stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוקת יפן
מבוא החוקה

אנו, בני העם היפני, הפועלים באמצעות נציגינו שנבחרו באופן חוקי לפרלמנט, נחושים בדעתנו להבטיח לעצמנו ולדורות הבאים את פירות השלום ושיתוף הפעולה עם שאר האומות ואת ברכת החירות בכל הארץ הזאת, ונחרצים למנוע את האפשרות שבגלל מעשי הממשלה יחזרו אלינו אימי המלחמה - מכריזים כי הריבונות שייכת לעם וקובעים בזאת את החוקה. השלטון הוא פיקדון יקר של העם, השואב את כוחו מן העם, מופעל על ידי נציגי העם, ונועד למען טובת העם. זהו עיקרון בסיסי של המין האנושי שעליו מושתתת החוקה הזאת. אנו שוללים ומבטלים את כל החוקות, החוקים, התקנות והמנשרים הסותרים את העיקרון הזה. אנו, בני העם היפני, שואפים לשלום נצחי ומודעים לאידיאלים הנעלים השוררים ביחסים בין בני-האדם. לפיכך החלטנו לבסס את ביטחוננו וקיומנו על אמון בצדק וביושר של כל העמים שוחרי השלום. אנו משתוקקים לתפוס מקום מכובד בקהילה הבינלאומית השוחרת שלום והשואפת לסלק מן העולם את הרודנות, העבדות, הדיכוי וחוסר הסובלנות. אנו מכירים בזכותן של כל האומות לחיות בשלום, חופשיות מפחד וממחסור.
אנו מאמינים ששום עם אינו אחראי רק כלפי עצמו, וכי כל האומות, המעוניינות לשמור על ריבונותן ולקיים יחסי שוויון עם אומות אחרות, חייבות לקיים את חוקי המוסר המדיני.
אנו, בני העם היפני, נשבעים, בשם הכבוד הלאומי שלנו, לחתור בכל מאודנו להגשמת האידיאלים הנשגבים הללו.
בחוקת מייג'י, שהושפעה בעיקרה מחוקתה של הקיסרות הגרמנית, היה זה הקיסר שהעניק את הזכויות וקבע את חוקי היסוד הרשומים בחוקה עבור שלל נתיניו. בשונה מכך, בחוקה החדשה, העם הוא הריבון והוא שמעניק חסות ולגיטימציה לעצם קיומה של החוקה ולתוכנה. החוקה החדשה מבוססת בעיקרה על עקרונות חוקת ארצות הברית והחוק הבריטי, אשר מייחסים לעם את הריבונות על המדינה, משאביה וכל אשר בה, ומממשים סמכות זו דרך נציגים היושבים בפרלמנט או לחלופין בקונגרס. אישים כגון הפרופסור למדעי החוק, סאסאקי סואיצ'י, טענו כי החוקה, בהגדירה את העם כריבון וכנותן המנדט עבור החוקה, משנה את המערכת החברתית הקיימת ביפן, שלפיה הקיסר הוא החוק העליון מבחינה סמלית ותרבותית. שר המדינה, קנאמורי טוקוג'ירו (אנ') (שהיה מבין המנסחים העיקריים של החוקה), בתמיכתו של ראש הממשלה שיגרו יושידה, השיב בשלילה לטענה זאת ואמר, במהלך דיון פרלמנטרי שנסוב על אודות החוקה החדשה, כי הרישום הסמלי בה אינו משפיע כלל על הסדר החברתי הקיים ביפן.
פרק א': הקיסר > סעיף 1; מעמדו של הקיסר

