stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דמוקרטיה דיונית
רעיונות מרכזיים > הסדרי דיון מעשיים

לצד התאוריות שעוסקות בתנאים האידיאליים לדיון ובנורמות הקשורות בהם, קיים מחקר תאורטי ואמפירי שמתמקד בהקשרים לא-אידיאליים. ההנחה היא שההסדרים האידיאליים אינם ברי השגה, ושלעובדה זו יש השפעה על הנורמות הראויות בדיון וההסדרים הקשורים בו. לדוגמה, לפי דייוויד אלסטונד, יש להכיר בכך שהדרישה שיחסי כוחות חברתיים לא ישפיעו על הדיון לעולם אינה מתקיימת באופן מושלם. עובדה זו לא הופכת את האידיאל לחסר ערך, אך הכרה בה מובילה לאימוץ נורמות "מתירניות" יותר בדיון, לפיהן יש לאפשר לצד המוחלש "לדחוף" את עמדותיו בעוצמה רבה יותר.
בעוד שהתאוריות האידיאליות הדגישו את האופי של הדיון כהחלפה שקולה ורציונלית של טיעונים, מחקרים אמפיריים הראו שאזרחים שמנהלים דיון משתמשים בפרקטיקות שיחיות מגוונות, שהחלפת הטיעונים מלווה ברגשות שמשפיעים על הדיון, ושיצירה של כבוד הדדי בין המשתתפים בדיון מצריכה לעיתים קרובות הכרות מוקדמת ואמפתיה. הניסיון מראה שלפחות חלק מהמשתתפים בדיונים מפחדים מחוסר הסכמה, מפחדים לפגוע באחרים ומעדיפים להתדיין בנושאים פוליטיים עם אנשים דומים להם. הטיעונים שבהם אנשים משתמשים פונים במקרים רבים לרגשות של אחרים, מביעים את הרגש של הדובר ועושים שימוש בסיפורים אישיים. צורות שונות של ביטוי מביאות להעדפה של קולות מסוימים ומחלישות קולות אחרים. כתוצאה מכך, לפי חלק מהחוקרים, יש לחשוב על הנורמות וההסדרים הראויים בדיון באופן אמפירי, ולא להעדיף באופן גורף החלפת טיעונים רציונליים.
רעיונות מרכזיים > דמוקרטיה דיונית ודמוקרטיה אפיסטמית > מחקר אמפירי

חוקרים ניסו למדוד את הערך האפיסטמי של דיון דמוקרטי במספר דרכים:
השוואה בין המידע של המשתתפים לפני הדיון ואחריו;
יצירת מדדים לבדיקת איכות הדיון, העקביות של הטיעונים, המורכבות הקוגניטיבית של הדיון, או חוזק הטיעונים;
בחינה של המידה בה החלטות שהתקבלו לאחר דיון היו מועילות במבט לאחור.
ניסויי מעבדה עם קבוצות קטנות לבחינת ההשפעה של דיון של איכות הפתרונות שמספקות הקבוצות.
רעיונות מרכזיים > גישה מערכתית

הגישה המערכתית לדמוקרטיה דיונית בוחנת את מאפייניה ואיכותה מנקודת מבט כוללת, שמתייחסת לאתרים מקומיים של דיון, כגון פרלמנטים ואספות אחרות, כחלק ממערכת דיונית. בספר "Deliberative Systems: Deliberative Democracy at Large Scale" מספר חוקרים בולטים של דמוקרטיה דיונית הגדירו "מערכת" כ"סט של חלקים הניתנים להבחנה ומובדלים זה מזה – אך במידה מסוימת גם תלויים זה בזה, לעיתים קרובות תוך חלוקת תפקודים וחלוקת עבודה – אשר קשורים זה לזה באופן שיוצר מכלול מורכב". "מערכת דיונית" היא מערכת שכוללת גישה מבוססת דיבור לפתרון קונפליקטים פוליטיים ופתרון בעיות, דרך טיעון, הוכחה, ביטוי, ושכנוע.
הגישה המערכתית לדמוקרטיה דיונית מנסה לענות על שאלות שנוגעות לחברות ההמונים, שבהן לא ניתן באופן מעשי לקיים דיון פנים אל פנים בהשתתפות כל האזרחים. מבחינה נורמטיבית, איכות המערכת נבדקת לא רק על ידי בחינה של פרטנית של חלקיה השונים, אלא גם על ידי בחינה של המערכת כמכלול. בהתייחס ליחסי הגומלין בין החלקים השונים של המערכת, הגישה מאפשרת לחשוב כיצד חלקים שאינם דיוניים קשורים, ולעיתים תורמים או מזיקים, לחלקים אחרים שהדיון הוא חלק מרכזי בהם. לדוגמה, במסגרת הגישה המערכתית ניתן לדון בתפקיד של מומחים, הפגנות, ואמצעי תקשורת פוליטיים. כאשר חלקים אלה נבחנים בנפרד, תפקודם לא עולה בקנה אחד עם עקרונות של דמוקרטיה דיונית. גופים שבהם דיון נערך בין מומחים בלבד הם אליטיסטים מטבעם ולא מקיימים את התנאי של שוויון בהזדמנות להשתתף בדיון. השיח שננקט בהפגנות הוא לא דיוני בדרך כלל. הפגנות נוטות לליבוי התלהבות רגשית, וכוללות לעיתים שיח לעומתי שלא עומד בעיקרון של כבוד הדדי. כלי תקשורת פוליטיים לא עוסקים בתקשורת פנים אל פנים, הם מייצגים לעיתים דברים באופן מוטה פוליטית, מושפעים מהון ועוד. עם זאת, מנקודת מבט מערכתית כל אחד מהחלקים האלה משרת גם תהליכים שבלעדיהם היה קשה או בלתי אפשרי לנהל דיון בין אזרחים במסגרות אחרות. כך למשל, הם קשורים ביכולת של האזרחים להשיג מידע, להעריך מידע, להביע עמדות ולהכיר טיעונים ונקודות מבט של אחרים. הגישה המערכתית לדמוקרטיה דיונית מבקשת להעריך כל אחד מהחלקים האלה באופן שלוקח בחשבון את תרומתם והנזק שהם גורמים לחלקים דיוניים יותר במערכת.
אספות אזרחים דיוניות

