stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיזאן

כיזאן מקורי ברובע המוסלמי
כיזאן ברובע הנוצרי
כִּיזָאן הוא אלמנט אדריכלי במעקה, המאפשר פרטיות וחציצה מחד, ואוורור מאידך.
כיזאן הוא שמה הערבי של טכניקת עיצוב מעקה גג או מרפסת, בה משולבים גלילי חרס חלולים בתוך יציקת מלט או בטון. הגלילים מאפשרים מעבר אוויר ורוח, כך שאף על פי שהגג או המרפסת מוסתרים מהרחוב, המעקה שלהם אינו חוסם את הבריזה הטבעית, ומאפשר לשוהים על הגג או המרפסת ליהנות ממנה.
גלילי החרס מזכירים בצורתם כלי חרס פשוטים נטולי תחתית, והם משולבים באופן מסודר בתוך יציקת המלט או הבטון. העיצוב המקובל ביותר לסידור גלילי החרס של הכיזאן הוא במשולשים, כך שהמעקה משמש הן מבחינה פונקציונלית, והן מבחינה עיצובית-עיטורית.
שימוש אחר בכיזאן, שהתפתח מן השימוש המקורי, הוא "הכיזאן האטום", המשולב בכיפות ובגגות ולא במעקות. במקרה זה ישולבו גלילי החרס ביציקת הגג, אך במקום שיהיו פתוחים משני צידיהם, ייסתם צד אחד שלהם בזכוכית אטומה, ולעיתים אף צבעונית. מטרת "הכיזאן האטום" היא לאפשר לתאורה טבעית מן החוץ להיכנס אל המבנה, תוך שמירה מרבית על פרטיות באי הבית, או חסימה מפני גשמים ולכלוך.
השימוש בכיזאן היה נפוץ מאוד בירושלים במשך מאות שנים, עד ראשית המאה ה-20, ורבים מבתי הרובע המוסלמי מעוטרים עד ימינו במעקות כיזאן. דוגמאות יפות ל"כיזאן אטום" ניתן למצוא בתוף הכיפות של בתי הכנסת הספרדיים, שם ישנו כיזאן צבעוני; וכן בחמאם הטורקי בעכו, שם הבטיחו את פרטיותם של הרוחצים על ידי הכיזאן האטום. במסגרת שיפוצי החמאם והפיכתו לאתר תיירות בראשית שנות ה-2000, הוחלף חלק מהכיזאן האטום בזכוכית רגילה, שאין לה ולא כלום עם ייעודו המקורי של הכיזאן.
כיזאן בירושלים. ציור משנת 1854
כיזאן מודרני בכיכר ספרא בירושלים
כיזאן מודרני ברובע היהודי
ראו גם

משרביה
כלל החמישה של ליפינסקי

כלל החמישה של ליפינסקי או כלל החמישה (RO5) הוא כלל שפותח בידי כריסטופר ליפינסקי בשנת 1997. מטרתו לקבוע את הזמינות הביולוגית של תרופות אוראליות.
כלל החמישה

זמינות ביולוגית (Bioavailability) של מולקולה תהיה קטנה יותר כאשר:
כאשר יש יותר מחמישה אטומים מוסרי מימן (חנקן או חמצן יחד עם לפחות אטום מימן אחד).
כאשר המשקל המולקולרי של התרופה גדול מ-500 דלטון.
כאשר השומניות של המולקולה גדולה מחמש ( log_{10}p>5).
כאשר יש יותר מעשרה מקבלי קשרי מימן (חנקן או חמצן).
כאשר שני קריטריונים תקפים עבור מולקולה, היא מאבדת את כל הזמינות הביולוגית שלה.
הערות שוליים

↑  Lipinski CA, Lombardo F, Dominy BW, Feeney PJ (במרץ 2001). "Experimental and computational approaches to estimate solubility and permeability in drug discovery and development settings". Advanced Drug Delivery Reviews. 46 (1–3): 3–26. doi:10.1016/S0169-409X(00)00129-0. PMID 11259830. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Lipinski CA (בדצמבר 2004). "Lead- and drug-like compounds: the rule-of-five revolution". Drug Discovery Today: Technologies. 1 (4): 337–341. doi:10.1016/j.ddtec.2004.11.007. PMID 24981612. {{cite journal}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כלל השלושה

