stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סעיף הלאום בתעודת הזהות (ישראל)
היסטוריה > בג"ץ שליט

הנושא עלה שוב בשנת 1970 בעקבות משבר "מיהו יהודי" ובג"ץ שליט. שליט ביקש לרשום את ילדיו כחסרי דת אבל בעלי לאום יהודי. פקידי משרד הפנים סירבו לעשות זאת, לכן שליט עתר לבג"ץ נגד שר הפנים. בג"ץ קיבל את העתירה ברוב של חמישה שופטים לעומת ארבעה. כתוצאה מכך, ב-10 במרץ 1970 אישרה הכנסת תיקון לחוק השבות וחוק מרשם האוכלוסין, במסגרתו נוסף לחוק השבות סעיף 4ב הקובע: ""יהודי" - מי שנולד לאם יהודיה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת", ללא הגדרה באיזה גיור מדובר. במקביל נוסף לחוק מרשם האוכלוסין סעיף 3א הקובע: "לא יירשם אדם כיהודי לפי לאומו או דתו אם הודעה לפי חוק זה או רישום אחר שבמרשם או תעודה ציבורית מראים כי הוא אינו יהודי, כל עוד לא נסתרו ההודעה, הרישום או התעודה האמורים להנחת דעתו של פקיד הרישום הראשי או כל עוד לא נקבע אחרת בפסק ­דין הצהרתי של בית משפט או בית דין מוסמך". לאחר תיקון החוק ביקשו מספר אנשים למחוק את סעיף הלאום לחלוטין. חבר הכנסת דוד בן-גוריון (הרשימה הממלכתית) הודיע באופן חד משמעי שהוא נגד מחיקת סעיף הלאום.
היסטוריה > רישום מתגיירים

עניין נוסף שגרם למחלוקת היה עניין הגיור. המפד"ל סירבה להכיר באנשים כיהודים אם עברו גיור קונסרבטיבי או רפורמי, וביקשה לא לרשם אותם כיהודים בתעודת הזהות. בשנת 1986 נדרש בית המשפט העליון לדון בשאלת התוקף של גיור לא-אורתודוקסי. שר הפנים יצחק חיים פרץ (ש"ס) סירב לרשום כיהודייה את שושנה (סוזן) מילר שהתגיירה בארצות הברית בגיור רפורמי. אך לאחר שהבין שלא יוכל להימנע מרישום בסעיף הלאום בתעודת הזהות שלה, החליט שבסעיף הלאום, תירשם המילה "נתגיירה" בצד המילה "יהודייה". ואולם בג"ץ קבע כי פרטים הנוגעים ללאום ולדת לפי חוק מרשם האוכלוסין צריכים להירשם לפי הודעת הנרשם בלבד, ולכן לפקיד הרישום אין נתונה הסמכות להוסיף פרטים לרישום לפי ראות עיניו. פרץ התפטר מתפקידו כשר הפנים בינואר 1987 על רקע "משבר הגיור". ראש הממשלה יצחק שמיר וגם מפלגת העבודה הציעו פתרון של מחיקת הלאום מהתעודה, אך שימור הרישום ברשומות משרד הפנים. בבחירות לכנסת ב-1988 הגדילה ש"ס את כוחה לשישה מנדטים. אריה דרעי, שלא היה חבר הכנסת, מונה לשר הפנים. ביוני 1989, בעקבות פסיקת בג"ץ בנושא הגיור, החליט דרעי להוסיף מדבקה מתחת לתמונה בתעודת הזהות ועליה כתוב:”לפי סעיף 3 לחוק מרשם האוכלוסין, התשכ״ה 1965, הרשום בתעודה זו בפרטי "לאום" ו״מצב אישי", אינו אפילו ראיה לכאורה לנכונותו”. את המדבקה יזם בעקבות הוראת בג״ץ למשרד הפנים לרשום כיהודים תשעה גרים, בהם רפורמים וקונסרבטיבים, עקב כך הציע דרעי להסיר את חתימתו מתעודות הזהות ולהוסיף את המדבקה, כדי שלא יאלץ להתפטר כמו השר פרץ לפניו, ומועצת חכמי התורה אישרה את ההצעה. המדבקה הביאה לסערה במערכת הפוליטית. היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, הודיע לדרעי שהניסוח על המדבקה אינו חוקי, והוסכם על ניסוח אחר:”פרטי הרישום בתעודה - למעט לאום מצב אישי ושם בן הזוג - ראיה לכאורה לנכונותם”, בנוסף, במקום מדבקה המשפט הודפס כחלק מהתעודה עצמה.
היסטוריה > השמטת סעיף הלאום