הקיסר יהיה סמל של המדינה וסמל של אחדות העם, ומעמדו יהיה מושתת על רצונו של העם, שבידיו נמצאת הריבונות.
בסעיף זה קבועה ההפרדה בין מעמדו הסמלי של הקיסר לבין הריבונות על המדינה. הקיסר היפני הוא הסמל לעצם המדינה וגורם מאחד של העם, אך במקביל, היותו ראש המדינה הוא תפקיד סמלי בלבד, ואין לו כל ריבונות, שכן היא נתונה בידי העם שמיוצג בבית המחוקקים דרך נציגים.
בחוקת מייג'י התקיימו בדו-קיום המושגים של סדר ירושה קיסרי "בלתי שביר לעידנים ונצחי" וקיסר שריבונותו התבססה על החוקה והתנהלה בהתאם, כך שעמדת הקיסר נשען על איזון עדין. מבחינה מקומית, נכנס לתמונה קו היגיון שהשתמש בקיסר כסמל לכוח להפלת שוגונות טוקוגאווה, בעוד שבבמה העולמית, הוא הוצג כנוכחות שתשלוט ביפן בהתאם לשלטון החוק, בהתאם לחוק, לפי נורמות של הקהילה הבין-לאומית. שתי התפיסות הללו היו נחוצות על מנת שהקיסרות בידי מייג'י תתפקד ותתפתח באופן מואץ לעבר המערב. ביפן שלפני המלחמה, שני המושגים הללו הוכנסו למשחק במגוון דרכים, כאשר האחד גובר על השני בהתאם לתקופה. בפועל, בתקופת שלטונם של יושיהיטו והירוהיטו, הקיסרים היו לרוב חותמת על חוקים ופעלו בעיקר לפי דרישות יועציהם וקביעות הפרלמנט והממשלה. רק לקראת סוף מלחמת העולם השנייה לקח הירוהיטו חלק פעיל בניהולה של המדינה והביא, על דעת עצמו, לכניעת האימפריה היפנית.
לאחר התבוסה של יפן ב-1945 החלו רשויות השלטון האמריקאיות לקדם את המחוקקים היפנים לקראת רפורמה במערך סמכויות השלטון הקיסריות. גברו קריאות ממעצמות בעלות הברית להטיל את האחריות על המלחמה על הקיסר, שלפי סמכויותיו בחוקה אכן היה אמור להיות האחראי לכך. המטה הכללי של כוחות הברית, לעומת זאת, ראה את העניין אחרת. המושל האמריקאי דאגלס מקארתור שם לו למטרה לעקוב אחר תהליך הדמוקרטיזציה באופן שיביא לכך שיפן לא תתנגד לבעלות הברית בעתיד, ובהתבסס על ממצאים אמריקאים על המצב המדיני-חברתי ביפן שהחלו זמן רב לפני תום המלחמה, קבע שחיוני להשאיר את המערכת הקיסרית במקומה על מנת לקיים את הכיבוש בהצלחה וללא התקוממות אזרחית.
עם זאת, השארת המערכת השלטונית ביפן כפי שהייתה לא הייתה מספקת את דעת הקהל במדינות בעלות הברית. זה מה שהוביל את המטה הכללי של כוחות הברית להדגיש את הליך הדמוקרטיזציה של שיטת הקיסרות, למשל עם "הצהרת האנושות" של הקיסר הירוהיטו, שבמסגרתה הכריז בפומבי כי הוא בן אנוש מן המניין ולא צאצא של אלת השמש אמטראסו. המעמד הסופי של הקיסרות שנבע מכך היה כ"סמל המדינה" כפי שנכתב בסעיף הראשון לחוקה. על ידי הגבלת חובות הקיסר לתפקידים טקסיים, הרשויות היפניות ומשטר החסות האמריקאי הצליחו לתאר את המערכת הקיסרית כשונה לחלוטין בבחינה חוקית.
הצד היפני במשא ומתן על דמות החוקה החדשה היה להוט לשמור על מערכת קיסרית קרובה לזו של תחילת המאה העשרים, גם לאחר התבוסה. בסופו של דבר, לא הייתה להם ברירה אלא לקבל את הצעת רשות המושלות האמריקאית, שפעלה בפועל כפקודה, והקיסר הפך ל"סמל" בלבד דה יורה. טבעה של סמליות זו היה מעורפל מאוד, אם כי, בהתאם לפרשנות שלה, היא די דומה בסך הכול למצב שהיה בפועל גם טרם המלחמה בחוקת מייג'י.
פרק א': הקיסר > סעיף 2; ירושת הקיסרות

תפקיד הקיסר יעבור בירושה בהתאם לחוק משפחת הקיסר שהתקבל בפרלמנט.
ירושת התואר קיסר ביפן מעוגנת בחוקי הפרלמנט. על פי החוקים הקיימים בימינו (החל מ-1867, קודם לכן היו קיסריות ביפן, פעמים רבות קיסרים התפטרו מתפקידם באותם בחיים וקיסר יכול היה לאמץ חבר ממשפחת המלוכה כבנו ויורשו) לא יועבר התפקיד לבתו של הקיסר אלא רק לאחד מבניו הזכרים. בסעיף 2 לחוקת מייג'י נרשם: ”בתפקיד הקיסר יכהנו גברים ממשפחת הקיסר, בהתאם לחוק משפחת הקיסר.” קביעה זאת, המבוססת על חוק פרלמנטרי, נותרה בתוקף גם עם ההסדרה של החוקה החדשה בעקבות המלחמה. חוק בית המלוכה הקיסרי (אנ') שנחקק ב-1947 בידי המושב האחרון של הפרלמנט הקיסרי, שימר את הקביעה של חוקת מייג'י להבא. בנוסף, הקביעה הבסיסית של הסעיף, כי ירושת הקיסר תבוצע למעשה לפי קביעת הפרלמנט, נרשמה בחוקה לפי עצת רשויות השלטון הזמני האמריקאיות ביפן, שראו בכך צעד מגביל מבחינה סמלית של סמכות מוסד הקיסרות ומכפיף אותו לפרלמנט הדמוקרטי.
עוד נקבע בחוק כי יורשו של הקיסר יהיה בנו הבכור, ובמקרה שזה נפטר יירש את הקיסר בנו הבכור של בנו הבכור. רק במקרה שלבן הקיסר הבכור אין צאצאים זכרים כלל, יירש אותו אחד מבניו הצעירים. במקרה שלקיסר אין כלל צאצאים זכרים, יירש אותו אחיו. ב-2005 נשקלה בפרלמנט היפני האפשרות לשנות את חוק הגבלת הירושה של נשים כיוון שליורש העצר באותו הזמן, הנסיך נארוהיטו, בנו של הקיסר שכיהן אז, אקיהיטו, יש רק בת אחת. בחורף 2006 הושעה הדיון לגבי שינוי החוק עד שיתקדם הריונה של הנסיכה קיקו, אשתו של הנסיך פומיהיטו, בנו השני של הקיסר. ב-6 בספטמבר 2006 נולד לנסיכה קיקו בן זכר, ובכך נפתרה לעת עתה סוגיית הירושה, אשר העסיקה את המשפחה הקיסרית ואת העם היפני.
ב-2017 העביר הפרלמנט היפני תיקון לחוק, המאפשר לקיסר לפרוש מתפקידו בעודו בחיים, זאת בעקבות בקשתו של הקיסר המכהן, אקיהיטו. ב-1 במאי 2019 נארוהיטו החליף את אביו בתפקיד הקיסר. בכך אקיהיטו הפך למעשה לאדם החי היחיד שמחזיק בתואר של קיסר לשעבר. במקביל, הנסיך פומיהיטו התמנה ליורש העצר לקיסר ובנו, היסאהיטו, נסיך אקישינו, הוא המיועד לרשת את הכתר אחריו.
פרק א': הקיסר > סעיפים 3 ו-4; סמכויות הקיסר ביחס לממשלה

