stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראסל וסטברוק
סטטיסטיקות קריירה ב-NBA > פלייאוף

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010 | אוקלהומה | 6 | 6 | 35.3 | 0.473 | 0.417 | 0.842 | 6.0 | 6.0 | 1.7 | 0.2 | 20.5 |
| 2011 | אוקלהומה | 17 | 17 | 37.5 | 0.394 | 0.292 | 0.852 | 5.4 | 6.4 | 1.4 | 0.4 | 23.8 |
| 2012 | אוקלהומה | 20 | 20 | 38.4 | 0.435 | 0.277 | 0.802 | 5.5 | 5.8 | 1.6 | 0.4 | 23.1 |
| 2013 | אוקלהומה | 2 | 2 | 34.0 | 0.415 | 0.222 | 0.857 | 6.5 | 7.0 | 3.0 | 0.0 | 24.0 |
| 2014 | אוקלהומה | 19 | 19 | 38.7 | 0.420 | 0.280 | 0.884 | 7.3 | 8.1 | 2.2 | 0.3 | 26.7 |
| 2016 | אוקלהומה | 18 | 18 | 37.4 | 0.405 | 0.324 | 0.829 | 6.9 | 11.0 | 2.6 | 0.1 | 26.0 |
| 2017 | אוקלהומה | 5 | 5 | 38.8 | 0.388 | 0.265 | 0.800 | 11.6 | 10.8 | 2.4 | 0.4 | 37.4 |
| 2018 | אוקלהומה | 6 | 6 | 39.2 | 0.398 | 0.357 | 0.825 | 12.0 | 7.5 | 1.5 | 0.0 | 29.3 |
| 2019 | אוקלהומה | 5 | 5 | 39.4 | 0.360 | 0.324 | 0.885 | 8.8 | 10.6 | 1.0 | 0.6 | 22.8 |
| 2020 | יוסטון | 8 | 8 | 32.8 | 0.421 | 0.242 | 0.532 | 7.0 | 4.6 | 1.5 | 0.3 | 17.9 |
| 2021 | וושינגטון | 5 | 5 | 37.2 | 0.333 | 0.250 | 0.791 | 10.4 | 11.8 | 0.4 | 0.2 | 19.0 |
| 2023 | ל.א. קליפרס | 5 | 5 | 38.5 | 0.410 | 0.357 | 0.880 | 7.6 | 7.4 | 1.2 | 1.4 | 23.6 |
| קריירה | קריירה | 116 | 116 | 37.6 | 0.408 | 0.299 | 0.828 | 7.2 | 7.9 | 1.8 | 0.3 | 24.5 |
↑  בשל שביתת שחקנים ב-NBA התקיימו בעונת 2011/2012 66 משחקים בלבד
סטיבן רוזנברג

| --- | --- |

 לידה:  2 באוגוסט 1940 (בן 84) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  אונקולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס 
 מוסדות:  אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון  המכון הלאומי לסרטן 
 פרסים והוקרה:  AACR Award for Lifetime Achievement in Cancer Research (2024)  Clarivate Citation Laureates (2023)  המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות (2023)  AACR-CRI Lloyd J. Old Award in Cancer Immunology (2020)  פרס המרכז הרפואי אלבני (2018)  פרס לאימנולוגיה קלינית של נוברטיס (2016)  עמית האקדמיה של האגודה האמריקנית לחקר הסרטן (2015)  פרס מסרי (2014)  פרס קיו למחקר רפואי (2012)  פרס ויליאם ב' קולי (2011)  פרס לאופולד גריפואל (1988)  קרל לנדשטיינר 
 
סטיבן ארון רוזנברג (באנגלית: Steven Aaron Rosenberg; נולד ב-2 באוגוסט 1940) הוא חוקר סרטן יהודי–אמריקאי, ראש המחלקה לכירורגיה במכון הלאומי לסרטן שבבת'סדה, מרילנד, ארצות הברית ופרופסור לכירורגיה ב-Uniformed Services University of the Health Sciences ובבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. מחלוצי פיתוח האימונותרפיה והריפוי הגני. החוקר הראשון שהצליח להשתיל גן זר בבני אדם.
קורות חיים

רוזנברג נולד ברובע הברונקס שבניו יורק ב-1940, ילדם השלישי של זוג יהודים, בעלי מסעדה קטנה, שהיגרו לארצות הברית מפולין. הוא בעל תואר ראשון בביולוגיה (1960) ורופא (MD, 1963) (שניהם מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס) ובעל דוקטורט (PhD) בביופיזיקה מאוניברסיטת הרווארד (1969), שאותו השלים במקביל להתמחותו בכירורגיה. בתקופת התמחותו זו, בבריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל שבבוסטון הוא הכיר את אליס או'קונל, שהייתה אז האחות הראשית של בית החולים. ב-1968 הם נישאו ובהמשך נולדו להם שלוש בנות. ב-1970 התקבל למכון הלאומי האמריקאי לחקר הסרטן - NCI ובתוך ארבע שנים, בגיל 33 הגיע לדרגת ראש המחלקה הכירורגית וראש הצוות האימונותרפי.
מחקריו

