stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית החולים סנט ג'ון

| --- | --- |
החצר הפנימית בבית החולים בשייח ג'ראח
החצר הפנימית בבית החולים בשייח ג'ראח
 על שם:  יוחנן המטביל 
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1882 
 שירותים
 www.stjohneyehospital.org
 גאוגרפיה
 כתובת:  דרך חברון 15 
 מיקום:  שייח ג'ראח שבמזרח ירושלים
 קואורדינטות:  31°47′43″N 35°13′51″E﻿ / ﻿31.795277777778°N 35.230833333333°E﻿ / 31.795277777778; 35.230833333333
 he
 
בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון - סניף חברון
חזית המבנה הראשי ההיסטורי של בית החולים בתחילת דרך חברון, מול גיא בן הינום
בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון בירושלים הוא בית חולים ייעודי לרפואת עיניים (אופתלמולוגיה) בירושלים. בית החולים נוסד ביוזמת חברי המסדר הבריטי המוקדש ליוחנן המטביל (מסדר סנט ג'ון) ופועל במימונם ותחת חסותם. בין השנים 1882–1948 פעל בית החולים בקבוצת מבנים המשמשים כיום את מלון הר ציון ואת בית אות המוצר הירושלמי בדרך חברון. לאחר 1948 עבר בית החולים למוריסטן שברובע הנוצרי בעיר העתיקה ומ-1960 פועל בית החולים בשכונת שייח ג'ראח שבמזרח ירושלים.
תקופת השלטון הטורקי > הקמת בית החולים

מסדר ג'ון הקדוש, שהוקם מחדש בראשית המאה ה-19 בבריטניה על ידי קתולים-אנגלים (ולאחר מכן סחף גם אנגליקנים רבים), ביקש לחדש את פעילות ההוספיטלרים בארץ הקודש. המסדר זכה לכבוד ויוקרה, פטרונית המסדר הייתה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובנה, הנסיך מוויילס, אדוארד השביעי עמד בראשו. כיוון שההוספיטלרים במאה ה-12 הקימו בית חולים במוריסטאן בעיר העתיקה החליטו גם חברי המסדר המודרני לפעול בשדה ההומניטרי בעיר. העוני, הצפיפות והרמה ההיגיינית הנמוכה שאפיינו את ירושלים בשלהי המאה ה-19 באו לידי ביטוי גם ובעיקר במחלות עיניים, בהן בעיקר גרענת (טרכומה) לפיכך ביקשו אנשי המסדר להתמקד בנושא זה.
עוד בשנת 1876 ביקש שגריר בריטניה בקונסטנטינופול שיאתר עבור המסדר שטח אדמה בירושלים לשם הקמת בית חולים, אך הושב ריקם. ההשתדלות הגיעה לשיאה ב-1881, עת ביקש הנסיך מווילס עצמו משגריר טורקיה בלונדון קרקע למטרה זו. ב-24 באפריל 1882 הוציא לבסוף הסולטאן עבדול חמיד השני פירמן שאישר את בקשת המסדר. בפגישת מועצת המסדר שנערכה בלונדון ב-7 ביולי 1882 הוחלט על הקמת בית-חולים ומרפאה למחלות עיניים בירושלים. בפגישה זו נבחר גם הרופא ד"ר ג'ס ודל (Waddell) להישלח לירושלים בשליחות המסדר ולהוציא לפועל את התוכנית.
ודל הגיע לירושלים בדצמבר 1882 ועבד תחילה במרפאה במבנה שכור, עד להקמת מבנה הקבע של בית החולים. עם הוודע דבר פתיחת המרפאה החלו חולים מכל הדתות והעדות לנהור למרפאה מדמשק, מעזה, מיפו, משכם ומכפרי השומרון, מצפת, מטבריה ואף מפטרה שבממלכת ירדן. כעבור שישה חודשי פעילות דיווח ד"ר ודל כי ראה 6,318 חולים ומתוכם טיפל ב-1,952 בקצב יומי של כ-80 חולים ביום.
תקופת השלטון הטורקי > מעבר למבנה קבע

