stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יש אי שם
"תן לי יד"

| --- | --- |

 סינגל בביצוע חוה אלברשטיין ועלי מוהר
 מתוך האלבום אבק של כוכבים
 יצא לאור:  1984
 סוגה:  דואט, שיר אהבה
 שפה:  עברית
 אורך:  3:26
 חברת תקליטים:  סי בי אס
 כתיבה:  עלי מוהר
 לחן:  יוני רכטר
בזמן העבודה של רכטר וגוב על האלבום "40:06", כתב רכטר את המילים והמנגינה של הבית הראשון של השיר יש אי שם, אבל לא הצליח לחבר את מילות הבית השני של השיר. גידי גוב שמע את הלחן, וביחד החליטו לתת את השיר לפזמונאי עלי מוהר. עלי מוהר התעלם מהמלים שכתב רכטר, כתב טקסט אחר, וקרא לשיר "תן לי יד".

לדברי בתו שרון: "אבא שלי מאוד אהב את הדואט של פרנק סינטרה עם הבת שלו, משם ההשראה. הוא כתב לי שיר מתנה, זה היה לגמרי סיפור פרטי ביני לבינו, לא ידעתי למה אני נכנסת, ובטח לא הוא. לא חשבנו שזה ייהפך ללהיט. בגיל 12 מצאתי את עצמי מופיעה בתוכנית של רבקה מיכאלי וב'עוד להיט' עם אהוד מנור". 

מוהר ובתו, הקליטו את השיר, שיצא כסינגל בשנת 1983, באותה שנה בה יצא גם השיר המקביל, "יש אי שם".

שנה לאחר מכן, הוקלט השיר כדואט של עלי מוהר עם חוה אלברשטיין באלבומה "אבק של כוכבים" מ-1984.
נירה פז

| --- | --- |

 לידה:  1935 פתח תקווה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  11 במאי 2021 (בגיל 86 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  אריה פוזנר 
 פרסים והוקרה:  פרס אריק איינשטיין (2015)  פרס כינור דוד 
 
נירה פז (1935 – 11 במאי 2021) הייתה רקדנית בלט ומחול מודרני ישראלית ומורה לריקוד. רקדה בלהקת הבלט של המטרופוליטן אופרה בניו יורק (Metropolitan Opera Ballet Company) והגיעה לדרגת רקדנית ראשית. ב-1970 חזרה לישראל ורקדה בלהקת בת דור, בלהקת הבלט הישראלי ובלהקת בת שבע. בשנים 1981–1986 הייתה המנהלת האמנותית של להקת בת שבע 2 — להקת העתודה של בת שבע, ולאחר מכן לימדה בבתי ספר למחול ובמוסדות אקדמיים. זכתה בפרס כינור דוד כרקדנית השנה, ובפרס אריק איינשטיין ב-2015 לאמנים ותיקים אשר הטביעו את חותמם על התרבות הישראלית. היא קיבלה פרס מפעל חיים בתחום המחול מטעם משרד התרבות והספורט והוכתרה כרקדנית מצטיינת על ידי הירחון Dancing Times (אנ') באנגליה.
ביוגרפיה > שנים ראשונות

נולדה לאסתר ולדוד סוסלבסקי. גדלה בפתח תקווה בשכונת כפר אברהם, לאחר מכן אצל סבה וסבתה בכפר מעש ושוב בפתח תקווה ב"שכונת הגרמנים". למדה בבית הספר היסודי פיק"א ובגיל 12 עברה עם משפחתה לתל אביב, לאזור הצפון הישן. בשל המעבר באמצע שנת הלימודים נאלצה להירשם לבית ספר מרוחק, בית הספר "גאולה" שבכרם התימנים. בראיונות מאוחרים כינתה את ילדותה בפתח תקווה כ"תקופת האבן" מבחינה תרבותית. רק בהגיעה לתל אביב נחשפה לרדיו ולאירועים תרבותיים. לאחר שנחשפה לקיום שיעורי ריקוד על ידי חברתה לכיתה, דליה אביזמר (בהמשך רקדנית בלהקת המחול ענבל), הצליחה להתגבר על התנגדות הוריה ובגיל 14 החלה ללמוד בבית הספר למחול של גרטרוד קראוס.
בשנים שלאחר מכן למדה גם אצל מיה ארבטובה, דבורה ברטונוב, רות האריס, יהודית אורנשטיין וג'רום רובינס. בשנים אלו השתתפה בהצגות תיאטרון, כגון "הציפור הכחולה" בהבימה ב-1952, "קיסר וקלאופטרה" בהבימה ב-1953, ורקדה סולו ריקוד של יונתן כרמון בטקס חנוכת מפעל ירקון-נגב.
ביוגרפיה > קריירה בארצות הברית

