stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוקיוס קורנליוס סולה
ביוגרפיה > הדיקטטורה של סולה > הפרוסקריפציות

פעולותיו הראשונות של סולה בתוקף מעמדו החדש היו חיסול שיטתי של כל חברי סיעת הפופולרים שלא עברו לצידו או נכנעו, קרוביהם, תומכיהם וידידיהם. סולה התנקם באכזריות גם בכל הערים והעמים האיטלקים שלא עברו לצידו במהלך המלחמה ובראשם הסאמניטים.
עם כניסתו לתפקיד הדיקטטור הצהיר סולה שכל פקידי השלטון הצבאי והאזרחי של הממשלה הפופולרית וכל האזרחים שסייעו בגלוי לממשלה זו מזמן ניצחונו בקפואה, דינם מוות ורכושם יוחרם. שמות אנשים אלה פורסמו על ידי סולה ותומכיו מדי יום ברשימות נידונים בפומבי ("הפרוסקריפציות"), רשימות שנחתמו סופית ב-1 ביוני 81 לפנה"ס.
המספר הסופי של ההרוגים ברומא ובאיטליה כולה היה, לפי דעת מומזן, 4,700 איש. ההוצאות להורג בוצעו לא רק על ידי חיילי סולה, אלה גם על ידי אנשים פרטיים שקיבלו מענקים כספיים על כל רציחה שביצעו. מלבד אנשי הסיעה הפופולרית (שכללו בין השאר את האחראים לרציחות של שנת 86), נרצחו גם אלה שהואשמו בתמיכה, כספית או אחרת, שהעניקו לאצילים פופולרים. גם קרובים, ידידים ואפילו מלווי כספים לפופולרים נכללו ברשימות של סולה ונרצחו.
הרכוש שהוחרם מהנרצחים חולק בין אוצר המדינה, סולה, ידידיו ומקורביו. סולה נקם גם במתים, הוא הורה לחלל את קברו של אויבו הוותיק, גאיוס מריוס ולנתץ את המצבות שהוקמו לשם הנצחת ניצחונותיו. חילול זכרו של מריוס לא הספיק לשכך את רצונו של סולה בנקמה והוא הורה לרצוח את בן אחיו של מריוס ויורשו.
כמעט אף אחד ממצדדי הפופולרים וממנהיגיהם לא חמק מידיהם של סולה וקציניו. אלו שהצליחו להימלט לסיציליה ואפריקה הרומית מוגרו על ידי פומפיוס ולגיונותיו בפקודת סולה. הסאמניטים סבלו קשות מידיו של סולה וכל שבויי המלחמה שלהם הוצאו להורג. בערך בשנת 80 לפנה"ס ערך סולה מסע מלחמה אכזרי בשטחם, השמיד את עריהם והפך את אדמת ארצם לאדמה חרוכה. ערים איטלקיות שהמשיכו בסורם נפלו זו אחר זו בפני צבאותיו של סולה והוצבו בהם חיילות משמר.
ביוגרפיה > הדיקטטורה של סולה > הרפורמה החוקתית

יחד עם החיסול השיטתי של הפופולרים ותומכיהם החל סולה לבצע רפורמה חוקתית רחבה במבנה הרפובליקה הרומית מתוך מטרה ברורה להעניק לה יציבות פוליטית. סולה, כאריסטוקרט מובהק, ראה את הדרך ליציבות המדינה הרומית על ידי חיזוק מעמד האצולה והקטנת כוחם של אספות העם, מעמד הפרשים ובעלי ההון.
פעולותיו במישור זה כללו:
הכפלת מספר הסנאטורים מ-300 ל-600, דבר שהגדיל את מעמד האצולה הסנאטורית והעניק לו יציבות והשפעה גדולים יותר.
באמצעות חקיקה הוכנסו אלו שנבחרו למשרת הקווסטור כל שנה, באופן אוטומטי לשורות הסנאט. חקיקה זו ביטלה את משרת הקנסור משום ששללה את תפקידו (להכניס ולהוציא אישים מהסנאט).
חיזוק כוחו של הסנאט על חשבון ירידת כוחם של הטריבונים ואספות העם. אלה הפכו תלויים בסנאט לצורך אישור כל הצעת חוק (תהליך שהחל כבר בשנת 86 לפנה"ס). כמו כן הוגבלה סמכות הוטו של גופים אלה.
הארכת כהונת הנושא במשרת הקונסול לשנתיים.
העברת הפיקוד הצבאי ממגיסטר נבחר, כגון הקונסול וכדומה, לידי משרות הפרו-...(פרוקונסול וכדומה) שאושרו ומונו על ידי הסנאט.
תיקון סדרי משפט פליליים.
הסדרת סמכויות המועצות העירוניות באיטליה.
השוואה מלאה ומוחלטת של זכויות האזרח ברומא לזכויות במחוזות אחרים באיטליה, מה שהביא למעשה לסיום המלחמה האיטלקית.
ביוגרפיה > הדיקטטורה של סולה > פעולות נוספות

