stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21
הערות שוליים

↑  Tulchinsky, Canada's Jews, pp. 132–133, 319–321
↑  Tulchinsky, Canada's Jews, p. 133
↑  Tulchinsky, Canada's Jews, pp. 319–320
↑  Tulchinsky, Canada's Jews, pp. 132–133
↑  Tulchinsky, Canada's Jews, pp. 320–321
↑  Herczl, Holocaust of Hungarian Jewry, pp. 43–47
↑  Herczl, Holocaust of Hungarian Jewry, pp. 57-58
↑  Herczl, Holocaust of Hungarian Jewry, p. 118
↑  University students quit after ‘toxic’ antisemitism in Edinburgh, The Jewish Chronicle
↑  Zoloth, Laurie. "Fear and Loathing at San Francisco State".  In Rosenbaum, Ron (Ed.) (ed.). Those Who Forget the Past: The Question of Anti-Semitism. pp. 258–260.
↑  Kenneth L. Marcus, Anti-Zionism as Racism: Campus Anti-Semitism and the Civil Rights Act of 1964
↑  Butler, Judith (21 באוגוסט 2003). "No, it's not anti-semitic". The London Review of Books. 25 (16). {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  John J. Mearsheimer, Stephen Walt, Policing Academia, עמ' 24
↑  Barney Zwartz, Adam Morton, An unholy alliance, The Age
↑  Manfred Gensterfeld, The Academic Boycott Against Israel, Jewish Political Studies Review
↑  Report of the All-Party Parliamentary Inquiry into Anti-Semitism, 2006, עמ' 38
1 2  Report of the All-Party Parliamentary Inquiry into Anti-Semitism, 2006, עמ' 39
1 2  Report of the All-Party Parliamentary Inquiry into Anti-Semitism, 2006, עמ' 40
↑  "University condemnation after lecturer branded 'a bitter Jew' on message board". Jewish News (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-11-19.
↑  Barry A. Kosmin, Ariela Keysar, National Demographic Survey of American Jewish College Students 2014 ANTI-SEMITISM REPORT, The Louis D. Brandeis Center for Human Rights Under Law
↑  Leonard Saxe, Theodore Sasson, Graham Wright, Shahar Hecht, Antisemitism and the College Campus: Perceptions and Realities, Maurice and Marilyn Cohen Center for Modern Jewish Studies
↑  ד"ר שרונה אהרוני גולדנברג: הארגון IFOR נגד החרם האקדמי, דקה 9:50, סרטון מתוך יוטיוב
↑  כנסת פתוחה, באתר כנסת פתוחה
↑  שליחי הסוכנות היהודית יפעילו "אוהלי הידברות" ב-20 אוניברסיטאות מובילות בארה"ב, באתר הסוכנות היהודית
ננסי מורחון

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1944 (בת 80) הוואנה, קובה 
 מדינה:  קובה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הוואנה 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 תקופת הפעילות:  מ-1962 
 פרסים והוקרה:  זר הזהב (2006)  National Prize for Literature (Cuba) (2001)  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
נַנְסִי מוֹרֵחוֹן (בספרדית: Nancy Morejón;‏ נולדה ב-7 באוגוסט 1944 בהוואנה שבקובה) היא סופרת, מבקרת, מתרגמת ואחת מהמשוררים הבולטים של קובה. שיריה מתאפיינים בתיאור חוויותיה כאזרחית קובנית וכאישה שחורה, על כן הם עוסקים בנושאי זהות אישית, חברתית ופוליטית. בשנת 2001 זכתה בפרס הלאומי של קובה לספרות. אוסף יצירותיה הגדול ביותר נכרך בספר שכותרתו "במבט פנימה: שירים נבחרים", (Mirar Adentro: Poemas Escogidos) שיצא לאור בשנת 2002.
ביוגרפיה

ננסי מורחון נולדה וגדלה בהוואנה, בירת קובה, להורים אנחליקה הרננדז דומינגוז ופליפה מורחון נויולה. אמה עבדה כתופרת של איגודים מקצועיים ואביה עבד במזח. את השכלתה רכשה באוניברסיטת הוואנה, והייתה הסטודנטית הקובנית האפריקאית הראשונה שלמדה תואר בפקולטה לאמנויות באותה אוניברסיטה, שם למדה שפה וספרות צרפתית. היא סיימה את לימודיה בהצלחה ולאחר מכן למדה ספרות קריבית ואת עבודותיו של ניקולס גיין.
היא חברה מלאה באקדמיה הקובנית לשפה מאז 1999. בשנת 2008, היא נבחרה להיות נשיאת איגוד הסופרים בקובה (UNEAC), שם עבדה במשך שנים רבות, וכיום היא מכהנת כמנהלת האקדמיה הקובנית לשפה במרכז ללימודי הקריביים בקאסה דה לאס אמריקאס, הוואנה, מוקד האינטליגנציה הקובנית והלטינית.
קריירה

