stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן קלווין
ביוגרפיה > בגרות > קלווין והאנבפטיזם

האנבפטיזם, שקרוי כך בשל טקס ההטבלה בבגרות, הוא פן מילנארי רדיקלי ורוחני של הרפורמציה, שדחה את עמדותיהם של הרפורמטורים הפרוטסטנטיים לכך שהכמורה תהיה מורכבת מתאולוגים בוגרי אוניברסיטאות, והתעקש לאפשר להדיוטות, איכרים ופשוטי העם להפוך לכמרים ולהנהיג קהילות דתיות.
זו לא הפעם הראשונה שקלווין התמודד עם ההשפעה הרדיקלית של האנאבפטיזם, ואפילו צווינגלי, שמחוג תלמידיו יצאו שניים מאבות האנבפטיזם, גרבל ומנץ, דחה ב-1525 בקנאות את התנועה ואף הביא להוצאתם להורג של אנאבפטיסטים. הם ראו בכומר כנביא, יותר מאשר מנהיג דתי, והתנגדו להפעלת כוח על ידי הכנסייה בשם הכנסייה או המדינה. הם נרדפו הן על ידי הכנסייה הרומית והן על ידי הפרוטסטנטים.
דוגמה לרדיקליות התנועה ולעוצמת הרדיפות אחריה, התרחשה ביולי 1535, אותה שנה שבה סיים לכתוב קלווין את 'מוסדות' בבזל. מיליציה מקומית כבשה ברשות הבישוף האזורי את מינסטר, עיר צפונית בווסטפליה, הסמוכה לארצות השפלה, שבה התבצרה חבורת אנבפטיסטים בהנהגת יאן מליידן, בעל בית מרזח פוליגמיסט שהכריז על עצמו שהוא דוד המלך. הכובשים הוציאו להורג את כל המורדים.
קלווין ופארל פנו לבקש עזרה מברן הסמוכה נגד האנבפטיסטים, ומשלא נענו עזבו את העיר. קלווין הוזמן על ידי מרטין בוצר לשטרסבורג, לעמוד בראש קהילה של פליטים צרפתיים. קלווין קיבל את ההצעה ושהה בעיר שנתיים.
ביוגרפיה > בגרות > שטרסבורג

הקהילה הרפורמית בשטרסבורג הייתה מגובשת ומוסדרת למדי, הייתה שם אוניברסיטה פרוטסטנטית, כשרונותיו של קלווין ודעותיו זכו שם להערכה, והתאפשר לו לעסוק הן בכתיבה, והן בחובותיו כלפי הקהילה, שהייתה נוחה לו הרבה יותר מזו בז'נבה. למרות העובדה שכנראה תחושת הגלות עבור קלווין הייתה חמורה יותר בשטרסבורג, שהשפה המדוברת בה הייתה גרמנית, היה לו שם טוב יותר מבז'נבה. למרות זאת נותרו בז'נבה קומץ חסידים של קלווין, והוא חרד מהרגע שחסידים אלה יקראו לו לשוב אליהם, אל קהילה שכה לא התאימה לו. "יותר מכל אני חושש לשוב לתפקיד שממנו שוחררתי, כאשר אני חושב על המבוכה שחשתי בשירותי. בעוד שאז היה ברור לי שזה היה הייעוד שהאל הועיד לי, כעת אני חרד שמא אאלץ שוב לשאת בעול הזה, שאני יודע שהוא כבד מדי עבורי לשאתו".
אתגר האחריות הפוליטית דחה את קלווין ומשך אותו, בו זמנית. בשטרסבורג קיננה בקלווין תחושת כישלון על הרפורמה בז'נבה, על אף שחייו היו טובים יותר במקום מושבו החדש. הוא שב לכתוב, הפעם פרשנות על ספר "הרומאים", והרצה באוניברסיטה. בדומה לפארל, גם במרטין בוצר מצא קלווין דמות אב, אם כי היו לקלווין הסתייגויות מדרכו התאולוגית. הוא חשב שבוצר פרגמטי מדי באופן שלטונו הדתי, וכי הוא בונה את התאולוגיה שלו כדי לרצות את כל שומעיה. יחסו האוהב מחד, והמסתייג מאידך, של קלווין כלפי בוצר בא לידי ביטוי במכתב ששלח לבולינגר כעשר שנים מאוחר יותר, בו הוא אומר שהוא מעריך ומכבד את בוצר מאוד, ושאם ינגח את דעותיו – תיפגע הכנסייה כולה.
באוגוסט 1540, שנתיים לאחר שהגיע לשטרסבורג תחת חסותו של בוצר, שידך בוצר לקלווין את אידלט דה בור לאשה. על אף שביטול שבועת ההתנזרות היווה חלק מהרפורמציה על כל צורותיה, וקלווין אף טען שחלק ממעשי השחיתות המינית של כמרים ונזירים נובעים משבועה זו, שנוגדת את הטבע, ולפיכך את רצון האל, הוא עצמו העיד בעבר כי מעולם לא לקח לעצמו אישה, ואינו יודע אם יעשה זאת. למרות זאת, הרשה לעצמו קלווין להשתכנע, ונשא את דה בור לאישה. נולדו לו ממנה שלושה ילדים, מהם, כפי שקרה פעמים רבות בתקופה של שיעור גבוה של תמותת תינוקות, אף אחד לא הגיע לגיל בגרות.
ביוגרפיה > החזרה לז'נבה