במהלך 1883 נעשו מספר ניסיונות לאתר מבנה או קרקע על ידי מזכיר המסדר, סר אדמונד לשמיר (Lechmere), והקונסול הבריטי בירושלים, נול טמפל מור (Moor). לבסוף נמצא מבנה ובו מקור מים, שהיה קשור ככל הנראה לאמת המים שהוליכה מבריכות שלמה וששימשה בין היתר את הסביל שעל גשר בריכת הסולטאן. המבנה הדו-קומתי הקיף חצר פנימית שקועה. הוא מופיע בדגם ירושלים של סטפן אילש (שהוצג בתערוכה העולמית של וינה (1873)) ואינו מופיע במפת וילסון מ-1864, לפיכך העריך דוד קרויאנקר שהמבנה הוקם בין שנים אלה.
בינואר 1884 הוחלף ד"ר ודל על ידי ד"ר ג'ון ה' אוגיליוויה (Ogilivie). חשיבותו של בית החולים הייתה קונצנזוס ירושלמי חוצה דתות ועדות. בשנת 1886 התקיימה בבית החולים קבלת פנים בה השתתפו, בין השאר, מושל ירושלים ראוף פאשא, הפטריארך היווני-האורתודוקסי, הפטריארך הארמני והחכם באשי, הרב רפאל מאיר פאניז'יל, שהביעו כולם את הוקרתם למפעל החשוב. לכך תרמה גם העובדה, שבניגוד למפעלי צדקה נוצריים אחרים, חברי המסדר לא עסקו כלל בהטפה מיסיונרית.
תקופת השלטון הטורקי > ד"ר ויליאם קאנט

בשנת 1888 התמנה לרופא המנהל של בית החולים ד"ר ויליאם אדמונד קאנט (Cant), שישרת בו 23 שנים. הוא הכניס את המוסד לתנופת שינויים וחידושים. נוסף לו בור מים, בוצעה הרחבה ובמסגרתה נוספו אגף מפאת חוץ ובית הרופא ונקבעו החלונות בצורת תלתן (בהם ניתן להבחין אף היום במפלס הרחוב). בית הרופא נכלל כיום בשטח בית המלון ומכונה "הווילה".
בדו"ח מסוף שנת 1889 נמסר שמספר החולים שפנו לבית החולים עמד על 58,000, מתוכם 10,000 קיבלו טיפול ובוצעו 863 ניתוחים. בשל עומס העבודה דרש ד"ר קאנט אחות ועוזר. דוד ילין כתב על סדרי קבלת החולים המשונים:
בית החולים הזה... הוא יסוד חברה אנגלית... ובו יקבלו חולים מבלי כל הבדל דת. על פי תכונתו יכול להביא ישע ומרפא לעירנו, בהיות רופאו מיוחד למחלת העיניים ומומחה במקצוע זה, לולא סדריו המשונים המונעים רוב טובה. בבית הזה יענה הרופא יום יום רק למאה חולים, וכל המקדים לבוא זכה. ונפתחו שערי הבית בשעה אחת אחרי חצות הלילה, ובמלאת המספר הקצוב ייסגרו... וגם אם יאלצו [החולים בני הכפרים] לישון על פני השדה על יד בית החולים לא יכפת להם, רק אם יזכו לבוא הביתה לפני אשר יקדימום אחרים, לכן כל איש או אשה מבני עירנו החפץ להיות גם הוא מן הקודמים הזוכים, עליו לבוא שמה כחצות הלילה וכולם יחד יעמדו דחוקים וצפופים וכל אחד אשר לו זרוע עם גבורה להידחק ולגשת אל הפתח, הוא יבוא בטח... ובכל זאת ראה תראינה עיננו כפעם בפעם שיירות יוצאות משכונות ישראל בעוד לילה, ורובן אמהות רחמניות הנושאות ילדיהן האומללים על זרועותיהן והולכות לדרוש מרפא למחלת עיניהם, אחרי הישארן שם כעשר שעות ושבות אחרי כן בעצם חום היום, בדרך המלאה אבק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נסגר בית החולים, והצבא הטורקי השתמש במבנים כמחסני תחמושת. עם כיבוש ירושלים בידי הבריטים השתכנה במבנה, שהטורקים ניסו לפוצצו ללא הצלחה, מפקדתו של המייג'ור גנרל ג'וֹן שֵיי (Shea), מפקד הדיוויזיה הלונדונית ה-60.
תקופת המנדט הבריטי > האגפים החדשים

