stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאיוש גלרט
כתביו

מכתבים לאמי המתה... (1921)
כתיבה על אדם שרוצה להיות מאושר בכל האמצעים (אוטוביוגרפיה רומן, 1921)
מאה שחקנים בשורה... (קריקטורות, עם ליפוט גדה, 1923)
רביעייה (דרמה, עם ז'יגמונד שומלאר, 1923)
צועני אחד, מלך אחד (דיוקנאות וקריקטורות, 1928)
מלאכים מסכנים (דרמה, 1930)
טימושה (דרמה, 1932)
הכבוד מתגלגל (רומן, 1941)
שנים שניתנו במתנה (סיפורים, 1943)
בעיניים פקוחות (זיכרונות, 1958)
פרסים

פרס האמן המצטיין (1956)
ראו גם

Filmkatologs.hu
מאגר נתונים תיאטראות. המוזיאון והמכון לתולדות התיאטרון הלאומי
לקריאה נוספת

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (הלקסיקון ההונגרי לאמנות הבמה)
Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
לאיוש גלרט בספרייה האלקטרונית ההונגרית
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 42599/1904. Forrás: MNL-OL 30794. mikrofilm 124. kép 2. karton. Névváltoztatási kimutatások 1904. év 19. oldal 31. sor.
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. VII. ker. állami házassági akv. 32/1918. folyószáma alatt.
↑  Merkler András. És pereg a vásznon az ostoba film…. Budapest. p. 149. ISBN 978 963 06 2931 7.
↑  2013. november 12-i lekérdezés
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1061494527  ISNI: 0000 0000 7908 3566  LCCN: nb2006011683  NKC: xx0242539   WorldCat (עם LCCN): nb2006-011683
ג'יימס אדוארד מארי

ג'יימס אדוארד מארי (באנגלית: James Edward Murray‏; 3 במאי 1876 – 23 במרץ 1961) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מונטנה בין השנים 1961–1934. מארי היה מנהיג ליברלי במפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מארי נולד ב-3 במאי 1876 בחווה ליד סנט תומאס, אונטריו, קנדה, וסיים את לימודיו ב-St. Jerome's College בברלין, אונטריו, בשנת 1897. באותה שנה מת אביו והוא הלך לגור אצל דוד עשיר בביוט, מונטנה, ג'יימס אנדרו מארי, שהיה בעל מכרות נחושת יקרי ערך. דודו שלח אותו לניו יורק ללמוד משפטים. הוא השלים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1900, באותה שנה בה קיבל אזרחות אמריקאית. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק ב-1901, והחל לעסוק בעריכת דין בביוט, שם עסק גם בבנקאות ובניהול נכסי דודו.
הוא עסק בעריכת דין בביוט ובשנת 1906 נבחר לכהונה אחת כתובע מחוזי של מחוז סילבר באו. מארי הסתכסך עם פקידים ושופטים מקומיים, וחזר לעסוק בעריכת דין. כפעיל במפלגה הדמוקרטית, מורי עבד בשיתוף פעולה הדוק עם איגודי עובדים כדי לבנות את הבסיס הפוליטי שלו. בשנת 1921, הוא ואמו ירשו מעל 10 מיליון דולר מדודו המנוח. הוא היה מעורב בפוליטיקה האירית, ונכנס מחדש לפוליטיקה של מונטנה כשהשפל הגדול דרדר את כלכלת מונטנה בשנות ה-30.
עד 1987, משפחתו הייתה הבעלים של מלון מארי ברובע ההיסטורי במרכז העיר של ליווינגסטון, מונטנה.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

