stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגודת חסידי חב"ד העולמית
הערות שוליים

↑  אתר הדוברות.
↑  לפני כן היה לאגודת חב"ד חלקה בבית קברות יהודי בסטטן איילנד, בשם "אחוזת ישראל" (מקור ההערה ובפנים הערך: שלום דובער לוין, תולדות חב"ד בארצות הברית, נדפס: תשמ"ח, עמוד שמא, בהערה השמאלית מלמטה [מספר *])
| חסידות חב"ד |
| --- | --- | --- |
| שושלת ליובאוויטש | הראשון: שניאור זלמן מלאדי ("אדמו"ר הזקן", "בעל התניא") • השני: דובער שניאורי ("האדמו"ר האמצעי") • השלישי: מנחם מנדל שניאורסון ("הצמח צדק") • הרביעי: שמואל שניאורסון ("מהר"ש") • החמישי: שלום דובער שניאורסון ("הרש"ב") • השישי: יוסף יצחק שניאורסון ("הריי"צ") • השביעי: מנחם מנדל שניאורסון ("הרבי מלובביץ'") |  |
| ענפים נוספים בחסידות | אהרן מסטרשלה | קאפוסט: יהודה לייב שניאורסון • שלמה זלמן שניאורסון • שלום דובער שניאורסון מרציצה • שמריה נח שניאורסון מבאברויסק | לאדי: חיים שניאור זלמן שניאורסון • יצחק דובער שניאורסון • לוי יצחק מסיראטשין | ניעז'ין: ישראל נח שניאורסון | עץ שושלת חב"ד |  |
| כתבים | אדמו"ר הזקן: ספר התניא • שולחן ערוך הרב • סידור אדמו"ר הזקן • תורה אור ולקוטי תורה • מאמרי אדמו"ר הזקן | האמצעי: קונטרס ההתפעלות | הצמח צדק: צמח צדק • אור התורה • דרך מצותיך | הרש"ב: המשך יו"ט של ר"ה תרס"ו • בשעה שהקדימו תרע"ב | הריי"צ: אגרות קודש הריי"צ | ספרי הרבי מלובביץ': היום יום • לקוטי שיחות • אגרות קודש הרמ"מ • תורת מנחם • רשימות | אחרים: ספר הערכים • קטגוריה:כתבי עת חב"דיים |  |
| אתרים | מרכז חב"ד – 770 • אוהל חב"ד לובביץ' • כפר חב"ד • קטגוריה:בתי כנסת חב"דיים • קטגוריה:ריכוזים חב"דיים | לובביץ' |  |
| מושגים | ניגוני חב"ד: ארבע בבות • צמאה לך נפשי • ופרצת • ניגוני הרבי מלובביץ' • תבנית:ניגוני חב"ד • קטגוריה:ניגוני חב"ד | פעילות: בית חב"ד • שלוחי חב"ד • מבצעי הרבי מחב"ד | התוועדויות: התוועדות • מאמר חסידות • משפיע | מועדים: חג הגאולה • | תקנות: סעודת משיח • מקווה "בור על גבי בור" • תקנת לימוד החת"ת • תקנת לימוד הרמב"ם | שונות: פולמוס המשיחיות |  |
| ארגונים מרכזיים | אגודת חב"ד העולמית • ספריית חב"ד • בית דין רבני חב"ד • הוצאת ספרים קה"ת • רשת ישיבות תומכי תמימים • כולל חב"ד • מרכז לענייני חינוך • נשי חב"ד • צעירי אגודת חב"ד בישראל •  רשת חינוך חב"ד • צבאות ה'   קטגוריה:ארגוני חב"ד • רשת ישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש (ישיבות תומכי תמימים) |  |
| שונות | קטגוריה:חסידי חב"ד • קטגוריה:רבניות חב"ד |  |
קטגוריה:חסידות חב"ד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257425105171  ISNI: 0000 0001 2364 3533  LCCN: n96098211  VIAF: 262229495   WorldCat (עם VIAF): 262229495 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חסידות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ניופורט

ערך זה עוסק בעיר במדינת רוד איילנד שבארצות הברית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ניופורט (באנגלית: Newport) היא עיר המחוז (County seat) של מחוז ניופורט במדינת רוד איילנד שבארצות הברית, בה שוכנת מכללת המלחמה של הצי האמריקני.
בשנת 1663 קיבלה הקולוניה של רוד איילנד עצמאות והמושל ישב בניופורט שהפכה לבירת רוד איילנד עד לשנת 1790, אז הייתה למדינה ה-13 במספר שהצטרפה לארצות הברית והבירה עברה לפרובידנס.
בניופורט נמצא בית הכנסת טורו, שהוא בית הכנסת העתיק ביותר בארצות הברית. בית הכנסת פעיל עד היום, והוא אחד המבנים ההיסטוריים לשימור שברשימה הלאומית של מקומות היסטוריים של ארצות הברית.
במפנה המאה העשרים קיבלה העיר צביון של עיר נופש אריסטוקרטית, ונבנו בה מספר אחוזות נופש ובתי קיץ מפוארים של המשפחות העשירות ביותר בארצות הברית, כגון משפחת ואנדרבילט ומשפחת אסטור.
היסטוריה

