stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחל דרגה
טיול בנחל

נחל דרגה הוא אחד הנחלים המטוילים ביותר במדבר יהודה. חלקו התחתון של הנחל, בקטע הנקרא 'ואדי דרג'ה', נחשב למסלול אתגרי במיוחד: בין מדרגות הנחל הגבוהות ישנן עשרות מכתשות צרות וארוכות, המתמלאות במי השיטפונות לגובה רב, ומחייבות טבילה ושחייה במשך רוב ימות השנה. במבצע שערך בית ספר שדה עין גדי בסיוע חיל ההנדסה בשנת 1973, נקבעו לאורך הנחל יתדות ברזל שאפשרו את הירידה במפלים. השיטפונות החזקים עקרו פעם אחר פעם את היתדות, עד כי הוחלט שלא לקבען עוד, אלא לשמר את הטבעות לקשירת חבלים בלבד. בשל כך ניתן לעבור את המסלול רק בירידה ואי אפשר לטייל בו ללא הצטיידות בחבלים, כאשר מומלץ ציוד סנפלינג הכולל רתמה למקרה של נפילה. רוב המטיילים במסלול מסתפקים בחבל בלבד, אף על פי שבמקרה זה המסלול מסוכן למדי. יחידת החילוץ מגילות נקראת לעיתים קרובות לחלץ מטיילים אשר נפצעו או נתקעו במסלול לאחר רדת החשכה. הכניסה לנחל היא דרך נקודת בקרה בכפר המטיילים מצוקי דרגות, בה יש להרשם ולהציג יכולת לצלוח את המסלול, כולל ציוד (חבלים וכמות מספקת של מים).
הטיול בנחל מחייב התייחסות למזג האוויר ולסכנת השיטפונות, כמו גם לאורך המסלול ולדרגת הקושי הגבוהה שבו, כאמור. לא פעם אירע שמטיילים שלא העריכו נכון את משך ההליכה מצאו עצמם בקניון בשעת ערב, מצב המחייב עצירה במקום עד לזריחה למחרת.
ב-30 בספטמבר 1975, באסון נחל דרגה, נספו בנחל שישה בני נוער מקיבוץ חפץ חיים, שנלכדו בשיטפון פתאומי. ב-17 בינואר 2008 נהרג בנחל נער לאחר שנפגע מהיפותרמיה.
הערות שוליים

↑  יואב קווה, למערות מרובעות במסלול לא מעגלי, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2005
↑  מנהלת הטיולים במשרד החינוך
↑  שפי גבאי, שטפון הפתעה גרם אסון, דבר, 2 באוקטובר 1975
↑  יהונתן ליס, עמיחי רחימי - הצעיר שמת בטיול. מצב אחיו השתפר, באתר הארץ, 19 בינואר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475797605171  VIAF: 316747199   WorldCat (עם VIAF): 316747199
מי פה הבוס?

| --- | --- |

 יוצרים:  שירילי דשא רועי שגב יגאל שפירא אפרת שמעיה דרור
 כותבים:  שירילי דשא רועי שגב יגאל שפירא
 בימוי:  ירון שילון
 שחקנים:  אביב פנקס עמית הכטר שחר טבוך טוהר צפריר ליאת הר לב מריאנו אידלמן זיו ענבר
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  20 + פרק מאחורי הקלעים
 הפקה
 מפיק:  תמר זילבר ענבר
 מפיקים בפועל:  עוז וידל
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 עורכים:  אפרת שמעיה דרור חן שביט שגב שני ביינרט צחי דרור
 צלמים:  אילן ברדה אייל וענונו אופיר שבתאי מיקי קריכלי אלון צרפתי
 אורך פרק:  כ-22 דקות
 שידור
 רשת שידור:  כאן חינוכית
 תקופת שידור מקורית:  1 באוגוסט 2021 – הווה
מי פה הבוס? היא סדרת טלוויזיה ישראלית המשודרת בערוץ כאן חינוכית.
הסדרה עלתה לשידור ב-1 באפריל 2021 בערוץ כאן חינוכית. הפרק הראשון עלה ליישומון הערוץ מספר ימים לפני כן, ב–28 ביולי. יוצרי הסדרה הם שירילי דשא, רועי שגב ויגאל שפירא.
ב-8 בספטמבר 2021 כאן חינוכית הודיעה כי לא יהיו יותר עונות למי פה הבוס.
עלילה

