stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גטו קישינב
חיסול הגטו

גירוש יהודי גטו קישינב התחיל ב-12 באוקטובר 1941 ונמשך עד סוף אוקטובר, כשנשארו בגטו רק מאתיים איש המוגדרים כיהודים - הם גורשו ב-20 במאי 1942. ב-30 ביוני 1942 נשלחו לטרנסניסטריה אחרוני היהודים מגטו קישינב, 224 יהודים, כולל 20 ילדים. בין המשולחים היו שליומה שוורץ בן שנה וחצי ופלוריקה פפי ויינשטיין בת שלושה חודשים.
בבוקר ראש השנה, בשעה שכולם התפללו בשני בתי הכנסת בגטו, היודנראט בראשות לנדאו קיבל הוראה להופיע בפני המפקד הגטו. לאחר שובם רבים נדהמו לשמוע שדוקטור לנדאו ואשתו רצו להתאבד. באותו ערב, עורך הדין שפירו נשלח שוב לבוקרשט בעזרת קצין רומני. למחרת חזר שפירו לגטו לאחר שנפגש עם וילהלם פילדרמן ועם הרב אלכסנדר ספרן. מהם שמע שהשלטונות הרומניים בבוקרשט החליטו לחסל את הגטו ולשלוח את כל היהודים לטרנסניסטריה. הם תכננו לעשות את זה בארבעה משלוחים של 2500 אנשים כל אחד.
חיסול הגטו > המיוחסים

על פי הוראותיו של יון אנטונסקו היו גם יהודים מיוחסים, שזכו ליחס מיוחד, אפילו בגטו קישינב. בין המיוחסים נמנו היהודים המומרים, הנשואים לבני זוג נוצרים ומחוקקים לשעבר, שהצביעו בזמנו למען איחוד בסרביה עם רומניה. מיוחסים אלה זכו לא להיכלל במשלוחי המגורשים הראשונים, אך בסוף גם הם גורשו.
ההנצחה

בקישינב, ברחוב ירושלים, בקרבת המקום בו הייתה הכניסה הראשית לגטו קישינב, הוקם ב-1993 אתר הנצחה לקורבנות גטו קישינב. יוצרי האתר היו האדריכל סמיון שויחט והפסל נאום אפלבאום. האתר עשוי משני גושי גרניט אדום, כשהחלל שביניהם יוצר מגן דוד וממול ניצבת דמות מארד. הכיתוב, ברוסית, ברומנית ובעברית מבטיח לקורבנות גטו קישינב שהחיים לא ישכחו אותם. האנדרטה הוזמנה ונבנתה במימון אגודת ניצולי הגטאות והמחנות.
ב-2013 הושחת האתר וצויר עליו צלב קרס. ב-2016, ביוזמת ראש הקהילה היהודית המקומית, שוקם האתר. המקום משמש לאסיפות זיכרון לקורבנות השואה.
ב-1976 יצא לאור בהוצאת קריית ספר, בישראל, הספר של דויד דורון ספקטור, גיטו קישינוב - הפוגרום הסופי.
ב-1995 פרסם פרופסור שמואל אהרוני, אחד מניצולי גטו קישינב, את הספר Memories of the Holocaust: Kishinev (Chisinau) 1941 - 1944.
ב-2015, בארצות הברית, בהוצאה לאור Tuscaloosa של אוניברסיטת אלבמה, יצא לאור הספר The Kishinev ghetto, 1941-1942 : a documentary history of the Holocaust in Romania's contested borderlands מאת פול שפירו. כעבור שנה, ב-2016 הופיע ברומנית Ghetoul din Chișinău, 1941-1942, תרגום של ניקולאה דרגושין.
לקריאה נוספת

פנקס הקהילות - רומניה, כרך שני, מעמוד 400 עד עמוד 416 כולל, הוצאת יד ושם - רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, ירושלים תש"ם
תולדות השואה - רומניה, כרך א', פרק "גטו קישינב", מעמוד 625 עד עמוד 652 כולל.
דיאנה דומיטרו (אנ') ואובידיו קראנגה, קישינאו, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 637–640), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
אפלס

| --- | --- |

 לידה:  370 לפנה״ס קולופון, טורקיה 
 פטירה:  306 לפנה״ס (בגיל 64 בערך) קוס, יוון 
 הושפע על ידי:  פמפילוס, Ephorus 
 יצירות ידועות:  Cyniska with chariot statues at Olympia 
 