פרופ' רוזנברג היה הראשון שהצליח לפתח טיפול אימונותרפי יעיל כנגד סרטן. המאמר המקורי שלו בעניין זה התפרסם ב-1985 ב-New England Journal of Medicine. עד אז טופלו חולי הסרטן לסוגיו רק בשלושה סוגי טיפולים: הקרנות, כימותרפיה וניתוחים. רוזנברג פתח במחקריו את הכיוון הטיפולי הרביעי, שלא היה קיים עד אז - האימונותרפיה.
כשלוש שנים לאחר מכן, ב-1988, רוזנברג וצוותו היו הראשונים שהצליחו לשנות לימפוציטים מבחינה גנטית, כך שיוכלו להילחם בסרטן (Adoptive Cell Transfer). הם הוציאו מדם החולה את הלימפוציטים, השתילו בתוכם רצפטורים המסוגלים לזהות תאי סרטן, הירבו את הכמות שלהם ואז השתילו אותם חזרה בגופו של החולה. השיטה הזו הוכחה כיעילה במקרים של מלנומה מפושטת, בכחמישית עד רבע מהמקרים המטופלים.
פרסים

1985 - זכה בפרס ארמנד האמר לחקר הסרטן, בסך 100,000$, יחד עם חוקר יפני.
2011 - קיבל פרס מ"המכון (האמריקאי) לחקר הסרטן".
2012 - קיבל את פרס Keio Medical Science בסך כ-190,000$, שוב ביחד עם חוקר יפני.
2015 - זכה במדליית הכבוד של "החברה האמריקנית לסרטן"
2016 - קיבל יחד עם פרופ' קארל ג'ון מאוניברסיטת פנסילבניה ופרופ' זליג אשחר ממכון ויצמן למדע את פרס נוברטיס לאימונולוגיה קלינית.
2021 - קיבל יחד עם פרופ' קארל ג'ון מאוניברסיטת פנסילבניה ופרופ' זליג אשחר ממכון ויצמן למדע את פרס דן דוד.
ספרו של רוזנברג בעברית

סטיבן רוזנברג וג'ון בארי, התא שהשתנה - פיצוח מסתרי הסרטן, תרגום: אסתר טיכו, הוצאת עם עובד, 1993
ראו גם

קייט פארמה
HIV נגד לוקמיה
לקריאה נוספת

אחד ממאמריו של רוזנברג, מ-2015
הערות שוליים

↑  סטיבן רוזנברג, באתר NIH
↑  סטיבן רוזנברג, באתר People, דצמבר 1985
↑  "Gene therapy rids men of cancer"‏, 1 בספטמבר 2006, BBC
↑  "התאים הונדסו - הסרטן נעלם", 3 בספטמבר 2006, באתר nrg
↑  שלושת מקבלי פרס נוברטיס לאימונולוגיה קלינית ל-2016, זליג אשחר, סטיבן רוזנברג וקרל ג'ון, באתר נוברטיס, 15 באוגוסט 2016
↑  על רקע מגפת הקורונה: הוכרזו הזוכים בפרס דן דוד, באתר וואלה, 15 בפברואר 2021
↑  תקציר וביקורת על הספר, באתר "סימניה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007456085805171  PLWABN: 9810636233905606  BIBSYS: 90093352  BNE: XX861375  BnF: cb12268111w (data)  CiNii: DA00776150  GND: 1232760110  ISNI: 0000 0000 8359 0026  LCCN: n79097023  NDL: 00474031  NKC: nlk20040160833  NLA: 35939695  NLK: KAC201763705  NSK: 000307057  NTA: 068118414  ORCID: 0000-0002-8939-8910  RERO: 02-A003760388  SUDOC: 031471501  VIAF: 315224699   WorldCat (עם VIAF): 315224699
נכסי מלוג

