוץ 7
↑  חגית רוזנבאום, עמותה מגויסת, באתר ערוץ 7
חגית רוזנבאום, המטרה העלומה של אלומה, באתר ערוץ 7
↑  חגית רוזנבאום, "הרבה דמעות נשפכו על שולחן הוועדה", באתר ערוץ 7
↑  ראו לדוגמה:חגית רוטנברג, בשבע 154: על משמר ארצנו, באתר ערוץ 7, חגית רוטנברג, בשבע 140: על משמר ארצנו, באתר ערוץ 7
↑  ראו: ´החייל שיפנה אותי ייצא חבול בנפשו´, באתר ערוץ 7, חגית רוטנברג, בשבע 156: מלחמת האמונה של כפר דרום, באתר ערוץ 7
↑  נדב שרגאי,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'הסרבנות מתפשטת: תותחנים, טירונים, ביחידת הקבורה ובמשמר האזרחי, באתר הארץ, 27 ביוני 2005
↑  בשבע 124: דברי הרב או דברי הרב-אלוף, באתר ערוץ 7
↑  חגית רוטנברג, בשבע 130: יום הדין של המכינות, באתר ערוץ 7
↑  חגית רוטנברג, בשבע 112: המרד השפוף, באתר ערוץ 7
↑  חגית רוטנברג, בשבע 117: לבנת נגד ההתנתקות (לא לימור), באתר ערוץ 7
↑  ענת באלינט,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'כתבת זומנה למשטרה בשל ראיון עם נועם לבנת, באתר הארץ, 13 בפברואר 2005
↑  ענת באלינט,'"`UNIQ--nowiki-00000017-QINU`"'המשטרה דורשת מעיתונאית למסור רשימותיה מראיון עם נועם לבנת, באתר הארץ, 14 בפברואר 2005
↑  פרופ' לימור: למשטרה אסור לגעת בעיתונאים, באתר ערוץ 7
↑  פרוטוקול הכנסת
↑  לכו לשטוף את הפה עם סבון, באתר nrg
ראו גם: לכו לשטוף את הפה עם סבון!
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473011305171  VIAF: 308257937   WorldCat (עם VIAF): 308257937
אדוארד פרדריק לינדלי ווד, הרוזן הראשון מהליפקס

אדוארד פרדריק לינדלי ווד, הרוזן הראשון מהליפקס (Edward Frederick Lindley Wood, 1st Earl of Halifax‏; 16 באפריל 1881 – 23 בדצמבר 1959; חבר מסדר הבירית, מסדר ההצטיינות, מסדר כוכב הודו, מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, מסדר האימפריה ההודית, והמועצה המלכותית) היה מדינאי בריטי, מראשי המפלגה השמרנית הבריטית בשנות ה-30, ושירת ברמות הגבוהות ביותר של הממשל הבריטי עד לאחר מלחמת העולם השנייה. הליפקס שימש כמשנה למלך בהודו בין 1926 ל-1931, תקופה חשובה ביותר במאבק ההודי לעצמאות. הוא נחשב אחד מאבות מדיניות ה"פיוס" כלפי היטלר בשנים שבין המלחמות, וזכור בשל תפקידו כשר החוץ הבריטי בימי הסכם מינכן, ובתחילת מלחמת העולם השנייה. תפקידו החשוב האחרון היה השגריר הבריטי בוושינגטון, אותו מילא במהלך רוב ימי מלחמת העולם השנייה, לאחר שצ'רצ'יל החליפו באנתוני אידן בתפקיד שר החוץ.
מוצא וקריירה מוקדמת

הליפקס נולד למשפחתו של צ'ארלס ווד, הוויקונט השני מהליפקס. שלושת אחיו הגדולים מתו בינקותם, והליפקס נותר היורש היחיד לתואר הוויקונט שנשא אביו. הליפקס נולד כשידו השמאלית מנוונת וחסרת אצבעות, אך הדבר לא הפריע לו מעולם לעסוק בציד, רכיבה וירי, עיסוקים בגינם כינה אותו וינסטון צ'רצ'יל "השועל הקדוש" (Holy Fox, משחק מילים על שמו – Halifax), כינוי שרמז גם לאמונתו הקתולית.
