stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בסיס עציון

ערך זה עוסק בבסיס חיל האוויר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סמל טייסת תעופה של בסיס עציון
בסיס עציון (כנף 10) היה בסיס טיסה של חיל האוויר בבקעת הירח בקרבת אילת, מצפון-מערב לה. הבסיס שימש את חיל האוויר משנת 1972 ועד פינוי חצי האי סיני בשנת 1982. בבסיס התקיים גם שדה תעופה אזרחי לטיסות שכר לאילת בשנים 1978–1982. כיום פועל על שטחו נמל התעופה הבינלאומי טאבה שבמצרים.
הקמה

הקמת בסיס עציון החלה באוקטובר 1971, אך רק בחודש מאי 1972 הוקמה מנהלת הקמה לשדה (תפקיד המנהלת הוא לאגד את כלל העוסקים במלאכה, וייעול העבודה). על המנהלת פיקד סא"ל אהרון (יאלו) שביט, שאף היה מפקד הבסיס הראשון. הבסיס נחנך בשנת 1972. הבסיס קיבל את שמו "עציון" משם הצופן הישראלי של שדה התעופה הצ'כי ז'אטץ, הסמוך לפראג, ממנו המריא מטוס דאגלס C-54 סקיימאסטר במסגרת מבצע בלק ועליו חלקי המסרשמיט הראשון של שירות האוויר.
פעילות בבסיס

עד לאחר מלחמת יום הכיפורים הופעלה מהבסיס טייסת 144 ("שומרי הערבה"), שהפעילה מטוסי נשר. במהלך המלחמה הפילו מטוסי אותה טייסת 42 מטוסי אויב ללא אבדות. בנוסף נפרסו לבסיס מעת לעת טייסות אחרות או גפים מטייסות אחרות. במקרה אחד ניסו שני מטוסי טופולב Tu-16 מצריים לתקוף את הבסיס אך חזרו לבסיסם לאחר שכשלו באיתור הבסיס.
החל מקיץ 1973 הופעלה מהבסיס גם טייסת מטוסי סקייהוק - טייסת 140 ("נשר הזהב"), וזמן מה לפני פינוי סיני הוצבה במקום גם טייסת 149 ("התוכי המנפץ") שהפעילה מטוסי כפיר C-2.
עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979, שבו הוסכם על פינוי כל בסיסי הצבא הישראלי מחצי האי סיני, הוחלט על פינוי הבסיס ומתקניו השונים לבסיס עובדה שליד אילת, שקיבל את מספר הבסיס של בסיס עציון – 10, וגם את סמל בסיס עציון. טייסות 144 ו-149 עברו לבסיס עובדה, בעוד טייסת 140 עברה לבסיס רמון.
פינוי הבסיס נדחה במספר חודשים עקב מבצע אופרה - תקיפת הכור הגרעיני בעיראק - שבו שימש הבסיס כנקודת המוצא למטוסי התקיפה.
שדה התעופה עציון שימש גם מטוסים של ארצות הברית לטיסות סיור באזור.
מתקניו הצבאיים של הבסיס, כגון דת"קים, נהרסו כחלק מפינויו, על ידי לוחמי חיל ההנדסה הקרבית. אך מסלוליו נותרו בשלמותם. כיום משמשים מסלולים אלה את נמל התעופה הבינלאומי טאבה במצרים.
בין מפקדי הבסיס: יאלו שביט, אורי אבן ניר ומנחם שרון שהיה מפקדו האחרון.
פעילות בבסיס > שימוש אזרחי

עוד בטרם הוקם הבסיס נבחנה האפשרות להקים באזור שדה תעופה אזרחי, אך הוא ירד מהפרק ובמקום זאת הוחלט להאריך את המסלול בשדה התעופה של אילת. בתחילת 1977 נכלל בסיס עציון כנמל תעופה אזרחי בתוכנית אב לפיתוח הנגב. החל משנת 1978 שימש הבסיס גם כשדה תעופה אזרחי, שאליו הוטסו תיירים ונופשים לאילת. בגלל היות המקום בסיס צבאי, נערכו לנוסעים בדיקות קפדניות במיוחד. מנגד, בהיעדר מסוף נוסעים, נערכו הבדיקות תחת כיפת השמים, ללא מזנון ושירותים אחרים. שר התחבורה מאיר עמית ושר הביטחון, עזר ויצמן החליטו להשקיע 40 מיליון לירות בהקמת מסוף אזרחי בשדה. העבודות החלו, אך הוקפאו ובהמשך נעשו הסדרים זמניים לדרישת חברות השכר הסקנדינביות שבקשו שיפור התנאים כתנאי להמשך טיסה לבסיס עציון. ב־22 באוקטובר 1979 נחנך המסוף האזרחי לאחר השקעה של 6 מיליון לירות בבניית מבנה בשטח של 1,200 מ"ר.
בתחילת השיחות בקשה ישראל את המשך הפעלת השדה כשדה אזרחי בתקופת מעבר לאחר נסיגת ישראל מסיני. במסגרת שיחות קמפ דייוויד ויתרה ישראל על שדה עציון, ובעקבות זאת העבודות על פיתוח מסוף אזרחי בשדה הוקפאו. גם לאחר הוויתור על השדה קיותה ישראל להגיע להסכמה עם מצרים על המשך הפעלת השדה לשירות אזרחים הטסים לאילת, אולם המצרים סירבו לכך. גם הצעה לאפשר לארצות הברית להשתמש בשדה לאימונים נדחתה על ידי המצרים.
עם פינוי הבסיס הועבר גם הטרמינל האזרחי לשדה התעופה הבינלאומי בעובדה.
ראו גם

