stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סופיה הלין
חייה

הלין נולדה בהוֹבְסְטָה שבמחוז ארברו. אביה היה איש מכירות ואמה אחות בבית-ספר, ואחיה הגדול בן השש נהרג בתאונת דרכים כשהייתה בת עשרה ימים. הוריה התגרשו כשהייתה בגיל ארבע, והיא ואח נוסף גדלו עם אמם. היא החלה בלימודי היסטוריה של הרעיונות באוניברסיטת לונד אך נשרה במהרה ועברה להתמקדות מקצועית במשחק. בין 1994 ל-1996 השתלמה בבית-הספר לתיאטרון ע"ש קרל אמיל פליגארה בסטוקהולם, וב-2001 סיימה את האקדמיה הלאומית לדרמה.
ב-1996 קיבלה תפקיד ראשון וחוזר באופרת סבון. ב-2004 הייתה מועמדת לפרס זבלית הזהב של האקדמיה השוודית לקולנוע על גילום מיה, עירונית מנוכרת מסטוקהולם השבה לחוות משפחתה בחבל דלרנה הכפרי, בסרטה של מריה בלום, "דלרנים" (Masjävlar). מלבד זאת, הופיעה ביותר מעשרים סדרות טלוויזיה וסרטים, כולל תפקיד ראשי ב"ארן: אביר ההיכל" (שווק בלבנון בשם ארן: אביר מסדר הטמפלרים). על הבמה הצטרפה הלין לאנסמבל התיאטרון העירוני בסטוקהולם, שם גילמה מגוון תפקידים. היא שיחקה גם בתיאטרון הממלכתי השוודי במספר הפקות, כולל ב"טרמינל" של לארס נורן.
ב-2011 החלה הלין לככב בסדרה הדנית-שוודית "הגשר", שהקנתה לה פרסום בינלאומי ועובדה לשלוש גרסאות מקומיות, אמריקנית-מקסיקנית, בריטית-צרפתית ורוסית-אסטונית. גילום הבלשית השוודית הכפייתית והסובלת מתסמונת אספרגר סאגה נורן ממשטרת מאלמה, במשך שלוש עונות, דרש הכנה מדוקדקת. לדבריה, השקיעה בסדרה שלושים חודשי עבודה נכון ל-2015. משחקה כסאגה הקנה לה מועמדות לפרס נימפת הזהב במונטה קרלו ב-2011 וזכייה בפרס האקדמיה הדנית ("פרס רוברט") ב-2014.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הבריטי "That Good Nigth", בדמותה של אנה לצד צ'ארלס דאנס.
בשנת 2021 גילמה את מרתה, נסיכת נורווגיה, בסדרת הטלוויזיה "מרתה ופרנקלין".
חייה > חיים אישיים

הלין נשואה לדניאל ייטשניילם, שחקן-לשעבר המכהן ככומר בכנסיית שוודיה (הלותרנית), ואם לבן ובת.
סרז'י פמיאס

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1960 (בן 64) פריז, צרפת 
 מדינה:  ספרד 
 שפות היצירה:  קטלאנית, ספרדית, צרפתית 
 פרסים והוקרה:  Manuel Vázquez Montalbán award for sports journalism (2013)  Premio Setenil (2007)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1998)  פרס עיריית ברצלונה לספרות בשפה הקטלאנית (2006)  פרס מכתב הזהב (2007)  Prudenci Bertrana Prize (1993)  Premi de Narrativa Maria Àngels Anglada (2011) 
 
סרז'י פמיאס (בקטלאנית: Sergi Pàmies‏; נולד ב-1960 בפריז) הוא סופר, עיתונאי, מתרגם ושדרן טלוויזיה ורדיו קטלאני שזכה במספר פרסים.
סגנונו משלב בין הומור ופרודיה לבין נושאים של ייאוש, כישלון ומוות. בעבודתו בתקשורת הוא משתף פעולה עם קים מונזו. פמיאס תרגם יצירות של גיום אפולינר, ז'אן-פיליפ טוסן, אגוטה קריסטוף ודניאל פנאק.
יצירות > אוספי סיפורים קצרים

T'hauria de caure la cara de vergonya, 1986 ("הפנים שלך צריכות ליפול מבושה")
Infecció, 1987 ("זיהום")
La gran novel·la sobre Barcelona, 1999 ("הרומן הגדול על ברצלונה"; פרס Crítica Serra d'Or)
L'últim llibre de Sergi Pàmies, 2000 ("הספר האחרון של סרז'י פמיאס")
Si menges una llimona sense fer ganyotes, 2006 ("אם אתה אוכל לימון בלי לעשות פרצופים"; פרס Lletra d'Or, פרס העיר ברצלונה)
2010 ,La bicicleta estàtica ("אופניים סטטיות")
2010 ,Cançons d'amor de i de pluja ("שירים של אהבה ושל גשם")
יצירות > רומנים

