stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתתיהו שלם
קורות חיים > בית אלפא

ב-1927 עבר שלם לקיבוץ בית אלפא, שם התגוררה חברתו, לימים אשתו, טובה זינגרמן, ילידת זמושץ' ותלמידת בית הספר "קדימה". ב-1928 עם רכישת הצאן בקיבוץ, הפך לרועה צאן. העבודה משכה אותו בשל השוטטות בגלבוע, המפגשים עם הערבים והאופי הרומנטי שבה. רעיית הצאן הייתה בעבורו, קשר עם תרבות האבות והמקרא מקדמת דנא וקרקע פורייה ליצירה. עבודתו כרועה הובילה ליצירת מסכת החג הראשונה שיצר: "חג הגז". בפילוג הפנים קיבוצי ב-1940 בין אנשי השומר הצעיר ואנשי מפא"י, עבר עם האחרונים לרמת יוחנן.
קורות חיים > רמת יוחנן

ברמת יוחנן המשיך שלם את פועלו, הן בענף הצאן והן בתחום יצירת הזמר והחג. בנוסף לרעיית הצאן, התבקש שלם לשמש מורה בחברת הנוער, ולשם כך יצא ב-1944 להשתלמות בהוראה בירושלים, כשהוא משלב לימודי מוזיקה אצל שלמה רוזובסקי. במסגרת עבודת ההוראה בחברת הנוער בקיבוץ חיבר מחזות המשבצים בתוכם שירים ומנגינות, והעלה אותם על הבמה עם חניכיו.
עם תום עבודתו בחינוך הקים את המכון להווי ומועד ברמת יוחנן, המשמש כמרכז לשימור, חקר ויצירה בנושא תרבות, הווי והחג הקיבוצי. במשך השנים בהן עבד בחינוך ובמכון להווי ומועד שמר תמיד על קשר חם עם ענף הצאן ועם הרעייה שהיו אהבתו הראשונה. בשנותיו האחרונות התרכז בעבודתו ב"מכון להווי ומועד" כשהוא מלווה בעצה ובהדרכה את הפעילות התרבותית בקיבוצים.
ב-1947 יצר את הטקס של חג העומר, הבא לציין את תחילת ספירת העומר.
ב-17 במאי 1975, כ"ט באייר תשל"ה, בגיל 71, נפטר שלם ברמת יוחנן, לאחר מחלה ממושכת.
יצירתו > מאפיינים ביוגרפיים ביצירתו

יצירתו של שלם משלבת הכרות עמוקה עם הזמר העממי בתרבויות שונות. בבית אביו גדל על ניגונים חסידים, שירי ציון וכן שירים ביידיש. בהכשרה לפני עלייתו ארצה עבד בכפר של מיעוט רוֹתְנִי שם הכיר קבוצת איכרים העובדת ושרה. שם גם לקח חלק בשמחות חקלאיות: קציר, אסיף. עם עלייתו ארצה, למד רבות על הזמר המזרחי מהערבים לצדם עבד במסחה וכן בבניית גשר הירדן בנהריים. המפגש בין מזרח ומערב נכחו ביצירתו באופן מתמיד.
מפגשים אלו הותירו עליו את חותמם, וניתן לראות את הדיהם, לא רק מבחינה מוזיקלית אלא גם מבחינה חברתית, בכך שהחגים שיצר נושאים אופי עממי מבחינת הדגש על שיתוף הציבור כולו בהכנת החג ובטקס עצמו.
כבר מילדותו וצעירותו הוא מספר על כתיבת שירים בכלל ועל כתיבת שירים לצורכי קהילה בפרט: "הייתה לי הנטייה עוד מילדות לחבר את השיר שאני רציתי מבלי תכלית או מגמה מסוימת - זה היה למען מקהלת בית הספר...ראיתי את עצמי, בהיותי ילד, כמשורר"
במהלך שהותו בכפר הרוֹתְני המשיך ביצירתו: "חברתי שירים באופן אנונימי, זאת אומרת לא זיהיתי את עצמי ומסרתי אותם לחבר'ה והחבר'ה היו שרים אותם. הנושא היה חלוצים, עליה ארצה, וכו' "
בבית אלפא הפך שלם לדמות, אליה פונים על מנת שתכתוב לאירועי הקהילה: "כשהשמעתי שירי לראשונה בחוגי חברים נמצא להם הד ונתבקשתי לשיר אותם עוד ועוד עד אשר מצאתי עצמי לפתע מחבר לצרכים שונים של הקיבוץ, לאירועי חג שונים, לילדי הגן ובית הספר".
שלם שם דגש על היות יצירתו יצירה עממית המבטאת חיבור לעבודה לטבע ולחיי היום יום.
יחודה של שירתו, כשירה בת העלייה השלישית וכשירת חלוצים הוא ביחסה המתמיד לתרבות ועולם התוכן היהודי. ניתן לראות ששלם ראה עצמו כיוצר המחדש וממשיך את שושלת הדורות ולא כדור חדש הניתק ממסורת אבותיו.
יצירת השירים נעשתה לדברי שלם לא לשם העלאתם על במה, אלא מופנית לחיים עצמם, ומהווה ביטוי לאירועי החג והחברה וכן להווי היום היום.
נושא היצירה הראשון של שלם בבית אלפא הוא הצאן. עיסוק זה הוביל ליצירת החג הראשון "חג הגז". בכך הפך מיוצר שירה ליוצר טקס. שיריו הפכו למרכז תוכן עיקרי בטקסים שיצר והם מבטאים את תוכן החג ונותנים ביטוי לרחשי הלב.
עיסוקו בתחום החג והמועד העברי נשען על הידע וההכרות המעמיקה שלו עם המסורת היהודית. הכרות זאת באה לידי ביטוי בשירים, במאמרים ובטקסים שיצר.
שלם לא למד מוזיקה בצורה מסודרת ואף לא ידע תווים שנים רבות. את שיריו הראשונים, בעת היותו בבית-אלפא, היה שר ליוסף טל, אשר רשם את התווים. ברמת יוחנן, התמסר שלם לעיצוב דפוסים חדשים לחגים ביישוב הקיבוצי והכפרי, ויצר מסכות חג, לחג העומר, חג הסוכות, חג הגז וחג כלולות. ביצירתו, עבד בשיתוף עם לאה ברגשטיין, שהייתה הכוריאוגרפית של המחולות שבוצעו באותן חגיגות. מסכות אלו הכוללות טקסים, שירים ומנגינות, הפכו לנכסי תרבות של התנועה הקיבוצית ושל יישובים רבים ברחבי הארץ.
בשנת 1951 הוענק לו פרס אנגל מטעם עיריית תל אביב-יפו.
יצירתו > משיריו הידועים