נמל התעופה הבין-לאומי טאבה
לקריאה נוספת

דני שלום, כנפי מלחמה כנפי שלום, עמודים 350–351
אליעזר (צ'יטה) כהן, צבי לביא, השמים אינם הגבול - סיפורו של חיל-האוויר הישראלי, ספרית מעריב, 1990.
הערות שוליים

↑  השמיים אינם הגבול, עמוד 50
↑  עתיד 3 שדות התעופה בסיני מדאיג גם את ארה"ב, דבר, 27 במרץ 1978
↑  ברוך המאירי, אילת רוצה להיות "בינלאומית", מעריב, 7 בינואר 1972
↑  משולם עד, קווי יסוד לתכנית אב ראשונה, דבר, 28 בפברואר 1977
↑  יגאל רום, מדוע הופסקו טיסות השכר?, דבר, 21 בפברואר 1979
↑  3 חברות זרות: נמשיך לחיות בעציון, מעריב, 11 ביולי 1979
↑  אלי דנון, חוששים שמסוף הנוסעים באילת לא יושלם במועד, מעריב, 14 באוגוסט 1979
↑  בוקי נאה, מטוס שוודי חנך את שדה התעופה בעציון, מעריב, 23 באוקטובר 1979
↑  יונה שמשי, הדרג המדיני מוותר על השארת, דבר, 6 בינואר 1978
↑  אלי דנון, הופסקו עבודות, מעריב, 20 באוקטובר 1978
↑  שרגא מקל, שיתוף פעולה בסיני בתעופה אזרחית ובתחבורה יבשתית, מעריב, 19 באוקטובר 1978
↑  דוד מושיוב, שדה תעופה לאילת, דבר, 26 באוקטובר 1978
↑  ברוך מאירי, בגין: נדרוש ממצרים לממש זכותנו להשתמש בשדה התעופה עציון, מעריב, 9 בינואר 1979
↑  אלי דנון, המצרים מסרבים לאפשר, מעריב, 25 באפריל 1980
↑  הנוכחות האמריקאית, דבר, 11 במאי 1979
פיצוץ המתקנים הצבאיים בבסיס עציון על ידי לוחמי חה"ן
ברדס

| --- | --- |

ילד לבוש במעיל עם ברדס
 סוג:  כיסוי ראש 
 חלק מ:  סוודר עם קפוצ'ון 
 
שתי נשים שלובשות חולצה חמה עם ברדס
בַּרְדָּס (או קַפּוּצ'וֹן, מצרפתית) הוא כובע המחובר לבגד, לרוב לבגדי חורף כגון גלימה, מעיל או אימונית, אם כי כיום מצוי כאביזר אופנתי אף בפריטי קיץ כגון גופיות וחולצות טי.
בשונה מכובע רגיל, חיבורו של הברדס לבגד יוצר רצף לבוש המגן גם על הצוואר. הוא מאפשר ללובש הסתרה או הסוואה במידה מסוימת.
אימונית עם ברדס היא פריט באופנת הראפרים.
בצה"ל מכונה לעיתים הברדס של מעיל דובון בשם צ'וּקוּ. על חלק מהחיילים נאסר ללבוש אותו על הראש בזמן פעילות, וזאת כדי לשמור על השמיעה, הערנות או על שדה הראייה.
ברדס בהיסטוריה

