stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הו ג'יה

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1973 (בן 51) בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 השכלה:  Capital University of Economics and Business 
 תקופת הפעילות:  מ-2014 
 השקפה דתית:  בודהיזם טיבטי 
 בן או בת זוג:  Zeng Jinyan 
 פרסים והוקרה:  פרס סחרוב לחופש המחשבה (2008)  אזרחות כבוד של פריז 
 
מפגין למען שחרור הו ג'יה בעת הגעת הלפיד האולימפי להונג קונג (2008)
הו ג'יה (בפין-יין: Hú Jiā; בסינית: 胡佳; במקור: 胡嘉; נולד ב-25 ביולי 1973 בבייג'ינג) הוא דיסידנט סיני, פעיל למען זכויות האדם וסביבתנות, בולט בביקורתו על משטר הרפובליקה העממית של סין. בנוסף פעיל במאבק בהתפשטות נגיף האיידס בסין חרף מאמצי המשטר להסוות את ממדי התופעה. על פועלו זכה ב-2008 בפרס סחרוב לחופש המחשבה, הפרס היוקרתי ביותר הניתן בתחום זכויות האדם מטעם האיחוד האירופאי.
הו החל את פעילותו החברתית ב-1996 כשנטל חלק במאמצים למניעת התפשטות מדבר גובי, את בת זוגו, זאנג ג'יניאן, פגש כשהתנדב בארגונים למלחמה באיידס. במהלך שנות פעילותו העלו השניים את ביקורתם על המשטר ופרסומים על הפרות זכויות האדם בסין לבלוג שניהלו. הו נעצר מספר פעמים, אך לא הואשם באופן רשמי בדבר. בנובמבר 2007 הוזמן על ידי הפרלמנט האירופאי להעיד בפניו, בדיון מיוחד שנערך על מצב זכויות האדם בסין, עדותו ניתנה בעזרת מצלמת אינטרנט, כיוון שנאסר עליו לצאת מהמדינה, בעדותו קרא להתנהלות המשטר הסיני בהקשר לאולימפיאדת בייג'ינג "אסון מבחינת זכויות האדם". חודש לאחר מכן נעצר יחד עם פעילים נוספים, במסגרת גל מעצרים של מתנגדי המשטר, לאחר שמנהיגי איכרים בסין פרסמו מניפסט הקורא להגנת זכויות איכרים שקרקעותיהם הופקעו על ידי הממשל. אשתו ובתו התינוקת של הו הושמו במעצר בית כשהן מנותקות מתקשורת, והו עצמו הועמד למשפט בו הואשם בפעילות חתרנית נגד המשטר. באפריל 2008 נגזרו עליו שלוש וחצי שנות מאסר. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בו כאסיר מצפון. הוא שוחרר ממאסרו ביוני 2011.
הערות שוליים

↑  ידיעה באתר אמנסטי, 4 באפריל 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1058640410  ISNI: 0000 0000 6047 8330  LCCN: no2009077917  SUDOC: 231499647  VIAF: 88527815   WorldCat (עם VIAF): 88527815 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרימוז' קוזמוס

פרימוז' קוזמוס (בסלובנית: Primož Kozmus; נולד ב-30 בספטמבר 1979 בנובו מסטו) הוא מיידה פטיש סלובני. קוזמוס זכה במדליית זהב ביידוי פטיש באולימפיאדת בייג'ינג ובאליפות העולם באתלטיקה 2009. הוא האלוף האולימפי הסלובני הראשון במקצועות האתלטיקה.
שיאו האישי הוא מרחק של 82.58 מטרים, והוא מהווה גם את השיא הסלובני. קוזמוס קבע את תוצאה זו בתחרות בפולין. באליפות העולם לאתלטיקה בשנת 2009 זכה במדליית הזהב לאחר שיידה את הפטיש למרחק של 80.84 מטרים, היחידי בתחרות שיידה את הפטיש למרחק גבוה יותר מ-80 מטרים.
הישגים

| שנה | טורניר | מיקום הטורניר | מיקום בתחרות | תוצאה בתחרות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2003 | אליפות העולם באתלטיקה | פריז, צרפת | 5 | 79.68 |
| 2003 | גמר האתלטיקה העולמי | סזומבסלי, הונגריה | 6 | 78.59 |
| 2004 | אתונה 2004 | אתונה, יוון | 6 | 78.56 |
| 2004 | גמר האתלטיקה העולמי | סזומבסלי, הונגריה | 4 | 77.21 |
| 2006 | אליפות אירופה באתלטיקה | גטבורג, שוודיה | 7 | 78.18 |
| 2006 | גמר האתלטיקה העולמי | שטוטגרט, גרמניה | 8 | 76.39 |
| 2007 | אוסקה 2007 | אוסקה, יפן | 2 | 82.29 |
| 2007 | גמר האתלטיקה העולמי | שטוטגרט, גרמניה | 6 | 76.78 |
| 2008 | בייג'ינג 2008 | בייג'ינג, סין | 1 | 82.02 |
| 2008 | גמר האתלטיקה העולמי | שטוטגרט, גרמניה | 1 | 79.99 |
| 2009 | ברלין 2009 | ברלין, גרמניה | 1 | 80.84 |
| 2009 | גמר האתלטיקה העולמי | סלוניקי, יוון | 1 | 79.80 |
| 2011 | טגו 2011 | טגו, קוריאה הדרומית | 3 | 79.39 |
| 2012 | לונדון 2012 | לונדון, בריטניה | 2 | 79.36 |
הערות שוליים

