stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיטי גולדן

| --- | --- |

צילום משנת 1953  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  17 במרץ 1895 פוקשאן, רומניה 
 פטירה:  29 ביוני 1956 (בגיל 61) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Moise Goldemberg
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 
מיטי גולדן, (בצרפתית: Mitty Goldin, שמו הקודם: מויסה גולדמברג, ברומנית: Moise Goldemberg או מויסה גולדין, ברומנית: Moise Goldin;‏ 17 במרץ 1895 פוקשאן – 29 ביוני 1956 פריז) היה אמרגן, מפיק, מנהל אולם מיוזיק הול, מלחין ופזמונאי צרפתי, יהודי יליד רומניה.
שנותיו המוקדמות

מיטי גולדין נולד ב-1895 בפוקשאן ברומניה בשם מוסיה (משה) גולדמברג. 
מיטי גולדין למד בתיכון בפוקשאן ואחר כך ביאשי, שם שר כטנור במקהלת הכנסייה המטרופוליטנית של מולדובה. שירת בצבא הרומני בימי מלחמת העולם הראשונה וב-16 בנובמבר 1916 הוכרז נעדר בעת הקרבות בקלוגרן. ב-15 במאי 1917 חזר, ככל הנראה, משבי.
בשנת 1918 נסע לפריז כדי ללמוד משפטים. אחרי סיום הלימודים לא עבד במקצוע אלא כעיתונאי ועבד זמן-מה בעיתון הצרפתי-רומני "ל'אקו פרנקו-רומן" ("L'écho franco-roumain"), יחד עם המשורר צ'ינצ'ינט פבלסקו. ברומניה נשפט שלא בנוכחות על אשמת עריקה מהצבא, אך זוכה בשנת 1927. בתחום המוזיקה היה אוטודידקט. ניגן בכמה הרכבי מוזיקה קלה והלחין מספר שנסונים. בסופו של דבר פתח בקריירה של אמרגן וניהל סוכנות אמנים עצמאית.
תיאטרון A.B.C

גולדן רכש בשלב מסוים את האולם "פלאזה" בפריז, ששכן בשדרות פואסונייר ושעמד על סף פשיטת הרגל, שיפץ אותו והפך אותו בשנת 1934 לתיאטרון בידור (אולם "מיוזיק הול"] .A.B.C, או "תיאטרון של הצחוק ושל הזמר".
העסקה נחשבה באותם ימים מסוכנת בגלל התחרות הקשה עם אולמות הקולנוע. את השם "A.B.C." בחר גולדן בכוונה, כדי שיוזכר, לפי סדר האלפבית, בראש הרשימה בתוכניות המופעים שהופצו בבירה הצרפתית. מיטי גולדן המציא שיטת תוכניות בידור מקורית, שכללה כל פעם כעשרים דקות (עם לא יותר מ-6–7 שנסונים) מוקדשים לכוכב מוזיקלי שהועסק כ2–3 שבועות בלבד. לאולם הייתה תזמורת משלו ומנחים, והמופעים כללו אייטמים רבים שהתחלפו בקצב מהיר: זמרי חימום, מערכוני הומור, אטרקציות, רקדנים. הקונספט של גולדין היווה דגם לחיקוי בשביל תיאטראות בידור נוספים כמו "תיאטר דה ל'אטואל" ו"אולימפיה" שבניהולו של ברונו קוקטריקס.
תיאטרון A.B.C > אדית פיאף ואחרים

התיאטרון A.B.C. הפך תחת ניהולו של גולדן למפורסם שהעלה את קרנם של האמנים שהופיעו בו בקרב דעת הקהל ושממנו זינקה הקריירה של כמה מכוכבי ההשאנסון והבידור הצרפתי. ב-A.B.C הופיעו, לפני מלחמת העולם השנייה שמות כמו מארי דיבא, פרהל, ז'אן סבלון, קומדיאן הרמוניסטס ואחרים. אדית פיאף שנמצאה בתחילת הקריירה שלה ונשאה באותה תקופה את השם האמנותי "La môme Piaf" צפתה מן האולם במופעיה של הזמרת מארי דיבא ועיינה מרותקת את המניירות והמחוות שלה על הבמה.
החבר שלה באותם הימים, הפזמונאי רמון אסו הצליח לשכנע את גולדן, אחרי מאמצים רבים, להעסיק את פיאף לשלושה שבועות, בין התאריכים 26 במרץ - 15 באפריל 1937, אף על פי שהייתה זמרת מתחילה וששמה נקשר לקברט המפוקפק של לואי לפלה, שנרצח לא מזמן. הופעותיה של אדית פיאף עם חמישה שנסונים
(Un jeune homme chantait", "C'est toi le plus fort", "Browning", "Le contrebandier", "Correq' et réguyer")
בתור "חימום" לקראת תוכניתם של הקומיקאים אובראר ופליקס פאקה ושל הדואו ז'יל וז'וליין, הדהימו את הקהל.
תיאטרון A.B.C > שארל טרנה

