stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיסול רומי
הפיסול בתקופת אוגוסטוס קיסר

הפיסול הרשמי בתקופתו של אוגוסטוס קיסר היה פיסול תעמולתי בעיקרו. הפסלים והאנדרטאות שהציב אוגוסטוס היו משובצים במגוון של סממנים ואטרביוטים אשר נועדו להציג את הקיסר, בהתאם לסיטואציה. להבדיל מפסלי הדיוקן הרומיים, קלסתרונו של אוגוסטוס עוצב כאידיאל וכנוסחה קבועה שנשמרה בכל ימיו של הקיסר, הגם שהיו בה כמה מאפיינים אינדיבידואלים.
העתקים של תיאורי הקיסר נעשו בתפוצה גדולה ונשלחו לחלקים שונים באימפריה. בנוסף לפרוטומות של הקיסרים נוצרו גם דיוקנאות גוף מלאים של הקיסרים. בדיוקנאות אלו יצר אוגוסטוס מעין "אב טיפוס" להצגתם של קיסרים בעתיד, המשלבים בין מסורת הפיסול היוונית עם חידושים רומיים. דיוקן "אוגוסטוס מפרימה פורטה", מן המאה ה-1 לספירה, לדוגמה, מציג את הקיסר בדמות מצביא אך גם בעל סממנים של אל. נוסח זה הפך לקאנון העיקרי לתיאור הקיסר כשליט צבאי, אולם לצד תיאור זה התקיימו מסורות תיאור נוספות אשר הציגו את הקיסר כאיש רוח או ככהן דת, כמו פסל "אוגוסטוס מוויה לביקנה" או בפסל דומה ממוזיאון הוותיקן.
חידוש סגנוני ותוכני חשוב היה היחס של הרומאים אל התיאור ההיסטורי. האלים ומעשייהם הוצגו בצורה דומה לאירועים היסטוריים ממשיים. האלים תוארו כבני אדם ממשיים ובצורה ריאליסטית. אף מעשייהם הוצגו במישור אחד עם חיי הרומאים, זה לצד זה. ב"מזבח דומיטיוס אהנובארובוס" (Altar of Domitius Ahenobarbus), מסוף המאה ה-2 או מן המאה ה-1 לפנה"ס. בתבליטיו, המפוזרים כיום בין כמה מוזיאונים בעולם, אנו מוצאים תיאורים של אלים, כגון תיאור של נפטון ואמפיטריטה הנישאים במרכבת הנישואין על ידי שני טריטונים, לצד תיאור העלאת קרבן על ידי חיילים ואזרחים רומיים.
סגנון תיאור דומה של אלים ובני-אדם ניתן למצוא באנדרטה הגדולה אשר הקים אוגוסטוס לציון השלום שהושג בעקבות הניצחונות של אוגוסטוס בגאליה ובספרד. בתבליטי ה"ארה פקיס" (בלטינית: "מזבח השלום"), אשר פוסלו מאבן שי לבנה, מתארים את המשפחה הקיסרית כשהיא זובחת לאלים. התבליט מדגיש את הרצף הסיפורי של האירוע, כמעין אפריז. כל הדמויות מקבלות טיפול אמנותי דומה כך שנוצר טשטוש מכוון בין דמויות בית המלוכה, דמויות הכהנים מכוסי הברדס. דמויות הילדים שוברות את רצף התהלוכה. גם דמויות של מספר מבוגרים, אשר פניהן מופנות, לדוכמה, אחורה, מגוונות את הרצף המתואר.
דרך שני תיאורים אחרים המופיעים במזבח נקשר פועלו של אוגוסטוס עם מעשי האלים. באחד, מתואר איניאס, אבי האומה הרומית, ואבי משפחת ה"יוליים" מקריב קרבן. באחר מופיעה "אדמת איטליה" כהאנשה של אשה שבחיקה שני תינוקות ומסביבה מופיעות חיות וכן האנשות של ה"אוויר" וה"מים" כדמויות נשיות בעלות חזה חשוף האוחזות בבד הטוגה המתנופף.
ז'אנר הדיוקן מקום מרכזי בפיסול הרומי, בניגוד לפיסול היווני, שם שימש הדיוקן לתיאור שליטים וספורטאים בלבד. בין המקורות להתפתחותו של ז'אנר זה ניתן, לבד משפעת הפיסול האטרוסקית, גם את פולחן הדת הרומי ואת מסורת החברה הרומית המאורגנת במשפחות. לרומי המצוי הייתה המשפחה בעלת חשיבות עצומה, כיוון שהיא קבעה את מעמדו החברתי של האדם. חשיבות זו של פולחן מוות מורכב הולידה עשייה של מסכות מוות של בני המשפחה. מסכות אלו הוצאו בלוויות כך שבני המשפחה המתים "ליוו" את הנפטר אל מקום קבורתו.
ה"פרוטומה" - תיאור הראש והכתפיים היוותה חלק מתרבותם של אנשי המעמד הגבוהה בחברה הרומית. הדיוקן הרומי שאף לתיאור מדויק של הדמות. בתיאורי הדמויות אף ניתן הדגש על תיאורי בגדים ועיצוב שיער, בהתאם לצו האופנה של כל תקופה בה נוצר הפסל. על רקע מסורת התיאור הריאליסטי והקונקרטי של האמנות הרומית, הולכים ונדחקים מחשיבותם דמויות האלים וההתרחשויות מסיפורי המיתולוגיה.
תקופת השושלת הפלאבית

