stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וידויים (סרט)
תקציר העלילה

הסרט עוסק במורה לשעבר בחטיבת הביניים שיוצאת למסע נקמה פיזי ומנטלי בתלמידי כיתתה שאחראיים למות בתה ומוגנים משפטית בגלל היותם קטינים. הוא מורכב מסדרת וידויים של הדמויות הקשורות למקרה הטרגי. הסרט מותח ביקורת על תרבות בני הנוער ועל החברה היפנית.
דמויות ראשיות

טקאקו מאצו - יוקו, המורה
מסאקי אוקאדה - המורה המחליף
מנה אשידה - מנאמי, בתה של המורה
יוקיטו נישי - שויה, אחד מהנערים הרוצחים
קאורו פוגיווארה - נאוקי, אחד מהנערים הרוצחים
ביקורת והצלחה

הסרט זכה להצלחה כבירה ביפן. הוא הכניס 3,850,000,000 ין יפני והגיע למקום השביעי בהכנסה ב-2010 ביפן. הביקורות על הסרט היו חיוביות בכל העולם. המבקרים ציינו לטובה את העיבוד האיכותי לספר, את רמתו של הבמאי ואת המשחק, במיוחד של השחקנים הצעירים. הוא קיבל ממוצע של 80% באתר Rotten Tomatoes. מבקר הקולנוע של ה-BBC, מרק קרמוד, ציין לרעה שהסגנון של "וידויים" לא מאפשר חיבור רגשי של הצופה לסרט.
ביקורת והצלחה > פרסים

| פרס / פסטיבל | קטגוריה | מועמד | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| פסטיבל פוצ'ון | הפרס המיוחד של חבר השופטים | הסרט | זכייה |
| פרסי הקולנוע של הוצ'י | הבמאי הטוב ביותר | טצויה נאקאשימה | זכייה |
| מגזין סינמה יפן | הסרט הטוב ביותר | הסרט | מקום 2 |
| Blue Ribbon Awards | הסרט הטוב ביותר שחקנית המשנה הטובה ביותר | הסרט | זכייה |
| Élan d'Or Award | הסרט הטוב ביותר | הסרט | זכייה |
| פרסי האקדמיה היפנית ה-34 | הסרט הטוב ביותר הבמאי הטוב ביותר התסריט הטוב ביותר השחקנית הראשית הטובה ביותר שחקן המשנה הטוב ביותר שחקנית המשנה הטובה ביותר סינמטוגרפיה התאורה הטובה ביותר הארט דיירקטור הטוב ביותר הסאונד הטוב ביותר העריכה הכי טובה | הסרט טצויה נאקאשימה טצויה נאקאשימה טקאקו מאצו מסאקי אוקאדה יושינו קימורה מסאקאזו אטו, אצושי אוזאווה סוסומו טקאקורה טוואקו קוואג'ימה מאסאטו יאנו יושיוקי קואיקה | זכייה זכייה זכייה מועמדות מועמדות מועמדות מועמדות מועמדות מועמדות מועמדות זכייה |
| פרסי הקולנוע האסייתי ה-5 | הסרט הטוב ביותר הבמאי הטוב ביותר השחקנית הטובה ביותר שחקן המשנה הטוב ביותר שחקנית המשנה הטובה ביותר העורך הטוב ביותר | הסרט טצויה נאקאשימה טקאקו מאצו מסאקי אוקאדה יושינו קימורה יושיוקי קואיקה | מועמדות |
| פרס הקולנוע של הונג קונג ה-30 | הסרט האסייתי הטוב ביותר | הסרט | זכייה |
| פרסי הקולנוע של סגל התיאטרון ה-2 | הסרט הטוב ביותר השחקנית הראשית הטובה ביותר | הסרט טקאקו מאצו | זכייה |
הערות שוליים

↑  Kokuhaku (confessions), באתר Box Office Mojo
↑  "וידויים", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
↑  Mark Kermode, ‏5 live review: Confessions, באתר BBC, ‏28 בפברואר 2011
ולנטין מוסקבין

ולנטין ארטורוביץ' מוסקבין (באוקראינית: Валентин Артурович Москвін)‏ (נולד ב 8 בינואר 1968 באיוונו-פרנקיבסק) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת החלוץ. כיום מאמן קבוצות נוער וקבוצות חובבים באוקראינה.
ביוגרפיה