העלילה מספרת על שלושה יזמים צעירים בני 16 – שלי, שי וגומא. השלושה מנהלים ערוץ יוטיוב "דאחקות" אשר ברוב הסרטונים שמועלים אליו מצולמות כפות הרגליים של שלושת השותפים הזוכה לצפיות רבות ברשת. מנכ"לית חברת נעליים מפורסמת בשם "נעלי זאוס", שנחשפה לסרטון פופולרי מהערוץ, מעוניינת ש"חברת הפרסום" שיצרה אותו תפיק פרסומת עבור מוצריה, זאת מבלי לדעת שלא מדובר כלל בחברת פרסום. כאשר מנכ"לית חברת הנעליים מבקשת לפגוש את המנכ"ל והילדים לא יודעים מה לעשות, במקרה פוגש שי את סגל – שחקן כושל אשר פוטר מסוכנות השחקנים בה היה מוחתם לאחר שזז כשביצע תפקיד של גופה. סגל, "שחקן בנשמה", נכנס לדמותו של המנכ"ל, ובעזרת אוזנייה שדרכה מעבירים הילדים לסגל מסרים, מצליח להרשים את מנכ"לית חברת הנעליים ולמכור לה פרסומת שנוצרה למעשה על ידי גומא. בעקבות הפרסומת המצליחה מחליטים החבורה לפתוח משרד פרסום בשם "שש רגליים" על שם הסרטון הפופולרי ביותר שלהם. אל המשרד מתחילות לזרום הצעות נוספות, וסגל מוצא את עצמו כשותף. ככל שהמשרד גדל, כך גם כמות הדמויות אותן נאלץ סגל לגלם גדלה. בהמשך מצטרפות למשרד גם אנה, המעצבת, וחמוטל, מזכירת המשרד.
סקירת סדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ישראל ישראל)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ישראל ישראל)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 21 | 21 | 1 באוגוסט 2021 | 5 בספטמבר 2021 |
דמויות > שש רגליים

שלי (אביב פנקס) – המנהלת בפועל של משרדי "שש רגליים". נערה חדורת מטרה. מאוהבת בשי.
שי (עמית הכטר) – חבר ילדות של שלי וגומא כבר מגיל צעיר. מאוהב בשלי ובנוסף מאוהב במלצרית בשם נועה אך אינו מצליח לכבוש את לבה.
גומא (שחר טבוך) – תלמיד תיכון. יצירתי, וחברם הטוב ביותר של שלי ושי. עיוור צבעים. מעריץ מושבע של תוכנית הטלוויזיה "קליפסו". מאוהב באנה, נוהג לכנות אותה בשם "מליפיסנט", נוהג לומר "פאפאוו" על מה שהוא חושב שמדהים.
אלון סגל (מריאנו אידלמן) – שחקן המצטרף ל״שש רגליים״ כמנכ"ל. מקבל מהילדים הנחיות בעזרת אוזנייה כאשר הוא נפגש עם לקוחות במגוון תחפושות. מאוהב בחמוטל. אלרגי לצמר של יאק ולאבק.
חמוטל (ליאת הר לב) – מצטרפת בפרק השני לחברה בתור המזכירה של "שש רגליים", אף על פי שהיא לא מבינה בטכנולוגיה.
אנה (טוהר צפריר) – המעצבת הגרפית של ״שש רגליים״. מצטרפת לחבורה בפרק השלישי ומאוד לא מוצאת חן בעיני גומא. צופה מושבעת של סדרת הטלוויזיה ״קליפסו״, ומעריצה של להקת ״להקת״. נוהגת לעשות מניפולציות למטרות כלשהן.
דמויות > דמויות אחרות

רועי מרציאנו (חי מאור) – שוטר החוקר את סגל בתחנת המשטרה.
גיל שוורץ (לירון ברנס) – בעל משרד פרסום בשם ״פרסום שוורץ״, באותו בניין של ״שש רגליים״. מעריץ של גדעון סגל (אביו של סגל). אבא של נועה.
מתניה - החבר לשעבר של חמוטל. עזב אותה יום לפני החתונה בוואטסאפ.
נועה שוורץ (רביד רונן) – מלצרית בבית קפה "קופי פייסט". בתו של גיל שוורץ. לא זוכרת את השם של שי.
פטריס לוי (נדב אסולין) – "שמפיון" אלוף באר טוביה בשח.
דגנית פיחוטקה (עירית בנדק) – ילדה שלמדה בכיתה של סגל והציקה לילדים מכיוון שהיא הייתה הכי גבוהה בכיתה.
דמויות > אורחים

אוראל וקנין () – שחקן שמנמן שתמיד מלוהק לתפקיד המצחיק ורוצה פעם אחת להיות הרומנטיקן.
גדעון סגל (אבי פניני) – אבא של סגל. פרסומאי מצליח שרוצה שגם בנו יהיה פרסומאי. כתב רבי–מכר כגון "איך למכור מתוך שינה". אורח בפרק 11.
דנדוש (עדן אלנה) – זמרת פופ מצליחה. המשוררת האהובה עליה היא לאה גולדברג. אורחת בפרק 7.
זהבי (יובל ינאי) – נציג של חברת טלפונים ניידים מסין. התאהב בליליאן.
גידי (גלעד קלטר) - לקוח של דברים דיגיטליים.
זיווית (שירילי דשא) – לקוחה שרוצה לעבוד רק עם משרד ירוק.
גונטר האמיץ (גלעד קלטר) - דמות ממשחק העוסק בהקמת אימפריה של ויקינגים. לאויבו קוראים "יורגן האכזר". אורח בפרק 17.
דניאלה (נינה זריפין) – אחותה של שלי. אורחת בפרק 18.
תמיר (רועי שגב) – לקוח ממועצת הפירות והירקות.
דמויות > דמויות שסגל מגלם

