stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשבר האימפריאלי בארץ ישראל
רקע

משך התקופה בין השנים 235 ו-284 לספירה, בין רצח הקיסר אלכסנדר סוורוס לבין עלייתו של הקיסר דיוקלטיאנוס. זכה למספר כינויים בהיסטוריה הרומית כמו "תקופת המשבר האימפריאלי", "תקופת האנרכיה" או "האנרכיה הצבאית". יש המכנים את התקופה בשם "עידן הקיסרים המצביאים", מכיוון שהתופעה הבולטת בה הייתה המאבק בין המצביאים הרומיים על כס השלטון.
בזה אחר זה עלו לשלטון ברומא עשרים קיסרים, כשנתיים וחצי בממוצע לכל שליט. חלקם נרצחו וחלקם הודחו. ופרט להם נמנו שותפים לשלטון שמינו הקיסרים ושורה ארוכה של "טוענים לכתר", אשר משלו בפרקי זמן קצרים על חלקי האימפריה השונים.
כבר במאה הראשונה לפנה"ס (במיוחד לאחר מינויו של אוגוסטוס לפרינקפס) ירד כוח הפרלמנט כמעניק החותם החוקי למעמד השליטים. במהלך השנים ידע הפרלמנט עליות ומורדות, אך בתקופה זו כבר איבד את כוחו כמעניק החותם כמעט לחלוטין. בתקופה שלפני המשבר חלה גם התערערות ביכולת ההגנה של הקיסרות מפני אויבים מבחוץ כמו האימפריה הסאסאנית ושבטים מהמזרח ומהצפון.
בין הסיבות העיקריות לפרוץ המשבר ולמידת חומרתו נמנות הבאות:
ירידת כוח הצבא והאנרכיה שפשתה בשורותיו, גידול האימפריה שהקשה מאוד על שליטה היקפית ויעילה, פלישות צבאיות של שבטים עוינים, שינויים בהרכב החברתי של תושבי האימפריה, שהתאפיין בהחלשות האריסטוקרטיה הוותיקה והפקידות האזרחית, התפוררות הכלכלה ועול מיסים גובר שגרם לנטישת קרקעות.
הירידה בערך הכסף נתפסת[דרוש מקור] כסממן הבולט של משבר המאה השלישית, מכיוון שרומא סבלה מאינפלציה קשה אשר גרמה להתדרדרות הכלכלה עד למצב של סחר חליפין. אחוז הכסף במטבע הלך וירד וחוסר האמון במטבע הביא להתמוטטות המסחר, החקלאות והתעשייה, ולהכבדה בעול המיסים. הירידה בערך הכסף נבעה מהטבעת יתר של קיסרים מתחלפים למימון הוצאות המלחמה הרבה[דרוש מקור].
הצבא הרומי הוא אשר עמד במרכז האירועים כגורם מכריע בקביעת מדיניות. הצבא טולטל בין מלחמות רבות שנאלץ לנהל מצד אחד, והעתקתו ממקום למקום בהתאם למדיניות השליט מן הצד האחר, ולעיתים נדרש להיקרא במהירות ללב האימפריה על מנת להמציא מענה הולם לדיכוי מלחמת אזרחים כזו או אחרת. בנסיבות כאלה של היעדר ביטחון שוטף פרחו ונפוצו מקרים רבים של שוד וגזל.
בתקופה המשבר האימפריאלי התחזקו מקדמי הפיצול והפילוג ברחבי האימפריה. כוח המרכז ברומא נחלש והחלו לעלות כוחות פריפריאליים פוליטיים-רומיים מזה ואויביה של רומא מזה, שהתדפקו על שערי האימפריה. תופעה זו התגלמה היטב במישור הכלכלי, כאשר נדד גם המשקל הסגולי של הכלכלה הרומית מן המרכז אל המעטפת החיצונית, לפרובינקיות.
במקביל החלו להתגלע מתיחויות בין הפולייס (ערי-המדינה ההלניסטיות) והמושבות הרומיות מצד אחד, לבין הכפרים המקומיים. לתוך המערכת המורכבת הזו הוטל הצבא, שגויס מקרב האיכרות ואף מבין השבטים ה"ברברים". שני הגורמים הללו, מגויסי הכפרים מזה ומגויסי השבטים מזה, ימצאו את שעת הכושר המתאימה כדי לצבור כוח ואף להתמרד – אלה כנגד העיר העשירה ואלה כנגד המרכז האימפריאלי. בתקופה זו נודעה שחיקה ניכרת של ערך הכסף, שהובילה להתמוטטות מערך הכספים ולצמצום היקף ייצור המזון, מה שהביא בתורו לנטישת כפרים לטובת הערים ולירידת מעמד העיר.
נוסף על כך חל גם משבר דתי-פולחני, שנבע מההתנגשות בין הנצרות המתפשטת לבין פולחני המזרח, שאיימו על האדנות ההלנו-רומית. תמונת מצב זו משקפת את הכאוס המוחלט ששרר במרבית הפרובינקיות, שהתבטא בהתחזקות האלימות על ידי ניצול כוחם של האצילים המקומיים מטעם הרומאים את מעמדם להפקעת רכוש, גביית מיסים מעיקים והטלת גזירות שונות.
טיב המשבר במחלוקת מחקרית

