יאסנובאץ
המחנה > המחנות השונים במתחם יאסנובאץ

בנוסף למחנה המרכזי "ציגלאנה-יאסנובאץ", הקרוי כך על שם מפעל הלבנים שהיה בו (Ciglana – 'מפעל לבנים'), היו במתחם יאסנובאץ מחנות נוספים:
מחנה קראפייה-יאסנובאץ, המחנה הראשון שהוקם במתחם; על הקמתו ידוע מהכרזה ב-22 באוגוסט 1941 בעיתון הקרואטי "נובי ליסט", על אודות ניסיון לייבש את הביצות באזור עמק לונייה. בעדותו במשפט אייכמן, מסר העד יעקב דאנון כי הגיע למחנה עוד קודם לכן, ב-18 באוגוסט, והועסק בבניית הגדר. קראפייה היה מחנה עבודה ברוטלי, שאסיריו נצטוו לקום בטרם עלות השחר והורצו כ-11 קילומטרים עד לדייק, שבקרבתו חפרו את האדמה שבה מילאו אותו. העבודה נעשתה ללא כל תועלת ממשית, וזאת בתנאי הסתיו הקשה והגשום, שגרם לאסירים לבוסס בבוץ עד הברכיים. האוסטאשים התעללו באסירים באכזריות, במכות של קתות-רובים, ואף רצחו אותם ביריות. הם הכריחו אסירים לפתוח את כפות ידיהם לרווחה ואז ניקבו אותן בכידון, הכו אסירים שהפשילו את המכנסיים כדי לעשות צורכיהם, וחיסלו את החלשים ואת מי שהפר בצורה כלשהי את המשמעת. באמצע נובמבר 1941 נסגר המחנה, ואסיריו הובלו למחנה 3 בצעדה ארוכה ומפרכת. הרופא מסרייבו, ד"ר איוואן פריץ', סיפר לאחד העדים במשפט אייכמן שהאוסטאשים הכריחו אותם לא רק לרוץ הלוך ושוב ולהביא חומרי בניין וכלי עבודה, אלא גם לשיר וכן ללכת במכוון דרך שלוליות בוץ ומים.
ברוצ'יצה היה מחנה-תאום של קראפייה, שהוקם מעט אחריו, בעקבות מספר האסירים הרב שהגיעו, מה שהביא את מחנה קראפייה לכדי רוויה. במחנה זה עונו אסירים במתקן עינויים שנקרא "התיל": היה זה כלוב שגובהו כמטר, והוא מכוסה תיל מכל צידיו, כך שאסיר שכלוא בתוכו אינו יכול לא לעמוד ולא לשבת, אלא לכרוע על ברכיו בלי להיאחז בדבר, תוך כדי שהוא משוקע במי-ביצה.
 בברוצ'יצה התגלו קברי אחים רבים.
סטארה גרדישקה היה מחנה לנשים, שבו שוכנו גם ילדים ומעט גברים. מחנה זה הוקם במעוז אוסטרו-הונגרי ששימש אחר כך ככלא, ואז כמחנה ריכוז. פיקוד המחנה היה ביד הגדוד ששמר על מחנה 3; בוצעו שם המתות בגז ועינויים בחנק באמצעות חוטי-תיל. במחנה היה "בית-חולים" דומה לזה שבמחנה 3, שאסיריו הוצאו להורג מפעם לפעם, כדי לפנות מקום. תנאי המגורים היו טובים מאלו שבמחנה הראשי, אך המשטר והמזון היו זהים. ילדים הורעלו בסודה קאוסטית, ותיעוד בתצלומים של גופותיהם הצנומות מצוי במוזיאון לזכר קורבנות רצח עם בבלגרד. עם פירוקו ב-1945 הוחל בצעדות מוות ממנו אל יאסנובאץ, מרחק של 37 קילומטרים, שארכו כ-10 שעות. אסירים רבים פונו דרך מחנה לפוגלאבה ברכבות. סימו קלאייץ' אמר כי "לפוגלאבה היה רע כאילו כל הרוע מיאסנובאץ וסטארה-גראדישקה רוכז שם." הקורבנות הועברו ליאסנובאץ, ומשם שולחו להוצאה להורג. העד קלאייץ' ו-90 איש נוספים שהיו עִמו בקרון ניסו לברוח, ורובם נתפסו ונורו או ננטשו בלב שדות המוקשים. שני הקרונות הנותרים נשרפו על נוסעיהם במחנה.
