stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרים דוידי
מאמרים נבחרים

Efraim Davidi (1993), "Israel's Economic Strategy for Palestinian Independence", Middle East Report, 184, Washington, pp. 82-90.
Efraim Davidi (2000), "Globalization and Economy in the Middle East: A Peace of Markets or a Peace of Flags", Palestine-Israel Journal of Politics, Economic and Culture, Vol. VII, 1&2, Jerusalem, pp 98-107.
Efraim Davidi (2001), The Israeli Economy and the challenge of Globalization", Palestine-Israel Journal of Politics, Economic and Culture, Vol. VII, 2, Jerusalem, pp 104-110.
אפרים דוידי (2001), "מעמד העובדים בישראל", בחזרה אל מרקס - אסופת מאמרים, אפרים דוידי, חגי פורשנר, גדעון פרויידנטל, בנימין כהן, משה צוקרמן, ראובן קמינר ויוסי כותן (עורכים), הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל- אביב, עמ' 250–261.
Efraim Davidi (2004), "Capitalismo, resistencia a la ocupacion y crisis multiple", Escenarios de conflicto - Iraq y el desorden mundial, Manuela Mesa y Mabel Gonzalez Bustelo (coordinadoras), Centro de Investigacion para la Paz y Editorial Icaria, Madrid, pp. 126-119.
אפרים דוידי (2004), "הפערים החברתיים מתרחבים", סימני חיים 2003 - המגמות המעצבות את עתידנו; רון פרומקין, דב חנין ועמיר אידלמן (עורכים), מרכז השל לחשיבה ומנהיגות סביבתית, מכון ירושלים לחקר ישראל והוצאת בבל, תל אביב, עמ' 16–17.
אפרים דוידי (2005), "חמישים הימים שלא זעזעו את ארגנטינה: השתלטות עובדים על מפעלים ומוסדות בימי הממשלה הפרוניסטית בשנת 1973", זמנים - רבעון להיסטוריה, גיליון 89, אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה ומרכז זלמן שזר, תל אביב, עמ' 98–107.
אפרים דוידי (2006), "ישראל: מי צורך מה ומדוע?", צורכים עולם, תרבות הצריכה - הערכת מצב; רון פרומקין, דב חנין ועמיר אידלמן (עורכים), מרכז השל לחשיבה ומנהיגות חברתית, מכון ירושלים לחקר ישראל והוצאת בבל, תל אביב, עמ' 217–219.
הערות שוליים

↑  יולי חרומצ'נקו, מהפכה ב-250 שקלים לסמסטר, באתר הארץ, 23 ביוני 2004
↑  עמי וטורי, המודל הארגנטינאי, באתר הארץ, 30 במרץ 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306926405171  GND: 1200503872  ISNI: 0000 0000 6662 2428  LCCN: n96004022  VIAF: 42153979   WorldCat (עם VIAF): 42153979
הצלצול

| --- | --- |

 מבוסס על:  Ring 
 בימוי:  גור ורבינסקי 
 הופק בידי:  וולטר פארקס, לורי מקדונלד 
 תסריט:  ארן קרוגר
 עריכה:  קריג ווד 
 שחקנים ראשיים:  נעמי ווטס   מרטין הנדרסון   דיוויד דורפמן   בריאן קוקס   דייוי צ'ייס
 מוזיקה:  הנס צימר 
 צילום:  בוז'אן בזלי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  דרימוורקס 
 חברה מפיצה:  דרימוורקס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 באוקטובר 2002
 משך הקרנה:  115 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט מתח, סרט בלשי, אימה פסיכולוגית, סרט רוחות רפאים 
 מקום התרחשות:  וושינגטון, סיאטל 
 תקציב:  48,000,000‏$
 הכנסות:  249,348,933‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   ring
 פרסים:  פרס הקולנוע של MTV לנבל הטוב ביותר (דביי צ'ייס) 
 סרט הבא:  הצלצול 2 
 www.ring-themovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
הצלצול (באנגלית: The Ring) הוא סרט אימה-מסתורין, אמריקאי, שיצא בשנת 2002 ומהווה רימייק לסרט האימה רינגו היפני שיצא בשנת 1998. שתי גרסאות הסרט (המקור היפני והרימייק האמריקאי) מבוססות על הרומן "Ringu" מאת הסופר היפני קוג'י סוזוקי.
הסרט בוים על ידי גור ורבינסקי, ונכתב על ידי ארן קרוגר. השחקנים הראשיים בסרט הם נעמי ווטס ומרטין הנדרסון. שמו של הסרט באנגלית - The Ring - הוא רב משמעי, ומתייחס הן לצלצול הטלפון המבשר את מות הקורבנות, הן לטבעת האור המופיעה בקלטת ובכרזת הסרט והן למעגל ההולך ומתרחב של אנשים שמושפעים מקלטת הווידאו סביבה בנויה העלילה.
הסרט נחל הצלחה מפתיעה ביחס לסרטי אימה, והכניס למפיקיו 129 מיליון דולר בקופות הכרטיסים בארצות הברית ו-249 מיליון בכל רחבי העולם. בעקבות הצלחתו החל גל של הפקה-מחדש של סרטי אימה יפניים, ביניהם גם הטינה. בשנת 2005 יצא לאקרנים סרט ההמשך, הצלצול 2, שבויים על ידי הידאו נקטה, שביים את הסרט היפני המקורי. לפני צאתו יצא הסרט המקורי במהדורה מחודשת בדי וי די, אליה צורף סרט קצר בן 17 דקות שגישר על פערי העלילה בין שני הסרטים.
עלילה > סוף אלטרנטיבי