תקופת שלטונם של הקיסרים הפלאבים, מציינת שינוי בדמותה של החברה הרומית ושל הפיסול שלה. החוקרים מצאו באמנות זו חזרה להאנשה בתיאור דמויות. הקיסרים הפלאבים אספסיאנוס, טיטוס ודומיטיאנוס ביססו את האמנות על ערכים "רומיים" אשר בוססו כבר בימי שלטונו של נרון. אולם, חלק מן החוקרים סבורים כי ההקבלה בין שתי תקופות אמנותיות אלו אינה נכונה ולמעשה, האמנות מתקופת נרון נוצרה למעשה תחת שלטונו של דומיטיאנוס. הם מבססים את טענותיהם על הדמיון הצורני בין שני קיסרים אלו כיכול להסביר את הדבר.
יצירת האמנות הידוע ביותר מתקופה זו היא "שער טיטוס", אשר הוקם ב"ויא סאקרה", הדרך הקדושה שהובילה לאורך הפורום הרומי, על יד הקיסר דומיטיאנוס לכבוד אחיו טיטוס. היא באה לציין את הכנעתו של המרד הגדול בירושלים אך הוקמה רק לאחר כשתים עשרה שנה. שני התבליטים המרכזיים של השער ממוקמים בתוך הקשת הפנימית. האחד המציג את תהלוכת הניצחון של הקיסר במרכבתו, מלווה על ידי הכוחות הרומיים ועל ידי האלים מארס ומינרווה. מאחורי הקיסר מופעות דמויות ייצוגיות של "רומא", וה"סנאט". בתבליט השני נישאת מנורת המקדש ביחד עם שאר כלי בית המקדש בתהלוכת ניצחון רומית. הדמויות בתבליטים מתוארות בפשטות, תוך ניסיון מועט ליצירת עומק. אחד האלמנטים אשר יוצא עומק הוא החניתות והניסים הנישאים בתהלוכה. הדמויות, המושפעות ממסורת התיאור היוונית, מכונסות לכדי דבוקה ואילו חלקו העליון של התבליטים נותר ריק באופן יחסי.
המאה ה-2 לספירה

