stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לורנס בנדר
חייו האישיים

בנדר הוא פעיל חברתי ופוליטי ותומך במגוון מטרות. הוא מכהן כחבר במועצת המנהלים של The Creative Coalition, חבר במועצה ליחסי חוץ ובמועצת האוקיינוס השקט. בנדר גם חבר במועצה המייעצת של מכון UCLA לאיכות הסביבה ולקיימות, וכן חבר בקמפיין Global Zero.
בשנת 2004 היה בנדר אחד מהתורמים הגדולים בקמפיין לנשיאות של ג'ון קרי.הוא היה גם אחד מהתומכים הראשונים של הקמפיין לנשיאות של ברק אובמה בשנת 2008.בהיותו יהודי, באוגוסט 2015 חתם בנדר – יחד עם 98 חברים בקהילה היהודית של לוס אנג'לס – על מכתב גלוי התומך בהסכם הגרעין המוצע בין איראן ושש מעצמות עולמיות בראשות ארצות הברית, מתוך אמונה שזהו ההסכם הטוב ביותר עבור ארצות הברית וישראל.
פרסים והוקרה

בשנת 1994 זכה הסרט "ספרות זולה" בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן. בנדר קיבל את פרס מפיק השנה בפסטיבל קאן בשנת 2001, ובכך הפך לאדם השלישי שזכה בפרס והאמריקאי הראשון לעשות זאת. בשנת 2005, הוענק לו פרס לפיד החירות על ידי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות. בשנת 2011 הוכרז בנדר כגיבור חיות הבר על ידי הפדרציה הלאומית לחיות הבר. במהלך הקריירה שלו, הסרטים שבנדר הפיק או היה מפיק בפועל זכו בסך הכל בשמונה פרסי אוסקר.
פילמוגרפיה

פולש (1989) (גם שותף לכתיבה)
סיפור על שתי אחיות (1989)
כלבי אשמורת (1992)
Fresh‏ (1994)
ספרות זולה (1994)
ארבעה חדרים (1995)
שחור על לבן (1995)
סיפורו של ויל האנטינג (1997)
ג'קי בראון (1997)
אשת חיל מי ימצא (1998)
אנה והמלך (1999)
המקסיקני (2001)
מאפיה: דור ההמשך (2001)
בנות הפאוור פאף: הסרט (2002)
להרוג את ביל: חלק 1 (2003)
להרוג את ביל: חלק 2 (2004)
ריקוד מושחת 2: לילות האוונה (2004)
קולות של חפות (2004)
שכונה בהפרעה (2005)
שחרור בעורף האויב (2005)
אמת מטרידה (2006)
קיל שוט (2008)
ממזרים חסרי כבוד (2009)
Countdown to Zero‏ (2010)
קוד שמור (2012)
גרטה (2018)
קפונה (2020)
נקמה מרה (2021)
How Kids Roll‏ (2024)
לה קופול (מוזיאון)

ערך זה עוסק בבסיס טילי 2-V בצרפת. אם התכוונתם לבראסרי בפריז, ראו .
| --- | --- |

כיפת המבצר
 מידע כללי
 סוג:  מבצר
 שימוש:  מתקן שיגור טילי 2-V מוזיאון
 על שם:  צורת הכיפה של גג המבנה
 כתובת:  פה-דה-קאלה 
 מיקום:  Wizernes ו-Saint-Omer
 מדינה:  מחוז פה-דה-קאלה, צרפת צרפת
 בעלים:  גרמניה הנאצית ממשלת צרפת
 מייסדים:  גרמניה הנאצית
 מבקרים בשנה:  120,000 (נכון ל־2011)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  אוקטובר 1943 – יולי 1944 (כ־275 ימים)
 תאריך פתיחה רשמי:  אוקטובר 1943 
 חברת בנייה:  פיליפ הולצמן אג (אנ') Grossdeutsche Schachtbau Tiefbohr GmbH ארגון טודט
 חומרי בנייה:  בטון מזוין
 יוצר:  צבא גרמניה
 אדריכל:  ארגון טודט 
 מידות
 אורך:  400 מטר
 רוחב:  400 מטר
 גובה:  40 מטר
 גובה פנימי:  35 מטר
 שטח:  160 דונם
 קואורדינטות:  50°42′19″N 2°14′37″E﻿ / ﻿50.705262°N 2.243622°E﻿ / 50.705262; 2.243622
 https://lacoupole-france.com/
 he (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי לה קופול(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי לה קופול
 
לה קופול (בצרפתית: La Coupole, "הכיפה") הוא מבנה מבוצר שבנו הגרמנים באזור פה-דה-קאלה שבצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה כדי לשמש בסיס להרכבה, הצבה, תדלוק ושיגור של טילי V-2 לבריטניה.
המתחם הוקם בשנים 1944-1943 ונחפר כולו מתחת לאדמה, כשעל החלל המרכזי כיסתה כיפת בטון כבדה. מטוסי בעלות הברית הפציצו את הבסיס ומנעו בכך את הפיכתו לתפעולי, על אף שבנייתו כמעט הושלמה.
כיום משמש המקום כמוזיאון לתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת. במוזיאון מוצגים הקשורים לגירוש תושבי המחוז על ידי הנאצים, בניית בסיס הטילים, השימוש בעובדי כפייה, תעשיית הטילים של גרמניה הנאצית ותרומתה להתפתחות חקר החלל.
רקע