בשנת 1937 שארל טרנה, מלא הקסם והמרץ היצירתי, שזה עתה סיים את שירותו הצבאי, הוצג בפני מיטי גולדן על ידי ידיד, המוציא לאור ראול ברטון.
הוחתם על חוזה לראשונה לא כחלק מהצמד עם ג'וני הס, אלא כסולן יחיד, לפתיחת תוכנית הבידור שרצה בתיאטרון החל מ-25 במרץ 1938. טרנה הורשה לשיר שלושה שאנסונים. אולם הקהל, שהתלהב ונסחף משירתו, נכנס לאקסטזה ודרש ממנו להישאר על הבמה ולהוסיף עוד ועוד שירים. באולם נוצרה מהומה, כך שהיה צורך לקרוא למשטרה. הכוכבת המרכזית של הערב, הזמרת ליס גוטי, ראתה עצמה נדחית לשולי הערב. טרנה פוטר, אך כעבור שבועיים קיבל חוזה חדש ב-.A.B.C., הפעם ככוכב ראשי של המופעים.
בובינו, טריאנון ומוגדור

בשנים 1936-1934 הופקד מיטי גולדן על הניהול האמנותי של האולם "בובינו", והצליח להחזיר את יוקרתו.
הביא לשם זמרים מן השורה הראשונה כמו פרהל, דאמיה, מארי דיבא, רדה קר, סוזי סולידור, לוסיין בואייה, שארל וג'וני (שארל טרנה וג'וני הס), מיריי וטינו רוסי. בשנים 1937-1936 הוא ניהל גם את המופעים באולם "טריאנון"
ובין ספטמבר 1937 (כשהפיק את הרוויו "Ça, c'est parisien" (זה פריזאי!) ובין 1939 הוסיף לאחראיותו גם את ניהול התיאטרון מוגדור. גם הצמד נ. סטרויה ווסילאקה הרומנים קיבלו מגולדן חוזה לשבוע, אחרי שהגיעו לפריז עם המלצה
מידי קונסטנטין טנאסה.
בשנת 1936 התקבל מיטי גולדן כחבר בחברת המלחינים הרומנים של בוקרשט.
השנים 1940-1950

בימי הכיבוש הגרמני בצרפת בשנים 1944-1940, כיהודי, פוטר גולדן מתפקידיו ורכושו הופקע.
הצליח לצאת לגלות. אחרי שחרור, בינואר 1945 חזר לנהל את האולם A.B.C. עד שנת 1949 כשהתחיל לנהלו בשותפות עם לאון לדו עד שחלה בשנת 1955. תחת ניהולו הופיעו בתיאטרון אמנים כמו לין רנו (ב-1948), מוריס שבלייה, בורביל, אנרי סלבדור, רנה לבא, לואיס מריאנו, הקומפניון דה לה שנסון. הפיק את האופרטה "לה פטיט לילי" (לילי הקטנה) עם אדי קונסטנטין ואדית פיאף, כמו כן את אופרטה רבת ההצלחה של פרנסיס לופז "La Route fleurie " שבה כיכבו ז'ורז' גטארי, אני קורדי ובורביל. אמנים אלה ראו עצמם מתמרדים ונאבקים משפטית נגד החוזים הכובלים של גולדן, ובקושי השיגו כמה הפסקות בעבודתם על מנת שיוכלו לכבד חוזים אחרים בקולנוע.
גם אחרי המלחמה תמך גולדן גם בכישרונות רומניים, כמו שחקנית התיאטרון אליס קוצ'ה, שהופיעה בתיאטרון דה קפוסין שבניהולו (למשל המחזה של מישל דיראן - "Sincèrement",‏ 1949)
השנים 1940-1950 > הקומפניון דה לה שנסון

בשנת 1944 הזדמן למיטי גולדן לצפות בתיאטרון קומדי פרנסז תוכנית אמנותית שנתרמה לידלי עובדי הרכבות. התרשם מאוד מהרכב של שישה זמרים צעירים והחליט להעסיקם. זה היה אחד הצעדים הראשונים בקריירה של להקת הקומפניון דה לה שנסון שנוצרה על ידי הוספת שלושה חברים נוספים לשישייה המקורית.
מיטי גולדן נפטר מאירוע מוחי ביוני 1956 בגיל 61. הובא לקבורה בגוש 30 של בית הקברות מונמארטר בפריז.
השנים 1940-1950 > שנסונים

