פרד רוי האריס
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית

בשנת 1964, האריס רץ לבחירות על מנת למלא את כהונתו שטרם פגה של הסנאטור האמריקני רוברט ס. קר, שמת בתפקידו. הוא ניצח את המושל לשעבר ג'. הווארד אדמונדסון, שמונה להחליף את קר, בפריימריז הדמוקרטי. הבחירות הכלליות כללו קמפיין בעל פרופיל גבוה נגד המועמד הרפובליקני, מאמן הכדורגל של אוקלהומה סונרס, באד וילקינסון. שתי המפלגות הזמינו מנהיגים פוליטיים מחוץ למדינה לקמפיין למען המועמדים שלהן. הרפובליקנים הביאו את סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון לקמפיין עבור וילקינסון, בעוד האריס אירח את הנשיא לינדון ב. ג'ונסון. האריס ניצח את וילקינסון והפך לאחד החברים הצעירים ביותר בסנאט האמריקאי.
האריס היה תומך נחרץ בתוכניות 'החברה הגדולה' של הנשיא לינדון ב. ג'ונסון, שלעיתים קרובות לא היו פופולריות באוקלהומה. הוא הצביע בעד חוק זכויות ההצבעה משנת 1965, ובעוד הוא החמיץ את ההצבעות הנוגעות לאישורו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1967 (הוא נעדר בענייני הסנאט הרשמיים) והעברת חוק זכויות האזרח משנת 1968 (נעדר בגלל מחלה), הוא תמך בשתי ההצבעות; הוכרז בלשכת הסנאט שאם הוא היה נוכח, הוא היה מצביע בעד אישורו של מרשל וחוק 1968. האריס נכח בהצבעה החשובה על ההצעה לסיום הפיליבסטר שנערך על ידי אותם סנאטורים שהתנגדו לחוק משנת 1968, והצביע בעד סיום הפיליבסטר כדי שניתן יהיה להצביע על החוק.
ביולי 1967, ג'ונסון מינה את האריס לוועדת קרנר. הוא הפך במהרה לאחד החברים הפעילים ביותר בה והיה מודאג עמוקות מפני אפרו-אמריקאים מקופחים כלכלית בעיר הפנימית. הוא גם תמך מאוד בתוכניות חקלאיות, בתוכנית הניווט בנהר ארקנסו ובתוכניות הבריאות האינדיאניות, שהיו כולן פופולריות מאוד באוקלהומה.
למרות היותו ליברלי מאוד ממדינה יותר ויותר שמרנית, האריס נבחר לכהונה מלאה ב-1966, תוך שהביס את עורך הדין פט ג'. פטרסון, ב-54% מול 46%. פטרסון ניסה להדיח את האריס בהכרזה על תמיכתו בתיקון חוקתי שהוצע על ידי הסנאטור אוורט דירקסן כדי לאפשר להנהלות בתי הספר לקיים תפילות בבתי ספר ציבוריים. התיקון של דירקסן זכה לתמיכה פוליטית נלהבת באוקלהומה, אך האריס התנגד לו במכתב פומבי: "אני מאמין בהפרדה של כנסייה ומדינה ואני מאמין שתפילה וקריאת תנ"ך צריכות להיות בהתנדבות".
במהלך כהונתו בסנאט, האריס גם כיהן לזמן קצר כיו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית, והחליף את לארי אובריאן שהחליף אותו לאחר מכן. האריס היה אחד משני המועמדים האחרונים שנחשבו על ידי סגן הנשיא והמועמד לנשיאות יוברט האמפרי כמועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן נשיא ארצות הברית ב-1968; האמפרי בחר בסנאטור אדמונד מאסקי ממיין בגלל גילו הצעיר של האריס שהיה בן 37. האריס נפרד מג'ונסון והאמפרי בשל חילוקי דעות על מלחמת וייטנאם.
בשנת 1970, האריס היה שחקן מרכזי בחקיקה המצליחה להחזיר לתושבי פואבלו דה טאוס 48,000 אקר (19,425 דונם) של אדמה הררית שנלקחה על ידי הנשיא תאודור רוזוולט וסומנה כיער הלאומי קרסון בתחילת המאה ה-20. המאבק היה רגשי במיוחד מכיוון שהחזרה זו של אדמת טאוס כללה את האגם הכחול, שהפואבלו מחשיבים אותו כקדוש. כדי להעביר את הצעת החוק, כרת האריס ברית דו-מפלגתית עם הנשיא ריצ'רד ניקסון, שעימו נחלק האריס בצורה חדה בנושאים רבים אחרים, בעיקר לגבי מלחמת וייטנאם. בכך, הוא נאלץ להתגבר על חברי הסנאט הדמוקרטים החזקים קלינטון פרסבה אנדרסון והנרי מ. ג'קסון, שהתנגדו בתוקף להחזרת האדמה. כפי שסיפרה אשתו של האריס, לדונה, שהייתה מעורבת באופן פעיל במאבק, כשהצעת החוק עברה לבסוף ועלתה לחתימה על ידי הנשיא, ניקסון הרים את מבטו ואמר, "אני לא מאמין שאני חותם על הצעת חוק שהיה בחסות פרד האריס".
בשנת 1971, האריס היה הסנאטור היחיד שהצביע נגד אישורו של לואיס פ. פאוול הבן כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא התנגד לפאוול כי הוא ראה בו אליטיסטי ובעל רקורד חלש בזכויות האזרח.
האריס קרא גם לביטול מועצת הסחר הבין-מדינתית.