לאחר תום המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-1940 והקמת משטר וישי תכננו הגרמנים לכבוש את בריטניה ולשם כך תכננו את מבצע ארי-הים לפלישה קרקעית לבריטניה. התנאי למבצע זה היה השגת עליונות אווירית גרמנית בשמי בריטניה. המאמץ הגרמני החל בקיץ 1940 ונמשך עד סתיו אותה שנה. על אף הנזקים שנגרמו לבריטים הסתיימה מערכה זו מבלי שהגרמנים השיגו את מטרותיהם.
כישלון זה הביא את הגרמנים לפיתוח מערכות טילים (V-1 ו-V-2) שנועדו לגרום לבריטים נזקים כבדים ולהביא לכניעתם (או לפחות הסכמה להסדר). בשל הטווח המוגבל של הטילים נאלצו הגרמנים להקים את מפעלי ההרכבה ובסיסי השיגור של טילים אלו במערב צרפת, בקרבת תעלת למאנש.
במרץ 1943 החלו הגרמנים לבנות את מפעל הרכבת ותדלוק הטילים המרכזי שלהם באזור פה-דה-קאלה. המפעל, שנקרא בלוקהאוז דה אפרלק (אנ'), נבנה בצורת בונקר בטון, על שטח של כ-10 דונם, בין העיירות אפרלק (אנ') ווואטן (אנ'). מרגלים ומטוסי סיור של בעלות הברית זיהו את המבנה ובשלהי אוגוסט 1943 הוא הותקף על ידי מפציצי B-17 אמריקאים שגרמו נזק חלקי לבונקר ונזקים משמעותיים לשאר המבנים. אירוע זה הביא את הפיקוד הגרמני למסקנה שלא ניתן לשקם את המפעל.
תכנון האתר

בספטמבר 1943 נפגש אדולף היטלר עם שר החימוש אלברט שפר ועם פרנץ זאבר דורש (המהנדס הראשי של ארגון טודט) כדי לדון בהקמת מפעל חלופי לזה שנפגע. האתר שנבחר היה קילומטרים ספורים מהמפעל שנהרס, במחצבה ישנה שהגרמנים האמינו כי הקירות התלולים שלה יספקו הגנה כנגד מטוסי סיור ומפציצים. לפי התכנון, היו הטילים אמורים להגיע אל תוך המפעל על גבי קרונות רכבת ממפעל טילי 2-V במדינת תורינגיה בדרום מזרח גרמניה בו עבדו אסירים ממחנה הריכוז דורה-מיטלבאו.
תוכנית האב של המפעל כללה:
מנהרת גישה ראשית שחצתה את המפעל וכללה מסילת ברזל להכנסת ציוד, חומרי גלם, טילים וחלקי טילים למפעל.
רשת של עשרות מנהרות ששימשו למגורים, משרדים, מחסנים, מרפאה, תשתיות טכניות ועוד.
מפעל ההרכבה והצבת הטילים שנבנה תחת כיפת הבטון. שטחו של חלל מרכזי זה היה כ-1,200 מ"ר וגובהו כ-35 מטר, והוא חולק למספר מפלסים כשמדרגות חיברו בין המפלסים השונים.
שתי מנהרות רכבת בגובה 17 מטר שיצאו מהחלל המרכזי ונועדו להוצאת הטילים המוכנים לשטח השיגור.
מפעל חמצן נוזלי (אנ') ששימש רכיב מרכזי לדלק הטילים.
מערכת לסילוק גזים רעילים.
תחנת רדיו[דרושה הבהרה] בעיירה סמוכה שנועדה להכווין את הטילים.
לפי קיבולת המפעל העריכו מתכנניו שניתן יהיה לשגר ממנו כ-50 רקטות בחודש לכוון לונדון. בדיקות שערכו מומחים של בעלות הברית לאחר שחרור צרפת הביאו אותם למסקנה שהגרמנים הכינו את המבנה לטילים מתקדמים יותר וגדולים יותר מה 2-V וייתכן כאלו שיועדו להגיע לחוף המזרחי של ארצות הברית.
בנייה