האמנות שלאחר תקופת השושלת הפלבאית מאופיינת ביחס מעורב אל תיאורי האלים. בתחילת המאה ה-2 לספירה, היא תקופתו של הקיסר טראיאנוס, הומעטה חשיבות האלים בתיאורי הניצחון של הקיסר, כגון בשני תבליטים המתארים את ניצחונו בדאקיה. התבליטים נמצאו כעיטורים על קשת קונסטנטינוס בשימוש משני ומקורם במונומנט אשר כנראה נהרס בתקופה קודמת לבניית הקשת. בתבליטים מורגשת דחיסות רבה בקומפוזיציה. הדמויות נדחקות למישור התמונה הקדמי ואינן יוצרות כמעט עומק. בחלקים שונים של התבליטים מורגש הניסיון למלא את החלל הריק בטקסטורות ובדגמים שונים על ידי שימוש בחניתות, במגן מעוטר וכדומה. הדמויות עצמן מתוארות בנפחיות ריאליסטית ומורגש הניסיון להעניק לתיאור אווירה של מהלך הקרב. מערכת תבליטים עשירה נמצאת על קשת טראיאנוס שהוקמה לכבודו בשנים 114–117 בעיר בנוונטום לרגל השלמת ויה טראיאנה. רוב התבליטים המפוסלים על הקשת מאדירים את מפעלותיו של הקיסר בתחומים אזרחיים, ולאלים הוקצו תיאורים מעטים יחסית. קשת זו נחשבת לאחת השלמות ששרדו עד ימינו.
אופן התמעטותה של מסורת הפיסול היוונית-הלניסטית באמנות הרומית מציג, כאמור, יחס המשלב בין נטייה לתיאור רוחני וסימבולי, לבין תיאור ריאליסטי ונטורליסטי. פעמים רבות הוזנחו חלקים בתיאור כדי להעצים את העלילה או את המסר הסמלי. העצמת הגוף הריאליסטי אל מול משטח פיסולי שטוח כמו בתבליט "אנטינואוס סילואנוס" משקפת מסורת אשר הופיעה אמנם כבר בפיסול היווני, אולם בתוך מסגרת הפיסול הרשמי הרומי הפכה טכניקת הצגה זו לבעלת חשיבות מכרעת.
דוגמה להדגשה יתרה של הנראטיב העלילתי מצויה באנדרטה אשר הוקמה בשנת 113 לספירה וידועה כ"עמוד טראיאנוס". אנדרטה זו, אשר הוקמה אף היא לזכר הכיבוש בדאקיה, מתארת את התנהלותו של הקרב כולו בפס רצוף אירועים. פס זה, שאורכו כ-200 מטר, מכיל 155 סצנות שונות המתארות שלבים שונים בקרב. תיאור האירועים מתחיל בחלקו התחתון של העמוד והוא מתקדם למעלה. בסופו של העמוד הוצב, כנראה, פסל של נשר - סמל הקיסרות הרומית. התיאורים אינם מתמקדים רק בסצנות קרב, אלה מציגים את ההכנות לו וכן מתוארים בפירוט האויבים הדאקים.
באנדרטה זו הדמויות מתוארות בריאליזם בעל השפעות מן הפיסול היווני-הלניסטי. פרטי הדמויות, לבושם והבעת פניהם מתוארים בפירוט. הקיסר עצמו, מתואר בין שאר החיילים והפסלים הרומיים לא קטעו את תיאור העלילה כדי לבודד ולהדגיש את דמותו. לצד הדמויות מופיעים סממנים ארכיטקטוניים המציינים את זירת ההתרחשות, אולם אלו הם תיאורים סכמטיים ואינם עשויים באותה פרופורציה כמו דמויות החיילים. גם ב-"עמוד אנטונינוס פיוס", אשר הוקמה ברומא בשנת 161 לספירה, בולטת עוד יותר חוסר ההתייחסות למקום ההתרחשות של העלילה.
אחת מן היצירות הידועות ביותר מן הפיסול הרומי – פסלו של מרקוס אורליוס הרוכב על סוסו, מהווה עדות יחידה לפסלי קיסרים רומים מברונזה. הטיפוס הייחודי של פסל זה – מנהיג הרוכב על סוס, שימש כמקור השראה לאמנים במהלך הדורות.
הערות שוליים

↑  ראו: אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 223.
↑  ראו למשל דיון הקיסר טיטוס בערך אודותיו.
↑  ראו: אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 224.
↑  ראו: אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 232
| פיסול |
| --- | --- | --- |
| העת העתיקה | פיסול פרהיסטורי • פיסול מצרי • פיסול יווני • פיסול רומי |  |
| ימי הביניים | פיסול ביזנטי • פיסול רומנסקי • פיסול גותי |  |
| העת החדשה | פיסול של תקופת הרנסאנס • פיסול של תקופת הבארוק • פיסול נאו קלאסי |  |
| המאה ה-20 | פיסול אימפרסיוניסטי • פיסול מודרניסטי • פיסול פוטוריסטי • רדי מייד • אמנות אדמה • וידאו ארט • מיצג • מיצב |  |
| סגנונות מקומיים | פיסול ישראלי |  |
| קטגוריות עיקריות | פַּ‏‏סָּ‏‏‏‏‏לים • פסלים (יצירות) • טכניקות פיסוליות   ראו גם: פורטל:אמנות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565857905171  BNE: XX528180  BnF: cb11933247d (data)  LCCN: sh85119157  LNB: 000112721 
"הכימרה מארצו"
אוגוסטוס ככהן דת, מוזיאון הוותיקן.
תבליט מה"ארה פקיס".
"מזבח דומיטיוס אהנובארובוס", מינכן

תבליט דמותו של "אנטינואוס סילואנוס"
"עמוד טראיאנוס" ברישום משנת 1830
עדנה קרמר

| --- | --- |

קרמר ב-2007
 לידה:  4 בספטמבר 1937 (בת 87) עין השופט
 שם לידה:  עדנה קרופינסקי 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אורנים - המכללה האקדמית לחינוך 
 פרסים והוקרה:  פרס דבורה עומר (2015) 
 ednakremer.co.il
 
עדנה קרֶמֶר (נולדה ב-4 בספטמבר 1937) היא סופרת, משוררת, עורכת ומספרת לילדים ישראלית.
ביוגרפיה

קרמר נולדה בקיבוץ עין השופט וחברה בו עד היום. במשך עשרים שנה הייתה מורה ומחנכת בקיבוצה, קיימה סדנאות לכתיבה וכתבה ועיבדה מחזות לילדים.
קריירה

