חיים לאחר המוות
חיים לאחר המוות והדת > ביהדות > תקופת התנ"ך

רעיון החיים שלאחר המוות מופיע בתנ"ך בפגישתו של שאול המלך עם שמואל הנביא שנפטר בתיווכה של בעלת האוב. שאול שומע אך אינו רואה את שמואל, ועל כן שואל את בעלת האוב הטוענת שראתה אותו כיצד הוא נראה. בעלת האוב נותנת לשאול תיאור המתאים למראהו של שמואל בחייו, ואז שאול מצליח לקבל תקשור שאינו חדש לו: "למה הרגזתני להעלות אותי?" שאול מצטדק ואומר כי מצבו המדיני והביטחוני קשה מאוד. בתום השיחה מבטיח שמואל לשאול כי הוא ימות למחרת והוא יהיה במחיצתו של שמואל, במילים אלו: "ומחר אתה ובניך עמי". על אף שהסיפור קובע במפורש ששאול לא ראה את שמואל אלא שמע אותו בלבד, ניתן להבין מהסיפור שלשאול לא היה ספק שאכן התקיימה שיחה בינו לבין שמואל, זאת לאור תגובתו הנואשת לאחר ששמע את המסר של שמואל.
עוד מובא במקרא:
כַּצֹּ֤אן ׀ לִ֥שְׁא֣וֹל שַׁתּוּ֮, מָ֤וֶת יִ֫רְעֵ֥ם ,
  וַיִּרְדּ֘וּ־בָ֤ם יְשָׁרִ֨ים ׀ לַבֹּ֗קֶר ,
     וְ֭צוּרָם לְבַלּ֥וֹת שְׁא֗וֹל
    מִזְּבֻ֥ל לֽוֹ׃
אַךְ־אֱלֹהִ֗ים יִפְדֶּ֣ה נַ֭פְשִׁי מִֽיַּד־שְׁא֑וֹל
  כִּ֖י יִקָּחֵ֣נִי סֶֽלָה׃
במזמור במלואו מתואר שבעוד הרשעים הולכים לשאול אחר מותם, את הצדיק האל יפדה מייד שאול, כאשר ייקח את האדם.
למרות שאמונה בחיים שלאחר המוות הייתה קיימת ונפוצה בכל העמים בעת המקראית, ובפרט בכל העמים שסביב העם היהודי, אין אף מקום במקרא בו הכתוב יוצא נגד אותה אמונה הנפוצה אצל העמים, בניגוד להתנגדות ולהכחשה באמונה בריבוי אלים, הכתובה פעמים רבות במקרא. האיסור היחיד הנוגע לעניין הוא "איסור דרישה אל המתים" אך הכתוב רק אוסר זאת ולא מנמק מה טעם האיסור. מכיוון שהעולם האלילי האמין תמיד בחיים אחר המוות, היה מצופה שאם המקרא מכחיש אמונה זאת, הוא יצא נגד אמונת העמים, מאחר שהכחשת אמונה בחיים לאחר המוות הייתה בגדר חידוש באנושות באותה עת.
עם זאת אין כל תיאור של החיים שלאחר המוות או הבטחה לחיי עולם הבא במקרא. מחבר ספר קהלת קובע:
כִּי הַחַיִּים יוֹדְעִים, שֶׁיָּמֻתוּ; וְהַמֵּתִים אֵינָם יוֹדְעִים מְאוּמָה, וְאֵין-עוֹד לָהֶם שָׂכָר כִּי נִשְׁכַּח זִכְרָם. גַּם אַהֲבָתָם גַּם-שִׂנְאָתָם גַּם-קִנְאָתָם, כְּבָר אָבָדָה; וְחֵלֶק אֵין-לָהֶם עוֹד לְעוֹלָם, בְּכֹל אֲשֶׁר-נַעֲשָׂה תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ.
וכן קובע:
וישוב העפר על הארץ כשהיה והרוח תשוב אל האלהים אשר נתנה.
.
יש המפרשים כי הרוח איננה בטלה אלא שבה לנותנה, ויש הרואים בפסוק זה ביטוי לתפיסה כי המוות הוא היעלמות מוחלטת. הרוח אינה נשמרת לאחר המוות אלא נמוגה במקום שממנו הגיעה, כשם שהגוף מתפורר לעפר. למתים אין עוד זכויות, הניתנות לאנשים החיים בעולם הזה עבור מעשיהם. ההתקדמות הרוחנית של האדם איננה קיימת בעולם הבא אלא דווקא בעולם הזה, בבחינת "מי שטרח בערב שבת יאכל בשבת". כמו שנאמר:
לֹא הַמֵּתִים יְהַלְלוּ-יָהּ; וְלֹא, כָּל יֹרְדֵי דוּמָה.
אך רבים מפרשים שפסוק זה, כדוגמת הפסוקים "לא שאול תודך, מוות יהללך, לא ישברו יורדי בור את אמיתך" או "מה בצע בדמי ברדתי אל שחת, היודך עפר? היגיד אמיתך?" מדבר על בקשה מהאל שלא יהרוג את האדם שלא בעיתו, מאחר שגופתו אינה יכולה להלל את האל. לפי פירוש זה, ה"מתים" שלא מהללים, אשר מדבר עליהם המקרא כאן הם הגופות, ולא מתייחס לכליון הנפש. וזאת מאחר שהאמונה היחידה בחיים אחר המוות הנפוצה אצל העמים האחרים באותה עת, לא דיברה על קיום רוחני נפרד של נשמה אחר המוות, ללא גוף, אלא על חיים בגוף בשאול מתחת לאדמה, שם אדם אוכל ושותה בגופו בשאול, ואילו המקרא לא מציין אמונה בחיים גופניים לאחר המוות, אלא הגוף מת ודומם, בניגוד לרוח.
דוגמה נוספת:
אֵין מַעֲשֶׂה וְחֶשְׁבּוֹן, וְדַעַת וְחָכְמָה, בִּשְׁאוֹל, אֲשֶׁר אַתָּה הֹלֵךְ שָׁמָּה.
ודעה דומה מביע הנביא ישעיהו:
כִּי לֹא שְׁאוֹל תּוֹדֶךָּ, מָוֶת יְהַלְלֶךָּ; לֹא יְשַׂבְּרוּ יוֹרְדֵי-בוֹר, אֶל-אֲמִתֶּךָ.
.