stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלימות בספורט
הערות שוליים

↑  שוטר נרצח בדרבי בסיציליה, באתר וואלה, 2 בפברואר 2007
↑  נענע10 - אל תקראו להם נאציו - ספורט(הקישור אינו פעיל, 3 בפברואר 2023)
↑  לי נוף ודנה בהט, ‏מכבי ת"א נענשה במשחק ללא קהל מול הפועל עכו, באתר ONE‏, 23 בפברואר 2011
↑  אראל סג"ל, הפועל פנדורה: מה קרה לאוהדי הפועל תל אביב?, nrg מעריב, 2009.
↑  אבשלום וילן, "המודל הבריטי" להתמודדות עם האלימות בספורט, באתר הכנסת - מרכז מחקר ומידע, ‏2001
↑  יאיר גלילי, החמצה מול שער ריק, באתר nrg‏, 30 בנובמבר 2004
↑  אוריאל דסקל, כדי להתמודד עם אלימות בכדורגל צריך שינוי תרבותי, באתר כלכליסט, 15 בפברואר 2022
↑  נדב צנציפר, משחק מלחמה: בעיית האלימות בכדורגל הישראלי, באתר ynet, 24 באוקטובר 2021
↑  יאיר גלילי, זה מתחיל באיצטדיון הכדורגל, באתר הארץ, 28 במרץ 2010
1 2  גיא לייבה, האלימות המילולית כלפי השופטים עוברת כל גבול / טור, באתר ynet, 28 בינואר 2021
1 2  דורון בן דור, ‏האלימות ממשיכה: שופט הוכה בסיום משחק נערים, באתר ONE‏, 25 במרץ 2017
↑  גידי ליפקין, ‏בשל האלימות: שופטים לא יישלחו למשחקי נערים, באתר ONE‏, 26 במרץ 2017
↑  "המודל הבריטי" להתמודדות עם האלימות בספורט, באתר storage.cet.ac.il, מרכז מחקר ומידע של הכנסת
↑  Man jailed for racially abusing Rashford, Sancho and Saka after Euro 2020 final, The Guardian, November 3rd, 2021
↑  רענן וייס, בין המלצות ועדת צור: ביטול יציעי העמידה, באתר ynet, 3 בדצמבר 2007
↑  מוגש על ידי ח"כ אבשלום וילן - יו"ר הוועדה, ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא האלימות
בספורט - סיכום תקופתי, ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא האלימות
בספורט - סיכום תקופתי, מוגש על ידי ח"כ אבשלום וילן - יו"ר הוועדה, 2003
1 2  אסי ממן, ‏"האכיפה העונה תהיה חסרת פשרות, נעשה הכל", באתר ONE‏, 15 באוגוסט 2022
1 2  ענישה מחמירה למעורבים באלימות במגרשי הספורט | law-info.co.il עורכי דין, באתר www.law-info.co.il
↑  ספורט nrg - מכות בין שחקני דטרויט ואינדיאנה, המשחק פוצץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541306005171  BnF: cb12007762m (data)  LCCN: sh85143530  NKC: ph490134 
תגרת שחקנים המונית בעת משחק כדור בסיס של המייג'ור ליג בייסבול בפנוויי פארק
בקבוק קליין

בקבוק קליין, מוטבע במרחב התלת-ממדי
במתמטיקה, בקבוק קליין הוא משטח קומפקטי דו-ממדי, שאינו ניתן לשיכון במרחב האוקלידי התלת-ממדי, אלא רק במרחב בעל ארבעה ממדים או יותר.
את המשטח חקר לראשונה המתמטיקאי הגרמני פליקס קליין, שבנה אותו (מתמטית) לראשונה ב-1882, על ידי חיבור של שתי טבעות מביוס לאורך שפתן. שני המבנים זכו להתעניינות רבה מצידם של אמנים ויוצרים, ואפילו של פסיכואנליטיקאים. קליין קרא למשטח Kleinsche Fläche, כלומר "משטח קליין", אך הובן בטעות כ-Kleinsche Flasche, כלומר "בקבוק קליין", וטעות זו הפכה לשמו המקובל של המשטח.
בקבוק קליין הוא המשטח היחיד מגנוס 2 שלא ניתן לכוון אותו.
בניה של בקבוק קליין

