stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית
הערות שוליים

↑  ΤοΒΗΜΑ Team, TO BHAMA, 45 χρόνια ΠαΣοΚ : Το χρονικό της ίδρυσης και η ιστορική διακήρυξη της 3ης Σεπτέμβρη, ‏3-9-2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270864905171  GND: 4103936-1  ISNI: 0000 0001 2190 0524  LCCN: n82151463  SUDOC: 029782562  VIAF: 155403619   WorldCat (עם VIAF): 155403619 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מפלגות ובנושא יוון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הרעב הגדול בצפון סין (1876–1879)

הרעב הגדול בצפון סין התרחש בסין ב־1876–1879, השנים האחרונות של שושלת צ'ינג. בסין הרעב מכונה "דִינְגְווּ צִ'יחְוָאנְג" (סינית: 丁戊奇荒). בצורת קשה פגעה בצפון סין בשנת 1875, בצורת שהובילה לפגיעה קשה ביבולים. המחוזות שאנשי, זילי (כיום חלק ממחוז חביי), חנאן, שאנדונג והחלקים הצפוניים של ג'יאנגסו הם המחוזות העיקריים שנפגעו. בין 9 ל-13 מיליון איש מצאו את מותם כתוצאה מהרעב הגדול, מתוך אוכלוסייה כוללת של 108 מיליון איש. שינוי קיצוני במזג האוויר כתוצאה מזרם אל ניניו הוא שהוביל לבצורת ולרעב.
מאמצים לבלימת הרעב

המיסיונר הבריטי טימותי רישרד עורר את עניין הקהילה הבינלאומית ברעב כבר בשנת 1876. הוא פנה לתושבים הזרים בשאנגחאי על מנת לגייס כספים לסיוע לקורבנות. במרץ 1877 הוקמה ועידת שאנדונג לסיוע להקלה ברעב, בוועידה לקחו חלק דיפלומטים, אנשי עסקים וכן מיסיונרים נוצרים ופרוטוסטנטים.
רישרד הבין שהרעב נהיה קשה במיוחד במחוז שאנשי, מחוז שהיה כמעט בלתי מוכר לזרים באותם הימים. בשנת 1878 הוא נסע למחוז זה, "יומן הרעב" שכתב תיאר את התנאים הקשים. "העובדה שאנשים שברו את בתיהם, מכרו את נשותיהם ואת בנותיהם, אכלו שורשים ופגרים, חימר ועלים לא הפתיעה איש...המראה של גברים ונשים שוכבים חסרי אונים לצד הדרך, או אפילו מתים, נקרעים על ידי כלבים וציפורים ושל ילדים מבושלים בסירים הוא כה מזעזע עד כדי שיגרום לכל אחד לקבל חלחלה". כאמור, מחוז שאנשי הוא המחוז שנפגע יותר מכל ברעב הכבד, לפי ההערכות כ-5.5 מיליון תושבי המחוז מתו מתוך אוכלוסייה כוללת של כ-15 מיליון איש. האזורים המרוחקים וההריים הם אלו שנפגעו יותר מכל.
על מנת להילחם ברעב, הוקמה רשת בינלאומית לאיסוף תרומות, רובן הגיעו מאנגליה ומעסקים זרים שפעלו בסין. מאמצים אלו נשאו פרי, סכום של 204,000 מטבעות טיל נאספו (שווי של 7 עד 10 מיליון דולר נכון לשנת 2012). נוצרים קתולים גייסו למעלה ממחצית מן הסכום, 125,000 טיל (כ-5 מיליון דולר) ונוכחותם הפיזית באזורים הפגועים תרמה גם היא. יותר מ-40 מיסיונרים קתולים ו-31 נוצרים פרוטוסטנטים פעלו בשדות סין וסייעו ל-3.1 מיליון איש במחוז שאנשי לבדו. 3 מיסיונרים פרוטוסטנטים מתו ממחלות, בעיקר טיפוס הבהרות שהיה נפוץ באזורי הרעב.
ממשלת צ'ינג, פילנתרופים סינים ואנשי עסקים בסין הגיבו גם הם לרעב והחלו לצבור כספים לטובת הציבור. הייתה יריבות מבין המסייעים מבית לבין המסייעים הזרים. הסינים חששו שמסיונרים נוצרים ינצלו את הרעב כדי לקחת ילדים יתומים ולגרום להם להתנצר וכן להפיץ את הנצרות באמצעים אחרים. הם התרימו סכומים גדולים של כסף שהלכו להקמת בתי יתומים וכן כדי לקנות את חירותם של ילדים ונשים שנמכרו לעבדות. בעוד שעיקר מאמצי הסיוע מבחוץ הופנו למחוז שאנשי, המאמץ הסיני הופנה למחוזות חנאן ושאנדונג.
הגשמים חוזרים

