stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נס על הקרח
לאחר האולימפיאדה והשפעת ה"נס על הקרח"

משחק ה"נס על הקרח" סייע רבות להשתלבות של שחקנים אמריקאים ב-NHL, שעד אז נחשבה כמעט בלעדית לנחלת שחקנים קנדים. מתוך 20 השחקנים בסגל האמריקאי לאולימפיאדה, 13 הגיעו ל-NHL, כשחמישה מהם ניהלו קריירות NHL ארוכות עם למעלה מ-500 משחקים, ושלושה שיחקו יותר מ-1,000 משחקי NHL.
המאמן האמריקאי, הרב ברוקס, אימן אף הוא ב-NHL, בתוצאות מעורבות. הוא חזר לאמן בהוקי הבינלאומי באולימפיאדת נאגנו (1998) כשאימן את נבחרת צרפת, וחזר לאמן את נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) כשהוא מוביל אותה למדליית הכסף. ברוקס נהרג בתאונת דרכים ב-2003, ושמו של אולם "פילדהאוס" בלייק פלאסיד, בו שוחק משחק ה"נס על הקרח", הוסב ל-Herb Brooks Arena לזכרו.
הקפטן, מייק ארוזיונה שכבש את שער הניצחון במשחק, פרש מיד לאחר האולימפיאדה באומרו שהשיג את כל מטרותיו.
החלוץ האמריקאי ניל ברוטן זכה לפני האולימפיאדה באליפות ה-NCAA במדי נבחרת אוניברסיטת מינסוטה. לאחר האולימפיאדה ניהל קריירת NHL עשירה במהלכה זכה בגביע סטנלי במדי ניו ג'רזי דווילס ב-1995. בכך הפך לשחקן היחיד בהיסטוריה שזכה באליפות ה-NCAA, במדליית זהב אולימפית ובגביע סטנלי.
המגן האמריקאי קן מורו הצטרף מיד לאחר האולימפיאדה לקבוצת ניו יורק איילנדרס מליגת ה-NHL, ובסיום אותה עונה זכה איתה בגביע סטנלי. בכך הפך לשחקן הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית ובגביע סטנלי באותה שנה. מורו המשיך וזכה עם האיילנדרס בגביע סטנלי גם בשלוש העונות הבאות, והשלים בכך ארבע זכיות רצופות באליפות ה-NHL.
מרק ג'ונסון, שכבש שני שערים במשחק, ניהל לאחר האולימפיאדה קריירת NHL ארוכה כשחקן, והפך גם לשיאן ההופעות הבינלאומיות של נבחרת ארצות הברית (151) ולמבקיע המצטיין שלה בכל הזמנים (146 נקודות). עם פרישתו ממשחק פנה לאימון. הוא אימן את נבחרת הנשים של ארצות הברית באולימפיאדת ונקובר (2010) וזכה איתה במדליית הכסף.
כל חברי הנבחרת, בראשות הקפטן ארוזיונה, הדליקו את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) כשהם לבושים במדי המשחק.
נבחרת ברית המועצות המשיכה לשלוט בהוקי הבינלאומי עד שהתפרקה עם התפרקות ברית המועצות ב-1991. החל מ-1989, עם נפילת מסך הברזל, עברו כוכבים סובייטים רבים לשחק ב-NHL, כולל חמישה ששיחקו במשחק ה"נס על הקרח". ויאצ'סלב פטיסוב היה בעל קריירת ה-NHL הארוכה מביניהם, כשפרש בסוף עונת 1998.
המאמן הסובייטי, ויקטור טיחונוב, נשאר מאמן נבחרת ברית המועצות למרות הכישלון בלייק פלאסיד, עד התפרקותה ב-1991. הוא המשיך ואימן את נבחרת חבר המדינות ואת נבחרת רוסיה עד 1994.
השוער ולדיסלב טרטיאק פרש במפתיע ממשחק פעיל ב-1984 בגיל 32 בלבד, כאשר הסברה הרווחת היא שהסכסוך הפומבי שלו עם טיחונוב – שהיה מאמנו גם בקבוצת צסק"א מוסקבה – בעקבות החלפתו במשחק ה"נס על הקרח", היה אחד הגורמים לפרישתו. לאחר הפרישה הפך למאמן שוערים מוערך, נבחר לחברות בדומה של רוסיה ומכהן מאז 2006 כיושב ראש פדרציית ההוקי הרוסית. בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סוצ'י (2014) היה אחד ממדליקי הלפיד האולימפי.
ב-2008, לרגל 100 שנים להיווסדה, בחרה פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF) את 100 האירועים הגדולים של ההוקי קרח הבינלאומי לאורך שנות קיומה. משחק ה"נס על הקרח" זכה במקום הראשון.
בתרבות הפופולרית