החל מ-25 באפריל 2002 מונפקות תעודות זהות חדשות ללא סעיף הלאום (במקומו מודפסת שורת כוכביות). הסיבה להשמטת סעיף הלאום הייתה פסיקת בג"ץ ב־2002 שהורתה לרשום כיהודים מתגיירים שעברו גיור רפורמי. שר הפנים אלי ישי (ש"ס) החליט להשמיט את סעיף הלאום, על מנת להימנע מלרשום במסמך רשמי את יהדותו של אדם לפי קביעת בג"ץ. בנובמבר 2004 דחה בג"ץ עתירה של ליאורה גולדמן שביקשה להשיב את סעיף הלאום לתעודת הזהות, בנימוק שחוק מרשם האוכלוסין אינו אלא חוק סטטיסטי-רישומי ולא חוק הצהרתי על יהדותם של אזרחים. הלאום נרשם עדיין במרשם האוכלוסין, וכל תושב ישראלי זכאי לקבל בחינם תדפיס של תמצית המרשם שלו, שבו מצוין גם הלאום.
בשנת 2011 הורה השר אלי ישי להחזיר את סעיף הלאום, לדבריו בעקבות פנייה של ניצולי השואה שאמרו שהם גאים להיות יהודים ואינם רוצים להחליף את תעודותיהם הישנות בכאלו שלא יכתב בהן הלאום.
לאום ישראלי

בשנת 1970 מרצה באוניברסיטת תל אביב, גיאורגי רפאל טמרין, הגיש בקשה להירשם בסעיף הלאום כ"ישראלי". טמרין טען שהתיקון לחוק השבות מהווה "מבחן גזעי דתי", לטענתו, בעקבות התיקון אדם שהוא אתאיסט אינו יכול להיות יהודי על־פי החוק החדש. לכן הוא מבקש להמיר את הרישום הקיים לגביו במרשם התושבים בסעיף הלאום מ"יהודי" ל"ישראלי". טמרין פנה לבית המשפט המחוזי בתל אביב, אך בקשתו נדחתה בנימוק ש"אין אדם יכול ליצור בהבל פיו לאום חדש ולומר אני משתייך אליו". גם בערעור בבית המשפט העליון שללו השופטים פה אחד את קיומו של "לאום ישראלי" בקבעם, "כי אין משמעות למבחן ההרגשה הסובייקטיבית של אדם פלוני בדבר השתייכותו ללאום אלמוני בלי שניתן לקבוע, על-פי קריטריונים כלשהם שאותו לאום הוא בנמצא". עם זאת, באותה עת נענה משרד הפנים לבקשתו יונתן רטוש, מייסד תנועת העברים הצעירים, לרשום "עברי" תחת סעיף הלאום בתעודת הזהות שלו (הלאום "עברי" נרשם בתעודה עם הקמת המדינה ב-1948, אך אחר כך סירבו לחדש לו את התעודה עם רישום זה). גם אמו ביקשה לשנות את הרישום כ"עברי".
בשנת 2000 פנה עוזי אורנן (מייסד עמותת "אני ישראלי" ואחיו של יונתן רטוש שנרשם כ"עברי") למשרד הפנים וביקש להירשם תחת הלאום "ישראלי", אך בקשתו נדחתה. בסוף 2003 פתח אורנן במאבק משפטי לשינוי רישום סעיף הלאום בעניינו. תחילה הגיש, בצירוף עותרים נוספים, עתירה לבג"ץ שנמחקה בעקבות המלצת השופטים. בשנת 2007 הגיש אורנן עתירה חדשה לבית המשפט המחוזי בירושלים, יחד עם אורי אבנרי, שולמית אלוני, איתמר אבן-זהר, יוסף אגסי ורעייתו יהודית בובר אגסי, אלון אולארצ'יק, יהושע סובול ואזרחים נוספים שחלקם אינם רשומים כיהודים. השופט נעם סולברג הכריע שהסוגיה אינה שפיטה. בערעור שהגישו טענו כי הלאום הישראלי נוצר עם הקמת המדינה וכי שלילת קיומו של הלאום הישראלי כמוהו כשלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה ריבונית דמוקרטית. בית המשפט העליון הכריע שהנושא שפיט. אך השופטים הבהירו כי הם דוחים את העתירה מהסיבה של היעדר הוכחת קיומו של לאום ישראלי (ראה: פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים).
לאומים נוספים

ב-16 בספטמבר 2014 איפשר שר הפנים גדעון סער (הליכוד) רישום של לאום ארמי במרשם האוכלוסין. בפברואר 2017 העלו חברי כנסת אחדים הצעת חוק לקבוע הוראת שעה לחמש שנים, לפיה אדם המנהל הליך לקבלת פסק דין הצהרתי המעיד על היותו ארמי, יהא זכאי לסיוע משפטי ולפטור מאגרת בית משפט. בין 135 ערכי טבלת הלאומים של משרד הפנים נמצאים הלאומים "אבחזי", "גויאני", "אשורי" ו"שומרוני".
גולדה מילוסלבסקי

גולדה מילוסלבסקי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
גולדה מילוֹסְלַבְסקי (1853 – ז' בתשרי תרס"ז, 26 בספטמבר 1906) הייתה ממייסדי המושבה נס ציונה ומהדמויות המרכזיות בשנים הראשונות של המושבה.
ילדותה ובגרותה