ב-1955 עברה לניו יורק והחלה ללמוד בלט, בתחילה בבית הספר "בלט ארט" בקארנגי הול, ולאחר מכן אצל מספר מורים ובדיסציפינות שונות: מחול מודרני, ג'אז ואפילו סטפס, וזאת במטרה להצליח במבחני קבלה. בראיון מ-2010 היא ציינה את ולדימיר דוקודובסקי (Vladimir Dokoudovsky) כמורה המוביל בין אלו שאצלם למדה. היא עבדה במופעים רבים, באולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק, במחזות מוזיקליים בתיאטראות ברודוויי וכן בהפקות טלוויזיה, בחלקן של הכוריאוגרף היהודי זכארי סולוב (Zachary Solov). ב-1960 חברה לשייקה אופיר והשתתפה במופע שהעלה ברחבי בארצות הברית וזכה להצלחה רבה. לאחר נישואיה לצלם אריה פוזנר, ולידת בתה הבכורה, החליטה לנסות להפסיק את נסיעותיה והצליחה להתקבל ב-1962 ללהקת הבלט של המטרופוליטן אופרה בניהולה של אליסיה מרקובה. שם עבדה גם עם הכוריאוגרפים אנטון דולין ואנטוני טיודור. לטענתה, טיודור יצר ב-1966 את הבלט "Concerning Oracles" עבורה כסולנית. כמו כן, רקדה ביצירותיו "Echoing of Trumpets" ו-"Fandango". להקת הבלט של המטרופוליטן רקדה הן באופרות והן כלהקת בלט. לאחר שנה בלהקה היא קודמה לדרגת רקדנית ראשית. אחר שנים התברר לה כי זכארי סולוב התבקש להכין כוריאוגרפיה לקטע באופרה "פאוסט" לשלוש רקדניות ראשיות. הוא התנה את הסכמתו בהשתתפותה של פז וכך היא קודמה להיות רקדנית ראשית.
ביוגרפיה > השיבה לישראל

ב-1969 לאחר שנולדה בתה השנייה, טליה, החליטו בני הזוג לשוב לישראל והם שבו ב-1970. פז טענה כי בשובה לישראל בגיל 35, מטרתה הייתה להתמקד במשפחתה ולנסות במקביל להשתלב בעולם המחול כמיטב יכולתה. העבודה הראשונה שקיבלה בישראל הייתה במחזמר ביידיש. היא ניסתה להתקבל ללהקת בת-דור ולאחר קשיים התקבלה. תחילה רקדה מעט ובתפקידים זוטרים, אך בהמשך קיבלה גם תפקידים ראשיים. בין היתר רקדה ב"שירת דבורה" של דומי רייטר-סופר,, "פאלומס" של מנואל אלום ו"קרנבל" של פול סנסרדו. באוגוסט 1974 יצאה עם בת-דור להופעות באנגליה וזכתה לביקורות חיוביות מהעיתונות האנגלית, למרות ביקורת כללית פושרת על הופעת הלהקה. ב-1 בספטמבר 1974 זכתה פז לכך שתמונתה תופיע בשער המגזין "Dancing Times" בו נבחרה לרקדנית החודש. לאחר מכן, הרגישה שמיצתה את עצמה בלהקה ופרשה ממנה.
מנהל הבלט הישראלי, הלל מרקמן, פנה אליה בהצעה להצטרף ללהקה. היא קיבלה את ההצעה אף על פי שעברו מספר שנים מאז רקדה בלט קלאסי. בשל היעדרותה הזמנית של ברטה ימפולסקי, קיבלה פז תפקידים ראשיים רבים ולטענתה, היא נהנתה מאוד בשנתיים בהן רקדה ב"בלט הישראלי". כשהלהקה הכריזה על מסע הופעות בארצות הברית והיא לא הייתה בטוחה בתפקידים שתקבל בהופעות שם, היא הודיעה על פרישה מהלהקה, ולמעשה מהריקוד. לאחר מספר חודשים, לקראת סוף 1977, פנה אליה המנהל האמנותי החדש של להקת בת שבע, פול סנסרדו, והציע לה להצטרף "בת שבע".
למרות חששותיה מבעיות בהשתלבות בלהקה, הקליטה הייתה קלה עבורה. בשנותיה ב"בת שבע" (1982-1977) רקדה ביצירות רבות, ובהן: "חוליגאן" (יחד עם ולרי פאנוב), "עמי ים, עמי יער", "חלומות", "צעד אחר צעד עם היידן" (1978), "ערבה ביצות ויער", "קרקס המחולות של סטרווינסקי", "שעה בצהריים", "זיכרונות עם" (1979) ו"נימפאות" (1980). ב-1980 יצר הכוריאוגרף יגאל פרי את הריקוד "המסך האחרון", שבו היא מילאה את התפקיד הראשי וזכתה עליו בפרס כינור דוד של העיתון "ידיעות אחרונות". בתוכניית הלהקה נכתב אודות הריקוד: "רגע גורלי בחייה של אמנית הבמה, מיד לאחר הופעתה האחרונה. שאיפות כמוסות, תעתועי דמיון ורגשות מופנמים פורצים וגואים ומובילים אותה לבסוף להשלים עם גורלה.".
ב-1981, מעט לאחר מינויו של משה רומנו למנהל האמנותי של "בת שבע", הוצע לה לפרוש מריקוד בלהקה ולקחת את הניהול האמנותי של להקת "בת שבע 2". וכך, בגיל 46, לאחר 30 שנים של ריקוד על הבמה, פרשה פז.
בניהולה, הרבתה להקת "בת שבע 2" להופיע בכל רחבי ישראל, בעיקר בפני בתי ספר ובתוכניות שלימדו על ההיסטוריה של הריקוד. היא ניהלה את הלהקה בשנים 1986-1981.
ביוגרפיה > הוראה

