stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לפיד (חברה)

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 מייסדים:  פסח פרידמן
 תקופת הפעילות:  1943 בקירוב – 1 באוגוסט 1990
 מיקום המטה:  רחוב אילת 11, יפו
 ענפי תעשייה:  ceramics industry 
 מוצרים עיקריים:  כלים סניטריים וכלי קרמיקה
 
מגש ושני פכים קטנים מקרמיקה תוצרת חברת "לפיד" מאוסף ארבל לוי
אגרטלים מתוצרת "לפיד" (1954)
"לפיד" הייתה חברה לייצור כלים סניטריים וכלי קרמיקה שפעלה בישראל משנת 1943 בקירוב ועד 1990. החברה הפעילה את אחד המפעלים הגדולים בתעשיית הקרמיקה בישראל, וידועה כיום בזכות כלי הקרמיקה האמנותית שיוצרה במפעל זה.
היסטוריה

חברת "לפיד" הוקמה על ידי פסח פרידמן, ששימש קודם לכן כמנהל העבודה בבית החרושת ללבנים של יחיאל מיכל שטיינברג במוצא. בשנת 1949 נרכש למפעל, שהוקם ביפו, ציוד חדיש מארצות הברית. בשנת 1950 בקירוב נרכש המפעל על ידי ד"ר קורט מוסברג (1983-1903), תעשיין ממוצא גרמני, שהיה גם הבעלים של חברת ציוד המתכת והמעליות "נחושתן". עיקר התוצרת של המפעל בראשיתו הייתה קרמיקה סניטארית כגון אסלות, כיורים וכדומה. כבר בשנת 1952 הציג המפעל את תוצרתו בתערוכה של חברות הקרמיקה הישראליות. בשנת 1953 נחנך במפעל אגף חדש ובו תנור באורך של כ-150 מ', שהגיע לטמפרטורה של 1,300 מעלות צלזיוס.
בשנים 1958-1957 נרכשה הבעלות על "לפיד" על ידי חברת "כור", בעלת השליטה ב"סולל בונה" ו"חרסה". הדבר יצר מונופול בתחום הייצור הקרמי בארץ. בהדרגה אוחדו קווי היצור של "לפיד" עם אלו של "חרסה". במקביל החלה "כור" גם בייבוא של כלי סניטציה, במטרה לענות על הביקוש לתוצרת חוץ שיובאה על ידי מתחרים שונים. בתחילת שנות ה-70 נעשה ניסיון להעביר את המפעל מיפו לראשון לציון.
בשנות ה-80 עיצבה האמנית-המעצבת ציונה שמשי סדרת כלי אוכל והגשה עבור מפעל לפיד. סדרה זו התאפיינה בצבעוניות מונוכרומטית הנעה בין צבעי יסוד עזים לבין גוני פסטל תקופתיים ובעיטורים גאומטריים מינימליסטיים האופייניים לעיצוב הפוסט-מודרני. ניתן אף לזהות בהם מחווה לגאומטריה שאפיינה את עיצוב כלי הבית בבית-הספר באוהאוס בגרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-20. הסקיצות המפורטות לסדרה זו וכן מבחר גדול של הכלים עצמם שמורים באוסף שמשי-הירש שבארכיון אדריכלות ישראל.
בסוף שנות ה-80 היה "לפיד" שרוי במצב כלכלי קשה, שהוביל למחשבות על סגירתו. באוקטובר 1988 הודיעה "כור", שהייתה שרויה במשבר כלכלי קשה, על סגירת המפעל במסגרת תוכנית הבראה. המכשור וקווי הייצור שבו הועתקו אל מפעלי הקרמיקה האחרים של "כור". למרות זאת, המשיכה "כור" לעשות שימוש במותג "לפיד-נעמן" עוד זמן מה.
קדרות לפיד

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 1952 הצטרפה למפעל כמעצבת אלסבת כהן, אמנית קרמיקה שהוכשרה אצל הדוויג גרוסמן ופיתחה את המחלקה ה"אמנותית" במפעל, שבראשה עמדה ד"ר ברטה רוזנטל, שניהלה מפעל קרמי בצ'כוסלובקיה קודם לעלייתה לישראל. מחלקה זו מנתה בשנת 1959 20 עובדים. כלי הבית הראשונים שייצרה היו יצוקים מהחומר ליציקת אסלות, אולם בהדרגה השתכללו שיטות העיצוב והעבודה של החברה.
הכלים שעיצבו במפעל היו עשויים אבנית ועוצבו סגנון מודרניסטי, על פי רוב. רבים מהם התאפיינו בצורות גאומטריות מעוגלות ובעיטור מופשט. עיצובים אלו, כגון סדרת "ערבה", הושפעו מדגמים שיוצרו באירופה באותה עת. לצד כלי הקרמיקה הרגילים, עיצב בית החרושת גם מערכות בעיצוב מורכב יותר שיוצרו בהיקף קטן יותר. בנוסף, ייצר בית החרושת אריחי קיר עבור אמנים ומעצבים כגון ציונה שמשי, מוד פרידלנד ואחרים, שיצרו תבליטי קיר ועיטורי קיר קרמיים במקומות שונים.
בשנת 1955 זכה המפעל ב"פרס חיפה לתעשיית קרמיקה" במסגרת תערוכה במוזיאון חיפה לאמנות. בפברואר 1969 הוצגו עבודות מתוצרת המפעל בתערוכה במוזיאון הקרמיקה של מוזיאון הארץ.
לקריאה נוספת