בנערותו למד באיטון קולג' ובקרייסט צ'רץ' קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, ולבסוף הפך למרצה עמית בקולג' אול סולס שבאוקספורד. בין 1910 ל-1925 שימש כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז הבחירה ריפון, בטרם קיבל את תואר האצולה שמנע ממנו מלשמש בפרלמנט המיועד לפשוטי העם. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת שירות קרבי, והגיע לדרגת מייג'ר (מקביל לרב-סרן בצה"ל) בגדוד ה"יורקשייר דראגונס", אך משנת 1917 שימש בעיקר בתפקידי מינהלה בעורף. בשנת 1918 כתב, בשיתוף עם ג'ורג' אמברוז לויד, ספר בשם "ההזדמנות הגדולה" שנועד להחיות את המפלגה השמרנית הבריטית, ולהוציאה מהקואליציה של ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג'.
לאחר שלא עלה בידו לקבל את משרת המושל הכללי של דרום אפריקה, בשל כך שהאפריקנים ציפו לחבר הקבינט או לבן משפחת המלוכה שיישא בתואר, ולאחר סכסוך עם צ'רצ'יל ששימש כשר המושבות, היה הליפקס מעורב בהפלת ממשלת לויד ג'ורג', ושימש מ-1922 כשר החינוך בממשלתו של אנדרו בונר לאו. הוא החזיק במשרה זו, בה לא היה מעוניין, ובה לא גילה פעילות מיוחדת, עד 1924, ובממשלתו של סטנלי בולדווין מונה למשרת שר החקלאות, שנראה כי בה גילה חוסר עניין בה במידה. נראה היה כי הקריירה הפוליטית שלו אינה מצליחה לנסוק לגבהים אליהם ציפה.
משנה למלך בהודו

בשנת 1925 הציע להליפקס המלך ג'ורג' החמישי את תפקיד המשנה למלך בהודו. ההצעה ניתנה, כפי הנראה, בשל ייחוסו של הליפקס, שסבו, צ'ארלס ווד, הוויקונט הראשון מהליפקס, שימש כשר לענייני הודו, ונראה כי קידומו של הליפקס מתעכב שלא כראוי לייחוסו הרם. הליפקס קיבל תואר ברון וכונה "ברון אירווין". ב-1 באפריל 1926 הגיע למומביי, בתקווה לשפר את היחסים הפנימיים בין העדות בהודו, ואת הממשל הבריטי במדינה זו.
התקופה הייתה תקופה של משבר פוליטי חמור. ב-1927 מינה ראש הממשלה בולדווין את "ועדת סימון" לבחינת מוכנותה של הודו לממשל עצמי. הוועדה שכללה שבעה חברי פרלמנט בריטים, לא כללה ולו נציג הודי אחד. הדבר הביא למחאה ואלימות מצד ההודים. כל צעדיו של הליפקס כלפי ההודים נתפסו בלונדון כוותרניים מדי, ועל ידי ההודים כמחוות חסרות טעם שאין מאחוריהן דבר. המשבר הביא לניסוחן של הצעות שונות לקבלת ממשל עצמי. "דו"ח נהרו" משנת 1928 הוכן על ידי המנהיג ההודי מוטילאל נהרו ובנו ג'ווהרלל נהרו, וקרא להעניק להודו מעמד של דומיניון. הליגה המוסלמית בראשות מוחמד עלי ג'ינה השיבה ב-"14 נקודות", שנועדו לשמור על מעמד המיעוט המוסלמי בהודו, לכשזו תקבל ממשל עצמי. הקונגרס הלאומי ההודי הוביל התנגדות לממשל ברוח הסאטיאגרהא, התנגדות אזרחית בלתי אלימה, בהנהגת מהטמה גאנדי, אירועים כצעדת המלח בה צעד גאנדי מרחק 400 קילומטרים כדי למחות על האיסור על הפקת המלח והמס שהוטל על המלח, הביאו לתשומת לב עולמית לבעיות הודו, ולהחרפת המאבק הבלתי אלים ומעצרם של עשרות אלפים. ב-1930 החל בלונדון כינוס "ועידת השולחן העגול" במטרה למצוא פתרון לבעיות. בכינוס לא נכחו מנהיגים חשובים בהודו, אותם שם הליפקס במאסר.