La primera pedra, 1990 ("האבן הראשונה"; פרס Ícaro)
L'instint, 1993 ("האינסטינקט"; פרס Prudenci Bertrana)
Sentimental, 1995 ("סנטימנטלי")
סובארו G

| --- | --- |

Subaru G, דגם קופה, 2 דלתות
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Subaru FF-1 G
 יצרן:  סובארו
 שנות ייצור:  1971–1972
 הרכבה:  יפן יפן
 מודל אחריו:  סובארו ליאונה 
 חברת אם:  Fuji Heavy Industries ("פוג'י תעשיות כבדות בע״מ")
 מרכב:  Front-engine, front-wheel-drive layout
 אורך:  3,937 מ"מ
 רוחב:  1,481 מ"מ
 גובה:  1,389 מ"מ
 משקל:  662 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,431 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,088 סמ"ק, המפיק 62 כ"ס ב-5,600 סל"ד, יחס דחיסה 8.5:1, (2 קרבורטים - חבית) (מנוע סובארו מסוג "EA-61") EA-62 4 צילינדרים, 1,267.5 סמ"ק, המפיק 81 כ"ס ב-6,400 סל"ד, יחס דחיסה 9.0:1,(2 קרבורטים - חבית)  (מנוע סובארו מסוג "EA-62")
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 צריכת דלק:  8.1 ליטר ל - 100 ק"מ
 מעצב:  Shinroku Momose
 
סובארו G (באנגלית: Subaru G) היא מכונית משפחתית קטנה מתוצרת יצרנית הרכב היפנית סובארו אשר יוצרה בין השנים 1971–1972.
יצרנית הרכב סובארו הייתה חברת בת של התאגיד הרב-לאומי היפני ""פוג'י תעשיות כבדות בע״מ"" (באנגלית: "Fuji Heavy Industries", ביפנית: 富士重工業株式会社).
ממאי 2016 חטיבת "סובארו" שייכת לקונצרן היפני "חברת סובארו" (שנודע בעבר בשם "פוג'י תעשיות כבדות בע״מ" - Fuji Heavy Industries Ltd.
דגם ה""סובארו G" קרוי גם "Subaru FF-1 G" (מנוע 1,100 / מנוע 1,300).
דגמי "סובארו G" יוצאו לארצות הברית. מחיר הדגם בארצות הברית עמד על כ-2,000 דולר.
גרסאות "סובארו G"

2 דלתות - קופה
4 דלתות - סדאן
5 דלתות -סטיישן
דגמים "Subaru FF-1 G"

1,100
1,300
תמונות

"סובארו G", דגם קופה, 2 דלתות, מנוע 1,300 סמ"ק
"סובארו G", מנוע 1,300 סמ"ק - סטיישן, 5 דלתות
מעצב דגמי "סובארו G" -  מהנדס הרכב  Shinroku Momose (ביפנית: "百瀬 晋六")
ראו גם

סובארו
סובארו FF-1
סובארו 1000
סובארו בראט
הערות שוליים

↑  סובארו - היסטוריה subaru-global.com/ourstory
↑  "סובארו G", מנוע 1300 - מפרט טכני carfolio.com/specifications/models/car
סרזנה

סרזנה (Sarzana) היא עיר במחוז ליגוריה שבדרום מזרח נפת לה ספציה. העיר שוכנת לחוף הים הליגורי. ממזרח לעיר שוכנת העיר קרארה (Carrara), המפורסמת במחצבי השיש שלה. בסוף שנת 2005 נמנו בעיר 20,405 תושבים והיא העיר המאוכלסת ביותר בפרובינציה אחרי בירתה לה ספציה.
מיקומה הוא בצמתי הדרכים בין המחוזות ליגוריה, טוסקנה ואמיליה-רומאניה. מהזמן הקדום העיר היא מרכז חקלאי, מסחרי ואסטרטגי. בימי הביניים עלתה חשיבותה של העיר בתור מרכז דתי ושיפוטי.
סופיה ויטובטובנה

סופיה ויטובטובנה (ברוסית: Софья Витовтовна‏; 1371 טרקאי, ליטא – 15 ביוני 1453, מוסקבה) כונתה גם סופיה מליטא. הייתה אשתו של וסילי הראשון הנסיך הגדול של מוסקבה ואימו של וסילי השני. הייתה נסיכה גדולה של נסיכות מוסקבה ובהמשך השליטה בפועל של הנסיכות כעוצרת.
קריירה

סופיה נולדה בסביבות 1371 בטרקאי שבליטא. היא הייתה בתם היחידה של ויטאוטאס הגדול הדוכס הגדול של ליטא ואשתו אנה (אנ') הדוכסית הגדולה של ליטא.
סופיה נישאה לווסילי הראשון ב-21 בינואר 1391. וסילי מת ב-1425, כשיורש העצר היה צעיר בן 10, וסופיה הפכה לשליטה של הנסיכות כעוצרת, תפקיד אותו מילאה במשך כ-8 שנים עד 1434.
סופיה נפטרה במוסקבה ב-27 באוקטובר 1453. היא נקברה בקתדרלה של מנזר העלייה לשמים בקרמלין.
צאצאיה