בין שיריו הידועים: "שה וגדי" (על-פי שיר עם סלאבי), "רועה ורועה", "פנה הגשם", "שיבולת בשדה", "שמעו שמעו", "עז וכבש" "יוחנן וגבריאל", "הבו לנו יין", ועוד.
יצירתו > מסכות החג

חג הגז: מסכת החג הראשונה שיצר שלם, יחד עם לאה ברגשטיין. המסכת מציינת את זמן גז הצאן. נסמכת על אזכורים מקראיים של משתאות חג לרגל הגז, דוגמת משתה נבל הכרמלי, ומשתה אבשלום.
חג העומר: מסכת הנשענת על קציר העמר המתואר במשנה מסכת מנחות פרק י. נחוג עד היום ברמת יוחנן ובקיבוצים נוספים ברב עם.
שמחת כלולות: מסכת המיועדת לחתונה הקיבוצית.
חג המים: מתרחש בחג הסוכות. וכולל ציון של מועד העלייה לקרקע של הקיבוץ, של חג האסיף ושל שמחת בית השואבה, ומכאן שמו, חג המים.
יצירתו > משפחתו

לטובה ומתתיהו שלם נולדו שני בנים. אלישע שלם ואמיתי שלם.
יצירתו > ספרים פרי עטו

רועים בגלבוע / "הנוקד" 1950
זמרים, עריכה: שלמה קפלן / [[[מפעלי תרבות וחינוך]] 1969.
שירים אחרים / ספרית פועלים, 1976.
נבל ואביגיל, מחזה לגיל הנעורים, ערך: יעקב דורון / אחוד הקבוצות והקיבוצים - הקיבוץ הארצי, הקיבוץ המאוחד.
הבאת העמר, מסכת חג ושירה
החג ביישוב הקיבוצי, ערך: דב מיזל / רמת יוחנן וברית התנועה הקיבוצית 1984.
הרועה וחגו, ערך דב מיזל / רמת יוחנן 1979.
העומר, איחוד הקבוצות והקיבוצים, המחלקה לתרבות והסברה. המדור להוי ומועד
חגינו המחודשים, פסח, עומר, ערך: דב מיזל / ברית התנועה הקיבוצית 1977.
שבלת בשדה, חגי טבע ושדה / דב מיזל / רמת יוחנן 1983
שמחת כלולות, דב מיזל / רמת יוחנן 1980
יצירתו > ספרים שערך

אור החסידות: ילקוט למסיבות בשנת הבעל שם טוב, המערכת: מתתיהו שלם, יהודה ארן, נחום בן ארי, שלמה קפלן, הוצאת תרבות וחינוך, תל אביב, תש"ך.
לקריאה נוספת

שלמה קפלן (עורך), זמרים, הוצאת מרכז לתרבות ולחינוך, 1969 - תווים ל-76 מהשירים שהלחין שלם.
עזבון מתתיהו שלם, המכון להוי ומועד, קיבוץ רמת יוחנן.
עומר עינב, נישאר פה לעולם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022
הערות שוליים