קובי קלייטמן, לפיד קרמיקה: כלים בכור ההיתוך, 2020
הערות שוליים

↑  "נחושתן" - דוגמה להישגיה של יוזמה פרטית, חרות, 22 בנובמבר 1949
↑  מוסברג, שעלה לארץ ישראל בשנת 1933 שימש לימים כראש אגף הקרמיקה של התאחדות בעלי התעשייה וגם ראש אגודת הידידות ישראל-יפן.
↑  12 בתי חרושת לקרמיקה מציגים את מוצריהם, הצופה, 15 באפריל 1952
↑  הזמנות לייצוא מוצרי קרמיקה, חרות, 4 ביוני 1953
↑  "כור" רכשה חמישים אחוז בביהח"ר לקראמיקה "לפיד", למרחב, 28 בינואר 1957;
שותפות בין "חרסה" לבין "לפיד", דבר, 28 בינואר 1957
↑  הרחבת ייצור קרמיקה סניטרית, הַבֹּקֶר, 23 בנובמבר 1949;
פועלי ביהח"ר "לפיד קרמיקה" חוששים לפיטורי 40% מהעובדים, הצופה, 1 בפברואר 1961;
ל. טרנופולר, רווח של 18 מליון ל"י צפוי במפעלי "כור" ב-1969, דבר, 5 באוגוסט 1969
↑  "סולכור" תייבא גופים סניטריים מאנגליה, דבר, 28 בדצמבר 1971
↑  ב. ברק, "לפיד" בחולות ראשון לציון, דבר, 29 באוקטובר 1970
↑  סכנת סגירה למפעל לפיד קרמיקה שבבעלות כור, מעריב, 9 בנובמבר 1988
↑  מיכל הולצמן, הלפיד מאיר, מעריב, 15 בינואר 1991
↑  ביח"ר "לפיד" מייצר כלים סניטריים חדשים, דבר, 28 במרץ 1956
↑  הצלחת משולשת הקצוות, דבר, 24 במרץ 1966
↑  קיר דקורטיבי אשר עוצב ויוצר במפעל "לפיד", ממפעלי "כור" מוצג עתה ב"שבוע ישראל" במיניאפוליס וזוכה להצלחה רבה, דבר, 27 בספטמבר 1970
↑  הוענק פרס חיפה לתעשיית קרמיקה, דבר, 29 בדצמבר 1955
↑  מוזיאון הארץ - תערוכות זמניות, דבר, 18 בפברואר 1969
מגינוניים

| מגינוניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: ברקנאים
משפחה:: מגינוניים
סוגים
 Cleidopus    Monocentris 
שם מדעי
 Monocentridae

מָגִנּוּנִיִּים (שם מדעי: Monocentridaes) היא משפחה של דגים ממחלקת מקריני סנפיר שמכילה רק 4 מינים. המשפחה נפוצה באזור הטרופי והסוב טרופי של האגן ההודו-שקט (מהאוקיינוס ההודי ועד למרכז האוקיינוס השקט). מינים במשפחה זו מבוקשים מאוד לגידול לאקווריום בגלל צבעם אולם הם יקרים וקשה לגדלם.
מיון

במשפחה זו שני סוגים וארבעה מינים:
מין יחיד אננסון (Cleidopus gloriamaris).
סוג מגינון (Monocentris )
מין מגינון יפני (Monocentris japonicus)
מין Monocentris neozelanicus
מין Monocentris reedi
לואיג'י מנצ'ינלי

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1848 אורבייטו, איטליה 
 פטירה:  2 בפברואר 1921 (בגיל 72) רומא, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  Boschetto Irregolare 
 מוקד פעילות:  ממלכת איטליה 
 עיסוק:  מנצח, צ'לן, מלחין
 סוגה:  אופרה, מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 פרופיל ב-IMDb
 
לואיג'י מנצ'ינלי (באיטלקית: Luigi Mancinelli ‏ 5 בפברואר 1848 - 2 בפברואר 1921) היה מנצח, צ'לן ומלחין איטלקי. ראשית הקריירה שלו הייתה באיטליה, שם עשה לו שם בפרוג'ה ואחר בבולוניה. לאחר 1886 עבד בעיקר בארצות אחרות, כמנצח ראשי בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק, ובמשרות אחרות במדריד, ריו דה ז'ניירו ובואנוס איירס.
מנצ'ינלי הצליח מאוד לא רק ברפרטואר האיטלקי, שבו התבלט תחילה, אלא גם באופרה גרמנית וצרפתית. על אף המוניטין שיצאו לו כמנצח, יצירותיו לא נחלו הצלחה רבה, ואף לא אחת מהן נכנסה לרפרטואר הקבוע.
חיים וקריירה