סרט טלוויזיה בשם "נס על הקרח" (Miracle On Ice) הועלה ברשת ABC ב-1981. בסרט כיכבו קרל מלדן בתפקיד המאמן האמריקאי הרב ברוקס וסטיב גוטנברג בתפקיד השוער ג'ים קרייג.
סרט דוקומנטרי בשם "האם אתם מאמינים בנסים?" הועלה ברשת HBO ב-2001 בקריינותו של ליב שרייבר.
סרט קולנוע בשם "נס" (Miracle) בהפקת אולפני וולט דיסני יצא לאקרנים ב-2004, בכיכובו של קורט ראסל בתפקיד המאמן הרב ברוקס. זהו העיבוד המצליח והמפורסם ביותר לסיפורו של משחק ה"נס על הקרח". השדר אל מייקלס, ששידר את המשחק וטבע את המשפט המפורסם "האם אתם מאמינים בנסים? כן!" שיחק בסרט בתפקיד עצמו, ושיחזר בו את קטעי השידור שלו. עם זאת, קולו בשניות האחרונות למשחק - כולל אותו משפט - נלקח מהשידור המקורי, כדי ללכוד את הרגש האותנטי שמייקלס העביר באותו רגע. הסרט הוקדש להרב ברוקס, שתאונת הדרכים שהביאה למותו התרחשה סמוך לסיום הצילומים.
"על נסים ואנשים" (Of Miracles and Men), פרק בסדרת הסרטים הדוקומנטריים "30 על 30" של רשת ESPN, הועלה לראשונה ב-2015. בניגוד לעיבודים הקודמים, הוא הוקדש דווקא לזווית הסובייטית של סיפור המשחק.
המגן האמריקאי מייקל רמזי (מוביל את הדיסקית) תוקף את שערו של ולדימיר מישקין במהלך המשחק. מולו ניצבים הסובייטים ולרי וסילייב (מס' 6) וויקטור ז'לוקטוב. משמאל – האמריקאי מרק ג'ונסון שכבש שני שערים במשחק
שער המגזין ספורטס אילוסטרייטד ב-3 במרץ 1980. עורכי המגזין בחרו לתת לתמונה לדבר בעד עצמה, והיא הוצגה ללא כיתוב או כותרת.
מייק ארוזיונה, קפטן נבחרת ארצות הברית, הבקיע את שער הניצחון במשחק
מאמן נבחרת ארצות הברית, הרב ברוקס, כשאימן את ניו יורק ריינג'רס ב-1983
מאמן נבחרת ברית המועצות, ויקטור טיחונוב, בתמונה מ-2007
חברי נבחרת ארצות הברית ממשחק ה"נס על הקרח" מדליקים את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002)
סטנלי סאנודי

סטנלי סאנודי (נולד ב-2 בפברואר 1995) הוא כדורגלן מלאווי המשחק בעמדת המגן הימני במייטי וונדררס מליגת העל המלאווית ובנבחרת מלאווי.
קריירה בינלאומית

ב-6 בספטמבר 2015, סאנודי ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת מלאווי בתיקו 2–2 מול נבחרת סווזילנד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
נתיב צ'ילקוט

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  מעבר צ'ילקוט 
 אורך:  33 מיל 
 מיקום
 ערים ראשיות:  Stikine Region 
 קואורדינטות:  59°41′49″N 135°14′19″W﻿ / ﻿59.696944444444°N 135.23861111111°W﻿ / 59.696944444444; -135.23861111111
 אתר רשמי
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קולומביה הבריטית מוגדלת) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפון-מערביות יוקון אלסקה האוקיינוס השקט נתיב צ'ילקוט(למפת קולומביה הבריטית רגילה) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפ. מע יוקון אלסקה האוקיינוס השקט נתיב צ'ילקוטמפת נתיב צ'ילקוט: 1) העיירה דאייה 2) נקודת פינגן 3) עיר הקניון 4) מחנה הנעימות 5) מחנה הכבשים 6) נקודת השקילה 7) מעבר צ'ילקוט 8) סטון קריב 9) מחנה האושר 10) האגם העמוק 11) אגם לינדמן 12) אגם לון 13) אגם בנט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחפשי זהב מטפסים למעבר צ'ילקוט - 1898
טור ארוך של מחפשי זהב מטפסים במעבר צ'ילקוט - 1898
אחת מהקרוניות החשמליות שהעלו נוסעים וציוד במעלה הנתיב
נקודת סיום הנתיב באגם בנט הייתה רק ההתחלה לשייט של כ-850 ק"מ במורד אגם בנט ונהר יוקון עד אזורי כריית הזהב. לשם כך התפתחה בבנט תעשיית סירות עץ
עיר האוהלים ליד אגם לינדמן - 1898
דוד קיטור ששימש את המנועים של הרכבל. נמצא ליד "עיר הקניון"
נתיב צ'ילקוט (באנגלית: Chilkoot Trail) הוא דרך באורך של כ-60 ק"מ המשתרעת בין אלסקה לקולומביה הבריטית, ששימשה מעבר למחפשי זהב בדרכם הרגלית מחוף הים לאזורים העשירים במחצב בתקופת הבהלה לזהב באלסקה. בשלהי המאה ה-19 היה הנתיב בשימוש במשך כארבע שנים, עד שהתייתר כשנסללה מסילת רכבת. לפי הערכות עברו בנתיב זה ובנתיב המקביל (White Pass) כ-100,000 מחפשי זהב בדרכם צפונה.
בשנות ה-70 הכריזה ארצות הברית על הנתיב כ"אתר לאומי היסטורי" (אנ') ובשנות ה-80 הלכה קנדה בעקבותיה והכריזה גם היא על הנתיב כ"אתר לאומי הסטורי" (אנ'). ב-שנות ה-90 הפך הנתיב לחלק מהפארק הלאומי "הבהלה לזהב בקלונדייק" (אנ') המשותף לארצות הברית וקנדה.
מאז הכרזתו כאתר לאומי היסטורי הפך הנתיב למסלול טיולים פופולרי באלסקה המושך אלפי מטיילים מדי שנה.
ההיסטוריה של הנתיב