↑  שלם, באתר יוצאי זמושץ'
↑  מ. שלם, שני עולמות, המכון להווי ומועד, עזבון 1-1/1
↑  מ. שלם, ראיון עם ציפי פליישר, המכון להוי ומועד, עזבון 7 - 2/9, 1963
↑  מ. שלם, על רקע של שיר, המכון להוי ומועד, עזבון, 1 - 5/1
↑  ט. שלם, תיק אישי, בית הנצחה, רמת יוחנן
↑  מ. שלם, ריאיון עם ציפי פליישר, המכון להוי ומועד, עזבון, 7 - 2/9, 1963
↑  ש. מתתיהו, הרועה וחגו, הוצאת קיבוץ רמת יוחנן, 1979, עמ' 75
↑  מ. שלם, על סף ההתחדשות, רמת יוחנן, תמוז ת"ש בתוך, פרשת בית אלפא, הוצאת עמ' 142 - 144
↑  מ.שלם, שני עולמות, המכון להוי ומועד, עזבון 1- 1/1
↑  ש. דפנה, יצירתו המוזיקלית של מתתיהו שלם, תשס"ג
↑  רועי צ'יקי ארד, ברמת יוחנן חגגו את קציר העומר, בפעם ה-67, באתר הארץ, 8 באפריל 2012
↑  מ.שלם, תיק הנצחה, רמת יוחנן
↑  מתתיהו, שלם, עזבון
↑  יוסף טל: 'עד יוסף', הוצאת כרמל (1977) ע' 114
↑  חולק פרס אנגל מטעם עיריית ת"א, דבר, 26 באוקטובר 1951
↑  אתר הספרייה הלאומית, ערך : גיל אלדמע,"יוחנן וגבריאל" (תווים), 2 קולות, עיבוד גיל אלדמע, יוצר: מתתיהו שלם, 1985, ארכיון, סדרה בי
↑  אבנר בהט, זמרים של מתתיהו שלם, על המשמר, 29 באוגוסט 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463265305171  BnF: cb16547593k (data)  ISNI: 0000 0000 6694 5024  LCCN: n93047056  MusicBrainz: ee4c0cec-b079-4221-ad28-36fbb84a23de  VIAF: 38585457   WorldCat (עם VIAF): 38585457 
מתתיהו שלם בעלייה לקרקע של תל עמל, 1936
אם תרצו נא זכרוני / כי שרתי לתומי. / בסלע לא חצבתי / לא עקרתי בהרים / אור גמעתי בנאות / כצמח בכרים. // מתתיהו שלם
ראלף באנץ'

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1904 דטרויט, ארצות הברית 
 פטירה:  9 בדצמבר 1971 (בגיל 67) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 מקום מגורים:  Ralph Bunche House 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד (1928)  אוניברסיטת הרווארד (1934)  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  תיכון ג'פרסון 
 מעסיק:  האומות המאוחדות, המשרד לשירותים אסטרטגיים, אוניברסיטת הווארד 
 תפקיד:  מנהיג (1953–1954) 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (1950)  מדליית ספינגארן (1949)  מדליית החירות הנשיאותית 
 חתימה:   
 
ראלף באנץ' בצעירותו.
ראלף ג'ונסון באנץ' (באנגלית: Ralph Johnson Bunche;‏ 7 באוגוסט 1904 - 9 בדצמבר 1971) היה דיפלומט ומדינאי אמריקאי, המתווך השני בין מדינת ישראל למדינות ערב במלחמת העצמאות וחתן פרס נובל לשלום לשנת 1950. עסק גם בהוראה בתחום מדעי המדינה ומדעי החברה.
ביוגרפיה > רקע משפחתי וילדותו

ראלף באנץ', נולד בדטרויט, מישיגן, למשפחה דלת אמצעים אפרו-אמריקאית בעלת שורשים איריים, ב-7 באוגוסט 1904. אביו, פרד באנץ', היה ספר. אמו, אוליב לבית ג'ונסון, הייתה מוזיקאית חובבת.
אבות משפחת האם חיו בזמנם כעבדים. סבא-רבא מצד האם, ג'יימס ה. ג'ונסון היה מטיף בפטיסטי ממדינת וירג'יניה שהתחתן עם אלינור מאדן (Eleanor Madden), בת לשפחה שחורת-עור ולבעל חווה אירי קתולי. לג'יימס ולאלינור היו אחד-עשר ילדים. בן זקוניהם, תומאס נלסון ג'ונסון, סבו של ראלף באנץ', היה מורה, בוגר מכללת שרטלף מאולטון (Alton), אילינוי (בשנת 1875). בשנת 1875 הוא נשא לאישה את אחת מתלמידותיו, לוסי טיילור מסדייליה (Sedalia) שבמיזורי. היא הייתה גם כן פרי קשר תערובת בין בעל חווה אירי ושפחת בית אפרו-אמריקאית.
אמו של המדינאי, אוליב (ילידת קנזס 1882), הייתה בתם השנייה. אחרי מות אביה תומאס מהתקף מלריה בשנת 1890
אלמנתו לוסי ג'ונסון, שנותרה ללא פרנסה ומטופלת בחמישה ילדים, מכרה את כל רכושה על מנת שתוכל לחזור לאולטון, אילינוי. בשנת 1900 הם עברו מאולטון לדטרויט.
אוליב ג'ונסון מצאה בן זוג שחור-עור בשם פרד באנץ', ספר במקצועו, שקורות משפחתו אינן ידועות היטב. הוא לא הסתגל בלב שלם למשפחת אשתו, הגדולה, החמה והמוכשרת, ולא הצליח לפרנס כראוי את אשתו ואת ילדיו. הם התגלגלו בכמה מקומות מגורים בקליבלנד, אוהיו, אחר כך בנוקסוויל, טנסי, ושוב לטולדו, אוהיו. אחותה של אוליב, אתל, שבאה לבקרם, מצאה את בני הזוג ושני ילדיהם גרים בדירת חדר כשהבעל, פרד, מובטל, ואוליב חולה בשחפת. בעזרת אתל הם עברו לדטרויט, משם בגיל 10–11 ליווה ראלף את הוריו ואת דודו צ'ארלס חולה שחפת גם הוא, לאלבקרקי, ניו מקסיקו, שם קיוו שהאקלים יעזור בריפוי המחלה. האב נפרד מהם ונסע ללא שוב. לא ידועים פרטים רבים על חייו בהמשך. נראה שאחרי מות אשתו, אוליב, מסיבוכים בפרקים, בשנת 1913, פרד באנץ' התחתן שוב. הילד היתום בן ה-13, גדל בשנים הבאות בלוס אנג'לס בבית סבתו מצד האם, "ננה", לוסי טיילור ג'ונסון.
ביוגרפיה > לימודיו