↑  שיא עולם לגלקינה-סאמיטובה ב-3,000 מ' מכשולים לנשים באתר nrg
↑  ילנה כבר איננה, באתר וואלה, 17 באוגוסט 2009
↑  Primoz Kozmus Grabs Gold In Men’s Hammer
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14225094
נמק העצם

| --- | --- |

ראש של עצם הירך שהוצא במהלך החלפת מפרק. חלק מסחוס המפרק התנתק ממקומו עקב נמק העצם.
 תחום:  אורתופדיה 
 תסמינים:  נקרוזה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  333364 
 MeSH:  D010020
 סיווגים
 ICD-11:  FB81 
 
נמק העצם (למחלה מספר שמות בלעז: osteonecrosis, aseptic (bone) necrosis, ischemic necrosis of bone‏ ו-avascular necrosis המוכר בראשי התיבות AVN) הוא הפרעה באספקת דם לעצם, הגורמת למוות של רקמת העצם, המוביל להרס של העצם. בארצות הברית לבדה כ-20,000 חולים חדשים בשנה. הגורם העיקרי לנמק העצם הוא טראומה גופנית והוא יכול לגרום לכאב ולהרס מפרקים או הפרעה בתפקודם. בשלבים מוקדמים של נמק העצם ניתן להאט או למנוע את התקדמות המחלה בעזרת ניתוחים אך בשלבים מתקדמים של המחלה הפתרון היחיד הוא החלפת מפרק.
פתופיזיולוגיה

נמק עצם נגרם מהפרעה בזרימת דם. במרבית מקרי נמק העצם נוצרת ההפרעה במהלך טראומה כגון שבר או פריקה הפוגעת בכלי הדם של העצם. אולם חלק ניכר מהמקרים אינו טראומטי.
הסיבה הנפוצה ביותר לנמק עצם טראומטי היא שבר עם תזוזה של ראש עצם הירך (subcapital). בברכיים שכיח נמק של העלי (condyle) של עצם הירך או של השוקה בעקבות שבר של דלדול עצם.
לנמק עצם שאינו טראומטי יש גורמים רבים, בהם מחלת דקומפרסיה, נזק מקרינה, כימותרפיה, עישון, ביספוספנטים, מחלת גושה ועוד. הגורמים השכיחים ביותר הם שימוש ממושך בקורטיקוסטרואידים ושתייה מרובה של אלכוהול. עדיין, כחמישית ממקרי נמק העצם שאינו טראומטי נגרמים ממקור לא ידוע (אידיופטי). במקרים לא טראומטיים מופרעת זרימת הדם על ידי לחץ חיצוני על כלי הדם או על ידי תסחיף או פקיק.
ללא אספקת דם, מתים תאי העצם ומח העצם. תהליך החלמה עשוי להחליף את העצם הנמקית ברקמה חדשה, אך לרוב, ובעיקר כאשר הנגעים גדולים והעצם נושאת במשקל הגוף (כגון עצמות הגפה התחתונה), נכשל תהליך הריפוי והעצם קורסת.
אבחון

לעיתים קיים נמק עצם ללא תסמינים במשך שבועות, עד שהרס העצם נותן אותותיו במפרקים. חשד לנמק עצם מתעורר במקרי טראומה שנמק עצם הוא סיבוך מוכר שלהם או במקרים של כאבים ממושכים המוחמרים בנשיאת משקל ובפעילות ומוקלים במנוחה, במיוחד כאשר סיפור החולה כולל גורם סיכון לנמק עצם.
דימות תהודה מגנטית (MRI) נחשב למדד בעל הרגישות והסגוליות הגבוהות ביותר לנמק העצם. צילום רנטגן עשוי לזהות סימנים המעידים על המחלה, אך רגישותו נמוכה בשלביה הראשונים.
טיפול