תרשים מודל כלל השלושה
כלל השלושה (באנגלית: Rule of three) הוא מודל בעסקים וכלכלה אשר גובש על ידי ג'גדיש שֵת' (Jagdish Sheth) ורג'נדרה סיסודיה (Rajendra Sisodia). כלל השלושה הוא למעשה מודל לתיאור שוק בוגר. המודל טוען כי עם התבגרות השוק והתייצבותו על ידי כוחות השוק הטבעיים – כאשר לא מתרחשים אירועים חריגים – יובילו את השוק למבנה של "איזון כוחות", שבו ישנם שלושה מתחרים מובילים, אשר מחזיקים ביחד ביותר מ-70% נתח שוק, ומציעים מגוון רחב של מוצרים ושירותים לכל פלחי השוק (Full-line Generalists). שלושת המובילים מכונים בסדר יורד: מוביל, עוקב, נגרר.
ליד המובילים יש "שחקני גומחה", שכל אחד מחזיק בנתח שוק של 1% עד 5%, ואשר מתמחים בקבוצת מוצרים מצומצמת או בפלח שוק מוגדר (Specialists niche players). מתחרים, אשר נמצאים בין המובילים לבין שחקני הגומחה, שכל אחד מהם מחזיק בנתח שוק של 5% עד 10%, הם "שחקני ביניים", אשר נמצאים בסכנה של נפילה ל"שלולית" (ditch).
המודל אף מציג את היחס בין נתח השוק של השחקנים לבין התשואה לנכסים (רווחיות לאורך זמן).
ביקורת

כלל השלושה מהווה כלל אצבע אשר מתאים לשוק במאפיינים אוליגופוליים (תחרות בין מעטים - לדוגמה שוק החלב בישראל), אולם בשווקים קלאסיים של תחרות משוכללת מרובת מתחרים ובעיקר בשוק של עסקים קטנים וזעירים (כגון אינסטלטורים, שיפוצניקים, קוסמטיקאית, וכדומה) - תחולת יישומו של המודל פחותה.
כלל השלושה בישראל

בישראל, בשל זערוריותו היחסית של השוק, הנטייה לקיומו של מונופול טבעי או קרטל טבעי במקום כלל השלושה עולה.
ישראל ברמה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בנובמבר 1956 ט"ז בכסלו תשי"ז פתח תקווה, ישראל 
 פטירה:  21 בדצמבר 1984 (בגיל 28) כ"ז בכסלו תשמ"ה 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  פתח תקווה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  עברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1974
 
ישראל ברמה (20 בנובמבר 1956 – 21 בדצמבר 1984) היה סופר ישראלי שכתב בסגנון הכתיבה זרם התודעה.
ביוגרפיה

ישראל ברמה נולד בפתח תקווה ב-1956, בן לטובה ונחמן ברמה. בגיל 11 לקה ברמה במחלת ניוון שרירים. בגיל 17 החל לפרסם סיפורים ומאמרים בכתב העת "עכשיו". למד ספרות באוניברסיטת בר-אילן והכין עבודת גמר לתואר שני על הסופר והמשורר האמריקאי ויליאם פוקנר. הוא נפטר ב-21 בדצמבר 1984 ונטמן בבית העלמין סגולה בעיר הולדתו, שאת נופיה האורבניים הרבה לתאר בסיפוריו. על מצבתו חקוקות מילותיו האחרונות "החיים יפים, מלאים כאב".
יצירותיו

ספרו היחיד, "ימים קרועים" (1991), פורסם כשבע שנים אחרי מותו.
כתיבתו הושפעה מזו של אורי ניסן גנסין, והתאפיינה באינטנסיביות של יחסים בין נוף לדמות. בנובלה "שעה אחרת" המופיעה בספרו, מהדהדת מלחמת יום הכיפורים כטראומת רקע. סיפוריו מתאפיינים בליריות ותמונתיות לשונית רבה, בדומה לזו של ס. יזהר. הסופר אמנון נבות, שהקדים מבוא לספר סיפוריו היחיד, כתב שסיפוריו רוויים ב"עמודים רבים של תיאורי נוף מדהימים ביכולת ההבעה, בעומק ההשגה ובאיכויות הפלאסטיות שלהם". בחייו קיים מערכות יחסים מצומצמות עם הסופרים א. ב. יהושע, יצחק אורפז, יורם קניוק ואמנון נבות, אבל ככלל נותר במידה רבה "סופר לסופרים", כלומר מי שהיה מוכר בקרב חוג מצומצם של יודעי דבר ספרותיים.
ברמה כתב ביקורות ספרותיות בודדות שפורסמו בכתב העת "עכשיו". חומר נוסף מיצירותיו ראה אור בכתב העת "דחק".
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית. הארכיון כולל כתבי יד של סיפוריו וכן מחזות, תרגום ובקורת ספרותית. בגיליון 53 של הביטאון לספרות עמדה נדפסו כתבים מן העיזבון שטרם פורסמו, בהם שני סיפורים העוסקים במלחמת יום הכיפורים משנת 1974, קטע מתוך היצירה "אנוש", הפואמה "מַסַּע חִלּוּפֵי הָעוֹנוֹת מֵעֵין תַּהֲלִיךְ צִבְעוֹנִי בִּפְרָקִים בִּלְתִּי תְּלוּיִים (מִן הַצִּפּוֹרִים הַכְּחֻלּוֹת בְּהַרְצִיּוֹן וְעַד לַשַּׁחַר בִּנְמַל יָפוֹ לְחוֹף הַיָּם הַתִּיכוֹן)" וכמה תרגומים של ברמה לשירי וולאס סטיבנס.
ספריו

