מתנקשים (משחקי Assassin's Creed)
פילוסופיה ומטרות > האמנה

אינך יכול לדעת הכל, רק לחשוד. אתה צריך לצפות לכך שתטעה, מאשר שתתעלם ממשהו.
המקור באנגלית
You cannot know anything, only suspect. You must expect to be wrong, to have overlooked something.
בגלל תפקידה הסימבולי לערכיהם של המתנקשים, האמנה של המתנקשים שימשה בתור הסמכות הגבוהה ביותר שמנחה את האתיות שבפעולותיהם ואת הקוד המוסרי הבסיסי ביותר שלהם. לעיתים, האמנה מתפרשת לא נכונה בידי אויביהם הטמפלרים כניהיליזם מוסרי, הדוניזם מופקר, ומבטא רדיפה אחר חירויות אינדיבידואליות מבלי להתחשב בסיכונים לגרימת כאוס. בעוד מספר מתנקשים היו כנועים יותר מאחרים לציות לדוגמות האמנה, כמו אגילאר דה נארחה ומריה מסרט הקולנוע "אמונת המתנקש", הכלל המדריך של האמנה רק מתאר את טבעה של המציאות, ואינו משמש כדוקטרינה נוקשה שיש לציית לה בכל מחיר. עם כל האידיאלים שמנחים אותם, הפילוסופיה של המתנקשים מתחילה עם עקרונות אפיסטמולוגיים ולא אתיקה נורמטיבית.
הכלל המדריך של האמנה מתייחס לסקפטיות פילוסופית (אנ') ולרלטיביזם מוסרי. "שום דבר אינו נכון" מאשר שאמת מוחלטת אינה קיימת, ואם כן, הרי שבני אדם לא יכולים להבינה. כפי שמנטור המתנקשים אלטאיר אבן לא-אחד ציין בקודקס שלו, לא ניתן להשיג אובייקטיביות מושלמת בגלל שכמות המשתנים והנוסחאות שנדרשים ליצירת פרדיגמה אידיאלית לבעיות ולקשיים של העולם הם גדולים מדי. העומק העדין והשברירי של המציאות הוא מדהים ביותר ואין לו תחתית, וכמעט שבלתי אפשרי לפרום לגמרי את רשת החיבורים השזורים בה וסבוכים כמבוך. בני האדם יכולים להגיע לכדי שלמות אם יעברו תהליך אמפירי של איסוף נתונים ויהפכו לאובייקטיביים יותר בחשיבתם. אולם, האמת מתנהגת כאסימפטוטה - היא תמיד תישאר חמקמקה ומעבר להישג ידינו. גבולות אלה של אמפיריות ניתנים לביטוי במשפט "הכל אפשרי", שנועד להזכיר כי מוטעה להסיק את אחדותו של הטבע. דפוסי ההווה אינם משמשים כהוכחה לעתיד לבוא, שיכול להיות שונה לחלוטין מכל מה שהיה בעבר. כפי שנרמז ממסר של בני האיסו בכספת התת-קרקעית שבמצרים העתיקה, גם כל הרגולציות לחוויות החיים של בני התמותה אינן יכולות להכחיש את האפשרות שהם קיימים בתוך "סימולציה מחושבת מאוד" או "חלום בתוך חלום".
בני האדם שניצבים בפני המציאות המורכבת נאלצים לפשט אותה בעזרת מודלים ודפוסי מחשבה שניתנים להבנה, אם כי יש כאלה שיגיבו לכך באימפולסיביות מתוחה - מה שמבטא חוסר ביטחון כאשר ניצבים בפני חוסר ודאות. עם חוסר הביטחון הזה מגיע הרצון לפתור את העניין באמצעות השערה של האמת, ובכך להגיע למידה מסוימת של ודאות - ודאות שהיא כוזבת מעצם היותה אישית ונתונה לפרשנות. סכנה יכולה להתרחש כאשר אדם אחד - שנמצא בקיבעון לאמת של עצמו - משתכנע באוניברסליות של הודאות ושואף לכפות אותה על העולם בתור הפתרון הסופי - מעשה שבסופו של דבר גורם למחיקה האלימה של קהילות אפיסטמיות אחרות. העתקתה של האמת הדמיונית הזו במשך העידנים - בצורה של מנהגים שמשתנים במהירות ודיכויים של חילוקי דעות יכולים לבסס זאת בתודעה התרבותית כאמת מובנת מאליה, "הגשמה" (Realization). אולם, דרך חשיבה זו תישאר תמיד בגדר תרמית. המתנקשים מזהים את ההתקדמות הזו של הפחד מפני חוסר ודאות אל כפיית האשליה של האמת בתור כוח הרסני לאנושות וכתמה שחוזרת על עצמה בקרב רודנים כמו אויביהם המושבעים, הטמפלרים. כאשר אל-מועלים בגד במתנקשים בשנת 1191, אלטאיר זיהה שהמנהיג שלהם נכנע לאותו פיתוי.