| --- | --- |
 :  ראו גם – ניסויים מודרניים בסורטיציה
חלק מההצעות לקידום דמוקרטיה דיונית מתמקדות בפוטנציאל של אספות אזרחים דיוניות, שחבריהן נבחרים באופן אקראי או באמצעות מדגם שכבות. בספרות, אספות אלה נקראות לעיתים "מיני-ציבור" (Mini-public), משום שהרכבן אמור להיות קרוב למדגם מייצג של הציבור כולו. הרעיון ליצור אספות אזרחיות נוסה לפני שהתגבשה גישת הדמוקרטיה הדיונית, החל משנות השבעים של המאה העשרים. ברוב המקרים אספות אזרחים דיוניות כוללות מערך של לימוד והנחיה, שבמסגרתו אזרחים מהשורה דנים על נושאים חוקתיים או הצעות מדיניות על מנת להגיע להחלטה או המלצה.
ג'יימס פישקין קידם ניסויים ב"סקירה דיונית" (Deliberative polling) בארצות הברית, החל משנת 1988, והוא אחראי במידה רבה על שילוב הרעיון עם המסגרת התאורטית של דמוקרטיה דיונית. נקודת המוצא של פישקין היא שבאופן רגיל אזרחים בחברות המונים אינם מיודעים מספיק לגבי נושאים פוליטיים וחסרים זמן ומוטיבציה כדי לדון עליהם בצורה שיטתית. אזרחים חשופים להטעיות מכוונות, וקבוצות אינטרס, במקרים רבים, לא מייצגות את הדעות השקולות של כלל האזרחים. תחת תנאים לא-אידיאליים אלה, סקרי דעת קהל וצירוף העדפות באמצעות בחירות לא מבטאים עמדה ציבורית מושכלת, שבה היה בוחר הציבור אילו היה מיודע והיו מתקיימים תנאים טובים לבחינה מנומקת של אלטרנטיבות. התוצאה היא שלכאורה קיים צורך לבחור בין השתתפות אזרחית שוויונית לבין בחירה מושכלת. תהליכי סקירה דיונית מנסים לספק פתרון למצב זה, כמו גם תשובה לשאלה אלו עמדות היו מקובלות בציבור אילו האזרחים היו מונעים לעסוק בנושאים של מדיניות ציבורית ובנושאים פוליטיים תחת תנאים מתאימים. במסגרת הסקירה הדיונית, אזרחים שנבחרים באופן אקראי נפגשים כדי לדון, לרוב פנים אל פנים, בנושא מסוים. לפני שהם מגבשים החלטה בהצבעה, הם עוברים תהליך של למידה שכולל סמינרים, בהם הם דנים בנושא בקבוצות קטנות, עם הנחיה מקצועית, ונחשפים לעמדות של מומחים. הדיונים במסגרת הסקירה הדיונית לא אמורים להחליף מקבלי החלטות או הצבעה של הציבור הרחב, אלא להשפיע עליהם, בכך שהאזרחים מגישים את המלצותיהם ומפרסמים אותן.
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 נעשו ניסויים רבים, חלקם רשמיים בתמיכת ממשלות וחלקם ביוזמה של ארגוני חברה אזרחית, ליצירת אספות אזרחים דיוניות. כמעט בכל המקרים אספות אלה מייעצות בלבד או שהחלטותיהן זקוקות לאישור במשאל עם. המשותף לכל הניסויים הוא בחירה של המשתתפים בהגרלה וקיום של דיונים אינטנסיביים, תוך חשיפה לעמדות של מומחים ודעות שונות. חלק מהאספות נפגשות למשך יום או מספר ימים וחלקן נפגשות במשך מספר שבועות או חודשים. אספות אלה הן נושא למחקר אמפירי מקיף. רוב המחקרים מראים שהאספות אכן מהוות אתר של דיון דמוקרטי. הם מראים שהיקף הידע של המשתתפים מתרחב במהלך הדיונים, שהדיונים מביאים לשינוי מושכל בעמדותיהם, שהביטחון העצמי שלהם עולה, ושיכולתם להבין טיעונים מורכבים גוברת. מחקרים הראו גם שההטרוגניות של המשתתפים מסייעת למנוע חשיבת יחד ושהלחץ לקונפורמיזם פוחת ביחס לפורומים אחרים. מחקרים אלה תומכים בגישה הדיונית, משום שהם מראים שקיום דיון דמוקרטי, בו אזרחים מחליפים נימוקים תחת תנאים טובים, יכול להביא לשינוי בעמדות ולבחירה מושכלת השונה מזו שמתקבלת מצירוף של העדפות נתונות. עם זאת, קיימת גם ביקורת על הגישה. למשל, נטען שהבחירה במשתתפים אינה באמת אקראית, שלמרות השאיפה לאקראיות בהשתתפות קיימת מידה של בחירה-עצמית ושלפחות בנושאים מסוימים, כגון הגירה, המשתתפים נוטים לבחור באלטרנטיבות מסוימות מסיבות שאינן קשורות לכוחו של הטיעון הטוב ביותר.
לקריאה נוספת

