stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכלה!

| --- | --- |
 בימוי:  מגי ג'ילנהול
 הופק בידי:  מגי ג'ילנהול אסנת הנדלסמן-קרן טליה קליינהנדלר אמה טילינגר קוסקוף
 תסריט:  מגי ג'ילנהול
 שחקנים ראשיים:  פנלופה קרוז כריסטיאן בייל ג'סי באקלי פיטר סארסגארד אנט בנינג ג'וליאן האף
 צילום:  לורנס שר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Pie Films First Love Films Pilot Productions
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 הקרנת בכורה:  3 באוקטובר 2025
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט מדע בדיוני 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הכלה! (באנגלית: The Bride!) הוא סרט אימה-מדע בדיוני אמריקאי שנכתב, מבוים ומופק על ידי מגי ג'ילנהול ובו מככבים בתפקידים הראשיים פנלופה קרוז, כריסטיאן בייל, ג'סי באקלי, פיטר סארסגארד, אנט בנינג וג'וליאן האף.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-3 באוקטובר 2025.
צוות השחקנים

פנלופה קרוז – מירנה
כריסטיאן בייל – המפלצת של פרנקנשטיין
ג'סי באקלי – הכלה
פיטר סארסגארד – בלש
אנט בנינג
ג'וליאן האף
הפקה > ליהוק

באוגוסט 2023, נמסר על ליהוקה של פנלופה קרוז לצוות השחקנים. בינואר 2024, אושר ליהוקם של ג'סי באקלי, כריסטיאן בייל, פיטר סארסגארד ואנט בנינג לצוות השחקנים. במרץ 2024, עם תחילת צילומי הסרט, נמסר על ליהוקה של ג'וליאן האף.
הפקה > צילומים

צילומי הסרט החלו במרץ 2024, והם עתידים להתקיים בין היתר בניו יורק. תמונות ראשונות מצילומי הסרט פורסמו ב-4 באפריל 2024.
הפצה

הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-3 באוקטובר 2025.
הילופיטס

| --- | --- |

 
 
הילופיטס או הילופיטים (ביוונית: χυλοπίτες) הן פסטה יוונית מסורתית העשויה מקמח, ביצים, חלב ומלח.
מאפיינים

הם לובשים צורה של ריבועים קטנים או, באזורים מסוימים, רצועות דקות ארוכות (בדרך כלל נקראות בשמות שונים) בצורה זו הן הדומות לפטוצ'יני האיטלקי.
הפסטה מיוצרת באופן מסורתי על ידי רידוד הבצק לעלה דק, מקומח (בקמח דק) וחתוך פעמיים: תחילה לרצועות (כמו) פטוצ'יני דקות, ואז שוב חיתוך ב-90 מעלות לריבועים קטנים. בעוד שההילופיטס המיוצרים באופן מסחרי הם בדרך כלל בסביבות 1 ס"מ ריבוע, הילופיטס תוצרת בית המסורתיים נעשים הרבה יותר גדולים.
שמות אזוריים אחרים לפסטה זו כוללים τουτουμάκια (toutoumákia) באזורים מסוימים של פלופונסוס, ו-τουμάτσια - toumátsia בקפריסין.
כמה מאכלים נפוצים שנעשים עם הילופיטס הם מרקי אטריות עוף, עוף אפוי ברוטב אדום, או מנת פסטה מבושלת פשוטה עם שמן וגבינה.
ראו גם

קרוזט דה סבואה
לזנקי
הערות שוליים

↑  Eugenia Pantahos, Greek Life: Family, Culture, Food, p. 230
↑  "Cyprus Food Virtual Museum - Τουμάτσια". foodmuseum.cs.ucy.ac.cy. נבדק ב-2020-04-06.
המטהרים

| --- | --- |

קבוצת המטהרים של ויליאם סטרייקר
 סוג:  קבוצת נבלי-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  Graphic Novel #5: X-Men: God Loves, Man Kills (דצמבר 1982)
 יוצרים:  כריס קלרמונט ברנט אנדרסון
 מידע
 סטטוס:  פעיל
 בסיס:  וושינגטון הבירה
 חברוּּת לשעבר בקבוצה:  הכומר ויליאם סטרייקר באסטיון גריידון קריד קמרון הודג' סטיבן לאנג בוליבר טראסק דונלד פירס מלכת המצורעים חואקים "ג'ייק" מורייטה מת'יו רייזמן איליי בארד האח פול מק'גינס האחות מארי ג'ונתן סטאנדיש בנדיקט ריאן
 דמויות קשורות
 אויבים:  אקס-מן 
 
