stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב מאיר (אלזס)
ביוגרפיה

רבי יעקב מאיר נולד בשנת 1739 בריבווילה (צר') (רופשוויהר בפי היהודים) שבחבל הריין התחתון, ליצחק זקיל (מוציג; נפטר בשנת ה'תקמ"ח) בנו של מאיר בן וולף ראש הקהילה במוציג (צר'), ולגלכה בתו של רבי שמואל זנוויל וייל רבה הראשי של אלזס (1711–1753). אמו נפטרה בילדותו, ואביו נשא את אחותה חנה בשנת ה'תק"ח (1748), שממנה נולד לו בן נוסף.
רבי יעקב למד בקרלסרוהה ובפרנקפורט, היה תלמידם של רבי דוד טבלי שייאר (לימים רבה של מיינץ) ושל רבי שלמה זלמן מברלין.
בי' באלול ה'תקי"ח (1758) נשא את פייל לבית דרייפוס, והתגורר ככל הנראה בנידר-הגנטל (צר'), עיר חותנו. בשנים אלה עמד בקשרים תורניים עם רבי יוסף שטיינהארט, שהיה אז רב בנידרנהיים (צר') ומדינת ריין תחתון.
בשנת ה'תקכ"ב (1762) מונה לעוזר הרב בנידר-הגנטל. בתקופה זו כבר החל להשיב תשובות בהלכה, וכן חיבר באותה העת את ספרו "יודעי העיתים".
בשנת ה'תקכ"ט עבר לריקסהיים (צר') שבריין העילי, שם כיהן כרב ודיין. בתקופה זו (ה'תקל"ז) אף התכתב עם רבי יחזקאל לנדא.
בשנת ה'תקמ"ז מונה לרבה של ריבווילה (תפקיד בו כיהן סבו שנים לפני כן), לצד תפקידו כרב ודיין בריקסהיים עיר מגוריו באותה העת. מאוחר יותר פתח גם ישיבה בריקסהיים. בסביבות שנת ה'תקמ"ז עבר לגור בסירנץ (צר') (כ-10 ק"מ צפונית-מערבית לריקסהיים), למשך פרק זמן קצר.
בשנת ה'תקמ"ט (1789), עם פרוץ המהפכה הצרפתית, בתוך גל המהומות של הפחד הגדול, נערך פוגרום ביהודי המקום, ורי"מ נמלט לאנדינגן שבקונפדרציה השווייצרית הישנה (כיום בשווייץ). במהלך הפוגרום אבדו רוב חידושי התורה שלו. בקיץ תקנ"ב שוב נערכו פרעות ביהודי אלזס במהלך מרד באלזס נגד חוק מדיניות הגיוס הכללי (אנ') שהונהגה[דרושה הבהרה]. תקופה קשה עברה עליו בימי שלטון הטרור, כאשר כחלק מפולחן "כת ההיגיון" האנטי-דתי שהשליט מקסימיליאן רובספייר נרדפו רבנים יהודים בצרפת, ואורח החיים היהודי נפגע.
בחורף תקס"ג, לאחר למעלה מ-30 שנה בהם התגורר בריקסהיים, הוא עבר לנידרנהיים (נידר-ריין) (צר'), בריין התחתי, אחת הקהילות החשובות ביותר באלזס, שם מונה לרב על מקומו של הרב בנימין המנדינגר שנפטר באותה השנה. בין השנים תקס"ח–תקע"ג עבר להתגורר בשטרסבורג, ומתוך דברי רבי אברהם די קולונה ורבי מנחם עמנואל דייץ עליו משתמע כי גם הקים בה ישיבה.
עם כינון הסנהדרין של פריז, הוא צורף בה כחבר מן המניין. בדיוני הסנהדרין הוא הצטרף לדעת הרבנים שצידדו בדעה שמרנית וניסו למנוע תיקונים ורפורמות בדת. עם הקמת הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת מונה רבי יוסף דוד זינצהיים באופן רשמי לרב הראשי של הקונסיסטוריה המחוזית של הריין התחתון (אלזס התחתית). אולם, מכיוון שהרב זינצהיים היה גם הרב הראשי של הקוסיסטוריה המרכזית (ולמעשה של כל יהדות צרפת), הוא לא שהה באלזס בפועל, ובתקופה זו הוא שימש רבי יעקב מאיר כממלא מקום הרב הראשי וכרב הראשי בפועל של שטרסבורג והקונסיסטוריה המחוזית. לאחר פטירתו של רבי יוסף דוד זינצהיים מונה רשמית כרב הראשי של האזור מטעם הקונסיסטואר. בתפקיד זה כיהן עד לפטירתו.
רבי יעקב עסק רבות בצרכי ציבור ודאג לבני קהילתו. בקיץ ה'תקנ"ב פעל לשחרור עצורים יהודים בבישהיים (צר'). שימש גם כמתורגמן רשמי מעברית ומיידיש לצרפתית בעבור בית המשפט המקומי בשטרסבורג. פועלו צוין בהערכה בעיתונים המקומיים הגויים (דבר חריג באותה התקופה) שציינו גם את העובדה שלא הותיר אחריו כל רכוש, עם פטירתו.
נפטר בשטרסבורג ב-28 במאי 1830, ה' בסיוון ה'תק"ץ, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
משפחתו