נולדה בשם גולדה ליוברסקי בעיר ניקופול שבמחוז חרסון, בדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה).
בילדותה למדה חומש ב"חדר", דבר שהיה נדיר באותם הימים, משום שככלל, רק בנים למדו ב"חדר". סיפורי התנ"ך על ארץ הקודש וסיפורי גבורתה של דבורה הנביאה עוררו את אהבתה לארץ ישראל ואת הרצון לעלות אליה. בבגרותה נישאה לדב מילוסלבסקי, סוחר תבואות שהתאלמן ונותר עם בת יחידה ושמה שרה. מילוסלבסקי גידלה וחינכה את שרה כבת. שרה, בתה החורגת, היא סבתא-רבתא של איש העסקים נוחי דנקנר (סבתה של אמו זהבה דנקנר).
העלייה לארץ-ישראל

כשהגיעה שרה לבגרות, נהג המורה שלמה יפה (1847–1904) לפקוד את ביתם של דב וגולדה מילוסלבסקי, כדי לבקש את ידה. על אף שהיה מבוגר משרה בעשרים שנה ואף מבוגר מגולדה מילוסלבסקי בשש שנים, קיבלה אותו המשפחה. מילוסלבסקי הזדהתה עם קריאתם של חברי ביל"ו לעלות לארץ ישראל, ולנוכח הרדיפות של היהודים ברוסיה החליטה לעשות זאת בעצמה. דב מילוסלבסקי, שלקה אז בלבו, התנגד, ולנוכח עסקיו שפרחו דחה את חלומה של אשתו: "כל זמן שלא יגרשוני מכאן בכוח הזרוע – לא אעזוב את 'ארץ החיים' לנוד אל 'ארץ המתים'". כעבור שנה, בשנת 1883 התרצה ובני הזוג עלו לארץ ישראל.
הם הגיעו למושבה ראשון לציון בת השנה, והתיישבו זמנית בביתו של אחד מעשרת מייסדיה. דב מילוסלבסקי חלה שוב, וביקש מאשתו שתי בקשות: האחת, שלא יהיה הראשון להיטמן באדמת המושבה הצעירה שאין בה עדיין בית עלמין, וגם לא ביפו שעשתה עליו רושם עגום, אלא בהר הזיתים בירושלים. השנייה: לזרז את מועד עלייתם של בתו וחתנו. כאשר נפטר, מילאה מילוסלבסקי את בקשותיו וחזרה לרוסיה לשכנע את שרה ושלמה יפה לעלות לארץ ישראל. הריונה של שרה והולדת בניה עיכבו את עלייתם ורק לאחר כשנתיים, ב-1886, הגיעו לארץ ישראל. כשהגיעה המשפחה ליפו, יצאה מילוסלבסקי לראשון לציון, במטרה לגור בביתם של מינדל ולוי יצחק אייזנבנד, אך לנוכח המחאה שפרצה כנגד שיטת האפוטרופסות שהנהיג הברון רוטשילד במושבות, גילתה כי בני הזוג אייזנבנד עתידים לעזוב את המושבה וחזרה ליפו כדי למצוא נחלה אחרת להתיישבות.
עבודתה החקלאית

עוד בהיותה בראשון לציון שמעה על ראובן לרר, שהתנחל בוואדי חנין (שמשמעותו "עמק השושנים"). הוא כינה את המקום "נחלת ראובן" וחיפש מתיישבים שיקנו ממנו חלקת אדמה ויצטרפו למניין שם. לשם כך הפיץ ביפו "קול קורא" להצטרפות לנחלה. משה סמילנסקי מספר כי "בראשונה מצא הקול הד בלב אדם שאינו יכול היה להצטרף למניין: אישה אחת, אשר רוח הקודש בתוספת של הרפתקנות גרו בשכנות בלבה, גולדה מילוסלבסקי". מילוסלבסקי שכנעה את חתנה שלמה יפה להגיע לנחלה ולתרום למניין. היא נקשרה למקום, הקפידה לכנותו "נחלת ראובן" ולא בשמו המקורי ואדי אל חנין וקנתה מלרר נחלה בגודל 60 דונם: 47 נתנה לשלמה ושרה יפה, ו-13 השאירה לעצמה, בהם נטעה במו-ידיה כרם וגרה בצריף בפרדס של לרר. במשך היום עבדה בעצמה בכרם שנטעה ובשובה לעת ערב טיפחה ליד הצריף גינת ורדים, "כדי להחזיר לעמק את שושניו", כך אמרה. לימים הפיקה מכרמה יין. בעבודתה במושבה מילאה מילוסלבסקי תפקיד כפול: הן עבודה חקלאית, בדומה לגברים, והן עבודות הבית. בכתביו מתאר משה סמילנסקי כיצד נשאה את סבלה, לא פחות מהגברים שעבדו את האדמה. עם זאת, התמידה בעידוד בני משפחתה לעלייה, וכך הגיעו למושבה אחיו של בעלה המנוח, מאיר וזבולון, עם רעייתו ליובה וילדיהם בוריס, אוליה ואסתר שנולדה כבר בארץ.
ביקורו של הרצל