הטיפול המניעתי הטוב ביותר לנמק עצם לא טראומטי הוא צמצום בשימוש בקורטיקוסטרואידים ובצריכת אלכוהול.
טיפולים שמרניים אפשריים הם הורדת עומס ממפרקים נושאי משקל (בסיוע עזרי הליכה או סדים) ותרופות לשיכוך כאב ודלקת, יש שמשתמשים בביספוספנטים להאטת קצב הרס העצם (שנעשה על ידי אוסטאוקלסטים). קיימות ראיות חלשות ליעילותם של טיפולי פיזיותרפיה הכוללים שימוש במכשיר גלים קצרים (SW) ובמכשיר על-שמע (US). טיפולים שמרניים משמשים יותר לטיפול בנמק עצם של הברך או של הכתף.
מגוון ניתוחים יכולים לטפל בנמק העצם ושכיחים בטיפול בנמק העצם של ראש הירך. ניתוחים המעודדים החלמה יעילים יותר בשלב הקודם להתמוטטות העצם. בניתוח "דה-קומפרסיה" של העצם מסירים חלקים מהעצם הנמקית כדי להפחית את הלחץ על כלי הדם וכדי לעודד תהליך החלמה. ל"דה-קומפרסיה" 65-80 אחוזי הצלחה, הגדולה יותר במקרים של נגעים קטנים ובמקרים שנערכו בטרם התמוטטות העצם. ניתוחים נוספים כוללים השתלת פיסות עצם בתוך העצם הנמקית, פעמים עם אספקת דם משל עצמן. הידע לגבי תוצאות ניתוחים אלו אינו מבוסס.
לאחר הרס נרחב של ראש עצם הירך, הטיפול הרצוי הוא החלפת מפרק מלאה של הירך. לניתוח תוצאות טובות או מעולות ב-95 אחוזים מהמנותחים להחלפת מפרק מלאה של הירך או של הברך, אלא שאורך החיים של המפרק המלאכותי מוגבל (15–20 שנה) ולכן אין הוא מתאים לחולים צעירים. ניתוח חדשני אפשרי הוא השתלת מתכות על ראש הירך ובמרחשת ליצירת מפרק של מתכת-על-מתכת.
פרשת סרן ר'

פרשת סרן ר' (ידועה גם כפרשת וידוא ההריגה) היא פרשה שראשיתה בתקרית ביטחונית בדרום רצועת עזה, שאירעה ב-5 באוקטובר 2004 ובה נהרגה נערה פלסטינית בת 14, המשכה בתיאור התקרית בתוכנית הטלוויזיה "עובדה" ואחריתה בתביעת דיבה שהוגשה בגינה ונדונה בבית המשפט המחוזי בירושלים ובבית המשפט העליון ובתביעת נזיקין של משפחתה שהוגשה בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
במרכז הפרשה עומד קצין שבזמן התרחשות האירועים שירת בחטיבת גבעתי כמפקד פלוגה בדרגת סרן, ונודע בשם "סרן ר'". במהלך התקרית יצא הקצין להסתערות על דמות חשודה שהתקרבה לאזור אסור לתנועה הסמוך למוצב עליו פיקד. הדמות החשודה, אימאן אל-האמס (או אלהמץ במקומות אחרים), כבת ארבע-עשרה, תושבת שכונת תל א-סולטאן ברפיח, נורתה למוות. כנגד סרן ר' הוגש כתב אישום אך הוא זוכה בבית דין צבאי.
בתביעת נזיקין, שהגישה משפחת הנערה לבית המשפט המחוזי בבאר שבע ונדחתה עקב היות הפעולה חלק מפעולה מלחמתית, כתב השופט כי "ההריגה ווידוא ההריגה לא נדרשו לנטרול הסכנה לחיי החיילים, ולפיכך אסור היה לבצעם".
סיקור התקרית באמצעי התקשורת

התקרית זכתה לסיקור תקשורתי נרחב. ערוץ 2 פרסם כתבה במהדורת החדשות המרכזית, את הפתיח סיפק העיתונאי גדי סוקניק:
בגוף הכתבה ציין הכּתב סלימאן א-שאפעי, כי: ”הבוקר היא יצאה מביתה לכיוון בית הספר בדרך שהיא רגילה לעשות מדי יום יחד עם בני כיתתה. עדי ראייה סיפרו שלפתע נפתחה לעברה אש מעמדת צה"ל שניצבת על קו הגבול והיא נהרגה במקום.”
העיתון ידיעות אחרונות פרסם כתבה במוסף סוף השבוע תחת הכותרת: "המ"פ רוקן מחסנית על גופת בת ה-13". צוטט שם, מפי חייל בפלוגה, כי:
אתר החדשות חדשות המחלקה הראשונה והעיתונאי בן דרור ימיני פרסמו השערות על קשר בין אל-האמס לארגון חמאס:
תחקור התקרית והעמדת סרן ר' למשפט צבאי

