קונגו (שפה)
רקע היסטורי

הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שנקראה עד 1997 זאיר, ממוקמת במרכז אפריקה וגובלת ב-9 מדינות, הרפובליקה של קונגו, אנגולה, דרום סודאן, הרפובליקה המרכז אפריקאית, רואנדה, זמביה, בורונדי ו טנזניה. הרפובליקה היא בעלת השטח השני בגודלו אחרי סודאן – 905,365 קמ"ר. הרפובליקה ממוקמת במקום הרביעי מבחינת גודל אוכלוסייה באפריקה עם למעלה מ-60 מיליון תושבים.
השטח המוכר כיום בשם "הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו" אוכלס כבר לפני 80,000 שנים, כפי שמצביעים ממצאים ארכאולוגים שנמצאו באזור. במאה התשיעית לפני הספירה, התיישבו באזור שבטים מהבנטו אשר הגיעו מאזור ניגריה.
בין המאה ה-14 למאה ה-18 התקיימה באזור ממלכת קונגו, שהייתה מדינה חופשית. בסוף המאה ה-19, הגיעו לאזור חוקרים אירופאים שהובילו את הבלגים לאזור. תחילה השתלטו הבלגים על האזור בעזרת חוזים, אך לאחר שדווח על הזוועות שמבצע השלטון הבלגי בקונגו, אולץ מלך בלגיה לקנות את מדינת קונגו. כך, ב-1876 הפכה קונגו לרכושו האישי של מלך בלגיה לאופולד השני. הוא כינה את המדינה "מדינת קונגו החופשית", וועידת ברלין אף הכירה בשלטונו שם. בשנת 1908, לאחר 32 שנים של שלטון אכזרי ומדיניות כושלת, נאלץ המלך להעביר את השליטה למדינת בלגיה.
הממשל הקולוניאלי והמיסיונריים שהגיעו לאפריקה הסכימו על מטרות חינוכיות ארוכות טווח אשר כללו הסדרה מחדש של החיים במדינות אפריקה. השפות האפריקאיות זוהו כמרכיב מרכזי בדרך למימוש תוכנית זו אך למרות זאת, מחומרי הלימוד וממדרכי השפה אשר נמצאו מהתקופה ההיא ניכר כי לא הייתה הסכמה על דרך הטמעת השפה וכי התהליך לקח זמן רב. ככל שהשלטון הקולוניאלי ביסס את שליטתו והרחיב אותה לאזורים נוספים, בהם חיו שבטים שונים, הצורך בהדפסת מילונים נקודתיים הלך ופחת שכן היה יותר שימוש בשפה אחת ששילבה מספר שפות. סיבה נוספת להתגברות הצורך בשפה אחידה הייתה גם בצבא אשר הלך וגדל.
גם המיסיונריים לקחו חלק בתרבות השפה בקונגו ויצרו ספרות מקומית לצורך העבודה עם השבטים והקבוצות האתניות השונות. אנו מזהים מספר יצירות אשר נכתבו בשפת הקונגו בין השנים 1908-1911 על ידי מיסיונריים בצרפת ובבלגיה.
על אף הדיכוי השפתי שעברו בקונגו, השפה השתמרה בזכות העבדים שנשלחו מהמדינה. השפה דוברה על ידי אנשים רבים שנלקחו מהאזור ונמכרו כעבדים באמריקה. מחקרים מראים כי על עבדים אלו שהגיעו ל"עולם החדש", נאסר לדבר בשפה הילידית בה דיברו ובגלל זה השפות לא זכו להמשכיות. לעומתן, שפת הקונגו, כן נשתמרה בקרב קהילות עבדים שחורות אשר חיו בברזיל. כמו גם בטקסים, אשר נערכים גם כיום, באיי סורינם ומנדה באזור רצועת החוף של צפון קרוליינה, ארצות הברית.