במהלך ביקורו של בנימין זאב הרצל בארץ-ישראל בשנת 1898, ביקר ב"נחלת ראובן" בדרכו לרחובות. במהלך ביקור זה ביקר גם בצריפה של גולדה מילוסלבסקי ובגינתה, ממנה ליקטה זר שושנים אותו הגישה לאורח המכובד. מפגש זה מתועד במכתב אישי אותו שלח לה הרצל ובו כתב בהערכה על פעולותיה והכנסת האורחים שלה. מכתב זה מוצג כיום בתמונה בתצוגת "בית ראשונים" בנס ציונה.
תרומתה למושבה

במטרה לסייע למתיישבים שסבלו ממחסור, החליטה לייסד גמ"ח, ולצורך כך אספה כספים מיהודים בצרפת, גרמניה ורוסיה. בין השאר התכתבה עם אחד העם, שבאחד מביקוריו בארץ ישראל התארח בביתה. היא השתתפה באספות האיכרים במושבה, ידעה להציג בבהירות את טענותיה, ניחנה בכישרון רטורי והייתה בין הראשונים שדיברו עברית. כישרונה זה והופעותיה בציבור, העלו את קרנה בקרב אנשי המושבה, שנהגו לכנותה "אמא גולדה" בשל דאגתה הגדולה לאנשי המושבה ולהתפתחותה.
מותה והנצחתה

גולדה מילוסלבסקי נפטרה בשנת 1906 בגיל 53. היא נקברה בראשון לציון, מאחר שב"נחלת ראובן" עדיין לא היה אז בית עלמין. לאחר מותה פורסם בעיתון "השקפה" הספד:
ביום השלישי בבקר ו' תשרי הביאו פה לקברות את האשה גולדה מלוסלפסקי מואדי אל-חנין. היתה לויה גדולה מכל אזרחי המושבה אשר נתנו להאשה הנכבדה הזאת הכבוד האחרון. מי שהכיר את האשה הזקנה, החובבת ציון הגדולה, אשר הקריבה את כל חייה רק להיות בא"י אף כי היה ביכלתה לבלות שנותיה בחיים מאֻשרים בחו"ל. ברוב חִבּה לארצה ולעמה ולהמושבה הקטנה ואדי חנין בנתה לה בידיה בית קטן ובידים נטעה לה כרם ותיַסד מוסדות שונות במושבה והיתה חביבה לכל בני המושבה. מי עבר את המושבה ואדי חנין ולא סייר את הבית הקטן של האלמנה גולדה מילוסלפסקי? זכורני כשעברתי פעם את המושבה ובִקרתי את הזקנה בשנה שהאיש הגדול דר' הרצל היה פה ותספר לי בשמחה כי דר' הרצל בִּקר אותה ותשתְּ לחיים עמו מן היין אשר היא בעצמה עשתה. ותחלוף אחרי כן אתי מכתבים בדבר אידיאלים שונים. דר' הרצל אמר לה בצאתו לוא היו לנו הרבה נשים כאלה... ככה נקטפה גם הזקנה הזאת מן החיים, וראוי כי שמה יכתב בדברי הימים שלנו בא"י.
בשנת 2011 הוזכר שמה והונצח עם בניית כיכר "המניין הראשון" בעיר נס ציונה.
לקריאה נוספת

גרשון גרא, אדמה ללא תנאי, תל אביב: הוצאת בית ראשונים, 1989.
אבנר כהנוב, שאו נס ציונה:, נס ציונה: א' כהנוב, תשנ"ח 1998
יהודית הררי, אשה ואם בישראל, תל אביב: מסדה, 1958, עמ' 258.
אריה חשביה, נס ציונה: עיר עם לב של מושבה, פתח תקווה: עיריית נס ציונה, 2003.
משה סמילנסקי, משפחת אדמה, כרך ראשון, תל אביב: עם עובד, 1953, עמ' 234–238.
משה סמילנסקי, נס ציונה - שבעים שנות חייה, תל אביב: המועצה המקומית נס ציונה, 1953.
יואב רגב, נס ציונה: 110 שנותיה, תל אביב: עירית נס ציונה, 1993.
הערות שוליים