סולה העניק כספים רבים (כספים שהוחרמו מהנידונים למוות) לקרובי משפחתו, תומכיו ולחייליו לשעבר. הוא החל בתהליך של חלוקת אדמות לחיילים הוותיקים שלו ובהקמת מושבות חדשות.
בתחום הכלכלי הציל סולה את אוצר המדינה הרומי שהתרוקן בגלל מלחמות האזרחים על ידי הזרמה של מיליון דינרים מתוך השלל שנלקח במהלך המלחמה האיטלקית ומלחמת האזרחים הראשונה. כ-25 מיליון דינרים נלקחו שלל מיוון וממלחמת מיתרידטס וכסף נוסף קיבלה המדינה ממכירת רכושם המוחרם של הנידונים למוות.
פעולותיו האחרונות של סולה היו שיקום בנייני
הסנאט ברומא וארכיון המדינה.
ביוגרפיה > פרישתו של סולה מהחיים הפוליטיים ומותו

בשנת 80 לפנה"ס נבחר סולה למשרת קונסול יחד עם קוינטוס מטלוס, וויתר למראית עין על משרת הדיקטטור שלו. שנה לאחר מכן, כשסיים לערוך את התקנות החדשות בחוקה ולאחר שנתן לבחירות לקונסולאט להיערך כסדרן וללא התערבותו, פרש סולה מרצונו החופשי מהדיקטטורה ומהחיים המדיניים והחזיר את השלטון לידי שני קונסולים נבחרים חדשים. בכך פעל למעשה בהתאם למסורת הרומאית שמכתיבה כי על הדיקטטור להתפטר בסיום תפקידו – ההבדל היחיד היה שסולה נזקק ליותר משישה חודשים כדי להשלים את מלאכתו.
סולה פרש לאחוזתו הכפרית ליד פוטאולי במטרה לכתוב זיכרונות וחרוזים, עסק מדי פעם בצייד ובדייג וכן ביישוב סכסוכים מזדמנים במושבה הרומית הסמוכה. סולה לקח את אשתו הצעירה ואלריה ואת רעו משכבר הימים, מטרוביס, שהיה שחקן מפורסם ברומא תחת חסותו. השניים, לפי פלוטרכוס, היו מאהבים. סולה הספיק לגייס כספים אחרונים למימון מבנים חדשים ברומא לפני שמת בביתו, בשנת 78 לפנה"ס (לפי מומזן כתוצאה משטף דם) והוא כבן שישים.
לסולה נערכה לוויה ממלכתית, שכמעט לא הייתה לה מקבילה בתפארתה וגודלה בימי הרפובליקה. מסע הארון נמשך מפאטולי עד לבירה רומא, שם ספדו לו בכיכר השוק הגדולה. גופתו נשרפה בשדה מארס, ושרידיו נטמנו ליד קברי המלכים הרומים הקדומים.
בני משפחתו

אשתו הראשונה: יוליה או Ilia לפי פלוטרכוס
בנו הראשון: לוקיוס קורנליוס סולה, מת בצעירותו.
בתו הראשונה: קורנליה סולה נישאה לגנאיוס פומפיוס רופוס ובתם פומפיה סולה הייתה אשתו השנייה של יוליוס קיסר.
אשתו השנייה: אֵילִיָה
אשתו השלישית: קאקיליה מטליה דלמטיקה
בנו השני: פאוסטוס קורנליוס סולה
בתו השנייה: פאסטה קורנליה סולה
אשתו הרביעית: קלואליה (התגרש ממנה כי הייתה עקרה)
אשתו החמישית: ואלריה
בת זקוניו: פוסטמיה קורנליה סולה
השפעתו של סולה על הרפובליקה הרומית, וניתוח פעילותו כדיקטטור

