stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסיי סטפנוב
הערות שוליים

↑  Vladislav Artemov, Алексей Степанов (Masters of Painting series), Белый город, 2004
↑  Olga Lavrova, Алексей Степанович Степанов: 1858 - 1923, Изд. Искусство, 1973
↑  Kenneth, Alexei Stepanov, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
↑  Art-каталог: живопись и графика - художник - Степанов Алексей Степанович (1858-1923), www.art-catalog.ru
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810608054305606  GND: 1013373480  ISNI: 0000 0001 2209 4544  LCCN: n83012266  NTA: 071304827  RERO: 02-A013500506  RKD: 350688  ULAN: 500120577  VIAF: 23507658   WorldCat (עם VIAF): 23507658
צרפת בעת החדשה המוקדמת

ממלכת צרפת (בצרפתית: Royaume de France) בעת החדשה המוקדמת, מתקופת הרנסאנס (בערך 1500–1550) ועד המהפכה (1789–1804), הייתה מונרכיה שנשלטה על ידי בית בורבון (ענף זוטר של בית קאפה). זה מתאים למה שנקרא Ancien Régime ("המלוכה הישנה"). שטחה של צרפת בתקופה זו גדל עד שהוא כלל למעשה את היקף המדינה המודרנית, והוא כלל גם את שטחי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית הראשונה מעבר לים.
התקופה נשלטה על ידי דמותו של "מלך השמש", לואי ה-14 (שלטונו בשנים 1643–1715 היה אחד הארוכים בהיסטוריה), שהצליח לחסל את שרידי הפיאודליזם של ימי הביניים והקים מדינה ריכוזית תחת מונרכיה אבסולוטית, מערכת שתחזיק מעמד עד המהפכה הצרפתית ומעבר.
גאוגרפיה

באמצע המאה ה-15 הייתה צרפת קטנה משמעותית מכפי שהיא היום, ומחוזות גבול רבים (כגון רוסיון, סרדן, קאלה, בארן, נווארה, רוזנות פואה, פלנדריה, ארטואה, ארטואה, לורן אלזס, שלוש הבישופויות, פראנש-קונטה, סבויה, ברסה, ביגה, גקס, ניס, פרובאנס, קורסיקה וברטאן) היו אוטונומיות או בבעלות זרה (כמו על ידי ממלכת אנגליה); היו גם מובלעות זרות, כמו קונטה ונסן. בנוסף, מחוזות מסוימים בתוך צרפת היו לכאורה מחוזות אישיים של משפחות אצילות (כמו מחוזות בורבון, מרשה, פורז ואוברן שהוחזקו על ידי בית בורבון עד שהפרובינציות שולבו בכוח בשטח המלכותי בשנת 1527 לאחר נפילת שארל השלישי, דוכס בורבון).
בסוף המאה ה-15, והמאות ה-16 וה-17, צרפת תעבור התרחבות טריטוריאלית מסיבית וניסיון לשלב טוב יותר את המחוזות שלה לכדי מינהל מושלם. במהלך תקופה זו, צרפת התרחבה כמעט להיקף הטריטוריאלי המודרני שלה באמצעות רכישת פיקרדי, בורגונדי, אנז'ו, מיין, פרובאנס, ברטאן, פראנש-קונטה, פלנדריה הצרפתית, נווארה, רוסיון, דוכסות לורן, אלזס וקורסיקה.
רכישות צרפתיות בשנים 1461–1789:
תחת לואי ה-11 – פרובאנס (1482), דופינה (1461, בשליטה צרפתית מאז 1349)
תחת אנרי השני – קאלה, שלוש הבישופויות (1552)
תחת אנרי הרביעי – רוזנות פואה (1607)
תחת לואי ה-13 – בארן ונווארה (1620, בשליטה צרפתית מאז 1589 כחלק מרכושו של אנרי הרביעי)
תחת לואי ה-14
הסכם וסטפאליה (1648) – אלזס
הסכם הפירנאים (1659) – ארטואה, צפון קטלוניה (רוסיון, סרדן)
הסכמי ניימכן (1678–1679) – פראנש-קונטה, פלנדריה
תחת לואי ה-15 – לורן (1766), קורסיקה (1768)
רק דוכסות סבויה, העיר ניס ונחלה אפיפיורית קטנה (אזור אביניון) ונחלות מחוץ לגבולות המדינה יירכשו מאוחר יותר. (למפה של מחוזות צרפתיים היסטוריים, ראה מחוזות צרפת). צרפת החלה גם בחיפושים, קולוניזציה וחילופי מסחר עם אמריקה (צרפת החדשה, לואיזיאנה, מרטיניק, גוואדלופ, האיטי, גיאנה הצרפתית), הודו (פונדיצ'רי), האוקיינוס ההודי (ראוניון), המזרח הרחוק וכמה עמדות מסחר באפריקה.
למרות שפריז הייתה בירת צרפת, מלכי ולואה המאוחרים יותר נטשו את העיר כמקום מגוריהם העיקרי, והעדיפו במקומה טירות שונות של עמק הלואר והאזור הכפרי של פריז. אנרי הרביעי הפך את פריז למגוריו העיקריים (מקדם תנופת בנייה גדולה באחוזות פרטיות), אך לואי ה-14 שוב פרש מהעיר בעשורים האחרונים של שלטונו וורסאי הפכה למושב העיקרי של המלוכה הצרפתית במשך רוב המאה שלאחר מכן.
המערכת המנהלית והמשפטית בצרפת בתקופה זו נקראת בדרך כלל ה-Ancien Régime.
דמוגרפיה

