stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרימו לוי
קורות חיים > באושוויץ

בספטמבר 1943, אחרי שהממשלה האיטלקית חתמה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, מנהיגה לשעבר, בניטו מוסוליני, חולץ מכלאו על ידי הגרמנים והועמד בראש ממשלת בובות מטעם הגרמנים בצפון איטליה הכבושה. תנועת המחתרת האיטלקית החלה לפעול במטרה לכבוש את האזור הגרמני, ולוי, לוצ'יאנה ניסים, ואנדה מאסטרו, וכמה חברים נוספים הצטרפו אליה, נמלטו למרגלות הרי האלפים וניסו להצטרף לתנועת הפרטיזנים הליברלית "Giustizia e Libertà" (צדק וחירות). לוי וחבריו לא היו מיומנים דיים כדי לעמוד בסיכון שקיבלו על עצמם; הם נתפסו במהירות, בעקבות הלשנה, על ידי המיליציה הפשיסטית ששלטה שם בלילה שבין ה-12 ל-13 בדצמבר 1943. כאשר גילו שלוי ממוצא יהודי, שלחו אותו למחנה הריכוז פוסולי, אליו הגיע בסוף ינואר 1944.
ב-21 בפברואר 1944, נשלחו עצירי פוסולי, בשנים-עשר קרונות רכבת סגורים להובלת בקר, למחנה הריכוז אושוויץ. לוי שהה שם במשך 11 חודשים בטרם שוחרר המחנה על ידי הצבא האדום. מקרב 650 יהודים איטלקים שהיו במשלוח שלו, היה לוי אחד מ-20 ששרדו את אושוויץ.
לוי הצליח לשרוד הודות לצירוף נסיבות: הוא ידע קצת גרמנית בזכות ספרי כימיה כתובים גרמנית שהוא קרא, והדבר היה לו לתועלת במחנה. הוא שילם בלחם עבור שיעורים בגרמנית ובהתמצאות ברחבי מחנה אושוויץ על ידי אסיר איטלקי בכיר ומנוסה ממנו במחנה.
באמצע נובמבר 1944 הוא השיג משרה במעבדת בּוּנַה (Buna) במחנה, שנועדה לייצר גומי סינתטי וכך נמנעה ממנו עבודת פרך בחוץ בטמפרטורות מקפיאות. זמן לא רב טרם שחרור המחנה, הוא חלה במחלת השנית ונכנס לבית החולים של המחנה. הדבר היה לו לתועלת – כאשר התקרבו חיילי הצבא האדום, אנשי האס אס מיהרו לפנות את המחנה – הם לקחו עמם את כל האסירים חוץ מהחולים החמורים, לצעדת המוות על מנת להתרחק מן הצבא שהחל להתקרב, ובצעדה זו נספה רובו הגדול של היוצאים מאושוויץ. לוי, שנשאר במחנה בזכות חוליו, זכה להישאר בחיים.
אף על פי שהמחנה שוחרר ב-27 בינואר 1945, לוי הגיע לטורינו רק ב-19 באוקטובר אותה שנה. אחרי ששהה במחנה בברית המועצות שריכז אסירים לשעבר, הוא החל במסע עקיף לביתו דרך אירופה המזרחית עם אזרחים איטלקים לשעבר שלחמו במלחמה בין צבא איטליה לבין צבא רוסיה. מסעו הארוך, המתואר בספרו "ההפוגה", עבר דרך פולין, רוסיה, רומניה, הונגריה, אוסטריה וגרמניה.
קורות חיים > כתיבתו