Joshua Cohen, Deliberation and Democratic Legitimacy, in:The Good Polity, ed. Adam Hamlin and Philip Pettit, Blackwell Press, 1989 pp. 17–34. מופיע אף בספר תאוריות דמוקרטיות בנות זמננו, מקראה חלק א', בעריכת עמנואל גוטמן, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2003.
Amy Gutmann, "Democracy", in:A Companion to Contemporary Political Philosophy eds. R.E. Goodin & P. Pettot, Blackwell Press, 1993, pp. 411–421. מופיע אף בספר תאוריות דמוקרטיות בנות זמננו, מקראה חלק א', בעריכת עמנואל גוטמן, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2003.
שילה בנחביב, "רציונליות דיונית ודגמים של לגיטימיות דמוקרטית", זמנים, 50-51, (1994), עמ' 67–79.
דנה בלאנדר ואפרת וקסמן, 2002, דגמים של שיתוף אזרחים, י-ם: המכון הישראלי לדמוקרטיה.
הארי פוטר (סדרת סרטים)

| --- | --- |

הלוגואים העבריים של סדרת הסרטים: העליון (סדרת הספרים, כרזות קולנוע לסרטים 1 ו-2, עטיפות מדיה ביתית של 1–4), האמצעי (כרזות קולנוע לסרטים 3–6, עטיפות מדיה ביתית של 5 ו-6) והתחתון (כרזות קולנוע ועטיפות של סרטים 7 א' ו-7 ב').
 מבוסס על:  סדרת הספרים הארי פוטר מאת ג'יי קיי רולינג
 בימוי:  כריס קולומבוס אלפונסו קוארון מייק ניואל דייוויד ייטס
 הופק בידי:  דייוויד היימן ג'יי קיי רולינג
 תסריט:  סטיב קלובס (1–4, 6–8) מייקל גולדנברג (5)
 שחקנים ראשיים:  דניאל רדקליף רופרט גרינט  אמה ווטסון רייף פיינס ריצ'רד האריס מייקל גמבון אלן ריקמן טום פלטון מגי סמית' רובי קולטריין
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס (1–3) פטריק דויל (4) ניקולאס הופר (5–6) אלכסנדר דספלה (7–8)
 צילום:  ג'ון סיל
 מדינה:  בריטניה ארצות הברית
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Heyday Films, 1492 Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 הקרנת בכורה:  4 בנובמבר 2001
 שפת הסרט:  אנגלית (ששת הסרטים הראשונים דובבו לעברית)
 סוגה:  פנטזיה אפית
 תקציב:  1.2 מיליארד דולר (8 סרטים)
 הכנסות:  7.7 מיליארד דולר (8 סרטים)
 סרטים בסדרה:  אבן החכמים חדר הסודות האסיר מאזקבאן גביע האש מסדר עוף החול הנסיך חצוי-הדם אוצרות המוות (חלקים ראשון ושני)
 www.harrypotter.com
 
