stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איתן שוקר
ביוגרפיה > על הקורס אמנות ואקטיביזם במרחב הציבורי, בצלאל

בשנת 2004 שוקר יזם את הקורס הרב מחלקתי בבצלאל. בשנתיים הראשונות, בעיצומה של תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה, הקורס פעל בעיר שדרות, אחר כך הפעילות הועתקהלירושלים. במהלך השנים הסטודנטים יצרו למעלה מ-40 פרויקטים, בשיתוף תושבים וקהילות ממזרח ומערב העיר. בשנת 2007 סטודנטים בקורס עבדו עם תושבי שכונת הקטמונים (גוננים), ליצירת שינוי של תוכניות עיריית ירושלים לסלילת כביש בן ארבעה מסלולים בתוך השכונה והמרתה ליצירת פארק לרווחת התושבים. במהלך מספר שנים סטודנטים בקורס יצרו יחד עם התושבים פעולות אקטיביסטיות ואמנות במרחב הציבורי, לטובת קידום רעיון הפארק. בין הפעולות: ״כתם ירוק״, ״מסלול הקיפוד״, "מעיפים את החומה״ ועוד. בשנת 2013, לאחר מאבק מוצלח, נחנך מסלול פארק המסילה הכולל שבילי הליכה ואופניים ששינה את פני השכונה והשפיע על עשרות אלפי תושבי הקטמונים, בית צפאפא ושכונות לב העיר, העושים בו שימוש יומיומי. בשנת 2016 נחנך פארק המסילה, לצד מסלול המסילה, שאבן היסוד שלו הונחה על ידי הסטודנטים והתושבים בשנת 2008. בשנת 2015 בעקבות פניית תושבים למרצי הקורס, הסטודנטים הקימו קבוצת תכנון של תושבים ובעלי תפקידים בעירייה, והקימו במימון עירוני, את ״תחנת הקריאה״ הראשונה בפארק, ספריית קח-תן הפתוחה 24/7. במסגרת הקורס נוצרו בין היתר הפרויקטים: גבטה, גיבור מקומי, מחאת הדיור הציבורי (2006 ו-2011), רחבת דעות, גן משחקים-עיסאוויה, סדנת קולנוע ניסיוני בביה״ס פרומיס בשועפאט, הכלים שביננו במרכז קליטה מבשרת, אגד בדרך שלנו, 100% תמיכה-ביצירה. באמנות. בתרבות, ועוד.
ביוגרפיה > תפקידים ציבוריים

בין השנים 2013–2016 כיהן כראש מחלקת מחקר וקשרי ממסד באיגוד המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל וכנציג תחום האמנות הפלסטית בעמותת פורום מוסדות תרבות. בין 2008–2012 כיהן כיו"ר איגוד האמנים הפלסטיים (תפקיד ציבורי בהתנדבות). פעל עם חברי הוועד להנגשת מידע לאמנים, יצירת חוזים מומלצים מול גלריות ומוזיאונים, פעל להגדלת התקציבים לתחום, הוביל את המאבק מול בנק הפועלים ורני רהב למען מיסוד העברת חלק מההכנסות על מכירת אמנות למען מטרות צדקה לידי האמנים. ממובילי מחאת האמנים הפלסטיים בשנת 2011 מול משרד התרבות בנוגע להתנהלות המוזיאונים ופיזור מועצת המוזיאונים. לקח חלק פעיל במחאה החברתית של שנת 2011 בהקשר לתחום.
השכלה

2009–2012 - לימודי M.F.A בקולנוע, אוניברסיטת תל אביב.
1997–1998 - לימודי ניהול הפרסום, לה״ב, אוניברסיטת תל אביב.
1992 - בית הספר לתיאטרון חזותי, ירושלים. (במסגרת תוכנית חילופי סטודנטים)
1991 - בית הספר לאומנות חזותית S.V.A, ניו- יורק, ארצות הברית. (במסגרת תוכנית חילופי סטודנטים)
1988–1992 - בוגר המחלקה לצילום B.F.A, בצלאל-אקדמיה לאמנות ועיצוב.
הוראה

2010-היום - מרצה בכיר, המחלקה לצילום, אקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
2012-2015 - מרצה בכיר, המח' לעבודה סוציאלית ללימודי תואר שני בשילוב אמנות,אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
2005-2009 - חבר סגל, המחלקה לצילום, אקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
1996-2004 - מרצה מן החוץ, המחלקה לצילום, אקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
2001-2004 - מרצה מן החוץ, המדרשה לאמנות קלמניה, בית ברל
1991-2008 - מרצה, חבר סגל, בית הספר לצילום, מוסררה ירושלים.
2005-2003 - ראש המחלקה לצילום, אסכולה-מימד, תל אביב.
1997-1995 - מרצה מן החוץ, קמרה אובסקורה, ת"א.
פרסים, מלגות ומענקי מחקר