ידוע על בן אחד שלו בשם וולף, ועל שתי בנות, יהודית ורוסלין. אחת מהן נישאה לרב יצחק וייל מווינצהיים, אבי אמו של הרב צדוק כהן, רבה הראשי של צרפת.
ספריו

שו"ת אמת ליעקב. הודפס מכתב יד שהיה בספריית הרב ברוך מאיר יעקב שוחט האדמו"ר מקרלין.
ספר יודעי העיתים - על הלכות קידוש החודש לרמב"ם, נותר בכתב יד.
הערות שוליים

↑  משה בידינגן (מבאר), מחזור של ר"ה כמנהג אשכנז, מץ תקע"ז, באתר אוצר החכמה.
↑  אמת ליעקב, סי' כו, עמ' קלד, באתר היברובוקס; הרב בנימין שלמה המבורגר, הישיבה הרמה בפיורדא, מכון מורשת אשכנז, בני ברק תש"ע, כרך ב', עמ' 137.
↑  רבי יחזקאל לנדא, נודע ביהודה, אבן העזר תניינא, סימן י"ב, באתר אוצר החכמה.
1 2  אמת ליעקב, סי' י"ד, עמ' ס', באתר היברובוקס.
↑  ראו: אמת ליעקב, סי' י, עמ' כ"ז, ובסי' כ"ב, עמ' צ"ט, באתר היברובוקס.
↑  אמת ליעקב, סי' ב, עמ' ד', באתר אוצר החכמה.
↑  חיבור זה נמצא בכתב יד בספריית האוניברסיטה בשטרסבורג (מס' 4 בין כתבי היד העבריים, מס' 3930 בקטלוג של ויקסהיימר). ראו על כך אצל: יואל קטן, מבוא לשו"ת ר' יעקב מאיר מאלזס, אמת ליעקב, ירושלים תשס"ו, באתר אוצר החכמה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301241005171  ISNI: 0000 0000 5087 0822  LCCN: no2008185939  SUDOC: 11276729X  VIAF: 21974736   WorldCat (עם VIAF): 21974736
יחסי סין–סלובקיה

| יחסי סין–סלובקיה |
| --- | --- |
הרפובליקה העממית של סין: סלובקיה


סין: סלובקיה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,596,967.75: 49,035
אוכלוסייה
1,418,507,662: 5,498,707
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,794,782: 132,794
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,545: 24,150
משטר
רפובליקה עממית: רפובליקה

יחסי סין–סלובקיה הם יחסי החוץ בין סין לסלובקיה.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1993, לאחר פירוק צ'כוסלובקיה לצ'כיה וסלובקיה. בשנת 2013 היחסים הידידותיים ושיתוף הפעולה בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה הסלובקית התקדמו בהתמדה עם קשרים הדוקים בכל הרמות והעמקת החברות.
שתי המדינות קיימו חילופי דברים בתחומים שונים והשיגו תוצאות פוריות בשיתוף הפעולה המעשי שלהן. עד שנת 2013 עודף הייצוא והסחר של סלובקיה עם סין היה הגדול ביותר מבין מדינות CEE. בספטמבר הוביל פיטר בוריאן, מזכיר המדינה במשרד החוץ והנושאים האירופיים, משלחת לסין למושב העשירי של הוועדה המשותפת בין ממשלתית סין-סלובקית לשיתוף פעולה כלכלי. הוא שיאן, סגן שר משאבי אנוש וביטוח לאומי, וניו דן, סגן שר החקלאות, ביקרו בהתאמה בסלובקיה. המשלחת הבכירה של המשטרה החמושה הסינית העממית, משלחת ממחוז חוביי ועוד כמה משלחות ברמה המחוזית או העירונית ביקרה גם בסלובקיה. בית המשפט העליון של סלובקיה הזמין את השופטים הסינים לסלובקיה להכשרה. תערוכה של ציור סיני מסורתי שכותרתה "דיאלוג אמנותי בין סין לאירופה" והתזמורת הלאומית של נוער סין גם העלתה הופעות בסלובקיה. שתי המדינות קיימו בהצלחה את המושב השישי של הוועדה המשותפת לסין-סלובקיה לשיתוף פעולה במדע וטכנולוגיה. עד שנת 2013 הקימו שני הצדדים שלושה זוגות של מחוזות / מדינות או ערים תאומות.
סלובקיה שיתפה פעולה עם סין במסגרת שיתוף פעולה בין סין למדינות CEE. היא שלחה בכירים מהממשלות המקומיות והמרכזיות לסין לפגישת המנהיגים המקומיים של מדינות סין ומדינות CEE, פורומים כלכליים ומסחריים, פורומי תרבות, דיאלוגים רמי דרג בנושא חינוך ואירועים חשובים אחרים.
נציגויות דיפלומטיות

