stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נבחרת דרום תימן בכדורגל

נבחרת דרום תימן בכדורגל הייתה נבחרת הכדורגל הלאומית של מדינת דרום תימן מ-1965 עד 1989.
נבחרת דרום תימן השתתפה פעם אחת בגביע אסיה (1976) ולא עברה את הסיבוב הראשון. ב-1990 התאחדה הנבחרת עם נבחרת צפון תימן.
הנבחרת ערכה את משחקה האחרון בכווית סיטי, כווית ב-5 בנובמבר 1989 מול נבחרת גינאה, במשחק שנגמר בניצחון 0–1 של דרום תימן.
כל גביעי העולם

1930 עד 1982 - לא נכנסה
1986 - לא העפילה
1990 - פרשה
כל גביעי אסיה

1956 עד 1972 - לא נכנסה
1976 - סיבוב ראשון
1980 עד 1984 - לא נכנסה
1988 - לא העפילה
ניקולאי ליסובוי

| --- | --- |

 לידה:  23 באוקטובר 1946 איוואנו-פרנקיבסק, ברה"מ 
 פטירה:  7 בינואר 2019 (בגיל 72) מוסקבה, רוסיה 
 ענף מדעי:  היסטוריה של הנצרות 
 מקום קבורה:  בית הקברות דנילוב 
 מוסדות:  Institute of Russian History 
 
ניקולאי ניקולאייביץ' ליסובוי (ברוסית: Никола́й Никола́евич Лисово́й;‏ 23 באוקטובר 1946, סטניסלב – 7 בינואר 2019, מוסקבה) היה פילוסוף והיסטוריון סובייטי-רוסי, מחבר סרטי טלוויזיה תיעודיים, איש ציבור וחבר החברה הארץ-ישראלית הקיסרית מאז 1974 ועד מותו שימש כסגן יו"ר החברה. חבר התאחדות הסופרים ברוסיה (1992). דוקטור לפילוסופיה ולמדעי ההיסטוריה. אחד ממחברי האנציקלופדיה האורתודוקסית.
ביוגרפיה

מאז 1967 עבד במכון למתמטיקה יישומית של האקדמיה למדעים של ברית המועצות; מאז 1974 - במכון טורז לשפות זרות; מאז 1975 - בפקולטה הפילולוגית של אוניברסיטת מוסקבה; בשנים 1981 עד 1995 - במוזיאון ההיסטורי הממלכתי. נודע כהיסטוריון מומחה לתולדות הכנסייה.
מאז 1995 - חוקר בכיר, ולאחר מכן חוקר מוביל במכון להיסטוריה רוסית של האקדמיה הרוסית למדעים היה חוקר ראשי של המרכז לתולדות הדת והכנסייה.
מאז 1969 הוא שיתף פעולה כפרילנסר עם מחלקת הפרסום של הכנסייה האורתודוקסית ופרסם מאמרים בכתבי העת של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית תחת שם השם "א. וולגין" או בעילום שם. במחצית השנייה של שנות התשעים ניהל את תוכנית הטלוויזיה היומית "לוח שנה אורתודוקסי" ברשת RTR.
הוא מת ב-7 בינואר 2019 במוסקבה, בגיל 73. נקבר בבית הקברות דנילובסקי במוסקבה.
פעילות מדעית

בשנת 1977 הגן על התזה שלו לקראת קבלת תואר בפילוסופיה בנושא "ניתוח פילוסופי של מושגי זמן מודרניים בפיזיקה וקוסמולוגיה" (התמחות 09.00.08 - "פילוסופיה של מדע וטכנולוגיה").
בשנת 2007, במכון להיסטוריה כללית של האקדמיה הרוסית למדעים, הוא הגן על עבודת המחקר שלו לתואר דוקטור למדעים היסטוריים בנושא "נוכחות רוסית ופוליטית רוסית בארץ הקודש ובמזרח התיכון במאות ה-19 - תחילת המאה העשרים" (התמחות 07.00.02 - "היסטוריה פטריוטית").
פרסים

מסדר הנסיך ולדימיר הקדוש מדרגה שלישית
מסדר הנסיך הקדוש דניל מדרגה שלישית
פרס מקרייב
הערות שוליים

↑  ריאיון עם ההיסטוריון ניקולאי ניקולייביץ', 23 באוקטובר 2006
↑  ניקולאי ניקולאייביץ' ליסובוי בספריית יעקב קרוטוב
↑  Лисовой Николай Николаевич, Богослов.ру. Научный богословский портал
↑  «Московский златоуст»: Николаю Николаевичу Лисовому — 60 лет // Православие.Ru
↑  הספד באתר האינטרנט של החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית
↑  Лисовой Н. Н. Философский анализ современных концепций времени в физике и космологии : дисс. … канд. филос. наук : 09.00.08. — М., 1977. — 247 с.
↑   • Лисовой Н. Н. Русское духовное и политическое присутствие в Святой Земле и на Ближнем Востоке в XIX — начале XX в.: дис. … д-ра ист. наук : 07.00.02. — М., 2007. — 381 с.
 • Лисовой Н. Н. Русское духовное и политическое присутствие в Святой Земле и на Ближнем Востоке в XIX-начале XX вв. : автореф. дис. … д-ра ист. наук : 07.00.02 / Ин-т всеобщ. истории РАН. — М., 2007. — 36 с.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302124205171  PLWABN: 9810589427605606  BnF: cb155549695 (data)  GND: 133895270  ISNI: 0000 0001 1886 426X  LCCN: nr89009236  NKC: js2011635609  NTA: 237929910  SELIBR: 314152  SUDOC: 059854251  VIAF: 59399795   WorldCat (עם VIAF): 59399795
נומידיה

| --- | --- |

 ממשל
 שפה נפוצה:  שפות ברבריות 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אפריקה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  202 לפנה״ס 
 תאריכי פירוק:  46 לפנה״ס 
 