עם חלוף הזמן בשטרסבורג, האופציה של חזרה לז'נבה הפכה לריאליסטית יותר ויותר, לאור התחזקותה של קבוצת חסידיו שם, בד בבד עם היחלשות ההשפעה של הגולים האנאבפטיסטים. עוצמת החרדה ההולכת וגוברת של קלווין מהאפשרות של חזרה לז'נבה באה לידי ביטוי בדברים שכתב לגיום פארל, שעבד עמו בז'נבה, ב-1540, (והוא בן 31): "אני מעדיף למות מאה מיתות שונות מאשר לשאת בצלב הזה, שעליו אגווע מדי יום אלף פעמים". שנה לאחר מכן הגיעה ההזמנה לחזור לז'נבה. קלווין הגיע לנקודה שהיא כנראה פרשת הדרכים הקריטית בחייו. הוא היה צריך להחליט אם לעזוב את חייו הטובים בשטרסבורג, ולחזור, לסיטואציה שאי אפשר לתאר בצורה אחרת מאשר 'תופת' עבורו.
חזרתו לז'נבה לא הייתה קלה, אבל חששו לגרוע מכל, והניסיון מתבוסתו הפוליטית-תאולוגית הקודמת, יחד עם העובדה שמועצת העיר היא שזימנה אותו הפעם, איפשרו לו מרחב תמרון רחב יחסית. מיד עם הגיעו הוא חוקק את הצווים הכנסייתיים (Ecclesiastical Ordinances), חוקה מדינית-דתית שהסדירה את מבנה השלטון בז'נבה מאז ועד המאה ה-18 כתיאוקרטיה. החוקה הכפיפה, למעשה, את המוסדות השלטוניים להוראות כתבי הקודש (שפרשנותם נתונה, בידי אנשי דת). על אף שהצווים נחקקו, חייו של קלווין לא הפכו קלים. הוא חש כי הסדר הרעוע נמצא בסכנה מתמדת, הן מכיוון המועצה העירונית, והן מהבורגנים הז'נביינים שהתלוננו בפני מועצתם ש"העם לא רוצה כל כך הרבה אדונים". במהלך כל התקופה הוא חש כי מעמדו מאוים, ועד 1559, חמש שנים לפני מותו, לא קיבל אזרחות בעיר.
למרות חרדתו המתמדת, ותחושת האחריות שכמעט הכריעה אותו, קלווין למד עם הזמן לתמרן בסופו של דבר בזירה הפוליטית של ז'נבה. את עצמו, כמו את העיר כולה, הוא הכניס למשטר חמור של עשייה קהילתית ודתית:
מדי יום חול, בשעה שש בבוקר, תחת מעטה הכפור האלפיני, נשא דרשה על הברית הישנה. בימי ראשון בבוקר הוא הקריא מהברית החדשה, ובימי ראשון אחר הצהריים נשא דרשה מספר תהילים. הוא הרצה כמעט מדי יום בפני סטודנטים וכמרים בנושאי הפרשנות של התנ"ך, הפרויקט העיקרי בחייו, הרצאות שתועדו על ידי מזכיר, ונערכו על ידו לכדי אוסף "הפרשנויות" (The Commentaries). את הרצאותיו בנה לעיתים קרובות בצורת דיאלוגים עם ענקי כנסייה מהעבר ובהווה, ביניהם ארסמוס, בוצר, בולינגר ומלנכתון. על אף שרוב תלמידיו היו גולים צרפתיים, לטובת המיעוט האחר הוא נשא את ההרצאות בלטינית. קלווין חיתן זוגות, הטביל תינוקות, ובד בבד המשיך לשמור על מעמד כנסייתו כלפי העולם שמחוץ לז'נבה. הוא הרבה להתכתב עם רפורמטורים אחרים, כדי להגן על עמדותיו ולהצדיקן בפני הקהילה הפרוטסטנטית העולמית המתהווה.
ביוגרפיה > החזרה לז'נבה > פרשת סרווטוס