סעיף שלוש:
כל פעולה של הקיסר בענייני מדינה תיעשה רק בעצתה ובאישורה של הממשלה, והממשלה תישא באחריות לכך.
הסעיף קובע כי חתימה על חוקים, אמנות והסכים, כמו גם מסעות בינלאומיים ממלכתיים שיבצע הקיסר, יעשו כולם לפי קביעות הממשלה או הפרלמנט במקרים ל חקיקה (הקיסר חותם על חוקים לאחר שהם מאושרים בפרלמנט). למען מסעות וביקורים ממלכתיים מחוץ ליפן. הקיסר, כמו גם ראש הממשלה וחבריה ופעילי ממשל בדרג גבוהה, משתמשים בשני מטוסי בואינג 777 המכונים Japanese Air Force One ו-Japanese Air Force Two (אנ'). אלו מטוסים באחזקת המדינה, שתפעולם נעשה בידי כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן (חיל האוויר היפני) והם מיועדים לפינוי אזרחים וגיוס חיילים ממשלחות בחו"ל בשעת חירום.
סעיף ארבע:
הקיסר יבצע רק את אותן פעולות בענייני מדינה שהחוקה קבעה לו, ולא תהיה לו שום סמכות שלטונית משל עצמו. הקיסר יוכל להאציל את התפקיד של ביצוע הפעולות הללו לאחרים, כפי שייקבע בחוק.
הקיסר מוגבל בתחום פעילותו המדינית לקבוע עבורו בחוקה (הסעיפים הנוגעים לסמכויותיו מפורטים להלן) ואין ביכולתו לפעול מעבר להם על דעת עצמו. כמו כן, הקיסר יכול להאציל את סמכויותיו ותפקידיו לגורמים שונים לפי הקבוע בחוק הפרלמנטרי. לדוגמה: הקיסר יכול לשלוח מטעמו חבר משפחת המלוכה לייצג אותו באירוע טקסי או ביקור ממלכתי בחו"ל. החוקה היפנית למעשה מפצלת את הרשות המבצעת בין שני גופים ממלכתיים: הקבינט (ממשלה) והקיסר.
תפקידו של הקיסר המוגדר בחוקה דומה במידה רבה לתפקיד הסמלי שבו אחזו קיסרי יפן לאורך תקופת שלטון השוגון. תחת אלף שנות שלטון השוגונות ביפן, היה הקיסר דמות סמלית בלבד (שמקום מושבו היה בקיוטו), בעוד הסמכות השלטונית הואצלה בידי השוגון וחצרו – הבָּאקוּפוּ (שמאז ימי טוקוגאווה איאיאסו ישבו בעיר אֵדוֹ, היא טוקיו המודרנית). בשונה ממונרכיות חוקתיות באירופה, הקיסר אינו ריבון ולכן הממשלה גם לא פועלת באופן סמלי מטעמו.
פרק א': הקיסר > סעיף 5; שלטון עוצרות

כאשר ימונה עוצר, בהתאם לחוק משפחת הקיסר, הוא יבצע את הפעולות בענייני המדינה בשמו של הקיסר. במקרה זה תחולנה עליו כל ההגבלות שפורטו בסעיף הקודם.
סעיף זה מבוסס על סעיף 17 מחוקת מייג'י הקובע כי: ”אם ימונה עוצר, בהתאם לחוק משפחת הקיסר, הוא יפעל בשם הקיסר ויקבל לידיו את סמכויות הקיסר.” בהיסטוריה היפנית החוקתית (מאז 1890) רק פעם אחת מונה עוצר למלא את סמכותו ותפקידו של הקיסר המכהן: בין 1921 ל-1926 (תקופת טאישו) כיהן יורש העצר הנסיך הירוהיטו כעוצר האימפריה היפנית במהלך תקופת הקיסרות של אביו, יושיהיטו, שלקה כבר מילדות בדלקת קרום המוח, מה שערער את בריאותו הגופנית, הנפשית והשכלית. הוא הוסתר מהציבור היפני ככל שניתן, גם לאחר הכתרתו כקיסר בשנת 1912. בשונה מאביו ומבנו, יושיהיטו היה מעורב במידה מועטה יחסית בנושאי המדינה. על כן, ליועצי הגנרו, שומרי החותם הפרטי ויועצים אחרים בחצר הקיסרית הייתה השפעה רבה על קבלת ההחלטות שלו. ב-1926 נפטר הקיסר יושיהיטו והוא בן 47 ובנו העוצר הירוהיטו ירש אותו.
פרק א': הקיסר > סעיפים 6 ו-7; סמכויותיו של הקיסר