בשבוע שחלף לאחר התקרית תיחקרו את האירוע מפקד הגדוד שפלוגה ב' היא חלק ממנו, מפקד חטיבת גבעתי, מפקד החטיבה הדרומית של אוגדת עזה ומפקד אוגדת עזה. בתחקיר האחרון נקבע כי הקצין פעל כראוי. את מסקנות התחקיר הזה קיבלו ואישרו גם הדרגים הבכירים בצה"ל, לרבות הרמטכ"ל, משה יעלון.
בעקבות הפרסומים באמצעי התקשורת הודיע מפקד החטיבה לסרן ר' כי בנסיבות שנוצרו הוא יתקשה לפקד על הפלוגה ולפיכך הועבר הקצין מתפקידו והוּצא לחופשה. נפתחה חקירת מצ"ח בעניינו, וכשבא לחקירה, ב-26 באוקטובר 2004, נעצר. הוא הוחזק במעצר סגור במשך שבועיים, ובמהלכם נחקר. ב-22 בנובמבר 2004 הוגש נגדו כתב אישום.
כתב האישום הצבאי כלל חמישה סעיפי-אישום. שני פרטי האישום הראשונים ייחסו לסרן ר' עבירות של שימוש בלתי חוקי בנשק. באישום הראשון נטען כי לאחר שהמנוחה נפגעה יצא אליה הקצין, נעמד מעליה, כיוון אליה את נשקו וירה שתי יריות. באישום השני נטען כי לאחר מכן שב אליה, נעמד באופן דומה מעליה, כיוון את נשקו מטה אל עבר המנוחה וירה בה בירי אוטומטי כעשרה כדורים, עד שרוקן את מחסנית נשקו. אישום שלישי ייחס לסרן ר' שיבוש הליכי משפט, משום שפנה לאחד מן המ"כים בפלוגה וביקשוֹ לשנות את הגרסה שמסר בתחקיר המג"ד, וכן פנה לשני חיילים נוספים וניסה לשכנעם כי לא ראוהו יורה לכיוון המנוחה. האישום הרביעי ייחס לקצין חריגה מסמכות עד כדי סיכון חיים או בריאות, בכך שהורה לחייליו לסטות מהוראות הפתיחה באש החלות באזור ולירות – על מנת להרוג – בכל מי שנכנס לתחום האב"ם, גם אם הוא בן שלוש. האישום החמישי ייחס לו עבירה נגזרת מדרגתו, התנהגות שאינה הולמת.
זיכוי בבית הדין הצבאי

ב-15 בנובמבר 2005 פסק בית הדין הצבאי שסרן ר' זכאי מכל אשמה.
בית הדין קבע ממצאים עובדתיים בנוגע לאירועי בוקרו של יום 5 באוקטובר 2004 במוצב גירית, ובנוגע להתנהלות הקצין ופקודיו לאחר מכן בתחקירים. בית הדין מצא, ביחס לעדויותיהם של החיילים שסיפרו כי ראו את הקצין יורה לעבר גופת המנוחה, כי שקר הן ונבעו מרצון להתנקם במפקד הפלוגה אותו לא חיבבו. בית הדין נתן אֵמון מלא בעדותו של סרן ר'. הוא קבע בין היתר כי התנהגותו ופעולותיו היו סבירות מבחינה מבצעית, ערכית ומשפטית, על רקע נסיבות האירוע. בית הדין מצא גם כשלים חמורים בהתנהלות מערכת התביעה הצבאית.
המשך דרכו הצבאית של סרן ר'

לאחר המאורעות הללו יצא סרן ר' לחופשת לימודים לצורך השתלמות בתחום משאבי האנוש. במהלך החופשה פרץ מבצע עופרת יצוקה וסרן ר' התנדב להפסיק את חופשתו ולהצטרף למבצע. הוא אף קודם לדרגת רב-סרן. בשנת 2014 הוחלט לסיים את שירותו בצה"ל, במסגרת תהליך של צמצום כוח האדם בצה"ל.
תוכנית "עובדה"

ב-22 בנובמבר 2004, היום בו הוגש כתב האישום נגד סרן ר', שודר בתוכנית "עובדה" תחקיר עיתונאי שהשתמש בצילומים מחקירת סרן ר' במצ"ח, צילומי אמצעי תצפית אלקטרוני מהמוצב שכלל הקלטות מרשת הקשר, וצילומי וידאו של חיילי הפלוגה, ביחד עם צילומי אילוסטרציה, להעביר את העובדות שנטענו בכתב האישום נגד סרן ר', ללא שהוצגה גרסתו של סרן ר' או האפשרות שכתב האישום אינו נכון. במבוא למשדר הצהירה אילנה דיין: "התמונות האלה, מייד תראו, לא משאירות כמעט פירור מהתחקיר המבצעי שבוצע בתוך הצבא".
תוכנית "עובדה" > מניעים לשידור התחקיר

בריאיון עיתונאי של אילנה דיין למרדכי חיימוביץ, מצוטט מפיה של דיין:
האם הבעיה שלנו היא באמת האם המ"פ ירה או לא ירה עוד צרור בגופתה של הילדה?...על זה תקום או תיפול שאלת טוהר הנשק של צה"ל? ואולי השאלה המשמעותית יותר היא האם צבא יכול לאורך זמן לפעול כך באוכלוסייה? האם אפשר לצפות מחיילים שנורא פוחדים למות לפעול אחרת. האם הדרג המדיני יכול לרחוץ בניקיון כפיו ולהפיל הכל על המ"פ?...ניסיתי להגיד משהו וכנראה לא אמרתי אותו מספיק ברור. יצא כאילו אני שמתי את המ"פ על הצלב...אבל ברגע שהקשר מטרטר ונשמע הדיווח:'קודקוד מוודא הריגה', מתגמדים הדברים האחרים בכתבה. אבל אולי קודקוד וידא הריגה כי חשב שהוא מנטרל איום? אולי חשב שהיא עלולה להפעיל מתג של מטען? שהיא פיתיון? אלא שה'קודקוד מוודא הריגה' זה מה שנטמע בתודעה ואת זה הייתי חייבת להביא בחשבון. יצא שצלבנו את המ"פ וחייליו בזמן שרצינו להראות: שימו לב עד לאן הסיטואציה הזאת מביאה את כולנו".
בכתב התביעה טען סרן ר' כי המניע לשידור התחקיר הוא "חיפוש דם", רדיפה אחר סנסציה "כדי להשיג אחוזי צפייה גבוהים" ו"נתח רייטינג עסיסי", או כדי "לשרת אג'נדה אישית נסתרת של מי מן העוסקים במלאכה".
תוכנית "עובדה" > בעקבות שידור "עובדה"