די בדומה להתייחסות לתופעות היסטוריות מפורסמות, כגון תקופת הטירניה ביוון או המלוכה ברומא, עומדת תקופת המשבר האימפריאלי של המאה השלישית לספירה, בלב-לבה של מחלוקת בין היסטוריונים[דרוש מקור]. קיימת אסכולה במחקר, ובכללה לגבי הדי המשבר בפרובינקיה פלאייסטינה, שדווקא בתקופה זו ידעו חברות מקומיות, מזרחיות, תקופה סבירה של התפתחות ובוודאי ששרידות לאורך המאה השלישית לספירה.
הדי המשבר בספרות חז"ל > פוליטיקה אימפריאלית

בספרות חז"ל קיים תיעוד למשבר הפוליטי שפקד את הקיסרות בכך שמובא על רבי לוי שמספר על הדוכס שר הצבא, "שזרקו לו הלגיונות פורפירא". ה"פורפירא", או מעיל ארגמן המסמל את טקס ההתקסרות[דרושה הבהרה], משקף את תופעת המעורבות הצבאית בבחירת הקיסרים. כמו כן מובא במכילתא[דרוש מקור] תיעוד על קיסר חדש שטבעו לכבודו מטבעות והנציחו אותו בפסלים, ומשעלה קיסר חדש, ולא לאחר זמן רב, שיברו את צלמי קודמו ופסלו את מטבעותיו. ספרות חז"ל מציינת בפליאה את העובדה כי אף רועה פשוט יכול ליהפך לקיסר, או לכל הלפחות ל"איפרכוס" (מעין מושל). המדרש לועג למוצאם הנקלה של הקיסרים הרומיים שחלקם הגיעו אף ממעמדות נמוכים. על דיוקלטיאנוס, אחד מהקיסרים המפורסמים, שמסמל את קץ ימי המשבר, מספר מאמר חז"ל כי בצעירותו היה רועה חזירים בטבריה.
עוד מובא בשמו של רבי יצחק אמרה בנוסח של "מלכות נכנסת ומלכות יוצאת. (אך) ישראל עומד לעולם" ללמדנו על חילופים תכופים של השלטון הקיסרי מול הנצחיות והיציבות שבעם ישראל.
המדרשים רוויים בסיפורים על חיילים שהתמרדו במפקדיהם ועל יחידות של הלגיון הרומי, שנמלטו/ערקו עם סמלי הלגיונות עמם, מה שנחשב למעשה שפל ונורא. רבי אבהו מקיסריה מספר על מרידות ברחבי האימפריה כעניין שבשגרה.
הדי המשבר בספרות חז"ל > מצב כלכלי קשה

בתקופת ה"אנרכיה" גברה האינפלציה. היא התבטאה בהקטנה גוברת והולכת של כמות הכסף בכל מטבע ובשימוש גובר והולך של נחושת בתוך המטבע. בשלהי המאה השלישית לספירה היו מטבעות הכסף מטבעות נחושת המצופים בשכבה דקה של כסף. ההוצאות בתקופה זו הועצמו בשל הצורך לשלם כסף לחיילים וירידת ערך המטבע גרמה להאמרת מחירים. בספרות חז"ל מסופר כמשל על אדם שאיבד את ארנקו משנפל זה לבור ובארנק היו מאה ריבוא כסף ונזדקקו לחמישים ריבוא כדי לחלצו משם.
ספרות חז"ל מעידה בכלל על מצב כלכלי קשה, כגזירה משמים. רבי אליעזר מרמז בהפלגה על גשמי זעף וזעם שירדו במחצית המאה השלישית ורבי יוחנן הציג בהתאם לכך השוואה היסטורית של זמנים אלו: "יפה סיפסוף שאכלנו בילדותינו מפרסקין שאכלנו בזקנותינו דביומוי אישתני עלמא (שבימינו השתנה העולם)" (תלמוד ירושלמי פאה פ"ז כ ע"א).
תופעות של עוני היו לעיתים שכיחות, ולראיה שהציבור הטברייני התלונן כי ברשות כל אחד ואחד מצוי בגד אחד גם לחול וגם לשבת. בספרות חז"ל מתרבות העדויות על רעב, מחלות ואף מגפות.
הדי המשבר בספרות חז"ל > גבייה והחרמה