כדי לבנות בקבוק קליין, לוקחים בקבוק יין פתוח (וריק), ויוצרים חור עגול בקרקעית הבקבוק. כעת מושכים את צוואר הבקבוק ומכופפים אותו כלפי מטה, כלפי החור. לו היינו מחברים את צוואר הבקבוק לחור מלמטה, היינו מקבלים צינור סגור, הקרוי טורוס. אלא שמטרתנו שונה - נחבר את הצוואר אל החור מלמעלה - משימה שלשמה נאלץ (בעולמנו התלת-ממדי) לחצות עם צוואר הבקבוק את גוף הבקבוק עצמו. לו היינו פועלים בעולם ארבע-ממדי, לא היה הצוואר צריך לחצות את הגוף, וכך היה מתקבל דגם אמיתי של בקבוק קליין. הנפח של בקבוק קליין הוא אפס: אין לו פנים וחוץ.
כדי לחסוך את הצורך לעבוד בעולם ארבע-ממדי (ואפילו תלת-ממדי), מתמטיקאים מעדיפים לחקור עצמים טופולוגיים על ידי הדבקה (במחשבה) של צלעות מצולעים (ראו טופולוגיה אלגברית). הרעיון בהדבקה כזו הוא שהמצולע משמש מפה של העצם שאותו חוקרים, וכך אפשר לדמיין שער המוביל מצלע אחת על המפה לצלע אחרת. הדוגמה הפשוטה ביותר היא הדבקה של שתי צלעות נגדיות בריבוע, באותו כיוון. כך מתקבל גליל. אם נדביק גם את שתי הצלעות הנגדיות האחרות זו לזו, באותו כיוון, יהא זה כאילו אנחנו מחברים את קצות הגליל זה לזה (באותו כיוון), וכך יתקבל טורוס. לעומת זאת, אם נדביק את שני המעגלים שבקצות הגליל בכיוונים הפוכים, יתקבל בקבוק קליין.
טבעת מביוס מתקבלת מהדבקה של שתי צלעות בריבוע, בכיוונים הפוכים. מכאן אפשר להסיק שאם מדביקים שתי טבעות מביוס זו לזו מתקבל בקבוק קליין. למעשה, גם אם מדביקים את שפתה של טבעת אחת לעצמה (כפי שאפשר להדביק שפה אחת של גליל לעצמה, ולקבל מעין שקית חלב פתוחה בקצה האחד), מתקבל בקבוק קליין. אפשר להפוך את הסדר, ולומר זאת כך: בקבוק קליין אפשר לחתוך לשתי טבעות מביוס; וגם, באופן שונה, לטבעת אחת.
דרך אחרת להבין משטחים טופולוגיים היא לחורר אותם. אם מחוררים חור קטן בכדור ומותחים את שפת החור, מתקבל (בסופו של דבר) עיגול פתוח. אם חוזרים על אותו מעלל בבקבוק קליין, מתקבלת צורה המורכבת מטבעת רגילה וטבעת מביוס, שהודבקו זו לזו בריבוע משותף.
בקבוק קליין כמשטח

הטופולוגיה היא ענף של הגאומטריה, שבו מנסים מתמטיקאים ללמוד מבנים גאומטריים על ידי צמצום נקודת ההסתכלות לאזורים קטנים ("סביבות"). אחד המבנים החשובים בטופולוגיה הוא המשטח - אם מתבוננים בסביבה הסמוכה לכל נקודה על משטח, התמונה דומה לזו שרואים מנקודה במישור (בשפה מתמטית אומרים ש"משטח" הוא מרחב טופולוגי, שהוא הומיאומורפי מקומית לכדור היחידה הפתוח של  \ \mathbb {R} ^{2}, כלומר: לדיסק  \ \{(x,y):x^{2}+y^{2}<1\}). מישור הוא דוגמה אחת; פני כדור הם דוגמה אחרת. הכדור שונה מן המישור בכך שיש לו פנים וחוץ, אבל זוהי תכונה שלא ניתן לזהותה כאשר מגבילים את הראות למרחקים קצרים (אכן, בעבר התקשו יושבי כדור הארץ לזהות שהם חיים על פני כדור ולא על מישור).
דוגמה נוספת למשטח הוא עיגול פתוח, כלומר, עיגול, ללא המעגל המקיף אותו. כל נקודה שעל-פני העיגול רחוקה במידת-מה מן הקצה, ולכן היא נראית (בקנה מידה קטן מספיק) כנקודה שעל מישור. לעומת זאת, אם נקיף את העיגול במעגל, התוצאה איננה נחשבת עוד למשטח - משום שמנקודה שעל המעגל נראית תמונה אחרת שונה: מישור מצד אחד, ריקנות מצד שני. במונחים טופולוגיים, המעגל הוא השפה של העיגול. לכדור ולטורוס אין שפה, והם נקראים 'משטחים סגורים'. משטחים שיש להם שפה, כמו העיגול הפתוח, אינם כאלה. אם כך, טבעת מביוס איננה משטח סגור - יש לה שפה, שגם היא (מבחינה טופולוגית) מעגל.
כיווניות של משטחים סגורים