לסרט צולם סוף אלטרנטיבי העוסק בדמותו של אנס ורוצח (בגילומו של כריס קופר) שנכלא וכעת מועמד לשחרור מוקדם. במהלך הסרט, מופיעים שני אזכורים לדמותו של הרוצח (בפעם הראשונה בתחילת הסרט כשרייצ'ל נמצאת במשרד העיתון ובפעם השנייה כשנוח עובר עם זכוכית מגדלת על גבי עיתון). הסוף האלטרנטיבי מציג את רייצ'ל נותנת את הקלטת המקוללת לאותו הרוצח, בכך היא מעבירה את הקללה מאיידן אליו.
שחקנים

נעמי ווטס - רייצ'ל קלר, אמו של איידן, בת זוגו לשעבר של נוח ודודתה של קייטי. רייצ'ל היא עיתונאית שמתגוררת בעיר סיאטל עם בנה איידן. בתחילת הסרט, רייצ'ל מתבקשת על ידי אחותה, רותי לגלות את סיבת מותה של קייטי, בכך רייצ'ל נחשפת לקלטת המקוללת של סמארה מורגן. דמותה מבוססת על ראיקו אסקאווה מהסרט "רינגו".
מרטין הנדרסון - נוח קליי, בן זוגה לשעבר של רייצ'ל ואביו של איידן. נוח הוא עורך וידאו. בתחילה הוא מפקפק בתיאוריה של רייצ'ל אודות הקלטת, אך משתכנע בהמשך לסייע לה. מוצא את מותו בסוף הסרט. דמותו מבוססת על ריוג'י טאקאיאמה מהסרט "רינגו".
דיוויד דורפמן - איידן קלר, בנם של נוח ורייצ'ל. במהלך הסרט איידן מציג רגישות לעל טבעי ונרמז שסמארה מתקשרת איתו בזמן שהוא ישן. דמותו מבוססת על יואיצ'י אסקאווה מהסרט "רינגו".
דווי צ'ייס (אנ') - סמארה מורגן, דמות האנטגוניסט הראשית בסרט. בעבר, סמארה אומצה על ידי זוג בשם ריצ'רד ואנה מורגן. בעקבות כוחותיה, אנה איבדה את שפיותה והטביעה את סמארה בבאר מים. לאחר שמתה, רוחה של סמארה מצליחה לחזור לעולם באמצעות קלטת מקוללת ההורגת את כל מי שצופה. דמותה המאיימת של סמארה מופיעה בסוף הסרט. מבוססת על סאדאקו יאמאמורה מהסרט "רינגו".
אמבר טמבלין - קייטי, האחיינית של רייצ'ל. מופיעה רק בתחילת הסרט ומותה מדרבן את דודתה, רייצ'ל לחקור אודות הקלטת. מבוססת על טומוקו מהסרט "רינגו".
הפקה

הסרט החל את הפקתו לפני שהתסריט הושלם. הכותב ארן קרוגר כתב שלוש סקיצות של התסריט לפני שסקוט פרנק הצטרף להפקה והשלים את התסריט, אך לא קיבל על כך הוקרה. הבמאי גור ורבינסקי רצה ליצור גרסה אמריקאית לסרט "רינגו" לאחר שוולטר פארקס שלח לו קלטת וידאו עם הסרט "רינגו", אותו ורבינסקי תיאר כמסקרן.
המפיק ניל אדלשטיין הציע את מלאכת הבימוי לדייוויד לינץ', אבל האחרון סירב. כתוביות הסיום המקוריות מציגות את הירושי טאקאשי (הכותב של "רינגו"), אולם שמו הוסר בגרסה הסופית.
היוצרים שאפו לשמר את המינימליזם שאפיין את "רינגו" ומיקמו את העלילה בעיר סיאטל שבארצות הברית בעקבות "האווירה הרטובה והמבודדת שבה". ורבינסקי גם הודה שהוא לא רצה ללהק כוכבים מוכרים במטרה לגרום לסרט לקבל חשיפה לבד גם ללא "שמות גדולים" ברשימת השחקנים ותיאר את הביקורות הקוטלות שקיבל ממעריצי הסרט המקורי. למרות זאת הוא ציפה שמעריצי אימה וותיקים יתחברו לסרט וישוו אותו בחיבה למקור.
סרטי המשך

סרט המשך, "הצלצול 2" יצא לאקרנים ב-2005. סרט קצר בשם "הצלצול" יצא ב-2005 ועלילתו מגשרת בין הסרט הראשון לשני.
בשנת 2017 יצא סרט ההמשך "הצלצול 3".
הבדלים בין "הצלצול" ל"רינגו"