Certitude - מילים: פייר וארן (Pierre Varenne)
J'ai trouve le bonheur, מילים: ל. פוטרה (L.Poterat)
Tu sais pour qui je chante (מילים: ל. פוטרה (L.Poterat) סולנית: ליס גוטי (Lys Gauty)
La conga,מילים: פ. וארן ומ. גולדן (M.Goldin, P.Varenne)
La Java a l'ancienne, מילים : אנרי דומון, פ. וארן, סן-גארנייה (Saint-Garnier,P.Varenne și Henri Dumont)
Je ne veux plus dire,מילים : (אנרי דומון, פ. וארן, סן-גארנייה) (Saint-Garnier,P.Varenne,Henri Dumont)
La vie tout en rose, מילים: אנרי דומון, סן גראנייה (Saint-Granier, Henri Dumont)
Dideldidum,, מילים: בדה והוגו וינר (Beda, Hugo Wiener)
Mon Riquiqui, מילים:פ. וארן, סן-גראנייה ( P.Varenne, Saint Granier)
Embrassez-vous, מילים:פ. וארן, סן-גראנייה, מ. גולדן, (P.Varenne, Saint-Granier, M.Goldin)
Le joueur du luth, מילים:פ. וארן, סן-גראנייה (P.Varenne, Saint-Granier)
Les marins ça fait des voyages - מילים: רמון אסו (Raymond Asso), סולנית: אדית פיאף - 1936
Si,si,si,si
Avant l'heure
La valse de l'amour - עם מרגריט מונו (Marguerite Monnot)
A Mexico,Rumba - מילים: אנדרה אורנה (André Hornez ) סולן: ריי ונטורה (Ray Ventura)‏ 1938
Veux-tu m'aimer comme autrefois? - מילים: אנדרה אורנה (André Hornez), סולנית: נדיה נוטי (Nadia Nauty)‏ 1938
Le Tzigane jouait toujours -מילים: André Hornez,1938 סולן :ריי ונטורה (Ray Ventura)
Glissons - לחן:קזימיר אוברפלד, מיטי גולדין (M.Goldin,C.Oberfeld), מילים:אנדרה אורנה, מ. גולדן ( M.Goldin André Hornez),סולן:ז'ורז' מילטון (Georges Milton)
השנים 1940-1950 > אופרטות

מיטי גולדן תרם למוזיקה של האופרטות La Féerie blanche מאת קזימיר אוברפלד, על מילים מאת לואי ורניי, אנדרה אורנה, ולאופרטה "שירי ביליטיס" Les chansons de Bilitis (בתיאטר דה קפוסין), לחן:ז'וזף קוסמה (בשם העט "פייר קושרו), ז'אן ואלמי (שם העט של אדמון רולאן), מארק -קאב (שם העט של מרסל קברידנס)
הנצחה

דמותו של מיטי גולדן מופיעה בסרט "„La môme" בגילומו של השחקן מארק שאפיטו.
מקורות אחרים

Carolyn Burke
, Chicago Review Press, 2012
Pierre Saka, Yann Plougastel - La Chanson francaise et francophone guide Totem, Larousse/HER 1999
הערות שוליים

1 2  Marilena Lică-Maşala
↑  Carolyne Burke עמוד 58
↑  Martin Pénet
↑  ref>P.Saka,Y.Plougastel,1999, עמוד 33
↑  הערך "מויסה גולדין" ב"קריספדיה" ברומנית
↑  Association de la Régie Théatrale
↑  Fred Mella ב Mes maîtres enchanteurs”, Flammarion
מצוטט על ידי L.Petriac באתר Compagnons de la chanson ב-25.6.2008
↑  11 הראשונים לפי אתר קריספדיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14655165v (data)  ISNI: 0000 0000 8360 8417  LCCN: n2010051732  NKC: mzk2013789336  VIAF: 17484955   WorldCat (עם VIAF): 17484955 
קברו של מיטי גולדין בבית הקברות מונמארטר
מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון)

| --- | --- |
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מנהיגים:  דב בר בורוכוב 
 תקופת הפעילות:  1906–1928 (כ־22 שנים) 
 אידאולוגיות:  ציונות סוציאליזם
 
מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון) הייתה מפלגה פוליטית סוציאליסטית ציונית באימפריה הרוסית ובאוקראינה. המפלגה הוקמה בשנת 1906 בפולטבה. חברי המפלגה השתתפו בממשלת אוקראינה בשנים 1917–1920. היא הייתה חלק מתנועת "פועלי ציון" הבינלאומית. עקב עמדתה כלפי מהפכת אוקטובר והיותה תומכת באספה המכוננת ברוסיה, נאסר על המפלגה להתמודד במועצות שנשלטו על ידי מפלגת השלטון, אך לא הוצאה מחוץ לחוק עד שנת 1928.
המפלגה חוותה פיצול גדול באוגוסט 1919, אז הקימה קבוצת מתנגדים את המפלגה הקומוניסטית היהודית (פועלי ציון). לאחר שהתמזגה עם המפלגה הקומוניסטית בשנת 1922, המפלגה היהודית שינתה את השם למפלגת העבודה היהודית הקומוניסטית (פועלי ציון). במהלך הוועידה ה-12 של המפלגה נערכה במוסקבה במרץ 1926. המפלגה התנגדה למדיניות האזורית של ברית המועצות. בשל כך, המפלגה נאסרה לחלוטין והתפרקה בשנת 1928 כאשר מרבית חבריה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית או פרשו מהמפלגה.
עד לשנת 1928, פעל ארגון נוער ציוני סוציאליסטי שהיה חלק מאגף הנוער של המפלגה.
השתתפות בפוליטיקה האוקראינית