מנהל הפרויקט מטעם הוורמכט היה מייג'ור גנרל ד"ר וולטר דורנברגר (אנ') וניהול התכנון והביצוע נמסר למספר חברות גרמניות ובראשן ארגון טודט. כ-1,100 עובדים נשלחו לעבוד באתר ובשל פיגור בלוח הזמנים הוגדלה מצבת העובדים לכ-1,400 עובדים. כ-60% מהעובדים היו פועלים גרמנים שקיבלו שכר על עבודתם והשאר היו פועלי כפייה מצרפת ומרוסיה.
האתגר הגדול ביותר בפרויקט זה היה יציקת כיפת הבטון. כיפה זו, שקוטרה כ-84 מטר, עובייה כחמישה מטר ומשקלה הוערך ב-55,000 טון, נוצקה על גבי האדמה בראש גבעה ואז החלו לחפור את החלל המרכזי שמתחתיה. הכיפה נתמכה על ידי טבעת בטון עבה וזו נתמכה על ידי עמודי תמיכה.
במקביל לעבודות על הכיפה והחלל המרכזי חפרו הפועלים את המנהרות.
הפצצות

באוגוסט 1943 החלו להגיע לבעלות הברית ידיעות על פעילות הבנייה האינטנסיבית באתר. המידע הגיע הן ממטוסי סיור וצילום והן מחברי המחתרת הצרפתית שפעלה באזור. רק בתחילת 1944 השתכנע הצבא הבריטי שבמקום נבנה בסיס טילים ושיש לכלול אותו ברשימת המטרות של חיל האוויר.
החל ממרץ 1944, במסגרת מבצע קרוסבואו (אנ'), ביצעו מטוסי חיל האוויר של בריטניה וחיל האוויר האמריקאי גיחות תקיפה על האתר. תקיפות אלו הסבו נזק קטן למפעל עצמו וחלקן גם פגעו בכפרים שבסביבה וגרמו למותם של 55 אזרחים. הפצצות אלו לא הרסו את המפעל, אך גרמו להפסקות עבודה תכופות ולפיגורים בלוחות הזמנים.
החל מיוני 1944 החלו מטוסי בעלות הברית להטיל על המתקן פצצות כבדות של 5.5 טון מדגם טולבוי. פצצות אלו הסיטו מעט את הכיפה, וגרמו נזק רב למנהרות ולהתמוטטותם של שלושה מתוך חמשת הפתחים של המתקן (כולל שני הפתחים להוצאת הטילים לפני השיגור).
הנזק שגרמו ההפצצות דווח על ידי דורנברגר ואנשיו לפיקוד הגרמני תוך הדגשת הסיכון בהמשך העבודות וחוסר היכולת להגיע לחלקים מהמנהרות עקב התמוטטות הפתחים. מידע זה הביא את הפיקוד העליון של הוורמאכט להודיע ב-3 ביולי 1944 על הפסקת העבודות במתקן. החלטה זו אושרה ב-18 ביולי על ידי היטלר שהורה, יחד עם זאת, על המשך הפעלת מתקן הייצור של חמצן נוזלי במקום.
הפעילות הגרמנית במקום פסקה לחלוטין בתחילת ספטמבר עם התקרבות כוחות בעלות הברית למקום, כשלושה חודשים לאחר שנחתו ב-6 ביוני בנורמנדי וזמן קצר לאחר מכן נכבש המקום.
לאחר המלחמה

עם סיום המלחמה הורה וינסטון צ'רצ'יל על הריסת מפעלי הטילים כדי שלא יוכלו לשמש עוד למטרתם ולאחר שצבא בריטניה ביצע את ההוראה ננטש המקום והכניסות למנהרות נאטמו. בהמשך הועבר השטח לבעלות פרטית. עם השנים החלו אזרחים מהישובים בסביבה להיכנס למנהרות וגם הפכו את אזור המרפאה למטווח.
שיקום האתר ופתיחת המוזיאון > סקרי השיקום וגיוס הכספים

ב-1986 הקצתה ועדה לשימור הטבע בעיר המחוז ליל 10 מיליון פרנק כדי להכין סקר לשיקום המקום והפיכתו לאתר תיירות. ביוני 1987 הוצגה תוכנית השיקום בתערוכה שנפתחה לקהל במנהרה הראשית של המפעל ופקדו אותה כ-20,000 מבקרים.
בעקבות התוכנית החלו הצרפתים לבצע סקר מעמיק על מצב המבנה שמסקנותיו הוצגו ב-1993. בעקבות המסקנות הוחלט על ביצוע השיקום, נרכש שטח האתר על ידי הרשויות וגויס סכום של כ-69 מיליון פרנק.
שיקום האתר ופתיחת המוזיאון > פרויקט השיקום ופתיחת המוזיאון

