אהרן חורין
ביוגרפיה > "עמק השוה"

ב-1803 הדפיס חורין בווינה את חיבורו המקיף הראשון, "עמק השוה", עם הסכמה ממינץ. הוא גינה מנהגים ואמונות תפלות שנבעו מהקבלה המעשית, כמו קמעות ליולדות וכפרות, אף כי הגן על הקבלה עצמה. הוא עסק גם בעיקרי האמונה של הרמב"ם ובדברי אגדה. הספר היה מושפע בבירור מרעיונותיו של משה מנדלסון, וחתר להציג את הדת כעומדת בקנה אחד עם הנאורות. לדברי פלאי, כבר ניכר שם כיוון חשיבתו: הוא כתב, בין היתר, כי מדי פעם המתודות ההלכתיות השגרתיות אינן מספיקות, ו"מסרה התורה לחכמי זמן וזמן לתקן הפרטים." אך שינוי זה היה, לדבריו, צריך להיעשות לפי י"ג מידות. הספר היה רצוף התקפות על הדאיזם והדוגלים בו מבין היהודים, ביקורת המקרא המוקדמת, השבתאות והפרנקיזם. חורין ציין גם כי "אין לשנות דבר מברכות שבתפילה".
בנט מיהר להכריז ש"עמק השוה" מכיל דברי כפירה ויש לשרפו, אם כי סירב לדרישת המחבר לנמק זאת על בסיס הטקסט. לבסוף הצהיר שהוא בטוח שחורין מחזיק בדעות כאלו, גם בלי להישען ישירות על הכתוב. החיבור הביא לחורין תהילה בקרב משכילי גליציה, והחלה חליפת מכתבים בינו לבין דמויות כמו שי"ר. הקהילה באראד התפצלה לשניים: מחנה הרוב שתמך בחורין, ומיעוט גדול שניסה להיפטר ממנו. אחד מראשי הקהל קילל אותו בקול בעת דרשת שבת שובה תקס"ה (8 בספטמבר 1804). לבסוף הודיעו המתנגדים כי יתרצו, אם הרב מינץ יכריע שאין מדובר בכתב מינות. הלה השיב ב-8 באוגוסט 1805 וקבע כי אין ספק ש"עמק השוה" מכיל דברים ”שייראו זרים בעיני ההמון ונכון להרחיק לדבר בהם, אולם להאשימו שכתב נגד הדת... לא מצאנו ולא ראינו בכל דברי הספר ההוא.” למרות זאת היה מינץ נתון בלחץ כבד מרבים להעניש את חורין, וכינס ב-1 בספטמבר בית-דין שמנה אותו עצמו, את הרב ראובן ראקאניץ מז'מבק, ואת חתנו של האחרון, שמואל דוד בודשפיץ מאסאד.
חורין וכמה מיריביו בקהילתו הגיעו לאובודה. למחרת לא הופיע מינץ, ודיין אחר החליף אותו; בודשפיץ נטל את השליטה. הוא הורה לחורין לגנוז את 'עמק השוה' או שזקנו יגולח בעוון כפירה, והלה נאלץ לקבל את הדין. עם שובו לאראד, נסקל בחצר בית הכנסת על ידי ההמון, אך ועד העדה סירב לתביעה לפגוע בשכרו. לבסוף פנה לרשויות, ואלה קבעו שההליך לא היה תקין וביטלו את הפסק ב-24 ביוני 1806. המחלוקת באראד לא פסקה מעולם, ובין שני הפלגים המשיכו להתחולל מריבות וקטטות. פרשת "עמק השוה" הביאה לקרע עמוק בינו לבין יתר רבני הונגריה, אף כי לעת עתה חדל מלפרסם את דעותיו. בבית-הכנסת שלו באראד ערך בינתיים שינויים שהתאימו לתפישתו: הוא ביטל את השימוש בטעמי המקרא, השמיט רבים מהפיוטים, אסר להרעיש ולהתפרע בעת קריאת מגילת אסתר, לירוק בעלינו לשבח ועוד. הוא יצא נגד נטייתם של רבני דורו להרבות בהצבת גדרים כדי לבלום את הסחף של ההמעטה בשמירת המצוות, והביע דאגה כי זו תביא לאדישות דתית ולגידול בתנועת המתנצרים. סדרי בית הכנסת הקלוקלים, שבחסותם השתררה מהומה בעת התפילה, היו לדעתו עיקר הבעיה.
באביב 1806 חיבר מכתב לאברהם פורטדו(צר'), נשיא אספת הנכבדים שהכינה את הסנהדרין של פריז. הוא שיבח את יוזמת הממשל הצרפתי, ובין היתר ציין שבית דין רשאי לבדוק גזירה שגזרו בעבר, לבחון אם היא מתאימה לנסיבות הזמן ולבטל אותה אם אין בה עוד תועלת. כמו כן, הוסיף שיר שבח לקיסר נפוליאון.
ב-1811 שוב נקלע חורין לעימות עם בנט, כשזה הכשיל את מינויו לרב בווינה, שם קיווה להתבסס על תמיכת הנאורים בעיר. מעתה ואילך החל להוציא בעקביות פסקים שנגדו את דעת מרבית בעלי ההלכה בארץ: במחצית הראשונה של העשור התיר אכילת פנינייה, שנחשבה לטמאה על ידי רבים מרבני אשכנז, ובהמשך אפשר – לאחר שבקשתה נדחתה על ידי כמה רבנים – לאלמנה שתינוקה היה בן שלושה חודשים בלבד, להינשא שוב. בשלב זה היה כבר מבודד כמעט לחלוטין מפוסקי ארצו, ורק מינץ עוד נטה לו חסד.