סעיף שש:
הקיסר ימנה את ראש הממשלה שהפרלמנט יחליט עליו. הקיסר ימנה את נשיא בית המשפט העליון שהממשלה תחליט עליו.
בדומה למונרכיות חוקתיות אחרות, הקיסר, לפי הרכב הפרלמנט, ממנה את ראש ממשלת יפן. מאז כינונה של החוקה החדשה ועד היום, רוב שנותיה של יפן הייתה המפלגה הליברלית-דמוקרטית מפלגת השלטון. כמו כן, נשיא בית המשפט העליון נבחר על ידי ממשלת יפן וממונה על ידי הקיסר. לצדו שופטים 14 שופטים נוספים הנבחרים אף הם על ידי הממשלה. נשיא בית המשפט העליון הנוכחי הוא נאוטו אוטאני (אנ'), שמונה לתפקיד ב-2018 בידי הקיסר אקיהיטו.
סעיף שבע:
הקיסר יבצע, בעצת הממשלה ובאישורה, את הפעולות המדיניות הבאות בענייני המדינה, בשם העם: א. הכרזה על תיקונים בחוקה, חוקים, צווי ממשלה וחוזים בינלאומיים. ב. כינוס הפרלמנט. ג. פיזור בית הנבחרים. ד. הכרזה על בחירות לפרלמנט. ה. אישור מינוייהם ופיטוריהם של שרי ממשלה ופקידים בכירים, כפי שייקבע בחוק, והסמכתם של שגרירים וצירים. ו. אישור חנינות כלליות ומיוחדות, המתקת עונשים, דחיית עונשים והשבת זכויות. ז. הענקת אותות כבוד. ח. חתימה על מסמכי אשרור ומסמכים דיפלומטיים אחרים, כפי שייקבע בחוק. ט. קבלת שגרירים וצירים מארצות אחרות. י. עריכת טקסים.
סמכויות אלו של הקיסר הן אלו שמפצלות למעשה את הרשות המבצעת בינו לבין הקבינט. כל פעולה של הקיסר בתחום סמכויות אלו הוא ייצוגי בעיקרו ונעשה מבחינה תאורטית מטעם העם, כפי שפעולות הממשלה נעשות לפי מנדט שניתן לה לבצע אותם מהעם. בשלושה תחומים יכול הקיסר למעשה לפעול באופן עצמאי: הענקת אותות כבוד מטעמו; ביצוע חנינה עבור עוברים על החוק (בדומה לחנינה נשיאותית בארצות הברית וחנינה נשיאותית בישראל); ועריכת טקסים, שחלק גדול מהם טקסים דתיים שעל הקיסר להעביר במסגרת היותו הכהן הגדול (מנהיג) דת השינטו.
ליפן אין דת מדינה רשמית, אבל האמונה הלאומית המסורתית היא שינטו (ביפנית: "דרך האלים"). ההיסטוריה של הדת קשורה קשר הדוק לקיומו של מוסד הקיסרות ולפי השינטו משפחת המלוכה היא מצאצאי אלת השמש אמטראסו. נכון ל-2019 יש ביפן כ-88,000 מקדשי שינטו, והפולחן בהם נעשה על ידי כ-80% מהאוכלוסייה (בערך). באופן מסורתי, הקיסר הוא כאמור הכהן הגדול של אמונת השינטו, והוא עורך מספר טקסים דתיים שונים. הקיום של טקסים דתיים בידי הקיסר עולה על מסלול התנגשות עם עצם היותה של יפן מדינה שבה מתקיימת הפרדת הדת מהמדינה. כיוון שהקיסר הוא אישיות ממלכתית המייצגת את המדינה, העם והחוקה, העובדה שהוא מקיים טקסים דתיים מסמלת התערבות של המדינה בתוך הדת מבחינה חוקית. מתוך כך, מקובל שהטקסים הדתיים שמבצע הקיסר הם טקסיים פרטיים ולא ממלכתיים, ומכאן שהמדינה לא מעניקה להם חסות מטעמה.
רכושו של הקיסר ומשפחת המלוכה כולל את שלושת אוצרות הקודש של דת השינטו. אוצרות אלו לעולם אינם נראים בציבור ואין ציור או צילום ידוע שלהם. הם אמורים להיראות רק על ידי הקיסר וקבוצה נבחרת ומצומצמת מאוד של כמרים. הם נוכחים בטקסים הפרטיים שבהם נכנס הקיסר לתפקיד, ולפחות שניים מהם היו נוכחים במהלך טקסי הכתרתם של הקיסרים אקיהיטו ונארוהיטו כאחד.
פרק א': הקיסר > סעיף 8; העברת רכוש למשפחת המלוכה

