stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלישה צבאית
דוגמאות בולטות לפלישות לאורך ההיסטוריה > פלישת המעצמות האירופאיות לאמריקה

פלישה שבוצעה במאה השש עשרה על ידי המעצמות האירופאיות בעקבות גילוי יבשת אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס בשנת 1492.
דוגמאות בולטות לפלישות לאורך ההיסטוריה > פלישת נפוליאון לרוסיה

בשנת 1812 נפוליאון הוביל את צבאותיו לרוסיה. בתחילת הפלישה מנה הכוח הפולש כ-680,000 לוחמים (כולל 300,000 חיילים מצרפת) - זה היה הכוח הצבאי הגדול ביותר אי-פעם נכון לאותה העת. המערכה היוותה נקודת מפנה במלחמות הנפוליאוניות. המלחמה הסתיימה בניצחון רוסי מכריע. בקרבות נהרגו קרוב ל-400,000 חיילים מכוחותיו של נפוליאון וכ-200,000 חיילים רוסים. המוניטין של נפוליאון נפגע במיוחד בעקבות כן וההגמוניה הצרפתית באירופה נחלשה באופן דרמטי.
דוגמאות בולטות לפלישות לאורך ההיסטוריה > הפלישה של גרמניה הנאצית לפולין

ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה הנאצית לפולין, והתקדמה עם טקטיקת הבליץ שלה. שבועות לאחר מכן, ב-17 בספטמבר, יזמה ברית המועצות, בעלת בריתה של גרמניה, את הפלישה המזרחית לפולין, מה שגרם לנפילתה של פולין באופן יעיל ומהיר. הברית בין הכובשים בפולין הסתיימה עם פרוץ המלחמה ביניהם ב-1941. פולין נשארה תחת כיבוש גרמניה הנאצית עד סוף המלחמה ב-1945.
דוגמאות בולטות לפלישות לאורך ההיסטוריה > פלישת צבאות ערב לארץ ישראל במלחמת העצמאות

לאחר שדוד בן-גוריון הכריז על הקמת מדינת ישראל בה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948, למחרת פלשו לארץ כל צבאות ערב.
כך החל השלב השני של מלחמת העצמאות, אבל הסתיים בניצחון לישראל.
דוגמאות בולטות לפלישות לאורך ההיסטוריה > פלישת עיראק לאיראן

ב-22 בספטמבר 1980, לאחר כמה עימותים, עיראק פלשה לאיראן. עיראק רצתה להחליף את איראן כמדינת המפרץ הפרסי הדומיננטית, וחששה כי המהפכה האיראנית ב-1979 תוביל את הרוב השיעי בעיראק למרוד בממשלת הבעת'ים. עיראק תכננה גם לספח את פרובינציית חוז'סטן העשירה בנפט. המלחמה לא הביאה להישגים טריטוריאליים לאף אחת מהמדינות, אך עלתה בחייהם של כמיליון חיילים ואזרחים משני הצדדים.
דוגמאות בולטות לפלישות לאורך ההיסטוריה > הפלישה העיראקית לכווית

ב-3 באוגוסט 1990 פלש צבא עיראק תחת הנהגתו של סדאם חוסיין לכווית כדי שהשתלט על מצבורי הנפט של המדינה. הפלישה למדינה ריבונית, בעלת זיקה מערבית ועתודות נפט הובילה את ארצות הברית להתערב, דבר שהוביל למלחמת המפרץ.
דוגמאות בולטות לפלישות לאורך ההיסטוריה > הפלישה לעיראק בשנת 2003

בשנת 2003 הורה נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש על הפלישה האמריקנית לעיראק שמטרתה המוצהרת הייתה להפיל את משטרו של סדאם חוסיין. מוקדם יותר באותה השנה האשימו האמריקנים את עיראק בהחזקת נשק להשמדה המונית, וקראו להדחתו של הנשיא העיראקי סדאם חוסיין. עיקר הלחימה נמשך שלושה שבועות, במהלכה נכבשה עיראק והופל משטרו של חוסיין, שנתפס מאוחר יותר, הועמד לדין והוצא להורג ב-2006.
דוגמאות בולטות לפלישות לאורך ההיסטוריה > הפלישה הרוסית לאוקראינה

ב-24 בפברואר 2022 פתחה רוסיה בפלישה רחבת היקף לאוקראינה, בעקבות מתחים גאופוליטיים שהצטברו מאז סיפוח חצי האי קרים בשנת 2014. הפלישה לוותה במתקפות טילים על ערים מרכזיות ובכניסת כוחות קרקעיים ממספר חזיתות. מטרתה המוצהרת של רוסיה הייתה "דמיליטריזציה" של אוקראינה והגנה על האוכלוסייה דוברת הרוסית במזרח המדינה. המלחמה הובילה למשבר הומניטרי נרחב, סנקציות עולמיות כבדות על רוסיה, ותמיכה בינלאומית משמעותית באוקראינה.
פלישות שגויות