ב-1994 נמסר ביצוע העבודה לחברת Societé d'Equipement du Pas-de-Calais כשהיקף העבודה כלל את:
פינוי החלל המרכזי מתחת הכיפה והעמקתו ב-2 מטר (תהליך שתוכנן להתבצע ב-1943 אך לא הושלם).
השלמת ציפוי חלק מהמנהרות בבטון (תהליך שתוכנן להתבצע ב-1943 אך לא הושלם)
בניית מרכז מבקרים חדש והתקנת תצוגות במוזיאון שבאתר עצמו (כולל התקנת מעלית בחלל המרכזי לצורך הנגשה) וכן סלילת חניון על חלק מהמחצבה.
המוזיאון נחנך ב-1997 ומציג מידע על הכיבוש הנאצי של צרפת, גירוש תושבי המחוז מבתיהם על ידי הנאצים, תהליך בניית האתר והשימוש בעובדי כפייה בו, תעשיית הטילים של גרמניה הנאצית ותרומתה להתפתחות חקר החלל.
מסלול הביקור מתחיל במרכז המבקרים ודרך המנהרות מגיע המבקר למעלית שלוקחת אותו למפלס העליון של החלל המרכזי. הביקור אפשרי במספר מועט של מנהרות כשרוב המנהרות אינן פתוחות למבקרים. כמו כן, לא שוחזרו שלושת פתחי הגישה שהופצצו ונחסמו ב-1944.
רבים מהמוצגים במוזיאון מקוריים, משנות המלחמה, כשבין השאר מוצגים במקום טילי 1-V שנתרמו למוזיאון על ידי מוזיאון המדע בלונדון וטילי 2-V שנתרמו על ידי מוזיאון הסמית'סוניאן בוושינגטון די. סי., ארצות הברית.
ב-2012 נחנך במקום "מרכז משאבים לפיתוח גישה דיגיטלית לידע" (Centre de ressources numériques pour le développement de l'accès à la connaissance) ומצפה כוכבים.
באתר הוקמה אנדרטה להנצחת כ-8,000 מתושבי מחוז פה-דה-קאלה (בהם גם יהודים) שגורשו למחנות ריכוז בגרמניה (בעיקר למחנה הריכוז דורה-מיטלבאו) שם רבים מצאו את מותם
גלריה

שער הכניסה לאתר (ללא מסילת הרכבת שפורקה)
דיזל גנרטור מוצב באחת מההסתעפויות של המנהרה הראשית
המנהרה הראשית
דגם של פצצה מעופפת 1-V המוצגת במוזיאון
רקטה 2-V המוצגת במוזיאון
לקריאה נוספת

de Behault, Charles-Albert (2020). Tu rendras un grand service à l'Angleterre: L'odyssée de Jacques de Duve. Editions Mols. ISBN 978-2-87402-254-8.
Dungan, Tracy (2005). V-2. Yardley, PA: Westholme Publishing. ISBN 1-59416-012-0.
Dwiggins, Don (1965).  Hirsch, Phil; Hymoff, Edward (eds.). The Kennedy Courage. New York: Pyramid Publications, Inc. OCLC 2800703.
Hammel, Eric (2009). Air War Europa: Chronology. Pacifica, CA: Pacifica Military History. ISBN 978-0-935553-07-9.
Henshall, Philip (2002). Hitler's V-Weapon Sites. Stroud, Glos: Sutton Publishing Ltd. ISBN 0-7509-2607-4.
Hinsley, Francis Harry; Thomas, Edward Eastaway (1990). British intelligence in the Second World War: its influence on strategy and operations, Volume 3, Part 1. London: H.M. Stationery Office.
Le Maner, Yves (1997). War, Rockets, Memory: La Coupole. Helfaut-Wizernes: La Coupole Editions. ISBN 2-9514152-2-2.
Longmate, Norman (2009). Hitler's Rockets. Barnsley, South Yorkshire: Frontline Books. ISBN 978-1-84832-546-3.
Ordway, Frederick I. III; Sharpe, Mitchell R. (1979). The Rocket Team. Apogee Books Space Series 36. New York: Thomas Y. Crowell. ISBN 1-894959-00-0.
Piszkiewicz, Dennis (2007). The Nazi Rocketeers: Dreams of Space and Crimes of War. Mechanicsburg, PA: Stackpole Books. ISBN 978-0-8117-3387-8.
Sanders, Terence R. B. (1945). "Wizernes". Investigation of the "Heavy" Crossbow Installations in Northern France. Report by the Sanders Mission to the Chairman of the Crossbow Committee. Vol. III. Technical details.
Sandys, Duncan (19 במרץ 1945). "Report on 'Large' Crossbow Sites in Northern France". Memorandum. Memo C.O.S. (45) 177 (O). {{cite journal}}:  (עזרה)
Seller, Andre; Neufeld, Michael (2003). A History of the Dora Camp. Chicago: I.R. Dee. p. 52. ISBN 978-1-56663-511-0.
Zaloga, Steven J. (2008). German V-Weapon Sites 1943–45. Oxford: Osprey Publishing. ISBN 978-1-84603-247-9.
Zaloga, Steven J.; Calow, Robert (2003). V-2 Ballistic Missile 1942–52. Oxford: Osprey Publishing. ISBN 978-1-84176-541-9.
הערות שוליים

↑  יומן טיסות חיל האוויר הבריטי – יוני 1944, באתר raf.mod.uk
↑  יומן טיסות חיל האוויר הבריטי – יולי 1944, באתר raf.mod.uk
↑  האנדרטה לזכר המגורשים, באתר .lacoupole-france.com
ביאורים