נִכְסֵי מְלוֹג הם הנכסים שהאישה מביאה איתה כנדוניה מבית אביה לבית בעלה אחרי הנישואים, מתוך כוונה שהגוף-הקרן של הנכסים יישאר שלה והבעל יהיה רשאי לאכול את הפירות, קרי, הרווחים, ואין הבעל מקבל עליהם אחריות.
נכסי מלוג כוללים נכסים שנפלו בחלקה של האישה בירושה או במתנה גם כשהיא כבר נשואה.
נכסים אלו הם נכסי האישה, ואם מתבטלים הנישואין על ידי גירושין או פטירת הבעל, נכסים אלו חוזרים לרשות האישה. אם עלה ערכם אזי שהרוויחה, ואם ירד ערכם, אזי שהפסידה. כמו כן אין הבעל חייב באחריות הנכסים אם הוזקו. לעומת זאת אם האישה נפטרה, בעלה הוא שיורש את הנכסים, אולם אם הוא בעצמו נפטר, תיקנו חז"ל שרק בניו מאותה האישה ירשו נכסים אלו. בנוסף, כנגד זכות זאת שיש לבעל בפירות נכסי המלוג, תיקנו חכמים שיהיה חייב לפדותה אם תיפול בשבי ואף מחויב בהוצאות הקבורה שלה.
כיוון שהבעלות על הנכס היא של האישה, ולבעל זכות על הפירות אף אחד מהם לבדו לא ימכור את הנכסים.
מקור לשוני

'מְלוֹג' בא מלשון מְלִיגָה, שפירושו הוא קבלת רווחים.
מילים בשפה שמית צפונית התרחקו בהדרגה, ויצרו מילים דומות אך שונות בארמית ובעברית, ובין אלו המילה העברית “מלק” ובארמית הייתה ל”מלג”. בעברית, למלוק פירושו לכרות איבר מאיברי חיה, ואילו בארמית, למלוג היה לתלוש נוצות מעוף. בתקופת בית שני אימצה העברית את המילה “מלוג”.
לפי אבן-שושן מקור המילה, אולי, מאכדית - muligu, נדוניה.
מכירת נכסי מלוג

הכלל במכירת נכסי מלוג הוא, כי מי שיש לו קניין פירות, כלומר זכות אכילת פירות של קרקע או לחלופין זכות השתמשות במטלטלין, אסור לבעל קניין הגוף להפקיע ממנו את זכותו. למרות זאת, מכיוון שאנו פוסקים קניין פירות לאו כקניין הגוף (שאדם שיש לו קניין של פירות בקרקע, נחשב הדבר שהקרקע שלו), ההלכה היא שבדיעבד הפירות מכורים, אם בעל קניין הפירות קנה אותם. יוצא מהכלל הוא בעל בנכסי אשתו, שלמרות שקניינו הוא קניין פירות, אין האישה יכולה להפקיע את קניינו, ואם מכרה את גוף הקרקע - דבר המפקיע ממנו את זכויותיו, אזי המכירה מתבטלת.
מכירת נכסים לפני הנישואין

אם אישה מאורסת, אף שטרם נישאה, אסור לה למכור את גוף הקרקע לפי שיטת בית הלל. האחרונים נחלקו, האם איסור זה הוא איסור מובן מאליו, שהרי בכך היא מפקיעה את זכויותיו, או שמדובר בתקנת חכמים נוספת, האוסרת למכור את הפירות לפני הנישואין. הפני יהושע וההפלאה סבורים שמעיקר הדין אסור לה למכור את גוף הקרקע, שכן בכך היא מפקיעה את הזכות העלולה לבוא, שכן כל ארוסה מיועדת להינשא, ובכך שהיא מוכרת את הנכסים היא מפקיעה את זכותו, ואילו רבי שלמה היימן, רבי ראובן גרוזובסקי ורבי אלעזר מנחם מן שך סבורים שמדובר בתקנה מיוחדת של חכמים, שתקנו שהאישה לא תמכור את הפירות לפני הנישואין. תקנה זו נועדה כדי להגן על התקנה הראשונה, של בעלה כ"אוכל פירות" של נכסי מלוג, ונועדה למנוע 'עקיפה' של התקנה על ידי כך שהאישה תמכור את הקרקעות לפני הנישואין.
בדיעבד הנכסים מכורים, שכן ”ספק בזכותו נפלו ספק בזכותה נפלו”, כלומר ספק הוא הדבר אם היא תינשא בסופה של דבר או לא, ולכן ספק הוא אם היא מפקיעה את זכויותיו, ולכן למרות שמלכתחילה אסור לה למכור, שכן כנראה שהיא תינשא, בדיעבד הנכסים מכורים, מספק. גם אם התברר בסופו של דבר שהיא נישאה, אין הדבר משפיע על העבר, שכן דין זה הוא דין וודאי ונקרא חלות ספק, כלומר כאשר יש מצב של ספק, גם הדינים החלים על העניין הם באופן של ספק, גם אם יתברר הדבר למפרע אחר כך, אין הדבר מברר על העבר.
מכירת נכסים לפני הנישואין > נכסים שנפלו לרשותה לפני האירוסין