בשנות שהייתה בארצות הברית לא לימדה כלל. רק עם שובה לישראל, בזמן שרקדה בלהקת בת-דור, החלה ללמד. היא המשיכה בכך גם בעת שרקדה בבלט הישראלי, כחלק מעבודתה שם. בעת שניהלה את "בת שבע 2" והחזרות התנהלו במרכז ביכורי העתים, היא החלה להורות שם במקביל לעבודתה. לאחר שפרשה מניהול להקת "בת שבע 2" היא לימדה בלט קלאסי ומתודיקה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, במרכז ביכורי העתים ובמכללת סמינר הקיבוצים ולאחרי שפרשה ב-1970 מסמינר הקיבוצים, החלה שוב ללמד במרכז ביכורי העתים.
ביוגרפיה > עמותת מיה ארבטובה לאמנויות המחול

לדברי פז, פגשה ב-1989 את יאיר ורדי, (מנכ"ל מרכז סוזן דלל) ואת המשורר חזי לסקלי (מבקר המחול בעיתון "העיר") בתחרות לריקוד סטפס ואמרה להם כי סטפס הוא זר בישראל וכי צריך תחרות לבלט. הם הסכימו והחליטו להקים עמותה שתקיים תחרות על שם מיה ארבטובה, עדיין בחייה. יחד עם זהרה סימקינס-מנור (אחייניתה של ארבטובה), הם הקימו את העמותה, וקיימו את התחרות הראשונה ב-1989 והצליחו להביא לתחרות, שנערכה במרכז סוזן דלל, את ארבטובה מבית האבות בו שהתה, חודשים מספר לפני מותה. לאחר מכן נכנסה פז לעבודת הניהול של העמותה (בהתנדבות) וארגנה בנוסף לתחרות, אליה שלחו בתי ספר לבלט את מיטב רקדניהם, גם סדנאות עם רקדנים ידועי שם דוגמת סוזן פרל ב-1999. היא ניהלה את העמותה עד 2009.
נפטרה במאי 2021, שלושה חודשים אחרי שבעלה, אריה פוזנר, נפטר כתוצאה ממחלת הקורונה.
הערות שוליים