ברור היה שאין לצפות לגביית מיסים מרוככת ועדינה. ביטוי שגור בספרות התלמודית של התקופה הנידונה היה "בלשת" או "בולשת", ומשמעה – מסגרת צבאית או משטרתית, שהייתה פוקדת את היישובים ודורשת את המיסים ושאר החיובים. פעמים רבות מופיע הביטוי "ירד לטמיון" (מן היוונית – נפל לאוצר) כדי לבטא את החרמת הנכסים בידי השלטונות. אף הביטוי "נמסרין למלכות" גילם משמעות דומה.
עדות להחרמות נקשרת, בעקיפין כמובן, אף לבית הנשיאות. מסופר על נכדו של רבי, רבי יהודה נשיאה, שהביאה לו אשה אחת קערה ובה סכין. נטל הנשיא את הסכין והשיב לה את הקערה. הזדמן לשם פקיד מלכות אחד חמד את הקערה והחרימה. מהלך כזה, אם כי בעקיפין, פגע לא מעט במעמדו וביוקרתו האישית של בית הנשיאות.
התלונות על עומס המיסים ועל גבייתם המתאכזרת התגברו במאה השלישית. המקורות מצביעים על התנגדות למסים הלכה למעשה. והדברים הגיעו לידי כך שאנשים יסתירו רכוש על ידי בניית תאי סתר בדירה וכן בתעלות ובמערות. סוחרים נהגו להסתיר את סחורותיהם מחשש שיפלו בידי הגובים. מצב זה הביא לידי כך שלעיתים היה צורך להזעיק את הצבא כדי שיאכוף את החוק והנוהל, כאותו ליגיונר שבא כדי "לגבות את דימוסיא באותה מדינה".
המצב הקשה עודד תופעות שוליות, אנטי-מוסריות, של הלשנות, כגון המקרה שבו הגיע הפקיד לגבות את המס ואחד הנישומים המשתמטים נקרא "בר חובץ". אמרו חבריו בנוכחות הפקיד: "מה נאכל היום?", וענה אחד מהם: ”חובצין”, כלומר גבינה. קלט הפקיד את הרמז והורה להביא את המשתמט.
גידול הצורך במיסים מחד והמלחמה בהשתמטות מאידך, גרמו לכך שהשלטונות הטילו את האחריות לתשלום על כל הציבור, כמו ה"בולי", המועצה העירונית של הפוליס. ביטוי מחאתי לתופעה זו מביא רבי יוחנן הטברייאני באומרו כי "פלוני עשיר – נעשה אותו ארכונטס (גורם בכיר בהנהגת העיר). פלוני עשיר – נעשה אותו בולבטס (חבר במועצת הבולי העירונית)". במקרים אחרים הטילו את האחריות על העשירים, והללו תרו אחר דרכים להתחמק מאחריות מעיקה שכזו. רבי יוחנן הטברייני אף ממליץ: "הזכירוך לבולי, יהא הירדן בעל גבולך". כלומר ברח לירדן.
נודעו גם תופעות מדאיגות של בעלי זרוע העושקים את מעוטי היכולת, ומאידך תופעות של עבריינות – גנבה וגזל – כדי להתקיים.
הדי המשבר בספרות חז"ל > הכיבוש התדמורי והציפיות המשיחיות

