היסטוריה של עם ישראל
העת החדשה > תנועות ותמורות > עיור והגירה

בהמשך לנטייתו הידועה של העם היהודי לנדוד ממקום למקום על פי עקרון הישרדותי ששילב תמיד שיקולים כלכליים וביטחוניים, גם במאה ה-19 התרחשה הגירה יהודית. אלא שבשונה מתקופות קדומות, בתקופה זו, ובעיקר מהשליש האחרון של המאה ה-19 ועד למלחמת העולם השנייה, הגיעה ההגירה היהודית לשיא חסר תקדים בתולדות העם היהודי.
על מנת להבין את התופעה יש לקחת בחשבון את העובדה, שמספר היהודים בעולם גדל תוך מאה שנה, פי יותר מארבעה: ב-1800 חיו בעולם כ-2.25 מיליון יהודים, ואילו ב-1900 מעל ל-10 מיליון. גידול דמוגרפי אדיר זה, שנבע קודם כל מחידושי המדע השימושי בתחומי התברואה והתזונה היה גדול עוד יותר מהגידול באוכלוסיית אירופה, שבאותן שנים גדלה מ-180 ל-450 מיליון. הגידול הדמוגרפי יצר לחץ על מקורות הפרנסה, וכך מצאו עצמם עשרות מיליוני אירופאים בדרכם לארצות מתפתחות, בדרום אפריקה, באוסטרליה אך בעיקר לאמריקה בכלל ולאמריקה הצפונית בפרט. כ-66% מהמהגרים במאה ה-19 שמו פעמיהם לארצות הברית, שבלי ההגירה האדירה הזו לא הייתה הופכת למעצמה כלכלית, הבסיס והסיבה שהפכו אותה החל מ-1898 למעצמה עולמית.
היהודים שהיגרו מערבה התיישבו בעיקר בערים מתועשות: בואנוס איירס וסאו פאולו בדרום אמריקה, ניו יורק, פילדלפיה בוסטון ושיקגו בארצות הברית. עוצמת ההגירה משכה תשומת לב ציבורית של מנהיגים יהודים ולא-יהודים, כשאלו ואלו נחלקו בדעתם לגבי התופעה: מצד אחד היו מנהיגי ציבור, יהודים ולא-יהודים, שראו באופן שלילי את ההגירה הגדולה, שכן היא היוותה הוכחה לכך שמדינות המוצא, בעיקר רוסיה הצארית, הן מדינות שליליות ופוגעניות, וכי עצם קיומה של הגירה גדולה מעיד על הבנת המהגרים שאין שום סיכוי לתמורה משמעותית בארצות כמו רוסיה הצארית (או האימפריה העות'מאנית שגם ממנה התקיימה הגירה מערבה). בנוסף חששו מבקרי ההגירה מן הצד היהודי, שההגירה תגביר את האנטישמיות בארצות היעד, שכן רוב המהגרים לא הכירו את מנהגי המקום, את השפה, את התרבות ואת הפוליטיקה.
תומכי ההגירה לעומתם התייחסו למציאות כפי שהיא והדגישו את העובדה שלא משנה מה תהיה עוצמת ההגירה מערבה, בכל מקרה יוותרו במזרח אירופה מיליוני יהודים (ב-1897 נמנו 5.15 מיליון יהודים ברוסיה, ואחרי 17 שנות הגירה בעוצמה חסרת תקדים, נמנו ב-1914 ברוסיה 5.15 מיליון יהודים. הסיבה לכך הייתה שקצב הגידול הטבעי היה שווה באותן שנים לקצב ההגירה), ושלכן שאלת התנאים הפוליטיים הראויים ברוסיה הצארית, תיוותר בעינה. מכאן למסקנתם שעל מנהיגי הציבור להתייחס להגירה כאל עובדה קיימת, ולהסדיר את כל היבטיה ושלביה: מידע על ארצות היעד ועל תחנות המעבר, מחירי כרטיסים, תעודות מסע, השתלבות בארץ היעד וכן הלאה. לא בכדי היו אלו מנהיגי ציבור ציוניים, מהרצל ועד לציונים מארקסיסטיים ואף יהודים-לאומיים-טריטוריאליסטיים, שעמדו בחזית המאמצים להסדרת ההגירה.