נתיב צ'ילקוט שימש, במשך מאות שנים, אינדיאנים משבט טינגיט (אנ') שחיו באזור ונהגו לסחור בעיר הנמל בציד ובפרוות. עם כניסתה של חברת מפרץ הדסון לפעילות באזור נדחקו רגלי האינדיאנים מהמסחר.
ב-16 באוגוסט 1896 גילו כורי זהב מקומיים כמות גדולה של זהב בנהר יוקון והידיעות על כך שהגיעו לקליפורניה הביאו לזרם של כ-100,000 מחפשי זהב ששאפו הגיע ליוקון וקלונדייק. בפני מחפשים אלו עמדו שני נתיבים רגליים:
נתיב צ'ילקוט שהיה קצר יותר אבל קשה יותר.
נתיב "המעבר הלבן" (White Pass) שהיה ארוך יותר אך נוח להליכה.
המחפשים הפליגו צפונה מערי הנמל של החוף המערבי ורובם נחתו בעיר הנמל סקגווי (אנ') (נקודת היציאה ל"מעבר הלבן") או בנמל של דאייה (אנ') (נקודת היציאה לנתיב צ'ילקוט). שלטונות קנדה, שחששו מרעב ומחסור בקרב המחפשים, התירו כניסה לקנדה למחפשי זהב כשברשותם ציוד ומזון מספיק לשנה (כטון ציוד ומזון). כדי לסחוב כמות זה השתמשו המחפשים בבהמות משא או ששכרו את שרותיהם של אינדיאנים מקומיים.
אתגרי הדרך והמשאות הכבדים הביאו לאזור יזמים שהקימו לאורך הנתיב קרוניות חשמליות (אנ'). טכנולוגיה זו סייעה להאיץ את הגעת מחפשי הזהב לאלסקה.
ב-1898 החלה הקמת מסילת רכבת צרה (91.4 ס"מ) (אנ') בין עיר הנמל סקגווי לוייטהורס (בירת יוקון) במסלול שעקף את נתיב צ'ילקוט. עם השלמת המסילה העדיפו רוב מחפשי הזהב את הנסיעה ברכבת על המעבר בנתיב צ'ילקוט.
ב-1899 הסתיימה הבהלה לזהב באזור והיקף מחפשי הזהב שהגיעו למקום פחת משמעותית.
המסלול