אני כותב משום שאני כימאי. המקצוע שלי סיפק לי את החומר הראשוני, את הליבה שאליה אני מצרף את הדברים. [...] הכימיה היא מאבק עם החומר, יצירת מופת של רציונליות, משל קיומי. [...] הכימיה מלמדת את השכל לעמוד על המשמר. כאשר השכל נכנע, הנאציזם והפשיזם מתדפקים בפתח.
אין סתירה בין היותי כימאי לבין היותי סופר; לאמיתו של דבר שני אלה מתגברים זה את זה.
עם חזרתו לאיטליה, לוי היה לכימאי תעשייתי במפעל בטורינו. הוא החל לכתוב על חוויותיו במחנה הריכוז ועל חזרתו לאיטליה דרך אירופה המזרחית, חומר שבו השתמש בשני ספריו הידועים, "הזהו אדם?" (Se questo è un uomo) ו"ההפוגה" (La tregua).בדצמבר 1945 שקד לוי על כתיבת "הזהו אדם?". תחילה כתב את פרק הסיום, שעוסק בעשרת הימים שבין עזיבת הנאצים את אושוויץ לבין הגעת הרוסים למחנה. באותם עשרה ימים שהה לוי במרפאה לחולים מידבקים, ומסיבה זו לא צורף לצעדת המוות, שבה נספו או נרצחו כמעט כל האסירים האחרים. בנובמבר 1946 השלים לוי את יתר פרקי ספרו. כאשר שלח לוי להוצאת ספרים גדולה בטורינו, עירו, את הספר "הזהו אדם?", ההוצאה (אינאודי Einaudi) דחתה את כתב היד בטענה כי קיימים ספרים רבים מדי על המחנה הנאצי. הוצאה קטנה יותר (דה-סילבה) רכשה את הזכויות על הספר מלוי ובנובמבר 1947 הדפיסה 2,500 עותקים של הספר. אף על פי שבאותו הזמן הופיעה בעיתון "לה-אוניטה" סקירה חיובית של הספר על ידי איטלו קאלווינו, נמכרו ממנו רק 1,500 עותקים. רק 11 שנים מאוחר יותר, ב-1958, פרסמה ההוצאה (אינאודי Einaudi) בטורינו את הספר בהגהה מחודשת. אותו פרסום מחדש הוביל לתרגום הספר לאנגלית ב-1959, ולאחר מכן לתרגום לשפות רבות נוספות. במרוצת שנות השמונים זכה הספר להכרה כאחת היצירות המשמעותיות ביותר שנכתבו על השואה.
ספרו השני, "ההפוגה", פורסם לראשונה ב-1963, כמעט 16 שנה לאחר פרסום הספר הראשון, וזיכה את לוי בפרס. ספר זה זכה ב-1997 לגרסה קולנועית בסרטו של הבמאי פרנצ'סקו רוסי, "לשוב הביתה". שמו של לוי הלך לפניו. תדיר כתב מאמרים בעיתון "לה סטמפה", המקומון של טורינו. הוא השתוקק לכתוב גם על נושאים שונים. הצלחתו המועטה ביותר, באותה התקופה, הייתה ספר שהכיל מספר סיפורי מדע בדיוני שכתב בצורה פסימית מאוד – "Vizio di Forma" (הספר טרם ראה אור בעברית).
הוא כתב גם שני ספרים ידועים נוספים, "זמן שאול", ו"הטבלה המחזורית" ("Il sistema periodico"). הראשון עוסק בדמויות שהוא פגש בזמן מאסרו, והשני הוא אוסף של אפיזודות מחייו, שכל אחת מהן קשורה באופן כלשהו לאחד היסודות הכימיים. הרומן השאפתני "אם לא עכשיו אימתי", המספר את סיפורה של קבוצת פרטיזנים יהודים במלחמת העולם השנייה העושים את דרכם דרך רוסיה ופולין, קיבל את הפרסים הנחשבים "ויארג'ו" ו"קמפיילו" כאשר הם פורסמו באיטליה, ופרסמו את שמו של לוי בעולם.
לוי פרש ממשרתו כמנהל המפעל בטורינו ב־1977 על מנת להקדיש עצמו לכתיבה באופן שוטף. הספר החשוב מבין יצירותיו המאוחרות הוא "השוקעים והניצולים" ("I sommersi e i salvati"), בחינה של השואה שבה לוי מסביר כי אף שאינו שונא את העם הגרמני על מה שקרה, הוא גם לא סלח להם.
הסיפורים הקצרים הידועים ביותר שלו נמצאים ב"מפתח כוכב" ("La chiave a stella") – אוסף של סיפורים על עבודה ועל עובדים אשר מסופר בידי מספר הדומה ללוי עצמו. על ספר זה זכה בפרס הספרותי האיטלקי הבכיר פרס סטרגה (Premio Strega), המקביל לפרס מאן בוקר בשפה האנגלית.
ספריו העוסקים בתקופת השואה ראו אור בעברית בהוצאת עם עובד, וספרי הפרוזה שלו ראו אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה, מרביתם בסדרת הספריה החדשה.
קורות חיים > זיכרון השואה

אחת הסיבות שגרמו ללוי לכתוב את "הזהו אדם?" היא תשוקתו העזה להעיד על האימה והזוועה לה גרמו הנאצים כאשר ניסו להגשים את "הפתרון הסופי". הוא קרא עדויות רבות של עדים וניצולים והשתתף ברבות מפגישותיהם, על מנת שיוכל לכתוב, בסופו של דבר, על השואה.
לוי ביקר ביותר מ-130 בתי ספר כדי לדבר על החוויה שעבר במחנה הריכוז באושוויץ. הוא הזדעזע מן התפישה הרוויזיוניסטית שניסתה לשכתב מחדש את היסטוריית מחנות ההשמדה הנאציים בצורה פחות מזעזעת, והוא יצא נגד הכחשת השואה.
נוכחתי לדעת, בעיקר מתגובותיהם של קוראי הצעירים, שאנו חיים בתקופה אנטי היסטורית. [...] אני אפילו יודע ממכתבים שאני מקבל, והם רבים, שספרים אלה מרגשים את קוראיהם ומעוררים בהם תחושה של השתתפות. אבל רק כאילו מדובר במאורע שאינו שייך לנו עוד, שלא יהיה עוד שייך לאירופה [...] זאת ועוד, היינו עדים לניסיון להכחיש מכול וכול את רצח העם. כך מתעצם תהליך פירוק העובדות ואיוּנן.
קורות חיים > מותו

