stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחי גיבורי התהילה (נאום)
נוסח הנאום

עמנו, למוד המלחמה על קיומו - שוב נלחם על חייו, והפעם פגע הברזל בברזל וצבאות האויב הוכו מכה ניצחת.
אתם הייתם חוד החנית של התקפת השריון על קליפתו הקשה של הצבא המצרי. בקרב תנופה אכזרי ומר, מלא הוד וגבורה, בסער, בדם ובאש, הבקענו מערכיו המבוצרים והשמדנו שריוניו בחאן יונס, מערכי רפיח, שייך-זואד, הג´ירדי ואל-עריש, ביר-לחפן, וביר-חמה ונתיב הדם והאש, בואכה איסמעלייה.
בכל מקום שעברנו, השארנו מאחורינו שלדים שרופים, טנקים מתפוצצים וגוויות חרוכות. אל המוות היישרנו מבט - והוא השפיל את עיניו.
לא הסבנו ראשנו אל יקירנו שעם רכב-ברזלם עלו באש, לא עמדנו על הדם, ובחמת זעמנו, הבאנו ברעם שריוננו את המוות לתוך ליבו של האויב, עד שהכרענוהו כליל ושחררנו עמנו, מסיוט ההשמדה המיידית שאיים עליו על ידי אויב אכזר.
כי כיהודים נלחמנו. על חיינו נלחמנו ובזעם נלחמנו. וגבורת ההמונים התגלתה אצלנו - לא שערנוה מראש. ועמנו לא במקרה קיים לעד. ואכן נצח ישראל לעולם יישאר.
רעי הלוחמים! אתם בעצמכם לא ידעתם על הוד-גבורתכם, וכשראיתי את השריונים נחדרים ועולים באש והאנשים - אתם - ממשיכים מתוכם במלחמה - ידוע ידעתי כי האדם הוא הפלדה והשריון - מתכת בלבד.
ועדים, שבעים הלפידים הבוערים מאחור, שבעים הגיבורים שהשארנו בשדה-הקטל והמספר הכפול מזה של פצועים, ועדה המנהיגות לפנים - שחסרה והתמלאה מתוך השורות תוך הקרב, ועדה הסיירת שאיבדה את מחציתה ולא עצרה בתנופתה - כי לא קלה הייתה המשימה.
ידעו הנופלים וידענו כולנו מה המחיר. לקראת מה ולמה אנו הולכים לקרב; והלכו כולנו - בנכונות, בהכרת השליחות, ומתוך תקווה שכלנו בונים עולם יפה יותר לבנינו אחרינו.
נכונים - למחר, מתוך ידיעה שאת זעם השריון, הפעם - האויב לא ישכח.
במלחמה זו הניצחון כולו שלכם, חזקו ואימצו ותחזקנה ידיכם - אחי גיבורי התהילה!
אורי חופי

| --- | --- |
אורי חופי בנפחיה בעין שמר, אפריל 2014
אורי חופי בנפחיה בעין שמר, אפריל 2014
 לידה:  1935 חיפה, ישראל
 פטירה:  14 במרץ 2023 (בגיל 88 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  עין שמר
 מקצוע:  אומן, נפח
 מספר צאצאים:  3
 
אורי חופי (1935 – 14 במרץ 2023) היה אומן ישראלי, נפח מקיבוץ עין שמר, ומורה בעל שם עולמי בתחום הנפחות.
ביוגרפיה

חופי נולד בחיפה. לאחר גיוסו לנח"ל התגורר תקופה קצרה בקיבוץ מגן. אחרי שנשא לאישה את ניצה, חברת הקיבוץ עין שמר, עבר גם הוא לקיבוץ זה. תחילה עבד בפלחה ובמיכון חקלאי. שנתייים וחצי מאוחר יותר כשהוקמה התעשייה בעין שמר, עבד וניהל במשך 17 שנה את "מיניפלסט" ואת מפעל המגנטים.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 נסע חופי לכנס נפחים בארצות הברית והחליט ללמוד את התחום. לאחר מכן יצא לבדו לדרום אפריקה, שם עבד בחברה ישראלית בניהול מיזם חקלאי מספר שנים, חסך כסף וחזר לקיבוץ. בקיבוץ הקים נפחיה ב-1987, שגדלה והעסיקה מספר נפחים, חלקם חברי קיבוץ. לאחר שנה וחצי החלו מוצריו להתפרסם בארץ ובעולם, והוא הוזמן לראשונה לכנס נפחים באנגליה. אף על פי שהקו שהציג לא היה על פי המסורת הקלאסית של נפחות אירופאית, הוא זכה להתעניינות רבה.
במשך השנים הוזמן חופי ללמד בסדנאות בארצות הברית ובאירופה ואף זכה לפרס מיוחד מטעמו של קאנצלר גרמניה.
חופי לא החשיב את עצמו כאמן, אלא כאומן נפח. התמחותו ופרסומו הגיעו בשל שיטות העבודה החדשניות שפיתח, וכלי עבודה מיוחדים שיצר עבור הנפחים, על מנת לשמור על בריאותם ולהקל על עבודתם. המפורסם שבהם הוא פטיש שנקרא על שמו "פטיש חופי" – פטיש ארגונומי הנותן מענה בריא לעשרות אלפי הנפות פטיש שנפח מבצע ביום. הפטיש נמכר ברחבי העולם ורבים יצרו העתקים שלו. חופי פיתח גם סדנים מיוחדים לפטיש אוויר, המאפשרים את החישול האומנותי בדרך מהירה וקלה.
ב-1992 פתח חופי בית ספר לנפחות בקיבוץ, בו למדו מאז אלפי תלמידים. הוא לימד גם בארצות הברית, ביפן ובגרמניה. נפחים רבים בארץ ובעולם עובדים על פי תורתו. בישראל הוא נחשב לאבי הנפחות הישראלית המודרנית.
חופי נפטר ב-14 במרץ 2023, הותיר אחריו שלושה ילדים.
פטיש חופי