נתיב צ'ילקוט התחיל בעיר הנמל דאייה (אנ') שבאלסקה, לשם הגיעו מחפשי הזהב על גבי אוניות. בתקופת הבהלה לזהב שגשגה העיירה שהגיעה לכ-5,000 תושבים וכללה כ-50 בתי מלון ואף נבנו בה שכונות אוהלים. עם סיום התקופה והשלמת מסילת הברזל ננטשה העיירה וכל הבניינים המקוריים שנבנו בה נהרסו ורק בית הקברות נותר.
מדאייה המשיכו ברגל צפונה לאורך נהר טאייה (אנ') עד לעיר "בנט" (אנ') שבקולומביה הבריטית (מרחק של כ-60 ק"מ). משם התפזרו מחפשי הזהב צפונה לעבר חופי נהר יוקון ונהר קלונדייק (אנ'). לאור המרחק הגדול לנהרות אלו (כ-850 ק"מ) נדרשו מחפשי הזהב לשוט בסירות מאגם בנט צפונה.
בדרכם נאלצו ההולכים לטפס למעבר צ'ילקוט (אנ') שגובהו כ-1,100 מטר. לאורך הנתיב הוקמו נקודות עצירה עבור ההולכים צפונה.
הנתיב נחלק לשלושה אזורי אקלים, כשבכל אזור היו נקודות משמעותיות והוקמו מחנות מנוחה והצטיידות:
אזור יער גשם:
נקודת פינגן (Finnegan's Point)
עיר הקניון (Canyon City). כיום מוצבות במקום מספר בקתות ללינה בהן ניתן לראות מוצגים מתקופת בהלת הזהב. כמו כן ניתן לראות במקום שרידים למבנים שהיו בעיר.
מחנה הנעימות (Pleasant Camp).
מחנה הכבשים (Sheep Camp) הוא התחנה האחרונה בטריטוריה האמריקאית לפני העלייה למעבר צ'ילקוט, המעבר לקנדה והמעבר לאזור האלפיני. בתקופת בהלת הזהב הוקמו פה מבנים רבים לשירות העוברים בנתיב, כולל 16 בתי מלון. במחנה זה בקתות מנוחה ובקרבתו תחנת ריינג'רים וכן בקתה המציגה ממצאים מתקופת הבהלה לזהב. מנקודה זו מטפס השביל מעל קו העצים לאזור האלפיני.
האזור הסאב-אלפיני:
נקודת השקילה (The Scales) בה נשקל המשא של מחפשי הזהב ונקבע המחיר שיש לשלם לסבלים שישאו אותו מעבר ל"מעבר צ'ילקוט". רבים ממחפשי הזהב התיאשו בשלב זה, השאירו את משאם בשלג וחזרו דרומה.
מעבר צ'ילקוט (אנ') מתנשא לגובה של כ-1,100 מטר והיווה את החלק המאתגר בנתיב בגלל תלילותו ובגלל היותו מכוסה שלג רוב חודשי השנה. מחפשי הזהב שעברו במקום חצבו בקרח מדרגות שכונו "מדרגות הזהב". בצידי המעבר ניתן לראות שרידים של ציוד שהשליכו המטפסים למעבר (כולל מספר סירות). בולטים במקום מתקנים שונים ששימשו את הקרוניות החשמליות שהעלו משאות לראש המעבר. בראש המעבר יצבת בקתה של רשות הגנים בה ניתן להישאר ללון בזמנים של סופות שלגים.
עריסת האבן (Stone Crib) בה נמצא ציוד שעיגן את הקצה של אחת מהקרוניות החשמליות שפעלו באזור.
מחנה האושר (Happy Camp) באזור של אגמים.
אזור הטייגה:
מחנה האגם העמוק (Deep Lake) - אזור של אגמים ויערות דלילים
אגם לינדמן (אנ') בתקופת הבהלה לזהב קמה עיר אהלים גדולה וכן מרכז ייצור סירות. כיום נמצא בו מרכז תפעול השביל הקנדי.
אגם לון החשוף (Bare Loon Lake)
מחנה אגם בנט (אנ') בו הסתיים הנתיב ובו נמצאת תחנת הרכבת שעברה במסלול "המעבר הלבן". המחנה בבנט היה נקודת היציאה להפלגה צפונה לאזורי כריית הזהב (כ-850 ק"מ משם) לכן התאפיין המקום בתעשייה מפותחת של סירות עבור מחפשי הזהב.
שימור הנתיב

לאחר הכרזתו של הנתיב כאתר מורשת פעלו הרשויות של ארצות הברית וקנדה להנגיש את הנתיב לטיילים וכן להכין תשתית של בקתות ומשטחי קמפינג שמאפשרת לטיילים לישון ולאכול לאורך הנתיב. במספר מקומות מוצגים ממצאים הקשורים לתקופת בהלת הזהב.
התיירים שצועדים לאורך הנתיב בכיוון אחד מוזמנים לחזור לנקודת המוצא דרך תחנת הרכבת ליד אגם בנט.
ב-1978 הכריזה ארצות הברית על הנתיב כ"אתר לאומי היסטורי" (אנ') וב-1987 הלכה קנדה בעקבותיה והכריזה גם היא על הנתיב כ"אתר לאומי הסטורי" (אנ'). ב-1998 הפך הנתיב לחלק מהפארק הלאומי "הבהלה לזהב בקלונדייק" (אנ') המשותף לארצות הברית וקנדה.
צעידה בשביל דורשת תיאום מוקדם מאחר שהרשויות מאשרות כניסה של עד 50 מטיילים ביום. ההערכה היא שכ-3,000 מטיילים עוברים בנתיב בתקופת הקיץ.
הערות שוליים

↑  לאורך הנתיב פעלו כחמש חברות שהפעילו קרוניות חשמליות
↑  במאה ה-20 אוחדה דאייה עם העיר סקגווי (אנ')
סטנלי מתיוס