הרמטכ"ל משה יעלון הגיב לתחקיר ב-12 בדצמבר 2004: "זו כתבה שקרית, מזעזעת ורעה מאוד", יעלון האשים את צוות התוכנית בעריכה מגמתית ושקרית של חומרים, שיצרו רושם מוטעה כאילו חיילים ירו לעברה של הילדה, צחקו ולאחר מכן חגגו. הוא טען כי בכתבה חוברו אירועים מזמנים שונים.
למחרת הדברים של יעלון הופיעה דיין בכנס הרצליה, ונאמה במושב "חברה תקשורת וממשל": ”הצבא לא מסוגל להתמודד עם תוכניות תחקיר כמו 'עובדה'. הדיווח העובדתי האמיתי שמספר את הסיפור האמיתי לציבור, הוא משהו שאינכם רגילים בו. אתם רגילים לדיווח מטעם”.
אמירה זו עוררה תגובה של דוברת צה"ל רות ירון: ”את לא בוחלת בשום דבר, אפילו כעיתונאית מקצועית את 'מבשלת' קלטת כדי להמחיש דרמה. את לא בוחלת בדבר. מבחינתך התמונה הוויזואלית נמצאת בראש סדרי העדיפויות ועומדת לפני הכל, גם לפני האמת.”
תוכנית "עובדה" > תביעת הדיבה - בית המשפט המחוזי

סרן ר' הגיש תביעת דיבה כנגד מנחת התוכנית, אילנה דיין, והזכיינית "טלעד". השופט נועם סולברג, בבית המשפט המחוזי בירושלים, פסק כי הדיווח הציג את התקרית באופן ש"נוטה מהאמת" ושלנתבעות לא עומדת הגנת אמת הפרסום והגנת תום הלב. בנימוקיו לפסק הדין כתב בית המשפט כי:
בכתבה שהכינו ושידרו הנתבעות ישנם דברי לשון הרע על התובע. התובע הוא גיבור הכתבה, והאירוע מסופר בעיקר באמצעות דמותו. הכתבה קובעת עובדות לגביו ושופטת אותו. הוא מוצג בה כמי שיצא מוגן לעבר ילדה קטנה ירויה, ירה בה מרובהו ואז שב וירה צרור לגופתה. הוא נשמע מורה לחייליו הוראה אכזרית לירות בכל מה שבמרחב לרבות פעוטות. הוא מוצג כאילו ניסה להסתיר את מעשיו בעת התחקירים בהפעלת לחץ על פקודיו לשקר. בחקירתו במצ"ח, עולה מן הכתבה, הוא מיתמם ומתפתל, עושה עצמו כלא-מבין מה פּסול היה במעשים הללו. הצופה לומד כי חייליו, כמותו, יורים בילדה קטנה באדישות ובאטימות, מכח צייתנות עיוורת להוראות אטומות, ולבסוף חוגגים את ניצחונם...
 ברם, העובדות הללו שצוּינו לעיל כלשון הרע הוצגו תוך סטייה מן האמת... המנוחה לא הייתה ילדה תמימה בדרכה לבית הספר. המניע לפתיחה באש לא היה מיקומה של המנוחה, כי אם הסכנה שחשו הלוחמים. הירי לא היה מתוך אדישות ואטימות, כי אם ירי מבצעי של לוחמים המסכלים מִתקפה. התובע רץ לעבר מקור האיום כשהוא חשוף לצלפי רפיח ולתיק החשוד כמטען נפץ שנשאה עִמה המנוחה, בחירוף נפש. הוא ירה לעבר המנוחה שני כדורים כדי לנטרל את הסכנה, וצרור נוסף ירה למרחב שמעבר לה. זו הייתה גם גרסתו שבה דבק בחקירות במצ"ח, שם גם טען כי חיילים המבקשים את רעתו העלילו עליו בדיות. הוראתו בקשר בסוף האירוע לא הייתה הנחיה לירות בפעוטות, כי אם דירבון החיילים לשמור על ערנות ודריכות. לעליצות החיילים לא היה כל קשר, כרונולוגי או ענייני, לאירוע, והתחקירים הצבאיים חשפו, באופן כללי, את האמת.
הנתבעות חויבו לשלם לסרן ר' פיצויים בסך 300,000 ש"ח ולפרסם התנצלות בפניו. בנוסף חויבו הנתבעות לשלם לסרן ר' שכר טרחת עו"ד בסך 80,000 ש"ח.
תוכנית "עובדה" > קטעי התוכנית השנויים במחלוקת > קטע המוזיקה הקצבית