אנה וסיליבנה (אנ'), (1393-1417),לימים אשת יוחנן השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית
יורי וסילייביץ - 1395
איוואן וסילייביץ - 1396
אנסטסיה וסיליבנה
דניל וסיליביץ - 1400
וסיליסה וסיליבנה
סימאון וסיליביץ (1405)
מריה וסיליבנה
וסילי השני, נסיך מוסקבה - (1415-1462)
נציגות דיפלומטית

נציגות דיפלומטית או נציגות זרה היא יחידת קישור בין מדינות, המופעלת בידי דיפלומטים. שתי הצורות המקובלות לנציגות דיפלומטית הם שגרירות, המשמשת לקשר בין ממשלות, וקונסוליה, המעניקה שירותים מטעם המדינה השולחת. לרוב, שגרירויות ממוקמות בבירת המדינה המארחת, ואילו קונסוליות עשויות להיות מוצבות במרכזי אוכלוסייה או אתרים חשובים.
על פי מדד הדיפלומטיה העולמית שפרסם מכון לואי, בשנת 2017 בארצות הברית החזיקה בכמות הגדולה ביותר של נציגויות דיפלומטיות (273), ואחריה סין (268), צרפת (266), רוסיה (242), יפן (229), טורקיה (229), בריטניה (225) גרמניה (224) וברזיל (221).
היסטוריה

הנציגות הדיפלומטיות הקבועות הראשונות נולדו בערי המדינה בצפון איטליה במאה ה-15. הערים קיימו מערכת מסועפת של סחר בכל רחבי הים התיכון, וסחרו גם זו עם זו. בהדרגה הבינו כי הדרך היעילה ביותר לניהול ענייניהן המשותפים: מלחמה, שיתוף פעולה ומסחר היא באמצעות שליחת סוכנים אשר ישהו דרך קבע בשטח הערים האחרות. דוכסות מילאנו שיחקה תפקיד מפתח בעניין, ובמיוחד בתקופת שלטונו של פרנצ'סקו ספורצה, אשר ייסד בשנת 1446 את שגרירות הקבע הראשונה ברפובליקה של פירנצה שתחת שלטון קוזימו דה מדיצ'י. מסורות רבות של הדיפלומטיה המודרנית מקורן באיטליה, ובהן נוהג הצגת כתב האמנה לראש המדינה.
מאיטליה התפשט המנהג לשאר ארצות אירופה. מילאנו הייתה העיר הראשונה ששלחה נציגות לחצר ממלכת צרפת בשנת 1455. עם זאת, שליטי מילאנו סירבו לארח נציגים צרפתיים שכן חששו מפני ריגול ומפני התערבות בענייני הפנים של העיר.  זמן קצר לאחר מכן הקימו הממלכות האירופיות השונות נציגויות זו בחצרה של זו. ספרד הייתה הראשונה להקים נציגות קבע; בשנת 1487 מינתה שגריר לחצר ממלכת אנגליה. לקראת סוף המאה ה-16 הפכה שליחת משלחות קבע לארצות זרות לנוהג מקובל.
מוקד התפתחות הדיפלומטיה עבר עתה לצרפת. כינון המדינה הריכוזית בתקופתו של לואי האחד-עשר הביא לכדי ריכוז הסמכות הדיפלומטית בידי הריבון, באופן שימנע מגורמים עצמאיים לכונן מגעים ובריתות המנוגדים לרצונו. בתקופת שלטונו של המלך פרנסואה הראשון (1515-1547) ייסדה צרפת כעשר שגרירויות קבע ברחבי אירופה.
עם השנים החלו נציגים קבועים של מדינות אירופה לשחק חשיבות גוברת והולכת במדינות לא-אירופיות שונות. כך, הקונסולים הבריטיים במצרים (מ-1877) ובהודו החזיקו בהשפעה רבה בהם, עד שגרמו להיווצרות מצרים הבריטית והודו הבריטית.
דרגות השונות של נציגויות דיפלומטיות השתנו בין מדינות. כך, בארצות הברית הייתה התנגדות בראשית ימיה לשימוש במונח "שגריר" (Ambassador) שנתפס כמלוכני, והנציגים הדיפלומטיים שמונו על ידיה כונו מינסטר או שליח (Minister או Envoy). במהלך קונגרס וינה ב-1815 נקבעו "תקנות הסיווג של כוח אדם דיפלומטי" שקבעו מערכת בינלאומית של דרגות דיפלומטיות, וכי שגרירים הם בדרגה ראשונה, צירים בדרגה שנייה, וממונה על היחסים בדרגה שלישית. עם השנים התקבלה חלוקה זו גם במדינות שלא השתתפו בקונגרס.
מושגים