החשיבות של שמירה על סטטוס לגיטימי היא קריטית, כפי שמסתבר בפרשת הרופא הספרדי מיכאל סרווטוס (Servet): סרווטוס, רופא ותאולוג שהגיע ב-1530 יחד עם פטרונו האציל לבולוניה לטקס ההכתרה של קרל ה-5 על הקיסרות הרומית הקדושה, נרעש מראוותנות האפיפיור ומיראת הכבוד שחש הקיסר כלפי האדם ארצי לחלוטין היושב בכס הקדוש. הוא התחיל להתכתב עם קלווין ואחרים ולפרסם מאמרים על הפרדת הדת ממדינה ועל מהותו הפיזית של השילוש הקדוש. אינקוויזיטור קתולי הרשיע את סרווטוס, אך הוא נמלט, והקתולים ערכו שרפה שלו בהיעדרו in absentia.
לכאורה לא היה דומה סרווטוס לאנאבפטיסטים הפרועים, וספרי הרפואה, האסטרולוגיה והתאולוגיה שכתב העידו על היותו אינטלקטואל ונוצרי רפורמיסטי אדוק. למרות זאת, לאחר בירור עמדותיו, קלווין החליט שאינו מעוניין בשיג ושיח עמו. כאשר הופיע לפתע סרווטוס הנמלט בז'נבה ניהל נגדו קלווין משפט, הרשיע אותו במינות ושרף אותו חי. קלווין לא יכול היה לקבל את עמדתו הדתית האינדיבידואליסטית של סרווטוס, וטיפל בו באותם כלים של הכנסייה הקתולית. המשפט עורר, אמנם, פולמוס בדבר הוצאה להורג על ידי פרוטסטנטים, אך בפועל פרקטיקה זו לא נפסקה על ידי קלוויניסטים או פרוטסטנטים בכלל.
בחזית הנגדית היה על קלווין להתמודד עם הזרם החדש של הקונטרהרפורמציה, שבמסגרתה הקימה הכנסייה הרומית אינקוויזיציה בדמותה של זו הספרדית, והפעילה צעדים נוספים להצרת דרכם של רפורמטורים – הקמת חבורת הישועים של איגנטיוס מלויולה, כינוס ועידת טרנטו ואחרים. לא את כל הזרים והנמלטים קלווין הורה לשפוט ולהוציא להורג. במהלך שנות הארבעים, ובמיוחד בשנות החמישים של המאה החלו להגיע יותר ויותר פליטים מאנגליה וסקוטלנד. באנגליה הנרי השמיני מת ב-1547. אדוארד השישי, יורשו, היה ילד בן עשר שתומרן על ידי הפרוטסטנטים בחצר. הוא מת כעבור שש שנות מלוכה, וב-1553, זמן קצר אחר מותו תפסה מרי טיודור הקתולית את השלטון והחלה לרדוף פרוטסטנטים שהגיעו עד ז'נבה במנוסתם. קלווין קיבל אותם, ופליטים רבים אחרים, לימד אותם את משנתו ושלח אותם לכל קצוות היבשת. ג'ון נוקס, הרפורמטור הקלוויניסטי של סקוטלנד, אמר מאוחר יותר כי "ז'נבה היא בית הספר המושלם ביותר עלי אדמות לנצרות מאז ימי השליחים".
לקריאה נוספת

Bouwsma, William J., John Calvin: A sixteenth century portrait, (New York 1988)
Steinmetz, David C., Calvin in context, (New York 1995)
הרפורמציה הפרוטסטנטית, מירי אליאב פלדון, הוצאת משרד הביטחון, ירושלים 1997.
קלווין בצעירותו
Institutio christianae religionis, 1597
אבא מתארס (סרט, 1998)

| --- | --- |

 מבוסס על:  אורה הכפולה
 בימוי:  ננסי מאיירס
 הופק בידי:  צ'ארלס שייר
 תסריט:  ננסי מאיירס   צ'ארלס שייר   דייוויד סוויפט
 עריכה:  סטפן איי. רוטר
 שחקנים ראשיים:  לינדזי לוהן   דניס קווייד   נטשה ריצ'רדסון
 מוזיקה:  אלן סילבסטרי
 צילום:  דין קונדיי
 מדינה:  ארצות הברית   הממלכה המאוחדת
 חברת הפקה:  סרטי וולט דיסני, The Meyers/Shyer Company 
 חברה מפיצה:  חברת וולט דיסני
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית ארצות הברית:   29 ביולי 1998   הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת:   11 בדצמבר 1998
 משך הקרנה:  128 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיית נישואים מחדש, מלודרמה, סרט לכל המשפחה, קומדיה רומנטית, דרמה קומית, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  לונדון, מיין 
 תקציב:  15.5 מיליון $
 הכנסות:  92,108,518 $
 הכנסות באתר מוג'ו:   parenttrap98
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אַבָּא מִתְאָרֵס (באנגלית: The Parent Trap) הוא סרט קולנוע שיצא לאקרנים ב-1998 כרימייק של סרט באותו שם שיצא ב-1961. הסרט בוים על ידי ננסי מאיירס שגם השתתפה בכתיבת התסריט יחד עם דייוויד סוויפט וצ'ארלס שייר ששימש גם כמפיק. בסרט מככבים דניס קווייד ונטשה ריצ'רדסון, המגלמים זוג שהתגרש זמן קצר לאחר הנישואין, ולינדזי לוהן המשחקת בתפקיד כפול בתור הילדות התאומות שלהם, אשר נפגשות במפתיע אחרי שהופרדו זמן קצר לאחר לידתן. שני הסרטים מבוססים על הספר "אורה הכפולה" מאת אריך קסטנר.
שחקנים