יהלומה אבן-משיח – כביכול המעצבת הגרפית של "שש רגליים". יש לה ארבעה חתולים שאחד מהם צולע. גרה בכפר האומנים עין הוד. מופיעה לראשונה בפרק 3.
גומז קפיטלוניק – כביכול אחראי הפרסומות של "שש רגליים", ארגנטינאי. מופיע לראשונה בפרק 4.
אריאלה בנג׳ו – כביכול המוזיקאית של "שש רגליים". מופיעה לראשונה בפרק 7.
דגנית פיחוטקה – כביכול הסמנכ"לית של "שש רגליים". אישה דעתנית וחזקה, מבוססת על ילדה שלמדה עם סגל. מופיעה לראשונה בפרק 8.
ששי ספילברג – כביכול במאי פרסומות האוכל מספר אחת בארץ. מבוסס על במאי הקולנוע המצליח סטיבן ספילברג. מופיע לראשונה בפרק 9.
ליליאן – מופיעה בפרק 13. כביכול המנקה של המשרד. אם חד הורית, שעלתה מצרפת וגרה ברעננה. אמא לשקד בת ה–16 (גומא). אוהבת מחזות זמר ואוהדת שרופה של מכבי. זהבי מתאהב בה.
דודו לוסטיג – כביכול אחראי על איכות הסביבה במשרד ואחראי הבטיחות במשרד. מופיע לראשונה בפרק 15.
פרקים > עונה 1

| מספר הפרק | שם הפרק |
| --- | --- |
1: שש רגליים
2: חמוטל
3: המעצבת
4: משו
5: מי פה הבוס באמת?
6: ההפסד של שלי
7: דנדוש
8: בריון במשרד
9: ינשוף המזל
10: לא גיבור על
11: אבא של סגל
12: התפקיד הראשי
13: אישה פשוטה ושמה ליליאן
14: גומא המיוחד
15: מחתרת הכוסות
16.: ט״ו באב
17.: הוויקינגים
18.: אחות של שלי
19.: הסלב
20: תפקיד חייו של סגל
21: מאחורי הקלעים
הערות שוליים

↑   גילי איזיקוביץ, "מי פה הבוס": שלושה כוכבי פרסום ואידיוט שימושי אחד, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2021
↑  כולל פרק ספיישל
טעם

ערך זה עוסק בחוש הטעם. אם התכוונתם לפירושים אחרים, ראו .
טעם הוא אחד מחמשת החושים המסורתיים. באמצעות חוש זה, טעמו של חומר מורגש בעת מגעו עם פקעיות הטעם הפזורות על הלשון, החך הרך, ומכסה הגרון. חוש הטעם תורם חלקית בלבד לקליטת טעמי המזון ותחושתם, שכן הן מושפעות גם מחוש הריח, מהמרקם ומהטמפרטורה.
תפקיד חוש הטעם

חוש הטעם תורם ליכולתם של בעלי חיים לשער את מידת התועלת שיכול הגוף להפיק מהמזון או הנזק שעלול להיגרם מצריכתו. תמהיל הטעמים של המזון מעובד במוח ומעורר תחושה של עונג, סיפוק או סלידה ואף בחילה. מזון המכיל רכיבים חיוניים מסוימים יעורר תחושת עונג וסיפוק אשר תתמרץ את בעל החיים להמשיך ולצרוך ממנו. טעמו של מזון המכיל רעלים מסוימים או תוצרי פירוק של חיידקים יעורר תחושת סלידה הגורמת להפסקת אכילתו או לפליטתו מהפה. כמו כן, חוש הטעם מאפשר זיהוי של ריכוז יתר מסוכן של מרכיב מסוים במזון. למשל ריכוזים גבוהים של מלח בישול, העלולים לגרום להתייבשות.
תחושת הטעם משתנה בהתאם להתנסות קודמת ולצורכי הגוף. סלידת טעם היא דוגמה בולטת להתניה קלאסית, בה בעלי חיים בוחלים במזונות שאכלו בעבר, אם חשו ברע לאחר אכילתם. בשל תופעה זו גורם טיפול כימותרפי, המחולל בחילות והקאות, לסלידה של מטופלים ממזונות שצרכו במהלך הטיפול, אף כי פותחו שיטות להתמודדות עם הבעיה. סלידת טעם עשויה לגרום להפרעות אכילה, תת תזונה ופגיעה באיכות החיים, גם לעת זקנה. כמו כן, אצל נשים בהיריון משתנה הרגישות וההעדפה לטעמים מסוימים, ככל הנראה בהתאם למשאבים הדרושים להתפתחות העובר. המזון שצורכת האם במהלך ההיריון והמסופק לצאצא במהלך הינקות, הילדות וההתבגרות משפיעים על טעמיו המועדפים.
פקעיות הטעם