הארי פוטר (באנגלית: Harry Potter) היא סדרת סרטי קולנוע בריטית-אמריקאית פופולרית, המבוססת על שבעת ספרי "הארי פוטר" מאת הסופרת הבריטית ג'יי קיי רולינג. הסדרה מונה שמונה סרטים, מאחר שהסרט השביעי פוצל לשני סרטים באורך מלא.
הזיכיון על הסרטים נמצא בחזקתה של חברת האחים וורנר, והמפיק הראשי הוא דייוויד היימן. שלושת השחקנים הראשיים בסדרה הם דניאל רדקליף, רופרט גרינט ואמה ווטסון, המגלמים (בהתאמה) את דמויותיהם של הארי פוטר, רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר. נכון לאוגוסט 2016, סדרת הסרטים נמצאת במקום השלישי מבחינת הכנסות בהיסטוריה של הקולנוע (אחרי היקום הקולנועי של מארוול ומלחמת הכוכבים) אם לא מתחשבים באינפלציה, ונכון ל-2021 הניבה הכנסות של כשבעה מיליארד דולרים. כל סרטי הסדרה נמצאים, נכון ל-2021, ברשימת 50 הסרטים המכניסים ביותר (אם לא מתחשבים באינפלציה), כשהבכיר מביניהם הוא החלק השני של הסרט השביעי שנמצא במקום השביעי מבחינת ההכנסות.
צילומי הסרט הראשון החלו באוקטובר 2000, והצילומים האחרונים של סצנת האפילוג הסתיימו ב-21 בדצמבר 2010, ארבע שנים בדיוק לאחר התאריך שבו חשפה רולינג באתרה האישי את שמו של הספר האחרון בסדרה – הארי פוטר ואוצרות המוות.
הסרט האחרון שיצא במסגרת הסדרה הוא החלק השני של הארי פוטר ואוצרות המוות ביולי 2011, והוא הסרט היחיד בסדרה שזכה להכנסות של למעלה ממיליארד דולר ממכירת כרטיסים בקופות. זיכיון הסרטים מדורג במקום השלישי ברשימת הזיכיונות שוברי הקופות הגדולים בכל הזמנים.
תוכננו לצאת חמישה סרטי פריקוול של הסדרה, תחת המותג "חיות הפלא" (על בסיס שם ספר לימוד בהוגוורטס), אשר עלילתם מתרחשת 70 שנה לפני תקופת העלילה של הארי פוטר. עם זאת, לאחר צאת שלושת הסרטים הראשונים, הוחלט להקפיא את המשך הפרויקט ולא מתוכננים להפקה שני הסרטים האחרונים. הסרט הראשון, חיות הפלא והיכן למצוא אותן, יצא לאקרנים ב-18 בנובמבר 2016, השני חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד יצא לאקרנים ב-16 בנובמבר 2018 והסרט השלישי חיות הפלא: הסודות של דמבלדור יצא לאקרנים ב-8 באפריל 2022 באנגליה וב-14 באפריל באותה שנה, בישראל.
סיכום סדרת סרטים

| מס' | שם במקור | שם בעברית | תאריך יציאה | אורך | בימוי | תסריט |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Harry Potter and the Philosopher's Stone | הארי פוטר ואבן החכמים | 4 בנובמבר 2001 | 2:32 | כריס קולומבוס | סטיב קלובס(אנ') |  |  |
| 2 | Harry Potter and the Chamber of Secrets | הארי פוטר וחדר הסודות | 3 בנובמבר 2002 | 2:41 | כריס קולומבוס | סטיב קלובס |  |  |
| 3 | Harry Potter and the Prisoner of Azkaban | הארי פוטר והאסיר מאזקבאן | 23 במאי 2004 | 2:21 | אלפונסו קוארון | סטיב קלובס |  |  |
| 4 | Harry Potter and the Goblet of Fire | הארי פוטר וגביע האש | 18 בנובמבר 2005 | 2:37 | מייק ניואל | סטיב קלובס |  |  |
| 5 | Harry Potter and the Order of the Phoenix | הארי פוטר ומסדר עוף החול | 3 ביולי 2007 | 2:18 | דייוויד ייטס | מייקל גולדנברג(אנ') |  |  |
| 6 | Harry Potter and the Half-Blood Prince | הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם | 6 ביולי 2009 | 2:33 | דייוויד ייטס | סטיב קלובס |  |  |
| 7 | Harry Potter and the Deathly Hallows – Part 1 | הארי פוטר ואוצרות המוות (א') | 11 בנובמבר 2010 | 2:26 | דייוויד ייטס | סטיב קלובס |  |  |
| 8 | Harry Potter and the Deathly Hallows – Part 2 | הארי פוטר ואוצרות המוות (ב') | 7 ביולי 2011 | 2:10 | דייוויד ייטס | סטיב קלובס |  |  |
~סדרת הפריקוולים
| 9 | Fantastic Beasts and Where to Find Them | חיות הפלא והיכן למצוא אותן | 18 בנובמבר 2016 | 2:13 | דייוויד ייטס | ג'יי קיי רולינג |  |  |
| 10 | Fantastic Beasts: The Crimes Of Grindewald | חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד | 16 בנובמבר 2018 | 2:14 | דייוויד ייטס | ג'יי. קיי. רולינג |  |  |
| 11 | Fantastic Beasts: The Secrets of Dumbledore | חיות הפלא: הסודות של דמבלדור | 29 במרץ 2022 | 2:22 | דייוויד ייטס | ג'יי. קיי. רולינג, סטיב קלובס |  |  |
~פריקוול
| 12 | Harry Potter: Return to Hogwarts | הארי פוטר: בחזרה להוגוורטס | 1 בינואר 2022 | 2:22 | ערן קריבי, ג'ו פרלמן, ג'ורג'יו טסטי | אין תסריט |  |  |
הגיית הרעיון לסרטים