לינדזי לוהן מגלמת את אנני ג'יימס ואת הולי פארקר, תאומות בנות 11 המופרדות בלידתן וגדלות בנפרד ללא ידיעה כי יש לכל אחת מהן תאומה.
דניס קווייד מגלם את ניק פארקר, אבא של הולי ואנני. אמריקני עשיר שבבעלותו כרם ויקב. מגדל את האלי.
נטשה ריצ'רדסון מגלמת את אליזבת' ג'יימס, אמא של הולי ואנני, מעצבת שמלות כלה עשירה החיה בלונדון. מגדלת את אנני.
אליין הנדריקס מגלמת את מרידית' בלייק, פרסומאית צעירה ומושכת המאורסת לניק ומעוניינת בכספו.
ליסה אן וולטר מגלמת את צ'סי, סוכנת הבית של משפחת פארקר. מתאהבת במרטין, הבאטלר של משפחת ג'יימס.
סימון קונז מגלם את מרטין, הבאטלר של משפחת ג'יימס המתאהב בצ'סי.
פולי הולידיי מגלמת את מרווה קולפ (סניור), מנהלת מחנה הקיץ בו שהו האלי ואנני במשך הקיץ.
מגי וילר מגלמת את מרווה קולפ (ג'וניור), בתה של מנהלת המחנה וסייעת שלה.
רוני סטיבנס מגלם את סבא של האלי ואנני, אביה של אליזבת' ג'יימס, הגר יחד עמה ועם אנני בלונדון.
ג'ואנה בארנס מגלמת את ויקי בלייק, אמה של מרידית' בלייק.
ארין מאקיי שימשה כפילתה של האלי/אנני (לא רואים את פניה אלא רק את גבה).
ונדלה קירסבום מגלמת דוגמנית שמלות כלה.
אמה של לינדזי לוהן, דינה לוהן, ואחותה הצעירה, אליאנה לוהן, מופיעות כניצבות (אם ובתה) בסצנה בשדה התעופה.
פסקול

| --- | --- |

 פסקול מאת אמנים שונים
 יצא לאור:  28 ביולי 1998
 סוגה:  קומדיית נישואים מחדש, מלודרמה, סרט לכל המשפחה, קומדיה רומנטית, דרמה קומית, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 הפקה:  צ'ארלס שייר 
 
"L-O-V-E" של נט קינג קול
"Do You Believe In Magic" של The Lovin' Spoonful
"There She Goes" של The La's
"Top Of The World" של שונן נייף
"Here Comes the Sun" של Bob "Bronx Style" Khaleel
"For Sentimental Reasons" של לינדה רונסטאדט
"Soulful Strut" של Young-Holt Unlimited
"Never Let You Go" של Jakaranda
"Bad To The Bone" של ג'ורג' תורגוד
"The Happy Club" של בוב גלדוף
"Suite from The Parent Trap" של אלן סילבסטרי
""Ev'ry Time We Say Goodbye" של ריי צ'ארלס ובטי קרטר
"This Will Be" של נטלי קול
"Dream Come True" של Ta-Gana
"Groovin'" של פאטו בנטון יחד עם The Reggae Revolutation
"Let's Get Together" של Nobody's Angel
ביקורות והכנסות

הסרט זכה לביקורות טובות, וקיבל ציון 86% באתר Rotten Tomatoes.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו הכניס הסרט למעלה מ-11 מיליון דולר ב-2,247 בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית וקנדה, והגיע למקום השני בקופות. עד לסיום הקרנתו הכניס הסרט למעלה מ-66 מיליון דולר בארצות הברית וכ-25.8 מיליון בשאר מדינות העולם, כך שבסך הכול הכניס למעלה מ-92 מיליון דולר.
התייחסות לסרט מ-1961