↑  השאיפה של הגרמנים לשקט בחזית המערבית נבעה מהרצון להפנות את כל משאביהם לחזית המזרחית
↑  מיקום המחצבה בקרבת הכפר ויזרנס (אנ'), כחמישה ק"מ מדרום לעיר סנט-אומר (אנ') וכ-40 ק"מ מדרום מזרח לעיר קאלה שלחוף תעלת למאנש
↑  כ-20,000 אסירים מתו במהלך עבודתם במפעל התת-קרקעי שם
↑  ניתן לראותה כיום בצמוד לכיפה
↑  העובדים הצרפתים גויסו במסגרת "שירות חובת העבודה" (STO; בצרפתית: Service du travail obligatoire (אנ')) שנכפה על ידי הגרמנים ובמסגרתו נשלחו מאות אלפי עובדים צרפתים לעבודות כפייה בגרמניה לטובת מאמץ המלחמה
↑  כך למשל במאי 1944 הופסקה העבודה במתקן 229 פעמים בגלל תקיפות מהאוויר
↑  בטקס הפתיחה נכחו וורנר פלוס (Werner Flos) הגרמני, שתכנן את המפעל, ופרופסור רג'ינלד ויקטור ג'ונס (אנ') האנגלי שהיה בין מתכנני "מבצע קרוסבואו" (אנ') להפצצת אתרי הבנייה והשיגור של הטילים הגרמנים
↑  35 מיליון ניתנו על ידי מועצת מחוז פה-דה-קאלה, 18 מיליון על ידי ועדות מקומיות, 12 מיליון על ידי האיחוד האירופאי, 3 מיליון על ידי ממשלת צרפת והשאר על ידי בעלי הון פרטיים
תוכנית מפעל הטילים ב"לה קופול"
צילום של הכיפה שצילם טייס מוסקיטו בריטי מגובה נמוך ב-6 ביולי 1944. ניכר הנזק המועט לכיפה עצמה, בעקבות ההפצצות, לעומת הנזק הרב שנגרם לפיגומים שתמכו בה
נמרוד פריד

אין תמונה חופשית
נמרוד פריד (נולד ב-1954) הוא כוריאוגרף ואמן מחול ישראלי. מייסד ומנהל האמנותי של להקת תמי, שהוקמה בשנת 2004.
יצירה

החל את דרכו המקצועית בעולם המחול בגיל 16. בשנת 1970 נבחר על ידי ליה שוברט לקבל מלגת לימודים מלאה בבית הספר לריקוד בניהולה, בחיפה, ולהצטרף ללהקתה "בימת הרקדנים".
בין השנים 1982–1992 חי, יצר והופיע בעיר ניו יורק, לשם הוזמן על ידי הכוריאוגרפית היפנית קיי טקיי (אנ'). 5 שנים רקד והופיע בלהקת "קיי טאקיי האדמה הנעה" ברחבי ארצות הברית וביפן. יצר לראשונה עבודות מחול משלו בעיר ניו יורק בשנת 1985. עבודותיו הוצגו שם בהצלחה גדולה, עליהם קיבל פרסים.
עבד עם מין טנקה, מאבות הבוטו, אלן סטיוארט (אנ') תיאטרון לה מאמא (אנ'), בסי שננברג (אנ') ועוד.
נמרוד פריד פיתח שפה תנועתית ייחודית לו, המשלבת מחול בינתחומי עם מוזיקה חיה ותיאטרון. זכה בפרסים ומענקים רבים על עבודתו בארץ ובחו"ל.
יצירתו עוסקת גם במחול במרחב הציבורי. בשנת 2007 יצר את "פיפדאנס" - מופע מחול בתוך תאי הצצה, שזכה בהצלחה עצומה, ברחבי העולם ובישראל.
במשך 10 שנים יזם וניהל אמנותית את סדרת המופעים "על חבל דק" – פרויקט אינטימי ומהפכני של ריקוד, מוזיקה חיה ותיאטרון. ניהל אמנותית את פרויקט "קו אדום" במוזיאון תל אביב לאמנות.
יוצר עבור להקות ברחבי העולם, כולל בטוקיו, ספרד, יוהנסבורג, ניקוסיה ובריסבן. חי ויצר במשך שנים רבות בניו יורק, לשם הוזמן על ידי הכוריאוגרפית היפנית הנודעת, קיי טקיי, איתה הופיע ברחבי ארצות הברית וביפן.
בעל תואר שני מאוניברסיטת קולומביה, ניו יורק.
ממייסדי עמותת הכוריאוגרפים ומנהלה הראשון. מרצה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובמכללת סמינר הקיבוצים.
להקת תמי

להקת תמי, הוקמה על ידי פריד בשנת 2004, ומנוהלת מקצועית על ידו. הלהקה פועלת במרכז קהילתי לב אביב (מרכז תמי) וכן הופיעה בפסטיבלים ובאירועים רבים בארץ. הלהקה זכתה להכרה בינלאומית והופיעה במדינות רבות.
הלהקה מקיימת מגוון של סדנאות תיאטרון מחול בקהילה ולאנשי מקצוע.
חיים אישיים