גבולותיה של ממלכת נומידיה הקדומה ושכנותיה
נומידיה הייתה ארץ הנומידים הברברים וממלכה עתיקה באפריקה הצפונית שהפכה ברבות השנים לפרובינקיה רומית ששכנה בין לוב, תוניסיה, מרוקו ואלג'יריה המודרניות.
היסטוריה

לאחר תבוסת קרתחדשת, הריסתה והכרזתה כשטח מקולל בשנת 143 לפנה"ס (במהלך המלחמה הפונית השלישית) נותרה נומידיה הממלכה החשובה ביותר בצפון אפריקה. עליה שלט יוגורתה, המלך הברברי הפופולרי ונכדו של מסיניסה, מלכה הראשון של הממלכה. לצידו של יוגורתה שלט על החלק המזרחי והעני יותר של הממלכה אחיו החורג ובן דודו אדהרבעל.
ב-112 לפנה"ס, תוך כדי התעלמות מפורשת מההחלטה הרומית לחלק את הממלכה לשניים, תקף יוגורתה את אחיו החורג. במהלך הלחימה הרגו כוחותיו של יוגורתה סוחרים איטלקיים ועוררו את זעם רומי. אמנם שוחד ששלח יוגורתה לרומים צינן מעט את הרוחות וגרם לכך שיקבל הסכם שלום במקום התקפה רומית, אך כאשר זומן לרומא כדי להסביר את תנאי ההסכם, התפתה המלך הברברי לרצוח יריב פוליטי, ואיבד את כל תמיכתו מרומא. בכך פרצה המלחמה שתהיה ידועה בשם מלחמת יוגורתה.
לאחר תבוסת נומידיה במלחמה עם תפיסתו של יוגורתה (106 לפנה"ס לערך) בשבי, ניתן מערבה של הממלכה לבוככוס מלך מאוריטניה וסופח לממלכתו, בעוד שאר שטחה של נומידיה הושאר תחת שלטון נסיכים נומידיים מקומיים. מעמדה של הממלכה השתנה כאשר פרצה מלחמת האזרחים בין קיסר לפומפיוס, וכך, ב-46 לפנה"ס, השתנה שמה לפרובינקיית "אפריקה נובה". ב-30 לפנה"ס הומלך לשלטון הממלכה יובה השני, בעלה של קלאופטרה סלנה (בתם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה) ובנו של מלכה הקודם של נומידיה, יובה הראשון. המלך הצעיר לא הצליח להשתלט על הממלכה וב-25 לפנה"ס, זמן קצר בלבד לאחר הכתרתו, נשלח למאוריטניה והוכתר כמלך שם.
רק בשנת 193 לספירה, תחת הקיסר ספטימיוס סוורוס, הופרדה הממלכה מהפרובינקיה הרומית ונשלטה על ידי פרומגיסטראט אימפריאלי. לאחר עליית דיוקלטיאנוס לשלטון היא אף הפכה לאחת משבע הפרובינקיות של בישופות אפריקה ושמה שונה ל"נומידיה קירטנסיס". הממלכה החדשה-ישנה עברה תהליך רומניזציה נרחב ועריה הורחבו. בשנת 428 פלשו אליה הוונדלים והממלכה החלה לרדת מגדולתה, במקביל לתהליך מדבור טבעי שעברה.
ראו גם

נומידים
מאוריטניה העתיקה
נומידותריים

| נומידותריים |
| --- | --- |
 מאובני לסת של דאויותריום (Daouitherium)
תקופה
סוף פלאוקן-תחילת אוליגוקן 59–46 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פילאים
תת־סדרה:: Plesielephantiformes
משפחה:: נומידותריים
סוגים
 Arcanotherium  דאויותריום  נומידותריום  פוספתריום
שם מדעי
 Numidotheriidae ‏שושני & Tassy, 1992

נומידותריים (שם מדעי: Numidotheriidae) היא משפחה נכחדת מסדרת הפילאים, אשר התקיימה החל מסוף הפלאוקן עד לתחילת האוליגוקן, שבפלאוגן. משפחה זו כוללת ארבעה סוגים שנחשבים למוקדמים ביותר ולקטנים ביותר מבין הפילאים. המאובנים שלהם התגלו בצפון אפריקה, בעיקר במרוקו, לוב ובדרום אלג'יריה.
מאפיינים