ב-26 בפברואר 1919 התקיים טקס חנוכתו מחדש של בית החולים, לאחר עבודות שיפוצים שארכו כשנה, במעמד אדמונד אלנבי ובכירי המסדר. כמנהל בית החולים מונה קולונל ג'ון סטרטהרן (Strathearn) שכיהן בתפקידו עד 1941. הוא התלונן בפני ראשי המסדר על כך שהמקום צר מלהכיל את המתרפאים הרבים ואינו ערוך לשרת מאושפזים וחולי חוץ. פתרון לבעיית המקום עלה כאשר הפטריארך היווני-אורתודוקסי הציע למסדר לחכור שטח אדמה ממול למבנה הראשי של בית החולים, ממערב לדרך חברון. על שטח זה הוקם בין 1922 ל-1930 האגף החדש של בית החולים (כיום בית אות המוצר הירושלמי). על תכנונו של האגף החדש, כמו על חידוש הבניין הקיים הופקד האדריכל קליפורד הולידיי שהסתייע גם באדריכל זולטן שמשון הרמט.
המבנים משני עברי הכביש קושרו ביניהם במנהרה תת-קרקעית, ששימשה הן כמעבר והן כחלל אחסון לחומרים הדורשים קירור.
סגנון הבנייה של המבנה הוא הסגנון האקלקטי, והוא משלב אלמנטים מזרחיים, ארצישראליים ואירופיים. המבנה בנוי סביב חצר פנימית פתוחה, במתכונת חאן, האופיינית לירושלים של המאה ה-19, כיוון שחולים כפריים הגיעו לטיפול יומי והיו שוהים במקום שעות רבות עם ילדיהם. החדרים שסביב החצר רבועים, והתקרות בנויות בצורת קמרונות צולבים. הסגנון המזרחי משולב עם סגנון ששורשיו באדריכלות ימי הביניים - וחלק מהמבנה בנוי בצורת טירה אנגלית. כמו המבנה הראשי, גם חזית המבנה החדש עוטרה בשלטי האצולה של האצילים שתרמו את הכסף שנדרש להקמת המבנה. אחד מחדרי המבנה המעניינים ביותר הוא "החדר הארמני" – חדר שבשנת 1925 עוטר באריחי קרמיקה ארמנית בידי האומן הארמני דוד אוהנסיאן, ומהווה כיום מוקד עלייה לרגל לחובבי אומנות זו.
כמו כן הורחב בית החולים דרומה לאחר שניזוק ברעידת האדמה בארץ ישראל (1927). האגף הדרומי שימש עבור מתרפאים פרטיים, פקידי ממשל בריטים, אזרחים זרים ואנשי כנסייה. השלמת האגף הסתיימה רק ב-1941 והוא נפתח לציבור רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
בית החולים זכה לתמיכה של שלטונות המנדט ותרומות עבורו נאספו באירועים רשמיים כמו יום הולדת המלך.
תקופת המנדט הבריטי > רכישת השטח במוריסטן

כיוון שחלק מרכזי באתוס של המסדר היה הזיקה שלו למסדר ההוספיטלרים הקדום, ניסו חברי המסדר מאז ומתמיד לרכוש חלקה במוריסטן, באתר ברובע הנוצרי בו ניצב בית החולים של ההוספיטלרים. בין השנים 1926–1930 ניהלו אנשי המסדר משא ומתן עם נציגי המשלחת הגרמנית (לה היה שייך חלק מהשטח שמדרום לכנסיית הגואל, מאז מסע וילהלם השני לארץ ישראל, 1898) והכנסייה היוונית אורתודוקסית. לבסוף נרכשה עבור המסדר חלקה מאורכת, בצמוד לרחוב דוד (השוק). לגברת ווטסון, אלמנתו של ד"ר צ'ארלס ווטסון מהאוניברסיטה האמריקאית בקהיר, שכיהן גם כיו"ר הנהלת בית החולים, היה בית מצידו השני של רחוב דוד, שנתרם עבור המסדר.
תקופת המנדט הבריטי > הטיפול בחולים והדרכתם

לפי דוחות בית החולים הייתה בירושלים עלייה ניכרת במקרים בשנים 1919 - 1920 כתוצאה מהרעב, הצפיפות, העוני והמגפות שנגרמו עקב התנאים הירודים ומלחמת העולם הראשונה. פעילות המנדט הבריטי, שיפור התשתיות והמודעות ההיגיינית הצליחה להוריד את מקרי התחלואה באמצע שנות ה-20, אך ב-1927 עלה שוב באופן חד מספר הפונים לבית החולים. לפי הדו"ח השנתי לאותה שנה, טיפל בית החולים בשנה זו ב-85,564 חולים. רוב התחלואה נגרמה בשל סיבוכים של דלקת הלחמית, שנגרמו בשנות הבצורת בשנים אלה.
סטרטהרן דיווח כי עיקר הבעיה היא המחסור במודעות להיגיינה בכפרים הערבים-המוסלמים. במושבות היהודים והנוצרים בעיות העיניים מסוג זה נדירות. מחלקת הבריאות המנדטורית אימצה את המלצתו להקמת בתי ספר כפריים בהם ילמדו וידריכו את האוכלוסייה הכפרית בעיקרי ההיגיינה, בטיפול ביתי ראשוני ובסניטציה. בית הספר הראשון, בשותפות בית החולים נפתח בבית סטרטהרן בעיר העתיקה, בסמוך לבית ווטסון.
לאחר הקמת מדינת ישראל > בית החולים בעיר העתיקה

לאחר הקמת מדינת ישראל, נותק למעשה בית החולים ממתרפאיו העיקריים, הערבים-המוסלמים מן העיר ומן הכפרים. לפיכך עבר בית החולים לאזור המוריסטן, תוך שימוש בבית ווטסון ובית סטרטהרן הסמוכים ששימשו כמרפאה ומחלקת אשפוז בת 19 מיטות ובית סמוך לשער שכם, שנתרם על ידי ברטה ספפורד-וסטר, מן המושבה האמריקאית ששימש כמחלקת אשפוז נוסף (15 מיטות) ובו בוצעו גם ניתוחים.
לאחר הקמת מדינת ישראל > המבנה בדרך חברון