בשלהי 1997 התקבל במשרדו הלונדוני של המפיק דייוויד היימן עותק של הארי פוטר ואבן החכמים, ספרה הראשון של רולינג שפורסם זה מכבר. הספר לא זכה לעדיפות רבה בהתחלה, אך כעבור זמן מה גילתה אותו אחת המזכירות במשרד, והעבירה אותו להיימן עם ביקורת חיובית. היימן, שבתחילה הסתייג מאוד משם הספר, השתכנע לקרוא את הספר בעצמו. הוא התרשם מאוד מעבודתה של רולינג, והחל את התהליך של יצירת סדרת הסרטים שתהפוך, למשך זמן מה, למכניסה ביותר בהיסטוריה של הקולנוע.
תמיכתו הנלהבת של היימן הובילה לכך שב-1999 מכרה רולינג את הזכויות להפקת סרטי קולנוע בעבור ארבעת הספרים הראשונים לחברת האחים וורנר, תמורת סכום של כמיליון לירות שטרלינג (כ-2 מיליון דולר אמריקני באותה עת). אחת מהדרישות העיקריות של רולינג הייתה שהשחקנים העיקריים בסרטים יהיו בריטים, אם כי היא התירה את השתתפותם של שחקנים אירים כגון ריצ'רד האריס בתפקיד אלבוס דמבלדור, וכן את הכללתם של שחקנים צרפתים ומזרח אירופאים בסרט הרביעי, שבו מוזכרות דמויות המגיעות ממקומות אלה. רולינג הסתייגה ממכירת הזכויות כיוון שלדבריה לא היה ברצונה להעניק לאחים וורנר את השליטה על חלקו האחרון של הסיפור באמצעות מכירת הזכויות על הדמויות, דבר שהיה מאפשר לחברת ההפקה להכין סרטי המשך שאינם מבוססים על עבודתה.
אחד מהבמאים הראשונים שהיה מועמד לביים את הסרט הראשון היה סטיבן ספילברג, אך הוא סירב. ספילברג רצה שהעיבוד הקולנועי לספר יהיה סרט אנימציה, כשהשחקן האמריקני היילי ג'ואל אוסמנט ידבב את דמותו של הארי. ספילברג חיווה את דעתו כי הסרט יהיה רווחי מאוד, והדבר אף יתרחש בקלות רבה. רולינג, במדור Rubbish Bin‏, הכחישה כי הייתה השפעה על בחירת במאי הסרטים, וכתבה "כל מי שחושב שאני יכולתי (או רציתי) להטיל עליו [ספילברג] וטו צריך לבדוק את העט-צטט-אותך שלו". לאחר עזיבת ספילברג החל משא ומתן עם מספר במאים, בהם כריס קולומבוס, טרי גיליאם, ג'ונתן דמי, מייק ניואל, אלן פארקר, וולפגנג פיטרסן, רוב ריינר, טים רובינס, בראד ספילברג ופיטר ויר. פיטרסן וריינר ויתרו על התפקיד במרץ 2000, והמועמדים הסופיים היו ספילברג, קולומבוס, פארקר וגיליאם. רולינג נטתה לטובתו של גיליאם. אולם, ב-28 במרץ 2000 מונה קולומבוס לבמאי הסרט הראשון, ובנימוקים להחלטתה הודיעה חברת האחים וורנר כי החלטתם הושפעה מעבודתו בסרטים שכחו אותי בבית וגברת דאוטפייר.
הארי פוטר הוא מסוג הספרים שהם הישג ספרותי נצחי שמתרחש פעם בדור. מאחר שהספרים זכו להערצה כה אדוקה ברחבי העולם, היה זה חשוב בעבורנו למצוא במאי בעל זיקה הן לילדים והן לקסם. אינני יכול לחשוב על מישהו יותר אידיאלי לתפקיד מאשר כריס [קולומבוס]
סטיב קלובס נבחר על ידי החברה כתסריטאי הסרט הראשון. הוא תיאר את עיבוד הספר כמשימה קשה, וטען כי שני הספרים הבאים בסדרה, הארי פוטר וחדר הסודות והארי פוטר והאסיר מאזקבאן, היו קלים יותר לעיבוד. קלובס קיבל מספר תקצירי ספרים שהיו מועמדים לעיבוד קולנועי, והספר הראשון היה היחיד מביניהם שמשך את תשומת לבו. כאשר ניהל את המשא ומתן עם האחים וורנר טען קלובס כי הסרט חייב להיות בריטי, וכן להיות נאמן לרוח הספר ולדמויותיו. תפקידו של היימן כמפיק הסרט אושר. רולינג זכתה לשליטה רבה על תהליך יצירת הסרט, הסדר שלא נתקל בהתנגדותו של קולומבוס.
תוכניתם המקורית של האחים וורנר הייתה להוציא את הסרט לאקרנים בסוף השבוע של 4 ביולי 2001, כך שנותר חלון זמן קצר מאוד להפקה שהוביל לפרישתם של חלק מהבמאים. בסופו של דבר, ובעקבות אילוצי הזמן, הוחלט להזיז את התאריך ל-16 בנובמבר 2001‏.
הגיית הרעיון לסרטים > ליהוק השחקנים לתפקידים הראשיים של הארי, רון והרמיוני