ערך זה עוסק בכדורגלן אנגלי. אם התכוונתם לשופט וסנאטור אמריקאי, ראו .
סר סטנלי מתיוס (באנגלית: Stanley Matthews‏; 1 בפברואר 1915 - 23 בפברואר 2000) היה כדורגלן אנגלי. מתיוס נחשב לאחד מגדולי שחקני הכדורגל במאה ה-20. שליטתו באמנות הכדרור הקנתה לו את הכינוי "הקוסם", בעוד אורח חייו הספורטיבי, התנזרותו משתיית אלכוהול ותזונתו הצמחונית אפשרו לו להמשיך לשחק ברמות הגבוהות ביותר בגיל מבוגר יותר מכל שחקן אחר. כמו כן, הוא זכור כאחד מהשחקנים ההוגנים ביותר בתולדות הכדורגל האנגלי. אף שהשתתף בלמעלה משבע מאות משחקים בקריירה הארוכה שלו, מעולם לא נרשם בפנקס השופט.
ביוגרפיה

מתיוס היה השלישי מבין ארבעת בניו של המתאגרף ג'ק מתיוס מסטוק און טרנט. האב הטמיע בבנו את הנחישות, המשמעת והרוח הספורטיבית ששימשו אותו היטב כל חייו. הקיצוני הימני הטבעי שיחק בנבחרת הנוער של אנגליה והוחתם על חוזה מקצועני בסטוק סיטי ב-1932. לימים היה לגדול שחקני המועדון הוותיק. ב-1934 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת ואף הבקיע בניצחון 4-0 על ויילס. ב-1937 הבקיע שלושער במשחק בו הביסה אנגליה את צ'כוסלובקיה 10-0.
ב-1938 ביקש מתיוס לעזוב את סטוק סיטי. אולם עצרת מחאה של כ-3,000 מאוהדיה, ואלף נוספים שצעדו סביב האצטדיון, שינו את דעתו והוא נשאר בקבוצה.
מלחמת העולם השנייה קטעה את הקריירה שלו. הוא שירת בחיל האוויר המלכותי והוצב ליד בלקפול. בשנות המלחמה הופיע כשחקן אורח במדי קבוצות שונות: קרו אלכסנדרה, מנצ'סטר יונייטד, ארסנל, גלאזגו ריינג'רס ואפילו נבחרתה הבלתי רשמית של סקוטלנד.
לאחר המלחמה עזב את סטוק כדי לשחק במועדון הכדורגל בלקפול, עמו זכה סוף סוף בגביע ה-FA ב-1953, לאחר שכבר הפסיד בשני משחקי גמר קודמים. במשחק הגמר התמודדה בלקפול מול בולטון וונדררס. עד כ-30 דקות לסיום עוד הובילה בולטון 3:1. בחצי השעה האחרונה של המשחק ביצע מתיוס שורת פעולות מבריקות שהביאו לכיבוש שלושה שערים (כוכבה השני של בלקפול, סטן מורטנסן, הבקיע במשחק זה שלושער). בלקפול ניצחה בסיום 4:3 ומשחק הגמר זכה לכינוי "הגמר של מתיוס".
מתיוס היה הראשון שזכה בכדור הזהב ב-1956 וגם הזוכה הראשון בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית (התאחדות עיתונאי הכדורגל) ב-1948. חמש עשרה שנים לאחר מכן, בגיל 48, העניקו לו עיתונאי הכדורגל את התואר בשנית, לאחר שסטוק סיטי (אליה שב ב-1961) חזרה בהנהגתו לליגה הראשונה.
1965 הייתה שנתו האחרונה כשחקן בליגה האנגלית. בן 50 חזר מפציעה בברכו שהשביתה אותו לשנה כדי לשחק משחק אחד נוסף ולבשל את שער השוויון של סטוק. באפריל 1965 נערך לכבודו משחק ראווה בוויקטוריה גראונד, אצטדיונה של סטוק סיטי (עד 1997) בין הקבוצה המקומית לנבחרת כוכבים שכללה בין השאר את לב יאשין, פרנץ פושקש ואלפרדו די סטפנו. עם סיום המשחק נישא מתיוס מהמגרש על כתפיים. באותה שנה אף הוענק לו תואר אבירות, אולם סיר סטנלי המשיך להתעקש כי פרש מהמשחק 'מוקדם מדי'. לאחר פרישתו באנגליה שימש כמאמנה של פורט וייל ואחר כך כמאמן-שחקן בליגה המלטזית בגיל 55. גם לאחר מכן, בגיל שישים ולמעלה מזה, שיחק במועדונים מקומיים שונים ברחבי העולם. ב-1981 השתתף במשחק צדקה שנערך בסקוטלנד.
מתיוס הוא השחקן המבוגר ביותר אי פעם ששיחק בליגה האנגלית הבכירה כמו גם בנבחרת אנגליה. את הופעת הליגה האחרונה ערך כאמור מספר ימים לאחר יום הולדתו ה-50, ובזירה הבינלאומית שיחק עד גיל 42. הקריירה שלו כשחקן הנבחרת ארכה 23 שנים וכללה 11 שערים ב-54 הופעות רשמיות. כמו כן הבקיע 2 שערים ב-29 הופעות בלתי רשמיות בימי מלחמת העולם.
על אף הקריירה יוצאת הדופן באורכה זכה מתיוס לשחק רק בשני גביעי עולם, ב-1950 וב-1954. זאת כיוון שבוטלו משחקי גביע העולם בשנות המלחמה, בזמן שגופו היה בשיא איתנו.
ב-2002, עם היווסדו של היכל התהילה של הכדורגל האנגלי, היה מתיוס המנוח השחקן הראשון שנכלל בו.
פסלו של מתיוס במרכז העיר הנלי
סופרסטראדה די סן מרינו