סולה, כמנהיג פוליטי וצבאי, היה בעל השפעה מכרעת על אופייה וגורלה של הרפובליקה הרומית לקראת סוף ימיה. מלחמת יוגורתה, בה באו לידי ביטוי חולשתו הבסיסית של הצבא הרומי וחסרונותיה של שיטת הממשל הרפובליקנית, הסתיימה לא מעט בזכותו. ניצחונותיו של סולה על מיתרידטס וההסדרים החדשים שקבע באסיה הקטנה וביוון לאחר סיום המלחמה, ביססו את כוחה של רומא במזרח. סולה יצר את הקשרים הרשמיים הראשונים בין רומא לאימפריה הפרתית, לעתיד שכנתה המזרחית של האימפריה הרומית.
בתקופת הדיקטטורה שלו נחתם התהליך של התמזגות האזרחות הרומית עם האזרחות האיטלקית, תהליך שגבה מחיר דמים רב.
השפעתו החשובה ביותר של סולה על הרפובליקה הרומית הייתה בתחום השלטון הפנימי של רומא. פעולותיו במלחמת האזרחים, הרפורמות החוקתיות שערך ושלטון הדיקטטורה שלו תרמו לקריסתה של הרפובליקה. סולה היה חלק משרשרת של מנהיגים צבאיים שהשתלטו על רומא בכוח חרבם, שרשרת שהולידה את משטר הקיסרות הרומית. שרשרת זו החלה בגאיוס מריוס וכללה את פומפיוס הגדול, יוליוס קיסר, מרקוס אנטוניוס ולבסוף אוגוסטוס. סולה היה המנהיג הרומאי הראשון שפלש לעיר הבירה וכבש אותה בעזרת לגיונות רומיים. בכך הדגים לראשונה את עוצמת הצבא הפרולטרי החדש (שעוצב על פי המתווה של גאיוס מריוס) וחידד את ההבחנה עד כמה רופף משטר הרפובליקה הרומי.
השערות רבות הועלו על ידי היסטוריונים בימי קדם ובימינו לגבי הסיבות שהובילו את סולה לכיבוש רומא, הרפורמות שערך ולבסוף פרישתו מהפוליטיקה. סברה נפוצה אחת טוענת שהמאבק הסיעתי בין הפופולרים לאופטימאטים שהתבשל מאז ימי הגראכים הגיע לנקודת הרתיחה שלו ומלחמת האזרחים הייתה בלתי נמנעת.
ז'רום קארקיאנו טוען שסולה ניסה למעשה לייסד משטר יחיד וכל פעולותיו כוונו למטרה זו. אולם התמרדותו של מעמד האצולה בהנהגת המטלים ופומפיוס אילצו את סולה להתפטר ולוותר על תוכניותיו.
יש חוקרים הרואים את מאבקו וניצחונו הסופי של סולה כסימני המאבק בין מעמד האצולה הסנאטורי הרומי למעמד הפרשים, מאבק שהסתיים בניצחונה של האצולה ובביסוס כוחה. על פי תאוריה זו מעשיו של סולה היו למעשה רפורמה מהפכנית, שמטרתה היחידה הייתה לחזק ולבסס את השלטון האוליגרכי ברומא.
לעומת זאת חוקרים מודרניים רבים, ושצמן בתוכם, טוענים שסולה רצה להבטיח את יציבות הממשל הרומי שעורער על ידי הפופולרים ובראשם מריוס, וליצור משטר בו הסנאט הרומי הוא הגוף המרכזי המפקח על שאר מוסדות הרפובליקה. המאבק היה בין שני מחנות פוליטיים, אחד שהתגבש סביב סולה, והשני סביב מריוס וקינה. לכל מחנה הצטרפו אנשים ממגוון מעמדות החברה הרומית, כל אחד על פי מטרותיו האישיות. כאשר מיגר סולה את אויביו והתמנה לדיקטטור, הוא ייסד צורת משטר שנתנה לסנאט הרומי כוח יתר, צמצמה את כוחם ומעמדם של הטריבונים, המגיסטרים ואספות-העם. בראייה זו סולה יצר מנגנון שלטוני שמטרתו הייתה לשפר את הטיפול בבעיות הרפובליקה הרומית ובחוסר יציבותה. משהבטיח זאת, פרש מהדיקטטורה לחיים פרטיים.
היו מטרותיו של סולה ככל שהיו, השלטון שהניח אחריו לא החזיק מעמד יותר ממספר שנים. הסנאט הרומי לא השכיל לנצל את הכוח שקיבל מרפורמות סולה והמדינה הרומית נפלה פעם אחר פעם בידי מצביאים חזקים, מנהיגים שהלכו בדרך שסולה סלל לפניהם ומקור כוחם היה הצבא החדש שתבניתו ואופיו גובשו בידי מריוס וסולה. במובנים רבים חשיבותו הגדולה ביותר של סולה היה ששלטון הדיקטטורה שלו היה קו המתאר לשלטון הפרינקפס העתידי של אוגוסטוס – משטר יחיד באצטלה רפובליקנית.
לקריאה נוספת

תאודור מומזן, דברי ימי רומא, כרכים א וב; תרגום על ידי דוד קלעי, צבי ויסלבסקי וצבי רודי, תל אביב: מסדה, תשכ"א.
פלוטרכוס, חיי אישים.
גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, קאטלינה, יוגראתא, קטעים מדברי הימים, תרגום על ידי שרה דבורצקי, מוסד ביאליק.
ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, הוצאת מאגנס, תש"ן.
פרופסור מ. קארי, דברי ימי רומא, הוצאת ש. פרידמן, תל אביב.
הערות שוליים

1 2  שצמן, עמ' 386.
↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, פרק יט: מלחמות פנים ועלייתו של סולה, עמ' 385.
↑  מומזן, כרך ב', עמ' 479–480.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276616305171  PLWABN: 9810696541505606  BIBSYS: 90236000  BNE: XX1121979  BnF: cb12005009r (data)  CANTIC: a11028385  GND: 11864260X  ISNI: 0000 0001 0761 0985  LCCN: n83212399  LNB: 000223137  NKC: jx20101122014  NLA: 49284436  NSK: 000359011  NTA: 070081980  SELIBR: 262364  SNAC: w6tt60hj  SUDOC: 028159624  Trove: 1490080  VcBA: 495/44176  VIAF: 84037378   WorldCat (עם VIAF): 84037378 
מטבע המנציח את לכידת יוגורתה על ידי סולה
מטבע שסולה טבע לרגל ניצחונו על מיתרדטס השישי
מלס זנאווי