אסור להעניק רכוש למשפחת הקיסר, אסור לה לקבל רכוש במתנה, ואסור לה להעניק מתנות, אלא אם כן אישר הפרלמנט את הפעולות הללו.
הסעיף מגביל את האפשרות של אזרחים להעביר רכוש לידי משפחת הקיסר, בין היתר במטרה לשמור על הממלכתיות של המוסד הקיסרי ובין היתר בשביל לשמר את הרכוש המוגדר כרכוש בבעלות המוסד הקיסרי כפי שהוא. ליפן יש מספר נכסי מדינה ברחבי שהוקצו לשימוש המשפחה הקיסרית בידי המדינה. הבולט שבהם הוא הארמון הקיסרי בטוקיו (אנ'), מקום מגוריהם של הקיסר והקיסרית של יפן (הארמון יושב על טירת אדו לשעבר, מקום מושבם של מנהיגי שוגונות טוקוגאווה). בנוסף לארמון הקיסרי בטוקיו ישנם עוד מספר ארמונות ומושבים מלכותיים בכל רחבי יפן המיועדים עבור משפחת המלוכה הקיסרית. הארמון הקיסרי של קיוטו היה באופן מסורתי מקום מושבו של הקיסר ועדיין משמש את הזוג המלכותי כאשר הם מבקרים באזור.
פרק ג': זכויות וחובות של העם > סעיף 10; אזרחות יפנית

התנאים הנחוצים כדי להשתייך לעם היפני ייקבעו בחוק.
בהמשך לקביעה בחוקה, ב-1950 עברה בפרלמנט הצעת חוק שהוצגה מטעם משרד המשפטים בעניין ההתאזרחות והלאום, הצעת חוק זו מוכרת בתור 'חוק הלאום היפני'. החוק קובע שילד שלפחות אחד מהוריו אזרח יפני מקבל באופן מיידי אזרחות יפנית. לצד זאת, ילד הנולד ביפן אינו בהכרח אזרח יפני אלא אם כן מצד שכזה מביא לכך שאותו הילד חסר שיוך לאומי. תושבים זרים יכולים לעבור התאזרחות יפנית כעבור לפחות חמש שנים של מגורים ביפן ובתנאי של ביטול כל אזרחות זרה למדינה אחרת. ב-2008, חבר בית הנבחרים טארו קונו ניסה לקדם הצעת חוק שילד שאחד מהוריו יפני יוכל להיות בעל אזרחות כפולה. לפי החוק היפני המונח יפני מבוסס אך ורק על האזרחות ולא על מוצא אתני. החוק היפני לא מבצע הפרדה בין קבוצות אוכלוסין על בסיס אתני ומתוך כך אין רישומי אוכלוסין על בסיס אתני.
מערכת המקלט והפליטים של יפן פועלת להימנע מהענקת מעמד של פליט לתושבים. בשנת 2018, משרד המשפטים קיבל 10,493 בקשות לקבלת מעמד של פליט, בעיקר על ידי אנשים מנפאל, סרי לנקה וקמבודיה. המשרד הכיר ב-42 בני אדם כפליטים, בעוד ש-40 מבקשי מקלט נוספים סווגו כזקוקים לסיוע הומניטרי, מה שאפשר להם להישאר ביפן. באוקטובר, קבוצת עורכי דין הגישה תביעה לקבוצת העבודה של האו"ם נגד נוהלי המעצר הממשלתיים של מהגרים בלתי-חוקיים, שאינם מצריכים את נחיצות המשפט עבור קיום המעצר ועלולים להימשך שנים.
בעוד יפן סובלת החל בעשור השני של המאה ה-21 במחסור חמור בכח עבודה, באפריל 2020 נכנס לתוקף חוק הגירה מתוקן, המאפשר ליותר מ-300,000 זרים לקבל אשרות עבודה במגזרים הכוללים חקלאות, דיג וסיעוד. בעבר, יפן קיבלה רק עובדים זרים מיומנים; בעוד עובדים זרים בעלי צווארון כחול נדרשו בדרך כלל להגיש בקשה לוויזה כמתמחים או כסטודנטים. בנפרד לכך המשיכה הממשלה את "תוכנית ההשתלמות הטכנית של זרים", הקושרת עובדים למעסיקיהם המממנים ללא אפשרות לשנותם. חוק זה נקבע כדי לגייס עובדים זרים נוספים, רובם מדרום-מזרח אסיה. התוכנית הובילה לביקורת ציבורית על הפרות זכויות אדם בידי מעסיקים של עובדים זרים, לרבות תשלום שכר נמוך מהמינימום, שעות נוספות לא חוקיות, החזרה כפויה של חושפי שחיתויות למדינות מולדתם ותנאי עבודה מסוכנים או לא היגייניים. במרץ 2020, משרד המשפטים קבע כי 171 "חניכים" (עובדים זרים) מתו בין 2012 ל-2017, 17 מהם בהתאבדות.
פרק ג': זכויות וחובות של העם > סעיפים 11, 12 ו-13; זכויות האזרח

