stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלורליי (שיר)

ייצוג לורה-ליי מאת אדמונד ברונינג ב"ספר השירים" של היינה
הלורליי (Die Lore-Ley או Lied von der Loreley) הוא שיר מאת היינריך היינה משנת 1824, שהופץ בהרחבה בגרסת שיר מאת פרידריך זילכר (1837). השיר מספר על עלמה יפה היושבת על סלע לורליי מעל הריין. היינה כתב על אגדה (Lore Lay) שכתב קלמנס ברנטנו ב-1801. השיר נחשב לביטוי של הרומנטיקה של הריין.
טקסט

Ich weiß nicht, was soll es bedeuten,

Daß ich so traurig bin;

Ein Mährchen aus alten Zeiten,

Das kommt mir nicht aus dem Sinn.



Die Luft ist kühl und es dunkelt,

Und ruhig fließt der Rhein;

Der Gipfel des Berges funkelt

Im Abendsonnenschein.



Die schönste Jungfrau sitzet

Dort oben wunderbar[;]

Ihr gold’nes Geschmeide blitzet,

Sie kämmt ihr gold’nes Haar.



Sie kämmt es mit gold’nem Kamme,

Und singt ein Lied dabei;

Das hat eine wundersame,

Gewaltige Melodei.



Den Schiffer im kleinen Schiffe

Ergreift es mit wildem Weh;

Er schaut nicht die Felsenriffe,

Er schaut nur hinauf in die Höh’.



Ich glaube, die Wellen verschlingen

Am Ende Schiffer und Kahn;

Und das hat mit ihrem Singen

Die Lore-Ley gethan.
(היינה, , 1827)
פרשנויות

בנוגע לנושא המרכזי של אהבה נכזבת, יש המבקשים להכיר במרכיב אוטוביוגרפי בשיר זה (חווית עמליה של היינה); הסירוק במסרק הזהב מתפרש בחלקו כמחווה נרקיסיסטית, אך בעיקר כהתייחסות לסצנות המפתח באגדה נערת האווזים מסיפורי הילדים והבית של האחים גרים וב"גרמניה: אגדת חורף". אחרים רואים בשיר את עיסוקו של היינה ברומנטיקה או בשירה רומנטית, שמגולמת בדמותה של לורליי. הוא השתמש במוטיבים ובאמצעי ייצוג מהרומנטיקה ומשירי עם על מנת ליצור אירוניה באמצעות הצטברות והגזמה, גם דרך פאתוס מוגזם ובדרך זו להרחיק את עצמו מהחוויה המתוארת. הקשר בין ההבל, הפיתוי והארעיות מצביע על תחייתם של מוטיבים של ארעיות ופאר שטחי כפי שהם מתגלמים בתפיסה הרומנטית.
גרסאות

במאה ה-19 נוצרו למעלה מארבעים גרסאות שירים לטקסט של היינה. פופולרי ביותר היה זה של פרידריך זילכר (1837).
בשנת 1841, ובגרסה מתוקנת בשנת 1856, השיר הולחן על ידי פרנץ ליסט תחת הכותרת (The LoreleySearle 273) כקטע קולי בליווי פסנתר. ליסט ערך עיבודים נוספים לפסנתר סולו ב-1861 (Searle 532) ולקול ותזמורת ב-1860 (Searle 369). עם תיאור הטון שלו ותיאור הנוף המובחן שלו, הקשור למצב רוח, לא ניתן להשוות אותו לסגנון העממי הפשוט של זילכר. קלרה שומאן הלחינה את הטקסט ב-1843 כשיר בליווי פסנתר. פליקס מנדלסון תכנן אופרה על הנושא (אופ' 98, לא גמור). בשנת 1900, המלחין הברלינאי פול לינקה הוציא אופרטה בשם Fräulein Loreley .
יוזף נצר הטירולי יצר גרסה להרכב טנור, בס, קלרינט (או קרן) ופסנתר. חיבור זה נחשב לאחת מיצירותיו החשובות ביותר.
ביקורת

לורה-ליי של היינה שימש במשך זמן רב, במיוחד במאה ה-19, כשיר עם סנטימנטלי. ולטר א' ברנדזון טען שהשיר כל כך פופולרי, שאפילו הנאציונל-סוציאליסטים ברייך השלישי לא העזו להסיר אותו מאנתולוגיות השירה, למרות שהיינריך היינה, כיהודי, היה מהמשוררים שיצירותיהם נאסרו ונשרפו. עם זאת, מחברו הועלם, ובמקום זאת, לשם ציון זהות המשורר נאמר בעיקר "משורר גרמני לא ידוע" או נוסח דומה לכך. עם זאת, טרם נמצאו ראיות לטענה זו.
עיבודים עכשוויים