מלס זנאווי אסרס (געז: መለስ ዜናዊ አስረስ שמו בלידה - לגסה זנאווי; ‏9 במאי 1955 עדווה-‏ 20 באוגוסט 2012 ווליב-סן-למבר, על יד בריסל) היה מהפכן ופוליטיקאי אתיופי, נשיא אתיופיה מ-28 במאי 1991 ועד 22 באוגוסט 1995 וראש ממשלת אתיופיה מ-22 באוגוסט 1995 ועד יום מותו. החל משנת 1983 הנהיג את "החזית העממית לשחרור תיגראי" ומאוחר יותר היה למנהיג "החזית המהפכנית-דמוקרטית של עמי אתיופיה", שהדיחה בשנת 1991 את שלטון מנגיסטו היילה מריאם.
זנאווי, בן העם טיגרה, החליף את שלטון הקומוניסטי על ידי הנהגת פדרציה רב-אתנית מורכבת מתשע מדינות, שיקם את מצבה הכלכלי, הפוליטי ואת מעמדה של אתיופיה בעולם לאחר שלטון הדמים הקומוניסטי של מנגיסטו היילה מריאם. הנהיג משטר רב מפלגתי אם כי עדיין אוטוריטרי, איפשר הופעת עיתונות מגוונות, חיזק את מערכת החינוך האתיופית תוך כדי הקמת אוניברסיטאות ובתי ספר חדשים והרחיב את זכויות הנשים. מלס זנאווי הצטרף לקואליציה נגד הטרור האיסלמיסטי שניזומה על ידי ארצות הברית וארצות מערב אחרות והתערב צבאית נגד הקבוצות הפוליטיות-צבאיות הקיצוניות שהשתלטו על סומליה השכנה.
מלאס זאנאווי היה בן דוד בדרגה שלישית של נשיא אריתריאה, איסאייס אפוורקי שהנהיג בעצמו משטר רודני בארצו ויש טוענים כי היחסים האישיים המתוחים בין השניים השפיעו על המתחים הפוליטיים בין שתי המדינות. בעלייתו לשלטון זנאווי שם קץ למלחמה שניהלה אתיופיה באריתראה והשלים עם הקמת המדינה האריתראית העצמאית. בהמשך התעמת עם משטרו של אפוורקי בסכסוך גבולות קשה.
בשנים 1995- 1996 כיהן כיושב ראש של ארגון אחדות אפריקה, בימינו האיחוד האפריקאי.
מנהיגותו הייתה אוטוריטרית והואשמה בדיכוי פוליטי ובהפרת זכויות אדם שהחמירו בשנים האחרונות של שלטונו.
ילדותו וצעירותו

לגסה זנאווי נולד בעדווה, עיירה בצפון המחוז טיגרה בצפון אתיופיה. הוא היה השלישי מבין ששת ילדיהם של זנאווי אסרס, איש עדווה, ושל אשתו אלמאש גברלואל, ילידת אדי קאלה באריתראה. לפי מקורות אחרים נולד ב-1954 או ב-1956 ולמעשה היו לו עוד שמונה אחים ואחיות מנישואים אחרים של אביו.
לגסה זנאווי למד בבית הספר היסודי מלכת שבא בעדווה. הוא הצטיין בלימודיו ויש אומרים כי סיים תוך חמש שנים את כל שמונה שנות לימודי החובה. עבר לאחר מכן ללמוד בבירה, באדיס אבבה, בתיכון היוקרתי על שם וינגייט. אחרי סיום בחינות הבגרות בשנת 1972 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת אדיס אבבה .
ההפיכה של קבוצת הקצינים "דרג" שהדיחה את הקיסר היילה סלאסי בשנת 1974 הלהיבה אותו וגרמה שיפסיק את הלימודים כבר בשנה השנייה.
בראש מחתרת טיגרה המרקסיסטית