הברדס לרוב עשוי מפיסת בד אחת ריבועית המקופלת ונתפרת בתפר אחד אחורי או עליון, הפינה שבין החלק העורפי והעליון נגזר בצורה מעוגלת, הצד שלישי נתפר לשולי הגלימה או המעיל או נגזר יחד עם גזרת הבגד והצד הרביעי נשאר פתוח עבור הפנים.
במשך מאות רבות מופיע הברדס כחלק מגלימה ארוכה או קצרה בעיקר מעל לכתפיים, כחלק ממעיל או מטפחת ענקית ששימשה לכיסוי כתפים. אך הוא מזוהה בעיקר עם ימי הביניים. במאה-ה12 המאוחרת לובשים גברים באירופה גלימת - צווארון שמחוברת לברדס. בתקופת הבארוק הצרפתי1675-1655, הוא היה נפוץ בצורות שונות כחלק מהלבוש הנשי והגברי.
היו הבדלי גזרות בין הברדס האנגלי והברדס הצרפתי. בדיוקן של המלכה אליזבט מיורק, אשתו של הנרי ה-7, היא מצוירת עם ברדס אנגלי. שערה ממוסגר בתוך שולי הברדס הרקום, שנופלים לפני כתפיה ויתרת הברדס תלוי מאחור. הברדס האנגלי היה בדרך כלל עשוי מקטיפה, והייתה לו מעין הגבהה משולשת [Gable] מעל לאמצע הראש שנוצר על מסגרת נוקשה. הברדס הצרפתי היה קטן יותר, מורכב על מסגרת נוקשה ונלבש מאחורי הראש.
מילון אבן-שושן מגדיר את הברדס כאחד ממיני הבגדים שנזכרו במשנה (כלאים ט' ז'). 2. בימינו כסוי לראש המחובר אל המעיל מאחור. מצוין גם שאולי הברדס נקרא על שם מקום המוצא Brundisima שבאיטליה.
ברדס בספרות ובאמנות

באגדה של האחים גרים במקור הגרמני שמה Rothkappchen‏ ששמה תורגם ככיפה אדומה, kappchen תורגם לכיפה ועל אף שכיפה היא פריט לבוש גברי, טעות התרגום השתרשה.
דמותו של מלאך המוות מתוארת לרוב כחובשת גלימה וברדס שחור.
שמו של ה'שודד האציל' רובין הוד, קשור לכך שהברדס מסתיר חלקית את פני הלובש.
ראו גם

גלימה
הערות שוליים

↑  A simple semi-circle cloak pattern (באנגלית)
↑  Katherine Strand Holkeboer, Late 12th Century Male outer Garments, Patterns for Theatrical Costumes, garments, trims and accessories from Ancient Egypt to 1915, 1987, New York: PRENTICE HALL, 1984, עמ' 86-87, ISBN 0-13-654260-3. (באנגלית)
↑  Marian Conrads, Gerda Klinkhamer, 1665-1675 Franse Barok, Elseviers Kostuum Gids, Amsterdam: Elsevier, MCMLXXXI, עמ' 59-60, ISBN 9789010035066. (בהולנדית)
↑  Jane Ashelford, Chapter One, The Art of Dress,Clothes and Society 1500-1914, London, New York: Harry N. Abrams, 1996, עמ' 20, ISBN 0-8109-6317-5. (באנגלית)
↑  אברהם אבן-שושן, בהשתתפות חבר אנשי-מדע, ב, המלון החדש, כרך ראשון א-ד, ירושלים: קרית ספר, 1980, עמ' 273, מסת"ב 965-17-0107-2
↑  Rotkäppchen, Grimms Märchen (בגרמנית)
↑  מלאך המוות, באתר Naruto (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007412395105171  GND: 4202042-6  LCCN: sh2015001275
ג'ון סמית' (פוליטיקאי)

מצבתו של סמית' בסקוטלנד
ג'ון סמית' (אנגלית: John Smith; ‏13 בספטמבר 1938 – 12 במאי 1994) היה פוליטיקאי בריטי, שכיהן כמנהיג מפלגת הלייבור משנת 1992 ועד למותו.
ביוגרפיה