סין מחזיקה בסלובקיה שגרירות בברטיסלבה.
צ'כיה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג, וקונסוליה כללית בשאנגחאי.
יוהאן אנטון רמבו

| --- | --- |

 לידה:  5 באוקטובר 1790 טריר, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  2 באוקטובר 1866 (בגיל 75) קלן, ממלכת פרוסיה 
 תחום יצירה:  ציור 
 
יוהאן אנטון רמבו (בגרמנית: Johann Anton Ramboux‏; 5 באוקטובר 1790 – 2 באוקטובר 1866) היה צייר וליטוגרף גרמני.
ביוגרפיה

רמבו הגיע מסאבוי מצד אביו וממשפחת צורפים מפורסמת בקלן מצד אמו. רמבו קיבל את תמיכתו האמנותית הראשונה בבית הספר בטרייר ממורה לציור כריסטוף האוויץ'. הוא המליץ על רמבו בשנת 1803 לנזיר בנדיקטיני לשעבר ז'אן הנרי גילסון מלוקסמבורג. רמבו בילה את השנים עד 1807 בפלורנוויל.
מכתב המלצה נוסף נשלח איתו לפריז כתלמידו של הצייר ז'אק-לואי דויד, שדיוקנאותיו השפיעו עליו בצורה משמעותית. רמבו שהה בפריז עד 1813. לאחר מכן הוא חזר לעיר הולדתו טרייר כמעט לשנתיים. בשנת 1815 התקבל לאקדמיה במינכן, שם הפך למשך שנה לתלמידם של הפסלים פרנץ וקונרד אברהרד.
באיטליה

באביב 1816 עבר רמבו לרומא, שם עבד עד יוני והצטרף במהרה לתנועת הנצרתיים והתיידד בין היתר עם פטר פון קורנליוס, קרל פיליפ פור, יוזף אנטון קוך ויוהאן פרידריך אוברבק.
בקיץ 1822 חזר רמבו לטרייר והתיישב שם למשך עשר שנים. בשנים אלה הוא יצר מספר עצום של ציורים בצבעי מים עם נוף העיר ונהר המוזל. 16 מהם הפכו לתבניות לליטוגרפיות, אותם הפיק ופרסם בעצמו בשנת 1825. באביב 1832 החל רמבו את נסיעתו השנייה לאיטליה, עד ספטמבר 1842.
באיטליה, בנוסף לנופים ולסצנות עממיות, הוא עשה בעיקר עותקים של ציורי קיר ופסיפסים איטלקיים מהמאות ה-13 עד ה-16. בתמיכת המלך הפרוסי, מאוחר יותר, פרידריך וילהלם הרביעי, נרכשה קבוצה של 325 ציורי צבעי מים בשנת 1840 והועברה לעיר דיסלדורף. במשך זמן רב האוסף נשמר שם באקדמיה לאמנויות יפות. בשנת 1872 אבדו 27 ציורים בשריפה באקדמיה. האוסף מצוי במוזיאון האמנות העירוני, מוזיאון מאז שנת 1913.
עבודה בקלן

כשחיפש אוצר לאוסף אמנות בקלן בשנת 1843, הציע הפסל יוהאן גוטפריד שדו את רמבו לתפקיד. בשנת 1844 החליף רמבו את מתיאס יוזף דה נואל. בשנת 1854 עלה רמבו לרגל לירושלים, ממנה הוא הרוויח לא רק מבחינה רוחנית, אלא גם מבחינה אמנותית. הוא גם עשה כמה ליתוגרפיות על בסיס צבעי המים שלו. הוא עדיין התעניין בעיר הולדתו טרייר ובאנדרטאותיה, ולכן כתב מכתב נגד הריסת השער הצמוד לעיר של הגשר הרומי ודרש לשמור על המעקה ההיסטורי שלו.
בשנת 1858 נבחר רמבו לאזרח הכבוד הראשון בעיר הולדתו בזכות ייצוגיו הציוריים הרבים של מראות טרייר.
יוהאן אנטון רמבו נפטר ב-2 באוקטובר 1866 בקלן בגיל כמעט 76. רחוב ברובע לונגריך בקלן נקרא על שמו.
פרס רמבו

העיר טרייר מעניקה את פרס רמבו מאז 1961. מצד אחד, הפרס משמש לקידום אמנים צעירים, ומצד שני אמנים מקומיים זוכים לכבוד על מפעל חייהם. הפרס הוענק מדי שנתיים עד שנת 2010; בהווה יש לו מחזור של ארבע שנים.
גלריה