בשנת 2000, לאחר חיפוש שנמשך שבעה חודשים, התגלה השחקן האנגלי דניאל רדקליף על ידי המפיק דייוויד היימן ועל ידי התסריטאי סטיב קלובס שישבו לפניו בהצגת תיאטרון. לימים תיאר היימן את המפגש הראשון במילים הבאות:
מאחורי ישב הילד הזה עם עיניים כחולות גדולות. היה זה דן רדקליף. אני זוכר את הרושם הראשון: הוא היה סקרן ומצחיק וכה אנרגטי. הייתה שם גם נדיבות רבה, ומתיקות. אך באותה עת הוא היה מאוד רעב לידע מכל סוג שהוא
.
רדקליף ביסס את מעמדו כשחקן בהפקה של ה-BBC מ-1999 לספר "דייוויד קופרפילד", בה גילם את דמותו של קופרפילד בצעירותו. היימן שכנע את הוריו של רדקליף לאפשר לו להיבחן לתפקיד הארי פוטר. היימן ציין בריאיון ללוס אנג'לס טיימס כי "מבחן הבמה ההיסטורי" הזה יצא לאור כבונוס במהדורת DVD של אחד מהסרטים הבאים, ולבסוף הצילום הוסף למהדורת ה-DVD של הסרט הראשון שיצאה לאור ב-2009.
באותה שנה נבחרו השחקנים האנגלים הלא-ידועים באותה עת אמה ווטסון ורופרט גרינט מבין אלפי ילדים שנבחנו לתפקידי הרמיוני גריינג'ר ורון ויזלי, בהתאמה. לפני בחירתם הם שיחקו בעיקר במחזות בבתי הספר שלהם. גרינט היה בן 11 ואילו ווטסון הייתה בת 10 כאשר נבחנו לראשונה. רולינג תמכה מאוד במועמדותם של השלושה לתפקיד. ביחס לרדקליף אמרה כי הוא "המועמד המתאים ביותר לתפקיד הארי", ואמרה על כך לקולומבוס כי היא חשה שליהק לתפקיד הארי את "בנה האבוד".
כתב הלוס אנג'לס טיימס ג'ף בוצ'ר, שערך את הריאיון שלעיל עם היימן, ציין כי ליהוק שלושת השחקנים הראשיים ”היה מרשים מאוד במבט לאחור. בחירת הטריו הייתה ללא ספק אחת מההחלטות הטובות ביותר בעשור האחרון בעסקי השעשועים... הם הפגינו חן רב ויציבות אל מול מעמד של ילדים כוכבי על”.
הפקה

דייוויד היימן הפיק את כל סרטי הסדרה באמצעות חברת Heyday Films שבבעלותו, ואילו דייוויד בארון הצטרף לסדרה כמפיק בפועל החל מהסרט הרביעי, ומונה למפיק בשלושת הסרטים האחרונים. כריס קולומבוס היה אחד מהמפיקים בפועל של שני הסרטים הראשונים לצידם של מארק רדקליף ומייקל ברנתן, והחל מהסרט השלישי שימש כמפיק לצדם של היימן ורדקליף. ג'יי קיי רולינג, מחברת הספרים, נתבקשה לשמש מפיקה בסרט הרביעי, אך סירבה. היא כן שימשה כמפיקה בשני החלקים של הסרט השביעי. חברת Heydey Films וחברת Pictures‏ 1492 של קולומבוס שיתפו פעולה עם מספר חברות בהפקת הסרטים עד 2004. על הסרט השלישי היה האחרון שהופק על ידי החברה של קולומבוס, ולעומת זאת החברה של היימן המשיכה להפיק את סרטי הסדרה עד הסוף. הספר השביעי בסדרה, "הארי פוטר ואוצרות המוות", פוצל כאמור לשני חלקים על ידי חברת האחים וורנר על מנת לאפשר את הכללתם של פרטי עלילה רבים ככל האפשר. צילומי הסרט השביעי והאחרון נערכו בין תחילת 2009 לקיץ 2010, והשלמת הצילומים החוזרים הסתיימה ב-21 בדצמבר 2010; אירוע זה היה הסיום של צילומי סרטי הארי פוטר. היימן ציין כי אוצרות המוות צולם כסרט אחד במהלך הפקתו, אך יצא לאקרנים בשני חלקים באורך מלא.
אף שרוב סרטי הסדרה מתרחשים בממלכה המאוחדת ורוב השחקנים ממוצא בריטי, ההפקות עצמן הן למעשה בריטיות-אמריקאיות.
הפקה > במאים