המוות השחור הרג כשליש מאוכלוסיית צרפת מאז הופעתו ב-1348. מלחמת מאה השנים במקביל האטה את ההתאוששות. רק בתחילת המאה ה-16 האוכלוסייה התאוששה לרמות של אמצע המאה ה-14.
עם אוכלוסייה מוערכת של 11 מיליון בשנת 1400, 20 מיליון במאה ה-17 ו-28 מיליון בשנת 1789, עד 1795 הייתה צרפת המדינה המאוכלסת ביותר באירופה (אפילו לפני רוסיה הצארית וכפול מגודלה של בריטניה או הרפובליקה ההולנדית) והמדינה השלישית הכי מאוכלסת בעולם, מאחורי סין והודו בלבד.
שינויים דמוגרפיים אלה הובילו גם לגידול מסיבי באוכלוסיות העירוניות, אם כי בסך הכול צרפת נותרה מדינה כפרית עמוקה. פריז הייתה אחת הערים המאוכלסות ביותר באירופה (נאמד ב-400,000 תושבים ב-1550; 650,000 בסוף המאה ה-18). ערים גדולות אחרות בצרפת כוללות את ליון, רואן, בורדו, טולוז ומרסיי.
במאות אלו נראו מספר תקופות של מגפות ויבול גרוע עקב מלחמות ושינויי אקלים. (היסטוריונים מדברים על התקופה 1550–1850 כ"עידן הקרח הקטן"). בין 1693 ל-1694 איבדה צרפת 6% מאוכלוסייתה. בחורף הקשה ביותר של 1709 איבדה צרפת 3.5% מאוכלוסייתה. ב-300 השנים האחרונות, אף תקופה לא הייתה קטלנית באופן יחסי עבור הצרפתים, כולל שתי מלחמות העולם.
שפה

מבחינה לשונית, ההבדלים בצרפת היו קיצוניים. לפני הרנסאנס, השפה המדוברת בצפון צרפת הייתה אוסף של דיאלקטים שונים שנקראו שפות אויל ואילו השפה הכתובה והמנהלית נותרו לטינית. עד המאה ה-16, התפתחה צורה סטנדרטית של צרפתית (שנקראת צרפתית תיכונה) שתהיה הבסיס לצרפתית ה"מודרנית" הסטנדרטית של המאה ה-17 וה-18, אשר בתורה הפכה ללינגואה פרנקה של יבשת אירופה. (ב-1539, עם פקודת וילר-קוטרט, פרנסואה הראשון, מלך צרפת הפך את הצרפתית לבדה לשפה למעשים חוקיים ומשפטיים). למרות זאת, בשנת 1790, רק מחצית מהאוכלוסייה דיברה או הבינה צרפתית תקנית.
החצי הדרומי של המדינה המשיך לדבר שפות אוקסיטניות (כגון פרובנסית), ותושבים אחרים דיברו ברטונית, קטלאנית, בסקית, הולנדית (מערב פלמית) ופרנקו-פרובנסאלית. בצפון צרפת המשיכו לדבר דיאלקטים אזוריים של לשונות ד'איל השונות בקהילות כפריות. במהלך המהפכה הצרפתית קודמה הוראת הצרפתית בכל בתי הספר. הצרפתית שנכנסה לשימוש במערכת המשפט, הייתה שונה מהצרפתית שדוברה בבתי המשפט של צרפת לפני המהפכה. כמו הנואמים במהלך המהפכה הצרפתית, ההגייה של כל הברה תהפוך לשפה החדשה.
צרפת לא תהפוך למדינה מאוחדת מבחינה לשונית עד סוף המאה ה-19.
מבנים אדמיניסטרטיביים

ה-Ancien Regime, המונח הצרפתי המתואר באנגלית כ-"Old Rule", "Old Kingdom", או פשוט "Old Regime", מתייחס בעיקר למערכת האריסטוקרטית, החברתית והפוליטית שהוקמה בצרפת מהמאה ה-15 (בערך) ועד המאה ה-18. תחת שושלות ולואה המאוחרת ובורבון. המבנים האדמיניסטרטיביים והחברתיים של המשטר העתיק היו תוצאה של שנים של בניית מדינה, פעולות חקיקה (כמו פקודת Villers-Cotterêts), סכסוכים פנימיים ומלחמות אזרחים, אך הם נותרו טלאים מבלבלים של פריבילגיות מקומיות והבדלים היסטוריים עד שהמהפכה הצרפתית התרחשה בזמן קיצוני של דיכוי חוסר הקוהרנטיות המנהלית.
היסטוריה פוליטית > רקע