מכיוון שמדובר בספק, הדין האומר כי אסור לאישה למכור את הנכסים בזמן אירוסיה, חל רק על נכסים שנפלו לרשותה בשעת אירוסיה, שכן על כך אין לה דין חזקת מרא קמא, שכן מעולם לא הייתה מוחזקת בנכסים באופן מוחלט. לעומת זאת, נכסים שקיבלה עוד לפני האירוסין, היא יכולה למכור בחופשיות גם לפי שיטת בית הלל, שכן יש לה על כך חזקת מרא קמא, שהרי לפני שהתארסה הנכסים היו ברשותה לחלוטין, שהרי לא הייתה עומדת להינשא, ומספק אין להוציא ממון מחזקתו.
התוספות מקשים: גם בנכסים שקיבלה האישה לרשותה לאחר שהתארסה, האישה מוחזקת, שכן הכלל אין ספק מוציא מידי וודאי אומר, שכאשר נכס מסוים מוטל בספק, ויש אדם אחד שיש לו בעלות וודאית בנכסים, ויש אדם נוסף שייתכן שיש לו גם בעלות בנכסים, נקרא הראשון מוחזק בנכסים, ועל פי הכלל המוציא מחבירו עליו הראיה הוא לא יכול להשתתף בנכסים שיש לשני בעלות עליהם. לפי זה, מקשה התוספות, היה צריך לומר הכלל, שהאישה מוחזקת בנכסים, שכן גוף הקרקעות והנכסים שייכים לה בוודאי, ואילו הבעל - ייתכן שיש לו קנין פירות וייתכן שלא? התוספות מתרצים, שבמקרה זה אין הספק נחשב לספק אמיתי, שכן כל ארוסה עומדת להינשא, והדבר קרוב לוודאי שיש לבעל חלק בנכסים.
לאחר הנישואין, מודים גם בית הלל וגם בית שמאי, שאסור לה להפקיע את זכויותיו של הבעל על ידי מכירת נכסי המלוג, ואם מכרה, המכר בטל. אך שיטת רבן גמליאל היא שגם במקרה כזה המכר קיים. כאשר שאלו אותו תלמידיו מה שונים נכסים אלו מנכסים שקיבלה אחר הנישואין, הוא השיב: " על החדשים אנו בושים אלא שאתם מגלגלין עלינו הישנים", כלומר גם תקנה זו, שאסור לה למכור את הנכסים הישנים, היא תקנה שיש בה חידוש גדול, שהרי כל תקנת פירות היא תחת פרקונה - שיפדה אותה אם נשבית, ומכיוון שדבר זה אינו מצוי, קשה להבין לכאורה למה תיקנו חז"ל שאין היא יכולה למכור את הנכסים, ודי בכך שהוא אוכל את פירות קרקעות הנכסי מלוג הקיימים, ולכן אין להוסיף על התקנה ולומר שגם את הנכסים הישנים שכבר היו מלפני הנישואין אסור למכור.
פירי פירות

הבעל אוכל גם את פירותיהם של פירות נכסי המלוג, ולכן גם כאשר סילק את עצמו מנכסי האשה עוד לפני הנישואין, אם כתב לאשתו רק שהוא מסלק את עצמו מהנכסים, יש לו עדיין בעלות על פירות הנכסי מלוג, וגם אם כתב שמסלק את עצמו מנכסי המלוג ופירותיהם, יש לו בעלות על פירות פירותיהם, עד שיכתוב בפירוש שהוא מסלק את עצמו מהם עד סוף העולם.
רבי ראובן גרוזובסקי מסתפק, האם בעלותו של הבעל על פירותיהם של הפירות, היא סעיף נוסף באותה תקנה בה תקנו חז"ל שהבעל אוכל את פירות הנכסי מלוג, ובה נכלל שאוכל גם את פירות פירותיהם, או שמא מדובר באותה תקנה עצמה, כי כאשר הבעל מסלק את עצמו מבעלותו על הפירות, יש לפירות עצמם את דיני נכסי מלוג, וממילא הבעל אוכל את פירותיהם.
ראו גם

צאן ברזל
כתובה
לקריאה נוספת

אריה כ"ץ, בעלות הבעל בנכסי מלוג לאור תקנת אושא, חמדת הארץ, ב, תשס"ב, עמ' 248-269
יעקב בצלאל, נכסי צאן ברזל ונכסי מלוג, תורה שבעל-פה, כ"ב, ירושלים תשמ"א, עמ' ט-כ"א.
ידידיה כהן, ביטול זכות הבעל לפירות נכסי-מלוג במשפט הנוהג ותוצאותיו, בתוך: דיני ישראל, מחקרים בהלכה ובמשפט עברי, ו', תל אביב תשל"ו, עמ' 121-138
ידידיה כהן, תקנת פירות וזכות הבעל בפירות נכסי מלוג של אשתו, עבודת מוסמך, אוניברסיטת תל אביב, תשל"ג.
הערות שוליים