הסרט הוא גרסה מחודשת של "אבא מתארס" מ-1961, והוא כולל מספר התייחסויות אליו:
השימוש בשיר "Let's Get Together"
חלק מהדיאלוגים זהים כמעט לחלוטין לסרט המקורי.
באחת הסצנות מרידית' מדברת בפלאפון על "הכומר מוסבי", שנקרא על שמה של אחת הדמויות בסרט המקורי.
ג'ואנה בארנס, המגלמת את אמה של מרידית', ויקי, גילמה בסרט המקורי את דמותה המקבילה של מרידית', שנקראה גם היא ויקי.
מנהלות מחנה הקיץ, מרווה קולפ סניור וג'וניור, נקראו על שמה של ננסי קולפ, ששיחקה את המנהלת הצעירה בסרט המקורי.
תעלול מי המלח והסוכר שהתאומות הפעילו על מרידית' נלקח מהסרט המקורי.
ההקשה במקלות על מנת להבריח את אריות ההרים, אף שאינם קיימים, נלקחה מהסרט המקורי.
מעשי הקונדס של התאומות הכוללים חוטים, קצף גילוח ודבש נלקחו מהסרט המקורי.
התייחסויות לתרבות הפופולרית

כאשר התאומות נמצאות ב"בקתת העונשין" של מחנה הקיץ, רוח פרצים שנושבת דרך החלון מעיפה לכל עבר תמונות ופוסטרים השייכים להאלי. כאשר אנני שואלת אותה אם משהו נהרס, האלי משיבה ש"רק התמונה היפה של לאונרדו דיקפריו". אנני משיבה בשאלה "מי זה לאונרדו דיקפריו?" והאלי שואלת אותה "כמה לונדון רחוקה מכאן?". לזה אנני משיבה "בערך 4,500 מיילים מפה". דיקפריו רק התפרסם שנה קודם לכן כשכיכב בסרט "טיטניק".
אחרי שהאלי מגיעה ללונדון היא הולכת עם אמה לסטודיו שמלות הכלות שלה. בדרך הן חוצות את אותו הרחוב המופיע בעטיפת האלבום "Abbey Road" של הביטלס, ואפילו אותן מכוניות חונות בצדי הרחוב כאשר ברקע מושמע "Here Comes the Sun" של ג'ורג' האריסון. הסצנה עוצרת לרגע כאשר האלי ואמה נמצאות בתנוחה זהה לזאת של חברי הביטלס.
המוזיקה המושמעת בזמן שהאלי ואנני מובלות אל "בקתת העונשין" לקוחה מהסרט "הבריחה הגדולה", מהסצנה שבה דמותו של סטיב מקווין מובלת אל תא הבידוד.
במספר סצנות התאומות קוראות למרידית' קרואלה דה ויל, דמות מהסרט "על כלבים וגנבים".
כאשר ניק רואה לראשונה את אליזבת' במלון הוא נמצא בתוך מעלית שדלתה בדיוק נסגרת. סצנה זו זהה לסצנה מסרט הקומדיה המטורפת "אשתי המועדפת" מ-1940 בכיכובם של איירין דאן וקרי גרנט, ולסצנה מסרט הרימייק שלו מ-1963, "Move Over, Darling", בכיכובם של דוריס דיי וג'יימס גארנר.
כאשר האלי שואלת את מרידת' "דיברת אליי?", מרידית' עונה "מי את? רוברט דה נירו?", כמחווה למשפט המפורסם ביותר בסרט "נהג מונית" מ-1976 בכיכובו של דה-נירו.
ראו גם

אבא מתארס (1961)
מותק, הילדות התחלפו (1995)
הערות שוליים

↑  http://www.rottentomatoes.com/m/1083414-parent_trap/
↑  http://www.boxofficemojo.com/movies/?id=parenttrap98.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n98102207  VIAF: 184404152   WorldCat (עם VIAF): 184404152
מלחמת תיגראי

מלחמת תיגראי הייתה מלחמת אזרחים, שהחלה בנובמבר 2020 במדינת תיגראי שבצפון הפדרציה האתיופית, בין החזית העממית לשחרור תיגראי (TPLF) ותומכיה לבין צבא אתיופיה. בהמשך התייצבו לצד הממשל הפדרלי האתיופי גם כוחות צבא אריתריאה ומיליציות של כל מחוזות אתיופיה, ובמיוחד מיליציות של האמהרה והעפר. אף על פי שבשנת 2023 היו דיווחים על המשך לחימה במקומות ספציפיים על גבול אריתריאה–אתיופיה, המלחמה הסתיימה בעיקרה בנובמבר 2022, לאחר חתימת הסכם שלום אתיופיה-תיגראי בין הצדדים, בתיווך האיחוד האפריקאי.
הסיבה למלחמה היא מעיקרה איבוד הדומיננטיות של ה-TPLF (המתיימר לייצג את המיעוט התיגרי שמהווה 6% בלבד מהאוכלוסייה במדינה) בשלטון האתיופי לאחר כ-27 שנות שלטון, וזאת לאחר הפגנות נרחבות בעיקר באורומיה ובאמהרה, שביחד מהווים קרוב ל-70% מאוכלוסיית אתיופיה. בהמשך ה-TPLF כרת ברית עם חזית השחרור של אורומו (OLA), ארגון הלוחם לאוטונומיה, או לעצמאות מלאה, של חבל אורמיה, בדרום אתיופיה. בהמשך הוצהר שאליהם הצטרפו ארגונים אחרים.
נכון לנובמבר 2021 אלפי אזרחים נהרגו בקרבות, ויותר מ-2.5 מיליון איש נעקרו מבתיהם. אלפי נשים מגילאי 8 ועד 72 נאנסו.
לאחר מספר הצעות שלום ותיווך בשנים שחלפו. כוחות המורדים הסכימו להפסקת פעולות האיבה ב-2 בנובמבר 2022; אולם כיוון שאריתריאה וכוחות מאזור אמהרה לא היו מודעים להסכם, מעמדם נותר לא ברור. ממשלת אתיופיה והרשויות בתיגראי הסכימו על "פירוק מסודר, חלק ומתואם" של כוחות ההגנה של תיגראי.
רקע