משנת 1980 ועד פרישתה בשנת 2010 עבדה כעורכת ספרי ילדים בספרית פועלים. באותן השנים לימדה במכללת אורנים ספרות ילדים והייתה ממקימי המרכז לספרות ילדים במכללה ועמדה בראשו. קרמר פרסמה ספרים לגיל הרך, תרגומים לגיל הרך, שירים וסיפורים באנתולוגיות ובמקראות, עיבודים ספרותיים, רשימות וספרי הדרכה בנושא ספרות ילדים. אחדים מספריה לגיל הרך הוגשו בערוץ הוֹפּ. שניים מהספרים תורגמו לערבית במסגרת פרויקט מיוחד מטעם מרכז הספר והספריות בישראל. ביקורות רבות על ספרי הילדים שלה התפרסמו בעיתונות ובכתבי עת.
קרמר הופיעה קרוב לשלושים שנה כמספרת סיפורים בעל פה לילדי בית ספר כחלק מתוכנית הלימודים, חלקן במסגרת קרן קרב. היא בחרה לספר סיפורים ממקורות ישראל, סיפורי מיתולוגיה וסיפורי עמים, כדרך חווייתית להעשרה תרבותית ולהעשרת הלשון. כמו כן קיימה מפגשים ספרותיים עם ילדים במסגרת סל תרבות ארצי.
בגמלאות

היום, כגמלאית, ממשיכה קרמר ללוות את הצוות במרכז לספרות ילדים ע"ש מרים רות במכללת אורנים, ומוזמנת להרצות בשיעורי ספרות ילדים המתקיימים במכללה בנושאי ספרות הגיל הרך והסיפור בעל פה. במקביל היא ממשיכה להופיע כמספרת בעל פה לפני ילדים וקהלים אחרים ומקיימת מפגשי ספרות במסגרות שונות.  בנוסף, קרמר פעילה ומעורבת בקיבוצה בתחומי תרבות וספרות. המופע המרכזי בשנתו השבעים של קיבוץ עין השופט נקרא "לאן הולכות הנעליים", כשם אחד מספריה, והתבסס על יצירותיה לילדים. בשנת 2015 זכתה בפרס דבורה עומר על מפעל חיים. בשנת 2016 הוענק לקרמר תואר יקירת אורנים על מפעל חיים בתחום ספרות ילדים.
ספריה

חלום של צבעים (שירים) איורים: חנן לפיד, ספרית פועלים 1986
שפה סודית (שירים) איורים: נעמי ליס-מייברג, ספרית פועלים 1982
ובלילה (שיר סיפור) איורים: אורה איל, ספרית פועלים 1986
משלוח מנות (סיפורי עם לחגי ישראל) עם חיה בר-יצחק, ספרית פועלים 1986
נחשון אוהב לישון (סיפור) איורים: אורה איתן, עם עובד 1992
מה תאכל האגודל (שירי משחק) איורים: אורה איתן, ספרית פועלים 1994
בית מטייל בגן (שירי חידה) איורים: הלה חבקין, ספרית פועלים 1996
ליאת מציירת סיפור (סיפור) איורים: אבריל סיבוני, משכל (ידיעות אחרונות-חמד) 1997
עכברון הביתה שב (סיפור) איורים: שמואל כץ, ידיעות אחרונות ספרי חמד  1999
לאן הלכו הנעליים (סיפור) איורים לנה רבנקו, ספרית פועלים 1999
דרקולי של דותן (סיפור) איורים: לנה רבנקו, משכל  2001
מבחן אומץ (סיפור) באנתולוגיה "חבר שלי, חברה שלי", הקיבוץ המאוחד 2002
נחש זהב מכושף (סיפור) באנתולוגיה "סיפורים עם כנפיים" הקיבוץ המאוחד 2005
מי הפך את המטבח (סיפור) איורים: לנה רבנקו, הקיבוץ המאוחד 2005
אולי כשתגדל (סיפור) איורים: הלה חבקין, ספרית פועלים 2009
תמר הנסיכה ואדמון האביר (סיפור), איורים: יונת קציר ספרית פועלים 2010
כפות הרגליים שלי יחפות (שירים לפעוטות) איורים: תמר נהיר-ינאי הקבה"מ 2011
חגיגה מתחת לארון (סיפור) איורים יאנה בוקלר, ספרית פועלים 2012
פעם ניצחתי שלושה ענקים (שירים איורים: אביאל בסיל, ספרית פועלים 2014)
תרגומים

הזחל הרעב – אריק קרל  ספרית פועלים 1988
קלטת הזחל הרעב, סיפורי אריק קרל  "קלסיקלטת" 1994
ניקולס, איפה היית? - לאו ליוני, ספרית פועלים 1993
הזיקית המבולבלת – אריק קרל, ספרית פועלים – הקיבוץ המאוחד 2003
לאט לאט לאט אמר העצלן – אריק קרל – ספרית פועלים הקיבוץ המאוחד 2004
הטיול של רוזי – פט האטשינס – ספרית פועלים הקיבוץ המאוחד 2006
כלב כחול  –  פולי דנבר – הקיבוץ המאוחד 2007
לכל אחד גרעין – טינה מת'יוס, הקיבוץ המאוחד 2008
האריה של שעת סיפור – ברברה אברקרומבי, הקיבוץ המאוחד 2009
אתה רוצה להיות חבר שלי – אריק קרל, ספרית פועלים 2009
ספרי הדרכה בנושא ספרות ילדים