אדם וחווה
רבקה ואליעזר
ליד הבאר
הערות שוליים

↑  Historische Commission bei der königl. Akademie der Wissenschaften, Allgemeine Deutsche Biographie, Bd. 27, 1., München/Leipzig: Duncker & Humblot, 1888, Allgemeine Deutsche Biographie, עמ' 208
↑  Brief von Johann Anton Ramboux, zitiert in: Jens Fachbach: Zur Baugeschichte der Trierer Römerbrücke nach 1718, in: Kurtrierisches Jahrbuch, Jg. 2007, S. 383–416, hier S. 396–397.
↑  Eberhard Zahn: Johann Anton Ramboux in Trier. Spee-Verlag, Trier 1980.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007373738805171  BnF: cb14963959c (data)  GND: 118598058  ISNI: 0000 0000 6633 0062  LCCN: n92075214  NKC: mub2014841782  NTA: 071037152  RKD: 65524  SUDOC: 083652175  ULAN: 500017665  VIAF: 54418727   WorldCat (עם VIAF): 54418727 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יוהאן אנטון רמבו".
יעקב לרנר

| --- | --- |

 לידה:  1879 תרל"ט בז'ז'ני, אוקראינה 
 פטירה:  12 ביוני 1918 (בגיל 39 בערך) ב' בתמוז תרע"ח יקטרינוסלב, המדינה האוקראינית 
 מדינה:  פולין 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  שירה 
 צאצאים:  אריה לרנר 
 חתימה:   
 
יעקב דב-בר לֶרנֶר (1879 - 12 ביוני 1918) היה משורר ומתרגם עברי ומחנך יהודי פולני-רוסי יליד גליציה.
תולדות חייו

יעקב לרנר נולד בעיירה בז'ז'ני שבגליציה, אוסטרו-הונגרית, בשנת 1879, במשפחה אמידה. ילדותו עברה עליו בכפר ליד קוסטופול, על גבול ווהלין. בשנת 1901 עבר להתגורר בעיר ורשה שבפולין הרוסית, שם הכיר את הסופרים זלמן שניאור, יעקב פיכמן ויעקב שטיינברג. הוא עסק בהוראה והחל לתרגם מספרות העולם. לאחר חמש שנות מגורים בוורשה חזר לקוסטופול, שם עברה עליו ילדותו, והחל להורות ב"חדר מתוקן". בגיל 27, פרסם לראשונה את שיריו "מנגינות התוהו" ו"מעלף עלטה וצנה" בכתב העת הספרותי "המעורר" בעריכת יוסף חיים ברנר, שעודד אותו לכתוב.
לרנר נישא בשנת 1907, המשיך לעסוק בהוראה, ועבר ממקום אחד למשנהו בחיפוש אחר פרנסה; בין המקומות ששהה בהם: ורשה, קוסטופול, גרודנו, ברדיצ'ב, ולבסוף יקטרינוסלב.
בגרודנו, (1909) המשיך את לימודיו בתחום החינוך, חיבר שם את הפואמות הגדולות "ביערי פוליסיה" ו"הטחנה". חזר לוורשה בשנת 1911 ולימד בבית הספר התיכון של מגנוס קרינסקי, יחיאל היילפרין ועוד. ובשנת 1916 עבר ליקטרינוסלב שברוסיה, שם השלים את הפואמה המוערכת ביותר שלו, "פיח פיח", שאף נדפסה בכרך הראשון של "התקופה" בשנת 1918, שנת מותו.
בנוסף, עסק לרנר רבות בתרגום יצירות מהספרות הרוסית ופרסם שירים רבים בכתבי העת "השלח" ו"כנסת".
לרנר כתב כחמישים שירים שהתאפיינו בקדרות ודיכאון. הוא אמנם נחשב לאחד מהמשוררים מ"דור ביאליק", אך חסר היה את האור והעצמה שבשיריו.
בקיץ 1918 נדבק לרנר ביקטרינוסלב במגפת השפעת הספרדית, שקטלה אז רבים, ונפטר בגיל 39.
שיריו כונסו רק לאחר מותו.
בנו, אריה לרנר, היה מתרגם ועורך בעצמו.
כתביו > שיריו

הטחנה, תל אביב: אמנות (סדרת 'מגלות לבתי-הספר'), תר"ץ.
שירים ; מבוא: יעקב פיכמן; פִּתוחי-עץ: יעקב שטיינהרט (עיטור התיבות הראשונות בכל השירים מעשה ידי ש. ידידיה (זילנפרוינד), תל אביב: אגודת הסופרים בסיוע מוסד ביאליק ודבר, ת"ש.
שירים; כינס והקדים מבוא: צבי לוז, גבעתיים – רמת-גן: אגודת הסופרים העברים בישראל ליד מסדה, 1974.
ביערי פולסיה; מבוא: דב סדן; פיתוחי-עץ: יעקב שטיינהרט, תל אביב: אריאל, תשכ"ח-1967.
כתביו > תרגומיו