במלחמת העצמאות היה המבנה במרכזה של זירת קרבות קשים. הוא שימש כעמדה של כוחות ההגנה, והותקן בו רכבל הר ציון. לאחר מלחמת העצמאות ננטש הבניין, שהיה סמוך מאוד לקו העירוני, מצדו הישראלי. קונסוליה של בריטניה השתכנה בכמה חדרים של הבניין אך רובו נותר ריק וגופים שונים בקשו להשתמש בו. בינתיים הבניין היה יעד לביזה והמקום היה לזירה לשני מקרי רצח בהם הורשעו אחים שנשכרו לשמור על הבניין. בשנת 1951 פעל בבניין מוסד חינוכי בשם "מדרשת סיני" של צעירי אגודת ישראל. אחד המדריכים במוסד, אליהו רפול הסתיר במוסד נשק של ברית הקנאים. המוסד נסגר זמן קצר לאחר מכן ובחלק מהבניין שוכן המכון הגיאולוגי לישראל. בשנת 1953 נוסדה בבניין בית החולים הישן ישיבת נתיב מאיר, אשר עברה לאחר מספר שנים למבניה הנוכחיים בשכונת בית וגן בירושלים. בשנת 1964 נרכש המבנה על ידי מינהל מקרקעי ישראל אשר מכר את הבניין בשנת 1972 ליזם שתכנן להרוס את המבנה ואף הרס את המבנה הדרומי והמרכזי. מאבק של ארגוני איכות הסביבה ותומכי שימור מבנים עתיקים הביא להצלת המבנה הצפוני ולשיקום המבנים כמלון בשנת 1986.
לאחר הקמת מדינת ישראל > בית החולים בשייח' ג'ראח

בית החולים נחנך במבנה מודרני ב-1960 וכולל 49 מיטות אשפוז, חדר ניתוח ומרפאות חוץ. הוא ממשיך להגיש טיפול חינם לתושבי מזרח ירושלים, יהודה ושומרון ורצועת עזה ונתמך על ידי ארגוני סיוע שונים. לפי אתר בית החולים, בשנת 2010 טופלו 102,382 חולים, 34,238 מהם קטינים. בבית החולים פועלת מחלקת הדרכה והוא מפעיל מרפאה ניידת לכפרים ומרפאות מסונפות בעזה, בחברון ובענבתא.
לקריאה נוספת

זאב וילנאי, ירושלים בירת ישראל, העיר החדשה ד', הוצאת אחיעבר, 1976 עמוד 180
דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבניה האירופאית נוצרית מחוץ לחומות, 1855 - 1918, כתר ספרים, 1987, עמ' 411 - 417
דוד קרויאנקר, ירושלים, מבט ארכיטקטוני, מכון ירושלים לחקר ישראל, הוצאת כתר, 1996
מילס גודווין

מילס אדווין גודווין הבן (באנגלית: .Mills Edwin Godwin Jr;‏ 19 בנובמבר 1914 –  30 בינואר 1999) היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1948–1952, לאחר מכן ועד 1962 כחבר הסנאט של מדינתו, לאחר מכן ועד 1966 כסגן מושל המדינה, לבסוף, כמושל וירג'יניה ה-60 וה-62 בשתי תקופות כהונה נפרדות בשנים 1966–1970 ובשנים 1974–1978. גודווין היה ראשון מושלי מדינות ארצות הברית שנבחר כמושל הן מטעם המפלגה הדמוקרטית והן מטעם המפלגה הרפובליקנית.
גודווין היה אחרון מושלי וירגיניה שנבחר מטעם המנגנון הפוליטי של הסנאטור הארי פ. בירד, סיעה שמרנית במפלגה הדמוקרטית ששלטה על הפוליטיקה של וירג'יניה במשך שלושה עשורים. לאחר תום תקופת כהונתו הראשונה כמושל הוא הוחלף בלינווד הולטון, המושל הלא-דמוקרטי הראשון בווירג'יניה לאחר יותר מ-80 שנה. ב-1973, כאשר הוא התמודד על תקופת כהונתו השנייה, היה גודווין כבר רפובליקני, שכן ירד אז קרנה של הדומיננטיות הדמוקרטית בפוליטיקה המדינתית, והמנגנון הפוליטי של בירד התפורר.
ראשית חייו