לגדול עם ספרים – על תהליך בניית הקשר בין הילד הרך לספרות, (עם מחברת שותפה חוה יסעור)  הוצאת "אח" סדרת אורנים 1998
לגלות את מעשה היצירה – ספרות בבית הספר היסודי, עם מחברת שותפה חוה יסעור, הוצאת "אח" סדרת אורנים 2002
שי למרים – על ספרי הילדים של מרים רות (עריכה) מכללת אורנים 2000
לקריאה נוספת

עוד סיפור אחד ודי – מדריך מפה לספרות ילדים – יעל דר, הוצאת מפה 2002
סודות של סופרים – מירי ברוך – הוצאת קוראים
לקסיקון אופק לספרות ילדים – זמורה ביתן 1985
עיר שינה

עיר שינה היא עיר המשמשת בעיקר למגורים ואין בה מסחר, תרבות, תעשייה או משרדים בהיקף משמעותי. בדרך כלל מרבית התושבים המתגוררים בערי שינה נוסעים לערים שכנות לצורך עבודתם, ועל כן מכונים יוֹממים.
ההבחנה בין פרוור לבין עיר שינה מטושטשת לעיתים. ככלל, פרוורים מתפתחים באזורים הסמוכים למרכזי תעסוקה, בעוד שבערי שינה אין כלל עסקים גדולים, ורוב תושביהן נוסעים למרכזי תעסוקה הממוקמים בערים אחרות, כשלעיתים אין רצף אורבני ביניהן. ערי שינה עשויות לשכון באזורים כפריים או כפריים-למחצה.
גורמים

ערי שינה עשויות להיווצר כתוצאה ממספר גורמים:
לעיתים עיר מאבדת את מקור התעסוקה העיקרי של תושביה, ובכך מאלצת אותם למצוא מקורות פרנסה חלופיים מחוץ לה. במקרים אחרים, ערים קטנות מושכות תושבים (החפצים באיכות חיים) אולם לא עסקים גדולים. גורם נוסף, אשר רלוונטי בעיקר בדרום ומערב ארצות הברית, הוא גידולן המהיר של ערים-קטנות לשעבר.
ערי שינה נוצרות גם כאשר אין ביכולתם של עובדי אזור מסוים לממן מגורים בעיר שבה הם עובדים ועל כן הם נאלצים להשתקע במקומות חלופיים, שבהם עלויות המחיה נמוכות יותר. תופעה זו הולכת ורווחת במערב ארצות הברית, שם ערי קיט ונופש דורשות כוח עבודה גדול, אך החיים בהם יקרים מאוד. לדוגמה, עיר הקיט ג'קסון שבוויומינג, אשר פיתחה ערי שינה אחדות סביבה, כגון ויקטור, דריגס ואלפין. ערי שינה אלו הן ביתם של מרבית העובדים בג'קסון.
השפעות

ערי שינה נוטות להאיץ את פיתוחן של דרכי תחבורה ומערכות תחבורה ציבורית. אלו באות לידי ביטוי בעיקר בקווי רכבת קלה המחברים בין מרכז העיר לבין עיר-השינה.
מאז שנות ה-60, גדל מספרן של ערי השינה בארצות הברית ובבריטניה, לנוכח המגמה של תושבים לעזוב את הערים לטובת אזורים סמוכים, בעלי אופי כפרי יותר.
ערי השינה בארצות הברית נוטות לגבות מסי עירייה גבוהים יותר מתושביהן, היות שרוב ההכנסות מקורן במשקי בית פרטיים ולא בעסקים. לעיתים עובדה זו מדרבנת את העיריות לעודד פעילות מסחרית בתחומן, ואז מוכרת תופעה זו כפירבור המסחר.
ראיוני שינה של מוסקבה