בעוד שרוב הפלישות המתועדות בהיסטוריה הן מהלכים אשר מבוצעים תוך תכנון והנחיה של דרגים בכירים ומוסמכים, מספר אירועים מהווים פלישה בשוגג.
ב-2010 נגרמה תקרית גבול בין צבא ניקרגואה לקוסטה ריקה בעקבות אי דיוקים בגוגל מפות. מפקד מניקרגואה הסתמך על מקטע לא מדויק בגוגל מפות והורה לחייליו לנוע בהסתמך על המקטע הלא מדויק. החיילים ביצעו תנועה לתוך קוסטה ריקה ואף הסירו דגלים שלה בשטח זה.
ב-2020 נסגר הגבול בין פולין וצ'כיה בעקבות מגפת הקורונה. לצורך הסגירה חיילים מצבא פולין טעו באיתור הגבול והתמקמו בכנסייה אשר נמצאת בשטחה של צ'כיה. החיילים אבטחו את המקום ומנעו תנועה וגישה מאזרחי צ'כיה. לאחר כמה ימים התבררה הטעות והחיילים עזבו את המקום.
הערות שוליים

↑  שלי דובילנסקי, גוגל משרטטת מחדש את מפת ישראל, באתר ynet, 9 בנובמבר 2010
↑  כיכר השבת, ‏פולין: "בגלל אי הבנה, פלשנו לשטח צ'כיה", באתר כיכר השבת, 14 ביוני 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10663612 
תבליט המראה את יהוא מלך ישראל כורע על ברכיו לרגלי שלמנאסר השלישי. קטע מהאובליסק השחור
כיבוש ירושלים בשנת 1099 במהלך מסע הצלב הראשון, בציור מאוחר
היטלר צופה בכוחות הגרמנים שנכנסים לפולין בספטמבר 1939
מקסים גורקי

| --- | --- |

צילום מסביבות 1900 עם אוטוגרף
 לידה:  16 במרץ 1868 (יוליאני) ניז'ני נובגורוד, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 ביוני 1936 (בגיל 68) Gorki-10, רוסיה 
 שם לידה:  אלכסיי מקסימוביץ' פשקוב
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות של חומת הקרמלין 
 מקום מגורים:  קאפרי, סורנטו, סנקט פטרבורג, ניז'ני נובגורוד, מוסקבה 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 שם עט:  Максим Горький, Иегудиил Хламида 
 שפות היצירה:  רוסית 
 זרם ספרותי:  ריאליזם סוציאליסטי 
 יצירות בולטות:  Mat', Twenty-six Men and a Girl, My Childhood, בשפל, The Life of Klim Samgin 
 תקופת הפעילות:  1892–1936 (כ־44 שנים) 
 בן או בת זוג:  יקטרינה פשקובה  Maria Andreyeva 
 צאצאים:  מקסים פשקוב 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין (27 באוקטובר 1932)  Griboyedov Prize (1903, 1904)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חתימה:   
 
אלכסיי מקסימוֹביץ' פֶּשְקוֹב (ברוסית: Алексей Максимович Пешков;‏ 28 במרץ (כך על פי הלוח הגרגוריאני, המקובל בימינו; על פי הלוח היוליאני: 16 במרץ)‏ 1868 – 18 ביוני 1936), הידוע בשם מקסִים גוֹרקִי (ברוסית: Максим Горький; "גורקי" פירושו "מר"), היה סופר ופעיל פוליטי רוסי. הוא נחשב לאב המייסד של זרם סוציאליסטי חדש באמנות, הריאליזם הסוציאליסטי, שגרס כי על אנשי הרוח לשרת בכתביהם את מטרות הפרולטריון. גורקי הרבה לכתוב על מעמד הפועלים ומאבקם. היה מועמד חמש פעמים לפרס נובל לספרות. רבים מספריו ומחזותיו תורגמו לעברית.
יחסו ליהודים ולציונות

