stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאודור האגן
קורות חייו

האגן הגיע ממשפחת סוחרים ותיקה. בין השנים 1858–1868 למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף. מלבד אוסוולד אכנבאך (אנ'), שבשיעורי הנוף שלו למד בין השנים 1862–1868, המורים שלו היו יוזף וינטגרסט, אנדראס (אנ') וקרל מילר (גר'), לודוויג הייטלנד (גר'), היינריך מיקה (אנ'), רודולף ויגמן וקרל אירמר (אנ'). בשנת 1871 מונה לבית הספר לאמנות סכסונית הגדולה בוויימאר, שם הוא ירש את מקס שמידט (אנ') בשיעור ציור הנוף.
בשנת 1874 היה האגן המורה הראשון בבית הספר לאמנות בוויימאר שקיבל חוזה קבוע. בין השנים 1876–1881 הוא היה מנהל בית הספר לאמנות, אך ויתר על פעילות מנהלית זו כדי להיות מסוגל להתמסר כולו לציור ולהוראת אמנות. התלמיד החשוב ביותר שלו היה כריסטיאן רולפס. תלמידי המאסטר שלו קרל בוכהולץ, פרנץ בונקה, רודולף הקנר (אנ'), פרנץ הופמן-פאלרסלבן נודעו גם הם, סטודנטים אחרים היו פאול באום, קרל ארפ, פאול אדוארד קרודל (אנ'), יוזף רומפלשפאכר (גר'), קרל מלכין, פטר פאול דרווינג (גר'), אוגוסט האקה ואלפרד היינזון (גר').
האגן נחשב לנציג שהגדיר את סגנון של בתי הספר לציור של דיסלדורף ושל וויימאר, ומייסד האימפרסיוניזם הגרמני. לאחר שפנה לסגנונות שונים בימיו הראשונים, הוא גילה ריאליזם צרפתי וציור צרפתי באוויר הפתוח מבית הספר ברביזון. האגן ליצא עיתים קרובות לטיולים בחיק הטבע וצייר נופים.
מעל הכל השתתף הצייר בתערוכות קבוצתיות רבות, כולל באקדמיה בברלין, באיגוד האמנים הגרמני בוויימאר ובארמון הזכוכית של מינכן. משנת 1893 היה חבר בזצסיון במינכן, משנת 1902 בזצסיון הברלינאי ואחרי 1903 גם חבר באיגוד האמנים הגרמני.
את עבודותיו של תיאודור האגן ניתן למצוא באוספי אמנות פרטיים וציבוריים בברלין, בהמבורג, בדרזדן, במגדבורג, בדיסלדורף, במינכן, בשטוטגרט ובוויימאר, בין היתר.
הוא קבור בבית העלמין ההיסטורי בוויימאר.
תערוכה מיוחדת לשנת 100 למותו של תיאודור האגן בשנת 2019 במוזיאון האמנות בטחנת המים שוואן הציגה עבודות נבחרות של תלמידים, מורים בבית הספר לציור של ויימאר תחת הכותרת "כרוניקה של הנוף".
גלריה

חבילות קש
סתיו
דיוקן של ילדה
על הריין
ביער
נוף הריין התחתון
משפחת האמן בגן
הערות שוליים

↑  Findbuch 212.01.04 Schülerlisten der Kunstakademie Düsseldorf (ארכיון)
↑  Deutscher Künstlerbund e.V. - Mitglieder seit 1903, web.archive.org, ‏2016-03-04
↑  CHRONISTEN DER LANDSCHAFT bis 10.06.2019 – Kunstmuseum Schwaan (ב־)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 116379901  ISNI: 0000 0000 6676 1364  NTA: 072860723  RKD: 35252  ULAN: 500025781  VIAF: 30286528   WorldCat (עם VIAF): 30286528
קיסמאיו

| --- | --- |
מראה כללי של קיסמאיו
מראה כללי של קיסמאיו
 מדינה:  סומליה סומליה
 שפה רשמית:  סומלית, סוואהילי 
 שטח:  42 קמ"ר
 גובה:  0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  166,667 (2017)
 קואורדינטות:  0°21′37″S 42°32′56″E﻿ / ﻿0.36027777777778°S 42.548888888889°E﻿ / -0.36027777777778; 42.548888888889 
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סומליה מוגדלת) מוגדישו ברברה הרגייסה בוסאסו גלקאיו ג'יבוטי אתיופיה ק נ י ה  האוקיינוס ההודי מפרץ עדןקיסמאיו(למפת סומליה רגילה) מוגדישו ברברה הרגייסה בוסאסו גלקאיו ג'יבוטי אתיופיה ק נ י ה  האוקיינוס ההודי מפרץ עדןקיסמאיו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קיסמאיו (בסומלית: Kismaayo; בערבית: كيسمايو) היא עיר נמל בחופה הדרום מערבי של סומליה. העיר היא העיר השלישית בגודלה בסומליה, והנמל הוא אחד החשובים בקרן אפריקה. העיר נמצאת בסמוך לשפך נהר הג'ובה. בין השנים 2006-2012 העיר לא הייתה בשליטתה של הממשלה המרכזית הסומלית, אלא היוותה מרכז לארגונים איסלאמיים, ביניהם "א-שבאב" שפרש מהממשלה המרכזית. בספטמבר 2012 הצבא הלאומי הסומלי וכוחות AMISOM (משלחת האיחוד האפריקאי לסומליה) כבשו מחדש את העיר מידי א-שבאב. עד לשנת 2002 גרו בעיר כ-200,000 אזרחים, אך בשל הקרבות והשתלטות ארגונים איסלאמיים קיצוניים רבים מהם עזבו את העיר, וב-2009 התגוררו בעיר 70,000 תושבים בלבד. נכון ל-2017 אוכלוסיית העיר מונה 166,667 תושבים.
הערות שוליים