שירו של היינה עובר עריכה אמנותית עד היום ומעובד ליצירות עכשוויות. הנס-ירגן בוכנר, ראש להקת היינדלינג, השתמש בשיר זה בתוך השיר Waltz מתוך האלבום Spinn I מ-1985. בנוסף, גרסה קומית ל-Lore-Ley של היינה מאת קוליה וילצקה (Kolja Wilcke) פורסמה בשנת 2010 בסצנת הקומיקס הברלינאית המתפתחת. הלהקה מדיסלדורף "קאלחון" (Callejon) עשתה וריאציה על החומרים של היינה באלבומה "Eternia" משנת 2022 בשיר "Loreley X2p1".
ספרות

Helga Arend: Die Loreley – Entwicklung einer literarischen Gestalt zu einem internationalen Mythos. In: Liesel Hermes, Andrea Hirschen, Iris Meißner (Hrsg.): Gender und Interkulturalität. Ausgewählte Beiträge der 3. Fachtagung Frauen-/Gender-Forschung in Rheinland-Pfalz (= Frauen- und Gender-Forschung in Rheinland-Pfalz. Bd. 4). Stauffenburg-Verlag, Tübingen 2002, [[:de:Special:BookSources/3860577948|ISBN 3-86057-794-8]], S. 19–28.
Rotraud Ehrenzeller-Favre: Loreley, Entstehung und Wandlung einer Sage. Hoops, Zürich 1948.
Elisabeth Frenzel: Stoffe der Weltliteratur. Ein Lexikon dichtungsgeschichtlicher Längsschnitte (= Kröners Taschenausgabe. Band 300). 9., überarbeitete und erweiterte Auflage. Kröner, Stuttgart 1998, [[:de:Special:BookSources/3520300095|ISBN 3-520-30009-5]].
Jürgen Kolbe (Hrsg.): „Ich weiß nicht was soll es bedeuten“. Heinrich Heines Loreley. Bilder und Gedichte. Hanser, München u. a. 1976, [[:de:Special:BookSources/3446123024|ISBN 3-446-12302-4]].
Peter Lentwojt: Die Loreley in ihrer Landschaft. Romantische Dichtungsallegorie und Klischee. Ein literarisches Sujet bei Brentano, Eichendorff, Heine und anderen. Lang, Frankfurt am Main u. a. 1998, [[:de:Special:BookSources/3631320760|ISBN 3-631-32076-0]]. (= Europäische Hochschulschriften. Reihe 1: Deutsche Sprache und Literatur. Bd. 1664). (Zugleich: Stuttgart, Universität, Dissertation, 1996).
הערות שוליים

↑  Druckfassung 1827
↑   Johannes Wilkes, „Der Einfluss von Märchen auf Leben und Werk Heinrich Heines“, in: Märchenspiegel 1997, S. 9–12.
↑  Étienne François, Hagen Schulze (Hrsg.):  Deutsche Erinnerungsorte. Band 3. C. H. Beck, München 2001, ISBN 3-406-47224-9, S. 490.
↑  Hans Christoph Worbs: Booklet der CD von Margaret Price und Cyprien Katsaris: Franz Liszt – Lieder und 3 Petrarca-Sonette, Teldec Schallplatten GmbH, 1986, auf CD von Teldec Classics International GmbH, Hamburg, 1999, Seite 5
↑  Œuvre van Clara Schumann-Wieck.
↑  Tagesspiegel, Berlins Comicszene wird immer internationaler
↑  Kolja Wilcke, Tödliche Schönheit
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4561938-4  VIAF: 1325150172653800180002   WorldCat (עם VIAF): 1325150172653800180002 
בול דואר ממשרד הדואר הפדרלי הגרמני, 1989
התרבות האוריניאקית