ראלף באנץ' הצטיין בלימודים ובספורט והיה הראשון בין תלמידי הכיתה בבית הספר התיכון.
מנעוריו השתדל ראלף באנץ' לעזור לפרנסת המשפחה בעבודות מזדמנות -במכירת עיתונים, מאוחר יותר בשמירה, בהנחת שטיחים בבתים.
בעת לימודיו באוניברסיטה עבד בחנות ספרים.
באנץ' למד מדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וסיים לימודי תואר ראשון בשנת 1927 בהצטיינות מרבית summa cum laude. בלט בכושר טיעוניו ובספורט בקבוצות כדורסל ופוטבול. בעזרת מלגה מהאוניברסיטה ותרומות מהקהילה האפרו-אמריקאית מלוס אנג'לס נשלח ללמוד לתואר שני באוניברסיטת הרווארד. סיים שם בשנת 1928 ובה גם קיבל תואר דוקטור במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים בשנת 1934.
בכך היה באנץ' האפרו-אמריקני הראשון שקיבל בארצות הברית תואר דוקטור למדעי המדינה. עבודת הדוקטורט השוותה בין השלטון הצרפתי בטוגו לזה שבדהומי ובעקבותיה נודע כמומחה לאפריקה הקולוניאלית.
הוא התקבל כחבר באגודת פי בטא קפא היוקרתית.
ביוגרפיה > הוראה

במקביל ללימודי הדוקטורט, לימד באוניברסיטת הווארד, שהייתה אז מוסד אקדמי עבור אפרו-אמריקנים, והקים בה את התכנית ללימודי מדעי המדינה.
בשנות ה-30 היה באנץ' נואם מבוקש בארצות הברית בנושא הקולוניאליזם באפריקה. ב-1936 פרסם את ספרו "A World View of Race" ("תפיסת עולם של גזע"), בו בחן את הגזענות בעולם המודרני ואת הדרכים שבהם התבטאה, והציע רעיונות שאמורים היו לשנות את תפיסת העולם בנושא.
במסגרת עבודת הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטאות בבריטניה ובדרום אפריקה, השתלם באנתרופולוגיה וניהל מחקרים באזורים שונים באפריקה.
באנץ' השתלם ועסק בהוראה באוניברסיטאות שונות עד 1942.
בשנים 1938–1940 שימש כעוזרו הבכיר של הסוציולוג השוודי גונאר מירדאל, שחקר את יחסי הגזעים בארצות הברית ופרסם ב־1944 את מחקרו החשוב "An American Dilemma" ("דילמה אמריקנית"). באנץ׳ תרם למחקר זה תרומה חשובה מאוד במחקר השטח רחב ההיקף שערך במדינות הדרום. במהלך עבודת מחקר זה, נאלץ באנץ', בשל ההפרדה הגזעית, לחפש כל לילה מקום לינה נפרד ממירדאל, שלן בבתי מלון, ובנוסף על כך ספג עלבונות ואיומים מצד אנשי הקו קלוקס קלאן.
ביוגרפיה > דיפלומטיה

ב־1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, גויס למשרד לשירותים אסטרטגיים (ה-OSS, שקדם לסוכנות הביון המרכזית, ה-CIA) כיועץ לענייני אפריקה. ב-1944 עבר לשרת במחלקת המדינה, שם עסק בהכנת התכנית האמריקנית לטיפול בטריטוריות הקולוניאליות של אפריקה. בהמשך הוא נכלל במשלחת ארצות הברית לפגישות ההכנה להקמת האו"ם, שעסקו גם בשאלת עתידם של האזורים שהיו נתונים תחת משטרים קולוניאליים.
באנץ' מילא תפקיד מרכזי בהליכי היסוד של האו"ם ובשלבי קיומו הראשונים.
באפריל 1946 החל לעבוד כראש מחלקת הנאמנויות באו"ם (תחליף לשיטת המנדט של חבר הלאומים), אולם כעבור פחות משנה נאלץ לעזוב את תפקידו זה ואת עיסוקו באפריקה, לטובת נושא ארץ ישראל.
בעקבות המעבר מהאקדמיה לשירות במחלקת המדינה ובאו"ם, צמצם באנץ' מאוד את עיסוקו בנושא האפרו־אמריקני. אלא שעל־אף הצלחתו בתפקידיו בשירות הממשלה, הוא לא קיבל קביעות בגלל צבע עורו ונותר בתקן של עובד זמני. הגבלות של הפרדה גזעית הוטלו עליו גם במלונות, במסעדות ואף במתקני הממשלה הרשמיים. באנץ' העיד על עצמו כי צבע עורו היה אחד הגורמים הראשיים שדרבנו אותו "להצטיין בכל".
תיווכו מטעם האו"ם במזרח התיכון וקבלת פרס נובל לשלום > במזכירות ועדת אונסקו"פ, פברואר–אוגוסט 1947