המטהרים (באנגלית: Purifiers, ידועים גם בשם "מסע הצלב של סטרייקר") היו ארגון טרוריסטי-צבאי בדיוני של נבלי-על אשר הופיעו בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הופעתם הראשונה הייתה ברומן הגרפי Marvel Graphic Novel #5: X-Men: God Loves, Man Kills מדצמבר 1982, והם נוצרו בידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר ברנט אנדרסון.
הארגון מורכב מפונדמנטליסטים נוצרים בהנהגתו של הכומר האכזר ויליאם סטרייקר, וחבריו מנהלים מלחמת קודש נגד המוטאנטים באשר הם, משום האמונה כי הם ילדי השטן ושחובה להשמידם. המטהרים הופיעו מספר מועט של פעמים מאז הופעתם הראשונה, אך חזרו בשנות ה-2000 כאנטגוניסטים לקבוצות אקס-מן החדשים ואקס פורס, וכן השתתפו בקשת הסיפור "אקס-מן: תסביך משיח" משנים 2007–2008.
בסדרת סרטי אקס-מן הנוכחית-ויליאם סטרייקר מופיע לבדו כאויב מושבע של המוטאנטים. הוא הופיע בשלושה סרטים כאיש צבא בכיר: לראשונה (עלילתית-לאחרונה) בסרט אקס-מן 2 כסנטור ואל"ם לשעבר, המנסה להשמיד את המוטנטים בעזרת ה-"סרברו". אחר כך הוא הופיע באקס-מן המקור: וולברין כאל"ם שניסה להפוך את וולברין לנשק שלו נגד המוטאנטים. בפעם השלישית הוא הופיע בסרט אקס-מן: העתיד שהיה, כרס"ן המשמש כיד ימינו של ד"ר בוליבר טראסק וביחד הם בונים את הסנטינלים שבעתיד הם ישמידו כמעט את כל המוטאנטים.
דמותו של ויליאם סטרייקר מדורגת במקום ה-70 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
הערות שוליים

↑  Top 100 Comic Book Villains of All Time: #70 - William Stryker
| אקס-מן |
| --- | --- | --- |
| גיבורי-על | אומגה סנטינל • אורורה • אייסמן • אינק • איש אקס • אליקסיר • אם • אנג'ל • אנול • ארמור • באנשי • בולט • בום-בום • בישופ • בלינג! • בלינק • בטסי בראדוק • ג'ובילי • ג'ין גריי • גמביט • דאזלר • דאסט • דרווין • דומינו • האבוק • האסק • הליון • המשוכפל • וולפסביין • וורפאת' • חיה • חפציבה • לונגשוט • מאגמה • מארוול גירל • מג'יק • דניאל מונסטאר • ליילה מילר • מסווה ופגיון • מרקורי • נורת'סטאר • נייטקרולר • הופ סאמרס • סאן-ספוט • סאנפייר • סברה • סורג' • סטורם • סטרונג גאי • סייג' • סייפר • סייקלופס • סיירין • פולאריס • פורג' • פיקסי • פנטומאקס • פרודיג'י • פרופסור אקס • אמה פרוסט • קיטי פרייד • פרנזי • צ'יימבר • קאנונבול • קארמה • קוואנון • קולוסוס • קוקיות סטפורד • קייבל • רוג • רוקסלייד • ריקטור • שאטרסטאר • ת'אנדרבירד |  |
| נבלי-על | אוולאנש • אומגה • אונסלוט • אפוקליפס • אקסודוס • באסטיון • בלה דונה בודרו • בלוב • ג'אגרנוט • דארק ביסט • הוד התפתחותו • ויד'ר • וולקן • טואד • לגיון • מאסטרמיינד • מגנטו • מימיק • מיסטיק • מיסטר סיניסטר • מכשפת השני • מלך הצללים • סאורון • סטרייף • סלנה • עזאזל • פיירו • מדלין פריור • טום קאסידי השחור • קוויקסילבר • קיווי בלאק • מיקאיל רספוטין • סבסטיאן שו |  |
| קבוצות גיבורי-על | אקס-מן החדשים (2004) • אקס-מן החדשים (2012) • אקס פורס • אקס פקטור • אקסקליבר • ג'נריישן אקס • המוטאנטים החדשים • אקס-טרמינייטורז |  |
| קבוצות נבלי-על | אחוות המוטאנטים • אקס-מן האפלים • הבוזזים • המטהרים • המשוטטים • השוליות • מועדון הלפייר • זקיפי הסנטינל • פלנקס • פרשי אפוקליפס |  |
| סיפורים ביקום אקס-מן | סאגת הפניקס האפלה • ימי עבר עתידי • האל אוהב, האדם הורג • טבח המוטאנטים • נפילת המוטאנטים • אג'נדת ההכחדה • שירת התליין • משיכות קטלניות • אמנת הפלנקס • עלייתו של אפוקליפס • עידן אפוקליפס • מבצע אפס סובלנות • התריסר • ערב ההשמדה • בית אם • עשירית • זן בסכנת הכחדה • תסביך משיח • אנו עומדים מופרדים • הייעוד הגלוי • מלחמת המשיח •  אוטופיה • אומת אקס • הביאה השנייה • פילוג • בריאה מחדש • אוונג'רס נגד אקס-מן • קרב האטום • מותו של וולברין • אוונג'רס ואקס-מן: הציר • מותו של אקס • הבלתי אנושיים נגד אקס-מן • המצוד אחר וולברין • אקס-מן: השמדה • שובו של וולברין • עידן איש האקס • בית אקס וכוחות אקס • אקס של חרבות • גאלת הלפייר • החיים והמיתות של וולברין • יום הדין • החטאים של סיניסטר |  |
| שונות | אדמנטיום • אימפריית השי'אר • החוק לרישום המוטאנטים • וירוס הירושה • כוח הפניקס • מוטאנטים • מורלוקים • משפחת סאמרס • נשק אקס • סטארג'אמרס |  |
| וולברין | ג'ון ריית' • לוגאן הזקן • לורה קיני • מאווריק (•) אומגה רד • גורגון • דאקן • הסמוראי הכסוף • ויילד צ'יילד • ליידי דת'סטרייק • סייברטות' |  |
| דדפול | אאוטלו • אלתיאה העיוורת • בוב, סוכן הידרה • ילדת הסנאי • סוכן אקס • סמור • קופיקאט (•) אג'קס • ברבור שחור |  |
| סרטי אקס-מן | אקס-מן • אקס-מן 2 • אקס-מן 3: המפלט האחרון • אקס-מן המקור: וולברין • אקס-מן: ההתחלה • וולברין • אקס-מן: העתיד שהיה • דדפול • אקס-מן: אפוקליפסה • לוגאן - וולברין • דדפול 2 • אקס-מן: הפניקס האפלה • המוטנטים החדשים |  |
| סדרות טלוויזיה | אקס-מן: סדרת האנימציה • אקס-מן: הדור הבא • וולברין והאקס-מן • לגיון • בעלי היכולות • אקס-מן 97 |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הומוארוטיקה