פסיפס אלכסנדר - שחזור של תיאור פסיפס של קרב איסוס המתבסס על ציור שאמור להיות מאת אפלס או פילוקסנוס מאריתריה שנמצא בבית הפאון בפומפיי
אפּלס (ביוונית: Ἀπελλῆς; המאה הרביעית לפני הספירה) היה צייר נודע בתקופת יוון העתיקה. פליניוס הזקן (המאה הראשונה לספירה), שחלק ניכר מהידע של החוקרים המודרניים על אמן זה מגיע מכתביו (תולדות הטבע 35.36.79–97 ופאסים), דירג אותו ככזה שעולה על האמנים הקודמים לו ועל אלו שהגיעו אחריו. הוא תארך את אפלס לאולימפיאדה ה-112 (332–329 לפנה"ס), כנראה מכיוון שיצר דיוקן של אלכסנדר מוקדון.
יצירות

הציורים של אפלס (שאף אחד מהם לא שרד) כללו:
אלכסנדר מניף ברק, אחד מרבים שעשה על אלכסנדר ואביו פיליפוס
ונוס עולה מהים, היצירה מציגה את האלה עולה מהים (לא הציור שעליו עבד כשמת, אלא ציור קודם), שעבורו מספר פליניוס הזקן את המסורת שבה השתמש פילגש לשעבר של אלכסנדר, קמפספה, כמודל שלו לאפרודיטה. לפי אתנאיוס, הרעיון של ונוס עולה מהים נוצר בהשראת פרינה שבתקופת הפסטיבלים של האלאוסיניה והפוסידוניה לא הייתה לה בעיה לשחות בעירום בים.
דיוקן של אנטיגונוס מונופתלמוס רכוב על סוס, במבט של שלושה רבעים שהסתיר באומנות את עינו העיוורת של הנבדק;
דיוקן של ארטמיס מוקפת בקבוצת עלמות המקריבות קורבן, המבוסס על האודיסיאה 6.102ff;
קורבן בקוס, המתואר בפנטומימה (4.59) של הרודס.
דיוקנאותיהם של קלייטוס השחור וארכלאוס הראשון ממוקדון.
תהלוכתו של הכהן הגדול מארטמיס באפסוס.
האלגוריה הגדולה של קלומניה.
מספר מציוריו נלקחו לרומא (כולל ונוס עולה מהים) והוצבו שם לתצוגה פומבית; בשתי קומפוזיציות הכוללות דיוקנאות של אלכסנדר (קסטור ופולוקס עם ניצחון ואלכסנדר מוקדון, ודמות המלחמה עם ידיו קשורות מאחוריו בעקבות מרכבת הניצחון של אלכסנדר). הקיסר קלאודיוס החליף מאוחר יותר את פניו של אלכסנדר בפניו של סבו אוגוסטוס.
מורשת

אין ספק שאפלס היה אחד האמנים הנועזים והמתקדמים ביותר לתקופתו. התהילה שלו הייתה כזו שכמה ציירים איטלקיים מתקופת הרנסאנס חזרו על נושאיו, בתקווה שווא לתת מושג כלשהו על המהות שלהם. ייתכן שרפאל הציג את עצמו כאפלס בבית הספר של אתונה. סנדרו בוטיצ'לי ביסס שני ציורים - הולדת ונוס וקלומי של אפלס - על יצירותיו. המתמטיקאי בן המאה ה-15 לוקה פאצ'ולי, כאשר שיבח את עבודתו של לאונרדו דה וינצ'י במילאנו, כולל הסעודה האחרונה שלו, קבע שאפילו אפלס חייב כעת לפנות את מקומו ללאונרדו כאמן הגדול ביותר בהיסטוריה.
בשנת 1819, הציור ג'נרוסיטה ד'אלכסנדר, מאת ז'רום-מרטין לנגלואה, תיאר את סיפורו של אלכסנדר הגדול שהעניק את פילגשו, קמפספה לאפלס.
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: אַפּלס, במלרע (ההטעמה בהברה האחרונה).
↑  Bostock, John. "Natural History". Perseus. Tufts University. נבדק ב-23 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה) "But it was Apelles of Cos, in the hundred and twelfth Olympiad, who surpassed all the other painters who either preceded or succeeded him. Single-handed, he contributed more to painting than all the others together, and even went so far as to publish some treatises on the principles of the art."
↑  Pliny the Elder, Natural History 35.(36)75.
↑  Napoleon doubted that Alexander ever literally sat for Apelles: "certes, Alexandre n'a jamais posé devant Apelles". He was probably right, given that the sculptor Lysippus was Alexander's court portraitist
↑  Plutarch, Alexander, 4.3
↑  Pliny the Elder, Natural History, xxxv.89
↑  Guillaume Apollinaire retold this story in his essay "On the Subject of Modern Painting", originally published in Les Soirées de Paris, February 1912. This tale is a literary trope epitomizing the sublime simplicity of the greatest art in the hands of a consummate artist: comparable examples are Giotto's perfect circle, drawn freehand, and the scholar-painter Chuang-tzu's perfect crab, which, following ten years of preparation, was drawn in a single stroke without lifting his ink brush from the paper.
↑  Leonard Whibley, A Companion to Greek Studies 3rd ed. 1916, p. 329.
↑  Martin Kemp,Behind the Picture: art and evidence in the Italian Renaissance 1997, p. 26f.
↑  Athenaeus. Deipnosophistae, xiii.590F.
↑  Luca Pacioli, The Divine Proportion,
↑  "Alexander Ceding Campaspe to Apelles". www.getty.edu. Getty. נבדק ב-24 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440505605171  PLWABN: 9810677867805606  BnF: cb120266228 (data)  GND: 118649787  ISNI: 0000 0003 8206 4480  LCCN: n80139966  NLG: 44577  NTA: 119760738  SUDOC: 028428994  ULAN: 500021288  VIAF: 3783931   WorldCat (עם VIAF): 3783931 
מאמינים כי ציור קיר זה מפומפיי מבוסס על ונוס עולה מהים של אפלס, שהובא לרומא על ידי אוגוסטוס.
מבעד לזכוכית האפלה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  אינגמר ברגמן 
 הופק בידי:  אלן אקלונד 
 תסריט:  אינגמר ברגמן 
 שחקנים ראשיים:  גונאר ביורסטראנד מקס פון סידוב Lars Passgård בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  יוהאן סבסטיאן באך 
 צילום:  סוון ניקוויסט 
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 חברת הפקה:  SF Studios 
 חברה מפיצה:  Janus Films, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1961 
 משך הקרנה:  89 דק' 
 שפת הסרט:  שוודית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מבעד לזכוכית האפלה (בשוודית: Såsom i en spegel באנגלית: Through a Glass Darkly) הוא סרט דרמה פסיכולוגית שוודי משנת 1961, שנכתב ובוים על ידי אינגמר ברגמן, ובכיכובם של האריאט אנדרסון, גונאר ביורנסטראנד, מקס פון סידוב ולארס פסגורד. הסרט מספר את סיפורה של אישה צעירה עם סכיזופרניה (אנדרסון), המבלה חופשה באי נידח יחד עם בעלה (פון סידוב), אביה הסופר (ביורנסטראנד) ואחיה הצעיר והמתוסכל (פסגורד).
מבעד לזכוכית אפלה יצא לאקרנים וזכה לביקורות חיוביות, במיוחד על משחקה של אנדרסון, וזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. הסרט היה הראשון מבין שלושה סרטים בעלי קשר נושאי לברגמן שיצאו ב-1963, "אור חורף" ו"השקט".
עלילה