מוסקבין גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל ספרטק איוונו-פרנקיבסק. בשנת 1985, בהיותו בן 17, עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון (ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה). לאחר שלוש שנים עבר לקבוצת הצמרת האוקראינית דניפרו דנפרופטרובסק. מוסקבין שיחק בשורות דניפרו (במצטבר) שבע שנים. בעונת 1993-94 שיחק מוסקבין בישראל בקבוצת הפועל כפר סבא. ובתום העונה חזר לשחק בדניפרו.
בשנת 1996 עזב את דניפרו סופית, וחתם לעונה אחת בקבוצת קריוובס. בסוף 1997 הוזמן לשחק בקבוצת טיסמניצה שהפכה מקבוצת חובבים לקבוצה מקצוענית ושיחקה בליגה האוקראינית השנייה. מוסקבין שותף בכמה משחקים, אך נאלץ לפרוש ממשחק פעיל בשל פציעה.
מוסקבין זומן כמה פעמים לסגל נבחרת אוקראינה, אך שותף במשחק אחד בלבד - משחק ידידות מול נבחרת בלארוס בשנת 1992.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל פנה מוסקבין אל קריירת האימון, וכיום הוא מאמן קבוצות נוער וחובבים במערב אוקראינה.
ודומוסטי

ערך זה עוסק בביטאון כלכלה רוסי. אם התכוונתם לעיתון הוותיק ברוסיה, ראו .
| --- | --- |
לוגו ודומוסטי
 תדירות:  יומי
 סוגה:  כלכלה
 פורמט:  טבלואיד
 מו"ל:  Bussiness News Media
 בעלים:  דמיאן קודריאצב
 עורך ראשי:  איליה בולאווינוב
 תאריכי הופעה:  1999–הווה (כ־25 שנים)
 שפה:  רוסית
 מערכת:  מוסקבה
 תפוצה:  75,000
 מדינה:  רוסיה
 www.vedomosti.ru
 
ודומוסטי (ברוסית: Ве́домости, "הביטאון") הוא יומון כלכלי רוסי ואתר חדשות כלכלי. העיתון מופץ חמש פעמים בשבוע. מערכת העיתון שוכנת מיום הקמתו במוסקבה.
המערכת נמצאת בבעלות איש התקשורת דמיאן קודריאצב, שחי זמן קצר בישראל ובבעלותו נמצא גם העיתון The Moscow Times.
נכון לנתונים מנובמבר 2016 היו לעיתון 20,000 מנויים.
ולנטין גומס

דייגו ולנטין גומס (בספרדית: Diego Valentín Gómez; נולד ב-26 ביוני 2003 בסן מיגל שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ולס סארספילד מליגת העל הארגנטינאית.
קריירת מועדונים

גומס גדל במחלקת הנוער של ולס סארספילד. ב-25 בפברואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–2 להורקאן במסגרת המחזור הרביעי בליגת העל הארגנטינאית לעונת 2022. ב-15 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע ליברטדורס, בתיקו 2-2 נגד רד בול ברגנטינו במסגרת שלב הבתים לעונת 2022. ב-12 ביולי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לאתלטיקו קולון במסגרת הליגה. בסך הכל ערך 27 הופעות ליגה בעונת 2022, בהן הבקיע שער אחד, והוסיף עשר הופעות בגביע ליברטדורס.
ודייק

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יעקב בהט 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  ספר לימוד 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת הקיבוץ המאוחד 
 תאריך הוצאה:  1960 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990010739370205171
 
ודייק, או בשמו המלא: וְדַיֵּק: תיקוני לשון ושיפור הסגנון, הוא ספר לימוד דקדוק עברי מקובל מאת יעקב בהט ומרדכי רון. הספר הציג שיבושים דקדוקיים נפוצים והציע במקומם משפטים נכונים דקדוקית בעברית, בלשון קצרה ופסקנית. הספר יצא לראשונה בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-1960, וראה אור בשתי מהדורות ו-36 הדפסות חוזרות.
הביקורת העיקרית נגד הספר כיום היא שלא סיפק הסבר בלשני להצעה המדויקת לדעת המחברים. יתר על כן, לעיתים פסל הספר ביטויים תקינים מבחינה דקדוקית שיש להם שורשים היסטוריים. כך, למשל, פסקו מחברי "ודייק": ”אמור: אפילו ירד גשם, נצא לטייל. אל תאמר: אפילו אם”; חומרה יתרה זו הוסיפה להידפס במהדורות הספר אף על פי שהבלשן יצחק אבינרי כינס בספרו "יד הלשון" (1964) עדויות רבות לקיומו של הצירוף "אפילו אם" במקורות, מימי חז"ל ועד לימי תחיית הלשון העברית, בכתביהם של ביאליק, מנדלי מוכר ספרים ואחד העם.
ולנטין לבדב

| --- | --- |

 לידה:  14 באפריל 1942 (בן 82) מוסקבה, ברית המועצות
 מידע כללי
 בשירות:  קוסמונאוט בשירות תוכנית החלל הסובייטית
 לאום:  ברית המועצות סובייטי/רוסיה רוסיה
 השכלה:  המכון לתעופה במוסקבה 
 עיסוקים נוספים:  מהנדס
 תקופת השירות:  1963–1985 (כ־22 שנים)
 זמן שהייה בחלל:  219 ימים, 5 שעות, 59 דקות
 מספר פעילות חוץ-רכבית:  1
 זמן שהייה בפעילות חוץ-רכבית:  2 שעות, 39 דקות
 משימות
 סויוז 13, סויוז T-5/סויוז T-7
 עיטורים
  (פעמיים)   (פעמיים)  
 