ימים קרועים, הוצאת כתר, ירושלים, 1991. בעריכת גבריאל מוקד ויגאל שוורץ, בצירוף מבוא על ישראל ברמה ויצירתו, "על מים נסתרים", מאת אמנון נבות.
לקריאה נוספת

יובל גלעד, "הצד האחר של ההוויה - על הפרוזה של ישראל ברמה", "עמדה" 42, קיץ 2019, עמ' 132–146.
הלל ויס, "קול ברמה נשמע קול מיוסר", מעריב, 4 באוקטובר 1991. נכלל גם בספרו עלילה – ספרות הכליון הישראלית, ספרית בית-אל, 1992, עמ' 133–135.
הערות שוליים

↑  ישראל ברמה באתר GRAVEZ
1 2  ישראל ברמה, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"
1 2 3  ארכיון ישראל ברמה, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528570105171  ISNI: 0000 0000 5020 7078  LCCN: nr92013407  VIAF: 78640932   WorldCat (עם VIAF): 78640932 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סופרים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ישראל ברנדמן

| --- | --- |

המנצח והמלחין ישראל ברנדמן, כפי שצולם בתל אביב, בנובמבר 1947
 לידה:  1 בדצמבר 1901 קמניץ פודולסק, האימפריה הרוסית
 פטירה:  17 בינואר 1993 (בגיל 91) תל אביב ישראל
 מוקד פעילות:  אוסטריה, תל אביב שבישראל
 תקופת הפעילות:  1917–1970 (כ־53 שנים)
 עיסוק:  מנצח, מוזיקאי, מלחין וכנר. מנצח ומנהל מקצועי של מקהלת פועלי תל אביב, מנצח ומנהל מקצועי של מקהלת היהודים של וינה, מנצח מקהלת האופרה הישראלית וכנר ראשי באופרה הישראלית
 כלי נגינה:  כינור 
 
ישראל ברנדמן מנצח על מקהלת פועלי תל אביב, בעת הופעה בירושלים ב-1948
ישראל ברנדמן (בגרמנית: Israel Brandmann;‏ 1 בדצמבר 1901, קמניץ פודולסק, האימפריה הרוסית – 17 בינואר 1993, תל אביב-יפו, ישראל), היה מנצח, מוזיקאי, מלחין, כנר ומנהל מקהלות באוסטריה ובישראל.
ראשית הקריירה

מ-1913 ועד 1917 למד ברנדמן בקונסרבטוריון בסנט פטרסבורג, שב לעיר הולדתו וגם בה היה פעיל כמלחין ומנצח. ב-1917 ייסד ברנדמן, בעירו מקהלה יהודית חלוצית, בשם "קדימה" אשר את מרבית שיריה שרה בשפה העברית. המנצח והמקהלה עלו יחדיו ב-1921 לארץ ובסוף 1922 הפכו רשמית למקהלת פועלי תל אביב. ברנדמן שעלה לישראל במסגרת העלייה השלישית, התפרסם בנוסף להיותו מנצח גם ככנר מחונן.
פסגת הקריירה בווינה

ב-1924, עבר להתגורר בווינה, שם היה ממקימי האגודה לקידום מוזיקה יהודית שנוסדה ב-1928. ברנדמן למד באקדמיה למוזיקה בווינה, והיה תלמידם של המלחינים והפסנתרנים הנודעים פרנץ שמידט ואלבן ברג ברדנמן השתתף בקונצרטים רבים ובמקביל שימש כמנהל המקצועי של האגודה לשירת מקהלה יהודית.
ברנדמן עיבד לכינור ווריאציות רבות של שירים ביידיש, כגון עיבודו בן 11 הדקות לשיר היידישאי המפורסם: "Her nor, Du scheyne Meydele", אשר הוקלט והופץ בווינה ב-1930. הוא כתב את הסימפוניה "החלוץ", אשר ב-1 בפברואר 1931 זכתה תחת שרביטו, לביצוע של התזמורת הסימפונית של וינה. מ-1931 ועד 1935 כיהן כמנצח והמנהל המוזיקלי של מקהלת יהודי וינה, נחשב למנצחה הטוב ביותר, הרחיב מאוד את רפרטואר המקהלה והיא התפרסמה גם מחוץ לחוגי הקהילה היהודית.
החל מ-1934 גברה האנטישמיות הממוסדת באוסטריה והשלטונות החלו מפלים את בני הקהילה היהודית ובכלל זה המוזיקאים. הופסקה התמיכה הכספית בתזמורות והמקהלות ובהמשך נאסרה עבודתם של יהודים במוסדות למוזיקה. ברנדמן סומן כ"מטאור" מוזיקלי ומומחים נבאו לו עתיד מזהיר בעולם המוזיקה, אך בשל האקלים הפוליטי והתחזקות האנטישמיות באוסטריה, נאלץ ב-1935 לעזוב את המדינה ולחזור לישראל.
השיבה לישראל