בשבת, 11 באפריל 1987, נפל לוי אל מותו מהקומה השלישית בחדר המדרגות בבניין מגוריו. קיימת סברה שהתאבד, אך יש המטילים ספק שזו הייתה התאבדות.
בין הטיעונים לתאונה: בהיותו מהנדס-כימאי, יכול היה להתאבד בבליעת רעל, במקום במוות אלים שיכול היה להותירו נכה עד אחרית ימיו, כדבריי חברתו, זוכת פרס נובל, ריטה לוי-מונטלצ'ני. לוי לא השאיר אחריו כל מכתב התאבדות או הסבר; לוי החשיב את ההתאבדות כבריחה מאחריות ומדאגה למשפחתו.
לעומתם, סבורה הביוגרפית שלו מרים אניסימוב כי "הגבר עדין הנפש, ההגיוני והעניו הזה [...] בחר במוות אלים ותיאטרלי". גם הביוגרפית קארול אנג'ייר (Carolde Angier) טוענת:
למרבה הצער, אני בטוחה שפרימו לוי התאבד. ראשית, משום שאמר זאת. שלושה ימים לפני פטירתו ב-1987 סיפר לאחד מחבריו: "אני חושב רק על התאבדות". [...] האם התאבד בגלל אושוויץ? לוי התאבד כי היה דיכאוני, אבל אושוויץ לא היה סיבת הדיכאון. פעם אמר ש"הרעל אושוויץ כבר לא זורם בעורקיי". הוא גם סבל מסיוטים, וזאת חוויה שהשפיעה על כל חייו, אבל באופן פרדוקסלי היא גם הייתה בשבילו ניסיון חיובי. הרצון לדווח עליה נתן לו סיבה לחיות, נתן לו את התוקף המוסרי לכתוב. ואולי בלי אושוויץ היה מתאבד עוד קודם.
הביוגרף איאן תומסון (Ian Thomson) מעיר כי
ייתכן אף שבלי ניסיון ההישרדות באושוויץ ובלי השליחות שנטל על עצמו להבין אותו ולהעיד עליו, הדיכאון וההתאבדות היו משיגים אותו במועד מוקדם יותר.
אלי ויזל אמר באותו הזמן ש"פרימו לוי מת באושוויץ, רק 40 שנה מאוחר יותר". השאלה נותרה פתוחה, והעניין שבה מתעורר בשל ערבוב מוטיבים רבים של חושך ושל אופטימיות בכתיבתו של פרימו לוי. כפי שכותבת מירי פז:
התאבדות או תאונה? הספק לגבי נסיבות מותו של הסופר היהודי-איטלקי פרימו לוי, לפני 20 שנה (11 באפריל 1987) מפלג ביוגרפים, חוקרים, קוראים ומעריצים. לוי ניצל מן התופת של אושוויץ והעיד עליה בכתיבה הומניסטית-אוניברסלית חסרת פאתוס, שביססה את מעמדו המיוחד הן כעד מהימן והן כסופר משובח. [...] חייו ויצירתו נכרכו בסמל אופטימי: ניצחון הרוח האנושית על הרוע. אם מותו לא היה תאונה, אלא התאבדות – אזי הסמל האופטימי ניגף. הרוע המוחלט לא נוצח, והרוח האנושית הובסה, גם אם תבוסתה התמהמהה. פרימו לוי מת באושוויץ, טען אלי ויזל, רק 40 שנה מאוחר יותר, בעת שהשוערת של ביתו גילתה את גופו המרוסק בתחתית חדר המדרגות.
לוי נטמן בבית הקברות של טורינו (Cimitero monumentale di Torino). לפי בקשתו נחרת על מצבתו המספר 174517 – מספר האסיר שלו באושוויץ, שקועקע שם על זרועו.
ספריו