מבחינים בין שני סוגים של משטחים המשוקעים במרחב תלת-ממדי: כאלה שיש להם שני צדדים, וכאלה שיש להם רק צד אחד. את הראשונים, כמו פני הכדור או העיגול הפתוח, אפשר לצבוע בשני צבעים; את האחרונים, כמו טבעת מביוס, אי אפשר. משתמשים גם במונח 'כיוון' ("אוריינטציה"): משטחים בעלי שני צדדים הם 'ניתנים לכיוון' ("אוריינטביליים"), בעוד שבעלי צד אחד אינם ניתנים לכיוון. אפשר להבין זאת כך: אם נציב את האות d על משטח שניתן לכיוון ונסיע אותה אנה ואנה, נוכל להחזיר אותה לאותו מקום כך שתראה כמו האות p, אבל לעולם לא נוכל להפוך אותה לאות b. לעומת זאת, על פני משטח שאינו ניתן לכיוון ההבחנה בין ימין ושמאל אינה קיימת, ולכן אפשר יהיה לשקף את הסימן על ידי הסעתו במסלול מתאים.
בקבוק קליין הוא משטח סגור, שכאשר הוא משוקע במרחב התלת-ממדי הוא אינו ניתן לכיוון. (למשטח המשוכן במרחב הארבעה ממדי אין "צדדים", כמו שלעקומה במרחב התלת־ממדי אין צדדים).
הטבעה במרחב התלת-ממדי

הטבעה (immersion) היא העתקה הפיכה מקומית של מרחב טופולוגי אחד לשני. אמנם אי-אפשר לשכן את בקבוק קליין במרחב התלת-ממדי, אפשר להטביע אותו שם. דרך אחת לעשות כן מופיעה בציור למעלה; ישנה דרך אחרת, הקרויה "הטבעה בצורת 8", ושתיהן אינן הומוטופיות זו לזו. הטבעה שומרת על האפשרות לכוון משטח, ולכן להטבעה של בקבוק קליין מוכרח להיות צד אחד בלבד; מכאן נובע שכל הטבעה כזו מוכרחה לחתוך את עצמה, ולכן היא איננה מהווה שיכון.
מאפיין אוילר

משטחים סגורים אפשר למיין (עד כדי הומיאומורפיזם) לפי הכיווניות ומאפיין אוילר. בקבוק קליין מוגדר כמשטח הסגור (היחיד) שאינו ניתן לכיוון, ומאפיין אוילר שלו שווה לאפס.
את המאפיין של בקבוק קליין אפשר לחשב מתוך העובדה שאפשר לשכן בו את גרף פרנקלין, שהוא גרף בן 12 קודקודים ו-18 צלעות, המחלק את המשטח ל-6 רכיבים. רכיבים אלה מהווים מפה, שאותה לא ניתן לצבוע בפחות משישה צבעים; לכן בקבוק קליין מקיים את "משפט ששת הצבעים", בדומה למשפט ארבעת הצבעים שמקיים הכדור.
החבורה היסודית

את בקבוק קליין אפשר לבנות על ידי הדבקה של שתי טבעת מביוס לאורך שפה משותפת, שהיא מעגל. לפי משפט ואן קמפן, החבורה היסודית של המשטח המתקבל היא מכפלת היתוך של שני עותקים של החבורה הציקלית האינסופית, ביחס לתת-החבורות מאינדקס 2, כלומר  \langle a,b|a^{2}=b^{2}\rangle . זוהי הרחבה מרכזית של החבורה הדיהדרלית האינסופית בחבורה הציקלית האינסופית.
בקבוק קליין בפסיכואנליזה

בהרצאה מפורסמת שנשא הפילוסוף והפסיכואנליטיקאי ז'אק לאקאן ב-1966 הוא הסביר שהמגוון של משטחים טופולוגיים שמהם ניתן לחתוך טבעות מביוס, ובכללם בקבוק קליין, הוא "חשוב מאוד, מכיוון שהוא מסביר דברים רבים על המבנה של מחלות נפש". כך למשל "החיתוך בטורוס מקביל לסובייקט הנוירוטי". יצוין שממשטח מכוון כמו הטורוס לא ניתן לחתוך משטח שאינו מכוון, כמו טבעת מביוס.
ראו גם

טופולוגיה
טופולוגיה אלגברית
יריעה
טבעת מביוס
הערות שוליים

↑  סיימון סינג, הסודות המתמטיים של הסימפסונים, תרגם חיים שמואלי, הוצאת ספרי עליית הגג, 2018, עמ' 235
↑  Jacques Lacan, Of Structure as the Inmixing of an Otherness Prerequisite to Any Subject Whatever
פראנס אמיל סילנפא

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1888 המנקיריו, הדוכסות הגדולה של פינלנד, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  3 ביוני 1964 (בגיל 75) הלסינקי, פינלנד 
 שם לידה:  Frans Eemil Sillanpää 
 מדינה:  פינלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 שם עט:  Eemil Syväri, Taata Sillanpää 
 מקום לימודים:  Jumesniemi Church School, Tampereen lyseon lukio, Haukijärvi School, אוניברסיטת הלסינקי 
 שפות היצירה:  פינית 
 תקופת הפעילות:  מ-1916 
 בן או בת זוג:  Sigrid Salomäki  Anna von Hertzen 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1939)  פרס אלכסיס קיווי (1937)  מפקד דרגה ראשונה במסדר האריה של פינלנד (24 ביוני 1948) 
 