מנצ'ינלי נולד באורבייטו שבמרכז איטליה. הוא למד נגינה בעוגב ובצ'לו אצל אחיו הבכור (שהיה בהמשך למנצח נודע בבתי אופרה איטלקיים) והיה לצ'לן בקאפלה של אורבייטו ובתזמורת של תיאטרו דלה פרגולה בפירנצה. בפירנצה למד הלחנה אצל טאודולו מבליני. ב-1874 עבר לתאטרו מורלאקיני בפרוג'ה, כצ'לן ראשי ועוזר ל מאסטרו קונצ'רטאטורה. הופעתו הראשונה כמנצח הייתה באאידה, כשהמנצח הקבוע חלה. האמרגן וינצ'נצו ג'אקובאצ'י היה נוכח בקונצרט, והזמין את מנצ'ינלי לעבודה בתאטרו אפולו, רומא, שם ניצח עד 1881. עד מהרה עשה לו שם; ב-1877 הגדיר אותו בויטו כפרשן האידיאלי של "מפיסטופלה", וג'ובאני לוקה, שהחזיק בזכויות לאופרות של וגנר באיטליה, ראה בו את ממשיכו של המנצח אנג'לו מריאני כמנצח הווגנריאני הראשון במעלה באיטליה. וגנר עצמו העריך מאוד את מנצ'ינלי.
חיים וקריירה > קריירה בינלאומית

ביולי 1878 ניצח מנצ'ינלי בפעם הראשונה בפריז. באיטליה עבד בעיקר בבולוניה, שם ניצח על הצגות אופרה בתיאטרו קומונאלה, כיהן כמאסטרו די קאפלה בבזיליקה סן פטרוניו, ולימד בקונסרבטוריו ג'ובאני בטיסטה מרטיני. בין תלמידיו שם היה ג'אקומו אורפיצ'ה. לאורך כל שנות הקריירה שלו עסק מנצ'ינלי גם בהלחנה, נוסף לניצוח. האופרה הראשונה שלו, "אזורה די פרובנצה" (1884) נחלה הצלחה בבולוניה אבל נכשלה בנאפולי כעבור שנתיים. לאחר זאת, התנהלה הקריירה של מנצ'ינלי בעיקר מחוץ לאיטליה. ביוני 1886 ניצח על קונצרט בלונדון, בתוכנית שכללה את הסימפוניה החמישית של בטהובן ומבחר מיצירותיו הוא. לאחר שפרש ממשרותיו בבולוניה, נענה להזמנה מן האמרגן אוגוסטוס האריס להצטרף לאלברטו רנדגר כמנצח לעונת הקונצרטים ביוני ויולי 1887 בתיאטרון דרורי ליין, עם צוות כוכבים בינלאומיים ורפרטואר רחב-יריעה של אופרות איטלקיות, צרפתיות, אוסטריות וגרמניות, שכלל את אאידה, הספר מסביליה, לה טרוויאטה, ריגולטו, ההוגנוטים, פאוסט, כרמן, דון ג'ובאני ולוהנגרין.
האריס קיבל עליו את ניהול בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בשנת 1888, ומינה את מנצ'ינלי למנצחו הראשי, משרה בה התמיד עד 1905. תוך זמן קצר העלה את הרמה המוזיקלית. שבועות ספורים מכניסתו לתפקיד, ציין מבקר צרפתי, "תחת שרביטו של מסיה מנצ'ינלי, השיגה תזמורתו את ההומוגניות שחסרה לה קודם; עכשיו היא ראויה לקובנט גארדן". כשהאריס ומנצ'ינלי תפסו את מקומותיהם בקובנט גארדן, נודע הבית באופן רשמי כ"בית האופרה האיטלקית המלכותית", ואופרטות מכל לאום שהוא הושרו בו באיטלקית - חליל הקסם עלתה כ"Il flauto magico", וכן הלאה. בהדרגה השתנתה המדיניות כך שבדרך כלל הושרו אופרות בשפה שבה נכתבו במקור. בשנות ה-90' של המאה ה-19 ניצח מנצ'ינלי על האופרות "פאוסט" ו"רומיאו ויוליה" של  שארל גונו בצרפתית ועל " לוהנגרין" בגרמנית, אם כי את אמני השירה מנירנברג המשיכו לבצע בתרגום לאיטלקית עד 1899, שאז ויתר מנצ'ינלי במידה רבה על הרפרטואר הגרמני ומסר אותו לידי מנצחים אורחים מגרמניה, במקרה זה קארל מוק. בין הבכורות הבריטיות בניצוח מנצ'ינלי הייתה האופרה האחרונה של ג'וזפה ורדי, פלסטף, במאי 1894. בהפקה זו נכללו שינויים שוורדי עשה בפרטיטורה מאז הבכורה העולמית שמילאנו ששנה קודם לכן, אבל כמה משינויי הטמפו של מנצ'ינלי הביאו להרמת גבות ביקותית.
מנצ'ינלי כיהון כמנצח ראשי באופרה של מדריד בשנים 1887–1893, ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנים 1893–1903. במטרופוליטן ניצח בעיקר על אופרות איטלקיות או צרפתיות, בהן כמה אופרות שאינן מושמעות תכופות, יחסית, כגון "סמירמידה" של ג'ואקינו רוסיני, "אורפיאו ואאורידיצ'ה", לוצ'יה די למרמור ו"האפריקנית". ברפרטואר הגרמני, ניצח מנצ'ינלי על "לוהנגרין", "אמני השירה מנירנברג" ו"טנהויזר" (כולן בשפה האיטלקית, בהתאם לנוהג המקובל במטרופוליטן באותה תקופה). כמו בקובנט גארדן, הציג מנצ'ינלי את "פלסטף", אבל עם צוות כוכבים מרשים יותר מאשר בלונדון, כולל ויקטור מור בתפקיד הראשי ואמה איימס וצלי דה לוסאן כאליס וננטה פורד. הוא ניצח על הביצוע הראשון במטרופוליטן של מה שהתקבל ככפל-אופרות בכרטיס אחד, אבירות כפרית וליצנים, אם כי באותה הזדמנות הוצגה "ליצנים" ראשונה. אופרות אחרות שהבכורה שלהן במטרופוליטן הייתה בניצוח מנצ'ינלי הן חליל הקסם, דון ג'ובאני ולה בוהם.
מנצ'ינלי ניצח על אופרה באיטליה עד 1911 ובמהלך עונות בתאטרו נציונל דה סאו קרלוס, ליסבון, מ-1901 עד 1919–1920. ב-1905 היה באופרה של ריו דה ז'ניירו ובמאי 1908 ניצח על "אאידה" בחנוכת תאטרו קולון החדש בבואנוס איירס. הוא חזר לשם ב-1909, 1910 ו-1913.
חיים אישיים