ניופורט נוסדה בשנת 1639 ברוד איילנד, אשר נקרא כיום איי אקווידנק. שמונת המייסדים והקצינים הראשונים שלה היו ניקולס איסטון, וויליאם קודינגטון, ג'ון קלארק, ג'ון קוגהשל, וויליאם ברנטון, ג'רמי קלארק, תומאס האזרד והנרי בול. רבים מהאנשים הללו היו חלק מההתיישבות בפורטסמות', יחד עם אן האצ'ינסון וחסידיה. הם עזבו לאחר שנה והחלו להתיישב בניופורט בצד הדרומי של האי.
ניופורט גדלה להיות הגדולה מבין ארבעת היישובים המקוריים שהפכו למושבות. רבים מהקולוניסטים הראשונים בניופורט הפכו לבפטיסטים, והקהילה הבפטיסטית השנייה ברוד איילנד הוקמה ב-1640 בהנהגתו של ג'ון קלארק.
בשנת 1658 התיישבה בניופורט קבוצה של יהודים, אשר נמלטו מהאינקוויזיציה בספרד ובפורטוגל. הם לא הורשו להתיישב במקום אחר. קבוצה זו זכתה בסופו של דבר לכינוי קהילת ישועת ישראל, והיא הקהילה היהודית השנייה בגודלה בארצות הברית. מקום מפגשם הוא בית הכנסת טורו, בית הכנסת העתיק ביותר באמריקה.
ראו גם

פסטיבל הג'אז של ניופורט
פסטיבל הפולק של ניופורט
בית הכנסת טורו, העתיק בבתי הכנסת שבארצות הברית
אחוזת הנופש של משפחת ואנדרבילט, The Breakers
ארי צבי זיבוטפסקי

| --- | --- |
 לידה:  ניו יורק
 ענף מדעי:  הסעדה, חגי ישראל ומועדיו, יהדות, הלכה, מדעי המוח 
 מקום לימודים:  ישיבת הר עציון  ישיבה יוניברסיטי  קופר יוניון  אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן (1 באוקטובר 2000) 
 
ארי צבי זיבוטופסקי הוא רב ושוחט, פרופסור חוקר, מנהל מעבדת חקר תנועות העיניים, במכון לחקר המוח של אוניברסיטת בר-אילן. זיבוטפסקי נודע בשל כמה ממפעליו: חקר קהילות יהודיות נידחות או כאלה הטוענות ליהדות, היותו ממייסדי סעודות מסורה הלכתית עם שותפו ד"ר ארי גרינשפן - במסגרתן הוא מעודד חידוש מסורות נדירות ולא שגרתיות של אכילת בשר כמו בשר חגב או יחמור ומלחמתו על הכרה בינלאומית (ובראש ובראשונה הכרה של ארצות הברית) בירושלים כבירת ישראל, במסגרת ויכוח משפטי על הכיתוב בדרכון של בנו.
ביוגרפיה

החל מ-2008 הוא מורה דרך בעיר דוד.
בשנת 2015 נסע לכורדיסטן שחלקים ממנה היו בשליטה עצמאית מן הסורים ומן הטורקים, כדי להתחקות אחר שרידי הקהילות היהודיות שם. במהלך המסע פגש זיבוטפסקי נשים יזידיות שנחטפו בידי דאעש והותקפו נאנסו ונפגעו. יחד עם הפסיכולוג ד"ר יעקב הופמן השניים טיפלו בנשים אלו, ואף יזמו השתלמות לימודית לטיפול בנשים אלו, אותה עברו 18 מטפלות מכורדיסטן בישראל בשנת 2019.
זיבוטפסקי מחבר מאמרי עיתונות ומאמרים במגוון נושאים, שהקשר ביניהם הוא במקרים רבים ההלכה היהודית, הפסיכולוגיה או חקר תנועות העיניים, ותוצאות מסעותיו ברחבי העולם. כך הוא כותב על שאלות כשרות ומוּסר בפיתוח מוצרי בשר מהתא החי ללא בעלי-חיים, הוא כותב על רצון חפשי, בחירה חפשית ורגע ההבנה - במחקר הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, על פגיעות נפשיות נמשכות בנשים יזידיות שנפגעו מינית, על פעילות מוחית מקבילה בעת הליכה זוגית, על מנהגי יהדות ואמונות תפלות בהבדלה, הגנה מוסרית על ברית המילה, על סימון בני אדם באמצעות תגיות RF, על מקור האגדה על שני אחים שעזרו זה לזה בגורן שעליו נבנה המקדש, על מסעותיו ברחבי העולם ופגישותיו עם קהילות נדירות במקומות נידחים ועוד ועוד.
חיים אישיים