אחד הנושאים שבאמצעותם ניתן לבחון את הלוך הרוחות בחברה היהודית הקדומה, ולמעשה בחברה הארכאית בכלל, הוא התחום המשיחי. ככל שהמצב קשה יותר, פוליטית, כלכלית, חברתית ותרבותית, כך יש לצפות לצמיחתם של רעיונות בדבר גאולה קרבה. בתקופה שלאחר המרד הגדול, כלומר דור יבנה (שנת 71 לספירה ואילך), ובפרט לאחר מרד בן כוסבה (בר כוכבא), יצאה ההנהגה היהודית, כמעט בלי יוצא מן הכלל, נשיאות וסנהדרין גם יחד, כנגד תופעת המשיחיות, הגאולתיות וחישובי קץ למיניהם. לא שפסה בקרב ההנהגה האמונה האפוקליפטית, ובעיקר בזיקה לבניינו המתחדש של המקדש, אלא שתפישת עולמם הייתה פרגמטית, והם חששו מכל התלקחות של צעד אנטי-רומי, מרדני משהו, שיכול לעלות לעם במחיר כבד ביותר. מגמה כזו בולטת אף בימי רבי יהודה הנשיא, כשהחברה היהודית בפרובינקיה הגיעה לשגשוג חסר התקדים.
לעומת זאת, הרסן האנטי-אפוקליפטי, נפקע ונפרם כמעט לחלוטין בדור המשבר האימפריאלי של המאה השלישית לספירה. הדבר נבע מהסימנים המעיקים של המשבר, שהביאו להתפתחות של ציפיות לעתיד טוב יותר. העדר שלטון ברור ורציף ברומא שמט את הקרקע מפני החשש לתגובה רומית אם וכאשר תפרחנה תקוות משיחיות והתפתחויות היסטוריות, כגון עלייתה של ממלכת תדמור, הנתפשות כמתחרות לאימפריה הרומית, הולידו ללא ספק מטענים של תקוות משיחיות. כבסיס לתקוות הללו עמדה הגישה השלילית כלפי רומא. אחד הביטויים הבולטים בנושא זה היה "המלכות הרשעה". שיוך חריף במיוחד היה "ואת החזיר – זו אדום", או "שממית זה אדום, שאין בכל השרצים שנואה כשממית" ועוד. היו שדרשו על המילה "חזיר" הנקשרת ברומא: "ולמה נקרא שמה חזיר? שמחזרת עטרה לבעליה", לבעליה – לישראל. בנסיבות קשות נמצאו אף כאלה שלא רק עסקו במגמת הגאולה, אלא אף התפלפלו, דשו ודנו בשאלות המתי? האיפה? הכיצד? והאיך? בזיקה למשיחיות.
בשנות השישים והשבעים של המאה השלישית לספירה נכבש האזור על ידי ממלכת תדמור (פלמירה). תדמור, העיר ממוצא שמי, שקמה על נווה מדבר בנתיב השיירות בין סוריה למסופוטמיה, התעשרה והתחזקה ברבות השנים. בשנת 257 לספירה ירש ספטימיוס אודיינאתוס (אנ') השני את השלטון בתדמור, וזכה באותות כבוד ובתארים מן הרומאים, שהבינו את תרומתו הצפויה מול הפרסים, האויבים המיתולוגיים של הרומאים. אודיינאתוס הנחיל מפלה עזה לפרסים, ובזכות זאת העניק לו הקיסר הרומי גליאנוס את התואר dux ומינה אותו כמפקד עליון של כל הכוחות הרומיים במזרח הקיסרות. באופן זה ביקש גליאנוס לשמור, ולו למראית עין, על שלימות הקיסרות ואף קיווה כי אודיינאתוס יסייע לו מול טוענים לכתר הקיסרות במזרח. סופו של דבר הפך מלך תדמור למושל על כל מזרח האימפריה הרומית, ובכללה על הפרובינקיה פלאייסטינה. הוא קיבל מגליאנוס את התואר אימפראטור (קיסר) והיה לשותפו במעמד השלטון. אודיינאתוס נרצח בשנת 267 והשלטון עבר לאשתו זינוביה ולבנו ואבאלאת. בידי זינוביה עלה אפילו להרחיב את תחום ממלכתה על אסיה הקטנה ומצרים. בשנת 271 השתלט הקיסר אורליאנוס על תדמור ושם קץ לשלטונה של זינוביה.
בכתובת המתארת את קורות ימי מלכותו של המלך הפרסי שאחפור אנו קוראים על אודות חיילים מ"עמי יהודה" שנלחמו בצבאו של הקיסר הרומי ולריאנוס. בכל מקרה העימותים בין תדמור ופרס עוררו בקרב היהודים תקוות משיחיות-גאולתיות, אם כי מסורת תלמודית מתלבטת בין הגדרתו של אודיינתוס כמלך או כליסטים. היו שדימו את אודיינאתוס לקרן הזעירה, המיסטית, המופיעה בחזון דניאל, והיו שהתרפקו על הציפייה כי התדמורים יעניקו ליהודים את ירושלים ויתירו להם לבנות מחדש את בית המקדש. אך אלו לא התממשו.
היבטים של המשבר

קיימת טענה במחקר כי בארץ לא התחוללה דעיכה יישובית וחברתית ניכרת במהלך המאה השלישית לספירה. לא רק שאותות המשבר לא ניכרו בצורה בולטת באזור, אלא שתקופה זו מתאפיינת בגידול דמוגרפי של אוכלוסיית הארץ, בעליה במספר יישוביה ובחיזוק כלכלתה. טענה זו מאוששת על יסוד ממצאים ארכאולוגיים וראיית מידת ההפלגה בדברי חז"ל, כאשר גם בתקופות שקדמו למשבר המאה השלישית, רוו מאמרים תנאיים ותלמודיים מפליגים בהצגת מציאות כלכלית וחברתית קשה. הממצאים הארכאולוגיים מעידים על בניות יישוביות במקומות שונים, כמו בגליל העליון: כפר כורזין, כפר נחום, תל סאסא. קיימות עדויות על בתי כנסת בגליל מתקופה זו ובחלקם מפוארים. ממצאי בנייה נצפים גם באזור הכרמל ובעמקים הצפוניים כמו טירת כרמל, ג'למה ובוודאי בבית שערים המפורסמת. פרט להתרחבות יישובית נמצאו עדויות לפריחה עירונית כגון בציפורי, שכללה רחובות ומבני ציבור, וכן בקיסריה, שהייתה המרכז המנהלי הפרובינקיאלי, כשלצד התיאטרון ושאר הפסלים והעמודים נחשפו בה בית כנסת ומערכת קבורה מאוד מפוארת. אף העיר אמאוס-ניקופוליס, שזכתה למעמד של פוליס בראשית המאה השלישית לספירה, משקפת בממצאיה הארכאולוגיים פריחה ושגשוג. הדבר מתבטא בתנופת בנייה משמעותית, וכן במתקני אספקת המים לעיר, מרחצאות מרשימים ועוד.
כמו כן נתגלו מוצרים רבים שיוצרו בידי אומנים מהארץ והם באיכות גבוהה, למשל בתחום הקיראמי. נודעו נרות חרס שהצטיינו בעיצוב מיוחד, ומערכות הקבורה בבית שערים מוכיחות על נוכחותה של אוכלוסייה בעלת אמצעים.
זאת ועוד, העובדה בדבר עלייתם, אם כי לשעה בלבד, של אמוראי בבל לארץ ישראל כדי להשתלם אצל חכמים גליליים, כמו אצל רבי יוחנן, רבי חייא, ריש לקיש, רבי חנינא ועוד, ובעיצומה של תקופת המשבר, מלמדת אף היא על הממדים הפרופורציונליים של המשבר בפרובינקיה יהודה/פלאייסטינה.
בכל מקרה קשה להניח שבתקופה כה קשה, מעיקה כפי שהיא מצטיירת בספרות התלמודית והמדרשית, היינו עדים לצמיחה ולפריחה של המרכזים התלמודיים, הן בגליל (טבריה-ציפורי) והן ב"דרום" (לוד), מה עוד שבתקופה זו הונחה התשתית המוצקה לבניינו של התלמוד הירושלמי (הטברייני למעשה).
בצלו של משבר > נשיאות וחכמים