| שם הספר | שנת הוצאה | סוג | תרגום לעברית |
| --- | --- | --- | --- |
| Se questo è un uomo | 1947, 1958 | ממואר | הזהו אדם?, מאיטלקית: יצחק גרטי, תל אביב: עם עובד, תשנ"ג-1993 (מהדורה ראשונה תשמ״ט 1988) אם זהו אדם, מאיטלקית: מירון רפופורט, עריכת תרגום: מנחם פרי. הוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף הוצאת ספרי סימן קריאה, 2024 |
| La tregua | 1963 | ממואר | ההפוגה, מאיטלקית: אברהם פסקא, תל אביב: ספריית פועלים, 1979;  ההפוגה, מאיטלקית: מרים שוסטרמן-פדובאנו, תל אביב: עם עובד, תשס"ב-2002 |
| Storie naturali (בשם העט Damiano Malabaila) | 1966 | סיפורים קצרים |  |
| Vizio di forma | 1971 | סיפורים קצרים |  |
| Il sistema periodico | 1975 | סיפורים קצרים | הטבלה המחזורית, מאיטלקית: עמנואל בארי, תל אביב: הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה, 1987 |
| L'osteria di Brema | 1975 | שירים |  |
| La chiave a stella | 1978 | רומן | מפתח-כוכב, מאיטלקית: מירון רפופורט, תל אביב: הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה, תשנ"א-1991 |
| Lilit e altri racconti | 1981 | סיפורים קצרים | לילית ואחרים, מאיטלקית: מירון רפופורט. תל אביב: הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 2022. |
| La ricerca delle radici | 1981 | אנתולוגיה אישית | בעקבות השורשים, מאיטלקית: יונתן פיין, עורכת: מנואלה קונסוני, הוצאת מאגנס, סדרת "משקפי הזהב", 2024 |
| Se non ora, quando? | 1982 | רומן | ואם לא עכשיו, אימתי?, מאיטלקית: דב אנקונה, ירושלים 1987; אם לא עכשיו, אימתי?, מאיטלקית: מירון רפופורט, עורך: מנחם פרי, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה, 2004 |
| Ad ora incerta | 1984 | שירים | (חלק מהשירים ראו אור בתרגום עברי בקובץ אתם החיים בבטחה: מבחר שירים (ירושלים: כרמל, תשע"ב 2012) |
| L'altrui mestiere | 1985 | מאמרים | מקצועות של אחרים, מאיטלקית: יונתן פיין, הספריה החדשה, 2021 |
| I sommersi e i salvati | 1986 | מאמרים | השוקעים והניצולים, מאיטלקית: מרים שוסטרמן-פדובאנו, תל אביב: עם עובד, תשנ"א-1991 |
| Racconti e Saggi | 1986 | מאמרים |  |
| Conversazioni e interviste 1963-1987 | 1997 | לאחר מותו |  שיחות וראיונות: 1963–1987 (עורך: מרקו בלפוליטי), מאיטלקית: יצחק גרטי, תל אביב: עם עובד, תשס"ז-2007 |
| אסופת סיפורים שפרסם בעיתון La Stampa | 1975–1981 | סיפורים קצרים (לאחר מותו) | זמן שאול, שלושה מחזורים, מאיטלקית: מירון רפופורט, הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 1999 |
| L'asimmetria e la vita | 2005 | מאמרים (לאחר מותו) |  |
| Auschwitz Report | 2006 | תיעוד (לאחר מותו), עם לאונרדו דה בנדטי (אנ') | כך היה אושוויץ, מאיטלקית: אלון אלטרס, כנרת זמורה־ביתן, 2017 |
|  |  |  | אתם החיים בבטחה: מבחר שירים; תרגם מאיטלקית והוסיף אחרית דבר: אריאל רטהאוז, ירושלים: כרמל, תשע"ב 2012  (שירים שפורסמו בשני ספרי השירה שלו: "Ad ora incerta" ו-Altre poesie") |
| Auschwitz, città tranquilla | 2021 | קובץ סיפורים (לאחר מותו) | אושוויץ, עיר שלווה: עשרה סיפורים, תרגם מאיטלקית: מירון רפפורט. עורכים: פאביו לוי ודומניקו סקארפה. עריכה מאיטלקית: מנחם פרי, הספריה החדשה (ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד), 2023. |
לקריאה נוספת

מרקו בלפוליטי (עורך), פרימו לוי – שיחות וראיונות: 1963–1987, תל אביב: עם עובד, ספרית אפקים, 2007
פרימו לוי עם לאונרדו דה בנדטי, כך היה אושוויץ: עדויות 1945–1986, תרגם אלון אלטרס, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2017
מרים אניסימוב, פרימו לוי, טרגדיה של אופטימיסט: ביוגרפיה, מצרפתית: אביבה ברק, זמורה ביתן, 2007
ברל לאנג, פרימו לוי – החיים כחומר, הוצאת כרמל, 2015
יעקב בן-טולילה, "הצצה אל האיטלקית-היהודית של פיאמונטה, מבעד ל'טבלה המחזורית' של פרימו לוי", לשון ועברית, 1991
צבי יגנדורף, "פרימו לוי הולך להביא מרק, ונזכר בדאנטה", חדרים, 11, 1994
יערה בן-דוד, "מציאות שאולה מזמן אחר - על 'זמן שאול' מאת פרימו לוי", מתוך: אהבה ממבט שני, תשנ"ז 1997
רינה דודאי, "פרימו לוי מדבר מהאש", אלפיים, 25, 2003, עמ' 133–154
אורי ש' כהן, "שמע, אם זהו אדם", אלפיים, 27, 2004
רינה דודאי, "השפה הפואטית כאמצעי להתמודדות עם הטראומה של השואה בכתיבתם של לוי ושל אפלפלד", מכאן, ה', 2005
אלכסנדר רופא, "פרימו לוי וספרו 'הזהו אדם?'", נתיב, תשס"ו 2006
ליאור אלפרוביץ, "שוקעים וניצולים: האינטלקטואל והמציאות הסובבת", נתיב, 2007
יוחאי עתריה, המפה והטריטוריה: בין כתיבה למוות אצל פרימו לוי וק.צטניק, הוצאת פרדס, 2022.
הערות שוליים