חופי פיתח פטיש מיוחד: הפטיש הארגונומי (ידידותי לגוף), פטיש מאוזן. שיטת ההחזקה שלו היא שונה, בעלת מבנה אחר, וכל מי שעובד אתו מחוסן מהפגיעות בגוף. היום מעתיקים דגם זה בכל העולם וחלק גדול מפרנסתו של חופי היה ייצור הפטישים ומכירתם. הכינוי הנפוץ לכלי זה הוא "פטיש חופי".
בשנה האחרונה, חופי הפסיק לייצר את הפטישים בעבודת יד. והחל לייצר את הפטישים במפעל, והיום הפטישים מגיעים מתבנית שמיוצרת ממפעל.
ספריו

פיסול יסוד, 1989, גלריית הקיבוץ
הערות שוליים

↑  יעקב ליאור, עין שמר: הנפח האומן אורי חופי מעביר את הפטיש לנכדתו, באתר nrg‏, 30 באוגוסט 2010
↑  אורי חופי, נפח ואומן בינלאומי, באתר קיבוץ עין שמר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290828505171  GND: 143313177  ISNI: 0000 0001 1154 1150  ULAN: 500486246  VIAF: 162189404   WorldCat (עם VIAF): 162189404
אדולף אולנד

| --- | --- |

 לידה:  13 באפריל 1867 אוטרכט, הולנד 
 פטירה:  22 ביולי 1933 (בגיל 66) האג, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 
אדולף אולנד (בהולנדית: Adolf Georg Olland;‏ 13 באפריל 1867, אוטרכט – 22 ביולי 1933, האג) היה שחמטאי הולנדי מוביל בתקופה שלפני מקס אויבה, ואלוף הולנד לשנת 1909. במקצועו היה רופא.
קריירה

אולנד הגיע למקום השלישי בתחרות אמסטרדם בשנת 1887 (ניצח: דירק ואן פורייסט), חלק מקום ראשון בתחרות אמסטרדם 1889, הגיע למקום השני, לאחר רודולף לומן בתחרות אוטרכט 1891, הגיע חמישי בתחרות חרונינגן 1893 (ניצח: רודולף לומן), הגיע למקום השני, לאחר רודולף לומן בתחרות רוטרדם בשנת 1894, חלק מקום ראשון בתחרות ארנהיים 1895, הגיע למקום השני בתחרות אמסטרדם 1899 אחרי הנרי ארנסט אטקינס, הגיע שני אחרי רודולף סוידרסקי בתחרות מינכן 1900.
אולנד ניצח בתחרות הארלם בשנת 1901, הגיע שמיני בתחרות הנובר 1902 (ניצח: דוד ינובסקי), הגיע למקום ה-19 בתחרות קרלסבד 1907 (ניצח: עקיבא רובינשטיין). חלק מקום ראשון עם אברהם שפייר באליפות הראשונה של הולנד שהתקיימה בליידן בשנת 1909, הגיע למקום הרביעי בתחרות סטוקהולם 1912 (האליפות הנורדית השמינית, ניצח: אלכסנדר אלכין), ובשנת 1913 הגיע למקום השלישי בתחרות שבינגן (ניצח: אלכסנדר אלכין).
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלק אולנד מקום 7–8 בתחרות הייסטינגס 1919 (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה), חלק מקום 14–15 בתחרות גטבורג (ניצח: פאול יונר), הגיע שלישי בתחרות אוטרכט 1920 (ניצח: גזה מארוצי), חלק מקום 3–4 בתחרות ניימיכן 1921 (אליפות הולנד החמישית, ניצח: מקס אויבה), הגיע למקום ה-18 בתחרות שבינגן 1923 (ניצחו: פאול יונר ורודולף שפילמן), הגיע שלישי בתחרות אוטרכט 1927 (ניצח: מקס אויבה), הגיע שביעי בתחרות אמסטרדם 1929 (אליפות הולנד השמינית, ניצח: מקס אויבה), הגיע שמיני בתחרות האג-ליידן בשנת 1933 (אליפות הולנד התשיעית, ניצח: מקס אויבה).
אולנד היה פעיל מאוד גם בדו-קרבות. הוא השתתף ב-29 דו-קרבות וניצח את מרבית שחקני הולנד מלבד מקס אויבה שניצח אותו פעמיים. מול שחקנים זרים הצליח פחות ונוצח על ידי אמנים כגזה מארוצי, ריכרד רטי ואדגר קול.
אולנד מת מהתקף לב במהלך אליפות הולנד שהתקיימה בהאג בשנת 1933.
איגוריס קירילובאס

