stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיל הים המצרי
הערות שוליים

↑  "מצרים מפתחת תשתיות לקראת הפיכתה למעצמה ימית", באתר דקל ‒ מודיעין אסטרטגי נטוע בקרקע, של סא"ל (דימ') אלי דקל-דליצקי – חוקר מערכות תשתית בארצות ערב.
↑  מצרים: זרוע הים בצבא מצרים. סקירה כללית וסיכום תוכניות רכש. פרק 13. , באתר Nziv.net
↑  סא"ל (מיל') אייל פינקו, "התעצמותו של חיל הים המצרי", הוצאת מערכות, גיליון 482.
צוללת מסדרת 209
פריגטת טילים מונחים מסדרת Fremm
פריגטת טילים מונחים מסדרת אוליבר הזרד פרי
פריגטה מסדרת קנוקס של חיל הים המצרי
פריגטה מסדרת קוני
קורבטה מסדרת Descubierta
ספינת התקיפה המהירה P-32
ספינת טילים אוסה
ספינת הטילים המהירה טייגר
ספינת לוחמה בצוללות מסדרת 037
נחתת צרפתית EDA-R
שולת מוקשים מדגם T-43
יחזקאל טלר

| --- | --- |
טלר ביוני 2008
טלר ביוני 2008
 לידה:  18 באוגוסט 1938 (בן 86) טרנופול, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  אביבה טלר 
 
יחזקאל טלר (נולד ב-18 באוגוסט 1938) הוא איש חינוך ישראלי ומומחה בינלאומי בעבודה סוציאלית ובשיקום; ממקימי אוניברסיטת חיפה והמרכז האקדמי כרמל, סגן-יו"ר המועצה להשכלה גבוהה, פרופסור אמריטוס בבית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת חיפה ונשיאה-לשעבר של המכללה האקדמית גורדון. ממרץ 2024 מכהן כנשיא המכללה האקדמית צפת.
ביוגרפיה

יחזקאל טלר נולד בטרנופול שבפולין. הוא נינו של ר' אהרון מרקוס, מחוקריה של תנועת החסידות, של הספרות העברית ומראשוני התנועה הציונית בגליציה. סבו, יהודה מרקוס, הלך בעקבות אביו. בתו של יהודה, חנה מרקוס-טלר-בנט היא אמו של טלר. חנה שרדה את השואה לאחר שהסתתרה תקופת-מה בביתו של רופא נאצי, ידיד אישי של הצורר הנס פרנק, מושל פולין הכבושה. בעלה, משה טלר, עונה ונרצח במרתפי הגסטפו בקרקוב בשנת 1942. ילדיה, נחמה ויחזקאל, שרדו את השואה ועלו לארץ ישראל עם אימם בשנת 1947.
טלר הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים, מוסמך מאוניברסיטת קאנט וד"ר מטעם אוניברסיטת פיטסבורג לייעוץ שיקומי. שירת בצה"ל כקצין בריאות נפש.
בשנים 1968–2008 שימש טלר בתפקידי הוראה, מחקר וניהול באוניברסיטת חיפה. בין היתר, היה ראש בית הספר לעבודה סוציאלית (1987-1982) וראש החוג לבריאות נפש קהילתית (2005–2008). כמו כן שימש כחבר בסנאט האוניברסיטה, כממונה על המשמעת, ובתפקידים נוספים. במקביל היה פעיל בתפקידים ממלכתיים רבים כמומחה לשיקום (ניצולי שואה, נכים וכדומה) וכאיש ציבור. כך, הוא כיהן בהתנדבות, עד אמצע 2015, כחבר הוועד המנהל של הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל ולתקופה מסוימת, אף כממלא-מקום יו"ר הקרן.
שימש כסגן-יו"ר המועצה להשכלה גבוהה בשנים 2002–2007. בשנים 2008–2011 עמד בראש המרכז האקדמי כרמל שבקמפוס הנמל. מספטמבר 2011 ועד אוקטובר 2023 שימש נשיא מכללת גורדון לחינוך.
פרופסור טלר היה חבר בוועדת השופטים לבחירת הזוכים בפרס ישראל על "מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה" בשנת ה'תשס"ה (2005), יו"ר הוועדה לבחירת הזוכה בפרס בה'תשס"ז (2007) ויו"ר הוועדה לבחירת הזוכה בפרס ישראל בתחום חקר החינוך לשנת ה'תשע"ז (2017).
ב-2013 הוענק לו אות "יקיר העיר חיפה" בגין פעילותו הקהילתית והחברתית.
במרץ 2024 מונה לנשיא המכללה האקדמית צפת.
יחזקאל טלר מתגורר בחיפה. הוא היה נשוי לאביבה טלר, עד לפטירתה באוגוסט 2023. לזוג שני בנים ובת.
ספריו

שיקום נפגעי נפש בקהילה: תפיסות, מגמות ויישום בארצות העולם המערבי, ירושלים: משרד הבריאות, 2000
התמודדות המשפחה עם ילד חריג, ירושלים: מכון סאלד, 2001
(עורך), בדרך למעלה: פרקים בבריאות נפש קהילתית, חיפה: אחוה, 2008
לקריאה נוספת