↑   אילון גלעד, ממריטת נוצות - לשערי האוניברסיטה, סיפורה של ה“מִלגה”, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2013
↑  מלגות או מלגאות,הזירה הלשונית, nrg, דצמבר 2014
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ע"ח, עמוד א', אך בית שמאי מתירים.
↑  מובאים בספר עטרת שמואל על מסכת כתובות.
↑  מובא בחידושי רבי ראובן על בבא בתרא.
↑  וראה בריב"ש המובא בשיטה מקובצת שם.
↑  על פי דברי התוספות שם - דחשיבה כודאי עומדת לינשא.
↑  על פי הסברו של רבי שמעון יהודה שקופ ב"שערי יושר".
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף פ"ג, עמוד א'.
ויקטור גוטהיינר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 במאי 1899 ברלין גרמניה
 פטירה:  31 במרץ 1974 (בגיל 74)
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת ברלין
 תואר:  פרופסור
 תפקידים:  מנהל מחלקה שיקום ילדים חולי לב  פרופסור וראש הקתדרה לשיקום חולי לב בבית הספר לרפואה - אוניברסיטת הומבולדט של ברלין
 מחלקות ובתי חולים:  בית החולים הדסה ירושלים
 
ויקטור גוטהיינר (13 במאי 1899 – 31 במרץ 1974) היה רופא, מחלוצי רפואת הספורט בישראל, מחלוצי שיקום הלב בילדים ובמבוגרים בישראל, ניהל את מחלקת שיקום ילדים חולי לב שסבלו משגרון בבית החולים הדסה ירושלים (מסוף שנות ה-30 עד סוף שנות ה-40),
פרופסור לשיקום חולי לב באוניברסיטת ברלין.
קורות חיים

גוטהיינר נולד בברלין. במלחמת העולם הראשונה היה חייל וזכה בעיטור גבורה.
גוטהיינר למד רפואה במינכן וברסלאו וסיים את לימודיו באוניברסיטת ברלין. בתחילת דרכו עסק גוטהיינר ברנטגנולוגיה, בעיקר התעניין בתנועתיות מערכת העיכול
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל. גוטהיינר התחיל לעבוד כיועץ לארגוני ספורט. גוטהיינר השתתף בהכשרה הגופנית של חברי המחתרות. בנוסף גוטהיינר היה מעורב בהורדת מעפילים בעלייה ב'. בפעולה זו ניצל את מיומנותו בחתירה. בשנת 1935 פעל כרופא יועץ ספורט תחת הנהלתו של הד"ר עמנואל ארנסט סימון. במאורעות 1936 עבד גוטהיינר בבית החולים הדסה (תל אביב).
בשנת 1936 ייסד גוטהיינר עם קבוצה של חותרים יהודיים מגרמניה, אשר נמלטו מידי השלטון הנאצי שעלה לשלטון במדינה את מועדון השייטים תל אביב.
בסוף שנות השלושים עבר גוטהיינר לירושלים, שם עבד במוסדות ציבור כיועץ קרדיולוגי, גוטהיינר היה רופא בימק"א, וניהל את מחלקת שיקום ילדים חולי לב שסבלו משגרון. המחלקה הייתה מסונפת לבית החולים הדסה ירושלים.
במלחמת העצמאות התגייס גוטהיינר לצה"ל ושירת עד שנת 1953. גוטהיינר היה בין המעצבים של תוכנית האימונים הגופניים לטירונים ולצנחנים.
במשך מספר שנים ניהל גוטהיינר את מכון הרנטגן ברחובות. באמצע שנות החמישים ליווה גוטהיינר את נבחרת הכדורגל של ישראל, לאליפות אסיה בהונג קונג. לאחר הקמת מכון וינגייט החל גוטהיינר לארגן קורסים להכשרת מדריכים לאימון חולי לב.
בין השנים 1959–1964 עסק גוטהיינר בשיקום חולי לב ממכונו: "רמת-חן מכון רפואי לשיקום". חלק לא מבוטל מבין 549 מחוליו לאחר התקף לב ו-555 מחוליו לאחר אי-ספיקת לב שוקמו בתוכנית אימונים שכללה ספורט, כולל הקפת הר תבור במסלול של 11 ק"מ ב־58 דקות
בשנת 1968 הוענק לגוטהיינר תואר פרופסור וקתדרה בנושא: "שיקום חולי לב". מדי שנה נסע לסדרת הרצאות בברלין.
גוטהיינר נפטר בתל אביב. נקבר בבית העלמין דרום השאיר אישה ובת.
קורות חיים > שיקום חולי לב

