עלילת החמור
ניתוח המקורות המזכירים את פסל החמור

בסיפור של מנסיאס חסר תיאור של הפסל שעמד בבית המקדש. בגרסתו זו ניתן לקבל את הרושם שהפסל היה של ראש החמור בלבד, משום שזה מה שזאבידוס האדומי גונב ולוקח אתו. אולם נראה כי הסיפור המקורי תיאר פסל שלם של חמור, כיוון שנאמר כי זאבידוס "הסיר" את הראש של החמור, כלומר, תלש אותו מגוף החמור. על פי ההיגיון הפנימי של הסיפור, זאבידוס לא יכול היה לסחוב את הפסל כולו ולקחת אותו לדורא. ייתכן והשימוש בביטוי "חמור משא" במקום פשוט "חמור", הוא שריד של גרסה שבה החמור היה נשא משא כלשהו, את משה למשל, כפי שמתואר בגרסה המופיעה אצל דיודורוס.
הדיווח על פסל של משה רוכב על חמור שנשמר אצל דיודורוס, מקורו ב"היסטוריות" של פוסידוניוס (בדומה לכל התוכן בספרים 33–37 ב"ביבליותקה היסטוריקה" של דיודורוס).
פוסידוניוס כלל בחיבורו את הסיפור על ביקור אנטיוכוס הרביעי במקדש וגילויו את הפסל, משום שהוא הופיע בדיווח של המקור שלו על המצור של אנטיוכוס השביעי. פוסידוניוס השתמש ככל הנראה בכתבי טימוכארס, היסטוריון חצר של בית המלוכה הסלאוקי מהמחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס שכתב ביוגרפיה על אנטיוכוס השביעי, ומקורו של טימוכארס היה ככל הנראה היסטוריון חצר שקדם לו מהדור של מרד החשמונאים.
בחינה פילולוגית של האזכורים של משה מצביעה על כך שלגרסת משה רכוב על חמור יש גם מקור מצרי, מאחר שבסיפור הזה אצל דיודורוס יש שימוש בצורה המצרית Moyses במקום בצורה היוונית הרגילה Moses. דיודורוס עצמו משתמש בצורה היוונית כשהוא מצטט את האקסקורסוס על היהודים של הקטאיוס איש אבדרה, המבוסס על מקורותיו היהודיים, אך לעומת זאת משתמש בצורה המצרית באתנוגרפיה המצרית שלו, כשהוא מתבסס על המקורות המצריים של הקטאיוס.
גרסתו של דיודורוס אינה מוסרת אמנם את מעשה עלילת קורבן האדם המופיעה בגרסת אפיון לסיפור על ביקור אנטיוכוס במקדש, אולם יש סימנים ברורים לכך שהעלילה נכללה לכל הפחות במקור שממנו נטל פוסידוניוס, מאחר שהסיפור אצל דיודורוס מסיים בקביעה שאנטיוכוס החליט לחלל את המקדש ולרדוף את היהודים בתגובה על המראה שנגלה לו במקדש.
פוסידוניוס השמיט ככל הנראה את עלילת הדם, שהייתה המרכיב המרכזי בגרסה שקיבל ממקורו, ומשום כך גם לא הופיעה אצל דיודורוס.
הגרסה שהגיעה אל דיודורוס היא הרבה יותר רכה מזו שהשתמש בה המספר האדומי, מאחר שהחמור אינו מייצג בה את האל היהודי אלא רק משמש כאמצעי התחבורה של משה. ניתן להתייחס אל הפסל המורכב של משה והחמור כביטוי של פולחן למייסד או מנהיג, הנפוץ מאוד במקומות אחרים בתקופה ההלניסטית. הסופרים הסלאוקים ניצלו את הגרסה הזאת ולא את גרסת ראש החמור, או משום שגרסת ראש החמור לא הייתה ידועה להם, או משום שגרסת משה והחמור הייתה אמינה יותר ומתאימה יותר לצורכי הסיפור שרקמו על כניסת אנטיוכוס לבית המקדש, מאחר שהלעגת היהודים על ידי הצגת אלוהיהם כחמור לא הייתה תורמת למטרתם. התיאור הוא אפולוגטי ונועד להסביר מדוע אנטיוכוס הטיל את גזרותיו על היהודים: ראשית, היהודים סירבו לקיים את פולחן המלך ולהציב את פסלו במקדשם, כיוון שאין הם עובדים שום אדם ואין במקדשם אף תמונה, אבל הנה, אנטיוכוס מצא באותו מקדש בדיוק פסל של משה, שהוכיח שטענות היהודים שקריות וחשף את חוסר נאמנותם לשלטון. שנית, הפסל מתאר את משה כשהוא מחזיק את ספר החוקים של היהודים - "החוקים הקסנופוביים" הסותרים את הנורמות המקובלות של האנושות. בסיפור המקורי, תיאור זה בא מיד לאחר עלילת הדם, שבה אנטיוכוס מגלה את היווני השבוי שהיהודים מתכוונים להקריב לאלוהיהם ולטעום מבשרו. עלילה זו הדגימה היטב את אופי החוקים בספרו של משה, כאשר המנהג האכזרי של קורבן אדם וקניבליזם ללא ספק חייב את התערבותו התקיפה של אנטיוכוס, ובכך הצדיק הדיווח הסלאוקי את מעשיו נגד הדת היהודית וסמליה.