מארי היה התובע המחוזי של מחוז סילבר באו, מונטנה, מ-1906 עד 1908, והפך ליו"ר המועצה המייעצת של המדינה של מינהל העבודה הציבורי מ-1933 עד 1934.
כשהסנאטור תומאס ג'יימס וולש מת ב-1933, התפטר המושל הדמוקרטי ג'ון א. אריקסון והתמנה לתפוס את המושב, למרות הבסיס הפוליטי החלש שלו. מארי ניצח את אריקסון בפריימריז המיוחדים של 1934 למילוי שארית כהונתו של וולש, ולאחר מכן ניצח בבחירות הכלליות המיוחדות שנערכו בנובמבר אותה שנה; הוא נבחר על מצע "מאה אחוז תמיכה" בנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. מארי נבחר לכהונה מלאה ב-1936, ונבחר מחדש ב-1942, 1948 ו-1954.
מארי היה ליברלי מובהק ותומך נלהב של קואליציית הניו דיל. הוא הסתכסך עם הסנאטור הבכיר של מונטנה, ברטון וילר, כאשר תמך בניסיונו של רוזוולט להרחבת בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1937. בניגוד לווילר, מארי ויתר על תמיכתו בהתבדלות בכל הנוגע לענייני חוץ, ותמך במדיניות החוץ האגרסיבית של רוזוולט נגד גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית בשנים 1939–1941.
באפריל 1943, ניתוח סודי של ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית על ידי החוקר הבריטי ישעיה ברלין עבור משרד החוץ הבריטי אפיין בתמציתיות את מארי בזו הלשון: ”עורך דין מיליונר המנסה להתעלות על וילר בתור תומך בעסקים קטנים ובאיגודי עובדים נגד מונופול של עסקים גדולים (למשל, חברת אנקונדה השולטת במדינתו המייצרת נחושת). חסיד של החזית השנייה ושל קשרים חזקים יותר עם בריטניה. סוחר חופשי למעט בנושאי נחושת. קתולי.”
בפברואר 1944 הצטרף מארי לסנאטור הדמוקרטי וולטר פ. ג'ורג' מג'ורג'יה כדי להציג לקונגרס הצעת חוק לפירוז תעשייתי. הצעת החוק תמכה בתוכניות לסיום חוזי מלחמה וסילוק רכוש ממשלתי עודף. הצעת החוק התקבלה ב-4 במאי.
הסנאטור מארי עבד בשיתוף פעולה הדוק עם הנשיא רוזוולט לקידום יישום מגילת הזכויות השנייה של הנשיא. רוזוולט הקצה מספר משמעותי של אנשי צוות מהרשות המבצעת לוועדות של מארי, אשר עסקו בקידום סדר היום הנשיאותי. התגובה השלילית של הקונגרס לטקטיקה זו נחשבת כאחד הגורמים שהובילו לחקיקת "חוק הארגון מחדש של הרשות המחוקקת" בשנת 1946.
לאחר המלחמה, השמרנים שלטו בקונגרס, ולכן מארי נחל הצלחה מעטה במיוחד בקידום הצעותיו להרחבת הביטוח הלאומי, אספקת טיפול רפואי חינמי לקשישים, הרחבת הסיוע הפדרלי לחינוך, או יצירת רשות עמק מיזורי עם שליטה פדרלית על מקורות המים של מונטנה, בדומה לרשות עמק טנסי. במקום זאת, הקונגרס אימץ את "תוכנית פיק-סלואן", שהעבירה את השליטה על ניהול השיטפונות לידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, לשכת הטיוב של ארצות הברית ולגורמי פיתוח פרטי.
כיו"ר הוועדה לענייני פנים ואיים בשנות ה-50 של המאה ה-20, הצליח מארי לקדם פיתוח פדרלי של אנרגיה הידרואלקטרית באמצעות בניית סכרים גדולים ברחבי מערב ארצות הברית. הוא ניצל את תפקידו כיו"ר ועדת הפנים של הסנאט כדי לקדם מיזמי מים במערב המדינה, שהובילו לאישור ומימון של הקונגרס להקמת סכרים גדולים במונטנה: "קניון פרי" על נהר המיזורי, "ילוטייל" על נהר הביגהורן, "האנגי הורס, על נהר הפלטהד, ו"ליבי" על נהר הקוטנאי.
ביוגרפיה > בערוב ימיו

בערוב ימיו דווח כי מארי סבל מסניליות ובעקבות זאת בנו, שניהל עבורו את משרדו בשנות ה-50, אמר לו כיצד להצביע. הוא בחר שלא להתמודד מחדש בנובמבר 1960.
מארי נפטר בביוט, מונטנה ב-23 במרץ 1961, פחות משלושה חודשים לאחר שעזב את תפקידו. הוא נקבר בבית הקברות של הצלב הקדוש.
הערות שוליים

1 2  "James E. Murray Papers, 1918-1969 at the University of Montana".
↑  Tribune Staff. "125 Montana Newsmakers: Sen. James E. Murray". Great Falls Tribune. נבדק ב-29 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Beam, Christopher (11 בינואר 2011). "Fit To Serve". Slate. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1043782869  ISNI: 0000 0000 3380 4356  LCCN: n2002022236  NARA: 10568683  SNAC: w6dv9g3q  US Congress: M001108  VIAF: 53505735   WorldCat (עם VIAF): 53505735
עמי מעייני

| --- | --- |

 לידה:  13 בינואר 1936 רמת גן, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  17 בפברואר 2019 (בגיל 83) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים  הטכניון  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת תל אביב
 עיסוק:  מנצח, מלחין, אדריכל
 שפה מועדפת:  גרמנית, עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר, עוגב
 
עמי מעייני (13 בינואר 1936 - 17 בפברואר 2019) היה מנצח, מלחין, ואדריכל ישראלי.
קורות חייו