מורחון היא המשוררת הקובנית המצליחה ביותר בעולם. היא הייתה המשוררת השחורה הראשונה בהיסטוריה הקובנית, שניתנה לה הזדמנות לפרסם ספרים רבים ולרכוש מעמד מקצועי כסופרת, מבקרת ומתרגמת. בהשפעה עמוקה של תנועת השחרור השחורה, לוחמי החירות, אנשי רוח כמו אנג'לה דייוויס בארצות הברית, ובקובה על ידי מדריך הספרות שלה, ניקולס גיין. מורחון הייתה אחת הנשים הקובניות הראשונות שפיארו את זהות צבע העור השחור בשירה.
כמו גיין, היא סירבה להפריד בין פוליטיקה שחורה לבין התהליך המהפכני הרחב. מכאן שאין היא מסתפקת רק בתמיכה במהפכה הסוציאליסטית הקובנית, אלא אף מבקשת להתמקד בשירתה בפועלם ובתרומתם של קובנים שחורים (בעיקר נשים) למהפכה בקובה.
עבודותיה עוסקות בסוגיות עכשוויות של מוצא אתני, מגדר, היסטוריה, פוליטיקה וזהות אפרו-קובנית, ותורגמו לשפות רבות. שיריה מתבוננים בהשתקפות של התרבויות הספרדית והאפריקנית בקובה, ושילובן בחייה:
אני, בבת אחת, ננסי מורחון, אדם, אחדות, שאי אפשר לחלוקה לחלקים כפי שעושים כאשר לומדים מתמטיקה... אני לא אדם שחור יותר מאישה; אני לא אישה יותר מקובנית. אני לא אדם שחור יותר מקובנית. אני תמצית של גורמים אלה.
מורחון בחרה לתרגם שירה של פול אלוארד, ז'אק רומיין ואיימה ססיר. היא ביקרה בקייפטאון ב-1992 והעבירה שם מספר קריאות וסדנאות. בנוסף היא שיתפה פעולה עם מוזיקאים, מחזאים ושחקנים בולטים, ולאחרונה הרחיבה את כישרונותיה האומנותיים לאומנות החזותית.
תוצרי הכתיבה

שיריה של מורחון מקובצים לרוב בספרי שירה, להלן כמה ספרים וספרי שירה שכתבה:
"עזבנו", 1962 (Mutismos)
"אהבה, העיר המיוחסת", 1964 (Amor, cíudad atribuída)
"ריצ'רד הביא את החליל שלו", 1967 (Richard trajo se flauta)
"נופים של עידן", 1979 (Parajes de una época)
"אוקטובר חיוני", 1983 (Octubre imprescindible)
"מחברת מגרנדה", 1984 (Cuarderno de Granada)
"היכן האי ישן כמו כנף", 1985 (Where the island sleeps like a wing)
"חוגגים: שירים", 1993 (Paisaje Celebre: Poemas)
"שבחים ונוף", 1997 (Elogio y Paisaje)
"אישה שחורה ושירים אחרים", 2001 (Mujer Negra y Otros Poemas)
"קמט של טביעת הרגל", 2002 (Cantico de la huella)
"במבט פנימה: שירים נבחרים", 2002 (Mirar Adentro: Poemas Escogidos)
"עם עיניים ונפש: תמונות של קובה", 2004 (With Eyes and Soul: Images of Cuba)
"מכתבי אהבה ותקווה: סיפורם של חמישה קובנים", 2005 (Letters of Love & Hope: The Story of the Cuban Five)
"אינסטינקטים של ביות: שאילתות", 2014 (Homing Instincts: Querencias)
האוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו, פרסמה שני כרכים של יצירותיה:
"שירים", 1980 (Poemas), ואת "השבח של הריקוד", 1982 (Elogio de la danza).
אוניברסיטת סלמנקה אספה את מרבית השירה הקיימת של מורחון לתוך האנתולוגיה שכותרתה "הגן המפואר של כולם" (Elhuerto magnifico de todos), בעריכת אלפרדו פרז אלנקרט.
פרסים