מפת התפוצה של אתרי התרבות האוריניאקית
ה"אריה-אדם" - צלמית שנמצאה במערה בשוואביה, ומתאורכת לכ-32 אלף שנים לפני זמננו. זהו הממצא הקדום ביותר של האנשת חיות בהיסטוריה האנושית
התרבות האוריניאקית היא תרבות פרהיסטורית מהתקופה הפלאוליתית העליונה, שהתקיימה באירופה ובדרום מערב אסיה ובכלל זה בארץ ישראל, כ-37,000–33,000 שנים לפני זמננו. התרבות הוגדרה לראשונה בחפירת האתר הארכאולוגי מערת אוריניאק בצרפת, ומכאן שמה. הגדרת התרבות האוריניאקית מתבססת, כמקובל במחקר הפלאוליתי, על טיפוסי כלי אבן המיוחדים לה, אך גם על ממצאים ייחודיים שאינם מאבן, כגון כלים מעצם ומקרן, חרוזים עשויים משיני בעלי חיים ופריטי אמנות מגולפים.
לתרבות האוריניאקית חשיבות רבה בחקר האבולוציה של האדם. מקובל להניח כי זוהי תרבותם החומרית של האוכלוסיות הראשונות של האדם המודרני באירופה. כמה מהממצאים הקדומים ביותר הידועים של אמנות פיגורטיבית וכלי נגינה ידועים בתרבות זו.
מאפיינים עיקריים

תעשיית הכלים האוריניאקית מאופיינת בכלי עצם או קרני אייל מחורצים וחתוכים בקצוותיהם. כלי הצור כוללים להבים ולהבים זעירים (Bladelets), העשויים מחתיכות משויפות ולא משבבי האבן. בני תרבות זו יצרו גם את מקצת מאמנות המערות וציורי המערות המוקדמים, כמו ציורי המערות המפורסמים שבדרום צרפת. הם גם יצרו מדליונים, שרשראות, חרוזי שנהב וצלמיות. כמו כן נמצאו באתרי התרבות Bâton de commandement, שמטרתם אינה ברורה עד כה.
להבים מסותתים מצור
חודים מסותתים מצור מטיפוס "דופור"
"חוד בקוע-בסיס" עשוי מעצם
החליל משווביה, עשוי על עצם של ציפור
מגרדים אופייניים
שיוך לאדם המודרני

תחכום זה והמודעות העצמית הגבוהה הובילה את הארכאולוגים להעריך כי חפצי התרבות האוריניאקית שייכים לבני האדם המודרניים הראשונים באירופה. שרידי שלד אנושיים וחפצי התרבות האוריניאקית המאוחרים שנמצאו בסמיכות תומכים במסקנה זו. תגלית משמעותית ביותר היא זו של השלד המכונה "אגברט" מקאסר עקל, צפונה מביירות בסמיכות לחפצים המשויכים לתרבות האוריניאקית-לוונטינית. אגברט הוא אדם מודרני לחלוטין הן מבחינת הגולגולת והן שלדית, המתוארך לכ-40,000 עד 45,000 שנים לפני זמננו.
עם זאת, ממצאי שרידי אדם מודרני בהקשר ישיר לטכנולוגיות האוריניאקיות המוקדמות הם נדירים באירופה. השיוך הטוב ביותר בין מוצרים אוריניאקיניים ושרידי אדם הם אלה של לפחות חמישה אנשים ממערת Mladec בצ'כיה, על ידי מדידות פחמן רדיואקטיבי ישירות על שרידי השלד עצמם תוארכו השרידים ל-31 אלף שנים לפחות לפני זמננו. לפחות שלושה אנשים בעלי מבנה גוף חסון אך מודרני מבחינה אנטומית ממערת "Peștera cu Oase" ברומניה, שתוארכו ל-36 אלף עד 35 אלף שנים לפני זמננו. אף על פי שאינם קשורים ישירות לממצאים ארכאולוגיים, נמצאים ממצאים אלה בטווח הכרונולוגי והגאוגרפי של התרבות הקדם-אוריניאקית בדרום מזרח אירופה.
אמנות

הצלמיות האוריניאקית שנמצאו מתארות ייצוגי בעלי חיים שחיו באותה תקופה ונכחדו, כולל ממותות ומינים נכחדים של קרנפים וסוסים, יחד עם תיאורים מואנשים שניתן לפרשם כחלק מהראיות המוקדמות ביותר של דת.
בחודש יוני 2007, נתגלה פסלון בן 35 אלף שנים של ממותה במערת Vogelherd, והועבר למחקר באוניברסיטת טובינגן, הפסלון מגלם את המאפיינים האמנותיים המורכבים והמסובכים של התרבות האוריניאקית.
הממצא הקדום ביותר של אומנות פיגורטיבית הידוע לנו, ונוס מהולה פילס, שייך לתרבות זו. ממצא זה נמצא בספטמבר 2008 בשלקלינגן שבבאדן-וירטמברג שבדרום גרמניה. הפסלון מתוארך ללפחות 35 אלף שנה לפני זמננו.
חליל (כ-22 סנטימטר אורך ו-2.2 סנטימטר קוטר; מעצם כנף חלולה של עיט ענק), יחד עם שברי חלילי שנהב שנמצאו באותה מערה בשנת 2009 הם כלי הנגינה העתיקים ביותר שאינם שנויים במחלוקת.
ראו גם