כאילו מ"תחת אפו" של המשבר התמידה בגליל מזה וביהודה, ב"דרום" (לוד וסביבתה) מזה, להתנהל מוקדיות של הנהגה יהודית – נשיאות וסנהדרין, אשר פעלה בתחומים שונים: פוליטיים, כלכליים, חברתיים, תרבותיים, אישיים וקהילתיים. תופעה זו מעמידה בסימן שאלה מחד (וכפי שנמסר בסעיף הקודם) את עומק המשבר בפרובינקיה פלאייסטינה, ומאידך דווקא יכולה לשרת את האסכולה הקונפורמית הגורסת כי המשבר אכן טרד ותקף את היישוב היהודי, שהרי כדי להתמודד עם צרות שכאלה יש צורך להפעיל סמכותיות הנהגתית ולשלוט, "כאילו לא היה דבר". כמו כן בממד ההנהגתי אפשר לאתר את סימני המשבר, או אם נרצה - סימני הדור שלאחר רבי יהודה הנשיא, לאחר תקופת השיא והפריחה, כשיורשיו מבית הנשיאות התקשו להיכנס לנעליו הרחבות והארוכות, והותירו את השטח לפריחתם ולצמיחתם של חכמים מקומיים, בטבריה מזה ובלוד מזה.
בצלו של משבר > הנשיאות לאחר רבי

כאמור, השילוב בין פטירת רבי, מימוש צוואתו, המצב המעיק שנוצר בתקופת האנרכיה והמגמה הפנימית שבסנהדרין ששיקפה את המצב מאז חורבן הבית שני, חיזקו את מעמד חברי הסנהדרין, והללו נגסו היטב בסמכויותיו של בית הנשיאות. צוואת רבי מהווה ביטוי להמשך המגמה שליוותה את נשיאות רבן גמליאל ורשב"ג בנו. רבי פיצל אפוא את משרת הנשיאות לשלוש פונקציות: הנשיא, ששימש בהנהגת החברה והחזיק בידו את עמדת הייצוגיות כלפי השלטון הרומי; אב-בית-הדין שעמד בראש המערכת השיפוטית של הסנהדרין, והחכם – שתיפקד במערכת החקיקתית וההוראתית. לפנינו אפוא מסגרת קולגיאלית שבה מהווה הנשיא מיעוט, וזו כבר נקודת התחלה צולעת מבחינתו.
אחת הפונקציות החשובות ביותר הייתה המינוי, או הסמכת חכמים. חכם מוסמך הוא זה שזכאי היה לעסוק במשפט, בהוראה, בהתרת נדרים, בראיית כתמים (לצורך הקרבה ופדיון) ולהתיר בכורות. במסורת ידועה בתלמוד הירושלמי מסופר על שלוש תקופות של מינוי: האחת, זו המיוחסת לימים שלאחר החורבן, דברה על מצב שבו החכמים היו ממנים את תלמידיהם; השנייה, זו המיוחסת לימי הנשיא רבי, ציינה כי הנשיא היה זה שממנה את התלמידים מדעת עצמו ובית הדין אינו יכול למנות אלא מדעת הנשיא. ולבסוף התקינו – וזו התקופה השלישית – של יורשי רבי, כי הנשיא זקוק להסכמת בית הדין (כלומר לחכמי הסנהדרין) ולהפך. ומאין לנו הביסוס כי אכן התקופה השלישית משקפת את דור יורשי רבי? מכיוון שמוסר העדות הוא רבי אבא, שהוא עצמו חי בשליש האחרון של המאה השלישית, שאז חל כרסום במעמדו של הנשיא. יודגש כי בשעה שהנשיא ביקש להשתלט על מערכת המינויים, הדבר זכה לביקורת חריפה של החכמים.
התוצאה של התקופה השלישית הייתה בבחינת רעידת אדמה בכל הכרוך במעמד הנשיאות המתכרסם ובמעמד החכמים העולה ומתחזק, והיא מיוחסת לתקופתו של רבי יוחנן בר נפחא מטבריה, לאישיותו וליוזמותיו. בימיו חלה הפרדה בין הנשיאות לבין הסנהדרין כמוסד משפטי, מה שנקרא בשם בית הדין הגדול, ויחד עמו לבין הסנהדרין כמוסד אקדמי, מה שנקרא בשם בית המדרש הגדול. מצב חסר תקדים זה התרחש בשעה שה"ועד" עבר לטבריה. כתוצאה מכך עברה סמכות המינוי, שהייתה עד אז פררוגטיבה נשיאותית, לנשיאות ולבית הדין שווה-בשווה. ואכן בתלמודים מסופר על רבי יוחנן, האמורא הטבריאני שהיה סומך את תלמידיו, וכמותו גם רבי יהושע בן לוי, מי שנחשב למנהיג הקהילה בלוד ובכלל מ"זקני הדרום".
בצלו של משבר > סנהדרין