↑  Paul O'Brien, Writers reviewed: Primo Levi, Socialist Review 204, January 1997.
1 2  Angier (2002), p. 50.
↑  Angier (2002), p. 44.
↑  Angier (2002), p. 62.
↑  Thomson (2002), p. 40.
↑  Thomson (2002), p. 42.
↑  Thomson (2002), p. 48.
↑  assepsi (2018-01-21), Interview with Luciana Nissim Momigliano. I part: The arrest with Primo Levi., נבדק ב-2018-03-16
↑  Luciana Nissim Momigliano: una vita - Casa Editrice Giuntina, www.giuntina.it
↑  מצוטט אצל מאיר ויזלטיר, מעריב ("פרימו לוי בעיתונות הישראלית", 2007, להלן).
↑  מצוטט אצל מירי פז, ידיעות אחרונות ("פרימו לוי בעיתונות הישראלית", 2007, להלן).
↑  הזהו אדם? העדות מהתופת שכמעט שלא ראתה אור יום, באתר הספרנים, ‏2022-01-25
↑   נועם שיזף, לקרוא את "אם זה אדם" של פרימו לוי בימים של דה־הומניזציה משתוללת, באתר הארץ, 19 במרץ 2024
↑  מצוטט אצל ויזלטיר.
↑  עדה לוצ'אני, סופר השואה היהודי-איטלקי פרימו לוי התאבד בגיל 68, מעריב, 12 באפריל 1987
↑  Diego Gambetta, Primo Levi's Last Moments.
1 2  מצוטט שם.
↑  מצוטט אצל: אורי פז, חייו ומותו של פרימו לוי, אתר עיתון 77, גיליון 329, ניסן תשס"ח, מרץ-אפריל 2008
↑  מירי פז, להלן.
↑  ראו גם תמונה באתר Find a Grave.
↑  פרימו לוי, פרק מהספר "מקצועות של אחרים", באתר הארץ, 2 ביוני 2021
↑   צבי טריגר, "מקצועות של אחרים": הזדמנות להיחשף ל"אני מאמין" של פרימו לוי, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2021
↑  יהונתן מרוז, משורר במעבדה, באתר ישראל היום, 19 באוגוסט 2021
↑   דניאל בלטמן, "כך היה אושוויץ": כשהכימאי פרימו לוי בדק במעבדה את הגז ציקלון בֶּה, באתר הארץ, 9 בינואר 2018
↑  ביקורת: אורי ש. כהן, האשה שירדה עם פרימו לוי לשאול, באתר הארץ, 1 בדצמבר 2012
↑   איריס לעאל, פרימו לוי קורע לגזרים כל הבנה שהיתה לנו קודם לכן על המין האנושי, באתר הארץ, 22 בפברואר 2023
↑  אריאל בולשטיין, למפות את התהום: הפואטיקה של פרימו לוי וק. צטניק רלוונטית מתמיד, באתר ישראל היום, 24 בינואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264443405171  PLWABN: 9810646522805606  BIBSYS: 90062076  BNE: XX1645325  BnF: cb119128075 (data)  CANTIC: a10112704  CiNii: DA03003694  GND: 118572326  ICCU: CFIV007684  ISNI: 0000 0000 8155 9527  LCCN: n79056057  LNB: 000034715  MusicBrainz: 76973584-91bb-4117-9516-869563db6cf1  NDL: 00447494  NKC: jn19990005032  NLA: 36512290  NLG: 79458  NLK: KAC200612618  NSK: 000036966  NTA: 068454848  RERO: 02-A000104376  RKD: 244493  SELIBR: 207643  SUDOC: 029282810  Trove: 1264940  VcBA: 495/210953  VIAF: 76319000   WorldCat (עם VIAF): 76319000 
לרגל חגיגות 70 שנה להוצאת פינגווין נבררו 70 הספרים הטובים של המאה והודפסו בהוצאה מחודשת. ספרו של לוי "הטבלה המחזורית" נבחר להיות אחד מהם.
יהודה עציון

| --- | --- |

יהודה עציון (2009)
 לידה:  29 בדצמבר 1951 (בן 72) ל' בכסלו תשי"ב 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  ישיבת הר עציון 
 פרסים והוקרה:  פרס הרב קוק לספרות תורנית (2004) 
 
יהודה עציון (נולד בל' בכסלו ה'תשי"ב, 29 בדצמבר 1951) הוא מחנך, מחבר ועורך ספרים ישראלי. היה ממנהיגי המחתרת היהודית ועל מעשיו בה הורשע בקשירת קשר לביצוע פשע, בגרימת חבלה חמורה, באחזקת נשק ובפעילות בארגון טרור.
בשנת תשס"ד זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
תולדות חייו

