stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יגאל כהן (חוקר)
הערות שוליים

↑  בר-אילן העניקה תוארי "פרופסור אמריטוס" ל-9 חוקרים ומרצים באוניברסיטה, 24 במרץ 2009, באתר אוניברסיטת בר-אילן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259854905171  ISNI: 0000 0000 6845 5889  LCCN: n85142327  ORCID: 0000-0002-4443-1940  VIAF: 3907871   WorldCat (עם VIAF): 3907871
שמעון לביא (פרופסור)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בינואר 1931 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  25 באפריל 2016 (בגיל 85) רחובות, ישראל 
 מקום קבורה:  רחובות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
שמעון לביא (Lavee;‏ 29 בינואר 1931 – 25 באפריל 2016) היה פרופסור לחקלאות, חוקר, מפתח ומדריך חקלאי ישראלי.
ביוגרפיה

שמעון לביא נולד בברלין בירת גרמניה. ב-1931. בגיל שלוש, עלה לארץ ישראל עם משפחתו (על רקע עליית הנאצים לשלטון) והתגורר בתל אביב. התגייס לצה"ל בגיל 17 ונמנה עם המחזור הראשון של הנח"ל. בהמשך היה ממקימי קיבוץ תל קציר. למד חקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים עד תואר דוקטור והתמחה בפיזיולוגיה של הצמח. את הפוסט-דוקטורט שלו עשה באוניברסיטת מדיסון שבוויסקונסין, גם כן בתחום זה. בשנים 1975–1978 כיהן כמנהל המכון למטעים במכון וולקני ובשנים 1983–1985 כיהן כסגן ראש מנהל המחקר החקלאי.
פרופסור לביא היה חוקר ומדריך מטעים (עצי פרי נשירים, זית וגפן). הוא עסק בהשבחת הזית וייצר מספר זנים ייחודיים; הנפוץ ביניהם – "ברנע". בתחום אחר, היה מהראשונים לגדל ולשלב תרביות תאים במחקר של עצים, והכניס לארץ את השימוש בגידול רקמות צמחיות בתרבית. היה בין מקימי האגודה הישראלית לגידול רקמות ושימש כנשיאה הראשון במשך 8 שנים.
בשנת 1953 נישא לאיה ויזל והיה אב לשלושה.
נפטר ב-25 באפריל 2016.
הערות שוליים

1 2 3  שמעון וילנאי, היכן הם היום? פרופ' שמעון לביא, "יבול שיא", 93 (מרץ 2014), עמ' 48–49.
↑  הילה אלפרט, חברים במועדון הזיתים, באתר ישראל היום, 10 במרץ 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264334605171  BIBSYS: 90744489  ISNI: 0000 0003 8953 8386  NTA: 106044028  VIAF: 282941997   WorldCat (עם VIAF): 282941997 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גד לנצר

נבחרת ישראל על דוכן המנצחים לאחר שזכתה במדליית כסף, בכדורעף נכים
גד לנצר (נולד ב-1944) הוא ספורטאי פאראלימפי לשעבר, חבר נבחרת ישראל בכדורעף נכים.
ביוגרפיה

גדל בקיבוצים עין גב וגינוסר. בתקופת ההמתנה גויס למילואים ושירת בסיני. במלחמת ששת הימים נפצע בקרב באום כתף ובעודו ממתין לפינוי רפואי, נפגע מפיצוץ סמוך ורגלו רוסקה. לאחר תקופת שיקום ממושכת סיים לימודים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ועבד כמרכז הפרדסים בקיבוץ.
לנצר חזר לעסוק בספורט, היה מאמן נבחרת כדורעף הפועל גנוסר והוזמן לשחק בנבחרת ישראל בכדורעף נכים. עם הנבחרת היה שותף לזכייה במדליית זהב במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) ובמדליית כסף במשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988). השתתף גם בנבחרת הכדורעף במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992).
בתחרויות של 1976 התחרה גם בשחייה: במשחה 100 מטר בסגנון חזה סיים במקום השישי (1:48.67 דקות), במשחה 20 מטר בסגנון מעורב נפסל במשחה הגמר ובשני משחים נוספים לא עבר את שלב המוקדמות.
לנצר נשוי ואב לשלושה.
יהואש ביבר

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1937 צפת, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  3 בינואר 1992 (בגיל 54) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 פרסים והוקרה:  פרס זאב לספרות ילדים ונוער (1978) 
 
יהואש בִּיבֶּר (14 בפברואר 1937 – 3 בינואר 1992) היה סופר עברי, עורך ומורה.
ביוגרפיה