קיימת מחלוקת בין החוקרים בשאלת פעילותה או אי-פעילותה של הסנהדרין כמוסד חקיקתי, שיפוטי והוראתי-אקדמי בתקופת התלמוד, היא התקופה שלאחר דור התנאים, דור חכמי המשנה, עד פטירתו של רבי יהודה הנשיא. יש הטוענים כי הסנהדרין התקיימה גם בתקופה התלמודית. הללו מסתמכים בעיקר על המסורת של "עשר מסעות הסנהדרין" מאז חורבן הבית השני: מירושלים ליבנה ומשם לאושא, לשפרעם, לבית שערים, לציפורי ולטבריה, וכן על צוואתו של רבי יהודה הנשיא, שממנה את הנשיא, את אב-בית-הדין ואת החכם, כדמויות בולטות בסנהדרין.
חוקרים אחרים גורסים כי מלאחר החורבן, ובעיקר מאז דיכוי מרד בן כוסבה, לא פעל מוסד סנהדראי כלשהו, אלא התכנסויות מזדמנות של חכמים לצרכים שונים. הללו מסתמכים על שתיקת המקורות, כאשר הביטוי סנהדרין אינו מופיע בספרות, ובוודאי מלאחר מותו של רבי יהודה הנשיא, ומול מסורת "נדודי הסנהדרין" מסתמכים הללו על המשנה המצהירה כי "משבטלה סנהדרין, בטל שיר מבית המשתאות". כלומר, המשנה אינה מדברת על גלויות או נדודים אלא על ביטול של ממש. היא איננה נוקבת בתאריך או בתקופה כלשהי. במקום אחר נאמר כי "מיום שחרב בית המקדש (שנת 70 לספירה) אף על פי שבטלו סנהדרין, ארבע מיתות לא בטלו". בכל מקרה תחת המונח סנהדרין מופיעים ביטויים, מעין מוסדיים, כגון "ועד", "בית הוועד", "בית דין", "ישיבה", "בית מדרש" ואפילו "חבורה". והשאלה היא, האם מילאו הללו פונקציות של סנהדרין?
לאור מקורות חז"ל יש להניח שאכן מילאו הללו את הפונקציות הסנהדריות, ולענייננו מצביעה תופעה זו על ירידת הכוח הנשיאותי ועליית מעמדם של החכמים, שהם-הם עמדו בראש "ועד" זה או "חבורה" זו.
מוסד ה"חברות" נקרא בארמית התלמודית בשם "חברייא", או "בני חברייא", כתופעה ארצישראלית ולא בבלית. העדויות הראשונות על מוסד ה"חברייא" מתוארכות לימי ראשית האמוראים, וראשון שנזכר ביניהם היה רבי בנאה, מורו ורבו של רבי יוחנן המפורסם. הלה נאסר פעם על ידי השלטונות בגין הלשנה ורעייתו פנתה ל"חברייא" כדי שישתדלו לשחרר אותו.
בתקופה זו, בימי רבי יוחנן וריש לקיש הידועים, התכנו התלמידים בישיבה בשם "חברייא" ולא בשם "חכמים". כינוי זה היה רווח אפוא למן הרבע השני של המאה השלישית לספירה ועד למחצית השנייה של המאה הרביעית לספירה. למושג "חברים", מעבר לביטוי חדש שמאפיין תקופה חדשה, או רצון ליצור משהו שונה מבעבר, יש גם אספקט חדש של מסגרת חדשה, קולגיאלית, מחוזקת, שאיננה מבית הנשיאות מחד אך גם איננה חוששת ממנו מאידך. ניתן אף להניח כי מסגרת חדשה זו הושפעה מהאווירה של הגילדות המקצועיות שפעלו בפרובינקיות הרומיות, כאלו שכינו את המשתייכים אליהם בשם "חברים". קיימת מחלוקת בין החוקרים, האם ה"חברייא" פעלו בטבריה או בקיסריה, ומסתברת יותר האפשרות הראשונה. בראש ה"חברייא" עמד מנהיג ידוע, כמו רבי אלעזר, רבי אסי, או רבי יונה.
לעיתים מובאות עדויות של חכמים בשם ה"חברייא", ולעיתים להפך, וכן ציון דעותיהם לצד עמדות של חכמים. על חשיבות המוסד המדובר תעיד העובדה שעורכיו ומסדריו של התלמוד הירושלמי החשיבו את בקיאותם ולמדנותם של בני ה"חברייא".
בצלו של משבר > משולש ההנהגה