בסרט האמריקאי הוספו לקלטת מספר קטעים אשר לא היו בסרט היפני המקורי, כגון הסצנה עם העץ הבוער.
בסרט היפני המקורי, ראו את האנשים שמתו מהרוח הנקמנית (סאדקו/סמארה) כנראים פסלים משותקים לחלוטין, בעוד בסרט האמריקאי הוסיפו להם עיוות פנים שהעניק מראה מפחיד יותר.
בגרסה היפנית "סמארה מורגן" נקראת "סאדאקו יאמאמורה", כש-שמה של סאדאקו שונה כדי ששמה יתאים לגרסה האמריקאית. בנוסף, סאדאקו הייתה נערה מתבגרת בת 18 במותה שנרצחה בידי אביה החורג שנישא לאימה הביולוגית של סאדאקו, ורצח את סאדאקו לאחר סדרה של אירועי מוות שקרו בגינה (כפי שמתואר בסרט "רינגו 0" שהוצא כפריקוול לסרט המקורי) ואילו סמארה הייתה ילדה צעירה, שנרצחה בידי אימה המאמצת שלא היה לה שום קשר משפחתי אל סמארה, בעקבות מחלת הנפש שהיא לקתה בה בגלל כוחותיה העל טבעיים של הילדה המאומצת.
בנוסף על הבדלי הגיל, השם, וסיפור הרקע, למעשה גם האישיות של סאדאקו שונה מאוד מזו של סאמרה.
לפני מותה - סאדאקו תוארה כנערה טובת לב, תמימה וחברותית. ניגוד גמור לאופי של סאמרה - שתוארה כילדה שקטה, מופנמת, ובעלת אופי קודר.
הערות שוליים

↑  Heavy Spoilers (2023-10-31), THE RING / RINGU Breakdown | Hidden Details, Ending Explained, Differences & Making Of, נבדק ב-2024-05-19
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011045801  VIAF: 176103946   WorldCat (עם VIAF): 176103946
ט"ו בשבט (מועד)

| --- | --- |

 סוג:  חג 
 מועד
 תאריך:  ט"ו בשבט  ה'תשפ"ו  יום שני 2 בפברואר 2026
 
פריחת השקד מופיעה בארץ ישראל לקראת ט"ו בשבט, והפכה לאחד מסמליו בעקבות שירו של ישראל דושמן:
"הַשְּׁקֵדִיָּה פּוֹרַחַת וְשֶׁמֶשׁ פָּז זוֹרַחַת.

צִפֳּרִים מֵרֹאשׁ כָּל גַּג מְבַשְּׂרוֹת אֶת בּוֹא הֶחָג:

ט"וּ בִּשְׁבָט הִגִּיעַ – חַג הָאִילָנוֹת!"
ט"וּ בשבט או ראש השנה לאילן הוא ראש השנה היהודי למניין שנות פירות האילן בארץ ישראל. למניין זה חשיבות רבה למצוות התלויות בארץ המצריכות הבחנה בין פירות השנה החדשה לפירות השנה שקדמה לה. מועד זה נקבע על ידי חז"ל בחמישה עשר בחודש שבט, בין היתר מכיוון שלטענתם מתאריך זה כבר ניתן לומר שירדו גשמים רבים בארץ ישראל, ולכן יש להתייחס אל הפירות החונטים מכאן ואילך כגדלים מכוח גשמי השנה החדשה.
נהוג להרבות ביום זה באכילת פירות העץ, במיוחד מפירות העצים שנשתבחה בהם הארץ, ויש הנוהגים לערוך בו "סדר ט"ו בשבט" (על פי נוסח "תיקון פרי עץ הדר", נוסחים מודרניים או מסורות קהילתיות אחרות). מאחר שמרבית מאפייניו ההלכתיים של החג ייחודיים לארץ ישראל, הם באו לידי ביטוי בקהילות ישראל בגולה ברמז וסימן בלבד. יש שנהגו לאכול פירות שגדלו בגולה המזכירים את פירות הארץ ולכוון לפירות ארץ ישראל, ויש שנהגו לאכול מפירות שהובאו משומרים מהארץ כגון בצורת פירות יבשים.
בשל מרכזיותו של התאריך בהקשר לחיבת הארץ וקדושתה, זכה יום זה למשמעויות רבות לאורך השנים. בתקופת העליות שלפני קום המדינה ראו בט"ו בשבט חגיגה בסימן התעוררות האומה לתחיית היישוב בארץ ישראל. בתקופה זו התחדש מנהג נטיעת העצים בט"ו בשבט, שהפך לסמל העיקרי של המועד בתרבות הציונית. במאה ה-21 רבים בחברה הישראלית נוהגים לציין את ט"ו בשבט כמעין חג טבע ומרבים לעסוק בו באיכות הסביבה.
מחלוקת הלל ושמאי

המקור הראשון שבו מוזכר ט"ו בשבט הוא המשנה, במחלוקת בין בית הלל לבית שמאי לגבי זמנו של ראש השנה לאילן – אחד בחודש שבט או חמישה עשר בו:
אַרְבָּעָה רָאשֵׁי שָׁנִים הֵם:

בְּאֶחָד בְּנִיסָן – רֹאשׁ הַשָּׁנָה לַמְּלָכִים וְלָרְגָלִים.