נשוי לטליה פריד, המלווה אותו גם כמעצבת במה, להם שלושה ילדים. מתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
לקריאה נוספת

דף הבית
נמרוד פריד באתר "סרט נע".
הערות שוליים

1 2 3 4 5  קורות חיים של נימרוד פריד, באתר הבית שלו
↑  סדנא מחול יפני בחיפה באתר דרך גוף
בנקאות בפנמה

הבנק הלאומי של פנמה - BNP, בנק מסחרי לאומי בשליטת הממשלה, הממלא את מקום הפיקוח המדינתי על מערכת הבנקים בפנמה
הבנקאות בפנמה היא מגזר שירותים כלכלי משמעותי. המגזר גדל וסיפק מימון סחר למסחר שעבר בתעלת פנמה, ובהמשך התפתח להלבנת הון לצורך סחר בסמים בפיקודו של מנואל נורייגה. עקב מדיניות מיסוי יוצאת דופן, מוכרת מערכת הבנקאות בפנמה כמקלט מס.
רקע

בפנמה מאות בנקים פרטיים, ושני בנקים בשליטת המדינה: הבנק הלאומי של פנמה (Banco Nacional de Panamá - BNP) (אנ'), והבנק לחיסכון (Caja de Ahorros de Panamá). לפנמה מעולם לא היה בנק מרכזי, שהוא הסמכות המוניטרית המרכזית במדינה, ותפקידיו כוללים את האחריות לקביעת המטבע של המדינה, ואת הפיקוח על המוסדות הפיננסיים במדינה, ועל המגזר הפיננסי בשלמותו.
הבנק הלאומי BNP, הוא שהיה אחראי להיבטים לא כספיים של בנקאות מרכזית בפנמה, בסיוע הוועדה הבנקאית הלאומית (Superintendencia del Mercado de Valores), שנוצרה יחד עם המרכז הפיננסי הבינלאומי במדינה, והיה אחראית לרישוי ופיקוח בנקים.
נכון לינואר 2009, החזיק BNP, פיקדונות בסך של כחמישה מיליארד דולר ארצות הברית ואילו הבנק לחיסכון החזיקו בפיקדונות או בערך של מיליארד דולר.
מכיוון שלפנמה אין בנק מרכזי שישמש מלווה של מוצא אחרון להצלת בנקים שמסתבכים, מנוהלים הבנקים בפנמה בצורה שמרנית מאוד, עם יחס הלימות הון ממוצע של 15.6% בשנת 2012, כמעט כפול מדרישת המינימום החוקית.
ייחודה של המערכת הבנקאית בפנמה, הוא בהיעדר המיסוי. בשנת 1971 הממשלה העבירה חוק בנקאי שהתיר מערכת בנקאית מאוד ליברלית ופתוחה, ללא חיוב על פיקוח ממשלתי אחיד, ואישרה כי לא ניתן להטיל מיסים על ריבית או עסקאות שנוצרו במערכת הפיננסית. מספר הבנקים זינק מ־23 בנקים בשנת 1970 ל־125 בשנת 1983, רובם בנקים בינלאומיים. חוק הבנקאות קידם הלוואות בינלאומיות, ומכיוון שבפנמה יש מערכת מס טריטוריאלית, הרווחים מהלוואות או מעסקאות שבוצעו מחוץ לחוק הם פטורים ממס.
מאז המשבר הכלכלי העולמי (2008), מנסה המדינה להתנער מהמוניטין שלה כמקלט מס, וחתמה על אמנה למניעת כפל מס עם מדינות רבות (בעיקר מדינות ה-OECD).
אף מדינת ישראל חתמה על אמנת מס עם פנמה.
אזרחי ארצות הברית, תושבים ובעלי גרין קארד הפותחים חשבון בנק בפנמה, כמו גם במדינות אחרות, מחויבים מאז 2010 בחוק הציות למס בחשבונות זרים בארצות הברית (FATCA), בנוסף לתקנות פנמה. בנוסף, באפריל 2011 כרתה פנמה אמנה עם ארצות הברית בנושא חילופי מידע פיננסי.
רישוי

בנקים בפנמה מורשים ומוסדרים על ידי הרשות לפיקוח על הבנקים (Superintendencia de Bancos). ניתן לקבל רישיון לבנקים בתור:
רישיון כללי (מלא) Class A - בנקים אלה יכולים לפעול הן בפנמה והן מחוצה לה. לרוב הבנקים בפנמה יש רישיון זה.
רישיון בינלאומי מחלקה B - בנקים אלו נמצאים פיזית בפנמה, אך יכולים לעשות עסקים רק עם זרים ותושבים שאינם פנמים. הם יכולים לפתוח חשבונות בלבד ולקבל פיקדונות מאנשים פרטיים או ארגונים הממוקמים מעבר לים.
שני הבנקים בבעלות המדינה בפנמה, רשאים לעשות עסקים רק בפנמה.
ראו גם