1 2  אריה יאס, היא לא רקדה על מדרגות הרבנות, מעריב, 24 בספטמבר 1986
↑  רן גפן, "בת שבע 2", המנהלת הלכה, חדשות, 4 באוגוסט 1986
↑   גיל נוה, נירה פז: כשרקדנים היו כוכבים, באתר הארץ, 5 בפברואר 2015
1 2  נירה פז והילה ולדמן, ״היום ארקוד כאילו זה היום האחרון של חיי״, "מחול עכשיו", גיליון מס' 41, פברואר 2022, עמ' 48-40
1 2 3  נירה פז, בארכיון בת־שבע
↑  יחזקאל משה ניימן, הציפור הכחולה, דבר, 17 באוקטובר 1952
↑  המשתתפים בהצגה (עמ' 9), במה, 1 בדצמבר 1988
1 2  רוני דורי, נירה פז: כשרקדנים היו כוכבים, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2009
↑  קו הירקון־נגב נחנך חגיגית, דבר, 20 ביולי 1955
↑   שיחה עם נירה פז (החל מ-15:00 דקות לאחר תחילת הסרטון), סרטון  באתר יוטיוב
1 2   טל לוין, הריקוד הוא הדם בעורקיי": מתה הרקדנית והמורה לבלט נירה פז, באתר הארץ, 13 במאי 2021
↑   שיחה עם נירה פז (החל מ-31:07 דקות לאחר תחילת הסרטון), סרטון  באתר יוטיוב
↑   שיחה עם נירה פז (החל מ-38:23 דקות לאחר תחילת הסרטון), סרטון  באתר יוטיוב
↑   שיחה עם נירה פז (החל מ-42:51 דקות לאחר תחילת הסרטון), סרטון  באתר יוטיוב
↑  טלילה בן זכאי, מחול - נירה פז, מעריב, 27 באפריל 1972
1 2 3  יעקב הכהן (איש תקשורת), הריקוד לועג לגיל, מעריב, 25 בנובמבר 1980
↑  גיורא מנור, רוחות אנגליות קרירות, על המשמר, 13 בספטמבר 1974
↑   שיחה עם נירה פז (החל מ-51:18 דקות לאחר תחילת הסרטון), סרטון  באתר יוטיוב
↑   שיחה עם נירה פז (החל מ-1:03:30 שעות לאחר תחילת הסרטון), סרטון  באתר יוטיוב
↑  "המסך האחרון", ארכיון להקת "בת שבע"
↑  תוכניית "בת שבע", אוקטובר 1981
↑  חוה נובק, "תיבת המחול" של בת שבע 2, דבר, 6 באוקטובר 1982
↑  מטרות העמותה,  באתר "תחרות מיה ארבטובה לבלט"
↑  רות אשל, העמותה על שם מיה ארבטובה חוגגת 20 בערב גאלה, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2009
↑  עמותת מיה ארבטובה לאמנויות המחול, באתר משרד המשפטים
↑  הסדנאות, באתר "תחרות מיה ארבטובה לבלט"
נירה פז רוקדת סולו בטקס חנוכת מפעל ירקון-נגב ביולי 1955
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1936

| --- | --- |

אצטדיון מועדון הטניס וסט סייד
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  3 בספטמבר 1936 – 12 בספטמבר 1936 (10 ימים) 
 מספר תחרות:  56 
 עיר מארחת:  ניו יורק, בוסטון
 אצטדיון:  מועדון הטניס וסט סייד מועדון הקריקט לונגווד
 זוכה:  גברים:פרד פרי (הממלכה המאוחדת) נשים:אליס מרבל (ארצות הברית) זוגות גברים:דון בדג'/ג'ין מקו (ארצות הברית)  זוגות נשים:מרג'ורי ואן רין/קרולין בבקוק (ארצות הברית) זוגות מעורבים:אליס מרבל/ג'ין מקו (ארצות הברית)
 
 → אליפות ארצות הברית הפתוחה 1935 אליפות ארצות הברית הפתוחה 1937 ← 
 
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1936 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא. תחרויות זוגות התקיימו במועדון הקריקט בפרברי בוסטון. הם החלו ב-24 באוגוסט והסתיימו ב-31 באוגוסט. תחרות הנשים ותחרות הגברים התקיימו במועדון הטניס וסט סייד שבניו יורק. הם החלו ב-3 בספטמבר והסתיימו ב-12 בספטמבר.
אליס מרבל וג'ין מקו זכו ב-2 תחרויות.
התחרות > תחרות הגברים

