מרקוס סמית'
ביוגרפיה > הקרב על מעמד מדינה משותפת

סמית' הוצב בוועדות לענייני האינדיאנים, מכרות וכרייה וטריטוריות כאשר הקונגרס ה-57 של ארצות הברית התכנס בדצמבר 1901. בתחילת הישיבה הראשונה הוא קרא לבנות סכר אגירה בכספים פדרליים לאורך נהר חילה בטענה "זהו הקצאה למטרת לספק למספר רב של אינדיאנים שלווים לאורך נהר חילה, באריזונה, אמצעים להתפרנס". אמנם הבקשה התגשמה מספר חודשים לאחר מכן עם העברת חוק הטיוב בניולנד, אך היא לא סימנה שינוי ביחסו של סמית' כלפי האוכלוסייה הילידית של אריזונה, שכן מאוחר יותר באותו היום הוא הצהיר "האפאצ'י הטוב ביותר שראיתי אי פעם היה זה שבילה ארבע שנים בכלא". סמית' גם ביקש להתיר חיפוש מינרלים נוסף על אדמות אינדיאניות.
רוב המאמצים של סמית' במהלך הקדנציה הלכו לקראת הקמפיין של אריזונה להקמת מדינה. הוא הצטרף עם הנציג של טריטוריית ניו מקסיקו, ברנרד שנדון רודי, ונציג טריטוריית אוקלהומה, דניס תומאס פלין, כדי להציג הצעת חוק אומניבוס למדינה שנועדה להעניק מדינה לשלושת הטריטוריות. המושלים אוקס מרפי מאריזונה ומיגל אוטרו מניו מקסיקו אפילו נסעו לוושינגטון כדי להופיע במשותף בתמיכה בהצעת האומניבוס. לאחר קבלת דו"ח חיובי של ועדה, הצעת החוק הועברה למליאת בית הנבחרים במאי 1902. ב-9 במאי, חבר בית הנבחרים ג'סי אוברסטריט מאינדיאנה הציג תיקון להצעת החוק אומניבוס לפיו טריטוריות אריזונה וניו מקסיקו ישולבו ויתקבלו כמדינה אחת בשם מונטזומה. סמית' תקף במהירות את התיקון המוצע במליאת הבית, בטענה שלאריזונה ולניו מקסיקו יש היסטוריה נפרדת, מצבים פיננסיים, בנייני קפיטול ומערכות משפטיות וכי האזורים הראויים למגורים של שתי הטריטוריות מופרדים על ידי מחסומים פיזיים. הוא סיכם בטענה שמטרת התיקון הייתה להבטיח את תבוסתה של הצעת החוק אומניבוס. נאומו של סמית' היה מספיק מלהיב עד שדו"ח הקונגרס מראה שהוא זכה ל"מחיאות כפיים מתמשכות". המאמץ שהשקיע סמית' בנאום הביא אז לקריסתו על רצפת הבית. לאחר שסמית' נלקח, התיקון נדחה והצעת החוק של אומניבוס אושרה בהצבעה שמית.
הרופאים חששו בתחילה שסמית' סבל משבץ מוחי, אך הצליחו לקבוע שזה לא קרה. נראה כי הקריסה במקום נגרמה מחוסר שינה בלילה הקודם, שנגרם ממאמצי הלובינג של סמית' ברגע האחרון וממאמץ נאומו. לאחר שבועיים הוא היה בריא מספיק כדי לנסוע לקנטקי כדי להמשיך את ההתאוששות שלו. כשזכרו את הבחירות של 1900, קראו לו מקורביו של סמית' לקבל החלטה מוקדמת אם יתמודד ב-1902. סמית' הודיע כי לא יתמודד לבחירה מחדש ב-29 במאי 1902. במהלך הבחירות הוא פעל למען המועמד הדמוקרטי, ג'ון פ. וילסון, אך עשה זאת, כפי שצוין על ידי העיתונות הטריטוריאלית, ב"לבביות ובקפידה שבה תלמיד בית הספר ממהר לקחת שמן קיק".