עלילת הסרט מתרחשת על רקע אי נידח בסקנדינביה, והיא מתמקדת בארבע דמויות: קארין, אשר סובלת מהפרעה נפשית; דויד, אביה של קארין, שהוא סופר המתמודד עם משבר יצירתי ואתי; מינוס, אחיה הצעיר של קארין, שמתמודד עם בעיות גיל ההתבגרות והתחושה שאביו מנטרל אותו; ומרטין, בעלה של קארין, שהוא רופא שמנסה לטפל בה ולהבין את מחלתה.
במהלך הסרט, קארין נמשכת לביקור בעלייה שבבית הנופש, שם היא מתעקשת שהיא שומעת קולות שמגיעים ממכשיר רדיו ישן שאינו פועל. מצבה הנפשי מתדרדר והיא מתחילה לחוות הזיות בהן היא רואה ישויות אלוהיות. הסרט עוסק בתגובות של שאר הדמויות למצבה של קארין ובהשפעת המחלה על יחסיהם הזה את זה.
הסרט מסתיים באופן עמום ומורכב, שם דויד מגיע להבנה עמוקה יותר לגבי אובדן האמונה והתחושה של ניכור קיומי, בעוד שמינוס ומרטין מנסים למצוא דרך להמשיך הלאה עם הכאב וההבנות שהם צברו מהמקרה של קארין.
ביקורות