מינים אלה דמו במראם להיפופוטמיים קטנים והיו בעלי גולגולת נמוכה וארוכה עם חוטם רחב ומבנה שיניים גדולות יחסית. ככל הנראה הם היו אוכלי כל בנוסף לתזונתם על עלים, פירות וצמחי מים. הם היו קטנים יחסית והגיעו עד למשקל 15 ק"ג, אך הדאויותריום היה גדול יותר והגיע למשקל של 200 ק"ג.
מינים התפתחו לפילאים שוכני ביצות וגדות מים כמו המריתריום ולמיני הבריתריים.
מיון

Arcanotherium
דאויותריום (Daouitherium)
נומידותריום (Numidotherium)
פוספתריום (Phosphatherium)
מיג-23

קדמת המטוס
מיג-23 (רוסית: МиГ-23; קוד דיווח נאט"ו: Flogger - פלוגר (מצליף)) הוא מטוס קרב סובייטי סילוני מהדור השלישי. מתוצרת משרד התכנון מיקויאן-גורביץ' ששימש כמטוס קרב עיקרי בברית המועצות, במדינות ברית ורשה ועוד. עיקר שירותו היה בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
פיתוח

קודמו של המיג-23, המיג-21 "פישבד", היה מטוס מהיר וזריז, אך מוגבל ביכולותיו המבצעיות בשל המכ"ם הפרימיטיבי, טווח הטיסה הקצר ויכולת נשיאת הנשק המוגבלת שלו, שבמספר דגמים הסתכמה בשני טילי אוויר-אוויר לטווח קצר בלבד. המיג-23 אמור היה להיות מטוס כבד וחזק יותר, אשר יועד לפצות על חולשות אלו ולהוות יריב ראוי למטוסי קרב מערביים, דוגמת ה-F-4 פנטום. מטוס הקרב החדש תוכנן עם מערכת הנשק המתקדמת מדגם S-23 בעלת יכולת להינעל ולשגר טילים לעבר מטרה הנמצאת מעבר לטווח ראייתו של הטייס (BVR).
שיקול חשוב בעיצוב המטוס היו ביצועי ההמראה והנחיתה שלו. מטוסי הסילון הסובייטים של אותה התקופה דרשו מסלולי המראה ארוכים למדי, אשר יחד עם טווח הטיסה הקצר אליו הוגבלו, צמצמו את התועלת הטקטית שלהם; כמו כן בסיסים עם מסלולים גדולים נחשבו לרגישים לתקיפות (כולל תקיפות גרעיניות) לכן הפיקוד העליון העדיף להיות מסוגל לפרוס את מטוסיו לבסיסים ארעיים ונידחים; חלק מדרישות חיל האוויר הסובייטי התמקדו ביכולת מטוס הקרב החדש להמריא ממסלול המראה קצר בהרבה. כמו כן, נדרש שיפור במהירות הטיסה ובכושר התמרון לעומת המיג-21. עקב דרישות אלו, צוות הפיתוח של מיקויאן-גורביץ' שקל שתי ברירות: מנועי מניפה שיספקו דחף אנכי נוסף או כנפיים בעלות משיכה משתנה שהיו תכנון חדיש לאותה עת שהחל מוצא דרכו למטוסי התקופה כגון Tu-22M, ‏F-111, ‏F-14 ואחרים. כיוון שבשנת 1961 פרסם מרכז למחקר אווירו-והידרומכניקה (TsAGI) מאמר בו נקבע שמטוס בעל מנגנון משיכה משתנה יהיה מורכב מדי וכן יסבול הרבה יותר מבלאי והתעייפות החומר. המהנדס הראשי מיקויאן החליט מסיבות פוליטיות לחקור ולנסות את שני הדגמים.
לאב הטיפוס הראשון הותקנו כנפי דלתא וגוף הדומה למיג-21 אך בעל שני מנועי טורבו-מניפה במרכז המטוס, קצת לפני מרכז הכובד וכן שני כונסים בצדי הגוף כדי להתאים למכ"ם הגדול. אב טיפוס זה נקרא “23-01” ונודע גם בכינוי מיג-23PD. עם זאת, כבר בשלב מוקדם נתגלה שתצורה זו אינה מספקת והמטוס לא עבר את שלב ניסויי הטיסה מעבר להמראות ונחיתות, בהם הדגים התנהגות בעייתית. אב הטיפוס השני, המכונה “23-11”, כלל כנף בעלת משיכה משתנה שאפשרה כוונון הכנפיים לזוויות של 16, 45 ו-72 מעלות, והיה מבטיח בהרבה בביצועיו. טיסת הבכורה של הדגם נערכה ב-10 ביוני 1967, ושלושה אבות טיפוס נוספים הוכנו לטיסות ניסוי נוספות ולבדיקת מערכות. בכל הדגמים היו מנועי סילון טומנסקי R-27-300 בעלי דחף 7,850 קילוגרם. ההוראה להתחלת ייצור סדרת מטוסי המיג-23 ניתנה בדצמבר 1967.
למטוסי הקרב המערביים כגון F-111 ו-F-4 הדו-מנועיים הייתה השפעה גדולה על עיצוב המיג-23, אך לעומתם נבחרה תצורה עם מנוע בודד, שהבטיח ביצועים עדיפים. גם ה-F-111 וגם המיג-23 תוכננו להיות מטוסי קרב, אך משקלו הכבד של ה-F-111 הפך אותו למפציץ ומנע ממנו לשמש כמטוס קרב.
הדור הראשון של מטוסי המיג-23 > פלוגר-A