יהואש ביבר נולד בצפת למשפחה ממייסדי קיבוץ מחניים, שעלו להתיישבות לאחר ישיבתם במחנה הכשרה בצפת. הוא גדל והתחנך בקיבוץ מחניים ובקיבוץ איילת השחר, וספג את קורות הימים הסוערים של העשור שלפני הקמת המדינה והעשור שלאחריו. בהיותו כבן שנה, ניצל עם אביו מפיגוע ירי על מונית שבה נסעו, כאשר אביו נשכב עליו והתחזה למת. אביו היה איש ביטחון מרכזי שם, וביבר ראה שמע ולמד על עלילות הברחה, העפלה, מרדפים, מארבים וכל מה שאִפיין את אזור הספר של הגליל העליון המזרחי באותן שנים. לימים נתן בכתיבתו ביטוי ספרותי מגוון לעולם המסעיר של ילדותו.
ביבר השלים את לימודי התיכון בקיבוץ רמת דוד, לאחר הפילוג הגדול בקיבוץ המאוחד, ועלה לירושלים ללימודי יהדות. לימים השתקע בעיר, ואף כתב עליה רבות ביצירתו המגוונת. הוא יצא לשליחות קצרה בארצות הברית והחל בעבודתו רבת השנים, כעורך פרסומים במשרד החינוך ובמרכז ההסברה.
ביבר החל לפרסם את סיפורי הילדים שלו בעיתונות הילדים, לרבות ב"משמר לילדים", בראשית שנות ה-60. שנים רבות הייתה כתיבתו מיועדת לילדים ובני נוער בלבד. הוא זכה בפרס זאב לספרות ילדים בשנת 1978. משנות ה-80 ואילך התפרשה כתיבתו גם לרומנים וקובצי סיפורים לקוראים מבוגרים.
ביבר היה פעיל במסגרות של סופרי ירושלים. הוא ערך ערבי ספרות, והופיע בפני קוראים פעמים רבות. הוא פרסם למעלה מששים כרכים של סיפורת - סיפורת לילדים, תרגומים וספרים שערך. שניים מסיפורי ההרפתקאות הידועים שלו תורגמו לאנגלית.
ביבר נפטר בירושלים בשנת 1992, בגיל 54. לאחר פטירתו השלימה משפחתו את הוצאת ספריו שלא הספיק להוציאם לאור.
ביבר היה נשוי לאיילה ואב לבת ובן.
ספריו > ספרי ילדים ונוער

שני מחנות, אייר שמואל כץ, ספרית פועלים, מרחביה 1964 (הספר בקטלוג ULI).
גגות אדומים, איירה אורה איתן, מסדה, תל אביב, 1965 (הספר בקטלוג ULI).
הקרב הגדול: ועוד סיפורים מפינת החי, איירה אורה איתן, יבנה, תל אביב, 1969 (הספר בקטלוג ULI).
דודי עקיבא ואני: סיפורים ירושלמיים, אייר בני עדן, מסדה, רמת גן, 1971 (הספר בקטלוג ULI)
המפקד הראשון ליהודה, י' שרברק, תל אביב, 1978 (הספר בקטלוג ULI).
מסעי הטיסן קל כנף, איירה אורה איתן, יבנה, תל אביב, 1965 (הספר בקטלוג ULI).
סיפורים ליוסי, אייר ישראל שפירא, קריית ספר, ירושלים, 1964 (הספר בקטלוג ULI).
פיפר מעל הואדי: ועוד ספורי הרפתקאות, מסדה, 1968 (הספר בקטלוג ULI).
הפרשים מסתערים, אייר גיורא טסלר, מסדה, 1965 (הספר בקטלוג ULI).
הצעצועים שלי, איירה אורה איתן, מסדה, 1966 (הספר בקטלוג ULI).
אוצר הפחה הטורקי, עם עובד - דן חסכן, תל אביב, 1970 (הספר בקטלוג ULI).
מרד הדרוזים, איירה שושנה היימן, עם עובד - דן חסכן, תל אביב, 1967 (הספר בקטלוג ULI).
בשנה השלישית למלחמה: סיפורי קיץ, שי, ירושלים, 1972 (הספר בקטלוג ULI)
עלילות סיירת רימון, אייר גיורא כרמי, עם עובד - דן חסכן, תל אביב, 1974 (הספר בקטלוג ULI)
כלב ציד משלי, עם עובד - דן חסכן, תל אביב, 1982 (הספר בקטלוג ULI)
סופה דוהרת שוב: עלילות עמוס וסופה בחיל הנוטרים, עם עובד - דן חסכן, תל אביב, 1984 (הספר בקטלוג ULI).
סופת הגליל: עלילותיה של סוסה גלילית, מילוא, תל אביב, 1976 (הספר בקטלוג ULI). זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
שמשיות ברחוב הנביאים, איירה רות צרפתי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1988 (הספר בקטלוג ULI).
הגבור מכלוב האריות: סיפורו של יחיאל מיכאל הלפרין, יד יצחק בן צבי, ירושלים; עם עובד, תל אביב, 1993 (הספר בקטלוג ULI).
העופרים מעין גדי, איירה: זיוה שישא, מ. מזרחי, תל אביב, 2015 (הספר בקטלוג ULI).
כתב העת "מדע לנוער המתבגר - לדעת"
ספרים שערך