יהודה עציון נולד בקיבוץ עין צורים בשם יהודה מינץ, לאברהם ויפה (לבית פלוקסט), וגדל בהרצליה, בפרדס חנה ובגוש עציון. הוא למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה ובמחזור השני של ישיבת ההסדר הר עציון, ושירת בצה"ל בחיל ההנדסה. היה שותף לפעולות ההתנחלויות הראשונות (גרעין אלון מורה), והיה ממייסדי היישוב עפרה. לאחר מכן היה מדריך בבית ספר שדה עפרה, והקים את ענף המטעים של היישוב. לשעבר פעיל מרכזי בעמותת "מכנף דרום לציון", הפועלת להעלאת שארית יהדות אתיופיה, בעיקר בני קהילת פראס מוקרה. בין היתר קיים עם אברהם נגוסה את "מפקד עציון-נגוסה", בו נמנתה לראשונה האוכלוסייה היהודית הנותרת באתיופיה. רואה את עצמו כתלמיד של שבתי בן דב, ואף הוציא את כתביו, "סולם למלכות ישראל השלימה".
נמנה עם חברי המחתרת היהודית, שבשנות ה-80 חבריה פצעו קשה שני ראשי ערים פלסטינים וחבלן של מג"ב (ההתנקשות בראשי הערים הפלסטינים) ותכננו לפוצץ את כיפת הסלע בהר הבית. לאחר שנלכד אמר על תוכניתו: "בהחלצותנו לפעולה זו מתוך כוונה זו להמשיך את המהלך הרוחני שיתחיל בה, רואה אני את הדרך היחידה להיותה של מדינת ישראל בסופו של דבר - מלכות ישראל התיקנית, הראויה והמובטחת". הוא הורשע בקשירת קשר לביצוע פשע, בגרימת חבלה חמורה, בהחזקת נשק ובפעילות בארגון טרור ונשלח למאסר לתקופה של שבע שנים (ועוד שלוש שנות מאסר על תנאי), מהן נוכה שליש על התנהגות טובה.
עציון המשיך בפעילות ציבורית במאבק לתפילת יהודים בהר הבית, והועמד לדין, פעמים רבות, בגין הפרעה לשוטרים, אך יצא זכאי. ב-23 במרץ 2000 נעצר, יחד עם ברוך מרזל, טירן פולק, נועם פדרמן, וברוך בן יוסף, כאשר ביקשו למחות על פגישת האפיפיור עם הרבנים הראשיים לישראל בהיכל שלמה. הם הועמדו לדין ונמצאו זכאים, ואף נפסקו להם פיצויים על הפגיעה בחירותם.
הקים את תנועת חי וקיים, למאבק למימוש חופש הפולחן ליהודים בהר הבית. בתחילת שנת תשס"ז, זכה בתביעה שהגיש נגד הוואקף, שחויב לשלם לו 5,000 ש"ח כפיצוי על שמנע ממנו להפגין בשערי הר הבית.
בשנת 2008 הופיע בסרט "Religulous" של ביל מאהר.
חיים אישיים

עציון הוא תושב עפרה, נשוי ואב לשבעה. אחד מבניו, פנחס, הוא ר"מ במכינת  בני דוד עלי ובנו השני, יעקב, הוא ד"ר באקדמיה ללשון בירושלים.
באירועי פינוי עמונה ב-2006 נפגע עציון מפרש משטרתי, ראשו נחבט בקרקע, ונגרמו לו חבלות מרובות בגופו. על כך קיבל מהמדינה פיצוי בסך 23,000 ש"ח.
חיבוריו

יהודה עציון כתב מספר ספרים וגם ערך והוציא לאור מספר ספרים. בשנת תשס"ד זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
כזה ראה וחַדֵש לקידוש ישראל והזמנים, ירושלים, תשנ"ה,
בין לבנון ללבנון - לפשר קללת הדמים של התורדות העורקים, עפרה, תשנ"ט.
דרישת ציון, ספרו של הרב צבי הירש קלישר במהדורה מוערת, מוסד הרב קוק, תשס"ב.
כתבי שבתי בן דב במהדורה מוערת של ארבעה כרכים גדולים, מעלה אדומים, 2007.
הגדת ישראל אלדד, המורכבת ממאמרים של ישראל אלדד, שנכתבו במשך השנים על נושאי חג הפסח, שילה-ברכץ, 2009.
בזעתם ודמם, בני משפחות בלינקוב וצ'יזיק בבניין הארץ והגנתה, הקיבוץ המאוחד, תשס"ט.
עלילות המופתי והדוקטור - השיח הציוני מוסלמי בנושא הר הבית והמקדש על רקע פרעות תרפ"ט
לחיות תהלים - עיוני הרב חנן פורת במזמורי תהלים, בתוספת ביאורים והרחבות של יהודה עציון.
הנני מתתיהו : לוחם לחרות ישראל ביוגרפיה של לוחם לח"י טודי פלאי, הוצאת יאיר, תשע"ז 2013.
הארנק של יהושע כהן, בית ספר שדה כפר עציון, תשע"ז 2017.
מאמרים של יהודה עציון, באתר ספריית אסיף
לקריאה נוספת

חגי סגל, אחים יקרים, הוצאת כתר, 1987.
נעמי גל-אור, המחתרת היהודית : טרוריזם שלנו, הקיבוץ המאוחד, 1990.
הערות שוליים