בהמשך "הטרור האדום" שהונהג על ידי משטר מנגיסטו היילה מריאם ומדיניותו כלפי אוכלוסיית הטיגרה הרתיעו אותו וגרמו לו להיכנס למחתרת. זנאווי הרים את הדגל נגד המשטר במסגרת "ליגה מרקסיסטית-לניניסטית טיגרה" ואחר כך במסגרת "החזית העממית לשחרור טיגרה". באותה תקופה שינה את שמו מ"לגסה" ל"מלס" לזכר חבר סטודנט בשם מלס טקלה, שהוצא להורג על ידי המשטר.
בשנת 1983 הפך למנהיג החזית העממית לשחרור טיגרה, בשנת 1989 מלס זנאווי עמד בראש תנועת קואליציה רחבה - "החזית המהפכנית-דמוקרטית של עמי אתיופיה" EPRDF או "איחדג" שליכדה בתוכה את החזית העממית לשחרור טיגרה, התנועה הלאומית-דמוקרטית האמהרית, הארגון העממי-דמוקרטי אורומו והתנועה העממית-דמוקרטית הדרום-אתיופית. לעומת אלפי לוחמי החזית התיגרינית שאר הארגונים בברית זו מנו רק מאות.
הברית נועדה לשוות לקואליציה בראשות "החזית העממית לשחרור טיגרה" (שלפי מבקריה ייצגו יותר בני טיגרה מאזור עדווה) צביון כלל אתיופי . אף על פי שראש הממשלה הראשון תמראת ליינה שכיהן כמה חודשים (עד שהוכנס לכלא בטענות שווא) היה ממוצא לא תיגריני. חברי החזית TPLF שלטו בכל בתוך קואליציה וביד ברזל .
תקופה ארוכה החזיק זנאווי בהשקפה שמאלית מרקסיסטית קיצונית כשהזדהה עם עמדותיו של מנהיג אלבניה, הרודן אנוור הוג'ה, שהאשים מזה שנים רבות את ברית המועצות ואת סין העממית כי בגדו באידיאלים הקומוניסטים. למרות אידאולוגיה זו, זכה ארגונו באהדה במערב ובקרב מדינות ערב בגלל התנגדותו למנגיסטו היילה מריאם. מול השינויים שחלו בברית המועצות ובעולם בסוף שנות ה-1980 והתחלת שנות ה-1990 התחיל זנאווי לאמץ גישה יותר ליברלית.
העלייה לשלטון והרפורמות בממשל ובכלכלה

אחרי מלחמת אזרחים ארוכת שנים, במאי 1991, בברית עם "החזית העממית לשחרור אריתראה", הביסו הכוחות המהפכניים של החזית שהוא עמד בראשותה את צבאו של המשטר מנגיסטו היילה מריאם והדיחו אותו מן השלטון.
ב-28 במאי 1991 היה זנאווי לנשיאה של אתיופיה החדשה. הוא נמנה עם מכונניה של החוקה החדשה מ-1994, שהפכה את אתיופיה לרפובליקה פרלמנטרית פדרטיבית. ב-22 באוגוסט 1995 נבחר לראש הממשלה ונשאר בתפקיד זה למשך 18 שנה, עד יום מותו.
המשימה העיקרית שעמדה בפניו לאחר עלייתו לשלטון הייתה שיקום הכלכלה, והענף המרכזי בה - החקלאות, שהגיע למשבר קשה ביותר בימי מנגיסטו היילה מריאם. זנאווי הנהיג רפורמה אגררית וביטל את הקולחוזים ואת החוות הממלכתיות (מסוג "גוסחוז") שנכפו בכוח על ידי המשטר הקודם. האדמות, שנשארו בבעלות המדינה, הוחכרו למשך 99 שנה לידי האיכרים. הודות לאמצעים שננקטו, אתיופיה הגבירה מאוד את תוצרתה החקלאית. היא עמדה במקום השישי בעולם בייצוא קפה, במקום התשיעי בעולם בייצור מוצרי בקר, ובמקום השני באפריקה בתפוקת תירס. ממשלו של זנאווי טיפח גם את גידולי הפרחים, ואתיופיה עלתה למקום השני באפריקה בתחום ייצוא הפרחים. כמו כן התפתח ענף הסוכר, שהושקעו בו 7.5 מיליארד דולר. באופן זה אחרי שנת 2000, שהייתה שנה של בצורת קשה, נחסכו מאתיופיה משברים הומניטריים דומים שהיו תכופים כל כך תחת המשטרים הקודמים. הושקעו סכומים רבים גם בענפי התעשייה, בעיקר התעשייה הקלה, תעשיית המזון וענף חומרי הבניין.
בתחילת שנות ה-2010 הוקם באתיופיה מפעל ראשון להרכבת מכוניות. שגשג בצורה מרשימה גם ענף הבנייה. בנסיבות אלה, בשנים 1995-1990 עלה התוצר הלאומי הגולמי של אתיופיה על כל תושב בלמעלה מ-42% והגיע בשנת 2010 ל-398 דולר,55% יותר מבשנת 1990.
סגנון אוטוריטרי

בשנת 1995 ויתר על תפקיד הנשיא ונבחר לראשונה כראש ממשלה.
נבחר שוב בתפקיד זה בשנים 2000 ו-2005 . בשנת 2005 בעקבות מחאות של האופוזיציה בעילה של חוסר הגינות בבחירות פרצו הפגנות בערים הגדולות. ההפגנות דוכאו על ידי המשטרה באמצעים אלימים. 193 אזרחים נהרגו ו-763 נפצעו. כ-20,000-10,000 אנשים נכלאו, לרבות מקרב פוליטיקאים מן האופוזיציה, עיתונאים ואנשי סיוע.
מדיניות החוץ