בְּאֶחָד בֶּאֱלוּל – רֹאשׁ הַשָּׁנָה לְמַעְשַׂר בְּהֵמָה.
רַבִּי אֶלְעָזָר וְרַבִּי שִׁמְעוֹן אוֹמְרִים, בְּאֶחָד בְּתִשְׁרֵי.

בְּאֶחָד בְּתִשְׁרֵי – רֹאשׁ הַשָּׁנָה לַשָּׁנִים וְלַשְּׁמִטִּין וְלַיּוֹבְלוֹת, לַנְּטִיּעָה וְלַיְרָקוֹת.

בְּאֶחָד בִּשְׁבָט – רֹאשׁ הַשָּׁנָה לָאִילָן, כְּדִבְרֵי בֵית שַׁמַּאי.
בֵּית הִלֵּל אוֹמְרִים, בַּחֲמִשָּׁה עָשָׂר בּוֹ.
בתלמוד הבבלי מובא הסבר לעמדת בית שמאי:

”אמר רבי אלעזר, אמר רבי אושעיא: הואיל ויצאו רוב גשמי שנה, ועדיין רוב תקופה מבחוץ.
מאי קאמר?” ("מה אמר?", מה רצה לומר בזה?) ”הכי קאמר:” ("כך אמר:") ”אף על פי שרוב תקופה מבחוץ; הואיל ויצאו רוב גשמי שנה.”

ה"תקופה" הנזכרת היא תקופת החורף, שאותה הגדירו חז"ל כחודשי טבת, שבט ואדר. פירוש הדבר שלפי חלוקת התקופות, באחד בשבט טרם עברה מחצית מתקופת החורף. לדעת בית שמאי, אף על פי שרוב החורף לא עבר, מספיק שירדו רוב הגשמים כדי לשייך את הפירות הצומחים מעתה לשנה חדשה. גם בפירושו של רש"י נראה כי משעברו רוב גשמי השנה, מתחיל העץ בתהליך הצמחת הפרי: ”שכבר עבר רוב ימות הגשמים, שהוא זמן רביעה, ועלה השרף באילנות ונמצאו הפירות חונטים מעתה.” על פי דעה זאת, הפירות שאנו רואים על האילנות מזמן זה ודאי גדלו בכוח גשמי השנה החדשה, ולכן הם פירות חדשים שיש לשייכם לשנה נפרדת מהפירות שחנטו לפני כן. בתלמוד הירושלמי מופיעים טעמים דומים: ”חד (אחד החכמים) אמר: כבר יצאו רוב גשמי שנה כולה, וכבר רובה של תקופה מבחוץ. וחרונה (חכם אחר) אמר: עד כאן הן חיין ממי השנה שעברה, מיכן והילך הן חיין ממי השנה הבאה.” (ראש השנה א', ב')
לעומת זאת, בית הלל סבורים שיש להתחשב באופן עקרוני גם בגשם וגם בחום השמש. רק בחמישה עשר בשבט רוב תקופת טבת כבר חלפה, ואף שאלו עדיין ימי קור, ניתן לומר שהטבע קרוב יותר לאביב מאשר לסתיו. בקביעת התאריך ט"ו בשבט ישנה גם הקבלה הופכית לט"ו באב, שבו סיימו בכל שנה את כריתת העצים עבור בית המקדש, מכיוון שמאותו יום ואילך תש כוחה של החמה וכבר ניכרה לחות בעצים שנגדעו, שאיימה לפסול אותם לשימוש במזבח. על פי מגילת תענית, מסיבה זאת התקיים בט"ו באב יום קורבן עצים.
בתלמוד הבבלי מופיעה ברייתא המעלה אפשרות שרבי עקיבא לא הכריע במחלוקת הלל ושמאי ביחס לקביעת התאריך, ונהג לחומרה לשיטת שתי הדעות: ”מעשה ברבי עקיבא שליקט אתרוג באחד בשבט, ונהג בו שני עישורין, אחד כדברי בית שמאי, ואחד כדברי בית הלל. רבי יוסי בר יהודה אומר: לא מנהג בית שמאי ובית הלל נהג בה, אלא מנהג רבן גמליאל ורבי אליעזר נהג בה”. עם זאת, האמוראים לא קיבלו אפשרות זו. אף על פי שכל ראשי השנים האחרים חלים בראש חודש, הרי כבמרבית המקרים שבהם יש ויכוח בין בית הלל לבית שמאי, נקבעה לבסוף ההלכה כבית הלל.
ראש השנה לאילן בהלכה

לתאריך זה השלכות כמעט לכל המצוות התלויות בארץ ובכלל זה: ערלה, ביכורים, תרומה, מעשר ראשון, מעשר שני, מעשר עני, ולחלק מהדעות אף שביעית. לדוגמה כפי שמסביר הרמב"ם בספרו "משנה תורה": ”אין תורמין מפירות שנה זו על פירות שנה שעברה, ולא מפירות שנה שעברה על פירות שנה זו. ואם תרם אינה תרומה, [...] וט"ו בשבט ראש השנה למעשרות האילן.”
ראש השנה לאילן בהלכה > בערלה ונטע רבעי