ולנטין ויטלייביץ' לבדב (ברוסית: Валентин Витальевич Лебедев; ‏נולד ב־14 באפריל 1942) הוא קוסמונאוט סובייטי  שטס לחלל בשלוש משימות במסגרת תוכנית סויוז.
קורות חיים

ולנטין לבדב נולד במוסקבה. בשנת 1942, לאחר סיום בית הספר הוא התקבל ללימודי הנדסה במכון למהנדסי תעופה במוסקבה. במקביל הוא עבר קורס טיס. עוד בהיותו סטודנט לבדב ניסה להתקבל ליחידת הקוסמונאוטים אך נכשל. בשנת 1966 הוא התקבל לעבודה במחלקת תכנון מס' 1. הוא היה חבר צוות קרקע של מספר משימות חלל ופיתח מספר מערכות לצורך חיבור חלליות בחלל.
בשנת 1972 הוא התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנת 1973 ולנטין לבדב שוגר לחלל בפעם הראשונה בחללית סויוז 13 (פיוטר קלימוק היה מפקד צוות). המטרה המרכזית הייתה לבצע תצפיות עם טלסקופ בתחום על סגול שהותקן על החללית. בהמשך הוא חזר לעבוד במחלקת תכנון מס' 1 ובשנת 1974 השלים לימודי דוקטורט.
בשנת 1982 ולנטין לבדב שוגר לחלל בפעם השנייה בחללית סויוז T-5 (אנטולי ברזובוי היה מפקד צוות). הם התחברו לתחנת חלל סאליוט 7 והחלו לפעול כמשלחת מס' 1. במהלך שהות בוצע פעילות חוץ רכבית באורך של כ-2.5 שעות. צוות שהשלים 211 ימים שהייה בחלל (שיא של אותו תקופה) לפני חזרתו לכדור הארץ בחללית סויוז T-7.
בשנת 1985 לבדב השלים את עבודת פוסט דוקטורט.
בשנת 1989 הוא התמנה לסגן מנהל מכון הגאוגרפי של האקדמיה הסובייטית למדעים, בשנת 2000 הוא היה הקוסמונאוט הראשון שהתקבל כחבר בארגון זה.
בשנת 2006 לבדב התמנה לפרופסור במכון למהנדסי טייס בו למד.
ולדימיר פטקין

ולדימיר ליאונידוביץ' פטקין (ברוסית: Владимир Леонидович Паткин; ‏נולד ב-8 בדצמבר 1945) שחקן כדורעף יהודי-סובייטי בעבר, זכה במדליית ארד אולימפית (מינכן 1972), עם נבחרת הכדורעף של ברית המועצות. מזכיר הכללי של איגוד הכדורעף הרוסי.
ביוגרפיה

פטקין נולד וגדל בבוברוב, מחוז וורונז'.
ביוגרפיה > 1971 > אלוף אירופה

באליפות אירופה שנערכה באיטליה בסוף ספטמבר 1971 זכה במדליית זהב לאחר ניצחון במשחק הגמר 3–0 על צ'כוסלובקיה.
ביוגרפיה > 1972 > מדליית ארד אולימפית

באולימפיאדת מינכן (1972) זכה במדליית ארד בטורניר הכדורעף לאחר ניצחון 3–0 על בולגריה במשחק על מדליית הארד. בשלב חצי הגמר נבחרתו הפסידה לגרמניה המזרחית 1–3.
בין השנים 1975–1982 שימש בצוות המאמנים של נבחרת ברית המועצות בכדורעף, שכללו 4 מדליות זהב באליפות אירופה (1975, 1977, 1979 ו-1981), מדליית זהב באולימפיאדת מוסקבה (1980), מדליות זהב באליפות העולם (1978 ו-1982).
פטקין עבד כמזכיר הכללי של איגוד הכדורעף הרוסי.
ורנר ישראל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 באוקטובר 1931 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  18 במאי 2022 (בגיל 90) ויקטוריה, קנדה 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קייפטאון  טריניטי קולג' 
 מנחה לדוקטורט:  ג'ון לייטון סינג 
 מוסדות:  אוניברסיטת אלברטה  אוניברסיטת ויקטוריה 
 תלמידי דוקטורט:  אריק פואסון, פטריק ר. בריידי 
 פרסים והוקרה:  פרס טומאלה (1996)  עמית החברה המלכותית של קנדה  קצין במסדר קנדה  עמית החברה המלכותית 
 