עמי מעייני נולד ברמת גן. בסביבות שנת 1938 עבר עם הוריו למעונות עובדים ח' בצפון תל אביב, שאביו, יהודה מעיני, מהנדס במקצועו, סייע להקים.
הוא למד בתיכון באקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים וסיים בגיל 17 בלבד. היה תלמידו של פאול בן-חיים.
מעייני היה בין מייסדי תזמורת הגדנ"ע, שאותה ניהל ועליה ניצח בשנים 1953–1957 ולאחר מכן בשנים 1970–1973.
לאחר מכן סיים תואר ראשון באדריכלות בטכניון.
ייסד ב-1956 את תזמורת הנוער של עיריית תל אביב, והיה מנצחה עד 1960, במקביל ניצח על תזמורת הקונסרבטוריון של חיפה ועל תזמורת הטכניון.
יצירתו, "דיברטימנטו למיתרים", בוצעה ב-1960, עוד בזמן לימודיו בטכניון, על ידי תזמורת רשות השידור בניצוח גאורג זינגר. באותה שנה הלחין גם את הקונצ'רטו לנבל ותזמורת. על יצירתו זו זכה בפרס אנגל לשנת 1963.
סיים תואר שני בבניין ערים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק וכן במוזיקה אלקטרונית. סיים לימודי תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. עבודת הגמר לתואר עסקה ב"הפילוסופיה של המוזיקה - עיון בתאוריות האסתטיות של הגל, שופנהאואר, ואגנר וניטשה".
בילדותו עמי מעייני למד נגינה בכינור, בויולה, בחצוצרה ומאוחר יותר גם בפסנתר ובעוגב, אשר הפכו לכלי הנגינה העיקריים שלו.
בביתו היה עוגב חלילים גדול אשר נבנה בידי גדעון שמיר. בשנת 2020 נתרם העוגב לפארק קרסו למדע בבאר שבע.
כמו כן היה תלמידם של איתן לוסטיג לניצוח ופאול בן-חיים לתורת המוזיקה. ובמקביל השתלם במוזיקה אלקטרונית אצל ולדימיר אוסצ'בסקי.
לאחר שובו לישראל עסק באדריכלות, תחילה אצל יצחק פרלשטיין ומאוחר יותר אצל אריה שרון. בין השאר תכנן ועיצב את אולם "קלרמונט" באקדמיה למוזיקה בתל אביב ואת בניין האקדמיה בירושלים בגבעת רם.
בשנת 1971 החליט להפסיק את עבודתו כאדריכל והחליט להקדיש את זמנו למוזיקה.
בשנות ה-80 היה היושב ראש של איגוד הקומפוזיטורים בישראל.
מאז 1980 כיהן כפרופסור לקומפוזיציה, לתורת המוזיקה ולפילוסופיה באקדמיות למוזיקה של תל אביב ושל ירושלים. בין השנים 1994–1998, ושוב משנת 2000 עד 2004 כיהן כמנהל האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
ייסד את התחרות למלחינים צעירים ע"ש פאול בן-חיים, הנערכת פעם בשנתיים.
אחותו של עמי מעייני הייתה הנבלאית רות מעייני (נפטרה בשנת 2021). בתה סיון מעייני-זליקוב היא כנרת בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
מעייני נפטר ב-17 בפברואר 2019, והובא למנוחות בבית העלמין בשביל מנוחה נכונה בראשון לציון.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
יצירותיו