בשנת 1881 נשא מנצ'ינלי לאישה את לואיזה קורה, בטורינו.
מנצ'ינלי מת ברומא ב-2 בפברואר 1921, בן 72.
יצירותיו

אף כי בני תקופתו של מנצ'ינלי ראו בו מנצח שגם הלחין, הוא עצמו התייחס ליצירותיו ברצינות רבה, והתאכזב מן ההשפעה הזעומה שהייתה להן על הקהל. ה"טראגיקה ליריקה" שלו, "ארו וליאנדרו", שהשמעת הבכורה שלה הייתה בפסטיבל נורוויץ' ב-1896, בוצעה בהמשך במדריד, לונדון, ניו יורק וכמה ערים איטלקיות, אבל לא תפסה את מקומה ברפרטואר. מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים גורס, כי היעדר הצלחתו של מנצ'ינלי כמלחין:
נבע כנראה בחלקו מטמפרמנט דרמטי שעמד בניגוד בוטה לזרמים ששלטו אותה עתה באופרה האיטלקית, כפי שבאו להיטוי באסכולת הוריזמו ואצל פוצ'יני. דבר זה ניכר גם בטיפולו המופשט למדי בדמויותיו, נטייה  שהובלטה ביתר שאת בחוסר המיומנות שלו ביצירת מלודיות קליטות.
יצירותיו > אופרות

"אזורה די פרובנצה" (3 מערכות, א. צאנארדיני; בולוניה, 1884)
"ארו וליאנדרו" (3 מערכות, אריגו בויטו; פסטיבל נורוויץ', 1896)
"פאולו ופרנצ'סקה" (מערכה 1, ארטורו קולאוטי; בולוניה, 1907)
"סוניו די אונה נוטה ד'אסטאטה" (3 מערכות, פאוסטו סלווטורי; (1919)
יצירותיו > יצירות בימה אחרות

"מסאלינה" (פרלוד ואינטרמצו לדרמה מאת פייטרו קוסה, 1876)
"קלאופטרה" (אינטרמצי סימפוניים לדרמה מאת פייטרו קוסה, 1877
"טיציאנלו" (חמישה קטעים לקומדיה מאת א. לומברוזזו, 1880
"ישעיהו" (קנטטה, מילים מאת ג'וזפה אלביני (1887)
יצירותיו > פסקולי סרטים

"פראטה סולה" (נכתב למקהלה ותזמורת על פי סיפור מאת מריו קורזי, סרטי-טספי, רומא; 1918)
"ג'וליאני ל'אפוסטאטה" נכתב למקהלה ותזמורת על פי סיפור מאת אוגו פאלנה, סרטי-ברניני, רומא; (1920)
הערות שוליים

