ג'וזף פורקר
תקופת המדבר > שובו לעריכת דין והניסיון להתמודד לסנאט

לאחר שנוצח בבחירות לכהונה שלישית כמושל, שב פורקר לסינסינטי לעיסוקו בעריכת דין. אף על פי שבתחילה הוא הצטרף מחדש למשרד עורכי הדין שבו החל את דרכו, ב-1893 הוא פתח משרד משל עצמו. באותה שנה סיים בנו, ג'וזף בנסון פורקר הבן, את לימודיו בקורנל והיה לעוזר במשרדו של אביו. פורקר הבן היה הילד הראשון של בוגר קרונל שסיים בעצמו את לימודיו באוניברסיטה. פורקר האב, אף על פי שקיבל על עצמו מגוון של סוגי תיקים, היה "פרקליט פוליטי", שביצע פעולות שדלנות בבית המחוקקים כדי שיוענקו זיכיונות ללקוחותיו, ודאג לביטול חוקים שלא היו נוחים ללקוחותיו, ביניהם חברת החשמל של אדיסון, חברת הטלפונים בל של סינסינטי וחברת החשמליות של סינסינטי.
פורקר זעם כאשר במרץ 1890 נשא מארק האנה נאום בניו יורק בהצהירו, "פורקר מת כגורם בפוליטיקה שלנו ואוהיו היא שוב מדינה רפובליקנית שניתן לסמוך עליה כפי שהיא תמיד הייתה". פורקר היה נחוש בדעתו להיבחר לסנאט של ארצות הברית. אף על פי שבית הנבחרים של אוהיו, שהיה בשליטת הדמוקרטים, בחר באותה שנה בקלווין ברייס, מושבו של שרמן עמד לבחירה בינואר 1892. בבחירות של נובמבר 1890 נוצח מקינלי כאשר ביקש להיבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים, אך כוחו בפוליטיקה של אוהיו לא נחלש בשל ההפסד, שכן נראה היה שהוא נפל קורבן לגֶ'רימנדרינג. כאשר התמודד מקינלי על משרת המושל בשנה שלאחר מכן, הוא ביקש מפורקר שיציג את שמו כמועמד. אף על פי שהיו אנשים שראו זאת כהתקרבות מחודשת בין סיעתו של שרמן לבין זו של פורקר, תומכיו של פורקר, כמו קורץ והתעשיין המיליונר מספרינגפילד אסא בושנל, החלו כבר לקדם את בחירתו של פורקר לסנאט.
בנובמבר 1891 נבחר מקינלי כמושל, והרפובליקנים זכו ברוב של שני שלישים בבית הנבחרים של אוהיו. במהלך מסע הבחירות, הן תומכיו של פורקר והן אלה של שרמן ביקשו התחייבויות מהמועמדים ולאחר הבחירות לבית הנבחרים שניהם הביעו את ביטחונם בבחירתם. המגבלות של שרמן היו גילו, 68, חוסר הפופולריות שלו, ואופיו הקריר. לדבריו של הורנר, "פורקר היה פשוט יותר איש של העם בהשוואה למה ששרמן יכול היה אי פעם לקוות לו". עוזרו של שרמן, ג'ייקוב דונלדסון, כתב מאוחר יותר, "המצב היה גרוע, כמעט נואש". האנה תרם תרומות משמעותיות למועמדים לבית הנבחרים, והוא זעם כאשר מחוקקים שהוא האמין שיעדיפו את שרמן הכריזו במקום זאת בפומבי שהם יצביעו עבור פורקר. לדברי הביוגרף של האנה, הרברט קרולי, "המצב נראה נואש, אך בסופו של דבר הוטב, כך שמר שרמן בעצמו הצהיר בפני ידידיו, על סמך האנרגיות, ההתלהבות והיכולות של מר האנה לכפות על האנשים האחרים את רצונו. שלושה מהנציגים מקליבלנד, שהתחבאו והתחמקו, התגלו בסופו של דבר ואולצו להתיישר עם הקו. דונלדסון ציין, "כמה מהם פגעו בעצמם בשל בגידתם". בבחירות המקדימות של הרפובליקנים נוצח פורקר בהפרש נמוך, בתחילה בהצבעה שהייתה חשאית (שממנה הוא יכול היה להרוויח), ולאחר מכן בהצבעת האשרור, שבה התמיכה ניתנה לשרמן, שבסופו של דבר נבחר על ידי בית הנבחרים. לדבריו של הורנר, קשה לדעת מה הטריד יותר את האנה - להבטיח שידידו הוותיק שרמן ימשיך להחזיק בתפקידו או להבטיח שפורקר לא יקבל אותו.
שרמן לא קיבל את ניצחונו באצילות נפש, באומרו לידידיו שהוא לא ינוח עד שהוא יחסל את אחרון תומכיו של פורקר". אף על פי כן, בוועידת המדינתית של הרפובליקנים, עלה בידיהם של פורקר ותומכיו להשיג את מטרתם למנות את מחצית הנציגים לוועידה הארצית של המפלגה של 1892 במיניאפוליס, ושהם יהיו חופשיים להצביע כאוות נפשם. הנשיא הריסון ביקש להיבחר לכהונה שנייה. מועמדים אפשריים נוספים היו בליין (ששוב התכחש לאפשרות שהוא יתמודד) ומקינלי. טרם כינוס הוועידה במיניאפוליס, כתב האנה לפורקר בפעם הראשונה מזה ארבע שנים, וביקש ממנו לשים בצד את חילוקי הדעות ביניהם כדי לתמוך במקינלי. פורקר הסכים. הוא חש סלידה להריסון ולא היה סבור שהוא יצליח להיבחר לכהונה שנייה. בבחירות המקדימות הגיע מקינלי למקום השלישי אחרי בליין שהגיע שני והריסון שנבחר כמועמד המפלגה. בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר נוצח הריסון על ידי קליבלנד, ומקינילי הסתמן כמועמד הרפובליקני האפשרי לבחירות של 1896.