ביוני 1879, החלו לרדת גשמים כבדים, בעיקר באזורים מוכי הרעב, ובעקבות היבולים והקציר הנאה שנאסף כבר בסתיו מרבית הרעב היה מאחור. אולם, אזורים הרריים רביים דולדלו מאוכלוסייה בעקבות מוות מרעב, מחלות וכן מנדידה של אנשים חסרי כל לאזורים מיושבים יותר. אזרחים זרים תלו את האשם ברעב ובמספר המתים הגדול בחוסר הקדמה של סין וכן בשחיתות של שושלת צ'ינג. המסיונרים שפעלו בסין בתקופת הרעב סברו שפועלם סייע ליצירת אחווה בין הסינים לבין עולם הנצרות, וכן שהם סייעו לקרב ולהפיץ את הנצרות בסין.
הערות שוליים

↑  הרעב בגדול בצפון סין - מידע נוסף
↑  סקירה מורחבת של הבצורת והרעב בסין באותן שנים
↑  מרד הבוקסרים והרעב בסין
התנועה הסוציאליסטית הכלל-אתיופית

| --- | --- |

 מדינה:  אתיופיה 
 תקופת הפעילות:  1976–הווה (כ־48 שנים) 
 אידאולוגיות:  קומוניזם, מרקסיזם-לליניזם
 
התנועה הסוציאליסטית הכלל-אתיופית (באמהרית: መላ የኢትዮጵያ ሶሲያሊስት ንቅናቄ, מילולית מאמהרית: "מאלוו אתיופיה סושיליסט ניקינאקה", ראשי תיבות: "מאיסון") היא ארגון מרקסיסטי שהיה פעיל בפוליטיקה האתיופית בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
היסטוריה

ארגון המאיסון הוקם בתחילת 1976 על ידי היילה פידה (אנ'), מבני האורומו ממחוז וואלגה, ובכך מחוז זה הפך לבסיס תמיכתו העיקרי.
לאחר הפלת הקיסר היילה סלאסי במהפכה האתיופית, החונטה הצבאית האתיופית (הדרג) עלתה לשלטון ובעקבותיה גל של תנועות שמאל קומוניסטיות, העיקריות שבהן היו המאיסון והיחאפה. המחלוקת העיקרית בין הקבוצות הייתה האם לתמוך בדרג. היחאפה, שדרש הקמת רפובליקה עממית מיידית, לא תמך בדרג בגלל הקיצוניות שלו, וטען שהוא פשיסטי. אך המאיסון תמך בדרג והכריז שמוקדם מדי לרפובליקה עממית וזוהי הדרך.
המאיסון היה הארגון הפוליטי העיקרי שהיה מרקסיסטי, וכך קיבל לידיו מספר משרות גבוהות בממשלת אתיופיה. ראש הארגון כיהן כיועץ ראשי ליושב ראש הדרג. הקרע האידאולוגי בין היחאפה למאיסון הוביל לטרור האתיופי הלבן במהלך 1976 והתנגשויות אלימות בין שני המחנות בעיקר בערים הגדולות. במהלך הטרור האדום, היחאפה סבל, גם ממתקפות צבא אתיופיה והדרג, בנוסף לאלו של המאיסון.
בהמשך החל המאיסון לצבור כוח פוליטי גדול שהיווה איום לדרג, וב-1978 הדרג החל לתקוף את מאיסון בפקודתו של מנגיסטו היילה מריאם, ופקידי המפלגה פוטרו נאסרו ונרצחו. חברי הארגון הפכו ברובם לחברים במפלגת כוחות האיחוד הדמוקרטי-אתיופי (אנ') הקואליציונית, בדומה לחברי היאחפה לשעבר.
| המחתרות במלחמת האזרחים האתיופית |
| --- | --- | --- |
| כללי | המפלגה העממית-מהפכנית האתיופית • התנועה הסוציאליסטית הכלל-אתיופית • החזית העממית-מהפכנית הדמוקרטית |  |
| אריתריאים | החזית לשחרור אריתריאה • החזית העממית לשחרור אריתריאה |  |
| טיגראינים | הארגון לשחרור תיגראי • האיחוד הדמוקרטי-אתיופי • החזית העממית לשחרור תיגראי |  |
| אמהרים | התנועה העממית-דמוקרטית האתיופית • חזית קאפגן הפטריוטית |  |
| אורומו | החזית לשחרור אורומו • ארגון האורומו העממי-דמוקרטי • החזית האסלאמית לשחרור אורומיה |  |
| עפרים | החזית לשחרור עפר • החזית הלאומית לשחרור עפר • ארגון העפר העממי-דמוקרטי |  |
| סומלים | החזית לשחרור מערב סומליה • החזית לשחרור אבו סומלי • המפלגה הדמוקרטית של סומליה המערבית • החזית הלאומית לשחרור אוגדן • החזית לשחרור יאסה וגורגרה |  |
הטרור האדום
המינהל הראשי לביטחון פנים של משטרת רוסיה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  רוסיה 
 משרד אחראי:  משרד הפנים
 תאריך הקמה:  18 בדצמבר 1995
 סוכנות קודמת:  הפיקוח על סגל משרד  הפנים הסובייטי (Инспекция по личному составу МВД СССР)
 ממשלה:  ממשלת רוסיה
 מטה מרכזי:  רחוב סדובאיה-ספאסקאיה 1/2, מוסקבה
 שמות קודמים:  המחלקה לביטחון פנים
 אתר רשמי
 