המפלגה יוצגה במועצה המרכזית של אוקראינה בשנת 1917 ובמועצת השרים הלאומיים של הרפובליקה הלאומית האוקראינית (הרשות המבצעת של הרפובליקה האוקראינית) היה אברהם ריבוצקי שכיהן כשר לענייני יהודים. פעיל אחר היה סולומון גולדלמן, שהיה סגן שר המסחר, התעשייה והעבודה בממשלת הרפובליקה הלאומית האוקראינית (רשות מדינית שנוצרה על ידי האיחוד הלאומי האוקראיני ב-14 בנובמבר 1918).
אגף הנוער

איגוד הנוער של העובדים הקומוניסטים היהודים (ביידיש: ייִדישן קאָמוניסטישן אַרבעטער - יוגנטי פאַרבאַנד יוגנט פועלי - ציון; ברוסית: EKSRM (Iugend Poalei Zion)), הידוע בשמו הקודם כ"איחוד הנוער העובד הסוציאליסטי היהודי" (ברוסית: Еврейский социалистический союз рабочей молодежи (Iugend Poaleĭ-Tsion, ESSRM (Iugend Poalei Zion))), היה ארגון נוער ציוני סוציאליסטי בברית המועצות. הארגון היה חלק מאגף הנוער של מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון).
בין התאריכים 4 ל-10 במרץ 1921 נערך כנס המצביעים הכלל רוסי של הארגון במוסקבה. ב-15 באוגוסט 1922 נערך במוסקבה הקונגרס הכלל רוסי ונמשך חמישה ימים.
הארגון פעל עד לשנת 1928.
הערות שוליים

↑  Arie Bar (1980). The Jewish Press that was: Accounts, Evaluations, and Memories of Jewish Papers in Pre-Holocaust Europe. World Federation of Jewish Journalists. p. 288.
↑  Baruch Gurevitz (15 בספטמבר 1980). National Communism in the Soviet Union, 1918-28. University of Pittsburgh Pre. p. 104. ISBN 978-0-8229-7736-0. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  The Wiener Library Bulletin. 1966. p. 8.
↑  Markus, Vasyl; Stakhiv, M.; Zhukovsky, A. "Council of National Ministers of the Ukrainian National Republic". Encyclopedia of Ukraine, vol. 1 (1984). נבדק ב-2009-11-08.
↑  Kubijovyč, Volodymyr; Markus, Vasyl. "Jews". Encyclopedia of Ukraine, vol. 2 (1989). נבדק ב-2009-11-08.
↑  העבר: רבעון לדברי ימי היהודים והיהדות ברוסיה. אתלירא, אגודה לחקר תולדות יהודי רוסיה ואוקראינה. 1971. p. 107.
↑  "Opis΄ 3: Jewish Socialist (from 1923, Communist) Union of Working Youth (ES(K)SRM), 1918-1928" (XML). Idcpublishers.com. נבדק ב-13 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Zeev Blum (1978). Poyle Tsien in Raṭnfarband: zikhroynes̀, gedanḳen un doḳumenṭn. Y. L. Perets. p. 251.
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות ובנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מלחמת אוגנדה–טנזניה

מלחמת אוגנדה–טנזניה הייתה מלחמה בין אוגנדה לטנזניה שהחלה ב-30 באוקטובר 1978 והסתיימה ב-11 באפריל 1979, בניצחון טנזני. המלחמה הובילה להפלת שלטונו של נשיא אוגנדה אידי אמין.
רקע

יחסי אוגנדה–טנזניה, היו מתוחים בשנים שקדמו למלחמה. אחרי שאידי אמין תפס את השלטון באוגנדה ב-1971, הציע המנהיג הטנזני ג'וליוס נייררה, מקלט לנשיא אוגנדה המודח מילטון אובוטה. במקביל, כ-20,000 פליטים אוגנדים נמלטו לטנזניה, עקב ניסיונותיו של אמין לחסל את האופוזיציה באוגנדה. כשנה לאחר מכן, קבוצה של פליטים אוגנדים הנמצאים בטנזניה, ניסתה ללא הצלחה, לפלוש לאוגנדה ולהדיח את אמין. אמין האשים את נייררה בחימוש ובגיבוי אויביו והיחסים בין שתי המדינות החלו להחריף.
באוקטובר 1978, חיילים עשו לאמין מארב בבית הארחה לנשיאות בקמפלה, אבל הוא נמלט עם משפחתו במסוק. זה היה בעת שאמין התמודד עם התנגדות הולכת וגוברת לשלטונו מתוך אוגנדה. כאשר הגנרל מוסטפא אדריסי, סגנו של אמין, נפצע בתאונת דרכים חשודה, הורה אמין על שליחת כוחות להילחם נגד המורדים (שכללו אנשי גדוד עלית סימבה), שחלקם נמלטו לתוך טנזניה. המרד עבר גם לטנזניה, שם גולים החליטו להצטרף ללחימה נגד אמין.
המלחמה