ורנר ישראל (באנגלית: Werner Israel;‏ 4 באוקטובר 1931 - 18 במאי 2022) היה פיזיקאי יהודי קנדי.
קורות חיים

נולד בברלין למשפחה יהודית וגדל בקייפטאון. כשהיה בן תשע חלו שני הוריו, ויחד עם אחיו הוא נשלח לבית היתומים היהודי בקייפטאון לארבע שנים. בגיל צעיר החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה. הוא קיבל תואר ראשון בשנת 1951 ותואר שני ב-1954 מאוניברסיטת קייפטאון. בשנת 1960 סיים דוקטורט בטריניטי קולג' שבדבלין. בשנת 1958 החל ללמד באוניברסיטת אלברטה שבקנדה ושם פעל עד לפרישתו בשנת 1996. באותה שנה התמנה לפרופסור נלווה באוניברסיטת ויקטוריה.
ישראל נודע בזכות תרומתו לתחום האסטרונומיה דרך מחקריו בנושאי חורים שחורים, מושג אופק האירועים וחורים שחורים סטטים. כמו כן פרסם מחקרים בנושא תורת היחסות, קוסמולוגיה, תרמודינמיקה יחסותית וכבידה קוונטית.
נפטר בויקטוריה ב-18 במאי 2022.
התרבות הפרסית העתיקה

התרבות הפרסית העתיקה מתייחסת כחלק הקדום ביותר בהיסטוריה של איראן, אשר ראשיתה בממלכת פרס האחמנית בעת העתיקה (התקיימה במהלך המאה ה-8 ועד המאה ה-4 לפנה"ס). בתקופה זאת פרחה התרבות הפרסית בעקבות כיבושיהם של כורש הראשון ודרוויש, אשר הוביל ליצירתה של אימפריה פרסית אדירה שהייתה לגדולה ביותר עד לתקופתה. תרבות זו השפיעה והושפעה רבות מן התרביות אשר כבשה.
שפה וכתב

לאורך היסטוריה הקדומה של פרס השפה השלטת הייתה שפתה של תרבות עילם. השפה הפרסית ההודו-אירופית החלה לתפוס את מעמדה בעיקר במאה ה-6 לפנה"ס עם עליית כוחם של המלכים הפרסים לשלטון בדרום המישור האיראני. אולם דווקא במאה ה-5 לפנה"ס, כאשר האימפריה הפרסית הייתה בשיא גודלה וכוחה, השפה הארמית מאזור סוריה של היום הפכה לשפת המנהל של האימפריה הפרסית, בעוד שהשפה הפרסית הייתה שפת השלטון אך נותרה שולית. עם זאת השפה הפרסית השפיעה רבות באוצר המילים שלה על שפות מערביות ושמיות בהן עברית. כך למשל המילה פרדס שפרושה בפרסית "גן" חדרה לשפה העברית והערבית וכן גם לשפות המערב אשר שמשמעותה אצלם הנה "גן עדן" (למשל באנגלית: Paradise).
אדריכלות

האדריכלות הפרסית הושפעה מהתרביות אותן כבשה כגון עילם, בבל ויוון העתיקה. בעיר פרספוליס נבנו ארמונות, מקדשים ויצירות אומנות מלאכת מחשבת בידי בנאים וסתתים, חלקם יוונים וחלקם משאר קצות האימפריה.
שלטון

השלטון הפרסי היה תאוקרטי והושפע רבות ממבנה השלטון המצרי הקדום. למלך הפרסי הייתה שליטה בלתי מבוטלת על ממלכתו, ותחתיו היו פקידי שלטון רבים. אחרי כיבוש מצרים העתיקה, מלכי פרס הכתירו את עצמם לפרעוני מצרים.
דת

הדת השלטת בתרבות הפרסית בתקופה ההיא, הייתה הדת הזורואסטרית המתבססת על דמותו של זרתוסטרה, האמונה הייתה שהעולם מחולק בין כוחות הטוב וכוחות הרע ועל האדם יש ללכת בעקבות כוחות הטוב כנגד אותן כוחות כאוס המנסים להחריבו. הדת הזוראסטרית פרחה בתקופת האימפריה האחמנית.
וילהלם הקמן

| --- | --- |

 לידה:  26 ביוני 1897 Wellinghofen, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  10 במרץ 1995 (בגיל 97) וופרטל, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 
וילהלם הקמן (בגרמנית: Wilhelm Heckmann;‏ 26 ביוני 1897 בוולינגהופן, גרמניה – 10 במרץ 1995 בוופרטל, גרמניה) היה מוזיקאי גרמני. בין השנים 1937–1945 נכלא במחנות הריכוז הנאציים במחנה הריכוז דכאו ובמאוטהאוזן. הקמן ייסד את להקת האסירים הראשונה במאוטהאוזן, והיה שותף להקמת תזמורת האסירים הגדולה במחנה.
ביוגרפיה