שלום אטאפלה (1492) מסמן, עבור חלקם, את תחילתה של התקופה המודרנית המוקדמת בצרפת.
לאחר מלחמת מאה השנים (1337–1453), תמיכה בצד הלנקסטרי במלחמות השושנים והסכם פיקוויני" (1475) – תאריך הסיום הרשמי שלה – ב-1492 וב-1493, לאחר תמיכה בקרב בוסוורת', שארל השמיני מלך צרפת חתם על שלושה הסכמים נוספים עם הנרי השביעי, מלך אנגליה, מקסימיליאן הראשון מהבסבורג ופרננדו השני, מלך אראגון בהתאמה באטאפלה (1492), סנליס (1493) ובברצלונה (1493). כשהמאה ה-15 התקרבה לסיומה, מלכי צרפת יכלו לבטוח בעובדה שאנגליה גורשה בעיקר משטחם ולכן יכלו כעת לצאת למדיניות חוץ מרחיבה. פלישת שארל השמיני לאיטליה ב-1494 החלה 62 שנות מלחמה עם ההבסבורגים (מלחמות איטליה).
היסטוריה פוליטית > מלחמות הדת

בקושי הסתיימו מלחמות איטליה, כאשר צרפת נקלעה למשבר פנימי עם השלכות מרחיקות לכת. למרות הסיום של קונקורדט בין צרפת לאפיפיור (1516), שהעניק לכתר כוח ללא תחרות במינויים בכירים בכנסייה, צרפת הושפעה עמוקות מניסיונה של הרפורמציה הפרוטסטנטית לשבור את אחדות אירופה הקתולית. מיעוט פרוטסטנטי גדל והולך (לימים זכה לכינוי ההוגנוטים) התמודד עם דיכוי קשה מתמיד תחת שלטונו של בנו של פרנסואה הראשון , המלך אנרי השני. לאחר מותו המצער של אנרי השני בתחרות, המדינה נשלטה על ידי אלמנתו קטרינה דה מדיצ'י ובניה פרנסואה השני, שארל התשיעי ואנרי השלישי. התגובה הקתולית המחודשת בראשות הדוכסים החזקים מגיז הגיעה לשיאה בטבח בהוגנוטים (1562), שהחלה את הראשונה מבין מלחמות הדת בצרפת, שבמהלכן התערבו כוחות אנגלים, גרמנים וספרדים לצד הכוחות הפרוטסטנטים והקתולים היריבים. בניגוד למונרכיה אבסולוטית, המונרכיסטים ההוגנוטים הגדירו במהלך תקופה זו את זכות המרד ואת הלגיטימיות של רצח עריצות.
מלחמות הדת הגיעו לשיא במלחמת מלחמת שלושת האנרים שבה אנרי השלישי רצח את אנרי דה גיז, מנהיג הליגה הקתולית הנתמכת על ידי ספרד, והמלך נרצח בתגובה. לאחר ההתנקשות הן של אנרי מגיז (1588) והן של אנרי השלישי (1589), הסכסוך הסתיים על ידי עלייתו לשלטון של מלך נווארה הפרוטסטנטי בתור אנרי הרביעי (המלך הראשון של בית בורבון) ובעקבות כך נטישתו את הפרוטסטנטיות החל ב-1593, קבלתו על ידי רוב הממסד הקתולי (1594) ועל ידי האפיפיור (1595), וסוגייתו של צו הסובלנות הידוע בתור האדיקט של נאנט (1598), שהבטיח חופש פולחן פרטי. שוויון אזרחי.
היסטוריה פוליטית > מלכים

בית ולואה (1328–1498)
לואי האחד עשר
שארל השמיני
אחרי שארל השמיני האדיב, המלך האחרון בקו ולואה הישיר, שלטו בצרפת שלושה ענפים נוספים של בית קאפה עד לנפילת המשטר הישן ב-1792:
ולואה-אורליאן (1498–1515)
לואי השנים עשר
ולואה-אנגולם (1515–1589)
פרנסואה הראשון
אנרי השני וקטרינה דה מדיצ'י
פרנסואה השני
שארל התשיעי
אנרי השלישי
בית בורבון (1589–1792)
אנרי הרביעי
העוצרות של מארי דה מדיצ'י
לואי השלושה עשר והשר שלו הקרדינל רישלייה
העוצרות של אן מאוסטריה ושל שרה הקרדינל מאזארן
לואי הארבעה עשר
העוצרות של פיליפ השני, דוכס אורליאן
לואי החמישה עשר
לואי השישה עשר
היסטוריה חברתית