איגוריס קירילובאס (בליטאית: Igoris Kirilovas; נולד ב-19 באוגוסט 1971) הוא כדורגלן עבר ליטאי ששיקח בעמדת הקשר האחורי.
קריירה

קירילובאס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת ויטיס קובנה הליטאית. מאז 1991 הצטרף לפאניריס וילנה מליגת העל הליטאית.
לקראת עונת 1993/1994 חתם בפ.צ. מגדבורג מהבונדסליגה השלישית במדיה שיחק חצי עונה אחרי חזר לפאנריס. לאחר מכן שיחק גם בקארדה שיאוליאי וקובנה.
לקראת עונת 1997 חתם בקאמאז נאברז'ניה צ'לני הרוסית. בקאמאז מיעט לשחק ואחרי חצי עונה חזר לקובנה. בקיץ 1999 חתם בהפועל ירושלים מליגת העל. ב-27 בנובמבר 1999 הבקיע ובישל בהפסד 3-2 להפועל חיפה.
בהמשך הקריירה שיחק בוגאר, וטרה, טובול, ז'טיסו ובקנטה וילנה.
ב-15 בנובמבר 1991 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא בניצחון 1-4 נגד אסטוניה. ב-3 בנובמבר 1996 הבקיע את שערו ביחיד שלו בניצחון 0-4 נגד אינדונזיה.
אוחיחר

| --- | --- |
סמל אוחיחרסמל אוחיחר

הכנסייה באוחיחר
 מדינה:  ספרד ספרד
 קהילה אוטונומית:  אנדלוסיה אנדלוסיה
 ראש העיר:  מריה רמדיוס אלברס רודריגס María Remedios Álvarez Rodríguez
 בירת העיירה:  אוחיחר 
 שטח:  67 קמ"ר
 גובה:  559 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  2,574 (2023)
 קואורדינטות:  36°58′0″N 3°3′0″W﻿ / ﻿36.96667°N 3.05000°W﻿ / 36.96667; -3.05000
 אזור זמן:  UTC
 www.ugijar.es
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ספרד מוגדלת) מדריד ברצלונה בילבאו חיחון סרגוסה ואיאדוליד מאלגה קורדובה סביליה פלמה מורסיה ויגו ולנסיה מרידה צרפת צרפת פורטוגל מרוקו אלג'יריהאוחיחר(למפת ספרד רגילה) מדריד ברצלונה בילבאו חיחון סרגוסה ואיאדוליד מאלגה קורדובה סביליה פלמה מורסיה ויגו ולנסיה מרידה צרפת צרפת פורטוגל מרוקו אלג'יריהאוחיחר(למפת אנדלוסיה רגילה) סביליה מאלגה קורדובה גרנדה חרס אלמריה חאאן אקסטרמדורה קסטיליה-לה מנצ'ה מורס. הים התיכון מ. האוקיינוס האטלנטי  פור.אוחיחר(למפת אנדלוסיה מוגדלת) סביליה מאלגה קורדובה גרנדה חרס אלמריה חאאן אקסטרמדורה קסטיליה-לה מנצ'ה מורס. הים התיכון מ. האוקיינוס האטלנטי  פור.אוחיחר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אוּחִיחַר (בספרדית: Ugíjar) היא עיירה ורשות מקומית (ספ') במזרח הקומרקה (אנ') אלפוחרה גרנדינה (Alpujarra Granadina), בפרובינציה גרנדה (אנ'), בקהילה האוטונומית של אנדלוסיה שבדרום ספרד. העיירה נמצאת במרחק 120 קילומטרים מבירת הפרובינציה, גרנדה, בתחום השיפוט של אורחיבה (Órgiva).
בשנת 2013 התגוררו בעיירה כ-2,600 תושבים.
עלילת ספרו השני של הסופר הספרדי אילדפונסו פלקונס, הרומן ההיסטורי "היד של פאטימה" (ספ'), נפתחת באוחיחר (בתרגום הספר לעברית נקראת העיירה אוגיחר).
אחי הדוב 2

| --- | --- |

 בימוי:  בן גלוק 
 תסריט:  ריק ברנס
 מדבבים:  ג'רמי סוארז (Koda) פטריק דמפסי מנדי מור קתרין אוהרה 
 מוזיקה:  מתיו ג'רארד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי וולט דיסני, אולפני דיסניטון 
 חברה מפיצה:  Walt Disney Studios Home Entertainment 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  17 באוגוסט 2006 
 משך הקרנה:  74 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט מוזיקלי, סרט לכל המשפחה, דרמה קומית 
 סרט קודם:  אחי הדוב 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אחי הדוב 2 (באנגלית: 2 Brother Bear) הוא סרט המשך לסרט "אחי הדוב", שיצא בשנת 2006 ישירות לוידאו ול-DVD.
עלילת הסרט