"וריאציות לפסנתר על נושא מקורי" (1957)
"שני פרלודים לפסנתר" (1957)
"דיברטימנטו קונצ'רטנטה" לתזמורת קאמרית (1959)
"קונצ'רטו לנבל מס' 1, (1960)
"טוקטה לנבל סולו" (1962)
"ערבסקה לנבל סולו" (1962)
"שיר השירים אשר לשלמה" לשנים-עשר כלי קשת (1962) יצירה שחלקה השני, "קהלת", הוא היחיד שכתב מעייני בשיטה הסריאלית.
"קונצ'רטו ים-תיכוני" לחליל אלט, אבוב ד'אמורה, קלרינט בס, חצוצרה, ויולה, צ'לו, נבל וצ'מבלו וארבעה נגני כלי הקשה (1963)
"מזמורים" (1965) לסופרן, חליל, קלרינט בס, נבל, כלי הקשה ותזמורת כלי קשת (1965)
"מאקאמאת לנבל סולו" (1964)
"פואמה לחליל ושלישיית כלי קשת" (1965)
"מיקרוטונוס" (1965), יצירה אלקטרונית
"וריאציות על אלתור" לחליל, כינור (או ויולה) ונבל (1966). גרסה נוספת לנבל, חליל וויולה (1969)
"קונצ'רטו סימפוני לנבל ותזמורת" (1966)
"רגלים", לסופרן או טנור ותזמורת מלאה (1966)
"קונצ'רטו לכלי הקשה ושמונה כלי נשיפה (1966)
"קונצ'רטו לכינור" (1967)
"קונצ'רטו לצ'לו" (1967)
"שלושה פרלודים לארבעה נגני כלי הקשה" (1968)
""שני מדריגלים לנבל וחמישיית כלי נשיפה מעץ (1969)
"קונצ'רטו לשני פסנתרים" (1969)
"קומראן", מטאפורה סימפונית בהזמנת התזמורת הפילהרמונית הישראלית, (1971)
"מלחמת בני אור בבני חושך" (1971), אופרה-אורטוריה שהקטעים הסימפוניים שלה מופיעים ב"קומראן"
"סימפוניה קונצרטנטית, לחמישיית כלי נשיפה מעץ ותזמורת סימפונית (1972)
"ערבסקה מס' 2 לחליל ונבל" (1973), עובד למוזיקה למחול "ההחטאה" (1974)
"ערבסקה מס' 3 לארבעה נבלים" (1973)
"ערבסקה מס' 4 לחליל, נבל ותזמורת כלי קשת" (1984, הרחבה של ערבסקה מס' 2)
"אידישע לידר" לסופרן או בריטון עם תזמורת סימפונית (מחזור מס' 1 - 1973) בהזמנת רשות השידור
"סימפוניית תהילים", מס' 1 (1973) לסופרן, בריטון, מקהלת ילדים, מקהלה מעורבת ותזמורת סימפונית (1974)
"אידישע לידר" למצו סופרן ותזמורת (מחזור 2, 1974)
"קונצ'רטו לויולה" (1974)
"אימפרופטי לפסנתר" מס' 1, (1974)
"חמישה קטעים למנגן הצעיר" (1974) יצירה לנבל בדרגות קושי שונות על פי נעימות ספרדיות מן האוסף של יהויכין סטוצ'בסקי.
סימפוניה מס' 2 (1975)
"רביעייה לנבל ושלישיית כלי קשת" (1975)
"פסאקאליה בסגנון מזרחי" לנבל סולו (1975)
"קונצ'רטו לגיטרה" (1976)
"אימפרופטי מס' 2" לפסנתר (1976)
"סימפוניית רקוויאם" - רקוויאם עברי (סימפוניה מס' 3) למצו סופרן, מקהלה מעורבת ותזמורת סימפונית (1978)
"חמישייה לכלי נשיפה ממתכת" (1977) בהזמנת קרן תל אביב לספרות ולאמנות
"סונאטה לכינור" (1978 בהזמנת אותה קרן
"אגדת שלושה וארבעה" (1978) מוזיקה למחול על פי ביאליק, לרקדנים סולנים, להקה גדולה ותזמורת סימפונית
"סונאטה לנבל" (1979) בהזמנת קרן תל אביב לספרות ולאמנות
"סונאטה לצ'לו סולו" (1979) כנ"ל
"סונאטינה לגיטרה" (1979), כנ"ל
עיבוד של ה"סרנדה ברה מז'ור" אופוס 25 של בטהובן לנבל, חליל וויולה (1979)
"קונצ'רטו לנבל וכלי קשת (1980), בהזמנת הנבלאי ניקנור זבאלטה. הסולנית בביצוע הבכורה הייתה הנבלאית רות מעייני, אחותו של המלחין.
"שני פרקי רביעייה" (1982), מבוססים על פולקלור יהודי-תימני מן האוסף "קולות רבים" של ברכה צפירה ועל פולקלור של יהדות מזרחי אירופה מתוך "הכלייזמרים" של סטוצ'בסקי.
"כה לחי", (1982) פתיחה חגיגית, לחגיגות חצי היובל להיכל התרבות, בהזמנת התזמורת הפילהרמונית הישראלית וזובין מהטה.
"סינפונייטה על נעימות יהודיות עממיות", סימפוניה מס' 4 (1982)
"סקרצו ים תיכוני" לתזמורת סימפונית (1983) בהזמנת התזמורת הסימפונית ירושלים
"סונאטינה לשלישייה" לפסנתר, קלרינט וצ'לו (1985)
פרסים ואותות הוקרה

פרס אנגל
פרס אקו"ם
פרס "שואה ותקומה"
פרס ההסתדרות לאמנויות 1988
כתבים

הפילוסופיה של המוזיקה : עיונים במשנתם האסתטית של היגל, שופנהאור, וואגנר וניטשה, 1974
מונוגרפיה על ריכרד וגנר בשלושה כרכים: ביוגרפיה, "טבעת הניבלונג" ו"פרוזה", 1987
"קלידוסקופ של חיים", 2013
"חיים בפוליפוניה" – אוטוביוגרפיה, מחולקת לארבעה חלקים
מקור