המדינה הקטנה שבדרך הייתה רווייה במוזיקאים, מלחינים ומנצחים, רבים מהם הגיעו במסגרת העלייה החמישית מגרמניה, כך שהתחרות הייתה קשה וההיצע מצומצם. בראשית שנות ה-40 קיבל לידיו בשנית מידי שלמה קפלן את הניהול המוזיקלי והניצוח על מקהלת פועלי תל אביב.
בדצמבר 1941 יזם ברנדמן את כנס מקהלות אזור תל אביב אשר התקיים בעיר תל אביב. ב-22 באפריל 1944 נטלה מקהלת פועלי תל אביב חלק בכנס הראשון של מקהלות הפועלים אשר התקיים בעין חרוד וכפר יחזקאל ובמסגרתו הופיעו 25 מקהלות פועלים. כינוס זה נחשב ל"אבן הפינה" לייסוד הזמריות, אירוע שהוחל במדינת ישראל בראשית שנות ה-50.
הפעם הראשונה שבוצעה אורטוריה בישראל, הייתה תחת שרביטו במסגרת מקהלת פועלי תל אביב.
ישראל ברנדמן היה מבין מייסדי האופרה הישראלית ובמסגרתה ניצח על המקהלה וניגן ככנר ראשון בתזמורתה.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, נוצר בארץ סגנון מוזיקלי ייחודי שכונה סגנון "ימתכוני", אשר התאים לצרכים החברתיים והאידאולוגיים של החברה והמדינה שבדרך. ברנדמן השתלב היטב בסגנון זה ואף נחשב פורץ דרך בענף של המוזיקה הימתכונית המכונה "עבודת האדמה / אווירה כפרית" והפואמה הסימפונית שכתב "החלוץ", שיקפה היטב אווירה זו. גם בהמשך פועלו במקהלת פועלי תל אביב הרבה לבצע מיצירותיו של נחום נרדי, המשתלבות באותו סגנון מוזיקלי. בשנות ה-60 חלה דעיכה במוזיקה הימתכונית, עם חדירתה של השפעה מערב אירופית למוזיקה בישראל ובכלל זה השימוש בכלי נגינה חשמליים.
ביוני 1968 ערכה מועצת פועלי תל אביב מסיבה לכבוד ישראל ברנדמן במלאת יובל להקמת מקהלת "קדימה" ו-45 שנים לייסוד "מקהלת פועלי תל אביב". באירוע הופיעו מקהלת פועלי תל אביב בניצוחו של ברנדמן ומקהלת צדיקוב בניצוחו של לסלו רוט. ברנדמן כיהן כמנצח מקהלת פועלי תל אביב עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 והחליפו בתפקיד עובדיה טוביה. במקביל הקים ברנדמן מכון למוזיקה בו לימד ניצוח, ניהול מקהלות ונגינה. באפריל 1979 נערכה מסיבת הוקרה לברנדמן, משה ביק וד"ר ישעיהו שפירא על תרומתם לקידום מקהלות הפועלים בישראל. ברנדמן היה נשוי לברנה פסנתרנית מקהלת הפועלים של תל אביב שהלכה לעולמה ב-1977. הוא הלך לעולמו בתל אביב, בינואר 1993 והוא בן 92 שנים.
יצירות מוזיקליות שכתב

ווריאציות על נושא ארץ ישראל – לרביעיית מיתרים.
"החלוץ" – פואמה סימפונית, 1931.
ווריאציות על שיר מאת אנגל – עיבוד לתזמורת 1934.
שירי רועים ארץ ישראליים.
שלוש מנגינות לחג הפסח, לרביעיית מיתרים.
לקריאה נוספת

'ברנדמן, ישראל', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 115. (הספר בקטלוג ULI)
Gradenwitz, Peter, Music and musicians in Israel, A comprehensive guide to modern Israeli music Tel Aviv, Israeli music Publications, 1959.
רבינא מנשה, שלמה סקולסקי, מי היה מי באקו"ם, הוצאת אקו"ם, תל אביב, 1965 (באנגלית).
הערות שוליים