זיבוטפוסקי נולד בניו יורק, עלה לישראל עם משפחתו בשנת 2000. בעל תואר ראשון מקופר יוניון (אנ'), תואר שני בהיסטוריה יהודית מישיבה יוניברסיטי, ותואר שלישי מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב. עשה פוסט דוקטורט במכון העיניים של המכונים הלאומיים לבריאות. בין היתר למד שחיטה, הנדסה והיסטוריה יהודית, ועסק בפסיכולוגיה קוגניטיבית. נשוי ומתגורר בבית שמש.
המלחמה על ירושלים כבירת ישראל

זיבוטפסקי השיג את מבוקשו בזיבוטפסקי נגד קלינטון, אך בהוראת ממשל ברק אובמה קיום ההוראה עוכב, עד שממשל טראמפ הפך את ההחלטה, ובהמשך אף העביר את שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים וביטל את "קונסוליית ארצות הברית לירושלים" שהייתה ממוקמת עד אז באזור הביטחון שבין הקו הירוק לגבול בשליטת ירדן, ואשר לא הייתה רשומה רשמית כנמצאת בישראל.
פרסומים מקוונים

כתבותיו בעיתון משפחה (אתר העיתון משפחה) (באנגלית)
פרסומים בעיקר פוליטיים בעיתון The Times of Israel (באנגלית)
מאמריו האקדמיים של זיבוטפסקי באתר בר-אילן (שבאקדמיה. אדיו) (באנגלית)
הערות שוליים

↑    רחלי מלק-בודה, ‏שבט, אחים והחיות, בעיתון מקור ראשון, 20 בנובמבר 2019
↑  יואב פרידמן, כמיטב המסורת: לאכול ג'מוס, חגב וצוצלת, באתר ynet, 22 ביולי 2010
↑  על פרופ' ארי זיבוטפסקי ראובן ספלוטר.
↑  (באנגלית) מעיראק לישראל - עזרה לשפחות מין יעקב הופמן, 6 באוגוסט 2019 (אתר סוכנות הטלגרפיה היהודית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528582805171  NKC: zmp20231196256  ORCID: 0000-0002-7452-5382  S2AuthorId: 1776737  VIAF: 315202974   WorldCat (עם VIAF): 315202974 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בפה גרילו

| --- | --- |

בפה גרילו, 2015
 לידה:  21 ביולי 1948 (בן 76) San Fruttuoso, איטליה 
 שם לידה:  Giuseppe Piero Grillo 
 מדינה:  איטליה 
 מפלגה:  תנועת חמשת הכוכבים 
 בן או בת זוג:  Parvin Tadjik (1996–?) 
 חתימה:   
 
בפה גרילו, בשנת 2012
ג'וזפה פיירו "בפה" גרילו (באיטלקית: Giuseppe Piero "Beppe" Grillo; נולד ב-21 ביולי 1948 בג'נובה, איטליה) הוא פוליטיקאי, קומיקאי, שחקן ובלוגר איטלקי. מעורב בפוליטיקה האיטלקית מאז 2009, כמקימה של המפלגה הפוליטית תנועת חמשת הכוכבים, בעלת האידאולוגיה האנטי-ממסדית.
בצעירותו החל ללמוד חשבונאות, אך לא סיים את לימודיו באוניברסיטה.
גרילו תומך בדמוקרטיה ישירה. בבחירות הכלליות ב-2013 המפלגה זכתה ב-25.5% מקולות הבוחרים, אך קיבלה רק 109 נציגים מתוך 630 בפרלמנט (17.3%) בגלל שיטת הבחירות. בעקבות בחירות אלו היא הפכה לסיעה השלישית בגודלה בפרלמנט.
בשנת 2014 הכריז גרילו כי הוא מתכוון לגייס 4 מיליון חתימות כדי ליזום משאל עם על יציאתה של איטליה מהאיחוד האירופי.
בשנת 2017 סיים את דרכו כיו"ר מפלגתו, והוחלף על ידי לואיג'י די מאיו. עם זאת, גרילו המשיך להיות חבר המפלגה.
ב-1980 נמצא גרילו אשם בתאונת דרכים בה מצאו את מותם שלושה נוסעים. ישנה ביקורת על גרילו בגלל סגנון חייו. בבעלותו יאכטה ומכונית ספורט פרארי. יריביו הפוליטיים מאשימים אותו בדמגוגיה ובפופוליזם.
בעברו השתתף גרילו בשלושה סרטים. בשנת 2008 הפיק עליו ערוץ אל-ג'זירה באנגלית סרט דוקומנטרי.
אזמלוניים

