מלקולם אקס
הצטרפותו לארגון "אומת האסלאם" > עמדותיו בנוגע לשחורים ולבנים

בתוכנית טלוויזיה ששודרה בניו יורק ב-1959 על אודות "אומת האסלאם", "The Hate That Hate Produced", התוודע הציבור האמריקאי הלבן למלקולם אקס. מכאן ואילך נהגו נציגי העיתונות, הרדיו והטלוויזיה לבקש את תגובותיו על סוגיות שונות.
בספטמבר 1960 הגיע פידל קסטרו לניו יורק במסגרת פגישה שקיים בעצרת הכללית של האומות המאוחדות. הוא ופמלייתו התארחו במלון טרזה בהארלם. מלקולם אקס היה חבר בולט בוועדת קבלת הפנים מהארלם, שהורכבה ממנהיגי הקהילה שנפגשו עם קסטרו.
קסטרו כל-כך התרשם ממנו עד שביקש פגישה אישית איתו. בתום פגישתם בת השעתיים, הזמין אותו קסטרו לבקר אותו בקובה.
במהלך הדיון באספה הכללית, הוזמן מלקולם אקס לאירועים רשמיים רבים של מדינות אפריקה, שם הוא פגש ראשי מדינות ומנהיגים אחרים, בכללם גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, אחמד סקוטורה מגינאה, וקנת קאונדה מנהיג מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני של זמביה.
מרגע שהצטרף ל"אומת האסלאם" ב-1952 ועד שהוא עזב את הארגון ב-1964, קידם מלקולם אקס את האידאולוגיה של הארגון. הוא לימד שאנשים שחורים היו התושבים המקוריים של כדור-הארץ, ושאנשים לבנים היו גזע של שטנים.
בנאומיו אמר כי אנשים שחורים נעלים על אנשים לבנים, וששקיעתו של הגזע הלבן ממשמשת ובאה.
בעוד התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית לחמה נגד הפרדה גזעית, דגל מלקולם אקס בהפרדה של האמריקאים האפריקאים מהאוכלוסייה הלבנה. הוא הציע להקים מדינה נפרדת עבור השחורים באמריקה כאמצעי זמני עד שהאמריקאים אפריקאים יוכלו לחזור לאפריקה.
הוא גם דחה את האסטרטגיה של תנועת זכויות האזרח של אי-אלימות ובמקום זאת תמך בכך שהשחורים ישתמשו בכל אמצעי שעומד לרשותם להגן על עצמם.
לנאומיו הייתה השפעה חזקה על הקהל שלו, בדרך-כלל אמריקאים אפריקאים שהתגוררו בערים צפוניות ומערביות, שהתייאשו מכך שסיפרו להם על חופש, צדק, שוויון וכבוד.
שחורים רבים חשו שהוא ביטא את תלונותיהם טוב יותר משעשתה זאת תנועת זכויות האזרח.
אנשים לבנים רבים, ומעט מהשחורים, נבהלו מדבריו של מלקולם אקס. הוא ואומת האסלאם תוארו כמחרחרי ריב, דוגלים בהפרדה לשחורים, רודפי אלימות ואיום על השיפור שחל ביחסים הבין-גזעיים. ארגוני זכויות אדם הוקיעו את מלקולם אקס ואומת האסלאם כקיצוניים לא-אחראיים שהשקפותיהם לא ייצגו את האמריקאים האפריקאים.
מלקולם אקס מצידו מתח ביקורת רבה על תנועת זכויות האזרח.
הוא תיאר את מנהיגיה כ"בובות" של הממסד הלבן, ואמר שמרטין לותר קינג הוא "בול-עץ".
הוא מתח ביקורת על המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות ב-1963, אותה כינה "הפארסה לוושינגטון".
הוא אמר שהוא לא ידע מדוע אנשים שחורים התלהבו מהדגמה זו ש"נוהלה בידי לבנים בפני פסלו של נשיא שמת כבר מאה שנה ולא אהב אותנו כשהוא היה בחיים."
מלקולם אקס נחשב על ידי רבים לאדם השני בחשיבותו באומת האסלאם, אחרי המנהיג אלייז'ה מוחמד.
לזכותו נזקפת במידה רבה הגדלת מספר חברי התנועה: מ-500 ב-1952 ל-25,000 ב-1963, לפי הערכתו של מחבר אחד, ומ-1,200 ב-1953 ל-50,000 או 75,000 ב-1961, לפי הערכתו של מחבר אחר.
הוא עורר השראה במתאגרף קסיוס קליי (שלימים נודע כמוחמד עלי) להצטרף לאומת האסלאם.
עלי עזב אחרי-כן את הארגון ונהפך למוסלמי סוני, כפי שעשה מלקולם אקס.
בראשית 1963 החל מלקולם אקס לשתף פעולה עם אלכס היילי בכתיבת "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס".
ב-1964, הוא אמר להיילי, "אם אני אשאר בחיים כשהספר הזה ייצא לאור, זה יהיה נס."
הספר לא היה גמור כשמלקולם אקס נרצח ב-1965. היילי השלים אותו והוציא אותו לאור בהמשך באותה שנה.
ב-1998, טיים מגזין בחר ב"האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס" כאחד מעשרת ספרי העיון המשפיעים ביותר במאה העשרים. בשנת 1966 הוענק פרס אניספילד-וולף להיילי ולמלקולם אקס (לאחר מותו).