פראנס אמיל סילנפא (בפינית: Frans Eemil Sillanpää; ‏16 בספטמבר 1888 – 3 ביוני 1964), סופר פיני זוכה פרס נובל לספרות.
ביוגרפיה

סילנפא נולד בכפר "המנקיריו" (Hämeenkyrö) למשפחה ענייה מאוד, אך למרות זאת נשלח ללימודים בטמפרה (Tampere) ולאחר מכן עבר להלסינקי ללימודי רפואה. כבר בצעירותו החליט להתמסר לכתיבה ספרותית ובשנת 1913 עזב את הלסינקי וחזר לביתו הישן בכפר כדי להקדיש עצמו לכתיבה. סילנפא נחשב לגדול הסופרים הפינים במאה ה-20 ועל הכבוד שרוחש לו עמו ניתן ללמוד מכך שאסטרואיד שהתגלה על ידי אסטרונום פיני בשם Yrjö Väisälä נקרא על שמו 1446 Sillanpaa. הוא הלך לעולמו בגיל 76 בהלסינקי.
סילנפא הוא הבולט בדור הסופרים הפינים שכולל גם את קוסקניאמי, לארין, יוהאני, ליננקוקסקי אקו וקיוסטי.
בשנת 1939 הוענק לו פרס נובל לספרות "על הבנתו העמוקה ואמונתו המיוחדת במינה בתיאור חיי האיכרים והטבע של ארצו ועל תיאור ההשפעה ההדדית ביניהם".
יצירתו

סילנפא פרסם שמונה רומנים וקבצים של מסות וסיפורים קצרים. כתיבתו מצטיינת בתיאורי הנוף המרהיבים והיא בעלת אופי אוטוביוגרפי. הוא מצטיין בתיאורים של ילדים ושל אנשים זקנים ואהדתו נתונה תמיד לחלשים, לסובלים, ל"מפסידנים". רק לעיתים נדירות מצליחים גיבוריו במעשיהם, לרוב הם כלי משחק בידי הגורל. כוחו רב בתיאור מצבי רוח של גיבוריו.
הספרים העיקריים הם "העוני התמים", "דרך גבר", "השפחה סיליה" שהביאה לו את עיקר פרסומו, "המתים הצעירים" ו"אנשים בליל קיץ".
הרומן "השפחה סיליה" הוא על תולדותיה של נערה שלאחר מות אביה הולכת לעבוד כפועלת חקלאית שכירה ואינה מאריכה חיים בגלל מחלה ממארת.
ספריו

שמש החיים Elämä ja aurinko יצא לאור בשנת 1916.
Ihmislapsia elämän saatossa יצא לאור בשנת 1917
הירושה הדלה Hurskas kurjuus יצא לאור בשנת 1919.
העוני התמים Rakas isänmaani יצא לאור בשנת 1919.
Hiltu ja Ragnar יצא לאור בשנת 1923.
Enkelten suojatit יצא לאור בשנת 1923.
Omistani ja omilleni יצא לאור בשנת 1924.
Maan tasalta יצא לאור בשנת 1924.
Töllinmäki יצא לאור בשנת 1925.
Rippi יצא לאור בשנת 1928.
Kiitos hetkistä, Herra... יצא לאור בשנת 1930.
השפחה סיליה Nuorena nukkunut יצא לאור בשנת 1931.
דרך גבר Miehen tie יצא לאור בשנת 1932.
Virranpohjalta יצא לאור בשנת 1933.
אנשים בליל קיץ Ihmiset suviyössä יצא לאור בשנת 1934.
המתים הצעירים Viidestoista יצא לאור בשנת 1936.
Elokuu יצא לאור בשנת 1941.
דימיטריס פפיואנו