הסרט נפתח בפלאשבק שחווה קנאי: בילדותו שיחק עם חברה בשם ניטה על גבי קרחון. לפתע הקרחון נשבר וניטה נפלה למים, אך קנאי הציל אותה והעניק לה קמע.
הסרט עובר ליום חתונתה של ניטה עם גבר בשם אטקה. ממש לפני הנישואין, האדמה נבקעה והפרידה ביניהם. ניטה פנתה לשמאנית הכפר כדי שתסביר לה מדוע נבקעה האדמה, והשמאנית הסבירה שכאשר קנאי העניק לה את הקמיע הוא יצר קשר ביניהם, וכדי לבטל את הקשר ובכך ליצור אפשרות שיתחתנו עם אנשים אחרים, על ניטה לשרוף את הקמיע שנתן לה קנאי יחד איתו במקום שבו נתן לה אותו. כדי שתוכל לדבר איתו, יצרה אצלה השאמאנית יכולת לדבר עם חיות.
ניטה וקנאי נפגשו והתחילו ללכת אל המקום שבו הביא לה את הקמיע. במהלך המסע המשותף קנאי וניטה מתיידדים, וניטה מתגברת על הפוביה שלה ממים.
בסוף הסרט, לאחר שהם שרפו יחד את הקמע, הם מכירים באהבתם זה את זה, אך קנאי לא רוצה להפוך בחזרה לאדם ולעזוב את קודה. לכן ניטה הופכת לדובה והם מתחתנים.
ראו גם

אחי הדוב
אטנאסיו חירארדוט

| --- | --- |

מותו של חירארדוט בבארבולה, ציור של קריסטובל רוחאס משנת 1882
 לידה:  2 במאי 1791 חרונימו, קולומביה 
 פטירה:  30 בספטמבר 1813 (בגיל 22) נגואנגואה, ונצואלה 
 מדינה:  קולומביה 
 השכלה:  אוניברסיטת סנטו תומאס 
 תקופת הפעילות:  מ-1810 
 דרגה:  קולונל 
 
פסלו של אטנסיו חירארדוט בכיכר העיר מרקאי בוונצואלה
אטנאסיו חירארדוט (ספרדית: Atanasio Girardot,‏ 2 במאי 1791 - 30 בספטמבר 1813) היה קצין קולומביאני, ממוצא צרפתי, אחד מגיבורי המלחמות המהפכניות לעצמאותן של קולומביה וונצואלה בתחילת המאה ה-19, אחד מעוזריו של סימון בוליבאר. נהרג בקרב בגבעת בארבולה. היה משפטן בהכשרתו.
בקולומביה

אטנסיו חירארדוט נולד בסאן חרונימו כבן לסוחר וכורה צרפתי בשם ז'אן לואי ז'ירארדו, שהתיישב במחוז אנטיוקיה ואחר כך בעיר בוגוטה,
ולאישה מקומית ממחוז אנטיוקיה בשם מריה חוזפה דיאס דה הויוס.
למד משפטים במכללת "נואסטרה סניורה דל רוסאריו" (גבירתנו של רוסאריו) בבוגוטה וסיים את התואר ב-30 באוקטובר 1810. לאחר מכן התגייס יחד עם שני אחיו, פדרו ומיגל, לצבא המהפכני שנלחם בעד העצמאות במחוז לידתו.
היה ללוטננט (סגן) בגדוד המתנדבים של המשמרות הלאומיים בפיקודו של הקולונל אנטוניו בראיה. הצטרף למסע דרומה שאורגן על ידי החונטה הממשלתית העליונה של נואבה גרנדה (קולומביה של היום) לצורך התמיכה בקונפדרציית הערים והצטיין בשחרור העיר פופאיאן מידי הכוחות המלוכנים בהנהגתו של מיגל טאקון אי רוסיקה, הידוע כרודן מפופאיאן. תרומת לוחמיו של חירארדוט הייתה מכרעת בקרב שהתנהל ב-28 במרץ 1811 בבאחו פלאסה.
מאוחר יותר השתתף ב"מלחמת האזרחים הגרנדית הראשונה" בין הפדרליסטים ובין תומכי השלטון הריכוזי
(סנטרליסטים). ניצח את הסנטרליסטים בקרבות בפאלובלנקו ובאלטו דה לה ווירחן אך הובס על ידי כוחותיו של אנטוניו נריניו על גבעת מונסראטה בבוגוטה ב-9 בינואר 1813.
בוונצואלה