מחנה קוז'ארה – לאחר שב-1942 פינו האוסטאשים את רוב אוכלוסיית העיירה יאסנובאץ, הוקם בה מחנה סגור. מחנה זה כלל מפעל לעיבוד עורות, מרכזיית-חשמל, בית חולים אוסטאשי שאסירים שירתו בו, וכן מפקדה אוסטאשית ובה חדר גרדום. במחנה זה מוקמו מומחים ואנשים המקורבים למודיעים ולראשי הקבוצות במחנה העיקרי, והתנאים בו היו משופרים, אך המשטר עדיין היה נוקשה, ואסירים זומנו לסלקציות ולתליות. לפי ועדת החקר הממלכתית, בספטמבר 1944 ביקרה בעיירה ערכאה-צבאית ניידת, שחקרה בעינויים חשדות לקשרים עם הפרטיזנים ותלתה 20 איש. כאמצעי ענישה נהגו הממונים לחסל קרובי משפחה של אסירים. אל מחנה קוז'ארה אספו האוסטאשים את מעט היהודים בעלי המקצוע בתחום העור והבורסקאות (שלא היה מקצוע יהודי מקובל). בראשם מומחה עיבוד העורות אדולף פסח מהעיר טוזלה, שבשלב מאוחר יותר נחשד בקשרים עם הקומוניסטים והוצא להורג. המחנה פורק באפריל, והאסירים בבית החולים נהרגו. עובדי מפעל העור ניסו לפרוץ מהמחנה, אך כשלו, ורק כשמונה מהם ניצלו.
מלאקה ויאבלאנאץ היו שני מחנות עבודה, ובהם משק חקלאי, שסיפק את צורכי מחנה יאסנובאץ, ובטיפוחו הועסקה קבוצת אסירים. מדי יום, בטרם עלה השחר, הם היו יוצאים בריצה לשטח החקלאי, ושבים למחנה באישון לילה. לפיכך, ביאבאלאנאץ הוגש לאסירים המזון במקום, ולעיתים אף לנו שם. מלאקה היה מיועד לאסירות שבאו מסטארה-גראדישקה. בין שני המחנות, על גדת הסאווה או במעבה היער, נהרגו קבוצות אסירים מהמחנות הראשיים. תינוקות נהרגו תוך כדי שהושמו בשק ונזרקו למים.
ג'אקובו – המחנה הוקם כיוזמה של קהילת יהודי אוסייק ובו שוכנו אסירות יהודיות וילדיהן, במתחם אוטונומי שנשמר על ידי שוטרים. התנאים במחנה היו סבירים, עד שחל מפנה: ראשית, החליטה הקהילה לשכן במחנה משלוח ענק של יהודים וסרבים המיועד לסטארה-גראדישקה; לאחר-מכן החלה מגפת טיפוס משתוללת במחנה – לפי אוורו מאנהטן, האוסטאשים הפיצוה בזדון. במרץ 1942 הגיעו למחנה ליובו מילוש וסגנו יוסו מאטייביץ', אשר מונה למפקד המחנה. במחנה בוצעו פשעים נוראיים, שכללו עינוי ילדים מורעבים בזריקת פיסות לחם לעומתם ואז שיסוי כלבי-תקיפה בהם, לעיני האמהות. במקרה אחד, נורתה נערה שסירבה להוציא שיני זהב מפי דודתה המתה. 21 נערות שימשו שפחות מין לאוסטאשים ואחר-כך שולחו ליאסנובאץ, במאי 1942, שם נהרגוו בדרך לא ברורה; ועדת החקר הממלכתית קובעת שנרצחו בגראדינה. ככל הנראה נהרגלו בגראדינה וגופותיהם נזרקו לסאווה. כמה מאות מקבוצה זו נרצחו במשאית גז בסטארה-גראדישקה. מירוסלאב פיליפוביץ', אוסטאשי שנתפס, ראה לנכון להדגיש פשע זה, והעריך כי "2,000–3,000 נשים וילדים יהודיים מתו באירוע זה". ככל הנראה, כ-2,000 נהרגו במחנה 3 ועוד פחות מ-1,000 בסטארה-גראדישקה. בנוסף, אסירים נלקחו ממחנה 3 – כביכול לעבודות חוץ בג'אקובו – כשלמעשה הוכו ונלקחו לאתרי הוצאה להורג.
סיסאק  – מחנה לילדים בלבד, שהוקם באורוות ישנות בעיירה סיסאק; בית הכנסת בעיירה נשדד ונהרס, והמבנה אירח מועדון פועלים. ידוע גם סיפורו של הנדבן הסרבי מילוש טסליץ', שעונה בבהמיות על ידי אוסטאשים במקום. 1,603 ילדים מתו באתר.