מורחון זכתה בפרס המבקרים בקובה (Cuban Premio de la crítica) בשנת 1986, על תרומתה התאורטית החשובה לספרות הקובנית.
בשנת 2001 זכתה בפרס הלאומי של קובה לספרות, שהוענק לראשונה לאישה שחורה. הפרס נוצר בשנת 1983, וניקולס גיין, מדריכה, היה הראשון לקבלו.
הוענקו לה פרסים רבים נוספים: כתר הזהב של מקדוניה (2006), פרס רפאל אלברטי (2007), הסופרת העולמית של גאלגה (2008), ואת פרס האגודה לחקר היוקרתי לטיני אמריקאי (2012).
בשנת 2009, אוניברסיטת סרז'י פונטואז, פריז, צרפת, העניקה לה דוקטורט כבוד. בשנת 2013 הוענק לה אות מסדר האמנויות והאותיות של הרפובליקה הצרפתית.
לקריאה נוספת

ראיון עם ננסי מורחון, BOMB - Artists in Conversation, נכתב על ידי ספיר (מחברת ספרי השירה "חלומות אמריקאים" ו"כנפיים שחורות & מלאכים עיוורים")
אודות ננסי מורחון ושיריה, The Poetry Center at Smith College.
עבודותיה ושיריה של מורחון, AfroCubaWeb.
עביה המפורסמות ופרסיה של מורחון, California State University, Chico.
על זכייתה בפרס ורקע אישי, CUBADEBATE, על ידי העיתונות הלטינית.
מעט על נושאי כתיבתה וזכייתה בפרס הלאומי, BUSBOYS AND POETS.
אופי כתיבתה, תרומתה לחברה ופרסים שזכתה בהם, RED.
רשימת ספריה, Goodreads.
הערות שוליים

↑  Nancy Morejón, The Poetry Center at Smith College, ‏סתיו 2003 (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810631073805606  BNE: XX1015546  BnF: cb120970798 (data)  GND: 129566349  ISNI: 0000 0001 0898 2836  LCCN: n84039555  NKC: xx0111627  NLK: KAC201868333  NTA: 069570884  SELIBR: 247024  SNAC: w6ck18jz  SUDOC: 029319269  VIAF: 49204124   WorldCat (עם VIAF): 49204124
אינגולשטאדט

אינגולשטאדט (בגרמנית: Ingolstadt, בבווארית: Inglstod, נכתב לעיתים אינגולשטאט) היא עיר בשטח המטרופוליטני של מינכן רבתי, כ-80 ק"מ צפונית למינכן בבוואריה, גרמניה. בשלהי ימי הביניים העיר הייתה אחת מבירות הדוכסות הבווארית וזה התבטא בין היתר באדריכלות שלה. ב-1472 הוקמה בה האוניברסיטה הראשונה בבוואריה- אוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן על ידי לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה שהועברה לאחר 400 שנה למינכן. בעיר היה גם מבצר שנבנה סביבה.
נכון לדצמבר 2023 אוכלוסיית העיר מונה כ-142,308 בני אדם. העיר ממוקמת על הגדה הצפונית של נהר הדנובה.
העיר מפורסמת ברחבי העולם כמקום מושבו של המטה הבינלאומי של חברת המכוניות אאודי.
בעיר נמצא מוזיאון המשטרה הבווארית.
הערות שוליים

↑  אינגולשטאט - עיירה קטנה במרכז בוואריה, באתר למטייל, ‏2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263082005171  GND: 4026991-7  HDS: 006591  LCCN: n80128697  MusicBrainz: 94cf91c4-9ef4-4af9-b011-9d723e86c3c3  NARA: 10046153  NKC: ge129387  VIAF: 132524888   WorldCat (עם VIAF): 132524888 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בגרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלברט ברואר

אלברט פרסטון ברואר (באנגלית: Albert Preston Brewer;‏ 26 באוקטובר 1928 –  2 בינואר 2017) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-47 בשנים 1968–1971. קודם לכן הוא כיהן כסגן מושל אלבמה בשנים 1967-1968, כחבר בית הנבחרים של אלבמה בשנים 1955-1967, מתוכם בשנים 1963–1967 כיושב ראש הבית.
ראשית חייו

אלברט ברואר נולד בעיירה בת'אל ספרינגס שבטנסי, כבנם של דניאל א. ברואר, חוואי, וקלרה אלברט ברואר. כאשר היה ילד, עברה המשפחה לדיקייטר, אלבמה כדי שאביו יוכל לקחת על עצמו משרה ברשות עמק טנסי. הוא התחנך בבתי ספר מקומיים, וב-1946 החל את לימודיו באוניברסיטת אלבמה, שם למד היסטוריה ומדע המדינה. ב-1952 הוא קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של האוניברסיטה ושב לדיקייטר כדי לעסוק בעריכת דין. בשנים 1956–1963 הוא שימש כיושב ראש נציבות התכנון של דיקייטר. ב-1963 הוא נבחר כ"גבר הצעיר המצטיין של השנה" בדיקייטר ונבחר על ידי לשכת המסחר של הצעירים באלבמה כאחד מארבעת "הגברים הצעירים המצטיינים של אלבמה".
ב-1950 נשא ברואר לאישה את מרתה הלן פרמר, ולשניים נולדו שני ילדים. ברואר היה בפטיסט באמונתו.
חבר בית הנבחרים של אלבמה