וילהלם היה בנו של הפונדקאי אדולף הקמן. הוא גדל באלטנה (וסטפאליה). במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בשירותי החירום הפטריוטיים ובצבא. לאחר המלחמה למד הקמן שירה ופסנתר אצל אוטו לאוגס בקונסרבטוריון הממלכתי בהאגן (וסטפאליה).
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הופיע ברחבי גרמניה בדרך כלל בתפקידי טנור. החל משנת 1934, יישמה הממשלה הנאצית מדיניות של אפליה וסיווגה גם את הקמן אף על פי שקיבל שבחים רבים על הופעותיו.
בשואה

ב-29 ביולי 1937 עצר הגסטפו את הקמן בפסאו ללא התראה מוקדמת וללא צו. בהתייחס לסעיף 175, הוא נחקר ונשלח למעצר מגן ("שוצ'אפט") במחנה הריכוז דכאו. עד היום הפרטים המדויקים של כליאתו במחנה הריכוז נותרו לא ברורים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הועבר הקמן למחנה הריכוז מאוטהאוזן באוסטריה, שם שהה עד לשחרור בעלות הברית במחנה ב-5 במאי 1945. במאוטהאוזן עבד במחצבה. החל מסביבות 1940, הוא הורשה להקים שלישייה מוזיקלית, שנאלצה לבצע מגוון סגנונות מוזיקליים עבור אורחים בכירים בקזינו. כאשר חטיבת הצילום של האס אס צילמה את "תזמורת הצוענים" ב-30 ביולי 1942 כשהובלה דרך המחנה יחד עם האסיר שברח לאחר שנתפס הנס בונארביץ, היה וילי הקמן בשורה הראשונה ונתן את הטון לנגינה. לאחר ביקורו בסתיו 1942, הורה היינריך הימלר להקים תזמורת במחנה שהורכבה בעזרת הקמן, רומבאואר ורופא צ'כי. עד לשחרור המחנה ניגנה תזמורת זו מרשים צבאיים, כמו גם מוזיקה פופולרית וקלאסית על בסיס קבוע. ווילי הקמן היה הזמר ונגן האקורדיון. השתתפותו בתזמורת הקנתה לו זכויות יתר בקרב האסירים, וחסכה ממנו את העבודות הקשות ביותר במחנה. במקום זאת הוא נשלח למפקדות עם משימות קלות יותר כמו הובלה וחיטוי. מנהיגי האס אס ניצלו בבירור את כישרונותיו המוזיקליים של הקמן כדי להשפיע מנטלית על החיים במחנה.
לאחר שחרורו ממחנה הריכוז ניסה הקמן ללא הצלחה להחזיר לעצמו דריסת רגל כמוזיקאי מקצועי. שנים של עבודות כבדות במחצבת מאוטהאוזן הותירו אותו עם שיגרון ועצבים מודלקים בכתפיו ובזרועותיו, מה שפגע במאמציו לעסוק במקצועו. בשנת 1954 הוא ביקש לקבל פיצוי בגין שהותו בדכאו ובמאוטהאוזן. אולם בקשתו נדחתה בשנת 1960 עם ההערה שהוא היה "כלוא רק כהומוסקסואל בגלל פשעים על פי סעיף 175 לחוק העונשין."
בין השנים 1945–1964 עבד וילהלם הקמן כמוזיקאי מקצועי וזמר בבתי מלון ומסעדות ברחבי גרמניה. הוא נפטר בוופרטל ב-10 במרץ 1995 בגיל 97.
ראו גם

רדיפת הומוסקסואלים בגרמניה הנאצית
סעיף 175
משולש ורוד
מאוטהאוזן
לקריאה נוספת

Guido Fackler : Music in Concentration Camps 1933–1945. In: Music & Politics, 2007.
Klaus Stanjek: Music and murder – a professional musician in Mauthausen. In: Andreas Baumgartner, Isabella Girstmair, Verena Kaselitz (editors): The Spirit is free. Band 2. edition Mauthausen, Wien 2008, ISBN 978-3-902605-01-6
Kurt Lettner: Musik zwischen Leben und Tod. In: Oberösterr. Heimatblätter 2000, Heft 1,2; S. 55–72.
Milan Kuna: Musik an der Grenze des Lebens. Zweitausendeins, Frankfurt/M 1993, ISBN 3-86150-018-3
Simon Hirt, Hansjörg Stecher: Musik zwischen subversivem Überlebens- und brutalem Terrorinstrument. In: Die Aussteller und das Bundesministerium des Inneren (Hrsg.): Kunst und Kultur im Konzentrationslager Mauthausen 1938–1945. Wien 2007.
Leoncarlo Settimelli: La storia angosciosa di una foto terribile. In: patria indipendente, 24 gennaio 2010.
הערות שוליים