פרט לסוגיות הכלכליות התמודד זנאווי בימי שלטונו עם אתגרים פוליטיים רבים.
עם עלייתו לשלטון בעזרת המחתרות האריתראיות השלים זנאווי עם הפרדת אריתראה מאתיופיה שקיבלה תוקף במשאל עם והתממשה סופית בשנת 1993. הוא נאלץ להתמודד עם אובדן המוצא לים של אתיופיה ובנוסף עם קווי גבולות לא ברורים בין שתי המדינות.
בנסיבות אלה בשנת 1998 פרצה מלחמה בין אריתראה ובין אתיופיה שנמשכה שנתיים וגבתה מחיר קשה של כ-100,000 הרוגים.
גם אחרי שניצח במלחמה לא התכוון זנאווי לספח את אריתריאה ומיד עם סיום מעשי האיבה הסיג את כוחותיו משטחה. למרות האשמות בבגידה התעקש להשיג הסכם שלום, שנחתם בסופו של דבר באלג'יר.
זנאווי תמך במלחמה של מעצמות המערב נגד הטרור האסלאמיסטי. איפשר טיסות של מזל"טים אמריקאים מתוך בסיס באתיופיה אל עבר אזורים רגישים מסביב. אתיופיה זכתה לסיוע אמריקאי של מאות מיליוני דולר לשנה.
מאוחר יותר המצב בסומליה השכנה ממערב שרוב שטחה נשלט על ידי פיראטים וקבוצות איסלמיסטיות הביא פעמיים - ב-2006 וב-2011 להתערבות צבאית אתיופית בארץ זו.
זנאווי שחרר את עיר הבירה הסומלית מוגדישו משליטת לוחמיו של "איחוד בתי הדין האיסלמיים" והחזיר את השליטה בה לממשלה הפדרטיבית הזמנית שבראשות עבדללאהי יוסוף אחמד. במקביל אהד את שלטון המדינה הבדלנית פונטלנד שהוקמה ב"סומלילנד", צפון סומליה.
זנאווי גם תיווך בשיחות השלום בין סודאן ובין דרום סודאן.
למרות משטרו הסמכותני שגבר והלך עם השנים, ההאשמות בצנזורה, בניהול בחירות לא הוגנות, שימוש באלימות בפיזור הפגנות, והגבלת צעדיהן של מפלגות האופוזיציה, כולל לפעמים האשמות על מאסרים ועינויים, זנאווי זכה לאהדה בדרך כלל במערב בזכות סגנון התנהלותו הצנוע, דיבורו הפשוט ומאמציו לשמור על שלום במזרחה של אפריקה,
בשנת 2004 צורף על ידי טוני בלייר לוועדה האפריקאית בעיניני סוגיית העוני ביבשת השחורה.
מלס זינאווי נפטר מזיהום ב-20 באוגוסט 2012 בוולוב-סן-לאמבר (Woluwe-Saint-Lambert) על יד בריסל, לאחר שהייה ממושכת לטיפולים באירופה. הוא הובא לקבורה ב-2 בספטמבר 2012 בקתדרלת השילוש הקדוש באדיס אבבה בנוכחות כ-20 ראשי מדינות.
היה נשוי לאזב מספין, לוחמת ותיקה בחזית לשחרור לאומי של טיגרה, אשת עסקים וחברה בפרלמנט, ואב לארבעה.
הערות שוליים

↑  חגי ארליך
↑  Amnesty International Criticizes Dead Ethiopian PM Zenawi's Rule, אתר Sahara Reporters, ‏21 באוגוסט 2012
| ראשי ממשלת אתיופיה |
| --- | --- | --- |
| האימפריה האתיופית | מקונן אנדלקטצ'או • אבבה ארגאי • אקלילו הבט-וולד • אנדלקטצ'או מקונן • מיכאל ימרו |  |
| החונטה הצבאית | משרת ראש הממשלה מבוטלת |  |
| הרפובליקה העממית | פיקר סלאסי ווגדראס • היילו ימאנו • טספאי דינקה |  |
| הרפובליקה הפדרלית | תמרת לאינה • מלס זנאווי • היילמריאם דסלן |  |
| נשיאי אתיופיה |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה העממית | מנגיסטו היילה מריאם • טספאי גברה קידן |  |
| הרפובליקה הפדרלית | מלס זנאווי • נגסו גידאדה • גירמה וולדה גיורגיס • מולטו טשומה • סאהלה–וורק זוודה |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: טספאי גברה קידן |  נשיא אתיופיה  28 במאי 1991 - 22 באוגוסט 1995 | הבא: נגסו גידאדה |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: תמרת לינה |  ראש ממשלת אתיופיה  22 באוגוסט 1995 - 20 באוגוסט 2012 | הבא: היילה מריאם דסלן |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007577191505171  GND: 1026632668  ISNI: 0000 0000 4418 6098  LCCN: no2004121851  NTA: 288978374  SUDOC: 163591709  VIAF: 53872281   WorldCat (עם VIAF): 53872281
מיקרופילמנט