בפברואר 1947 מונה באנץ' על ידי מזכ"ל האו"ם טריגווה לי לעמוד בראש צוות מחקר שיתמחה בסוגיית ארץ ישראל, שכּוּנה "הוועדה המכינה". הצוות הפיק חמישה כרכים גדולים שהכילו נתונים על הארץ וכן הצעות פתרון שנבחנו בתקופת המנדט הבריטי.
במאי 1947 נתמנה באנץ' לעוזרו המיוחד של ד"ר ויקטור הו (Hoo) הסיני, מזכיר הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל (אונסקו"פ). כשהחל באנץ' את עיסוקו באו"ם בשאלת ארץ ישראל, לא הכיר עדיין את העולם הערבי או את הציונות ולא ביקר מעולם במזרח התיכון. ב-14 ביוני הגיע עם הוועדה לארץ ישראל. הוועדה הקימה ועדת משנה מיוחדת, שתכין את הסיורים ברחבי הארץ, ובאנץ' נבחר לעמוד בראשה. לאחר שביקר במספר קיבוצים, כתב ביומנו את התרשמותו החיובית: "היהודים כאן שונים מ[היהודים] בארצות הברית. ההבדל הוא ברוח. ארץ ישראל הופכת את היהודי ליהודי [אחר]". בשל החרמת הוועדה על ידי הוועד הערבי העליון, ארגן באנץ' מפגשים לא רשמיים עם אישים מקרב ערביי ארץ ישראל, והוא עצמו קבע מי מחברי הוועדה ישתתף בהם. לאחר מכן רשם את תוכן הפגישות, והעדויות הכתובות הללו שימשו את כלל חברי הוועדה. לנוכח תביעתם הבלתי מתפשרת של האישים הערבים להקמת מדינה אחת, ערבית, על כל שטח ארץ ישראל, כתב באנץ' ביומנו: "הבעיה הזאת לא יכולה להיפתר על בסיס של צדק מופשט או על [סמך טיעון] היסטורי. המציאות היא שנמצאים כאן גם ערבים וגם יהודים והם מתכוונים להישאר". לקראת תום עבודת הוועדה, ערך באנץ' עבור חבריה קובץ של עשר עדויות לא רשמיות, שכונה "הסדרה המיוחדת". זו כללה את עדותם של ארבעה בכירי ההגנה ואת עדותו של מפקד האצ"ל, מנחם בגין, שנמסרו בפגישות עם שני ראשי הוועדה ובאנץ' עצמו. בגין, שהתלהב מבאנץ', כתב בספרו "המרד" כי בסוף הפגישה אמר לו באנץ' בהתרגשות: "אני יכול להבין אותך, גם אני הנני בן למיעוט נרדף".
לקראת סוף יולי 1947, התמקמה ועדת אונסקו"פ בז'נבה לצורך גיבוש מסקנותיה. באנץ' התנגד לפתרון חלוקת הארץ, בשל הפגיעה בזכויות הערבים, וניסה להשפיע על תוכן המלצות הוועדה ולסכל את החלוקה. כמו כן, התנגד לסיפוח החלק הערבי של ארץ ישראל לעבר הירדן. באוגוסט כתב ביומנו כי לבעיית ארץ ישראל "אין פתרון". חברי הוועדה נחלקו לשתי קבוצות שתמכו בשתי עמדות מרכזיות שונות: הקמת מדינה פדרלית אחת שתכלול שתי אוטונומיות ושלטון שישקף את הרוב הערבי, לעומת הקמת שתי מדינות עצמאיות. באנץ' ניסח עבור תומכי הפדרציה את תוכניתם, וזו הוצגה לוועדה כ"דו"ח המיעוט". באנץ' ניסח את הנימוקים לשני הפתרונות, דו"ח הרוב ודו"ח המיעוט, וב-30 באוגוסט יצא בחזרה לניו-יורק. למחרת הגישה הוועדה את המלצותיה לעצרת האו"ם.
תיווכו מטעם האו"ם במזרח התיכון וקבלת פרס נובל לשלום > מזכיר ועדת ארץ ישראל, דצמבר 1947 עד מאי 1948