על גבי הלשון פזורות פטמות (papillae) מארבעה סוגים שונים. רק הפטמות החוטיות (Filiform papillae), שהן הסוג השכיח ביותר בלשון, אינן נושאות פקעיות טעם. בקצה הלשון ניתן למצוא פטמות פטרייתיות (Fungiform papillae), בצדי הלשון פטמות עליות (Foliate papillae) ובאחוריה מספר מצומצם (8–12) של פטמות מוקפות (Circumvallate papillae).
בעבר היה נהוג לחשוב כי הפקעיות של כל טעם נמצאות באזור שונה בלשון. נטען למשל כי באזור מסוים בלשון חשים בטעמים מלוחים ובאחר במתוקים. טענה זו שגויה, אך עקבותיה הופיעו בספרי לימוד ומאמרים שונים לפחות עד שנת 2015. כיום ידוע כי כל הטעמים מורגשים לא רק בכל הלשון, אלא גם באזורים אחרים של הפה.
הטעמים > הטעמים הבסיסיים

בשפה מדעית אפשר לומר שהחוקרים מצאו עד כה על תאי הטעם של הלשון רק חמישה סוגים שונים של קולטנים, המתאימים לחמשת הטעמים: מתוק, מר, מלוח, חמוץ, ואומאמי.
הטעמים > הטעמים הבסיסיים > מלוח

הטעם המלוח מורגש בנוכחות מלחים מסוימים, בעיקר יוני נתרן וסידן, על הלשון. למרות פשטות החומר מעורר תחושת המלוח, לרוב מדובר במלח בישול, המנגנון מאחורי התמרת הטעם מורכב מאוד והפחות מובן היום מבין מנגנוני התמרת הטעם. ליוני נתרן תפקיד פיזיולוגי מרכזי בגוף, אבל ריכוז גבוה שלו גורם לנזק. לבעלי חיים על היבשה מנגנונים מורכבים של משיכה למלח הגורמים לתחושת צורך כאשר קיים מחסור בגוף, ותחושת דחיה במצבים של רמת נתרן גבוהה. לגבי מנגנון ההתמרה עצמו, במשך שנים רבות ההנחה הייתה כי מדובר בתעלה חדירה לנתרן ENaC על תאים בפקעיות הטעם, אבל המחקר עדיין לא הכריע בשאלה.
הטעמים > הטעמים הבסיסיים > חמוץ

הטעם החמוץ מורגש בנוכחות חומצות על הלשון. קיימים שני מנגנונים לחישת הטעם החמוץ, הפועלים במקביל: המנגנון האחד דומה לזה המפעיל את הטעם המלוח: יוני מימן שמקורם בחומצה חודרים מבעד לממברנת תא העצב דרך תעלות יוני מימן, ומביאים לדפולריזציה של הממברנה, כלומר מעלים את המתח החשמלי שלה. המנגנון השני מבוסס על חסימת תעלות יוני אשלגן על ידי יוני המימן. תעלות אלו אחראיות על ההיפרפולריזציה של ממברנת תא העצב ועל שמירת פוטנציאל המנוחה שלו, ולפיכך חסימתן מביאה אף היא לדפולריזציה. סכום הדפולריזציה של שני מנגנונים אלו מזרז התהוות פוטנציאל הפעולה, המפעיל את הדחף העצבי אשר מגרה את תאי המוח האחראיים לתחושת הטעם החמוץ. שתיים מהחומצות הנפוצות ובעלות הטעם המוכר ביותר במזונות הן חומצה אצטית (חומצה אתנואית), המהווה את המרכיב העיקרי בחומץ, וחומצה ציטרית (חומצת לימון), המצויה ברוב פירות ההדר.
הטעמים > הטעמים הבסיסיים > מר

הטעם המר מורגש בנוכחות חומרים מגוונים והרבה מאכלים ומשקאות הם מרים, דוגמת קפה, בירה, שוקולד ללא המתקה וקליפות פירות הדר. החומר המר ביותר הידוע הוא הכימיקל הסינתטי דנטוניום, שהתגלה בשנת 1958 ומוסיפים אותו לחומרים רעילים כדי להרתיע מאכילתם או שתייתם.
מחקרים העלו שבניגוד לכל הטעמים האחרים, הטעם המר לא מתקשר לקבוצה מסוימת של חומרים. זיהויו קשור בהפעלת קבוצת פקעיות הטעם מסוג 2 (TAS2R).
הטעמים > הטעמים הבסיסיים > מתוק