שגרירות - נציגת דיפלומטית אשר מקשרת בין ממשלות מדינות, ועומד בראשה שגריר, שהוא בעל הדרגה הגבוהה בדרג הדיפלומטי. בדרך כלל שגרירויות מעניקות גם שירותים קונסולריים. קיום שגרירות מהווה הכרה מלאה במדינה המארחת.
נציבות עליונה - נציגויות דיפלומטיות בין מדינות חבר העמים הבריטי קרויות נציבות עליונה, ועומד בראשן נציב עליון.
משלחת קבועה - נציגויות דיפלומטית לארגון בין-לאומי.
קונסוליה וקונסוליה כללית - נציגויות דיפלומטית המעניקה שירותים קונסולריים. לרוב כפופה לשגרירות, אך לפרקים משמשת לקשרים דיפלומטיים מדרג נמוך. בראש הקונסוליה עומד קונסול, והוא מגיש כתב האמנה למשרד חוץ במדינה המארחת.
צירות - נציגות דיפלומטית שהייתה נהוגה בעבר, ונחשבה נמוכה יותר משגרירות. בראשה עמד ציר, שנחשב לנציג המדינה אך לא לשליח אישי של ראש המדינה. והוא מגיש כתב האמנה לראש המדינה המארחת.
קונסוליה של כבוד - נציגות דיפלומטית המספקת מגוון מצומצם בלבד של שירותים. עומד בראשה קונסול כבוד.
שגריר לא תושב - כאשר נציגות דיפלומטית אחת מייצגת את המדינה השולחת בכמה מדינות.
משרד נציגות - נציגות דיפלומטית ללא האמנה כלל. משמשת מדינות לא מוכרות או שאין להן יחסים דיפלומטיים עם המדינה המקבלת.
בנוסף למונחים אלו, מספר מדינות אימצו מונחים עצמאיים לנציגויות דיפלומטיות. כך, נציגויות דיפלומטיות של הוותיקן ידועות כאפוסטיק נונצירו(אנ') ועומד בראשה מכונה נונציו, משלחות דיפלומטיות בין מדינות חבר העמים הבריטי קרויות נציבות עליונה ועומד בראשם נציב עליון, ובלוב תחת שלטון מועמר קדאפי כונו נציגויות דיפלומטיות "לשכת העם" ועמד בראשם מזכיר.
במקרים של מחלוקת, מצוי שמדינה מחזירה את השגריר ומסמיכה ממונה על היחסים לנהל את הנציגות. ממונה על היחסים גם מנהל את הנציגות לאחר עזיבת ראש משלחת קודם וטרם ביאת מחליפו.
חסינות

לנציגויות דיפלומטיות קיימת חסינות מפני העמדה לדין, כאשר לאנשי הסגל הדיפלומטי חסינים מהעמדה לדין בידי המדינה המארחת, כאשר חסינותם נחשבת לחלק מחסינות ריבונית הקיימת למדינה. בהתאם לכך, כאשר נציג דיפלומטי מעורב בפעילות שאינה מוצאת חן בעיני המדינה המארחת, מקובל להכריז עליו כאישיות בלתי רצויה, שמאפשר למדינה המארחת לגרש אותו.
שטח מושבה של הנציגות הדיפלומטית הוא חסין ואין רשות לשליחי המדינה המקבלת להיכנס אליו, אלא ברשות ראש המשלחת. לפעמים מעניקות שגרירויות מחסה למבוקש בידי שלטונות המדינה המארחת. כך ג'וליאן אסאנג', מייסד ויקיליקס, המבוקש בידי ארצות הברית, קיבל מחסה במשך שבע שנים בשגרירות אקוודור בלונדון, או צ'ן גואנגצ'נג, מתנגד משטר סיני, שבאפריל 2012 קיבל מחסה בשגרירות ארצות הברית בבייג'ינג.
בנוסף, קיימת חסינות לדואר דיפלומטי, שאסור על המדינה המארחת לבדוק את תוכנו.
החוק הבינלאומי

מעמדם של נציגויות דיפלומטיות בחוק הבין-לאומי הוסדר בשתי אמנות שנחתמו בווינה בשנות השישים: אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים, מ-1961, ואמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים, מ-1963.
קיומה של נציגות דיפלומטית מהווה הכרה במדינה, כך מדינות המכירות במדינה פלסטינית מקבלות נציגים דיפלומטיים ממנה. מדינות שאינן מכירות זו בזו, או אינן מקיימות יחסים דיפלומטיים מוסדרים, מקבלות לפרקים משרד נציגות, שאינו נהנה ממעמד דיפלומטי רשמי וללא הגשת כתבי האמנה, ולפעמים נאסר עליהם להציב את הדגל הלאומי על הנציגות.
במקרה של כיבוש מדינה בידי מדינה אחרת או הפיכה, המדינה היורשת היא הזכאית לנציגויות הדיפלומטיות של המדינה לשעבר. לפעמים מקיימות ממשלות גולות נציגויות דיפלומטיות מטעמן, כשהמקרה הבולט הוא קיומן של הצירויות הבלטיות בפריז, לונדון ווושינגטון מכיבוש המדינות הבלטיות על ידי ברית המועצות ב-1940 ועד להתפרקות ברית המועצות ב-1991.
ראו גם