| --- | --- |
צילום מ-2008
צילום מ-2008
 לידה:  21 ביוני 1964 (בן 60) אתונה, ממלכת יוון 
 מדינה:  יוון 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמניות היפות, אתונה  מכללת אתונה 
 פרסים והוקרה:  פרס התאטרון האירופי (2017)  Gold Cross of the Order of Honour 
 http://www.dimitrispapaioannou.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
דימיטריס פפיואנו (ביוונית:Δημήτρης Παπαϊωάννου, נולד ב-21 ביוני 1964) הוא במאי תיאטרון, רקדן וכוריאוגרף, צייר ספרי קומיקס, תפאורן ומעצב תלבושות יווני. נודע, בין היתר, בבימוי טקס הפתיחה והנעילה של אולימפיאדת אתונה (2004). ביים מופעים באולם הקונצרטים מגרו מוסיקיס של אתונה, בתיאטרון המחול אדאפוס ובחברת ההפקות "אליניקי תיאמאטון". פפיואונו יצר בצעירותו גם מעל ארבעים ספרי קומיקס. יצירותיו בלהקה שלו "אדאפוס" בשנים 1986–2002 וגם בהמשך, שילבו תיאטרון פיזי, מחול ואמנות המיצג, אף יסודות של קרקס. יצירותיו שופעות דימויים חזותיים, אירוניה והתכתבויות בולטות עם תולדות האמנות, מניפולציות כמו "הזויות" של הגוף האנושי. לפי המבקר הפיני ארומה אמנותו כבמאי ומבצע הושוותה לזו של ז'אק טאטי.
ביוגרפיה

פפיואסיס נולד ב-1964 באתונה. הוא למד במכללת אתונה. מילדותו הצטיין בכישורים אמנותיים ובנעוריו למד ציור למשך שלוש שנים אצל הצייר יאניס צארוחיס.
בגיל 19 התקבל במקום הראשון במבחני הכניסה של בית הספר לאמנויות יפות באתונה, בו היה תלמידם של דימיטרי מיטאראס ורנה פפספירו.
למד אמנויות במה עד שנת 1986 – כולל מחול עכשווי, בבית הספר למחול נסיוני לה מאמא בניו יורק, תיאטרון בוטו יפני וכו'.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 עבד במגזינים לגאים ופרסם קומיקסים על הוויי הגאים.
בשובו ליוון הקים להקת מחול "אומאדה אדאפוס" (Ομάδα Εδάφους) באתונה.
היותו הומו ובחירתו במקצוע אמנותי הרחיקו אותו מהוריו שחשבו שיהיה עני ולא מאושר.
ביוגרפיה > פריצת הקריירה

פפיואנו התבלט בהתחלה כאמן חזותי, מאייר וקומיקסאי. הציג עבודות במספר תערוכות, צייר איורים למגזינים רבים, עיצב וערך כשותף לפנזין "קונטרוסול סטו כאוס" (1986–1992), שהיה שופר של תרבות הנגד
שהיה אחד מכתבי העת היחידים ביוון שכללו תוכן גיי גלוי.
בשנות ה-80 המוקדמות השתתף במגזין הגיי האקטיסביסטי היווני "טו קרקסימו" (1981–1994) והתראיין בו ב-1993.
בנוסף פרסם מעל ארבעים ספרי קומיקס במגזינים לקומיקס אלטרנטיבי ביוון, כמו,"Babel" ו-"Para Pende",
שרבים מתוכם כללו נושאי גיי ותמונות גלויות (כך ב-"Rock 'n' Roll" ב-1986, ב-"My Ex-Boyfriend" ב-1988, "Heart-Shaped Earth" ב-1993). ב-1990 עבור הקומיקס שלו "Un Bon Plan" – תוכנית טובה – הוא זכה בפרס ראשון בתחרות של רשות התחבורה הציבורית במרסיי במסגרת הביאנלה החמישית לאמנים צעירים באירופה והים התיכון, שהתקיים במרסיי.
ביוגרפיה > לימודי מחול

עוד בעת לימודיו בבית הספר לאמנויות יפות התחיל פפיאונו להתעניין במחול ובאמנויות הבמה, השתלם והתנסה כרקדן וכוריאוגרף וגם כמעצב תלבושות, תפאורן ומאפר מקצועי בלהקות מחול ביוון.
ב-1986 הוא נסע לניו יורק, שם השתלם בסטודיו למחול ולכוריאוגרפיה לפי שיטת אריק הוקינס והשתתף בסדנאות של מורין פלמינג לתיאטרון המחול היפני בוטו בתיאטרון הניסיוני לה מאמא. בעת שהותו בארצות הברית השתתף כרקדן וככוריאוגרף במופע המחזמר "The Monk and the Hangman's Daughter" בבימויה של אלן סטיוארט בבולטימור.
ביוגרפיה > תיאטרון המחול אדאפוס (1986–2002)