סמית' נולד וגדל בסקוטלנד. למד באוניברסיטת גלאזגו כלכלה ומשפטים ועסק בעריכת דין. ב-1983 הוענק לו תואר פרקליט הכתר (Queen's Counsel).
ב-1956 הצטרף סמית' למפלגת הלייבור. בשנת 1970 נבחר לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז בחירה בסקוטלנד,[דרושה הבהרה] וכיהן בו עד סוף חייו. ב-1971 הצביע בפרלמנט בעד הצטרפות בריטניה לאיחוד האירופי, תוך הפרת המשמעת הסיעתית בעניין זה. הוא כיהן כסגן שר בשנים 1974 עד 1978, ואז מונה כשר המסחר בממשלתו של ג'יימס קלהאן – השר הצעיר ביותר בה. הוא כיהן בתפקיד עד בחירות 1979, שבהן הפסיד הלייבור למפלגה השמרנית.
מראשית שנות השמונים ועד 1987 שימש סמית' בממשלות הצללים של הלייבור כשר האנרגיה, שר התעסוקה ושר המסחר והתעשייה. לאחר הפסדו של הלייבור בבחירות 1987 היה לשר האוצר בממשלת הצללים של ניל קינוק. בשנים שלאחר מכן נבחר פעמיים לאיש השנה בפרלמנטריזם הבריטי.
ביוגרפיה > מנהיג הלייבור והאופוזיציה

ב-1992 התפטר ניל קינוק מראשות מפלגת הלייבור, בעקבות ההפסד לשמרנים בבחירות הכלליות באותה שנה. סמית' נבחר תחתיו למנהיג המפלגה והאופוזיציה. הוא הספיק לכהן בתפקיד 21 חדשים בלבד. במהלך כהונתו הקצרה הביא למתן זכות הצבעה לכל חברי המפלגה בבחירת מנהיגה והתחייב שממשלת לייבור עתידית תביא להקמת פרלמנט לסקוטלנד (דבר שהוגשם על ידי ממשיכיו). מפלגתו צברה בימי מנהיגותו תמיכה ציבורית ולסמית' היה סיכוי של ממש להפוך לראש הממשלה לאחר הבחירות הבאות – דבר שיורשו טוני בלייר זכה לו.
סמית סבל מהתקף לב בשנת 1988. למרות שאימץ לאחריו דיאטה חריפה ועיסוק בספורט לקה ב-12 במאי 1994 בהתקף לב שני וחריף ונפטר בגיל 55. הוא נקבר באי לונה בסקוטלנד. בטקס זיכרון שנערך לו ביולי 1994 במנזר וסטמינסטר השתתפו 2,000 איש. בית מטה מפלגת הלייבור נקרא על שמו.
סמית' היה נשוי ואב לשלוש בנות.
הערות שוליים

↑  בניין זה איננו משמש יותר את המפלגה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270643005171  BnF: cb150375743 (data)  GND: 119185520  ISNI: 0000 0000 3146 6429  LCCN: n93032097  NTA: 118851748  SUDOC: 09528043X  UKPARL: uZiuEU7D  VIAF: 52493570   WorldCat (עם VIAF): 52493570
בניין הסיטי

| --- | --- |

המבנה על שני אגפיו
 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים 
 מיקום:  חיפה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1928
 תאריך פתיחה רשמי:  1928 
 אדריכל:  אלכסנדר ברוולד, יוחנן רטנר 
 קואורדינטות:  32°49′07″N 34°59′55″E﻿ / ﻿32.818527°N 34.998692°E﻿ / 32.818527; 34.998692
  (למפת חיפה מוגדלת) בניין הסיטי(למפת חיפה רגילה) בניין הסיטי(למפת הגליל המערבי רגילה) בניין הסיטי(למפת הגליל המערבי מוגדלת) בניין הסיטי
 
