הומור
חקר ההומור > הומור בזמן מלחמה

הומור בזמן מלחמה הוא נושא שבמחלוקת. יש הסוברים שיש להימנע ממנו ולהציג מצג חמור סבר בעוד אחרים, ביניהם פסיכולוגים, נוקטים בגישה שההומור הוא סוג של מנגנון הגנה. סאטירה בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה נפוצה בכתבי עת באנגליה צרפת רוסיה וגרמניה.
אנו מוצאים עדויות להומור בזמן מלחמת העולם הראשונה, בתקופת מלחמת האזרחים בארצות הברית, ובישראל בתקופת מלחמת המפרץ, ובתקופת מלחמת חרבות ברזל 2023. בחודשים שלאחר טבח שבעה באוקטובר, קומיקאים ומפיקי תוכניות בידור תהו ושאלו מתי אפשר ומותר להתחיל לצחוק. לשיח ההומוריסטי בזמן מלחמה יש סגנון משלו, לדוגמה בתקשורת בין הממשלה לתנועת ACEH (אנ') באינדונזיה.
האמריקאים זוכרים את מלחמת האזרחים בגלל הקטל שהיא גרמה, האנשים שהיא שחררה והאומה שהיא בנתה מחדש. רק לעיתים רחוקות הם זוכרים את זה בגלל הקומדיה שהיא שימשה בהשראתה. עם זאת, רבים ראו בשנות 1860 המוקדמות את "עידן הבדיחות המעשיות". במהלך הסכסוך חיילים ואזרחים, האיחוד והקונפדרציה, צחקו על "הקומדיות התערבבו עם הטרגדיה של ארצנו". משבויי מלחמה ועד חברי קונגרס, אמריקאים התבדחו על נושאים רציניים, ופגשו אירועים הרות אסון עם סתימות מטופשות. תושבי הצפון לעגו לקציני גיוס, תושבי הדרום ציירו כנופיות קנאיות של אחיות מועילות יתר על המידה, שגדשו קצינים עייפים. עיתונים משני הצדדים הדפיסו משחקי מילים מגעילים של קטיעות רגליים עם כותרות כמו "בדיחה 'לא ביד'". האמריקאים פגשו את המלחמה האכזרית שלהם בקומדיה נועזת וכנה.
השאלה הנשאלת באנגלית "?Is it too soon" היא שאלה טעונה שאין עליה תשובה אחת נכונה. לכל אדם יש את התשובה שלו לפי תחושותיו ורגישותו. מצב דומה חוו אנשים בארצות הברית לאחר אסון התאומים. גם אז תהו מתי ניתן יהיה לצחוק על אירוע כה דרמטי. האינטרנט, שעליו אין פיקוח או שיטור, הוא קרקע להומור ובדיחות ושם ההומור החל מהר יותר. בעיקר בקרב צעירים, בוודאי כאשר זה נוגע לאירוע כמו 11 בספטמבר בארצות הברית, אירוע שקרה עבור רבים מהם, לפני שנולדו.
עבודת הדוקטורט של חיה אוסטרובר "ההומור כמנגנון הגנה בשואה" פורסמה בספר "ללא הומור היינו מתאבדים" בהוצאת "יד ושם" בשנת 2009. הספר כולל בתוכו מגוון ראיונות עם 55 ניצולי שואה, ניתוחים של סוגי ההומור השונים, חקירה של תפקידם והצגה של ביטויי ההומור בגטאות ובמחנות – שירים, קריקטורות ובדיחות. דר' חיה אוסטרובר נותנת בספר תשובה חיובית לשאלה האם בכוחו של ההומור לשמור על הבריאות הנפשית והגופנית שלנו גם בהתמודדות עם אירוע טראומטי כמו השואה. ההומור בשואה לא הפחית את הזוועות האובייקטיביות שחוו הניצולים אלא את הרגשתם הסובייקטיבית בתגובה לזוועות האלה. לטענתה ובהתבסס על מחקרה, ההומור היה מנגנון ההגנה שסייע ליהודים בגטאות ובמחנות הריכוז להתמודד ולשרוד את המציאות הנוראה. השימוש בהומור ובצחוק בתקופת השואה היה ידוע בין הניצולים, אך לא הוקדש לו מחקר של ממש.
בנושא מקורות ההומור היהודי נכתב הספר "ואלוהים צחק" מאת פרידמן העוסק בהומור בזמן השואה.
במלחמת רוסיה-אוקראינה שהחלה ב-2022, החוקר בודיאנסקי בוחן את המעורבות כאידיאל דיפלומטיה ציבורית על ידי בחינת הומור רשמי במהלך מלחמת רוסיה-אוקראינה. ההומור הרוסי מבזה את יריביו האוקראינים והמערביים כדי לחזק את האישורים הלא-ליברליים של רוסיה בקרב קהלים שמאליים וימניים בעולם. בתורה, אוקראינה מתבדחת על רוסיה לקהל מערבי ליברלי כדי לשמור על סיוע בזמן מלחמה ולהעביר את שייכותה לקהילה האירו-אטלנטית.
מירב דיין מציגה לנו 17 דרכים שבהן הצחוק יכול להועיל, גם בזמן מלחמה.
יתרונות גופניים ונפשיים: מחזק את המערכת החיסונית, משחרר מתח, משפר את בריאות הלב וכלי הדם, מרגיע שרירים, משפר את תפקוד הנשימה, ממריץ את תפקוד המוח, מוריד את רמות הקוטיזול, משפר את העיכול, מפחית כאבים, משפר את מצב הרוח, מגביר את הביטחון העצמי, משפר את היחסים החברתיים, מגביר את היצירתיות, משפר את הזיכרון, משפר את איכות השינה, מגביר את האנרגיה, מסייע בהארכת תוחלת ההחיים.