↑  שלוש מדינות לעם אחד אתר סיקור ממוקד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531188105171  VIAF: 315158547   WorldCat (עם VIAF): 315158547 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חרב אור

חרב אור כחולה. כחול הוא אחד מצבעי הלהב של הג'דיי.
דארת' ויידר עם חרב אור אדומה. אדום הוא צבע הלהב של הסית'.
חרב אור (באנגלית: Lightsaber) היא כלי נשק בדיוני ביקום מלחמת הכוכבים. חרב אור היא חרב שהלהב שלה עשוי מאנרגיית אור. חרב האור יכולה לחתוך כמעט דרך כל חומר ולהדוף מטחי אנרגיה, יריות לייזר, פייזר ובלאסטרים (בלאסטרים הם מעין אקדחי ורובי לייזר ביקום מלחמת הכוכבים). חרב האור היא הנשק המסורתי של אבירי הג'דיי והסית', ונמצאת בשימוש גם על ידי משתמשי ה"כוח" אחרים, ובידיהם המיומנות היא נשק קטלני ביותר. בסקר שנערך ב-2008 בקרב 2,000 חובבי קולנוע נבחרה חרב האור ככלי הנשק האהוב והפופולרי ביותר בתולדות הקולנוע.
חרב האור ביקום מלחמת הכוכבים

חרב האור היא נשקם המסורתי של אבירי הג'דיי ואדוני הסית' השולטים ב"כוח", ובידיהם המיומנויות מהווה נשק קטלני במיוחד.
חרב האור ביקום מלחמת הכוכבים > מבנה חרב האור

לחרב שני חלקים:
ידית האחיזה: זהו למעשה כל המכלול החומרי של החרב ובה נמצא גביש הקייבר (Kyber) שמספק אנרגיה ללהב האור ולמנגנונים שמפעילים אותו. הידית עשויה מחומרים עמידים, אך לא בלתי שבירה לחלוטין. אורכה הממוצע הוא כ-27.0 סנטימטרים (10.6 אינץ').
להב האור: להב האור הוא קרן אור מרוכזת מאוד וחזקה, והוא מופק מגביש קייבר (Kyber) המצוי בידית האחיזה, ונפתח או נסגר על ידי לחיצת כפתור. להב האור יכול לחתוך כמעט דרך כל חומר. אורכו של הלהב הוא 90–100 סנטימטרים (3.0–3.3 רגל). הלהב של חרב האור (או סיף אור) בא במספר צבעים, התלויים בלוחם, רגשותיו, ומעשיו. אבירי ג'דיי המצטיינים בלחימה נושאים חרבות בעלי להב בצבע כחול, ואבירי ג'דיי מצטיינים ביכולות ה"כוח" נושאים חרבות עם להב בצבע ירוק כמו מאסטר יודה. שומרי מקדשים משתמשים בחרבות אור דו-צדדיות צהובות (ג'דיי בעלי להב צהוב חד-צדדי הם ספרנים או אנשים טכניים), מייס ווינדו הוא בעל חרב אור עם להב חריג במיוחד בצבע סגול (השילוב כחול ואדום) המסמנת את השילוב בין הצד האפל וצד המואר של הכוח, לאסוקה טאנו יש זוג חרבות שחזרו לצבען הלבן והמקורי. יש את "החרב השחורה" שהייתה שייכת לג'דיי המנדלורי הראשון ושנים לאחר מותו גנב אותה פרה וויזלה והנהיג את המנדלורים נגד הג'דיי, החרב הגיעה גם לדארת' מול, סבין ומנדלורים אחרים שהשתמשו בחרב גם הם והנהיגו את המנדלורים נגד האימפריה. אדוני הסית' ומשתמשי הצד האפל נושאים חרבות בצבע אדום ולא משתמשים בחרבות אחרות. הצבע האדום מתקבל על ידי השחתת גביש קייבר שנלקח מחרבו של אביר ג'דיי שהובס והספגתו בכאב ובזעם של הצד האפל.
חרב האור ביקום מלחמת הכוכבים > צבעים