עד שסמית' חזר לעבודה, הצעת החוק של אומניבוס עברה לסנאט והסנאטור אלברט ג'. בוורידג' מאינדיאנה הוביל את מאמצי ההקמה המשותפים של המדינה. ביוני 1902 ארגן הסנאטור מת'יו קווי מפנסילבניה קואליציה של דמוקרטים בסנאט ותריסר רפובליקנים גדולה מספיק כדי להבטיח את העברת חוק אומניבוס. בוורידג' מנע את הצעת החוק לקבל הצבעה בסנאט המלא בהצבעה של 6–4 מפלגות בוועדת הטריטוריות של הסנאט של ארצות הברית.
לאחר שהקונגרס נדחה ב-1 ביולי 1902, סמית' ביקר בקרלסבאד, בוהמיה למספר שבועות של מנוחה והתאוששות. זמן קצר לאחר שובו לארצות הברית, ארגן בוורידג' מסע למציאת עובדות לקונגרס לגבי אריזונה בחיפוש אחר סימנים לכך שהטריטוריה אינה מוכנה למדינה. ליוו את בוורידג' בביקור בן שלושת הימים הסנאטורים הנרי אי. ברנהאם מניו המפשייר, ויליאם פ. דילינגהאם מוורמונט והנרי הייטפלד מאיידהו. לקבוצה הצטרף סנטור תומאס ר. בארד מקליפורניה במהלך עצירתם בפרסקוט. במהלך מושב הברווז הצולע בתחילת 1903, סמית' התייחס למסע, ואמר "פגשתי את הוועדה - מעולם לא יכולתי לעקוף אותה - בפיניקס והיא נשארה יום אחד... ו'חקרתי' שופט משטרתי וכמה מוני מפקדים, והיה איתם מתורגמן שסייר בעיר כדי לראות אם ניתן למצוא כמה מקסיקנים שאינם יודעים לדבר אנגלית ולהוכיח עדים יקרי ערך לצורך החקירה". התקוות להעברת חוק אומניבוס גוועו כאשר הסנאטור בוורידג' השתמש בטכניקות פרלמנטריות כדי למנוע מהצעת החוק האומניבוס לקבל הצבעה בסנאט לפני פיזור הקונגרס ה-57.
כאשר כהונתו הסתיימה, חזר סמית' לעיסוק משפטי פרטי בטוסון. בפברואר 1904, נסע סמית למקסיקו סיטי כדי להגן על זכויות הבעלות שלו על כמה מכרות בסונורה בפני בית המשפט העליון של מקסיקו כשהבחירות של 1904 התקרבו, הודיע וילסון כי יפרוש מתפקידו כנציג טריטוריאלי. סמית' קיבל את המועמדות הדמוקרטית ללא התנגדות. במהלך הקמפיין, עיתונים דמוקרטיים שהיו פעם תומכים מוצקים של סמית' העניקו לו רק תמיכה פושרת. עיתונים רפובליקנים, בתורם, תקפו את כישלונות העבר של סמית' להבטחת מדינה עבור הטריטוריה. הרפובליקנים גם ניסו לתייג את סמית' כתומך בתנועת המדינה המשותפת. המצביעים לא הסכימו עם הטענות הללו וסמית' ניצח בהפרש המצומצם ביותר בקריירה שלו.
באוקטובר 1905 הוביל סמית' משלחת קונגרס לסיור בשטח. הסיור התארח על ידי מגוון תחומי רכבת וכרייה בתוך השטח והסתיים בביקור בגרנד קניון. בעקבות המסע, רוב הנציגים המבקרים הצטרפו להתנגדות למאמץ המדינה המשותפת. עם התכנסות המושב הראשון של הקונגרס ה-59 של ארצות הברית, הוצב סמית לוועדות בנושאי דואר ודרכי דואר, אדמות ציבוריות וטריטוריות. סמית' עסק בעיקר בנושאי מדינה במהלך המושב, אך הצליח להשיג מימון לבניית בתי משפט במחוזות אפאצ'י, גילה, מוהאבי ויומה.