ב-1953 שימש ברואר כיושב ראש סניף "הדמוקרטים הצעירים" במחוז הבחירה השמיני לקונגרס של אלבמה. ב-1954, הודיע נציג מחוז מורגן בבית הנבחרים של אלבמה על פרישתו. מנהיגי הקהילה המקומיים גייסו את ברואר כמועמד לתפקיד, והוא ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית. בבחירות הכלליות לא התמודד מולו אף מועמד ובשנה שלאחר מכן הוא החל לכהן בבית הנבחרים. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות ב-1958 וב-1962.
בתמיכתו של המושל הנבחר ג'ורג' וולאס, נבחר ברואר בפתיחת מושב בית הנבחרים של 1963, ללא מועמדים נוספים, לתפקיד יושב ראש הבית. בתוקף תפקידו הוא גם היה יושב ראש ועדת הכללים של הבית. תחת מנהיגותו של ברואר, תמך בית הנבחרים באופן כללי במטרותיו של המושל וולאס. במהלך מושב זה, הצעת החוק להגדלת ההוצאה על חינוך, לצד שתי העלאות מיסים, הוגשו לאישור בית המחוקקים. ברואר, שחשש בנוגע להבטחות מסע הבחירות של וולאס בנוגע להפסקת העלאות המיסים, קיים פגישה עם המושל ושאל אותו מתי הוא יטיל וטו על הצעת החוק. וולאס ציין שאין בכוונתו להטיל וטו על הצעת החוק כדי לקיים את הבטחת הבחירות שלו. לאחר מכן החל ברואר להטיל ספקות בסגולותיו של וולאס.
ב-1964, היו ברואר וג'יימס אלן, אז סגן המושל ולימים סנאטור, בין האלקטורים הלא מחויבים של אלבמה. הם הפסידו לרשימת האלקטורים הרפובליקנים שהיו מחויבים לבארי גולדווטר. לאף אחד מהאלקטורים שהיו מחויבים לנשיא לינדון ג'ונסון לא אושר להשתתף בהצבעה. בעוד שהדמוקרטים הארציים נרתעו ממניעת בחירתו של ג'ונסון, הרוב תמכו ברשימת הבלתי מחויבים, שהתמודדה ישירות מול האלקטורים הרפובליקנים. כפי שהוסבר בעיתון The Tuscaloosa News, האלקטורים הנאמנים היו מציעים בחירה ברורה יותר למצביעים כפי שהציעו האלקטורים הבלתי מחויבים.
סגן המושל

ב-1966 שקל ברואר להתמודד בבחירות למשרת המושל, שכן המושל המכהן, ג'ורג' וולאס היה מנוע בהגבלת כהונה על פי חוקת אלבמה מלהתמודד על תקופת כהונה שנייה רצופה. אשת המושל לורלין וולאס, נכנסה למרוץ, וברואר, שהיה משוכנע שמועמדות למשרת המושל תהיה למועמדות סרק, החליט להתמודד על משרת סגן מושל אלבמה. בגיבוי תומכיה של וולאס, ארגוני העובדים והבוחרים תושבי הערים, הוא הביס באופן מכריע את יריבו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, ובבחירות הכלליות לא ניצב מולו שום מתמודד. ב-16 בינואר 1967 הוא הושבע כסגן המושל. באותה מערכת בחירות ניצחה לורלין וולאס והושבעה כמושלת אלבמה. כסגן המושל, כינס ברואר את בית המחוקקים כדי להקים את נציבות החינוך.
בראשית יולי 1967 נסעה לורלין וולאס לטקסס כדי לעבור טיפול נגד מחלת הסרטן. חוקי המדינה קבעו שאם המושל נעדר מהמדינה למשך יותר מ-21 יום, סגן המושל מקבל רשמית את סמכויותיו כמושל בפועל. מהלך זה נכנס לתוקף החל מ-24 ביולי, וברואר כיהן כמושל בפועל במשך כ-15 שעות, בהן הוא קיים פגישות עם פקידי ממשל, חתם על הסכם הסגרה, ומינה 25 קולונלים של כבוד לפני שוולאס שבה לאלבמה.
מושל אלבמה > מערכת הבחירות של 1970