| אזמלוניים |
| --- | --- |
 בְּרַכִיוֹסְטוֹמָה לַנְצֵלַטוּם
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
תת־מערכה:: מיתרני ראש
סדרה:: אזמלוניים
משפחות
 Asymmetronidae  Branchiostomidae
שם מדעי
 Amphioxiformes
האזמלוניים (שם מדעי: Amphioxiformes) הם סדרה בתת-מערכת מיתרני ראש (Cephalochordata). כוללים כ-32 מינים של בעלי חיים ימיים דמויי דגים, המתאפיינים במיתר גב חלול. נפוצים במים רדודים וסמוך לחופים באזורים צפוניים (עד נורווגיה), באזורים סובטרופיים ובאזורים טרופיים. בדרך כלל נמצאים חצי קבורים בחול.
סדרה זו היא הייצוג המודרני של תת מערכת מיתרני הראש, שנחשבה בעבר כ"אחות" של תת-מערכת בעלי גולגולת.
משמשים באסיה למאכל אדם ואף למאכל של בעלי חיים מבויתים.
האזמלוניים משמשים כאובייקט חשוב למחקרים זואולוגיים בנושא במקור האבולוציוני של החולייתנים. הגנום שלהם מספק רמזים להתפתחות בעלי החוליות. המין המייצג הראשון שתואר בהרחבה הוא בְּרַנְכִיוֹסְטוֹמָה לַנְצֵלַטוּם Branchiostoma lanceolatum על ידי הזואולוג הפרוסי פטר סימון פאלאס בשנת 1774, בטעות כסוג של רכיכה. רק בשנת 1834 הבינו שבעל חיים זה קרוב יותר למיתרניים חסרי לסתות (מיקסינות וצמדאים). ברנכיוסטומה לנצלטום מויין תחת הסוג ברנכיוסטומה Branchiostoma (מיוונית: בְּרַנְכִיוֹ = זים, סְטוֹמָה = פה). סוג זה נקרא יותר מאוחר גם אֵמְפִיוֹקְסוּס Amphioxus (מיוונית: חד משני צדדיו).
הגנום של חלק מהמינים כבר פוענח.
אנטומיה

אורכם של האיזמלוניים בין 2.5 ל-8 סנטימטרים. המינים Branchiostoma belcheri ו-Branchiostoma lanceolatum הם הגדולים מביניהם. רובם דומים זה לזה – גוף שקוף דמוי דג. כמעט בלי סנפירים למעט סנפיר זנב קטן. לכן הם שחיינים לא טובים. חסרי שלד, והקשיות היחסית של גופם נותנים להם פתח הזימים הפה והזנב.
| --- | --- |

מבנה אנטומי של בְּרַכִיוֹסְטוֹמָה לַנְצֵלַטוּם 1. מרכז מערכת העצבים, מעין מוח 2. מיתר הגב 3. צינור עצבים גבי 4. זנב 5. פי הטבעת 6. מערכת העיכול 7. תעלת הזנה 8. פתח בטני ליציאת המים 9. Peribranchialraum: 10. פתח הזימים 11. לוע 12. מרווח הפה 13. מיקרו-סיסים בפה 14. מרווח הפה 15. בלוטות הרבייה (שחלות / אשכים) 16. איבר חישה של אור 17. עצבים 18. שכבת הבטן 19. מעי עיוור-כבד (hepatic caecum)
אנטומיה > מערכת העצבים

בדומה לבעלי החוליות, יש לאיזמלונים מעין חוט השדרה בצד הגבי לכל אורך הגוף – מהפה ועד לזנב. בדומה לחולייתנים, השרירים מסודרים בבלוקים. בניגוד לבעלי החוליות, העצבים אינם מוגנים על ידי עצם, אלא באמצעות מיתר הגב (Notochord) העשוי מתאים גליליים היוצרים מעין מוט יחסית קשיח. מיתר הגב ממשיך גם לאזור הראש, שם הוא מתעבה מעט. במיקרוסקופ אלקטרוני ניתן להבחין בחלקים המזכירים מוח קדמי, אולי מוח אמצעי ומוח אחורי.
אנטומיה > מערכת החישה הכימית

לאיזמלונים כ-43 רצפטורי ריח פזורים על פני צידי גופם, ללא איבר ריח ייעודי. רצפטורי ריח אלו משותפים לחולייתנים, ומהווים רמז באשר לעיתוי הפיצול מבעלי הלסתות.
אנטומיה > מערכת הראיה

קיימים מספר איברים שכנראה יש בהם תחושה לאור, כולם ממוקמים בתעלת העצבים, בסדר הבא מקדימה לאחור:
העין הקדמית (Frontal eye) – מכילה פיגמנט קעור, תאים המשוערים כתאים קולטי אור, שורות של תאי עצב ותאי גלייה.
הגוף הלמלארי (The lamellar body) – לא ברור האם הוא קולט אור, ייתכן ואיבר זה הוא המקביל לבלוטת האצטרובל.
תאי ג'וזף (Joseph cells) – תאים קולטי אור המוקפים במיקרו-סיסים בצד הגבי של תעלת העצבים.
איברי הסה (Hesse organs) – תאים קולטי אור בצד הבטני של תעלת העצבים.
אנטומיה > תזונה ומערכת העיכול