בשובו לאתונה הקים פפיאונו יחד עם אנגליקי סטלאטו ב-1986 את תיאטרון המחול אדאפוס (έδαφος כלומר "קרקע") באתונה. לאורך שש עשרה השנים הבאות הוא יצר, ביים, ערך והפיק 17 הפקות של הלהקה, לרבות את הכוריאוגרפיה שלהן. הלהקה התפרקה ב-2002.
המופעים המוקדמים – "ההר" ו"מעיל הגשם" – ב-1987, ו"חדר א'" ו"חדר ב'" – ב-1988 ייצגו את יוון בביאנלה השלישי והרביעי לאמנים צעירים מאירופה ואגן הים התיכון שהתקיימו בברצלונה ובבולוניה בהתאמה. הם התקבלו בחום על ידי המבקרים. ב-1988 סטפאנו קאזי כתב בעיתון "ל'אוניטה" שהלהקה הייתה התגלית של הפסטיבל.
ב-1989 עזב פפיואנו את יוון כדי לעבוד בהמבורג בגרמניה כעוזר ללא תשלום של הבמאי רוברט וילסון שעבד אז על המופע "The Black Rider:The Casting of the Magic Bullets" ("הפרש השחור: יציקת הקליעים המאגיים") בשיתוף פעולה עם טום וייטס וויליאם בורוז.
אחר כך ליווה את וילסון לברלין כדי לשמש כמעפיל תאורה בהפקה "אורלנדו".
אחרי שחזר לאתונה, ב-1990 יצר פפיאונו את המופע "השיר האחרון של ריכרד שטראוס" בשיתוף פעולה עם האמן החזותי ניקוס אלקסיו, הראשון בהצלחות המכריעות של להקת אדאפוס. "השיר האחרון" נכלל בטרילוגיית "השירים" משנת 1991 שנבחרה לייצג את יוון בביאנלה השישית לאמנים לעירים מאירופה ואגן הים התיכון שהתקיימה בוולנסיה ובתערוכה העולמית אקספו 92 בסביליה.
המופע "השירים" נצפה על ידי מלינה מרקורי, אז שרת התרבות של יוון, שהשיגה תקציב ממשלתי סדיר עבור להקת אדאפוס.
ב-1992 הפיק את המופע בשני חקלים "ירחים", המבוסס על שירתה של סאפפו ועל הבלט "Le Spectre de la Rose". "מדיאה" ב-1993 נתגלה כהצלחה המסחררת של הלהקה.
הסיפור של מדיאה המסופר מחדש על ידי תיאטרון המחול הוצג 52 פעמים עד שנת 2000, כולל בפסטיבלים, סיורים ברחבי אירופה ואגן ים התיכון, בניו יורק וייצג את יוון באקספו 98 בליסבון. במאמר הרוויו ב"ניו יורק טיימס" על ההפקה "מדיאה" בביאנלה השתים עשרה למחול בליון ב-1998 כתבה אנה קיסלגוף שזאת הייתה "ההפתעה הגדולה של הפסטיבל" ושיבחה את ה"תשוקה היוצאת דופן" ו"העוצמה המרשימה" שלה. ב-1994 המופע היה מועמד ל"כוראוגרפיה הטובה ביותר" ביוון.
ב-1995 הציג פפיואנו ולהקתו את "רגע דומייה", יצירת הבמה הראשונה ביוון שהתמודדה עם סוגיית האיידס (נושא שפפיואנו נגע בו ב-1987 בקומיקס "נמשים אדומים על עורך"). היא כללה את מחזור השירים "שירי החטא" של מנוס חאג'ידאקיס וה"רקוויאם לקץ האהבה" מאת המלחין יורגוס קומנדקיס. את "רגע דומייה" הקדיש פפיואנו לזכרו של הבמאי והתסריטאי אלכסיס ביסטיקס שמת מאיידס ב-1995.
ב-1995 נוצר המופע "אורסטיאה של קסנאקיס – סוויטת איסכילוס" לפי המחזה של איסכילוס, על מוזיקה של יאניס קסנאקיס שבוצע בתיאטרון העתיק אפידאורוס כחלק מפסטיבל אפידאורוס.
ב-1999 "צמא האדם", אוסף של ששה קטעים כוריאוגרפיים שכללו את "השיר האחרון של ריכרד שטראוס" זכה לפרס הלאומי של יוון עבור ההפקה הטובה ביותר והביצוע הנשי הטוב ביותר (אנגליקי סטלאטו). ההפקה הוצגה מחוץ ליוון בקפריסין, צרפת ובריטניה.
ב-2001 הופק המופע האחרון, חסר עלילה, של תיאטרון המחול אדאפוס – היצירה "לעולמים" שהוצגה עד הקיץ 2002. היא הייתה מועמדת להפקת המחול היוונית הטובה ביותר.
ביוגרפיה > יצירות אחרות 1986–2000