בשנות הארבעים של המאה העשרים החל גוטהיינר להפעיל גופנית חולי לב שגרונים במסגרת המכון לשיקום חולי לב שגרונים שאותו ניהל, ובהמשך בבית שטראוס. בתל אביב החל גוטהיינר לאמן חולי לב מבוגרים. לאחר תוצאות משביעות הרצון שהושגו לאחר שלושה חודשי פעילות, הגדיל גוטהיינר את מספר החולים ומשנת 1955 החל להפעיל במרפאתו ברמת חן תוכנית לאימון גופני לחולים הלוקים במחלת לב כלילית או במחלת לב וכלי דם אחרת.
בהמשך החל גוטהיינר לארגן קורסים להכשרת מדריכים לקבוצות אימון חולי לב, במקביל התחיל לאמן חולי לב בהשגחת מדריכים, פיזיולוגים ורופאים ודאג להכשיר מדריכי אימון גופני במסגרת הסמינר למורים לחינוך גופני.
שעור התמותה בקבוצה שאימן גוטהיינר וצוותו עמד על 3.6%, בהשוואה לקבוצת ביקורת של חולים לא פעילים לאחר אוטם שריר הלב. בקבוצה זו אחוז התמותה עמד על 12%. בהדרגה הכירו בשיטתו של גוטהיינר שהייתה חדשנית ופורצת דרך לתקופה.
ראו גם

רפואת ספורט
פעילות גופנית
הערות שוליים

↑  "רופאיה של ארץ ישראל 1948-1979", נסים לוי, יעל לוי, מהדורה שנייה, מרץ 2012, איתי בחור הוצאה לאור, ערך: גוטהיינר, ויקטור פרופ' - מחלוצי רפואת הספורט בארץ, עמוד 142
↑  ד"ר ויקטור גוטהיינר - film/roentgenkinematogramme filmportal.de/film/roentgenkinematogramme-von-dr-viktor-gottheiner
↑  "ויקטור גוטהיינר" - הקפת הר תבור למטרת שיקום חולי לב An Illustrated History of Health and Fitness, from Pre ...
↑  ויקטור גוטהיינר - אתר חברה קדישא
↑  ת:א: סיפורו של בית הבריאות ברחוב בלפור זמן תל אביב, אילן שחורי, 13 באפריל 2011
↑  "ששים שנות קרדיולוגיה בישראל", האיגוד הקרדיולוגי בישראל, מאמר: "התפתחות חולי שיקום לב בישראל" ד"ר יעקב קליין, עמודים 49–54, (פרופ' ויקטור גוטהיינר ראו עמודים 49–50), אפריל 2013)
שלי חושן

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1931 סופיה, בולגריה
 פטירה:  11 בנובמבר 2024 (בגיל 93) תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 
שלי חושן (14 בפברואר 1931 – 11 בנובמבר 2024) הייתה יועצת חינוכית, מנהלת ונדבנית ישראלית, שהקימה בשנת 1982 את אגודת יד ביד, במטרה לסייע לילדים צעירים משכבות חלשות בחברה הישראלית ולהוריהם. במהלך הזמן התרחבה פעילות האגודה, והוקמו פרויקטים מגוונים של עזרה ותמיכה לאנשים במצוקה.
משנת 1982 ועד למותה כיהנה חושן כנשיאת העמותה.
קורות חיים