לאחר שכריס קולומבוס סיים את עבודתו על הסרט הראשון הוא נשכר לצורך בימוי הסרט השני, "הארי פוטר וחדר הסודות". הפקת הסרט השני החלה כשבוע לאחר יציאתו לאקרנים של הסרט הראשון. קולומבוס היה אמור לביים את כל שמונת הסרטים בסדרה, אך לא רצה לשמש כבמאי גם בסרט השלישי מאחר שתחושתו האישית הייתה כי מיצה את העבודה על הנושא. הוא פינה את תפקיד הבמאי לאלפונסו קוארון, שחשש בתחילה מבימוי הסרט כיוון שלא קרא אף אחד מהספרים או צפה בסרטים. לאחר שקרא את ספרי הסדרה שיצאו עד לאותה עת הוא שינה את דעתו וחתם על חוזה כיוון שחש הזדהות עם העלילה.
מייק ניואל נבחר לתפקיד הבמאי של הסרט הרביעי, "הארי פוטר וגביע האש", כיוון שהפקתו הייתה אמורה להתחיל לפני יציאת הסרט השלישי לאקרנים ברחבי העולם. במהלך הפקת הסרט ביקר המפיק דייוויד ייטס באולפני האחים וורנר, ליבסדן שבהם צולם הסרט על מנת לצפות בתהליך הצילום, כיוון שהוא יועד לתפקיד הבמאי בסרט הבא בסדרה – "הארי פוטר ומסדר עוף החול". ייטס ביים גם את הסרט השישי והסרט השביעי, ובכך היה לאדם היחיד שביים יותר מסרט אחד בסדרה מאז קולומבוס. במהלך סצנות החדירה למשרד הקסמים בסרט השביעי ביצע ייטס הומאז' לסרט "ברזיל" של טרי גיליאם, כיוון שהיה ידוע כי גיליאם היה בחירתה הראשונה של רולינג לתפקיד במאי הסרט הראשון. היימן תיאר את סגנון הבימוי של ייטס וטען כי הוא "במאי גדול עם חוש טוב למראה שממלא כל אחד מהפריימים באנושיות ובחמלה עבור דמויותיו". בריאיון שנערך עמו ביוני 2011 ציין כריס קולומבוס את התפתחותה של סדרת הסרטים, וטען כי הקשר בין הארי פוטר, רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר עובד למסך בצורה נאה מאוד, וכי ההתפתחות שקרתה בפועל תאמה את תקוותיו ביחס לדמויות הללו. לדבריו, דייוויד ייטס הצליח להביא את השחקנים לכדי ביצועים מצוינים.
היימן ציין גם את "נדיבות הבמאים" בכך שחשף כי "כריס הקדיש מזמנו לאלפונסו, אלפונסו הקדיש מזמנו למייק ומייק הקדיש מזמנו לדייוויד, והראה לו גרסה מוקדמת של הסרט, דיבר על משמעות העבודה בבימוי ואיך הם ניגשו לזה וכל מיני דברים קטנים נוספים שביכולתם להעביר הלאה. זו באמת סדרה שנוצרה בסביבה שיתופית ותומכת". דניאל רדקליף חקר את סגנון העבודה של כל הבמאים בסדרה, ואמר כי "הוא [דייוויד ייטס] לקח את הקסם מהסרטים שהוכנס על ידי כריס [קולומבוס] והטעם החזותי של כל מה שאלפונסו [קוארון] עשה ואת טבעו הבריטי העמוק והבומבסטי של הסרט שביים מייק ניואל, והוא הוסיף לזה את הטעם והריאליזם האישיים שלו, שייתכן ולא כל כך היו שם קודם לכן".
כל הבמאים, למעט כריס קולומבוס, שיחקו בהופעת קמאו בסרטים שבהם עבדו: אלפונסו קוארון הופיע בפונדק שלושת המטאטאים בסרט השלישי; מייק ניואל נשמע למשך זמן קצר במכשיר הרדיו בביתו של פרנק ברייס בסרט הרביעי; דייוויד ייטס מופיע כקוסם באחת מהתמונות הקסומות בסרט החמישי. גם דייוויד היימן ערך הופעת קמאו, כשהופיע בתור קוסם בתמונה קסומה ב-DVD של הסרט השלישי.
הפקה > תסריטים