מילס גודווין נולד בעיירה צ'וקטוק שבמחוז נאנסמונד (ב-1972 הפך המחוז לעיר עצמאית בשם נאנסמונד, והחל מ-1974 לחלק מהעיר העצמאית סאפוק, שצוקטוק היא אחת משכונותיה), כבנם של אוטילה מרגרט (לבית דרדן) ומילס אדווין גודווין האב. הוא למד באוניברסיטת אולד דומיניון, וקיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה.
ראשית הקריירה הפוליטית

גודווין כיהן כחבר  בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1948–1952, לאחר מכן ועד 1962 כחבר הסנאט של וירג'יניה, ולאחר מכן ועד 1966 כסגן מושל המדינה. בסנאט היה גודווין אחד ממנהיגי מדיניות תומכת ההפרדה הגזעית, "ההתנגדות המסיבית" (Massive resistance),שמטרתה הייתה למנוע את יישום החלטות בית המשפט העליון בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שדרש שסטודנטים שחורים יתקבלו לבתי ספר לבנים. עם זאת, במהלך השינוי התרבותי של וירג'יניה בשנות ה-60, הוא היה אחד מרבים מחברי סיעתו של הארי פ. בירד במפלגה הדמוקרטית שבידלו את עצמם מהעמדות הקיצוניות של בירד והגיעו למסקנה שההתנגדות העיקשת לשילוב הגזעי לא תוכל להימשך.
מושל וירג'יניה > בחירות 1965

כשהוא היה מוכוון לבחירות למשרת מושל וירג'יניה של 1965, הושיט גודווין את ידו למצביעים האפרו-אמריקאים במהלך מערכת הבחירות לנשיאות של 1964 כאשר היה פעיל במסע הבחירות של לינדון ג'ונסון, שהוביל את התנועה לחקיקת חוק זכויות האזרח באותה שנה.
ב-1965 הצליח גודווין לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל מבלי שנצבו מולו מתמודדים אחרים וללא קיום בחירות מקדימות. תמיכתו בנשיא ג'ונסון בשנה הקודמת גרמה לו בכל אופן לאבד את תמיכת רוב התומכים המושבעים של ההפרדה הגזעית, שהסירו את תמיכתם מהמפלגה הדמוקרטית לטובת תמיכה בוויליאם ג'. סטורי הבן, מועמד המפלגה השמרנית של וירג'יניה קצרת הימים. התמודדותו של גודווין למשרת המושל באותה שנה זכתה לתמיכת הסניפים המקומיים של ה-NAACP ושל פדרציית העבודה האמריקאית.
על אף האתגר של התמודדות בבחירות של מפלגה שלישית, הביס גודווין את מועמד המפלגה הרפובליקנית לינווד הולטון (שב-1970 החליף את גודווין כמושל), בהפרש של 48 מול 36 אחוזים, כשסטורי קיבל 13 אחוזים, ואחוז אחד קיבל מנהיג המפלגה הנאצית האמריקנית ג'ורג' לינקולן רוקוול שהתמודד כמועמד עצמאי.
מושל וירג'יניה > בחירות 1973

לאחר תום תקופת כהונתו הראשונה כמושל, החל גודווין לבדל את עצמו מהמפלגה הדמוקרטית. הוא ניהל את מסע הבחירות לסנאט של הארי פ. בירד הבן, שהתמודד כמועמד עצמאי. גודווין דחה הצעה למושב בוועידה המדינתית של הדמוקרטים ב-1972, והיה חבר בארגון מטקסס "דמוקרטים למען ניקסון" (אנ') שתמכו בנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון מול המועמד הדמוקרטי ג'ורג' מקגוורן.
סגן המושל הנרי האוול נבחר לתפקידו כמועמד עצמאי בבחירות מיוחדות שהתקיימו ב-1971 כיריבם של המועמדים הדמוקרטי והרפובליקני. ב-1973 הוא התמודד כמועמד עצמאי למשרת המושל, שכן הדמוקרטים כשלו בהצגת מועמד. האוול היה פופוליסט בסגנון עצמאי משלו, אך שמרנים רבים ראו בו בפשטות כליברל שהם האמינו שיש לבלום את ריצתו למשרת המושל. גודווין שוכנע להתמודד לתקופת כהונה שנייה כמושל על ידי הרפובליקנים השמרנים שראו בו כמועמד הראוי ביותר שיביס את האוול. אף על פי שגודווין שאף להשיג את מועמדות הרפובליקנים ואף הצליח בכך, הוא לא הצהיר שהוא באופן אישי העביר את זיקתו הפוליטית למפלגה הרפובליקנית עד לנאומו בוועידת הרפובליקנים שבה הוא קיבל על עצמו את המועמדות "כאחד מכם". בבחירות הכלליות הביס גודווין את האוול בהפרש קל של 15,000 קולות וביחס של 50.74 אחוזים מול 49.3 אחוזים, ונבחר לתקופת כהונתו השנייה כמושל. חוקת וירג'יניה אוסרת על המושל להתמודד על תקופת כהונה שנייה רצופה. גודווין היה ליחידי מבין מושלי המדינה שנבחר לשתי תקופות כהונה במהלך המאה ה-20. הוא גם היה מושל וירג'יניה האחרון במשך 40 שנה שמפלגתו החזיקה בנשיאות ארצות הברית בעת היבחרו, זאת עד לבחירתו של הדמוקרט טרי מקאוליף ב-2013.
מושל וירג'יניה > כהונתו