מפלגת החזית העממית לשחרור תיגראי (TPLF) היא מפלגה אתנית, שהוקמה בשנת 1975 ולחמה במהלך מלחמת האזרחים האתיופית נגד החונטה הצבאית האתיופית. בשנת 1989 יסדה את החזית העממית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית (האיחדג), קואליציה של ארבע סיעות אתניות, בדומיננטיות ה-TPLF. כוחות האיחדג הפילו את הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה - ממשיכת דרכה של החונטה הצבאית - בשנת 1991, ובכך הסתיימה מלחמת האזרחים. בשנים 1991–2019 קואליציית האיחדג הייתה המפלגה השלטת באתיופיה. היא דגלה ב"פדרליזם אתני", והכוח המרכזי בתוכה היה ה-TPLF. המשטר של האיחדג התאפיין בדיכוי האופוזיציה באמצעות מערכת של סיעה דומיננטית. מלס זנאווי, שהיה יושב ראש ה-TPLF מאז 1989, הפך לראש ממשלת אתיופיה בשנת 1995 וכיהן בתפקיד עד מותו בשנת 2012. ארגון אמנסטי הבינלאומי הגדיר את שלטונו כשלטון דכאני וסמכותני שפוגע בדרך קבע בזכויות אדם.
לאחר מותו של זנאווי התקשה ממשיך דרכו, היילמריאם דסלן, בשמירה על יציבות של קואליציית האיחדג ושל המדינה. היילמריאם השתייך לקבוצת המיעוט של בני הוולאיטה והשתייך לסיעת התנועה הדמוקרטית העממית הדרום אתיופית באיחדג. בשנים 2014–2016 פרצו הפגנות נרחבות באורומיה ובאמהרה, שביחד מהווים קרוב ל-70% מאוכלוסיית אתיופיה. תחת דסלן, הגיב הממשל הפדרלי האתיופי באלימות קשה כלפי המפגינים. באוקטובר 2016, לאחר שנהרגו כ-500 מפגינים מבני האורומו ונעצרו עשרות אלפי מפגינים, הכריזה הממשלה על מצב חירום שנמשך עד יוני 2018. בין 20,000 ל-70,000 אזרחים נעצרו בחודשים לאחר ההכרזה על מצב החירום. ההפגנות ואי-הסדר הובילו להתקרבות ולשיתוף פעולה בין שתי הסיעות שייצגו את בני האורמו והאמהרים בתוך האיחדג.
בפברואר 2018 התפטר דסלן מראשות הממשלה ומתפקידו כיושב ראש קואליציית האיחדג. הבחירות הפנימיות לראשות האיחדג היו הראשונות בהיסטוריה של הקואליציה שבהן זהות המנהיג הנבחר לא הייתה ידועה מראש. לאחר שפרש דמקה מכונן (אנ'), מועמד מהתנועה הלאומית-דמוקרטית האמהרית, מהמרוץ, היה אבי אחמד מארגון האורומו העממי-דמוקרטי למועמד בעל הסיכויים הטובים ביותר. במרץ 2018 הוא נבחר להיות יושב ראש האיחדג, וב-2 באפריל הוא נבחר לראשות הממשלה, על ידי בית הנבחרים, והושבע לתפקיד.
בחירתו של אבי נחשבה למפלה עבור מפלגת ה-TPLF התיגראית, אף שהיא נבעה גם מחילוקי דעות פנימיים בתוך הסיעה ומשחיקה של התמיכה בה בתוך תיגראי. לאחר הבחירות, פעל אבי במהירות כדי להחליש את כוחה של ה-TPLF, בין השאר על ידי פיטורים ומעצרים של אנשי ביטחון וממשל הנאמנים ל-TPLF. כחלק מרפורמות נרחבות שבהם החל אבי כדי להרחיק את עצמו ואת המדינה משלטון האיחדג, הוא פיטר ביוני 2018 את מפקד הצבא סאמורה יוניס ואת מפקד כוחות המודיעין גתאצ'וו אספה, שניהם אנשי TPLF רבי השפעה. הממשל הפדרלי הוציא צו מעצר נגד אספה, ולפי דיווחים בעיתונות הממשלה בתיגראי סרבה לאפשר לכוחות פדרליים להיכנס לתיגראי על מנת לעוצרו.
רקע > המחלוקות על הסכם השלום עם אריתריאה ועם ה-OLF