בטרילוגיה המקורת היו שלושה צבעים בסיסיים:
כחול – לג'דיי שכישורי הלחימה שלהם בחרב אור ובטלקינזיס טוב יותר מהחיבור שלהם ל"כוח". לדוגמה: אובי-ואן קנובי.
ירוק – לג'דיי שהחיבור שלהם ל"כוח", כגון חזיונות ונבואות, חזק יותר מכישורי הלחימה שלהם. לדוגמה: יודה.
אדום – אדוני סית' ומשתמשי הצד האפל. לדוגמה: דארת' ויידר.
בהמשך נוספו הצבעים הבאים:
סגול – שייך למי שנמצא בצד המואר ומשתמש בכוח הצד האפל. לדוגמה: מייס וינדו.
צהוב – שייך לשומרים של מקדשי הג'דיי ואנשים טכניים וספרנים.
כתום – לג'דיי עם איזון מוחלט בין שני הצדדים של "הכוח".
לבן וכסף – אלו שלא נאמנים למסדר הג'דיי או לסית' (הג'דיי האפורים). לדוגמה: אסוקה טאנו.
שחור – חרב אחת מיוחדת במינה אשר נקראת ה-Darksaber. הייתה שייכת למנדלוריאן הראשון שהתקבל למסדר הג'דיי וכעבור אלפי שנים נגנבה על ידי המנדלוריאנים ממקדש הג'דיי, ואז נלקחה על ידי דארת' מול ואחרי זה על ידי סבין בסדרה מלחמת הכוכבים: המורדים. החרב נראתה בסדרה המנדלוריאן אצל מוף גדעון ואז אצל דין דג'ארין.
הערה: בתכנון המקורי ג'ורג' לוקאס התכוון שיהיו רק שני סוגים של חרבות אור: כחול (שמסמל את הג'דיי) ואדום (שמסמל את הסית'). חרב האור הירוקה נוצרה מכיוון שלא ראו את חרב האור הכחולה של לוק סקייווקר בסצנת פתיחה בשובו של הג'דיי, שצולמה על רקע שמיים כחולים. חרב האור הסגולה נוצרה מכיוון שסמואל ל. ג'קסון (השחקן שגילם את מאסטר הג'דיי מייס וינדו) ביקש כטובה שלדמות שלו תהיה חרב אור סגולה.
חרב האור ביקום מלחמת הכוכבים > טכניקות

ישנן מספר טכניקות לשימוש בחרבות אור, כאשר כל טכניקה שמה דגש על היבט אחר. המיומנויות השימושיות בחרבות אור הן:
קרב פנים אל פנים – חיתוך ושיסוף אויבים, כריתת גפיים ועריפת ראשים.
סיוף – דו-קרב חרבות אור בין אביר ג'דיי ללורד סית'.
הדיפת יריות נשקי אנרגיה ולייזר – סייף מיומן יכול אף להדוף את יריית הלייזר אל עבר מי שירה אותה.
חרבות האור מצריכות מיומנות גדולה ואימונים מרובים. לכן הן היו בשימוש כמעט בלעדי של אבירי הג'דיי ושל אדוני הסית' - שנעזרו ב"כוח" על מנת לשלוט בכלי נשק זה. חיילים לא מאומנים מעדיפים כלי ירייה כגון אקדחי פלזמה, רובי אנרגיה ובלאסטרים למיניהם. בידי אבירי ג'דיי או אבירי סית' החזקים ב"כוח", חרב האור הופכת לנשק קטלני ביותר. מאסטר הג'דיי אובי ואן קנובי מחשיב את חרב האור לנשק אלגנטי ותרבותי, ומתייחס בבוז לרובי לייזר למיניהם כנשקים גסים ונחותים, המסתמכים על מזל ואקראיות ופחות על מיומנות וסגנון.
מלבד חרבות האור הקלאסיות והנפוצות, ישנן מספר גרסאות "אקזוטיות" הכוללות חרבות אור דו-כיווניות (ידית אחיזה מוארכת וממנה יוצאים שני להבים - אחד כלפי מעלה והשני כלפי מטה), חרב אור מוצלבת, חרב אור מעוקלת, חרב אור שחורה, חרב אור משולבת עם בלאסטר ועוד.
כדי להתאמן בחרב אור משתמשים ב"חרקית". חרקית היא כדור קטן ומעופף היורה לייזרים חלשים ולא מזיקים על הג'די או הסית' המתלמד והוא צריך לחסום את הלייזרים בעזרת חרבו. מטרת החרקית היא לדמות אויב חמוש.
חרב האור ביקום מלחמת הכוכבים > טכניקות > 7 התבניות ושיטות הלחימה