↑  ישראל ברנדמן באתר GRAVEZ
1 2 3 4 5  רבינא מנשה, שלמה סקולסקי, מי היה מי באקו"ם, הוצאת אקו"ם, תל אביב, 1965. (באנגלית).
↑  לביא, חיה, המקהלה בארץ ישראל, מתקופת העלייה הראשונה ועד קום המדינה, אוניברסיטת תל אביב, החוג למוזיקולוגיה, תל אביב, 1980, עמוד 20.
↑  מרטין אנדרסון."האחרון מבין הרומנטיקנים", באתר independent.co.uk (באנגלית).
1 2  ישראל ברנדמן "תקציר-ביוגרפי", באתר musica-judaica (באנגלית).
↑  ברנדמן ישראל, "דיסקוגרפיה", באתר arkivmusic.com (באנגלית).
↑  ישראל ברנדמן "ביוגרפיה", באתר אוניברסיטת המבורג (בגרמנית).
↑  לביא, חיה, עמוד 22.
↑  שליטא, ישראל, אנציקלופדיה למוזיקה - ספר האישים.
↑  ברסלר, לאורה, הסגנון הימ-תיכוני במוזיקה הישראלית, אוניברסיטת תל אביב, החוג למוזיקולוגיה, תל אביב, ספטמבר 1983, עמוד 159.
↑  ברסלר, לאורה, עמוד 27.
↑  ברסלר, לאורה, עמוד 151.
↑  מודעה מטעם מועצת פועלי תל אביב יפו, דבר, 28 ביוני 1968.
↑  התחדשות במקהלות הפועלים, דבר, 27 באפריל 1979.
↑  הודעת אבל על מות ברנה ברנדמן, דבר, 1 ביוני 1977.
↑  ברסלר, לאורה, עמוד 189.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463010305171  BnF: cb167435991 (data)  GND: 1046537822  ISNI: 0000 0000 3933 4113  LCCN: n2008025847  NTA: 355566028  VIAF: 70860165   WorldCat (עם VIAF): 70860165
כלל הסימנים של דקארט

במתמטיקה, כלל הסימנים של דקארט (באנגלית: Descartes' rule of signs), שתואר לראשונה על ידי רנה דקארט בספרו הגאומטריה מ-1637, נותן חסם עליון על מספר השורשים הממשיים החיוביים או שליליים של פולינום (השונה מפולינום האפס). הכלל אינו קריטריון שלם, משום שאינו מספק תהליך לקביעת המספר המדויק של שורשים ממשיים חיוביים או שליליים.
הכלל מיושם באמצעות ספירה של מספר הפעמים בהן מתחלף הסימן בסדרה שיוצרים מקדמי הפולינום. אם מקדם כלשהו הוא אפס, אז הוא לא נחשב לחלק מהסדרה.
ניסוח הכלל > שורשים חיוביים

הכלל קובע שאם האיברים של פולינום במשתנה אחד עם מקדמים ממשיים מסודרים כך שהמעריכים שלהם מהווים סדרה יורדת, אז מספר השורשים החיוביים של הפולינום חסום מלעיל על ידי מספר שינויי הסימן בין מקדמים עוקבים שונים מאפס. גאוס שיפר את הכלל ב-1828 והוסיף כי אם מספר השורשים החיוביים נמוך מהחסם, אז ההפרש ביניהם הוא תמיד מספר זוגי. יש לשים לב ששורשים שחוזרים על עצמם נספרים בנפרד, כלומר בהתאם לריבוי האלגברי שלהם.
ניסוח הכלל > שורשים שליליים

כהיקש מן הכלל, מספר השורשים השליליים הוא מספר חילופי הסימן לאחר שמכפילים את כל המקדמים של החזקות ממעלות אי-זוגיות ב-1-, או קטן ממנו במספר זוגי.
ניסוח הכלל > דוגמה

לפולינום:
f(x)=+x^{3}+x^{2}-x-1\,
יש חילוף סימן אחד בין האבר השני לשלישי (סדרת הזוגות של סימני מקדמים עוקבים היא --,-+,++), לפיכך חייב להיות לו שורש ממשי חיובי אחד. כדי למצוא את מספר השורשים השליליים, נשנה את המקדמים של האיברים ממעלות אי זוגיות, כלומר ניישם את כלל הסימנים של דקארט לפולינום  f(-x), ונקבל את פולינום שני:
f(-x)=-x^{3}+x^{2}+x-1\,
לפולינום זה יש שני חילופי סימן (סדרת הזוגות של סימני מקדמים עוקבים היא -+,++,+-), מה שאומר שלפולינום זה יש שניים או אפס שורשים חיוביים; לכן לפולינום המקורי יש שניים או אפס שורשים שליליים. למעשה, הפירוק לגורמים של הפולינום הראשון הוא:
f(x)=(x+1)^{2}(x-1),\,
כך שהשורשים הם מינוס אחד (פעמיים), ו-1.
כפר עבוש