המינהל הראשי לביטחון פנים של משטרת רוסיה, רשמית המינהל הראשי לביטחון פנים של משרד הפנים של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Главное управление собственной безопасности МВД России, בראשי תיבות: ГУСБ МВД РФ) הוא שמה של יחידת סמך משטרתית, המהווה יחידה מבצעית עצמאית במשרד הפנים של הפדרציה הרוסית, האחראית לחקירות שוטרים. פעילויות המינהל מתואמות ונשלטות באופן אישי על ידי שר הפנים של רוסיה.
היסטוריה

המינהל הראשי לביטחון פנים של משרד הפנים ברוסיה הוקם בדצמבר 1995, כגוף לחקירות פנים וחקירת שוטרים שהפרו חוק. בנובמבר 2004 הוקמה המחלקה לביטחון פנים של משרד הפנים של רוסיה במסגרת ארגון מחדש של מבנה משרד הפנים, בהתאם לצו נשיא רוסיה מיום 5 בנובמבר 2004 מספר 1407.
בעת הקמתה המחלקה נועדה למנוע מאנשי המשטרה לבצע מעשים לא חוקיים ולמנוע קליטת בעלי עבר פלילי לעבודה במשרד הפנים, למנוע ולגלות פשעים ושחיתות מצד עובדי המשרד, פקידי ממשל פדרליים, עובדי המשטרה ואזרחים בשירות המשטרה. סוכנויות לביטחון פנים היו קיימות מאז ומתמיד בכל המבנים: בוועדה לביטחון המדינה (ק.ג.ב.) ובמשרד הפנים של ברית המועצות פעל כוח חקירות שכזה, ההבדל הוא שבתקופה הסובייטית, אמצעי ההשפעה הוקצו לשירותי כוח אדם והיו בעלי אופי חינוכי, שכן ההפרות היו בעיקר משמעתיות.
בתנאי השוק שנוצרו לאחר התפרקות ברית המועצות, שוטרים רבים התפתו להתעשר בקלות. מספר הפשעים שביצעו קציני אכיפת החוק גדל, מה שאילץ את המדינה ומשרד הפנים ליצור בשנת 1995 גוף מיוחד למאבק בשוטרים שהפרו חוק. שירותים דומים קיימים במשטרות באירופה ובאמריקה שנים רבות וסמכויותיהם ומצבת כח האדם גדולה משמעותית מהגוף הרוסי. לדוגמה, מחלקת חקירות הפנים של משטרת ניו יורק מעסיקה יותר מ-540 עובדים - פי שלושה יותר ממחלקת ביטחון הפנים במשטרת מוסקבה.
בשנת 2011 פתרו עובדי השירות 5,000 פשעים שביצעו נציגי רשויות אכיפת החוק. שני שלישים מהם הואשמו בלקיחת שוחד והתעללות בעצורים בעת תפקידם.
ראשי המחלקה/המינהל הראשי לביטחון פנים

ואלרי סרבריאקוב (1995—2001)
קונסטנטין רומודנובסקי (2001–יוני 2005)
לוטננט גנרל יורי דרגונצב (17 במרץ 2006–18 ביוני 2012)
לוטננט גנרל אלכסנדר מקארוב (28 ביולי 2012–הווה)
ראו גם

המחלקה לחקירות שוטרים
ועדת החקירות של רוסיה
הערות שוליים

↑  Полиция в полиции на Первый канал
↑  За безопасность МВД ответит контрразведчик
↑  מונה בהמשך למנהל שירות ההגירה הפדרלי של רוסיה
↑  Глава Управления собственной безопасности МВД подал в отставку,30.05.2012, Vesti.ru
↑  Президент назначил главу ГУСБ МВД России,31.07.2012, 00:52, RG.ru
מדרשת יעוד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדרשה תורנית לנשים
 תקופת הפעילות:  1996–הווה (כ־28 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°45′44″N 35°10′31″E﻿ / ﻿31.762111111111°N 35.175388888889°E﻿ / 31.762111111111; 35.175388888889
  (למפת ירושלים מוגדלת) מדרשת יעוד(למפת ירושלים רגילה) מדרשת יעוד(למפת הרי ירושלים רגילה) מדרשת יעוד(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מדרשת יעוד
 
