וילפרד ביון
ביון ומלחמות העולם

לחוויותיו והתנסויותיו של ביון במסגרת שירותו הצבאי בשתי מלחמות העולם הייתה השפעה משמעותית על התפתחותו של ביון כאדם וכפסיכואנליטיקאי ועל דרכי החשיבה וההמשגות התאורטיות שיצר בהמשך חייו.
ביון התגייס כאמור לצבא בהיותו בן 19 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הוא עבר טירונות מהירה והוצב לקו הקדמי כמפקד טנק. בשלושת החודשים הראשונים של המלחמה נהרגו כמיליון חיילים מכוחות הברית. ביון לא היה היחיד שעבר אירועים טרגיים מזעזעים וטראומטיים, אך ייתכן שהיה אחד היחידים שניסו להטמיע ולהבין טראומות אלה. יש המקשרים את יכולתו של ביון לעבודה ומגע עם מטופלים פסיכוטיים קשים בהמשך חייו ואת הצורך והדחף שלו להמשיג את התנסותו בעבודה זו לחוויות המזוויעות שעבר במהלך המלחמה כמפקד טנק צעיר. אפשר גם להניח שיכולתו יוצאת הדופן להישאר במגע עם חוויות פסיכוטיות קשות אצל מטופליו קשורה במה שאיפשר לנפשו לשרוד חוויות אלה, בעוד שרק מעטים מעמיתיו ללחימה הצליחו לעשות זאת ללא שיפגעו בגופם או בנפשם. מושגים תאורטיים רבים שייצר, כמו "הכלה" (מושג צבאי), "חלקיקי ביתא", "זוועה חסרת שם" (nameless dread"), "המטרה העיקרית של קבוצה היא הישרדותה", "הלא ידוע" (the Unknown), וכן דיווחיו על תחושת הדחיפות הקשורה לחשיבה תחת לחץ, ניתנים גם הם להבנה בהתייחס לחוויותיו הקשות במלחמת העולם הראשונה. אחרי סיום המלחמה, ב-1919, ביון העלה על הכתב את התנסותו כמפקד טנק בשנים 18–1917. טקסט זה, בשם "יומן, צרפת", הוקדש להוריו "במקום המכתבים שהייתי צריך לכתוב להם". בין השנים 1958 ועד מותו ב-1979 הוא כתב שלושה ספרים נוספים המתייחסים לזיכרונותיו ותובנותיו מתקופה זו. כל אלה יצאו לאור רק לאחר מותו על ידי אשתו פרנצ'סקה ביון. ספרים אלה אינם קלים לקריאה, חוויית הקריאה יוצרת תחושה של איבוד הדרך בתוך מעין ערפל הנוצר על ידי עומס של שמות ודיווחים מסועפים של עובדות ללא התייחסות מפורשת לזמן ומקום. אולם הקושי העיקרי בקריאה הוא רגשי בגלל האופי הטראומטי של התנסויותיו של ביון במלחמה, המתוארות על ידו בצורה ישירה ולפעמים אפילו ברוטלית.
להשתתפותו של ביון במלחמת העולם השנייה הייתה תוצאה שונה, אך לא פחות משמעותית. במהלך לימודי הרפואה ביון פגש את וילפרד טרוטר(אנ'), מנתח מוח בעל מוניטין, שפרסם ב-1916 את ספרו Instincts of the Herd in Peace and War. מפגש זה השפיע על העניין שביון מצא בחקירת התנהגות של קבוצות. עניין זה בא לידי ביטוי במהלך שירותו הצבאי בעבודתו בבית החולים בנורת'פילד, שם יזם את אחד משני הפרויקטים שקיבלו את השם "הניסויים של נורת'פילד" (The Northfield Experiments). פרויקט זה בוצע במסגרת תפקידו של ביון כאחראי על אגף ההכשרה שהמטופלים בו היו חיילים שנפגעו מהלם קרב ופונו מהחזית. במהרה התחוור לביון כי אינו מצליח להגיע לכלל עבודה משמעותית של תכנון מאחר שהוטרד ללא הרף על ידי סדרת בקשות דוחקות מצד פקודיו, אותן פירש כהפרעות שמקורן נוירוטי. כאן, במקום לנקוט בצעד המקובל של הוצאת פקודה האוסרת על גישה אליו בשעות מסוימות, הוא הבין שהתסכול שהוא חש משותף כנראה לכל המטופלים באגף, והדרך אותה יצר לטיפול בנושא הייתה בניית מערכת של נוהלים וחוקים שגייסה את כל המטופלים למטרה המשותפת של שיקום גופני ונפשי. הצלחת הניסוי התבטאה בשינוי שחל ברמת המחויבות, המוטיבציה והפעילות של המטופלים. ניסוי זה תואר על ידי ביון במאמר שכתב בשנת 1943 יחד עם ג'והן ריקמן בשם "מתחים תוך-קבוצתיים בטיפול" (פורסם כפרק הראשון בספר התנסויות בקבוצות ומאמרים נוספים")
רעיונותיו של ביון בנושא הפסיכואנליזה של קבוצות אומצו בהמשך ופותחו לכיוונים שונים על ידי אחרים, כגון ז.ה. פוקס(אנ'), ג'והן ריקמן(אנ'), הרולד ברידג'ר (Harold Bridger), תומאס מיין(אנ') ופאטריק דה-מארה(אנ').