גבולות מדינת ישראל
אירועים ותהליכים היסטוריים

בדומה לאזורים אחרים שהיו נתונים לשלטון קולוניאלי, גם הגבולות הנוכחיים במזרח התיכון הושפעו במידה רבה מהסדרים בין המעצמות ששלטו באזור. גבולותיה של ישראל החלו להתעצב בהסדרים בין המעצמות של ראשית המאה ה-20. הסכמי שביתת הנשק, הסכמי השלום והסדרים בתיווך בין-לאומי אישרו מחדש, בדרך כלל, את התוואי שנקבע בהסדרים הבין-מעצמתיים. במקרים שבהם נקבע תוואי גבול חדש, הוא נקבע על-פי רוב בעקבות מלחמה, בדרך כלל לאורך קו החזית האחרון. ברוב המקרים שבהם נקבע תוואי גבול חדש הוא נותר שנוי במחלוקת וזמני.
תהליכים אחדים שהתרחשו קודם להכרזת המדינה תרמו לעיצוב גבולותיה:
ייסוד מטולה ב-1896. "...קיומה של התיישבות במטולה במשך עשרים וחמש השנים שקדמו לדיוני הגבול, הביא גם הוא לקביעתו של קו הגבול במקום שנקבע".
סימון קו הגבול בין מצרים שהייתה בשליטה בריטית ובין האימפריה העות'מאנית – "קו עקבה–רפיח" בשנת 1906.
הסכם סייקס–פיקו משנת 1916 שבו דנו בעלות הברית בריטניה וצרפת בחלוקת שטחי האימפריה העות'מאנית ביניהן לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ועידת סן רמו ב-1920 שבה נוסח כתב המנדט הבריטי על ארץ ישראל שכלל גם את עבר הירדן המזרחי, ואת רובו המוחלט של הגולן, 1,176 קמ"ר מתוך 1,300 קמ"ר[דרוש מקור], שמחזיקה ישראל מאז מלחמת ששת הימים. הנוסח אושר על ידי חבר הלאומים ביולי 1922.
פרסום דבר המלך במועצה על ארץ ישראל מאוגוסט 1922 שבו הופרד השטח בעבר הירדן המזרחי (לימים ממלכת ירדן) משטח המנדט המקורי שיועד כולו להקמת הבית הלאומי היהודי כפי שנקבע בוועידת סן רמו.
ב-1924 אשרר חבר הלאומים תיקון לנוסח כתבי המנדט הבריטי על פלשתינה-א"י מ-1922 והמנדט הצרפתי על סוריה באופן המסדיר את קו הגבול בין סוריה וארץ ישראל מהים התיכון עד אל-חמה בהתאמה להסכם הבריטי-צרפתי מ-7 במרץ 1923. מחד, נגרעו 1,176 קמ"ר משטחה של רמת הגולן משטח המנדט הבריטי, ומאידך נכללה בו כל הכנרת.
קביעות אדמיניסטרטיביות והסכמים של ממשלת המנדט עם צרפת ועם חבר הלאומים באשר לגבולות ארץ ישראל במהלך שלטון המנדט הבריטי.
תוכנית החלוקה של ועדת אונסקופ, שהתקבלה בעצרת הכללית של האו"ם בשנת 1947, שבה נקבע ביטול המנדט הבריטי וחלוקת שטחו בין שתי מדינות, יהודית וערבית. תוכנית זו לא יצאה לפועל בשל התנגדות הערבים, וביום הקמת המדינה היא כבר הייתה חסרת תוקף מעשי.
בתום מלחמת העצמאות ב-1949 נחתמו הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לשכנותיה – לבנון, סוריה, מצרים וירדן, אולם אלה לא הכירו בישראל באופן רשמי, וסירבו לדון על גבולות בין-לאומיים קבועים, אך נקבע בהם הקו הירוק כקו שביתת הנשק. קו זה שימש כגבולה בפועל של ישראל עד למלחמת ששת הימים. בשנים 1949–1967 התקיים שלטון צבאי מצרי ברצועת עזה, ושטחי יהודה ושומרון ומזרח ירושלים סופחו לירדן, סיפוח שזכה להכרה בין-לאומית פורמלית ולא-פורמלית מצד בריטניה, ארצות הברית, פקיסטן, עיראק ומדינות נוספות.
בתום מלחמת ששת הימים ב-1967 נקבעו קווי הפסקת האש, שבהם כבשה ישראל שטחים נרחבים שהיו קודם לכן בשליטת שכנותיה:
רצועת עזה, חצי האי סיני והאיים טיראן וסנפיר נכבשו מידי מצרים.
יהודה ושומרון נכבשו מידי ירדן, והוחל עליהם השלטון הישראלי ביהודה ושומרון.
רמת הגולן נכבשה מידי סוריה.
מתוך שטחים אלה, על שטחי מזרח ירושלים הוחלה ריבונות ישראל עם תום המלחמה ביוני 1967. שאר השטח נותר תחת פיקוד צה"ל כשטח בתפיסה לוחמתית. כפועל יוצא, ריבונות ישראל וחוקיה אינם חלים ישירות בהתנחלויות, אך דה-פקטו הוחלו חלקים של החוק הישראלי באמצעות צו אלוף על ההתנחלויות או על תושביהן.
במלחמת יום הכיפורים ב-1973 כבש צה"ל שטח נרחב מאדמת מצרים שממערב לתעלת סואץ, והגיע עד לקילומטר ה-101 בכביש סואץ–קהיר. בסוריה כבש צה"ל שטח של 400 קמ"ר שכונה המובלעת הסורית. בשנת 1974 נחתמו הסכמי הפרדת הכוחות – עם מצרים ועם סוריה. לפי הסכמים אלה נסוגה ישראל מהשטחים שכבשה במלחמת יום הכיפורים, וכן נסוגה בסיני למרחק 20 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ ונסוגה ברמת הגולן משטח של 25 קמ"ר שכבשה במלחמת ששת הימים. הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה הוא ההסכם הטריטוריאלי האחרון שנחתם בין שתי המדינות, ולכן הוא מגדיר את גבול ישראל–סוריה הנוכחי ואת ההסדרים הצבאיים הנלווים.
בשנת 1979 נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים ובמסגרתו השיבה ישראל לשליטת מצרים את חצי האי סיני כולו ואת האיים טיראן וסנפיר.
ב-14 בדצמבר 1981 אישרה הכנסת את חוק רמת הגולן, שקבע כי "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בשטח רמת הגולן".
בשנים 1993–1995 נחתמו הסכמי אוסלו שבמסגרתם הועברו שטחים מרצועת עזה, יהודה ושומרון לסמכות הרשות הפלסטינית.
באוגוסט 2005, עם ביצוע תוכנית ההתנתקות, נסוגו כוחות צה"ל מרצועת עזה, תוך המשך השליטה הביטחונית המלאה על המרחב האווירי והימי של הרצועה.