בתקופת מסדר הג'דיי היישן היו 7 שיטות ללחימה בחרבות אור ובתקופת המסדר החדש נוספו עוד 3 שיטות. מתוך ה-7 יש שיטות כמו השיטה שבה נלחמים בחרב האור כמו בחרב רגילה, השיטה הפרימיטיבית ביותר, "הכוח החי" בה משתמש קווי-גון ג'ין ועוד.
ישנן 7 שיטות (Forms, גם "טכניקות" ו"תבניות") של לחימה בחרב אור כל אחת בעלת מהלכים מיוחדים, חוקים ומשתמשים.
שי צ'ו, התבנית הראשונה והבסיסית. היא גם התבנית הראשונה שג'דיי לומדים בלימודם באקדמיה. קיט פיסטו משתמש בתבנית זו והפך אותה למסוכנת מאוד.
מקאשי, התבנית השנייה של לוחמה בחרב אור. מקאשי בנויה כדי שהלוחם יוכל לקחת את הנשק של היריב או להרוס אותו. הרוזן דוקו נחשב למשתמש רב עוצמה של תבנית זו.
סור סו, התבנית השלישית והדיפלומטית. היא התבנית הראשונה שפותחה נגד טכנולוגיה כמו רובי לייזר. אובי ואן קנובי נחשב כ"המאסטר של סור סו" באקדמיה לג'דיי.
ארטרו, התבנית הרבעית והאקרובטית. היא הייתה מבוססת על מהלכים אקרובטיים ומהירים. קווי גון ג'ין ויודה נחשבו למאסטרים של ארטרו.
דיאם סו, התבנית החמישית נקרא גם "שיאן". התבנית בחמישית בנויה על התבנית השלישית של "סור סו" אבל יותר אגרסיבית. איילה סקוורה נחשבת ללוחמת של "שיאן". אנאקין סקייווקר היה מאסטר בשיטה זו.
נימאן, התבנית השישית משלבת את כל התבניות של לוחמה בחרב אור. היא פחות מהירה ואקרובטית אך יותר יציבה. דארת' ויידר נחשב למאסטר בשיטה זאת.
ג'ויו, התבנית השביעית והאחרונה. היא הכי אגרסיבית מכל התבניות. מייס וינדו המציא דרך משלו וקרא לה "הפוד", זו היא דרך אפילו יותר אגרסיבית מהתבנית הרגילה. דארת' מול נחשב למשתמש אקרובטי של תבנית זו ומשלב בה את חרבו הדו-צדדית.
יצירת אפקט חרב האור

בסרטי הטרילוגיה המקורית (מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה, מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית ומלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי) אפקט חרב האור נוצר באמצעות טכניקה הנקראת רוטוסקופיה. השחקנים והפעלולנים נלחמו באמצעות מקלות דמויי חרב, ולאחר הצילומים אנימטורים ציירו מעליהם את הלהבים הזוהרים בצבעים השונים.
בסרטים החדשים (הטרילוגיה המקדימה וטרילוגיית ההמשך) חרבות האור נוצרו באמצעות אנימציה ממוחשבת שהולבשה על המקלות ששימשו את השחקנים והפעלולנים.
חרב האור בתרבות

חרב האור הפכה לאחד האייקונים הבולטים ביותר של מלחמת הכוכבים בתרבות הפופולרית, וזכתה לחיקויים רבים ובהם פארודיות. צעצועים רבים בדמות חרבות אור פותחו ונמכרו, ואלה נעים בין צעצועי "חרבות אור" פשוטים לילדים ועד לרפליקות מדויקות עם אפקטי אור וקול, לאספנים ומעריצים מושבעים. בסקר שנערך ב-2008 בקרב 2,000 חובבי קולנוע נבחרה חרב האור ככלי הנשק האהוב והפופולרי ביותר בתולדות הקולנוע.
עם יציאתם לשוק של דגמי חרבות אור המאפשרים סיוף (דגמים אלו הם בבסיסם מקלות זוהרים עם אפקטים של תאורה וקול, אך עמידים יותר מרפליקות ישנות) התפתחה תופעה של חובבים ומעריצים המביימים ומצלמים דו-קרבות חרבות אור ומעלים ליוטיוב ולעיתים אף יוצרים סרטוני וידאו קצרים באיכות גבוהה של כוריאוגרפיה, אפקטים מיוחדים, בימוי והפקה. במספר מקומות בעולם אף נפתחו חוגים בהם מלמדים חובבים לסייף עם חרבות אור וליצור כוריאוגרפות. כמו כן, מתקיימות תחרויות קרבות חובבים בחרבות אור ותחרויות סרטוני קרבות חרבות אור.
הערות שוליים

1 2    Sophie Borland, ‏Lightsabre wins the battle of movie weapons, The Telegraph, 21 January 2008
↑  לפי הקומיקס Darth Vader: Imperial Machine, מאת צ'ארלס סול, מארוול קומיקס, 2017.
↑  למשל https://www.saberacademy-international.com/
↑  למשל https://sabercomp.com/
הצבעים הנפוצים של חרבות האור: כחול וירוק - אבירי ג'דיי, אדום - אדוני סית'.
מייס וינדו עם חרב אור סגולה
ה'תנ"ח