הטעם המתוק מורגש על הלשון בנוכחות סוכרים פשוטים, מספר מצומצם של חלבונים, וכמה חומרים נוספים. לרב-סוכרים, כמו העמילן (המצוי לרוב בקמח), אין טעם מתוק; הם מתפרקים בעזרת האנזימים (במקרה של עמילן, האנזים הוא פטיאלין (ptyalin enzyme) אנזים מסוג α-עמילאז), המצויים ברוק, לדו-סוכר. דו-סוכר בא במגע עם פקעיות הטעם ומהן שואב האדם את הטעם המתוק. לחד-סוכר גם כן יש טעם מתוק, אך פחות מאשר לסוכרוז. הכלל: טעם מתוק מתקשר לאלדהידים וקטונים המכילים קרבונילים.
הטעם המתוק מזוהה על ידי מגוון קולטנים המוצמדים לחלבון G שמוצמדים לחלבון ה-G גאסטדוצין, על פקעיות הטעם. כדי לחוש בטעם מתוק על הקלט להפעיל לפחות שני "קולטני מתיקות" שונים: T1R2+3 (הטרודימר) ו-T1R3 (הומודימר). שני אלה הם כנראה האחראים לכל תחושות המתיקות באדם ובבעלי חיים. ריכוז הסף האנושי לתחושת מתיקות בסוכרוז הוא 10 מילימולר. אולם ישנם חומרים המזוהים כמתוקים גם בריכוזים נמוכים הרבה יותר, דוגמת 5-Nitro-2-propoxyaniline המזוהה כבר ב-0.002 מילימולר.
בנוסף לחומרים המעוררים תחושת מתיקות בעצמם, ישנם חומרים כדוגמת המירקולין היוצרים שינוי זמני במבנה הקולטנים על הלשון וגורמים לחומרים שאינם מתוקים בדרך כלל, לעורר תחושה של מתיקות.
הטעמים > הטעמים הבסיסיים > אומאמי (אנ')

מקור המילה אוּמאמי ביפנית (旨味), ופירושה הוא "טעים" או "ערב לחך".
החומצה הגלוטמטית, וכן מלחים של חומצה זו, הם האחראים לטעם האומאמי. חומצה גלוטמית היא חומצת אמינו המצויה באופן טבעי בבשר, גבינות, סויה ומאכלים נוספים העשירים בחלבון.
טעם זה נחקר לראשונה בשנת 1908, והוא קשה להגדרה: אומאמי מקנה למזון עושר, מרקם, "נפח" או "גוף", פיקנטיות והרגשה "בשרית".
מלחים של החומצה הגלוטאמית עוברים הידרוליזה בקלות ומפעילים את קולטני טעם האומאמי. מונוסודיום גלוטמט הוא מלח נתרן של חומצת האמינו גלוטמט, וכיום משמש כמשפר הטעם הנפוץ ביותר.
מאכלים ורטבים אשר מועשרים בכמויות גדולות של מונוסודיום גלוטמט מקבלים טעם אומאמי במיוחד.
מאכלים העשירים בגלוטמט כוללים בשר (בקר, עוף), מאכלי ים (דגים, אצות), ירקות (עגבניות, פטריות, סויה), וגבינות מיושנות כגון גבינת פרמזן.
ניתן להבחין בתופעה כשמוסיפים מלח בישול למזון חסר טעם יחסית, כגון עגבנייה. טעמה הופך לא רק מלוח יותר, כי אם גם אומאמי – עשיר ומלא יותר. המלח מתמוסס ליוני נתרן וכלור, ולתמיסה נוספים יוני גלוטמט מהעגבנייה. מונוסודיום גלוטמט הוא מתוספי המזון הנפוצים ביותר; אף על פי שקשה להגדיר את טעם האומאמי, טעמם של רבים מהמזונות שאנו צורכים באופן תדיר מעוצב רבות על ידי טעם בסיסי זה. עלי דפנה למשל עשירים בטעם האומאמי.
הטעמים > קוקומי

טעם נוסף שהתגלה ב-1989 הוא "קוקומי" (Kokumi), שפירושו "טעם עשיר". תרכובות קוקומי חסרות-טעם, אך בשילוב עם תרכובות אומאמיות מעניקות "תחושת המשכיות, סמיכות וגוף" לאוכל.
הטעמים > תחושות נוספות

בפסקה זו יפורטו תחושות נוספות, שנהוג לקטלג אף אותן כ"טעמים", אך אינן משויכות לבלוטות הטעם שעל הלשון, אלא לרוב לעצבים התחושתיים.
הטעמים > תחושות נוספות > חריף

חריפות או פיקנטיות היא תחושה ייחודית לחוש הטעם, בה נוצרת הרגשה של צריבה, חום או כאב בקולטני החום בלשון ובחך בעת אכילה או שתייה של מאכלים מסוימים.
ישנם גם סוגים אחרים של חריפות כגון "חריפות קרה" כמו המנתול, שמגבירה דווקא את רגישותם של חיישני הקור, או חריפות "נדיפה" המורגשת בעיקר באף, כגון חרדל או חזרת.
הטעמים > תחושות נוספות > שומן

מחקרים שנערכו בתחילת העשור השני של המאה העשרים ואחת העלו כי לשונם של יונקים שונים מכילה, נוסף על פקעיות הטעם המוכרות, גם פקעיות הרגישות לטעמו של שומן. המחקרים העלו כי החלבונים CD36 ו-GPR120 משחקים תפקיד משמעותי בקליטת הטעם השומני. עוד נתגלה כי ישנה שונות במספר הפקעיות וברגישות לטעם השומן בין בני אדם. מחקרים חדשים מנסים להתחקות אחר הקשר בין הרגישות לטעם השומן לנטייה להשמנה.
ראו גם