חנה בנט, בצל קורתו של נאצי, תל אביב: אל"ף, 1987
הערות שוליים

↑  יונתן הללי, לאחר 60 שנה גילה הניצול כיצד מת אביו, באתר nrg‏, 12 באפריל 2010
↑  דו"ח מילולי לשנת 2015 בהתאם לסעיף 37א לחוק העמותות, תש"ם, הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל; ראו עמ' 7 סע' 13
↑  תוכנית המאמץ האחרון (5 שנים + 5), נובמבר 2014, באתר האינטרנט של הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל; עמ' 15
↑  אחרי 12 שנה: נשיא גורדון פרופ' טלר מסיים את תפקידו, באתר כלבו – חיפה והצפון, 23 במאי 2023
↑  שבתי טבת, באתר פרס ישראל
↑  עידן יוסף, יו"ר דלתא דב לאוטמן יזכה בפרס ישראל בתחום מפעל חיים, באתר TheMarker‏, 25 במרץ 2007
ענת זהר ואיתי שטרן, פרס ישראל לגבעטרון, באתר nrg‏, 25 במרץ 2007
↑  שחר חי, פרס ישראל בחינוך לפרופ' מרגלית החוקרת ליקויי למידה, באתר ynet, 30 בינואר 2017
↑  רשימת יקירי חיפה תשע"ג, באתר עיריית חיפה
↑  נשיא חדש למכללה האקדמית צפת - זו ההקלה המשמעותית שהוכרזה, באתר אייס, 1 באפריל 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297869105171  LCCN: no2009077006  VIAF: 88522117   WorldCat (עם VIAF): 88522117
יחסי בנגלדש–עיראק

| יחסי בנגלדש–עיראק |
| --- | --- |
בנגלדש: עיראק


בנגלדש: עיראק
שטח (בקילומטר רבוע)
148,460: 438,317
אוכלוסייה
174,095,429: 46,286,779
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,415: 250,843
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,513: 5,419
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה פרלמנטרית

יחסי בנגלדש–עיראק הם היחסים הבילטרליים בין בנגלדש לעיראק. לבנגלדש יש שגרירות בבגדאד, ולעיראק יש שגרירות בדאקה.
היסטוריה

לאחר עצמאותה של בנגלדש ב-1971, עיראק הכירה בה ב-8 ביולי 1972, והייתה למדינה הערבית הראשונה שהכירה בה. בנגלדש שלחה חיילים לסיורים בגבול איראן–עיראק לאחר מלחמת איראן–עיראק, כחלק מקבוצת המשקיפים הצבאית איראן–עיראק של האו"ם (אנ'). צבא בנגלדש היה חלק מהקואליציה במלחמת המפרץ ששחררה את כווית מעיראק.
שר הרווחה והתעסוקה של בנגלדש חנדקר מושארף חוסיין (אנ') ושר העבודה והרווחה בעיראק, נסאר-אל-רובאיי, חתמו על מזכר הבנות לייבוא כוח אדם מבנגלדש ב-2009. בנגלדש תמכה בשלמותה הטריטוריאלית של עיראק ב-2008.
יחסים כלכליים

בנגלדש שלחה מהגרי עבודה לעיראק לפני מלחמת עיראק, אך זה הופסק לאחר המלחמה. ב-2009 החלה בנגלדש לשלוח שוב עובדים לעיראק. עובדים מבנגלדש בעיראק התמודדו עם הטרדות ואלימות הן מצד כוחות הביטחון העיראקיים והן מצד המורדים. נכון לשנת 2016, 43,000 בנגלדשים מועסקים בעיראק.
יהושע הלוי (ציטרון)

יהושע הלוי במדיו כנציב בית"ר בסלובקיה, 1940
סמל עליית אף על פי
יהושע הלוי (יהושע אלכסנדר ציטרון; "ציטי") (י' בתשרי תרע"ח, 26 בספטמבר 1917 – א' בשבט תשס"ט, 26 בינואר 2009) היה פעיל תנועת ההעפלה "אף-על-פי" של התנועה הרוויזיוניסטית ערב מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, מפקד אניית המעפילים "פנצ'ו", והיסטוריון של תנועת הנוער בית"ר בצ'כיה ובסלובקיה.
ביוגרפיה > בצ'כוסלובקיה