צרפת במשטר הישן כיסתה שטח של כ-200,000 מילים רבועים (520,000 קילומטרים רבועים), וחיו בה 22 מיליון אנשים בשנת 1700. לפחות 96% מהאוכלוסייה היו איכרים. בצרפת הייתה האוכלוסייה הגדולה ביותר באירופה, עם רוסיה האירופית במקום השני עם 20 מיליון. לבריטניה היו כמעט שישה מיליון, לספרד היו שמונה מיליון, ולהבסבורגים האוסטרים היו כשמונה מיליון. ההובלה של צרפת דעכה אט אט לאחר 1700, כאשר מדינות אחרות צמחו מהר יותר.
היסטוריה חברתית > חברה כפרית

במאה ה-17 איכרים עשירים שהיו בעלי קשרים עם כלכלת השוק סיפקו חלק ניכר מההשקעה ההון הדרושה לצמיחה חקלאית, ועברו תכופות מכפר לכפר (או עיירה). ניידות גאוגרפית, הקשורה ישירות לשוק ולצורך בהון השקעה, הייתה הדרך העיקרית לניידות חברתית. הגרעין ה"יציב" של החברה הצרפתית, אנשי גילדות עיירות ופועלי כפר, כלל מקרים של המשכיות חברתית וגאוגרפית מדהימה, אך גם ליבה זו דרשה חידוש קבוע. קבלת קיומן של שתי החברות הללו, המתח המתמיד ביניהן והניידות הגאוגרפית והחברתית הנרחבת הקשורה לכלכלת שוק טומנת בחובה את המפתח להבנה ברורה יותר של התפתחות המבנה החברתי, הכלכלה ואפילו המערכת הפוליטית של צרפת המודרנית המוקדמת. קולינס (1991) טוען שפרדיגמת אסכולת האנאל זלזלה בתפקידה של כלכלת השוק; לא הצליח להסביר את אופי השקעת ההון בכלכלה הכפרית; ויציבות חברתית מוגזמת מאוד.
היסטוריה חברתית > נשים ומשפחות

מעט מאוד נשים החזיקו בכוח כלשהו – חלק מהמלכות החזיקו, וכך גם ראשי המנזרים הקתולים. בעידן הנאורות, כתביו של הפילוסוף ז'אן ז'אק רוסו נתנו תוכנית פוליטית לרפורמה במשטר הישן, המבוססת על רפורמה של המנהגים הביתיים. תפיסתו של רוסו לגבי היחסים בין התחומים הפרטיים והציבוריים מאוחדת יותר מזו הקיימת בסוציולוגיה המודרנית. רוסו טען שתפקידה הביתי של נשים הוא תנאי מוקדם מבני לחברה "מודרנית". בתוך החברה המודרנית המוקדמת, נשים משכבות אומנות עירוניות השתתפו במגוון פעילויות ציבוריות וגם חלקו מסגרות עבודה עם גברים (למרות שבדרך כלל היו מקופחים מבחינת משימות, שכר וגישה לרכוש). החוק הסאלי אסר על נשים לשלוט; עם זאת, החוקים למקרה של עוצר, כאשר המלך היה צעיר מכדי למשול בעצמו, הביאו את המלכה למרכז השלטון. המלכה יכלה להבטיח את מעבר השלטון ממלך אחד למשנהו – מבעלה המנוח לבנה הצעיר – ובו זמנית להבטיח את המשכיות השושלת.
היסטוריה חברתית > נשים ומשפחות > חינוך לבנות

השאיפות החינוכיות עלו והפכו יותר ויותר ממוסדות על מנת לספק לכנסייה ולמדינה את בעלי התפקידים שישמשו כמנהליהן העתידיים. גם בנות למדו, אבל לא לקחת אחריות פוליטית. בנות לא היו כשרות לתפקידי מנהיגות ובדרך כלל נחשבו כבעלי אינטלקט נחות מאחיהן. בצרפת היו הרבה בתי ספר מקומיים קטנים שבהם ילדי מעמד הפועלים – בנים ובנות כאחד – למדו לקרוא, כך טוב יותר "לדעת, לאהוב ולשרת את אלוהים". הבנים והבנות של האליטות האצילות והבורגניות, לעומת זאת, זכו לחינוך די מובחן: בנים נשלחו לבית ספר עליון, אולי אוניברסיטה, ואילו אחיותיהם (אם התמזל מזלן לצאת מהבית) נשלחו לסיום בבית הספר של המנזר. הנאורות קראה תיגר על המודל הזה, אבל שום חלופה אמיתית לא הציגה את עצמה לחינוך נשי. רק באמצעות חינוך ביתי צמחו נשים בעלות ידע, בדרך כלל עד לסנוור הסלונים שלהן.
היסטוריה חברתית > נשים ומשפחות > משפחות חורגות