הסרט "דרך זכוכית אפלה" זכה לשבחים רבים מביקורות ברחבי העולם. המשחק של הארייט אנדרסון זכה להערכה עצומה והוא אחד היסודות להצלחת הסרט. בשוודיה, הסרט קיבל ביקורות חיוביות במיוחד על דמויותיו, התסריט המינימליסטי וביצועיה של אנדרסון. מגזין "וראייטי" תיאר את הסרט כ"לא נעים, אך גדול". ביקורת במגזין "טיים" תיארה אותו כ"אחד הטובים ביותר ובוודאי הבשל שביצירותיו של אינגמר ברגמן". ב"ניו יורק טיימס", בוזלי קראות'ר כינה את הסרט "מבוסס היטב ומציאותי לחריגה", ואת אנדרסון "נפלאה בביטוי המודעות המצמררת וכאבי השיגעון שמניעים את הנערה". ברנדן גיל, מבקר אמריקאי, כינה את הופעתה של אנדרסון "כמעט מושלמת".
בבריטניה, המבקר טום מילנה כתב כי למרות קונצפציה המרמזת על "חרדה ועינוי עצמי", הסרט "חם ומבוקר היטב", והוא מחמיא לאנדרסון על הופעתה המבריקה. סטנלי קאופמן מ"הרפובליקה החדשה" תיאר את הסרט כ"מחקר סטרינדברגיאני בסבל נפשי" עם סצנות "מרתקות" ואת אנדרסון כ"קשוחה, מצורעת ותנודתית". הסרט דורג במקום השמיני ברשימת סרטי השנה של "קאייה דו סינמה" לשנת 1962. בשנת 1996, הסרט נכלל ברשימת "100 הסרטים הזרים הגדולים" של מגזין Movieline.
רוג'ר איברט הוסיף את הסרט לרשימת "סרטים גדולים" שלו בשנת 2008, שם הוא התרשם במיוחד מהתאורה של ניקוויסט וסיכם כי "אנו מופתעים מהדאגה העמוקה של ברגמן כי האנושות רואה את העולם כמו דרך זכוכית אפלה, ואינה מסוגלת להבין את משמעותו". ליאונרד מלטין נתן לסרט שלוש וחצי כוכבים במדריך לסרטים של 2014, תואר כ"סיפור עצוב ומרתק של שיגעון". הסרט זכה לדירוג של 100% ב-Rotten Tomatoes, מתוך 27 ביקורות, עם ממוצע משוקלל של 8.70 מתוך 10.
הערות שוליים

↑  "Review: 'Through a Glass Darkly'". Variety. 31 בדצמבר 1960. נבדק ב-30 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Crowther, Bosley (14 במרץ 1962). "Screen: Ingmar Bergman". The New York Times. אורכב מ-המקור ב-27 נוב' 2016. נבדק ב-26 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "100 Greatest Foreign Films by Movieline Magazine". Filmsite.org. נבדק ב-19 באפריל 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Såsom I En Spegel (Through A Glass Darkly) (1961)". Rotten Tomatoes. נבדק ב-30 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1460961539530  CANTIC: a12015738  GND: 4320460-0  LCCN: no2019122566  SUDOC: 097984442  VIAF: 316751807   WorldCat (עם VIAF): 316751807
לסלו השני, מלך הונגריה

לסלו השני, מלך הונגריה (בהונגרית: II. László magyar király, בקרואטית ובסלובקית: Ladislav II.‏; 1131 – 14 בינואר 1163) היה מלך הונגריה וקרואטיה בין 1162 ל-1163, לאחר שגזל את הכתר מאחיינו, אישטוואן השלישי.
לסלו קיבל את התואר דוכס בוסניה מאביו, בלה השני, מלך הונגריה, בגיל שש, אך מעולם לא שלט במחוז. במקום זאת, בסביבות 1160, הוא הלך בעקבות אחיו הצעיר, אישטוואן, והתיישב בקונסטנטינופול, אך שניהם היו אמורים לחזור להונגריה לאחר מות אחיהם הבכור, גזה השני, מלך הונגריה, ב-1162. חזרתם נתמכה על ידי הקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס, שהשתמש בשובם בניסיון להרחיב את שלטונו על הונגריה. בתחילה, תכנן הקיסר לסייע לאישטוואן הרביעי בכיבוש כס המלכות, אך הלורדים ההונגרים היו מוכנים לקבל את לסלו כמלך רק נגד בנו של גזה השני המנוח, אישטוואן השלישי.
למרות שהתומך המושבע של האחרון, לוקאס, הארכיבישוף של אסטרגום, סירב להכתיר את לסלו ונידה אותו, הוא הוכתר על ידי מיקו, הארכיבישוף של קאלוצ'ה, ביולי 1162 אך מת תוך שישה חודשים מהכתרתו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

לסלו נולד בשנת 1131, והיה בנם השני של המלך בלה העיוור ואשתו, ילנה מראשקה. חודשים ספורים לאחר לידתו, לקחה אותו אמו ואת אחיו הבכור, גזה, לאספה שהתקיימה בארד, בה נטבחו הברונים שנחשבו אחראים לעיוור המלך בהוראת המלכה.
צבאו של בלה השני פלש לבוסניה ב-1136, אותה הנציח באימוץ התואר מלך ראמה על שם נהר קטן. בשנה שלאחר מכן, מינה המלך את לסלו לדוכס בוסניה באספת הפרלטים והברונים באסטרגום. עם זאת, לסלו מעולם לא שלט באופן אישי בשטח והממשל היה בפיקוח של הבאן, שמונה או נבחר.
בלה השני מת ב-13 בפברואר 1141 ובנו הבכור ירש אותו, אחיו הבכור של לסלו, גזה השני. Illuminated Chronicle כותב שבתקופת שלטונו המלך גזה "העניק הכנסות דוכסיות לאחיו", לסלו ואחיו הצעיר, אישטוואן, בשנה לא מוגדרת, למרות שלפי ההיסטוריון באלינט הומן, זה קרה בשנת 1146. החוקרים פרנץ מאק וג'ולה קריסטו טוענים ששני הדוכסים קיבלו מענק זה רק בסביבות 1152, כאשר המלך מינה את בנו, אישטוואן, ליורשו.
אחיו הצעיר של לסלו, אישטוואן, קשר קשר נגד המלך גזה אך נכשל ב-1156 או 1157. אישטוואן חיפש תחילה מקלט באימפריה הרומית הקדושה, אך לאחר מכן ברח לאימפריה הביזנטית. לסלו הלך אחריו וגם התיישב בקונסטנטינופול בסביבות 1160.
ביוגרפיה > גלות