יהושע הלוי נולד כאלכסנדר ציטרון ביום הכיפורים תרע"ח (26 בספטמבר 1917) בברגסס, ברהובו שבסלובקיה. מוצא משפחתו היה מגולי ספרד למזרח אירופה. הוא החל ללמוד רפואה בברטיסלאבה, אבל הלימודים נקטעו בגלל האירועים המדיניים באירופה משלהי שנות השלושים. הלוי הצטרף לתנועת הנוער בית"ר בגיל 13. הוא מילא שורה של תפקידים בתנועת הנוער בית"ר בצ'כוסלובקיה, בהם ארגון וניהול מחנות קיץ למאות בני נוער יהודים, בהם למדו עברית וידיעת ארץ ישראל.
יחד עם אליהו גלעזר, נציב בית"ר בצ'כוסלובקיה, נפתלי פלטין, אייזיק רמבה וד"ר אלחנן (האנס) אייגר, היה ממארגני אירועי "20 שנים לציון הקמת הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה", אשר ליכדו את הנוער הציוני בצ'כוסלובקיה, ובמיוחד את חברי בית"ר לקראת עלייה לארץ ישראל. באביב 1938 הפכה בית"ר בהנהלתו לתנועת הנוער הציונית הבולטת בצ'כוסלובקיה ואלפי חבריה נאספו בכינוס הארצי השמיני של בית"ר בברהובו, בימים 18 – 19 באפריל 1938. זאב ז'בוטינסקי ראש בית"ר ונשיא הצ"ח עמד על כישוריו בעת ביקורו בצ'כוסלובקיה ומהדו"חות שקיבל על פעילותו הארגונית.
עם כיבוש פראג על ידי גרמניה הנאצית ב-15 במרץ 1939, הפכה סלובקיה למדינת חסות של גרמניה. בתקופה זו אליהו גלעזר מינה את יהושע הלוי, קצין נציבות בית"ר סלובקיה ונציב בית"ר בברטיסלאבה, למשנה-נציב בית"ר בסלובקיה ואחר כך היה לנציב בית"ר בסלובקיה.
ביוגרפיה > בארץ ישראל ובמדינת ישראל

לאחר הגיעו לארץ ישראל הצטרף יהושע הלוי לאצ"ל; כינויו במחתרת היה "איתמר"; ועבד כלוטש יהלומים בנתניה. בגלל פעילותו באצ"ל הוא הפך למבוקש על ידי המשטרה הבריטית. ב-1947, הצטרף לפעילות אנשי ההעפלה בגרמניה.
ביוני 1948 חזר לישראל והתגייס לצה"ל. אחרי מלחמת העצמאות שינה את שמו מאלכסנדר ציטרון ליהושע הלוי. הוא עבד זמן קצר כמתדלק בתחנת דלק בכפר יונה, הסמוכה למחנה 21. אחר כך עבד בהסתדרות העובדים הלאומית, והפך את סניף נתניה לאחד מסניפיה הגדולים. כמו כן, היה מזכיר סניף נתניה של תנועת החרות.
בשנות השישים השתלב בבנק לסחר חוץ, לימים הבנק הבינלאומי הראשון, והיה לבנקאי בכיר בו. הוא פעל בשורות התנועות והמפלגות החרות, גח"ל והליכוד.
הלוי פרסם ספרים רבים ועשה רבות להנצחת יהדות סלובקיה, קהילת עיר הולדתו ברגסס-ברהובו ותנועת הנוער בית"ר. ד"ר אב"א אחימאיר, כינה אותו "ההיסטוריון של בית"ר הצ'כוסלובקית". כתב וערך את יהדות ברהובו-ברגסס בתמונות, ספר אלבום לזיכרון והנצחת הקהילה היהודית של העיר ברהובו-ברגסס.
היה רֵע במסדר ז'בוטינסקי וחבר נשיאות תחרות החיבורים: "זאב ז'בוטינסקי ומשנתו" לשנת תשמ"ג (1983).
ב-15 ביולי 2008 בנתניה עירו הוקמה ככר עם אנדרטה וקיר זיכרון למעפילי "פנצ'ו". הטקס נערך במעמד שגריר איטליה בישראל. האנדרטה עשויה מגוש שיש בצורת ספינה הנוטה על צידה כשהיא מתנגשת בסלע ועל קיר הזיכרון חרותים שמותיהם של המעפילים.
יהושע הלוי נפטר ביום א' בשבט תשס"ט, 26 בינואר 2009.
ספריו

יהושע הלוי, הביתה ...! (4 שנים בדרך לציון), ועד עולי "פנצ'ו" בישראל, (מהדורה שנייה), תל אביב: הוצאת "דקל", תש"י - 1950.
יהושע הלוי, תולדות בית"ר צ'כוסלובקיה, תל אביב: הוצאת יוצאי בית"ר צ'. ס. ר., תשכ"א – 1960.
יהושע הלוי, "לחיי הספינות שהצילו!", בארץ ישראל, 181, חשוון תשמ"ח – נובמבר 1987, עמ' 40 – 41.
יהושע הלוי, "אל התלמידים שהעזו", בתוך: ז'בוטינסקי בראי הדורות, (עורך: פרופ' יוסף נדבה), תל אביב: הוצאת אגודת בוגרי בית"ר לדורותיהם, מפעל תחרות חיבורים: "זאב ז'בוטינסקי ומשנתו", תשמ"ו – 1985, עמ' 143 – 145.
יהושע הלוי, יהדות ברהובו-ברגסס בתמונות, תל אביב – נתניה: הוצאת ארגון יוצאי ברהובו-ברגסס הסביבה, תשמ"ט – 1989.
לקריאה נוספת