↑  Das Deutsche Podium. Fachblatt für Ensemble-Musik und Musik-Gaststätten (“The German Podium, Fighting Paper of German Music”), Nr. 31, S.15 + Nr. 36, S. 10. Brückner-Verlag München, 1935.
↑  International Tracing Service Bad Arolsen, Germany, Reference number: T/D – 526 895.
↑  Josef Jira:Audio Recording of an Interview with Hans Marsalek, 18 April 1972, Linz. Mauthausen Archive of the Ministry of the Interior (BmfI), Vienna
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 133611728  ISNI: 0000 0000 2271 8882  VIAF: 28265729   WorldCat (עם VIAF): 28265729 
להקת מחנה הריכוז מאוטהאוזן (וילהלם הקמן מנגן על אקורדיון קטן), 30 ביולי 1942
וזיר גדול

בני משפחתו של שגריר צרפת לאימפריה העות'מאנית מוצגים לווזיר הגדול באולם הדיואן הקיסרי, ב-1724
סמלו של ווזיר גדול עות'מאני
מהמט סוקולו פאשה הווזיר הגדול אשר ניהל בפועל את האימפריה העות'מאנית במשך 15 שנים, במחצית השנייה של המאה ה-16
שטר של 20 דינרים מתוניסיה ועליו דיוקנו של חייראדין פאשה (1822–1890), אשר כיהן גם כווזיר הגדול של תוניסיה בשנים 1873–1877 וכווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית בשנים 1878–1879
בירבל, הווזיר הגדול בממשלו של אכבר, קיסר האימפריה המוגולית
אהמט תאופיק פאשה (1845–1936) הווזיר הגדול האחרון של האימפריה העות'מאנית
וזיר גדול (בטורקית: Vezir-i Azam או Sadrazam, בטורקית עות'מאנית: صدر اعظم, وزیر اعظم) היה תואר מנהלי באימפריות מוסלמיות ובכלל זה באימפריה העות'מאנית שהתייחס לבכיר שרי הסולטאן. מקור המונח "וזיר" מגיע מהמילה ויצ'יר שמשמעה שופט בשפה הפרסית – פהלווית, המכונה גם פרסית אמצעית והייתה נהוגה בתקופת האימפריה הסאסאנית. התואר וזיר אומץ על ידי בית עבאס וניתן לנושאי תפקידי שר או יועץ ובהמשך נעשה שימוש בתואר זה בישויות מוסלמיות נוספות. בתקופת שלטונו של מהמט השני הפכה הישות העות'מאנית לאימפריה, מספר הווזירים גדל והבכיר מביניהם הובדל מהשאר על ידי מתן התואר וזיר גדול. לווזיר הגדול ניתנו סמכויות נרחבות, הוא אף נשא את חותמו של הסולטאן והיה רשאי לכנס את הווזירים ואת הדיואן הקיסרי. משרדיו של הווזיר הגדול העות'מאני מוקמו בארמון טופקאפי באיסטנבול והשער למעונו אשר נקרא השער הנשגב, הפך סמל למנגנון השלטון באימפריה.
באימפריה העות'מאנית > מווזיר לווזיר גדול

העות'מאנים אימצו חלק ממנגנוני השלטון והפקידות שלהם מסולטנות רום וכך גם את מוסד הווזירות והתואר וזיר, אשר ניתן לאחראי על המנהל והפקידות בסולטנות ועל יישום מדיניות הסולטאן. וכך, בראשית ימי האימפריה העות'מאנית ניתן רק התואר וזיר. במהלך המאה ה-14 ניתן התואר וזיר לבכירי העולמא, שכיהנו כשופטים עליונים וקודמו לתפקיד זה.
קיימות כמה גרסאות לזהותו של הווזיר העות'מאני הראשון. מקורות עות'מאניים מייחסים את המינוי לעלא אדין פאשא(אנ') אשר היה אחיו של הסולטאן אורהן הראשון ומונה לתפקידו ב-1326 או ב-1328. גרסה נוספת טוענת כי, ב-1364 העניק לראשונה הסולטאן מוראט הראשון את התואר וזיר לצ'נדארלי קארה חליל היירדין פאשה, אשר החל את עידן משפחת צ'נדארלי. בני משפחת צ'נדארלי שירתו כווזירים במשך למעלה מ-100 שנים, עד לתקופתו באיזיט השני והרביעי מביניהם צ'נדארלי חליל פאשה (המכונה השני), הוצא להורג על ידי הסולטאן מהמט השני לאחר כיבוש קונסטנטינופול והיה לווזיר הראשון אשר הוצא להורג. בימי מהמט השני הפכה הישות העות'מאנית לאימפריה ומספר הווזירים האמיר מאחד לשלושה ובהמשך לחמישה ואף שבעה.
נולד הצורך למנות וזיר גדול ומטרת המינוי הייתה לבדל בין נושא חותם הסולטאן לשאר הווזירים. בתחילה כונה התואר בטורקית: vezir-i âzam ובהמשך כונו הוויזירים הגדולים גם בתארים: sadr-ı âlî "הווזיר העליון", vekil-i mutlak – "הסמכות העליונה", sâhib-i devlet "שליט המדינה בפועל" (מקביל לעוצר), וכן sadrazam – "הגדול שבמכובדים הגדולים". החל מאמצע המאה ה-16, תקופת שלטונו של סולימאן הראשון, מאחר שהווזיר הגדול החל לשאת גם בתפקידים צבאיים בעת היעדרותו או נבצרותו של הסולטאן, הוחל במינויו מקרב מפקדי הצבא העות'מאני ובכירי המנהל. ראשון קציני הצבא שנשא רשמית תואר זה היה לוטפי פאשה (1488–1563).
באימפריה העות'מאנית > דעיכת האימפריה העות'מאנית