סטיב קלובס כתב את התסריטים לכל סרטי הסדרה למעט הסרט החמישי, שהתסריט שלו נכתב על ידי מייקל גולדנברג. תפקיד זה ניתן לגולדנברג עקב פציעת עקב של קלובס בתחרות החלקה על הקרח. קלובס קיבל עזרה מרולינג, שנתנה לו לעיתים חופש יצירתי רב. רולינג ביקשה מקלובס להיות נאמן לספרים, ובכך לאפשר לעלילה ולנימה של כל סרט להתאים לאלו של הספר המקביל, תוך ביצוע השינויים המתחייבים מהשימוש במדיה קולנועית, וכן מגבלות הזמן והתקציב.
בריאיון עם אנשי האתר FirstShowing.net הסביר דייוויד היימן את תהליך העיבוד של הספרים השונים לסרטים. לדבריו, רולינג הבינה את השוני בין ספרים לסרטים והייתה התמיכה הטובה ביותר שמפיקי הסרטים יכלו לקוות לה. לרולינג ניתן מעמד של מפקחת-על על התסריטים, שנדונו ועובדו בדיונים בין הבמאי למפיקים. היימן טען בריאיון זה כי קלובס היה איש המפתח בתהליך כיוון שהוא זה ש"שבר" את הספרים והוציא מעלילת הסרטים את מה שהיה צורך להוציא כדי להגשים את מטרת יוצרי התסריטים להתמקד במסעו של הארי, ובכך לתת לסרטים מבנה מוגדר. היימן ציין גם כי חלק ממעריצי הסדרה לא הבינו במלואו את תהליך העיבוד לסרט קולנוע, וכי יוצרי הסרט דווקא כן היו מעוניינים לכלול בו את כל האלמנטים העלילתיים המופיעים בספרים, אם כי נאלצו שלא לעשות זאת מהסיבות שצוינו לעיל.
הפקה > חברים נוספים בצוות ההפקה

המעצב האמנותי (Production designer) לאורך כל שמונת הסרטים היה סטיוארט קרייג, שנעזר בסטפני מקמילן בתהליך היצירה של תפאורות מורכבות וגדולות ממדים כגון משרד הקסמים, חדר הסודות, אחוזת מאלפוי וקווי המתאר של מערת ההורקראקס שנוצרה באמצעות CGI. מאחר שהספרים התפרסמו תוך כדי העבודה על הסרטים נאלץ קרייג לבנות מחדש חלק מהתפאורות עבור הסרטים העתידיים ולשנות את העיצוב של טירת הוגוורטס.
שישה אנשים שימשו בתפקיד הצלם הראשי: ג'ון סיל צילם את הסרט הראשון, רוג'ר פראט את השני והרביעי, מייקל סרסין את השלישי, סלבומיר אידזיאק את החמישי, ברונו דלבונל את השישי, ואדוארדו סרה את השביעי ואת השמיני. דלבונל היה מועמד לעבוד גם על שני חלקי הסרט השביעי, אך סירב ואמר כי הוא חושש לחזור על עצמו. עבודתו של דלבונל בסרט השישי זיכתה את הסדרה במועמדות היחידה לפרס אוסקר עבור הסינמטוגרפיה הטובה ביותר.
במקביל לשינויים התכופים באיוש תפקיד במאי הצילום עבדו חמישה אנשים כעורכי הסרט בפוסט פרודקשן של הסדרה: ריצ'רד פרנסיס-ברוס ערך את הסרט הראשון, פיטר הונס את השני, סטיבן וייסברג את השלישי, מיק אודסלי את הרביעי, ומארק דיי את הסרטים החמישי עד השמיני.
הפקה > צוות ושחקנים

דניאל רדקליף כהארי פוטר, רופרט גרינט כרון ויזלי ואמה ווטסון כהרמיוני גריינג'ר גילמו את שלוש הדמויות הראשיות בכל סרטי הסדרה. רדקליף היה היחיד בעל ניסיון משחק משמעותי לפני שלוהק לסדרה.
מלבד שלושת השחקנים הללו הופיעו בסדרה שחקנים ידועי שם רבים מממלכה המאוחדת ומאירלנד. אלו כוללים, בין היתר, את הלנה בונהם קרטר בתפקיד בלטריקס לסטריינג' המרשעת, ג'ים ברודבנט בתפקיד הוראס סלגהורן, קנת בראנה בתפקיד גילדרוי לוקהארט, ג'ון קליז במגוון תפקידים, רובי קולטריין בתפקיד רובאוס האגריד, ווריק דייוויס בתפקיד המורה פיליוס פליטיק וכן תפקידים נוספים, רייף פיינס בתפקיד האנטגוניסט הראשי לורד וולדמורט, מייקל גמבון בתפקיד אלבוס דמבלדור, ברנדן גליסון בתפקיד אלאסטור מודי, ריצ'רד גריפית'ס בתפקיד ורנון דרסלי, ריצ'רד האריס בתפקיד דמבלדור בשני הסרטים הראשונים, ג'ון הרט במגוון תפקידים, ג'ייסון אייזקס בתפקיד לוציוס מאלפוי, גארי אולדמן בתפקיד סיריוס בלק, אלן ריקמן בתפקיד סוורוס סנייפ, פיונה שו בתפקיד פטוניה דרסלי, דיים מגי סמית' בתפקיד מינרווה מקגונגל, טימותי ספול בתפקיד פיטר פטיגרו, אימלדה סטונטון בתפקיד דולורס אמברידג', דייוויד תיוליס בתפקיד רמוס לופין, אמה תומפסון בתפקיד סיביל טרלוני, מירנדה ריצ'רדסון בתפקיד ריטה סקיטר וג'ולי וולטרס בתפקיד מולי ויזלי. 12 שחקנים הופיעו באותו תפקיד לאורך כל שמונת סרטי הסדרה, ובנוסף חלק מאנשי צוות ההפקה שימשו בתפקידם לאורך כל הסדרה.