מדריך לבתי נכות בישראל: בתי נכות, אתרים, גלריות ציבוריות לאמנות, גני חיות, פארקים, מו"ל מרכז ההסברה - המדפיס הממשלתי, 1967 (הספר בקטלוג ULI)
הדימוקרטיה במדינת ישראל, מו"ל המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, ירושלים, 1969 (הספר בקטלוג ULI)
אורי שטנדל, מיעוטים, מו"ל משרד החינוך והתרבות - שירות הפרסומים, ירושלים, 1970 (הספר בקטלוג ULI)
מצוקתם של היהודים בארצות ערב: מאמרים, עדויות, תגובות, מו"ל שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה, שירות הפרסומים, ירושלים, 1971 (הספר בקטלוג ULI)
שואה וגבורה: מאמרים, עדויות, זכרונות, תעודות, מו"ל משרד החינוך; מרכז ההסברה; יד ושם, ירושלים, 1973 (הספר בקטלוג ULI)
ישראל במספרים 1975, (ביחד עם ארזה אורקן), מו"ל מרכז ההסברה - שירות הפרסומים, ירושלים, 1975 (הספר בקטלוג ULI)
מערכת סיני: עשרים ותשעה באוקטובר 1956 - 5 בנובמבר 1956, (מלחמות ישראל), מו"ל: מרכז ההסברה, ירושלים, 1978 (הספר בקטלוג ULI).
סלמאן פלאח, חינוך הדרוזי בישראל, מו"ל מרכז ההסברה - שירות הפרסומים, 1982 (הספר בקטלוג ULI)
ההתיישבות היהודית בארץ ישראל 1878-1988, מו"ל: מרכז הסברה - שירות הפרסומים, ירושלים, 1988 (הספר בקטלוג ULI)
שי סיון, תשובות שרצית לדעת, מו"ל כתר, ירושלים 1988 (הספר בקטלוג ULI)
גרשון ריבלין, ישראל קולת, דוד בן-גוריון, (ביחד עם נורית ברוורמן), (דע את עמך: אישים ומנהיגים), מו"ל: מרכז הסברה - שירות הפרסומים, ירושלים, 1995 (הספר בקטלוג ULI).
ספרים שערך > ספרים למבוגרים

חדר משפחה, רומן, א. לוין אפשטין 1972 (הספר בקטלוג ULI).
מים בירושלים, עיריית ירושלים, ירושלים, 1973 (הספר בקטלוג ULI).
מעשה דינה, רומן, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, תל אביב, 1986; אסטרולוג, הוד השרון, 2001 (הספר בקטלוג ULI).
נוסע מעירו, הקיבוץ המאוחד', תל אביב, 1986 (הספר בקטלוג ULI).
בית נטוש: רומן סיפורים, כתר, ירושלים, 1986 (הספר בקטלוג ULI).
נעלים אדומות, הסוכנות היהודית - עלית הנוער, האגף לחינוך ולהדרכה, ירושלים, 1976 (הספר בקטלוג ULI).
צמות כסלים קלועים: ארבעה סיפורים, תרמיל, משרד הביטחון, תל אביב, 1980 (הספר בקטלוג ULI).
עם חוזר לארצו, ההסתדרות הציונית העולמית, המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה, ירושלים, 1984 (הספר בקטלוג ULI).
פירות קיץ: סיפורים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1978 (הספר בקטלוג ULI).
אורחים לא קרואים, כרמל, ירושלים, 1990 (הספר בקטלוג ULI)
גיא בן הינום ונחל קדרון: סיור במבט ספרותי, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1991 (הספר בקטלוג ULI).
לקריאה נוספת

מנחם רגב, 'על כמה מאפיינים בסיפוריו הקצרים של יהואש ביבר', ספרות ילדים ונוער, 19, ב', תשנ"ג-1993.
צילה רון, 'עד שיבוא המשיח" ליהואש ביבר', ספרות ילדים ונוער, 15, ג'–ד', תשמ"ט-1989.
הערות שוליים

↑  אלי שי, קריאות - נחמד מאוד - "שמשיות כרחוב הגכיאים“, יהואש ביכר, איורים: רות צרפתי; הקיבוץ־ המאוחד, כל העיר, 30 בספטמבר 1988
↑  אלי שי, קריאות - נשות ביירות והגליל העליון - "מעשה דינה'/ יהואש ביבר; ספריית־תרמיל, כל העיר, 18 במרץ 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308979605171  BnF: cb15514393j (data)  GND: 1089831285  ISNI: 0000 0000 6663 2538  LCCN: n50013883  SUDOC: 077125541  VIAF: 59392175   WorldCat (עם VIAF): 59392175
תקוה לוי