יחסים בין-לאומיים
דיפלומטיה
הערות שוליים

↑  Debra J. Allen, Historical Dictionary of U.S. Diplomacy from the Revolution to Secession, Scarecrow Press, 2012-09-13, עמ' 84, ISBN 978-0-8108-7895-2. (באנגלית)
↑  Types of Diplomatic Missions - e Diplomat, www.ediplomat.com
↑  תיעוד: מעצרו של מייסד ויקיליקס בלונדון, ערוץ 7
↑  אסאנג' נעצר על הפרת תנאי שחרור בערבות (בי בי סי, באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4143555-2 
סמל הסגל הדיפלומטי.
שגרירות ליטא בוושינגטון. המשיכה להתקיים לאחר סיפוח המדינה לברית המועצות.
סובארו FF-1

סובארו FF-1, שנת 1971
סובארו FF-1
סובארו FF-1, בגרסת סטיישן
סובארו FF-1, שנת 1971
סובארו FF-1  בגרסת 2 דלתות, שנת 1968
סובארו FF-1 היא מכונית יפנית המוגדרת כמכונית משפחתית קטנה, שיוצרה על ידי יצרנית הרכב סובארו היפנית משנת 1969–1973.
דגם "סובארו FF-1" קרוי גם "Subaru FF-1 Star".
יצרנית הרכב סובארו היא חברת בת של התאגיד הרב-לאומי היפני Subaru Corporation (אנ') (שם רשמי: "פוג'י תעשיות כבדות בע״מ"" (באנגלית: "Fuji Heavy Industries", ביפנית: 富士重工業株式会社).
היסטוריה

ב-21 באוקטובר 1965 הציגה סובארו את ה-"סובארו 1000", ובשנת 1969 את דגם סובארו FF-1, שהיה כמעט זהה לדגם ה-"סובארו 1000", מלבד לנפח המנוע ששופר, ועוד מספר שינויים קוסמטיים קלים.
גרסאות

2 דלתות
2 דלתות ספורט
4 דלתות סדאן
3 דלתות סטיישן
5 דלתות סטיישן
מפרט טכני ומידות

מנוע 4 צילינדרים, 1,100 סמ"ק, המפיק 41 כ"ס, 49 כ"ס, ו- 61 כ"ס
מנוע 1,300 סמ"ק
תמסורת ידנית 4 מהירויות
אורך הרכב - 3,937 מ"מ
רוחב - 1,481 מ"מ
גובה - 1,389 מ"מ
משקל - 670 - 695 ק"ג
שיווק סובארו FF-1 בישראל

חברת "יפנאוטו", החלה לשווק את סובארו בארץ, בסוף שנות השישים. משרדיה היו ברחוב המסגר בתל אביב.
הרכב היפני השני לאחר ה-סובארו 360 שיובא לארץ בסוף שנות השישים היה ה-"סובארו FF-1 ", בגרסת 4 דלתות. למעשה היה זה הרכב המשפחתי הראשון שיובא מיפן ושנחל הצלחה גדולה בארץ.
ראו גם

סובארו
סובארו G
סובארו 1000
הערות שוליים

↑  סובארו - היסטוריה subaru-global.com/ourstory
↑  קונטסה 900 הורכבה בארץ, משנת 1964, ו- קונטסה 1300 הורכבה בארץ משנת 1966
סגולן רויאל

סגולן רויאל, 2007
מארי סֶגוֹלֵן רויאל (ההגייה הנכונה של שמה: רוּאָיָאל; בצרפתית: Marie Ségolène Royal, ‏האזנהקובץ:Fr-Ségolène Royal.oga‏Ⓘ‏; נולדה ב-22 בספטמבר 1953) היא פוליטיקאית צרפתייה שכיהנה כשגרירת צרפת לקוטב הצפוני ולקוטב הדרומי בשנים 2017–2020.
ביוגרפיה