מקורות בני זמננו חולקים על סיבת עזיבתו של לסלו לקונסטנטינופול. לפי ג'ון קינאמוס, גם אישטוואן וגם לסלו "הפכו לשנואים ביותר" כלפי המלך גזה לאחר שהתקוטטו עמו.  מצד שני, ניקטאס כוניאטס כתב שלסלו "ערק למנואל, לא כל כך בגלל שגזה אהב אותו פחות ממה שהוא צריך או שהוא חשש מזימה מצד אחיו, אלא יותר בגלל שהוא היה מוקסם" על ידי קבלת הפנים החיובית של אישטוואן על ידי הקיסר.
גזה השני מת ב-31 במאי 1162 ובנו ירש את מקומו, אישטוואן השלישי בן ה-15. עם זאת, הקיסר מנואל, ש"שם ערך גבוה לשליטת העל של הונגריה", על פי בן זמנו ג'ון קינמוס, החליט להתערב בשם שני אחיו של המלך המנוח, וקבע כי "זה חוק בקרב ההונגרים כי הכתר עובר תמיד לאחי המלך שנותרו". בתחילה, תכנן הקיסר לסייע לצעיר מבין שני האחים, אישטוואן, כטוען לכס המלכות. בשוחד על ידי שליחי הקיסר מנואל, רוב הלורדים ההונגרים היו מוכנים להדיח את המלך הצעיר, אך במקום אישטוואן, שאותו ראו כבובה של הקיסר, נבחר לסלו להיות המלך. שישה שבועות לאחר הכתרתו של אישטוואן השלישי הצעיר, תומכיו כיתרו אותו בקאפובאר ואילצו אותו לעזוב את הונגריה ולחפש מקלט באוסטריה.
הקיסר... הגיע למסקנה שיש צורך לסייע [לאחיו של לסלו, אישטוואן], על ידי שימוש בכוח רב יותר. הוא יצא מסרדיקה וכשהגיע לאזור הדנובה הסמוך לבראניצ'בו ובלגרד שלח את אחיינו אלקסיוס קונסטוסטפנוס עם כוח מזוין ל[אישטוואן]. לאחר ששלטו בכרמון, הם עשו הכל כדי להבטיח את כס המלוכה, ניצחו במתנות את החזקים מבין ההונגרים, פיתו אותם בחנופה והסיתו אותם בהבטחות הגדולות ביותר; עם זאת, הדבר היחיד שהם השיגו היה שההונגרים קיבלו את לסלו כשליטם.
ביוגרפיה > שלטונו

לסלו הוכתר כמלך ביולי 1162. הטקס בוצע על ידי מיקו, הארכיבישוף של קאלוצ'ה, שכן הארכיבישוף של אסטרגום, לוקאס, היה נאמן לאישטוואן השלישי וראה בלסלו כגזלן. הארכיבישוף לוקאס נידה את לסלו, אך נעצר ונכלא בתמורה.
על פי הכרוניקה של היינריך ממיגלן, לדיסלאוס העניק שליש מהממלכה לאחיו, אישטוואן, ואת התואר דוכס. קינאמוס כתב כי לסלו העניק לאחיו את התואר אורום ("אדוני") שכן "בין ההונגרים, פירוש השם הזה הוא מי שיירש את כס המלוכה". לסלו ניסה להתפייס עם מתנגדיו ושחרר את הארכיבישוף לוקאס בחג המולד לבקשת האפיפיור אלכסנדר השלישי. עם זאת, הארכיבישוף לא נכנע לו והמשיך לתמוך באישטוואן השלישי, שחזר להונגריה וכבש את פרסבורג (ברטיסלבה כיום בסלובקיה). לסלו לא תקף את אחיינו בפרסבורג, אלא שוב כלא את הארכיבישוף לוקאס.
לסלו "גזל את הכתר במשך חצי שנה", על פי הכרוניקה המאוירת ומת ב-14 בינואר 1163. הוא נקבר בבזיליקת סקשפהרוואר.
הערות שוליים