ה'תנ"ח (5,458) ובקיצור תנ"ח – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-16 בספטמבר 1697, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 5 בספטמבר 1698.
המולד של תשרי חל ביום שני, 3 שעות ו-306 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בשה. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה חמישית לשמיטה, ושנת 5 במחזור העיבור ה-288. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 26 (סימנה כולזז) במחזור השמש ה-195.
שנה זו היא שנת 1,629 לחורבן הבית, ושנת 2,009 לשטרות.
אירועים

כ"א בטבת - רובו של ארמון וייטהול נחרב בשרפה
נולדו

ט"ו בסיון - רבי יעקב ישראל עמדן (יעב"ץ), מגדולי הרבנים במאה השמונה עשרה
י״ח אלול - רבי ישראל בעל שם טוב (בעש״ט), מייסד תנועת החסידות ומגדולי הרבנים במאה השמונה עשרה
נפטרו

ט"ז בתשרי – רבי משה זכות (הרמ"ז), רבה של הקהילה הספרדית בוונציה ושל יהדות מנטובה, ראש ישיבה, ומשורר. ממקובלי איטליה, שהפיץ את קבלת האר"י ומהרח"ו.
ד' באייר - רבי יעקב ששפורטש מאמסטרדם
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשה, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
היסטוריה של עם ישראל
לאונרד זונקה

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1842 האלה, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  2 בנובמבר 1897  (בגיל 55) מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קניגסברג (1866)  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 מוסדות:  האוניברסיטה הטכנית של מינכן (1886)  אוניברסיטת פרידריך שילר (1883)  פוליטכניקום קרלסרוהה (1871) 
 תלמידי דוקטורט:  קרל טוביאס פישר 
 בן או בת זוג:  Elise Sohncke 
 צאצאים:  Dora Sohncke 
 מספר צאצאים:  2 
 תרומות עיקריות
 הניח את היסודות לגילוי רשימת החבורות הסימטריות המרחביות
 
לאונרד זונקה (גרמנית: Leonhard Sohncke‏; 22 בפברואר 1842 – 2 בנובמבר 1897) פיזיקאי גרמני שידוע כמי שהניח את היסודות לגילוי רשימת החבורות הסימטריות המרחביות המשמשות להגדרת מבנה הגביש בקריסטלוגרפיה.
ביוגרפיה

לאונרד זונקה נולד בשנת 1842 בהַאלֶה על הנהר זַאלֶה (Halle an der Saale, כיום במדינת סקסוניה-אנהלט). זונקה למד בהאלה והגיש את עבודת הדוקטורט שלו ב-1866 באוניברסיטה של העיר. הוא הרצה באוניברסיטת קניגסברג וב-1871 קיבל משרת פרופסור בפוליטכניון של קארלסרוהה. אחר-כך עקר ליינה וב-1886 קיבל את תפקיד המנהל של המכון לפיזיקה (אז Physikalisches Cabinet, כיום Physikalische Institut) בבית הספר הטכני הגבוה של מינכן (Technische Hochschule München - כיום האוניברסיטה הטכנית של מינכן - Technische Universität München). בין השאר יזם זונקה את הסמינר המשותף לפיזיקאים מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן ומאוניברסיטת מינכן, המכונה על שמו "Sohncke-Kolloquium", והמתקיים עד היום. זונקה ניהל את המכון עד מותו במינכן ב-1897.
עבודתו על חבורות סימטריות מרחביות

לזכותו של זונקה נזקפת תגלית המושג חבורת סימטריות מרחבית. את הרעיון העלה זונקה ב-1867 וב-1879 יצא לאור בלייפציג ספרו "Entwicklung der Theorie einer Kristallstruktur" (התפתחותה של תאוריית מבנה הגביש), ובו פירט את 65 החבורות הסימטריות המרחביות שגילה.
עשר שנים אחר-כך מצאו המתמטיקאים ארתור מוריץ שנפליס הגרמני, ויבגראף סטפאנוביץ' פיודורוב הרוסי, שעבדו תחילה בנפרד ואחר כך שיתפו פעולה ביניהם, כי הרשימה של זונקה היא חלקית משום שלא לקח בחשבון אלמנטים של סימטריה והוסיפו עוד 165 חבורות מרחביות על הרשימה שלו על מנת לקבל את סך כל 230 חבורות הסימטריות המרחביות המוכרות כיום.
הערות שוליים

↑  העיר כיבדה את זכרו בקריאת רחוב על שמו (Leonhard-Sohncke-Weg) בקמפוס של אוניברסיטת קרלסרוהה בשנת 1993 Leonhard-Sohncke-Weg.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282506205171  GND: 117453021  ISNI: 0000 0000 4684 0196  LCCN: no95017930  MGP: 51622  NKC: ntk20241228386  NTA: 153024585  RERO: 02-A011754545  SUDOC: 197387756  VIAF: 52467532   WorldCat (עם VIAF): 52467532
ניקולאי אבנירוביץ' מרטינוב

| --- | --- |

 לידה:  1842 
 פטירה:  1913 (בגיל 71 בערך) 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה 
 תחום יצירה:  ציור 
 