2017 - מלגה מ-Erasmus Plus, לפיתוח קורס בבצלאל Developing Modernized Curricula on Immigrants' and Refugees. כחלק מקונסורציום של שבע אוניברסיטאות בינלאומיות וארבעישראליות.
2015-2017 - מלגת מחקר, המועצה לתרבות של מפעל הפיס. בשיתוף החוקרים: עו"ד נורית אשר ואדר' רועי פאביאן.
2014 - פרס ברלינסקי, מטעם המל"ג, למרצה מצטיין בתחום אקדמיה קהילה.
2010 - מלגת מחקר, האקדמיה לאמנות ועיצוב, בצלאל.
2007 - מפעל הפיס, הפקת תערוכת משחק הפירמידה.
2007 - קרן רבינוביץ', הפקת תערוכת משחק הפירמידה.
1997 - people to people, Norway, ייזום והפקת "Project Pen Pal"
1997 - קרן צ'ארלס ברונפמן, ייזום והפקת "Project Pen Pal"
1997 - קרן ארטור גולדרייך, הפקת קטלוג "Project Pen Pal" בשלוש שפות.
הערות שוליים

↑  הקורס הועבר במהלך השנים בשותפות עם המרצים: אלדד סידור, לאה מאואס ודיאגו רוטמן
↑  הקורס הועבר בשותפות עם המרצה אלדד סידור
↑  בין השנים 2007–2011 הקורס הועבר על ידי המרצים לאה מאואס, אלדד סידור, דיאגו רוטמן ואיתן שוקר. משנת 2012 הקורס מועבר על ידי איתן שוקר ודיאגו רוטמן
↑  בשנים 13–2012 הקורס הועבר בשיתוף ד"ר אפרת הוס, ד"ר רוני קאופמן וד"ר עמוס אבגר
↑  ההצעה הוגשה על ידי פרופ' יוליה מירסקי מאוני' בן-גוריון.
↑  ההפנינג נערך בשיתף בשיתוף רדיו תל אביב ועמותת צלול
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278240  NLI: 987007283782005171  ISNI: 0000 0004 0310 4227  ULAN: 500479739  VIAF: 299310944   WorldCat (עם VIAF): 299310944
פטריק דבואה

| --- | --- |

 לידה:  26 ביוני 1955 (בן 69) שאלון-סור-סון, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2023)  פרס זיכרון השואה (2010)  דוקטור לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן  אביר בלגיון הכבוד 
 
פטריק דבואה (Patrick Desbois;‏ נולד ב-26 ביוני 1955) הוא כומר קתולי צרפתי, ראש "המשרד הלאומי לקשרים עם היהדות של ועידת הבישופים של צרפת", יועץ של הארכיבישוף של ליון ושל הוותיקן, אחד ממייסדיו ויושב ראש של הארגון "יחד" - אין אונום" (Yahad - In Unum), ארגון הפועל לחשיפת ותיעוד אתרי השמדה וקבורה המוניים של מאות אלפי יהודים שנורו למוות בזמן השואה על ידי חיילי האיינזצגרופן הגרמנים ושותפיהם על אדמות ברית המועצות לשעבר, למשל באוקראינה ובבלארוס. הוא מורה למתמטיקה, תאולוג והיסטוריון בהכשרתו.
פטריק דבואה מקבל אות הוקרה מידי חנה רוזנתל (אנ'), שליחה מיוחדת של ארצות הברית למעקב ומאבק באנטישמיות.
רקע משפחתי, שנותיו הראשונות ולימודיו

האב פטריק דבואה נולד ב-26 ביוני 1955 בשאלון-סור-סון (Chalon-sur-Saône) שבחבל בורגון שבצרפת, כבן למשפחה של סוחרים וחי שם עד היום עם משפחתו.
בעת מלחמת העולם השנייה, סבו קלודיוס נפל בשבי הגרמנים ואחרי שלושה ניסיונות בריחה ממחנה השבויים נשלח כעונש לסטאלג 325, ביישוב רווה-רוסקה באוקראינה. באזור זה, בדומה לאזורים רבים אחרים, הכובשים הגרמנים יישמו את מבצע ריינהרד להשמדה המונית של יהודים. ביקורו של הנכד פטריק במקומות בהם שהה סבו באוקראינה הוליד את פעילותו העתידית לחשיפת קברים המוניים של היהודים שנרצחו שם.
בשנת 1977 סיים לימודי מתמטיקה באוניברסיטת דיז'ון ושהה שלושה חדשים במחיצתן של האם תרזה ונזירותיה בקולקטה. לאחר מכן נסע ללמד מתמטיקה באפריקה, בתיכון של העיר דדוגו בבורקינה פאסו שנקראה אז וולטה עלית.
הקריירה הכנסייתית