לתחרות זו נרשמו 89 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. 13 הטניסאים החזקים קיבלו דירוג (לטניסאים אמריקאים וטניסאים זרים בנפרד) כדלקמן:
| --- | --- |
 דון בדג' (ארצות הברית ארצות הברית), הפסיד במשחק הגמר  בריאן גרנט (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בחצי הגמר  סידני ווד (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בחצי הגמר  פרנק פרקר (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בחצי הגמר  בובי ריגס (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב הרביעי  גרגורי מנגין (ארצות הברית ארצות הברית), הודח ברבע הגמר  ג'ון מקדיארמידר (ארצות הברית ארצות הברית), הודח ברבע הגמר  הל סרפיס (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב השני:  פרד פרי (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), מנצח תחרות 1933 ו-1934, ניצח בתחרות  ברנר דסטרמו (צרפת צרפת), הודח בסיבוב הרביעי  ז'אק בריניון (צרפת צרפת), הודח בסיבוב השלישי  איבון פטרה (צרפת צרפת), הודח בסיבוב הרביעי  פייר בליזה (צרפת צרפת), הודח בסיבוב הרביעי
מנצח אליפות 1935 וילמר אליסון מארצות הברית לא השתתף בתחרות. במשחק הגמר פרד פרי מממלכה המאוחדת שיחק נגד דון בדג' מארצות הברית וניצח ב-5 מערכות. זה היה ניצחון השלישי האחון של פרי באליפות ארצות הברית. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות וימבלדון.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו מספר טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. 10 הטניסאיות החזקות קיבלו דירוג (טניסאיות אמריקאיות וזרות בנפרד) כדלקמן:
| --- | --- |
 הלן ג'ייקובס (ארצות הברית ארצות הברית), מנצחת תחרויות 1935-1932, הפסידה במשחק הגמר  שרה פלפרי (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בסיבוב הראשון  אליס מרבל (ארצות הברית ארצות הברית), ניצחה בתחרות  קרולין בבקוק (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה ברבע הגמר  מרג'ורי ואן רין (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בסיבוב השלישי  גרייסין וילר (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה ברבע הגמר  הלן פדרסן (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בחצי הגמר  מרי גריף הריס (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בסיבוב השלישי:  קיי סטאמרס (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), הודחה בחצי הגמר  טוקוקו נאגנו (יפן יפן), הודחה בסיבוב הראשון
מנצחת תחרות 1935 הלן ג'ייקובס הפסידה במשקח הגמר לאליס מרבל ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו מספר זוגות. במשחק הגמר דון בדג'/ג'ין מקו (ארצות הברית) מארצות הברית שיחקו נגד מנצחי תחרות 1935 וילמר אליסון/ג'ון ואן רין (ארצות הברית) וניצחו אותם ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 24 זוגות. בוצע דירוג הזוגות החזקות:
שרה פלפרי/הלן ג'ייקובס (ארצות הברית ארצות הברית), הפסידו בגמר
קרולין בבקוק/מרג'ורי ואן רין (ארצות הברית ארצות הברית) ניצחו בתחרות
במשחק הגמר קרולין בבקוק/מרג'ורי גלדמן רין (ארצות הברית) שיחקו נגד זוג אמריקאי נוסף הלן ג'ייקובס/שרה פלפרי וניצחו אותם ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 35 זוגות. במשחק הגמר אליס מרבל/ג'ין מקו (ארצות הברית) שיחקו נגד זוג אמריקאי נוסף אליס מרבל/דון בדג' וניצחו אותם ב-2 מערכות.
הערות שוליים

↑  מיקום תחרויות
פרד פרי, מנצח תחרות הגברים
אליס מרבל, מנצחת תחרות הנשים
שמו הולך לפניו (מחזה)

| --- | --- |

מתוך ההצגה הראשונה (1953). בתמונה שלמה בר-שביט ויהושע ברטונוב
 מדינה:  ישראל
 סוגה:  קומדיה
 הצגת בכורה:  1953, 1965, 1977, 2024
שמו הולך לפניו הוא המחזה הראשון שכתב אפרים קישון בשנות ה-50 של המאה ה-20. כמו בעוד יצירות שכתב, מבקר קישון בהצגה זו את הבירוקרטיה הישראלית והממסד. ההצגה הועלתה בתיאטרון הבימה לראשונה ב-1953 ולאחר מכן ב-1977 וב-2024.
במחזה מוצג עולה חדש המתקבל בטעות למשרה ממשלתית רמה ועושה חייל בעבודתו עד נפילתו לאחר שמתגלה הטעות. במחזה לועג קישון לאופן שבו אדם מוערך במערכת אך ורק על פי מכתבי המלצה וללא קשר לכישוריו.
מבקרי תיאטרון טענו שבאספקטים מסוימים (בעיקר הגעתו של גורם זר למערכת בירוקרטית) קיים דמיון בין המחזה זה למחזה הרביזור של ניקולאי גוגול.
רקע

קישון עלה ארצה ב-1949 ללא ידיעת השפה העברית ונאלץ להתמודד, במשך שנים רבות, עם הבירוקרטיה הישראלית והממסד התרבותי, העירוני, הכלכלי והפוליטי. התמודדות זו הביאה את קישון להיות ממבקריו הבולטים של הממסד וביקורת זו מצאה את ביטויה בספריו, מחזותיו, ההומורסקות שכתב ובסרטים שביים. בין יצירותיו המבקרות את הממסד ניתן למנות את "שמו הולך לפניו", השועל בלול התרנגולות, סאלח שבתי, תעלת בלאומילך, ארבינקא ועוד.
עלילת המחזה