מסמכי פנמה
החוק האמריקאי לאכיפת מיסים בחשבונות זרים - FATCA
אמנה למניעת כפל מס
הערות שוליים

↑  "Panama Has No Central Bank | Mises Institute". mises.org. נבדק ב-2020-03-02.
↑  "Panama - Monetary Policy". country-data.com. נבדק ב-2020-03-02.
1 2 3  "Macroeconomic Report - Panama" (pdf). United Nations Economic Commission for Latin America and the Caribbean. ביוני 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אמנה בין ממשלת מדינת ישראל לבין ממשלת הרפובליקה של פנמה, בדבר מניעת כפל מס ומניעת התחמקות ממסים בזיקה למיסים על הכנסה
↑  Banking in Panama
אוון ג'ון באגט

| --- | --- |

 לידה:  29 באוגוסט 1920 גרהם, ארצות הברית 
 פטירה:  27 ביולי 2006 (בגיל 85) New Braunfels, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת הרדין-סימונס 
 השתייכות:  חיל האוויר של ארצות הברית 
 דרגה:   קולונל
 תפקידים בשירות
  טייס בטייסת המפציצים התשיעית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  המערכה על בורמה
 עיטורים
 מדליית שבוי מלחמה 
 
אוון ג'ון באגט (29 באוגוסט 1920 - 27 ביולי 2006), היה חייל אמריקני בטייסת המפציצים התשיעית בחיל האוויר של ארצות הברית, שהתפרסם בתור האדם היחיד בהיסטוריה שהצליח להפיל מטוס אויב באמצעות אקדח.
ביוגרפיה

באגט נולד בעיר גרהם בטקסס בשנת 1920, והיה בוגר אוניברסיטת הרדין סימונס. הוא החל לעבוד בוול סטריט לאחר סיום לימודיו עד שאמריקה הצטרפה לצד בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. עם תחילת המעורבות של ארצות הברית בנעשה באירופה ובמזרח הרחוק אחרי ההתקפה על פרל הארבור, הוא התייצב בלשכת הגיוס ובחר להתגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית; הוא סיים קורס טיס ב-26 ביולי 1942 בבית ספר לטיסה "צבא קולומבוס החדש". טייסת המפציצים שבה שירת, הוצבה בעיר פאנדאבסוואר במערב בנגל שבהודו הבריטית כחלק מההמערכה על בורמה שנכבשה קודם לכן על ידי האימפריה היפנית והפכה את האיום על הודו למיידי. המשימות העיקריות של הטייסת היו לפגוע בשדות תעופה יפניים ובבסיסים קדמיים בבורמה.
הפלת המטוס

ב-31 במרץ 1943, הטייסת של באגט נצטוותה להרוס גשר רכבת הסמוך לבסיס היפני בעיר פינמאנה השוכנת במרכז בורמה בין יאנגון למנדליי, אשר שימש את היפנים לאספקה קרקעית בין הבסיסים היפניים. מספר מפציצים כבדים מסוג B-24 ליברייטור יצאו למשימה, כשבאחד מהם, באגט שימש כטייס משנה לצידו של הטייס הראשי קולונל לויד ג'נסן. בטרם הגיעו ליעד שלהם, המפציצים הכבדים הותקפו על ידי מטוסי קרב יפנים מסוג מיצובישי A6M זירו ונאקאג'ימה קי-43 שהמטירו עליהם אש כבדה ממקלעי 7-מ"מ ו-20 מ"מ. מטוסו של באגט נפגע באורח רציני מאש יפנית, וההתלקחות בתוכו הועצמה במהירות על ידי בקבוקי חמצן שהיו ברחבי המטוס. סמל קרוסטיק - אחד התותחנים בצוות, החל לכבות את האש באמצעות מטפי כיבוי, כשבאגט בזמן הזה נע ממקום מושבו בתא הטייס לעבר הצריח הפנוי והחל לירות במקלע לעבר מטוסי האויב. מאחר שהמטוס עמד להתפוצץ כל רגע, אל"ם לויד יאנסן הורה לצוות לנטוש את המטוס, כשבאגט העביר את הפקודה לשלושת אנשי הצוות האחרים באמצעות תנועות ידיים לאחר שהאינטרקום הושמד. סמל קרוסטיק הצליח להרוויח מעט זמן עבור שאר הצוות להתכונן לצניחה על ידי הנמכת הלהבות בחלק הפנימי של גוף המטוס באמצעות המטפים. חמשת אנשי הצוות הצליחו לצנוח ממנו רגעים ספורים לפני שהתפוצץ.
בעוד החיילים האמריקנים צונחים באוויר, הטייסים היפנים ביצעו לעברם יעפים ופתחו עליהם באש מקלעים, וכתוצאה מכך נפצעו מספר מאנשי הצוות בעודם באוויר - חלקם אנושות. באגט שנפצע אף הוא בזרועו, העמיד פני מת בתקווה שהיפנים יתעלמו ממנו, ונתלה ברפיון על המצנח תוך כדי שהוציא מנרתיקו את נשקו האישי. אחד הטייסים היפנים חג מטרים ספורים סביב המצנח של באגט, כנראה כדי לבדוק שהחייל האמריקני אכן מת; הטייס היפני השתהה מעט באוויר ופתח את חופת תא הטייס. באגט שלף את אקדח הקולט M1911 שלו וירה ארבע יריות לעבר תא הטייס. המטוס החל לקרטע באוויר עד שנעלם מעיניו. לאחר שבאגט הגיע לאדמה, הטייסים היפנים המשיכו לירות לעברו, אך הוא נמלט והתחבא תחת עץ. לצידו נחתו שני חיילים נוספים מצוותו - קולונל לויד ג'נסן וסמל קרוסטיק - אשר נפצעו קשה באוויר מירי היפנים. השלושה נתפסו לאחר זמן קצר על ידי מקומיים בורמזים שהסגירו אותם לידי היפנים. במהלך נפילתו בשבי, באגט לא האמין לרגע שהוא הצליח להפיל את המטוס היפני באמצעות אקדחו. הקולונל לויד ג'נסן הוצא להורג על הסף, ואילו האחרים הוטסו לכלא צ'אנגי בסינגפור.
אימות ההפלה ואחרית חייו