אף על פי שבנעוריו היה חילוני אגנוסטי, נמשך פטריק לאמונה הדתית בעקבות היכרותו עם מאמינים פרוטסטנטים.
לאחר שובו לצרפת התקבל לסמינר הגדול של החברה הפילנתרופית פראדו בעיר ליון מיסודו של הכומר מהמאה ה-19, אנטואן שברייה, שם הוסמך ככומר קתולי ב-29 ביוני 1986. לאחר מכן שימש ככומר ביישוב לה קרזו Le Creusot במחוז סון-אה-לואר. במהלך לימודיו באוניברסיטה למד עברית וביקר מספר פעמים בישראל ובמכון יד ושם, כדי לדעת יותר על היהדות ועל השואה, והכיר מקרוב יהודים בעלי השקפות מגוונות - מרפורמים ועד חרדים.
לדבריו כך ייעץ לו הקרדינל דקורטרה: "לא לבחור אף פעם בין שני יהודים. עשינו זאת יותר מדי בזמן המלחמה"
בצרפת למד נושאים קשורים ליהדות ולעם ישראל יחד עם הפסיכיאטר ד"ר שארל פאבר, ממנהיגי הקהילה היהודית בליון.
בשנת 1986 קיבל תואר שני בתאולוגיה באוניברסיטה הקתולית בליון. בשנת 1991 פרסם את עבודת המאסטר שלו בהיסטוריה דתית באוניברסיטת ליון II על אודות זכרונותיו של אנטואן שברייה.
בשנת 1992 התמנה דבואה כמזכיר של הקרדינל אלבר דקורטרה לנושא היחסים עם הקהילות היהודיות ובשנת 1999 מונה כמזכיר של משרד ועדת הבישופים של צרפת לענייני הקשרים עם היהדות.
בתוקף תפקיד זה ליווה את הקרדינל לוסטיז'ה בביקוריו בישיבות של ניו יורק.
"השואה באמצעות ירי"

בינואר 2004 מיוזמתם של הקרדינלים ז'אן-מארי לוסטיז'ה, פיליפ בארבארן, ז'אן פייר ריקראר ואנדקה וון-טרואה ושל ישראל זינגר וסרז' צווייגנבאום מטעם הקונגרס היהודי העולמי הוקם הארגון "יחד אין אונום". פטריק דבואה התבקש למלא את תפקיד מנהל הארגון. מטרת הארגון היא להביא לידי קבורה בכבוד של קרבנות השואה ששרידיהם נמצאים בבורות המוניים במקומות עלומים ברחבי אוקראינה. לצורך זה עליה לאסוף יותר מידע על רצח העם נגד היהודים באוקראינה שבוצע על ידי איינזאצגרופן ויחידות גרמניות אחרות בין השנים 1941-1944.
אחרי שבשנת 1991 ביקר לראשונה באוקראינה במקומות קרובים למקום המאסר של סבו, פטריק דבואה וצוותו חזרו לאוקראינה בשנת 2000 והתחילו לראיין עדים מקומיים בנוגע להוצאות להורג בירי המוני שהתרחשו בסמוך רו בתוך יישוביהם בזמן השואה ובקשר למיקום הבורות ההמוניים שבהם נקברו הקרבנות. להערכת דבואה, לפחות מיליון יהודים נרצחו ונקברו בבורות כאלה ברחבי אוקראינה. השיגו בפעילותם את שיתוף הפעולה של הכמרים ה"יוונים - קתוליים" המקומיים ששכנעו את ותיקי היישוב להתגבר על הפחדים ולהעיד. עד שנת 2007 ראיין הצוות של דבואה 1200 עדי ראייה וגילה עד שנת 2008 כ-800 אתרי טבח וקבורה המוניים.
כדברי דבואה:
מתחת לאדמה לפי הייררכיה של הרייך השלישי לכל מת המקום הראוי לו ...(בעוד גרמנים, אנשי אס.אס.) שכבו בבתי עלמין מפוארים, למרבה הצער הצרפתים זכו לקברות קטנים, החיילים הרוסים האלמונים - לאבנים לבנות מתחת לשיחי פטל, והיהודים לשום איזכור
ב-20 ביוני 2007 נפתחה תערוכה על אודות ממצאי המחקר.
דבואה סיפר על התנסותו זו בספרו "נושא הזכרונות" ובתוכנית טלוויזיה של הערוץ פראנס 3 "השואה באמצעות ירי: היסטוריה נשכחת" ששודרה ב-12 במרץ 2008.
שיטות המחקר של הכומר ועוזריו הן קפדניות ותואמות את כללי המחקרים המדעים ההיסטוריים, על מנת שתוכלנה לעמוד בכל ביקורת אפשרית, ואף טענות זדוניות של מכחישי השואה.
ההיסטוריון אדמון איסון Edmond Husson מאוניברסיטת סורבון צירף את דבואה למחקרים שנעשים בנושא השואה במוסד האקדמי שבו עבד.
דבואה הוא הראשון שהעלה למודעות הבינלאומית את התופעה החמורה של שודדי הקברים היהודיים באוקראינה.
תיעוד רצח העם היזידי וסיוע