סעיף 11:
אסור יהיה לשלול מבני העם אף אחת מזכויות האדם היסודיות. זכויות אלה, שהחוקה הזאת ערבה להן, מוענקת לבני העם של היום ושל העתיד כזכויות לעד שאסור לפגוע בהן.
סעיף 12:
החירויות והזכויות, שהחוקה הזאת מבטיחה לבני העם, תישמרנה על-ידיהם במאמץ מתמיד על ידי כך, שלא יעשו בהן שימוש לרעה וישתמשו בהן באופן אחראי למען טובת הכלל.
סעיף 11 למעשה קובע את היות זכויות האדם אבסולוטיות ועומדות בראש סדר העדיפויות של החוק באופן שהם מוגנות בצורה חד משמעית בידי החוקה. סעיף 12 מהווה קריאה לעם עצמו לשמר את זכויות האדם כפי שהן קבועות בתוך החוקה. לחוקת יפן יש מגילת זכויות משוכללת. היא מגינה על זכויות הפרט כ"זכויות אדם בסיסיות", והגנה כזו אכן נתפסת כאחד מעקרונות היסוד של החוקה. ההכרח בהגנה על זכויות אדם בסיסיות עמד כבר במדיניות של כוחות הכיבוש האמריקאים והיה גלום באחד משלושת העקרונות היסודיים הכלולים בהערות שהכין הגנרל מקארתור לטיוטה של כוחות הכיבוש עבור החוקה. רעיון 'זכויות האדם הבסיסיות'. עיקרון זה היה מושרש בפילוסופיית המשפט הטבעי והתאימה לעמדה שנמצאה בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, שלפיה כל אדם מוגן בידי זכויות אדם אוניברסליות מסוימות. אכן, עצם המושג "זכויות אדם יסודיות" עצמו היה ביטוי ברור לטבען האוניברסלי שלהן.
סעיף 11 משקף הבנה זו בהצהרה כי "אסור יהיה לשלול מבני העם אף אחת מזכויות האדם היסודיות". לפיכך, בניגוד לזכויות העם המוצגים על פי חוקת מייג'י, זכויות אדם בסיסיות מוקנות לכל הפרט כזכויות טבעיות שהיו קיימות לפני חקיקת החוקה. הן אוניברסליות וטבועות לכל בני האדם מרגע שנולדו על בסיס ההכרה בהן כאוניברסליות ובלתי תלויות בדבר.
סעיף 13:
כל בני העם יכובדו כיחידים. זכותם של האנשים לחיים, לחירות ולהשגת אושר תהיה השיקול העיקרי בכל חקיקה ופעולה ממשלתית, בתנאי שהדבר אינו פוגע בטובת הכלל.
יתרה מקביעת האוניברסליות בשני הסעיפים הקודמים, ההכרזה ש"כל בני העם יכובדו כיחידים" בסעיף 13 עוררה את הדעה כי חוקת יפן הציבה יחידים לפני המדינה או החברה, יציאה מוחלטת מהעבר כאשר בני העם נאלצו להקריב את עצמם למען טובת המדינה או למען החברה. סעיף 13 הוא למעה קביעת כבוד האדם של החוקה היפנית. אינדיבידואליזם נתפס כעיקרון מנחה של החוקה. יתרה מזאת, כיבוד הפרט נתפס כמחייב את כבוד האדם על כל התושבים, ובכך ממקם את כבוד האדם כערך העליון בחוקה החדשה, במקום המדינה והקיסר בחוקת מייג'י.
ההגנה על זכויות אדם בסיסיות אינה נושאת כל הגבלה ספציפית במסגרת הצורך להגנתה. עם זאת, סעיף 12 קובע כי על העם לשמור על הזכויות ולמנוע ניצול שלהן לרעה. משמעות הדבר היא שהשמירה על הזכויות כאשר הן אינן מפריעות לרווחת הציבור, היא השיקול העליון בחקיקה ובעניינים ממשלתיים אחרים. אף על פי שבית המשפט העליון של יפן הפעיל שני סעיפים אלה (12 ו-13 לחוקה) כדי לאפשר לממשלה להגביל זכויות אדם בסיסיות על מנת כדי להגן על רווחת הציבור, רוב כולל בציבור היפני ובקהילה המשפטית של העולם המערבי מסכים על כך שצורך הפרט עולה על צורך החברה.
פרק ג': זכויות וחובות של העם > סעיף 14; שוויון אזרחי בפני החוק