בן צבי קלישר, "בדרך לארץ ישראל", תל אביב: הוצאת עם עובד, 1945.
דוד ניב, מערכות הארגון הצבאי הלאומי: חלק שני: מהגנה להתקפה 1937 – 1939, תל אביב: מוסד קלוזנר, תל אביב 1965.
יהושע אופיר, ראשוני האצ"ל 1931 – 1940, תל אביב: הוצאת העמותה ע"ש חנניה ואולגה יקותיאלי – ליד ראשוני האצ"ל, תשס"ב – 2002.
ח' בן-ירוחם, ספר בית"ר – קורות ומקורות, א' – מן העם (1923 – 1935); ב' – אל העם: חלק ראשון (1933 – 1935); חלק שני (1935 – 1939), ירושלים – תל אביב, הוועד להוצאת ספר בית"ר, 1969 – 1975.
יוסף קיסטר (עורך), קברניט בעת סופה – לדמותו של נפתלי פלטין, תל אביב: ההנהגה העולמית של בית"ר, תשמ"ז-1987.
חיים לזר-ליטאי, אף-על-פי, עלייה ב' של תנועת ז'בוטינסקי, תל אביב: ברית חיילי האצ"ל, תשמ"ח – 1988.
מרדכי נאור (עורך), עלייה ב' 1934 – 1948: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר (מהדורה שנייה), ירושלים: יד יצחק בן-צבי (סדרת עידן), תשמ"ח.
אליהו גלעזר, בטרם זרחה השמש – בשירות תנועת ז'בוטינסקי, ירושלים: המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי, תשמ"ה – 1985.
שבתי נדיב, באש יוקדת – זאב ז'בוטינסקי מורה דורות לוחמים ובונים, ירושלים: המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי ועמותת חוות הנוער של בית"ר, תשנ"ב – 1991.
יוסף קיסטר, האצ"ל – הארגון הצבאי הלאומי בארץ-ישראל, (מהדורה רביעית), תל אביב: משרד הביטחון, 2005.
יעקב טובי, מלחמה בלי גבולות –התנועה הציונית הרוויזיוניסטית וסוגיית העלייה לארץ ישראל בשנים 1930 – 1940, חיפה ותל אביב: אוניברסיטת חיפה ומכון ז'בוטינסקי בישראל, תשע"א – 2011.
הערות שוליים

↑  ח' בן-ירוחם, ספר בית"ר – קורות ומקורות, כרך ב': אל העם, חלק שני, הוועד להוצאת ספר בית"ר, ירושלים – תל אביב, תשל"ו – 1975, עמ' 818.
↑  יהושע הלוי, הביתה...!, עמ' 23.
↑  ח' בן-ירוחם, ספר בית"ר – קורות ומקורות, כרך ב': אל העם, חלק שני, הוועד להוצאת ספר בית"ר, ירושלים – תל אביב, תשל"ו – 1975, עמ' 997.
↑  את השם "פנצ'ו" יזם ראובן פרנקו, נציב בית"ר בולגריה ואחר כך פעיל עליה ברומניה.
↑  יהושע הלוי, הביתה...!, עמ' 18.
↑  יהושע הלוי, הביתה...!, עמ' 20.
↑  יהושע הלוי, הביתה...!, (מהדורה שנייה).
↑  יהושע הלוי, הביתה...!, עמ' 29-28.
↑  יהושע הלוי, הביתה...!, עמ' 60.
↑  יהושע הלוי, הביתה...!, עמ' 161.
↑  יהושע הלוי, "לחיי הספינות שהצילו!", בארץ ישראל, 181, חשוון תשמ"ח –נובמבר 1987, עמ' 53.
↑  אליהו גלעזר, בטרם זרחה השמש – בשרות תנועת ז'בוטינסקי, ירושלים: המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי, 1984, עמ' 15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011946576605171  VIAF: 1312167025436253390006   WorldCat (עם VIAF): 1312167025436253390006 
סמל תנועת הנוער בית"ר
הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה וסביבתו
אוניית המעפילים "פנצ'ו" בחוף האי כמילי
מעפילי "פנצ'ו" בחוף האי כמילי
ציון קברם בעיר רודוס של מעפילי "פנצ'ו" אחדים, אשר נספו בדרך לארץ ישראל
יאיר טאו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בספטמבר 1940 הרצליה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  2 באוקטובר 2011 (בגיל 71)
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 גובה:  1.86 מטר
 ספורט
 ענף ספורט:  אתלטיקה
 מועדון:  הפועל הרצליה, הפועל תל אביב
 הישגים
 שיאים אישיים:  400 מטר משוכות: 56.9 שניות (1964)
 
יאיר טאו (26 בספטמבר 1940 – 2 באוקטובר 2011) היה ספורטאי ישראלי. אלוף ישראל (1964) ושיאן ישראל בריצת 400 מטר משוכות, שחקן ומאמן הפועל חולון והפועל רחובות וכן שחקן נבחרת ישראל בכדוריד. חבר מועצת עיריית חולון וממלא מקום ראש העיר חולון.
ביוגרפיה

