השואה בסרביה
השואה

ב-13 באפריל 1941, לפני שהצבא היוגוסלבי נכנע רשמית, הורה וילהלם פוקס – ראש יחידת איינזצגרופן בבלגרד – על רישום יהודי העיר. בהוראתו נאמר כי כל מי שלא נרשם, יירה. זמן קצר לאחר מכן הוציא מפקד השדה, קולונל (אלוף-משנה) פון קייזנברג, צו שהגביל את חופש התנועה שלהם. ב-29 באפריל 1941 הוציא ראש המינהל הצבאי הגרמני בסרביה, האראלד טורנר צו לרישום כל היהודים והצוענים בסרביה. הצו קבע ענידת סרטי זרוע צהובים, עבודות כפייה ועוצר, הגביל את הגישה למזון ואסר שימוש בתחבורה ציבורית.
ב-30 במאי פרסם המפקד הצבאי הגרמני בסרביה, הלמוט פרסטר (אנ'), את חוקי הגזע העיקריים: תקנה בדבר יהודים וצוענים (Verordnung Betreffend Die Juden Und Zigeuner), שהגדירה מי נחשב יהודי וצועני. החוק הדיר את היהודים והצוענים מחיי ציבור וכלכלה, רכושם נתפס, הם חויבו להירשם ברשימות מיוחדות (Judenregister ו-Zigeunerlisten) וחויבו בעבודות כפייה. הצו הורה על יהודים וצוענים לענוד סרט צהוב, אסר עליהם לעבוד במוסדות ובמקצועות ציבוריים בתור עורכי דין, רופאים, רופאי שיניים, וטרינרים ורוקחים, ואסר עליהם ביקורים בבתי קולנוע, תיאטראות, מקומות בילוי, מרחצאות ציבוריים, מגרשי ספורט ושווקים.
השמדת יהודי סרביה בידי הגרמנים הנאצים בוצעה בשני שלבים. בין יולי לנובמבר 1941 נרצחו גברים יהודים בירי, במסגרת הוצאות להורג כפעולות תגמול שביצעו כוחות גרמנים בתגובה להתקוממות הפרטיזנים האנטי-נאצים בסרביה. הגנרל הגרמני פרנץ במה הורה להוציא להורג 100 אזרחים על כל חייל גרמני שנהרג ו-50 על כל חייל שנפצע. בהוראתו נכתב כי יש לשלוף בני ערובה מבין "כל הקומוניסטים, חשודים בקומוניזם, כל היהודים וכן תושבים לאומנים ודמוקרטיים". בסך הכל הוצאו להורג כ-30,000 איש על ידי הנאצים במהלך החודשיים הראשונים של מדיניות זו, כולל כמעט כל הגברים היהודים הסרבים, כמו גם עשרות אלפי סרבים. לאחר הוצאה להורג של עשרות אלפי גברים יהודים, סירב הוורמאכט בבלגרד להרוג נשים וילדים בטענה שזה "חסר כבוד".
ניסיון רצח העם הנוסף התקיים בין דצמבר 1941 למאי 1942 וכלל כליאת נשים וילדים במחנה הריכוז סמלין ובגנים לשעבר בבלגרד ורציחתם במשאיות גז ניידות המכונה "זאוארוואגן". מחנה הריכוז סיימישטה הוקם מעבר לנהר סאווה בבלגרד, על שטח המדינה העצמאית של קרואטיה, כדי לחסל יהודים, סרבים, צוענים ועוד. על פי הערכות, 7,000 עד 10,000 יהודים הושמדו על ידי הנאצים במחנה ריכוז זה וכן יותר מ-10,600 סרבים וצוענים.
מפקד האס-אס האראלד טורנר, ראש הממשל הצבאי הגרמני בסרביה, תיאר כיצד הנאצים ביצעו את רצח העם של היהודים הסרבים:
כבר לפני כמה חודשים יריתי למוות בכל היהודים שיכולתי לשים את ידי עליהם באזור זה, ריכזתי את כל הנשים והילדים היהודים במחנה ובעזרת ה-SD (Sicherheitsdienst – שירותי הביטחון הנאצים) שמתי את ידי על "משאית גז", שב-14 יום עד 4 שבועות תביא לטיהור הסופי של המחנה
הגרמנים נעזרו במשתפי פעולה מקומיים בממשלת נדיץ' ואחרים, שעזרו לאסוף את היהודים, הצוענים והסרבים. דימיטרייה ליוטיץ' הקים מפלגה פאן-סרבית, פרו-נאצית ופשיסטית בשם "זבור", ארגון פעיל שפרסם ספרות אנטישמית קיצונית.
עמנואל שפר, מפקד משטרת הביטחון והגסטפו בסרביה, שהורשע בגרמניה בשנת 1953 בגין מותם של 6,000 יהודים סרבים בסיימישטה, הבריק לברלין לאחר רצח היהודים במאי 1942:
(סרביה ריקה מיהודים)
באופן דומה הצהיר האראלד טורנר ב-1942 כי:
סרביה היא המדינה היחידה בה נפתרה השאלה היהודית ושאלת הצוענים.
לאחר המלחמה הוצא טורנר להורג בבלגרד בעוון פשעי מלחמה.
עד לשחרור סרביה ומזרח יוגוסלביה בשנת 1944, נרצחה מרבית יהדות סרביה. מבין 82,500 יהודי יוגוסלביה שחיו בשנת 1941, רק 14,000 (17%) שרדו את השואה. מבין יהודי סרביה שמנו 16,000, רצחו הנאצים כ-14,500.
ההיסטוריון כריסטופר בראונינג הצהיר בכנס בנושא השואה והמעורבות הסרבית:
סרביה הייתה המדינה היחידה מחוץ לפולין וברית המועצות בה נהרגו כל הקורבנות היהודים במקום ללא גירוש, והייתה המדינה הראשונה אחרי אסטוניה שהוכרזה 'יודנפריי', מונח ששימש את הנאצים במהלך השואה כדי לציין אזור שבו נרצחו כל היהודים.