במסגרת חקירת פשעי הנאצים, האב דבואה ערך ראיונות עם עדי ראייה ואסף ראיות פיזיות. כך, למשל, כדי לזהות את מיקום חלק מאתרי הטבח מתקופת השואה, חוקריו חיפשו תרמילי כדורים ריקים בעקבות הכוונה שסיפקו עדים.
באמצעות טכניקות דומות בצפון עיראק, איתר דבואה, עד 2024, 30 קברי אחים של יזידים שנרצחו על ידי דאעש. חלק מהראיות שנאספו שימשו את בלגיה להעמדתם לדין של טרוריסטים עם שובם לאירופה. דבואה תיעד מקרים רבים בהם חנכו אנשי דאעש ילדים בני שבע לטרור, וכן מכירת ילדות לעבדות יותר מ־20 פעמים כל אחת.
בסך הכול, דבואה וארגונו "יחד – אִין אוּנוּם" ראיינו 450 פליטים יזידים. הארגון הקים בעיראק שתי סדנאות עם מכונות תפירה כדי לעזור לילדות ונשים יזידיות שאיבדו את משפחותיהן. הן למדו כישורי תפירה כדי שתהיה להם דרך לפרנס את עצמן בעצמן. הארגון פעל גם במחנות לעקורים, סייע ליתומים וילדים אחרים, שחלקם נאלצו להתאסלם.
ספרים

עם אדמון איסון -
ממצאים חדשים על תולדות השואה באוקראינה. "ההיסטוריה בעל פה" - פרויקט של יחד - אין אונום ווערכו המדעי - הכיבוש, משתפי פעולה, שואה. מחקרים חדשים על הרדיפות נגד היהודי אירופה ורציחתם
בעריכת יוהנס הירטר ברבעון להיסטוריה, אולדנבורג, מינכן 97,2008, ע 177-187 בגרמנית
mit Husson, Edouard: Neue Ergebnisse zur Geschichte des Holocaust in der Ukraine. Das "Oral History"-Projekt von Yahad-In Unum und seine wissenschaftliche Bewertung in: Johannes Hürter (Hg): Besatzung, Kollaboration, Holocaust. Neue Studien zur Verfolgung und Ermordung der europäischen Juden (Schriftenreihe der Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte 97), Oldenbourg, München 2008 ISBN 3-486-58728-5 -S. 177-187
Porteur de mémoires, Michel Lafon, 2008 (נושא הזכרונות)
Father Patrick Desbois, In Broad Daylight: The Secret Procedures behind the Holocaust by Bullets, English translation by Hilary Reyl and Calvert Barksdale. New York: Skyhorse Publishing, 2018. ISBN 978-1-628-72857-6 (hardback)
Father Patrick Desbois and Costel Nastasie, The Terrorist Factory: ISIS, the Yazidi Genocide, and Exporting Terror, English translation by. New York: Skyhorse Publishing, 2018. ISBN 978-1-628-72946-7 (hardback)
פרסים ואותות כבוד

פרס ע"ש יאן קרסקי מטעם הוועד היהודי האמריקאי על "המאמצים לחשוף את בורות הקבורה ההמוניים שבהם נקברו קרבנות יהודים של השואה" ועל "ההתגייסות להעמקת ההבנה בין נוצרים ובין יהודים". - 2007
תאר אביר לגיון הכבוד של צרפת - מטעם נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי - על חקר השואה - 2008
פרס ע"ש רוג'ר אי. ג'וזף - 2008
פרס האיגוד לידידות יהודית-נוצרית בצרפת - 2008
(Prix de l’Amitié judéo-chrétienne en France)
התואר דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בר-אילן על המפעל ההומניטרי למען העם היהודי - 2009
העיטור היהודי להצטיינות Jewish Medal of Valor - מטעם המרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס
על מחויבותו לסובלנות ושיתוף פעולה ביו-דתי - 2008
האות "שופר החרות" 2008
הפרס האקומני ע"ש לדיסלב לסט - מטעם אוניברסיטת בן-גוריון - 2010
הערות שוליים

1 2  כתבה בעיתון ליברסיון
↑  בעיתון הצרפתי סוד פרס
↑  כתבה מפריז באתר הגרמני נ-אוסט
↑  אדוארד דולינסקי, נרדפים גם במותם, באתר ישראל היום, 24 באוגוסט 2018
1 2 3  מאט ליבוביץ', הכומר שחקר בורות הריגה מגנה את הטענות לרצח עם נגד ישראל, באתר זמן ישראל, 27 באוקטובר 2024
↑  https://www.npr.org/sections/parallels/2018/03/18/592899463/after-documenting-nazi-crimes-a-french-priest-exposes-isis-attacks-on-yazidis
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260305805171  PLWABN: 9810557776605606  BnF: cb14433697m (data)  GND: 137100450  ISNI: 0000 0001 0891 9714  LCCN: no2008009208  NKC: jo2009523674  NTA: 316697591  SUDOC: 114349088  VIAF: 42058785   WorldCat (עם VIAF): 42058785
בני תורתי

| --- | --- |

 לידה:  בית שאן
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
בני תורתי הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה

בני תורתי נולד בעפולה וגדל בשנותיו הראשונות בבית שאן. בגיל שש עבר עם משפחתו לשכונת התקווה, תל אביב.
בנעוריו, בשנות השבעים לקח חלק בסדנת תיאטרון של עיריית תל אביב, בתקופה שהעלו הצגות מחאה ושיחק במחזה "קרם בוואריה", פרי עטו של יצחק חלוצי. בד בבד, החל מגיל 16, השתתף בחוג קולנוע לנוער בהדרכת הבמאי שמעון דותן, שם צילם במצלמת סופר שמונה, ערך וביים סרטים קצרים. לימים למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בתום שירותו הצבאי היה מדריך חבורות רחוב. במקביל לכך, בשנים 1979–1982 היה ממקימיה של תנועת אל"ה (אזרחים למען השכונות), שהגיעה כעבור חודשים ספורים למאות חברים. הם הקימו בתי תלמיד, משחקיות לילדים, גייסו קבוצת תיכוניסטים שטיפלו בנוער, צבעו בתים של קשישים ועוד.
תורתי היה ממקימי ומהכותבים המרכזיים של העיתון "הפטיש", שפעל בשנים 1989–1993, שהתמקד בביקורת חברתית, שלא רווחה באותה עת. הוא פרסם בו ראיונות עומק ראשונים של הזמרים המזרחים בני התקופה וכתב סיפורי שכונה במדור "קו 16", אותו אייר דודו גבע. הוא כתב לעיתים בעיתון "חדשות". תורתי השתתף בהקמת באת המוסף החברתי השבועי "לחץ" בעיתון חדשות וכתב בו. המוסף כלל את הטור הסאטירי "ויקטור המובטל" - יומנו של מובטל בצורה הומוריסטית. הוא הצטרף כחבר ל"קשת הדמוקרטית המזרחית" עם הקמתה.
במשך שנים רבות עשה כותרות לסרטים באולפני ג.ג..
סרטיו

סרטו הראשון היה הסרט העלילתי הקצר "יוננם" (30 דקות). דרמה קומית שסיפרה על בחור חריג שמפתח יחסי ידידות עם ג'וק. בתפקיד הבחור שיחק יונתן דני. הסרט זכה בפרס בפסטיבל הקולנוע ירושלים 1988.
סרטו השני היה "גגות של ברזנט" (46 דקות, 1994). הוא תיעד את מאבקם של מחוסרי הדיור בראשית שנות התשעים. הסרט תיעד במשך שנה וחצי את המאהל בגן התקוה בשכונת התקוה. הוא הוקרן בסינמטקים ובטלוויזיה.
סרטיו > הטרילוגיה

תורתי החל בעשיית טרילוגיה של סרטים עלילתיים באורך מלא, נעדרי זמן ומקום. כל אחד מהסרטים נסב סביב מכשיר שעיצב את ההוויה של הפריפריה. הסרט הראשון בסדרה, "כיכר החלומות" (2001), הוא מחווה לקולנוע השכונתי, שהיה מרכזה של העיירה בימים שטרם הייתה טלוויזיה. הסרט השני בסדרה "הבלדה לאביב הבוכה" (2012), הוא מחווה לרדיו ולמוזיקה המזרחית. כעת הוא עובד על הסרט השלישי בטרילוגיה, שהוא מחווה לטלוויזיה ולסרט בערבית.
סרטיו > הטרילוגיה > כיכר החלומות

סרטו העלילתי הארוך הראשון הוא "כיכר החלומות", אותו ביים וכתב בשנת 2001. ב"כיכר החלומות", אשר מספר על ניסים מנדבון, שעוקב אחר חלום אביו לפתוח מחדש בית קולנוע ישן, ועובר תהליך מפנה משמעותי, מככבים יוסף שילוח, מוחמד בכרי, אורי גבריאל, שרון רג'ניאנו, ניר לוי ואיילת זורר. הסרט זכה לתמיכה כספית מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, זכה בחמישה פרסי אוסקר ישראלי, ביניהם עבור תורתי עצמו על בימוי מצטיין. לאחר מכן זכה תורתי בפרס הראשון בפסטיבל הקולנוע במונפלייה שבצרפת, זכה בפרס התסריט הטוב ביותר "כיכר החלומות" - פסטיבל ולנסיה, ספרד והשתתף בפסטיבלים שונים לקולנוע בעולם.
רינו צרור בחר בתורתי כיקיר העיר תל אביב בתחום הקולנוע בעיתון תל אביב בשנת 2001.
סרטיו > הטרילוגיה > הבלדה לאביב הבוכה