התקופה הפלאוליתית
קרו מניון
נדידת האדם הקדמון
אמנות פרהיסטורית
לקריאה נוספת

עופר בר-יוסף ויוסף גרפינקל, הפרהיסטוריה של ארץ ישראל: תרבות האדם לפני המצאת הכתב. ירושלים, הוצאת אריאל, 2008, עמודים 100–101
הערות שוליים

↑  Conard, N. J. (2009). A female figurine from the basal Aurignacian of Hohle Fels Cave in southwestern Germany. Nature, 459(7244), 248–252
| תרבויות פלאוליתיות ואפיפלאוליתיות בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| תרבויות התקופה הפלאוליתית התחתונה | התרבות האולדובאית (2,600,000–1,000,000) • התרבות האשלית (1,750,000–400,000) • התרבות האשלו־יברודית (400,000–220,000) |  |
| תרבויות התקופה הפלאוליתית התיכונה | התרבות המוסטרית (250,000–49,000) |  |
| תרבויות התקופה הפלאוליתית העליונה | התרבות האחמרית (45,000–25,000) • התרבות האוריניאקית (37,000–33,000) • התרבות העתליתית (35,000–33,000) • התרבות המשראקית (23,500–19,000) |  |
| תרבויות התקופה האפיפלאוליתית | התרבות הכבארית (24,000–18,000) • התרבות הכבארית הגאומטרית (18,000–15,000) • התרבות הנאטופית (15,000–11,700) • התרבות המושאבית (17,500–15,000) • התרבות הרמונית (17,500–11,700)  • התרבות החריפאית (12,800–11,700) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295754605171  GND: 4143487-0  LCCN: sh85009549  NDL: 00576873  NKC: ph705710
האנה ארטרטון

| --- | --- |

האנה ארטרטון על השטיח האדום בטקס פרסי אוליבייה ב-2018
 לידה:  26 בינואר 1989 (בת 35) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2011 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (2011)  Mayfield Grammar School, Gravesend 
 פרופיל ב-IMDb
 
האנה ג'יין ארטרטון (באנגלית: Hannah Jane Arterton; נולדה ב-26 בינואר 1989) היא שחקנית אנגלייה ממוצא יהודי. היא מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד אמה קאסל בסדרה "מוגנים" של נטפליקס.
ביוגרפיה

ארטרטון נולדה בגרייבסנד שבקנט באנגליה. אמה סאלי-אן מנהלת עסק בתחום הניקיון ואביה בארי ארטרטון עובד במתכות. אחותה היא השחקנית ג'מה ארטרטון. הוריה התגרשו בילדותה, וארטרטון גדלה עם אמה ואחותה הבכורה בדיור ציבורי. לדבריה נמשכה לתחום המשחק בגיל שבע אחרי שצפתה בחזרות למחזמר "הקוסם בארץ עוץ" בביצוע תיאטרון מיסקין בדרטפורד. סבתא רבתא מצד אמה הייתה כנרת יהודיה גרמנייה.
היא למדה בבית הספר לבנות בגרייבסנד. אחר כך למדה משחק ומוזיקה בנורת' קנט קולג' של תיאטרון מיסקין. אחד המרצים שלה בקולג' שכנע אותה לנסות להתקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). היא התקבלה וסיימה את הלימודים ב-RADA בשנת 2011. בשנת הלימודים האחרונה ליהק אותה סטיבן פוליאקוף למחזה פרי עטו "My City". עוד ב-RADA הקימה ארטרטון להקה ששרה גרסאות כיסוי בשם "The Hitmen and Her" והייתה הזמרת הסולנית בלהקה.
אחרי ששיחקה במחזה "My City" (ב-2011) יחד עם טרייסי אולמן וטום ריילי בתיאטרון אלמיידה, לוהקה ארטרטון לתפקיד קורינה בסדרת הטלוויזיה "אטלנטיס" של ה-BBC.
הופעת הבכורה של ארטרטון בקולנוע הייתה ב-2014 בתפקיד אשה במשולש אהבים בסרט המוזיקלי "Walking on Sunshine". הופעתה זכתה לתגובות חיוביות מהמבקרים. באותה שנה כיכבה בסרט "Hide and Seek", דרמה רומנטית על קומונה פוליאמורית שזכתה בפרס סרט הקולנוע הבריטי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אדינבורו.
ב-2016 הופיעה ארטרטון בסדרת הטלוויזיה "החמישייה" מאת הסופר האמריקאי הרלן קובן. בהמשך אותה שנה החלה ארטרטון לעבוד עם הבמאי פול הייט בסרט האימה הגותי "Heretiks". ב-2018 עבדה שוב עם הייט במותחן המדע בדיוני "Peripheral".
עוד ב-2018 חזרה ארטרטון להופיע בסדרה נוספת של קובן, ושיחקה בתפקיד אמה קאסל בסדרה המקורית של נטפליקס "מוגנים".
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | רציחות במידסומר | קייטי | בפרק "A Sacred Trust" |
| 2013 | אטלנטיס | קורינה | סדרת טלוויזיה (5 פרקים) |
| 2015 | דוק מרטין | מיס גרפי | בפרק "Education, Education, Education" |
| 2016 | החמישייה | בלשית אלי קיין | מיני-סדרה |
| 2017 | ורסאי | הנזירה הרמיוני | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2018 | מוגנים | בלשית אמה קאסל | נטפליקס |
| 2022 | The Peripheral | די-די | 5 פרקים |
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2014 | Walking on Sunshine | טיילור |  |
| 2014 | Hide and Seek | שארלוט |  |
| 2015 | Burn Burn Burn | סופי |  |
| 2018 | The Convent | פרספונה |  |
| 2018 | Peripheral | בובי ג'ונסון |  |
| 2019 | Hayley Alien | מנהלת חנות | סרט קצר; במאית ותסריטאית |
| 2024 | טווח אפס 2 (אנ') | הופר |  |
| TBA | Jump Out | אניסה |  |
תפקידים בתיאטרון