ברואר תמך בג'ורג' וולאס במסע הבחירות שלו לנשיאות ב-1968, גייס תרומות ונשא נאומי תמיכה בו. תוך חודשים ספורים לאחר שהושבע כמושל, הבטיח וולאס לברואר בשיחה אישית והצהיר באופן פומבי שהוא לא יתמודד בבחירות למשרת המושל ב-1970. בערך בחג ההודיה של 1968, התעמת וולאס עם ברואר בנוגע לשערוריית סוכני הפיקוח על האלכוהול, ואמר לו בפגישה במעון המושל, "אם תמשיך לדבר על זה, זה ישפיע עלי, ואני עשוי להתמודד נגדך ב-1970". ברואר השיב, "מעולם לא היה לך ידיד טוב יותר מאשר אני הייתי לך [ולרעייתך], ואמרת לי [זאת] כאשר היא נפטרה". לאחר פגישה זו שוחחו השניים לעיתים רחוקות, וברואר המשיך בהכנותיו לבחירות. בהבינו את האפשרות שוולאס יציג את מועמדותו שוב, הוא נקט בעמדות מדיניות ובצעדים נועזים יותר.
במסגרת מאמצים אלו, רכש ברואר בעל ברית חשוב בדמותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון, שהביס את וולאס בבחירות לנשיאות של 1968 ושאף לנטרל אותו כיריב אפשרי בבחירות של 1972. על כל פנים, מסע הבחירות של ברואר למשרת המושל ב-1970, היה מהפכני במובנים רבים. אף על פי שבשלבים מוקדמים יותר של הקריירה הפוליטית שלו הוא נחשב לתומך ההפרדה הגזעית, אך לא הסית לשנאה גזעית, סירב ברואר לנקוט בלשון גזענית, וחיזר אחר מצביעים שחורים שנרשמו לאחרונה להצבעה בפעם הראשונה. הוא קיווה להקים קואלציה של שחורים, לבנים משכילים ממעמד הביניים, ולבנים ממעמד העובדים מצפון אלבמה, שבאופן מסורתי הייתה החלק היותר ליברלי של המדינה. הוא פרסם מצע שקרא להגדלת המימון למערכת החינוך, הקמת ועדת אתיקה וועדה לשינוי חוקת המדינה מ-1901, חוקה שנועדה במכוון לשלול את זכות הבחירה מהשחורים ומהעניים הלבנים.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוביל ברואר על וולאס, אך לא עלה בידו להשיג רוב מוחלט. לאחר מכן הוא התמודד מול וולאס בסיבוב השני. וולאס, ששאיפותיו לנשיאות היו על סף סיום, ניהל מסע בחירות אגרסיבי ומלוכלך תוך שימוש ברטוריקה גזענית והעלאת הצעות מטעמו. מטה הבחירות של וולאס העלה לשידור בטלוויזיה תשדירים עם סיסמאות כמו "האם אתר מעוניין שהבלוק השחור יבחר את המושל שלך?", והפיץ מודעה שהראתה נערה לבנה מוקפת בשבעה נערים שחורים, עם הסיסמה "התעוררי אלבמה! השחורים נשבעו להשתלט על אלבמה". וולאס כינה את ברואר חלש אופי והבטיח שלא להתמודד לנשיאות בפעם השלישית. בסיבוב השני של הבחירות המקדימות של הדמוקרטים ניצח וולאס בהפרש קטן לאחר שזכה ב-51.6 אחוזים של הקולות מול 48.4 האחוזים שקיבל ברואר, ובבחירות הכלליות ניצח ברוב גדול. ב-18 בינואר 1971 הושבע וולאס לכהונתו השנייה כמושל אלבמה לאחר שתמו 987 הימים של ברואר במעון המושל.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל, הצטרף ברואר למשרד עורכי דין במונטגומרי. הוא שקל להתמודד שוב מול וולאס ב-1974, בתקווה שהפוליטיקה הגזענית תשקע עד אז, אך נמלך בדעתו, שכן הפופולריות של וולאס נמשכה ללא הפוגה לאחר ניסיון רצח ב-1972. תחת זאת, התמודד ברואר בבחירות למשרת המושל ב-1978, אך נוצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לאחר שבסיבוב השני חסרו לו כמעט שני אחוזים. ב-1982, כאשר התמודד וולאס על תקופת כהונתו הרביעית והאחרונה כמושל, תמך ברואר במועמד הרפובליקני אמורי פולמר בבחירות הכלליות. ב-1987 הוא היה לפרופסור למשפטים ולממשל בבית הספר למשפטים קמברלנד של אוניברסיטת סמפורד. לפני מותו, הוא לימד בקורס לאחריות מקצועית בבית הספר למשפטים. הוא גם היה פעיל בארגון אזרחי אלבמה למען רפורמה חוקתית מאז 2000.
אלברט ברואר נפטר בבית החולים ג'קסון שבמונטגומרי ב-2 בינואר 2017, בגיל 88. הוא נטמן בבית הקברות בעיר פלהאם שבאלבמה. על שמו קרוי בית הספר התיכון שבמזרח מחוז מורגן אשר נפתח ב-1972.
הערות שוליים