התורה קובעת כי בשלש השנים הראשונות לנטיעת האילן, פירות האילן נחשבים לערלה והם אסורים באכילה ובהנאה. בשנה הרביעית לפירות יש מעמד מיוחד: נטע רבעי, מותר לאכול את הפירות בטהרה בירושלים (בזמן שבית המקדש קיים) או לחלופין להמיר את קדושת הפירות בכסף המיועד לרכישת מזון לאכילה בטהרה בירושלים, ואז הפירות שנפדו בכסף הופכים לחולין. החל מהשנה החמישית, פירות האילן מותרים באכילה.
בהלכות ערלה ונטע רבעי, יש להבדיל בין ראש השנה לנטיעה, לבין ראש השנה לפירות האילן. היום הקובע למניין שנות האילן הוא ראש השנה, א' תשרי, אבל בהקשר לפירות, היום הקובע הוא ט"ו בשבט. זאת אומרת שפרי שישנו למשל בתשרי על העץ הוא למעשה פרי של השנה הקודמת שהסתיימה לפני תשרי. אבל פרי שמופיע בעץ מט"ו בשבט ואילך הוא פרי של השנה החדשה, שהתחילה בתשרי. לכן, פירות אילן שחנטו לפני ט"ו בשבט של השנה הרביעית, עדיין נחשבים לערלה, ואם הם חנטו בשנה החמישית לפני ט"ו בשבט, הם נחשבים לנטע רבעי.
ההלכות מסוכמות בדברי הרמב"ם: ”באחד בתשרי, ראש השנה לעורלה ולרבעי; ומאימתיי מונין לעורלה ורבעי, משעת נטיעה ... ואף על פי כן, אין פירות הנטיעה הזאת מותרין בעורלה או ברבעי, עד חמישה עשר יום בשבט -- שהוא ראש השנה לאילן.” (רמב"ם הלכות מעשר שני ונטע רבעי, פרק ט, ח-ט)
ראש השנה לאילן בהלכה > בפירות ביכורים

מצוות הבאת ביכורי הפירות לבית המקדש לאחר שסומנו כפרי בכור עם הבשלתם בראשונה בימי האביב והקיץ, התקיימה מחג השבועות ועד לחג הסוכות ולמאחרים גם עד חג החנוכה. אבל חכמים למדו שאין מביאים ביכורים משנה על חברתה. כלומר שלא מערבבים בהבאת הביכורים פירות שגדלו בשנה החדשה עם פירות שגדלו לפני ט"ו בשבט שהם פירות שנה ישנה.
ראש השנה לאילן בהלכה > בתרומה ומעשר ראשון

התורה מחייבת להפריש תרומה גדולה (כ-2% מהיבול) לכהן ומעשר ראשון (כ-10% מהיבול) ללוי. חכמים למדו שאין להפריש תרומה/מעשרות מיבול שנה אחת על יבול שנה אחרת. התאריך המפריד בין השנים לעניין פירות האילן, הוא בט"ו בשבט:
ראש השנה לאילן בהלכה > במעשר עני ומעשר שני

במחזור 7 שנים, בשנים א, ב, ד, ה - לאחר הפרשת התרומה ומעשר ראשון, מפרישים מעשר שני, שנאכל לבעלים בטהרה בירושלים. בשנים ג, ו - מפרישים במקום מעשר שני - מעשר עני שניתן לעניים. השנה השביעית היא שמיטה, ובה אין מפרישים כלל תרומות ומעשרות. התאריך הקובע מעבר בין השנים לעניין מעשרות פירות האילן הוא ט"ו בשבט:
ראש השנה לאילן בהלכה > בקדושת שביעית

בפירושו למסכת ראש השנה, פוסק רבנו חננאל שהתאריך הקובע לעניין קדושת פירות שביעית הוא ט"ו בשבט: ”בנות שוח ... שחנטו בשנת השמטה אחר ט"ו בשבט נוהגין בהן דין שביעית ... אבל מה שחנטו קודם ט"ו בשבט בשביעית - מן הששית הן חשובין ומותרין ...” (פירוש רבנו חננאל, תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף ט"ו, עמוד ב'.)
לעומתו, פוסק הרמב"ם שלעניין שביעית, התאריך הקובע לכל דבר ועניין הוא א' בתשרי. פירות שחנטו לפני א' בתשרי של השנה השביעית, הרי הם חולין, ואילו פירות שחנטו בין א' בתשרי של השנה השביעית לבין כ"ט באלול של שנה זו קדושים בקדושת שביעית:
מנהגים מסורתיים