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  טולכרם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,488 (2006)
 קואורדינטות:  32°13′19″N 35°05′03″E﻿ / ﻿32.22203333°N 35.08428611°E﻿ / 32.22203333; 35.08428611 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) כפר עבוש(למפת צפון השומרון רגילה) כפר עבוש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר עבוש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר עבוש  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כפר עבוש (בערבית: كفر عبّوش) הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם שבמערב השומרון. בגובה 320 מטר מעל פני הים.
מקור השם - אינו ידוע
היסטוריה

ברחבי הכפר נמצאים חרסים ושרידי מבנים מהתקופה הביזנטית , וכן גתות חצובות ומערות קבורה ובין היתר גם שתי מנורות חצובות בסלע.
בשנת 1838 ציין אדוארד רובינסון את כפר עבוש ככפר במחוז בני סאאב, מערבית לשכם.
בשנת 1936, חנה בכפר פאוזי אל-קווקג'י ומשם יצא להתקפות נגד הכיבוש הבריטי.
מאז ובמהלך מלחמת השחרור כונה הכפר בכינוי "מבצר הצפון" (قلعة الشمال).
בכפר וסביבתו מצויים אתרים ארכאולוגיים, כמו: ח'רבת בית ג'פא (خربة بيت جفا), מהתקופה הצלבנית, וגם אזור אל-ערקאן (منطقة العرقان), מערת אל שפא". ("مغارة اشفا") ועוד.
אוכלוסייה

בסוף המאה ה-16 התקיימו בכפר כ-19 משקי בית מוסלמים.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
מפקדי אוכלוסין
| שנה | מס' תושבים | הערות |
| 1922 | 263 |  |
| 1931 | 360 |  |
| 1945 | 480 |  |
| 1961 | 704 |  |
| 1967 | 581 |  |
| 1987 | 896 |  |
| 1997 | 1,111 |  |
| 2006 | 1,488 |  |
| 2017 | 1,739 |  |
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, 24.8% מאוכלוסיית הכפר היו פליטים בשנת 1997
קרקעות, חקלאות ומים

בסוף המאה ה-16 התקיימו בכפר כ-19 משקי בית מוסלמים. תושבי הכפר שילמו לעות'מאנים שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים שונים שכללו חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף על הכנסות מזדמנות. בסך הכל תושבי כפר עבוש שילמו כ-4,974 אקצ'ות.
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 תיארה את כפר עבוש כ"כפר אבן בגודל בינוני. הכפר על גבעה עגולה תלולה, עם כמה עצי זיתים. מי הכפר מגיעים מבורות מים. האדמה מאוד קשה."
במפקד 1931 גרו בכפר 360 תושבים ב-63 בתים.
בסקר הכפרים של 1945 אדמות כפר עבוש היו בשטח של כ-4,923 דונם. מתוך שטח זה, 952 דונם היו מטעים וקרקע להשקיה, 1,047 שימשו לגידול דגנים, ואילו 11 דונם היו אדמות בנויות.
לדברי התושבים, היו להם אדמות ליד כפר פלאמה וחלקן הופקע לטובת בניית גדר ההפרדה
אתר קשור

לתושבי הכפר הייתה "שלוחה" בשרון בשם: ע'אבת אל עבאבשה (غابة العبابشة)
כפר עבוש 1942 1:20,000
כפר עבוש 1945 1:250,000
הערות שוליים