↑  שמה נכתב גם: מילוסלאבסקי, מילוסלבסקה (סיומת סלאבית לאישה), מילוסלפסקי (תעתיק פונטי).
↑  אבנר כהנוב, שאו נס ציונה:, נס ציונה: א' כהנוב, תשנ"ח 1998, עמ' 21.
↑  על שרה יפה (מילוסלבסקי) ראו: דוד תדהר (עורך), "שרה יפה (מילוסלבסקי)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1426; על בנה דב יפה: דוד תדהר (עורך), "דב יפה", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2162; על חתנה דב (בוריס) מילוסלבסקי: דוד תדהר (עורך), "דב (בוריס) מילוסלבסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2203.
↑  דוד תדהר (עורך), "שלמה יפה", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 394.
1 2  סמילנסקי, משה, משפחת אדמה, כרך ראשון, תל אביב: עם עובד, 1953, עמ' 234-238.
1 2  גרא, גרשון, אדמה ללא תנאי, תל אביב: הוצאת בית ראשונים, 1989, עמ' 154-156.
↑  סמילנסקי, משה, נס ציונה: שבעים שנות חייה, תל אביב: המועצה המקומית נס ציונה, 1953, עמ' 21.
1 2  סמילנסקי, משה, נס ציונה: שבעים שנות חייה, תל אביב: המועצה המקומית נס ציונה, 1953, עמ' 23.
↑  הרצל, בנימין, זאב, "מכתב לגולדה מילוסלבסקי", 3 בינואר 1899, תיק ע"ש גולדה מילוסלבסקי, ארכיון "בית ראשונים", נס ציונה.
↑  מילוסלבסקי, גולדה, "מכתב לאחד העם", 9 בדצמבר 1900, תיק ע"ש גולדה מילוסלבסקי, ארכיון "בית ראשונים", נס ציונה.
↑  ראשון לציון, השקפה, 3 באוקטובר 1906
גולדה ודב מילוסלבסקי, יאלטה (חצי האי קרים), רוסיה
ביתה של גולדה מילוסלבסקי ומשפחתה במושבה נס ציונה
כיכר "המניין הראשון" בנס ציונה לזכרם של מייסדי נס ציונה וביניהם המייסדת גולדה מילוסלבסקי
יום הבירה הבין-לאומי

יום הבירה הבין-לאומי הוא חגיגה שמתרחשת ביום שישי הראשון של חודש אוגוסט. החגיגה נוסדה ב-2007, סנטה קרוז (Santa Cruz), קליפורניה. יום הבירה הבינלאומי הפך מאירוע מקומי קטן במערב ארצות הברית לחגיגה עולמית המתפרשת על 207 ערים, 50 מדינות ו-6 יבשות.
מטרות

להתאסף עם חברים וליהנות מהטעם של הבירה.
לחגוג ולשמוח יחד עם האנשים שעוסקים בבישול והגשה של בירה.
להשתמש בבירה כדי לאחד את העולם, על ידי חגיגה משותפת של כל הבירות של כל העמים ביום אחד.
חגיגה

ביום הבירה הבינלאומי מעודדים את המשתתפים לתת אחד לשני את "מתנת הבירה" על ידי הזמנת הזולת למשקה, לבטא את הכרת התודה שלהם כלפי אנשים שמכינים בירה, ברמנים, ואנשי מקצוע אחרים בתחום. ברוח החג הבינלאומית, מעודדים את המשתתפים לצאת מאזור הנוחות שלהם ולנסות בירות מתרבויות אחרות.
פופולריות

יום הבירה הבינלאומי התחיל כחגיגה בבר המקומי של המייסדים, אך מאז התרחב לאירוע עולמי. החגיגות מתוכננות ברחבי ארצות הברית כמו גם ארגנטינה, ארמניה, אוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, ברזיל, בולגריה, קנדה, קולומביה, קוסטה ריקה, אל סלוודור, אנגליה, צרפת, יוון, הונדורס, הונג קונג, הונגריה, הודו, אירלנד, ישראל, איטליה, יפן, לטביה, לבנון, ליטא, לוקסמבורג, מקדוניה, מלזיה, מקסיקו, ניו זילנד, ניקרגואה, נורווגיה, פרו, פולין, פורטוגל, פוארטו ריקו, רומניה, סקוטלנד, סרביה, סינגפור, סלובקיה, סלובניה, דרום אפריקה, ספרד, סרי לנקה, שוודיה, תאילנד, הפיליפינים, טורקיה, אוגנדה, איחוד האמירויות הערביות, אורוגוואי, ונואטו, ונצואלה.
צורות פופולריות של יום הבירה הבינלאומי כוללות: שתיית בירות חדשות או נדירות, Happy hour שנמשך לאורך כל היום, טיסות בירה, לילות טריוויה, משחקי שתייה כמו בירה-פונג, חלוקת ציוד בירה כמתנה ועוד.
שינוי תאריך

מ-2007 עד 2012, יום הבירה הבינלאומי נערך ב-5 באוגוסט. אחרי יום הבירה הבינלאומי של שנת 2012, המייסדים התחשבו בדעת הקהל של המשתתפים ובחרו להעביר את החג ליום שישי הראשון באוגוסט.
הערות שוליים

↑  Start Celebrating: It's International Beer Day!
↑  Celebrate the golden suds on International Beer Day Friday.
↑  "Reminder: Due to popular demand,... - International Beer Day - Facebook". facebook.com.
נוטינגהאמשייר

נוטינגהאמשייר (באנגלית: Nottinghamshire) הוא מחוז לא מטרופוליני ("מחוז טקסי") בצפון-מזרח אנגליה, באזור מזרח המידלנדס.
הוא גובל בדרום יורקשייר מצפון-מערב, לינקולנשייר ממזרח, לסטרשייר מדרום, ודרבישייר ממערב.
נוטינגהאמשייר מחולק ל–8:
רשות יוניטרית (עיר מרכזית):
שבעה תת–מחוזות:
ארבע נפות:
שני רבעים:
נפה במעמד רובע:
ביאורים