↑  The Hungarian Illuminated Chronicle (ch. 167.121), p. 139.
↑  Deeds of John and Manuel Comnenus by John Kinnamos (5.1), pp. 154–155.
1 2 3  O City of Byzantium, Annals of Niketas Choniates (4.126), p. 72.
↑  Deeds of John and Manuel Comnenus by John Kinnamos (5.1), p. 154.
↑  O City of Byzantium, Annals of Niketas Choniates (4.127), pp. 72–73.
↑  Deeds of John and Manuel Comnenus by John Kinnamos (5.1), p. 155.
↑  The Hungarian Illuminated Chronicle (ch. 169.121), p. 139.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810614974605606  GND: 100787533  VIAF: 42151776777218011303   WorldCat (עם VIAF): 42151776777218011303 
הוריה של בלה – בלה השני, מלך הונגריה והמלכה ילנה מראשקה – בעצרת ארד בשנת 1131 (מתוך הכרוניקה המאוירת)
היליאנד

קטע מתוך ההיליאנד במוזאון היסטוריה הגרמנית
היליאנד (באנגלית: Heiland) הוא שירה בסגנון שירה אפית הכתובה בסקסונית עתיקה אשר חוברה בסביבות המאה ה-9 לספירה. השירה הנה השריד הכתוב היחיד בימנו בסקסונית עתיקה ומשמעות שמה היא - 'המושיע'. עם כן, היצירה היא פרפרזה על תולדות ישו והשליחים כפי שסיפורו מתואר בכתבי הברית החדשה ואף שמחברה לא ידוע, נראה
כי בימי הביניים היצירה הייתה פופולרית למדי, שני עותקים של השירה, אשר אורכה הוא 6,000 שורות, שרדו בשני עותקים וארבע פרגמנט. על זמנה של היצירה, ניתן להבחין בהתאם להקדמה המופיע בראשית ומעידה על זמן חיבורה, כנראה בין זמנו של לואי החסיד (מלך בין השנים 814 - 840) או מזמנו של לודוויג הגרמני (חיי בין השנים 806-876). כתב היד הודפס לראשונה בשנת 1562. השירה תורגמה מלואה לאנגלית מודרנית בפעם הראשונה בידי ג'ון אנדרס שמילר בשנת 1830 ומאז תורגמה עוד רבות וכן לשפות זרות.
קטעים לדוגמה

שורות 4537 - 4549 מתוך טקס מיסה
an sô huilike gardos, sô gi ina gangan gisehat,

ia gi than themu hêrron, the thie hoƀos êgi,

selƀon seggiad, that ik iu sende tharod

te gigaruuuenne mîna gôma. Than tôgid he iu ên gôdlîc hûs,

hôhan soleri, the is bihangen al

fagarun fratahun. Thar gi frummien sculun

uuerdscepi mînan. Thar bium ik uuiskumo

selƀo mid mînun gesîđun." Thô uurđun sân aftar thiu

thar te Hierusalem iungaron Kristes

forđuuard an ferdi, fundun all sô he sprak

uuordtêcan uuâr: ni uuas thes giuuand ênig.
mari endi mahtig an thesan middelgard

bezton giburdies; quad that it scoldi wesan barn godes,

quad that he thesero weroldes waldan scoldi

gio te ewandaga, erdun endi himiles.

He quad that an them selbon daga, the ina salingna

an thesan middilgard modar gidrogi

so quad he that ostana en scoldi skinan 

huit, sulic so wi her ne habdin er

undartuisc erda endi himil odar huerigin

ne sulic barn ne sulic bocan. (VII, 582-92)
וְאָז דִּבֵּר וֶאֱמֹר כִּי עוֹד יָבוֹא מֶלֶךְ חָכָם,

(מֶלֶךְ) מֻפְלָא וְחָזָק אֶל מֶרְכַּז הַהֵיכָל;

הוּא יִהְיֶה הַלֵּידָה הַטּוֹבָה בְּיוֹתֵר; הוּא אָמַר,

כִּי הוּא יִהְיֶה בֶּן הָאֱלוֹהִים וָאֹמַר שֶׁהוּא

יִשְׁלֹט בָּעוֹלָם הַזֶּה. הֵן בַּשֵּׁמִיִּים וְהֵן בָּאָרֶץ,

עַד קֵץ הַיָּמִים. הוּא אָמַר בַּיּוֹם בּוֹ הָאֵם

כּוֹרַעַת לָלֶדֶת אֶת הַמְּבוֹרָךְ, בְּמַרְכֵּז הַהֵיכָל

שֵׁם מִזְרָח הוּא אָמַר, יִזְהַר אוֹר נוֹצֵץ בָּרָקִיעַ,

אֲשֶׁר מֵעוֹלָם לֹא נִצְפֶּה בֵּין שֵׁמִיִּים לָאָרֶץ. 