תמונתה של תקוה לוי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
תקוה לוי (13 בפברואר 1960– 2 באוגוסט 2012) הייתה פעילה פמיניסטית שנאבקה למען נושאים חברתיים, פוליטיים, חינוכיים ומגדריים. עמדה בראש עמותת הל"ה בין השנים 1987–2012, עמותה לה הקדישה את מירב ימיה שתומכת בחינוך שוויוני.
ביוגרפיה

תקוה לוי נולדה באשקלון ב-1960 למשפחת פועלים. אביה עבד בתעשייה האווירית, ואימה עסקה בתפירה וניקיון. בגיל 12 אובחנה לוי כמחוננת ונשלחה ללמוד בפנימיית בויאר בירושלים. בשנת 1982 התקבלה ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, שם למדה בחוג לספרות לתואר הראשון והשני. בלימודיה התמקדה בשירה עברית ופלסטינית, והתעניינה בעיקר בקשר בין המשורר/ת לבין האדמה והנוף בתוכם היא יוצרת. בתקופת לימודיה הצטרפה לתא הסטודנטים היהודי-ערבי קמפו"ס, והייתה פעילה ומעורבת למען שיתוף פעולה בין יהודים וערבים הן בירושלים והן בנווה שלום. במהלך לימודיה הקימה במסגרת "התוכנית לפעילי ציבור" את פרויקט עידוד שפעל למען קידומם האקדמי של תלמידים יוצאי השכונות ועיירות הפיתוח. לוי עבדה כעורכת עיתון "פעמון השכונות" לצידו של במאי הסרטים, בני זאדה, והייתה בין מקימי המכללה העממית "תידוע". מ-1987 עמדה בראש עמותה הל"ה - הורים למען החינוך. היא ניהלה את העמותה והובילה אותה במשך עשרים וחמש שנים. בשנת 1989 הייתה בין המשתתפים במפגש יהודי-פלסטיני בטולדו שבספרד, ובראשית שנות ה-90 הצטרפה לתנועה הפמיניסטית בישראל, אך פרשה ממנה במחאה וסייעה להקים את התנועה הפמיניסטית המזרחית שקרמה עור וגידים ב-1996. בנוסף היא גם כתבה שירים ואף השתתפה בסדרת טלוויזיה דוקומנטרית "ים של דמעות" שעלתה על המסכים בשנים 1997–1998. התוכנית עסקה בסיקור תולדותיה של המוזיקה מזרחית מראשית שנות ה-60 עד מחצית שנות ה-90. לוי הייתה אם חד-הורית ולאחר מותה ממחלת הסרטן בשנת 2012 בגיל 52, הותירה אחריה בת.
פעילותה הפוליטית חברתית