גיבור המחזה, צבי פרוצ'קין, הוא עולה חדש המגיע לארץ. קרובי משפחתו (דודו יעקב ודודתו פרידה) מארגנים לו מכתב המלצה לעבודה בחתימת דייר משנה שלהם בשם איתמר לבנון שנשלח כמענה למודעת חיפוש עובדים. מנהל קליטת העובדים, ד"ר תורן, במשרד שפרסם את המודעה, מקבל את מכתב ההמלצה וטועה לחשוב שאותו איתמר לבנון הוא מישהו חשוב. בעקבות אי הבנה זו, ורק על בסיס מכתב ההמלצה, הוא מחליט לקבל את צבי לעבודה וממנה אותו למנהל מחלקה במשרד ממשלתי. צבי המשוחרר מאילוצים ומחויבויות מפתיע את כולם ומצליח בתפקידו תוך ייעול העבודה ומלחמה בשחיתות.
במהלך הזמן מתגלה הטעות בזהות הממליץ ולמרות הצלחותיו של צבי הוא נאלץ להתמודד עם המנגנון הבירוקרטי שמודד עובדים לא לפי הצלחתם אלא לפי המלצותיהם ולכן מפנה לו גב ומאלץ אותו, בסופו של דבר, לעזוב את העבודה.
תלאותיו של צבי והתמודדותו עם המנגנון הפקידותי והבירוקרטי מתוארים מבעד עיניו של מחלק התה של המשרד. מחלק התה הוותיק, ששירת את כל ראשי הממשלה, ממלא אומנם תפקיד פשוט במחלקה אך מכיר לעומק את מהותו של המנגנון הבירוקרטי ומסייע לצבי.
גרסאות

המחזה הוצג לראשונה בתיאטרון הבימה ב-1953 בבימויו של ישראל בקר ושיחקו בו יהושע ברטונוב, שלמה בר שביט, יהודה רובינשטיין, דוד ורדי, חנה'לה הנדלר, ניורה שיין, שמואל סגל, שמואל רודנסקי, רחל תימור ומישא אשרוב. המחזה הוצג כ-140 פעמים
ב-1965 הועלתה ההצגה בתיאטרון זווית בבימוי שמואל עצמון ובהשתתפות פנינה גרי, זלמן הירשפלד, ראובן זינגר, מוסקו אלקלעי, שמואל עצמון, שלמה ניצן ואחרים.
ב-1977 הועלה המחזה פעם נוספת בתיאטרון הבימה בבימויו של אברהם דוד ובהשתתפותם של ליא קניג, ניסים עזיקרי, מוסקו אלקלעי, אתל קובינסקה, שמואל סגל, שמואל רודנסקי, אברהם רונאי ונירה רבינוביץ.
ב-2024 הועלה המחזה בפעם השלישית בהבימה בבימויה של דפנה זילברג ובהשתתפות נורמן עיסא, מיקי קם, ענת מגן-שבו, אורי הוכמן, בן יוסיפוביץ׳, שמוליק כהן, ניל משען והגר טישמן.
תרגומים

ב-1954 תורגם המחזה לגרמנית על ידי מקס ברוד והוצג בגרמניה
ב-1965 פורסם על תרגום המחזה והצגתו גם באיטליה, אנגליה ומעבר למסך הברזל
ב-1967 הוצג המחזה ביוגוסלביה
ב-1972 תורגם המחזה לטורקית
ביאורים

↑  הצגת הבכורה התקיימה ב-29 ביולי 1953 כשבהמשך היו עוד מספר הצגות בכורה
הערות שוליים