ניקולאי אבנירוביץ' מרטינוב (ברוסית: Николай Авенирович Мартынов; ‏ 1842–1913) היה צייר צבעי מים רוסי.
ביוגרפיה

הוא סיים את לימודיו בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, ולימד בגימנסיות שונות במוסקבה. בשנת 1867, העיבודים שלו בצבעי מים של ציורי הקיר בכנסיית נרדיצה זיכו אותו במדליית ארד בתערוכה יוניברסל בפריז.
בשנות ה-80 הוא היה מורה פרטי לילדי משפחת הסוחרים סבשניקוב, כולל מיכאיל סבשניקוב, שהפך למוציא ספרים. בזמן שחי בדאצ'ה שלהם הוא כתב קורס ציור למוסדות משניים. בשנת 1883, הוא נתן שיעורים פרטיים לאמנית הגרפית מריה יאקונצ'יקובה, ולאחותה ורה. מיכאיל אזוצ'בסקי וניקולאי ברטרם היו גם תלמידיו.
בשנות ה-90 הוא היה מראשוני המארגנים של "קורסי השכלה עממית ולימד בהם חינם - השכלה כללית, בשיעורי ערב למבוגרים. הוא גם היה תורם קבוע לעיתון היומי Russkiye Vedomosti. זיכרונותיו מביקור עם לב טולסטוי ביאסניה פוליאנה פורסמו על ידם ב-1891.
הוא חי וערך שיעורים באחוזה גדולה בבעלותו של ויקטור ניקולאייביץ' מרטינוב (קשר משפחתי לא ידוע), מפקח על אחוזות בקווקז ובקרים.
ניתן לראות את יצירותיו בגלריה טרטיאקוב ובמוזיאון בעיר אברמצבו, שאליה היה קשור.
מספר מציוריו בנושאי ציפורים נמצאים באוסף של מוזיאון דרווין הממלכתי.
הערות שוליים

↑  Копии фресок, In: "Architecture and wall painting of the Novgorod Church of the Transfiguration of the Savior on Nereditsa" @ the Nereditsa website (archived)
↑  N. D. Bartram, Воспоминания о художнике (Memories of the Artist), Советский художник, 1979
↑  http://artru.info/ar/22095/
מימי שמיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  המאה ה־20 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בן או בת זוג:  גארי גלאסברג 
 פרסים והוקרה:  פרס גילדת הכותבים של אמריקה 
 פרופיל ב-IMDb
 
מימי שמיר (באנגלית: Mimi Schmir) היא מפיקת קולנוע וטלוויזיה ותסריטאית אמריקאית. עבדה כמפיקה וכתסריטאית בדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי".
מלבד לסדרה זו, הייתה שמיר בצוות ההפקה של תוכניות אחרות, דוגמת "שולחן לחמישה" ו"פליסיטי". בשנים 2006–2007 הועמדה פעמיים לפרס אמי עבור "סדרת הדרמה הטובה ביותר" כחלק מצוות ההפקה של "האנטומיה של גריי". בשנת 2006 זכתה עם הצוות בפרס גילדת הכותבים של אמריקה ל"סדרה החדשה הטובה ביותר". שמיר הייתה מועמדת לשני פרסים נוספים מאותו ארגון עבור "הדרמה הטובה ביותר".
חיים אישיים

שמיר הייתה נשואה למפיק הטלוויזיה והסופר גארי גלסברג, איתו נולדו לה שני בנים, דש ואלי. גלסברג נפטר בשנתו ב-28 בספטמבר 2016 בלוס אנג'לס בגיל 50.
הערות שוליים

↑  "Top 'NCIS' producer Gary Glasberg dies". USA TODAY (באנגלית). נבדק ב-2017-03-30.
ארתור גריפית'

ארתור גריפית' (באירית: Art Ó Gríobhtha; ‏31 במרץ 1872 – 12 באוגוסט 1922) היה פוליטיקאי וסופר אירי. ממקימי מפלגת שין פיין באירלנד, ניהל את המשא-ומתן (יחד עם מייקל קולינס) עם ממשלת בריטניה שבסופו נחתמה האמנה האנגלו-אירית.
בצעירותו