רויאל היא חברה בולטת במפלגה הסוציאליסטית שהייתה מועמדת מובילה לנשיאות צרפת בבחירות 2007. בשנים 2004–2014 שימשה כנשיאת חבל פואטו-שראנט.
נולדה בבסיס הצבאי אואקם שבדקר שבמערב אפריקה הצרפתית (כיום סנגל), בתם של הלן דאה (Hélène Dehaye) וז'אק רויאל, רביעית מבין שמונה ילדים. עם אביה הייתה לה מערכת יחסים קשה וטעונה, ובבגרותה תבעה אותו למשפט על יחסו הקשה והמתנכר לאמה וסירובו לממן את הוצאות הקיום של המשפחה. היא זכתה בתביעה לאחר תשע שנים של התנהלות בבתי משפט, אך האב נפטר זמן קצר לאחר מכן.
היא למדה בתיכון מקומי בעיירה בדה-סוור ואחרי כן סיימה באוניברסיטה תואר בכלכלה.
רויאל נבחרה לראשונה לאספה הלאומית בשנת 1988 ושימשה כשרה לאיכות הסביבה וכן כסגנית שר החינוך.
ב-16 בנובמבר 2006 זכתה בבחירות המקדימות של המפלגה הסוציאליסטית, ונבחרה למועמדת המפלגה לנשיאות. בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות, שהתקיים ב-22 באפריל 2007, הגיעה רויאל למקום השני (מבין 12 מועמדים) כשהשיגה 25.6%, לאחר מועמד הימין ניקולא סרקוזי, שזכה ב-31.1%. על כן ולפי המקובל בשיטת הבחירות הצרפתית, התמודדה מולו ב-6 במאי בסיבוב בחירות שני להכרעה על הבחירה כנשיא. בסיבוב השני הפסידה לסרקוזי, אך רשמה הישג מרשים כשזכתה לתמיכתם של 47.3% מהבוחרים.
ב-2008 התמודדה רויאל על ראשות המפלגה הסוציאליסטית במקום בן זוגה לשעבר, פרנסואה הולנד, שסיים את תפקידו. היא ניצחה בסיבוב הראשון, אולם הפסידה בסיבוב השני ליריבתה, ראש עיריית ליל, מרטין אוברי (Martine Aubry) בהפרש מזערי של 42 קולות, ובספירה חוזרת – בהפרש של 102 קולות.
באוקטובר 2011 השתתפה בסיבוב הראשון של הפריימריז, לקביעת מועמד המפלגה הסוציאליסטית בבחירות הקרובות לנשיאות צרפת, וסיימה במקום הרביעי עם 7% מקולות הבוחרים.
ביוני 2012 הפסידה את מקומה באספה הלאומית הצרפתית לאוליבייה פלורני בסיבוב שני בבחירות שהתקיימו לפרלמנט הצרפתי. רויאל זכתה לתמיכת בן זוגה לשעבר, הנשיא פרנסואה הולנד, וכך גם של חברי ממשלתו. מנגד פלורני זכה לתמיכה לא שגרתית מצד הגברת הראשונה באותה עת, ולרי טרירוויילר.
בעקבות כישלונה של המפלגה הסוציאליסטית בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בתחילת 2014, ועקב אמון נמוך של הציבור בממשלתו של ראש ממשלת צרפת ז'אן-מארק ארו, התפטר האחרון מתפקידו, וממשלתו התפרקה. בממשלה החדשה שהוקמה על ידי הנשיא פרנסואה הולנד תחת ראש הממשלה מנואל ואלס מונתה רויאל לתפקיד שרת האקולוגיה בתוך משרד עם סמכויות נרחבות.
בשנת 2017 מונתה רויאל על ידי נשיא צרפת עמנואל מקרון לתפקיד שגרירת צרפת לקוטב הצפוני ולקוטב הדרומי.
משפחה

בן זוגה מסוף שנות ה-70 ועד שנת 2007 היה נשיא צרפת פרנסואה הולנד. רויאל והולנד לא היו נשואים, ויש להם ארבעה ילדים. ביוני 2007 נפרדו בני הזוג.
ראו גם

איבט רודי
הערות שוליים

↑  דניאל בן סימון, סגולן רויאל ביקשה מבן זוגה להמשיך ברומן שלו במקום אחר, באתר הארץ, 19 ביוני 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007372155305171  PLWABN: 9810570885805606  BNE: XX937973  BnF: cb12095851m (data)  CANTIC: a11630486  GND: 131452525  ISNI: 0000 0001 2121 5017  LCCN: n88677062  NKC: xx0040855  NTA: 133657345  SUDOC: 029303737  VIAF: 14798422   WorldCat (עם VIAF): 14798422 
סגולן רויאל ובן זוגה לשעבר פרנסואה הולנד בשנת 2007
סם חיי הנצח

הארנב הירח המיתולוגי מהמיתולוגיה הסינית, עושה את סם החיים על הירח
סם חיי הנצח, הידוע גם בשם סם החיים או סם האלמוות, הוא שיקוי המעניק לשותה אותו חיי נצח או נעורים נצחיים. באמונות ואגדות שונות הסם מרפא את כל המחלות של השותה. אלכימאים בתקופות ובתרבויות שונות חיפשו את האמצעים לייצור הסם.
היסטוריה > מסופוטמיה העתיקה

אזכור מוקדם של סם חיים נמצא בעלילות גילגמש (מהאלף השני לפני הספירה) שבו גילגמש המלך מפחד מכך שהשנים שחולפות מדרדרות את גופו, וזאת לאחר מות חברו האהוב אנכידו. הוא מחפש את אותנפישתים (דמות דמוית נח במיתולוגיה המסופוטמית) שהיה משרתו של האלכימאי הגדול של הגשם שהפך מאוחר יותר לבן אלמוות, כדי לבקש את עצתו של מלך הורדוס מארץ האש. גילגמש מונחה על ידו למצוא צמח בקרקעית הים, דבר שהוא עושה אך מבקש קודם כל לבחון אותו על זקן לפני שינסה אותו בעצמו. למרבה הצער, הוא נאכל על ידי נחש לפני שהוא מספיק לעשות זאת.
היסטוריה > סין

