היסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית: טרוחיו, ולאחריו
העשורים שלאחר טרוחיו

לדרישת ארצות הברית, חלק בלאגר את השלטון עם מועצה בת שבעה אנשים, שנוסדה ב-1 בינואר 1962 וכללה גם נציגים מתונים של האופוזיציה. הסנקציות הבינלאומיות הוסרו ב-4 בינואר, ולאחר שהדף ניסיון הפיכה, התפטר בלאגר ויצא לגלות ב-16 בינואר. מועצת המדינה, בניהולו של הנשיא החדש רפאל פיליברטו בוניי המשיכה לשלוט עד שניתן היה לקיים בחירות. בדצמבר 1962 התקיימו הבחירות, ובהן זכה חואן בוש, איש אקדמיה ומשורר שייסד את מפלגת האופוזיציה "Partido Revolucionario Dominicano" (המפלגה המהפכנית הדומיניקנית), כאשר שהה בגלות בימי טרוחיו. נטייתו השמאלית, ורצונו בחלוקת קרקעות, הלאמה של נכסים זרים, וניסיונות להכפיף את הצבא לפיקוח אזרחי, הביאו לעוינות כלפיו מצידם של כת הקצינים, ההיררכיה הכנסייתית הקתולית, והמעמדות הגבוהים. שחששו מהפיכתה של הרפובליקה הדומיניקנית ל"קובה שנייה". בוש הודח בהפיכה צבאית ימנית בספטמבר 1963, ויצא לגלות בפוארטו ריקו.
לאחר הדחת בוש עמד באופן פורמלי בראש המדינה טריומווירט אזרחי, שיצר דיקטטורה דה פקטו עד ל-24 באפריל 1965, כאשר קצינים תומכי רפורמות, ואזרחים תומכי בוש, שקראו לעצמם "אנשי החוקה", הביאו להפיכה, וכבשו את הארמון הלאומי. באופן מיידי, כוחות הצבא, בהנהגת הקולונל אליאס ווסין אי ווסין, שכינו עצמם "לויאליסטים", הגיבו בתגובת נגד והסתערו על הארמון בטנקים ובמטוסים. ב-28 באפריל, נחתו כוחות צבא ארצות הברית על אדמת האי, לכאורה לבקשת הלויאליסטים, ובתואנה שעליהם להגן על אזרחי ארצות הברית וזרים אחרים, בכינוי "מבצע חבילת כוח" (Operation Power Pack). עשרים ושלושה אלף חיילים נחתו בסופו של דבר באי.
ביוני 1966 חואקין בלאגר, מנהיג המפלגה הרפורמיסטית (שנקראה עתה המפלגה הסוציאל-נוצרית הרפורמיסטית - PRSC) נבחר לנשיא, ונבחר שוב במאי 1970 ובמאי 1974, בשתי הפעמים לאחר שמפלגות האופוזיציה העיקריות משכו את מועמדיהן בשלב מאוחר במסע הבחירות בשל הרמה הגבוהה של אלימות שהפגינו תומכי הממשלה. בנובמבר 1966 נחקקה חוקה, על פי החוקה נבחר הנשיא לתקופת כהונה בת ארבע שנים. אם התוצאה של הבחירות היא צמודה, יכול להיות סיבוב שני של הצבעה. כל אזרח בן 18 יכול להצביע. אזרחים נשואים יכולים להצביע גם אם אינם עדיין בני 18.
בלאגר הוביל את הרפובליקה הדומיניקנית לשינויים מבניים וכלכליים, פתח את כלכלת המדינה להשקעות זרות, והגן על התעשיות המקומיות, ממשלתיות ופרטיות. מודל זה יצר תוצאות לא משמעיות. רוב תשע שנותיו של בלאגר היו שנות צמיחה בשיעור ממוצע של 9.4 אחוזים של צמיחת התוצר הלאומי הגולמי בין 1970 ל-1975. יש שדיברו אף על "הנס הדומיניקני". השקעות זרות וסיוע זר זרמו למדינה. מחירי הסוכר, שהיה אז התוצר העיקרי של כלכלת המדינה, היו טובים, והתיירות זרמה לאי והכניסה כסף זר. עם זאת, תוצאות טובות אלו ברמה המאקרו-כלכלית (אשר העידו על התעשרות ממוצעת של אזרחי המדינה) לא לוו בחלוקה ראויה של העושר שנוצר. קבוצות של מיליונרים שגשגו בתקופת שלטון בלאגר, אך העניים הפכו לעניים יותר, והיו מטרה לדיכוי מצד המדינה. דרישותיהם הכלכליות גונו כ"קומוניזם", וטופלו ביד קשה על ידי מנגנוני הביטחון של המדינה. בבחירות בשנת 1978, הובס בלאגר בבחירות לכהונתו הרביעית, והוחלף בידי אנטוניו גוסמן פרננדס, (Antonio Guzmán Fernández) מאנשי מפלגת ה-PRD השמאלית שייסד בוש. בלאגר הורה לחיילים להסתער על הקלפיות ולהשמיד את פתקי ההצבעה, והכריז על עצמו כמנצח. נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, סירב להכיר בניצחון זה, ומשעמד בפני האפשרות להישאר ללא התמיכה החיצונית של ארצות הברית, הכריז בלאגר על תבוסתו. השבעתו של גוסמן ב-16 באוגוסט הייתה הפעם הראשונה בה הועבר השלטון באופן חוקי וללא אלימות מנשיא שנבחר בבחירות חופשיות לנשיא אחר שנבחר אף הוא בבחירות חופשיות. בסוף שנות השבעים הואטה הצמיחה הכלכלית, ומחירי הסוכר ירדו, בעוד שמחירי הנפט עלו. האינפלציה הגואה והאבטלה הביאו להגירה שלילית המונית אל מחוץ לרפובליקה, ובעיקר לניו יורק.
בבחירות ב-1982 ניצח סלבדור חורחה בלאנקו ממפלגת PRD, שניצח את המועמדים הנצחיים בוש ובלאגר. בלאגר שב וניצח בבחירות ב-1986, ונותר בתפקידו עד לשנת 1996. הבחירות ב-1990 היו אלימות, ונטען כי תוצאותיהן זויפו. הבחירות ב-1994 לוו באלימות רבה כנגד נציגי האופוזיציה. רוב המשקיפים החיצוניים חשו כי ניצחונות אלו של בלאגר לא היו ראויים. תחת לחץ אמריקני הסכים בלאגר לערוך בחירות נוספות ב-1996, בהן הוא עצמו לא ישתתף.