שלי רחל חושן נולדה בסופיה, בולגריה, בת בכורה לבלינה ושלמה סולומון, אחות למשה ולאסתר. היא למדה בבית הספר "דויציסקה" שברחוב דובדוקוב בסופיה. בתקופת מלחמת העולם השנייה נכלאה במחנה הריכוז בעיר לום בבולגריה במשך כ-14 חודשים. בפברואר 1948, בגיל 17, יצאה לכיוון ארץ ישראל, עם עוד 1000 בני נוער, באניית המעפילים "בונים ולוחמים". שלטונות המנדט הבריטי היגלו את נוסעי האנייה לקפריסין. חושן שהתה מספר חודשים במחנה לבני נוער, ומשם הגיעה לקיבוץ אורים שבנגב.
חושן שירתה בצה"ל כקצינה במחלקת התרבות של חיל הרפואה. השתחררה בדרגת סג"ם. עם שחרורה מצה"ל עברה משפחתה, אשר עלתה למדינת ישראל ב-1951, להתגורר ברמלה. אחיה נהרג על ידי מסתננים סמוך לכפר מנחם.
חושן למדה בסמינר לוינסקי וקיבלה תעודת הוראה. חושן החלה ללמוד לתואר ראשון בחינוך, ייעוץ ופסיכולוגיה ועבדה כיועצת בית ספר "בר כוכבא" בתל אביב. במקביל התנדבה בוויצו והייתה אחראית לנושאי משפחה.
בשנת 1981 פרשה חושן מעבודתה כמרצה ויועצת לגיל הרך בבתי הספר, והקימה את פרויקט "אוזן קשבת" לילדים והורים שנזקקו לאוזן קשבת. מטרת הפרויקט הייתה עזרה לנשים במצוקה, קשר בין מתנדבים לבין נזקקים, והפעלת שירות טלפוני לעזרת חירום לאנשים במצוקה רוחנית.
משנת 1982 ועד למותה ניהלה חושן בהתנדבות את אגודת "יד ביד". העמותה מפעילה עשרה "בתים חמים" המטפלים בילדים בגילאי שלוש עד שבע בשעות אחר הצהריים.
חושן הקימה בשנת 1983 את "הקרן להצלת חיי אדם". הקרן מושיטה סיוע לנזקקים לניתוחי חירום והשתלות בחוץ לארץ שאינם מטופלים על ידי מערכות אחרות. כ-250 חולים טופלו במסגרת הקרן והם נשלחו להשתלות וניתוחי לב, כליות, כבד, מח עצם באירופה וארצות הברית. הקרן מסייעת כספית וארגונית בארץ ומפעילה סניפים בחוץ לארץ לרווחת החולה ובני משפחתו.
תקציב העמותה עמד בשנת 2013 על שלושה מיליון ש"ח. חושן זכתה במספר פרסים על פעילותה בעמותה.
חושן כיהנה כחברת מועצת עיריית תל אביב-יפו וכיושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה בתל אביב-יפו.
חשן הקימה את "שבת של תרבות" ואת "שבת של זהב" ב-אופרה הישראלית, כדי להנעים את השבתות לגמלאי תל אביב-יפו.
חושן כיהנה כדירקטורית בתיאטרון הלאומי הבימה, הייתה חברה בחבר הנאמנים בבלט הישראלי ובהנהלת גמלאי תל אביב וכיהנה כיושבת ראש חוג ידידי "בית צבי" למען אמנים צעירים מכל הארץ.
חושן הייתה ממלאת מקום יושב ראש דירקטוריון המשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ושימשה כחברת הנהלה ב"התאחדות עולי בולגריה".
חושן נפטרה ב-11 בנובמבר 2024. הותירה אחריה בעל, עו"ד דוד חושן, בת ובן.
נקברה בבית העלמין קריית שאול.
פרסים, אותות ותארים

אות השנה בתחום ההתנדבות מטעם ארגון ליונס
אות מיזם האיכות מטעם משרד המסחר והתעשייה, מכון התקנים הישראלי ונשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
אות המועצה לפיתוח חברתי (1995)
התנועה למען ארץ ישראל טובה, מערכת מעריב, אל על, א.מ.י (אומני ישראל), המועצה הציונית בישראל
אות להתנדבות מטעם בני ברית
אות המתנדב המצטיין של ראש עיריית תל אביב (שנת תשס"א)
אות הנשיא למתנדב (תשס"ג)
יקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2010,
גיבורי השנה 2021 של קשת ומפעל הפיס - ראו שלי חושן
לקריאה נוספת

"ישר ללב" - סיפורים מהחיים שיצאו לאור בטלוויזיה - נתנאל סמריק, הוצאת קונטנטו דה סמריק, מאי 2017 (שלי רחל חושן - ילדים רעבים, עמודים 95–102)
הערות שוליים

↑  שלי חושן - נשיאת אגודת יד ביד
↑  "בן 10 לניתוח נדיר" דבר, 25 בספטמבר 1989
↑  "תנו לבכם לגלית", אינדקס השפלה, 12 באוקטובר 1989
↑  מאה אלף דולר דרושים להצלת חיי פעוט בן 16 חודשים", ידיעות אחרונות, דבורה נמיר, 30 בנובמבר 1989
↑  זוכי אות הנשיא למתנדב תשס"ג, באתר "התנדבות בישראל"
↑  יקירי העיר תל אביב לשנת 2010אתר עיריית תל אביב
↑  יקירי העיר תל -אביב לשנת 2010"זמן תל אביב", מוריה בן יוסף, 22 בפברואר 2010
↑  גיבורי השנה של קשת ומפעל הפיס 2021 ראו שלי חושן
מיטת מים

מיטת מים
מיטת מים צד-רך כפולה בגודל 160 × 200 ס"מ.
פנים מיטת המים - עם שני תאים גמישים למים המבודדים ביניהם.
מיטת מים, מזרן מים או מזרן ים היא מיטה או מזרן ממולאים במים. הגרסה המודרנית של מיטת המים, שעליה נרשם פטנט בסן פרנסיסקו בשנת 1971, הפכה לפריט פופולרי לצריכה בארצות הברית בשנות ה-70.
מאפיינים