כמושל, נטש גודווין את המדיניות הפיננסית של המדינה "שלם כשאתה עובר" (pay as you go) שבה היא החזיקה מאז כהונתו של הארי פ. בירד האב.
בדצמבר 1975 הורה גודווין על סגירת נהר ג'יימס ויובליו לדיג בקטע שמריצ'מונד ועד מפרץ צ'ספיק. הוראה זו הוצאה כתוצאה מטיפול בלתי ראוי בשפיכת כלורדקון אל מימי הנהר. הכלורדקון הוא חומר הדברה שיוצר על ידי חברה בעיר הופוול שבווירג'יניה וגרם למחלוקת לאומית בנושאי זיהום.
ב-1976 תמך גודווין במועמדותו לנשיאות של ג'רלד פורד מטעם הרפובליקנים מול יריבו רונלד רייגן. אף על פי כן, ועידת הרפובליקנים בווירג'יניה של אותה שנה בחרה במשלחת שתמכה ברובה ברייגן כאשר ייצגה את המדינה בוועידה הארצית של הרפובליקנים, אף על פי שגודווין נבחר כיושב ראש שותף של המשלחת לצדו של ריצ'רד ד. אובנשיין שתמך ברייגן.
לאחר תום תקופת כהונתו השנייה כמושל, פעל גודווין מאחורי הקלעים במפלגה הרפובליקנית של וירג'יניה עד זמן קצר לאחר מותו.
חיים אישיים

ב-1940 נשא גודווין לאישה את קתרין תומאס ביל מהעיירה הולנד, גם היא במחוז נאנסמונד. הם אימצו ילדה בשם בקי. באוגוסט 1968, כאשר השתתף גודווין בוועידה הארצית של הדמוקרטים בשיקגו, נפשו בקי בת ה-14 ואמה בחוף האוקיינוס של וירג'יניה ביץ', ובקי נהרגה מפגיעת ברק. המשפחה התגוררה בעיר הולדתו של גודווין, צ'וקטוק.
מילס גודווין נפטר בעיר ניופורט ניוז ב-30 בינואר 1999 כתוצאה מדלקת ריאות. הוא נטמן בבית הקברות סיידר היל שבסאפוק.
הנצחתו

בית נעוריו של גודווין, בית גודווין-נייט (אנ') הוכנס ב-1985 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
שני בתי ספר בווירג'יניה נקראו על שמו של גודווין, כולל בית הספר התיכון מילס א. גודווין בפרבר הנריקו של ריצ'מונד, בו מוענק מדי שנה פרס הזיכרון על שם בקי גודווין לבוגר בית הספר שנבחר על ידי חבריו לספסל הלימודים, וכולל חטיבת הביניים גודווין במחוז הנסיך ויליאם. ב-2016, על רקע מחלוקת על חלקו של גודווין ב"התנגדות המסיבית", ועל אי-התנצלותו על כך עד יומו האחרון, שונה שמו של בית הספר לחטיבת הביניים על שם ג'ורג' המפטון.
על שמו של גודווין נקראה דרך בעיר מנאסס. בניין המנהלה של אוניברסיטת וירג'יניה וסלין נקרא בניין קתרין ב. ומילס א. גודווין. בניין הפסיכולוגיה והביולוגיה בקמפוס אוניברסיטת אולד דומיניון קרוי בניין מדעי החיים על שם מילס גודווין. מרכז הסטודנטים לשעבר באוניברסיטת המדינה נורפוק נקרא גם הוא על שמו. הבניין נהרס בראשית 2010 ומרכז סטודנטים מודרני נפתח בקמפוס. בניין גודווין בקמפוס הקולג' הקהילתי צפון וירג'יניה בעיר אננדייל קרוי על שמו. מלגת הזיכרון על שם בקי גודווין מוענקת לתלמידי הקולג' בכנסייה הנוצרית אוקלנד בצ'וקטוק. הכנסייה הקדישה גם חלק מהבניין שלה על שמו של גודווין. ב-1972 הושלמה בנייתו של בניין גודווין בקמפוס אוניברסיטת ג'יימס מדיסון והוא הוקדש על ידי רעייתו קתרין שהייתה בוגרת המוסד.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1668-1669
הערות שוליים