↑  "Mancinelli, Luigi דניס וג'וליאן בודן, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2001. (דורש מינוי)
↑  =גרוב
↑  =גרוב
↑  "Petit Courrier de l'Exposition" לה פיגארו, 9 ביולי 1878, עמ' 2]
↑  =גרוב
↑  =גרוב
↑  Correspondance Anglaise" לה פיגארו, "מנצ'ינלי קורספונדציה אנגלית" 13 ביוני 1888, עמ' 3
↑  "האופרה המלכותית", הטיימס, 21 במאי 1894, עמ' 7; "פלסטף" של ורדי, המיוזיקל סטנדרד', 26 במאי 1894, עמ' 431-2; ו",פלסטף' בקובנט גארדן", הסאטרדיי רביו, 26 במאי 1894, עמ' 552-3
↑  http://archives.metoperafamily.org/archives/frame.htm "Mancinelli", ארכיבי מטרופוליטן אופרה. (קישור ישיר לדף איננו זמין: שימוש באפשרות  "Key word search" בדף השער מעלה את האינפורמציה המבוקשת.)
↑  [https://archive.org/details/whoswhoinamerica02marq/page/746/mode/2up MANCINELLI, Luigi "מי ומי באמריקה", מהדורת 2–1901, באמצעות archive.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810641992905606  BNE: XX877728  BnF: cb13510812v (data)  GND: 116727241  ICCU: CFIV127039  ISNI: 0000 0001 2030 4069  LCCN: n87842351  MusicBrainz: 996411ca-167a-40ac-87ec-5a7395a84fe2  NKC: mzk2011647675  NTA: 106056743  SNAC: w6vt23nc  SUDOC: 243989547  VcBA: 495/152951  VIAF: 90177396   WorldCat (עם VIAF): 90177396 
מנצ'ינלי בשנותיו המאוחרות
לואיג' מנצ'ינלי
אזורה די אייקס עיצוב תלבושת ל"אזורה די פרובנצה" מערכה 2 (1884)
מארה סלבטרוצ'ה

חבר בכנופיה מארה סלבטרוצ'ה מציג קעקוע המסמל את השתייכותו לכנופיה
מארה סלבטרוצ'ה (Mara Salvatrucha) או MS-13, היא ארגון פשע בינלאומי שהוקם ככנופיית רחוב בלוס אנג'לס בשנות השבעים. במקורה הוקמה על ידי מהגרים מאל סלוודור במטרה להגן על עצמם מכנופיות אחרות, אך הפכה לארגון פשע מסורתי יותר עם השנים. כנופיית MS-13 מורכבת מתאים או פלגים אשר ממוקמים ברוב חלקיה של ארצות הברית, אל סלוודור וחלקים אחרים של העולם. ההערכה היא כי הכנופיה מונה 10,000 חברים בארצות הברית לבדה. לפי הערכות מונה הכנופיה למעלה מ-100,000 חברים ברחבי העולם. פעילויותיה של הכנופיה כוללות הברחה וסחר בסמים, מכירת נשק בשוק השחור, סחר בבני אדם, התנקשויות, גנבות והתקפות על רשויות אכיפת חוק. ארגון ה-FBI עורך פשיטות בקנה מידה גדול כנגד חשודים בחברות בכנופיה, בספטמבר 2005 בוצעו 650 מעצרים של חברי הכנופיה.
היסטוריה

הכנופיה נוסדה באזור פיקו-יוניון (pico union) בלוס אנג'לס, שם נהגו כנופיות מקסיקניות-אמריקאיות למשוך מהגרים מאל סלבדור שברחו ממלחמת האזרחים שהתחוללה שם. חברי MS רבים באזור לוס אנג'לס גורשו בשל שהותם הבלתי-חוקית בארצות הברית או בשל ביצוע פשעים. רבים המשיכו בפעילות הפלילית בשובם לאל סלבדור. הכנופיה המשיכה לגדול גם בזמנים אלו בעקבות פעילות גיוס אינטנסיבית של המגורשים.
בשנת 2023 חברות הכנופיה השתתפו במרד האסירות בטגוסיגלפה.
אטימולוגיה

ישנם כמה הסברים אפשריים לשם מארה סלבטרוצ'ה. לפי מקורות אחדים, שם הכנופיה נגזר על פי שם הרחוב "לה מארה" שבסן סלבדור, בירתה של אל סלוודור וארגון הגרילה "סלבטרוצ'ה" שנלחם במלחמת האזרחים העקובה מדם באל סלבדור. בנוסף, המילה "מארה" משמעותה "כנופיה" בסלנג האל-סלבדורי. מילה זו גזורה מהמילה "מארהבונטא", שמו של מין אכזרי של נמלים מאזור יער האמזונאס. המילה יכולה גם לרמוז לכנופיית מארהווילה שנמצאת במזרח לוס אנג'לס. המילה סלבטרוצ'ה היא הלחם של המילים "סלבדורי" ו"טרוצ'ה", שמשמעותו בסלנג האל-סלבדורי היא "דריכות".
הערות שוליים