(1902) "Noonday Heat", ציור מאת הנרי סקוט טיוק, הידוע כחלוץ בתחום ההומואירוטיקה המודרנית.
"גביע וורן", גביע רומאי מהמאה הראשונה לספירה, ובו שני גברים מתנים אהבים. נמצא בחפירות ביתר העתיקה, בסמוך לירושלים, על ידי הארכאולוג צ'ארלס וורן. מוצג כיום במוזיאון הבריטי.
"סאן סבסטיאן" (1500), מאת פייטרו פרוג'ינו
"נער איטלקי כבכחוס" (1900), צילום של וילהלם פון גלדן
"נקבת השחייה" (1885) מאת תומאס אייקינס
הומוארוטיקה היא ביטויה של אהבה ושל תשוקה מינית ארוטית המכוונת כלפי בן אותו מין, כפי שהיא מופיעה בספרות ובאמנות.
המונח "הומוארוטיקה" נושא עמו את השפעת הנטייה המודרנית לתיוג ולקטלוג של החברה. עם זאת, ניתן למצוא ביטויים הומוארוטיים כבר בתקופות מוקדמות יותר. ביטויים של הומוארוטיקה יכולים להיות מפורשים, בעלי אופי מיני או אפילו פורנוגרפי, או מרומזים יותר.
אין בהכרח התאמה בין זהותו המגדרית של היוצר לבין ביטויים הומוארוטיים ביצירתו, כיוון שביטויים כאלה נמצאים גם בעבודותיהם של יוצרים שאינם הומוסקסואלים או לסביות.
ביטויים הומוארוטיים ביוון העתיקה

בתרבות היוונית הייתה ההומוסקסואליות, שכונתה "פדרסטיה", חלק אינטגרלי מן המרקם החברתי. משמעות המונח הייתה קשר של אהבה ומין בין גבר לבין נערים או ילדים (ביוונית: פדו – ילד, ארסטי – לאהוב). ביטויי אהבה ותשוקה כאלה למכביר ניתן למצוא בספרות ובאמנות של יוון הקדומה.
ביטויים הומוארוטיים בתקופת הרנסאנס