מֵעוֹלָם לֹא נִרְאֶה אוֹר כְּזֶה כְּמוֹ הַיֶּלֶד הַזֶּה.
חואנגג'יו

| --- | --- |

 סוג:  יין אורז 
 אחוז אלכוהול:  8%-20%
 מוצא:  סין 
 משקאות קשורים:  סאקה, באיג'יו
 
חוּאַנגְג'יוּ (בסינית: 黄酒, פין-יין: Huángjiǔ, מילולית: "יין צהוב" או "אלכוהול צהוב"), הוא משקה אלכוהולי מותסס שמקורו בסין, והוא פופולרי במיוחד באזור ג'יאנגנאן. חואנגג'יו מותסס מדגן ומפטריה הנקראת בסינית צ'וּ, אותה הפטריה המשמשת להתססת רוטב סויה ובאיג'יו. תהליך התסיסה אורך כשבועיים בטמפרטורה בין 13°–18°, ואחוז האלכוהול הסופי במשקה נע בין 8% ל-20%.
כיום מספר דגנים משמשים לייצור חואנגג'יו, ביניהם אורז, דוחן, שעורה, דורה ואף חיטה.
החואנגג'יו בדרך כלל מפוסטר, מיושן ומסונן לפני הביקבוק הסופי שלו. פסטור מסיר זיהומים ועוצר את התסיסה, דבר שמבטיח משקה יציב שטעמו נשמר לאורך זמן. ישנם משקאות חואנגג'יו שמיושנים עד עשרים שנה. צבעו בדרך כלל צהוב או כתום בהיר, כפי שמרמז שמו, אך ישנם משקאות חואנגג'יו שקופים לחלוטין וגם חומים. מותגי חואנגג'יו מפורסמים רבים משתמשים באיכות המים המעורבים בתהליך הבישול כדרך פרסום, ויש הרואים בכך אף את המרכיב החשוב ביותר.חואנג'יו מוגש בדרך כלל חם, דבר התורם להפצת תרכובות ריח. בקיץ, פופולרי לשתות חואנג'יו מתוק ומקורר או עם קרח.
ליאוג'יו

לִיַאוֹג'יוּ (料酒) הוא יין חואנג'יו באיכות נמוכה המשמש לבישול. הליאוג'יו נקרא לרוב במערב "יין שאושינג", אם כי בסין היין הנקרא על שם העיר שאושינג מיוצר באיכות גבוהה ולכן מיועד לשתייה ולא לבישול. בנוסף להיותו זול יותר מהחואנג'יו, הליאוג'יו גם מתובל בתבלינים סינים שונים ומומלח, לכן אינו מתאים לשתייה.
רוב יצור החואנגג'יו מתרכז בסין וטאיוואן.
ראו גם

באיג'יו
סאקה
הערות שוליים

↑  Huang, Faxin; Cai, David Tiande; Nip, Wai-Kit (2006).  Y. H. Hui (ed.). 173 Chinese Wines: Jiu. Handbook of Food Science, Technology, and Engineering. Introductions to Chinese culture. Vol. 4. Taylor & Francis. pp. 353–404. ISBN 9781420026337. OCLC 70288640. נבדק ב-24 באוקטובר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Li, Zhengping (2011). Chinese Wine. Cambridge University Press. ISBN 9780521186506. OCLC 769489216.
| משקאות חריפים |
| --- | --- | --- |
| כוהל | אתנול • ההיסטוריה של האלכוהול • השפעות בריאותיות של צריכת אלכוהול • פרסום אלכוהול • תרבות שתייה • נזקי האלכוהול • שכרות • חמרמורת • אלכוהוליזם • אפריטיף • דיז'סטיף |  |
| טעימת יין וטעימת בירה | אוצר יין • אוצר בירה |  |
| הפקה | בישול • זיקוק אלכוהול • הכנת יינות • אבקת אלכוהול |  |
| משקאות מותססים | בירה (סוגי בירה, מותגי ויצרני בירה) • יין (סוגי יין) • סיידר • סאקה • חואנגג'יו • אחרים: באסי • קומיס • תמד • פאלק • סאטי • גוקי ג'יו |  |
| קוקטיילים | אלכופופ •  קוקטיילים של בירה • סוגי קוקטיילים • משקאות בוערים • שוטים • קוקטיילי יין • יין מתובל |  |
| משקאות מזוקקים וליקרים (לפי מרכיב/מתבל) | משקאות מזוקקים וליקרים (לפי מרכיב/מתבל) |  |
| פירות | ענבים/אחר: ברנדי • קוניאק • פיסקו • שנאפס • ראקיו ♦ פומאס: גראפה • אורוג'ו • זיווניה • טסיקודיה • טסיפורו ♦ שזיף: סלו ג'ין • סליבוביץ' • צויקה ♦ דובדבן: שרי הרינג • קירשווסר • וישניווקה • וישניאק ♦ תפוח: אפלג'ק • קלבדוס ♦  קוקוס: ערק • מליבו ♦ לימון: ליקר לימון • לימונצ'לו ♦ משמש: אמרטו |  |
| דגנים | תפוח אדמה: וודקה • אקוואויט • ברנווין ♦ תירס: בורבון • ויסקי תירס • טנסי ויסקי ♦  דורה:  באיג'יו (קאוליאנג) ♦ אורז: באיג'ו אורז • סוג'ו • אוואמורי ♦ שעורה: ויסקי סקוטי • ויסקי אירי • ויסקי יפני  ♦ שיפון: ויסקי שיפון ♦ דגנים שונים: ג'ין • שוכו • וודקה • ויסקי • ויסקי קנדי |  |
| אניס | אבסינת • ערק • אוזו • ראקי • פאסטיס • סמבוקה • מאחיה • ריכרד |  |
| שונות | דבש: קרופניק • בארנייגר • דרמבוי • גלייבה • אייריש מיסט • תמד ♦ שמנת: אייריש קרים • שרידאנס ♦ ביצים: אדבוקט ♦ קנה סוכר/דבשה: רום • קשאסה • אגוארדיינטה • פאלרנאם • גוארמו • סקו הרריירנו ♦ אגבה: טקילה • מסקל  ♦  עשבים שונים: ביטרס • יגרמייסטר • שארטרז |  |