מדרשת יעוד הייתה מדרשה תורנית לנשים שהייתה ממוקמת בשכונת קריית יובל בירושלים ופעלה בשנים 1996–2017.
המדרשה קמה בשנת תשנ"ו (1996) מתוך מגמה ליצור בית מדרש לבנות ונשים, אשר יראה לנגד עיניו את הרעיון של יצירה שפה יהודית חדשה-עתיקה, שתדבר אל כל רובדי האוכלוסייה היהודית. את המדרשה ייסד הרב יעקב שפירא מעפרה. לנגד עיני המייסדים עמדה הרתיעה הקיימת מדברים שבקדושה; לדעתם, רתיעה זו נובעת בין השאר מ"שפה דתית" סגורה, המיועדת רק לאנשים הקשורים אל המערכת ה"דתית" הפנימית. בעיה זו, הביאה ליצירת בית מדרש שיפתח קשר ואהבה אל היהדות ומקצועותיה באמצעות דיאלוג פתוח עם ציבורים שונים במדינת ישראל ובעולם – דתיים ולא דתיים, חרדים וקיבוצניקים.
במדרשה למדו בשנת תשס"ח כ-100 בנות, חלקן מישראל וחלקן מארצות הברית, דרום אפריקה, אוסטרליה ואנגליה. הלימודים נעשים מתוך ניסיון להביא את הלומדות ללימוד והעמקה של התורה והמצוות באופן פתוח ותוך יצירת דיאלוג בונה עם הסביבה, תוך אווירה של כבוד הדדי, כך שכל אחת תרגיש כאילו היא בביתה - הן מן הצד הרוחני והן מן הצד הגשמי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307560205171
המינהל הראשי לרפואה צבאית

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 
תג השרוול של השירות הרפואי של הכוחות המזוינים הרוסים, 2005.
המינהל הראשי לרפואה צבאית (ברוסית: Главное военно-медицинское управление ,ГВМУ) הוא הגוף העיקרי במשרד ההגנה הרוסי האחראי לתחום הרפואה הצבאית. בעבר נקרא המינהל המרכזי לרפואה צבאית (Центральное военно-медицинское управление, ЦВМУ).
השירות הרפואי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית עוסק בהבטחת מוכנות גבוהה של הצבא של הפדרציה הרוסית ולרשותו האמצעים לפעול בתנאים של עימותים צבאיים ומצבי חירום אחרים. במקביל, בהיותו גוף במערכת הבריאות הממלכתית, הרפואה הצבאית מתפקדת ומתפתחת בהתאם לחקיקה האזרחית הקיימת במדינה. הגוף העיקרי הצבאי המופקד על השירות הרפואי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית הוא המינהל הראשי לרפואה צבאית במשרד ההגנה של רוסיה. מקביל לחיל הרפואה הישראלי.
משימות

שמירה ושיפור בריאותם של אנשי הצבא;
הגדלת הזמינות ואיכות הטיפול הרפואי לכל ממי שזכאי לטיפול רפואי על חשבון משרד ההגנה;
חיזוק הבסיס החומרי והטכני של היחידות הרפואיות הצבאיות;
אחזקת ציוד מקיף מחודש של היחידות הרפואיות, מוסדות סניטריים-אפידמיולוגיים ובתי חולים צבאיים עם ציוד רפואי מודרני;
השתתפות ביישום תוכניות ממוקדות פדרליות בנושא הבריאות;
שיתוף פעולה עם מוסדות רפואיים אזרחיים כדי לשמור ולחזק את בריאותם של בני המשפחה של אנשי הצבא;
תכנון ארגוני של מערכת ההתרעה, הבדיקה, הפיקוח והתיקון של מצב בריאות הנוער בכל השלבים, החל משלב הגיוס
הקשחת תקני בריאות במהלך גיוס האזרחים לשירות צבאי על מנת למנוע כניסת חולים לכוחות המזוינים;
שיתוף פעולה הדוק של גורמי פיקוד ובקרה צבאיים עם הרשות המחוקקת והמבצעת, הן ברמה הפדרלית והן האזורית, בפתרון סוגיות של איוש כוחות הצבא;
הבטחת רווחה סניטרית ואפידמיולוגית בת קיימא של כוח האדם תוך פריסת כוחות בהתבסס על שמירה קפדנית על הוראות החוק המסדירות את תנאי המחיה ואת חייהם של אנשי הצבא, הפעלה ללא בעיות של כל מערכות התמיכה בחיים של ערים צבאיות;
מניעת מחלות מסוכנות בצבא ולחיל הים, בעיקר זיהומיות, נפשיות, התמכרות לסמים, אלכוהוליזם, מחלות עור ורקמות תת-עוריות, פציעות;
הקמת יחידת אנשי צבא וצי בעמדת חיים פעילה בענייני שמירה על בריאות;
מימון עדיפות של הוצאות בריאות צבאיות, כולל ממקורות חוץ-תקציביים;
יצירת תנאים לתמיכה רפואית מובטחת לכלל המשרתים בצבא.
מומחים רפואיים ראשיים במשרד ההגנה של רוסיה