יהודה כהן, נעימי זמירות ישראל, הוצאת עם עובד, 1990
הערות שוליים

1 2   חגי חיטרון ואמיר מנדל, המלחין עמי מעייני מת בגיל 82, באתר הארץ, 17 בפברואר 2019
↑  לב, תומר: האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש רובין, ע' 199, הוצא לאור על ידי אוניברסיטת ת"א (1998)
↑  https://merhav.nli.org.il/primo-explore/search?query=creator,contains,%D7%9E%D7%A2%D7%99%D7%A0%D7%99,%20%D7%A2%D7%9E%D7%99,%201936-2019&vid=NLI&lang=iw_IL&_gl=1*nwdq40*_ga*NjUwMzY5MzI0LjE2NTM2NDYyNzc.*_ga_8P5PPG5E6Z*MTY1NzEyOTUwNy45Ny4xLjE2NTcxMzAyMDQuMjk.&_ga=2.66564268.38100860.1657046400-650369324.1653646277, merhav.nli.org.il (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264861305171  PLWABN: 9810688883705606  BnF: cb13760420r (data)  GND: 103784969  ISNI: 0000 0001 1085 8658  LCCN: n79140946  MusicBrainz: 75d21fe8-0d0f-4ee9-b3fb-6d3c2f8e7eef  NKC: xx0178639  NTA: 096958464  SNAC: w65b7rb2  SUDOC: 058549471  VIAF: 118244399   WorldCat (עם VIAF): 118244399 
עוגב החלילים בדירתו של מעייני. בשנת 2020 נתרם העוגב לפארק קרסו למדע בבאר שבע.
יוסף אבן כספי

| --- | --- |
 לידה:  1279 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, צרפת 
 פטירה:  אחרי 1340 מיורקה, ספרד 
 השקפה דתית:  יהדות 
 זרם:  אריסטוטליאניזם (אנ')
 תחומי עניין:  תאולוגיה, מטאפיזיקה, לוגיקה, בלשנות
 עיסוק:  מילונאי, רב, פילוסוף 
 הושפע מ:  רמב"ם, אריסטו
 מדינה:  צרפת 
 
רבי יוסף אבן כספי ב"ר אבא מארי (נקרא גם יוסף כספי) (ארל 1280- מיורקה 1345) היה פרשן מקרא, פילוסוף ובלשן שחי באזור ארדש וספרד. כספי היה נועז בפרשנותו הפשטנית למקרא ובהגותו הפילוסופית, וכבר בחייו עורר עליו פולמוס בעקבות דעותיו הפילוסופיות הקיצוניות, ואף לאחר מותו היו חכמים שיצאו נגדו. כספי חיבר ספרים רבים, בפרשנות המקרא, בפילוסופיה ובחכמת הלשון, שרק חלקם הגיע לידינו.
קורות חייו

ר' יוסף כספי נולד בשנת 1280 בעיר ארל (Arles) שבזמנו נחשבה חלק מחבל פרובאנס, צרפת.
משפחתו הייתה מל'ארג'נטייר, ועל שם עיר זו (שנודעה במכרות הכסף שלה עוד מתקופת הכיבוש הרומאי) נקרא 'כספי', כמשמעות שמה באוקסיטנית.
כספי ערך מסעות רבים במהלך חייו, וביקר בין השאר באראגון, ולנסיה, קטלוניה ומיורקה. כן ביקר במצרים, שם ביקש ללמוד תורה מפי צאצאי הרמב"ם, הדמות הפילוסופית המוערצת עליו, אך נכזב משמצאם, לפי עדותו, צדיקים אך לא מלומדים. כספי ביקש גם לנסוע לארצות המגרב (המדינות המערביות בצפון אפריקה), ובפרט לפאס שבמרוקו, משום ששמע שבמקום זה יושבים חכמים גדולים. הוא התיישב לבסוף במיורקה, שם נפטר בשנת 1345.
כספי סיפר כי הסיבה לנדודיו הייתה ביקוש חכמה מפי חכמי הארצות השונות, אך ישנם חוקרים המשערים כי סיבות נוספות עמדו מאחוריהם: יחסיו הבעייתיים עם אשתו והצורך שלו לבקר את ילדיו בפרפניאן, שבפרובאנס ובוולנסיה שבספרד, נטיותיו האליטיסטיות שגרמו לו להתנתק מן החברה היהודית שבאזור מגוריו המקורי, ואולי אף רדיפות הדת הנוצריות, שישנן עדויות שסבל מהן. עם זאת, כספי עצמו לעג לעוזבים את ביתם על שום פגעים רעים שקרו להם במקומם (בפירושו למשלי, עמ' 98).
כספי חיבר חיבורים רבים, בתחומי פרשנות המקרא, הפילוסופיה והבלשנות, ושמו של כל אחד מהם כולל את המילה 'כסף' בהטיותיה. את חיבוריו החל לכתוב בגיל 17, ובגיל 30 החל לעסוק בפילוסופיה ובלוגיקה. את רשימת ספריו כינס בחיבור מיוחד, בשם 'קבוצת כסף'.
פרשנות