תמונה של חלבוני שלד התא הקשורים לצובענים פלואורסצנטיים. נלקחה בשיטת מיקרוסקופיה קונפוקלית.
מיקרופילמנט, הנקרא גם סיב אקטין, הוא סיב חלבון בציטופלזמה של תאים אאוקריוטיים המהווה חלק משלד התא. קוטר סיב האקטין הוא כ-7 ננומטר והוא בנוי משני גדילים הכרוכים אחד סביב השני. כל אחד משני הגדילים המרכיבים את המיקרופילמנט הם פולימרים של חלבון האקטין, אשר יכולים לעבור מודיפיקציה ואינטראקציה על ידי חלבונים רבים אחרים בתא. המיקרופילמנט לוקח חלק במגוון תהליכים בתא כגון ציטוקינזה, תנועה אמבואידית, שינויים בצורת התא, אנדוציטוזה, אקסוציטוזה, והתכווצות התא. כמו כן, המיקרופילמנט מסייע ליציבות המכנית של התא יחד עם מרכיבי שלד התא האחרים.
היסטוריה

אקטין, החלבון המרכיב את המיקרופילמנטים, התגלה לראשונה בשרירי השלד של ארנב בשנת 1940 על ידי הביוכימאי ברונו פרנץ שטראוב (אנ'). כמעט 20 שנה לאחר מכן היו האקסלי (אנ') הדגים שאקטין חיוני להתכווצות שרירים. המנגנון שבו אקטין יוצר סיבים ארוכים תואר לראשונה ב-1983.
מבנה המיקרופילמנטים

מיקרופילמנטים נוצרים על ידי קישור יחידות אקטין. זהו אחד החלבונים התוך תאיים הנפוצים ביותר הנמצאים בתאים אאוקריוטיים. אקטין מופיע בתא באחד משני מבנים עיקריים, כשכל אחד מהם ניתן לחלוקה נוספת. הסוג הראשון הוא פולימר של יחידות אקטין המכונה אקטין סיבי (F – אקטין). מבחינה מבנית, סיבים אלו מופיעים כשני גדילים של תת-יחידות הכרוכות זו בזו בסליל ימני, המסודרות לסירוגין כאשר המרחק בין כל יחידה הוא מחצית האורך של יחידת אקטין או 27.6Å. סיב האקטין מכיל קצה "דוקרני" (Barbed) וקצה "מחודד" (Pointed) שבו נמצאים "חלבון קושר המטרה" ו"שסע קושר נוקלאוטיד" בהתאמה. צורה נוספת בה אקטין מופיע בתא היא אקטין כדורי (G – אקטין), צורה זו נקראת גם אקטין חופשי. מבנה חלבון זה נראה שטוח כאשר הוא מרכיב את סיבי האקטין עקב סיבוב אזור דמוי מספריים במהלך הקישור בסיב. ליחידות האקטין הבודדות ישנו אתר קישור לנוקלאוטיד ATP.
תהליך הרכבת ופירוק המיקרופילמנטים

מיקרופילמנטים נמצאים במצב רציף של הרכבה ופירוק. קישור של יחידות אקטין כדורי לאקטין סיבי מושפע מנוכחות ממס יוני חזק. כלומר, נוכחות של יונים חד ערכיים או דו ערכיים. בדומה למיקרוטובולים, לחוטי אקטין יש כיווניות מבנית מוגדרת. כאשר הרכבה ופירוק של יחידות האקטין מתרחשות בקצה הדוקרני והמחודד של החוט בהתאמה. הרכבת הסיב בסביבת מעבדה (in vitro) מתחילה בהתגרענות (נוקלאציה), הכוללת הרכבה של שלוש יחידות אקטין ליצירת טרימר המתפקד כגרעין הסיב. בסביבה התאית, חלבונים קושרי אקטין (ABP) כגון קומפלקס ARP2/3 ממלאים תפקיד מרכזי בהתגרענות סיב האקטין. התארכות סיב האקטין מתרחשת על ידי הוספת יחידות אקטין הקשורות ל-ATP בקצה הדוקרני של הסיב, אשר לאחר מכן עוברות הידרוליזה ל-ADP. אקטין סיבי הקשור ל-ADP פחות יציב מאקטין חופשי הקשור ל-ADP, לכן יחידות אקטין מתפרקות מהקצה המחודד של הסיב. תהליך הפירוק מואץ על ידי גורם האקטין-דה-פולימריזציה (ADF), ובני משפחת חלבוני הקופילין. אורך סיב האקטין מבוקר על ידי חלבוני מכסה המונעים הוספת יחידות לסיב וגורמים מאיצי פירוק. ריכוז יחידות האקטין החופשי ממלאות תפקיד בקביעת התארכות ופירוק סיב האקטין. במצב יציב, קצב הוספת יחידות האקטין בקצה הדוקרני של החוט שווה לקצב פירוק היחידות מהקצה המחודד. ריכוז היחידות החופשיות הקיים במצב זה נקרא הריכוז הקריטי (Cc). במצב היציב, סיבי האקטין מציגים תנועה המזכירה תנועת הליכון, כלומר הם מוסיפים ומאבדים יחידות משנה מהקצוות הדוקרניים והמחודדים של החוט בהתאמה.
ארגון המיקרופילמנטים בתא

