סיני ועוקר הרים
העדפת הבקיאות על פני החריפות במהלך הדורות

”כִּי אִם בְּתוֹרַת ה' חֶפְצוֹ וּבְתוֹרָתוֹ יֶהְגֶּה יוֹמָם וָלָיְלָה” (ספר תהלים, פרק א', פסוק ב'); אמר רבא: לעולם ילמד אדם תורה ואחר כך יהגה שנאמר בתורת ה' והדר ובתורתו יהגה (תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף יט עמוד א); פירש רש"י: ילמד אדם מרבו עד שתהא גרסת התלמוד ופירושו שגורה לו בפיו, ואחר כך יעיין בתלמודו לדמות מילתא למילתא להקשות ולתרץ. ובפירושו למסכת ברכות (סב:) כתב:  שתוק והאזן לשמועתך עד שתהא שגורה בפיך ואף על פי שאינה מיושבת לך, ואחר כך כתתנה והקשה עליה מה שיש לך להקשות ותרץ תרוצין עד שתתיישב לך.
”תָּכִין בַּקַּיִץ לַחְמָהּ אָגְרָה בַקָּצִיר מַאֲכָלָהּ” (ספר משלי, פרק ו', פסוק ח'), ביאר הגר"א: "צריך האדם בימי נעוריו, שהוא זמן הקציר, לאגור ולאסוף היינו ללמוד תורה הרבה, ואחר כך בקיץ שהוא זמן סוף ימיו בימי זקנותו לטחון אותם להבין כל דבר על בוריו, ואם לא יהיה בידו תורה הרבה לא יהיה לו ממה לטחון". בעקבות הגר"א, בישיבת וולוז'ין (בתקופת הנצי"ב) למדו כל הש"ס כולו, ועל הכל הרמי"ם היו אומרים השיעורים.
המאירי (בפירושו למסכת שבת סג.) כתב: "כל שאפשר לו לאדם ללמוד מזולתו ילמוד, שהקבלה עיקר החכמה ושורשה ובסיבתה יסתלקו השיבושים והמחלוקות".
בספר ארחות צדיקים כתב המחבר שחכמי התלמוד למדו בקביעות עד כדי כך שלא היו מאחלים "לבריאות" למי שהתעטש כדי לא לבטל הזמן, כך גם חכמי צרפת למדו ללא הפסקה, עיקר לימודם היה חזרה תמידית והיו בקיאים בכל התלמוד, לכן הצליחו בפלפולם. אולם בדורות המאוחרים שאינם לומדים בקביעות כזו, הפלפול רק מבלבל את הלומדים, עוסקים באותו לימוד חצי יום ובשאר הזמן מתבטלים. כמו כן, היות שהפלפול גורם לטורח ובלבול, רבים חשים כי הלימוד מכביד עליהם, פורשים ממנו ומחמיצים את הפוטנציאל להיות בקיאים בתלמוד ולעסוק בתורה.
המהר"ל מפראג בלט בביקורת על שיטות הפלפול והחריפות וביקר באופן חריף ביותר את אנשי דורו שעוסקים בפלפול ובחילוקים, במקום לקנות ידע תלמודי נרחב. אפשר לראות כי המהר"ל סבר כי הבקיאות חשובה מהפלפול, באותו מקום יש לו גם ביקורת על כך שמתמקדים בפרשנות התוספות (שהיא רק תוספת לדעתו) במקום להתמקד בפשט התלמוד עצמו. לדעתו חכם או בעל תורה הוא אדם שאוצר בזכרונו ידע תורני, ולא מי שצריך לדלות את הידע מספרים או מאנשים אחרים, אף אם הוא חריף ביותר.
הרב מרדכי גיפטר הצטרף לביקורת של המהר"ל מפראג על כך שהדפיסו את התוספות לצד הגמרא, ומוכיח שרבי עקיבא אייגר למד גמרא עם רש"י בלבד ללא תוספות שהרי בהגהות שלו על הש"ס הקשה קושיות המופיעות בתוספות במקום. כמו כן ציטט מהספדו של הרב שך על הרב שמואל רוזובסקי שראשי ישיבות נפטרים היות שאין צורך בהם לאחר שבישיבות לומדים דפים בודדים ולא מסכתות כבעבר.
הרב גרשון אדלשטיין טען שלרוב הלומדים כיום מתאים יותר הלימוד בקצב מהיר שבו נלמדים דפים רבים, ובנוסף רכישת הבקיאות והרחבת היקף הידיעות הם בסיס הכרחי לסברות ישרות והבנה נכונה של הסוגיות התלמודיות וגורמת לסיפוק רב יותר ללומד. לעומת זאת, הלימוד האיטי מבלבל יותר את רוב התלמידים, גורם להם לומר סברות עקומות ושגויות, וכשאינם מצליחים מתאכזבים ומתייאשים, ובנוסף, לא נותר זמן לחזור ולשמר את הלימוד ואין תמריץ לניצול הזמן. אולם הוא מדגיש את חובת הלימוד בעיון לאחר שהאדם קנה מספיק ידיעות.
הרב קוק ניסה לפשר ולשלב בין שתי השיטות, ובמאמרו "לשני בתי ישראל" הגדיר את שתי נטיות אלו ככוח הביקורת וכח הפלפול. לתפיסתו היהדות הספרדית העדיפה להשתמש ביכולת הביקורת ודרך הבקיאות והעדיפה לתעדף מקורות סותרים, ואילו היהדות האשכנזית העדיפה את דרך החריפות וההעמקה וניסתה ליישב מקורות סותרים. לתפיסתו יש מקום לשתי השיטות, וכל אחת יכולה ללמד ולשכלל את רעותה.
היום אפשר לראות בשיטת זילברמן כממשיכה וכמיישמת את דעתם של המהר"ל מפראג והגאון מווילנא בשאלה זו.