↑  נפה לא–מטרופולינית, District.)
↑  רובע, Borough.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554941705171  BNE: XX5405079  GND: 4117930-4  LCCN: n79129565  MusicBrainz: 5ee7ea17-1e59-453f-b410-a1412893f5f2  NKC: ge763413  VIAF: 146572925   WorldCat (עם VIAF): 146572925 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של אנגליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רוג'ר אלין

רוג'ר אלין (באנגלית: Roger Allin;‏ 18 בדצמבר 1848 –  1 בינואר 1936) היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הצפונית הרביעי בשנים 1895–1897. לפני כן, בשנים 1891–1893 הוא כיהן כסגן מושל המדינה, ולפני כן, החל מ-1889 כחבר בסנאט שלה.
ראשית חייו

רוג'ר אלין נולד בכפר ברדוורת'י שבמחוז דבון, אנגליה. לאחר מות אביו, עברה המשפחה לאונטריו, קנדה, שם הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים. אלין נישא פעמיים, בפעם הראשונה ב-1881 לאיזבלה מקנזי, וב-1918 נישא בשנית לאחייניתה של איזבלה, אנה מקנזי. היה לו ילד אחד.
קריירה

בשנים 1887–1889 שימש אלין כחבר במועצה של טריטוריית דקוטה, וב-1889 היה נציג לוועידת החוקה של דקוטה הצפונית. לאחר מכן ועד 1891 הוא היה חבר הסנאט של דקוטה הצפונית, ולאחר מכן ועד 1893 סגן מושל המדינה. ב-1894 נבחר אלין כמושל דקוטה הצפונית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1897. השפעות הבהלה של 1893 טופלו במהלך תקופת כהונתו כמושל. לאחר שנוצח בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל, פרש אלין מהפוליטיקה ועסק בעסקי חקלאות.
מותו

רוג'ר אלין נפטר בפארק ריבר שבדקוטה הצפונית ב-1 בינואר 1936. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 3, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1172-1173.
סנט אטיין (כדורגל)

איי אס סנט אטיין או בקיצור סנט אטיין הוא מועדון כדורגל צרפתי שנוסד בשנת 1920. המועדון משחק בליגת העל הצרפתית. קבוצת הכדורגל משחקת את משחקי הבית שלה באצטדיון סטאד גאופורי גיצ'ארד בסנט אטיין. המועדון נחשב לאחד המועדונים המצליחים ביותר בצרפת עם מספר אליפויות השני רק לפריז סן ז'רמן, 10 אליפויות, מתוכן ארבע רצופות, שיא שנשבר רק בעונת 2005/2006 על ידי אולימפיק ליון, יריבתה העיקרית של סנט אטיין מהעיר ליון השכנה.
היסטוריה > הקמת הקבוצה

סנט אטיין נוסדה בשנת 1919 על ידי ארגון הפועלים של חברת קמעונאות המזון קזינו ("Groupe Casino"), והיא נקראה במקור: "Amicale des Employés de la Société des Magasins Casino" (או בקיצור A.S.C). מכיוון שהירוק היה צבע המדים של העובדים זה הפך גם לצבעי מדי הקבוצה. משום שחוקי התאחדות הכדורגל הצרפתית אסרו שימוש במילה "קזינו" בשם קבוצה המילה הורדה מהשם בשנת 1920. על מנת לשמור על ראשי התיבות A.S.C נאלצו העובדים לשנות את השם ל"Amical Sporting Club" (מועדון הספורט הידידותי). בשנת 1928 השתלט פייר גיצ'ארד (בנו של מנהל הרשת, גאופורי גיצ'ארד) על המועדון ושינה את שמו ל"מועדון ספורט סטפנוייס" ("Association sportive Stéphanoise"). ביולי 1930, נערכה הצבעה בהתאחדות שהחליטה להפוך את הכדורגל במדינה למקצועני. בשנת 1933 המועדון הפך למועדון מקצועי ושמו שונה ל"מועדון הספורט של סנט אטיין" ("Association Sportive de Saint-Étienne Loire") או בקיצור אה א.ס. סנט אטיין (A.S.S.E). הקבוצה החלה לראשונה לשחק בליגה הצרפתית בעונת 1937/1938, תחת הנהגתו של המאמן טדי דאקוורת'. עקב פריצת מלחמת העולם השנייה הושעתה הליגה. לאחר המלחמה, בעונת 1945/1946, חזרה הקבוצה לליגה הראשונה תחת הנהגתו של האוסטרי-צרפתי איגנס טקס, וסיימה כסגניתה של ליל. בהמשך הקבוצה כשלה ולא הצליחה להשתפר, ולאחר עונת 1950/1951 הוחלף טקס בשחקן העבר של הקבוצה ז'אן סנלה.
היסטוריה > תור הזהב - עשרה תוארי אליפות