ברוסיה של סוף המאה ה-20 ערי שינה נקראו גם ראיוני שינה או נפות שינה.
ראיוני השינה של מוסקבה היו: מערב דגונינו, מזרח דגונינו, ביריוליובו המזרחית, ביריוליובו המערבית, ליאנוזובו, שצ'וקינו, ביבירבו, מיטינו, מדבדקובו (צפון מדבדקובו ודרום מדבדקובו), סטרוגינו, צ'רטנובו (צ'רטאנובו הצפונית, צ'רטאנובו המרכזית, צ'רטאנובו הדרומית), חוברינו, אלטופייבו, בראטייבו, סולנצבו, קונקובו, ושניאקי, אורוחובו-בוריסובו (צפון אורחובו-בוריסובו, דרום אורחובו-בוריסובו וזיאבליקובו), אוטראדנויה, בסקודניקובסקי, צ'ריומושקי ויאסנבו, שנבנו באתר הכפרים ההרוסים שהפכו לחלק מהעיר בשנת 1960 ואילך, או על שדה ביוב ושפכים ששוחזר כמו מריינו. הם נבנו עם בתי פאנל טיפוסיים בגובה 9 עד 22 קומות. תושבים נסעו לתחנות המטרו באמצעות אוטובוסים ורכבות. תשתיות תרבות ופנאי, למעט ספריה ובמקרים מסוימים בית קולנוע, לא היו קיימים כמעט בראיונים אלה. לצורך קניות, נסעו תושבי הראיונים למרכז העיר – אל גום, צום, חנות הכלבו דטסקי מיר, חנויות מכולת בכיכר סמולנסקיה, לוביאנקה, רחוב גורקי (כיום רחוב טברסקאיה). בחנויות מכולת באזורי השינה עצמן, המבחר היה מצומצם: עד תחילת שנות ה-90 לרוב לא היה אפילו נקניק מבושל למכירה. ניתן היה לרכוש סריגים, חליפות והנעלה רק בחנויות של מרכז העיר. בשל המצב הדיכאוני והיעדר ההזדמנויות לפנאי תרבותי לצעירים, התפתחו קבוצות פשיעה באזורים רבים, למשל, ארגוני הפשע אורחובסקאיה, סולנצבסקאיה, גוליאנובסקאיה.
המצב התחיל להשתנות בתחילת המאה ה-21. כעת יוצאים תושבי מרכז מוסקבה לקניות בראיוני שינה לאורך כביש הטבעת של מוסקבה, שם הוקמו היפרמרקטים גדולים עם מחירים נמוכים יותר. מועדונים, מסעדות ובתי קפה הופיעו בראיוני שינה, ובחלקם (סטרוגינו, מיטינו, מריינו, אוטראדנויה, ביבירבו, בוטובו) הונחו קווי מטרו חדשים.
ראו גם

מונחון גאוגרפיה עירונית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4060546-2
פראמהיים

פראמהיים בינואר 1911 (מאת אנדראס בלוך))
פראמהיים (בנורווגית: Framheim היה שם הבסיס של חוקר הארצות רואלד אמונדסן, במפרץ הלווייתנים על מדף הקרח רוס באנטארקטיקה, במהלך המשלחת לכיבוש הקוטב הדרומי. הבסיס היה בשימוש בין ינואר 1911 לפברואר 1912.
צריף ואוהלים

הצריף נבנה בחלקים בידי נגר אומן בשם יורגן סטוברוד, הורכב בביתו של אמונדסן בנורווגיה ואחר פורק כדי להסיעו לאנטארקטיקה באונייה "פראם". פירושו המילולי של השם הוא "בית הפראם". במהלך הרכבתו בנורווגיה, טען אמונדסן שהצריף נועד ל"תצפית", טענה שהתיישבה יפה עם כוונתו לכאורה לצאת אל הקוטב הצפוני. לכל מי שעניינו בחקר ארצות היה יותר מאקראי, היה ברור, שהצריף מיועד למגורים. ואכן, אמונדסן ייעד את המשלחת להגיע אל הקוטב הדרומי.
הצריף היה דוגמה מוקדמת של מבנה טרומי, והכיל שולחן אוכל עשוי לפי הזמנה, שאפשר היה להרים ולתלות מן התקרה כדי לנקות תחתיו. שטח הצריף היה חמישה על ארבעה מטרים והקירות נבנו מארבע שכבות של קרשי עץ בעובי 7.5 ס"מ, וביניהם לוחות קרטון לשם בידוד. ב-28 בינואר הסתיימה מלאכת הבנייה והאנשים עברו להתגורר בצריף הבנוי והמצויד היטב למשך החודשים הבאים.
במשך החורף האנטארקטי הארוך, בנו אמונדסן וחברי משלחתו רשת של סדנאות וחדרי אחסון, כולל חדר סאונה, שנחצבו בקרח שהקיף את הצריף הראשי. בתשלובת החדרים הזו העסיקו האנשים את עצמם בהכנות למסע המתוכנן לקוטב הדרומי.
אמונדסן דחה את האוהל הלבן המסורתי, ותחת זאת צבע את אריג האוהלים שלו בשחור. הוא הסביר, שנוהג זה משרת שלוש מטרות: ראשית, הצבע השחור יקלוט את מעט קרינת השמש שתגיע אל האוהל. שנית, אוהל שחור יספק את הניגוד הטוב ביותר האפשרי על רקע השלג והקרח האינסופיים, במקרה שמישהו יאבד את דרכו. ולבסוף, השחור נותן מרגוע לעיניים. נוסף לכך, האוהל המרובע, דמוי-הפירמידה, היה מצויד בתורן מרכזי יחיד, שנקשר ברצועות אל אחת המזחלות במלוא אורכו במהלך המסע, וחסך את הצורך להרכיב מוטות אוהלים; הודות לכך, הייתה מלאכת הקמת האוהל
פשוטה מאוד ומהירה. האוהל הכיל גם רצפת-קבע תפורה, חידוש שהקדים בכמה שנים את זמנו.
ציוד