| --- | --- |
הגשר המסמן את הכניסה לרפובליקה של סן מרינו מצפון-מזרח ואת תחילתה של הסופרסטראדה. על הגשר רשום: "ברוכים הבאים לארץ החירות העתיקה". ברקע נראה הר טיטאנו ושתיים מהמצודות הניצבות עליו
הגשר המסמן את הכניסה לרפובליקה של סן מרינו מצפון-מזרח ואת תחילתה של הסופרסטראדה. על הגשר רשום: "ברוכים הבאים לארץ החירות העתיקה". ברקע נראה הר טיטאנו ושתיים מהמצודות הניצבות עליו
 מידע כללי
 אורך:  8.9 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  סראוואלה, בורגו מג'ורה, סן מרינו
 נקודת התחלה:  גבול איטליה   
 נקודת סיום:  סן מרינו
 
סופרסטראדה די סן מרינו (איטלקית Superstrada di San Marino) הוא הכביש הראשי ברפובליקה של סן מרינו. אורכו של הכביש הוא 8.9 ק"מ, והוא המשכה של הדרך הארצית האיטלקית  המובילה אל סן מרינו מהעיר רימיני. הכביש מתחיל בגבול בין סן מרינו לאיטליה, בפינתה הצפון-מזרחית של המדינה, ליד היישוב דוגאנה, חוצה את שתי עריה הגדולות של המדינה, סראוואלה ובורגו מג'ורה, ומוביל עד לבירה סן מרינו.
למרות שמו, הכביש אינו כביש מהיר, ולאורכו צמתים ומעגלי תנועה לצד מחלפים. הוא נסלל החל בשנת 1959 במקביל לסלילת המשכו באיטליה, ונחנך ב-25 בנובמבר 1965. בשל הנוף הגבעי הכביש מפותל למדי, ובחלקו הוא עובר בתוואי של מסילת הרכבת סן מרינו-רימיני (Ferrovia Rimini-San Marino), שנהרסה במלחמת העולם השנייה ופורקה בסוף שנות ה-60.
קטעי הכביש נקראים על שמם של תאריכים חשובים בתולדות הרפובליקה (ממזרח למערב):
דרך ה-3 בספטמבר - יום מרינוס הקדוש והחג הלאומי.
דרך ה-4 ביוני - יום חגו של קווירינוס הקדוש מסיסק וניסיון כיבוש כושל של המדינה ב-1543.
דרך ה-5 בפברואר - יום חגה של אגאתה הקדושה ויום השחרור מכיבושו של הקרדינל אלברוני ב-1740.
דרך ה-25 במרץ - יום סיום המשטר האוליגרכי ברפובליקה ב-1906.
דרך ה-28 ביולי - יום ההפגנה האנטי-פשיסטית ב-1943.
ראו גם

היסטוריה של סן מרינו
הסופרסטראדה בבורגו מג'ורה
סימון פאלטה

סימון אוגוסטין פאלטה (בצרפתית: Simon Augustin Falette; נולד ב-19 בפברואר 1992) הוא כדורגלן גינאי המשחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים

פאלטה התחיל את הקריירה במחלקת הנוער של לוריאן. ב-18 בפברואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1-0 לליל. בקיץ 2012 הושאל ללאוואל עד לסיום העונה, כעבור שנה הושאל לברסט ובסיום העונה חתם בקבוצה לשנתיים. בקיץ 2016 חתם במץ.
ב-16 באוגוסט 2017 פאלטה חתם באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה תמורת 3 מיליון אירו והיה שותף לזכייה של המועדון בגביע בסיום העונה הראשונה. בשתי העונות שלאחר מכן, איבד את מקומו בהרכב ובינואר 2020 הושאל לפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית עד לסיום העונה.
ב-5 באוקטובר 2020, פאלטה חתם בהנובר 96 מהבונדסליגה השנייה.
ב-17 באוגוסט 2021 חזר לטורקיה וחתם בהטאייספור.
ב-27 בפברואר 2024 חתם בזברויובקה ברנו מהליגה הצ'כית השנייה.
קריירה בינלאומית