מלאחר תקופתו של רבי יהודה הנשיא אנו עדים להתפתחות שלושה מוקדי כוח, כשאף לא אחד מהם היו קשור לבית הנשיאות, לא בקשר אישי ולא בזיקה פוליטית. קונסטלציה זו משקפת את התחזקות מעמד החכמים מזה ואת חולשת הנשיאות מזה. מדובר על מרכז גלילי (ציפורי-טבריה-עכברי), חופי (קיסריה) ודרומי (לוד). המרכז בלוד גיבש התארגנות של חכמי ה"דרום", הנזכרים כ"הדרומיים", או "זקני הדרום", בקיסריה התארגנו "רבנן דקיסרין" ובעכברה/עכברי (צפונית-מערבית לטבריה) התפתחה מסגרת של חכמים בשם "אילין דבי רבי ינאי", אשר עסקה בחקלאות – תבואה, יין, מטעים ודבש. מסתבר כי קבוצה זו נשמעה להוראותיו של רבי יוחנן הטבריאני, והוא שפסק לה הלכות, כגון בעניין הקלות בשנת השמיטה, וזאת על רקע המצב הכלכלי הקשה של המאה השלישית לספירה. הלכות מקלות אנו למדים גם מפי ראש החבורה – רבי ינאי, ובפרט זו המורה כי "פוקו וזרעו בשביעית משום ארנונה". הלכה מקילה ומתירנית זו נבעה מן המצב הכלכלי הקשה שבתקופת האנרכיה, ועל רקע סירוב השלטון הרומי לפסוח על גביית הארנונה בשביעית. יש לזכור כי מהלך דומה ניסה להריץ רבי יהודה הנשיא, אך נכשל בשל הסתייגות חברי הסנהדרין. לרבי ינאי היו מתחים עם בית הנשיאות של רבי יהודה נשיאה ולעיתים הללו נגררו להתנגשויות ממש.
בין המרכז בלוד לבין המרכז הגלילי שררו מתחים רבים, בנושאים מנושאים שונים, בעיקר מאז פטירתו של רבי יהודה הנשיא. רבי יונתן למשל, שחי ופעל בציפורי, התייחס לאנשי לוד כאל אנשים פשוטים וגסי רוח, כאלה שאינם "בני תורה", ולכן, אגב, הוא ממליץ שאין ללמד אותם הגדה, כזו לפחות שרק אוזן עדינה ורגישה ראוי לה שתיחשף לה. עם זאת נודעה הקבוצה שבדרום, זו שהתרכזה סביב המוקד שבלוד, כבעלת עמדות ברורות וידועות, וכמובן מפורסמות בתחומים שונים כגון קרבנות וטהרות. הללו התכנו בשם "זקני הדרום", או "הדרומיים", ולהם מיוחסות מסורות תנאיות עצמאיות, כגון המונח הפותח בנוסח של "מתניתא מן דרומא". בשני התלמודים שוקעו כאלפיים אמירות המיוחסות לחכמי לוד. ראויה לציון העובדה שהדרום פורח בתקופה זו, המאה השלישית לספירה, לאחר שידע תקופה קשה ביותר, בימי מרד בן כוסבה, אשר הביא כמעט להתרוקנותו המוחלטת מיהודים.
כאשר טבריה החליפה את ציפורי כעיר הנשיאותית התרבו המתחים בין טבריה ללוד, ולקראת שלהי המאה השלישית, כשלוד הייתה בתפארתה, דרש רבי סימון להכיר בה כמרכז בכיר וראשון לסמיכתם של חכמים. עימותים אלה החריפו לאחר פטירת רבי יוחנן הטבריאני בשנת 279 לספירה, או-אז מעומעמת קמעא אורה של טבריה ומאידך מתחזקים המרכזים בקיסריה בהנהגת רבי אבהו ובלוד בהנהגת רבי סימון.
בתלמוד הירושלמי מובא קטע מעניין על אודות שתי משפחות מיוחסות, בית רבי הושעיה ובית בר פזי, המקורבות לבית הנשיאות, שנהגו בטקסיות של מתן כבוד רב לבית הנשיאות, מתוך כוונה לשדרוג מעמדי. הראשונה ייצגה את הדרום והשנייה את הגליל, והסתבר כי את הכבוד נתנו יותר לגלילית מאשר לדרומית.
בצלו של משבר > יחס החכמים לנשיאות