במלחמת העצמאות של ונצואלה חירארדוט לקח חלק לראשונה תחת פיקודו של הקולונל מנואל קסטייו אי ראדה לראשונה בעת הקרב באנגוסטורה דה לה גריטה ב-13 באפריל 1813. בנוסף השתתף במבצעים צבאיים אחרים במהלך "המסע המדהים" (Campaña Admirable) של שנת 1813.
באותה שנה, 1813, הקונגרס של נואבה גרנדה החליט לשלוח כתגבורת לכוחותיו של סימון בוליבר, יחידה בת 600 לוחמים על מנת להילחם למען שחרור ונצואלה. בין חבריה היה גם אטנסיו חירארדוט.
בראש כוח חלוץ של צבא השחרור, חירארדוט הביס את הכוחות המלוכנים ברמת פונומסה ואת אלו של הקפטן מנואל קניאס בקרב באגואה אוביספוס. ב-31 ביולי 1813 השתתף בקרב טגואנס.
אחרי שחרור קראקס ובמשך המצור הראשון של פוארטו קבייו על ידי המלוכנים, בוליבאר נסוג אל ולנסיה, שם נתקל בחיילי המפקד הספרדי דומינגו מונטברדה. באתר המוכר כ"בארבולה", תקף בוליבאר ב-30 בספטמבר 1813 את הכוח הקדמי של המלוכנים של רמיחיו בובאדייה.
באותו קרב נורה למוות אטנסיו חירארדוט בעת שנשא את דגל הרפובליקה.
גופתו נקברה בכנסיית איגלסיה מטריס דה ולנסיה, הממוקמת בוונצואלה.
הנצחה

לפי פקודתו של בוליבר לבו של חירארדוט נקבר בקתדרלה בקראקס במאוזולאום מיוחד בתוך קפלת השילוש הקדוש שהשתייכה למשפחת בוליבר.
אנדרטה לזכרו - על גבעה, בצד השמאלי של הדרך אל בארבולה.
נושאים את שמו:
אצטדיון אטנאסיו חירארדוט, האצטדיון המרכזי של העיר מדיין בקולומביה
העיר חירארדוט במחוז קונדינמרקה בקולומביה
המוניקיפיום חירארדוט, המרכז המנהלי של העיר מרקאי במדינת ארגואה בוונצואלה
המוניקיפיום חירארדוט במדינת קוחדס בוונצואלה
אחים נאמנים

"אחים נאמנים" הייתה אגודת סתרים ישראלית ברוח ערכי תורה ועבודה המושפעת מהבונים החופשיים, שפעלה בתל אביב ובירושלים משנת 1922 ועד לשנות ה-80, אז התאחדה עם תנועת "בני ברית". האגודה הוקמה על ידי משה אלפרט, אברהם מינץ ופנחס דוד קליין בירושלים. האגודה קמה כמתחרה לאגודת אחווה האליטיסטית.
אלה מטרות האגודה כפי שנרשמו ברשומות המנדטוריות:
אהבת אחים ועזרה הדדית, שקידה עצמית על תיקון המידות ושיפור יחסי הציבור בחברה, לשמור ביקר על נכסי העם וקודשיו הרוחניים המוסריים והתרבותיים ובמיטב המסורת היהודית... לאחד את עם ישראל בין דתיים וחילונים לפתח את ההשכלה, לשפר את מוסר העם, לעזור לנזקקים ולהרים את הרמה המוסרית על ידי אהבת אחים טהורה ובלכוד כל הזרמים והמעמדות מסביב לאידאל הנשגב של 'ואהבת לרעך כמוך', יסוד היסודות של תורת ישראל העתיקה
המסדר מעולם לא הקיף המונים. עד 1929 היו חברים באגודה כ-110 איש בלבד, ואחר כך חל גידול מואץ במספר החברים. בשיאו, בשנות החמישים והשישים, היו חברים בו כ-1,000 איש ברחבי הארץ, כ-400 מהם בירושלים. בימי השיא של פעילות המסדר והשפעתו, בשנות הארבעים והחמישים, דנו בו רבות בשאלה אם לפתוח אותו לקהל רחב יותר או לשמור על האליטיזם. ב-אחים הנאמנים היו חברים בעיקר יהודים דתיים לאומיים, אבל הוא כלל ככל הנראה גם חרדים וגם חילונים, כמו הבמאי וחלוץ הקולנוע הארץ ישראלי נתן אקסלרוד. היו בו גם אינטלקטואלים וסופרים ומשוררים כמו הד"ר אליהו בלנק ובצידם סוחרים ופקידים וגם עסקנים מהמגזר הדתי והחילוני, ובהם אישים ידועים כמו יצחק רפאל מהמפד"ל (לימים סגן שר הבריאות ושר הדתות שחתם בפרסומי המסדר בשמות בדויים כמו "א' האזרחי") ומנחם פורוש, מראשי אגודת ישראל.
טקסי הארגון היו סודיים. החברים נקראו "אחים", וראשי הלשכות נקראו "נשיאים", כמו בבונים החופשיים ובבני ברית, שחלק מהחברים היו חברים גם בהם. לכאורה היה זה עוד ארגון של עזרה הדדית, אבל מנהיגי המסדר שאפו להרבה יותר מזה. הם שאפו להטביע את חותמם על פני המדינה. לפחות בעשרות השנים הראשונות של קיומו היו למסדר מטרות רדיקליות של שינוי החברה. רובן לא פורטו בכתבי העת, וכנראה בוטאו יותר בעל פה.
הלשכה בירושלים, לשכת "מוריה", הייתה תמיד הגדולה והפעילה ביותר. היו בה כמה מאות אנשים והיא שימשה לשכת אם ללשכות אחרות והפיקה את כתב העת של המסדר, "ילקוט בני ציון", ואחר כך "ציונים", בעריכת יוסף בנזימן אביו של העיתונאי עוזי בנזימן.
פעילות האגודה לוטה בערפל, ולא קיים די מידע על האידאולוגיה שלה, אך ידוע כי הייתה לה השפעה רבה על תנועת "הפועל המזרחי".
רשימה חלקית של חברים באגודה