העניין השנוי ביותר במחלוקת הוא חיבור של תקרית הירי עם מסיבה מאולתרת שערכו החיילים. כך מתאר זאת בית המשפט המחוזי:
לאחר מכן מוקרן הקטע מתוך הקלטת הביתית שצולם בעת האירוע עצמו, באחת העמדות. נראים שם חיילים עטויי אפודים וקסדות, ברקע הכתובית "צולם על ידי אחד הלוחמים בפלוגה", וכך הם אומרים: "ווי, איך שהוא ריסס אותה מטווח אפס..."; "לא, אני לא רואה אותה, אפשר לראות את המצלמה?"; "תראה לנו רגע את המצלמה". לאחר מכן נראית לרגע קצר תעלת קשר במוצב, מתוך הקלטת הביתית, ומיד אחר-כך חיילים מן הפלוגה יושבים בחדרם ונעים לצלילי מוזיקה קצבית שנשמעת כמעין מסיבת ריקודים מאולתרת, מחייכים, מאושרים ונינוחים, אחד מהם מסמן באצבעות שתי ידיו 'וי' למצלמה, אחרים מנופפים בידיהם או מצביעים לכיוון המצלמה. אילנה דיין: "התמונות האלה מופיעות מיד אחרי אירוע הירי על קלטת הווידאו שצילמו חיילי המוצב. משהו בפלוגה המסייעת של גדוד שקד התחיל להשתבש מזמן". כאן מסתיימת הצגת צילומי המסיבה, והחוזי הוא של חיילים העומדים לבושים בתלבושת קרבית ליד החמ"ל.
אלא שאין קשר כרונולוגי בין האירועים, המסיבה המאולתרת נערכה לרגל ראש השנה, כשלושה שבועות לפני אירוע הירי.
תוכנית "עובדה" > קטעי התוכנית השנויים במחלוקת > קטע ירי המא"ג וההתנצלות בעקבותיו

בכתבה מוצג קטע וידאו ושמע של חייל היורה במקלע מסוג מא"ג.
במהלך הירי מתווכחים החיילים מי ינקה את המקלע לאחר הירי.
בית המשפט המחוזי קבע כי:”תמונות הירי מן המקלעים הוצגו בכתבה, כזכור, כתמונות אותנטיות מן האירוע עצמו”.
בית המשפט המחוזי קבע כי בכך גרמה הכתבה לאירוע להראות לא כמגננה מסכנות חיים אלא כזחיחות ושאננות.
לעומת זאת טענה דיין כי כוונתה הייתה לתת תמונת אילוסטרציה. בריאיון לתוכנית "תיק תקשורת" אמרה דיין כי שגתה בנושא זה והיה עליה להוסיף כיתוב "תמונת אילוסטרציה". בעקבות תחושתה זאת התנצלה דיין בתוכנית העוקבת:
מילה אחרונה של הבהרה מצידנו: לחייל שנראה בכתבה יורה מעמדה במוצב אין קשר לאירוע הספציפי הזה. הטעות האחת הזו נבעה מכך שצילומי הירי מופיעים בקלטת וידאו שהוגשה לבית המשפט. אין חולק, וזה אושר באוזנינו גם על ידי גורמים מוסמכים בצה"ל, שהיה ירי כבד מן העמדות מיד אחרי הזיהוי של הילדה איימאן, והירי הזה נמשך כאמור דקות ארוכות מאוד".
בית המשפט המחוזי ביקר את תוכן התנצלות זו, משום שלדידו אינה מתקנת את הבעיה העיקרית של צילומים אלו, תחושת הזחיחות לכאורה בה היו החיילים באירוע:
אינני משוכנע כי הירי באירוע היה רב אף יותר מזה שהוצג בכתבה, אולם כאמור, לא כמות הירי עיקר, ולא כלי הירי עיקר, כי אם המסר המתקבע בתודעתו של הצופה על טיבו של הירי, על ירי הנעשה בנינוחות, לא תחת איום, באדישות, בהיסח הדעת, באכזריות. יש אמת חלקית בלבד בהצגת התמונה כך. הצילומים שבקלטת הביתית מלמדים גם כי בעת האירוע עצמו, לאחר שנודע שהדמות נפלה ובעת שהתובע הסתער לעברה, היו אחדים מבין החיילים שבעמדות עסוקים בצילום האירוע בווידאו, בניסיון 'להצליח' לצפות במתרחש, ולא בהתמודדות עם האירוע. יש אפוא בהצגת התמונות הללו אמת מסוימת, אולם יותר מכך יש בהן משום עיוות האמת.
תוכנית "עובדה" > קטעי התוכנית השנויים במחלוקת > עניינים אחרים בכתב התביעה