↑  "Prince William renames Godwin school amid controversy". March 3, 2016.
↑  "James Madison University - Campus Map".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3234 6904  LCCN: n82211813  SNAC: w6gb2df5  VIAF: 3831382   WorldCat (עם VIAF): 3831382
מ' (זמר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מוקד פעילות:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2023
 עיסוק:  זמר ‏•‏‏ מסתערב ישראלי במג"ב ירושלים
 שפה מועדפת:  עברית
מ', שידוע גם בכינוי מ' המסתערב, הוא זמר ישראלי, שהפך למוקד התעניינות רב בתחילת מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023, כשסרטון "טיקטוק" שלו הפך לוויראלי.
ביוגרפיה

"מסתערבים" הם אנשי כוחות הביטחון המסווים את עצמם כערבים, על מנת להיטמע בקרב אוכלוסייה ערבית ולהשיג מתוכה מידע מודיעיני. בשל כך, זהותם של המסתערבים חסויה, כולל זו של מ', שמופיע ומבצע את שיריו עם מסיכת פנים עבה, ובעלת חורים לעיניו.
באוקטובר 2023, לאחר שגויס למילואים, פרסם מ' סרטון בטיקטוק, בו הוא מבצע את "יחפים", שירה של יסמין מועלם שפורסם ב-2021, וזכה להצלחה מחודשת ברוח מלחמת חרבות ברזל. הסרטון זכה למיליוני צפיות, ולחיקויים רבים שפורסמו על ידי חיילי מילואים אחרים. כחודשיים אחר-כך הוציא גרסת כיסוי רשמית לשיר. היא זכתה להצלחה, וצברה כ-900 אלף השמעות בספוטיפיי. בינואר 2024 אף ביצע את השיר יחד עם מועלם, היוצרת המקורית שלו.
ב-24 באפריל 2024 הוציא מ' לאור את מיני-אלבום הראשון שלו, "לחזור הביתה". היצירה כוללת שלושה שירים חדשים: "מי יכול עלינו?", "הביתה" ו"אני חוזר". האחרון מביניהם זכה להצלחה אדירה במצעדי המוזיקה בישראל: במצעד הרשמי של גלגלצ הגיע השיר בשיאו למקום החמישי, ואילו בהיטליסט השבועי הגיע למקום השביעי, לאחר 18 שבועות צעידה רצופה. ב-13 ביולי התארח בהופעתה של אודיה, שהתקיימה לחיילי צה"ל בלבד ברידינג 3. זו הייתה הופעתו הראשונה לאחר חודשי לחימה רצופים ברצועת עזה. בהופעה עטה מסיכה, ששמרה על זהותו חסויה.
ב-2 בספטמבר 2024 הוכתר מ' כ"פריצת השנה" של כאן גימל. שלושה ימים אחר-כך פרסמה ירדן אבני מאתר "כלכליסט" מאמר המסקר את הצלחתם של זמרים יוצאי יחידות קרביות או כפי שכונו בכתבה, "זמרים קרביים". אבני נתנה מספר דוגמאות להצלחה, כמו יגל אושרי ורביב כנר. את עידן עמדי הכתירה כיוצר הז'אנר, זאת בזכות הצלחת שירו "כאב של לוחמים", ואת מ' תיארה כ"עליית מדרגה" בפופולריות של זמרים קרביים. ב-22 בספטמבר, לרגל המצעד השנתי של גלגלצ ואתר "וואלה!", נמנה מ' בין חמש ההבטחות החדשות במוזיקה הישראלית. באותו היום פרסם את שירו החדש, "בני ברק או ערק".
ב-7 באוקטובר 2024 הופיע מ' בטקס הממלכתי לציון יום הזיכרון לחללי מלחמת חרבות ברזל, וביצע את "שבורי לב" של חנן בן ארי.
ב-2 בפברואר 2025 מ' הוציא את השיר "ירושלים".
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2024: "לחזור הביתה"
הערות שוליים

↑  אביבית מיסניקוב, ‏הזמר במסכה: המסתערב ששר וריגש - והאיחוד המפתיע עם יסמין מועלם, באתר ‏מאקו‏, 23 באוקטובר 2023
↑  נועם כהן, ‏אחרי שכבש את הרשת: גירסת האולפן של המסתערב לשיר "יחפים", באתר ‏מאקו‏, 10 בדצמבר 2023
↑   יסמין מועלם & מ' - יחפים, סרטון בערוץ "מ'", באתר יוטיוב, 29 בינואר 2024
↑  ערוץ 7, אחרי שהפך ללהיט ברשת: המסתערב מ' באלבום EP בכורה, באתר ערוץ 7
↑  המצעד השבועי 29.08.2024, גלגלצ
↑  ערן סויסה, צפו בתיעוד המרגש: מ' המסתערב מופיע עם אודיה, באתר ישראל היום, 14 ביולי 2024
↑  פריצת השנה של כאן גימל: מ' המסתערב, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 2 בספטמבר 2024
↑  ירדן אבני, מעידן עמדי עד מ' המסתערב: מה מייחד את ז'אנר הזמרים הקרביים?, באתר כלכליסט, 5 בספטמבר 2024
↑  וואלה תרבות‏, טליה דנציג, נועם קלינשטיין ו-מ' המסתערב: חמש ההבטחות המוזיקליות של ישראל, באתר וואלה, 22 בספטמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 20da0925-741b-4df3-8c02-ab86acd6f22f
בית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה (רוסיה)

| --- | --- |

הכניסה למתחם בית העלמין
 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  21 ביוני 2013 
 שטח:  140 אקר
 www.vmkros.ru
 