בפראמהיים, המשיך אמונדסן לשדרג כל הזמן את ציוד המשלחת, משום שציוד הקוטב הסטנדרטי לא השביע את רצונו. המזחלות שוכללו בהקצעת חלקים מן המסגרות והמגלשיים, פעולה שהפחיתה ב-60% את משקלן בלי לגרוע מחוזקן הכללי.
אמונדסן עיצב ארגזי מזחלת מיוחדים למזון וציוד, שהיו קשורים בקביעות למזחלות, עם גישה באמצעות מכסה, שאפשר היה להסיר בקלות בלי להידרש להסרת כפפות. שכלול זה חסך את הזמן שנדרש לפריקה וטעינה מחודשת של תיבות אריזה עם כל הקמה ופירוק של מחנה במהלך המסע, וגם מנע את הסיכון של כוויות-קור בשעת פריקת המזחלות. גם ארגזי המזחלת עצמם שוכללו בתקופת החורף בשיוף העץ להפחתת המשקל. יתר על כן, גם בבחירת המזון ובאריזתו נעשו שיפורים הן להשגת יעילות והן לניצול מקסימלי של השטח. אמונדסן רכש רק ארבעה מזונות: פמיקן (שיוצר לפי מתכון משלו), שוקולד, אבקת חלב וביסקוויטים, אם כי דיאט זו הושלמה בבשר כלבי-ים ופינגווינים, שאוחסן במצבורי הצידה על חומת הקרח. ובבשר טרי מן הכלבים, שהומתו במהלך המסע. הבשר הזה, טרי ועשיר בוויטמינים, שנכלל בדיאטה של אנשי המשלחת מנע את הופעת הצפדינה.
בהכנה למסע אל הקוטב, נוספו לכריכות הסקי ווים, שאיפשרו להסיר אותן לשעות השינה ולתלות אותן בתוך האוהל. הואיל והכריכות היו עשויות עור, כלבי המזחלות הרעבים נהגו לנגוס בהם כשהאנשים ישנו באוהל. מעטה רגליים והסיכוי לכוויית-קור העסיקו מאוד את מחשבותיו של אמונדסן, בעיקר אחרי כמה ניסיונות שליליים במהלך מסעות הסתיו להנחת המצבורים והניסיון הראשון הכושל להגיע אל הקוטב. הוא ואנשיו עיצבו מחדש ושיכללו את מגפי הסקי שלהם כמה פעמים לפני המסע הסופי אל הקוטב, כדי להשיג בידוד מקסימלי בפני הקור ולספק את הגמישות הדרושה לגלישת סקי. כל אחד מן האנשים הביא מגפיים נוספים למקרה של קריעה או פגם בתפקוד, משום שהסיכון בקפיאה מטילת-מום עלה בחשיבותו על סוגיית המשקל. איש מאנשיו של אמונדסן לא לקה ברגליים קפואות במסע אל הקוטב, על אף הטמפרטורות הקיצוניות.
גורל הבסיס

קבוצת הקוטב חזרה אל פראמהיים ב-25 בינואר 1912 והפליגה ב"פראם" ב-30 בינואר אחרי "יומיים של התרוצצות קדחתנית כדי להעלות אל הסיפון את כל הדברים שהתכוונו לקחת עמנו". מאחוריהם השאירו את הצריף הקבור, "הבית הקטן והאיתן הזה, שנח עתה חבוי כולו מתחת לשלג מאחורי מאונט נלסון" וללא ספק הרבה כלים ויצירות אמנות פשוטות מעשה ידיהם. האתר על הצלע המזרחית של מפרץ הלווייתנים שימש פעמים רבות בשנות ה-30' שורה של משלחות אמריקאיות בהנהגת ריצ'רד בירד. אנשי המשלחות הקימו בסיסים מרחק- מה מצפון לפראמהיים - אמריקה הקטנה I עד III. מכל מקום, אין ככל הנראה ראיה ניצחת לכך, שהצריף המקורי של פראמהיים התגלה מחדש, אולי בגלל עומק השלג שכיסה עליו. אי-שם בין 1957 ל-1962 הביאה ההתמוססות שחלה במדף הקרח רוס לכך, שגוש הקרח שעליו נבנו פראמהיים ובסיסי אמריקה הקטנה ניתק מקרח החומה. שדה הקרח נסחף אז כנראה מערבה והמשיך להתפרק לאורך שולי מדף הקרח רוס.
הערות שוליים