במקורות חז"ל לא נזכר ט"ו בשבט במפורש כיום שמחה או כמועד, מלבד מה שצוין כראש שנה לאילן. גם בתקופת הגאונים לא נמצאו אזכורים של יום זה כיום שמחה, לא בכתבי גאוני בבל ואף לא במדרשים הארץ-ישראליים או בפיוטיהם של חשובי הפייטנים בני התקופה. ככל הנראה, גם אז הוא לא נתפס כמועד אלא כציון הלכתי בלבד. בשל אופיו ההלכתי, נהגו תמיד לעסוק בו בלימוד מצוות התלויות בארץ.
ציונים ראשונים של ט"ו בשבט כיום בו יש רושם של חג עולים בתקופת הראשונים, בעיקר בנוגע לאיסור תענית והספד ואי-אמירת תחנון. לוח שנה לשנת ד'תתמ"ח, שנמצא בגניזת קהיר, מציין את ט"ו בשבט כאחד החגים.
מנהגים מסורתיים > בתפילה ואיסור תענית

היו כנראה קהילות חריגות שציינו את ט"ו בשבט בחגיגיות מיוחדת בתפילה כבר בתקופת הגאונים. בגניזת קהיר נמצאו באופן חריג שני פייטנים שכתבו קרובות י"ח לט"ו בשבט. אחד מהם, ר' יהודה הלוי ברבי הלל, שחי כנראה סביב שנת 1000, חיבר ליום זה שתי קרובות חלופיות: "אדר נוזלי ישע תזיל להמוני" ו"ראש אמרתך אמת במללך". על פי קרובות אלה שיער מנחם זולאי כי הייתה גם ספרות מדרשית לט"ו בשבט, שאבדה. אולם, לדברי שולמית אליצור, פיוטים אלה ייחודיים ובאופן כללי נראה כי ט"ו בשבט לא נחשב בעיני מרבית הפייטנים כיום ראוי לציון.
מקור מסביבות שנת ד'תתק"י מביא בשם רב ניסים גאון איסור תענית והספד בט"ו בשבט, ואי-אמירת תחנון בו. המקורות הבאים לכך מופיעים אצל יהדות אשכנז ויהדות צרפת בתקופת הראשונים. בעניין תענית, מפורסמת תשובתו של ריצב"א שאין לגזור תענית על הציבור ביום חמישה עשר בשבט משום שהוא נקרא ראש השנה, כשם שבשאר ראשי השנים אין להתענות. תשובה זאת הובאה לאחר מכן בבית יוסף ונפסקה בשולחן ערוך. המנהג שלא לומר תחנון מובא, מלבד דברי רב נסים גאון, בשם רבנו שמעיה ולאחריו בספרי מנהגים אשכנזיים מבית מדרשו של מהר"ם מרוטנבורג. משם הובא הדבר במהרי"ל שכתב: ”שבט הוא מלך, משום שחמישה עשר בו הוא ראש השנה לאילנות... ובחמישה עשר בו אין אומרים תחינה [בשחרית].”
בדברי מהר"ם ותלמידיו נזכר רק שאין אומרים תחנון בשחרית, אך כנראה נהגו לומר תחנון במנחה של ט"ו בשבט ובמנחה של היום שלפניו, וכך נוהגים בהרבה מקהילות מנהג אשכנז המערבי. לעומת זאת, ב'ספר המנהגים' למהרא"ט הובא מנהג שלא לומר תחנון גם במנחה באותו יום וביום שלפניו, וכך התקבל במזרח אירופה וברוב הקהילות. בוורמייזא ומגנצא לא קיבלו את המנהג והמשיכו לומר תחנון, אולם גם בהם היה היום יום שמחה. ר' יוזפא שמש כותב שבוורמייזא ט"ו בשבט היה יום חופש לתלמידים והמלמדים היו מחלקים להם יין שרף ו"לעקאח" (עוגה).
אף שאינו נזכר בספרות המנהג שמחוץ לאשכנז (כגון שבולי הלקט ואבודרהם), המנהג שלא לומר תחנון בט"ו בשבט התקבל במהרה במרבית הקהילות, וכן הובא בבית יוסף ובשולחן ערוך.
מנהגים מסורתיים > אכילת פירות

החל מהמאה ה-16 לכל המאוחר נהגו להרבות בט"ו בשבט באכילת פירות האילן, ובפרט שבעת המינים שנשתבחה בהם ארץ ישראל שמקורם באילנות (ענבים, תאנים, רימונים, זיתים, תמרים). מנהג אכילת הפירות החל כנראה ביהדות אשכנז ובפרט בקהילות האשכנזיות בארץ ישראל ובאגן הים התיכון, ועם הזמן התפשט המנהג לרוב קהילות ישראל (למעט יהדות תימן לדוגמה). המנהג לאכול גם מפירות ארץ ישראל הוזכר בחלק מספרי החסידות וכן ברישומים של מנהגי קהילות שונות.
המנהג הוזכר לראשונה בידי רבי בנימין הלוי אשכנזי, שהיה רב הקהילה האשכנזית בסלוניקי, במחזור לכל השנה כמנהג האשכנזים שהדפיס בסלוניקי בשנת ה'ש"י בערך. אזכור מפורסם יותר של המנהג מאותה תקופה מובא בספר תיקון יששכר (חובר בשנת ה'רצ"ט והודפס לראשונה בשנת ה'שכ"ד) של רבי יששכר בן מרדכי אבן סוסאן, מחכמי מרוקו שהתיישב בצפת:
”יום ט"ו בשבט ... ראש השנה לאילנות, לכן אין נופלים אפיים בתפילה ... והאשכנזים יצ"ו נוהגים להרבות בו במיני פירות אילנות לכבוד שמו של יום” (דף כ"ב עמוד ב').
יש האוכלים פירות יבשים בהם דבלים, תמרים מיובשים, צימוקים, חרובים, שקדים ואגוזים למיניהם, בפרט אלו שמקורם בארץ ישראל. אמנם אין עניין מיוחד לאכול דווקא פרות יבשים אך רווח השימוש בהם בט"ו בשבט.
יש הסוברים שזה נבע מכך שבתנאי עבר היה קושי לשמר פרות טריים ומאחר ובארצות הגולה עשו מאמץ בט"ו בשבט לאכול מפירות א"י לכן הדרך להשיגם היה באמצעות פירות יבשים, הקושי בלט במקומות כמו ארצות אשכנז המרוחקות (שם החל מנהג זה), בהם הסחר היה יותר קשה (לעומת הים), וגם לא היה נתן לגדל מינים אלו במקום. כמו כן מרבית הפירות של שבעת המינים שבהן נשתבחה ארץ ישראל הם פירות קיץ בעוד שט"ו בשבט חל בחורף ולכן הדרך לצרוך אותם הייתה כפירות יבשים.
מנהגים מסורתיים > סדר ט"ו בשבט