ב-2011 צולם סרטו הארוך השני "בלדה לאביב הבוכה", שהיה מועמד לתשעה פרסי אופיר בשנת 2012, וזכה בארבעה.
פרסים והוקרה

בשנת 2007 זכה בפרס משרד החינוך והתרבות.
במאי 2012 זכה תורתי באות הוקרה מאת קואליציית הארגונים "לבי במזרח" במסגרת פסטיבל לבי במזרח.
באוקטובר 2012 זכה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה בתחום הקולנוע העלילתי.
חיים אישיים

תורתי גרוש ולו שני ילדים. הוא מתגורר בשכונת יד אליהו בתל אביב.
הערות שוליים

↑  אפי לנדאו, בעוד שבוע: עיתון חדש לענייני שכונות המצוקה, חדשות, 26 באוקטובר 1989
↑  בני תורתי, דרושה: מרסדס סוסה, חדשות, 10 באוקטובר 1990
↑  עירית שמגר, יועם בהתקווה, מעריב, 6 באוקטובר 1987
↑  דב אלפון, כיוון הרוח, כותרת ראשית, 13 ביולי 1988
↑  מירב אלוש לברון, לא בורקס, לא שיכוני בטון, באתר "העוקץ", 17 בדצמבר 2012
↑  גואל פינטו, הייאוש נהפך לחלום, באתר הארץ, 8 במאי 2001
↑  גואל פינטו, סרטים של תורתי ובת אדם  זכו בתמיכת קרן רבינוביץ', באתר הארץ, 17 במאי 2001
↑  גואל פינטו, "כיכר החלומות" זכה בפרס הראשון במונפלייה, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2001
↑  זהר וגנר, עכבר העיר, "בלדה לאביב הבוכה": אגדה מוזיקלית קסומה, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2012
↑  נירית אנדרמן, "למלא את החלל" הוא הזוכה הגדול, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2012
↑  נירית אנדרמן, חמישה קולנוענים זכו בפרס משרד החינוך והתרבות, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2007
↑  צפי סער, איפה הלב, באתר הארץ, 22 במאי 2012
↑  אבנר שפירא, פרופ' רות עמוסי תקבל את פרס לנדאו במדעי הרוח, באתר הארץ, 1 בינואר 2013
| פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון (1990) • יעקב גולדווסר (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג (1993) • שמואל הספרי (1994) • שבי גביזון (1995) • אורי סיון וארי פולמן (1996) • ג'ולי שלז (1997) • שמי זרחין (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | בני תורתי (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • דני סירקין (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • סכנדר קובטי וירון שני (2009) |  |
| 2010–2019 | ערן ריקליס (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר (2013) • טליה לביא (2014) • ארז תדמור (2015) • עילית זקצר (2016) • שמוליק מעוז (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • ירון שני (2019) |  |
| 2020 ואילך | ניר ברגמן (2020) • ערן קולירין (2021) • אורית פוקס רותם (2022) • איילת מנחמי (2023) • תום נשר (2024) |  |
אמיר קמינר

| --- | --- |

אמיר קמינר בפסטיבל קאן
 לידה:  19 בספטמבר 1960 (בן 64) מושב אביחיל, עמק חפר, ישראל
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 תקופת הפעילות:  מ-1989
 עיסוק:  עיתונאי
 סוג כתב:  כתב מוזיקה, מבקר קולנוע ומסעדות
 תחום סיקור:  תרבות ובידור
 
אמיר קמינר (נולד ב-19 בספטמבר 1960) הוא עיתונאי, מבקר מוזיקה, קולנוע ומסעדות ישראלי. כותב בעיתון ידיעות אחרונות במוספים השונים שלו: "7 לילות", "7 ימים", "זמנים מודרניים", "24 שעות" ו"ממון". כתבותיו מתפרסמות גם באתר האינטרנט ynet ובמגזין "פנאי פלוס". קמינר ידוע כבליין תל אביבי.
קורות חייו

קמינר נולד וגדל במושב אביחיל שבעמק חפר, שהוקם על ידי סביו וסבותיו, בוגרי הגדוד העברי במלחמת העולם הראשונה. בתיכון למד ביולוגיה וחקלאות, והשתתף בחוגים לנוער שוחר מדע. בצבא שירת בהנדסה קרבית כמש"ק חינוך בבהל"צ. בהמשך שירת במרכז אב"כ כמש"ק קישור.
בשנים 1982–1985 למד במגמה העיונית של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ופעמיים סיים מצטיין רקטור של הפקולטה לאמנויות. במהלך הלימודים נמנה עם מקימי כתב העת המנוח "סרטים", בו הוא פרסם את מאמרו המקיף "ויש לנו את האמנות שלנו" על הקאמפ ביצירתו של הבמאי עמוס גוטמן.
ב-1986 עבד תקופה קצרה בעיתון "להיטון" והחל לעבוד ב"ידיעות אחרונות" בתור מבקר קולנוע, תפקיד שהוא ממלא עד היום (2009). בעיקר התמקד בהחדרת תרבות הקאמפ, הקאלט (סרטי פולחן, תופעות פולחן), הדראג והשוליים לישראל. כמו כן, הוא מפרסם כתבות בתחומים נוספים: סיקור מגמות תרבויות ואופנתיות, ראיונות וכתבות נוסטלגיה. החל משנת 2000 קמינר משמש גם מבקר מסעדות, ומתמחה בביקורת ארוחות עסקיות.
קורות חייו > הישגיו הבולטים ב"ידיעות אחרונות"