אלרגיסט ראשי
מרדימה ראשית-החייאה
גסטרואנטרולוג ראשי
המטולוג ראשי
הפטולוג הראשי
היגייניסט ראשי
גינקולוג ראשי
רופא העור הראשי
תזונאית ראשית
מומחה למחלות זיהומיות ראשי
קרדיולוג ראשי
מנתח לב ראשי
בלנאולוג הראשי
מיקרוביולוג ראשי
נוירולוג ראשי
נוירוכירורג ראשי
האונקולוג הראשי
רופא העיניים הראשי
פרזיטולוג ראשי
פתולוגית ראשית
רופא ילדים ראשי
רוקח ראשי
פסיכיאטר ראש
רופא ריאות ראשי
ראומטולוג ראשי
רדיולוג ראשי
הרופא הסניטרי הממלכתי הראשית במשרד ההגנה של רוסיה - סגן הרופא הסניטרי הממלכתי של הפדרציה הרוסית (ראש השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הגנת זכויות הצרכן)
מומחה רפואי ראשי בסטטיסטיקה ואינפורמטיקה רפואית צבאית
מומחה ראשי בגמילה והשתלת איברים
רופא שיניים ראשי
קצין רפואה ראשי
רופא ראשי
טוקסיקולוג ראשי
טראומטולוג ראשי
טרנספוזיולוג ראשי
אורולוג ראשי
פיזיותרפיסט ראשי
מנתח ראשי
אנדוקרינולוג הראשי
אנדוסקופ הראשי
האפידמיולוג הראשי
הרכב

נכון לשנת 2016 עובדים למעלה ממאה אלף מומחים רפואיים, בהם כ-23 אלף רופאים, במערכת הרפואה הצבאית של משרד ההגנה של רוסיה. השירות הרפואי כולל 70 ארגונים רפואיים צבאיים המטפלים בלמעלה מ-4 מיליון חיילים.
המוסדות הבאים כפופים למינהל הראשי:
בית החולים הקליני הצבאי הראשי על שם נ. נ. בורדנקו;
בית החולים הקליני הצבאי המרכזי על שם פ.ב. מנדריקה
בית חולים קליני צבאי מרכזי השלישי על שם א. א. וישנבסקי;
מרכז קליני ושיקומי של משרד ההגנה של רוסיה;
האקדמיה לרפואה צבאית על שם ש. מ. קירוב;
המרכז לרוקחות וטכנולוגיה רפואית של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית
המרכז הראשי 736 למעקב סניטרי ואפידמיולוגי ממלכתי של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית;
המרכז הממלכתי הראשי ה-111 לבדיקות משפטיות וזיהוי פלילי של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית;
המרכז הראשי למומחיות רפואית צבאית של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית;
שמונה מתחמי סנטוריום של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית ("מערב", "מחוז מוסקבה", "צפון קווקז", "סוצ'י", "אנאפה", "עבר הוולגה, "המזרח הרחוק", "קרים");
שישה בתי הבראה צבאיים (ארכנגלסק, יאלטה, קרים, פאודוסיה, יבפטוריה, סאקי);
מרכז המנוחה "סבסטופול".
הערות שוליים

↑  19 июня в России отмечается День медицинского работника : Министерство обороны Российской Федерации
הרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו

הרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו (בסרבו-קרואטית: Socijalistička Republika Crna Gora / Социјалистичка Република Црна Гора), המכונה בדרך כלל מונטנגרו הסוציאליסטית או פשוט מונטנגרו, הייתה אחת משש הרפובליקות שהרכיבו את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, והקטנה מהן הן בשטח והן באוכלוסייה.
לפני הקמתה, מונטנגרו הייתה חלק מפרובינציית זיטה בממלכת יוגוסלביה.
היסטוריה

לאחר כיבוש יוגוסלביה ב-1941 על ידי מדינות הציר ניתנה מונטנגרו לאיטליה הפשיסטית. לאחר שהפרטיזנים היוגוסלבים, בפיקוד יוסיפ ברוז טיטו, והצבא האדום שחררו את פודגוריצה ב-19 בדצמבר 1944, הפכה מונטנגרו לאחת הרפובליקות המרכיבות ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. ב-1946 שונתה בירת הרפובליקה מצטיניה לפודגוריצה. ב-1948, בעקבות הפיצול היוגוסלבי-סובייטי, בו התדרדרו משמעותית יחסי יוגוסלביה עם ברית המועצות, הגדירו עצמם מונטנגרים רבים כסובייטים, מה שהוביל להדחתם של מנהיגים מונטנגרים רבים במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה. ב-7 ביולי 1963 שונה שמה של הרפובליקה העממית של מונטנגרו (בסרבו-קרואטית: Narodna Republika Crna Gora / Народна Република Црна Гора) לרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו (שינוי שאושרר הן על ידי החוקה הפדרלית והן על ידי החוקה הפדרלית החדשה של מונטנגרו) עם סרבו-קרואטית כשפה הרשמית. בשנת 1991, כאשר ליגת הקומוניסטים של מונטנגרו שינתה את שמה למפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו לאחר הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות, נמחק התואר "סוציאליסטית" מתואר הרפובליקה (אושרר בחוקת 1992).
הרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו גבלה ברפובליקה הסוציאליסטית של סרביה מצפון-מזרח, באזור האוטונומי של קוסובו (שהיה שייך לסרביה) ממזרח, ברפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה מצפון-מערב, באלבניה מדרום-מזרח ובים האדריאטי מדרום-מערב.
דמוגרפיה