בתקופת לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים התגבשה תודעתה הסוציו-פוליטית. היא הצטרפה לתא סטודנטים יהודי-ערבי קמפו"ס – קבוצות למעורבות פוליטית וחברתית סטודנטיאלית. תנועה יהודית ערבית. ישראלים כלוי שהצטרפו לקבוצה זו ראו בשמאל האשכנזי מעמד בינוני מנותק ממעמד הפועלים, מעיירות הפיתוח והשכונות ולכן הם יצרו תא שמאלני מזרחי ערבי שייתן מענה למצוקותיהם. (לב גרינברג ממקימי קמפו"ס). יחד עם חבריה וחברותיה המזרחיים הייתה לוי מעורבת בפעילות יהודית- פלסטינית בירושלים. חלק מפעילותם נעשתה בנווה שלום, יישוב משותף ליהודים וערבים כאחד. שם גם התגוררה. לוי וחבריה ביקשו להפריך את הטיעון לפיו מזרחים הם ימניים בלבד. היא האמינה בשיח בין ישראלים ופלסטינים, סיום הכיבוש וישוב הסכסוך ישראלי פלסטיני.
לוי הגדירה את זהותה כיהודיה־ערביה לא בשל מוצאה העיראקי, אלא מתוך היבט חברתי פוליטי. בראייתה הקשר בין יהודים וערבים הוא מקור לדיאלוג וקרבה ופתח לסיום הסכסוך של ישראל עם שכנותיה. ההתכחשות למקורות המזרחיים גורמים לפער ושנאה בין העמים. ”אני רואה את ההשתלבות שלנו בערביות האזור לא כמוצא, כפתרון, אלא כדבר הטבעי, הנכון והנוח ביותר”. לדעתה על אף הניתוק מארץ המוצא שלה, עיראק, ההמשכיות שלה ושל היהודים המזרחים עם הערביות עדיין מתקיימת ולא ניתן לנתקה.
פעילותה הפוליטית למען השלום באה לידי ביטוי גם במפגש בטולדו שבספרד ב-1989. המפגש נערך ביוזמתה של סימון ביטון, פעילה מזרחית, שהובילה לכינוס בין נציגים ונציגות מזרחיים מארגונים שונים בישראל לבין פלסטינים בעלי תפקידים חצי רשמיים. המפגש הזה היווה התרסה נגד החוק שאסר מפגשים מסוג זה באותה עת. בין הפעילות הפמיניסטיות המזרחיות הבולטות היו: ענת סרגוסטי, ויקי שירן, אילנה סוגבקר ותקוה לוי. בנאום שנשאה בטולדו היא העלתה את תפיסתה לגבי פתרון הסכסוך. בעיניה, סיום הסכסוך אינו יכול להיעצר ברעיון של שתי מדינות לשני עמים בגבולות 67, אלא ביצירת מדינה אחת שווה לכולם.
הימין והשמאל האשכנזי הינם גזירה שווה, כיוון ששניהם פוחדים פחד מוות מהשלב בו פלסטינים ומזרחים יקבעו עובדות בשטח של חיים ללא שום מחיצות מלאכותיות. מציאות בה הגבולות ייראו מגוחכים. מציאות שבה תהיה מדינה אחת בה יהיו כולם שווים בפני חוק צודק.
כדי שמצב זה יתרחש צריכים להיווצר שלושה שלבים הכרחיים: הקמת שתי מדינות לשני העמים, יצירת גבול פתוח משמעותי בין הצדדים, ובשלב האחרון למזרחים יהא תפקיד בהסדר החדש כיהודים ערבים לגשר בין העמים וליצור חיי שיתוף ואחווה שוויוניים בין ישראלים לפלסטינים. לדבריה מהות הסכסוך נעוצה באי קבלתה של ישראל את תרבותו של האזור, ומי יותר מהמזרחים מכיר ומבין תרבות זו. במפגש עלתה הקרבה התרבותית בין המזרחים לפלסטינים ובחינת השימוש בערביות כמצע משותף לצדדים. מפגש זה היה משמעותי עבור לוי והמשתתפים האחרים, משום שזו הייתה הפעם הראשונה בה נפגשו מזרחים ומזרחיות יהודים עם הנהגה פלסטינית בכירה ושוחחו ביניהם על השלום ללא המתווכים המסורתיים. מפגשים שעד אותה תקופה היו נחלת האליטה האשכנזית בלבד. חמש עשרה שנים לאחר המפגש בטולדו כאבה תקוה את המשך הסכסוך בין ישראל והפלסטינים, את הדם הממשיך להישפך ”בעידן בו מדינות אירופה הרסו את החומות והגבולות ביניהן, והתיכו את מטבעותיהם השונים למטבע אחד, ישראל בונה חומות אבן” עם זאת, הייתה בה אופטימיות שדברים ישתנו ויובילו לשלום. שירה "תאנה" מעיד במשהו על הלך רוחה הפוליטי חברתי.
תפיסתה הפמיניסטית