תרבות הרנסאנס האיטלקית, בייחוד בעיר פירנצה, הוצגה על ידי החוקרים כשיבה אל המסורת היוונית-רומית. שאיפה זו, שהתגלמה בפילוסופיה הנאו-אפלטונית, עסקה ביופי כביטוי לעולם האידאות. במסגרת זו פורש הדיאלוג "המשתה" של אפלטון כביטוי לנעלות היופי הגברי, כמו גם לסגולות האהבה בין גברים. התעניינות זו באה על רקע יחס כפול לקיומם של יחסים הומוארוטיים בפירנצה  מן הצד האחד הוקעה פומבית של התופעה, "בצד העלמת עין מקשרים הומו-אירוטיים שהתנהלו בחשאי, בסמוי מעין הציבור."
תיאור נושאים הומוארוטיים כאלו, באמנות האיטלקית של המאה ה-15 וה-16, הוסווה, על פי שלומית שטיינברג, במסגרת של סיפור מיתולוגי כגון תיאור אהבותיו של האל אפולו עם אהוביו יקינתון וקיפאריסוס. שטיינברג מציינת יצירות גרפיות בודדות כגון רישום משנת 1500 של לוקה סיניורלי (1441–1523) המציג סצנת חיזור בין גברים עירומים וכן הדפסים של מרקאנטוניו ריימונדי משנת 1524 כנציגים בולטים של גישה זו. דוגמאות נוספות לגישה זו אפשר למצוא בציורו של פייטרו פרוג'ינו המציג את אפולו ומרסיאס (1505–1575) וכן רישום המיוחס לסדנתו של רפאל המציג את יופיטר וגנימד משנת 1541, שניהם מאוסף מוזיאון הלובר.
נושא נוסף באמנות הנוצרית שבו אפשר לזהות אספקטים הומוארוטיים הוא תיאור דמותו של סבסטיאן הקדוש. קדוש זה, שהוצא להורג במאה ה-3 לספירה בידי הקיסר הרומי דיוקלטיאנוס ונחשב למרטיר, מופיע באמנות כבר במאה השישית לספירה. הוא מתואר כעקוד על גבי עמוד, וחצים מנקבים את גופו העירום במצוות הקיסר. תיאור זה, אשר איפשר לאמנים להציג נושא של ייסורי גבר צעיר ויפה תואר, הפך לפופולרי החל מן התקופה הגותית המאוחרת והרנסאנס.
ביטוי בולט לתיאור עירום גברי נמצא בפיסול של תקופת הרנסאנס, אשר שאב צורות תיאור מן האמנות היוונית והרומית. כבר במאה ה-13, יצר ניקולה פיאזאנו (Piasano) את דמותו העירומה של הרקולס בעבור הבפטיסטריום בעיר פיזה. אולם הממד החושני שבגוף הגברי הוצג בצורה ברורה ובולטת בפסל "דוד" (1440) של דונטלו. פסל זה, שנוצר לפי הזמנת קוזימו דה מדיצ'י, הציג את דוד המלך כעלם צעיר וענוג הנועל מגפיים וחבוש כובע, כדוגמת האל הרמס. עם זאת, הפסל הבולט שהציג את הגוף הגברי היה מיכלאנג'לו בואונרוטי, אשר הציג את הגוף הגברי כאידיאל וכמושא להתבוננות ציבורית. לצד יצירתו המונומנטלית "דוד" (1501–1504), אשר ייצגה את העיר פירנצה בדמותו הנחושה של דוד, יצר מיכלאנג'לו דמויות רבות, בהשפעת הפיסול הקלאסי, אשר נושאן הוא "עבדים". בפסלים אלו מודגש הגוף הגברי כגוף שרירי מפותל הנאבק להשתחרר מן הגשמיות שלו. היחס הדיאלקטי בין חושניות הגוף לבין הרצון להתעלות מעל מגבלות הגוף הוא מוטיב המופיע ברבות מעבודותיו של מיכלאנג'לו.
ביטויים הומוארוטיים בתקופת הבארוק

במאה ה-17 הופיעו בפירנצה יצירות אמנות בעלות תוכן הומוארוטי מפורש יותר, לאור הקלות באכיפת המוסר הציבורי בעיר. ביניהן יצירתו של דומניקו קרסטי "מתרחצים בסן ניקולו" (1600), המתבססת על יצירה מוקדמת יותר של גירולאמו מאקייטי (1535–1592), מורו של קרסטי, או רישום של ברתולומאו ססי המציג שני גברים חבוקים בסצנה אינטימית של נשיקה.
בשנים אלו פעל באיטליה גם הצייר קאראווג'ו, שיצירתו כללה ציורים בעלי נושאים דתיים-נוצריים לצד ציורים חילוניים יותר. בציורים החילוניים, כגון "בכחוס" (1596) או "נער עם סל פירות" (1593), הוצגו דיוקנאות של נערים כסמל לשפע למיניות ולאהבה. בציור "האהבה מנצחת את הכל" (Amor Vincit Omnia), המתוארך לשנת 1602–1603, הציג האמן את דמותו של ארוס כנער עירום מכונף, שמתחתיו מופיעים סמלים של מלחמה, מוזיקה, מדע ושלטון, דימוי שמכפיף את התרבות האנושית לשלטונו של ארוס. אולם, לצד ביטויים הומוארוטיים אלו, הציג קאראווג'ו ממד ארוטי נוסף ורדיקלי הרבה יותר.
בציוריו הדתיים של קאראווג'ו שילב האמן דוגמנים מסביבתו הקרובה. היו אלו אנשים פשוטים, מן המעמדות הנמוכים בחברה, שהוצגו בדמות קדושי הכנסייה. בהופעתם הפכו את הדמויות הנשגבות לדמויות ממשיות, בעלות גוף ארצי שאינו מושלם ואידיאלי. בציורים אלו, כדוגמת "צליבת פטרוס הקדוש" (1601), "ההתגלות לפאולוס בדרך לדמשק" (1601) או "מאסרו של ישו" (1602), מתגלה הגוף הקדוש כנוכח בצורה חומרית וסנסואלית בחיי המאמין הצופה.
הומוארוטיקה וראשית הצילום