על אף היותו פילוסוף בעל שיעור קומה, הרי שר"י כספי הגדיר עצמו בראש ובראשונה כפרשן. חיבוריו הפרשניים מצטיינים בפשטנותם, והוא מרבה לרמוז בהם לעקרונות פילוסופיים ופרשניים שלפיהם ניתן ללמוד פסוקים רבים נוספים. פרשנות המקרא שלו היא פילוסופית-בלשנית בעיקרה, והוא צעד רבות בעקבות "המורה הגדול", "המאיר לעולם כולו", כלשונו, הלוא הוא הרמב"ם, ובפרט בעקבות מורה הנבוכים, שבו עסק הרמב"ם רבות בפרשנות מקרא פילוסופית.
כספי הצהיר כי ניסה להגיע אל כוונתו האמיתית של כותב הספר, אף כי היה מודע למגבלות הפרשן ולסובייקטיביות האפשרית של פירושיו.
כשאר פרשני הפשט בני ימי הביניים המאוחרים, לא ראה עצמו ר"י כספי מחויב לדברי חז"ל בפרשנות הכתובים. כך, לעומת הדברים המובאים אצל חלק מן החכמים בנוגע לחטא דוד ובת שבע ש"כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה", כתב כספי (שמואל ב' יא, ו):
בפירושיו מתייחס כספי לעקרונות כתיבת ספרי הקודש, ומנסה להנחות את הקורא לבל יפתח ציפיות לסיבות מדוע במקום אחד מבואר יותר ובמקום שני פחות. כך למשל בפירושו לשמואל א' (ז, ב) כתב: "וירבו הימים ויהיו עשרים שנה - זה הבאור הוא חסד מכותב הספר, ולא יעשו זה החסד תמיד כותבי הספרים". כן הוא משתמש לא מעט בחוקי הלוגיקה השונים בפרשנותו, ומפנה רבות מאוד לחיבוריו הפילוסופיים העצמאיים.
לעיתים משלב כספי הערות מוסריות מחודדות בתוך דבריו. כך, כאשר מתוארת עליית הפרות שנשאו את ארון הברית משדה פלשתים היישר אל בית שמש בלא לסור ימין ושמאל, ובהתייחס למכה הגדולה שספגו לאחר מכן אנשי בית שמש על שלא נהגו כבוד בארון ה', העיר ר"י כספי בסרקזם (שמואל א' ו, יב):
פילוסופיה

כספי היה פילוסוף מקורי בעל דעות אריסטוטליות קיצוניות ביחס לעולם היהודי שבימיו. הוא העיד על עצמו (אגרות יש"ר ח"ב כ"ז): "ברוך היודע צפון לבי, כי אני חושד רעיוני תמיד, וכל שכן במה שאניח חלוף החכמים המפורסמים".
עקב כמה מהתבטאויותיו בספריו הקים עליו פולמוס כבר בחייו, ונגד ספרו 'ספר הסוד' יצא החכם קלונימוס בן קלונימוס; גם לאחר ימיו יצאו נגדו ר' יצחק אברבנאל והרשב"ץ, על כך שבפירושו למורה הנבוכים כתב כי העולם הוא קדמון, כשיטת אריסטו וכמנוגד לשיטתם של חכמי ישראל האחרים, גם הפילוסופים שביניהם. מאידך, שיבחוהו פרשנים אחרים של ה'מורה', ביניהם: אבן צרצה, ר' משה מנרבונה, והאפודי, והוא זכה אף לשבחים מפי מקובלים אחדים.
כספי עסק לא מעט בלוגיקה, וביקר את קודמיו על שלעיתים פירשו באופן מוטעה את הכתובים משום שהתעלמו מכללי הלוגיקה. הוא אף כתב חיבור שלם (צרור הכסף), העוסק רבות בלוגיקה. ביחס לבלשנות, קיבל כספי את תורתו של אריסטו על כך שהשפות הן הסכמיות ולא אלוהיות, אך עם זאת החזיק את השפה העברית כגבוהה ביותר במדרג השפות. לשיטתו, כל מילה בעברית היא ייחודית; אין מילים נרדפות או הומונימים. כתמיכה בתאוריה זו חיבר מעין מילון שורשים עברי, בשם "שרשות כסף", ובו ביאר את המשמעות של כל שורש, על שלל המילים הנגזרות ממנו.
פילוסופיה > תאולוגיה