טאו נולד וגדל בהרצליה. שיחק כדוריד בקבוצת הפועל הרצליה. עבר לחולון ועבד כמורה לחינוך גופני בתיכון חדש בחולון. במקביל, שיחק ואימן כדוריד בקבוצת הפועל חולון ואחר כך בקבוצת הפועל רחובות, וכן בנבחרת ישראל בכדוריד.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בסוף יוני 1963 זכה טאו במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:00.6 דקות, אחרי פביאן דרזנר מהפועל ירושלים שקבע שיא ישראלי חדש של 58.5 שניות ולפני עודד גינדין מהפועל נען (1:01.3 דקות).
ביוגרפיה > אלוף ישראל ושיאן ישראל

בתחרות בין נבחרת ישראל לבין נבחרת יוון שנערכה בסלוניקי, יוון ביוני 1964 קבע טאו בריצת 400 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 58.3 שניות, שיפור לשיא בן השנה של פביאן דרזנר (58.5 שניות). חודש לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 400 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 56.9 שניות, לפני עודד גינדין מהפועל נען שקבע תוצאה זהה וד. וינברג מאליצור (1:02.00 דקות) ומדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.1 שניות, אחרי לוי פסבקין (22.5 שניות) ולפני י. קנר מהפועל חדרה (23.3 שניות)
בשנות ה-80 הקים טאו את "הירוקים" במפלגת העבודה, שחרתה על דגלה את חשיבות איכות הסביבה. בשנת 1989 נבחר לראשונה למועצת עיריית חולון וכיהן בתפקיד זה במשך כ-5 קדנציות. שימש בתפקיד ממלא מקום ראש עיריית חולון עד ליום מותו.
חייו האישיים

טאו היה נשוי לעדינה, אב לשלושה ילדים, ירון, אורית ואסף וסב ל-7 נכדים. ירון נהרג בתאונת דרכים כשהיה בן 17.
הנצחה

ב-24 בינואר 2013 חנך מוטי ששון ראש העיר חולון אולם ספורט חדש על שמו של יאיר טאו.
תארים והישגים

בשנת 1997 זכה טאו באות יקיר הספורט של עירית חולון
בשנת 2010 זכה טאו בעיטור כבוד על מפעל חייו לקידום הספורט בענף הכדוריד ובאתלטיקה, מטעם הכנסת, בשיתוף עם המשרד לענייני גמלאים.
הערות שוליים

↑  50 התוצאות הטובות בביותר כל הזמנים - 400 מטר משוכות, באתר איגוד האתלטיקה בישראל
↑  חוגגים, דבר, 26 בספטמבר 1971
↑  יעקב פתאל, רייס קבע שיא במשולשת 15.14 מ', דבר, 30 ביוני 1963
↑  האתלטים היוונים ניצחו - הישראלים קבעו 7 שיאים, מעריב, 8 ביוני 1964
↑  יעקב פתאל, 3 שיאים ישראלים באליפות האתלטיקה, דבר, 12 ביולי 1964
↑  אברהם פז, סידרנסקי הבטיחה את הכרטיס לטוקיו, מעריב, 12 ביולי 1964
↑  נצחון בחצי חזה..., מעריב, 16 ביולי 1964
יחסי סיישל – קוריאה הצפונית

| יחסי סיישל – קוריאה הצפונית |
| --- | --- |
סיישל: קוריאה הצפונית


סיישל: קוריאה הצפונית
שטח (בקילומטר רבוע)
455: 120,538
אוכלוסייה
131,009: 26,517,006
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,141: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,346: 
משטר
רפובליקה: דיקטטורה, טוטליטריזם, משטר חד מפלגתי

יחסי סיישל–קוריאה הצפונית מתייחס ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין קוריאה הצפונית לסיישל. לאף אחת משתי המדינות אין שגרירות במדינה השנייה.
יחסי בנגלדש–סין

| יחסי בנגלדש–סין |
| --- | --- |
בנגלדש: הרפובליקה העממית של סין


בנגלדש: סין
שטח (בקילומטר רבוע)
148,460: 9,596,967.75
אוכלוסייה
174,095,429: 1,418,507,662
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,415: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,513: 12,545
משטר
רפובליקה עממית: רפובליקה עממית חד מפלגתית

יחסי בנגלדש–סין הם היחסים הבילטרליים של הרפובליקה העממית של בנגלדש והרפובליקה העממית של סין. שתי המדינות חברות בפורום BCIM (פורום בנגלדש-סין-הודו-מיאנמר לשיתוף פעולה אזורי). על פי ייעודי ממשלת סין, בנגלדש וסין הן "שותפות אסטרטגיות לשיתוף פעולה".
היסטוריה