נוסף על אזרחותו הצרפתית, לפאלטה ישנם שורשים בגינאה הצרפתית ובגינאה ועל כן היה זכאי לייצג את שלושת הלאומים. בשנת 2015 זומן לסגל נבחרת גינאה הצרפתית.
באוקטובר 2018 הודיע כי בכוונתו לייצג את גינאה. ב-18 בנובמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד חוף השנהב. השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019.
תארים

הגביע הגרמני: 2017/2018
סופי מורגנשטרן

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1875 גרודנו, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית 
 התאבדה:  13 ביוני 1940 (בגיל 65) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Zofia Kabacznik 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת ציריך 
 תפקידים:  פסיכיאטרית, פסיכואנליטיקאית 
 
סופי מורגנשטרן (1 באפריל 1875 - 13 ביוני 1940) הייתה פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית יהודיה צרפתייה. היא ידועה בצרפת כחלוצה בתחום הפסיכואנליזה של ילדים (אנ').
מורגנשטרן השפיעה על פסיכיאטרים מוכרים כמו פרנסואז דולטו.
ביוגרפיה

סופי מורגנשטרן נולדה בשנת 1875 כסופיה קבצ'ניק, להורים ממוצא יהודי פולני, בעיר גרודנו שבאימפריה הרוסית.
בשנת 1906 החלה ללמוד בבית ספר לרפואה באוניברסיטת ציריך, שם הכירה את אברהם מורגנשטרן, ונישאה לו. בשנת 1912 השלימה את הדוקטורט שלה שעסק בנוכחות של מינרלים בבלוטת התריס. את הפוסט-דוקטורט ביצעה בבית החולים הפסיכיאטרי בורגולזלי בציריך, שם עבדה עם אויגן בלוילר.
בשנת 1924 עברה מורגנשטרן לפריז, ונחנכה על ידי יוג'יני סוקולניקה (אנ'), אחת מהפסיכואנליטיקאים הפרוידיאנים הראשונים בצרפת. שנה לאחר מכן החלה לעבוד תחת ניהולו של ג'ורג' הויאר (אנ') כפסיכואנליטיקאית שמטפלת בילדים במחלקה הנוירופסיכיאטרית בבית החולים פיטייה סלפטרייר. בכך הפכה מורגנשטרן לפסיכיאטרית הפסיכואנליטיקאית הראשונה שטיפלה בבית חולים בצרפת. מורגנשטרן המשיכה לעבוד בבית החולים עד ליום מותה, בשנת 1940.
בשנת 1936 איבדה מורגנשטרן את בתה היחידה, לור, בעקבות הליך כירורגי שעברה. שנה לאחר מכן יצא לאור ספר שכתבה בתה בשם "אסתטיקה של מזרח ומערב".
ב-13 ביוני 1940, בעקבות העברת השליטה על פריז לנאצים, התאבדה מורגנשטרן עקב חשש לקריירה שלה ולחייה.
מחקריה

פעילותה המדעית של סופי מורגנשטרן הוקדשה לחקר פסיכואנליזה של ילדים. בשנות פעילותה פרסמה מחקרים שעסקו בהשפעת פסיכואנליזה על בריאות הנפש, בנוכחות של תחושת האשמה בחלומות, ובערך הקליני של שימוש בדמיון יצירתי אצל ילדים.
החדשנות שלה כללה שימוש בציורים בטיפול הפסיכותרפי.
במסגרת חילוקי הדעות בין אנה פרויד למלאני קליין, תמכה מורגנשטרן בעמדתה של אנה פרויד. היא האמינה כי נוירוזה של הילד דומה לנוירוזה של מבוגרים מבחינת המבנה שלה והגורמים לה.
פרסומיה > מאמרים

סופי מורגנשטרן, Un Cas de Mutisme Psychogène - מקרה של אילמות פסיכוגנית, Revue française de psychanalyse, 1927, עמ' 492‐504
סופי מורגנשטרן, La Psychanalyse infantile et son rôle dans l’Hygiène mentale - פסיכואנליזה של ילדים והשפעתה על בריאות הנפש, Revue Française de Psychanalyse, 1930, עמ' 136‐162 (בצרפתית)
סופי מורגנשטרן, Quelques aperçus sur l'expression du sentiment de culpabilité dans les rêves des enfants - תובנות לגבי ביטוי רגשות האשם בחלומות של ילדים, Revue française de psychanalyse, 1933, עמ' 155-174
סופי מורגנשטרן, La Pensée magique chez l’enfant - חשיבה קסומה אצל ילדים, Revue Française de Psychanalyse, 1934, עמ' 99-115
סופי מורגנשטרן, Symbolisme et valeur clinique des créations imaginatives chez l’enfant - סמליות וערך קליני של יצירות דמיוניות בילדים, Éditions Denoël, 1937
סופי מורגנשטרן, Contribution au problème de l'hystérie chez l'enfant - תרומה לחקר בעיית ההיסטריה בילדים, Evolution Psychiatrique, 1937, עמ' 3-33
סופי מורגנשטרן, Le symbolisme et la valeur psychanalytique des dessins infantiles - הסמליות והערך הפסיכואנליטי של ציורי ילדות, Revue française de psychanalyse, 1939, עמ' 39-48
פרסומיה > ספרים