↑    ציפי שמילוביץ, בין הפטיש למצ'טה, באתר "ידיעות אחרונות", 21 באוגוסט 2017
1 2  משתלטת על ארה"ב: כך פועלת הכנופייה המסוכנת ביותר בעולם, באתר גלובס, 23 ביוני 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007350067105171  LCCN: n2008030361  NKC: osa2011621020  VIAF: 139781921   WorldCat (עם VIAF): 139781921
מבצר סנט אלמו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מצד כוכב 
 מיקום:  ולטה 
 מדינה:  מלטה 
 בעלים:  ממשלת מלטה 
 מפעיל:  משרד מורשת מלטה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1552
 תאריך פתיחה רשמי:  1552 
 קואורדינטות:  35°54′07″N 14°31′07″E﻿ / ﻿35.901944444444°N 14.518611111111°E﻿ / 35.901944444444; 14.518611111111
  (למפת מלטה מוגדלת) ולטה ויקטוריה בירקירקארה לואה קומינומבצר סנט אלמו(למפת מלטה רגילה) ולטה ויקטוריה בירקירקארה לואה קומינומבצר סנט אלמו
 
מפת ולטה
מבצר סנט אלמו (במלטית: Il-Forti Sant'Iermu, באנגלית: Fort Saint Elmo) הוא מבצר השוכן בקצה הצפון-מזרחי של חצי האי הצר שברס (Sceberras), עליו בנויה ולטה, בירת מלטה. המבצר שולט על הכניסה לשני הנמלים משני צדדיו של חצי האי - הנמל הגדול (Grand Harbour) ממזרח, ונמל מרסמשט (Marsamxett Harbour) ממערב.
היסטוריה

במקום ניצב מגדל תצפית לפני הגעתם של ההוספיטלרים למלטה בשנת 1530. בשנת 1533 החלו הוספיטלרים לבצר את האתר, ובעת המצור הגדול על מלטה שהטילו העות'מאנים על האי ב-1565, כבר ניצב במקום מבצר קטן בצורת כוכב שהוקם בסגנון הרנסאנס.
סביב המבצר נערכו חלק מהקרבות הכבדים ביותר במהלך המצור, והוא הופגז תדירות על ידי סוללות תותחים עות'מאניות החל ב-24 במאי 1565. התותחים הוצבו על חצי האי שמדרום למבצר, ועל הגדה המערבית של נמל מרסמשט. במשך חודש הגנו 100 מהאבירים וכ-700 חיילים על המבצר, והוא נכנע לבסוף ב-23 ביוני 1565. למעט תשעה חיילים אשר נפלו בשבי ובודדים אשר נמלטו מהמבצר בשחייה דרך הים, איש מהמגינים לא שרד את הקרב. מאידך, הטורקים איבדו בין 8,000 ל-10,000 חיילים בכיבוש המבצר.
המבצר שחרב כמעט לחלוטין, הוקם מחדש לאחר תום המצור על ידי הגראנד מאסטר זא'ן דה לה ולט, שזכה לתמיכתם של האפיפיור פיוס החמישי ומלך ספרד פליפה השני. עבודות השיקום החלו בשנת 1566 והמבצר שולב בחומת הים של העיר ולטה שהוקמה כרובע מבוצר בצורת ריבוע, ונקראה על שמו של דה לה ולט, מייסדה.
המבצר כיום

המבצר בנוי בצורת כוכב מחומש שאורכו הכולל הוא כ-200 מטרים ורוחבו המרבי עומד על 110 מטרים. מאז אמצע המאה ה-20 שוכנים במבצר בית הספר לשוטרים של משטרת מלטה ומוזיאון המלחמה הלאומי. המוזיאון נחנך בשנת 1975 כדי להנציח את המצור על מלטה במלחמת העולם השנייה, ובין היתר מוצג בו צלב ג'ורג' המקורי, שהוענק לתושבי האי על ידי המלך ג'ורג' השישי ב-1942, כהוקרה על עוז רוחם בעת המצור. הסרט אקספרס של חצות המתאר את קורותיו של אמריקאי בכלא הטורקי צולם במבצר.
גלריה

הנמל הגדול של מלטה (משמאל) ומבצר סנט אלמו בחזית התמונה (ציור מ-1801)
שחזור תהלוכת אבירי ההוספיטלרים במבצר סנט אלמו
מראה במוזיאון המלחמה הלאומי: תותח נ"מ בקוטר 40 מילימטר
מגי מקנמרה

| --- | --- |

 לידה:  18 ביוני 1928 ניו יורק, ארצות הברית 
 התאבדה:  18 בפברואר 1978 (בגיל 49) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1951–1964 (כ־13 שנים) 
 מקום לימודים:  Bayard Rustin Educational Complex 
 בן או בת זוג:  דייוויד סוויפט (1951–ערך בלתי־ידוע) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מגי מקנמרה
מרגריט "מגי" מקנמרה (באנגלית: Marguerite "Maggie" McNamara;‏ 18 ביוני 1928 – 18 בפברואר 1978) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון, אמריקאית מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1953 על תפקידה בסרט הירח כחול.
ביוגרפיה