מספר חודשים לאחר ההפלה בהיותו בכלא צ'אנגי, באגט נפגש עם קולונל הארי מלטון מפקד כנף קרב 311 שנפל אף הוא בשבי בבורמה, והלה סיפר לו ששמע מקולונל יפני אודות החייל האמריקני שהפיל באותה תקרית מטוס באמצעות ירי מאקדח - זאת לאחר שהיפנים מצאו באתר ההתרסקות את הטייס ההרוג כתוצאה מכדור בודד שפגע בראשו. כך התברר לבאגט למפרע שהמטוס אכן הופל על ידו. קולונל מלטון התכוון לחבר דו"ח רשמי על האירוע, אך הוא איבד את חייו קודם לכן לאחר שהספינה שבה הוא נלקח ליפן לצד כ-2,000 שבויים נוספים טובעה ב-12 בספטמבר 1944 בים סין הדרומי על ידי הצוללת האמריקנית USS סאיליון.
אוון ג'ון נשאר שבוי במשך שנתיים עד תום המלחמה, ושוחרר לצד 37 שבויים אמריקנים נוספים בתום המלחמה על ידי שמונה סוכנים של המשרד לשירותים אסטרטגיים שצנחו לתוך סינגפור. לאחר המלחמה הוא שירת בבסיס חיל האוויר מיטשל שבמדינת ניו יורק. הוא פרש מחיל האוויר בדרגת קולונל, ולאחר מכן עבד כמנהל בחברת הביטחון "ליטון אינדוסטריז" - ספקית של מערכות אלקטרוניות ביטחוניות לצי האמריקני. באגט נפטר בשנת 2006.
מגזין חיל האוויר האמריקני שחקר ופרסם לאחר מכן את המקרה, הביא מלבד עדותו של קולונל הארי מלטון, ראיות אחרות שתומכות בסיפור: ראשית לא היו מטוסי קרב אמריקנים באזור שיכלו להפיל את מטוס הזירו היפני; שנית, האירוע התרחש בגובה של 5,000-4,000 מטר, כך שההסבר ההגיוני לכך שהטייס היפני לא ניצל בצניחה ממנו הוא מפני שנורה למוות על ידי באגט קודם לכן.
דליה איציק

דליה איציק (נולדה ב-20 באוקטובר 1952) היא פוליטיקאית ישראלית המשמשת יו"ר הדירקטוריון של המרכז הרפואי הדסה. כיהנה כיושבת הראש ה-15 של הכנסת, כשרה בממשלות ישראל וכחברת הכנסת מטעם הסיעות "קדימה" ו"העבודה". במהלך 2007, כיהנה כנשיאת מדינת ישראל בפועל, במשך כחצי שנה, לאחר שהנשיא המכהן משה קצב יצא לנבצרות.
ביוגרפיה

דליה איציק נולדה בירושלים, למרסל וגרשון בלאס, יוצאי עיראק. למדה בתיכון הדתי "אוולינה דה רוטשילד" בירושלים. בתום לימודיה פנתה ללימודים בסמינר למורות אפרתה. היא בעלת תואר ראשון בספרות והיסטוריה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים ובנוסף, תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה. עסקה בהוראה, והייתה יושבת ראש הסתדרות המורים בירושלים. במקביל לכהונתה בהסתדרות המורים שימשה כחברה בוועד המנהל של רשות השידור.
ב-26 באוקטובר 1988, רכב בו נסע חבר הכנסת מיכאל רייסר מהליכוד התנגש ברכבה של איציק. רייסר נפצע אנושות ולמחרת ב-27 באוקטובר מת מפצעיו ואיציק נפצעה קשה.