↑  יחזקאל משה ניימן, שמו הולך לפניו, דבר, 28 באוגוסט 1953
↑  הצגת בכורה – שמו הולך לפניו, הארץ, 30 ביולי 1953
↑  "שמו הולך לפניו, מעריב, 29 באפריל 1953
↑  במוסיקה, בציור, בקולנוע, בבידור, דבר, 22 באוקטובר 1965
1 2  "זווית" מחדש את "שמו הולך לפניו", דבר, 22 בנובמבר 1965
↑  שרה פרנקל, "שמו הולך לפניו" – בגלגול חדש, היום, 4 בפברואר 1966
↑  כרמית מירון, שמו הולך לפניו, קול העם, 15 באפריל 1966
↑  יעקב העליון, "פרוטקציה" בתיאטרון הלאומי, מעריב, 12 באפריל 1977
↑  שמו עדיין הולך לפניו, בבלוג של יובל אראל, 26 ביולי 2024
↑  שמו הולך לפניו 2024, באתר תיאטראות ישראל
↑  מכס ברוד אצל נשיא מערב גרמניה, על המשמר, 8 בנובמבר 1954
↑  יעקב העליון, מחזה של קישון ביגוסלביה, מעריב, 10 בדצמבר 1978
↑  יעקב העליון, קישון – בתורכית, מעריב, 22 באוקטובר 1972
↑   רוביק רוזנטל, "קישון: שמו הולך לפניו": מלחמת ששת הימים הרגה את הסאטירה של קישון, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2017
| יצירותיו של אפרים קישון (רשימה חלקית) |
| --- | --- | --- |
| מחזות | הכתובה (1959) • אף מלה למורגנשטיין (1959) • הו, הו יוליה (1972) |  |
| סרטים | סאלח שבתי (1964) • ארבינקא (1967) • תעלת בלאומילך (1969) • השוטר אזולאי (1970) • השועל בלול התרנגולות (1977) |  |
| תוכניות טלוויזיה | ייסורי אפרים (1995) |  |
| ספרים | השועל בלול התרנגולות (1955) • נקמתו המתוקה של פיקאסו (2004) |  |
| שונות | חבילה הגיעה |  |
אברהם (רמי)

אברהם (רמי) פרידמן (1935 - 28 בינואר 2021) היה פרופסור בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1977–1980 כיהן כנציב שירות המדינה וכממונה על השכר והסכמי עבודה במשרד האוצר גם לאחר פרישתו המשיך לפעול בעולם האקדמי ובתפקידים ציבוריים רבים.
ביוגרפיה

אברהם (רמי) פרידמן נולד ב-1935, בן לזהבה ודוד פרידמן.
ביוגרפיה > פעילותו האקדמית

בשנת 1969 קיבל תואר דוקטור מבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת שיקגו. עבודת הדוקטורט שלו עסקה במנהיגים לאומיים ובינלאומיים של איגודי עובדים. הוא למד גם באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת סטנפורד.
פרופ' פרידמן נמנה עם מייסדי בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית ולימד שנים ארוכות את הקורס מבוא למינהל עסקים. הוא עמד בראש בית הספר ארבע שנים. במהלך פעילותו באוניברסיטה לימד והנחה תלמידים רבים לתארים מתקדמים. הוא התמחה בתחום המשאב האנושי, שוק העבודה, יחסי עבודה, ניהול משא ומתן ומינהל ציבורי וחקר בתחום התנהגות ארגונית.
כיהן כראש מכון ירושלים לחקר ישראל.
בשנים 2003–2004 שימש דיקן בית הספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
שימש דיקן בית הספר לניהול ע"ש סרנת, המרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה.
ביוגרפיה > פעילותו הציבורית

מספטמבר 1977 עד ינואר 1980 יצא לחופשה ללא תשלום מהאוניברסיטה העברית, וכיהן כנציב שירות המדינה וכממונה על השכר והסכמי עבודה במשרד האוצר. בתפקידו זה תרם לעיצוב ושיפור השירות הציבורי בישראל. בדצמבר 1979 התפטר מתפקידו זה.
פרידמן היה חבר המוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי ושימש כמגשר בסכסוכי עבודה.
שימש כיושב ראש וחבר במספר רב של ועדות ממשלתיות, בין היתר עמד בראש הוועדה לסיווג תאגידים סטטוטוריים במשרד האוצר ובראש ועדת פרס ישראל בתחום חקר מדע המדינה, חקר מדעי הניהול וחקר יחסים בינלאומיים ובראש הוועדה לעניין זכויות הפרישה של נבחרי הסתדרות המורים. היה חבר בוועדה מיוחדת לגיבוש כללי שכר חדשים לראשי המוסדות להשכלה גבוהה, וחבר בוועדת קוברסקי לרפורמה במנהל הציבורי. בשנת 1989 עמד בראש ועדה של ההסתדרות לבחינת מבנה האיגודים המקצועיים.
בשנת 2010 מונה לעמוד בראש הוועדה לבחינת יחסי הון-שלטון מטעם מבקר המדינה. הוועדה קבעה כי "בישראל מתקיימים יחסים בעייתיים מאוד בין הון לשלטון, המערערים את יסודות הדמוקרטיה" והציעה שורה של צעדים לאפשר שקיפות ביחסים שבין בעלי הון לשרים, חברי כנסת ונבחרי ציבור.
בשנת 2011, כאשר התעכב מינוי נציב חדש לשירות המדינה לאחר סיום כהונתו של שמואל הולנדר, לאור רצונו של ראש הממשלה בנימין נתניהו למנות לתפקיד מקורב מטעמו, הזהיר מפני מינויים פוליטיים והדגיש את חשיבות תפקידו של נציב שירות המדינה בניהול התקין של העסקתם של עובדי המדינה.
פרידמן היה חבר בוועד המנהל של נט"ל (העמותה לנפגעי טראומה על רקע לאומי), חבר הוועד הישראלי לאונסקו וחבר דירקטוריון בנק אוצר החייל.
חייו האישיים