גריפית' נולד בדבלין וחונך על ידי הממסד הקתולי. עבד פרק זמן כדפס, והצטרף במהרה לליגה הגאלית - אגודה שהתעסקה בקידום והפצת השפה האירית. בין השנים 1897-8 ביקר בדרום אפריקה, ולאחר מותו של צ'ארלס סטיוארט פרנל מיתן את עמדותיו. בהיותו בדרום אפריקה תמך בבורים במאבקם כנגד הבריטים, והיה ממעריציו הגדולים של פול קרוגר.
בשובו לאירלנד, בשנת 1899, יסד עיתון דו-שבועי בשם "United Irishman", וב-1901 נישא לארוסתו (במשך עשור ומחצה) מוד שיאהן, ונולדו להם בן ובת.
במהלך שנת 1900 הוא ייסד את "החברה הגאלית", שקיבצה תחתיה מספר רב של קבוצות בדלניות-לאומניות, וב-1903 ניהל קמפיין כנגד בואו של המלך אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ואשתו אלכסנדרה, נסיכת דנמרק לאירלנד.
בשנת 1906, לאחר סגירת עיתונו עקב תביעה משפטית, ייסד עיתון אחר תחת השם "שין פיין" (באירית: אנו עצמנו), שם שמאוחר יותר הפך לשמה של המפלגה שהקים שנה מאוחר יותר.
הקמת שין פיין

היסטוריונים רבים מתארכים את הקמת ה"שין פיין" ל-28 בנובמבר 1905, מפני שאז הציג גריפית' לראשונה את מצע השין פיין. במאמרו, הצהיר גריפית כי חוק האיחוד של 1800 הוא בלתי חוקי, וכי חוקת 1782 היא עדיין בתוקף.
מרידת חג הפסחא שאירעה בשנת 1916, כונתה בתקשורת הבריטית והאירית באותה תקופה "מהפכת שין פיין", למרות שבפועל למפלגה הייתה השפעה קטנה במהלך המרד. לאחר דיכוי המרד, כשמנהיגי המהפכה ששוחררו (או ברחו) מהכלא הם הצטרפו ברובם לשין פיין. מכיוון, אולם, כשנוצר קרע בין מנהיגי המרד לבין שין פיין בנושא האמנה האנגלו-אירית לחלוקת אירלנד, כאשר רובה תזכה לשלטון עצמי אך צפון אירלנד תישאר כטריטוריה בריטית, נוצר סכסוך בקרב המפלגה. בעוד שחברי המפלגה הוותיקים תמכו בגריפית ובחזונו למדינה האירית העתידית שתהיה תחת שלטון המונרכיה האנגלית, הרי שמנהיגי המרד, ובראשם איימון דה ואלירה, רצו מדינה עצמאית לחלוטין ללא קשר לאנגליה. סכסוך זה כמעט והוביל לפילוג במפלגה בכינוסה באוקטובר 1917.
כפשרה, הסכימו הצדדים כי עליהם לשאוף להקמת רפובליקה, ואזי להעביר את ההכרעה, האם להישאר תחת הכתר הבריטי או להפוך למדינה עצמאית לחלוטין, להכרעת העם. באותו כינוס, פרש גריפית מהנהגת המפלגה לטובת דה ואלירה.
מאוחר יותר, עם הקמת הרפובליקה על ידי דה ואלירה, שימש כראש המפלגה, ובהיעדרו של דה ואלירה מילא את מקומו כנשיא.
ניהול המשא ומתן עם אנגליה ומותו

באוקטובר 1921 הוביל את משלחת המשא ומתן האירית להסדרת הסכם שלום עם אנגליה (לאחר שדה ואלירה סירב לעמוד בראשה, בטענה שמקבילו הבריטי, ג'ורג' החמישי, אף הוא איננו משתתף בדיונים). הדיונים הממושכים הובילו בסופו של דבר, ב-6 בדצמבר באותה שנה, להסכמה משותפת להקמת דומיניון אירי, תחת שלטון הכתר הבריטי.
לאחר שובו לאירלנד ואישור ההסכם ברוב דחוק, התאשפז גריפית בבית חולים בדבלין, עקב חולשה ועייפות. הרופאים אבחנו אצלו דימום מוחי תת-עכבישי ודרשו ממנו מנוחה מלאה למשך פרק זמן ארוך, אך גריפית' סירב לכך והמשיך לעבוד להקמת הממשלה העצמאית. ב-12 באוגוסט, בעומדו לעזוב את בית החולים, עצר לרגע לקשור את שרוכי נעליו, נפל ואיבד את הכרתו. הכרתו שבה אליו, אך לאחר זמן קצר הוא נפטר. סיבת המוות הרשמית שדווחה הייתה דום לב.
אנטישמיות

גריפית' הביע לא אחת את דעתו בגנותם של היהודים, ובמהלך משפט דרייפוס, ואף לאחר שדרייפוס זוכה מאשמה, הביע שוב ושוב את דעתו נגד היהודים. בשנת 1899 הוא כתב:
כבר הצהרתי בעבר כי שלוש ההשפעות הרעות על המדינה הם הפיראטים, הבונים החופשיים והיהודים.
עם זאת, לאחר שנת 1910 דעותיו של גריפית' על היהודים השתנו, כאשר הכיר והתיידד עם המשפטן היהודי מייקל נויק, ששימש כסנגורם של רבים מפעילי המפלגה והמהפכה. בין חבריו הקרובים של גריפית' היו יהודים רבים, כך שסביר להניח שדעותיו הקדומות כנגד יהודים, שנבעו מכך שהיהודים סחרו לרוב בקרקעות ותעשיית אירלנד לטובת אנגליה, השתנו ברבות השנים.
הערות שוליים