↑  Roland Huntford, "The last  Place on Earth", Pan Books 1985, isbn 0 330 28816 4, p. 319
פרדריק ג'ורג' קוטמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 באוגוסט 1850 איפסוויץ', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1920 (בגיל 69 בערך) 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית, איור, ציור, ציור נוף 
 זרם באמנות:  אסכולת נוריץ' 
 
פרדריק ג'ורג' קוטמן (באנגלית: Frederick George Cotman‏; 14 באוגוסט 1850 – 1920) היה צייר אנגלי של נופים, דיוקנאות וחללי פנים וחבר בבית הספר לציירים באסכולת נוריץ'.
ביוגרפיה

פרדריק ג'ורג' קוטמן, נולד באיפסוויץ' ב־14 באוגוסט 1850, ילדו הצעיר של הנרי אדמונד קוטמן (1802–1871), סוחר משי מנוריץ' ואשתו מריה טיילור (1813–1895). הוא היה אחיינו של ג'ון סל קוטמן ובן דודו של ג'ון ג'וזף קוטמן. הוא היה תלמידו הפרטי של ויליאם תומסון גריפית', ראש בית הספר לאמנות באייפסוויץ'.
פרדריק קוטמן היה מקושר באופן קבוע עם בית הספר לציירים בנוריץ' בגלל הקשר המשפחתי שלו עם ג'ון סל קוטמן, שהיה אחד האמנים המובילים באסכולה זו. הוא מעולם לא התגורר בנורפוק, בניגוד לשאר האמנים מבית הספר.
הוא עבד בשמן ובצבעי מים. יצירתו הידועה ביותר, "אחת מהמשפחה", מוחזק כעת על ידי הגלריה לאמנות ווקר בליברפול.
לאורך הקריירה שלו, בילה בלונדון, הוא יצר למעלה משלושים ציורים.
הוא היה חבר מייסד של מועדון האמנות באיפסוויץ', ונשאר חבר בו כל חייו.
קוטמן נפטר בפליקססטו ב־16 ביולי 1920.
גלריה

אסטר
מכושפת
מבצר עתיק
קשת
אחת מהמשפחה
הערות שוליים

↑  Suffolk Artists - COTMAN, Frederick George, suffolkartists.co.uk
1 2  Walpole, Josephine (1997). Art and Artists of the Norwich School. Woodbridge: Antique Collectors' Club. pp. 107-8
↑  Norfolk Museums Collections, norfolkmuseumscollections.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AGSA: 2730  GND: 1142291782  NKC: xx0213408  RKD: 18664  ULAN: 500014104  VIAF: 95767355   WorldCat (עם VIAF): 95767355
פדרו פרננדש דה קיירוש

| --- | --- |

 לידה:  1565 אבורה, פורטוגל 
 פטירה:  1614 (בגיל 49 בערך) פנמה, מלכות המשנה של ספרד החדשה 
 מדינה:  ממלכת פורטוגל 
 ידוע בשל:  מסעות תגלית באוקיינוס השקט
 
פדרו פרננדש דה קיירוש (בפורטוגזית: Pedro Fernandes de Queirós; בספרדית: Pedro Fernández de Quirós, פדרו פרננדס דה קירוס‏; 1563–1614) היה נווט פורטוגזי בשירות ספרד, הידוע בעיקר בזכות מעורבותו במסעות תגליות ספרדיים באוקיינוס השקט, בפרט מסע (1595–1596) אלברו דה מנדניה, ועל הובלת משלחת 1605–1606 שחצתה את האוקיינוס השקט בחיפוש אחר טרה אוסטרליס.
קורות חייו

קיירוש נולד באבורה, פורטוגל בשנת 1563. כאשר המלכויות הפורטוגזית והספרדית אוחדו תחת מלך ספרד בשנת 1580 (בעקבות פניית כס המלוכה הפורטוגזי שנמשכה. במשך שישים שנה, עד שנת 1640, אז שוקמה המלוכה הפורטוגזית), פעל בשירות הצבאי הספרדי בתפקידי ימאי וקנה ניסיון בנייוט ימי. באפריל 1595 הצטרף למשלחתו של אלברו דה מנדניה דה נירה במסעו למושבת איי סולומון, ושימש בה נווט הראשי. לאחר מותו של מנדניה באוקטובר 1595 פיקד על הספינה היחידה שנותרה מהמשלחת והגיעה לפיליפינים בפברואר 1596. איסבל בארטו, אשתו הצעירה של מנדניה, שירשה מבעלה את הפיקוד על המשלחת אחרי מותו, נחשבה לאחד הגורמים שהחמירו את האסון שפקד את המסע. היא הואשמה באכזריות כלפי אנשיה, אף שיש מעריכים לחיוב את יכולתה להשליט משמעת ברזל. מסע זה תואר בהרחבה בכתביו של קיירוש ושימש כבסיס לרומן היסטורי "איי האיוולת (אנ')", פרי עטו הסופר הבריטי רוברט גרייבס.