השקפתו של ר"י כספי על אלוהים הייתה דומה לזו הפילוסופית המקובלת בזמנו, אם כי הוא הקצין אותה מעט יותר: האל הוא המצוי ההכרחי, המניע-ובלתי-מונע, והידע היודע את עצמו. לגישתו, קיימת סימטריה: האל הוא הידיעה והידיעה היא האל; דבר זה מאפשר תפיסה אימננטית של האל השורה בעולם, על ידי ידיעת האל (שהיא למעשה הוא עצמו). כך נקרא משה "איש האלוהים", משום שהאל לא מש מדעתו לרגע. בקבלתו המוחלטת את התאוריה האריסטוטלית אודות אחדות "היודע, הידוע והדעה" באל, הוא אף מרחיק לכת ומוכן להודות שעיקרון זה מאפשר פרשנות מסוימת של השילוש הקדוש בנצרות, כתאוריה שאינה רחוקה מזו הפילוסופית (גביע הכסף, עמ' 27).
כספי הסכים עם הדעה המיוחסת לאריסטו ולאפלטון, בכך שלא אפשרית בריאה "יש מאין", ואף טען שהרמב"ם עצמו החזיק בדעה זו של קדמות העולם. ביאורו לפרשת הבריאה בספר בראשית נכתב ברוח זו. דעה זו, כאמור לעיל, היא זו שעוררה נגדו כמה מהוגי הדעות הבולטים ביהדות.
גם את הנסים תפס כספי בדרך רציונליסטית. לשיטתו, אין הם אלא תופעות טבע נדירות. לתפיסה זו יש שורשים כבר בדברי הרמב"ם, שהצביע על דברי חז"ל על הנסים ככאלה שנבראו "בערב שבת בין השמשות" (של ששת ימי הבריאה) - דהיינו, אין הם אלא טבע נדיר ביותר. אך כספי הרחיק לכת יותר; לשיטתו, נביא או אדם גדול אחר יכול לחולל נסים בכוח ידיעותיו בלבד. משה, הגדול שביודעים, יכול היה לחולל את עשר מכות מצרים מכוח ידיעתו את גרמי השמיים ואת ארבעת היסודות. תפיסה זו חורגת, שוב, מן התפיסה המקובלת התופסת את הנס כמבוצע על ידי כוח אלוהי על-טבעי.
לשיטת כספי, אדם בעל נפש נבואית גדול יותר מזה בעל נפש פילוסופית (בכך הוא מסכים עם הפילוסוף המוסלמי אלבתליוסי, ומזכיר באופן מפתיע את תורתו של ר' יהודה הלוי בספר הכוזרי), אך לשיטתו אין בנבואה דבר על-טבעי: הנביא יודע את העתידות בכוח תפיסתו את הגורמים להן בהווה.
בהתאם לתפיסתו הרציונליסטית את ידיעת האל והנביא, פותר כספי בדרכו את בעיית הידיעה והבחירה - אם האל יודע הכול, כיצד מתאפשרת בחירה חופשית? לשיטתו של כספי אין קושי: ידיעתם את העתידות דומה לידיעת אדם עם יכולת הערכה טובה של העתיד על סמך הנתונים הקיימים בהווה. ברור, לשיטתו, שהכרת האופי של אדם מסוים ומתוך כך ידיעת דרך התנהגותו בעתיד אינה סותרת את הבחירה החופשית, שכן אין זו ידיעה לשעבר, אלא ידיעה מתוך הנתונים הקיימים בהווה. אמנם, מגישה זו משתמע שאין ידיעת האל מוחלטת, שהרי ידיעה כזו יכולה להתקיים רק בהינתן דטרמיניזם מוחלט - שכמובן סותר את עקרון הבחירה החופשית.
כספי מבאר את "הקשיית לבו" של פרעה על ידי האל על ידי התובנה הפילוסופית כי למעשה, לגבי כל מעשיו של האדם (כולל חטאיו), האל הוא "המניע הראשון". גישה זו היא מרחיקת-לכת אל מעבר לפתרונו של הרמב"ם לשאלה כיצד יכול האדם לעשות כרצונו אם אין דבר שנעשה שלא ברצון האל. לשיטת הרמב"ם (משנה תורה, הלכות תשובה ה, ד), הבחירה החופשית עצמה היא טבע שנוצר ברצון האל; ואילו לפי אבן כספי, כל מעשה מתייחס למעשה ישירות אל האלוהים (מצרף לכסף, עמ' 152-153).
מאפיין נוסף בהגותו הדומה לרמב"ם, היא ראיית השכלתו האישית של האדם כעליונה. על האדם לארגן את חייו, כולל צבירת הנכסים וארגון הבית, האישה והילדים, כך שיאפשרו כמה שיותר לימוד ורכישת ידע על ידי האדם עצמו. גישה זו, הרואה באדם ה"יודע" את העיקר ואת כל השאר טפלים לו, מזכירה את הגותו של הרמב"ם על האדם השלם הבודד, ש"בשבילו נברא העולם". השלכה מעניינת של ההסתכלות האליטיסטית המדוברת, המבדילה בין המון העם לבין יחידי הסגולה, היא חוסר ההבדל בין בעלי החיים לבני האדם, אם אין מדברים על אותם יחידים. כך ניכרת בחיבוריו נטייה לצמחונות והתנגדות מסוימת לקורבנות.
השפעה