סיבי האקטין בתא מאורגנים במספר צורות שונות, כאגד של סיבים או כרשת סיבית. ארגון הסיבים נקבע על ידי חלבונים המסדרים את הסיבים לצורה הדרושה. חלבונים מצליבים קצרים יובילו ליצירת אגד צפוף של סיבי אקטין. כל הסיבים באגד יהיו בעלי כיווניות זהה. לעומת זאת, חלבונים מצליבים ארוכים וגמישים יובילו ליצירת רשת חופשיה של סיבים המכוונים בצורה בלתי תלויה.
חלבונים קושרי אקטין

אקטין מסוגל לקשור 162 חלבונים נפרדים, ללא הכללת הצורות והצורונים השונים שלהם. לקבוצת חלבונים אלו ניתן השם חלבונים קושרי אקטין (Actin Binding Proteins – ABP). ניתן לחלק את החלבונים קושרי האקטין לשבע קבוצות על פי התפקיד שלהם. חלבונים קושרי יחידות, חלבונים מפרקי סיב, חלבוני קשירת קצה סיב, חלבונים חותכי סיב, חלבונים מצליבים, חלבונים מייצבים וחלבוני מנוע.
חלבונים מפרקי סיב (משפחת חלבוני הקופילין): חלבונים קטנים (15–19 קילו דלטון) אלו מבוטאים כמעט בכל היצורים האאוקריוטים ומתקיימים במספר צורונים שונים. תפקידם העיקרי הוא מחזור מהיר של יחידות אקטין מתוך סיבי אקטין.
משפחת חלבוני הפרופילין: חלבונים המבצעים תפקידים מגוונים בתאים אאוקריוטיים. תפקידם הבולט ביותר הוא לסייע לתהליכים המאריכים את הקצה הדוקרני של סיב האקטין. הם מבצעים תפקיד זה על ידי עיכוב תהליך ההידרוליזה של ATP הקשור לאקטין.
משפחת חלבוני הג'לסולין: משפחת חלבונים מגוונת המבוטאת בכל התאים האאוקריוטים. ישנם שני תפקידים עיקריים אשר משויכים למשפחת חלבונים זו, חיתוך סיב האקטין וסיוע בתהליך ההתגרענות של סיב האקטין.
משפחת חלבוני הטימוזין: טימוזין בטא 4 (Tβ4) הוא חלבון קטן (כחמישה קילו דלטון) אשר שייך למשפחה חלבונית שמורה מאוד. חלבונים מהמשפחה בודדו לראשונה מתאי תימוס. Tβ4 מתחרה עם חלבונים ממשפחת הג'לסולין על קשירה לסיבי האקטין. תפקיד מרכזי נוסף של חלבונים אלו הוא הסרת יחידות אקטין בודדות מהסיב ועיכוב של ההידרוליזה של ATP.
DNase I: גליקו-חלבון אשר מפרק קשר פוספודיאסטרי בDNA דו גדילי. אקטין התגלה בתור מעכב טבעי ל-DNase I וניתן להשתמש ב-DNase I בכדי למדוד ריכוז אקטין חופשי בתא. כמו DNase I, Tβ4 עשוי לפעול כמייצב של יחידות אקטין על ידי הסרתם ביעילות ממאגר היחידות הזמינות להרכבה.
קומפלקס Arp2/3 Arp2 ו-Arp3: חלבונים השייכים למשפחה עם דמיון לרצף ולמבנה של האקטין. שני חלבונים דמויי אקטין אלו, המרכיבים את הקומפלקס Arp2/3, שמורים במגוון רחב של אורגניזמים, משמרים ועד יונקים. התפקיד העיקרי של Arp2/3 הוא ליצור נקודות הסתעפות בסיב האקטין על ידי יצירת נקודות התגרענות על גבי סיבים בדרך כלל בסמוך לממברנות, תהליך זה זקוק לריכוזים גבוהים של ATP.
חלבוני "מכסה" Capping: מכיוון שקצב החלפת יחידות האקטין גדול פי 20 בקצה המחודד מאשר בקצה הדוקרני, ישנה סבירות גבוהה ש-ATP שמתווסף לקצה זה יעבור הידרוליזה לפני שתתרחש הוספה נוספת. חלבוני "מכסה" המתחברים בקצוות ה"דוקרניים" של סיב האקטין ישנו את הקינטיקה של החלפת יחידות האקטין בסיב, בהתאם לחוזק הקישור וקצב החילוף שלהם.
חלבוני מיוזין: מיוזין (Myosin) הוא חלבון מוטורי, אשר פעילותו דורשת השקעת אנרגיית ATP ומהווה לצד סיבי האקטין חלק ממערך השלד התא.