1 2  Alabama Official and Statistical Register, 1967. Alabama: Alabama Department of Archives and History. 1967. p. 36.
↑  "Albert Brewer Runs For House". The Decatur Daily. Vol. 42, no. 282. January 21, 1954. p. 1.
↑  "Sheriff M'Cutcheon Trails in Morgan". Birmingham Post-Herald. May 5, 1954. p. 12.
↑  "Morgan Rejecting Voting Machines". The Decatur Daily. November 3, 1954. pp. 1–2.
↑  "Brewer Officially Speaker". The Decatur Daily. Associated Press. January 8, 1963. p. 1.
↑  Frederick, Jeff (2007). Stand Up for Alabama: Governor George Wallace. Tuscaloosa: University of Alabama Press, p. 40.
↑  Frederick, Jeff (2007). Stand Up for Alabama: Governor George Wallace. Tuscaloosa: University of Alabama Press, pp. 47-48.
↑  Frederick, Jeff (2007). Stand Up for Alabama: Governor George Wallace. Tuscaloosa: University of Alabama Press, pp. 48-49.
↑  Wasson, Don F. (July 26, 1967). "Brewer Serves His Tenure; Turns Out Short, Sweet". The Montgomery Advertiser. p. 2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1175486566  ISNI: 0000 0000 3293 7851  LCCN: n93048327  VIAF: 23810587   WorldCat (עם VIAF): 23810587 
ברואר מושבע כמושל אלבמה לאחר מותה של לורלין וולאס. משמאלו: ג'ורג' וולאס, בן זוגה של לורלין וולאס, שכיהן כמושל אלבמה לפני רעייתו המנוחה ואחרי ברואר.
ברואר (משמאל) לוחץ את ידו של ורנר פון בראון. במרכז, הסנאטור מאלבמה ג'ון ספרקמן.
מפת התמיכה במועמדים לפי מחוזות בבחירות המקדימות של הדמוקרטים למשרת מושל אלבמה של 1970. בסגול: המחוזות שתמכו בוולאס, בירוק: המחוזות שתמכו בברואר.
ג'ון קרטין

ג'ון ג'וזף קרטין (באנגלית: John Joseph Curtin ; ‏ 8 בינואר 1885 – 5 ביולי 1945) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה הארבעה עשר מ-1941 ועד למותו וכן היה מנהיג מפלגת הלייבור מ-1935 ועד מותו. ב-1941 הקים קרטין ממשלת מיעוט וב-1943 הנהיג את מפלגתו במערכת בחירות שבה זכתה הלייבור בשני שלישים של מושבי בית הנבחרים, שיא שקיים עד היום. במלחמת העולם השנייה הנהיג קרטין את אוסטרליה לנוכח סכנת הפלישה היפנית וכיום הוא נחשב לאחד מראשי הממשלה הגדולים של ארצו. כשסוף המלחמה נראה באופק, מת קרטין בעודו מכהן בתפקידו. לזמן קצר ירש אותו פרנק פורד ולאחר מכן כיהן בתפקיד בן צ'יפלי.
ראשית חייו