חלק גדול מהילדים חיו בבתים מפורקים או במשפחות מעורבות עם אחים למחצה ו/או אחים חורגים. אחים ואחיות הופרדו לעיתים קרובות בתקופת האפוטרופסות וחלקם גדלו במקומות שונים במשך רוב ילדותם. אחים למחצה ואחים חורגים חיו יחד לפרקי זמן קצרים למדי בגלל השוני בגילם או מינם. חייהם של הילדים היו קשורים קשר הדוק לניהול מורשתם: כאשר הן אמם והן אבותיהם מתו, קרוב משפחה אחר לקח אחריות על האפוטרופסות ולעיתים קרובות הוציא את הילדים מבית הורים חורגים, וכך הפריד בין אחים למחצה.
חווית האמהות החורגת הייתה מוקפת בסטריאוטיפים שליליים; סיפור סינדרלה ועוד הרבה בדיחות וסיפורים הפכו את האישה השנייה למושא ללעג. שפה, תיאטרון, אמרות פופולריות, עמדת הכנסייה וכתבי משפטנים כולם הפכו את האם החורגת לזהות שקשה לקחת עליה. עם זאת, החשיבות של נישואים מחדש של גברים מעידה על כך שבנייה מחדש של יחידות משפחתיות היה הכרח וכי אנשים התנגדו לתפיסות שליליות שהסתובבו בקהילותיהם. אלמנים לא היססו לקחת אישה שנייה, ולרוב מצאו די מהר בת זוג שמוכנה להפוך לאם חורגת. עבור נשים אלו, להיות אם חורגת לא היה בהכרח חווית החיים או מה שהגדיר את זהותם. הניסיון שלהם היה תלוי מאוד בגורמים כמו משך האיחוד, שינוי תצורה משפחתית ונטיות כלכליות שנקטו בעליהם.
על פי מדיניות שננקטה בתחילת המאה ה-16, נשים נואפות בתקופת המשטר הישן נידונו לכל החיים במנזר אלא אם קיבלו חנינה מבעליהן, ולעיתים רחוקות הורשו להתחתן שוב גם אם התאלמנו.
דת

לפני המהפכה הצרפתית, הכנסייה הקתולית הייתה דת המדינה הרשמית של ממלכת צרפת. צרפת נחשבה באופן מסורתי לבתה הבכורה של הכנסייה (בצרפתית: Fille aînée de l'Église), ומלך צרפת תמיד שמר על קשרים הדוקים עם האפיפיור. עם זאת, המלוכה הצרפתית שמרה על מידה משמעותית של אוטונומיה, כלומר באמצעות מדיניות ה"גליקניזם" שלה, לפיה המלך בחר בבישופים ולא האפיפיור.
במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית של אמצע המאה ה-16, צמחה בצרפת אוכלוסייה פרוטסטנטית גדולה ובעלת השפעה, בעיקר של קלוויניסטים; לאחר שהתאולוג והכומר הצרפתי ז'אן קלווין הציג את הרפורמציה בצרפת, מספר הפרוטסטנטים הצרפתים (הוגנוטים) גדל בהתמדה ל-10 אחוזים מהאוכלוסייה, או בערך 1.8 מיליון איש. הבטחת מלחמות הדת הצרפתיות, ובמיוחד הטבח ביום סנט ברתולומיאו, השמידו את קהילת ההוגנוטים; הפרוטסטנטים ירדו לשבעה עד שמונה אחוזים מאוכלוסיית הממלכה עד סוף המאה ה-16. האדיקט של נאנט הביא עשורים של הפוגה עד לביטולו בסוף המאה ה-17 על ידי לואי ה-14. הגירתם של ההוגנוטים מממלכת צרפת יצרה בריחת מוחות, שכן רבים מהם תפסו מקומות חשובים בחברה.
קונסטנטין קריז'יצקי

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1858 (יוליאני) קייב, האימפריה הרוסית 
 התאבד:  4 באפריל 1911 (יוליאני) (בגיל 52) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית עלמין סמולנסקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1885) 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 צאצאים:  Georgiy Konstantinovitsj Krizjitskiy 
 
קונסטנטין קריז'יצקי (באוקראינית: Константин Крижицкий; ‏ 17 במאי 1858 – 4 באפריל 1911. היה מורה רוסי לציור. ממוצא אוקראיני-פולני.
ביוגרפיה