האגף המזרחי
בניין הסיטי (לשעבר מבנה סניף בנק אַפַּ"ק בחיפה) הוא מבנה היסטורי שתוכנן בשנת 1925 בדרך יפו בעיר התחתית בחיפה, ובנייתו הושלמה בשנת 1928.
המבנה הוא מבנה אבן מונומנטלי הכולל שני אגפים. אגפו המזרחי תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר ברוולד. בתכנונו של המבנה ביקש ברוולד ליצור קשר בין ההיסטוריה של עם ישראל לארץ ישראל. עיצוב המבנה כולל קשתות ותבליטים של מטבעות בר כוכבא ומטבעות מימי בית שני. בשנת 1954, נבנה האגף המערבי; אגף זה תוכנן על ידי האדריכל יוחנן רטנר תוך שמירת סגנונו האדריכלי של הבניין. בתכנונו של המבנה ביקש ברוולד להביא לידי ביטוי את הסגנון ה"יהודי-מזרחי" שישלב צורות אירופאיות עם אלמנטים מזרחיים. ברוולד היה מראשי מעצבי סגנון זה שרווח בשנות ה-20 של המאה ה-20. המבנה צופה באבן בהתאם לדרישות הבנייה של הבריטים. המבנה נבנה בצמוד וממערב למרכז המסחרי הראשון שנבנה בחיפה, שבנייתו הושלמה בשנת 1927.
סניף בנק אפ"ק נפתח לראשונה בחיפה בשנת 1908. המנהלים הראשונים של הבנק היו נתן קייזרמן ושלמה זלמן נתנזון. בשנת 1918, בסוף מלחמת העולם הראשונה, לאחר כיבוש ירושלים ויפו על ידי הצבא הבריטי, נותר הסניף בחיפה מנותק מסניפיו האחרים כשבקופתו מזומנים. כדי שהכסף לא יאבד את ערכו, השתמשו בו לרכישת קרקעות על הכרמל, בעיקר קרקעות שהיו בבעלות הטמפלרים שביקשו למכור את קרקעותיהם בעקבות תבוסת צבאות גרמניה והאימפריה העות'מאנית. את הרכישה ביצעה חברת הכשרת היישוב. קרקעות אלה שימשו לאחר מכן לייסוד שכונת כרמל מרכזי.
במשך השנים הונצחו מנהליו הראשונים של סניף הבנק ברחובות העוברים ליד המבנה. בשנת 1952 שונה שמו של הרחוב ממזרח למבנה לנתן קייזרמן, ובשנת 1964 שונה שמו של קטע רחוב דרך יפו העובר ליד המבנה לנתנזון. המבנה שוכן ברחוב נתנזון 1.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 לערך, שכן במבנה הסניף הראשי של בנק לאומי (שמו הנוכחי של בנק אפ"ק) בחיפה, עד שעבר למבנה משרדים מודרני מולו בדרך יפו 21.  במשך השנים המבנה הוגדר כמבנה לשימור. לאחר שהמבנה נמכר לחברה פרטית, הוא עבר שיפוץ תוך שמירה על אופי המבנה. המבנה משמש כבניין משרדים ושוכנים בו משרדי עו"ד, רואי חשבון וכדומה.
תבליט על קיר המבנה
הערות שוליים

↑  חברת אנגלו - פלשתינה, הצבי, 25 באפריל 1909
↑  דוד הנדל, "חיפה של פעם - מרכזים מסחריים בעיר התחתית", חיפה, ביטאון העמותה לתולדות חיפה, חוברת 1, 2004.
↑  סילבינה סוסנובסקי וגילברט הרברט, "ארכיטקטורה בחיפה בתקופת המנדט הבריטי", חיפה ואתריה, הוצאת אריאל, 1985, עמ' 185.
↑  יעקב שורר, לטייל בחיפה בין כרמל וים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003, עמ' 34-32.
בית הבונים החופשיים (שיקגו)

| --- | --- |

בית הבונים החופשיים
 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים 
 שימוש:  משרדים
 כתובת:  שיקגו, אילינוי
 מיקום:  שיקגו 
 מדינה:  ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1891–1892
 תאריך פתיחה רשמי:  1892 
 תאריך פירוק:  1939 
 אדריכל:  ג'ון רוט 
 מידות
 גובה:  92 מ' 
 קומות:  21 
 קואורדינטות:  41°53′05″N 87°37′39″W﻿ / ﻿41.8848°N 87.627575°W﻿ / 41.8848; -87.627575
  (למפת שיקגו מוגדלת) בית הבונים החופשיים(למפת שיקגו רגילה) בית הבונים החופשיים
 
בית הבונים החופשיים (באנגלית: Masonic Temple) היה גורד שחקים ששכן בצומת הרחובות רנדולף (אנ') וסטייט (אנ') בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הבניין התנשא לגובה של 92 מטרים והיה בעל 22 קומות. הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים ברנהם ורוט (אנ') ונבנה בין השנים 1891–1892. הבניין הפך לגבוה ביותר בשיקגו בשנת 1895 עם הסרת מגדל השעון של בניין מועצת הסחר (Chicago Board of Trade Building).
הבניין נהרס בשנת 1939 לטובת הקמת רכבת תחתית ברחוב סטייט.
אדריכלות

במרכז הבניין הייתה חצר פנימית שהייתה מוקפת בתשע קומות של חנויות, מעליהן קומות משרדים וחדרי ישיבות לאנשי ארגון הבונים החופשיים בחלקו העליון. חדרי ישיבות אלו שימשו גם כתיאטראות. אולם, המעליות בו הוכחו כבלתי יעילות לשימוש המוני.
תקנות הבנייה לגובה בשיקגו, שנחקקו בשנת 1892, לא איפשרו לגורדי השחקים שתוכננו בעיר לחרוג מגובהו של בית הבונים החופשיים. תקנות אלו שונו רק בשנות העשרים של המאה ה-20.
גלריה

בית הבונים החופשיים בשיקגו (1900)
בית הבונים החופשיים לצד בניין Marshall Field and Company ‏(1911)
ראו גם