חשיפת הסיפור האמיתי מאחורי "אנחנו שנינו מאותו הכפר", שירה של נעמי שמר, בגיליון חגיגות היובל לעצמאות ישראל, "7 ימים", יום העצמאות 1998.
גילוי ראשון אודות העבר הקיבוצניקי של ג'רי סיינפלד, "זמנים מודרניים", 1998. בעקבות הגילוי קמינר והכתבה זכו לסיקור נרחב באחת הביוגרפיות של סיינפלד.
היה הישראלי הראשון שראיין את מדונה (מוסף "7 לילות" 1994), מאז הוא ראיין אותה עוד 3 פעמים.
ב-1990 החל קמינר לעבוד כמבקר הקולנוע של "פנאי פלוס", תפקיד בו שימש עד שנת 2005. בשנים האחרונות הוא מפרסם במגזין "פנאי פלוס" ראיונות בינלאומיים (ראה בהמשך), מדור DVD, כתבות קולנוע ופרויקטים מיוחדים.
קורות חייו > פריצתו לתודעה - ההופעה ב"יומן"

באוגוסט 1989 שודרה במסגרת "יומן", ערוץ 1, כתבתו של מוטי קירשנבאום על הרחובות התל אביביים שינקין ונחלת בנימין. קמינר, בהופעתו הטלוויזיונית הראשונה דיבר על שינקין, הדקדנס התל אביבי על רקע האינתיפאדה הראשונה ומגמות בתרבות התל אביבית. הכתבה זכתה לרייטינג גבוה מאוד (ערוץ 1 היה הערוץ המשדר היחיד באותם ימים) וחוללה רעש גדול, תוך שהיא פותחת לראשונה צוהר לעולם הדראג קווינז והקאמפ בישראל. קמינר שהיה אז כתב "7 ימים" התפרסם בן לילה, והפך לסמל ההוויה התל אביבית ותרבות המקומונים.
פחות משנה, אחרי הכתבה של קירשנבאום קיבל קמינר מדור אישי שנשא את שמו. וכך בשנים 1990–1993 פרסם את "קמינר", טור אישי ביקורתי, פרובוקטיבי ומעורר מחלוקת שהופיע במקומון "תל אביב" של "ידיעות אחרונות" בו סקר ואיבחן טרנדים תל אביביים והעלה תובנות על ההוויה השינקינאית בפרט והתרבות הישראלית והעולמית בכלל. כמו כן, העלה זיכרונות מעברו האישי וניהל קרבות מעל דפי העיתון עם רון מיברג, יהונתן גפן ועוד. בעת פועלו באותן שנים החדיר קמינר לשפה המקומית ביטויים כמו "קאמפ", "קאלט", "דראג", "טראש" ו"טרנד".
חיי לילה

בשנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20, היה קמינר לדמות מוכרת בחיי הלילה בתל אביב. הוא היה בליין ססגוני בולט במועדונים "הפינגווין", "קולנוע דן", "ליקוויד", "מטרו", "מועדון התיאטרון", "פליירום", "אלנבי 56" ו"אלנבי 58". בראשית שנות ה-90 הוא אף ערך שתי מסיבות פורים ראוותניות ומתוקשרות במועדון "אליזבט" בנמל יפו.
קולנוע וטלוויזיה

בראשית שנות ה-90 הקולנוע הישראלי עסק רבות בהוויה התל אביבית הלילית. בחלק נכבד מהסרטים האלה קמינר התארח, בעיקר בתפקיד עצמו: "סיפורי תל אביב", "חסד מופלא", "זרים בלילה" ו"שירת הסירנה". כמו כן הוא כיכב בסרט "ערב בלי נעמה" של משה ז'יל צימרמן, סרט שהתבסס על פרשיה מעברו הבלייני של קמינר. קמינר הופיע גם ב"מאחורי הסורגים 2" ו"הבועה", אך תפקידו בוטל ונשאר על רצפת חדר העריכה.
החל משנת 1998 ועד שנת 2002 הופיע באופן קבוע בתוכניות של זכיינית ערוץ 2, "טלעד": הוא הגיש פינת קולנוע בתוכנית הבוקר בהנחיית ירדנה ארזי ודב גיל-הר: "קפה טלעד", ופינות קולנוע ואוכל ב"הבילויים", בהנחיית יונה אליאן. כן שימש שופט בשעשועון "הכי טעים שיש" ב-2002.
קולנוע וטלוויזיה > הופעות טלוויזיוניות נוספות