עם עליית אבי אחמד לשלטון הוא קיבל עליו להוציא לפועל את הסכם אלג'יריה, שנחתם בשנת 2000 אחרי מלחמת אתיופיה-אריתריאה (1998–2000). שתי המדינות טענו לריבונות על העיירה באדמה, וההסכם משנת 2000 כונן ועדת בוררות מוסכמת ומחייבת, ששנה וחצי מאוחר יותר קבעה שהעיירה נמצאת בצד האריתריאי של הגבול. למרות ההסכם, אתיופיה בראשות ה-TPLF סירבה להוציא לפועל את החלטת הוועדה. ב-9 ביולי 2018, חתם אבי על הסכם שלום עם אריתריאה, בו הוא התחייב להחזיר את באדמה לאריתריאים. ההסכם זיכה אותו בפרס נובל לשלום.
הניסיון ליישם את ההסכם נתקל בהתנגדות מפלגת ה-TPLF, שהתנגדה להחזרת העיירה באדמה, שנמצאת בתיגראי. נשיא אריתריאה איסאייס אפוורקי האשים את ה-TPLF בהיתקעות המשא ומתן בין שתי המדינות עד 2018. חילוקי הדעות לגבי יישום ההסכם הובילו להתעצמות העוינות בין ה-TPLF לבין הכוחות הפוליטיים הנאמנים לאבי. מבקרים של אבי ושל ממשלת אתיופיה טענו שההסכם נועד מלכתחילה כדי לבודד את ה-TPLF, אף שרבים בעולם ראו בהסכם התפתחות חיובית שיכולה לסייע ליציבות בקרן אפריקה.
אבי ניסה להביא לשלום גם עם קבוצות חמושות אתיופיות שפעלו בתוך אתיופיה ובאריתריאה. באוגוסט 2018 נחתמו הסכמים עם מספר מיליציות, ביניהן החזית לשחרור אורומו (אנ') (OLF), ארגון שהוקם על ידי בדלנים מבני האורומו כדי לפעול למען עצמאות של מדינת אורומיה. ה-OLF הסכימו להניח את נשקם והורשו לפעול באמצעים לא אלימים כמפלגה פוליטית. עם זאת, אלפי חמושים מה-OLF התנגדו להסכם. הם פרשו מהארגון והקימו ארגון עצמאי, הצבא לשחרור אורומו (אנ') (OLA), שמיתג את עצמו מאוחר יותר בשם OLF-Shene. בעקבות פרישתם, גברה האלימות במחוז ולגה ובמחוז גוג'י במערב המדינה. ב-2 בנובמבר 2020 נטבחו עשרות נשים, ילדים וזקנים אמהרים על ידי ה-OLA במערב ולגה. התקרית הגבירה את הלחץ על אבי להשתמש בכוח כדי להביא לסדר במדינה. ה-OLA השתתפו בהמשך בלחימה נגד הממשלה הפדרלית לצד החזית העממית לשחרור תיגראי, בעיקר באורומה ואמהרה.
רקע > מחלוקת על דחיית הבחירות

במרץ 2020, הודיעה ועדת הבחירות הלאומית על דחיית הבחירות שהיו אמורות להתקיים באוגוסט אותה שנה, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה. הפרלמנט האתיופי אישר ביוני את דחיית הבחירות.
ה-TPLF סירב לדחיית הבחירות, וטען באמצעות דוברו גתאצ'וו רדה, שאין חוק שמונע מה-TPLF לערוך את הבחירות במועד המקורי. ב-9 בספטמבר 2020, בצעד מתריס כלפי הממשלה, ערך ה-TPLF בחירות במחוז תיגראי. הבחירות נערכו בניגוד להחלטת הפרלמנט האתיופי וללא פיקוח של ועדת הבחירות הפדרלית. הממשל הפדרלי הכריז שהבחירות אינן חוקיות, ומספר מפלגות בתוך תיגראי - "ערנה תיגראי" (Arena Tigrai), ו-TDP‏ (Tigrai Democratic Party) - החרימו את הבחירות. מספר ימים לאחר מכן הכריזו מארגני הבחירות האזוריות שה-TPLF זכה ברוב מוחץ בבחירות.
בעקבות הבחירות הודיעו המחוקקים בתיגראי שהם לא מכירים בסמכות של הממשל הפרדלי. מנגד, הפרלמנט הפדרלי קבע שתוצאות הבחירות אינן תקפות וסירב להכיר בנבחרים החדשים. בנוסף, הממשל הפדרלי עצר העברת כספים פדרליים לתיגראי, למעט שירותים בסיסיים. נשיא תיגראי, דברה-ציון גברה-מיכאל, הודיע שעצירת המימון הפדרלי מהווה הכרזת מלחמה על האזור. באוקטובר, הממשלה בתיגראי מנעה את כניסתו של בכיר בצבא, אשר מונה על ידי הממשל הפדרלי, בטענה שבהיעדר בחירות כלליות כל פעולה של הממשלה הפדרלית אינה לגיטימית.
מהלך המלחמה > כיבוש מקלה (נובמבר 2020)