ב-4 בדצמבר 1947 מונה באנץ' על ידי מזכ"ל האו"ם טריגווה לי לראש מזכירות ועדת ארץ ישראל (United Nations Palestine Commission), שכללה חמישה נציגי מדינות ותפקידה היה ליישם את תוכנית החלוקה של האו"ם שנתקבלה מספר ימים קודם לכן, בכ"ט בנובמבר: לקבל עליה את סמכויות השלטון האזרחי במקביל לפינוי הבריטי, לכונן "מועצות ממשלה זמניות" עד 1 באפריל 1948, ולקיים בחירות כלליות שלאחריהן תקבלנה שתי המדינות עצמאות מלאה עד 1 באוקטובר. הוועדה לא הסכימה להיענות לבקשת הסוכנות היהודית להכיר בהנהלתה כמועצת הממשלה הזמנית היהודית. באנץ' דרש שהנהלת הסוכנות תשלב בתוכה מפלגות שלא היו מיוצגות בה, כאשר מטרתו הייתה למעשה שילובם של יהודה לייב מאגנס ותומכיו בממשלה הזמנית. אלא שמאגנס התנגד להקמת הממשלה, משום ששלל את החלוקה. לאור הנסיגה האמריקאית מתמיכה בביצוע החלטת החלוקה, ניסתה התנועה הציונית לסיים במהירות את הקמת מועצת הממשלה הזמנית, כדי שארצות הברית תתקשה לעצור את ביצוע החלטת האו"ם. זו הודיעה כי תבקש במושב העצרת המיוחד של האו"ם ב-16 באפריל 1948 להורות ל"ועדת ארץ ישראל" להפסיק את עבודתה, ובאנץ' עשה מאמצים לעכב את אישור מועצת הממשלה הזמנית בוועדה, כדי למנוע את הקמתה לפני מושב העצרת, אולם בלחץ חבריה, אשרה הוועדה ב-14 באפריל את המועצה הזמנית.
ב-14 במאי 1948, יום סיום המנדט הבריטי, הוחלט בעצרת האו"ם למנות מתווך שירכז את פעילות האו"ם בארץ ישראל וינסה להשכין בה שלום, וועדת ארץ ישראל פורקה רשמית. באותו יום הכריזה הממשלה הזמנית על הקמת מדינת ישראל.
לדעת ההיסטוריון אלעד בן-דרור, על אף שלא היה אשם במצב המלחמה בו הייתה נתונה הארץ מאז החלטת החלוקה, "תפקידו של באנץ' כמזכיר ועדת ארץ ישראל הסתיים בכישלון". ב-15 במאי 1948 פלשו צבאות מדינות ערב לארץ ישראל כדי לסכל את המדינה היהודית.
תיווכו מטעם האו"ם במזרח התיכון וקבלת פרס נובל לשלום > עוזרו הבכיר של המתווך ברנדוט, מאי–ספטמבר 1948

ב-19 במאי 1948 מונה פולקה ברנדוט למתווך האו"ם בארץ ישראל, ולמחרת מינה טרגווה לי את באנץ' לנציגו האישי בפמליית ברנדוט. החל מ-28 במאי ערכו ברנדוט ובאנץ' ערכו מסע "דילוגים" בין תל אביב, קהיר, עמאן וביירות, שנמשך עד 9 ביוני, היום בו הסכימו הצדדים על תנאי ההפוגה הראשונה. השגת ההפוגה, במידה רבה כתוצאה מפעילותו של ברנדוט, הייתה הפעם הראשונה בה חווה באנץ' הצלחה בעבודתו בנושא ארץ ישראל. ברנדוט הקפיד להתייעץ איתו, לא קיים פגישות בלעדיו ולא הסכים שאלו יתקיימו בצרפתית, שפה אותה ידע על בוריה, משום שבאנץ' לא דיבר אותה. משה שרת אמר בישיבת הממשלה ב-1 ביוני שבאנץ' מהווה "אוטוריטה" (סמכות) עבור ברנדוט, וגם אחמד שוקיירי כתב בזכרונותיו כי באנץ' היה "המוח של התיווך".
ב-13 ביוני 1948 הגיעו באנץ' וברנדוט לראשונה לרודוס, בה הוצב המטה הראשי של המתווך. באנץ', ששימש עוזרו הבכיר של ברנדוט, קיבל עתה גם את התואר "מזכיר ראשי של משלחת המתווך".
תיווכו מטעם האו"ם במזרח התיכון וקבלת פרס נובל לשלום > עוזרו הבכיר של המתווך ברנדוט, מאי–ספטמבר 1948 > תוכנית ברנדוט הראשונה