ג'ון קרטין נולד בעיירה קרסוויק שבמדינת ויקטוריה. אביו היה קצין משטרה ממוצא אירי ובראשית חייו הוא גודל על ברכי הנצרות הקתולית. הוא למד בבית ספר עד גיל 13, אז החל לעבוד בעיתון בעיירת הולדתו. עד מהרה הוא הפך להיות פעיל הן במפלגת הלייבור והן במפלגה הסוציאליסטית של ויקטוריה, שהייתה ארגון בעל גוון מרקסיסטי. הוא כתב עבור עיתונים רדיקלים וסוציאליסטים וככל הנראה הוא קיבל אז לראשונה הצעה לעמוד לבחירה למשרה ציבורית כמזכיר מועדון פוטבול אוסטרלי, אך הובס. מוקדם יותר, בין השנים 1903–1904 הוא שיחק בשורות מועדון זה.
בין השנים 1911–1915 הועסק קרטין כמזכיר איגוד חוטבי העצים ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה מתנגד חריף לגיוס החובה. לזמן קצר הוא אף נאסר עקב סירובו להתייצב לבדיקות החובה הרפואיות, למרות שהוא ידע שהוא לא יעבור אותן עקב ראייתו הלקויה. הוא התמודד בבחירות לפרלמנט האוסטרלי של 1914, אך כשל. המתחים שהיו מנת חלקו באותה תקופה הובילו אותו לשתיית משקאות חריפים, הרגל שפגע בקריירה שלו לאורך שנים.
ב-1917 נישא לאלסי נידהאם, אחותו של סנאטור מטעם הלייבור ועבר להתגורר בקוטסלאו שליד פרת', כדי להתמנות כעורך עיתון של הלייבור באוסטרליה המערבית. באוסטרליה המערבית הוא נהנה מחיים נינוחים יותר ודעותיו הפוליטיות נעשו בהדרגה מתונות יותר. הוא הצטרף לאיגוד העיתונאים האוסטרלים ב-1917 ונבחר לנשיא הסניף המערב אוסטרלי שלו ב-1920. בנוסף לדעותיו בנוגע לזכויות העובדים, היה קרטין גם תומך נלהב לזכויות הנשים והילדים. ב-1927 מינתה הממשלה הפדרלית ועדת חקירה מלכותית על נושא קצבאות הילדים. קרטין נמנה עם חברי ועדה זו.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1925 התמודד קרטין פעם נוספת כמועמד לפרלמנט והפסיד וב-1928 נבחר לראשונה במסגרת בחירות ביניים לאחר פרישתו של ויליאם ווטסון. בבחירות הכלליות של 1929 הוא נבחר מחדש וציפה להיות חבר בממשלתו של ראש הממשלה ג'יימס סקאלין, אך אי שביעות הרצון מהרגלי השתייה שלו הותירה אותו על הספסלים האחוריים. ב-1931 החליט ווטסון לשוב לפרלמנט והביס את קרטין בקלות. בבחירות אלו נחלה מפלגת הלייבור תבוסה מוחצת וכוחה בפרלמנט הצטמק ל-14 מושבים בלבד. לאחר התבוסה היה קרטין לתומך נלהב של אוסטרליה המערבית בוועדה פדרלית לסיוע הכלכלי למדינות. ב-1934, כאשר הודיע ווטסון על פרישתו הסופית, עמד קרטין שוב לבחירה והצליח לזכות במושב הקודם שלו בפרלמנט.
ב-1935, כאשר התפטר סקאלין מתפקידו כמנהיג המפלגה, העמיד קרטין את עצמו לבחירה כדי להחליף אותו, למרות שלא היו צפיות שהוא יזכה. מתחרהו היה פרנק פורד, חבר פרלמנט ידוע שהיה מצוי במדיניות הכלכלית בממשלתו של סקאלין. האגף השמאלי של המפלגה והאיגודים המקצועיים תמכו בקרטין, בניסיון לנסות לחסום את פורד מלזכות בתפקיד המנהיג. עם תמיכתם הצליח סקאלין להביס את פורד בהפרש של קול אחד ולהיות מנהיג מפלגת הלייבור ומנהיג האופוזיציה. תמיכתם הוענקה לקרטין על בסיס הבטחה שלו לוותר על הרגלי השתייה שלו, הבטחה שאותה קיים. בבחירות של 1937 עלה במעט מעמדה של הלייבור וב-1939 הוא השתפר במידה משמעותית. בבחירות של 1940 הנהיג קרטין את הלייבור לזכייה בחמישה מושבים נוספים בפרלמנט.
מותו

ב-1944, כאשר עשה חלק ניכר מזמנו בנסיעות ללונדון ולוושינגטון די. סי. להיפגש עם צ'רצ'יל, רוזוולט ומנהיגים אחרים של בעלות הברית, כבר סבל קרטין ממחלת לב. בראשית 1945 כשסיום המלחמה כבר היה באופק, החלה בריאותו להתדרדר במהירות.
ג'ון קרטין מת ב-5 ביולי 1945 במעון ראש הממשלה בקנברה בגיל 60. הוא היה ראש הממשלה השני שמת תוך כדי כהונתו בתוך שש שנים והיחיד עד היום שמת בתוך מעון ראש הממשלה (The Lodge). כומר קתולי נקרא לערש הדווי שלו אך התבקש לעזוב. כל חייו סירב קרטין להציג את כף רגלו בכנסייה קתולית, אפילו לו בטקסי נישואין של ידידיו. גופתו הוטסה לפרת' במטוס DC-3 דקוטה של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי שלווה על ידי תשעה מטוסי קרב. בטקס ההלוויה שלו שנערך בבית הקברות קאראקטה שבפרת' השתתפו יותר מ-30,000 איש בנוסף לעוד רבים שניצבו ברחובות.
לאחר מותו, ירש אותו בתפקידו פרנק פורד שהוחלף לאחר שמונה ימים בבן צ'יפלי שנבחר להיות מנהיג הלייבור וראש הממשלה.
מורשתו