בתלמוד הירושלמי מסופר על מקרה שבו נצפה הנשיא רבן גמליאל דרבי יורד לטייל בחצירו בשבת ובידו נמצא מפתח זהב וחכמים גערו בו "משום תכשיט". היינו בהיעדר צניעות ובפגיעה חיצונית בקדושת השבת. במקרה אחר ביקש הנשיא להנהיג את הדמאי בסוריה והחכמים התנגדו ובראשם רבי הושעיא ולא אפשרו לו.
ריש לקיש מתח לא פעם ביקורת כנגד הנשיא רבי יהודה נשיאה "שהעמיד דיינים שאינם הוגנים", ובשעה שהוגשה לנשיא על ידי פקיד רומי קערה מלאה דינרים, והוא, כדי לבטא את צניעותו, ביקש ליטול רק אחת, גער בו ריש לקיש ותבע ממנו להשליך את המטבע לים המלח.
בשעה שנתעורר חשש כי אל הארץ עלול לפלוש שבטים העוינים לרומא הציע הנשיא לבצר את טבריה בחומות, ולהטיל את עלות הפרויקט גם על החכמים, אלא שבשל התנגדותם הנחרצת הסיר הנשיא את הצעתו.
באחד המקרים פונה הנשיא לריש לקיש ובפיו בקשה מתמיהה לכאורה: "התפלל עלי כי המלכות הזאת היא רעה מאוד". דומה פניה זו לתחינתו של המלך חזקיהו לנביא ישעיהו בשעה שהתנהל המצור האשורי סביב ירושלים. תחינתו של הנשיא לריש לקיש מבטאת את הכאב והייאוש שתקף את גדול העם ומנהיגו, ובצידה ציפייה לבואם של ימים טובים יותר. פנייתו של הנשיא לריש לקיש משקפת את חולשת ההנהגה באותם ימים.
בכל מקרה מיעוט ההתנגשויות בין הנשיאות לחכמים, בשונה למשל מהמתח בתקופת רבן גמליאל דיבנה ובימיו של רבן שמעון בן גמליאל בנו לאחר מרד בן כוסבה (בר כוכבא), כשהדיחו את הנשיאות, עשוי להסתבר, כך דומה, לאור ההבנה המשותפת של שני הצדדים, שבשעה מורכבת ורגישה כמו שעת המשבר האימפריאלי ראוי, מעבר לעימותים ולמתחי ההנהגה הפוליטית, גם לשלב ידיים וליצור חזית אחת משותפת של הנהגה. ואולי צעד כזה מבהיר יותר מכל את ריכוך הדי המשבר במציאות הארצישראלית של המאה השלישית לספירה.
הערות שוליים

↑  מדרש שמות רבה, טו, יג
↑  מדרש קהלת רבה א, ד.
↑  בראשית רבה מב, ד.
↑  משנה, מסכת בבא מציעא, פרק ו', משנה ג'
↑  ויקרא רבה (יב, א).
↑  תלמוד ירושלמי ברכות פ"א ב ע"ד
↑  משנה, מסכת בבא בתרא, פרק ט', משנה ד'.
↑  בבא בתרא י' ה
↑  בראשית רבה, עו
↑  בראשית רבה עו, ו
↑  ירוש' סנהד' פ"ח כו ע"ב
↑  ויקרא רבה יג, ה
↑  מדרש משלי ל, כח
↑  ויקרא רבה יג, יט
↑  ראש השנה, פרק ב' משניות ח'-ט'
↑  שם, וראה גם בבלי, בכורות ל"ו א'
↑  בבלי, ברכות כ"ז ב'
↑  הוריות י"ג ע"ב.
↑  תלמוד בבלי, מסכת הוריות, דף י"ג, עמוד ב'.
↑  כתובות קג ע"ב
↑  סוטה ט' יא.
↑  כתובות ל ע"א.
↑  ירוש' עבודה זרה פ"ב מא ע"ד
↑  תלמוד ירושלמי מסכת שבת פרק ו' משנה א'
↑  בראשית רבה עח, יא
קבר רבי יהודה נשיאה בציפורי, לעיתים מיוחס על-פי המסורת לרבי יהודה הנשיא
השמיניסטית

| --- | --- |

 בימוי:  Alex Hardcastle 
 שחקנים ראשיים:  רבל וילסון טיפאני דניס הובס לוסי טיילור רובי פרנקל ג'ייד בנדר Zaire Adams Ana Yi Puig סטיב איוקי ג'ון קרואו Vance Kanell James Millar מימי גולד Leonard R. Butler Joel Ray Ishman Vee Bhakta Darrell Snedeger Merrick McCartha Lauren Halperin סם ריצ'רדסון זואי צ'או ג'סטין הארטלי Molly Brown אנגאורי רייס מרי הולנד אלישה סילברסטון טיילר ברנהרדט Avantika Vandanapu Brandon Scott Jones כריס פרנל מייקל צ'ימינו ג'ושוע קולי ג'רמי ריי טיילור Alyssa Mae Clark 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 במאי 2022 
 משך הקרנה:  111 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
השמיניסטית (באנגלית: Senior Year) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2022 בבימויו של אלכס הארדקאסל עם תסריט של אנדרו קנאואר, ארתור פיילי וברנדון סקוט ג'ונס. בסרט מככבת רבל וילסון (שגם הפיקה אותו) כאישה בת 37 שמתעוררת מתרדמת של 20 שנה ומחליטה לחזור לתיכון כדי לקבל את תעודת הבגרות שלה. את הגרסה הצעירה שלה מגלמת אנגאורי רייס. עוד מככבים בסרט: מרי הולנד, סם ריצ'רדסון, זואי צ'או, ג'סטין הארטלי וכריס פרנל. הסרט שודר ב-13 במאי 2022 בנטפליקס.