האזמלונים הם אוכלי פלנקטון פסיביים. רוב הזמן הם קבורים למחצה בחול, כאשר רק חלקם הקדמי בולט החוצה. ניזונים מיצורי פלנקטון, חיידקים, צורניות, איקריוטים, זואופלנקטון ונבלות. מעט ידוע על יכולת התזונה של הזחלים.
הפה של האיזמלונים מכיל מיקרו-סיסים דמויי מחושים, המסננים את התכולה שנכנסת למערכת העיכול. משם ממשיכים המים המסוננים לכיוון הלוע. החלק הבטני של הלוע מכיל שני איברים המייצרים ריר ודוחפים את המזון באמצעות מיקרו-סיסים מעבר לפתחי הזימים אל כיוון המשך מערכת העיכול: אנדוסטיל (endostyle) ולאחריו גומת האטסצ'ק (Hatschek's pit).
גם לבוגרים וגם לזחלים יכולת הקאה, שמטרתה לרוקן את הפה במקרה של גופים גדולים מדי לבליעה.
המשך מערכת העיכול עשוי מצינור פשוט הממשיך מהלוע ועד פי הטבעת, ממנו יוצא hepatic caecum – מעי עיוור המקביל לכבד (אך איננו מכיל יכולות של כבד היצורים מתקדמים יותר), ובו תאים פגוציטים הבולעים את חלקיקי המזון. תכונה זו איננה קיימת אצל החולייתנים, שהם יצורים מתקדמים יותר.
אנטומיה > איברים נוספים

האזמלוניים נושמים בעיקר דרך העור, העשוי מאפיתל פשוט. מעט גם באמצעות פתח הזימים. קיימת מערכת הובלה הדומה לדגים פרימיטיביים, בלי לב ובלי תאי דם וללא המוגלובין.
אורגניזם מודל

האזמלוניים נעשו ידועים בשנות ה-60 של המאה ה-19 בזכות הזואולוג הגרמני ארנסט הקל שראה בהם את האב הקדמון של כל בעלי החוליות, ולכן ראו בהם אורגניזם מודל. בהמשך המאה ה-20 היו ספקות האם הם אכן האב הקדמון של החולייתנים. עם התפתחות הגנטיקה המולקולרית, חוזרת ההכרה בהם כאב קדמון.
לאור זאת התפתחו שיטות לשמירה ולהרבעה של כמה מינים – בְּרַכִיוֹסְטוֹמָה לַנְצֵלַטוּם Branchiostoma lanceolatum האירופאי ומינים נוספים ממקומות אחרים בעולם.
מיון

היה מקובל שנים רבות, שתת-מערכת מיתרני הראש Cephalochordata היא "אחות" לבעלי החוליות Vertebrate, ושניהם ממוקמים תחת מערכת המיתרניים Chordata (שהיא בעצמה "אחות" למיתרני הזנב Tunicata / Urochordata). מחקרים חדשים מציעים, חלוקה אחרת: מיתרני הראש הם המקור הבסיסי של כל המיתרנים, ועל כן בעלי החוליות ומיתרני הזנב הם "אחים".
הערות שוליים

↑  Yoshihito Niimura, On the Origin and Evolution of Vertebrate Olfactory Receptor Genes: Comparative Genome Analysis Among 23 Chordate Species, Genome Biology and Evolution 1, 2009-01-01, עמ' 34–44 doi: 10.1093/gbe/evp003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000316679
חסאן דיאב

חסאן דיאב (בערבית: حسان دياب; נולד ב-6 בינואר 1959) הוא פוליטיקאי ומהנדס לבנוני מוסלמי סוני, שכיהן כראש ממשלת לבנון.
ביוגרפיה

דיאב נולד בביירות בירת לבנון ב-1959. בשנת 1981 סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת תקשורת מאוניברסיטת לידס באנגליה. ב-1982 סיים תואר שני בהנדסת מערכות מאוניברסיטת סארי באנגליה וב-1985 סיים דוקטורט בהנדסת מחשבים באוניברסיטת באת' באנגליה. היה פרופסור להנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטה האמריקנית בביירות. בין השנים 2004 ל-2006 ייסד את הקולג' להנדסה וכיהן כנשיא באוניברסיטת דופאר במסקט בעומאן. פרסם למעלה מ-120 מאמרים בכתבי עת מדעיים ובכנסים.
מאוקטובר 2006 עד יוני 2011, היה סגן הנשיא לתוכניות מחוזיות חיצוניות באוניברסיטה. ב-13 ביוני 2011, מונה לשר החינוך וההשכלה הגבוהה של ממשלת לבנון ושימש בתפקידו זה עד לפברואר 2014. ב-19 בדצמבר 2019 השיג 69 חתימות של חברי הפרלמנט הלבנוני, הרוב הדרוש לתמיכה במועמדותו לתפקיד ראש הממשלה במקום סעד אל-חרירי שהתפטר מוקדם יותר, בשל ההפגנות והמשבר הפוליטי בלבנון ב-2019. בעקבות זאת הטיל הנשיא מישל עאון עליו את הרכבת הממשלה. דיאב נחשב מקורב לתנועת חזבאללה.
ב-10 באוגוסט 2020 הודיע על התפטרותו מראשות הממשלה עקב הפיצוץ בנמל ביירות. במקומו מונה מוסטפא אדיב. בינואר 2021 שב לתפקיד על מנת לנסות להרכיב ממשלה, אך נכשל בכך לכן ביולי 2021 החליף אותו נג'יב מיקאתי.
חיים אישיים