שליטים רבים של סין העתיקה חיפשו את הסם האגדי כדי להשיג חיי נצח. בתקופת שושלת צ'ין, צ'ין שי חואנג שלח את האלכימאי הטאואיסט שו פו לים עם 500 צעירים ו-500 נשים צעירות כדי למצוא את הסם בהר פנגלאי (אנ') האגדי, אך חזר מבלי למצוא אותו. הוא יצא למסע שני עם 3000 נערות ונערים צעירים, אבל אף אחד מהם לא חזר מעולם (האגדה מספרת שהוא מצא את יפן במקום).
הסינים הקדמונים האמינו כי בליעת חומרים מינרלים עמידים לאורך זמן כמו ירקן, צינובר או המטיט תעניק חלק מאותה אריכות ימים לאדם שצרך אותם. זהב נחשב גם כן רכיב שמחזק במיוחד, שכן הוא היה מתכת יקרה; הרעיון של זהב לשתייה היה קיים בסין עד סוף המאה השלישית לפני הספירה. הספר האלכימי הסיני המפורסם ביותר, Danjing yaojue ("נוסחאות חיוניות של הקלאסיקה האלכימית") המיוחס לסימיאו (581 - 682 לספירה לערך).
מומחה רפואי מפורסם שנקרא בכבוד "מלך הרפואה" על ידי דורות מאוחרים יותר, דן בפירוט ביצירת שיקויים לאלמוות (כולל מספר מרכיבים רעילים כגון כספית, גופרית וארסנטים), כמו גם אלה לריפוי מחלות מסוימות וייצור אבנים יקרות.
רבים מהחומרים הללו, במקום לתרום לאריכות ימים, היו רעילים באופן פעיל והביאו להרעלת סם אלכימי סיני . קיסר ג'יאג'ינג בשושלת מינג מת כתוצאה מבליעת מינון קטלני של כספית ב"שיקוי חיים" כביכול שהועלה על ידי אלכימאים.[דרוש מקור]
היסטוריה > הודו

אמריטה, סם החיים, תואר בכתבים הינדיים. בפורנאות, שבגלל תבוסתם של השדים בידי האסורים, שני הגזעים שוחרי הכוח, האלוהות השומרת וישנו ביקשה מהדוואות לחצוב את אוקיינוס החלב, כדי שיוכלו לאחזר אמריטה כדי להעצים את עצמם.
מרקורי, שהיה כל כך חיוני לאלכימיה בכל מקום, מוזכר לראשונה במאה ה-4 עד ה-3 לפני הספירה ארתאשסטרה, בערך באותו זמן שהוא נתקל בסין ובמערב. עדויות לרעיון של הפיכת מתכות בסיסיות לזהב מופיעות בטקסטים בודהיסטים מהמאה ה-2 עד החמישית לספירה, בערך באותו זמן כמו במערב.
ייתכן גם שהאלכימיה של הרפואה והאלמוות הגיעה לסין מהודו, או להפך; בכל מקרה, עבור שתי התרבויות, נראה כי ייצור זהב היה העיסוק המשני, ואילו הרפואה היא העיסוק המרכזי. אבל לסם האלמוות הייתה חשיבות מועטה בהודו (משום שהיו להם דרכים אחרות בהם האמינו שניתן להשיג אלמוות). הסמים ההודיים היו תרופות מינרליות למחלות ספציפיות או, לכל היותר, לקידום חיים ארוכים.
היסטוריה > אירופה

במסורת האלכימית האירופית, סם החיים קשור ליצירת אבן החכמים. לפי האגדה, אלכימאים מסוימים צברו מוניטין של יוצרי הסם. אלה כוללים את ניקולס פלאמל וסן ז'רמן. בנוסף, עבודה של מייקל סקוט מדברת על זהב כסם חיים.
שמות

לסם חיי הנצח היו מאות שמות (חוקר מההיסטוריה הסינית מצא לו למעלה מ-1,000 שמות), ביניהם קימיה, אמרית ראס או אמריטה, אאב-אי-חיאט, מהא ראס, אאב-האיוואן, מים רוקדים ( Dancing Water), צ'סמה-אי -קאוסאר, מנסארובר או בריכת הצוף, אבן החכמים וסומה ראס.
בתרבות נפוצה