ב-1837, במהלך תקופת הטנזימאט שהנהיג הסולטאן מהמוט השני, בוטל התואר סאדראזאם ובמקומו הוענק לנושא המשרה התואר באש וקיל (בטורקית: bash wekīl), דהיינו השר הראשי או ראש הממשלה ובה בעת חולקו באופן מכוון תפקידי הדיואן הקיסרי בין מספר מועצות משנה. צעדים אילו נועדו לצמצם את סמכויותיו של הווזיר הגדול כממלא מקום הסולטאן ולהעניק מידה גדולה יותר של חופש פעולה לממשלה העות'מאנית. לאחר מותו של מהמוט השני הצליח הווזיר הגדול מהמט היסרו פאשה (בטורקית: Koca Mehmed Hüsrev Paşa) להשיב את מעמדו ותוארו של הווזיר הגדול. בראשית ימי שלטונו של עבדול חמיד השני נעשו שני ניסיונות על ידי שרי הקבינט לקצץ בסמכויותיו ובמעמדו של הווזיר הגדול אך הם נכשלו. ב-1908 לאחר השבת החוקה הפך הווזיר הגדול כפוף לפרלמנט העות'מאני, אך התואר סאדראזאם נותר תוארם של הווזירים הגדולים עד תום ימי האימפריה העות'מאנית ומעמדו הוקבל לזה של ראש ממשלה בממלכות מערב אירופיות.
בישויות נוספות

במחצית הראשונה של המאה ה-11, כיהן רבי שמואל הנגיד (ובנו יהוסף הנגיד), כווזיר הגדול, שר הצבא ושר האוצר של נסיכות גרנדה.
תואר וזיר גדול (Etemad-e Dowlat) היה מקובל גם במערכת השלטונית של האימפריה הספווית. הווזיר הגדול הספווי היה בדרך כלל משפטן ובתוארו נחשב משנה לשאה. להבדיל מהאימפריה העות'מאנית, לווזיר הגדול הספווי היה חותם משלו והחלטות השאה היו נכנסות לתוקף רק לאחר הטבעת חותמם של השאה והווזיר הגדול לאחריו. כפי הנראה נלמד התפקיד ממנגנון הממשל העות'מאני ויובא לאימפריה הספווית. בתואר (Wazīr-e Azam), וזיר גדול, במשמעות היועץ הראשי או השר הבכיר, נעשה שימוש גם בתקופת האימפריה המוגולית והתפקיד זכה למעמד מיוחד והגיע לשיא כוחו, עת כיהן בתפקיד בירבל(אנ') תחת שלטונו של הקיסר אכבר.
וזיר גדול הוא התואר הניתן לראש ממשלת פקיסטן בשפת האורדו.
ראו גם

השער הנשגב
וזיר
חלוקה מנהלית של האימפריה העות'מאנית
לקריאה נוספת

אלי אשתור, הערך: וזיר, האנציקלופדיה העברית, כרך ט"ו, עמ' 993.
הערות שוליים

↑  אוריאל הד, "מוסדות האימפריה העות'מאנית", (עריכה: רחל סימון ויהושע פורת), האוניברסיטה העברית - המכון ללימודי אסיה ואפריקה, 1973, עמוד 59.
↑  אהוד טולידאנו, מבוא לתולדות האימפריה העות'מאנית, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985, עמוד 64.
1 2 3 4 5 6  Kunt, M‏, "‏Ṣadr-iAʿẓam" ‏,Encyclopaedia of Islam, Second Edition. Edited by: P. Bearman Th.Bianquis;, C.E. Bosworth;, E. van Donzel; and W.P. Heinrichs. Brill, 2012. Brill Online. Tel Aviv University Souraski Library. 07 March 2012
1 2 3  אוריאל הד, "מוסדות האימפריה העות'מאנית", עמוד 60.
1 2 3  אהוד טולידאנו, מבוא לתולדות האימפריה העות'מאנית, עמוד 66-65.
↑  אוריאל הד, "מוסדות האימפריה העות'מאנית", עמודים 61–63, 66-67.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4298223-6  TDVİA: sadrazam
ולנטין יפימוביץ' שפירו