הדגם Ye-231 היה אב טיפוס שנבנה לצורכי ניסויי טיסה, צורת כנפיו המוקדמת הייתה שונה משאר כנפי מטוסי המיג-23 והמיג-27 המאוחרים יותר, בהן הוספה בליטה משוננת המגבירה את היציבות בציר הסבסוב. הדגם הניסיוני היווה את העיצוב הבסיסי המשותף לדגמי המיג-23 והמיג-27 וגם למטוס ה-Su-24, אך הדגם של סוחוי עבר שינויים רבים ומרחיקי לכת לעומת דגמי המיג הנזכרים לעיל.
המיג-23 היה דגם סדרתי שחסרו בו נקודות נשיאה שהותקנו בדגמים מאוחרים יותר. חימושו העיקרי היו התותחים. הדגם הזה מסמן את ההיפרדות של מטוסי המיג-23, המיג-27 וה-Su-24 מאביהם הקדמון המשותף Ye-231.
הדגם מיג-23S היה דגם הייצור הראשוני. נבנו רק כ-60 מטוסים מדגם זה בין השנים 1969-1970, ואלו שימשו לניסויי טיסה ומבצעיות. לדגם S היה מנוע סילון משופר R-27F2-300 בעל דחף 9,980 ק"ג. בשל עיכוב בייצור המכ"ם מדגם Sapfir-23, הותקנה על מטוס הקרב מערכת נשק מדגם S-21 ומכ"ם מדגם RP-22SM, באופן כללי אותן מערכות נשק של המיג-21MF/bis. תותח דו-קני 23 מ"מ מדגם Gsh-23L בעל 200 פגזים הותקן בגחונו. הדגם הזה סבל מקשיים טכניים שונים ומעולם לא נכנס לשירות מבצעי.
הדגם מיג-23 היה דגם הייצור השני, והוא נודע גם בשם מיג-23 1971 (על שם השנה שבה פותח). הוא שונה במידה ניכרת בהשוואה לדגם מיג-23S: הוא צויד בחליפה האוויונית S-23 במלואה: מכ"ם Sapfir-23L ושני טילי אוויר-אוויר וימפל R-23R (כינוי נאט"ו: AA-7 "אפקס") בעלי יכולת BVR. היה לו גם מנוע משופר טומנסקי R-27F2M-300 (ששמו שונה מאוחר יותר ל-R-29-300) בעל דחף 12,000 ק"ג. במטוס הותקנה כנף גדולה יותר ששיפרה את נתון עומס הכנף שלו. כמו כן שונו התנגדות הכנף ומיקומה כך שתתכוונן ל-18.4, 47.5 ו-74.4 מעלות. סנפיר הזנב הוזז אחורה, ומכל דלק נוסף הותקן בחלקו האחורי של גוף המטוס, כבדגמים הדו-מושביים (ראו בהמשך). יוצרו כ-80 מטוסים מדגם זה. אמינותו הטכנית של המטוס הייתה טובה יחסית לדגמים הקודמים, אך עדיין לא ענה המכ"ם מדגם Sapfir על הדרישות המבצעיות.
הדור הראשון של מטוסי המיג-23 > פלוגר-B