החלק הראשונה של הפואמה ישמעאל-בּי למיכאיל לרמונטוב
הפואמה התנ"כית בּת-יפתח לשמעון פרוג
שׂא את נפשי לשמעון פרוג
זרענו לשמעון פרוג
אברהם גולדפדן, שולמית: חזיון מימי קדם, תרגם: יעקב לרנר, ורשה: פ' קנטרוביץ, 1921.
לקריאה נוספת

אברהם אפשטיין. 'יעקב לרנר: ציון', בספרו: סופרים: דברי מסה ובקורת, הוצאת עוגן, תרצ"ה-1934.
א' שטיינמן, "יעקב לרנר" (במלאת עשר שנים לפטירתו), כתובים, 1928.
אריה לרנר, "לתולדות חייו", בתוך: יעקב לרנר, שירים, גבעתיים – רמת-גן: 1974, עמ' 5–19.
צבי לוז, "מבוא", בתוך: יעקב לרנר, שירים, גבעתיים – רמת-גן: 1974, עמ' 21–45.
דן מירון, בודדים במועדם: לדיוקנה של הרפובליקה הספרותית העברית בתחילת המאה העשרים, תל אביב: 1987, עמ' 215–224, 269–270.
הערות שוליים

↑  אהרן בן-אור, תולדות הספרות העברית החדשה, כרך ג, תל אביב: יזרעאל, 1966, עמ' 135.
↑  גצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, ספריית פועלים, 1967
↑  בשל מצבו הכלכלי הדחוק, נאלץ לשכור דירה בבניין בפינת הרחובות נאלווקי ומוּראנוב עוד בטרם הסתיימה בניינתו (י. הפטמאן, על קבר משורר, הצפירה, טור 1, 11 ביולי 1918).
↑  אבנר הולצמן,  "יעקב לרנר", לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  כך על פי צבי לוז, במבוא ליעקב לרנר, שירים, גבעתיים – רמת-גן 1974, עמ' 42.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308194405171  PLWABN: 9810548455105606  ISNI: 0000 0000 1378 4503  LCCN: no2013053010  VIAF: 35420078   WorldCat (עם VIAF): 35420078
יחסי סין–עיראק

| יחסי סין–עיראק |
| --- | --- |
הרפובליקה העממית של סין: עיראק


סין: עיראק
שטח (בקילומטר רבוע)
9,596,967.75: 438,317
אוכלוסייה
1,418,507,662: 46,286,779
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,794,782: 250,843
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,545: 5,419
משטר
דמוקרטיה עממית: רפובליקה

יחסי סין–עיראק הם היחסים הדו-צדדיים בין סין לבין עיראק. היחסים בין שתי המדינות הם קרובים וידידותיים מאוד.
היסטוריה > היחסים בעבר

מוסלמים סינים לחמו נגד יפן במלחמת העולם השנייה. על מנת לזכות בתמיכה בסין במדינות מוסלמיות, ביקרו במצרים, בסוריה ובטורקיה החווי המוסלמי מה פוליאנג והאויגורי המוסלמי איסה יוסף אלפטקין בשנת 1939. המנהיגים ההינדים טאגור וגנדי וג'ינה המוסלמי דנו שניהם במלחמה עם המשלחת הסינית המוסלמית בהנהגת מה פוליאנג, בעוד בטורקיה נפגש איסמט אינני עם המשלחת המוסלמית הסינית. עיתונים בסין דיווחו על הביקור. מה פוליאנג ואיסה פעלו אצל ג'ו ג'יהואה.
העיתונים בסוריה דיווחו על הפצצתם של מוסלמים סיניים על ידי מטוסי הקרב של היפנים. המשלחת סיירה באפגניסטן, איראן, עיראק, סוריה ולבנון. שר החוץ, ראש הממשלה ונשיא טורקיה נפגשו עם המשלחת המוסלמית הסינית לאחר שהגיעו דרך מצרים במאי 1939. גנדי וג'ינה נפגשו עם מא פוליאנג ואיסה אלפטקין כשהם גינו את יפן.
מא פוקסליאנג, איסה אלפטקין, וואנג זנגשאן, שו וונבו ולין ז'ונגמינג נסעו כולם למצרים כדי להוקיע את יפן מול המילים הערביות והאסלאמיות.
היחסים בין עיראק לסין כוננו לאחר המהפכה של 1958 שהפילה את המלוכה והקימה רפובליקה. היחסים בין שתי המדינות כוננו רשמית ב-25 באוגוסט 1958. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 התחזקו היחסים בין שתי המדינות כאשר עיראק רכשה נשק סובייטי וסיני במהלך מלחמת מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים עם ישראל. אך גם בתקופה זו היה כאוס מכיוון שממשלת עיראק עברה כמה הפיכות צבאיות וניסיונות הפיכה. בשנת 1971 עיראק תמכה בהצעתה של סין למושב קבוע באו"ם והיא הצביעה בעד קבלתה של בייג'ינג והחלפתה של טייפה. במהלך מלחמת איראן–עיראק בין השנים 1980–1988 הייתה סין אחת הספקיות העיקריות לכל הצדדים במלחמה. למעשה, סין שיחקה בשני הצדדים במהלך המלחמה ושלחה נשק גם לאיראן וגם לעיראק.
במהלך מלחמת המפרץ בשנת 1991 גינתה סין את פלישת עיראק לכווית ותמכה בתוקף בפעולה הצבאית של הקואליציה. אולם לאחר מלחמת המפרץ התגלה כי סין הפרה את החלטות האו"ם על מלחמת המפרץ וכי סין החלה לחמש מחדש את עיראק
היסטוריה > יחסים עכשוויים