ב-30 באוקטובר 1978, אוגנדה הכריזה על מצב מלחמה נגד טנזניה, ושלחה כוחות לפלוש לאזור נהר קאגרה, במטרה לספחו.
נייררה גייס חיילים רבים כדי למנוע את המתקפה האוגנדית, ובתוך מספר שבועות מספר החיילים בצבא האוגנדי גדל מכ-40,000 חיילים לכיותר מ-100,000 חיילים, כולל אנשי משטרה, שירות בתי הסוהר, מיליציה ועוד. אל טנזניה הצטרפו גם קבוצות של גולים אוגנדים בטנזניה, אשר נמלטו מאוגנדה כמה שנים קודם לכן, עם עלייתו של אמין לשלטון. הגולים הללו נפגשו בעיר מושי, והתאחדו ונקראו בשם "צבא השחרור הלאומי של אוגנדה".
צבא טנזניה רכש משגרי רקטות מברית המועצות, שאיתם הם החלו לירות על מטרות אוגנדיות. השפעתם של כלי הנשק רבי העוצמה, כמו הקטיושה, הסיגה את הכוחות האוגנדים, דבר שהפתיע את תושבי טנזניה, שכן מדינתם לא הייתה מוכנה כלל להגן מפני פלישה. יתרה על כך, השימוש במספר משגרי הרקטות וכלי נשק כבדים אחרים אפשרו לכוחות הטנזנים לגרום לאוגנדה לסגת בהדרגתיות, שכן הצבא האוגנדי לא היה מסוגל להתמודד עם הצבא הטנזני החזק. הדיקטטור הלובי, מועמר קדאפי שלח משלחת לובית הכוללת כ-25,000 חיילים כדי לסייע לאידי אמין.
הכוח הלובי נועד לפעול ככוח תומך לצבא האוגנדי, ובמידת הצורך לסייע להם במאבק נגד טנזניה. עם זאת, זמן קצר לאחר שהכוח הגיע לטנזניה, המשלחת הלובית מצאה את עצמה נלחמת ישירות נגד טנזניה, מקו החזית. בינתיים, בעוד הלובים נלחמים ומתים כדי להגן על ארץ בני בריתם. יחידות רבות של הצבא האוגנדי, השתמשו במשאיות האספקה שלהן כדי לשאת את עושרן החדש, שנלקח מטנזניה הרחק מהחזית.
המשלחת הלובית הייתה מאורגנת מיחידות של צבא לוב וארגונים נוספים. הטנזנים, התקדמו צפונה לקמפלה, אך נעצרו ליד הביצה העמוקה שמצפון ללוקאיה. הטנזנים החליטו לשלוח את חטיבה 209 ישירות לכביש המהיר שמעל הביצה, בעוד חטיבה 208 עקפה את הקצה המערבי של הביצה, כחלופה למקרה שהכביש נחסם או נהרס.
בין ה-10 במרץ ל-12 במרץ 1979, התרחש קרב לוקאיה בין הצבא הטנזני לצבא הלובי, אשר נתמך בכמה יחידות של הצבא האוגנדי. ב-10 במרץ, יחידה לובית התנגשה עם הכוח הטנזני בלוקאיה, וגרמה לחטיבה 201 הטנזנית לסגת בחזרה באי-סדר. התקפת נגד טנזנית נערכה ב-11 במרץ, בהשתתפות חטיבה 201 המאורגנת מחדש אשר התקיפה מדרום וחטיבה 208 מצפון מערב. מתקפת הנגד הטנזנית הייתה מוצלחת וכמעל 200 חיילים לובים נהרגו.
הכוחות הטנזנים לא נתקלו בהתנגדות קשה לאחר קרב לוקאיה. הם התקדמו מערבה לעבר הבירה קמפלה, תחילה כבשו את נמל התעופה הבינלאומי אנטבה לאחר כמה קרבות והגיעו לאחר מכן לקמפלה ב-10 באפריל 1979.
מעט יחידות לוביות או אוגנדיות התנגדות באופן קשה, אבל הבעיה של הכוחות הטנזנים הייתה חוסר במפות של קמפלה. אידי אמין נמלט תחילה ללוב ולאחר מכן לערב הסעודית. הכוחות הלובים נמלטו לג'ינגה וחזרו לבסוף דרך קניה ואתיופיה. הצבא הטנזני נשאר באוגנדה כדי לשמור על השלום במדינה וה-UNLF ארגן בחירות על מנת להחזיר את אוגנדה לשלטון אזרחי.
לאחר המלחמה > אוגנדה