מיג-23M. דגם זה המריא לראשונה ביוני 1972. היה זה הדגם הראשון של מטוסי המיג-23 שיוצר בקנה מידה גדול, ומטוס הקרב הסובייטי הראשון בעל היכולת להינעל ולשגר טילים על מטוס הנמצא הרבה מתחתיו (אם כי יכולת זו הייתה מאוד מוגבלת). כנף המטוס שונתה שוב וכוסתה בקצוות בלוחות עץ. המנוע מסוג R-29-300) R-29A) היה כעת בעל דחף 12,500 ק"ג. המטוס צויד במערכות חדשות כגון: מכ"ם משופר מדגם Sapfir-23D (המכונה בנאט"ו High Lark), חיישן תת-אדום מסוג TP-23 IRST וכוונת ירי מסוג ASP-23D. למכ"ם היה טווח יכולת גילוי מטרות בגודל מטוסי קרב שטסו בגובה רב של 45 ק"מ. לא היה זה מכ"ם דופלר אלא מכ"ם המנצל את טכניקת "גילוי המעטפה", בדומה למכ"מי מטוסי קרב מערביים של שנות ה-60. למטוס הייתה גם יכולת פנייה של 8.0 ג'י במהירויות של פחות ממאך 0.5 וכנפיים במצב 45 מעלות, ו-7.0 ג'י במהירויות גבוהות יותר.
הדגם מיג-23MF ("פלוגר-B") היה נגזרת נחותה במעט של הדגם מיג-23M, שנועדה ליצוא למדינות ברית ורשה ולבעלות ברית אחרות, מפני שרוב הלקוחות לא היו מרוצים מהדגם מיג-23MS. למעשה, הדגם יוצר בשתי גרסאות. הגרסה הראשונה נמכרה לחברות ברית ורשה, והיא הייתה זהה ביסודה לדגם הסובייטי מיג-23M, אך עם שינויים קטנים במערכת הזיהוי עמית-טורף ובציוד התקשורת. הגרסה השנייה נמכרה מחוץ למזרח אירופה והיו לה מערכות זיהוי עמית-טורף ומערכות תקשורת שונות, מכ"ם נחות יותר אשר נמנעו ממנו יכולות ומספר מצבי חיפוש של ה-High Lark, והוסרו ממנו מערכות לוחמה אלקטרונית. הגרסה הזאת הייתה יותר פופולרית בחו"ל מדגם MS ומספר ניכר של מטוסים יוצאו, במיוחד למדינות ערב במזרח התיכון.
למערכת זיהוי תת-אדום היה טווח גילוי של 30 ק"מ לערך שיועד כנגד מפציצים בגובה רב, אך טווח קטן יותר כנגד מטרות בגודל מטוסי קרב. המטוס צויד גם בפס תקשורת מסוג Lasur-SMA. החימוש הסטנדרטי הורכב משני טילי אוויר-אוויר מונחי מכ"ם או תת-אדום R-23 לטווח ארוך (AA-7 "אפקס") ושני טילי אוויר-אוויר תת-אדום R-60 ‏(AA-8 "אפיד") לטווח קצר. משנת 1974 ואילך, הותקנו מנשאים כפולים לטילי ה-R-60, דבר שאפשר לשאת עד ארבעה טילים. פצצות, טילים ומארזי תותחים יכלו להינשא לתקיפות קרקעיות. מאוחר יותר, הוסיפו גם התקנים שיתאימו לטילים המונחים ברדיו מסוג Kh-23 "זבזדה" (AS-7 "קארי") לתקיפות קרקע. בנוסף רוב מטוסי המיג הסובייטים הותאמו לנשיאת נשק גרעיני. סך הכל יוצרו בסביבות ה-1,300 מטוסי מיג-23 לחיל האוויר הסובייטי בין השנים 1972-1978. היה זה מטוס הקרב הסובייטי העיקרי החל מאמצע שנות ה-70.
הדור הראשון של מטוסי המיג-23 > פלוגר-C

מיג-23U. היה דגם אימון דו-מושבי. הוא היה מבוסס על הדגם מיג-23S, עם תא טייס נוסף מאחורי התא הראשון. מכל דלק קדמי הוסר כדי לפנות מקום לתא ובמקומו הותקן מכל דלק בחלקו האחורי של גוף המטוס. למטוס הותקנה מערכות נשק מדגם S-21, אף שמאוחר יותר המכ"ם הוסר ברוב הדגמים. במהלך תקופת ייצור הדגם, שופרו המנוע והכנפיים לסטנדרט דגם M. ייצור הדגם במפעל החל בעיר אירקוצק בשנת 1971 עד ליצור הדגם הבא, מיג-23UB.
מיג-23UB. דגם הדומה מאוד למיג-23 מיג-23U מלבד מנוע הסילון R-29 שהחליף את המנוע הישן R-27. ייצור הדגם נמשך עד לשנת 1985 (דגמים שיוצאו למדינות אחרות). בסך הכול יוצרו 769 יחידות, כולל דגמים שהוסבו מדגם מיג-23U.
הדור הראשון של מטוסי המיג-23 > פלוגר-E

מיג-23MP. יוצר בכמויות קטנות ומעולם לא נמכר למדינות אחרות. למעשה הוא היה זהה לחלוטין לדגם מיג-23MS המתואר בהמשך, מלבד תוספת של ההתקן מבודד מעל לנקודות הנשיאה. לרוב קישרו אותו לדגם המפציץ. ייתכן והיה זה דגם פיתוח.
מיג-23MS. היה זה דגם ייצוא, מפני שדגם M של שנות ה-70 נחשב למתקדם מדי מכדי להימכר למדינות העולם השלישי. הוא היה דומה מאוד למיג-23M, אך היו לו מערכות נשק סטנדרטיות מסוג S-21, ומכ"ם RP-22SM המכונה "Jay Bird" שהותקן בכיפת מכ"ם קטנה יותר, ללא החיישן תת-האדום. לדגם הזה לא הייתה יכולת ליירט מטוסים הנמצאים מעבר לטווח הראייה של הטייס, והוא היה מסוגל להשתמש רק בטילי R-3S, R-3R המכונים AA-2 "אטול" ובטילי R-60. מערכות האוויוניקה היו פשוטות ומיושנות. הדגם הזה יוצר בין השנים 1973-1978 ויוצא לצפון אפריקה ולמזרח התיכון.
הדור השני של מטוסי המיג-23 > פלוגר-G

