הרברט ספנסר
שוויון מגדרי וזכות הצבעה לנשים

בשנים הראשונות של פעילותו, ספנסר היה מחויב לשוויון מלא בין המינים, ובפרט בעד זכות ההצבעה לכולם, כולל נשים. בספרו סטאטיקה חברתית (Social Statics) משנת 1851, הוא הקדיש פרק שלם לזכויות נשים, בו הוא טען לשוויון אינטלקטואלי ומוסרי של נשים, ודרש הכרה בזכויותיהן. הוא הכיר, בין היתר, בכך שגברים יהססו לוותר על מעמדם השליט, לא מסיבות של אמונה אלא מסיבות של כוח – גישה התואמת לפילוסופיות ותאוריות פמיניסטיות של סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, אך הראה שכל בסיס תאורטי לזכויות של גברים תקף גם לנשים, והוא סיכם:
It has been shown that the rights of women must stand or fall with those of men; derived as they are from the same authority; involved in the same axiom; demonstrated by the same argument.
ספנסר לא הסתפק בדרישה לשוויון על פי חוק, אלא גם ביקר בחריפות את "העריצות הביתית" שהשליטו גברים על נשותיהן במרחב המשפחתי. בתקופה הוויקטוריאנית, מותר היה לגברים להכות את נשותיהם, מנהג שספנסר כינה "ברברי". הוא כתב, "אנו האנגלים מסבים אל שולחנות התה שלנו, ומעבירים ביקורת על אופי לאומי, או מתפלספים על פיתוח מוסדות מתורבתים, ובשקט מניחים כמובן מאליו שאנו עצמנו מתורבתים", בעוד ש"אנו נותרים עיוורים לשאריות הברבריות" בהתייחסות לנשים.
ספנסר האמין שאהבה רומנטית אינה יכולה להתקיים במסגרת של כפייה, או ביחסים של עליונות-כפיפות, אלא רק בין שווים. יתרה מכן, ספנסר סבר שהמוסדות הביתיים של אומה קשורים בקשר בל-יינתק למוסדות הפוליטיים שלה. "עריצות במדינה קשורה בהכרח בעריצות במשפחה"; תרבות שבה גברים רודים בנשותיהם לא יכולה לשמש כבסיס לחברה חופשית.
מאוחר יותר, ספנסר שינה את דעתו, ואמר שיש לחתור לזכות הצבעה לנשים בתור "המטרה האולטימטיבית" אך לא המיידית. היסטוריונים רבים ניתחו את השינוי הזה, ויש ביניהם הסוברים שספנסר סבל מ"פחד מנשים" או חווה אכזבות מהתייחסותן של נשים אליו בחייו האישיים. כשג'ון סטיוארט מיל הזמין אותו להצטרף לאגודה למען זכות ההצבעה לנשים, הוא סירב. כשבתו החורגת של מיל, הלן טיילור, ביקשה לכלול את הפרק על זכויות הנשים שכתב, באוסף מאסות שהיא ערכה, גם לכך הוא סירב, וכשמיל שלח לו את המאסה שלו, "שעבוד האישה", הוא ענה לו שצריך לכתוב במקום זאת מאסה על "עליונות האישה", שיסביר שנשים הן מציקניות וזה נותן להן כוח סמוי על הגברים שלהן. (מיל השיב לו ששתי עריצויות נגדיות אינן יוצרות חירות). הוא גם כתב באותה השנה, 1867, את ספרו עקרונות הביולוגיה (The Principles of Biology), שבו הוא כתב, בין היתר, שאצל המעמדות הגבוהים יש שיעור ילודה נמוך יותר ואף רמות עקרות גבוהות יותר מפני שהבנות זוכות להשכלה, משום ש"אצל נשים... פוריות יכולה להיפגע בשל אימוץ יתר של המוח".
ישנם אחרים המצביעים על כך שגם במהדורה מאוחרת יותר, ומצומצמת יותר של ספרו, הוא כלל את הפרק על זכויות נשים. אבל, שינה את תמיכתו בזכות ההצבעה לנשים, והמשיך להתנגד רק להתעמרות בנשים וליחסים בלתי שוויוניים. הם טוענים שספנסר היה ספקן באופן כללי לגבי זכות ההצבעה לנשים במערכת שהיא ביסודה לא תקינה, וכתב ש"ממילא זכות הצבעה היא אמצעי למען מטרה" ולא המטרה עצמה. המטרה, במקרה הזה היא "אבטחת החירות האישית המקסימלית", שהיא "החירות האמיתית, לעומת זכות ההצבעה שהיא חירות נומינלית". ספנסר תמך בחוק הרפורמה של 1867, שהעניק זכות הצבעה למיליון וחצי גברים לערך, רובם בעלי מלאכה, אך מאוחר יותר תיאר את התמיכה שלו כתמיכה רגשית, המנוגדת לשכל הישר. הוא קיווה שהרחבת הזכויות תביא לאיזון, אך טען בדיעבד, שכל עוד קיים ממסד הפועל בדרך של כפייה ומאפשר לחלק מהאנשים להרוויח על חשבונם של אחרים, הרי שגם הרחבת זכויות ההצבעה לא תמנע את המצב שבו יש המשתמשים באמצעים פוליטיים כדי לקדם את האינטרסים שלהם (לעומת אמצעים כלכליים, שהוא האמין שהם הכוחות הלגיטימיים).