 קואורדינטות:  55°55′38″N 37°40′31″E﻿ / ﻿55.927222222222°N 37.675277777778°E﻿ / 55.927222222222; 37.675277777778
  (למפת מחוז מוסקבה מוגדלת) בלאשיחה פודולסק קורוליוב קולומנה סרפוחוב אורחובו זויבו  סרגייב פוסאד קלין דובנה ולדימיר ריאזאן טולה קלוגה ס. טבר ירוסלבל איוואנובו מוסקבהבית העלמין(למפת מחוז מוסקבה רגילה) בלאשיחה פודולסק קורוליוב קולומנה סרפוחוב אורחובו זויבו  סרגייב פוסאד קלין דובנה ולדימיר ריאזאן טולה קלוגה ס. טבר ירוסלבל איוואנובו מוסקבהבית העלמין(למפת מוסקבה רגילה) בית העלמין(למפת מוסקבה מוגדלת) בית העלמין
 
בית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה (ברוסית: Федеральное военное мемориальное кладбище) הוא בית הקברות הלאומי של רוסיה הנמצא צפונית לעיר מוסקבה ומתוכנן להחליף את בית הקברות של חומת הקרמלין ואישים חשובים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה. בית הקברות מיועד לקבורתם של ראשי השלטון הרוסי ונכבדיו – נשיאים, חלק משרי הממשלה, ומנהיגים צבאיים בעלי חשיבות, וכן אנשי כוחות הביטחון והחירום וחיילים. בית העלמין צפוי להכיל, לפי הפרסומים, עד כ-40 אלף יחידות קבורה. במקור בית הקברות היה אמור להיחנך בשנת 2011, אך נחנך לבסוף ב-21 ביוני 2013 משבוצעה הקבורה הראשונה. בית הקברות ממוקם לא הרחק מהכפר סגוניקי, צפונית לעיר מיטישצ'י במחוז מוסקבה, סמוך לבית הקברות וולקובסקי.
תכנונו של האתר, ששטחו המיועד הוא כ-530 דונם, החל בתחילת שנות התשעים על ידי גוף התכנון הממשלתי מוספרויקט-4. לדברי המתכנן הראשי שם לשעבר, אלכסנדר טרנין, הוא התכוון ליצור לאתר עיצוב מינימליסטי. ממשלו של נשיא רוסיה הראשון בוריס ילצין הקפיא את הפרויקט, אך הוא קם לתחייה לאחר כניסתו של ולדימיר פוטין לתפקיד הנשיא בשנת 2000. אז הועבר תכנון האתר לידי גוף תכנון אחר וקיבל סגנון מונומנטלי בהרבה. על פי התוכנית יהיו בבית העלמין בנוסף לחלקות קבורה גם אובליסקים ופסלים גדולי ממדים של דמויות מן ההיסטוריה של רוסיה. לדברי המתכנן הראשי הנוכחי של האתר, סרגיי גוראייב, ייעודו העיקרי של האתר יהיה לקבורה, אך הוא מיועד גם לשמש כפנתאון לגדולתה של רוסיה, והוא יהיה בעל אותה מידת חשיבות כשל בית הקברות הלאומי ארלינגטון שבארצות הברית.
לדברי המתכנן גוראייב, אפשר שקבריהם של הנשיא ילצין ושל מנהיגים מן העידן הסובייטי – וביניהם גופת לנין ואפרו של סטלין - יועברו אל בית העלמין ממקומות מנוחתם הנוכחיים ב-"בית הקברות של חומת הקרמלין", ומבית העלמין נובודוויצ'יה. עיצובו המיועד של האתר שנוי במחלוקת ברוסיה ויש הטוענים כי הוא גרנדיוזי מדי [דרוש מקור].
בית העלמין נפתח בטקס ממלכתי ב-22 ביוני 2013 ביום הזיכרון הלאומי של רוסיה ובו ביום בוצעה הקבורה הראשונה, משנקברו שרידי חייל אלמוני, שנמצאו בחפירה ארכאולוגית במחוז סמולנסק. באוגוסט 2013 נחנכה במתחם כנסיית הנזיר סרגיוס מראדונז'.