מפקד 1971:
מונטנגרים: 355,632 (67.15%)
מוסלמים: 70,236 (13.26%)
סרבים: 39,512 (7.46%)
אלבנים: 35,671 (6.74%)
יוגוסלבים: 10,943 (2.07%)
קרואטים: 9,192 (1.74%)
סה"כ: 529,604 תושבים
מפקד 1981:
מונטנגרים: 400,488 (68.54%)
מוסלמים: 78,080 (13.36%)
אלבנים: 37,735 (6.46%)
יוגוסלבים: 31,243 (5.35%)
סרבים: 19,407 (3.32%)
קרואטים: 6,904 (1.18%)
צוענים: 1,471 (0.25%)
מקדונים: 875 (0.15%)
סלובנים: 564 (0.1%)
מדיארים: 238 (0.04%)
גרמנים: 107 (0.02%)
רוסים: 96 (0.02%)
איטלקים: 45 (0.01%)
אחר: 816 (0.14%)
אין תגובה: 301 (0.05%)
שיוך אזורי: 1,602 (0.27%)
לא ידוע: 4,338 (0.74%)
סה"כ: 584,310 תושבים
מפקד 1991:
מונטנגרים: 380,467 (61.86%)
מוסלמים: 89,614 (14.57%)
סרבים: 57,453 (9.34%)
אלבנים: 40,415 (6.57%)
יוגוסלבים: 26,159 (4.25%)
קרואטים : 6,244 (1.02%)
צוענים: 3,282 (0.53%)
מקדונים: 1,072 (0.17%)
סלובנים: 369 (0.06%)
מדיארים: 205 (0.03%)
גרמנים: 124 (0.02%)
רוסים: 118 (0.02%)
איטלקים: 58 (0.01%)
אחר: 437 (0.07%)
אין תגובה: 1,944 (0.32%)
שיוך אזורי: 998 (0.16%)
לא ידוע: 6,076 (0.99%)
סה"כ: 615,035 תושבים
ראשי מדינה > נשיאים

נשיא האספה האנטי-פשיסטית של מונטנגרו לשחרור לאומי
ניקו מיליאניץ' (15 בנובמבר 1943 – 21 בנובמבר 1946)
נשיאי נשיאות האספה העממית
מילוש ראשוביץ' (21 בנובמבר 1946 – 6 בנובמבר 1950)
ניקולה קובאצ'ביץ' (6 בנובמבר 1950 – 4 בפברואר 1953)
נשיאי האספה העממית
ניקולה קובאצ'ביץ' (4 בפברואר 1950 – 15 בדצמבר 1953)
בלאז'ו יובאנוביץ' (15 בדצמבר 1953 – 12 ביולי 1962)
פיליפ באיקוביץ' (12 ביולי 1962 – 5 במאי 1963)
אנדריה מוגושה (5 במאי 1963 – 5 במאי 1967)
וליקו מילאטוביץ' (5 במאי 1967 – 6 באוקטובר 1969)
וידויה זארקוביץ' (6 באוקטובר 1969 – אפריל 1974)
בודיסלאב שושקיץ' (אפריל 1974 – 5 באפריל 1974)
נשיאי הנשיאות
וליקו מילאטוביץ' (5 באפריל 1974 – 7 במאי 1982)
וסלין ג'וראנוביץ' (7 במאי 1982 – 7 במאי 1983)
מרקו אורלנדיץ' (7 במאי 1983 – 7 במאי 1984)
מיודראג ולאחוביץ' (7 במאי 1984 – 7 במאי 1985)
ברניסלב שוסקיץ' (6 במאי 1985 – 6 במאי 1986)
ראדיבויה בראיוביץ' (6 במאי 1986 – 6 במאי 1988)
בוז'ינה איבנוביץ' (6 במאי 1988 – 13 בינואר 1989)
סלובודן סימוביץ' (משחק) (13 בינואר 1989 – 17 במרץ 1989)
ברנקו קוסטיץ' (17 במרץ 1989 – 23 בדצמבר 1990)
מומיר בולאטוביץ' (23 בדצמבר 1990 – 1992)
ראשי מדינה > ראשי ממשלה