לאחר שקמה רפובליקת קונגו כמדינה פוסט-קולוניאלית עצמאית בשנת 1991, הוחלט כי השפה הרשמית במדינה תהיה צרפתית. על אף הניסיונות לבסס את הצרפתית בקונגו, מתוך הנחה שכך גם יוכלו לקחת חלק בקהילה המדעית הבינלאומית, מרבית האנשים לא ידעו את השפה ברמה מספיק טובה ולא הצליחו לדברה בביתם. הצורך לשפה אחרת, בה גם הנשים, אשר במשך שנים רבות לא זכו ללמוד בבתי ספר, יוכלו לתקשר עלה משום שהיה ברור שלא יוכלו ללמוד את השפה ללא בסיס לימודי. משום כך, הצרפתית אינה נפוצה במדינה כמו השפות הילידיות אשר השימוש הרב בהן לאורך השנים גרם להן להשתרש בחלקים רבים בעם. שפת הקינקונגו שימשה את בני האזור לצרכים תרבותיים כבר מהמאה ה-17 ולכן השתרשה מאוד במדינה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 קמה קבוצה אשר החליטה להשוות בין הדיאלקטים השונים לשפת הקיקונגו ולמען יצירת סטנדרט אחיד לשפה, הידועה גם שפת הקונגו. הקבוצה האשימה את המיסיונרים בשמירה על ההפרדה בין הדיאלקטים השונים, כך שלא יוכלו לתקשר זה עם זה בשפת שאינה צרפתית. החוקרים טוענים כי הקבוצה בחרה שלא להסתכל גם על חוסר ההסכמה בין הילידים על הדיאלקט אשר ישמש אותם. הניבים השונים עדיין משמשים לצרכים שונים כמו ניב מאזינגה או מרכז קיקונגו, או הדיאלקט המזרחי-מרכזי של הבמפאנגו באזור למפו. הדיאלקט המזרחי-מרכזי נחשב לקרוב ביותר לצורות המקובלות במדינה ונחשב כ"אב טיפוס" של הדקדוק. הסכמה זו נועדה בניסיון לגרום גם לשבטים אחרים להשתמש בניב זה במטרה ליצור אחידות. במקביל לתנועה זו קמו תנועות דומות, אשר השתמשו בשפות אחרות אותן רצו להטמיע במדינה. שפות הקונגו אף הוזכרו בחוקה של הרפובליקה הדמוקרטית בקונגו, וביניהן השפות קיטובה וקיקונגו, ובכך מודגשת חשיבותן.
משנת 1994 הייתה המדינה נתונה לעימותים אתניים ומלחמת אזרחים, זרם הפליטים אשר הגיעו מרואנדה השכנה ערער עוד יותר את המצב הכלכלי הקשה. בנובמבר 1996 קראו שלטונות המדינה לבני הטוטסי, אשר ברחו מרצח העם ברואנדה, לעזוב. במאי 1997 הצליח להגיע לקינשסה הבירה מנהיג האופוזיציה לורן דזירה קאבילה, יחד עם תומכים מרואנדה, אוגנדה ואף מצבא זאיר המקומי, במה שנודע בשם "מלחמת קונגו הראשונה". מובוטו נמלט מן המדינה וקבילה הפך לנשיא החדש, תוך שהוא מחליף את שם המדינה ל"הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו". ממשלו של קבילה היה נתון ללחץ ממורדים, שהתבססו ברואנדה ואוגנדה. בשנת 1998 היה ניסיון להדיחו, אך בעזרת כוחות ממדינות ידידותיות הוא הצליח להתגבר על המשבר. באוגוסט 1998 הורה קבילה לכוחות הזרים לצאת מן המדינה וסילק את כל בני הטוטסי. היה זה אות הפתיחה של "מלחמת קונגו השנייה".
אף שב-10 ביולי 1999, נחתם הסכם הפסקת אש, הלחימה נמשכה, במיוחד בחלק המזרחי של המדינה. קאבילה נרצח בינואר 2001 ובנו, ג'וזף קאבילה תפס את השלטון. הנשיא החדש ניסה לסיים את המלחמה ארוכת השנים שקונגו הייתה נתונה בה. בדצמבר 2006, בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שנערכו מזה עשרות שנים, זכה ג'וזף קאבילה בנשיאות קונגו ותוצאות הבחירות הוכרו על ידי מתחריו.
בנובמבר 2011 נערכו שוב בחירות דמוקרטיות במדינה ובדצמבר אשרר בית המשפט העליון של קונגו את תוקף תוצאותיהן ואת בחירתו מחדש של ג'וזף קאבילה לנשיא המדינה. אנשי האופוזיציה בראשותו של אטיין צ'יסקדי טענו כי תוצאות הבחירות זויפו ולפיכך אינם מכירים בהן ובנשיאותו של קאבילה. אמצעי התקשורת בעולם הביעו חשש לפריצתה מחדש של מלחמת האזרחים שנערכה במדינה בין השנים 1998 ל-2003. בסוף שנת 2016, אחרי 17 שנות שלטון, קבילה הכריז שהוא דוחה את הבחירות למועד לא ידוע. ההכרזה גרמה לגל מחאות נרחב שמדוכא ביד חזקה על ידי כוחות הביטחון.