היה נשוי לחנה ואב לשלושה, בהם בנו דוד (דודיק) פרידמן, שנהרג בעת שירותו בצה"ל, עת היה בן 18.
נפטר ב-28 בינואר 2021 ונקבר בבית העלמין ירקון.
הערות שוליים

1 2  לי ממן, פרופ' אמריטוס אברהם (רמי) פרידמן ז"ל. בית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית
↑  דף משרד האוצר בפייסבוק, 28 בינואר 2021
↑  Friedman Abraham, The leaders of national and international labor unions. University of Chicago, 1969
↑  שרגא מקל, הדורשים, המוותרים והמקוננים, מעריב, 12 במאי 1978
↑  פרופ' אברהם (רמי) פרידמן, הממונה על השכר והסכמי עבודה לשעבר הלך היום לעולמו, דף פייסבוק של משרד האוצר, 28 בינואר 2021
↑  שרגא מקל, "ניייתי סוגר השרות הממשלתי לחצי שנה ...", מעריב, 15 בפברואר 1979
↑  שר האוצר קיבל התפטרותו של ד"ר א. פרידמן, דבר, 12 בדצמבר 1979
↑  חיים ביאור, אברהם פרידמן - מגשר בסכסוך העבודה במשרד מבקר המדינה, באתר הארץ, 15 ביוני 2001
↑  זוסמן ופרידמן יקבעו, באתר הארץ, 3 באפריל 2001
↑  עידו טל, המלצה לביטול הסתר הפקידים ועובדי המדינה – בדו"ח פרידמן, חדשות, 30 ביוני 1989
↑  תומר זרחין, הוועדה לבחינת יחסי הון-שלטון: למנוע מפוליטיקאים להיפגש לבד עם בעלי הון, באתר הארץ, 1 ביולי 2012
↑  רמי פרידמן, למנות נציב ראוי לשירות המדינה, באתר הארץ, 24 במאי 2011
↑  אברהם פרידמן באתר GRAVEZ
הצי המלכותי ההולנדי

| --- | --- |

סמל הצי המלכותי ההולנדי
 פרטים
 מדינה:  הולנד הולנד
 שיוך:  הכוחות המזוינים של הולנד
 סוג:  חיל ים, מתמחה בלוחמה ימית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  8 בינואר 1488 – הווה (537 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה 
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  7,336 (2023)   1,632 מילואים (2023)   2,989 אזרחים (2023)
 ציוד עיקרי:  61 כלי שיט
 כלי טיס:  19 מסוקי NHI NH90
 פיקוד
 מפקדים:  תת אדמירל רנה טאס (מ-2021)
 
הצי המלכותי ההולנדי (בהולנדית: Koninklijke Marine) הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של הולנד.
הצי נוסד ב-1488 מה שהופך אותו לצי השלישי בבוותיקותו בעולם (אחרי הצי הפורטוגלי והספרדי). לאורך ההיסטוריה מזוהים ההולנדים עם פיתוחים טכנולוגיים ימיים, ביסוס סחר גלובלי ותעשיית ספנות מפותחת; כל אלו הובילו להקמת אחד הציים החזקים בעולם שהגיע לתור הזהב שלו סביב המאה ה-17, אך לאחר מכן החל בתהליך דעיכה בעיקר אל מול עליית כוחה של האימפריה הבריטית והצי המלכותי הבריטי.
כיום הצי המלכותי ההולנדי כולל 61 ספינות, בהן שש פריגטות, שלוש צוללות וארבע אוניות סיור ים-פתוח, חיל נחתים עם כוח לוחם של שני גדודים (720 לוחמים כל אחד) ומספר יחידות מיוחדות, וזרוע אוויר הכוללת 19 מסוקי לוחמה נגד צוללות ותובלה; עם סך הכל כוח אדם של כמעט 11,000 משרתים בצי המלכותי ההולנדי (בהם כ-3,000 אזרחים).