הוא נולד במשפחה ממוצא אוקראיני-פולני. אביו היה סוחר. לאחר שסיים את לימודיו היסודיים, הוא למד בבית הספר לציור שהופעל על ידי מיקולה מורשקו. בשנת 1877, הוא נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות של סנט פטרבורג, שם למד אצל מיכאיל קלודט. הוא סיים את הקורסים שלו ב-1884, וקיבל את התואר "אמן מהשורה הראשונה" ומדליית זהב על ציורו "האלונים".[2] בשנים 1884 עד 1906 לימד רישום ב"מכון ניקולייבסקי" בגצ'ינה.
ב-1880 הוא הפך לאחד החברים הראשונים באגודת צבעי המים הרוסיים. בשנת 1889, ציורו "יער ויסטה" נרכש על ידי הצאר אלכסנדר השלישי וקיבל תואר "אקדמי".[2] הוא ביקר בצרפת ובגרמניה בשנות התשעים של המאה ה-19 והציג בתערוכה העולמית (1900). באותה שנה, הוא הפך לחבר מלא באקדמיה. מאוחר יותר, הוא כיהן כיו"ר אגודת אמנות שנוצרה על ידי ארכיפ קוינג'י. הוא חזר לעיתים קרובות לאזור סביב קייב כדי לצייר נופים בצבעי שמן ובצבעי מים.
ב-1910 הוא הואשם בפלגייטיות על ידי העיתונות, משום שאחד מציוריו היה דומה ליצירה של יעקב ברובר (1864–1941). ככל הנראה, הדמיון נבע מתצלום שצולם ביער ביאלוביה, ששימש מאוחר יותר כמודל על ידי שני האמנים, וכלל עץ יחיד ומיוחד. כאשר הצביע על כך, מבקריו הכריזו ששימוש בתצלום לציור הוא סוג של "רמאות".
בשל הפרסום השלילי והשפעתו על המוניטין שלו, הוא התאבד.
המשרתת שלו מצאה אותו במשרדו, שם תלה את עצמו והשאיר מכתב התאבדות.
הערות שוליים

↑  Rfdarsie, The Glory of Russian Painting: Konstantin Yakovlevich Kryzhitsky, The Glory of Russian Painting, ‏2012-07-20
↑  Brief biography
1 2  Biographical notes
↑  The complete story of the painting
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 296144782710964502960   WorldCat (עם VIAF): 296144782710964502960
סרגיי קורובין

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1858 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  26 באוקטובר 1908 (בגיל 50) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה (1886) 
 
סרגיי קורובין (ברוסית: Серге́й Коро́вин;‏ 19 באוגוסט 1858 – 26 באוקטובר 1908) היה צייר ריאליסטי רוסי; אחיו של קונסטנטין קורובין.
ביוגרפיה

הוא נולד למשפחת סוחרים אמידה. אמו הייתה מהאצולה, למרות שהם נרשמו רשמית כ"איכרים" ממחוז ולדימיר.
מ-1876 עד 1886 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה אצל וסילי פרוב, אלכסיי סאווראסוב ואילריון פריאנישניקוב, קרוב משפחה רחוק.
מ-1888 עד 1894, ושוב מ-1898 עד 1907, לימד בבית הספר והיה חבר ב"איגוד האמנים הרוסים". הוא גם היה חסיד של הנודדים.
החל במחצית השנייה של שנות ה-90, הוא התרחק מגישתו הריאליסטית ואימץ סגנון סקיצה שהיה קרוב יותר לאימפרסיוניזם.  הוא גם נטה להעדיף נופים.
בשנת 1900 הוא יצר איורים עבור הספר "האדרת" של גוגול. כמו כן יצר כמה ציורים יחד עם אחיו קונסטנטין, כולל אחד של קרב קוליקובו, במוזיאון ההיסטורי הממלכתי (1908).
הוא מת לפתע מאוחר יותר באותה שנה, מאי-ספיקת לב.
הערות שוליים

↑  Kenneth, Sergei Korovin, www.rusartnet.com (באנגלית)
↑  Sergey Korovin Russian genre painter:: people:: Russia-InfoCentre, russia-ic.com
↑  Pyotr Suzdalev, Сергей Алексеевич Коровин, Художник РСФСР (Artists of the RSFSR), 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810703685705606  GND: 1013292871  ISNI: 0000 0001 2103 2405  NKC: jx20120406002  RKD: 211933  ULAN: 500120619  VIAF: 96571186   WorldCat (עם VIAF): 96571186
ג'יימס קאדנהד

| --- | --- |

קברו של קאדנהד
 לידה:  12 בינואר 1858 אברדין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  22 בינואר 1927 (בגיל 69) אדינבורו, הממלכה המאוחדת 
 
ג'יימס קאדנהד (באנגלית: James Cadenhead;‏ 12 בינואר 1858 – 22 בינואר 1927) היה צייר נוף ודיוקנאות סקוטי.
ביוגרפיה