סין התנגדה בתוקף למלחמת עיראק בשנת 2003 ויחד עם צרפת, גרמניה ורוסיה גינו בתוקף את הפלישה והכיבוש וקראו לנסיגת כל הכוחות מהמדינה. כל ארבע המדינות התאחדו נגד ארצות הברית ובריטניה וסירבו לתרום כוחות כלשהם לעיראק אלא אם כן היה קיים מנדט של האו"ם. למרות ההתנגדות לפלישה סין התגלתה כאחת הזוכות הגדולות ביותר בחוזי הנפט בעיראק, שבהם זכו בעיקר חברות רוסיות וסיניות. חברות סיניות היו מוכנות לפעול על חוזים מבוססי עמלה ל-20 שנה, שהציעו שולי רווח נמוכים מכפי שרצו חברות מערביות.
בשנת 2008 הפכה CNPC הסינית לחברה הזרה הראשונה שחתמה על הסכם ייצור נפט עם ממשלת עיראק מאז הפלישה בשנת 2003. העסקה קובעת תנאים חדשים להסכם שהושג בין סין לעיראק תחת סדאם חוסיין בשנת 1997. בשנת 2009, CNPC שיתפה פעולה עם BP וזכתה בחוזה שירות לפיתוח שדה הנפט ברומילה, שדה הנפט הגדול ביותר בעיראק.
בשנת 2013 סין קנתה כמעט מחצית מייצור הנפט העיראקי, כמעט 1.5 מיליון חביות ביום.
בשנת 2015, עיראק ייבאה טכנולוגיית מזל"ט חמוש מסין, שהובילה למהפך בשדה הקרב במוסול וברמאדי כנגד ISIL.
ביולי 2019, שגרירים באו"ם מ-50 מדינות, כולל עיראק, חתמו על מכתב משותף ל-UNHRC לגבי ההגנה של סין בטיפול אויגורים וקבוצות מיעוט מוסלמיות אחרות באזור שינג'יאנג.
ביוני 2020 עיראק הייתה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
יחסי סין–עומאן

| יחסי סין–עומאן |
| --- | --- |
הרפובליקה העממית של סין: עומאן


סין: עומאן
שטח (בקילומטר רבוע)
9,596,967.75: 309,500
אוכלוסייה
1,418,507,662: 5,334,472
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,794,782: 108,192
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,545: 20,282
משטר
רפובליקה עממית: מונרכיה חוקתית

יחסי סין–עומאן הם יחסי החוץ בין סין לעומאן.
סקירה כללית

בשנת 1978 כוננו המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים ובשנת 1983 עומאן הפכה למדינה הערבית הראשונה שהחלה לספק נפט לסין. בסוף שנות השבעים החלה הרפובליקה העממית של סין לייבא כמויות משמעותיות של נפט גולמי מעומאן, ובשנות ה-90 הגדילה בחדות את הרכישות של נפט עומאני. עד שנת 2013 שני שלישים מכלל ייצוא הנפט והגז הטבעי של עומאן הגיעו לסין, ובשנים שלאחר מכן, השוק הסיני החל להסביר אחוז גבוה עוד יותר מחומרי הגלם מעומאן. עם זאת, סחר בפחמימנים אינו ההיבט היחיד ביחסי סין ועומאן. בסוף 2008 הוצבו במפרץ עדן ספינות מלחמה של הצי הסיני במסגרת מערכה בינלאומית לדיכוי פירטיות, ונמל סלאלה הפך לנקודת הבסיס העיקרית שלהם.
בשנת 2016 גברו הסיכויים לחיזוק שיתוף הפעולה האסטרטגי בין סין לעומאן. ההתערבות של ערב הסעודית במלחמת האזרחים בתימן עלולה לסבך את הניווט בים האדום ובמפרץ עדן, כמו גם הסכמתה של איראן להעניק להודו מעמד של שותף מרכזי בהתפתחות הנמל בצ'אהבהאר, בעוד סין החזיקה בעמדה בנמל גוואדר השכן בפקיסטן. עם זאת, מסקט סירבה להצטרף לכוחות מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ במערכה התימנית, ופעלה גם כמתווכת בין טהראן לבין וושינגטון בסכסוך לגבי תוכנית הגרעין של איראן, וכתוצאה מכך בייג'ינג החליטה לפעול עם עומאן כשותפה אמינה שלה באזור.
בפברואר 2018 ביקר ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי בביקור רשמי במסקט. מטרתו העיקרית של הביקור הייתה למצוא דרכי אינטראקציה עם עומאן בתחום המסחרי והצבאי, וכן למנוע את התחזקות ההשפעה הסינית במדינה זו. בהתחשב בסמיכותם הגאוגרפית של הודו ועומאן, אין זה מפתיע שניו דלהי הגיבה בצורה נחרצת ביותר לנוכחות הצבאית והכלכלית ההולכת וגוברת של הרפובליקה הקהילתית במדינה זו.
יחסי סחר