מקנמרה נולדה בניו יורק להורים ממוצא אירי, הוריה התגרשו כאשר הייתה בת תשע. בתור נערה דגמנה מקנמרה עבור סוכנות הדוגמנות של ג'ון רוברט פאוורס, היא הופיעה על שער המגזין לייף בשנת 1950.
מקנמרה החלה לשחק לראשונה על בימות ברודוויי בשנת 1951 במחזה "הירח הוא כחול" בתפקיד פאטי אוניל ולאחר מכן בהצגה "בל גדס". בשנת 1953 זכתה מקנמרה לתפקיד קולנועי ראשון בקריירה מבמאי העל אוטו פרמינגר שהחליט לעשות ל"הירח הכחול" עיבוד קולנועי, גם בסרט שיחקה בתפקיד פאטי אוניל והועמדה על הופעתה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס באפט"א.
מקנמרה מיעטה לשחק בתפקידים קולנועיים והתפרסמה רק בסרטים "הקרדינל" של פרמינגר בתפקיד פלורי פרמוייל, "שלוש מטבעות במזרקה" של ג'ין ניגולסקו בתפקיד המזכירה הצעירה מריה ויליאמס ו"נסיך הבמה" של פיליפ דיון בתפקיד השחקנית מרי דוולין. היא פרשה ממשחק באמצע שנות ה-60.
לאחר שפרשה ממשחק נעלמה מהתודעה הציבורית ועבדה לפרנסתה בעיקר כמזכירה. מקנמרה הייתה נשואה לבמאי דייוויד סוויפט, לא היו לה ילדים.
מקנמרה נמצאה מתה ב-18 בפברואר 1978 בביתה שבניו יורק סיטי, היא נטלה כדורי שינה ומספר תרופות נוגדות דיכאון והשאירה אחריה פתק התאבדות. היא נקברה ב"בית הקברות סיינט צ'ארלס" שבעיירה פרימנג'דייל, ניו יורק.
פילמוגרפיה

הירח הוא כחול (1953)
שלוש מטבעות במזרקה (1954)
נסיך הבמה (1955)
הקרדינל (1963)
מגי סטפנס

מגי סטפנס (באנגלית: Maggie Steffens; נולדה ב-4 ביוני 1993), היא שחקנית כדורמים אמריקנית, בעלת מדליות זהב בכדורמים באולימפיאדת לונדון (2012) ואולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
קומתה של סטפנס 1.75 מטר, היא זורקת ביד ימין ויש לה יכולת כיבוש שערים מוצלחת הן מקו חמישה מטרים והן מקו שני מטרים. בנוסף, היא משחקת כדורעף חופים לא תחרותי.
ביוגרפיה

סטפנס נולדה בסאן רמון שבקליפורניה ומתגוררת בדאנביל שבקליפורניה. התוודעה לכדורמים דרך משפחתה, כמה מדודיה ובני דודיה הם שחקני כדורמים. אחותה ג'סיקה סטפנס גם היא שחקנית כדורמים בנבחרת הכדורמים נשים של ארצות הברית.
סטפנס התחילה את הקריירה בנבחרת התיכון של מונטה ויסטה באלאמו קליפורניה וזכתה עימה באליפות הליגה בשנים 2007–2009.
סטפנס שיחקה עם נבחרת הכדורמים נשים של ארצות הברית ב-2010 וזכתה עמה בטורניר גביע העולם בכדורמים, שנערך בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד לאחר שכבשה את שער הניצחון בגמר מול נבחרת של אוסטרליה, 31 שנים לאחר הזכייה הקודמת של נבחרת ארצות הברית בטורניר הראשון שנערך בשנת 1979. כמו כן, זכתה באליפות העולם לליגות כדורמים. ב-2011 זכתה שוב באליפות העולם לליגות כדורמים.
באליפות העולם בכדורמים שנערכה בשאנגחאי, סין ביולי 2011 סיימה סטפנס עם חברותיה לנבחרת ארצות הברית במקום שישי. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגוודלחרה, מקסיקו באוקטובר אותה שנה, היא כבשה את שער הניצחון בזריקות הכרעה בגמר מול קנדה. ב-2012 זכתה באליפות העולם לליגות כדורמים בפעם השלישית ברציפות כשהיא כובשת 11 שערים, המספר הרב ביותר בנבחרת.
המשחקים האולימפיים

באולימפיאדת לונדון (2012) הייתה סטפנס השחקנית הבולטת בתחרות וכבר במשחק הראשון כבשה 7 שערים לזכות ארצות הברית והשוותה את השיא האולימפי לשערים במשחק בודד. בכל התחרות כבשה 21 שערים, שיא אולימפי לתחרות, וזכתה במדליית זהב עם נבחרת ארצות הברית.
סטפנס התחייבה ללמוד באוניברסיטת סטנפורד, אך דחתה את מועד כניסתה כדי להתאמן עם נבחרת ארצות הברית לקראת אולימפיאדת לונדון (2012).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה סטפנס קפטן נבחרת ארצות הברית בכדורמים וכבשה את מירב השערים. היא זכתה שוב במדליית זהב עם נבחרת ארצות הברית.
לפטיקטידיום

| לפטיקטידיום |
| --- | --- |
  איור של לפטיקטידיום
תקופה
אמצע אאוקן 50–35 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: לפטידקטידה
משפחה:: Pseudorhyncocyonidae
סוג:: לפטיקטידיום
שם מדעי
 Leptictidium ‏Tobien, 1962