התקופה שלאחר הדחתו של אידי אמין הייתה תקופה עזה של לחימה פוליטית על מנת להיות בשלטון באוגנדה בין יריבים פוליטיים ואתניים. יוסוף לול מונה לנשיא אוגנדה הזמני בין ה-13 באפריל ל-20 ביוני 1979. ביוני 1979, בעקבות מחלוקת על היקף הסמכויות הנשיאותיות, הוועדה המייעצת הלאומית, שהייתה אז גוף השלטון העליון של ה-UNLF, החליפה את לול עם גודפרי בינייסה. בינייסה עצמו הודח ב-12 במאי 1980 על ידי הוועדה הצבאית, גוף רב עוצמה גם הוא של ה-UNLF בהנהגתו של פאולו מוואנגה ויוורי מוסווני. הוועדה הנשיאותית של אוגנדה, אשר הייתה בעלת שלושה חברים מונתה להנהיג את אוגנדה. ועדה זו שלטה באוגנדה עד הבחירות הכלליות במדינה בדצמבר 1980. בבחירות אלו נבחר מילטון אובוטה להיות נשיא אוגנדה. הבחירות היו שנויות במחלוקת, מוסווני טען להונאת בחירות והכריז על מרד מזוין נגד ממשל אובוטה, והביא את אוגנדה למלחמת האזרחים האוגנדית.
לאחר המלחמה > טנזניה

טנזניה לא זכתה לגיבוי מהאיחוד האפריקאי, אשר גינה את טנזניה בגין תוקפנות והפרת הריבונות של אוגנדה לדבריו. בשל כך, ממשלת טנזניה נאלצה לחוקק את החוק לפלישה ולשמירת תפקידים למען שמירת השלום, דבר אשר הוביל את המדינה לעוני. טנזניה לא הצליחה להתאושש מעלות המלחמה, עד שבשנת 2007 אוגנדה שילמה את חובותיה בחזרה לטנזניה.
ההיבט התקשורתי על המלחמה

הסרט "עלייתו ונפילתו של אידי אמין" יצא לאחר המלחמה. הסרט מתאר בפשטות רבה את הרקע למלחמה ואת המלחמה עצמה. לפי הסרט, אמין מצהיר על כוונתו לפלוש לטנזניה, בין היתר בגלל תמיכת טנזניה בפעולות גרילה נגד אוגנדה, וכן משום ש"אוגנדה תהיה אז גדולה מאוד על המפה". לאחר שהסרט הראה את הכוחות האוגנדים פולשים לטנזניה וקטעי צילום של הנשיא ג'וליוס נייררה מדבר, קריין הסרט מצהיר כי צבא ממושמע בעל 30,000 חיילים פלש לאוגנדה (הכוונה היא לצבא הטנזני). ההגנות האוגנדיות מוצפות בקלות, ואמין ויועציו נמלטים מאוגנדה.
הערות שוליים

↑  "An Idi-otic Invasion", TIME magazine, Nov. 13, 1978.
↑  "Fighting for Amin". The East African. 8 באפריל 2002. אורכב מ-המקור ב-8 במרץ 2008. נבדק ב-1 בדצמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Armed Conflicts Event Data: Tanzanian-Ugandan War 1978-1979". OnWar.com. 16 בדצמבר 2000. נבדק ב-1 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Atuhaire, Alex B. (11 באפריל 2007). "Uganda: Country Pays Tanzania Shs120 Billion Amin War Debt". AllAfrica.com. נבדק ב-1 בדצמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)(נדרשת הרשמה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558582305171  LCCN: sh85139297 
נשיא אוגנדה אידי אמין
ממלא מקום שר

ממלא מקום שר הוא אדם (שר או ראש הממשלה) הממונה למלא את מקומו של שר בשל סיבות שונות המפורטות בחוק יסוד: הממשלה.
מעמדו החוקי של ממלא מקום שר

סעיף 24 לחוק יסוד: הממשלה מסדיר את מעמדו של ממלא מקום שר. סעיף זה מבחין בין שני מקרים: סעיף 24(א) עוסק במילוי מקומו של שר שנעדר מן הארץ, וסעיף 24(ב) עוסק במילוי מקומו של שר שחדל לכהן או שנבצר ממנו זמנית מלמלא את תפקידו.
מעמדו החוקי של ממלא מקום שר > ממלא מקום שר לפי סעיף 24(א)