חוץ מעבודתו עם להקת אתיאטרון אדאפוס, בשנים 1986–2000 יזם פפיאונו כמה פרויקטים.
הוא ביים שתי אופרות באוב באולם הקונצרטים מגרון מוזיקי באתונה: "שיבת הלנה" מאת תאנוס מיקרוציקוס (1999) שבוצעה בבית האופרה הלאומית במונפלייה בצרפת ובתיאטרו ורדי בפירנצה, כמו כן "לה סונמבולה" מאת וינצ'נצו בליני. כמו כן ביים שני מופעים של הזמרת חאריס אלכסיו ושניים עבור אלקיסטיס פרוטופסלטי ("הר כעש" 1998, "סיפור" 2000).
ככוריאוגרף עבד פפיואנו עם התיאטרון הלאומי היווני, התיאטרון הלאומי של צפון יוון, חבורות Nea Skini (הבמה החדשה), להקת התיאטרון של לפטריס וויאצזיס ופסטיבל אתונה (ב-1994 מופע של יורגוס דאלארס) ויצר את הכוריאוגרפיה עבור היצירה "תאודורה" בבימוי מייקל קקויאניס ובכיכובה של איריני פאפס וב-1995 עבור ההפקה "מדיאה" – האופרה מאת לואיג'י כרוביני, שעבורה יצר גם את התלבושות. פפיאונו עיצב תפאורות ותלבושות גם עבוד האופרה הלאומית היוונית, ומספר חברות תיאטרון וריקודי
כמבצע עבוד עם להקות מחול יווניות שונוצת, כולל תיאטרון המחול אוקטנה.
יצירותיו הקולנועיות כוללות הופעות בסרט של מנלאוס קרמיוליס "Black Out p.s. Red Out"‏ (1998) ובסרט הקצר של אלכסיס ביסטיקס – "הנשיקה" (שבו התנשק על המסך עם השחקן סטברוס זלמס) והשתתפות בעיצוב הסרט של ביסטיקס – "הג'ולות" (1989).
ביוגרפיה > המשך הקריירה האמנותית > טקסי אולימפיאדת הקיץ באתונה, 2004

ב-2001 יושבת ראש ועד הארגון של אולימפיאדת אתונה, יאנה אנגלופולוס-דסקלאקי, מינתה את פפיואנו כמנהל אמנותי של טקסי הפתיחה והנעילה של האולימפיאדה שהייתה אמורה להתקיים בקיץ 2004.
אחרי שלוש שנות עבודה, טקס הפתיחה של האולימפיאדה – תחת הכותרת "מקום לידה" – שהועמד תחת סימן האל היווני אפולו והאמנות היוונית הקלאסית, קצר שבחים מכל עבר, כולל בכתבות בתקשורת היוונית (העיתון "קתימריני" יצא ב-15 באוגוסט 2004 עם כותרת "יוון מציגה פנים חדשות לעולם" ו"טו וימה" הכריז "מדליית זהב ראשונה ליוון, טקס פתיחת האולימפיאדה השיג ניצחון בינלאומי גדול") ודעתו של מבקר המגזין האמריקאי טיים שהכתיר אותו "ניצחון" ושל מבקר הטיימס של לונדון. בטקס הנעילה של האולימפיאדה עשה האמן שימוש במיתוס של דיוניסוס. הוא כלל הצגת המזון המסורתי היווני, חגיגה דיוניסית וקונצרט חגיגי.
ב-2005 בעקבות הצלחת טקסי האולימפיאדה זכה פפיואנו מידי נשיא יוון, קונסטנדינוס סטפנופולוס, בצלב הגדול של מסדר הכבוד של יוון על הישג אמנותי יוצא מן הכלל.
ביוגרפיה > המשך הקריירה האמנותית > "2"

ב-24 בנובמבר 2006 התקיימה באתונה בכורת יצירתו "2" בשיתוף פעולה עם המלחין של מוזיקה אלקטרונית קונסטנדינוס ויטה וחברת ההפקות "אליניקי תיאמאטון". ההפקה שהוגדרה כ"נתיחה של הנפש הגברית".
ההפקה משכה תשומת לב רבה בתקשורת היוונית, לא מעט בגלל התייחסותה הגלויה להומוסקסואליות.
היא זכתה להצלחה רבה ומכרה מעל מאה אלף כרטיסים.
היצירה הושפעה ממקורות שונים – כמו יצירות של ז'אן ז'נה, רנה מגריט ורוברט וילסון. היא קיבלה השראה במידה רבה מניסיונותיו של פפיאונו עצמו כגבר גיי ביוון.
המגזין Contemporary תיאר אותה כעבודה נותנת השראה הקולטת את רוח התקופה.
חברת אלניקי תיאמאטון ו"מודרני טיימס" הפיקו DVD של המופע. בבימוי רחל צנגארי.
ביוגרפיה > המשך הקריירה האמנותית > Inside – "בפנים"