בתפקידו זה היה באנץ' אחראי לגיבושן של שתי תוכניות מדיניות.
ב-27 ביוני נמסרה לישראל ולליגה הערבית תוכנית פתרון לסוגיית ארץ ישראל, היא "תוכנית ברנדוט הראשונה". התכנית נועדה לשמש בסיס למשא ומתן.
המצע העיקרי של התכנית היה קונפדרציה ("ברית בין שני חברים" שבראשה "מועצה מרכזית") בין ישראל ועבר הירדן, כאשר לממלכתו של המלך עבדאללה יצורף השטח שיועד למדינה הערבית בתוכנית החלוקה, בנוסף לירושלים ולרובו של הנגב, ואילו הגליל המערבי יימסר למדינה היהודית, אלא שהתכנית נמנעה בשימוש בהגדרה "מדינה" לגבי ישראל. יש הסוברים שאת עיקרי הרעיון קיבל באנץ' מיהודה מאגנס, נשיא האוניברסיטה העברית שממנו הושפע באנץ'.
ב-6 ביולי נפגשו ברנדוט ובאנץ' בתל אביב עם משה שרת, שהעביר להם את עמדת ישראל בנוגע לתוכנית והודיע על משיכת ההסכמה להגיע לרודוס כדי לדון בה. לדברי אלעד בן-דרורי, התכנית לא מנעה את המשך הלחימה, אלא דווקא דרבנה את הצדדים לחדש אותה. ב-8 ביולי פרצו קרבות עשרת הימים.
ב-19 ביולי החלה ההפוגה השנייה.
ב-28 ביולי הודיעה ממשלת ישראל לברנדוט שהיא מתנגדת לרעיון פירוז ירושלים וכעבור ארבעה ימים הקימה בה ממשל צבאי. באנץ' כתב על כך ביומנו: "האימפריאליזם היהודי גואה". ב-1 באוגוסט הוא עזב את המזרח התיכון. ב-7 באוגוסט נפגש עם מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ורג' מרשל וביקש ממנו את תמיכת ארצות הברית ובריטניה בתוכניותיו של ברנדוט. לאחר פגישה זו, הפכו שתי המדינות לשותפות סמויות במהלכי התיווך שלו. לדברי בן-דרור, ביוזמה חריגה זו ויתר באנץ' על עקרונותיו לגבי עצמאותו של האו"ם, וזאת בשל כישלונו של האו"ם בטיפול בבעיה והמבוי הסתום שאליו הגיעה שליחות המתווך. באנץ' נשאר בארצות הברית במהלך כל חודש אוגוסט ותיאם את הסיוע האמריקני למשימת הפיקוח על ההפוגה.
תיווכו מטעם האו"ם במזרח התיכון וקבלת פרס נובל לשלום > עוזרו הבכיר של המתווך ברנדוט, מאי–ספטמבר 1948 > תוכנית ברנדוט השנייה

ב-17 בספטמבר הגיע באנץ' לארץ ישראל לאחר שכתב את דו"ח ההמלצות עליו חתם ברנדוט יום קודם לכן ברודוס. הדו"ח המליץ להקים "ועדת פיוס" שתחליף את מנגנון המתווך ותוביל לחתימת הסכמי שלום. בדו"ח נכתב כי יש להבטיח את זכותם של הפליטים הפלסטינים לחזור למקומות מושבם ולהעניק פיצוי לאלה מהם שיבחרו לא לחזור. התכנית המדינית בדו"ח, היא "תוכנית ברנדוט השנייה", הכירה בקיומה של מדינת ישראל והמליצה לצרף את החלקים הערביים לעבר הירדן. היא הציעה שירושלים תהיה עיר בינלאומית בשליטת האו"ם, שהנגב מדרום לקו אל-מג'דל–פלוג'ה יימסר לערבים ואילו הגליל כולו יימסר ליהודים. נמל חיפה ונמל התעופה לוד יהיו אזורים חופשיים. בתוכנית זו בוטל רעיון הקונפדרציה שהיה בתוכנית הראשונה.
ב-17 בספטמבר הגיע גם ברנדוט לארץ ישראל, ובאותו יום נרצח בירושלים על ידי חוליה של אנשי לח"י. במושב שלצדו ישב ראש מטה המשקיפים בירושלים, אנדרה סרו, וגם הוא נורה ונהרג. באנץ' היה אמור להיות באותה מכונית ולשבת במושב בו ישב סרו. הוא ניצל במקרה משום שעוכב במעבר מנדלבאום. באנץ' סבר לאחר מכן כי המתנקשים הרגו את סרו משום שחשבו שהוא עצמו הוא האדם היושב לצדו של ברנדוט, אולם לטענת היורה, יהושע כהן, ומפקד לח"י בירושלים, יהושע זטלר, המטרה הייתה ברנדוט בלבד. באנץ' קיבל את הידיעה על הרצח בעודו ממתין לאישור מעבר בשער מנדלבאום. הוא מיהר לבניין ימק"א, לשם הועברו הגופות, טיפל בתחקור האירוע ובארגון הטסת הגופות, ולקח את הפיקוד על משקיפי האו"ם. מברק שהגיע מממלא מקום מזכ"ל האו"ם, העניק לו את כל הסמכויות של ברנדוט. ביום הרצח שלח לשר החוץ שרתוק מברק, בו האשים את ממשלת ישראל באחריות עקיפה למעשה, וטען כי במסיבת עיתונאים שהתקיימה יום קודם לכן, תקפו שרתוק ויגאל ידין את משקיפי האו"ם, ובכך "עודדו" "מעשים מסוג זה". ממשלת ישראל דחתה את ההאשמות. באנץ' סיכם את אירועי היום במברק ארוך ששלח למשתתפי עצרת האו"ם, בו סירב לקבל את התואר "מתווך", מתוך כבוד לברנדוט, וביקש להסתפק בכינוי "מתווך בפועל" (Acting Mediator). בעקבות מאמציו של באנץ', ב-1952 נטעה מדינת ישראל יער לכבוד ברנדוט.
תיווכו מטעם האו"ם במזרח התיכון וקבלת פרס נובל לשלום > מתווך בפועל, ספטמבר–דצמבר 1948