לפי סעיף 24(א) לחוק יסוד: הממשלה, במקרה ובו נעדר שר, למעט ראש הממשלה, מן הארץ, רשאית הממשלה לקבוע כי שר אחר ימלא את מקומו, כאשר הממשלה תקבע האם ממלא המקום ימלא את כל תפקידיו של השר או את חלקם.
סעיף 24, אשר נכנס לתוקפו עם הבחירות לכנסת השש עשרה, ב-7 במרץ 2001, מציג מספר שינויים לגבי ממלא מקום שר שנעדר מן הארץ, בהשוואה לסעיף שנכלל בחוק יסוד הממשלה בגרסאותיו הקודמות:
| הסעיף הישן | הסעיף החדש |
| --- | --- |
חובה למנות ממלא מקום לשר הנעדר מן הארץ: אין חובה למנות ממלא מקום לשר הנעדר מן הארץ
חובה להעביר לממלא מקום השר את מלוא סמכויות השר: ניתן להעביר לממלא המקום את מלוא הסמכויות או את חלקן
אחת מן הסיבות לשוני בן הסעיפים, היא היכולת הטכנולוגית העומדת כיום לרשות שר המאפשרת לו להמשיך ולנהל את משרדו גם כאשר הוא שוהה בחו"ל. על כן, מילוי המקום נועד לענות על מצבים בהם השר שוהה בחו"ל תקופה ממושכת אשר אינה מאפשרת לו למלא את תפקידו או במקרים בהם נדרשת נוכחות פיזית של שר בארץ.
בהתאם להנחיות היועץ המשפטי לממשלה, על אף העובדה כי יש לראות את ממלא מקום השר כשווה במעמדו המשפטי לשר שאת מקומו הוא ממלא, השר השוהה בחו"ל ממשיך לכהן בתפקידו השוטף, ועל כן יש לראות את תפקיד ממלא המקום כמוגבל לעיסוק בנושאים שאינם סובלים דיחוי בעת שהייתו של השר בחו"ל.
מעמדו החוקי של ממלא מקום שר > ממלא מקום שר לפי סעיף 24(ב)

אם שר חדל מלכהן בתפקידו או שנבצר ממנו זמנית למלאו, ימלא את התפקיד במקומו ראש הממשלה או שר אחר שייקבע על ידי הממשלה. לפי סעיף 24(ג) לחוק, תקופת מילוי מקומו של שר שחדל לכהן לא תעלה על שלושה חודשים, הנמנים ממועד הנבצרות או סיום התפקיד. בסיום תקופת מילוי המקום, יש צורך למנות שר במשרה קבועה.
מעמדו החוקי של ממלא מקום שר > מילוי מקום שר בהצבעה

לפי סעיף 18(ד) לתקנון הממשלה, ממלא מקום השר רשאי להצביע במקומו של השר, אם ממלא המקום קיבל את רשותו של השר להצביע (או הרשאה כללית לבצע זאת). עם זאת, אם השר מסר הודעה מראש על הצבעתו הצפויה, לא יוכל ממלא מקום השר להצביע בעצמו.
מעמדו החוקי של ממלא מקום שר > הצבעה כפולה על ידי ממלא מקום שר

בהתאם להנחיות היועץ המשפטי לממשלה, יש לאפשר לשר, שבנוסף לתפקידו, ממלא את מקומו של שר אחר, להצביע בישיבת הממשלה פעמיים, לאור השיקולים הבאים:
שר אמור לייצג בהצבעתו את האינטרס המיוחד של משרדו.
אי מתן זכות להצביע פעמיים שוללת את העיקרון לפיו ממלא המקום נכנס לנעליו של השר בנוגע לכל העניינים תחת סמכותו (לרבות זכות ההצבעה במליאת הממשלה).
מתן האפשרות למלא את מקומו של שר בהצבעה תואם את העיקרון הדמוקרטי לפיו לכל שר יש קול (הצורך שהקול לא ילך לאיבוד).
הנחיה זו אינה מתקיימת במקרה ובו מדובר בשר המופקד על מספר תיקים במקביל, ואשר זכאי לקול אחד בלבד בהצבעות הממשלה, בהתאם לעיקרון כי קול ההצבעה ניתן לאדם ולא למשרד. כמו כן, ההנחיה מתייחסת לממלא מקום של שר מכהן, הנעדר מן הארץ או שנבצר ממנו זמנית למלא את תפקידו. ממלא מקום של שר שחדל לכהן בתפקידו, אינו זכאי להצביע הצבעה כפולה.
דוגמאות למילוי מקום שר