באביב 2011 למשך עשרים לילות בתיאטרון פאלאס באתונה התקיים מופע בימתי ניסיוני של פפיאואנו שנקרא "בפנים", סדרת תנועות המתעדות את החזרה היומית לבית והמבוצעים על ידי שלושים מבצעים במספר רב של קומבינציות וחפיפות. המופע נמשך שש שעות ללא התחלה, אמצע או סוף והצופים יכולים להסתכל בו כמה שרוצים, בישיבה, או בעמידה, לצאת באמצע ולהיכנס מחדש לפי רצונם. הפעילות על במה התחילה לפני הגעתם וממשיכה אחרי יציאתם.
"בפנים" עודד את הקהלים לראות בתיאטרון מעין מרחב תערוכה ובמופע מעין מוצג או נוף.
היצירה מוגדרת גם כמעין מדיטציה חזותית. היא משקפת מצד אחד את הדמיון של בני האדם בקן שלהם. ומצד שני ממלאת תפקיד של אמנות, שבה מוטיב יחיד יכול להפוך לסיפור סמוי על ידי חזרתו והתרבותו. (בדומה לכדים הגאומטריים היוונים והשטיחים המזרחיים).
הוא הוקרן גם כאינסטלציית וידאו כחלק מהפרויקט "Ανταλλαγή / Austausch / Exchange” של המכון גתה בקולנוע הפתוח "ברודוויי" באתונה. הוא הוקרן בליל קיץ אחד גם בפסטיבל הבינלאומי למחול בקלמטה באמפיתיאטרון המצודה בעיר.
ביוגרפיה > המשך הקריירה האמנותית > "טבע דומם"

המופע "טבע דומם" הוצג בבכורה ב-23 במאי 2014 במרכז התרבות אונאסיס באתונה.
הוא נוצר כמעין מדיטציה על המיתוס של סיסיפוס, כמעין גבור של מעמד הפועלים.
הוא שיקף בו מחשבות על שאיפת האדם למשמעות ועל האבסורד של מצב האדם, ששורשו בחומר ושאיפתו אל רוח. האמן קיבל השראה גם מאלבר קאמי ועירב גם מחשבות על העבודה עצמה כמשמעות.
בו זמנית הבליט פשטות, אינטראקציה עם חומרים ריאליים ודממה הנהגית כ"מוזיקה".
ציטוטים

היצירה נולדת בזכות הרקדנים שלי, הם ההשראה.
בעיני, מלנכוליה לצד הומור היא הדרך הקצרה ליצירת קומוניקציה עם הקהל.
כאמן יש לך מחויבות להתבונן פנימה ולהציג בכנות מה שלדעתך חשוב במובן הרחב של המילה. לזה אני מצפה מיצירת אמנות. אינני רוצה לשמוע על אידיאולוגיה אלא להרגיש משהו עמוק יותר, להבין על הקיום שלנו. הביטוי שלי איננו ביצירת עיוות של הגוף האנושי, יש יוצרים שאני מאוד אוהב ומעריך שעושים את זה, הגישה שלי שונה. היא נובעת מתוך אהבה שלי לגוף האנושי, שהיא די שמרנית בהרבה מובנים. כל אחד שנמצא על הבמה נראה יפהפה ומושך.
דמותו ויצירתו במדיה אמנותית אחרת

בסרטו "כאב ותהילה" (Dolor e gloria) של פדרו אלמודובר מוזכר כהוקרה שמו של דימיטריס פפיואנו.
פרסים ואותות הוקרה

פרס המדינה של יוון למחול עבור המופעים "מדיאה" (1993), "צמא האדם" (1999) ו"לתמיד" (2001)
2005 – הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של יוון – מידי הנשיא קונסטנדינוס סטפנופולוס
2005 – אלפתריה דקו, מעצבת התאורה בטקס הפתיחה של אולימפיאדת אתונה ב-2004 זכתה בפרס "אמי" לטלוויזיה בארצות הברית
2017 – פרס מיוחד בתחרות ה-14 לפרס אירופה לתיאטרון ברומא על מפעל חייו – לפי נימוקי חבר השופטים – על "תרומה עצומה לתיאטרון העכשווי, האמנות החזותית, המחול וצורות אחרות של הבעה אמנותית", "תיאטורון טוטלי" שבו "נוצרת צורה מושלמת של משמעות תוך כדי הפיכתם של הגוף, החפצים, התלבושות ושל כל התפאורה, לסימנים חזותיים משתנים, הפיכת הסימנים החזותיים לאירועים, והפיכת האירועים לסיפורים וריגושים."
2022 – פרס אוליבייה (בריטניה) על הפקת המחול הטובה ביותר – עבור "Transverse Orientation" של דימיטריס פפיואנו, שבוצעה על יד הלהקות Dance Umbrella ו-תיאטרון Sadler's Wells
לקריאה נוספת

נריה בר, "בא מאהבה", כתבה על דימיטריס פפיואנו והגעתו לישראל ב"מעריב – מדריך", כ"ט באדר תשפ"ב, 1 באפריל 2022, עמ' 4–5
Jo Butterworth, Lorna Sanders - Fifty Contemporary Choregraphers, Routledge 2021 p.2039
Eleni Fournaraki, Zinon Papakonstantiniou, Sport, Bodily Culture and Classical Antiquity in modern Greece Routledge, London, NY, 2011 p,167