במאה ה-17 התגבש על ידי חכמי צפת מנהג אמירת ברכות ודברי תורה בשבח הארץ ותנובת העצים. על פי הקבלה, אכילה מפירות האילן מקבילה לתיקון האדם מחטא עץ הדעת ולהתקדמותו בעולמות הרוחניים, ומטרתה "להשפיע את שפע הרמוז בעץ החיים". לפי השקפה זאת, נקבע "סדר" מיוחד לט"ו בשבט, בהשאלה מליל הסדר של פסח.
הסדר כולל אכילת שלושים מיני פירות, שתיית ארבע כוסות יין, אדום ולבן, ואמירת פסוקים מהמקורות. על פי ר' חיים ויטאל, תלמיד האר"י, מציינים שלושים מיני פירות העומדים כנגד עשר הספירות הקיימות בכל אחד משלושת העולמות:
עשרה שנאכלים מהם קליפה ותוך, כנגד עולם הבריאה.
עשרה שקליפתם נאכלת ותוכם נזרק, כנגד עולם היצירה.
עשרה שתוכם נאכל וקליפתם נזרקת, כנגד עולם העשייה.
המסורת הופצה לתפוצות על מנת להנחיל את אהבת הארץ ליהודי הגולה ולזרז את הגאולה. המנהג קיבל ביטוי בעיקר ברחבי יהדות ארצות האסלאם וארצות הבלקן, כשכל קהילה מוסיפה מנהגים ומאכלים משלה לנוסח ה"סדר". בהמשך התפשט המנהג גם בקרב תנועת החסידות והנוהגים על פי תורת האר"י. לספר "חמדת ימים", התיאור הראשון בכתב של המנהג, צורף קונטרס ובו פירוט תוכן ושלבי הסדר. על פי קונטרס זה נדפס ספר בשם (תיקון) "פרי עץ הדר", שזכה לתפוצה רבה מהמאה ה-18. גם כיום ישנם רבים החוגגים את ט"ו בשבט בארוחה חגיגית תוך קריאת "הגדה" מיוחדת לחג.
הבן איש חי תיקן סדר תפילה מיוחד לט"ו בשבט לזכות באתרוג מהודר לסוכות, על פי מסורת קדמונים של חכמי אשכנז.
על פי הרב אורי שרקי, המעשה המוזכר בתוספתא על רבי עקיבא שליקט אתרוג בא' בשבט ולדעת רבינא התאריך היה ט"ו בשבט, רומז על קשר נסתר בין אכילת פירות בט"ו בשבט כזמן הראוי לתיקון חטא עץ הדעת. בכך שלקיטת האתרוג - שלדעת רבי אבא דעכו היה עץ הדעת - שהייתה חטא בא' בתשרי, נעשתה להיתר בראש השנה לאילן.
מנהגים מסורתיים > מנהגי עדות