אל-טעם
סלידת טעם
הערות שוליים

↑  Elsevier
↑  Redirecting
↑  PMID 12041874
↑  Redirecting
↑  Redirecting
↑  Redirecting
↑  Parental Influence on Eating Behavior: Conception to Adolescence - Savage - 2007 - The Journal of Law, Medicine & Ethics - Wiley Online Library
1 2  מתוק כמו… חלבון? הרפתקאות בעולם המתיקות, באתר Frontiers for Young Minds
↑  Akiyuki Taruno, Michael D. Gordon, Molecular and Cellular Mechanisms of Salt Taste, Annual Review of Physiology 85, 2023-02-10, עמ' 25–45 doi: 10.1146/annurev-physiol-031522-075853
1 2  אסף אביר, איך מגלים את הטעמים הסמויים מן הלשון?, באתר כלכליסט, 20 בפברואר 2020
↑  תיקי גולן, ממכר: הטעם שגורם לכם להגיד "אני רוצה עוד", באתר ynet, 8 באפריל 2024
↑  נעמי זיו, קוקומי, הטעם העשיר, באתר מדע בצלחת - לגלות את העולם טעם אחר טעם, ‏2018-10-13
↑  Patricia Degrace-Passilly & Philippe Besnard, CD36 and taste of fat, Current Opinion in Clinical Nutrition & Metabolic Care, March 2012 - Volume 15 - Issue 2 - p 107–111
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560846005171  BnF: cb11982973p (data)  GND: 4157029-7  LCCN: sh85132732  NDL: 00567643
פודרה

פּוּדְרָה היא אבקת טלק עם צבע או פיגמנט. הפודרה מגיעה בסוגים ומרקמים שונים, ומטרתה לקבע את איפור הבסיס (מייקאפ), לגרום לו להיות עמיד יותר ולתת לפנים מראה מאט- למנוע מראה של זיעה, ברק ושמנוניות.
ההיסטוריה של הפודרה

בעבר השתמשו בטלק בתור פודרה בעיקר על במה ובתיאטרון, כדי לנטרל ברק ושומניות בפנים.
כעבור תקופה אנשים הבינו שלטלק קיימים חסרונות – הוא מייבש את הפנים וגורם להן להיראות לבנות, ולכן החלו לייצר סוגים שונים של פודרה – עם צבע, בלי צבע וכדומה.
כיום קיימות גם פודרות ללא טלק, אך רוב הפודרות שמציע שוק האיפור מכילות טלק וחומרים נוספים.
סוגי פודרות

קיימים סוגים שונים של פודרות:
פודרה מינרלית – מתאימה לעור רגיל עד מעורב. הפודרה המינרלית מכילה מינרלים שונים ומתאימה לעור רגיש. הכיסוי של הפודרה המינרלית הוא טבעי והיא אינה מייבשת את העור, ונותנת מראה שאינו זוהר מדי ואינו מאט (יבש) מדי. מתאימה לשימוש בכל חלקי הגוף. פודרה מינרלית אינה מתאימה לעור שומני.
פודרה שקופה – מקבעת את איפור הבסיס, מאירה את הפנים ומעניקה להן מראה אחיד ונטול ברק. פודרה שקופה הנה פודרה ללא כיסוי/צבע – כך שהיא אינה משנה את גוון המייקאפ (הבסיס) שמתחתיה.
פודרה מייקאפ – מייקאפ שמגיע בצורה ובאריזה של פודרה, המעניק כיסוי בינוני לרוב. אחוז הפיגמנט בפודרת מייקאפ גבוה מאחוזי הפיגמנט בפודרות אחרות, כך שאפשר להניח אותה על הפנים גם ללא בסיס מתחתיה, והיא תכסה את הפנים במלואם.
שימושים

פודרה זו אבקה בעלת שימושים שונים:
לקבע את איפור הבסיס (מייקאפ, קונסילר) ולסייע לעמידות שלו.
לספוח עודפי שומן מהעור על מנת לקבל מראה "מאט" – פחות מבריק.
ישנם סוגים רבים ושונים של פודרות. חשוב לדעת להתאים פודרות לפי סוג העור.
ישנן פודרות עם כיסוי גבוה, בינוני, נמוך או בלי כיסוי.
פודרה עם כיסוי גבוה – קיימת במרקם אבקה ומוס (פודרה מייקאפ), משתמשים בה כאשר רוצים להסתיר פגמים או לתת כיסוי רב יותר.
פודרה עם כיסוי בינוני – הכיסוי לא כבד מדי ולא פשוט מדי.
פודרה עם כיסוי נמוך – בעיקר כדי לקבע את המייקאפ או לספוג שומנים מהפנים.
צבע יסוד