גורקי היה מחשובי הסופרים בעולם בזמנו, ובעל מעמד גבוה ברוסיה – הן לפני המהפכה והן לאחריה. כוויקטור הוגו וצ'ארלס דיקנס לפניו, הוא כאב את כאב החלכאים והנדכאים וזעק את זעקתם. הוא פעל למען זכויות האדם בנושאים רבים. הוא ראוי להיזכר במיוחד בזכות אהדתו לעם היהודי ולציונות, יציאתו בריש גלי כנגד האנטישמיות, ופעילותו למען הסופרים והאמנים היהודים. הוא התבטא בקול רם כנגד האנטישמיות, וה"אני מאשים" שלו לאחר פרעות קישינב היה הברור, האמיץ והנוקב ביותר, והתחיל במילים הבאות:
בשנת 1915 ייסד גורקי את האגודה הרוסית למען חיי היהודים, שפעלה נגד רדיפות הקהילה היהודית. גורקי היה מיודד עם מספר סופרים יהודיים, בהם שלום עליכם. הוא העריך מאוד את חיים נחמן ביאליק, והתרגש עד בכי כאשר הגיע לידיו תרגומו הרוסי של "על השחיטה". ב-1915 כתב מאמר פרו-יהודי ובו ביקורת חריפה על תופעת האנטישמיות ברוסיה. ב-1916 פרסם מאמר נרגש על "אכן חציר העם" בעיתון היהודי "יֶברייסקאיה ז'יזן" (מאמר זה, כמו המאמר הקודם ורוב מאמריו שהוקיעו את האנטישמיות, הושמטו מההוצאה הסובייטית בת 30 הכרכים של כל כתביו). מאוחר יותר, בשנת 1921, היה זה בזכות מאמציו שהותר לשורה שלמה של סופרים יהודיים לצאת את ברית המועצות, ביניהם חיים נחמן ביאליק, יהושע רבניצקי, אלתר דרויאנוב, בן־ציון דינור, ועוד. גורקי היה גם תומך נלהב של תיאטרון "הבימה" ופעל נגד ההתנכלויות לקיומו.
הנצחתו

עיר הולדתו, הנקראת כיום ניז'ני נובגורוד, נקראה גורקי בין השנים 1932–1990.
פארק השעשועים פארק גורקי במוסקבה, המשתרע על שטח של 1.2 קמ"ר, קרוי על שמו. הפארק מאוזכר בשיר Wind of Change, של להקת הרוק הגרמנית "סקורפיונז" יחד עם אתרים נוספים בעיר מוסקבה. גם בעיר מינסק שבבלארוס קיים פארק שעשועים הקרוי באותו השם.
בשנת 1938, כשנתיים לאחר מותו של גורקי, הופק בברית המועצות הסרט "ילדותו של גורקי" ("Детство Горького") בבימויו של מרק דונסקוי. הסרט, בשלושה חלקים ("ילדות מרה", "העם" ו"האוניברסיטאות שלי"), מתאר את חייו של גורקי על-פי רשמיו שלו. בסרט זה נשמע לראשונה שיר שהלחין אריה לב שוורץ למילים שכתב גורקי ושעברו עיבוד על ידי עמיתה של לב. כמה שנים לאחר מכן, שימש לחן זה כמקור השראה עבור נתן יונתן כשחיבר את שירו "דוגית נוסעת". יונתן כתב את המילים ללחן של לב שוורץ, לאחר שינויים קלים.
שמו של גורקי הונצח בישראל רק ברחוב קטן ביפו ובפאב באותו אזור הנושא את שמו.
תרגומי כתביו לעברית > מחזות

בורגנים [1901], תרגמו שמעון לוי, נינה מיכואלס, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1986.
הוצג בתיאטרון באר שבע, בשיתוף עם תיאטרון בית ליסין, 1990.
בשפל [1902]
הפקת היובל, תרגום - עזה צבי, בימוי - אופירה הניג, רמת גן, מרכז ישראלי לדרמה ליד בית צבי, 1992.
הוצג בתיאטרון הקאמרי, בשיתוף עם תיאטרון חיפה, תרגום עזה צבי, בימוי היי קילוס, צייר אריה נבון, מוזיקה רפי בן משה, נובמבר 1970.
הוצג בתיאטרון גשר ב-1994, בבימויו של יבגני אריה.
קייטנים  [1904], תרגמה רבקה משולח, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1984.
ילדי השמש  [1905], תרגם יותם ראובני, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1985.
ברברים  [1905], תרגמה מרים קיני, רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1986.
אויבים [1906], תרגמה מרים קיני, רמת גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1982.
התמהונים  [1910], תרגמה עדה בן-נחום, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1982.
ואסה ז’לזנובה [1910]
תרגם אליהו פורת, בימוי רפאל צבי, הוצג בחוג הדרמטי בעין החורש, בראשית שנות הארבעים.
תרגמו שמעון לוי, נינה מיכואלס, רמת גן: המרכז הישראלי לדרמה ליד בית צבי, 1985.
יגור בוליצ’וב  [1932], תרגמה רבקה משולח, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד בית צבי, 1984.
ואסה ז’לזנובה [1910]; בשפל [1902], תרגם אברהם שלונסקי, ת"א: ספרית פועלים, 1985.
תרגומי כתביו לעברית > רומנים

פומה גורדייב [1899, Фома Гордеев], תרגום: ש’ הרברג, ירושלים: מצפה, 1927.
השלושה [1900], תרגם מרוסית אהרן פולאק, ערך יוחנן טברסקי, תל אביב, 1954.
האם [1905, Мать]
תרגם מרוסית שמאי מנדל, ת"א: ספרים טובים, 1949.
תרגם מרוסית זאב זמירי, תל אביב: גפני, 1966.
העירה אוקורוב [1908], סיפור מימי מהפכת 1905, תרגם אברהם שלונסקי, אופק: תל אביב, 1943.
קלים סאמגין [1927-1936, Жизнь Клима Самгина], תרגם ש' הרברג, מרחביה: ספרית פועלים, 1950.
ילדות, תרגום לאה גולדברג, ספריית פועלים, 1943, תורגם בשנית על ידי נילי מירסקי, ספריית עם עובד, 1995
תרגומי כתביו לעברית > סיפורים קצרים