בשנת 1971, במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש, תמכה סין בפקיסטן נגד כוחות הגרילה הבנגלדשיים של מוטי בהיני. פעולותיהם של הבדלנים הבנגליים סתרו את האינטרסים האסטרטגיים של PRC באזור, מכיוון שבעלת בריתה הקרובה פקיסטן שימשה כמתווכת ביחסים הדיפלומטיים בין סין לארצות הברית. בשנים הראשונות לאחר קבלת העצמאות, בנגלדש הייתה מיודדת עם הודו וברית המועצות, אשר היו יריבות של סין. בשנת 1972, סין השתמשה בווטו שלה כחברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם כדי לחסום את הצטרפותה של בנגלדש לאו"ם. עם זאת, עד 1974 החלו סין ובנגלדש לעבוד על כינון יחסים רשמיים.
באוגוסט 1975, לאחר רצח שייח' מוג'יבור רחמן, המשטר הצבאי ששלט בבנגלדש החל להתרחק מהודו וברית המועצות. בינואר 1976 כוננו יחסים דיפלומטיים עם סין. חוסר שביעות הרצון הציבורי בקרב בנגלים מפעולותיה החד-צדדיות של הודו להקמת סכר פאראקה על הגנגס דחף את המשטר החדש בבנגלדש להסתכל לעבר סין לאזן בין העמדות האסטרטגיות של המדינה באזור. בשנת 1977, נשיא בנגלדש זיאור רחמן ערך ביקור רשמי ב- PRC. הממשלות הבאות בבנגלדש נקטו גם מדיניות של כינון קשרים הדוקים עם סין. באמצע שנות השמונים, סין יצרה קשרי סחר ותרבות הדוקים עם בנגלדש, וסיפקה לה סיוע וציוד צבאי.
ביולי 1987 התקבל נשיא בנגלדש מוחמד חוסיין ארשאד בבייג'ינג בקול תרועה רמה. ב-4 באוקטובר 2000 הוציא משרד הדואר והתקשורת בבנגלדש בול דואר לציון 25 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים בין בנגלדש לסין. עד אז, סין העניקה סיוע כלכלי לבנגלדש בסך של 217 מיליון דולר, והסחר הבילטרלי הגיע לרמה של 715 מיליון דולר.
בשנת 2002, ראש ממשלת סין, ון ג'יאבאו, ערך ביקור רשמי בבנגלדש, ושתי המדינות הכריזו על שנת 2005 כ"שנת הידידות בנגלדש-סינית". שתי המדינות חתמו על 9 הסכמים דו-צדדיים שונים להגברת רמת הסחר. בהזמנת בנגלדש נכללה סין כמשקיפה באגודה לשיתוף פעולה אזורי בדרום אסיה. לאחר הציקלון 'סידר' שפקד את בנגלדש בשנת 2007, תרמה סין מיליון דולר לסעד ושיקום האזורים שנפגעו בבנגלדש.
יחסים כלכליים

בנגלדש היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של סין בדרום אסיה. עם זאת, בייג'ינג שולטת ביחסים כלכליים אלה, בהיותה אחת השותפות המסחריות הגדולות ביותר של בנגלדש.
בשנת 2006 הגיע הסחר הדו-צדדי לרמה של 3,190,000,000 דולר, המשקף גידול של 28.5% בין השנים 2005–2006. סין הגדילה את הסיוע הכלכלי שלה לבנגלדש כדי לטפל בחוסר איזון בסחר, שכן היצוא של בנגלדש לסין בשנת 2006 הסתכם בכ-98.8 מיליון דולר בלבד. בחסות הסכם הסחר החופשי באסיה ופסיפיק (AFTA), הסירה סין את העמלות בגין 84 סוגי סחורות שיובאו מבנגלדש, וכן יזמה עבודה להפחתת המכסים על סחר ביוטה וטקסטיל שהם פריט הייצוא העיקרי של בנגלדש.
סין הציעה גם להקים תחנת כוח גרעינית בבנגלדש כדי לסייע במענה לצורכי האנרגיה הגוברים במדינה, ומבקשת לקדם את פיתוח ייצור הגז הטבעי בבנגלדש. יבוא סין מבנגלדש: עור, בדי כותנה, דגים וכו'. הייצוא של סין לבנגלדש: טקסטיל, מכונות ומוצרי אלקטרוניקה, מלט, דשנים, צמיגים, משי, תירס וכו'.
טופף ובניו

| --- | --- |

בניין המטה של החברה בעיר ארפורט, גרמניה, המשמש כיום כמוזיאון
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1878–1996 (כ־118 שנים) 
 מיקום המטה:  ארפורט 
 ענפי תעשייה:  תעשיית המכונות 
  
 אתר רשמי
 
י.א. טופף ובניו (בגרמנית: J.A. Topf & Söhne) הייתה חברת הנדסה ומכונות גרמנית. במהלך מלחמת העולם השנייה היא הייתה יצרן מרכזי של המשרפות לשרפת גופות נרצחים בשואה, שהותקנו במחנות הריכוז וההשמדה הנאציים. הידע והסיוע המקצועי של החברה סייעו רבות בייעול פעילות שרפת הגופות במחנות.
תולדות החברה