עם שובו לקונגרס, סמית' מצא את קרב המדינה המשותפת ברובו כפי שעזב אותו. הסנאטור בוורידג' עדיין עבד כדי ליצור את מה שהוא כינה "אריזונה הגדולה". בינתיים, הסנאטור ג'וזף ב. פורקר מאוהיו החליף את הסנאטור קוואי בתור מוביל לאריזונה עצמאית. ב-11 בדצמבר 1905, פורקר נתן חסות לתיקון להצעת חוק מדינת הסנאט הקוראת לאריזונה ולניו מקסיקו לקיים משאל עם על הצעת המדינה המשותפת. "תיקון פורקר" נכתב בתחילה על ידי סמית' וקרא לבוחרים לענות על השאלה "האם אריזונה וניו מקסיקו יתאחדו כדי להקים מדינה אחת?" בנוסף, התיקון חייב את שתי הטריטוריות לאשר מדינה משותפת, אחרת המיזוג ייחסם. התיקון עבר לחוק ב-9 במרץ 1906.
באוגוסט 1906, השתתף סמית' בישיבה משותפת של הוועדות הטריטוריאליות הדמוקרטיות והרפובליקניות שבה החליטו שתי הקבוצות לעבוד יחד כדי להביס את הצעת המדינה המשותפת במהלך משאל העם. בחודש הבא קיבל סמית' את מועמדות מפלגתו לכהונה שמינית בקונגרס. במרוץ לנציג טריטוריאלי, גם סמית וגם המתחרה הרפובליקנית שלו התנגדו נחרצות למדינה משותפת, אבל סמית' קיבל את רוב הקרדיט על הובלת המאבק לאריזונה עצמאית. כתוצאה מכך הוא זכה בבחירה מחדש. משאל העם למדינה משותפת הובס בתורו על ידי מצביעי אריזונה 16,265 מול 3,141 בעוד מצביעי ניו מקסיקו הצביעו 26,195 בעד ו-14,735 נגד.
במהלך הקונגרס ה-60 של ארצות הברית, הציג סמית' הצעות חוק להגבלת כמות הקרקע הפדרלית שהופרשה לשימוש צבאי, יערות לאומיים ושמורות אינדיאנים. בעוד העידן הפרוגרסיבי היה בעיצומו, סמית' נמנע מלנקוט עמדה בנושאים ברמה הלאומית של התקופה. במקום זאת הוא המשיך בקרב על מדינת אריזונה, והציג הצעת חוק נוספת למדינה בינואר 1908.
כשסמית' חזר מוושינגטון הבירה במאי 1908, היעדר קהל הקבלה הרגיל הצביע על ירידה בפופולריות של הנציג. עם זאת, הוא החליט להמשיך לרוץ לכהונה נוספת בתפקיד. סמית' זכה במועמדות מפלגתו אך אתגר של יוג'ין בריידי אוניל הביא למצע דמוקרטי המשקף יותר את האגף ה"פרוגרסיבי" של המפלגה מאשר דעותיו של סמית' "המשמר הישן". במהלך מסע הבחירות שלו, סמית' הדגיש את תרומתו להבסת הצעת המדינה המשותפת, סיוע שהוא סיפק למתיישבים בפתרון תביעות קרקע ותמיכתו בפרויקטי השבתה תוך הכחשה שהוא נשלט על ידי אינטרסים תאגידיים. בינתיים, העיתונים מתחו ביקורת על מינויו בטענה שהוא נעשה על ידי "קבלני הקולות" ולא על ידי רוב תומכי המפלגה. ב-10 באוקטובר 1908, הודיע סמית' שקיבל מכתב מוויליאם ג'נינגס בריאן בבקשה לסייע למועמד הנשיאותי במהלך סיור נאומים בחמש מדינות. כתוצאה מהבקשה, סמית' נעדר מהטריטוריה במהלך רוב המערכה. רק ב-30 באוקטובר חזר סמית' לאריזונה, עד אז עלו השערות שהוא חזה את תבוסתו הקרובה וייצר את המכתב כתירוץ. בתקווה שנציג רפובליקני יוכל לזכות במדינה עבור אריזונה לאחר שנים של כישלון של סמית', דמוקרטים רבים תרמו לתבוסה של סמית' על ידי הצבעה עבור ראלף קמרון.
סמית' הציג את הצעת החוק הסופית שלו למדינה כאשר הקונגרס ה-60 של ארצות הברית התכנס מחדש בדצמבר 1908. ההצעה נכשלה כמו כל קודמותיה. בפברואר 1909, נשא הנציג אוגוסטוס או. סטנלי מקנטקי נאום פרידה מסמית' שסימן את יומו האחרון של הנציג הטריטוריאלי כחבר יושב בבית הנבחרים.