ג'יימס קאדנהד נולד באברדין, בנו היחיד של ג'ורג' קנהד, עורך דין של העיר. ג'יימס קיבל את הכשרתו המוקדמת באמנות באברדין, והראה כישרון לציור בעיפרון, תחריט ודיוקנאות. הוא זכה לעידוד במאמציו האמנותיים על ידי ד"ר ג'ון פורבס ווייט (אספן אמנות וצלם) שעורר את עניינו במאסטרים הישנים, ובאמני הברביזון הצרפתי והאסכולה ההולנדית המודרנית. הוא המשיך ללמוד באקדמיה המלכותית הסקוטית באדינבורו, ולאחר מכן, ב-1882, נסע לפריז כדי ללמוד בסטודיו של קרולוס-דוראן. שם הוא גם הושפע מאוד מיצירתו של ז'אן-שארל קאזין (1840–1901).
קאדנהד חזר לאברדין בשנת 1884, עבר לאדינבורו בשנת 1891. בשנת 1893, הוא נבחר לחבר באגודה הסקוטית המלכותית של ציירים בצבעי מים, ובשנת 1902 מונה לשותף באקדמיה הסקוטית המלכותית, ולאחר מכן חבר מן המניין. הוא הפך ליו"ר אגודת האמנים הסקוטיים, והיה אחד מחברי הוועדה המקורית של האגודה הסקוטית לאמנויות מודרניות. הוא היה מייסד "אגודת אדינבורו של השמונה" ב-1912. הוא הציג באופן קבוע באקדמיה המלכותית הסקוטית ובמכון המלכותי לאמנויות גלאזגו, ונבחר לאקדמיה מלכותית סקוטי ב-1921.
בין דיוקנאותיו ניתן למצוא את אחת של אמו בשם "גברת עם ציור יפני ודג זהב" 1886). קאדנהד התגורר במושבה האמנותית והאינטלקטואלית שהקים פטריק גדס קרוב לטירת אדינבורו, בתחילת המייל המלכותי. הוא היה קשור קשר הדוק לתנועת התחייה התרבותית הסקוטית Fin de Siècle ("מעבר המאות") של גדס, ותרם איורים לכל ארבעת הכרכים של הסדרה "ירוק עד" שפרסם פטריק גדס ועמיתיו בין 1895 ל-1897.
הוא נפטר באדינבורו ב-22 בינואר 1927. הוא קבור בבית הקברות ווריסטון, ליד השער המזרחי.
הערות שוליים

↑  Biography Archived 2008-12-25 at the Wayback Machine ("Greyfriars Bobby)
↑  International studio, volume 46 (1897) pp. 10-20.
↑  James Cadenhead
↑  Mowat, Alison (Ed.) (2013), James Cadenhead RSA RSW 1858 - 1927: His Letters Home as a Young Man, Alison Mowat, p.179
↑  Edinburgh and Leith Post Office Directory 1900-1901
↑  The Evergreen: A Northern Seasonal: The Book of Spring, Patrick Geddes and Colleagues, Edinburgh (1895)
↑  he Evergreen: A Northern Seasonal: The Book of Winter, Patrick Geddes and Colleagues, Edinburgh (1896)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14970955g (data)  GND: 1151657492  ISNI: 0000 0000 6663 0348  LCCN: no2003087642  RKD: 14666  ULAN: 500031173  VIAF: 56884111   WorldCat (עם VIAF): 56884111 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'יימס קאדנהד".
גאורג זימל

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1858 ממלכת פרוסיה (1803-1892) ברלין, פרוסיה 
 פטירה:  26 בספטמבר 1918 (בגיל 60) הקיסרות הגרמנית שטרסבורג, גרמניה 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מוסדות:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 זרם:  נאו-קאנטיאניזם, פילוסופיית החיים
 תחומי עניין:  פילוסופיה, סוציולוגיה של הדת 
 עיסוק:  פילוסוף, סוציולוג, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  מקס ובר, ניטשה, קאנט
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 יצירות ידועות:  סוציולוגיה, The Philosophy of Money 
 צאצאים:  Hans Simmel 
 חתימה:   
 
גאורג זימל (גרמנית: Georg Simmel; ‏1 במרץ 1858 - 26 בספטמבר 1918), סוציולוג ופילוסוף, בן הדור הראשון של הסוציולוגים הגרמניים.
ביוגרפיה