מפעל בית אראטאמונוב [1896, Дело Артамоновых], תרגם מרוסית ש’ הרברג, תל אביב: הוצאת שטיבל, 1934.
ספורי מעשיות על איטליה, [Сказки об Италии, 1911–1913], תרגם ש. הרברג, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, 1945.
לידתו של אדם, סיפורים, תרגם מרוסית ש’ יורם, תל אביב, 1946.
איבנון טפשון וספורים אחרים, לילדים, תרגם שלמה סקולסקי, ציירה איזה פרליס, ת"א: עמיחי, 1955.
מבחר סיפורי גורקי, תרגם ח’ תרסי, בעריכת ל’ חזן, ת"א: ניב, 1960. (הספר בקטלוג ULI)
טוב הוא האדם, סיפורים לנוער, תרגם מרוסית ש’ יורם, ניומן, 1968.
דראמה קטנה, סיפור, תרגום מרוסית - אברהם לוינסון, עופר, ירושלים, 1946.
הספר שאיננו מניח לישון, תרגם ליאון שפילקע, לונדון, תר"ע 1910.
בערבה, לנוכח הים, סיפורים, תרגמה מרוסית: דינה מרקון, הוצאת קדימה, 2018.
הזקנה איזרגיל ושירת התחמס, בתוך הספר: האוניברסיטאות שלי, תרגם מרוסית פסח בן עמרם (ליפובצקי), ירושלים: קרית ספר, 1936; תל אביב: עם עובד, 1956, 1989.
תרגומי כתביו לעברית > כתבים אוטוביוגרפיים

ילדות [1913–1914, Детство], תרגמה מרוסית נילי מירסקי, ת"א: עם עובד, 1995.
בין הבריות [1916], תרגם מרוסית ח"ש בן-אברם, צייר ב’ דאכטאריוב, ת"א: דקל, 1969.
האוניברסיטאות שלי [1923, Мои университеты], תרגם מרוסית פסח בן עמרם (ליפובצקי), ירושלים: קרית ספר, 1936; תל אביב: עם עובד, 1956, 1989.
ספרים ואישים : מאמרים, זכרונות, אגרות, תרגם משה בסוק, ת"א: הקיבוץ המאוחד, 1953.
זכרונות על טולסטוי [1919], תרגם מרוסית א’ פרסמן, מרחביה: ספרית פועלים, 1946.
תרגומי כתביו לעברית > עיבודים

האוניברסיטאות שלי, תסכית רדיו, ימימה אבידר-טשרנוביץ, 4 בדצמבר 1944. כתב היד נמצא בארכיון המחברת במכון גנזים, פריט כ-37184.
לקריאה נוספת

אנרי טרויה, גורקי. ראשון לציון: מסדה, 1992. (הספר בקטלוג ULI)
משה מישקינסקי, 'מ. גורקי על "הבונד"', עיונים בסוציאליזם היהודי, תשס"ד-2004. (הספר בקטלוג ULI)
ברל רויזן, 'מקסים גורקי ומאבקו נגד שנאת גזעים', דמויות ומוטיבים יהודיים בתוך הספרות הרוסית, תשס"ג-2003. (הספר בקטלוג ULI)
משה אונגרפלד, 'חמישים שנה ליציאת ח.נ. ביאליק מרוסיה, בהשתדלותו של גורקי, ציווה לנין לתת את רשות היציאה', הדאר, נ"א, תשל"ב-1972.
שלמה בריימן, 'מ. גורקי על יהודים ויהדות', בחינות, 6, תשל"ה-1975.
ראול טייטלבאום, 'גורקי על היהודים ועל הציונות', הדאר, נ"ו, תשל"ז-1977.
אהרון דולב, 'גורקי וז'בוטינסקי', נתיב, תשנ"א-1991.
נינה גורפינקל, גורקי בראי יצירתו, מסדה, 1969. (הספר בקטלוג ULI)
נחום איש גם-זו (נחום דב קרפיבנר), 'האוניברסיטאות שלי מאת מקסים גורקי', במעלה 10, עמוד 10.
ח. שורר, י. קורן וד. ויניצקי (עורכים), "הפוגרום בקישיניוב: במלאת 60 שנה", הוצאת האיגוד העולמי של יוצאי בסראביה, 1963. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אנרי טרויה, גורקי, מסדה, 1986
↑  מאיר קוטיק, משפט בייליס, עמ' 10.
↑   מקסים גורקי, על הפרעות בקישינוב, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  תום זידמן פרויד, מסע הדג, הוצאת אבן חושן, 2002, עמ' 28 (בתוך אחרית דבר מאת זיוה שמיר)
1 2  דוד אסף‏, גלגולו של ניגון: מקסים גורקי נוסע בדוגית ושר אנעים זמירות, בבלוג "עונג שבת", 23 במאי 2011
↑  שוש אביגל, בכורה/ בשפל - "בורגנים מאת גורקי, חדשות, 15 בינואר 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261811005171  PLWABN: 9810587907205606  BIBSYS: 90103176  BNC: 000042203  BNE: XX993997  BnF: cb119054125 (data)  CANTIC: a11555981  CiNii: DA00816313  GND: 118639293  ICCU: CFIV001219  ISNI: 0000 0001 2144 5808  LCCN: n80126152  LNB: 000048879  MusicBrainz: c02629f7-6ef5-4d66-85e7-d4fd36a78260  NARA: 10568549  NDL: 00441307  NKC: jn19990002786  NLA: 35135975  NLG: 98140  NLK: KAC199610478  NSK: 000100222  NTA: 068329288  RERO: 02-A000073308  RSL: 000083167  SELIBR: 56718  SNAC: w6df6rr8  SUDOC: 027323722  Trove: 837757  ULAN: 500318636  VcBA: 495/348588  VIAF: 96998392   WorldCat (עם VIAF): 96998392 
גורקי וסטלין, 1931
איבנון טיפשון וספורים אחרים, תל אביב 1955
יעקב כהן (משורר)