השר למונטנגרו (בממשלת יוגוסלביה המרכזית)
מילובאן ג'ילאס (7 במרץ 1945 – 17 באפריל 1945)
ראש ממשלת מונטנגרו
בלאז'ו יובאנוביץ' (17 באפריל 1945 – 4 בפברואר 1953)
נשיאי המועצה המבצעת
בלאזו יובאנוביץ' (4 בפברואר 1953 – 16 בדצמבר 1953)
פיליפ באיקוביץ' (16 בדצמבר 1953 – 12 ביולי 1962)
ג'ורג'יה פאיקוביץ' (16 בדצמבר 1962 – 25 ביוני 1963)
וסלין ג'וראנוביץ' (25 ביוני 1963 – 8 בדצמבר 1966)
מיושקו שיבאליץ' (8 בדצמבר 1966 – 5 במאי 1967)
וידויה ז'ארקוביץ' (5 במאי 1967 – 7 באוקטובר 1969)
ז'ארקו בולאיץ' (7 באוקטובר 1969 – 6 במאי 1974)
מרקו אורלנדיץ' (6 במאי 1974 – 28 באפריל 1978)
מומצ'ילו צמוביץ' (28 באפריל 1978 – 7 במאי 1982)
ראדיבויה בראיוביץ' (7 במאי 1982 – 6 ביוני 1986)
ווקו ווקאדינוביץ' (6 ביוני 1986 – 29 במרץ 1989)
ראדויה קונטיץ' (29 במרץ 1989 – 15 בפברואר 1991)
ראו גם

הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה
מונטנגרו
ממלכת מונטנגרו
סרביה ומונטנגרו
הערות שוליים

↑  Montenegro: Country Profile, balkaninsight.com
↑  "Montenegro". World Statesmen. Retrieved 2011-02-06.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 150028128   WorldCat (עם VIAF): 150028128
התנועה העממית לשחרור אנגולה

| --- | --- |

 מדינה:  אנגולה 
 מייסד:  אגושטיניו נטו, מריו פינטו דה אנדרדה, Viriato Clemente da Cruz 
 מנהיגים:  ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש 
 תקופת הפעילות:  10 בדצמבר 1956 – הווה (67 שנים) 
 אידאולוגיות:  לאומיות סוציאליזם
 מטה:  לואנדה 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל הסוציאליסטי, הברית הפרוגרסיבית 
 mpla.ao
 
MPLA ("התנועה העממית לשחרור אנגולה - מפלגת העבודה", בפורטוגזית: Movimento Popular de Libertação de Angola - Partido do Trabalho) היא המפלגה השולטת באנגולה מאז עצמאותה ב-1975. עד העצמאות הייתה המפלגה ארגון שנאבק בשלטון הפורטוגלי, ובמלחמת האזרחים נלחם בתנועות ה-UNITA וב-FNLA.
בסיס הכוח של ה-MPLA הוא בני המְבּוּנְדוּ והאליטה של לואנדה.
בעבר, ניהלה המפלגה קשרים ענפים עם המפלגות הקומוניסטיות של הגוש המזרחי. כיום היא חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי.
היסטוריה > כתנועת חירות

ה-MPLA הוקמה כתנועה פוליטית ב-1956, עם איחודן של המפלגה הקומוניסטית של אנגולה (PCA) ושל מפלגת המאבק המאוחד של האפריקאים באנגולה (PLUA). מנהיג ה-PCA, ויריאטו דה קרוש היה למזכ"ל. בהמשך, הצטרפו ל-MPLA תנועות נוספות, כמו התנועה לעצמאות לאומית של אנגולה (MINA) והחזית הדמוקרטית לשחרור אנגולה (FDLA).
ב-1960 יצרה התנועה קשרים עם התנועה המקבילה לה בגינאה ביסאו ובאיי כף ורדה (בראשותו של אמילקר קברל, שסייע גם בהקמת התנועה באנגולה), על מנת לשתף פעולה במאבק בכוחות האימפריה הפורטוגזית באפריקה. ב-18 באפריל 1961 נפגשו נציגי התנועות עם נציגי תנועות מרקסיסטיות מהמושבות הפורטוגליות מוזמביק וסאו טומה ופרינסיפה, והקימו ארגון גג בשם CONCP - ועידת הארגונים הלאומניים במושבות הפורטוגליות.
היריבות בין התנועות השונות שלחמו בשלטון הפורטוגלי (הגדולות שבהן היו ה-MPLA, ה-UNITA וה-FNLA) מנעה שיתוף פעולה ביניהן.
היסטוריה > כמפלגת שלטון