בתחילת שנות ה-90 פעילותה הפמיניסטית של לוי תפסה תאוצה, והיא יחד עם קבוצת פעילות חברתיות מארגון הל"ה נכנסות לזירה הפמיניסטית הישראלית כדי להוסיף את קולן לשיח הפמיניסטי ולהציב את הזכויות והצרכים של נשים מזרחיות וקבוצות מיעוט אחרות על סדר היום, אך הפוליטיקה הפמיניסטית הישראלית, אשכנזית דחקה לשוליים את הנשים המזרחיות. היא הדירה אותן והן בבחינת שקופות ובלתי נראות בעיניה. וכפי שלוי ציינה ”הפמיניזם האשכנזי הוא המשך לגישה הקולוניאליסטית. הן (הנשים האשכנזיות) כל הזמן משדרות לנו שאנחנו צריכות להגיד תודה”. תביעתן של המארגנות המזרחיות, ביניהן לוי, כי יכירו בכך שהמזרחיות הן קבוצה מובחנת בעלת היסטוריה שונה של דיכוי ואפליה, ומכאן סדר יומן הפוליטי שונה, לא נענתה. הנשים הפמיניסטיות היהודיות הלא מזרחיות דרשו מהמזרחיות שלא ידברו על האישה המזרחית, אלא רק על דיכוי מצד הגבר המזרחי. על כך לוי אמרה מעל הבמה ”הנה למעשה עוד ניסיון להשתיק אותנו” כבר בכנס התשיעי של הפמיניזם הישראלי עולים אותות הפירוד בין הפמיניסטיות המזרחיות לאשכנזיות שהפכו לאקורדים צורמים בכנס הפמיניסטי העשירי. כנס זה חשף את המתחים הפנימיים בין הנשים בפמיניזם הישראלי. יחסן המזלזל והעוין של הנשים המארגנות שדברו על "אחיות" (sisterhood), אך התנהגותן הייתה מדכאת ופטרונית. הנשים האשכנזיות התעלמו מהנשים המזרחיות ומצרכיהן. התנהגות זו הובילה את תקוה וחברותיה המזרחיות כמו אלה שוחט, ומירה אליעזר לפרוש מהתנועה הפמיניסטית הכללית, המיינסטרימית. בהודעת הפרישה אמרה לוי:
הרושם שלי, שעם כל הפוזה של פתיחות ופלורליזם, הן עדיין לא רוצות במזרחיות כשותפות בעלות כח זהה לאשכנזיות, ששולטות ביד רמה... אני חושבת שאנחנו הנשים המזרחיות חייבות לברר את השאלות, הבעיות וההתמודדויות שלנו לבד
כך האכזבה מהתנועה הפמיניסטית הובילה להקמתו של כנס הנשים המזרחיות הראשון בנתניה ביולי 1996 תחת הכותרת "אנחנו כאן וזה שלנו". בין מארגנות הכנס היו: מירה אלעזר, נוגה בוזגלו דגן, תקוה הוניג-פרנס, רונית חכם, הנרייט דהאן, ורה קרקו וכן לוי. לוי פעלה ללא לאות הן בהל"ה והן בשדה הפמיניסטי כדי להעצים נשים להיחלץ מהמסגרת הסטריאוטיפית המקבעת אותן כאובייקט ולתבוע את קולן וזכותן להשתתף כשוות בחיים החברתיים. היא ראתה בכל מאבק של נשים לשינוי מצבן חלק ממאבק פמיניסטי. ”אני רואה מאבק של כל אישה לשחרור ולשינוי מצבה ולא חשוב מהו”. לוי ראתה בפמיניזם מכשיר לפיתוח תודעה ביקורתית ורצון להניע סוכנות קולקטיבית: הנשים תשמשנה כשגרירות של פמיניזם בקהילותיהן. ”התפקיד שלי להבין מאין נובע הדיכוי, ולתת להן את הכלים והכח להתמודד עם הדיכוי ולעמוד מולו”.
לוי הייתה אישה רבת פעלים שעולמות שונים השתלבו בתוך חייה, והיא פעלה בנחישות ואמונה למען צדק ושוויון. היא האמינה שהמאבקים המגדריים, מזרחיים, חינוכיים ופוליטיים אחד הם, ולא ניתן להפריד ביניהם, ולא ניתן היה להפריד אותה מהם. חברתה, פרופסור אלה שוחט אמרה עליה:
המרחבים הרב- תרבותיים הציבוריים, כמו שאנחנו מכירים אותם כיום, הם במידה רבה פרי פעילות שתקוה הייתה שותפה מרכזית בה. מעבר לאבדה האישית, זו אבדה לבני אדם שמאמינים בחברה פחות גזענית ושוויונית יותר. תקוה היא מהאנשים שמשנים עולם, מעבר לכך שהיא כתבה שירה, מבחינתי העשייה שלה היא שירת המהפכה.
פרסומיה

"גנבים מה עשיתם עם 29 הילדים האחרים?" עיתון אחר, 10–12, 26–27, 1990.
"למען סיכוי שווה לילדיהן". עיתון אחר, 19–20, 19–21, 1991.
"אני יהודי- ערבי, ריאיון עם שמעון בלס". עיתון אחר, 17–21, 1991.
"כשצריך להילחם אני נלחמת". נגה, 28, 17–19, 1995.
"אל תטפחו אותנו- למדו אותנו". מצד שני, 5–6, 42–44, 1996.
"מעורבות הורים- הנתיב לשינוי משמעותי בחינוך". כתב העת אפורמלי: במה לסוגיות חינוך, חברה ומנהיגות, 4, 16-18, 1998.
"יום אחד של אשה בסכסוך". מצד שני, 4, 12–13, 2004.
"לחלום את העתיד". מצד שני, 8, 46–47, 2004.
"תאנה בגבולות 67", מצד שני, עמ' 27, 2004,.
ראו גם