| --- | --- |
צילום דיוקן מ-1947 מאת זולטן קלוגר
צילום דיוקן מ-1947 מאת זולטן קלוגר
 לידה:  26 ביוני 1881 סלוצק 
 פטירה:  20 בנובמבר 1960 (בגיל 79) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  Яаков Каган
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1953)  פרס ביאליק (1938)  פרס ישראל (1958)  פרס טשרניחובסקי 
 
"אנו עולים ושרים" מאת יעקב כהן
יעקב כָּהָן (כהאן) (26 ביוני 1881 סלוצק – 20 בנובמבר 1960 תל אביב) היה משורר ישראלי, מחזאי, מתרגם, סופר ובלשן עברי, פעמיים חתן פרס ישראל. יהודי יליד בלארוס, אז חלק מהאימפריה הרוסית. חי שנים רבות בפולין, עד שעלה לארץ ישראל ב-1934. הוא היה ציוני מגיל 16 ומאוחר יותר הצטרף לציונות הרוויזיוניסטית.
קורות חיים > שנותיו המוקדמות

יעקב כהן נולד בעיירה סלוצק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), במשפחה של סוחרים אמידים - בנימין כגן (כהן) ואשתו, פסיה לבית ונדרובסקי. הוא בילה את ילדותו בפולין הקונגרסאית, בעיר זגייז', הקרובה ללודז'. הוא למד ב"חדר המתוקן" שהקים בזגייז' הסופר יעקב בנימין קצנלסון ("י.בן-ימיני"), אביו של יצחק קצנלסון. מגיל 13–14 היה כהן אוטודידקט.
בשנים 1909-1903 למד כהן באוניברסיטאות ברן, מינכן ופריז. ב-1909 הוא סיים עבודת דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת ברן. בתום הלימודים הוא שב לפולין.
קורות חיים > פעילותו הציונית וכמחנך וסופר בעברית

החל משנת 1897 הצטרף באופן פעיל לתנועה הציונית. הוא נמנה עם מייסדי הארגון בני ציון בסלוצק. פעל בעקביות למען הפצת השפה העברית כשפה מדוברת ובשנים 1914-1910 עמד בראש החברה לתרבות וללשון עברית בברלין. בשנים 1927-1917 עבר כמפקח על לימוד העברית והיהדות בבתי הספר התיכונים היהודים שהקים מרקוס בראודה ואחר כך בשנים 1933-1927 לימד שירה עברית של ימי הביניים וספרות עברית חדשה במכון ליהדות בוורשה. בעת שהותו בוורשה היה כהן חבר בוועד המרכזי של הארגון "תרבות".
כהן פרסם שירים החל משנת 1900. שירו הראשון שנחשב בעיניו יצא לאור בשנת 1901 בכתב העת "הדור" בעריכתו של דוד פרישמן.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. הוא התגורר שנים רבות ברחוב ביאליק בתל אביב.
בימי חייו כתב שירה, סיפורים קצרים, מחזות, תרגומים ושירי ילדים.
כהן היה חבר ועד הלשון העברית משנת תרצ"ו (1936) וחבר האקדמיה ללשון העברית מיום ייסודה ושימש סגן נשיא האקדמיה בשנים תשט"ז–תשכ"א, חבר ועד המינוח והוועדות לתעתיק ולדקדוק.
קורות חיים > פעילותו הספרותית