יש שנהגו לאכול את האתרוג מארבעת המינים של חג הסוכות האחרון. בספר בני יששכר מובא מנהג להתפלל על האתרוג כסגולה להשגת אתרוג מהודר בשנה הבאה.
חלק מיהודי תוניסיה מכינים את מאכל הבסיסה ביום ט"ו בשבט. כנראה, כי יום זה נועד להזכיר את הגעת האביב וחודש ניסן, ומנהג אכילת בסיסה בראש חודש ניסן, כסימן להתחלה חדשה ומבורכת וחנוכת המשכן.
יהודי סוריה נהגו לומר בבתי הכנסת את עשרת הדיברות ולאכול אורז בחלב.
יהודי ספרד נוהגים להכין עשורא, דייסה חגיגית ועשירה בפירות.
בקהילת בבל נהגו סדר לפי הנוסח "פרי עץ הדר" עם שבעה פירות מהארץ.
בקהילת "בני ישראל" מהודו נוהגים לערוך בט"ו בשבט, בשדות או בטבע, את טקס ה"מלידה" - טקס "מנחת שלום", הפונה לאל ולאליהו הנביא בהודיה על הצלת אבותיהם בעת שיצאו לגלות בהודו, ועל ההבטחה כי צאצאיהם עוד ישובו לארץ ישראל. ובבקשת ברכה ושפע. מַלִידָה, הוא, מאכל של סולת בלולה, פירות העץ והאדמה ומיני בשמים, והוא מסמל את קורבן המנחה שנהג בבית המקדש.
בטורקיה ואיזמיר נהגו לקרוא מזמורי תהילים ביחד, ואכילת הפירות התקשרה לברכת הבית ויושביו ולשלום הבית.
ביוון-סאלוניקי נהגו לאכול חמין של עשורי, שהיה עשוי מגריסי חיטים מבושלים בשומן עם רגל פרה וערמונים, לשלוח משלוחי פירות לעניי העיר ולהעלות הצגה מיוחדת על סגולות הפירות.
בני הקהילה האפגנית ברכו על שבעת המינים בהם התברכה ארץ ישראל, הוסיפו שלל פירות, אגוזים ודגנים שנתברכה בהם אפגניסטן, ברכו על ארבע כוסות ונהגו לקרוא קטעי הסבר לפרי, מהמשנה או מהזוהר. בני הקהילה שומרים על מנהגיהם הקדומים עד היום.
בירושלים ובצפת נהגו לפקוד קברי סנהדרין, להדר בסדר[דרושה הבהרה] ולקטוף חרובים.
בקרב קהילות המגרב וחלק מעדות ספרד נהגו ללמוד משניות וזוהר הקשורות בארץ וביום זה. ובהמשך תוקנו להם פרושים רבים הנילמדים בזמן הסדר כגון "פיתח הסמדר" של רבי קהילת לוב יעקב רקח, שצורף לנוסח "פרי עץ הדר" והגיע לקהילות רבות.
מנהגים בארץ ישראל בעת החדשה

בראשית ימי התנועה הציונית הפך ט"ו בשבט למועד המסמל את התחדשות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. בתקופה זו הומצאו מנהגים חדשים ברוח הציונות, ביניהם מנהג נטיעת העצים שהפך לסמל העיקרי של ט"ו בשבט בתרבות הישראלית.
מנהגים בארץ ישראל בעת החדשה > הענקת תעודות במוסדות החינוך

חלוקת התעודות הראשונות באוניברסיטה העברית, למסיימי המחזור הראשון בשנת תרצ"ב (1932), התקיימה יום לאחר ט"ו בשבט שחל בשבת. גם כיום נהוג במערכת החינוך לחלק את תעודות מחצית השנה בט"ו בשבט או בסמיכות לו.
מנהגים בארץ ישראל בעת החדשה > יום הולדת לכנסת

עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל (ועוד בטרם הההכרזה על הקמת המדינה), בהנחיה מיוחדת מקק"ל, ניטע בט"ו בשבט תש"ח, בדגניה א', "עץ המדינה". העץ שנבחר היה ברוש, לזכר הברוש שנטע הרצל בארזה שבהרי ירושלים. בבית השורשים של "עץ המדינה" הושמה מגילה המתעדת את הלך הרוח ביישוב הציוני באותה תקופה:
...בימי עברה וזדון, בהקדיר עלינו משנאינו את שחר חרותנו, בעמוד בנינו בגבורה ובכבוד מול אויבים הקמים עלינו סביב להצמית את אחרית תוחלת גאולתנו – היום הזה אנו נוטעים על אדמתנו, אדמת הלאום על גדות הירדן והכנרת, את הברוש הזה, אשר יכונה "עץ המדינה". והיה העץ הזה לאות אימוץ הברית בינינו לארצנו, ולהשרשת אמונתנו אומן כי קום תקום עתה המדינה העברית, אשר אך צדק וחסד ישרו בה תמיד, וקבצה לתוכה את שארית עמנו, והשיבה לו את כל כוחו והדרו, והייתה למשגב-עז לגאון ישראל ותפארתו עדי-עד. אמן
שנה לאחר מכן, בשנתה הראשונה של מדינת ישראל, בט"ו בשבט תש"ט (14 בפברואר 1949), התקיימה בבניין הסוכנות היהודית בירושלים הישיבה הראשונה של האספה המכוננת. רוב הנבחרים הגיעו מהשפלה ועצרו בדרכם לירושלים בשער הגיא לטקס נטיעת עצים.יוסף שפרינצק, שנבחר ליו"ר האספה המכוננת והכנסת הראשונה, אמר בנעילת הישיבה באותו יום:
”...ביום זה נטעו ילדינו עצים חדשים, עצי-דעת ועצי-חיים לאומה לימים הבאים. גם אנחנו, נבחרי ישראל, נטענו היום נטיעה חדשה. בפקודת הדורות שחלפו, ולמען הדורות שיבואו, נטענו היום את האילן הנאה – אילן עצמאות ישראל...” מאותה שנה, הייתה נטיעת עצים באתרים שונים בירושלים ובסביבתה לחלק ממסורת חגיגות יום-ההולדת של הכנסת.