יוסף זונדל וסרמן
יעקב רימון
נתן אקסלרוד
יצחק רפאל
מנחם פרוש
שמואל אבידור הכהן
אליהו בלנק
רפאל גווילי
ראובן פלדשוה
אטמי אוזניים

אטמי אוזניים
אטמי אוזניים מסוגים רבים מוצעים למכירה
אטמי אוזניים הם כל התקן המצוי בתוך תעלת השמע או שחוסם את אפרכסות האוזניים ותפקידו הוא לאטום את האוזניים מפני רעש או חדירת מים.
סוגי האטמים וצורת השימוש

אטמי אוזניים פנימיים הם זוג ספוגים זעירים או פיסות קטנות משעווה או סיליקון המוחדרים אל תעלת השמע. בדרך כלל, אטמי אוזניים העשויים מספוג מיועדים למניעת רעש, בעוד אטמים העשויים משעווה מיועדים למניעת כניסת מים.
אטמים פנימיים רבים יש לדחוס בגלגול ואז להחדיר אותם בתעלת האוזניים, אך בד בבד יש להיזהר מפגיעה בעור התוף. האטמים מתנפחים וממלאים את חלל האוזן, וכתוצאה מכך אנרגיית גלי הקול נבלעת בספוג נוכח המרקם הספוגי המותאם לכך, וכך פוחתת עוצמת הקול החודרת לתעלת האוזן בעשרות דציבלים והופכת בדרך כלל לעוצמה שאינה מזיקה.
אולם ישנם גם אטמים פנימיים העשויים מחומר קשיח יותר שאין צורך למעוך אותו לקראת ההחדרה לאוזן. חלק מהאטמים הפנימיים הקשיחים מותאמים באופן אישי לצורת תעלת האוזן של אדם ספציפי.
החסרון באטמים פנימיים פשוטים הוא שהם גורמים ללחץ באוזן לאחר שימוש ממושך. הלחץ נגרם מכמה סיבות, שהעיקריות שבהן הן לחץ פיזי מהחומר על האוזן, וחוסר באוורור האוזן. יש גם לשמור את האטמים נקיים למניעת דלקות אוזניים. ישנם אטמים מיוחדים, אך יקרים, שפותרים את הבעיה - חסרונם הוא המחיר.
חסרונם של האטמים החיצוניים הוא סרבולם.
שימושים נפוצים

נהוג להשתמש באטמי אוזניים במקרים הבאים:
בסביבה שבה קיים רעש מזיק, כמו במטווח או במועדון ריקודים, כדי לא לפגוע ביכולת השמיעה של האדם. (בזמן ירי במטווח, שבמהלכו נשמע קול ההדף לזמן קצר אך בעוצמה מזיקה. מסיבה זו צה"ל מצייד את חייליו באטמי אוזניים בעת הגיוס ועלון מידע בנושא נזקי רעש ומניעתם.)
בטיסות, במטרה למנוע כאבי ראש, בחילות ואי נוחות בזמן הטיסה.
מוזיקאים, בעיקר נגני מוזיקה כבדה.
בעת רוחות עזות המלוות במים, למניעת חדירת מים והצטננות.
בזמן שינה או למידה עצמית בסביבה רועשת או עבור מי שבשל לקות ריכוז או תסמונות הקשת האוטיסטית מתקשה להתעלם מרעשים.
לילדים לאחר ניתוח כפתורים, לשם מניעת חדירת מים לאוזן התיכונה.
ראו גם

בידוד אקוסטי
אורי חנוך

אין תמונה חופשית
אורי חנוך (1928, קובנה, ליטא - 1 בספטמבר 2015, כפר שמריהו) היה חבר מועצת המנהלים של ועידת התביעות, אחד מנציגיהם בפועל של הניצולים יהודי ליטא במשא ומתן מול ממשלת ליטא, יו"ר האגודה של ניצולי מחנות דכאו, לנדסברג וקאופרינג בישראל, חבר הנהלה של קרן הזיכרון של בווריה, המופקדת על שימור מחנות דכאו ופלוסנבירג, חבר הנהלה של ארגון ההשבה העולמי היהודי איל"ר - WJRO ומדליק משואה "יד ושם" לשנת 2006.
ביוגרפיה