בעקבות פרעות קישינב ב-1903 כתב כהן את שירו "שיר הבריונים", שזכה ללחן מאת אברהם צבי אידלסון (שאף ביצע אותו).
פזמונו "בדם ואש יהודה נפלה בדם ואש יהודה תקום" היה לסיסמת "השומר", לאחר מכן להמנון "ברית הבריונים" ולימים שיר רוויזיוניסטי מושר ומוכר. שירו "שיר הצבאות" היה להמנונה של התנועה הדתית-לאומית ברית החשמונאים.
כהן היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית, והיה מאנשי הצה"ר. בשל המחלוקת על דרכהּ של התנועה מול עמדת זאב ז'בוטינסקי, חבר כהן ב-1933 אל מאיר גרוסמן להקמת מפלגת המדינה העברית.
כהן היה חבר פעיל של אגודת הבונים החופשיים בלשכת ברקאי ואח כבוד בלשכה הגדולה של ארגון זה. הוא פרסם בכתבֿ העת “הבונה החופשי” ומעריכים שמוטיבים מאסוניים מופיעים ביצירתו, בעיקר בטרילוגיה שלו על שלמה המלך וביצירות על חיי האלמוות.

בשנת 1938 זכה בפרס ביאליק לספרות יפה על ספרו "ליד הפירמידות".
כהן תרגם מגרמנית את החלק הראשון של פאוסט, את טורקוואטו טסו ואת איפיגניה בטאוריס ליוהאן וולפגנג פון גתה ומבחר שירים של היינריך היינה. על מלאכת התרגום זכה פעמיים בפרס טשרניחובסקי: בשנת 1945 על פאוסט ובשנת 1958 על שירי היינה.
כהן כיהן כנשיא PEN, "האיגוד הבינלאומי למשוררים, סופרים ומחזאים".
בשנת 1953 וב-1958 זכה בפרס ישראל לספרות יפה.
כהן נפטר ב-20 בנובמבר 1960 בבית החולים בילינסון לאחר מחלה ממושכת ונקבר בהר המנוחות בירושלים על פי צוואתו.
על שמו רחוב בבאר שבע, בקריית חיים, ברמת גן וברמת השרון. ספריית אריאל בבית אל על הוקמה לזכרו.
מכתביו > יצירות מפרי עטו

כתבי יעקב כהן, הוצאת דביר, 1960
"בלוז", מחזה בן שלוש עלילות, 1944
מכתביו > תרגומים

השיר הימים חולפים
פאוסט, חלק ראשון / י"ו גטה
טרקבטו טסו: חזיון / י"ו גטה; עם מבוא מאת פ' לחובר; ורשה: א' שטיבל
הערות שוליים

↑  שיר הבריונים, באתר זמרשת
↑  אלי אשד
↑  יעקב כהן איננו, דבר, 21 בנובמבר 1960
↑  המשורר יעקב כהן ז״ל - למנוחות, דבר, 22 בנובמבר 1960
↑  נחנכה ספריית אריאל בתל אביב, דבר, 18 בנובמבר 1963
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יעקב שטיינברג | פרס ביאליק  1938 | הבא: יהודה בורלא, אשר ברש |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263444105171  PLWABN: 9810624183205606  BnF: cb11292118b (data)  GND: 173176534  ISNI: 0000 0000 6696 0734  LCCN: n81006923  NLA: 35856972  NTA: 071936009  SELIBR: 245619  SUDOC: 098889435  Trove: 1118293  VcBA: 495/143739  VIAF: 28188208   WorldCat (עם VIAF): 28188208
הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי

| --- | --- |

בניין המטה העולמי של האדוונטיסטית של היום השביעי
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  נצרות
 מקום ייסוד:  באטל קריק (ארצות הברית) 
 תאריך ייסוד:  21 במאי 1863 
 מייסד:  Joseph Bates, James S. White, Ellen G. White, J. N. Andrews 
 מספר מאמינים:  22,127,000 (נכון ל־2022) 
 ארגונים ופעילות
 מרכז:  סילבר ספרינג 
 אזורי פעילות:  כלל עולמי 
 מוסדות:  Seventh-day Adventist Church congregation 
  
 www.adventist.org
 
הקהילה האדוונטיסטית של שומרי השבת (או: המשיחית שומרי השבת) היא זרם אדוונטיסטי (המאמין בביאתו השנייה של ישו המשיח) בנצרות הפרוטסטנטית שבו מקדשים את יום השבת, בניגוד למרבית הזרמים, המחשיבים את יום ראשון כיום השבתון המקודש. הכנסייה נוסדה באופן רשמי בשנת 1863 בארצות הברית.
רבים מעיקרי האמונה של הקהילה נשענים על חלק מכתביה של אלן גולד וייט, שהחל משנת 1844 ובמשך 19 שנה ראתה "חזיונות" או "נבואות" במקומות ציבוריים, ובהמשך חייה התנבאה בנושאים שונים הקשורים לתפקודה של הקהילה בעולם.
אין כמורה רשמית בכנסייה זו, אבל יש פסטורים ("רועי קהילה" באנגלית), המנהיגים את הקהילה.
באופן רשמי הכנסייה טוענת שאינה רואה בשלילה את קיומן של כנסיות נוצריות אחרות, אך "מעדיפה את הטקסים והמוסדות" שלה, וחשוב לה שחבריה יהיו אלו "שראו את האור".
יש בארצות הברית המגדירים כנסייה זו ככת, בייחוד עוזבי הכנסייה, אך רבות מהכנסיות בארצות הברית רואות בה כנסייה נוספת עם נהגים שונים. כת ידועה שהוקמה מפורשי הכנסייה הייתה כת הדייווידים של דייוויד כורש.
עיקרי אמונה