ערך זה הוא קצרמרבנושא משקאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרובינציית הריין

פרובינציית הריין (בגרמנית: Rheinprovinz), המכונה גם פרוסיה הריינית (Rheinpreußen) או שם נרדף Rheinland (ריינלנד), הייתה המחוז המערבי ביותר של ממלכת פרוסיה והמדינה החופשית פרוסיה, בתוך הרייך הגרמני, מ-1822 עד 1946. היא הוקמה מאיחוד מחוזות הריין התחתון וייליך-קלווה-ברג. בירתה הייתה קובלנץ ובשנת 1939 היו בה 8 מיליון תושבים. פרובינציית הוהנצולרן הייתה קשורה צבאית לאוברפרזידנט (הנשיא העליון) של פרובינציית הריין.
מחוז הריין תחום בצפון על ידי הולנד, ממזרח על ידי המחוזות הפרוסיים של וסטפאליה והסן-נסאו, והסן-דרמשטאדט, בדרום מזרח על ידי פפאלץ (Pfalz, מחוז של ממלכת בוואריה), בדרום ובדרום מערב על ידי לורן, ובמערב על ידי לוקסמבורג, בלגיה והולנד.
המובלעת הקטנה של וצלר, שהייתה תקועה בין הסן-נסאו והסן-דרמשטאדט הייתה גם חלק ממחוז הריין. נסיכות בירקנפלד (Birkenfeld), לעומת זאת, הייתה מובלעת של הדוכסות הגדולה של אולדנבורג, מדינה נפרדת של הקיסרות הגרמנית.
בשנת 1911, שטח המחוז היה 10,423 קילומטרים רבועים (4,024 מילים רבועים); אורכו הקיצוני, מצפון לדרום, היה כמעט 200 קילומטרים (120 מיל), והרוחב הגדול ביותר שלו היה קצת פחות מ־90 קילומטרים (56 מיל). זה כלל כ-200 קילומטרים (120 מיל) של מהלך הריין, שיצר את הגבול המזרחי של המחוז מבינגן (Bingen) לקובלנץ, ולאחר מכן הוא זורם בכיוון צפון-צפון-מערב בתוך המחוז, בערך בעקבות גבולו המזרחי. כיום היא חלק מנורדריין-וסטפאליה, ריינלנד-פפאלץ, זארלנד והסן.
מחוז הריין, 1905
דמוגרפיה

אוכלוסיית מחוז הריין בשנת 1905 הייתה 6,435,778, כולל 4,472,058 קתולים, 1,877,582 פרוטסטנטים ו-55,408 יהודים. הגדה השמאלית הייתה קתולית ברובה, ואילו בגדה הימנית כמחצית מהאוכלוסייה הייתה פרוטסטנטית. חלק הארי של האוכלוסייה היה גרמני מבחינה אתנית, אם כי כמה כפרים ועיירות בחלק הצפוני (מחוז יוליך-קליבס-ברג) היו מכוונים יותר לכיוון הולנד. בגבולות המערביים והדרומיים (במיוחד בחבל הסאר) התגוררו קהילות קטנות יותר דוברות צרפתית, בעוד שבאזור התעשייה של הרוהר שכנו מהגרים פולנים שהיגרו מהפרובינציות המזרחיות של האימפריה.
מחוז הריין היה החלק הצפוף ביותר של פרוסיה, הממוצע הכללי עמד על 617 נפשות לקמ"ר. המחוז הכיל מספר רב יותר של ערים גדולות מכל מחוז אחר בפרוסיה. למעלה ממחצית האוכלוסייה נתמכה על ידי עיסוקים תעשייתיים ומסחריים, ובקושי רבע על ידי חקלאות. היה בה את אוניברסיטת בון, והחינוך היסודי היה מוצלח במיוחד.