סופי מורגנשטרן, La structure de la personnalité et ses déviations (Oeuvres) - מבנה האישיות והסטיות שלה (עבודות), פריז: Les Éditions Denoel, 1939
הערות שוליים

1 2 3 4  Jarosław Groth, Eugenia Sokolnicka – A Contribution to the History of Psychoanalysis in Poland and France, Psychoanalysis and History 17, 2015-01, עמ' 59–86 doi: 10.3366/pah.2015.0160
1 2 3  Sophie Morgenstern, psychiatrie.histoire.free.fr
↑  Laura Morgenstern, Esthétiques d'Orient et d'Occident /, E. Leroux,, 1937
↑  Morgenstern-Kabatschnik, Sophie (1875-1940) | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12950023p (data)  GND: 1043157255  ISNI: 0000 0000 0042 8446  NTA: 243013965  SNAC: w6np4sq2  SUDOC: 07408190X  VIAF: 59215577   WorldCat (עם VIAF): 59215577
סבסטיאן הקדוש

.
| --- | --- |

סבסטיאן הקדוש מאת אל גרקו (1577-1578)
 לידה:  256 בערך גאליה נארבוננסיס
 פטירה:  288 בערך רומא
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית, הכנסייה האורתודוקסית, נצרות אוריינטלית
 חג:  20 בינואר במערב, 18 בדצמבר במזרח
 פטרון של:  חיילים, הומוסקסואלים, קשתים, מלחמה בדבר, ספורטאים ואתלטים
שחרורו של הקדוש מהעץ
סבסטיאן הקדוש (באיטלקית San Sebastiano, ‏256 בגאליה נארבוננסיס - 288 לערך ברומא) הוא קדוש ומרטיר נוצרי.
תולדות חייו

לפי חיבור מראשית המאה ה-5, אשר יוחס בעבר בטעות לאמברוזיוס הקדוש, ולפי מקראת הזהב, הוא היה בן גאליה נארבוננסיס אשר התחנך במילאנו ושימש כקצין במשמר הפרטוריאני בתקופתם של הקיסרים דיוקלטיאנוס ומקסימנוס. הוא פעל בחשאי להפצת הנצרות בקרב אסירים ואנשי צבא רומאים, ואף מיוחסים לו מספר ניסים בהם ריפוי אישה אילמת.
משהתגלה לבסוף, בשנת 286, נדון בגין בגידה ונקשר לעץ. מטח חיצים נורה לעברו והוא הותר במקום לדמם למוות. באורח נס הוא לא מת, ואירנה הקדושה, נוצרייה מרומא, באה לחפשו במקום על מנת להביא את גופתו לקבורה. היא הביאה אותו לביתה וסעדה אותו. בעת שהותו אצלה, ריפא ילדה עיוורת מעיוורון. הוא נתפס שוב והוצא להורג במכות אלה. לפי חיבור משנת 354 הוא נקבר בקטקומבות בוויה אפיה, ולפי המסורת שמורים שרידיו בכנסיית סבסטיאן הקדוש מחוץ לחומות (San Sebastiano fuori le mura) ברומא.
פולחן

פולחנו של הקדוש החל במאה ה-4 והגיע לשיאו במאות ה-14 וה-15. יום חגו חל ב-20 בינואר במערב וב-18 בדצמבר במזרח.
בדומה לגאורגיוס הקדוש, היה גם סבסטיאן הקדוש חייל, וככזה נחשב אף הוא לפטרונם של החיילים. בשל ירי החצים בו הוא נחשב גם לפטרונם של הקשתים. מעשה הירי מתקשר גם אל העובדה שמיוחסת לקדוש היכולת לשעות לתחינתם של חולי הדבר, דבר המזכיר שילוב דומה שהתקיים אצל האל היווני אפולו. לפי המסורת מגפת דבר שפקדה את לומברדיה פסקה עם הקמת מזבח שהוקדש לו, ומאוחר יותר, בשנת 680, נגאלה גם העיר רומא ממגפה קשה בשל התערבותו. היו שכללו את סבסטיאן הקדוש בין ארבעה-עשר הקדושים המסייעים, אך לרוב שמו נפקד מרשימה זו. עוד נחשב הקדוש לפטרונם של ספורטאים ואתלטים, ושל הערים אורמי במלטה, סן סבסטיאן בספרד, ריו דה ז'ניירו בברזיל והערים קזרטה ופטיליה פוליקאסטרו (Petilia Policastro) באיטליה.