| שנה | שם | תפקיד | תיאטרון | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011 | My City | מלצרית | תיאטרון אלמיידה |  |
חיים אישיים

ארטרטון נמצאת בזוגיות עם המוזיקאי והמלחין כריס הייסון. הם מתגוררים יחדיו בלונדון.
כוס היין

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  יאן ורמיר 
 תאריך יצירה:  שנות ה־50 של המאה ה־17 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן, צבע 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  79.6 ס״מ 
 גובה:  67.7 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  תור הזהב של הולנד 
 מספר יצירה:  912C (גמלדה-גאלרי) 
 מיקום:  גמלדה-גאלרי
 
כוס היין הוא ציור מעשה ידי יאן ורמיר, משנת 1660, ומוצג בגמלדה-גאלרי, ברלין. הוא מציג אישה יושבת וגבר עומד שותים בחדר, ליד שולחן. היצירה בוצעה לפי המוסכמות של אסכולת דלפט שפותחה על ידי פיטר דה הוך בסוף שנות ה-50. הוא מכיל דמויות הממוקמות בחדרים מוארים ומרווחים, עם החלל האדריכלי מוגדר מאוד. הדמויות ממוקמות באמצע התמונה, ולא בחזית.
הציור

ורמיר היה כבן 27 כשצייר את היצירה "כוס היין".
הקונספט של דמויות ששותות סביב שולחן, והצגתה של אישה השותה מכוס לקוחים ישירות מתמונת "חצר הולנדית" של דה הוך. עם זאת, עבודתו של ורמיר מתנתקת מאבות הטיפוס של דה הוך בכך שהפנים מוצגים בסביבה הרבה יותר אלגנטית וברמה גבוהה יותר מיצירותיו של המאסטר שלו. הבגדים של הדמויות, המפה המעוצבת, מסגרת התמונה המוזהבת התלויה על הקיר האחורי, וסמל הנשק בזכוכית הצבעונית, כולם מרמזים על תפאורה עשירה יותר.
הסצנה כנראה מייצגת סוג של חיזור, אבל התפקידים שממלאים שתי הדמויות אינם ברורים. האישה רק רוקנה את כוס היין והגבר נראה חסר סבלנות למזוג לה עוד, כמעט כאילו הוא מנסה להשקות אותה. כלי נגינה, הציתרן, מונח על הכיסא עם מחברות נגינה. אבל דמותו של טמפרנס מתוארת בחלון הויטראז', מה שמוסיף למתח בסצנה.
בהשוואה לציוריו הקודמים, עבודת המכחול של ורמיר ביצירה "כוס היין" מאופקת, בעוד שהפנים והבגדים של הדמויות מתוארים בקווי מתאר רחבים וחלקים. רק בשטיח של המפה וזכוכית החלון, האמן הפעיל משיכות מכחול ליניאריות עדינות. באותה תקופה ורמיר לא היה האמן ההולנדי היחיד שניסה לפתח את רעיונותיו של דה הוך; ציורים עכשוויים מאת יאן סטיין, חרארד טר בורש ופרנס ואן מיריס האב מציגים גם טכניקה מעודנת.
הציור חולק אלמנטים עם עבודות אחרות של ורמיר. "הנערה עם כוס היין" (1659–1660) מציגה שני גברים, אך במשותף "לכוס היין" יש אישה יושבת ליד שולחן עם כוס יין, ורצפות האריחים וחלונות הוויטראז' בשניהם דומים מאוד. אותו קנקן יין מופיע בסרט מוקדם יותר של ורמיר, "ילדה ישנה" משנת 1657.
"כוס היין" היא עבודת מעבר, וככזו, לא נחשבת בדרך כלל לאחת היפות של ורמיר. לפי מבקר האמנות לורנס גווינג, בהשוואה בין העבודה ליצירה דואט של חבריאל מטסו, היא "חסרה את השטף החברותי, כושר ההמצאה המפנק".
לקריאה נוספת