↑  Dauphin, 1998, p. 772
↑  DAR, SHIMON (1984). "Three "Menorot" from Western Samaria". Israel Exploration Journal. 34 (2/3): 177–179. ISSN 0021-2059.
↑  Robinson and Smith, 1841, vol 3, Appendix 2, p. 127
↑  انس عامر - אנס עאמר, كفرعبوش - כפר עבוש, 2007
1 2  Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 140
↑  Palestine Remembered, كفر عبوش - Kafr Abbush כפר עבוש, Palestine Remembered
1 2  Projected Mid -Year Population for Tulkarm Governorate by Locality 2004- 2006 Palestinian Central Bureau of Statistics.
↑  Palestinian Central Bureau of Statistics, Census 2017, נראה ב: https://pcbs.gov.ps/Downloads/book2364-1.pdf, 2018, עמ' 68
↑  Conder and Kitchener, 1882, SWP II, p. 165
↑  Mills, 1932, p.53
↑  Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 75
↑  Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 125
↑  Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 175
↑  AZEEZ ARAR, كفر عبوش, Palestine Remembered, 2007
| Flag of Senegalיישובי נפת טולכרם |
| --- | --- | --- |
| ערים | טולכרם (מכילה את השכונות: שוויכה, אירתח) |  |
| מועצות מקומיות | ענבתא • עתיל • בלעא • באקה א-שרקייה • בית ליד • דיר אל-ע'וסון • קפין |  |
| כפרים | פרעון • איכתאבא • עילאר • עזבת שופה • אל-ג'ארושיה • כפר עבוש • כפר ג'מאל • כפר א-לבד • כפר רמאן • כפר סור • כפר זיבאד • ח'ירבת חורייש • כור • א-נזלה אל-ע'רביה • א-נזלה א-שרקיה • נזלה אל-ווסטא • נזלת אבו נאר • נזלת עיסא • רמל זיתא • רמין  • א-ראס • ספארין • סידא • שופא • סיר • זיתא |  |
| מחנות פליטים | נור שמס |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011382740705171
כיטין

| --- | --- |

מבנה מולקולת כיטין. בתמונה שתי יחידות אצטילגלוקוזאמין אשר חוזרות בשרשראות ארוכות ומחוברות בקשרי 1,4 בטא
 שיוך:  chitin binding, chitin catabolic process, response to chitin, chitin biosynthetic process, chitin metabolic process, cellular response to chitin 
 תיאור ב:  המילון האנציקלופדי הקטן ברוקהאוס ואפרון 
 מזהים
 קוד MeSH:  D05.750.078.139 
 מזהה MeSH:  D002686 
 
כיטין (באנגלית: Chitin) הוא רב-סוכר בעל חשיבות בביולוגיה. כיטין הוא אחד המרכיבים העיקריים בדופן התא של פטריות, ובשלד החיצוני והמוקשה (exoskeleton) של החרקים, פרוקי-רגליים אחרים ומספר בעלי חיים נוספים.
מבנה כימי

הכיטין הוא פולימר המורכב מתתי יחידות של אצטילגלוקוזאמין (N-acetyl-D-glucos-2-amine) אשר מחוברות ביניהן
בקשרים גליקוזידיים 1,4 בטא. חיבור זה זהה לחיבור מולקולות הגלוקוז בתאית, ולכן מולקולת הכיטין היא למעשה מולקולה של תאית, שבכל מונומר של גלוקוז, אחד ההידרוקסילים (קבוצות -OH) הוחלף בקבוצה אצטילאמינית. החלפה זו מאפשרת יצירת קשרי מימן נוספים בין שרשרות סוכריות קרובות, מה שמביא לחוזק הרב של החומר הנוצר. השילוב של קשיותו וגמישותו של כיטין הפכו אותו לחומר העיקרי המשמש ליצירת חוטים המשמשים בניתוחים.
מקור המילה

למילים כיטין וכיטון, אותו מקור כמו למילה היוונית לטוניקה שמשמעותה מעטפה מגינה.
כף (ציוד מכני הנדסי)