מיג-23P. היה דגם יירוט שפותח עבור חיל הנ"מ הסובייטי. היו לו אותה שלדה והמנוע של המיג-23ML, אך מערכות האוויוניקה שלו שופרו כדי לעמוד בדרישות המבצעיות השונות. המכ"ם שלו היה דגם משופר Sapfir-23P, שניתן היה לחבר אותו ישירות לכוונת הירי כדי להשיג יכולת טובה יותר של יירוט מטרות הנעות מתחת למטוס כגון טילי שיוט. עם זאת, מערכת התת-אדום הוסרה. הטייס האוטומטי כלל מחשב דיגיטלי חדש, והוא היה מחובר לפס תקשורת Lasur-M. הדבר אפשר לתחנות יירוט מבוקר מהקרקע לכוון את המטוס לעבר המטרה – וכל שנותר לטייס לעשות הוא לשלוט במנוע ולהפעיל את מערכות החימוש. המיג-23P היה מטוס היירוט הנפוץ ביותר של חיל האוויר הסובייטי בשנות ה-80. יוצרו בסביבות 500 מטוסים בין השנים 1978-1981. הדגם הזה היה בשימוש חיל האוויר הסובייטי ומעולם לא יוצא למדינות אחרות.
מיג-23Bis. דומה לדגם P אך הוספו לו מערכת IRST, ומסך המכ"ם המסורבל הוסר מפני שכל המידע הרלוונטי הופיע בתצוגה עילית.
מיג-23ML. דגמי ה"פלוגר" הראשונים נועדו להפצצות אוויריות במהירות גבוהה, אך במהרה הבחינו בכך שמטוס הקרב היה צריך להיכנס לעיתים קרובות לקרב אוויר צמוד. דגמי הייצור הראשונים של המטוס סבלו מסדקים בגוף המטוס במהלך שירותם המבצעי ומכושר תמרון לקוי. בשל כך בוצע תכנון מחדש של שלדת המטוס, מה שהוביל ליצירת דגם ML (האות L כקיצור למילה "לוחקי" או קל משקל), שלמעשה היה מטוס חדש. משקל המטוס ללא המטען הופחת ב-1,250 ק"ג, דבר שהושג חלקית על ידי הסרת מכל הדלק האחורי. האווירודינמיקה של המטוס שופרה כדי להפחית את הגרר על הגוף; מייצב הכיוון הוקטן; כני הנסע עוצבו מחדש, מה שאפשר קצב צלילה גבוה יותר בגישה לנחיתה. שלדת המטוס חוזקה כדי לעמוד בגבול 8.5 כוחות ג'י, בהשוואה ל-8 כוחות ג'י בדגמים המוקדמים (מיג-23M/MF). מנוע חדש, ה-R-35F-300, סיפק כעת דחף יבש של 8,550 ק"ג, ודחף של 13,000 ק"ג במבער אחורי. כל ההתאמות הללו תרמו לשיפור ניכר בכושר התמרון וביחס דחף-משקל של המטוס.
מערכות האוויוניקה שופרו גם הן במידה ניכרת. מערכת הנשק הסטנדרטית S-23ML כללה מכ"ם Sapfir-23ML ומערכת תת-אדום מדגם TP-23ML. המכ"ם החדש היה אמין יותר ולו טווח גילוי של כ-65 ק"מ כנגד מטרות בגודל מטוסי קרב. מערכת הניווט כללה טייס אוטומטי חדש ומשופר בהרבה. מערכות רדיו ופס תקשורת חדשות הותקנו גם הן. אב הטיפוס של דגם זה טס לראשונה בשנת 1976 וייצורו החל בשנת 1978.
מיג-23MLA. לגרסת הייצור הבאה של הדגם המסתיים ב-"ML" ניתנה הסיומת "MLA". בדגם MLA הותקן מכ"ם משופר שכלל הגנה טובה יותר כנגד לוחמה אלקטרונית, כל אלה אפשרו פעולה משותפת של המכשירים בין חברי מבנה של מיגים-23MLA במידה והמכ"מים שלהם אינם משבשים זה את זה. הותקנה בו תצוגה עילית משופרת מדגם ASP-17ML, מערכת מוץ-נורים, וכן הוא הותאם לשאת טילי וימפל R-24R/T. בין השנים 1978-1982, יוצרו בסביבות 1,100 דגמי ML/MLA עבור חיל האוויר הסובייטי ולצורכי ייצוא.
הדור השני של מטוסי המיג-23 > פלוגר-K

מיג-23MLD היה דגם הקרב האחרון בסדרת המיג-23. השיקול העיקרי בשדרוג המטוס היה שיפור כושר התמרון בזוויות התקפה גבוהות בזמן קרב אוויר. צינור הפיטו צויד במחוללי מערבולות אוויר, ושפת ההתקפה של הכנף כללה שיני כלב שישרו את מערבולות האוויר ואפשרו הצמדות האוויר לכנף. מערכת בקרת הטיסה שונתה כדי לשפר את השליטה והבטיחות בתמרונים בזוויות התקפה גבוהות. שיפורים משמעותיים נעשו גם במערכות האוויוניקה ומערכות הבטיחות: למכ"ם מדגם Sapfir-23MLA-II היו טכניקות מתקדמות למצבים בהם היריב נמצא מתחת למטוס וקרוב אליו. מערכת RWR מדגם SPO-15L הותקנה ביחד עם מערכת מוץ נורים חדישה. טיל אוויר-אוויר חדש לטווח קצר מסוג וימפל A-11) R-37 "ארצ'ר") הוסף למלאי החימוש של המטוס. אף אחד מהדגמים האלה לא נמסר לחיל האוויר הסובייטי, מפני שמטוסי מיג-29 מתקדמים יותר עמדו להיכנס לייצור. במקום זאת, כל הדגמים הסובייטים מסוג MLD היו מטוסים מדגמי ML/MLA ששודרגו למפרט MLD. כ-560 מטוסי קרב שודרגו בין השנים 1982-1985. כמו בגרסאות הקודמות של המיג-23, שני דגמים שונים הוצעו לייצוא. שלא כמו המטוסים הסובייטים, היו אלה מטוסי קרב חדישים שנבנו לשם כך, אם כי היה חסר להם העידון האווירודינמי של דגמי ה-MLD הסובייטים. 16 דגמים נשלחו לבולגריה, ו-50 דגמים לסוריה. היו אלה מטוסי הקרב החד-מושביים האחרונים של המיג-23 שיוצרו: הדגם האחרון יצא מפס הייצור בדצמבר 1984.
דגמי הפצצה > פלוגר-F