גורדי שחקים מוקדמים
הערות שוליים

↑  בית הבונים החופשיים באתר skyscraperpage.com
↑  בית הבונים החופשיים באתר Emporis.com
↑  בית הבונים החופשיים באתר structurae.net
↑  בית הבונים החופשיים. Melissa Matlins
ג'ון סמיברט

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1688 אדינבורו, ממלכת סקוטלנד 
 פטירה:  2 באפריל 1751 (בגיל 63) בוסטון, פרוביניציית מסצ'וסטס 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרנארי 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 הושפע על ידי:  גודפרי קנלר 
 
ג'ון סמיברט (באנגלית: John Smibert‏; 1688 – 1751) היה אמן אמריקאי-סקוטי שנולד באדינבורו, סקוטלנד, ומת בבוסטון, מסצ'וסטס, אמריקה הבריטית.
קריירה

סמיברט החל ללמוד ציור באדינבורו. כשעבר ללונדון בשנת 1709 עבד כנהג מרכבה וכמעתיק.
1713-1716, למד אצל גודפרי נלר באקדמיה הגדולה של קווין סטריט, ואז חזר לאדינבורו, וחיפש עבודה כצייר דיוקנאות. לאחר מכן הוא נסע לאיטליה בין השנים 1719 ל-1722 כדי להעתיק ציורים של הציירים הגדולים, וחזר והתיישב בלונדון ועבד כצייר פורטרטים בין השנים 1722–1728.
סמיברט הפך לחבר ב"מועדון הוורד והכתר" וערך סקיצה לציור קבוצתי של חברי המועדון, כולל ג'ורג' ורטו, ג'ון ווטון, תומאס גיבסון, ברנרד לנס ואמנים אחרים.
בין הדיוקנאות שלו בלונדון ניתן למצוא את אחד הבישופים שנקרא ג'ורג' ברקלי , שבשנת 1728 פיתה את סמיברט להתלוות אליו לאמריקה, מתוך כוונה להיות פרופסור לאמנויות יפות במכללה שברקלי תכנן להקים בברמודה. אולם המכללה מעולם לא הוקמה, וסמיברט התיישב בבוסטון, שם נישא בשנת 1730. הוא גר בפינת רחוב בראטל וקווין סטריט. הוא השתייך לאגודת הצדקה הסקוטית של בוסטון.
בשנת 1728 החל לצייר את הציור "ג'ורג' ברקלי ומשפחתו", שנקרא גם "קבוצת ברמודה", בגלריה לאמנות של אוניברסיטת ייל. הציור כולל קבוצה של שמונה דמויות. נראה כי האדם הרחוק משמאל הוא למעשה האמן עצמו. הוא צייר דיוקנאות של ג'ונתן אדוארדס והשופט אדמונד קווינסי (במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון), גברת סמיברט, פיטר פייני והמושל ג'ון אנדקוט (באגודה ההיסטורית של מסצ'וסטס), ג'ון לובל (אוניברסיטת הרווארד). דוגמאות נוספות ליצירותיו הן בבעלות אוניברסיטאות הרווארד וייל, בידי קולג' בואדווין, באגודה ההיסטורית של מסצ'וסטס ובאגודה ההיסטורית והגניאלוגית בניו אינגלנד.
בשנת 1734 פתח סמיברט חנות בה מכר צבעים, ציוד לאומנים אחרים והדפסים. בסטודיו שלו מעל החנות הוא הציג העתקים של האומנים הגדולים שצייר באירופה. אוסף זה, אותו כינה ריצ'רד סונדרס "גלריית האמנות הראשונה באמריקה", סיפק חלק ניכר מההשכלה האמנותית המוקדמת לצ'ארלס וילסון פיל, גילברט סטיוארט וג'ון טרומבול.
בנו נתנאל היה גם צייר.
סמיברט נקבר בקבר לא מסומן באדמת הקבורה בבוסטון.
גלריה