.
דיאגרמת CIE המציגה את מרחב הצבע המלא ובתוכו את תחום הצבעים (המשולש) שניתן ליצור בשיטת RGB על ידי שימוש בשלושה מקורות אור מונוכרומטיים באורכי גל 435.8, 546.1 ו-700 ננומטר
צבע יסוד הוא צבע שאינו תלוי בצבעים אחרים, כך שלא ניתן ליצור אותו על ידי ערבוב צבעים אחרים ביחסים מסוימים. בדרך כלל מגדירים קבוצה של שלושה או ארבעה צבעי יסוד, שמהם ניתן ליצור את רובם המכריע של הצבעים. צבעי היסוד מהם ניתן ליצור את מרבית הצבעים הם ציאן, צהוב, מג'נטה, לבן ושחור.
צבעי יסוד שהיו ידועים בעבר הם, כחול, אדום, וצהוב, אולם, אם מערבבים מג'נטה וצהוב, נקבל אדום. אם נערבב ציאן ומג'נטה, נקבל כחול.
תחומי הגדרה של צבעי יסוד

ישנם שני תחומים עיקריים שבהם נהוגה חלוקה לצבעי יסוד:
צבעי יסוד של האור – תאורה, צגים, טלוויזיות, מצלמות וידאו ומקרנים.
צבעי יסוד של הדיו – כפי שהם מתבטאים באמנות ובדפוס.
המשותף לכולם הוא הצורך ליצור מגוון גדול ככל שניתן של צבעים שונים, תוך ערבוב מספר מועט של צבעי יסוד. ההבדל המהותי בין שני תחומים אלה הוא האם מדובר ביצירת אור בצבע כלשהו, או ביצירת משטח שצבעו נקבע כשהוא מואר. צגי המחשב והטלוויזיה פולטים אור, ובמקרה זה כל צבע שמתווסף מוסיף את האור הנפלט. לעומת זאת, באמנות ובדפוס כל צבע שמוסיפים לתערובת בולע ומפחית מהאור שיחזיר המשטח הצבוע. לכן נקראת השיטה הראשונה "חיבור צבעים", והשנייה – "חיסור צבעים".
בהתאם, יש שתי הגדרות מקובלות לקבוצות צבעי יסוד – קבוצה אחת בכל תחום. הקבוצה הראשונה היא אדום, ירוק וכחול (RGB), המופיעה לדוגמה בהקשר של צגי מחשב. הקבוצה השנייה היא ציאן, מג'נטה וצהוב, המופיעה לדוגמה בהקשר של לוחות צבעים בדפוס והדפסת כל הצבעים על ידי ערבובם בתוספת לוחות שחור ולבן. ביישומים פחות טכניים מדפוס, למשל ציור או גרפיקה, מכנים את השלושה כחול-אדום-צהוב בשם "שלושת צבעי היסוד" שלמעשה הם שלושת פיגמנטי היסוד (צבענים). באמצעות שלושת הצבעים האלה ניתן ליצור מגוון רחב של צבעים, אך פחות מאשר השלשה ציאן - מג'נטה - צהוב.
מקורה של תחושת הצבע

צבע אינו תכונה של אור אלא הוא תחושה סובייקטיבית, הנוצרת במוח כשהוא קולט מידע ויזואלי מהעין. האור המגיע אל העין כספקטרום רציף של אורכי גל מתפרש על ידי מערכת הראייה של האדם כצבע, בהסתמך על תחושה שנוצרת בשלושה סוגי חיישנים בעין האנושית – המדוכים. למעט מקרים נדירים, ספקטרום שונה ייתן תחושה של צבע אחר.
בעלי חיים שונים מהאדם יכולים לפרש את אותה תערובת פוטונים כצבע אחר לחלוטין; לרוב היונקים רק שני סוגים של מדוכים, אך ישנם מיני ציפורים ודגים שבעיניהם עד חמישה סוגי מדוכים. כמו כן לבעלי חיים מסוימים, לדוגמה דבורים, מדוכים שרגישים לאורכי גל שכלל אינם בתחום הנראה לאדם, למשל בעל סגול. יצורים אלה רואים את העולם אחרת מבני האדם, ועבורם יידרש מספר שונה של צבעי יסוד כדי לפרוש את מרחב הצבע.
היסטוריה של חקר צבעי היסודות