עניינים רבים אחרים הועלו בכתב התביעה על התחקיר - למשל השימוש של דיין בטענה כי אימאן אל האמס הייתה "ילדה בדרך לבית הספר", בית המשפט המחוזי מבקר את השימוש הזה: "הצגת המנוחה כילדה תמימה שהייתה בדרך לבית הספר חוטאת לאמת" ומסתמך על פסיקת בית הדין הצבאי, לפיה לא הייתה בדרך לבית הספר. יתרה מזו, בית הדין הצבאי פסק כי לא סביר שגורם תמים יגיע לשם.
עניין מהותי נוסף שהועלה בתביעה הוא השמטת ירי הצלף מרפיח (שלא הוזכר בכתבה). דיין טענה כי ירי זה אינו חלק מהאירוע, בית המשפט המחוזי קבע כי "אין שחר לדברים האלה. לא ניתן לקטוע אירוע מבצעי אחד, רצוף, בתוך זירה מצומצמת, בהשתתפות אותם 'שחקנים', ולהיתלות בקטיעה הזו על מנת להשמיט פרטים מרכזיים וחשובים להבנת האירוע.".
תוכנית "עובדה" > תגובות לפסק הדין של בית המשפט המחוזי

פסק הדין הביא לתגובות רבות באמצעי התקשורת. תגובות אלה הן משני סוגים:
תגובות העוסקות בפסק הדין: מנתחות את משמעותו, תומכות בו או מתנגדות לו, ועוסקות במסקנות המתבקשות. בשיחה עם עורך העיתון "מקור ראשון", אמנון לורד, הביעה אילנה דיין חשש שאף אם ערעורה יתקבל בבית המשפט העליון, חוגים שונים בציבוריות הישראלית יפרשו זאת כ"אחווה אידאולוגית בינה לבין השופטים".
תגובות העוסקות בתגובתם של אמצעי התקשורת לפסק הדין.
האגודה לזכות הציבור לדעת העניקה את פרס ביקורת התקשורת למשפחתו של סרן ר', "ועדת הפרס קובעת כי מדובר במופת למלחמה אמיצה ועיקשת של אנשים מן השורה למען אתיקה ויושרה בעשייה העיתונאית הישראלית. הפרס יוענק לאביו של סרן ר', כנציג המשפחה".
תוכנית "עובדה" > ערעור - בית המשפט העליון

בתחילת פברואר 2010 הגיש סרן ר' ערעור לבית המשפט העליון בדרישה לפיצויים גבוהים יותר ובהמשך החודש הגישו דיין וטלעד ערעור על הכרעת הדין.
מועצת העיתונות ביקשה להצטרף לערעורה של דיין לבית המשפט העליון כידידת בית המשפט. נשיאת המועצה, דליה דורנר אמרה כי "(אנחנו במועצת העיתונות) לא ננקוט צד לגבי פסק דין סרן ר'", משום שהדעות עליו חלוקות בקרב ציבור העיתונאים. בית המשפט העליון דחה את בקשתה של מועצת העיתונות, אך עיין בטענותיה והתחשב בהן.
בערעור נדון האיזון בין חופש הביטוי וחופש העיתונות לבין הזכות לשם טוב. בפסק הדין, שניתן ב-8 בפברואר 2012, נקבע שבכתבה של "עובדה" יש לשון הרע כלפי סרן ר', אך לדיין עומדת הגנת "אמת דיברתי" משום שבהתאם לעיקרון ש"על מנת שיזכה לחסות תחת כנפיה של הגנת האמת על המפרסם להראות איפוא כי הפרסום היה אמת כפי שהייתה ידועה בעת הפרסום. אין הוא נדרש להציג אמת שמתגלית בדיעבד" התקיים "תמונת המציאות כפי שעלתה מן הכתבה בכללותה אינה שונה באופן מהותי מהאמת, כפי שהייתה ידועה באותה שעה, בהתאם ליכולות הבירור העומדות בפני עיתונאי סביר". בהמשך לדבריו אלה, שבהם קיבל השופט ריבלין את ערעורה של דיין, ציין גם כי "הצגת המסיבה והתמונות של חיילים חוגגים, שצולמו בזמן אחר ובמקום אחר, אף כי היו מצויים על אותה קלטת שכללה גם תמונות רלוונטיות אינה מעידה על בחירה עיתונאית זהירה במיוחד. יש בה משום חוסר טעם משווע אף שהמצג הנראה בהן הוא אמת." הוא הוסיף כי "אכן, חלק מאמירותיה של דיין במהלך השידור היו מיותרות, אם לומר את המעט. ראוי היה לה כי תנקוט מידה רבה יותר של ריסון עצמי ושל צניעות לנוכח הקושי המובנה בראיית התמונה המלאה עובר לשידור הכתבה".
בית המשפט העליון קיבל פה אחד את ערעורה של דיין. ביחס לטלעד השופטים קבעו כי הקדימון ששודר לקראת התוכנית היווה לשון הרע, פסקו שהזכיינית "טלעד" תשלם לקצין פיצוי מופחת, בגובה מאה אלף שקלים, וביטלו את חיובה של "טלעד" לשדר הודעת תיקון.
תוכנית "עובדה" > דיון נוסף