הבישוף ברקלי
משפחת ברקלי
בנג'מין מורלנד
אליזבת דוונפורט
הערות שוליים

↑  John Smibert, Oxford Art Online
↑  Cust, Lionel Henry (1897). "Smibert, John" . In Lee, Sidney (ed.). Dictionary of National Biography. 52. London: Smith, Elder & Co.
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Smybert, John". Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436866305171  BnF: cb131685934 (data)  GND: 119326361  ISNI: 0000 0000 8147 5374  LCCN: nr89014425  RKD: 73262  SNAC: w6v12m21  SUDOC: 074298372  ULAN: 500006043  VIAF: 67273440   WorldCat (עם VIAF): 67273440
בניין הסקרטריאט (ניו דלהי)

| --- | --- |

בניין הסקרטריאט (ניו דלהי)
 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 שימוש:  משכן ממשלת הודו הבריטית, ממשלת הודו
 מיקום:  דלהי
 מדינה:  הודו הודו
 בעלים:  ממשלת הודו
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1920–1927 (כ־7 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1927 
 חומרי בנייה:  אבן חול 
 אדריכל:  הרברט בייקר
 סגנון אדריכלי:  Indo-Saracenic architecture 
 מידות
 שטח:  13,700 מטר רבוע
 קואורדינטות:  28°36′54″N 77°12′21″E﻿ / ﻿28.61500°N 77.20583°E﻿ / 28.61500; 77.20583
  (למפת דלהי מוגדלת) בניין הסקרטריאט(למפת דלהי רגילה) בניין הסקרטריאט he
 
בניין הסקרטריאט (נקרא גם הסקרטריאט המרכזי; בהינדי: सचिवालय भवन, באנגלית: The Secretariat Building; מילולית (מאנגלית): בית המזכירות) הוא מבנה בניו דלהי, בירת הודו, המהווה את מקום מושבה המרכזי של ממשלת הודו. הבניין נבנה ב-1910, ושוכנים בו כמה ממשרדי הממשלה החשובים ביותר של ממשלת הודו ומשרד ראש ממשלת הודו. המבנה מורכב משני חלקים של מבנים סימטריים (הבלוק הצפוני והבלוק הדרומי) על שדרות ראג'פאט, השדרה הלאומית של הודו.
היסטוריה

תכנון ניו דלהי החל ברצינות לאחר שהפכה לבירת הראג' הבריטי בשנת 1911. האדריכל אדווין לואטינס מונה לתכנן את העיר ולבניית בית ויקאורי (כיום רשטרפטי בהוון, משכן נשיא הודו); הרברט בייקר, שפעל בדרום אפריקה במשך שני עשורים, 1892–1912, הצטרף אליו. בייקר קיבל על עצמו את התכנון של הבניין החשוב ביותר הבא, הסקטריאט או בית המזכירות, שהיה הבניין היחיד מלבד בית ויקאורי שעמד על גבעת רייזינה. עם התקדמות העבודה הידרדרו היחסים בין לוטינס לבייקר; גבעה שהוצבה על ידי בייקר מול רשטרפטי בהוון העלתה במידה רבה את רשטרפטי בהוון למבט על הראג'אט משער הודו, תוך הפרה של כוונותיו של לוטינס. במקום זאת, רק החלק העליון של כיפת רשטרפטי בהוון נראה מרחוק. כדי להימנע מכך, רצה לואטינס שהסקטריאט תהיה נמוכה יותר מאשר רשטרפטי בהוון, אך בייקר, שהתנגד לכך, גבר עליו והסקרטריאט הוקמה בגובה המתוכנן המקורי.
לאחר שעבר בירת הודו הבריטית לדלהי, הוקם בניין מזכירות זמני בכמה חודשים בשנת 1912 בצפון דלהי. מרבית משרדי הממשלה של הבירה החדשה עברו לבניין המזכירות הזמני מהמזכירות הישנה בדלהי הישנה, עשור לפני שנחנכה הבירה החדשה בשנת 1931. עובדים רבים הועברו לבירה החדשה ממקומות רחוקים של הודו הבריטית, כולל בנגל. בהמשך לכך פותחו עבורם דיור סביב אזור השוק. בניין זה מאכלס כעת את האספה המחוקקת של דלהי.
בבניין שוכנים כיום משרד ראש הממשלה, משרד החוץ, משרד האוצר, משרד הפנים, משרד ההגנה, המועצה העליונה למיסוי עקיף ומכסים, המועצה העליונה למיסוי ישיר ומועצת הביטחון הלאומית.
גאר דה ליון סנט-אכזופרי

|  מידע על הבנייה |
| --- | --- |
 חנוכת התחנה:  3 ביולי 1994 
 אדריכל:  סנטיאגו קלטרווה 
 מיקום
 מיקום:  BP 176 69125 Colombier-Saugnieu 
 מדינה:  צרפת צרפת
 קואורדינטות:  45°43′16″N 5°04′34″E﻿ / ﻿45.721111111111°N 5.0761111111111°E﻿ / 45.721111111111; 5.0761111111111
 תחנות סמוכות:  Gare de Valence TGV, Gare de Mâcon-Loché TGV 
 מידע על התחנה
 בעלים:  SNCF 
 רציפים:  3 
 קווים העוברים בתחנה:  LGV Rhône-Alpes, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
  (למפת מטרופולין ליון מוגדלת) ליוןגאר דה ליון סנט-אכזופרי(למפת מטרופולין ליון רגילה) ליוןגאר דה ליון סנט-אכזופרי he
 