Gowing, Lawrence. Vermeer. University of California Press; 1 edition 5 December 1997. ISBN 0-520-21276-2ISBN 0-520-21276-2.
Liedtke, Walter. "Vermeer and the Delft School". New York: Metropolitan Museum of Art, 2001. ISBN 0-300-08848-5ISBN 0-300-08848-5.
Wheelock, Arthur. Vermeer. Yale University Press; 1st edition, 25 October 1995. ISBN 0-300-06558-2ISBN 0-300-06558-2.
הערות שוליים

1 2  Wheelock, 68
↑  Liedtke, 376-378
1 2  "The Glass of Wine". essential vermeer.com. נבדק ב-31 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Vermeer's The Glass of Wine". Smarthistory at Khan Academy. נבדק ב-30 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Konowitz, Ellen; Hertel, Christiane (Autumn 1998). "Vermeer: Reception and Interpretation. (Book Review)". Sixteenth Century Journal. 29 (3): 817–819. doi:10.2307/2543706. JSTOR 2543706.
↑  Quoted in "The Glass of Wine". essentialvermeer.com. אורכב מ-המקור ב-4 בנובמבר 2007. נבדק ב-12 באוקטובר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 02557187  GND: 7515258-7  RKDimages ID: 242337  VIAF: 195845750   WorldCat (עם VIAF): 195845750 
פיטר דה הוך, "חצר הולנדית", 1657 בקירוב
יאן ורמיר, "הנערה עם כוס היין" (1659–1660)
ג'ון מקטאגרט

| --- | --- |

דיוקן של מקטאגרט מאת רוג'ר פריי
 לידה:  3 בספטמבר 1866 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  18 בינואר 1925 (בגיל 58) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  מכללת קליפטון 
 מוסדות:  אוניברסיטת קיימברידג' 
 זרם:  הגליאניזם, אידיאליזם בריטי
 תחומי עניין:  פילוסופיה 
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה הבריטית 
 
ג'ון מקטאגרט אליס מקטאגרט (באנגלית: John McTaggart Ellis McTaggart‏; 3 בספטמבר 1866 - 18 בינואר 1925) בקיצור גמ"א מקטאגרט (J. M. E. McTaggart) היה פילוסוף אנגלי, ששימש במשך מרבית חייו מרצה לפילוסופיה בטריניטי קולג' בקיימברידג'. הוא היה חסיד שלהאידיאליסט הגרמני גאורג וילהלם פרידריך הגל ואחד ההוגים הבולטים מבין האידיאליסטים הבריטיים. מקטאגרט ידוע גם בזכות מאמרו "אי־ממשותו של הזמן" (The Unreality of Time) משנת 1908, שבו הוא טוען שהזמן אינו ממשי, שנחשב למאמר קאנוני בתחום הפילוסופיה של הזמן.
ביוגרפיה