יוהנס אנדראס טופף (1816-‏1891) ייסד את החברה בשנת 1878 בעיר ארפורט. קודם לכן הוא היה בעל מבשלת בירה ועבד בתעשיית טכנולוגיית הדלק. בראשיתה ייצרה החברה מתקני חימום שטופף המציא ורשם עליהם פטנטים. בהמשך החלה לייצר גם מכונות למבשלות בירה ולאחר תחילת המאה העשרים גם ארובות, כבשנים לשריפת פסולת וכן משרפות לבתי הלוויות, ככל ששרפת גופות הפכה למנהג מקובל בעולם. ארבעת בניו של טופף נכנסו גם הם לעסק. האחרון שבהם מת בשנת 1914. אז כבר הייתה החברה אחת מהגדולות בעולם בתחומה. היא העסיקה 500 עובדים וייצאה את מוצריה ל-50 מדינות. בימי מלחמת העולם הראשונה שגשגה החברה בזכות ייצור פגזים וכלי רכב עבור הצבא הגרמני. גם במהלך מלחמת העולם השנייה ייצרה חברה פגזים עבור הצבא הגרמני וכן חלקי מטוסים עבור הלופטוואפה.
לאחר מות ארבעת האחים טופף ניהלה אלמנתו של אחד מהם את החברה. בהמשך הפכו שניים משלושת ילדיה, לודוויג (1903-‏1945) וארנסט (1904-‏1979), למנהליה. לודוויג הוכשר כמהנדס מכונות והוא ואחיו למדו גם מנהל עסקים. בתחילת שנות השלושים נפגעה חברת טופף מהמשבר הכלכלי ברפובליקת ויימאר עד כי עמדה בפני קריסה. באותה עת הורחקו האחים טופף מהחברה בעקבות סכסוך עם אמם. לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בינואר 1933 האשים אותם ועד העובדים של המפעל בהתיידדות עם יהודים (לאחים אכן היו קשרים טובים עם שכנים ואנשי עסקים יהודים). בעקבות זאת הצטרפו האחים למפלגה הנאצית ובאפריל הם הורשו לשוב לחברה. לודוויג היה למנהל הטכני שלה וארנסט היה למנהל העסקים. באותה עת גם הצטרף לחברה המהנדס קורט פרופר (Kurt Prüfer), שמונה למנהל מחלקת הכבשנים שלה ולמתכנן הכבשנים הראשי. בשנת 1939 העסיקה החברה 1,150 עובדים.
תולדות החברה > אספקת משרפות למחנות הריכוז וההשמדה

במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה החברה הבולטת בין תריסר חברות שסיפקו משרפות לשרפת גופות נרצחים למחנות הריכוז וההשמדה של האס אס. ייצור המשרפות נעשה במפעל החברה בארפורט ואנשיה נשלחו למחנות כדי להתקינן שם.
בספטמבר 1939 סיפקה החברה למחנה הריכוז דכאו משרפה לגופות בעלת שני תאים. חברה מתחרה, ה. קורי (H. Kori), סיפקה לדכאו משרפות נוספות.
בחורף 40–1939 סיפקה חברת טופף משרפה דו-תאית למחנה הריכוז בוכנוואלד, ששכן קילומטרים מעטים ממטה החברה בארפורט. ממועד היווסדו של המחנה ועד אז שלחה הנהלת המחנה את גופות הנרצחים בו לשרפה במשרפה של העיר ויימאר הסמוכה, אך האס אס החליט שדרושות למחנה משרפות משלו.
המשרפות שסיפקה החברה למחנות היו בעלות תאי שרפה קטנים יותר משל משרפות אזרחיות, שלתוכן הוכנסו ארונות קבורה. המהנדס פרופר תכנן בהמשך משרפות בעלות תאים גדולים יותר כדי שיוכלו להכיל יותר גופות בבת אחת. בהמשך סיפקה החברה עם המשרפות עם הוראות הפעלה שהמליצו להכניס לתאי השרפה גופות במרווחים של 20 דקות.
מאוגוסט 1940 ועד מאי 1942 סיפקה חברת טופף שלוש משרפות כפולות תאים למחנה אושוויץ I. באוקטובר 1941 הזמין האס אס חמש משרפות רבות תאים לשימוש במחנה אושוויץ II (בירקנאו). אלו נועדו בתחילה לשרפת גופות של רבבות שבויי מלחמה סובייטים שהוחזקו במחנה. משלוח ראשון של יהודים להשמדה הגיע למחנה בירקנאו ב-15 בפברואר 1942. כדי להתמודד עם הביקוש הגובר למתקנים לסילוק גופות הנרצחים התקינה החברה במחנה בספטמבר 1942 שתי משרפות נוספות בעלות שמונה תאים כל אחד. היא התקינה שם עוד חמש משרפות בעלות שלושה תאים כל אחד במרץ 1943. ממרץ 1943 ועד נובמבר 1944 נשרפו גופות נרצחים במשרפות המחנה בקצב של עד 10,000 ליום.
החברה סיפקה משרפות רבות תאים גם למחנות מאוטהאוזן וגרוס-רוזן וכן לגטו מוהילב. סבורים שהיא סיפקה משרפה גם לאחד ממתקני המתת החסד של אזרחים גרמנים, שבהם נרצחו לפחות 70 אלף איש.
ב-1943 התקינה החברה גם מתקני פליטה לגזים במשרפות ובתאי הגזים במחנה בירקנאו. לפני כן ארכו כל מחזור רצח בתוכם ואוורורם לאחר מכן מספר שעות, אך התקנת מתקני הפליטה קיצרו זמן זה ואפשרו להגדיל את קצב השימוש בתאי הגזים.
המהנדסים ועובדי חברת טופף ביקרו פעמים רבות במחנות. אחד מעובדי החברה, מרטין הוליך (Martin Holich), שהה כמעט שנה במחנה אושוויץ-בירקנאו במהלך 43–1942 לצורך התקנת המשרפות ואחזקתן. הביקורים במחנות נערכו גם על מנת לצפות בהפעלת המשרפות ולתכנן את שיפורן. ב-5 במרץ 1943 נערך ניסוי הפעלה בקרמטוריום II בבירקנאו בנוכחות מפקדי המחנה, קציני אס אס בכירים ועובדי חברת טופף. הנוכחים צפו בשרפת גוויות נרצחים במשרפות, השתמשו בשעוני עצר כדי למדוד את משך הזמן של השרפה ורשמו הערות. שבוע אחר כך צפו שני מהנדסים של החברה בניסוי נוסף - רצח 1,492 יהודים מגטו קרקוב בתאי הגזים במחנה ושרפת גופותיהם. אחד מהם מסר על כך דיווח מפורט למנהל החברה לודוויג טופף.
בסך הכל סיפקה החברה למחנות האס אס 25 משרפות ובהן 76 תאי שרפה.
מ-1941 ועד תום המלחמה ניצלה החברה את עבודתם של לפחות 620 עובדי כפייה, מרביתם שבויי מלחמה מברית המועצות, צרפת ואיטליה, וכן עובדים פולנים, הולנדים, קרואטים וצ'כים. במפעל הותקנו תאי מגורים ל-52 עובדים לפחות. הם עבדו שעות רבות יותר מהעובדים הגרמנים וקיבלו שכר מופחת בהרבה. שממנו גם נוכו הוצאות על מזון והלנה. גם ננקטה כלפיהם אלימות על ידי האחראים על המגורים. ארנסט טופף פיטר אחד מהאחראים בשל אלימות זו ב-1944.
לאחר המלחמה

