מלחמת האזרחים בספרד
מהלך המלחמה > הפיכה ועימותים ראשונים

באביב 1936 הייתה הרפובליקה שקועה במשבר עמוק, וכמה מבכירי הצבא גמרו אומר להפיל את השלטון. הנשיא מנואל אסאניה וממשלתו הבינו כי פני הצבא להפיכה, ולכן הוציאו לפועל שורה של צעדים כדי להצר את צעדי הגנרלים החשודים בחוסר נאמנות. בתוך כך הורה הנשיא על הצבה מחדש של מספר בכירים בצבא, במטרה להרחיקם מנקודות מפתח חשובות. הגנרלים פרנסיסקו פרנקו ומנואל גודד ליופיס הועברו מספרד עצמה לאיים הקנריים ולאיים הבלאריים בהתאמה. הגנרל אמיליו מולה, מפקד צבא אפריקה, הועבר ממרוקו הספרדית לנווארה מתוך הנחה שכך יתקשו הקושרים לתפוס את השליטה על צבא אפריקה המיומן. בדיעבד, דווקא העברתו של מולה לספרד גופא הקלה על ההוצאה לפועל של המרד ואפשרה למולה להובילו בשלביו הראשונים.
עוד בטרם תכנון ההפיכה נפוצה האלימות בספרד, ובין פברואר ליולי נהרגו 250 איש בעימותים בין אנשי ימין לאנשי שמאל. שני הצדדים נאבקו על השליטה ברחובות, ומגוון רחב של מיליציות הופיעו בכל רחבי המדינה. שיאה של האלימות הפוליטית הגיע ב-12 ביולי, אז רצחו חברי מיליציה פלנחיסטים את לוטננט חוסה קסטיליו הסוציאליסט, קצין זוטר במשמרות ההסתערות. חבריו החליטו לנקום, וביום המחרת רצחו במדריד את חוסה קלבו סוטלו, בכיר המפלגה האלפוניסטית המלוכנית. הירצחו של פוליטיקאי על ידי רשויות החוק בספרד הכתה בהלם את המדינה. רבים בימין חששו כי הם יהיו הקורבנות הבאים לנוכח אוזלת ידה של הממשלה לשלוט על אנשיה. עבור קציני הצבא שהובילו את תכנון ההפיכה, היה הרצח העילה הסופית להתקומם, אף שכבר החליטו לעשות זאת לפני התקרית.
יום לפני רצח סוטלו, שכרו המורדים בלונדון מטוס תובלה קל של חברת דה הבילנד כדי להטיס את פרנקו למרוקו כדי שייקח את הפיקוד על צבא אפריקה. ב-14 ביולי נחת המטוס בלאס פאלמאס שבאיים הקנריים, והיה מוכן למשימתו. ב-17 ביולי פרצה ההפיכה ופרנקו תפס במהירות את הפיקוד על מרוקו הספרדית. ביום המחרת התרחבה ההפיכה לספרד עצמה, ושורה של יחידות צבא הכריזו על הצטרפותם למורדים. ב-19 ביולי, כשההפיכה בעיצומה, הציעו גורמים בממשלה לגנרל מולה פשרה שבמסגרתה תוקם ממשלת אחדות והוא ימונה לשר ההגנה, אך ניסיון זה לפתור את המשבר בדרכים לא אלימות היה מאוחר מדי והמרד כבר יצא לדרך.
לנוכח ההתקוממות, דרשו איגודי העובדים מהממשלה ב-18 ביולי לחמש את המיליציות של השמאל, כדי להיאבק בצבא ולהגן על הרפובליקה. ראש הממשלה קסארס התנגד תחילה וקיווה כי ממשלתו תוכל להתמודד עם המשבר באמצעות משמרות ההסתערות וכוחות נאמנים אחרים. משהתבררה חומרת המצב, התרצתה לבסוף הממשלה והורתה לחמש את המיליציות של הסוציאליסטים והאנרכיסטים. בימים הבאים הצטרפו למרד שורה של חילות מצב של הצבא בערים השונות, תוך שהם נאלצים לגבור על התנגדות המיליציות. תקוותם של הקושרים להשתלט במהירות על המדינה נגוזה, ועימותים פרצו בכל רחבי ספרד. בראש ובראשונה קיוו המורדים להשתלט על מדריד וברצלונה, שתי הערים הגדולות.
בברצלונה תפס הגנרל גודד את השליטה על חיל המצב המקומי, שיצא מבסיסו במטרה לתפוס את העיר. אלפי חברי מיליציות חמושים יחד עם אנשי משמרות ההסתערות יצאו לקראת הצבא, וחילופי אש פרצו בין הצדדים. המורדים הובסו, הגנרל גודד נכנע ונפל בשבי, ומאוחר יותר אף הוצא להורג. המצב במדריד היה דומה, אך בה, עוד בטרם יצא חיל המצב מבסיסו, צבאו המונים על המתחם בו ישב. אלפי לוחמי מיליציה צרו על הבסיס ודרשו מ-2,000 החיילים שהיו בו למסור את נשקם. יחד עם אנשי משמרות ההסתערות תקפו המיליציות את המתחם בסיוע ארטילריה ומטוסי קרב. מאות נהרגו בעימותים, וב-20 ביולי נכנעו החיילים ומפקד הכוח הוצא להורג. בשאר המדינה פרצו עימותים דומים, ובסיכומו של דבר השיגו המורדים שליטה על קסטיליה הישנה, נווארה, גליסיה וחלקים ממערב אנדלוסיה. לעומת זאת רוב חבלי החוף הצפוני, כולל חבל הבסקים, אסטוריאס וקנטבריה העשירים במכרות, שמרו על נאמנותם לממשלה. כאמור, מדריד וברצלונה נשארו אף הן בידי הרפובליקנים, כמו גם רוב מזרח ספרד ודרומה. למרות זאת, היה ברור לכול כי גם במרחבים בהם הובסו המורדים, הייתה הממשלה משוללת כוח ממשי, והמיליציות היו אלו ששלטו ברחובות.