כל בני העם יהיו שווים בפני החוק. לא תהיה שום אפליה פוליטית, כלכלית או חברתית על בסיס של גזע, דת, מין מעמד חברתי או מוצא משפחתי. אצילים ואצולה לא יוכרו. שום זכויות יתר לא תתלווינה להענקת אותות הצטיינות, עיטורים או אותות כבוד אחרים. כיבודים אלה יתקיימו רק למשך חייהם של האנשים המחזיקים בהם או שיקבלו אותם בעתיד.
כמו בחוקות רבות אחרות של מדינות דמוקרטיות, החוקה היפנית קובעת בסעיף 14 כי כל היפנים זכאים לזכות לשוויון.
בשונה מבמדינות דמוקרטיות אחרות, החוק ביפן לא מבצע כל הפרדה בין קבוצות אתניות, דתיות ומעמדות חברתיים. החוק היפי רואה ביפן עצמה חברה הומוגנית ואחידה וכאמור אין ביצועים של רישומי אוכלוסין על בסיס רקע אתני. כמו כן, חוק זה למעשה קובע ביפן חופש דת, שהיה קיים למעשה גם כקודם לכן בימי חוקת מייג'י. בנוסף, ביפן ישנה הפרדה בין הדת והמדינה שמונעת התערבות של האחד בשני. הסעיף קובע כמו כן שלא ניתן להעניק לאזרח אחד מעמד גבוהה משל אזרח אחר, אף לא דרך הענקת אותות הצטיינות ועיטורים ולא דרך היות אזרח אחד בין למשפחת המלוכה או למשפחת אצולה.
על בסיס אי ההכרה בהבדלים אתניים אלא רק בשייכות לאומית, החוקה היפנית אינה מכירה בזכויות מיעוטים ולא מכירה אף בקיומם. לפי החוקה, לא קיימת כל הבדלה בין בני הקבוצה האתנית איינו (המתגוררים בהוקאידו) לבין הקבוצה האתנית הגדולה של בני היאמטו. ב-2008 עברה בפרלמנט קריאה, שנתמכה בידי שתי הסיעות הגדולות, להביא את הממשלה להכיר בבני האיינו כעם ילידי.
פרק ג': זכויות וחובות של העם > סעיף 15; זכות האזרח מעל הממשל

לבני העם תהיה זכות בלתי מעורערת לבחור את אנשי השלטון ולפטרם. אנשי השלטון יהיו משרתי העם כולו - ולא משרתיה של קבוצה אחת בלבד. בבחירת אנשי השלטון תובטח זכות הבחירה לכל המבוגרים. בכל סוגי הבחירות תהיה ההצבעה חשאית, ולא יהיה אפשר להפר עיקרון זה. הבוחר לא יישא באחריות בפומבי או באופן פרטי להצבעתו.
בבחינה תאורטית התושבים והעם עומדים מעל לממשלה ולמדינה. משמעות הדבר בפועל שהעם מבקר ומשגיח על פעילות הממשלה, יכול לקרוא לחברי הממשלה, מעצם היותם משרתי העם, להתפטר ולהחליפם בבחירות. העם הוא שנותן את המנדט עבור הממשלה לפעול, ובלעדי תמיכת רוב בעם הממשלה היא חסרת כל לגיטימציה. דרך בחירות ניתן מנדט מהעם לממשלה. העם זכאי להעמיד לדין משפט צדק את משרתיו הציבוריים במקרים שונים כגון שחיתות שלטונית. כל סוגי הבחירות שיתקיימו יהיו בחירות מוסתרות, כך שהאזרח המצביע לא יידרש לפרסם בפומבי את המפלגה או הסיעה שעבורה הצביע והוא לא יישא באחריות על כך שהצביע למפלגה מסוימת, משמע שאין לפגוע, להאשים או לתבוע אזרח על שהצביע עבור מפלגה מסוימת – זכות הבחירה. עוד ב-1925 העבירה ממשלת קאטו טקאקי חקיקה בפרלמנט שהעניקה זכות בחירה אוניברסלית לכל בני 25 ומעלה (חקיקה שבזמנה העלתה את כמות בעלי זכות הבחירה מ-3,341,000 ל-12,534,360). חקיקה מתקנת מאוחר יותר הורידה את גיל ההצבעה המינימלי ל-20.
פרק ג': זכויות וחובות של העם > סעיפים 16 ו-17; זכות לתביעת פיצויים

סעיף 16:
כל אחד יוכל לפנות אל השלטונות, בצורה נאותה, כדי לתבוע תשלום פיצוי על נזק שנגרם לו, פיטורין של עובד ציבור, חקיקה, תיקון או ביטול של חוק, וכל עניין אחר. אף אחד לא ייענש על שהגיש תביעה כזאת.
סעיף 17:
כל מי שנגרם לו נזק כתוצאה ממעשה בלתי חוקי של עובד ציבור, יוכל לתבוע פיצויים מן המדינה או מרשות ציבורית, כפי שייקבע בחוק.
קביעה זו בחוקה נועדה לסבסד ערבות של המדינה לאזרחים שנפגעו כתוצאה מחקיקות מסוימות ולקדם מדינת רווחה (נושא שעליו יורחב בהמשך, בסעיפים 19 עד 23 לחוקה). דוגמה מפורסמת לכך היא קביעה של בית המשפט העליון של יפן ב-2022 כי על חברת החשמל של טוקיו (TEPCO) לשלם 1.4 מיליארד ין (12 מיליון דולר) פיצויים לכ-3,700 תושבים שחייהם נפגעו מהאסון הגרעיני בפוקושימה ב-2011. זוהי ההחלטה הסופית הראשונה הנוגעת לפיצויים הנוגעים לאסון והיא מכסה שלוש תביעות ייצוגיות מתוך יותר מ-30 שהוגשו נגד החברה, בממוצע של כ-380,000 ין (3,290 דולר) לתובע.
ב-2011 רעידת האדמה והצונאמי בסנדאי הם שהובילו לאסון הגרעיני בתחנת הכוח פוקושימה, שבהמשך התברר שהיה בה מחדל בטיחות שבית המשפט קבע כי החברה נושאת באחריות לו. תחנת הכוח הייתה באחזקת TEPCO, ובעקבות האסון החברה נאלצה להתמודד עם הפסד של 2 טריליון יואן (כ-23.6 מיליארדים דולרים) עד מרץ 2012, והיא הוכנסה כחלק מתוכניות ממשלת יפן להעמיד אותה תחת שליטה אפקטיבית של המדינה כדי להבטיח תשלומי פיצויים לאנשים שנפגעו מהתאונה. אסון פוקושימה גרם לעקירת 50,000 בתי אב באזור הפינוי בשל דליפות של חומרים רדיואקטיביים לאוויר, לאדמה ולים.
פרק ג': זכויות וחובות של העם > סעיף 18; עבודות פרך