כתוצאה מכך, המתנקשים מלמדים את חניכיהם שיש לאמץ שאלות מורכבות על החיים, ושיש לקבל את חוסר הודאות כדבר טבעי. החוכמה מגיעה עם חוסר הודאות ולא מתוך ביטחון עצמי. בעוד הפרקטיקה הפדגוגית הזו - בשילוב עם אנטי-סמכותנות - מעניקה לאמנת המתנקשים אפיון נורמטיבי של דעה קדומה, הנחת היסוד של מתנקש מתחיל נגד אידאולוגיית הטמפלרים נחה עדיין על קרקע אפיסטמית. רבים מהמתנקשים לאורכה של ההיסטוריה, כמו אלטאיר אבן לא-אחד ואציו אודיטורה דה פירנצה ממחישים את האמונות המוסריות שלהם כפלורליזם תרבותי, הומניטריות ושוויון תוך התייחסות לאמנה, אך האמנה עצמה לא בהכרח מחזיקה בעמדות הפוליטיות הללו. המחלוקת הבסיסית שנותרת בעינה היא שבני אנוש לא ממש יודעים הכל, ושאם הטמפלרים טועים, טעות זו נחה לא רק בהשלכות חסרי האנושיות של מעשיהם אלא גם בהכחשה הפנימית שלהם שהאמת שלהם לא עומדת בפני המציאות האוניברסלית, מכיוון שהיא אינה אובייקטיבית יותר או פחות מערכיהם המוסריים של המתנקשים. הקונספציה הקלאסית של הטמפלרים למלחמה הנצחית שלהם עם המתנקשים תלויה בברירות כוזבות כמו "סדר" נגד "חופש", וחוסר התאמה שבטענות המסדרים להנחה מראש לשוויון. נרטיב זה משמיט את האפשרות לשגות, דבר שהוא חיוני לכל הלך מחשבה של מתנקש - ההודאה בעובדה שגם דרכם של המתנקשים אינה מוחלטת. שלא כמו הטמפלרים, המתנקשים עוסקים בשאלות ברמה גבוהה של מטא-אתיקה.
בהתבוננות פנימית מודעת על הפילוסופיה של המתנקשים, לפי המתנקשים מהזמנים המודרניים רבקה קריין ושון הייסטינגס, המתנקשים הם אינם "אנשים טובים" בהכרח: הם אינם מתיימרים לקבוע שהם כוח של טוב מוסרי וחסר מגרעות, אלא שדרך החיים שלהם נבחרת עבורם משום שהם מאמינים שזוהי הדרך הטובה ביותר למנוע נזק גדול יותר לאנושות. ההתבוננות הפנימית נוכחת גם בהשקפותיו של אלטאיר לאירוניה שבפעולות המסדר - שהם רוצחים בעוד הם מבקשים לקדם את השלום, שהם נשמעים למקבץ חוקים בשעה שהם מבקשים לשמור על דעה חופשית, ושהם מחזיקים באידיאלים שדורשים "זינוק אמונה" למרות שהם מתריעים נגד אמונה עיוורת.
הפרדוקס שבין התיאוריה והפרקטיקה של המתנקשים לא נעלם מעיניהם של המתנקשים לאורך הדורות. נדבך חשוב של הפילוסופיה שלהם הוא להרהר ללא הרף על הניגודים הפנימיים ועל אפשרותה של צביעות. כדי לענות על האחריות האישית שלו, אלטאיר מחפש מענה באמנה, שכן יש בה את התפיסה שהפכים משלימים יכולים שניהם להיות אמת בו זמנית. טבע המציאות הוא פרדוקסלי, ולכן היא מורכבת ומלאה בחוסר ודאות. כאשר אדוארד קנוויי נשאל בידי מנטור המתנקשים אה טאבאי, הוא הציע ש"האמנה היא רק תחילתה של החוכמה ולא צורתה הסופית". ההצהרה ש"שום דבר אינו נכון, הכל אפשרי" אינו אומר שאדם יחיד לא יכול לפתח מערכת אמונות משל עצמו, אך המתנקשים מחזיקים בדעה שללא הכרה מוקדמת על העקרונות, לא תתאפשר כל חוכמה, ואין זה משנה מה ייאמר בהן.