נשוי לנוואר רדוואן אל-מוולווי ואב לשלושה, מתגורר בבירה ביירות.
הערות שוליים

↑  "Roadblocks across Lebanon as anger rises over Diab pick as PM". Al Jazeera. ארכיון מ-21 בדצמבר 2019. נבדק ב-20 בדצמבר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  הביוגרפיה באתר הרשמי
↑  ידיעה בדיילי סטאר, 19 בדצמבר 2019.
↑  רועי קייס, ראש ממשלת לבנון הודיע על התפטרותו, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 9 באוגוסט 2020
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סעד אל-חרירי | ראש ממשלת לבנון 21 בינואר 2020 – הווה | הבא: |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 173835074  ISNI: 0000 0001 1566 0704  LCCN: n2004016170  SUDOC: 095146148  VIAF: 33845527   WorldCat (עם VIAF): 33845527
עיירתי בלז

עיירתי בֶּלז (במקור ביידיש: מיַין שטעטעלע בעלז; בתרגום הפולני: Miasteczko Bełz) הוא פזמון יידי מפורסם משנות ה-30 המבטא יחס נוסטלגי לחיים היהודיים בעיירה בלץ (באלטי) שבבסרביה (לעיתים קרובות מיוחס הפזמון בטעות לעיירה בלז שבאוקראינה) בצורת געגועים כלליים לבית הילדות ולתמימות הנעורים.
הוא נכתב על ידי יעקב ג'ייקובס (אנ') והולחן על ידי אלכסנדר אוֹלשָנֶצקי (אנ') עבור האופרטה "דאָס ליד פון דער געטאָ" ('שירו של הגטו'), שהוצגה ב-1932 בתיאטרון בשדרה השנייה במנהטן שבניו יורק. הוא חובר כמחווה לזמרת איזה קרמר, ילידת העיירה, שהייתה הראשונה שביצעה אותו. הפזמון היה להיט גדול בשעתו, במקור היידי וכן בתרגום לפולנית (1935). הוא נחשב ל"שיר עממי" יהודי, ולמילותיו כמה גרסאות. הפזמון היה לשיר עיירה קלאסי, המבטא את הגעגועים לא רק לבלץ אלא לַשטעטל (העיירה היהודית) ואף לחיים היהודיים במזרח אירופה באופן כללי.
תוכן

הפזמון, שמילותיו פשוטות ולחנו סנטימנטלי, מציג את געגועיה של הדוברת, יהודייה ממזרח אירופה שהיגרה ממנה (כנראה לארצות הברית, כמו קהל היעד היהודי של המופע המקורי), לעיירת הולדתה, בֶּלץ (באלטי) שבבסרביה (העיר הייתה חלק מהאימפריה הרוסית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחומי רומניה; כיום במולדובה). השיר מתחיל בדו-שיח בין הדוברת מָריצָה (ששמה אינו מופיע בשיר) לבין אדם שהגיע מן העיירה. הנמען, אַלתֶר, הוא חבר נעוריה של הדוברת; השם 'אלתר' (אלטער) פירושו ביידיש איש זקן, ומכאן הדעה השגויה הרווחת שעל פיה השיר הוא דו-שיח בין סבא זקן לנכדו.
הדוברת שואלת בנימה מתרפקת (המבוטאת באמצעות השימוש בצורת ההקטנה "-לע") איך נראה הבית שאהבה והאם העץ שנטעה עודו מלבלב; אלתר משיב שהבית הזקין ומצבו בכי רע – הוא מכוסה אבק, הגג מט לנפול, החלונות ללא שמשות, הקירות התעקמו – וטוען ש"בכלל לא תכירי אותו עוד". אז עוברת הדוברת למונולוג שבו מובאים זיכרונותיה כילדה מהחיים בעיירה – "ביתי, שבו הוצאתי את שנות ילדותי", כמילות הפזמון החוזר – ילדות שבה נהגה להתרוצץ בשבת עם שאר הילדים ולשבת לקרוא מתחת לעץ ליד הנהר.
מבקר הספרות היידי נחמן מייזל עמד על כך ש"הפזמון עצמו אינו ממש רב-מעוף, [הוא] מתקתק, נאיבי, פרימיטיבי. אבל המוטיב? הוא נוגע בכל חלק בגוף"; ולדעתו המוטיב, ה"ניגון" של הפזמון, הוא שהביא לפופולריות הניכרת ולגלגולים הרבים שהפזמון זכה להם.
היסטוריה