על אף דרך מחשבתו המקורית והמבריקה, השפעתו של כספי על הבאים אחריו הייתה מועטה ביותר. לא רבים הכירו את כתביו, וגם מאלו שהכירום, היו שחלקו עליהם בחריפות. רק החל במאה ה-19 הודפסו מחדש חלק מכתביו שהיו גנוזים בכתב יד, וחלקם טרם ראה אור עד היום. נראה שהסיבה לכך היא השקפתו ופירושיו השנויים במחלוקת. כאשר בדור האחרון נכללו פירושיו בסדרת "אוצר פירושים לתורה"[דרוש מקור], עורר הדבר ביקורת והתנגדות רבנית. ישנם עוד כמה גורמים משוערים למצב זה: ייתכן שמאבקו עם הסביבה היהודית שבה חי מנעה את פרסומו; ויש שהצביעו על דמותו של בן-זמנו, הרלב"ג, כזה שהאפיל על תורתו שלו. רלב"ג היה פילוסוף, פרשן מקרא ומדען שהתקבל על יהודים ועל לא-יהודים כאחד, רבות בזכות פריסת הפילוסופיה השיטתית והמקיפה בחיבורו "מלחמות השם", במקביל לפרשנות הפשטנית שלו על המקרא. יש הטוענים שכספי, לעומתו, לא התקבל משום שהיה במובן מסוים פרשן בין הפילוסופים ופילוסוף בין הפרשנים, וכך לא התאפשר לו למצוא מנוחה אף באחת מן הקבוצות האמורות.
רשימת חיבוריו

הרשימה לקוחה מ"אוצר ישראל" (אייזנשטיין), בשינויים, וייתכנו בה אי-דיוקים.
פירוש על ספר הרקמה לר' יונה אבן ג'נאח;
פירושים על פירוש ראב"ע על התורה. אחד מפירושיו נקרא "פרשת כסף" (כ"י פאריס 184); הוהדר על ידי דוד בן זזון וחיים קרייסל בתוך: חמישה קדמוני מפרשי רבי אברהם אבן עזרא, באר-שבע, תשעז;
תרומת כסף, על פירוש ר' שלמה אבן גבירול לספר המידות וספר ההנהגה לאפלטון (כ"י פארמא 442);
צוואת כספי (כנ"ל);
מתת כסף על נביאים וכתובים;
מצרף לכסף על התנ"ך;
כפרת כסף, ביאור פירושיו על התורה שאינם מסכימים עם ראב"ע ורמב"ם;
כסף סיגים, שו"ת על סתירות-לכאורה בתנ"ך;
צרור הכסף, או קיצור הגיון, על חכמת הלוגיקה (כ"י פאריס 986);
רתוקות כסף או פרקי יוסף, על הדקדוק (Cat. Angel. No. 21);
שלחן כסף, על הנביאים והנסים;
טירת כסף או ספר הסוד, על סתרי התורה (כ"י וותיקן 36, 46);
אדני כסף חלק שני לספר הסוד, פרשנות על נביאים וכתובים; פורסם על ידי א"ה לאסט בשנים 1911-1912, והולך ומתפרסם במהדורת מקראות גדולות הכתר
מזרקי כסף באור על מעשה בראשית והיצירה;
מזמרות כסף על ספר תהילים (כ"י מינכן 265);
מנורת כסף, פירוש על מעשה מרכבה (כ"י בודליי 1631);
חגורת כסף, פירוש על ספר עזרא ודברי הימים (שם 362);
כפות כסף, פירוש על רות ואיכה (כ"י מינכן 265). את פירוש איכה פרסם יש"ר בספרו "אגרות ישר" ח"ב איגרת כ"ו;
גלילי כסף, פירוש על מגילת אסתר (כ"י פאריס 1092);
חצוצרות כסף, פירוש על שיר השירים, משלי וקהלת (כ"י בודליי 362, 1349);
קערת כסף, על רוחניות התורה והישארות הנפש, ועל תורת הגמול ביהדות;
עמודי כסף,
משכיות כסף - שני פירושים למורה נבוכים, יצאו לאור על ידי שלמה וורבלונר (פפד"מ 1846);
גביע כסף או יורה דעה, הוספות לפירוש בדרך הסוד על תנ"ך (כ"י מינכען סי' 265);
שרשות כסף או ספר השרשים, בשני חלקים (כ"י פאריס סי' 1244). ר' יצחק אברבנאל מזכירו בפירושיו. דוגמאות ממנו הדפיס דוקעס בעיתון "אוריינט" לשנת 1848 ובאוצר נחמד ח"ב. הספר עוסק בבלשנות, משווה בין שורשים ומצביע על קשר ביניהם;
תם הכסף על חורבן בית ראשון ובית שני, על נביאות ירמיה וביאת המשיח;
מיטות כסף על שמונה נביאים;
קבוצת כסף, רשימה של חיבוריו.
לקריאה נוספת

יצחק טברסקי, כרמי הורוביץ (ע), כמעיין המתגבר: הלכה ורוח ביצירת חכמי ימי הביניים, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2000, פרק 25, ר' יוסף אבן כספי: דיוקנו של אינטלקטואל יהודי בימי הביניים, עמ' 566-591.
משה קהן, השפה העברית בראי חכמת ההיגיון: משנתו הלוגית-הפילוסופית-הבלשנית של רבי יוסף כספי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2018.
אביגיל ראק, פרשנות המקרא של ר' יוסף אבן כספי - דרכי הפרשנות ומהדורה מדעית מבוארת של מצרף לכסף, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ז.