לב גרינברג
הערות שוליים

1 2  משה בהר, הומאז' לתקוה, באתר העוקץ, ‏30 באוגוסט 2012
1 2 3 4  צפי סער, קרן אור באפילה של החברה הישראלית, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2012
↑  Ammiel Alcalay, Keys to the Garden: New Israeli Writing, City Lights Books, 1996, עמ' 334- 347
1 2  יזרעאלי דפנה, מין, מיגדר, פוליטיקה, הקיבוץ המאוחד, 1999, עמ' 217-266
1 2  שלומית ליר, לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית, הוצאת בבל, 2007, עמ' 88-113
1 2 3  תקוה לוי, גנבים מה עשיתם עם 29 הילדים האחרים?, עיתון אחר, 1990, עמ' 10-12, 26-27
1 2  עדי כץ, מטחנת בשר או מקפצה, באתר nrg‏, 2 במרץ 2001
↑  ורד אופנהיימר, על המורשת הפמיניסטית של הל"ה, באתר העוקץ, ‏9 בספטמבר 2012
1 2  תקוה לוי, מעורבות הורים- הנתיב לשינוי משמעותי בחינוך, כתב העת אפורמלי: במה לסוגיות חינוך, חברה ומנהיגות 4, 1998, עמ' 16-18
1 2 3 4 5 6 7  תורג'מן אופנהיימר, ו' (2011). מעברה על הדשא: מיקומים פוליטיים מצטלבים במאבק להשתתפות שוויונית בזירה הפמיניסטית בשנות ה-90. עבודה לשם קבלת תואר מסומך, אוניברסיטת תל- אביב, תל אביב.
1 2  אריה דיין, לחזק את המוחלשים, הד חינוך 83 (7), 2009, עמ' 66-69
↑  תקוה לוי, אני יהודי- ערבי, ריאיון עם שמעון בלס, עיתון אחר, 1991, עמ' 17-21
↑  תקוה לוי, יום אחד של אשה בסכסוך, מצד שני 4, 2004, עמ' 12-13
1 2  שלומית ליר, לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית, הוצאת בבל, 2007, עמ' 335-344
↑  תקוה לוי, לחלום את העתיד, מצד שני 8, 2004, עמ' 46-47
1 2  תקוה לוי, תאנה בגבולות 67, מצד שני, 2004, עמ' 27
↑  ורד אופנהיימר, אנחנו פה וזה שלנו, מצד שני 2, 1996, עמ' 4-5
1 2  ורד אופנהיימר, אנחנו פה וזה שלנו, מצד שני 4, 1996, עמ' 22
↑  ורד אופנהיימר, חיים מלאי תקווה- לזכרה של תקווה לוי (1960- 2012) (עמ' 144-148), באתר מגדר, ‏2012
↑  "עיתון אחר" בעריכתו של דוד חמו התפרסם בחיפה
↑  כתב עת, בין עורכיו היו דפנה ברעם, יעל לרר, ענבל פרלסון וסרחיו יאני
עמוס כרמלי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  15 במרץ 1937 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  7 ביוני 2014 (בגיל 77) חיפה, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית 
 תקופת הפעילות:  1954–2014 (כ־60 שנה)
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב 
 
עמוס כרמלי (שוורץ) (15 במרץ 1937 – 7 ביוני 2014) היה עיתונאי, איש טלוויזיה ורדיו ישראלי ובמאי סרטים.
ביוגרפיה

כרמלי נולד בחיפה והתחנך בתיכון חוגים שבעיר. הוא החל את עבודתו העיתונאית בגיל 17, הוא כתב אז במדורי הספורט במספר עיתונים כאשר הוא נושא מספר שמות. את דרכו כשדרן רדיו התחיל במחלקת הספורט. לפני שידור משחק הכדורגל הראשון שלו אמר לו שדר הספורט הנודע נחמיה בן אברהם: "ברדיו אין שוורץ – בחר לך שם עברי".
בסוף שנות ה-60 היה כרמלי בין מקימי סניף הטלוויזיה הישראלית בחיפה, ושימש במשך שנים רבות כתב הטלוויזיה בחיפה ובאזור הצפון כולו. הוא נהג לפתוח רבות מכתבותיו במשפט המפורסם "כאן עמוס כרמלי מחיפה". במשך כ-60 שנות עבודתו יצר כ-3000 כתבות וסרטים דוקומנטריים.
עבודתו העיתונאית זיכתה אותו בשנת 2000 בפרס סוקולוב לעיתונאות על עבודתו העיתונאית ועל תרומתו לחברה.
בשנת 2004 הוענק לו אות יקיר העיר חיפה עבור פעילותו בטלוויזיה הישראלית.
בראשית שנת 2014 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם תא עיתונאי חיפה והצפון על פעילותו העיתונאית רבת השנים.
עמוס כרמלי היה נשוי לתמר (פרנקל) ואביהם של רן כרמלי, במאי סרטים, ואלון(אנ'). התגוררו בשכונת דניה.
נפטר לאחר מאבק במחלה ב-7 ביוני 2014. נקבר בבית הקברות כפר סמיר בחיפה.
לקריאה נוספת

שי חורב, עמוס כרמלי, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 208, 2018.
יוסי יסעור

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1944 (בן 81) 
 ענף מדעי:  קבלת החלטות 
 מקום לימודים:  בית הספר החקלאי כדורי  אוניברסיטת תל אביב  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  המרכז האקדמי רופין 
 אתר רשמי
 
יוסי (יוסף) יסעור (נולד ב-6 בינואר 1944) הוא פרופסור למנהל עסקים במרכז האקדמי רופין המתמחה בתחום של תורת ההחלטות.
אודות