אורי חנוך נולד למשפחה ציונית ולמד בבית ספר עברי בקובנה. כנער היה חניך בתנועת בית"ר. ב-1941, בגיל 13, הוכנס עם משפחתו לגטו קובנה ועבד במשרד גרמני. הצטרף למחתרת בגטו וסיכן את חייו כשגנב אישורי עבודה, בעזרתם איפשר ליהודים לברוח מהגטו. בעת אקציה שנערכה בגטו, החביא חנוך את אחיו בן התשע ובכך הציל את חייו. הוא לא גילה היכן מסתתר האח גם כשהוכה על ידי הגרמנים עד עילפון. הוריו, סביו ואחותו נספו במחנות.
חנוך גורש לדכאו בטרנספורט באפריל 1945. כשהרכבת הופצצה נמלט ליערות, שם נמצא לאחר מספר ימים על ידי כוחות בעלות הברית. שלושה חודשים לאחר המלחמה מצא את אחיו. האח דניאל חנוך תועד לפני מספר שנים בסרט "פיצה באושוויץ".
בעדותו ב"יד ושם" אמר חנוך על הגרמנים "על שגזלתם מאתנו את היכולת להרגיש, לאהוב, לבכות, לצחוק - על כך לא אסלח לכם".
לאחר המלחמה עבד חנוך כמחנך בגרמניה ובאיטליה, עד שעלה לארץ ישראל בשנת 1946 באוניית המעפילים "וג'ווד" והצטרף כחבר לקיבוץ אלונים.
ב-1948 הצטרף לפלמ"ח לגדוד הרביעי והשתתף בשחרור ירושלים מהמצור. הוא המשיך לשרת כקצין בצה"ל עד 1951.
במשך עשור עבד בחברות תעשייה שונות. ב-1961 הפך ליזם והקים את מפעל הפלסטיק "פולייר".
פעילותו לשימור זיכרון השואה

מלבד עיסוקיו כאיש עסקים, הקדיש חנוך את חייו לשיפור חייהם של ניצולי השואה ולשימור זיכרון השואה בישראל ובגרמניה. על פעילות זו הוענק לו אות הצטיינות מנשיא גרמניה. חנוך היה חבר מועצת המנהלים של ועידת התביעות, ופעל מטעמה במשא ומתן מול ממשלת ליטא. הוא כיהן כיו"ר האגודה של ניצולי מחנות דכאו, לנדסברג וקאופרינג בישראל וחבר הנהלה של קרן הזיכרון של בוואריה, המופקדת על שימור מחנות דכאו ופלוסנבירג. בשנים האחרונות לפני פטירתו, פעל להשבת רכושם של יהודי ליטא במסגרת ארגון ההשבה העולמי היהודי איל"ר – WJRO. נבחר להשיא משואה ברחבת מוזיאון יד ושם בערב יום הזיכרון לשואה בשנת 2006.
ראו גם

קבוצת ה-131
לקריאה נוספת

אורי חנוך, יהודית חנוך, סיפור שלא סיפרתי - מקובנה ודכאו לחיים חדשים (אוטוביוגרפיה), הוצאת יד ושם, 2018
הערות שוליים

↑  מתוך עדותו של אורי חנוך ב'יד ושם'
↑  אפרים לפיד, האיש שהפך לוחם עבור המדינה וניצולי השואה, ‏Israel Defense‏, 27.11.2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007419140805171  GND: 1221313592  ISNI: 0000 0005 0059 5144  LCCN: no2019111969  VIAF: 189155104036776202522   WorldCat (עם VIAF): 189155104036776202522
איגיאלוזוריים

| איגיאלוזוריים |
| --- | --- |
 
תקופה
יורה עליון-קרטיקון עליון 150.8–88.6 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: דמויי קמטן
משפחה:: איגיאלוזוריים
שם מדעי
 Aigialosauridae

איגיאלוזוריים (שם מדעי: Aigialosauridae) היא משפחה נכחדת של לטאות ימיות שחיו בתקופת היורה והקרטיקון לפני 150.8 - 88.6 מיליון שנה. הם היו קרובי משפחתם של המוסזאוריים וכן של הנחשים. ישנם חוקרים המשייכים את האיגיאלוזוריים למשפחת המוסזאוריים, קרוביהם הגדולים יותר.
כמו המוסזאוריים היו האיגיאלוזוריים בעלי "עצם הרבועה" בצורת סמן שאלה, מימין ומשמאל באחורי הגולגולת, ומפרק שני שמקומו באמצע הלסת התחתונה, מאחורי עצם השינים, מימין ומשמאל.
מאובני האיגיאלוזוריים נמצאו בעיקר בחופי אירופה. הם היו טורפי על כמו קרוביהם וטרפו יצורים ימיים אחרים, לרבות דגים, כרישים, רכיכות קדומות וזוחלים ימיים אחרים. רגליהם לעומת המוסזאוריים, היו מתואמות גם להליכה על היבשה, אם כי הם היו מגושמים עליה. הצוואר שלהם גם היה ארוך וצר יותר מהמוסזאורים והם היו קטנים יותר. הזנב היה ארוך ועבה ועזר להם להתקדם במים.
סוגים

איגיאלוזאורוס (Aigialosaurus)
Carsosaurus
Coniasaurus
Opetiosaurus
Proaigialosaurus
הערות שוליים