מנסיאס הוא אמנם הסופר הראשון הידוע לנו שהזכיר את פולחן החמור של היהודים, אך עם זאת, אין מקום להניח שמנסיאס היה המקור לסופרים המאוחרים יותר שקישרו את היהודים עם פולחן-חמור.
הסיפור של מנסיאס אמנם צוטט על ידי אפיון, ואפיון עצמו אף כלל את גרסת ראש החמור מזהב של מנסיאס בסיפורו על ביקור אנטיוכוס במקדש, אולם אפיון טען שמצא את הסיפור על אנטיוכוס אצל ההיסטוריון היווני פוסידוניוס ואצל הרטוריקן היווני אפולוניוס מולון. אלא שפוסידוניוס לא יכול היה להיות המקור של אפיון, מאחר שהדיווח אצל אפיון כולל את עלילת הדם ומדבר על פסל של ראש חמור בלבד, ואילו הדיווח שנשמר אצל דיודורוס נלקח מפוסידוניוס, וזה השמיט את עלילת הדם ודיווחו דיבר על פסל של משה רוכב על חמור.
שלילת פוסידוניוס כמקורו של אפיון משאירה את אפולוניוס מולון כמקור הישיר לדיווח שלו. סביר להניח כי גם הדיווח אצל מולון כלל את "הגרסה הרכה" של משה רוכב על חמור, מכיוון שמולון גם האשים את היהודים באתאיזם, והדבר לא יכול להתאים לגרסה "הקשה" של סגידה לראש של חמור. בגרסה "הרכה" הפסל לא מסמל אלוהות אלא משקף פולחן של "מייסד". משה וחוקיו עמדו במרכז דבריו של מולון על אופיו של העם היהודי, והגרסה "הרכה" של פסל משה עם ספר החוקים שלו הייתה יכולה להדגיש את ההערצה והצייתנות העיוורת של היהודים למשה. יוסף בן מתתיהו לא היה צריך להזכיר או לתקוף את הגרסה "הרכה" של אפולוניוס מולון, כי ממילא הפריך את גרסתו "הקשה" של אפיון.
לדעת בצלאל בר כוכבא, גרסת ראש החמור מזהב היא שינוי מקורי של אפיון, בהשראת הזיהוי המצרי של אלוהי היהודים עם חמור ובהשראת הסיפור של מנסיאס, בו מדובר על גנבת הראש בלבד ללא התייחסות לגוף החמור. נראה כי שינוי זה נעשה בכוונה כדי להעצים את הנלעגות והאבסורד של האמונה היהודית.
בהתחשב בבוז המצרי כלפי חמורים, עיבוד קיצוני זה התאים מאוד למטרת אפיון ללעוג לדת היהודית, מכיוון שלא היה מצליח להשיג את אותו רושם על בני דורו המצרים ההלניסטים, שהיו מורגלים לפולחנים סביב מנהיג, מלך או מייסד, אם היה משתמש בגרסה על משה הרוכב על חמור. הדחף החזק של אפיון ללעוג ליהודים, שהתבטא בכך שנזקק לסיפור נוסף (של מנסיאס) על החמור במקדש היהודי, נבע מן הסתם מהאירועים של זמנו: הצו של קליגולה להציב את פסלו במקדש היהודי, המחאה היהודית, והמשלחות לרומא שהוא עצמו היה חלק מהן (40 לספירה) לאחר המהומות העדתיות באלכסנדריה. לא היה יכול להיות טיעון יעיל יותר להפרכת הטענה היהודית שאלוהיהם אוסר על הצבת פסלים ותמונות במקדשו ובכך לחשוף את חוסר נאמנותם לקיסר.