לאחר שהליפקס אסר את מנהיגי הקונגרס הלאומי ההודי, החל הליפקס בשיחות עם גאנדי. אך מרחב התמרון שלו היה מוגבל, לאור הוראות מלונדון שלא לוותר כל וויתורים. לאור המצב נאלץ הליפקס לעצור גם את גאנדי, לאסור על אסיפות פומביות, ולדכא בכוח את ההתנגדות. מעצרו של גאנדי רק החמיר את המצב. במקביל המשיך הליפקס בשיחות, שהביאו להסכמה על "אמנת דלהי" בינואר 1931. האמנה כללה את סיום ההתנגדות הבלתי אלימה והחרם על המוצרים הבריטים, בתמורה לכינוס "ועידת שולחן עגול" נוספת, שבה יהיו מיוצגים כל הצדדים המעורבים. ב-5 במרץ 1931 נחתם המסמך הרשמי שכלל את הפסקת המרי האזרחי, את השתתפות גאנדי, כנציג הקונגרס בשיחות השולחן העגול, את ביטול החקיקה שנועדה להגביל את צעדי הקונגרס, ביטול כל ההליכים המשפטיים כנגד מנהיגיו, ושחרור כל אלו שנעצרו בשל השתתפותם במחאות. ב-20 במרץ 1931 הרים הליפקס כוס לחיי גאנדי בארוחת ערב רשמית, ובירך אותו על יושרו, כנותו והפטריוטיזם שלו. חודש לאחר מכן, באפריל 1931 עזב את הודו. כאשר עזב, שררה אופטימיות לסיכויי הצלחת השיחות. אך אלו קרסו בתוך שנה, וגאנדי נעצר שוב. עם זאת, בשיחותיו עם גאנדי ובהסכמים עליהם חתם, שירטט הליפקס נתיב לעצמאותה של הודו, ממנו לא ניתן היה עוד לסגת. עם שובו לבריטניה, נראה היה כי הבשיל כמדינאי, ויוכל לשמש בתפקידים הרמים להם ייעד עצמו.
הליפקס ומדיניות החוץ > שובו לפוליטיקה

עם שובו מהודו, ב-1932 קיבל הליפקס על עצמו את תפקיד שר החינוך בממשלת האחדות הלאומית של רמזי מקדונלד. כאיש חסדו של סטנלי בולדווין, לא יכל לשאוף לתפקיד בכיר יותר בממשלה זו. עם זאת המשיך להשפיע על ענייני הודו, ולשמור על השפעה ועניין במדיניות החוץ. בשנת 1933 נבחר לנשיא (Chancellor) של אוניברסיטת אוקספורד. ב-1934, לאחר מות אביו, ירש את תואר "הוויקונט מהליפקס". במהלך שנות ה-30 שימש במשרות ממשלתיות שונות. הוא שימש כשר המלחמה במשך חמישה חודשים בשנת 1935, הלורד שומר החותם בין השנים 1935 ל-1937 והלורד נשיא המועצה בין השנים 1937 ל-1938 בתחילה תחת ראש הממשלה רמזי מקדונלד ולאחר מכן תחת ראש הממשלה נוויל צ'מברלין.