ראשית הצילום, במחצית המאה ה-19, העמידה בפני האמנים את שאלת ייצוגו של הגוף האנושי באמנות. בתחילתו נתפש הצילום כמכשיר טכני, כלומר כ"אומנות" ולא כ"אמנות" (Fine Art), לתיעוד המציאות. ייתכן כי תפיסה זו אפשרה, ביחד עם הולדת הצילום, את יצירתה של מסורת צילומים ארוטיים והומוארוטיים. עם זאת, "עד לאמצע המאה ה-19 ראו בצילום עירום מעשה מגונה שאפשר לעמוד לדין בגינו", לפיכך צילומים מסחריים אלו, אשר נוצרו מחוץ למסגרת הלגיטימית של הצילום, השתמשו בפרקטיקות שונות כדי להסוות את העירום.
בין פרקטיקות אלו ניתן למצוא יצירתם של תצלומים תיעודיים של אמנים ודוגמניהם כגון צילום של צלם אנונימי משנת 1880 ובו "הצייר פלגייר רוכן מעל שני גברים שריריים הנאחזים זה בזה בתנוחה דרמטית ומבקש לאזן את אחיזתם".
פרקטיקה אחרת של צילום עירום השתמשה בתנוחות של האמנות הקלאסית ו"המחישה" אותם כסוג של "עירום חינוכי". עם צלמים אלו נמנה הברון וילהלם פון גלדן (Wilhelm von Gloeden), שהרבה לצלם גברים צעירים בתנוחות ארוטיות המושפעות מן האמנות הקלאסית ובייחוד מן הפיסול היווני. בצילומים אלו הוצגו הצעירים כדמויות אלים או כדמויות יוונים בחיי היום יום, כשהם לבושים טוגות וענודים בזרי דפנה או לחלופין בעירום מלא. יש וצילומים מסוג זה שימשו אמנים לשם עבודתם ובכך החליפו בכך את הצורך בדוגמנים חיים. הדוגמה המרכזית לשימוש כזה בצילום כאמצעי ליצירה הומוארוטית הוא הצייר האמריקאי תומאס אייקינס, שצילם בעצמו סצנות של גברים עירומים או קבוצות נערים רוחצים בנהר, לעיתים היו אלה תלמידיו, ושילב אותם כדמויות בציוריו.
סוג שלישי של צילום הציג גישה מדעית לתיאור הגוף. צלמים כגון אדוארד מויברידג', רישה (Richer), מארה (Marey), דמנאי (Demeny) ואחרים חקרו את הגוף ואת יכולת הצילום לפרק ולהקפיא תנועה. "חקר הגוף והתנועה", כותבת אורית רוזן על צילומים אלו, "מתבססים כענף מתודי הבוחן ובודק את הגוף על כל פרטיו הנסתרים, במטרה להעמיד קטלוגים של איברי הגוף בתנוחות ובמצבים שונים.". יש וגם בגישה בעלת אופי קטלוגי-מדעי זה, חודרת הפרוזאיות של צילום הגוף הממשי את מסך ה"מדעיות" שבו. בכך הוא עלול לאזכר באופן עשייתו טכניקות מן האמנות הפורנוגרפית, בשל השימוש בטכניקות של קיטוע הפריים הצילומי ושל חוסר התייחסות של הצלמים אל הדוגמנים כאל דמויות שלמות וממשיות.
הומוארוטיקה והדקדנס