לאחר מהפכת הציפורנים בפורטוגל ב-1974, החליטו מנהיגיה החדשים להעניק עצמאות למושבות הפורטוגליות באפריקה. השלטון באנגולה הועבר בהדרגה לקואליציה שכללה את ה-MPLA, ה-UNITA וה-FNLA. הקואליציה לא החזיקה מעמד, והמדינה הצעירה נקלעה למלחמת אזרחים.
דרום אפריקה שלחה כוחות לטובת ה-FNLA וה-UNITA השמרניות, וזאיר וארצות הברית אף הן העניקו להן סיוע צבאי. בתגובה, שלחה קובה אלפי חיילים לטובת ה-MPLA, בגיבוי סובייטי. ה-MPLA הצליחה להכות ב-UNITA, צבא דרום אפריקה החל לסגת, והקונגרס האמריקאי החליט להפסיק את הסיוע ל-UNITA, מחשש שתתפתח באנגולה מלחמת וייטנאם שנייה.
ב-11 בנובמבר 1975 עזבו אחרוני הפורטוגלים את אנגולה. כשהבירה לואנדה ושדות הנפט של המדינה בשליטתם, הכריזו ראשי ה-MPLA על עצמאותה של אנגולה. יושב ראש ה-MPLA והמשורר אגושטיניו נטו היה לנשיא הראשון.
ב-1976 נטשה ה-MPLA באופן רשמי את האידאולוגיה המרקסיסטית, אך שמרה על קשרים הדוקים עם הגוש המזרחי. היא כוננה משטר סוציאליסטי חד-מפלגתי, והמשיכה להסתייע בחיילים הקובנים במאבקה ב-UNITA. ב-1979 הלך הנשיא נטו לעולמו, והוחלף בז'וסה אדוארדו דוש סנטוש, שמכהן מאז בתפקיד.
מאז 1989 נעשו מספר ניסיונות להשכין שלום באנגולה, וב-1992 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בתולדותיה, בהן זכתה המפלגה ב-129 מתוך 227 מושבים בפרלמנט. מנהיגה של UNITA, ז'ונאס סאווימבי, סירב להכיר בתוצאות הבחירות, ומלחמת האזרחים התלקחה מחדש. במהלך שנות ה-90 נעשו מספר ניסיונות לשלב את UNITA בשלטון, אך הם נכשלו. מלחמת האזרחים הגיעה לקיצה רק עם חיסולו של סאווימבי, ב-2002.
בבחירות שנערכו בשנת 2008, זכתה ב-MPLA בניצחון סוחף - 191 מתוך 220 מושבי הפרלמנט.
התנועה הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק

| --- | --- |

 מדינה:  דנמרק דנמרק
 מנהיגים:  אסבן רודה כריסטנסן
 תקופת הפעילות:  1 בספטמבר 1991 – הווה (33 שנים)
 אידאולוגיות:  נאו-נאציזם, אסלאמופוביה, אנטישמיות
 www.dnsb.info
הפגנה של אנשי התנועה ב-1999
התנועה הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק (בדנית: Danmarks Nationalsocialistiske Bevægelse) היא מפלגה נאו-נאצית הפועלת בדנמרק באופן חוקי מאז 1991. המפלגה רואה את עצמה כיורשת ההיסטורית של מפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק, אשר שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. המפלגה התמודדה כמה פעמים בבחירות ברשויות אזוריות ועירוניות, אך מעולם לא עברה את אחוז החסימה.
היסטוריה

עם סיום מלחמת העולם השנייה, פורקה באופן רשמי מפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק. עם זאת, חלק מחברי המפלגה המשיכו לפעול בזירה הציבורית הדנית תחת אותו שם. בין השנים 1952–1972 אפילו יצא לאור עיתון בשם "Fædrelandet" אשר הזדהה עם ערכי המפלגה. התנועה הנאו-נאצית המאורגנת בדנמרק עברה גלגולים רבים מאז. בצורתה הנוכחית, התנועה הוקמה ב-1 בספטמבר 1991 בידי ג'וני הנסן.
תחת הנהגתו של הנסן, חזרה המפלגה להוציא לאור את העיתון "Fædrelandet", ואף הקימה תחנת רדיו בשם "רדיו אואזין" (Radio Oasen) אותה ניתן לקלוט באזור העיירה גרווה שמדרום לקופנהגן, שם נמצא מטה המפלגה, או דרך האינטרנט. בשידורים אלו השתמשה המפלגה כדי להעביר מסרים אנטישמיים ואסלאמופוביים. שידורים אלו קיבלו תמיכה כספית ממשרד התרבות הדני, מה שגרם למחלוקות רבות בדנמרק ומחוצה לה. ב-2004 הפסיק משרד התרבות הדני להעניק תמיכה לתחנה, אולם היא ממשיכה לשדר 61 שעות בשבוע באמצעות תרומות.
ב-19 באוקטובר 2010 התפטר הנסן מתפקידו כיו"ר המפלגה. כמחליפו נבחר אסבן רודה כריסטנסן. ב-2011 עזב דניאל קרלסן את המפלגה והקים מפלגה מתונה יותר בשם מפלגת הדנים.