בימי הביניים ידעו האמנים שהם יכולים ליצור ממספר צבעי יסוד צבעים נוספים, אך זו לא הייתה הגדרה מדעית, והיא בלבלה בין מושג הצבע לבין מושג הצבען (פיגמנט). באותם ימים לא ידעו שניתן ליצור מגוון צבעים רחב מאוד תוך שימוש בצבעי יסוד בודדים. הציירים של אותם ימים נאלצו להסתפק במגוון צבעים מצומצם וכהה ביחס למקובל כיום, ואין עדויות שלפני המאה ה-18 ידעו שניתן להרכיב צבעים רבים משלושה צבעי יסוד בלבד.
במהפכה המדעית של המאה ה-17 וה-18 החלו הדברים להשתנות. התאוריות האירופיות החלו להתבסס על ממצאים מדויקים והדירים, ובוצע מאמץ רב לפתח צבעים, במיוחד לתעשיית הטקסטיל. ב-1664 טען הכימאי האירי רוברט בויל שצבעי היסוד הם אדום, צהוב, ירוק, שחור ולבן, ומהם "ניתן לחקות את הגוונים המצויים בטבע (אם כי לא את הדרם)". בערך בתקופה זו החלה להתפתח התפיסה בציור, שלפיה מערבוב מספר צבעי יסוד ניתן ליצור כל צבע שהוא.
אייזק ניוטון, שגילה שהאור הלבן מורכב מצבעים שונים, וב-1704 פרסם זאת בספרו "אופטיקה", סבר שששת צבעי הקשת שבהם הבחין הם צבעי יסוד, שמהם מורכבים כל הצבעים האחרים. ניוטון טען שתוך שימוש בצבעים סגול, כחול, ירוק, צהוב, כתום, אדום, לבן ושחור ניתן ליצור כל צבע שאינו נמצא בספקטרום, למשל חום. תאוריה זו הותקפה באירופה במשך יותר ממאה שנים, במיוחד מפני שלא הבדילה בין חיבור צבעים לחיסורם: היא לא יכלה להסביר את מה שציירים כבר ידעו – שלפעמים אי אפשר להגיע לגוון מסוים על ידי ערבוב צבענים מסוימים (חיבור צבעים) אלא רק על ידי הוספת צבען לצבע המטרה (חיסור צבעים).
ב-1802 טען תומאס יאנג שלא ייתכן שבעין יש די מקום לחיישן נפרד לכל צבע אפשרי. יאנג פיתח את התאוריה התלת-צבעית, שלפיה הראייה מתבססת על תאים משלושה סוגים בלבד, שנמצאים בעין. בתחילה סבר יאנג שהצבעים הם אדום, צהוב וכחול, אך ב-1807 שינה את דעתו וטען שהם אדום, ירוק וסגול. מדענים אחרים לא הוסיפו לחקור את הנושא. רק לאחר 150 שנה אוששה תאוריה זו בממצאים מדעיים.
לעומת יאנג וניוטון, הרמן פון הלמהולץ הבין את ההבדל האיכותני בין חיבור צבעים לחיסורם, והבין שערבוב צבענים הוא שונה מהותית מחיבור אורות. בספרו מ-1850 טען כי כל צבע שהוא ניתן להגדרה על ידי קולטנים משלושה סוגים. בספרו הוא כלל גם עקומות רגישות של הקולטנים, שדומות במידה רבה לעקומות המקובלות כיום.
ב-1853 פרסם הרמן גראסמן תאוריה על ראיית צבעים ועל ערבוב צבעים, ובה קבע את חוק גראסמן המקובל גם כיום, שלפיו תגובת העין לצבע שנוצר על ידי חיבור של מספר מקורות אור תהיה זהה לחיבור התגובות של העין לכל מקור אור בנפרד.
ג'יימס קלרק מקסוול היה הראשון שהגה את רעיון חיבור הצבעים כדי ליצור תמונה. מקסוול הורה לצלם את אותה התמונה שלוש פעמים. בכל פעם כוסתה עדשת המצלמה במסכה שהעבירה רק אדום, ירוק או כחול. את שלוש התמונות הקרינו משלושה מקרנים שונים על אותו מקום, כאשר כל מקרן מכוסה מסכה המתאימה, התוצאה הייתה תמונת צבע.
חיבור צבעים

בחיבור צבעים משלבים בין מקורות אור שונים (הכוונה למקורות הפולטים אור באורכי גל שונים) כדי ליצור צבעים חדשים. לדוגמה אפשר לקחת כמה פנסים, מכוסים בצבעים מתאימים, ולכוונם לאותה נקודה. לצבעי יסוד בחיבור צבעים קוראים גם אורות יסוד.
באיור ניתן לראות כמה שילובים נוספים כמו:
אדום + ירוק = צהוב
אדום + כחול = מג'נטה
כחול + ירוק = ציאן
אדום + ירוק + כחול = לבן
שלושה צבעים אלה משמשים ליצירת תמונות בטלוויזיות, בצגי מחשב ובמקרנים. זאת משום שהם מאפשרים להרכיב את מרחב הצבעים הרחב ביותר המורכב משלושה צבעים. מרחב הצבעים שיכול להיווצר משילוב שלושה צבעים אלו (למשל בצג מחשב) אינו מרחב הצבעים המלא שמסוגל אדם לראות, אלא רק חלק ממנו.
בטכנולוגיות חדישות בונים כיום מקרנים וטלוויזיות שבהם מספר גדול יותר של צבעי יסוד, מארבעה ועד שישה, כדי לתמוך במגוון צבעים רחב יותר. הצבעים הנוספים (צהוב, ציאן ומג'נטה או חלק מהם) מסייעים "למתוח" את המשולש בתמונה העליונה לריבוע, למחומש או למשושה שכולל צבעים נוספים, במיוחד צבעי צהוב ותכלת. מוצרים אלה טרם הפכו למסחריים.