מיג-23B. הדרישה עבור מטוס שיתפקד כמיירט וכמפציץ התגבשה בשנות השישים המאוחרות, והמיג-23 נמצא כראוי ביותר להסבה זו. אב הטיפוס הראשון של המיזם, 32-34, טס לראשונה ב-20 באוגוסט 1970.
קדמת שלדת המטוס שונתה מעט, אבל מלבד זאת הוא היה זהה לחלוטין לשאר מטוסי המיג-23. כיסא הטייס הוגבה כדי לשפר את הראות, השמשה הקדמית שוריינה וחרטום המטוס חודד ושוטח מטה על חשבון המכ"ם שבמקומו הותקנה מערכת התרעה כנגד איומים מהקרקע מסוג Sokol-23, שכללה מחשב ספרתי, מד מרחק ולייזר להנחיית פצצות מסוג PBK-3. מערכת הניווט והטייס האוטומטי שופרו גם הם כדי לאפשר הפצצה מדויקת יותר. לדגם זה היה תותח מדגם GSh-23L, ומטען וכושר הנשיאה החיצוני הוגדל ל-3,000 ק"ג על ידי חיזוק המנשאים. יכולת ההישרדות של המטוס שופרה על ידי מערכת לוחמה אלקטרונית ומערכת כיבוי אש בגז אינרטי בתאי הדלק. לאב הטיפוס הראשון הותקנה כנף זהה למיג-23S, אבל לדגמים הבאים הייתה כנף "סוג 2" גדולה יותר.
השינוי המהותי היה המנוע: במקום ה-R-29, המיג-23B הונע על ידי מנוע סילון מניפה מדגם ליולקה AL-21F-3 בעל דחף מקסימלי של 11,500 קילוגרם. הייצור של הדגם הזה היה מוגבל, מפני שאספקה של מנועי AL-21 הייתה דרושה למטוסי הסוחוי מדגמים Su-17 ו-Su-24. בנוסף, המנוע הזה לא אושר לייצוא. רק שלושה אבות טיפוס ו-24 מטוסי קרב יותר בין השנים 1971-1972.
מיג-23BN היה דגם המיירט והמפציץ הסופי. הוא היה דומה לדגם מיג-23B, אבל עם מנוע מסוג R-29-300, כמו לדגמים הקודמים של המטוס. התאימו לדגם הזה כנפיים מ"סוג 3". היו שינויים מזעריים נוספים באלקטרוניקה ובציוד וכמה שינויים נערכו במהלך תקופת הייצור הארוכה של הדגם. הדגם הזה הוכיח את עצמו כפופולרי ויעיל למדי והוא יוצא בכמויות נרחבות בגרסה נחותה יותר. הייצור החל בשנת 1973 ונמשך עד לשנת 1985, כאשר יוצרו לפחות 500 מטוסים, רובם לייצוא, כשהסובייטים ראו בדגם הזה כדגם ארעי ורק מספר קטן של המטוסים האלה שימשו את חיל האוויר הסובייטי. המאפיין הבולט ביותר המבדיל בין הדגם מיג-23B והדגם מיג-23BN, הוא שהדגם הראשון היה מטוס קרב ניסיוני בעל אנטנות מעל למנשאים, פרט שהוסר בדגם מיג-23BN.
דגמי הפצצה > פלוגר-H

מיג-23BK, דגם הדומה לדגם מיג-23BN. במקום לייצא אותו למדינות העולם השלישי, מטוסים מהדגם הזה יוצאו למדינות החברות בברית ורשה, והותקנה עליהם מערכת ניווט ותקיפה מדגם PrNK-23. קולטי אזהרות מכ"ם נוספים הותקנו על כונסי האוויר.
מיג-23BM. שדרוג של הדגם מיג-23BK, בעל מערכת ניווט מדגם PrNK-23M שיועדה להחליף את ה-PrNK-23, ומחשב דיגיטלי שהחליף את המחשב האנלוגי בדגם המקורי.
מטוס ניסיוני מיג-23BM. דגמי ההפצצה של המיג-23 ירשו מאפיינים רבים מדגמי היירוט, ולכן פותח דגם חדש בעל שינויים קיצוניים. הדגם הזה קיבל לבסוף את הכינוי מיג-27. מטוס הקרב הניסיוני מיג-23BM שימש כאב הטיפוס של המיג-27 והוא שונה מדגמי מיג-23BM רגילים ומדגמים אחרים של מטוסי מיג-23, בכך שהאנטנות שלו מוקמו ישירות על הכנפיים ולא על מנשאי התחמושת.
דגמים מוצעים ושדרוגים