לאחר הרצח, באנץ', בניגוד לברנדוט, הסכים לבקשת ישראל להציב עליו שמירה, ובזמן שהותו בירושלים סבבו אותו שומרי ראש, ואת פמלייתו יחידות צבא ומשטרה, שכללו רכבים משוריינים. מחלקת המדינה של ארצות הברית שלחה סוכנים חשאיים שליוו אותו מבלי שידע על קיומם.
ב-20 בספטמבר 1948 מונה באנץ' רשמית ל"מתווך בפועל". הוא כתב דו"ח מקיף על הרצח וב-27 בספטמבר חזר לרודוס.
ב-14 באוקטובר 1948 נאם באנץ' בפני מועצת הביטחון של האו"ם את נאומו הראשון מאז מונה למתווך בפועל. בנאומו חזר על טענתו בדבר אחריותה של ממשלת ישראל לרצח ברנדוט והאשים אותה בעיכוב החקירה. למחרת, ב-15 באוקטובר, פתח את הדיון בתוכנית ברנדוט בוועדה הפוליטית של העצרת הכללית.
במהלך השבועיים האחרונים של אוקטובר, שחררה ישראל את הנגב הצפוני במבצע יואב וכבשה את הגליל המרכזי במבצע חירם.
ב-4 בנובמבר 1948 אשרה מועצת הביטחון החלטה שקראה לצדדים להסיג את כוחותיהם לקווי ה-14 באוקטובר, שתאמה את עמדתו של באנץ'. אולם לאחר מכן התרחש מפנה בעמדתו, ובעקבות בקשתו התכנסה מועצת הביטחון לשתי ישיבות סגורות ב-9 ו-10 בנובמבר, כדי לדון בטיוטת הצעתו, שקראה להחליף את הפסקת האש בארץ ישראל ב"הסדר בעל אופי קבוע יותר" – שביתת נשק. בהצעתו זו לא היה אזכור לדרישת הנסיגה מהכוחות הישראליים.
הצעתו התקבלה על ידי ארצות הברית, צרפת וקנדה, אך יחד עם זאת, ב-14 בנובמבר שלח באנץ' לישראל דרישה להסיג את כוחותיה בנגב ולמסור את באר שבע לאחריותו של מושל אזרחי מצרי. בהתאם לנוסחה שהציג באנץ', ב-16 בנובמבר 1948 קיבלה מועצת הביטחון החלטה שקראה לצדדים לפתוח מיד במשא ומתן ישיר, או באמצעות המתווך, שיוביל להסכם שביתת נשק. ההחלטה כללה גם סעיף שאישר את כל ההחלטות הקודמות.
ב-23 בנובמבר דרש באנץ' מאבא אבן שישראל תשחרר שליש מהחיילים המצריים הנצורים בכיס פלוג'ה ואיים לדווח למועצת הביטחון על עמדתה הנוקשה של ישראל, בכך שאינה מתירה לחיילים לצאת מהכיס או לקבל אספקה מבחוץ.
ב-25 בנובמבר הציג באנץ' בפני הוועדה המדינית של העצרת הכללית שש המלצות עקרוניות לפעילות האו"ם בשאלת ארץ ישראל. אלו כללו: הקמת ועדת פיוס שתסייע לקיום המשא והמתן בין הצדדים, טיפול בסוגיית הפליטים וקביעת אזור ירושלים כבעל מעמד בין לאומי מיוחד בהתאם להחלטת החלוקה. בכך זנח באנץ' לחלוטין את דו"ח ברנדוט.
ב-26 בנובמבר התכנסה מועצת הביטחון לבקשת באנץ', כדי לדון בנושא הנגב, ובאותו יום הסכים בן-גוריון להתיר הכנסת אספקה לכיס פלוג'ה באופן חד פעמי.
ב-5 בדצמבר ערך באנץ' פגישות בעמאן ובקהיר ולמחרת נפגש עם בן-גוריון בתל אביב. בפגישה זו כבר לא דרש את נסיגת ישראל מהנגב.
ב-11 בדצמבר 1948 אמצה עצרת האו"ם שתי המלצות מדו"ח ברנדוט, שאחת מהן הייתה הקמת ועדת פיוס, והחליטה שהוועדה תוקם מיד. באנץ' סבר כי סיים את תפקידו וב-13 בדצמבר הפליג לניו-יורק, בחזרה לעבודתו במטה האו"ם.
ב-22 בדצמבר פתחה ישראל במבצע חורב בנגב. כעבור יומיים דיווח עליה באנץ' לאו"ם. ב-28 בדצמבר התכנסה מועצת הביטחון כדי לדון במצב ובאנץ' הגיש למועצה שני דוחות, בהם האשים את ישראל בלחימה, דיווח שישראל אינה מאפשרת גישה למשקיפי האו"ם לאזור הקרבות, וטען כי עמדתה הבלתי מתפשרת בנושא כיס פאלוג'ה היא הגורם המרכזי שמונע את ההתקדמות המדינית.
ב-4 בינואר 1949 פנתה מצרים לאסקרטה, נציגו של באנץ' בקהיר, והביעה את נכונותה לפתוח במשא ומתן עם ישראל. ב-6 בינואר בישר באנץ' במועצת הביטחון על כך שישראל ומצרים הסכימו על הפסקת אש שתיכנס לתוקפה למחרת, ועל פתיחת משא ומתן ביניהן.