בשנת 2013 היקף הסחר בין המדינות הסתכם ב-23 מיליארד דולר, מה שהפך את עומאן לשותפת המסחר הרביעית בגודלה של סין במזרח התיכון. הייצוא של עומאן לסין כולל בעיקר נפט, מתנול, פרקסילן ופוליפרופילן (המהווים כמעט 30% מסך היצוא). היצוא הסיני לעומאן מהווה יותר מ-4.5% מסך הרכישות של מדינה זו.
יוהאן אקשטיין

| --- | --- |

אקשטיין, סיר סידני סמית
 לידה:  25 בנובמבר 1735 פופנרוית, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  27 ביוני 1817 (בגיל 81) הוואנה, האימפריה הספרדית 
 תחום יצירה:  ציור 
 צאצאים:  John Eckstein, Frederick Eckstein 
 
יוהאן או ג'ון אקשטיין (באנגלית: John Eckstein‏; 1735 – 1817) היה פסל, חרט וצייר יליד גרמניה, שעבד זמן קצר בלונדון לפני שחזר לגרמניה ומשם היגר לאמריקה.
ביוגרפיה

הוא נולד בפופנראוט ליד נירנברג ב-25 בנובמבר 1735, בנו של קונרד אקשטיין, חוטב עצים. הוא למד באקדמיה לאמנויות בנירנברג לפני שעבר לאנגליה.
לונדון

ידוע על הקריירה המוקדמת של אקשטיין בלונדון מהעובדה שהוא חתם על התבליט באנדרטה לרוג'ר טאונסנד במנזר וסטמינסטר, שנעשה בבית המלאכה של בנג'מין ותומאס קרטר בשנת 1761. עם זאת, הוא לא תכנן אותה בעצמו, אך עבד על פי מודל מחרס של לוק פרנסואה ברטון. באפריל 1762 החברה לאמנויות העניקה לו שכר עבור תבליט אבן בפורטלנד, אותו הציג בשנה לאחר מכן בחברת האמנים. עבודה נוספת נכנסה בעקבותיה בשנת 1764.
חזרה לגרמניה

בשנת 1765 אקשטיין קיבל את הזמנתו של פרידריך הגדול לעבוד בחצר הפרוסית, שם הפך לפסל הראשי של המלך, כשהוא מבצע עבודות רבות בפוטסדאם. בשנת 1769 הזמנה נוספת הביאה אותו לחצרו של הדוכס הגדול ממקלנברג בלודוויגשלוסט,
שנה לאחר מכן חזר לאנגליה. בלונדון הוא הציג דיוקנאות שעווה באקדמיה המלכותית. לאחר שנה חזר לחצר הדוכסות הגדולה, שם עבד על פסל ועשה תבליטי שעווה, כולל דיוקן של פרידריך פרנץ הראשון.
לאחר ארבע שנים בלודוויגשלוסט הוא חזר לברלין בהזמנת המלך. בשנים 1775–1776 עיצב עבור מפעל החרסינה והציג את עבודתו באקדמיה. בשנת 1786 הוא לקח את מסכת המוות של פרידריך, שממנה הכין ראשים לפסלי חזה משעווה. הוא המשיך לקבל חסות מלכותית מיורשו של פרידריך, פרדריק ויליאם, וייתכן שגילף דגמים של יוהאן גוטפריד שאדו לשער ברנדנבורג בברלין בשנת 1792.
פילדלפיה