גאורג זימל נולד בברלין. ילד אחרון להוריו מבין 7 ילדים. אביו היה איש עסקים יהודי שהתנצר ונפטר כאשר גאורג עוד היה ילד צעיר. גם הקשר שלו לאמו היה חלש וכך מגיל צעיר היה נראה כי הוא מתנתק משורשיו.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה, נרשם זימל ללימודי היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה של ברלין ובשנת 1881, קיבל את התואר דוקטור.
זימל הוא סוציולוג של הקונפליקט, הוא רואה בקונפליקט את הבסיס ליחסים המרכיבים את החברה. לטענתו, ובניגוד לאמיל דורקהיים, סולידריות חברתית אינה צורך הכרחי לקיום של חברה. להפך - הקונפליקט הוא חיובי ובונה, הוא מביא למגע ולמשא ומתן המפתחים את האדם. כאשר ישנו ניסיון לשמור על אחדות, הייחודיות של כל אדם מיטשטשת ונוצר קיבעון. זימל היה אבי הסוציולוגיה הצורנית. הוא נתן דגש לצורות של אינטראקציות חברתיות כמו דיאדה וטריאדה. בנוסף נתן דגש לתפקידים ודמויות בחברה ובראשם "הזר".
הכתיבה של זימל אינה קונבנציונלית למסורת הסוציולוגית, אך דומה כי היא מושפעת עמוקות מן ההגות והכתיבה של הפילוסופיה הפנומנולוגית. זימל היה חברו ובן גילו של הפילוסוף אדמונד הוסרל, אבי הפנומנולוגיה, שאף ניסה לסייע לו לקבל משרה קבועה באקדמיה הברלינאית. ניכר כי בכתיבתו, זימל מבקש להתוות דרך לפרקטיקה מחקרית של סוציולוגיה פנומנולוגית. אכן, כתיבתו, כמו זו הפנומנולוגית, מתאפיינת באותו חוסר שיטתיות-ליניארית, בכתיבה מתוך חוויה אישית-סובייקטיבית (עם ניסיון להפוך את זאת לראשונית ולאוניברסלית), ומתוך תפישה של התודעה כמשוקעת בתוך ההוויה והחוויה. על כן, זימל מבקש לעסוק בעולם שמקיף אותו, וברמת חוויית המיקרו. כך, בין השאר, הוא מפרסם מאמרים על סוגי האינטראקציות השונים כיחס של מספר הנוכחים בסיטואציה, בכסף, בזנות, ברעיון של הזר, המשוטט והעיר המודרנית והשפעתה על הפרט.
ביוגרפיה > הפילוסופיה של הכסף (1900)

בספרו, ״הפילוסופיה של הכסף״ (בגרמנית: Philosophie des Geldes), שיצא לאור בברלין בשנת 1900, זימל טען כי מסחור הוא סימן היכר של המודרניות. זימל כותב על כסף – הפיכת הדברים המיוצגים על פי הערך שלהם – ההפשטה האולטימטיבית של היחסים החברתיים, כפי שהם מצויים במודרניות. כסף כסמל של המודרנה – בשביל להבין את המודרנה יש להבין את הכסף לפיו. במובנים שהמודרנה מאפשרת שחרור מהכבלים החברתיים, אך כמובן גם כסף כקטנוניות של המודרניות – צמצום של היחסים של בני אדם להיבט אחד בלבד – ההיבט החליפי שלו בשוק. במובן הזה כלכלת השוק היא תופעה אנתרופולוגית ייחודית לתקופה המודרנית.
ביוגרפיה > הזר (1908)

מאמרו של זימל, הזר (The Stranger באנגלית או Exkurs über den Fremden בגרמנית), יצא לאור בשנת 1908. במאמרו מדבר זימל על המיקום המיוחד שמאכלס הזר במרקם החיים החברתי. ״זר״ להגדרתו של זימל, אינו נווד או ״משוטט״ (מהסוג שחקר לדוגמה ולטר בנימין), אלא אדם שהגיע מהיכן שהוא כדי להישאר, ומאופיין בפוטנציאל התמידי שלו לעזוב. בשל כך, נהנה הזר מחירות תנועה מסוימת בחברה אך גם לעולם לא ייחשב חלק אינהרנטי ממנה. לזר, לדידו של זימל, תפקיד מפתח בחברות המודרניות ובעיקר בחיים העירוניים שכן הוא למעשה ״מייבא״ לחברה בה הוא נמצא תכונות חדשות ומגשר על ההבדלים בין הפרטים בעיר שהולכים ומתעצמים עם המודרניות והעיור. בנוסף, לזר מאפיין מרחבי מיוחד מפני שהוא קרוב פיזית אך מגלם ריחוק מנטלי בהוויתו. הקרבה והריחוק שגילם הזר באבחה אחת, והכלליות שאפיינה את היחס אליו תרמו לכך שהוא נתפס כאובייקטיבי ונטול פניות או נאמנויות. הקרבה לזר התבססה על תכונות כלליות ומשותפות בעוד הקרבה לבני המקום התבססה על שוני שיצר תלות-גומלין רגשית ודינמית. הריחוק מהזר, לעומת זאת, התבסס על שוני בעוד הריחוק מבני המקום התבסס על הנחת יסוד סמויה של דמיון.
לאורך ההיסטוריה, הופיע הזר בעיקר כסוחר או מתווך כיוון שזרים היו נחוצים כדי לספק סחורות שהגיעו מחוץ לקבוצה השיוך החברתית של כל פרט ופרט. לכן, הסוחר בכל חברה היה חייב לגלם זרות באישיותו או לחלופין, בני המקום שרצו לסחור עם מקומות מרוחקים, היו חייבים להפוך לזרים כשהגיעו ליעדם. לכן, לתופעת הזרות, לדידו של זימל, תפקיד כלכלי חשוב בהתפתחותן של ערים.