בספטמבר 2014 נפסק בדיון נוסף בהרכב של תשעה שופטים, שנערך לבקשתו של סרן ר', שלא לשנות מהתוצאה האופרטיבית של פסק הדין בערעור וההגנה הורחבה מ"אמת דיברתי" ל"תום לב".
בדיון הנוסף נפסקה הלכה חדשה, שאימצה למשפט הישראלי את הגנת "העיתונאות האחראית". לפי הגנה זו, יוצרו של חיבור בעל אופי עיתונאי, שיש בו עניין ציבורי משמעותי, ואשר קדמה לו עבודה עיתונאית זהירה ואחראית, נושא בחובה מוסרית או חברתית לפרסם חיבור זה לצורך תחולת הגנת תום הלב של חוק לשון הרע.
תביעת נזיקין

משפחת של אימאן אל-האמס, הנערה שנהרגה בתקרית, הגישה תביעת נזיקין נגד משרד הביטחון. בית המשפט המחוזי בבאר שבע דחה את התביעה, בהתאם לסייג המופיע בחוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה), תשי"ב-1952: "אין המדינה אחראית בנזיקים על מעשה שנעשה על ידי פעולה מלחמתית של צבא-הגנה לישראל".
יודית שחר

| --- | --- |

עטיפת הספר "זו אני מדברת" מאת יודית שחר
 לידה:  17 במאי 1959 (בת 65) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, סמינר הקיבוצים 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2017) 
 
יודית שחר (נולדה ב-17 במאי 1959) היא משוררת ישראלית.
קורות חיים

יודית שחר נולדה בגבול שכונת התקווה וכיום מתגוררת בפתח תקווה עם שני ילדיה כאם חד הורית. שחר היא בוגרת בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, עשתה הסבה לחינוך מיוחד בסמינר הקיבוצים ועובדת כמורה לחינוך מיוחד בכיתות 'אתגר'. בנוסף היא מנחה קבוצות נוער ומבוגרים בתחום החברתי. 

שחר כתבה ופרסמה שירה פוליטית וחברתית בכתבי עת ספרותיים רבים, בהם הליקון, מטעם, מעין, קשת החדשה ועמדה, וכן באנתולוגיות, בהן 'אדומה' ו'עקלקלות'. שיריה התפרסמו גם במוספי הספרות של העיתונים היומיים החשובים.
יודית שחר זכתה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017.
הספר "זו אני מדברת"

ספר השירים הראשון של שחר, "זו אני מדברת", ראה אור בהוצאת בבל בתחילת 2009. הספר עוסק בנושאים פוליטיים וחברתיים דרך סיפורה האישי של המחברת. השירים עוסקים בילדותה של המחברת ובחיי האהבה שלה כבוגרת. הספר יצא בסיוע מפעל קסת לספרות ביכורים, ובעקבותיו זכתה שחר בפרס טבע לשירה לשנת 2009.

הספר זכה בפרס עיריית חולון ומשפחת לויתן ל"שירת ביכורים" בקיץ 2011. הפרס על שם המשורר דוד לויתן והתחרות בשיתוף אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל.
הספר "לכל רחוב משוגעת משלו"

ספרה השני של יודית שחר, "לכל רחוב משוגעת משלו", יצא לאור בהוצאת קשב לשירה בשנת 2013 ובו 53 עמודים. הספר עוסק במצוקות האדם הקטן בעידן הניכור הפוסט מודרני.
הספר "לכל רחוב משוגעת משלו" > מתוך הספר

אין לי חמש מאות לירות, וירג'יניה

ואין לי חדר משלי,

יש לי שני ילדים

שני חדרים

שתי משרות

ושני חשבונות –

בשניהם בחובה,

ויש לי מורשה ויש לי תורשה

ומשכורת הוראה שבקושי מכסה.



חמש מאות לירות אין לי, וירג'יניה

ולא חדר משלי,

יש לי עט ונייר

ותשוקה שתוקה

ואור חיוור שנוהר בשתיקה

מבעד חלון

חציו סגור

חציו פעור לרווחה.
לקריאה נוספת

יודית שחר, זו אני מדברת, הוצאת בבל, 87 עמודים, 70 שירים. ינואר 2009.
יודית שחר, לכל רחוב משוגעת משלו, הוצאת קשב לשירה, 2013, 53 עמודים.
הערות שוליים

↑  יודית שחר זכתה בפרס טבע לשירה, באתר ynet, 31 במאי 2009
↑  יודית שחר זכתה בפרס דוד לויתן, עיריית חולון‏,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313552905171  ISNI: 0000 0000 8345 0779  LCCN: no2009063124  VIAF: 86393938   WorldCat (עם VIAF): 86393938 
עטיפת הספר לכל רחוב משוגעת משלו מאת יודית שחר