ב-17 בנובמבר החלו מתקפות אוויריות על העיר מקלה, אשר במסגרתן נהרגו שני אזרחים ונגרם נזק לכבישים, גשרים ומבנים. ממשלת אתיופיה טענה שאנשי ה-TPLF הם האחראים לפיצוץ הגשרים שמובילים למקלה. שני הצדדים האשימו זה את זה, וניתוק אמצעי התקשורת בתיגראי הקשה על הניסיון של התקשורת מחוץ למדינה לנתח את האירועים. הממשלה הכריזה על כוונתה לכבוש את העיר ודווח על התקדמות הכוחות הפדרליים לעבר ערים תיגראיות, בקרבות שגבו מאות קורבנות. התקדמות כוחות צבא אתיופיה נמשכה בימים לאחר מכן, והעיר מקלה הופצצה ב-19 בנובמבר, בהתקפות שפגעו באוניברסיטה בעיר.
ב-22 בנובמבר הכריז צבא אתיופיה שהעיר תותקף "ללא רחמים" וקרא לאזרחי העיר "להגן על עצמם מפני ארטילריה כבדה". באותו היום קבע אבי אחמד אולטימטום לפיו על הכוחות התיגראים להיכנע תוך 72 שעות, לפני שתחל אתיופיה בשלב האחרון של הלחימה על מקלה. הוא דחה יוזמות בינלאומיות להתערבות בסכסוך בין הצדדים. האולטימטום פקע והעיר הותקפה.
ב-28 בנובמבר כבש צבא אתיופיה את בירת תיגראי. נשיא תיגראי ויושב ראש החזית העממית לשחרור תיגראי, דברה-ציון גברה-מיכאל, טען שהעיר נמצאת תחת הפגזה ארטילרית כבדה של צבא אתיופיה. כוחות סיוע ורופאים ששהו בעיר טענו מאוחר יותר שהעיר הופגזה ללא הבחנה, שחיילים ביצעו מעשי ביזה, ושיותר מעשרים אזרחים נהרגו בהפגזות. ראש הממשלה הפדרלית אבי אחמד הודיע באותו היום שצבא אתיופיה השיג שליטה מלאה בעיר ושחרר את החיילים האתיופים שהיו שבויים בידי ה-TPLF. הכוחות התיגראים הודו בנסיגה, אך הסבירו שמדובר בנסיגה טקטית בלבד.
מהלך המלחמה > כיבוש מקלה (נובמבר 2020) > טענות לפגיעה בזכויות אדם והפרעה לסוכנויות סיוע

לאחר כיבוש מקלה, הצלב האדום דיווח שבתי חולים במקלה מתקשים להתמודד עם שטף הפצועים. ממשלת אתיופיה הכחישה את הטענות שהעיר הופגזה ללא הבחנה, וב-30 בנובמבר טען אבי ש"חיילים של הממשל הפדרלי לא הרגו אפילו אזרח אחד" במהלך הלחימה.
האו"ם הזהיר מפני האפשרות שבמהלך הלחימה על מקלה ביצע צבא אתיופיה פשעי מלחמה. בנוסף, האו"ם הביע דאגה לגבי היעדר גישה של ארגוני סיוע. יותר מ-40,000 אזרחים אתיופים הפכו לפליטים וחצו את הגבול עם סודאן. ממשלת אתיופיה טענה שכוחותיה עובדים על "פתיחת דרך הומניטרית" לאזור ואבי טען שהממשלה מגנה על אזרחים ועל שליחים זרים שהגיעו כדי לנסות להשיג שלום. ב-2 בדצמבר הגיעו נציגי האו"ם וממשלת אתיופיה להסכם על גישה של צוותי סיוע הומניטרי לתיגראי. עם זאת, ב-8 בדצמבר ירו כוחות אתיופיים על אנשי צוות של האו"ם שניסו להיכנס לאזור ועצרו אותם. סוכנות הסיוע לפליטים של ממשלת נורווגיה הביעה דאגה מהתמשכות הקשיים להגיע לאזור.