מקטאגרט נולד בלונדון לבני הדודים פרנסיס אליס, בנו של תומאס פלור אליס (אנ') וקרוליין אליס. הוא נולד בשם ג'ון מקטאגרט אליס, על שם דוד-רבא שלו, סר ג'ון מקטאגרט (אנ'). לאחר מכן, משפחתו קיבלה את שם המשפחה מקטאגרט כתנאי לירושה מאותו דוד, וכך נוצר שמו המלא.
מקטאגרט למד בקליפטון קולג' בבריסטול, ולאחר מכן בטריניטי קולג' בקיימברידג' בשנת 1885. שם למד לתואר הראשון תחת הנרי סידג'וויק וג'יימס וורד, וסיים בהצטיינות. הוא נבחר ב-1891 למלגת פרס טריניטי על בסיס עבודת גמר על 'מדע הלוגיקה' של הגל. מקטאגרט היה נשיא מועדון הדיבייט "אגודת האיחוד" (Union Society), וחבר באגודת שליחי קיימברידג' (Cambridge Apostles). ב-1897 מונה לתפקיד מרצה לפילוסופיה. במאי 1902 הוא קיבל את תואר הכבוד Doctor Litterarum (אנ').
הוא מת בלונדון ב-18 בינואר 1925.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 1899 הוא התחתן עם מרגרט אליזבת בירד בניו זילנד, אותה פגש בעת ביקור אמו (שגרה אז ליד ניו פלימות', טרנאקי). לבני הזוג לא היו ילדים.[דרוש מקור]
למרות שנטה לרדיקליות בצעירותו, בהמשך חייו נעשה שמרני יותר ויותר, ואף השפיע על גירושו של ברטרנד ראסל מטריניטי קולדג' בגלל הפציפיזם שלו במהלך מלחמת העולם הראשונה.[דרוש מקור] למרות השמרנות שלו הוא היה חסיד של זכות בחירה לנשים, ולמרות שהיה אתאיסט מנעוריו היה מאמין נחרץ חיי נצח והגן על הכנסייה האנגליקנית.[דרוש מקור]
קריירה > מחקרים הגליאניים

עבודתו הקודמת של מקטאגרט הוקדשה לחשיפה וביקורת על השיטות והמסקנות המטפיזיות של הגל ויישומן בתחומים אחרים.
ב-1896 התפרסם חיבורו המלא הראשון Studies in Hegelian Dialectic (מחקרים בדיאלקטיקה הגליאנית), גרסה מורחבת של עבודת הדוקטורט שלו שהתמקדה בשיטה הדיאלקטית של 'מדע הלוגיקה' להגל.
ב-1901 התפרסם חיבורו השני Studies in Hegelian Cosmology (מחקרים בקוסמולוגיה הגליאנית) שמכוונת יותר לביקורת על יישומם של רעיונות הגליאניים שנעשו, הן על ידי הגל והן על ידי הגליאנים מוקדמים, בתחומי האתיקה, הפוליטיקה והדת. בספר זה כבר מופיעות מספר מתורותיו הייחודיות, למשל, אמונתו בחיי נצח אנושיים.
ב-1910 פורסם ספרו האחרון שהוקדש באופן ישיר להגל והיה פרשנות ל"לוגיקה" שלו (A Commentary on Hegel's "Logic"). בחיבור זה ניסה להסביר ובמידה מסוימת להגן על הטיעון המרכזי של 'מדע הלוגיקה'.
טבע הקיום

בעבודתו המאוחרת יותר, במיוחד בחיבורו 'טבע הקיום' (The Nature of Existence) בשני כרכים בשנים 1921–1927, מקטאגרט פיתח שיטה מטפיזית משלו. האלמנט המפורסם ביותר הוא ההגנה שלו על אי־ממשותו של הזמן, אבל מלבד זאת, ב'טבע הקיום' מקטאגרט הגן על תפיסה הגליאנית דומה של היקום לזו של עבודתו הקודמת, לא על בסיס הדיאלקטיקה של הגל אלא על בסיס מטאפיזיקה המודרנית יותר.
מקטאגרט הגיע למסקנה שהעולם אינו מורכב מכלום מלבד נשמות, שכל נשמה קשורה לאחת או יותר מהאחרות באהבה. הוא טען נגד האמונה באלוהים מכיוון שהוא הכחיש את המוחלט כל אישיות בודדת (ובכך הצדיק את האתאיזם שלו). הפילוסופיה שלו, לעומת זאת, הייתה אופטימית ביסודה. מקטאגרט האמין שכל אחת מהנשמות (המזוהות עם בני אדם) היא אלמותית והגן על רעיון גלגול הנשמות. מקטאגרט החזיק בדעה שכל "אני" חסר מקור (unoriginated) ובלתי ניתן להריסה (indestructible).
השפעה וביקורת