↑  אהרן דולב, בעופרה חולמים על גוש שילה, מעריב, 20 בפברואר 1976
↑  ת"פ (י-ם) 203/84 מדינת ישראל נגד מנחם ליבני ואחרים - פסק הדין של חברי המחתרת היהודית, מאגר "נבו"
↑  יהודה עציון זוכה בפעם השלישית מאותו כתב אישום, באתר ערוץ 7, 17 במאי 2001
↑  ת"פ (י-ם) 3701/00 מדינת ישראל נגד ברוך מרזל ואחרים, ניתן ב-14 באוקטובר 2001
↑  ת"פ (י-ם) 3701/00 מדינת ישראל נגד ברוך מרזל ואחרים, ניתן ב-7 באוגוסט 2003
↑  רותי אברהם, הוואקף יפצה את יהודה עציון, באתר ערוץ 7, 21 בדצמבר 2006
↑  אביעד גליקמן, הורשע שוטר שדהר על סוס ורמס מפגין בעמונה, באתר ynet, 14 ביולי 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302422805171  LCCN: nr93027104  VIAF: 9718653   WorldCat (עם VIAF): 9718653
ישראל חיים ברקוביץ

ישראל חיים ברקוביץ (1921–26 ביולי 1990) היה רב וראש עיריית צפת.
קורות חיים

ברקוביץ נולד לר' יעקב יום טוב ליטמן ושפרה. למד בישיבת חוסט אצל הגאון רבי יהושע גרינוולד. במהלך השואה הסתתר ביערות שבסביבות מונקאטש. לאחר המלחמה שהה במחנה פליטים בגרמניה, שם השתלב בשורות פועלי אגודת ישראל. בשנת 1948 עלה לישראל, והסוכנות היהודית שלחה אותו לצפת.
בבחירות לעיריית צפת ב־1954 נבחר לעירייה בראשות רשימת פועלי אגודת ישראל המקומית. לאחר הבחירות מונה לסגן ראש העירייה תחת אברהם הכהן. באוגוסט 1959, שלושה חודשים קודם הבחירות לעירייה, הודיע על פרישתו מהקואליציה עקב התרבות חילולי שבת.
במרץ 1966 מונה לראש עיריית צפת במסגרת הסכם רוטציה מול המערך, כשהוא מחליף את יעקב הופרט. לאחר שנה שב הופרט לכהן כראש העירייה.
בדצמבר 1966 מונה לראש המועצה הדתית בצפת.
לאחר שעזב את העירייה הקים בשיתוף עם עוד מספר שותפים את בית האבות "סוכת שלום" בצפת.
בנו הרב יעקב יום טוב ליטמן ברקוביץ, נהרג בתאונת דרכים בשנת תשמ"ד, בעת שחזר מלווית רבי ישראל אבו חצירא בנתיבות.
נפטר ב־26 ביולי 1990. נקבר לצד בנו, בבית עלמין סגולה בפתח תקווה.
נכדו הוא שדרן רדיו קול חי יענקלה פרידמן.
הערות שוליים

1 2  הח' ישראל חיים ברקוביץ – ראש רשימת גד בצפת, שערים, 29 באוקטובר 1959
↑  משטרת צפת מבטיחה למנוע חילולי שבת, שערים, 6 באוגוסט 1959
↑  ברקוביץ' - ראש עירית צפת, מעריב, 1 באפריל 1966
↑  י. הופרט נבחר שוב לראשות עירית צפת, למרחב, 10 באפריל 1967
↑  צפת: ראש העירייה נבחר כיו"ר המועצה הדתית, מעריב, 7 בדצמבר 1966
↑  ישראל חיים ברקוביץ ז"ל, מעריב, 27 ביולי 1990
| ראשי עיריית צפת (הישראלית) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  משה פדהצור  |  אברהם הכהן  |  מאיר מיבר  |  יעקב הופרט  |  ישראל חיים ברקוביץ  |  יעקב הופרט  |  מאיר מיבר  |  אלי קדוש  |  אהרן-רפאל נחמיאס  |  |
|  1948–1956  |  1956–1965  |  מרץ–נובמבר 1965  |  1965–1966  |  1966–1967  |  1967–1969  |  1969–1971  |  1971–1973  |  1973–1983  |  |
|  זאב פרל  |  משה חניא  |  יוסף עוז  |  עודד המאירי  |  ישי מימון  |  אילן שוחט  |  שוקי אוחנה  |  יוסי קקון  |  |  |
|  1983–1993  |  1993–1998  |  1998–2001  |  2001–2003  |  2003–2008  |  2008–2018  |  2018–2024  |  2024–  |  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303044705171  ISNI: 0000 0004 0290 5612  VIAF: 298883071   WorldCat (עם VIAF): 298883071
העיר העתיקה של לבוב

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  לבוב 
 תאריך ייסוד:  1975 
 קואורדינטות:  49°50′30″N 24°01′55″E﻿ / ﻿49.84166667°N 24.03194444°E﻿ / 49.84166667; 24.03194444
 he
 