הופיע בתפקיד פארודי עצמי בעונות 1 ו-2 של הסדרה "השיר שלנו" (2004-5).
כיכב בתפקיד עצמו בפרק 9 של תוכניות הריאליטי "המאסטרו" (ביפ, ערוץ 2) על צביקה פיק (2005)
שימש שופט בשעשועון הבישול "קרב סכינים" בערוץ 10, בשנים 2007–2008.
הגיש פינת קולנוע בתוכנית "זמן איכות" בהנחיית הילה אלפרט, בערוץ 2, בשנת 2007.
בשנת 2008 הגיש יחד עם עדן הראל ודרור קרן את תוכנית הקולנוע "מצעד הפופקורן", ששודרה ב-yes.
שימש יועץ ומחבר שאלות טריוויה לשעשועון הקולנוע "מה הסרט שלך?" בהנחיית שי גולדשטיין, בשנת 2008.
החל משנת 2000, קמינר מסקר בקביעות את פסטיבל הקולנוע בקאן. בשנים האחרונות הוא מדווח גם מפסטיבלי הקולנוע של ונציה וברלין.
קולנוע וטלוויזיה > ראיונות עם במאים ושחקנים בינלאומיים

במהלך הקריירה שלו ערך קמינר ראיונות עם הבמאים רוברט אלטמן, וודי אלן, קישלובסקי, פדרו אלמודובר, רומן פולנסקי, האחים איתו וג'ואל כהן, קוונטין טרנטינו, לארס פון טרייר, מישל גונדרי, קן לואץ', מייק לי, אמיר קוסטוריצה, טקאשי קיטאנו, טים ברטון, דייוויד לינץ', ג'ון ווטרס, גאס ואן סנט, וים ונדרס, מרטין סקורסזה, טוד סולונדז, פרנסואה אוזון, סטיבן סודרברג, דארן ארונופסקי, בריאן דה פלמה וברנרדו ברטולוצ'י. הוא העיד כי הבמאים האהובים עליו, הם הבמאים ההומואים. כמו כן, הוא ראיין עשרות כוכבי וכוכבות קולנוע (רשימה חלקית): אנג'לינה ג'ולי, ג'ורג' קלוני, ג'רי סיינפלד, דמי מור, רוברט דה נירו, אל פצ'ינו, דסטין הופמן, ניקול קידמן, דניס הופר, נטלי פורטמן, רייף פיינס, קייט וינסלט, קייט בלאנשט, פרנסיס פורד קופולה, פנלופה קרוז, ג'ודי דנץ',הית לדג'ר, ונסה רדגרייב, מיקי רורק, מריל סטריפ, אן האת'וויי, פמלה אנדרסון, סילבסטר סטאלון, אנטוניו בנדרס, מאט דיימון, חואקין פיניקס, שרליז תרון, סנדרה בולוק, יואן מקגרגור, קתרין דנב, מייקל דאגלס, אנתוני הופקינס, אנט בנינג, הלנה בונהם קרטר, סקרלט ג'והנסון, אדם סנדלר, פריס הילטון, כוכבי הסדרה "אבודים" ואף שניים משחקני ג'יימס בונד: דניאל קרייג ורוג'ר מור.
מוזיקה ורדיו

בשנת 1994 החל קמינר להגיש פינת קולנוע שבועית בתוכנית הרדיו "מוטל בספק" בהנחיית טל ברמן בגלי צה"ל. הפינה שודרה במשך ארבע שנים.
במהלך הקריירה שלו ראיין קמינר את כוכבי הפופ והרוק טינה טרנר, ביורק, טינה צ'ארלס, דונה סאמר, "אירייז'ר", ג'ימי סמרוויל, פטי סמית וחברי "הרולינג סטונז".
ביקורת על סגנונו וכתיבתו

בשנות ה-90 סומן קמינר כדמות שנויה במחלוקת, כאשר בכירי הפובליציסטים באותן שנים (רון מיברג, סילבי קשת, הדה בושס) תקפו אותו וכינו אותו בכינויים לעגניים: "חבר מכוכב אחר", "קונפוציוס משינקין" ו"פלצן". באתר המסעדות RestPro כתבו עליו כי הוא "מייצג בגאווה את דפוס מבקר המסעדות הנהנתן והלא-מעמיק..." (קמינר הגיב לטענה זו באומרו "בכוונתי להמשיך לכתוב באהבה, באתיות, במסירות, במקצועיות, בכישרון, וגם ברשעות כשצריך, בעוד הכתב שלכם ימשיך בגיל 32 לנדוד בין עיתונים זניחים, ולקנא בעמיתיו שעשו את זה"). המסעדן לאור וכולדר קרא לו "איש רע שבא סתם להשמיץ ולקבור מסעדה", והמוזיקאית אלונה דניאל כינתה אותו בריאיון ב"הארץ" "מעליב... הומו רע".