בשנת 2006, מילא שר הבינוי והשיכון מאיר שטרית את מקומו של שר המשפטים חיים רמון, שפרש מתפקידו בעקבות כתב האישום שהוגש נגדו.
ב-2 בדצמבר 2014, פיטר ראש הממשלה בנימין נתניהו את שרת המשפטים ציפי לבני ואת שר האוצר יאיר לפיד. בעקבות כך התפטרו יתר השרים ממפלגת יש עתיד מהממשלה (שרת הבריאות יעל גרמן, שר המדע יעקב פרי, שר החינוך שי פירון ושר הרווחה מאיר כהן). נתניהו מילא את תפקידי כל השרים המפוטרים והמתפטרים במשך שלושה חודשים, עד ל-5 במרץ 2015 (בהתאם למגבלת החוק). בשל העובדה כי כבר לא היה לו רוב קואליציוני, נמנע ממנו למנות שרים חדשים ועל כן נשארו המשרדים מיותמים עד לאחר השבעת הכנסת העשרים, שאיפשרה לממשלה היוצאת למנות שוב ממלאי מקום מכוח עיקרון הרציפות, שכיהנו עד למינוי שרי הממשלה החדשה.
ב-1 בפברואר 2015 מונה השר נפתלי בנט לממלא מקום השר לאזרחים ותיקים במקומו של השר אורי אורבך, בשל מחלתו שגרמה לנבצרותו ובהמשך לפטירתו.
במהלך 2015, מילא השר גלעד ארדן את מקומו של שר הביטחון משה יעלון מספר פעמים, בעת שהייתו בחו"ל.
ב-1 בנובמבר 2015, הודיע אריה דרעי על התפטרותו מתפקיד שר הכלכלה, על רקע סירובו לחתום על סעיף 52 לחוק ההגבלים העסקיים, המאפשר לו לעקוף את סמכויות הממונה על ההגבלים העסקיים ולאשר את מתווה הגז. בהתאם לחוק, החל ראש הממשלה בנימין נתניהו לכהן כממלא מקום שר הכלכלה.
ב-30 בדצמבר 2020 התפטר אבי ניסנקורן מתפקידו כשר המשפטים עקב פרישתו ממפלגת כחול לבן והצטרפותו למפלגת "הישראלים" של רון חולדאי לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע (המפלגה החליטה מאוחר יותר שלא להתמודד לכנסת). את מקומו מילא ראש הממשלה החלופי בני גנץ עד 1 באפריל 2021, וב-28 באפריל מונה לשר משפטים קבוע עד תום כהונתה של ממשלת ישראל השלושים וחמש כממשלת מעבר.
ראו גם

ממלא מקום ראש הממשלה
הערות שוליים

↑  ראו סעיף 20 לחוק יסוד: הממשלה, התשכ"ח-1968
↑  לפי הנחיות היועץ המשפטי לממשלה ולשון החוק, אין אפשרות להאריך את תקופת מילוי המקום.
↑  מינוי שר קבוע יכול להיעשות הן על ידי צירוף שר נוסף לפי סעיף 15 לחוק יסוד: הממשלה והן על ידי שינוי חלוקת התפקידים בין השרים המכהנים, לפי סעיף 31(א) לחוק היסוד. שתי הדרכים מחייבות את אישור הכנסת (אלא אם כן מדובר בממשלה המכהנת מכוח עיקרון הרציפות, בהתאם לסעיף 30 לחוק היסוד)
↑  ראו סעיף 18(ג) לתקנון עבודת הממשלה, אם מדובר בהצבעה במליאת משלה וסעיף 37(ג) לתקנון, אם מדובר בהצבעה בוועדת שרים.
↑  רוני סופר, זמנית: שטרית יחליף את רמון במשרד המשפטים, באתר ynet, 23 באוגוסט 2006
↑  ראו החלטה מספר 176 של הממשלה מיום 05.07.2015
↑  ראו החלטה מספר 600 של הממשלה מיום 25.10.2015
↑  רוני זינגר, דרעי התפטר "בצער" ממשרד הכלכלה; הממשלה אישרה העברת סמכויותיו לרה"מ, באתר כלכליסט, 1 בנובמבר 2015
מיקלוש ואדאס

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1881 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  10 באוגוסט 1927  (בגיל 46) פריז
 שם לידה:  Waldmann Miklós 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 לאום:  הונגרי
 תקופת הפעילות:  1901–1927 (כ־26 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור, עיצוב גרפי, איור
 
מיקלוש ואדאס (בהונגרית: Vadász Miklós, בודפשט, 27 ביוני 1881 – פריז, 10 באוגוסט 1927) היה צייר הונגרי-יהודי, מעצב גרפי, מעצב כרזות, מאייר.
קורות חיים

ואדאס למד בבית הספר לאמנויות שימושיות. באיורים שלו, בתמונות בצבעי מים ובכרזות, הוא בלט במהירה ומשך את תשומת הלב. הוא עבד עבור המגזין בורשסם ינקו שהיה מגזין היתולי פוליטי שפורסם בבודפשט בין 1868 לבין 1938 ועבודותיו הופיעו גם בעיתון אשט. אחר כך נסע לפריז, שם הפך לחבר מערכת של השבועון "Le Rire". הוא אייר במיוחד את הדמויות האופייניות והטיפוסיות של חיי הכרך ברישומיו, אך צייר גם אקווארלים (תמונות בצבעי מים) עדינים. לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישב לחלוטין בפריז. עבודותיו התפרסמו גם בשבועון הסאטירי "L'Assiette au beurre" (בשני גיליונות כסדרה שלמה ממש). הוא היה אחד הנציגים הבולטים של אמנות הכרזות ההונגרית של המאה ה-20. מיומנויות הגרפיקה הווירטואוזיות שלו וכישרונו כמאייר שמשתף פעולה עם הכותבים, זכו לשבחים רבים. כמה מיצירותיו נמצאות באוסף הגלריה הלאומית של הונגריה. במלחמת העולם הראשונה היה צייר צבאי יחד עם אישטוואן זאדור.