בשנת 1793 כתב אקשטיין לג'ורג' וושינגטון מפוטסדם, וביקש כסף עבור מעברו לארצות הברית, מכיוון שהתכוון להתיישב בפילדלפיה. לא ידוע אם וושינגטון הגיב, אך אקשטיין נסע לאמריקה באותה שנה, כאשר הוא ובנו פרדריק פרסמו תערוכה של ציורים, פסלים ודוגמיות שעווה בביתם בפילדלפיה.
אקשטיין הפך לחבר מייסד באקדמיה בפילדלפיה ובין השנים 1810–1814 הציג גם עבודות באגודת האמנים, שם כללו תערוכותיו דמות של וושינגטון ברכיבה על סוס, שהייתה מיועדת ככל הנראה לאנדרטה שתוקם בעיר.
אקשטיין היה אמן רב תחומי, אך לא מצא הצלחה גדולה באמריקה. בינואר 1817 הפליג להוואנה, נמשך על ידי הסיכוי לסיים אנדרטה גדולה שנותרה שם.
הוא נפטר בהוואנה ב-27 ביוני 1817, בן 81.
משפחה

אקשטיין היה אביו של יוהאן אקשטיין אחר, צייר שהציג באקדמיה המלכותית בלונדון בין השנים 1787–1802. בשנת 1803 ליווה את סמואל הוד ל"סלע היהלום" ליד מרטיניק. לאחר מכן נסע לברבדוס שם צייר דיוקנאות של קצינים המוצבים באי, ונראה כי מת באיי הודו המערבית בסביבות 1838.
הערות שוליים

↑  Collections Online | British Museum, www.britishmuseum.org
↑  Details of Sculptor, archive.vn, ‏2013-03-06
↑  The New Jerusalem Church Repository, 1818. (באנגלית)
↑  Founders Online: To George Washington from Johann Eckstein, 28 May 1793, founders.archives.gov (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 12307021X  ISNI: 0000 0000 8381 5555  LCCN: nr95022235  RKD: 25434  ULAN: 500021541  VIAF: 50125429   WorldCat (עם VIAF): 50125429 
פרידריך השני, 1786, חסר חיים, מאת יוהאן אקשטיין במוזיאון הלאומי גתה (גר') בויימאר
אקשטיין, משפחת סאמלס
אקשטיין, נוף כפרי עם כירכרה
מולר נגד סוויפט

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט המחוזי של מחוז קולורדו, דנוור
 תאריך החלטה:  14 באוגוסט 2017
 החלטה
 סוויפט זוכתה מהאשמות, ומולר שילם לה דולר אחד על תביעתה הנגדית
 
טיילור סוויפט תבעה את מולר על התקיפה המינית, ודרשה תשלומי פיצויים בסך של דולר אחד בלבד
משפט דייוויד מולר נגד טיילור סוויפט (באנגלית: David Mueller v. Taylor Swift) הוא תביעת הוצאת דיבה שהוגשה נגד סוויפט על ידי הדי. ג'יי. האמריקני דייוויד מולר. בכתבו טען כי הזמרת השמיצה אותו על שתקף אותה מינית במפגש בין שניהם בשנת 2013. הנאשמת הוציאה תביעה נגדית נגד מולר בגין התקיפה המינית, בה דרשה תשלומי פיצויים בסך דולר אמריקני אחד בלבד. המשפט נערך שבוע, בבית המשפט הפדרלי המחוזי בקולורדו. בערב 14 באוגוסט 2017 חבר המושבעים פסק לטובת סוויפט.
מפאת מעמדה של סוויפט בזירה הבינלאומית כזמרת-יוצרת זוכת פרס גראמי, המשפט היה נתון לסיקורים רבים בכלי התקשורת השונים. בהצהרה שפרסמה בעקבות המשפט, היא חשפה כי מטרת התביעה הנגדית הייתה לעודד קורבנות תקיפה מינית לפתוח במשפט או לפרסם את סיפוריהם. באותה הצהרה התחייבה לתרום לארגונים המייסעים במימון עלויות משפטיות לנפגעות.
המשפט מקבל אזכור בווידאו קליפ של השיר "Look What You Made Me Do", בו הזמרת מחזיקה שטר של דולר אחד כשהיא מכוסה בתכשיטים.
רקע > התקרית

ב-2 ביוני 2013, בעיצומו של "The Red Tour", סיבוב ההופעות השלישי של סוויפט, היא השתתפה במפגש מעריצים שאורגן על ידי רדיו KYGO, לפני אחת מהופעותיה בבול ארנה, דנוור, קולורדו. באירוע נכחו עשרות מעריצים ועובדי תחנת הרדיו, שזכו להצטלם איתה. כשהגיע תורם של דייוויד מולר וחברתו דאז, שאנון מלצ'ר, הושיט מולר את ידו מתחת לחצאיתה של סוויפט ונגע בישבנה לכאורה. מיד לאחר המפגש ביניהם היא דיווחה זאת לאמה, למנהלת הסיור, לצלם ולחברי צוות האבטחה שלה. צוות האבטחה ניגש אל הנאשם מאחורי הקלעים והפציר בו להודות במעשה ולהתלוות להם לתחנת המשטרה המקומית. התקרית דווחה גם למנהלי תחנת הרדיו KYGO שפתחו בחקירה פרטית משלהם לגבי האירוע.