תחת המאמן סנלה הקבוצה זכתה לראשונה בתואר הראשון שלה בעונת 1955 בזכייה בגביע צ'ארלס דראגו. בשנת 1957, שנתיים מאוחר יותר, הקבוצה זכתה באליפות הליגה הצרפתית הבכירה בהפרש של 4 נקודות מהסגנית לאנס כשבשורותיה משחקים השוער קלוד אבס, הבלן רוברט הרבין, הקשרים רנה פרייר וקיס ריברס והחלוץ ג'ורג'ס פיירוצ'ה. כאלופת צרפת, הקבוצה העפילה בפעם הראשונה למפעלים האירופאיים בעונת 1957/1958 ושיחקה במוקדמות גביע אירופה לאלופות נגד קבוצת גלאזגו ריינג'רס מסקוטלנד, להם הפסידה במשחק אחד וניצחה בשני אך לא העפילה לשלב הבא בגלל הפרש שערים. באותה עונה זכתה הקבוצה בפעם השנייה בגביע דראגו. בסיום העונה סיימה הקבוצה במקום השישי בליגה והמאמן סנלה עזב את המועדון והוחלף ברנה ורנייר. בעונתו הראשונה של ורנייר הקבוצה סיימה במקום ה-12 בליגה, מה שהיה המיקום הגרוע ביותר בו סיימה מזה 8 עונות. עונה לאחר מכן הצטרף לצוות האימון פרנסואה ויקארט.
רוג'ר רושה מונה למנהל הכללי של הקבוצה בשנת 1961 כאשר בעונת זו זכתה הקבוצה בגביע הצרפתי אך גם נשרה בו בעת לליגה הצרפתית השנייה מהמקום ה-17. הקבוצה זכתה באליפות הליגה השנייה שנה מאוחר יותר וחזרה לליגה הראשונה. בסיום עונת העלייה עזב ויקארט וסנלה חזר לאמן את הקבוצה. הקבוצה תחת סנלה הפתיעה כאשר בסך הכול שנה אחת אחר חזרתה לליגה הבכירה זכתה באליפות השנייה בהיסטוריה שלה (1964). בין השנים 1967 ו-1970 הקבוצה זכתה ברצף מרשים של אליפויות, שיא שלא נשבר עד לשנת 2006. כמו כן בארבע שנים אלו זכתה הקבוצה פעמיים בגביע הצרפתי בשנים 1967 ו-1970. בשנים אלו כיכבו בשורותיה ג'ורג' ברטה, ברנרד בוסקיאר, ג'רארד פאריסון והארווי רבלי, כמו גם ז'אק סנטיני, דומיניק בת'אני ואוסבלדו פיאצה.
רוברט הרבין מונה למנג'ר הקבוצה בעונת 1972 והוביל אותה לזכייה בדאבל בשנים 1974 ו-1976. הקבוצה זכתה באליפות התשיעית בשנת 1976. באותה השנה הקבוצה הפסידה בגמר גביע אירופה לאלופות לבאיירן מינכן. שנה מאוחר יותר, ב-1977, הקבוצה זכתה בגביע הצרפתי. בשנת 1981 הקבוצה זכתה באליפותה העשירית בהיסטוריה תחת הנהגתו של הקפטן, מישל פלאטיני שעזב עונה לאחר מכן ליובנטוס, וזהו ההישג הגדול ביותר של הקבוצה מאז.
היסטוריה > הדעיכה