באוטוביוגרפיה שלו, נורברט וינר, תיאר את מקטאגרט כמורם וחברם של ברטרנד ראסל ו-ג.א. מור. ואף העניק לשלישייה את הכינוי "מסיבת התה המטורפת של טריניטי" (עם מקטאגרט בתור בנמנמן). יחד עם ראסל ומור, מקטאגרט היה חבר בשליחי קיימברידג' (Cambridge Apostles) שבאמצעותם תהיה לו השפעה אישית על דור שלם של סופרים ופוליטיקאים (ככל הנראה מעורבותו עם השליחים חפפה לזו של, בין היתר, חברי קבוצת בלומסברי).
מקטאגרט היה התומך המשפיע ביותר של האידיאליזם הנאו-הגליאני בקיימברידג' בזמן שראסל ומור מחו נגדו, וכן היה מורה והיכרות אישית של שני הגברים. לצד פרנסיס הרברט ברדלי מאוקספורד הוא נחשב לנציג הבולט מבין האידיאליסטים הבריטיים ששרדו.
המאמר "אי-ממשתו של הזמן" של מקטאגרט נדון בהרחבה בספרות הפילוסופית. ההיסטוריונית של הפילוסופיה אמילי תומאס העירה ב-2020 כי ”הביקורות לא פסקו לאורך המאה ה-20. המאמר של מקטאגרט כלל רק 17 עמודים. פילוסופים כתבו עליו מאז עשרות אלפי עמודים. הוגים בני המאה ה-21 ציטטו אותו יותר מ-1600 פעמים עד כה – הישג יוצא דופן למאמר ישן שהתפרסם בכתב עת. ואם חשבתם שמתקפות אלה שחקו את הטיעון של מקטאגרט, אתם טועים – הן עוררו אותו לחיים.”. לפי ירון סנדרוביץ, ”מעטים הם אלה שאימצו את מסקנת טיעונו, אך הבחנתו בין שתי סדרות הזמן, שעליה הוא מבוסס, קובעת עד עצם היום הזה את מסגרת הדיון במטאפיזיקה של הזמן”.
ביבליוגרפיה > ספרים

1893 The Further Determination of the Absolute (privately printed)
1896 Studies in the Hegelian Dialectic Cambridge University Press.
1901 Studies in Hegelian Cosmology Cambridge University Press, revised second edition 1918.
1906 Some Dogmas of Religion London: Arnold.
1910 A Commentary on Hegel's 'Logic' Cambridge University Press.
1916 Human Immortality and Pre-existence London: Arnold.
1921–27 The Nature of Existence: in two volumes, Cambridge University Press: Volume 1 (idem) 1921; Volume 2 (idem) 1927.
1934 Philosophical studies, edited with an introduction by S.V. Keeling. London: Arnold.
ביבליוגרפיה > מאמרים

1892, "The Changes of Method in Hegel's Dialectic", Mind v.1, pp. 56–71 & 188–205.
1895, "The Necessity of Dogma", International Journal of Ethics 5, pp. 147–16.
1896, "Hegel's Theory of Punishment", International Journal of Ethics 6, pp. 479–502.
1897, "Hegel's Treatment of the Categories of the Subjective Notion", Mind 6, pp. 164–181 & 342–358.
1897, "The Conception of Society as an Organism", International Journal of Ethics 7, pp. 414–434.
1900, "Hegel's Treatment of the Categories of the Idea", Mind 9, pp. 145–183.
1904, "Human Pre-Existence", International Journal of Ethics, pp. 83–95.
1902, "Hegel's Treatment of the Categories of Quality", Mind 11, pp. 503–526.
1903, "Some Considerations Relating to Human Immortality", International Journal of Ethics 13, pp. 152–171
1904, "Hegel's Treatment of the Categories of Quantity", Mind 13, pp. 180–203.
1908, "The Unreality of Time", Mind 17, pp. 457–474.
1908, "The Individualism of Value", International Journal of Ethics 18, pp. 433–445.
1909, "The Relation of Time and Eternity", Mind 18, pp. 343–362.
1915, "The Meaning of Causality", Mind 24, pp. 326–344.
1923, "Propositions Applicable to Themselves", Mind 32, pp. 462–464.
לקריאה נוספת

ירון סנדרוביץ, פילוסופיה של הזמן, הוצאת רסלינג
John McTaggart Ellis McTaggart, by G. Lowes Dickinson, with chapters by Basil Williams & S.V. Keeling. Cambridge: At the University Press (1931).
An Examination of McTaggart's Philosophy, by C. D. Broad in two volumes, extracts from which are online: Volume 1 published 1933; Volume 2 published 1938 at Cambridge University Press.
Truth, Love and Immortality : An Introduction to McTaggart's Philosophy, by P. T. Geach. London: Hutchinson (1979).
"McTaggart, John McTaggart Ellis (1866–1925)", by Thomas Baldwin in Routledge Encyclopedia of Philosophy, ed. E. Craig (1998).
McTaggart's Paradox, by R. D. Ingthorsson. New York: Routledge (2016).