הפזמון נכתב על ידי שחקן התיאטרון, הבמאי והפזמונאי יעקב ג'ייקובס (אנ') (דזשעיקאָבס, Jacobs;‏ 1892–1972) והולחן על ידי אלכסנדר אוֹלשָנֶצקי ((אנ')‏ Olshanetsky;‏ 1892–1946), שהלחין מחזות ואופרטות יידיים. הוא חובר עבור המחזה "דאָס ליד פון דער געטאָ" ('שירו של הגטו') – אופרטה בשתי מערכות מאת ויליאם סיגל (מוזיקה מאת אולשנצקי) שהועלתה באוקטובר 1932 ב"נעשאָנאל טעאטער" (התיאטרון הלאומי), מתיאטראות היידיש בשדרה השנייה שבמנהטן. הוא נכתב כמחווה לזמרת המפורסמת איזה קרמר (איזא קרעמער; Isa Kremer;‏ 1887–1956), ילידת בלץ שהיגרה לארצות הברית כעשור קודם לכן, והיא ככל הנראה הייתה הראשונה שביצעה אותו. הפזמון הפך מיד ללהיט, התפרסם בארצות הברית ובעקבות זאת במזרח אירופה. הפופולריות שלו הולידה שטף של חיקויים, או וריאציות, המתייחסים לעיירות אחרות, ובכך חיזקה את הגעגועים הנוסטלגיים לשטעטל כדימוי מרכזי בתרבות הפופולרית היידית בארצות הברית.
הפזמון הובא לפולין מאמריקה על ידי השחקן האורח מיכאל מיכאלסקו (מיכאלעסקאָ; Michalesko), שביצע אותו ב-1934 בתיאטרון היהודי של קמינסקי בוורשה במלודרמה "דער לעצטער טאנץ" ('הריקוד האחרון'; מאת פריימן, מוזיקה מאת אולשנצקי), שבה גילם זמר קברט יהודי. בתוך זמר קצר הוא תורגם לפולנית (ככל הנראה במסגרת התיאטרון הפולני), וב-1935 נדפס בפולנית בלבוב ובוצע על ידי הזמר היהודי-פולני אדם אסטון. שמעו של הפזמון הגיע גם ליישוב היהודי בארץ ישראל ורווח בארץ, בפולנית וביידיש, החל בשנות ה-30. ב-1937 בוצע הפזמון על ידי משה אוישר בסרט Dem Chazzen's Zundel ("דעם חזן'ס זונדעל", 'בן החזן'), שנקרא גם על שם השיר, "מיין שטעטעלע בעלז". הפזמון תורגם גם לרוסית והחל להיות מבוצע בברית המועצות.
בשואה היה הפזמון בין אלה שיהודים הוכרחו על ידי נאצים לשיר בהזדמנויות שונות. שמואל גוגול, נגן מפוחית ב"תזמורת המוות" במחנה אושוויץ, אולץ ללוות בפזמון זה את היהודים שהובלו למותם.
ז'אן ברוסול חיבר בהשראת "עיירתי בלז" פזמון צרפתי, "Belle petite ville" ('עירי הקטנה היפה'), שאותו ביצע ב-1965 בישראל עם חבורת הזמר הקומפניון דה לה שנסון.
ביצועים

בשל הפופולריות הרבה של הפזמון והמעמד שזכה לו כשיר עממי, הוא נכלל ברפרטואר של מבצעים רבים, הן זמרי יידיש והן חזנים.
בין מבצעיו: האחיות בארי.
בין מבצעי הפזמון בשנים האחרונות: השחקן הגרמני-פולני אנדרה אוכודלו (גר'); הזמרת היהודייה-פולנייה נינה סטילר (פול') והזמרת הגרמנייה-ישראלית מאיה סבן (אנ') עם פרויקט Jewdyssee.
הפזמון בדפוס

Mein shtetele Belz = מיין שטעטעלע בעלז; lyrics by Jacob Jacobs; music by Alexander Olshanetsky, New York: J. & J. Kammen Music Co., 1932.
"מיין שטעטעלע בעלז", בתוך: יוסף רובין (עורך), בלז: ספר זיכרון / בעלז יזכור-בוך, תל אביב: ארגון יוצאי בלז והסביבה בישראל בעזרת יהודי בלז באמריקה, תשל"ד, עמ' 9–12. (ספר יזכור לקהילת בלז, בספריית העיר ניו יורק, תמונות 13–16) (עם תווים)
לקריאה נוספת

דוד אסף, שיר הוא לא רק מילים: פרקי מסע בזמר העברי, הוצאת עם עובד, 2019, הפרק "בחזרה לשטעטל - היכן הייתה 'עיירתי בלז'?", עמ' 87–115.
1698

שנת 1698 היא השנה ה-98 במאה ה-17. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. 1 בינואר 1698 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-10 ימים.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני.
אירועים

4 בינואר – רובו של ארמון וייטהול נחרב בשרפה
נולדו

25 באוגוסט – הבעל שם טוב, רבי ישראל בן אליעזר (נפטר ב-1760)
* 25 באוגוסט – הבעל שם טוב, רבי ישראל בן אליעזר (נפטר ב-1760)
6 בספטמבר – ז'אן תורל (נפטר ב-1807)
ראו גם