ג'ון קרטין יזכר על הניצחון הסוחף ביותר של מפלגת הלייבור במערכת הבחירות של 1943, על השורה של התיקונים החברתיים שהנהיג במהלך שנות כהונתו ועל הפיכתה של אוסטרליה למדינת רווחה. העברתו של החוק שקיבל את חוק וסטמינסטר, בניגוד לעמדתן של ארבע ממשלות קודמות, ציינה את עצמאותה החוקתית של אוסטרליה. חוק זה יחד עם חוקת אוסטרליה וחוק אוסטרליה (Australia Act) של 1986, הוא אחד ממרכיבי המפתח של המסגרת החוקתית המודרנית של אוסטרליה.
מותו בטרם עת העניק לו מקום מיוחד בהיסטוריה של הפוליטיקה האוסטרלית. מנהיגי מפלגת הלייבור שבאו אחריו, במיוחד בוב הוק וקים ביזלי, שאפו להמשיך את דרך "תנועת הלייבור הפטריוטית" של קרטין. גם חלק מהפוליטיקאים השמרנים חלקו כבוד למורשתו של קרטין. מיד לאחר מותו העביר הפרלמנט האוסטרלי החלטה לשלם קצבה שנתית של 1000 ליש"ט לאלמנתו של קרטין, עד אשר נחקק חוק שהסדיר תשלום קצבאות לאלמנותיהם של ראשי הממשלה לשעבר.
על שמו של קרטין נקרא מחוז הבחירה באוסטרליה המערבית, שאותו הוא ייצג במהלך הקריירה הפוליטית שלו, פרבר של הבירה קנברה, אוניברסיטה בפרת' וספרייה על שמו בתוכה, מכללה לאומנויות בפרימנטל, בית ספר לרפואה בקנברה, תחנת בקר בטריטוריה הצפונית, בניין המטה לשעבר של מפלגת הלייבור במלבורן ועוד מבנים, רחובות ופארקים ברחבי אוסטרליה. ב-1975 הנפיק הדואר האוסטרלי בול הנושא את דיוקנו. ב-14 באוגוסט 2005, ביום השנה ה-60 לסיום המלחמה באוקיינוס השקט, הוסר הלוט מעל פסל ארד של קרטין בחזית בניין העירייה של העיר פרימנטל שבאוסטרליה המערבית.
הערות שוליים

↑  "John Curtin". Australia's Prime Ministers. National Archives of Australia. Retrieved 29 June 2010.
↑  Serle, Geoffrey. "Curtin, John (1885–1945)". Australian Dictionary of Biography.
↑  "Curtin Speech: Japan Enters Second World War". australianscreen. Retrieved 20 August 2014.
↑  Edwards, Peter. "Another look at Curtin and MacArthur". 2002 History Conference - Remembering 1942. Australian War Memorial. Retrieved 20 August 2014.
↑  "Parliamentary Handbook: Constitution - Statute of Westminster Adoption Act 1942". Parliament of Australia. Archived from the original on 2008-05-20. Retrieved 2008-05-06.
↑  "John Curtin, The war at home". Australia's Prime Ministers. National Archives of Australia. Retrieved 29 June 2010.
↑  Crase, Simon (1 May 2008). "Come and see the former heads of the national parliament...or bust!". ABC Ballarat. Retrieved 16 April 2010.
↑  Day, David (11 October 2008). "Buried treasures". The Age. Retrieved 21 August 2014.
↑  "Huge Crowd Pays Homage". The Daily News (Perth, WA : 1882 - 1950) (City Final ed.) (Perth, WA: National Library of Australia). 9 July 1945. p. 8. Retrieved 21 August 2014.
↑  "Pension For PM?". The Daily News (Perth, WA : 1882 - 1950) (First ed.) (Perth, WA: National Library of Australia). 7 July 1945. p. 3. Retrieved 21 August 2014.
↑  Curtin University - Places, buildings, events, etc commemorating John Curtin's prime ministership
↑  "Australian postage stamp. Australian Stamp and Coin Company
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007332640905171  ADB: curtin-john-9885  BnF: cb16192685c (data)  GND: 118940910  ISNI: 0000 0000 9179 6032  LCCN: n50018559  NLA: 36152430  NTA: 316684961  SNAC: w67s80cw  Trove: 616124  VIAF: 64806874   WorldCat (עם VIAF): 64806874 
המושל הכללי של אוסטרליה, הלורד גאורי, חותם על הכרזת המלחמה על יפן. לידו, קרטין
קרטין עם הגנרל דאגלס מקארתור - 1942
משמר הכבוד על ארונו של קרטין בבניין הפרלמנט בקנברה