סיים תואר ראשון בחקלאות מהאוניברסיטה העברית בשנת 1967, תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1972 ודוקטורט במנהל עסקים מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1979. בהרווארד למד אצל פרופסור הווארד רייפא ובכך התוודע לתחום תורת ההחלטות.
יסעור השתתף בשנת 2017 כמומחה בתוכנית הטלוויזיה "ההחלטה" ששודרה בערוץ עשר.
נשוי לנעמי ואב לשלוש בנות ומתגורר בכפר ויתקין.
ספריו

תחום המושב, ספר על קבלת החלטות במושב העובדים בישראל, הוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב, 1990
ההחלטה לרצוח, ספר על תהליכים המובילים לרצח, הוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב, 1995
אשליית האפס, רומן על פשע ועל החלטות, הוצאת זמורה ביתן, 2000
היגיון ורגש בקבלת החלטות ובלקיחת סיכונים, הוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב, 2005
גם לכם לא היו מים חמים? מדריך למניעת כשלים בקבלת החלטות, מטר, 2010
פיצות, איקאה ודילמת האיש השמן, הוצאת מטר, 2019
החלטות משנות חיים ומוות, הוצאת מטר, 2024
הערות שוליים

↑  רמות - היגיון ורגש בקבלת החלטות ובלקיחת סיכונים - יוסי יסעור, באתר www.ramotbooks.co.il
↑  גם לכם לא היו מים חמים? - מטר, באתר www.matarbooks.co.il
↑  פיצות,איקאה ודילמת האיש השמן - מטר, באתר www.matarbooks.co.il
↑  החלטות משנות חיים (ומוות) - מטר, באתר www.matarbooks.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299217305171  LCCN: n85823919  VIAF: 42254592   WorldCat (עם VIAF): 42254592
אברהם כ"ץ-עוז

אברהם כ"ץ-עוז (בכינויו: כֶּצָלֵ'ה; נולד ב-7 בדצמבר 1934) הוא פוליטיקאי, איש עסקים וצייר ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלת ישראל, מטעם המערך.
ביוגרפיה

אברהם כ"ץ-עוז נולד בתל אביב למרדכי (מישל) כ"ץ ולציירת ציונה תג'ר. הוא למד בתיכון חדש ובבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל והיה בין מייסדי קיבוץ נחל עוז. לאחר שירותו הצבאי, למד במחלקה לגנטיקה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית שמשכנה ברחובות, ועל כן הוא גם אגרונום בהכשרתו.
כ"ץ-עוז נכנס לכנסת התשיעית מטעם המערך באמצע כהונתה, במקום יצחק נבון שנבחר לכהן כנשיא המדינה. את השם עוז הוסיף על שם קיבוצו, נחל עוז, על מנת להבדיל בינו לבין חבר הכנסת אברהם כץ מהליכוד. כ"ץ-עוז כיהן בכנסת ברציפות עד 1992. בכנסת ה-9 וה-10 כיהן כיושב ראש הוועדה לביקורת המדינה. 

בכנסת ה-11 כיהן כסגן שר החקלאות בממשלות האחדות תחת הנהגתם של יצחק שמיר ושמעון פרס, ובכנסת ה-12 כיהן כשר החקלאות בממשלת שמיר, עד לפירוקה בעקבות "התרגיל המסריח".
כ"ץ-עוז לא נבחר לכנסת ה-13 והוא החל לכהן רק לאחר מותו של חבר הכנסת מרדכי גור, ב-16 ביולי 1995. הוא פרש מן הכנסת ב-28 במאי 1996, יום אחד לפני הבחירות לכנסת ה-14, כדי להיכנס לתפקיד יו"ר מפעל הפיס, תפקיד שמילא עד 2003. במסגרת תפקידו זה יסד את פרס ספיר.
בסוף שנת 1979, על רקע שיחות השלום עם מצרים, פרסם כ"ץ עוז תוכנית למסירת רצועת עזה לריבונות מצרית. התוכנית יצאה מתוך ההנחה שעדיף למסור את הרצועה לריבונות מצרית משתקום בה מדינה פלסטינית. במשך מספר חודשים נדונה התוכנית בתקשורת ועוררה ויכוח בין תומכים למתנגדים. כ"ץ-עוז היה יו"ר קבוצת המים במשא ומתן הרב-צדדי עם מדינות ערב בשנים 1992–1996 וניסח את הסכם ההבנות עם הפלסטינים בנושא המים במסגרת הסכם אוסלו.
לאחר 48 שנים שבהן חי בקיבוץ נחל עוז ומילא מכלול תפקידים מרכזיים בקיבוץ ובאיחוד הקבוצות והקיבוצים, עבר כ"ץ-עוז לרעות. הוא מכהן כיו"ר המועצה לישראל יפה, עומד בראש עמותת צאצאי מייסדי אחוזת בית וארגון גמלאי מודיעין והסביבה, ופעיל בהקמת אגודות ידידים לתמיכה במוסדות חינוך ותרבות.
לאברהם שלושה ילדים. בת דודתו, ציפה, הייתה אמו של הזמר גידי גוב.