הכף הגדולה של יעה אופני וולוו L120E נועדה לשאת עפר בכמויות גדולות ולפרוק אותו על האדמה או למשאיות רכינה
חלקי כף הדחפור
חלקי כף המחפרון
בציוד מכני הנדסי כף הוא התקן הנמצא בכלים הנדסיים רבים, בהם דחפור, יעה אופני, מחפר, מחפרון ועוד. הכף הוא התקן פלדה שבצורתו מהווה שילוב בין להב (לוח ברזל ישר) ליעה. באנגלית, המונח לכף של יעה אופני וציוד דומה הוא bucket (יעה או דלי) ולכף דחפור הוא "blade" ("סכין" או "להב" בעברית). הכפות עשויות מפלדה קשה, ולעיתים כיציקת פלדה אחת, על מנת להקנות להן חוזק, קשיות וקשיחות גבוהה, כדי שיוכלו לעמוד בדרישות התובעניות של עבודות עפר בקנה מידה גדול, ועבודה עם חומרים קשים וגסים (כמו חצץ ואדמה קשה) ולהגדיל את אורך חייהן. הכפות מופעלות בדרך כלל על ידי זרועות המחוברות לבוכנות הידראוליות המבוססות על דחיסת ושאיבת נוזל כדי להפעיל כוח רב הדרוש להניע את הכפות הכבדות. הזרועות הבסיסיות מרימות או מרידות את הכף והזרועות הנוספות משנות את הזווית השלה.
תפקידה הבסיסי של הכף הוא לחפור באדמה, לגרוף עפר, להכילו בתוכה ואז לשפוך אותו למקום אחר. כפות של יעים אופניים (מעמיסים, loaders), שתפקידם העיקרי הוא לגרוף עפר, לשאת אותו ולשפוך לתוך משאיות עפר, הן רחבות ועמוקות על מנת לשאת כמה שיותר עפר ועל מנת שהעפר בכף לא יישפך החוצה. כפות אלה כוללות בדרך כלל גם "שיניים" על מנת לשפר את החפירה וגריפת העפר. למרות שכפות אלה נועדו לנשיאת עפר, אפשר להשתמש בהן גם כדי לשאת דברים אחרים, וכן לביצוע עבודות עפר נוספות.
הכפות של המחפרונים והמיני-מעמיסים קטנות יותר, אך משמשות לאותה מטרה. בחלק מהמחפרונים, תחתית הכף ניתנת לפתיחה ומאפשרת שפיכת עפר יעילה יותר לצד שימוש בכף הפתוחה כאמצעי המגרד את האדמה או הכביש, לצורכי גימור ופינוי צירים.
הכפות של המחפרים צרות יותר אך עמוקות ונועדו לחפירה.
כף הדחפור נועדה בעיקר לחפירה ודחיפת עפר, ולכן בעלת פרופיל ישר יחסית ועומקה ככף רדוד ביותר (כלומר: המרחק בין בטן הכף לסכיני הצד והציפורניים, היוצרים צורת כף מלבנית רדודה, הוא קצר). הדחפור לא מסוגל לשפוך עפר למשאיות, אך יעיל יותר בדחיפת עפר, גירוד אדמה, ניקוי מכשולים ופריצת צירים. למרות שהמונח הרשמי לכף הדחפור הוא "סכין" או "להב" (ובאנגלית גם "להב" (blade) או "בולדוזר" bulldozer) בציבור הרחב גם ה"סכין" של הדחפור נקראת כף.
ליאת וקסלמן

ליאת וקסלמן (נולדה ב-26 בפברואר 1979) היא דיפלומטית ישראלית המכהנת כמנהלת חטיבת צפון אירופה במשרד החוץ. לשעבר שגרירת ישראל בקזחסטן ושגרירה לא תושבת בקירגיזסטן.
ביוגרפיה

וקסלמן סיימה תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה ותואר שני בלימודי דיפלומטיה באוניברסיטת תל אביב.
וקסלמן הייתה שגרירת ישראל באסטנה, קזחסטן ובקירגיזסטן ללא מגורים, בין השנים 2018 ל־2022.
במאי 2018 מונתה לשגרירת ישראל בקזחסטן, וביוני 2018 מונתה לשגרירה לא תושבת בקיריגיזסטן.
כיום מנהלת חטיבת צפון אירופה במשרד החוץ.
הערות שוליים

↑  פוסט משרד החוץ מ-20 באפריל 2021, באתר www.facebook.com
↑  יצחק סולומון, "כבוד וגאווה לעמוד בראש משלחת של נבחרת ישראל", באתר בלינקר, ‏2019-09-08
↑  Solomon, Ariel Ben (2018-12-15). "Israeli technology could be key to stronger ties with Muslim world". Ynetnews (באנגלית). נבדק ב-2023-11-20.
↑  מינוי שגרירת ישראל לקזחסטאן, החלטה מספר 3775 של ממשלת ישראל השלושים וארבע, משנת 2018, באתר של משרד ראש הממשלה
↑  מינויים בשירות החוץ, החלטה מספר 3906 של ממשלת ישראל השלושים וארבע, משנת 2018, באתר של משרד ראש הממשלה
↑  ליאת וקסלמן, באתר X (formerly Twitter)
ישראל ייבין

| --- | --- |
ישראל ייבין (2007)
ישראל ייבין (2007)
 לידה:  7 בינואר 1923
 פטירה:  19 בדצמבר 2008 (בגיל 85)
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  תיכון א' לאמנויות תל אביב 
 תלמידי דוקטורט:  יוסף עופר 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1989) 
 תרומות עיקריות
 חקר כתבי-יד עתיקים של המקרא, בהם כתר ארם-צובא
 
ישראל יֶיבין (י"ט בטבת ה'תרפ"ג, 7 בינואר 1923 – כ"ב בכסלו ה'תשס"ט, 19 בדצמבר 2008) היה חוקר המסורה והלשון העברית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל בשנת ה'תשמ"ט על תרומתו למחקר הלשון העברית.
ספריו

כתר ארם צובה, ניקודו וטעמיו, ירושלים תשכ"ט.
מסורת הלשון העברית המשתקפת בניקוד הבבלי, ירושלים תשמ"ה.
המסורה למקרא, ירושלים תשס"ג.