בתרבות של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התקיימה באירופה תקופה שמקובל לכנות "הדקדנס", כלומר, שקיעת התרבות ה"יפה". הספרות והאמנות של התקופה ביטאו את הסיאוב ואת המצוקה החברתית של חלקים בחברה, לצד התמכרות לביטויי יופי. בתרבות זו פרחו ביטויים רבים של הומוארוטיקה. לעיתים הם תוארו כביטוי שלילי של החברה.
ביטויים אחרים מפגישים בין הומוארוטיקה לבין מחלה. היצירה הידועה ביותר בנושא זה היא הנובלה "מוות בוונציה" (1912), שכתב תומאס מאן. היצירה מתארת סופר מזדקן שמפתח רגשות ארוטיים כלפי נער פולני, וחושפת את הזיקה הסמויה והרת-האסון שבין ההוויה האסתטית לבין הברבריות. הסגידה ליופי, שהסופר אשנבאך מקדיש לה את חייו בעבודת-פרך יומיומית, מתגלגלת בערוב ימיו לפרץ תשוקה הומוארוטית לנער היפהפה, ומביאה אותו לעצימת עיניים מפני אסון הטבע המתרחש, ולמותו שלו. יצירה אחרת מאת גוסטב פלובר, "אגדת הקדוש יוליאנוס מכניס האורחים" (1877), מציגה נזיר מתבודד אשר בפרץ של אמונה ואדיקות מקיים יחסי מין עם מצורע שאותו אסף לבקתתו. מפגש זה מוליך את הנזיר אל הארה טרנסצנדנטלית.
אחד מן הביטויים האוונגרדיים ביותר של גישה זו נמצא ב"שירי מלדורור". השירים מאת לוטראמון, שם העט של המשורר איזידור דיקאס (Isidore Ducasse). השירים כתובים בפרוזה ומתארים מסע של אלימות וזוועה. בחלקים מן השירה האוונגרדית מתאר הגיבור מלדורור את האלימות שעליה הוא מפנטז, אלימות החוצה גם את גבולות המוסר והמגדר: "את גופי אקשט במקלעות פרחים ריחניים לכבוד קורבן הכפרה הזה; ושנינו נסבול, אני כבר בשרי נקרע, ואתה כי אתה קורע את בשרי... פי דבוק אל פיך. הוי, עלם, זהוב שער, נעים עיניים, התעשה כעצתי עכשיו? בעל כורחך רוצה אני שתעשה זאת ותשמח את מצפוני."
אסתטיקה קווירית

השחרור המיני של ההומוסקסואלים במאה ה-20, ובייחוד במחצית השנייה שלה, יצרו את מושג "התאוריה הקווירית", אשר שואפת לאגד תחתיה את הזהויות המיניות והמגדריות השונות, כאלטרנטיבה ביקורתית לממסד השמרני. שיח זה נתן לגיטימציה גם להצגת מודלים גבריים השונים מן האסתטיקה ההומוארוטית המסורתית בתרבות האירופית-נוצרית. ייצוגים שונים החלו להופיע כביטויי תרבות שוליים וכללו ביטויים קאמפים כגון דראג וטרנסג'נדרים, ביטויים של קהילת "BDSM" ועוד. מתוך תרבויות שוליים אלו נוצרו גיבורים משולי החברה, דוגמת עבריינים ומלחים אשר הציגו מיניות מאיימת שעתידה הייתה לערער את ערכי החברה ומוסדותיה. גיבורים אלו מוקמו בזירות שוליים ועסקו גם בפעילות מינית הומוסקסואלית כדוגמת "קרוזינג", מונח סלנג המתאר חיפוש אחר פעילות מינית במקומות ציבוריים כגון גנים ציבוריים, למשל גן העצמאות בתל אביב.
בישראל

ההומוארוטיקה בישראל התפתחה עקב בצד אגודל עם האמנות הישראלית על היבטיה, וחווה את הקשרי הדימוי הגופני הגברי עם צירי ההתפתחות המרכזיים וחלק מ"מחזור החיים" של הישראליות הגברית: האתוסים הקולקטיוויים של המיישבים החלוצים (לרבות המפגש האקזוטי עם הסביבה הילידית, כמו שבא לידי ביטוי למשל אצל נחום גוטמן או דן בן אמוץ), הקיבוץ, ומעל לכל הצבא. אמנים ישראלים שעוסקים בהומוארוטיקה בוחנים את הקו שעליו מתקיימים הניגודים בין דמות המקומי ה"מחוספס" – והמגע שהוא מקיים כבשגרה עם גברים אחרים כביטויים של אחווה, שיתוף ורעות – לבין מסרים סמויים מתמידים של עניין פיזי גשמי, והם מעמתים ופורמים את הגבולות האלה זה כנגד זה, ובכך בודקים את טיב הישראליות שלהם ואת הנזילות של המוסכם לעומת הנשגב. בולטים בהם הצלמים עדי נס ואורי גרשוני, משוררים כאילן שיינפלד, הצייר גיל מרקו שני (זוכה פרס גוטסדינר), הצייר רפי פרץ ויוצרים אחדים מתחום הקולנוע.
התנסות לסבו-ארוטית מתמצית בין השאר בפועלן של הוגות כעמליה זיו.
ראו גם

טום אוף פינלנד
ח'וואל
הערות שוליים

1 2  שטיינברג, שלומית, "סדום שעל הארנו", מוזה, גיליון מס' 6, אוקטובר, 2001.
↑  Errows of desire: How did St Sebastian Become an enduring homoerotic icon?
1 2  רוזן, אורית, "הצלם והמודל - צילום עירום במאה ה-19", סטודיו, גיליון מס' 91, מרץ 1998, עמ' 80
↑  רוזן, אורית, "הצלם והמודל - צילום עירום במאה ה-19", סטודיו, גיליון מס' 91, מרץ 1998, עמ' 81
↑  ראו: לוטראמון, שירי מלדורור, עם עובד, 1997, שיר ראשון, חלק 6, עמ' 37. תרגום: אילנה המרמן. ISBN 9651311630
"ללא כותרת", צילום מעשה ידי עדי נס מתוך סדרת "החיילים". אוסף מוזיאון ישראל.
המאחה העירומה