סם החיים היווה השראה ליצירות אמנותיות כולל אנימציות, קומיקס, סרטים, יצירות מוזיקליות, רומנים ומשחקי וידאו. כמה דוגמאות הן רומן הפנטזיה של ל' פרנק באום, ג'ון בצק והכרוב, סדרת המדע הבדיוני דוקטור הו, הרומן Tuck Everlasting של נטלי ב-1975 והעיבוד הקולנועי שלו, הארי פוטר ואבן החכמים, בית אנוביס, אמן הבובות, המנגה. אלכימאי המתכת וגן העדן של הגיהנום: Jigokuraku.
לקריאה נוספת

Heart of the Earth: The Elixir of Earth, רומן שני בטרילוגיה מאת ריצ'רד אנדרסון
אל-חייד, האיש הירוק
אלכימיה ודאואיזם (אורכב 14.02.2020 בארכיון Wayback Machine)
נעם או מילה, ספר שלישי: אמרית, צוף או מי חיים
Needham, Joseph, Ping-Yu Ho, Gwei-Djen Lu. מדע וציוויליזציה בסין, כרך V, חלק שלישי . קיימברידג' בהוצאת האוניברסיטה, 1976.
טרנר, ג'ון ד. (תרגום ). פרשנות הידע
הערות שוליים

↑  "The Epic of Gilgamesh: Enkidu". SparkNotes (באנגלית). נבדק ב-2022-12-27.
↑  Liu, Hong. The Chinese Overseas. Routledge Library of Modern China. Published by Taylor & Francis, [2006] (2006). מסת"ב 0-415-33859-X, 9780415338592.
↑  Johnson, Obed Simon. A Study of Chinese Alchemy. Shanghai, Commercial Press, 1928. rpt. New York: Arno Press, 1974. page 63
↑  Glick, T.F., Livesey, S.J., Wallis, F. Medieval Science, Technology And Medicine: An Encyclopedia. Routledge, 2005. p. 20
↑  "Tan chin yao chueh – occultism". britannica.com.
↑  Chaturvedi, B. K. (2006). Vishnu Purana (באנגלית). Diamond Pocket Books (P) Ltd. p. 25. ISBN 978-81-7182-673-5.
↑  Multhauf, R.P. (1953). The Relationship Between Technology and Natural Philosophy, Ca. 1250-1650 as Illustrated by the Technology of the Mineral Acids. University of California. נבדק ב-2023-06-04.
המשלחת הראשונה של שו פו להר בני האלמוות. מאת Utagawa Kuniyoshi .
Dell' elixir vitae, 1624
סיימון שאמה

| --- | --- |

 לידה:  13 בפברואר 1945 (בן 79) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום מגורים:  Briarcliff Manor, ניו יורק 
 מקום לימודים:  כרייסט'ס קולג' (1966)  כרייסט'ס קולג' (1969)  בית הספר לבנים הרטפורדשייר אסק'ס 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד (1980–1993)  אוניברסיטת אוקספורד (1976–1980)  כרייסט'ס קולג' (1966–1976)  אוניברסיטת קולומביה (1994) 
 פרסים והוקרה:  Knight Bachelor (2018)  מדליית מדליקוט (2002)  Leo Gershoy Award (1977)  פרס וולפסון להיסטוריה (1977)  פרס NCR לספרות (1990)  הפרס הספרותי של סיינט לואיס (2001)  מלגת גוגנהיים  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  עמית החברה המלכותית לספרות  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית  Knight Bachelor 
 
סיימון שאמה, 2006, ניו יורק
סר סיימון מייקל שאמה (באנגלית: Sir Simon Michael Schama; נולד ב-1945) הוא סופר והיסטוריון יהודי-בריטי המתמחה בתולדות האמנות ובהיסטוריה של צרפת. מכהן כפרופסור באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. ידוע בין היתר בזכות ספריו וסדרות התעודה הפופולריות שלו ב-BBC. שימש כמבקר אמנות עבור המגזין "ניו יורקר".
חייו > נעוריו והשכלתו

שאמה נולד בבריטניה, לדור שני של מהגרים עם שורשים מיהדות ליטא, יהדות רומניה ויהדות טורקיה. אביו היה סוחר טקסטיל שעבר לסאות'אנד-און-סי שבאסקס שם גדל שאמה בילדותו ובנעוריו שבה משפחתו ללונדון. זכה במלגה לבית הספר הפרטי HABS, ובהמשך למד היסטוריה באוניברסיטת קיימברידג'.
בין השנים 1966–1976 היה חבר סגל בג'יזס קולג' (Jesus College) בקיימברידג', שם למד אצל ההיסטוריון ג'ון פלאם, אשר נטע בו את החשיבות למה שהפך לימים לסימן ההיכר של שאמה כמדען פופולרי: הצגת נושאים היסטוריים בסגנון ציורי על מנת למשוך קהל לא אקדמי. מקיימברידג' עבר לשמש כעמית ומרצה בהיסטוריה מודרנית בברייזנוז קולג' (Brasenose College) באוניברסיטת אוקספורד, שם התמחה במהפכה הצרפתית.
מייקל שאמה זכה בתואר האבירי, סר, ביום הולדתה של המלכה אליזבת, בשנת 2018