↑  https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/9/97/Aigialosaurus_bucchichi_skull.jpg
אזור התעשייה עטרות

| --- | --- |

מבט מהאוויר, מאי 2023
 מידע
 עיר:  ירושלים 
 תאריך ייסוד:  1970 
 קואורדינטות:  31°51′16″N 35°13′05″E﻿ / ﻿31.854444444444°N 35.218055555556°E﻿ / 31.854444444444; 35.218055555556
  (למפת ירושלים מוגדלת) אזור התעשייה עטרות(למפת ירושלים רגילה) אזור התעשייה עטרות(למפת הרי ירושלים רגילה) אזור התעשייה עטרות(למפת הרי ירושלים מוגדלת) אזור התעשייה עטרות he
 
מבט מהאוויר, פברואר 2014
הכיכר בכניסה לאזור התעשייה
אזור התעשייה עטרות הוא אזור תעשייה השוכן בצפונה של ירושלים. פארק התעשייה קרוי על שם מושב העובדים עטרות ששכן בסמוך לו בין השנים 1919–1948. פארק התעשייה מונה כ-300 מפעלים בענפי תעשייה רבים. בפארק עובדים כ-6,500 עובדים, מהם כ-3,500 ישראלים וכ-3,000 עובדים מיהודה ושומרון. בצדו הצפוני של אזור התעשייה נמצא שדה התעופה עטרות שנסגר בעקבות האינתיפאדה השנייה. באזור בין היתר נמצאים קניון רמי לוי, מפעל תעשייה אווירית ובסיס מג"ב עוטף ירושלים.
היסטוריה

לאחר מלחמת ששת הימים, בתחילת שנת 1970, בחנה החברה הכלכלית לירושלים אופציות שונות להקמת אזור תעשייה נוסף לעיר והוחלט שהוא יוקם באזור בו שכן מושב עטרות ההיסטורי ושטחיו החקלאיים. לצורך כך הוקצו לקראת סוף שנת 1970, 9 מיליון לירות ישראליות. אזור התעשייה כלל מחסנים לאחסון ולחלוקה, תעשייה קלה ומוסכים. רבים מהעובדים בו היו ערבים-פלסטינים בני השכונות והכפרים הסמוכים. המרחק הרב בין אזור התעשייה לבין מרכז העיר ירושלים, ובעיות ביטחוניות שנבעו ממיקומו, הקשו על התפתחותו, בעיקר בעתות של מתיחות ביטחונית. אלו הגיע לשיאן לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, שהובילה לסגירת 45 מפעלים באזור במשך שנת 2001. באותה תקופה מפעלים גדולים כגון "אינטרקוסמא" לקוסמטיקה, "טבע" לתרופות ומפעל המסוקים של התעשייה האווירית עזבו את האזור. המצב המשיך להידרדר עד שהובע חשש לקיום אזור התעשייה בכלל. החברה הכלכלית לירושלים אף עתרה לבג"ץ שהאזור יוכרז נפגע פעולות איבה. בתגובה הודיע משרד האוצר שהאזור לא יוכרז כ"נפגע איבה", אך יקבל סיוע בשיקומו.
לאחר סיום האינתיפאדה שוקמה פעילות אזור התעשייה והוא נגיש בהווה לתנועה באמצעות כביש 443 וכביש 404, המאפשרים תנועה מהירה וקלה של סחורות מהאזור ואליו. על מנת לעודד מפעלים ובתי עסק לפעול באזור למרות המכשולים הכריזה הרשות לפיתוח ירושלים המנהלת את אזור התעשייה באמצעות מינהלת פארק התעשייה עטרות על שורת הטבות למפעלים הכוללים הטבות בארנונה, ומענקים שונים. אזור התעשייה הוקף בגדר ביטחון ושוטרי משמר הגבול עורכים סיורים באזור התעשייה על מנת להבטיח את ביטחון העובדים והרכוש.
ב-2015 נפתח בעטרות מפעל למיון ועיבוד אשפה המשרת את אזור ירושלים ומחליף את אתרי הטמנת האשפה באזור העיר. בתחילת 2016 הוחלט להרחיב את שטח אזור התעשייה במאות דונמים לכיוון שטח שדה התעופה הסגור בעטרות (אך בינתיים לא על שטחי שדה התעופה עצמו) שיאפשרו תוספת עשרות מפעלים. כמו כן נבנה באזור התעשייה מרכז קניות בשטח של 20,000 מ"ר בבעלותו של היזם רמי לוי.
ב-2017 החלה הקמת פרויקט אזור עטרות ג', בו הוקצו 12 מגרשים בשטח כולל של כ־70 דונם עבור 12 מפעלים. המתחם נחנך בספטמבר 2019.
בנובמבר 2020 הכריזה עיריית ירושלים על פרויקט לשדרוג המרחב הציבורי של אזור התעשייה, כולל המדרכות, אזור החניה, תשתית החשמל והכבישים, בהיקף ההשקעה של כ-40 מיליון שקלים.
במאי 2022 הסתיים שדרוג פארק התעשייה עטרות ירושלים.
כיום, מהווה הפארק את פארק התעשייה הגדול ביותר במטרופולין ירושלים לתעשייה מסורתית. את הפארק מנהלת הפארק מינהלתו בשיתוף עיריית ירושלים והרשות לפיתוח ירושלים.