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פרנסיסקו דה גויה
 תאריך יצירה:  בין השנים 1797–1800
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  191 ס״מ 
 גובה:  98 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  הרומנטיקה 
 מספר יצירה:  P000742 (מוזיאון הפראדו) 
 מיקום:  מוזיאון הפראדו מדריד שבספרד
 
המאחה העירומה (בספרדית: La maja desnuda) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר פרנסיסקו דה גויה שצויר בין השנים 1797–1800. היצירה מוצגת במוזיאון הפראדו במדריד.
היסטוריה

היצירה הוזמנה ככל הנראה על ידי מנואל גודוי, ראש ממשלת ספרד אשר תלה אותה בחדר פרטי, לצד "המאחה הלבושה", גם היא של גויה, ו"ונוס מול המראה" של דייגו ולאסקס.
הציור מוזכר לראשונה בשנת 1800 כתלוי מעל דלת אחוזתו של גודוי, ללא אזכור "המאחה הלבושה". הוא מוזכר שוב בשנת 1808, יחד עם "המאחה הלבושה", במלאי רכושו של מנואל גודוי, בידי סוכן של ז'וזף בונפרטה שהוכתר כמלך ספרד בידי אחיו נפוליאון בונפרטה. בשנת 1813 מתוארים שני הציורים במלאי נכסי גודוי שהוחרם על ידי פרננדו השביעי, מלך ספרד. הם עברו למוזיאון הפראדו בשנת 1901 מן האקדמיה המלכותית לאמנויות יפות של סן פרננדו (אנ'), שם שכנו משנת 1808 עד 1813, ושוב משנת 1836 עד 1901. בהפסקה בין שתי התקופות הם הוחרמו על ידי האינקוויזיציה הספרדית.
בשנת 1815, בעקבות החרמת היצירה, האינקוויזיציה העמידה את גויה למשפט. הוא חמק מעונש רציני. גויה תיעב את האינקוויזיציה ותיאר אותה בצורה בוטה מספר פעמים, כגון בציור "בית הדין של האינקוויזיציה" שצויר בין השנים בין השנים 1812–1819.
בשנת 1930 הנפיק הדואר הספרדי בול בדמותה של "המאחה העירומה". זו הייתה הפעם הראשונה בה הופיע עירום נשי על בול בספרד.
תיאור היצירה

דמותה של המאחה העירומה קצרה וזוויתית והיא מציגה עירום חזיתי ישיר, לעומת ונוס הארוכה והמתפתלת של ולאסקס, הנראית מאחור.
במשך מאות שנים בתרבות המערבית, עד גויה, ציורי עירום כמעט תמיד יוחדו לדמויות מיתולוגיות. ציור "המאחה העירומה" מציג אישה אמיתית, בשר-ודם, המתבוננת ישירות בצופה ונראה שהעירום לא מפריע לה. היא נראית מחוייכת ומרוצה, עובדה המודגשת על ידי הנחת שתי הזרועות מאחורי העורף ומיקומו של שיער הערווה במרכז התמונה. זוהי יצירת האמנות הראשונה (הידועה) בה נראה שער ערווה נשי גלוי, ללא הקשרים שליליים ברורים (כמו למשל בתמונות של זונות). עם היצירה הזו גויה לא רק הרגיז את שלטונות הכנסייה, אלא גם השפיע על הציבור והרחיב את האופק האמנותי של זמנו.
המאחה נשענת על ספת קטיפה ירוקה אשר מכוסה סדין וכרית תחרה. בין משיכות המכחול המאפיינות את גויה, הוא הקדיש תשומת לב רבה לטיפול בגוף העירום על רקע תצורתם העדינה של הבדים. הצביעה נעשית במשחק מוקפד של ניגודיות בין הצבע הירוק לבין הצבעים ורוד ולבן. באופן זה המאחה נראית כמעט כמו תלויה בחלל מוחשך, שאותו היא מאירה.
המילה "מאחה" (צורה נקבית של "מאחו (אנ')") שימשה בתקופתו של גויה לתיאור אישה מהמעמדות הנמוכים בספרד, ובמיוחד במדריד. הדוגמנית היא ככל הנראה פפיטה טודו (אנ'), פילגשו הצעירה של גודוי.
ראו גם

המאחה הלבושה
הערות שוליים

1 2  
"The Naked Maja". מוזיאון הפראדו. (באנגלית)
↑  
"La Maja Desnuda". Fundation Goya en Argon. (באנגלית)
↑  The Clothed and The Naked Maja by Goya
↑  
"Portrait of Ms Ruby May". סלייט. (באנגלית)
↑  
"Spanish Word of the Day: Majo". The Local, Spain. 24 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה) (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 226425 
דייגו ולאסקס, ונוס מול המראה, שנתלה לצידה של "המאחה העירומה" באוסף מנואל דה גודו
בית הדין של האינקוויזיציה, ציור ביקורתי כנגד האינקוויזיציה שצויר בין השנים 1812–1819
בול שהונפק בשנת 1930
הוטיה קובנית

| הוטיה קובנית |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: Hystricognatha
משפחה:: הוטיים
סוג:: הוטיה קובנית
מין:: הוטיה קובנית
שם מדעי
 Capromys pilorides ‏סיי, 1822