תאי הגזים והמשרפות במחנות אושוויץ-בירקנאו הוחרבו על ידי הגרמנים לפני שפונו ונתפסו על ידי הצבא האדום בינואר 1945. הרוסים מצאו במשרדי המחנה מסמכים רבים אודות אספקת המשרפות ומתקני הפליטה למחנות על ידי חברת טופף, לרבות חישובים על מספר הגופות היומי שניתן לשרוף בהם. במחנה בוכנוואלד נתפסו המתקנים בשלמותם על ידי הצבא האמריקאי באפריל 1945. הם תועדו לרבות לוחיות שם היצרן של טופף עליהם והצילומים הופצו ברחבי העולם. צילומים אלו גם שימשו כראיות במשפטי נירנברג.
הצבא האמריקאי פתח בחקירה נגד חברת טופף. עוד בשלהי אפריל נפגשו מנהלי המפעל עם ועד העובדים שלה וסיכמו כי הגרסה שתימסר לחוקרים תהיה כי החברה סיפקה את המתקנים למחנות אך לא היה ידוע לה על פרטי השימוש בהם. ב-30 במאי נעצר המהנדס פרופר. ביום המחרת התאבד לודוויג טופף בבליעת ציאניד, לאחר שהוזהר שגם הוא עומד להיעצר. במכתב התאבדות שהשאיר טען כי הוא ואחיו היו חפים מפשע וכי התנגדו לנאצים.
השלטונות הסובייטיים עצרו במרץ 1946 ארבעה מהנדסים של חברת טופף וביניהם פרופר (פרופר נעצר עוד קודם על ידי האמריקאים ונחקר, אך שוחרר). אחד מהם, פריץ סנדר, בן 70, מת בכלא זמן קצר לאחר מכן. האחרים הוחזקו במעצר ובאפריל 1948, מבלי שנוהל משפט על החשדות נגדם, הם נדונו ל-25 שנות מאסר בגולאג. פרופר מת בכלא ב-1952. שני האחרים שוחררו מהמאסר ב-1955.
פריץ סנדר צוטט כמי שהעיד בחקירתו כי כמהנדס וכאיש מפתח בחברת טופף ראה לעצמו חובה לנצל את מומחיותו כדי לעזור לגרמניה לנצח במלחמה, כשם שמהנדסים בונים מטוסים למלחמה ובכך הם קשורים להריגת בני אדם.
לאחר שלודוויג טופף מת ואחיו נמצא בגרמניה המערבית (ראו להלן) הוכרזה חברת טופף כחברה בלא בעלים. המדינה המזרח-גרמנית השתלטה על החברה וצירפה אותה לקבוצה של חברות הנדסה בבעלות המדינה. שמה שונה מספר פעמים. ב-1957 הפסיקה החברה כליל לייצר כבשנים ומשרפות. ב-1993, לאחר איחוד גרמניה, הופרטה החברה וב-1996 פורקה. דרישות של צאצאי משפחת טופף להשיב לידיהם נכסים של החברה שהולאמו נדחו על ידי שלטונות גרמניה.