ילידי 1698‎
נפטרים ב-1698‎
הוצאת גפן

ערך זה עוסק בהוצאת גפן. אם התכוונתם להוצאת הספרים הגפן, ראו .
|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1981–הווה (כ־43 שנים) 
 מיקום המטה:  ירושלים 
 ענפי תעשייה:  הוצאה לאור 
 מוצרים עיקריים:  ספר 
  
 www.gefenpublishing.com
 
הוצאת גפן היא הוצאת ספרים ישראלית שמושבה בירושלים ובניו־יורק, המתמחה בספרים באנגלית. ספרי ההוצאה עוסקים בעיקר בנושאי יהדות, היסטוריה יהודית וישראל.
ההוצאה הוקמה בשנת 1981 על ידי מורי וחנה גרינפילד. כיום מנוהלת ההוצאה על ידי בנם אילן גרינפילד. ההוצאה הוציאה יותר מ־300 כותרים עד היום. שם ההוצאה הוא ראשי תיבות של הביטוי ביידיש ״געזונט, פרנסה און נחת״ (בריאות, פרנסה ונחת).
בין הכותבים שהוציאו ספרים בהוצאה: דייוויד ברוג, נעמי פרנקל, קרולין גליק, דב פרייברג, יוסי כץ, אלבר קאמי, סת׳ פרנצמן, אבי ג׳וריש ואנטול קרקובסקי.
ההוצאה פרסמה מספר ספרים העוסקים בתאוריות קונספירציה על רצח רבין, בהם ״מי רצח את יצחק רבין״ של ברי חמיש משנת 1999 ו״שקרים: השירותים החשאיים של ישראל ורצח רבין״ מאת דוד מוריסון.
פופולארים
חברים בולטים

הפופולארים המפורסמים והבולטים ביותר היו האחים הגרקכים: טיבריוס גרקכוס, שכיהן כטריבון הפלבס בשנת 133 לפנה"ס, ואחיו הצעיר גאיוס גרקכוס, שכיהן כטריבון ב-123 לפנה"ס וב-122 לפנה"ס. הגרקכים היו למעשה הפופולארים הראשונים ומנהיגי התנועה בתחילת דרכה. עיקר פעולתם התרכזה ברפורמה אגררית, חלקות אדמות, ניסיון לספק פרנסה ותנאי חיים משופרים לפשוטי העם, וצמצום כוחו של הסנאט. רבות מן השיטות שהם השתמשו בהן אומצו כדרך הפעולה של הבאים אחריהם. שני האחים סיימו את חייהם בנסיבות טראגיות, כאשר הסנאט ונציגיו האופטימאטים הגיבו באלימות ובכוח לאיום של האחים על הסדר הפוליטי הקיים: טיבריוס נרצח, וגאיוס ככל הנראה התאבד.
מנהיגים פופולארים מפורסמים נוספים היו גאיוס מריוס, המצביא המפורסם, לוקיוס אפוליוס סטורנינוס וגאיוס סרביליוס גלאוקיה. שלישייה זו הגיעה לשיא כוחה בסוף המאה ה-1 לפנה"ס, ופעלה להגברת כוחם ואי-תלותם של המגיסטראטים הרומים, להעצמת השפעתן של אספות העם, להורדת הסנאט הרומי ממעמדו כגוף השולט ברפובליקה למעמד של יועץ לשלטון, ולביטול הדרגתי של ההבדלים בין מעמד האזרחים ובין מעמדם של בני הברית האיטלקים והנתינים הרומים. קרע שנתגלה בין המנהיגים הוביל לעצירת הרפורמות שערכו, וגאיוס מריוס עבר, לפחות זמנית, לצד האופטיאמטים, שטבחו בשני שותפיו לשעבר ובפופולארים רבים נוספים. מריוס חזר לשורות הפופולארים במהלך מלחמת האזרחים הרומית של שנת 88 לפנה"ס והנהיג אותה עם מנהיג מפורסם נוסף, לוקיוס קורנליוס קינה.
פופולארים מפורסמים נוספים היו קווינטוס סרטוריוס, גאיוס מריוס הבן וגנאיוס פאפיריוס קארבו.
גאיוס פלאמיניוס, אף שמת מאה שנה לפני תקופתו של טיבריוס גרקכוס, נחשב לסמלם של הפופולארים עד ימיו של קיקרו. פלאמיניוס היה קונסול וטריבון רומי בסוף המאה ה-3 לפנה"ס – מדיניותו כללה חלוקת אדמות נרחבת. מדיניות זו, יחד עם יכולתו לארגן שכבות חברתיות חדשות ולהגביר את השפעתן, דמתה מאוד לדרך הפעולה של הגרקכים שבאו מאה שנה אחריו ובכך הפך לסמלם ולסמל האידאולוגיה שהם ייצגו.
יוליוס קיסר, לפחות בצעירותו, היה קשור לסיעה הפופולארית, אם לא חבר בה. הוא היה אחיינה של אשת מאריוס ואף היה נשוי לקורנליה, בתו של לוקיוס קורנליוס קינה. לפי סויטוניוס, סולה והאופטיאמטים, שהיו הצד המנצח במלחמת האזרחים, החשיבו את קיסר הצעיר לאחד מ"אנשי המפלגה היריבה"..
לקריאה נוספת

תאודור מומזן, דברי ימי רומא, כרכים א וב; תרגמו דוד קלעי, צבי ויסלבסקי וצבי רודי, תל אביב, מסדה, תשכ"א.
צבי יעבץ, המון ומנהיגיו ברומא; תרגמה מאנגלית צילה אלעזר, הוצאת דביר, 2005
Lili Ross Taylor, Party Politics in the Age of Caesar, University of California Press, 1949