הוטיה קובנית (שם מדעי: Capromys pilorides) היא מין של מכרסם גדול ממשפחת ההוטיים החיה בטבע באי קובה שבאיים הקריביים ומהווה את מין ההוטיות הגדול ביותר בעולם (בעבר היו מיני הוטיות ענק שנכחדו). ההוטיה יחידה בסוגה.
אורכה של ההוטיה 35–60 ס"מ והזנב 14–29 ס"מ כשמשקלה מגיע 2.8-8.5 ק"ג. ההוטיה היא בעלת פרווה ארוכה וגסה שצבעה משתנה משחור לחום וכולל צבעי אדום וצהוב חולי. יש להוטיה גוף מוצק ורגליים קטנות והיא מתהלכת לאט. היא מזכירה מעט קפיבארה מטפסת קטנה. יש לה מעיים המחולקים לשלושה מורעים, דבר חריג אצל מכרסמים העוזר לה לעכל עצה.
ההוטיות הם מין החי בקבוצות קטנות בטבע ומתרבה באיטיות ממליטים גור אחד עד שלושה. הם יכולים להסתגל לשביה ואף אולפו מספר פרטים.
תפוצה

ההוטיות נפוצות במגוון בתי גידול בקובה. ממנגרובים ועד לאזורים יבשתיים אבל מחבבות בעיקר את היערות הטרופיים. האוכלוסיות הגדולות חיות באיסלה דה לה חובנטוד, בארכיפלג סהנה וארכיפלג דוס לקונס וכן במגוון איים ושוניות ברחבי קובה. הם נפוצים גם במחוז גואנטנמו. הם יודעים לטפס על עצים וחיים בצמרות אך ישנים בלילה בין סלעים ומחילות בבדידות. הם מתרחקים מאזורים הרריים.
מזון

ההוטיות הם אוכלי כל אבל עיקר מזונם הוא קליפות עצים, עלים ופירות. הם אוכלים גם חרקים וגם חולייתנים קטנים כמו לטאות.
הערות שוליים

↑  הוטיה קובנית באתר הרשימה האדומה של IUCN
המוזיאון הימי של הולנד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה
 כתובת:  לנדס זמרגזיין, Cornelis Schuytstraat 57, Amsterdam 
 מיקום:  עיריית אמסטרדם 
 מדינה:  הולנד 
 מבקרים בשנה:  419,060 (נכון ל־2012)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1916
 תאריך פתיחה רשמי:  1922 
 קואורדינטות:  52°22′17″N 4°54′53″E﻿ / ﻿52.371388888889°N 4.9147194444444°E﻿ / 52.371388888889; 4.9147194444444
 אתר רשמי
  (למפת אמסטרדם מוגדלת) המוזיאון הימי של הולנד(למפת אמסטרדם רגילה) המוזיאון הימי של הולנד
 
המוזיאון הימי של הולנד (בהולנדית: Nederlands Scheepvaartmuseum) הוא מוזיאון ימי הממוקם באמסטרדם שבהולנד, במבנה שהוקם בשנת 1656 ואשר שימש בעבר כמחסנים עבור הצי ההולנדי. המוזיאון, שהוקם ב-1916, עבר למבנה זה בשנת 1973.
פעילות

המוזיאון מציג את ההיסטוריה הימית הן של הצי ההולנדי והן של הסחר הימי ההולנדי. מוצגי המוזיאון כוללים מפות ימיות, דגמי ספינות וכלי נשק, וכן דיוקנאות של אנשי צי הולנדיים. אוסף המפות כולל מפות ייחודיות של הקרטוגרף ההולנדי בן המאה ה-17 וילם בלאו ושל בנו יוהאן בלאו, וכן מוצג במוזיאון ספרו של מקסמיליאנוס טרנסילוואנוס, המתאר את מסעו של פרדיננד מגלן.
בסמוך למוזיאון ניצב שחזור שנבנה בין השנים 1985–1990 של האוניה אמסטרדם אשר הפליגה במאה ה-18 בין הולנד ואיי הודו המזרחית.
הילוכים (אופניים)

באופניים, ההילוכים מאפשרים לרוכב להתאים את המרחק שעוברים האופניים עם כל סיבוב של הדוושות לתנאי הדרך. אופניים המאפשרים בחירת הילוכים תוך כדי רכיבה הומצאו כבר בשנת 1887 בבריטניה, אולם הוכנסו לשימוש משמעותי רק בעשור הראשון של המאה ה-20.