תחנת ליון סנט-אכזופרי
פנים המבנה
גאר דה ליון סנט-אכזופרי (בצרפתית: Gare de Lyon Saint-Exupéry, "תחנת ליון סנט-אכזופרי"; בעבר, Gare de Satolas "גאר דה סטולה") היא תחנת רכבת נוסעים על קו הרכבת במהירות גבוהה "רון-אלפ" (LGV Rhône-Alpes), הממוקמת בשדה התעופה הבינלאומי של ליון בצרפת, כ-20 ק"מ ממרכז העיר. התחנה נקראת על שמו של שדה התעופה, וזה בתורו נקרא על שם חלוץ התעופה בן העיר אנטואן דה סנט-אכזופרי. שדה התעופה בליון היה בין הראשונים בצרפת שזכה בתחנת רכבת מהירה (TGV), שבועות ספורים לאחר שתחנה כזו הושלמה בנמל התעופה שארל דה גול הממוקם במטרופולין של פריז.
התחנה תוכננה על ידי האדריכל הנודע סנטיאגו קלטרווה ונחנכה ב-3 ביולי 1994, במקביל לפתיחת קו הרכבת העובר דרכה והמוביל ממונטנה (Montanay) לסנט-מרסל-לה-ולאנס (Saint-Marcel-lès-Valence). עלות הקמת התחנה הייתה 750 מיליון פרנק צרפתי.
המבנה

מבנה התחנה שהפך עד מהרה לסימן ההיכר של שדה התעופה כולו, עשוי בטון מזוין מכוסה בגג פלדה בצורת חצי גליל שאורכו 400 מטר ורוחבו 53 מטר. הגג שבו תבליטים בצורת פירמידות מאפשר חדירת אור מרבית מן החוץ. אורכו של המבנה 500 מטר ורוחבו 50 מטר, והוא אמור לטעת בלב המתבונן דימוי של ציפור בטרם מעופה.
בתחנה שש מסילות רכבת. שתי המסילות האמצעיות מבודדות מהאחרות בתוך "צינור 300" ("Tube 300") ששמו נובע מכך שרכבות יכולות לחלוף דרכו במהירות המרבית, 300 קמ"ש, מבלי להפריע לנוסעים בתחנה. ארבע המסילות האחרות ערוכות מצדיהם של שני רציפי אי. מעבר באורך של 300 מטר הממוקם מעל לתחנה מאפשר גישה אל שני רציפי האי באמצעות מערכת דרגנועים. בצידו המערבי של המבנה תתאפשר הרחבתו לשם בניית מסילת רכבת שתוליך ישירות לעיר ליון. התחנה מקושרת ישירות אל בית הנתיבות של שדה התעופה במעבר באורך של 250 מטר ובו מדרכות נעות.
שירות הרכבות

24 רכבות מהירות חולפות בתחנה מדי יום בממוצע, מהן 10 עד 14 מגיעות אל הבירה וממנה. רכבות אלה ואחרות מגיעות גם ליעדים אחרים בפרובאנס וברחבי מחוז רון-אלפ, ורכבת בינלאומית יומית עושה את דרכה אל טורינו ומילאנו. עם זאת, נטען כי עקב חוסר בחיבור עם מערכת התחבורה העירונית בליון, השימוש בתחנה דל לעיתים ובשנת 2005 עברו בה 32,000 נוסעים בלבד. אם כי בשנת 2009 כבר שירתה התחנה כחצי מיליון נוסעים.
פיתוח

באוגוסט 2010 הופעל קו הרכבת הקלה המקל על הגישה משדה התעופה אל העיר. בנוסף נבחנות אפשרויות לחיבור תחנת הרכבת לרשת מסילות הרכבת האזורית.
בית הביל"ויים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°02′16″N 34°46′00″E﻿ / ﻿32.037775°N 34.766729°E﻿ / 32.037775; 34.766729
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) בית הביל"ויים(למפת גוש דן רגילה) בית הביל"ויים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הביל"ויים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הביל"ויים  he בית הביל"וייםhe בית הביל"וייםמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית אנטון איוב ב-1882, מתוך הארכיון הציוני
בית הביל"ויים, 2017
בית הביל"ויים, 2017
בית הביל"ויים או בית אנטון איוב הוא בית באר בשכונת נווה עופר בתל אביב, בסמוך לנתיבי איילון.