הדגם מיג-23R היה דגם ריגול מוצע של המיג-23. הדגם מעולם לא הושלם. הדגמים MLGD, MLG ו-MLS היו שדרוגים מתקדמים יותר של מטוסי יירוט בעלי מכ"ם חדש וציוד לוחמה אלקטרונית, דומים לאלה של המיג-29. הותקנו עליהם כוונות ירי והם היו למעשה תת-דגמים של הדגם MLD. הדגמים הללו נזנחו לטובת ייצור מטוס המיג-29. הדגם מיג-23K היה מטוס קרב המיועד לנושאות מטוסים המבוסס על הדגם מיג-23ML, והדגם מיג-23A היה מטוס רב-תכליתי המבוסס על פלוגר-K. תוכנן לפתח את הדגם מיג-23A לשלושה תת-דגמים: מיג-23AI, מיג-23AB ו-מיג-23AR. הדגם מיג-23AI היה אמור להיות מטוס יירוט, הדגם מיג-23AB היה אמור להיות מפציץ, והדגם מיג-23AR היה אמור להיות מטוס ריגול וצילום. עם זאת, ביטולה ותכנונה מחדש של תוכנית נושאת המטוסים הסובייטית גרמה לביטול ייצור דגמים אלו ותתי הדגמים שלהם.
פיתוחים מתקדמים אחרים של המיג-23 היו ה-מיג-23MLK שתוכנן עם שני מנועים מדגם R-33 או מנוע אחד מדגם R-100, הדגם מיג-23MD שהיה למעשה דגם של מטוס מיג-23M שהותקן עליו מכ"ם מדגם Saphir-23MLA-2. הדגם מיג-23ML-1 היה דגם שתוכנן סביב מספר מנועים שונים: המטוס יכל לטוס עם מנוע אחד מדגם R-100, מנוע אחד מדגם R-69F או סידור של שני מנועים זהים מדגם R-33. תוכנן לחמש את הדגם בטיל האוויר-אוויר החדש R-146.
בשנות ה-90 המאוחרות, הציעו במיקויאן גורביץ' שדרוג למטוס המיג-23, בעקבות הצעות השדרוג המוצלחות שלהם למטוסי מיג-21.
דגם משודרג זה כונה בשם מיג-23-98 וכלל מכ"ם חדש, מערכת ל"א, מערכות אוויוניקה חדשות, תא טייס בעל הנדסת אנוש משופרת, כוונות ירי חדשות ויכולת לירות טילים מתקדמים מדגם Vympel R-27 (המכונים AA-10 "אלמו") וטילים מדגם Vympel R-77 (המכונים AA-12 "אדר").
העלות המשוערת לשדרוג כל מטוס נאמדה בסביבות מיליון דולרים אמריקאיים. הוצעו גם שדרוגים קטנים יותר, שכללו רק שיפור של המכ"ם הקיים מדגם Sapfir-23, התאמה לטילים חדישים ושדרוגים של מערכות האוויוניקה. הוצעה גם הארכת משך החיים של שלדת המטוס. עד היום לא נמצא שוק ממשי לשדרוגים אלה. עם זאת, בשנת 2005, אנגולה שדרגה את מערכת המכ"ם מדגם Saphir שהותקנה במטוסי המיג-23 שלה מדגם מיג-23ML. השדרוג איפשר למטוסי המיג-23 האנגוליים לשגר טילי אוויר-אוויר ואוויר-קרקע חדשים. שדרוג מכ"ם זה הוא ככל הנראה אותו השדרוג של מערכת המכ"ם שהוצעה במיג-23-98.
בשנת 2006, החליטה הודו לצייד את מטוסי מיג-23BN ומטוסי המיג-27 של חיל האוויר שלה במנועים חדשים מדגם ליולקה AL-31, במקום המנועים הישנים מדגם R-29B-300. היה זה אחד מהשדרוגים האחרונים שהוצעו למדינות זרות המחזיקות במטוסי מיג-23 על ידי יצרן רוסי.
הכמות הכוללת של מטוסי מיג-23 שיוצרו, על כל סוגי המיירטים, המפציצים ומטוסי האימון, הייתה מעל ל-5,000 מטוסי קרב (לא כולל את דגמי המיג-27), כאשר מתוכם 3,630 מטוסים היו מיירטים.
דגמים מוצעים ושדרוגים > עלויות

למיג-23 היה יתרון בכך שהוא היה זול למדי לייצור בתחילת שנות ה-80. להשוואה: הדגם מיג-23MS עלה בין 3.6 ל-6.6 מיליון דולר בהתאם לדרישות הלקוח, בעוד שבשנת 1980 מטוס ה-F-16 עלה 14 מיליון דולר, ויריבו המערבי הצמוד ביותר היה מטוס הכפיר C2 הישראלי שמחירו היה 4.5 מיליון דולר.