חוק - החוק האלוהי מגולם בעשרת הדיברות.
שבת - יום השבתון חל ביום השביעי בשבוע, משקיעת השמש ביום שישי עד שקיעת השמש בשבת.
ההתגלות השנייה של ישו וקץ הימים - ישו יחזור לארץ בגופו אחרי תקופת עקה, שבמהלכה השבת תהיה שעת מבחן עולמית. ההתגלות השנייה תתחיל תקופה של אלף שנים של מלכות השמים.
הטבע המאוחד של האנושות - האנושות היא גוף אחד שאינו ניתן לחלוקה. לבני אדם אין נשמה נצחית, ואין קיום תודעתי לאחר המוות.
חיי נצח מותנים - החוטאים אינם נידונים לגיהנום נצחי, אלא מושמדים לעד.
המאבק הגדול - האנושות מצויה במאבק בין ישו המשיח לבין השטן.
המנוחה השמימית - בעזיבתו את הארץ, החל ישו בהנהגת שלטון של כפרה מהמקדש השמימי.
דין המבוסס על חקירה - משפטם של הנוצרים המוצהרים החל בשנת 1844. החקירה תקבע מי יזכה לישועה ותוכיח לכל הברואים כי האל עושה משפט צדק עם בני האדם.
שארית הפליטה - יהיו אלו אשר ישמרו את מצוות אלוהים בתורה ויחזיקו ב"עדותו של ישו".
רוח הנבואה - שליחותה של אלן ג. וויט נקראת רוח הנבואה, וכתביה נחשבים ל"מקור אמת" משלים אך לא מחליף את הכתובים, שמטרתם להעניק לקהילת המאמינים כלי שבו היא תוכל לבצע את תפקידיה המגוונים למען קיום מצוותיו של אלוהים בעידן הנוכחי והפצת בשורת הישועה באל ובבנו. כך לדוגמה, אחד הספרים שלה הנקרא בעברית "אבות האומה ונביאי ישראל" יצא לאור לאחרונה. ספר זה מתאר את ראשיתה של האנושות ונפילתה בחטא ומביא את סיפוריהם של אבות ואימהות האומה, אדם וחוה, נח יעקב ורחל, יוסף, משה רבנו, דוד המלך ורבים אחרים. הספר מתאר את אותו צור אמונה שממנו שאבו אבות האומה והנביאים את הכוח וההשראה שבו שמו את מבטחם.
יחסם לישראל וליהדות

לקהילה יש מיסיון בישראל שתפקידו לפנות ליהודים ולאחרים על מנת להמיר את דתם. בתי הקהילה בישראל נקראים "בתי כנסת", ונמנעים בהם מצורת הצלב – שאינו מקובל בקהילה בישראל כסמל הרשמי שלה. אגף זה פעיל בארגנטינה, צ'ילה, אורוגוואי, הולנד, ארצות הברית (בעיקר בפלורידה) ובישראל. אנשי הקהילה מפעילים בישראל 28 מרכזי קהילה, רובם למען עובדים זרים ברומנית, ספרדית, רוסית ואנגלית, וכן מרכז באמהרית ובעברית. ארבעת האחרונים פונים ליהודים עולי אתיופיה, עולי הארצות דוברות האנגלית והרוסית, ויהודים ישראלים.
לקהילה האדוונטיסטית לשכה הנקראת 'קרן הידידות עם היהודים', ובראשה ריצ'רד אלופר (Richard Elofer). בסוף שנת 2000 הוזמן אלופר למפגש ראשי כנסיות נוצריות עם נשיא מדינת ישראל משה קצב. בשנת 2003 פורסמה כתבה אוהדת על ריצ'רד אלופר ופועלו בישראל בקרב שוהי עבודה ואחרים.
הכנסייה מפיצה ספרות בעברית שנועדה לציבור היהודי בישראל דתי כחילוני. חלק מאתר האינטרנט שלה מוקדש ומיועד ליהודים (הוא נקרא: "הקהילה האדוונטיסטית בני ציון").
ראו גם