ב-1909 התכנס 'קונגרס יהודי עולמי לענייני הגירה', ויוסף קרוק, יהודי-פולני שפעל אותה תקופה בשירותן של "שלוש מהפכות" כפי שהוכתר ספר זכרונותיו, כתב לימים על מאמצי אחד משותפיו, דויד 'דאווה' ליבוביץ', לקדם הקמת 'בנק הגירה יהודי':
חשיבות רבה מאוד נודעה לתוכנית להקים באנק יהודי לענייני הגירה, אשר יטפל בעניינים הכספיים הכרוכים בנדודים. היה זה עניין חביב במיוחד על לבוביץ'. כאשר איש־אידיאה מוכשר מתחיל לטפל בעניין חדש, שעדיין אינו ידוע לו, חזקה עליו שיגלה גם בתחום החדש יוזמה ותנופה רבה. ואכן זאת הוכיח דאווה שלנו. הוא, אינטליגנט, מהנדס, לוחם באריקאדות, איש האבאנגארד הסוציאליסטי, התמסר במיוחד לעניין שהיה זר לו (ולנו כולנו) לגמרי מבחינה פסיכולוגית וטכנית. הוא נסע לפטרבורג, קיוב, ורשה, ציריך ולונדון, למרכזים העולמיים לענייני באנקאות ואף נשא ונתן עם באנקאים ואנשי־כספים וראה זה פלא! הם, אנשי הכספים, אשר הביטו מלמעלה למטה על "המהפכנים הרומאנטיים הצעירים", הקשיבו בתשומת־לב רבה לדבריו והחליטו לתמוך בתוכניתו של לבוביץ'. כל מה שהוא תיאר לפניהם היה בשבילם בבחינת תגלית ממש. מובן, שכל אחד מהם ידע היטב את סימן־ההיכר העתיק ביותר של הגורל היהודי, את הנדודים הנצחיים וכל אחד מהם גילה "יחס טוב" אל הנודדים, יחס פילאנטרופי מסורתי: יש לעזור לאומללים. אבל הנה בא אדם צעיר ובפיו תוכניות חדשות וגראנדיוזיות ממש! הנדודים הם לא רק אסון, יש בהם גם גרעינים על הבראת החיים היהודיים. וכבר עתה קשורים הנדודים בזרימת סכומי כסף עצומים: הכספים שהמהגרים שולחים למשפחותיהם ברוסיה הם אמצעי ניכר לעזרה עצמית יהודית. לא רק המהגרים, אלא כל העם כולו מעוניינים בכך, שהמשפחות המהגרות לא יקופחו וכי לא ינוצלו בשעת העברת הכספים (בשעת החלפת מטבע זר ועל־ידי כל מיני תחבולות פינאנסיות). הוא הדין בקניית כרטיסי אוניות, בייחוד כשהם ניקנים בתשלומים לשיעורים וכו' וכו'. את כל התפקידים האלה חייב ליטול על עצמו הבאנק לענייני הגירה. הקונגרס לענייני הגירה, הארגון היהודי העולמי החדש לענייני הגירה ייהפכו בדרך זו לגורם חשוב בעזרה עצמית עממית. כל אלה היו בבחינת חידוש בשביל הבאנקים ואנשי המעשה. אדם צעיר, אחד "האוטופיסטים הרומאנטיים" גילה להם את התפקידים הפינאנסיים והכלכליים הממשיים, אשר "אנשי המעשה" לא ראום עד כה. התחלנו להוציא בווינה כתב־עת בשם "דאס יידישע פריילאנד" (ארץ החופש היהודית). בעיני אנשי הכספים הייתה כל התנועה הזאת בעצם בבחינת ארץ חדשה ובלתי נודעת, תחום חדש לפעילות פוריה, אשר להם, ודווקא להם, שאינם בגדר "חולמים", ניתן לטפל בו טיפול מוצלח.