בשנת 1982 התבצע סקנדל גדול בקבוצה שגרם לדעיכה של הקבוצה. נשיא הקבוצה, רוג'ר רושה, נאלץ לעזוב את המועדון ובילה מספר חודשים בכלא. מאז, הקבוצה בילתה את רוב זמנה בתחתית הליגה הראשונה או בליגה השנייה. למרות מצבה העגום של הקבוצה וההידרדרות של הקבוצה בצורת המשחק הקבוצה לא נפלה לחובות כבדים הודות לתמיכה הרבה של האוהדים.
בשנת 2001 שני שחקני המפתח בקבוצה, החלוץ הברזילאי אלכס דיאס דה אלמדיה והשוער האוקראיני מקסים לבטסקי, הושעו לארבעה חודשים כל אחד בעוון שימוש בדרכונים יוונים ופורטוגזים מזויפים. לאחר דיונים משפטיים רבים והשעיית מספר בכירים בקבוצה הורדו לקבוצה 7 נקודות והיא הורדה לליגה השנייה בתום העונה.
לאחר ניסיון קשה לאיחוי הקבוצה ותוצאות מעורבות בליגה הצרפתית השנייה הקבוצה לבסוף זכתה במקום הראשון בליגה הצרפתית השנייה והעפילה בתום עונת 2003/2004 לליגה הצרפתית הראשונה. בעונתה הראשונה בחזרה בליגה הראשונה היא סיימה במקום השישי, מה שהעניק לה כרטיס כניסה לגביע האינטרטוטו אחרי שנים רבות.
בתום עונת 2007/2008 סיימה הקבוצה במקום החמישי והעפילה לגביע אופ"א. הקבוצה שיחקה בסיבוב השלישי מול הפועל תל אביב בצמד משחקים. עשרות אוהדים צרפתים של הקבוצה שהגיעו לארץ והתארחו באצטדיון בלומפילד חזו בקבוצתם מנצחת 1–2 משערים של דימיטרי פאייה ופסקל פיינדונו. במשחק השני ניצחה סט אטיין גם כן בתוצאה זהה מצמד שערים של בפטימבי גומיס.
בתום עונת 2015/2016 סיימה הקבוצה במקום השישי והעפילה למוקדמות הליגה האירופית. בשלב הפלייאוף שיחקה נגד בית"ר ירושלים, והעפילה לשלב הבא לאחר שגברה עליה בתוצאה 1–2 בסיכום שני המשחקים. בשלב הבתים סיימה במקום הראשון עם 12 נקודות, 3 ניצחונות ו-3 תוצאות תיקו, אך בשלב 32 האחרונות הודחה על ידי מנצ'סטר יונייטד (שהמשיכה במפעל עד לזכייה בו) בתוצאה 0–4, כשהיא מפסידה בחוץ 0–3 ובבית 0–1.
ב-15 ביוני 2017 החתימה הקבוצה את מאמנה לשעבר של מכבי תל אביב, אוסקר גארסיה, שיחליף את המאמן היוצא כריסטוף גלטייר.
ב-15 בנובמבר 2017 התפטר גארסיה עקב סכסוכים עם הנהלת הקבוצה וכמחליפו מונה ז'וליאן סאבלה. סאבלה הוחלף בדצמבר על ידי ז'אן-לואיס גאסט כיוון שלא היה לו את ההכשרה המתאימה לשמש כמאמן בליגה הצרפתית הראשונה, והקבוצה נקנסה ב-25 אלף יורו בעבור כל משחק בו שימש סאבלה המאמן. תחת גאסט סנט אטיין שמרה על רצף של 13 משחקים ללא הפסד וסיימה במקום השביעי בסיום העונה.
בעונת 2018/2019 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה, הטוב ביותר מאז שעלתה לליגה הבכירה, אך גאסט סיים את דרכו במועדון בסוף העונה. בעונת 2019/2020 הייתה הקבוצה במקום ה-17 בטרם הופסקה הליגה עקב התפרצות נגיף הקורונה, בנוסף, העפילה לגמר הגביע הצרפתי אותו הפסידה 0–1 לפריז סן-ז'רמן.
ב-14 באפריל 2021 הודיע דירקטוריון המועדון, במכתב פומבי, כי המועדון עומד למכירה.
בתום עונת 2021/2022, הקבוצה סיימה במקום ה-18 ונאלצה לשחק במשחקי מבחני להישרדות בליגה. היא הפסידה לאוסר בתום דו־קרב פנדלים וירדה לליגה השנייה לראשונה מאז עונת 2003/2004.
בעונת 2023/2024 שבה לליג 1 אחרי שנתיים של היעדרות.
שחקנים מפורסמים ששיחקו בקבוצה

צרפת מישל פלאטיני
קמרון רוז'ה מילה
סלובקיה לובומיר מוראבצ'יק
צרפת לורן בלאן
צרפת גרגורי קופה
ספרד כריסטיאן לופז'
צרפת לואיק פרן
גבון פייר-אמריק אובאמיינג
צרפת דימיטרי פאייה
צרפת פביאן למואן
צרפת בפטימבי גומיס
צרפת סטפן רופייה
הישגים

אליפות צרפת (10)
1957, 1964, 1967, 1968, 1969, 1970, 1974, 1975, 1976, 1981
סגנות (3):
1946, 1971, 1982
ליגה 2:
אליפויות (3): 1963, 1999, 2004
סגנות (2): 1938, 1986
גביע הליגה הצרפתית (1)
2013
הגביע הצרפתי (6)
1962, 1968, 1970, 1974, 1975, 1977
מקום שני (3)
1960, 1981, 1982
הסופר קאפ הצרפתי (5)
1957, 1962, 1967, 1968, 1969
ליגת האלופות:
סגנות (1): 1976
סנט אטיין הייתה בעלת תואר מכובד של זכייה בארבע אליפויות רצופות והחזיקה בתואר זה שנים רבות עד שאולימפיק מרסיי השוותה את התואר כ-20 שנה מאוחר יותר ובעונת 2007/2008 העלתה את הרף אולימפיק ליון שזכתה באליפות שביעית ברציפות.
הערות שוליים

↑  אוסקר גרסיה עזב רשמית את סנט אטיין: "הבטיח כדורגל התקפי אך לא קיים", באתר וואלה, 15 בנובמבר 2017
↑  Football : le club de Saint-Etienne de nouveau à vendre, Les Echos, ‏14 באפריל 2021 (בצרפתית)
↑  @ASSEofficiel, Effectif professionnel saison 2020-2021, ASSE.fr (בצרפתית)