דזמונד דוס
"הסרבן" - סרט קולנוע בכיכובו של אנדרו גארפילד ובבימויו של מל גיבסון
שמירת שבת בנצרות
מתייהדים (נצרות)
יהדות משיחית
עדי יהוה
סובוטניקים
העבריים מדימונה
הערות שוליים

↑  כפי שהוא מופיע בעלונים שלהם בעברית
1 2  ביקורת על האדוונטיסטים, אתר 'סובלנות דתית' (באנגלית)
↑  ספר 'תשובות המשיחיים שומרי היום השביעי', ספרם הרשמי של אנשי הכנסייה, שהודפס ב-1957, עמוד 197
↑  המרכז העולמי לידידות בין יהודים לאדוונטיסטים
↑  שמחתה של מרים סיפור הטבלתם לנצרות של יהודים, באתר הכנסייה (באנגלית)
↑  דף הקהילות, אתר הכנסייה בישראל (הקישור אינו פעיל, 24 בינואר 2018)
↑  פעילות ריצ'רד אלופר בקרב יהודים יוצאי ברית המועצות לשעבר (ברוסית)
↑  ורד לוי-ברזילי, ראיתי עובדים זרים מאושרים, באתר הארץ, 4 בפברואר 2003. הכתבה המקורית עברה תיקון ועדכון למחרת)
↑  על רפואה וגוף או פרי הרוח - מסמכי "בית הספר של שבת" (תרגום מאנגלית שולמית גלאור, באתר הכנסייה) (הקישור אינו פעיל, 24 בינואר 2018)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267974105171  PLWABN: 9810603019105606  BIBSYS: 96002575  BNC: 000286858  BNE: XX131984  BnF: cb12022891p (data)  GND: 1040600-1  HDS: 011439  ISNI: 0000 0001 2287 9544  LCCN: sh85120430  LNB: 000057639  NDL: 001305410  NKC: kn20010711216  NLA: 35490852  NSK: 000245187  RERO: 02-A008623487  SELIBR: 128400  SNAC: w66h8f42  SUDOC: 028382684  Trove: 972031  VIAF: 133741368   WorldCat (עם VIAF): 133741368 
סמל זה הוא סמלה הרשמי של הכנסייה העולמית. בסמל של הקהילה בישראל הוסר סמל הצלב כדי להימנע מפגיעה ברגשות העם היהודי החי בישראל (כתוצאה משימוש לרעה בסמל הזה בזמנים שונים בהיסטוריה).
X.25

תרשים רשת X.25
X.25 היא חבילת פרוטוקולי תקשורת סטנדרטיים שפותחה עבור תקשורת ברשת אזורית (WAN) עם מיתוג מנות. החבילה פותחה על ידי מגזר קביעת תקנים בטלקומוניקציה (ITU-T) באיגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי (ITU).
פיתוח X.25 החל בשנות ה-70 על ידי קבוצת חברות טלפוניה במטרה להוות פרוטוקול ממשק רשת מרחבית תקנית המסוגל לספק קישוריות לרשתות תקשורת ציבוריות (PDNs) שונות. X.25 היא רשת מיתוג המגדירה כיצד מוקמת ומתוחזקת תקשורת בין תחנות קצה לרכיבי תקשורת וציוד תעבורת נתונים.
X.25 נוצר במקור על ידי ה-International Telegraph and Telephone Consultative Committee - CCITT וכיום ITU-T כסדרת טיוטות עד לפרסום הסופי במסגרת The Orange Book בשנת 1976.
X.25 הוא אחד מפרוטוקולי מיתוג המנות הוותיקים ביותר, שנבנה עבור תשתית שתומכת במהירות של 64 kbit/s לכל היותר. הוא פותח לפני פיתוח מודל ה-OSI, ועוצב במסגרת של שלוש שכבות התואמות בקירוב לשלוש השכבות הנמוכות ממודל שבע השכבות של ה־OSI. כמו כן, הוא כולל פונקציות שנמצאות בשכבות גבוהות יותר במודל OSI כמו ריבוב, בקרת שגיאות ובקרת זרימה (flow control).
עם שדרוג תשתיות הטלפון בעולם הוא הוחלף בפרוטוקול frame relay ובהמשך גם בפרוטוקולים מתקדמים יותר כמו ADSL. יחד עם זאת, הוא עדיין נמצא בשימוש ביישומים נישתיים ובאפליקציות Legacy. לדוגמה, יישומים של חברות תקשורת וגופים פיננסיים שנבנו בשנות ה-80.
חיבור קבוע לעומת חיבור משתנה

בדומה לפרוטוקולי רשת אזורית אחרים, מאפשר הפרוטוקול שני סוגים של קווים: permanent virtual circuits (ר"ת PVC) או virtual circuit (ר"ת VC). קו קבוע נותן ללקוח ערובה שהקו יהיה זמין באופן רציף, כמו גם הגנה מפני ניסיונות פריצה לרשת מקומית על ידי האקרים שיודעים את ה-Data Network Identification Codes (ר"ת DNIC) של הלקוח.