סעיף 18:
אף אחד לא יוחזק בשעבוד מכל סוג שהוא. עבודת כפייה, פרט לזו המוטלת כעונש על פשע, אסורה.
פרק ג': זכויות וחובות של העם > סעיפים 19 עד 23; חירויות האזרח

סעיף 19:
זכות המחשבה והמצפון היא זכות שאינה ניתנת לערעור.
סעיף 20:
חירות הדת תובטח לכל. שום גוף דתי לא יקבל זכות יתר מן המדינה ולא יחזיק בשום סמכות פוליטית. אף אדם לא יחויב להשתתף בטקס, חג, חגיגה או פולחן דתיים. המדינה ומוסדותיה לא ישתתפו בשום חינוך דתי או פעילות דתית אחרת.
סעיף 21:
תובטח חירות ההתכנסות, ההתאגדות, הדיבור, הפרסום וכל צורה אחרת של התבטאות. לא תתקיים צנזורה ולא תיפגע הסודיות של ההתכתבות וההתקשרות.
סעיף 22:
כל אדם יהיה חופשי לבחור ולשנות את מקום מגוריו ועיסוקיו, כל עוד אינו פוגע בטובת הציבור. לא תיפגע זכותו של אף אדם להגר לארץ אחרת או לוותר על אזרחותו היפנית.
סעיף 23:
יובטח חופש אקדמי.
פרק ג': זכויות וחובות של העם > סעיף 24; נישואים

הנישואין ייערכו רק על פי הסכמה של בני הזוג, והם יתנהלו על בסיס של שיתוף פעולה ושוויון זכויות בין הבעל והאישה. ייקבעו חוקים בקשר לבחירת בני הזוג, זכויות הרכוש, ירושה, בחירת מקום מגורים, גירושין, ונושאים אחרים הקשורים לנישואים ולמשפחה. חוקים אלה יתבססו על שמירת כבוד הפרט ועל השוויון הבסיסי בין בני הזוג.
פרק ג': זכויות וחובות של העם > סעיפים 25 עד 27; רווחת האזרח

סעיף 25:
לכל בני העם תהיה זכות לרמה מינמלית של חיים בריאים ומתורבתים. המדינה תפעל לקידום הרווחה, הביטחון האישי והבריאות של בני העם.
סעיף 26:
לכל בני העם תהיה זכות לקבל חינוך שווה, בהתאם לכישוריהם, כפי שייקבע בחוק. כל בני העם יהיו חייבים להקפיד על כך, כי הילדים והילדות הנמצאים תחת חסותם יקבלו את החינוך המקובל, כפי שייקבע בחוק. חינוך החובה יהיה חינם.
סעיף 27:
לכל בני העם תהיה זכות לעבוד ולכולם תחול חובה לעבוד. החוק יקבע תקנים לגבי שכר, שעות עבודה ומנוחה ושאר תנאי עבודה. ניצול ילדים יהיה אסור.
פרק ג': זכויות וחובות של העם > סעיף 28; זכות ההתאגדות

תובטח זכותם של העובדים להתארגן, לפעול יחד ולנהל משא ומתן קיבוצי.
הסעיף מבטיח את חופש ההתאגדות של עובדים ופועלים. ביוני 2020, יפן הצביעה בעד האמנה פורצת הדרך בנושא אלימות והטרדה, אמנה שהגיש ארגון העבודה הבין-לאומי, לאחר שבמאי, הפרלמנט העביר חקיקה המחייבת תאגידים ליישם צעדים למניעת הטרדת עובדים.
פרק ג': זכויות וחובות של העם > סעיף 29; שימור זכויות

לא יהיה אפשר לשלול את זכותו של אדם להחזיק ברכוש. זכויות הבעלות תיקבענה בחוק, תוך התחשבות בטובת הציבור. ניתן יהיה להפקיע רכוש פרטי לשימוש ציבורי תוך מתן פיצוי הוגן.
פרק ג': זכויות וחובות של העם > סעיף 30; חובת תשלום מיסים

בני העם יהיו חייבים לשלם מיסים, כפי שייקבע בחוק.