העיר העתיקה של לבוב (באוקראינית: Старе Місто Львова) היא המרכז ההיסטורי של העיר לבוב, בתוך מחוז לבוב באוקראינה, ששטחו כ-1,214 דונם והוכר ב-1975 כאזור שימור היסטורי, אדריכלי, ממלכתי.
אונסק"ו

בשנת 1998 הכיר ארגון החינוך, המדע והתרבות של האומות המאוחדות (UNESCO) במרכז ההיסטורי של לבוב, כאתר מורשת עולמית. אונסק"ו מסר הצהרה המסבירה את בחירתו:
”קריטריון II: במרקם העירוני שלה ובארכיטקטורה שלה, לבוב היא דוגמה יוצאת דופן למיזוג המסורות האדריכליות והאמנותיות של מזרח אירופה, עם אלה של איטליה וגרמניה.
קריטריון V: התפקיד הפוליטי והמסחרי של לבוב משך אליה מספר קבוצות אתניות בעלות מסורות תרבותיות ודתיות שונות, שהקימו קהילות נפרדות אך תלויות זו בזו בתוך העיר, ועדיין ניתן להבחין בהן בנוף המודרני של העיר.”
רשימת אתרים בעיר העתיקה

בעיר העתיקה ישנם שלושה אזורים מרכזיים ובהם כ-2,007 נקודות ציון היסטוריות, מהן 214 נחשבות כנקודות ציון לאומיות.
רשימת אתרים בעיר העתיקה > אתרים באזור פידזמצ'ה (Pidzamche)

שכונת הטירה העליונה (אנ') הייתה המרכז המקורי של העיר והיא כוללת גם את שכונת כיכר השוק הישן (אנ').
כנסיית ניקולס הקדוש (St. Nicholas).
כנסיית ניו שישי הטוב (אנ'), מכילה "איקונוסטסיס" משנת 1740.
כנסיית סנט אונופריוס והמנזר הבזיליאני (אנ') המכילים יצירות אמנות של לזר פסלבסקי (Lazar Paslavsky) ומודסט סוסנקו (אנ')
כנסיית יוחנן המטביל המשמשת מוזיאון לשרידים עתיקים של לבוב. הכנסייה הוקדשה לאשתו ההונגרית של המלך ליאו הראשון מגליסיה (אנ') ליאו, שהייתה בתו של המלך בלה הרביעי.
כנסיית כנסיית גבירתנו של העזרה התמידית (אנ') הכנסייה של המתיישבים הגרמנים בעיר.
רשימת אתרים בעיר העתיקה > Seredmistia - מרכז העיר

אזור רינוק - כיכר השוק (אנ') הכולל את בניין בית העירייה של לבוב (במרכז) ואת הבניינים שסביב הכיכר.
אזור כנסיית עליית מרים (אנ') לצד הכנסייה, כולל את קפלת "שלושת הפרלטים" ומגדל קורניאקט (Korniakt's Tower).
אזור הכנסייה הארמנית (אנ') הכולל מגדל פעמונים, עמוד עם פסל של כריסטופר הקדוש, בניין ששימש בעבר בנק ארמני, ארמון הארכיבישופים הארמנים ומנזר ארמני - בנדיקטיני.
אזור הקתדרלה המטרופוליטנית הלטינית (אנ').
אזור מנזר ברנרדין (אנ') (כיום כנסיית סנט אנדרו) הכולל קתדרלה, מנזר, מגדל פעמונים, רוטונדה וחומות הגנה
אזור הקתדרלה והמכללה הישועית (אנ').
אזור הכנסייה הדומיניקנית (אנ') (כיום כנסיית הסעודה האחרונה) הכולל מנזר ומגדל פעמונים.
ביצורי העיר הכוללים את הארסנל העירוני (אנ'), מגדל אבק השריפה, מגדל חרשי העץ והחבלים, הארסנל המלכותי ו"מעוז" של חומת ההגנה התחתונה.
בית חברת הביטוח "דניסטר" (Dnister).
רשימת אתרים בעיר העתיקה > כנסיית סנט יורה (ג'ורג' הקדוש), לוחם הדרקון

קתדרלת סנט ג'ורג' בלבובקתדרלת סנט ג'ורג' בלבוב (אנ') ולצדה ארמון המטרופוליטן (אנ'), מגדל פעמונים וחומה עם שני שערים (השוק והעיר)
רשימת אתרים בעיר העתיקה > ציוני דרך בעיר העתיקה שאינם חלק מאתר המורשת העולמית

כנסיית הכרמליטים, היחפים (אנ') (כנסיית סנט מיכאל).
הכנסייה והמנזר של הכרמליטים, היחפים (אנ') (כנסיית הטיהור - Church of Purification).
כנסיית מרטין הקדוש (הכנסייה הבפטיסטית).
כנסיית ההשתנות (לבוב) (אנ'). תיאטרון לבובכנסיית קזימיר הקדוש.
תיאטרון לבוב לאופרה ובלט (אנ').
ארמון פוטוצקי, לבוב (אנ') משמש כמעונו של נשיא אוקראינה.
בורסת הסחורות.