.
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 ביולי 1922 בתומי, הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אג'ריה, הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, ברית המועצות ברית המועצות
 פטירה:  25 בספטמבר 1996 (בגיל 74) ישוב זאריה, אזור באלאשיחה, מחוז מוסקבה רוסיה רוסיה רוסיה
 מקום קבורה:  בית העלמין ניקולו-ארכנגלסקויה 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  אקדמיית חיל האוויר ע"ש גגארין 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1940–1978 (כ־38 שנים)
 דרגה:   פולקובניק (אל"ם)
 תפקידים בשירות
 קשר
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה קרב סטלינגרד  מבצע רוסטוב  מבצע מיוס  מבצע דונבאס  מבצע קרים  המצור על בודפשט  מבצע התקפי באנסקה ביסטריצה  
 עיטורים
 על השירות למולדת בכוחות המזוינים של ברית המועצות מדרגה שלישית   שני עיטורי הכוכב האדום   שני עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה   ארבעה עיטורי הדגל האדום   גיבור ברית המועצות (מס' 8983; 15.05.1946)  עיטור לנין ומדליות אחרות  
 תפקידים אזרחיים
 מורה
 הנצחה
 על הבית בו התגורר ביישוב זאריה הוצב לוח זיכרון   אות זיכרון בשדרת הגיבורים של העיר באלאשיחה  
 
ולנטין יפימוביץ' שפירו (ברוסית:  Валентин Ефимович Шапиро; ‏20 ביולי 1922 - 25 בספטמבר 1996) היה יהודי סובייטי שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כטייס בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

נולד בעיר בתומי במשפחתו של איש צבא ששירת בחייל בקרת גבולות. סיים עשר כיתות שלאחריהם גויס לצבא האדום ב-1940 והתחיל ללמוד בבית הספר לטיסה של סטלינגרד. במסגרת השירות נודע לו כי אביו ששירת בגבול הבלטי של ברית המועצות נהרג עם תחילת הפלישה הגרמנית. במהלך לימודיו בבית הספר עבר אווקואציה איתו לקוסטאנאי באוגוסט 1942 אז גם נשלח לחזית.
בספטמבר 1942 התחיל את שירותו בלהקת מטוסי עליונות אווירית המעוטרת ה-9 של האוגדה האווירית  של טייסת עליונות אווירית מס' 268, בתוך ארמיית האוויר השמינית. בהמשך הועבר ללהקת מטוסי עליונות אווירית מס' 273 (בהמשך מספרו שונה ל-31) באותה האוגדה.
ב-194 האוגדה שלו הועברה תחת פיקודה של ארמיית האוויר השנייה ואחר כך ארמיית האוויר החמישית. חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות משנת 1943.
לאחר שתי פציעות סיים את המלחמה בחזית האוקראינית השנייה בדרגת לייטננט בכיר לאחר 592 טיסות, ביניהם 455 לטיסות גילוי אויב, וב 48 קרבות אוויר הפיל 12 מטוסי לופטוואפה השונים תחילה על מטוס יאק-1 ובהמשך על יאק-9.
ב-1950 סיים אקדמיית כוחות אוויר ובהמשך פיקד על להקת מטוסים. משנת 1978 יצא לגמלאות וחי במחוז באלאשיחה. נפטר ב-25 בספטמבר 1996.
ב-15 במאי 1946 הוענק לו עיטור "גיבור ברית המועצות" על פעילותו במהלך המלחמה.
הערות שוליים

↑  דף על שמו באתר "גיבורי המדינה" (רוסית)
↑  עיתון "פאקט" של אזור באלאשיחה מ-5 במאי 2006 (רוסית)
↑  רשימת הקרבות עם מיקומם הגאוגרפי ופרטים נוספים באתר "אלופי הפלות סובייטיים: 1936 - 1953
ודים גורביץ'

| --- | --- |

 לידה:  4 ביוני 1934 סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 פטירה:  19 בדצמבר 2021 (בגיל 87) 
 ענף מדעי:  פיזיקה של חומר מעובה 
 מקום לימודים:  הפקולטה לפיזיקה באוני' סנט פטרבורג 
 מוסדות:  מכון יופה 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות  עיטור הידידות בין העמים 
 
ודים גורביץ' (ברוסית: Вадим Львович Гуревич‏; 4 ביוני 1934 - 19 בדצמבר 2021) היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי. הוא היה מומחה בתחום חקר מוליכות למחצה.