לפטיקטידיום (שם מדעי: Leptictidium; ביוונית עתיקה: "סמור חינני") הוא סוג של יונק קדום מסדרה נכחדת שחי באמצע תקופת האאוקן לפני 35–50 מיליון שנה. מאובניו נמצאו באירופה, אך בתקופתו היה חי באקלימים חמימים יותר מאירופה של היום.
מאפיינים

יצור קדום זה שהיה קרוב של השלייניים המודרניים, היה בעל מראה של חדף פיל קטן. אורכו הגיע ל-60–90 סנטימטרים וגובהו ל-20 סנטימטרים. היה לו חדק גמיש איתו הוא אסף מזון ורחרח את טרפו, והיו לו רגליים חזקות המותאמות לקפיצה.
היצור חי ביערות גשם וחי על קרקע היער. הוא ניזון ככל הנראה מחרקים ומיצורים קטנים כמו לטאות או דו-חיים. הוא הסתתר בין השיחים כדי לברוח מאויביו מהם נמלט בקפיצות.
בתרבות

הלפטיקטידיום מופיע בפרק הראשון של הסדרה ללכת עם חיות שם הוא אוכל חרקים זריז הבורח מטורפים גדולים כמו הגסטורניס והאמבולוצטוס.
מינים

L. auderiense
L. nasutum
L. tobieni
L. ginsburgi
L. sigei
L. listeri
L. prouti
L. storchi
ראו גם

פורגאטוריוס - יצור בן אותה תקופה שחי על העצים.
לואיג'י נונו

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1924 ונציה, איטליה 
 פטירה:  8 במאי 1990 (בגיל 66) ונציה, איטליה 
 מקום קבורה:  בית הקברות סן מיקלה 
 מוקד פעילות:  ונציה 
 מקום לימודים:  קונסרבטוריון ונציה על שם בנדטו מרצ'לו, אוניברסיטת פדובה 
 זרם:  מוזיקה קלאסית של המאה ה-20 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 בן או בת זוג:  נוריה נונו-שנברג (1955–?) 
 צאצאים:  סילביה נונו 
 פרסים והוקרה:  פרס האמנות של ברלין (1990) 
 www.luiginono.it
 פרופיל ב-IMDb
 
קברו של נונו בבית הקברות סן מיקלה בוונציה
לואיג'י נונו (באיטלקית: Luigi Nono; ‏29 בינואר 1924 – 8 במאי 1990) היה מלחין אוונגרד איטלקי, מחשובי המלחינים במאה ה-20.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

נונו נולד בוונציה למשפחת אמנים אמידה. סבו היה צייר ידוע-שם. הוא החל ללמוד מוזיקה אצל ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו בשנת 1941 בקונסרבטוריון של ונציה, שם למד על מסורת המדריגל של תקופת הרנסאנס, בין סגנונות אחרים. אחרי שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת פדובה, עודד אותו ברונו מאדרנה לעסוק בהלחנה. באמצעות מאדרנה התוודע אל המנצח הרמן שרכן - מורו לניצוח של מדרנה בשנים ההן - שתרם את חלקו להשכלתו המוזיקלית של נונו ולהמרצתו בכיוון זה.
היה זה שרכן שהציג את יצירתו הראשונה של נונו, Variazione canoniche sulla serie dell'op. 41 di A. Schönberg ("וריאציות קנוניות) בשנת 1950 בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט - מרכז לגילוי מחדש של מוזיקה מודרנית אחרי השמה שעשו בה תקופת הדיקטטורה והמלחמה. "הווריאציות הקנוניות", המבוססות על סדרת שנים-עשר הטונים אופוס 41 של ארנולד שנברג ציינו את נונו כמלחין מחויב במגמה אנטי-פאשיסטית (אניבאלדי 1980). (הווריאציות הקנוניות עשו שימוש גם בשורה בת שישה יסודות של ערכים רתמיים). נונו היה חבר בתנועת המרי האיטלקית בתקופת מלחמת העולם השנייה (שנברג-נונו, 2008). למעשה, המחויבות הפוליטית המרשימה של נונו, עם שהציבה אותו לצד בני זמנו בדרמשטדט, כגון אנרי פוסה ולפניו הנס ורנר הנצה, גם הבדילה אותו מאחרים, בהם פייר בולז וקרלהיינץ שטוקהאוזן. אף על פי כן, בולז ושטוקהאוזן היו אלה, שעמם התייתצב נונו בראש תנועת "מוזיקה חדשה" בשנות ה-50'.