קיימים שני סוגי מיטות מים:
מיטת מים צד-קשה - מורכבת ממזרן המכיל מים בתוך מסגרת מלבנית של עץ קשיח.
מיטת מים צד-רך - מורכבת ממזרן המכיל מים בתוך מסגרת מלבנית של קצף יציב, שנמצאת בתוך מעטפת בד רכוסה. המיטה נראית כמו מיטה רגילה, והיא מותאמת לריהוט חדר השינה הקיים. הפלטפורמה בדרך כלל נראית כמו בסיס רגיל או עם קפיצים, והיא מונחת על גבי מסגרת מתכת מחוזקת.
למזרני מיטת מים מוקדמים, ולמזרנים מודרניים זולים, יש תא אחד למים. כאשר מסת המים במזרנים מופרעת (לדוגמה, כשמתיישבים על המיטה), נוצר גל משמעותי שניתן לחוש, ונדרש זמן כדי שהמים יוכלו להתייצב לאחר ההפרעה. במיטות מים מודרניות יקרות יותר יש תערובת של חדרי אוויר ומים ביניהם.
מיטות מים מחוממות בדרך כלל. הטמפרטורה נשלטת באמצעות תרמוסטט ומוגדרת על פי ההעדפה האישית, אבל לרוב היא טמפרטורת העור הממוצעת, כ-30 מעלות צלזיוס. כרית חימום טיפוסית צורכת בין 150 ל-400 וואט. צריכת החשמל יכולה להשתנות באופן משמעותי בהתאם לבידוד, המצעים, הטמפרטורה, השימוש וגורמים אחרים.
מיטות מים עשויות בדרך כלל מפוליוויניל כלוריד רך (PVC) או חומר דומה. לרוב ניתן לתקן אותן עם כל ערכה לתיקון פוליוויניל.
היסטוריה

מיטות מים המיועדות לטיפולים רפואיים מופיעות בדיווחים שונים החל מהמאה ה-19. בתחילת המאה ה-19 פיתח הרופא הסקוטי ניל ארנוט מיטה שכונתה "Hydrostatic", ותוכננה כדי למנוע פצעי לחץ בקרב חולים השוכבים בבתי חולים. היא יוצרה מאמבטיה של מים שכוסתה בבד ספוג גומי ועליהם הונחו מצעים קלים. ארנוט לא רשם פטנט על העיצוב, דבר שהתיר לכל אחד לבנות מיטה דומה.
השימוש במיטת מים עבור החולה גב' הייל מוזכר ברומן מ-1855 של אליזבת גאסקל, צפון ודרום.
בשנת 1871 מיטת מים הייתה בשימוש באלמירה, ניו יורק עבור אנשים עם מגבלות פיזיות. הדבר הוזכר בקצרה במאמרו של מארק טוויין "כנסיית ביצ'ר החדשה" שיצא לאור בניו יורק טיימס ב-23 ביולי 1871: ”במרפאה תישמר אחת או שתיים מיטות מים (עבור נכים שהכאבים לא יאפשרו להם להיות על חומר רך פחות) וחצי תריסר כיסאות גלגלים. בכיסאות הגלגלים ובמיטות המים שכיום שייכים לכנסייה יש שימוש כרגע, ולא ניתן לקבלם”.
סופר המדע הבדיוני רוברט היינליין מתאר מיטות מים טיפוליות בספריו, "Beyond This Horizon" (משנת 1942), "כוכב כפול" (משנת 1956) ו"גר בארץ נכריה" (משנת 1961). היינליין לא עשה כל ניסיון לבנות את המצאתו. בשנת 1980, היינליין כתב ב"Expanded Universe":
מזרן המים המודרני נוצר על ידי צ'ארלס הול לפני שנת 1968, בעת שהיה סטודנט לעיצוב בסן פרנסיסקו סטייט (SFSU) בקליפורניה. עמיתיו ל-SFSU, הסטודנטים פול הקל ואוון פוקס תרמו גם לרעיון. במקור הול תכנן כיסא חדשני. האבטיפוס הראשון שלו היה תיק ויניל עם 300 פאונד (136 ק"ג) של קורנפלור, אבל התוצאה הייתה לא נוחה. הוא רוקן את התיק ומילא אותו בג'לי, אשר היה לו למצער "נטייה להתפרק". בסופו של דבר, הוא נטש את העבודה על כיסא, והחל לנסות לשכלל את המיטה הסטנדרטית.
הול רשם פטנט על מיטת המים שלו, שנקראה במקור "הנאת שחייה", ב-1971. הוא ייסד את חברת "The Pleasure Pit", לייצור ומכירות מיטות מים. החברה הפכה לקמעונאית מובילה בתחום מיטות המים בארצות הברית, עם 30 חנויות שהיו בבעלותה. לרוע מזלו, הול לא הצליח להגן על הפטנט שלו נגד המתחרים הרבים, שיכלו לנצל את מלוא היתרונות במיטות המים בעקבות הפופולריות של מיטה זו. המכירות הגיעו לשיאן בשנת 1987 כאשר 22% ממכירות המזרנים היו של מיטות מים.