↑  "ארתור גריפית' מת לפתע", הניו יורק טיימס, 13.8.1922
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280447305171  BnF: cb125006030 (data)  GND: 11870270X  ICCU: UBOV384157  ISNI: 0000 0001 2023 8479  LCCN: n50031640  NTA: 323349692  SELIBR: 389535  SNAC: w61s0qq5  SUDOC: 034228454  Trove: 843257  VcBA: 495/115733  VIAF: 35699511   WorldCat (עם VIAF): 35699511 
ארתור גריפית', חודש קודם מותו
ליקוטי הלכות

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  נתן מנמירוב
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  חסידות
 הוצאה
 הוצאה:  הרב נחמן חזן
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורה ראשונה:  ה'תר"ג (1843)
 מספר כרכים:  8
 
ליקוטי הלכות היא סדרת ספרים בת שמונה כרכים שחיבר רבי נתן שטרנהרץ מנמירוב, ונמנית כאחד הספרים החשובים ביותר בחסידות ברסלב. הסדרה מבוססת על תורותיו של רבי נחמן מברסלב בספרו ליקוטי מוהר"ן, ומקשרת בינן לבין ההלכות שבשולחן ערוך של רבי יוסף קארו.
כתיבת הספר ומבנהו

בסתיו ה'תקס"ו (1805) החל רבי נתן לכתוב את חידושיו בעידוד רבו, תחילה למטרה פרטית ולאחר פטירת רבי נחמן גם למטרת הפצתו. הכתיבה ארכה קרוב לארבעים שנה, וחלק מכתבי היד אבדו בחיי המחבר עקב רדיפות מתנגדיו והחרמתם בידי השלטונות הרוסיים. עקב כך הקפיד המחבר לשלוח גיבויים לתלמידיו, שבחלקם הועתקו על ידי תלמידו רבי נחמן חזן מטולצ'ין.
הסדרה בנויה משבעה או שמונה רבדים של מחזורי לימוד בספר "שולחן ערוך" השזורים לאורכה, וניתן לזהותם על פי סדר הדרשות בכל נושא הלכתי שנדרש. כל דרשה כזו מכונה הלכה, ולכל נושא הלכתי יש עד שבעה 'הלכות'. בסדרה לא מופיעים שום פסקי הלכה חדשים, אלא פרשנות חסידית-קבלית להלכות קיימות בלבד.
ברוב ההלכות הראשונות (הלכות "א" ו"ב" בנושא ההלכתי) מוזכר רבי נחמן בברכת החיים "נרו-יאיר", ומכך ניתן להסיק כי נכתבו עוד לפני שנת 1811. בכל ההלכות שאחריהם הוא מוזכר כבר בברכת המתים, "זכרונו לברכה", והן ארוכות ועשירות בהרבה מהראשונות.
הרב חיים קרמר חקר את תאריכי כתיבת רוב ההלכות בסדרה, בהסתמך על מכתבי המחבר בספר עלים לתרופה, האוטוביוגרפיה שלו "ימי מוהרנ"ת" ומסורות נוספות של חסידי ברסלב.
הוצאה לאור

רוב הספר לא הודפס בחייו של רבי נתן מסיבות שונות כגון חוסר תקציב, כמות החומר ואיסור על הדפסת ספרי חסידות ברוסיה. יוצא מן הכלל היה הכרך הראשון שהודפס על ידי תלמידו נחמן חזן, כשנתיים לפני פטירת המחבר. במהלך השנים הודפסו על ידו גם שאר הכרכים, ובמשך עשרות שנים הייתה זו המהדורה היחידה. היא נדפסה בידי רבי נחמן חזן על פני 18 שנה בחמישה שלבים:
אורח חיים, כרך א' - נדפס ביאשי בשנת 1843
אורח חיים, כרכים ב' וג' - נדפסו בז'ולקווה בשנת 1848
יורה דעה, כרכים ד' וה' - נדפסו בכרך אחד בעשור שבין 1848 ל-1859
חושן משפט, כרכים ז' וח' - נדפסו בלבוב בשנת 1859
אבן העזר, כרך ו' - נדפס ב-1861
הוצאה לאור > מהדורות

בשנות ה-70 של המאה ה-20 הודפסה מהדורה חדשה של הספר על ידי אריה ויינשטוק, שהייתה המהדורה הראשונה בה נסדרו כל כרכי הספר יחד, ובכתב מרובע.
בתחילת המאה ה-21 הודפס הספר בסדר חדש במספר מהדורות מנוקדות ומוגהות, בידי קרן "רבי ישראל דב אודסר", מכון "תורת הנצח", אגודת "משך הנחל" והוצאת "דביר ביתך".