stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדי שמני
ביוגרפיה > לאחר פרישתו מצה"ל

לאחר פרישתו מצה"ל ייעץ לקבוצות התכנון של ג'ון אלן, שליח נשיא ארצות הברית ברק אובמה לשיחות בין ישראל ולפלסטינים, לגבי חשיבות בקעת הירדן לישראל. שמני תמך במימוש פתרון שתי המדינות. הוא פרסם במאי 2016 יחד עם עמיתים אמריקאים תוך התייעצות עם מפקדים למען ביטחון ישראל במסגרת "המרכז לחשיבה ביטחונית אמריקנית חדשה (CNAS)"(אנ'), מחקר ותוכנית ביטחונית שכותרתה "סידורי הביטחון במסגרת פתרון שתי המדינות", הכולל הסדרי ביטחון בבקעת הירדן.
שמני משמש כיושב ראש ועד ידידי הארגון היציג של נפגעי פעולות איבה. חברי הוועד פועלים בהתנדבות לרווחת הנפגעים ומשפחותיהם.
ביוגרפיה > בשוק הפרטי

שמני שותף עם ד"ר משה צברי בחברת GME TRUST העוסקת בניהול משברים בישראל ובחו"ל. עוד עוסקת החברה בשיפור תהליכי עבודה והטמעתם, בארגונים שונים בישראל ובעולם. בישראל מתמקדת החברה בסיוע לרשויות מקומיות במגזר המיעוטים ובפריפריה, על ידי שיפור תהליכי העבודה, תהליכי קבלת ההחלטות והובלת פרויקטים מגוונים.
בשנת 2015 מונה לראש מטה היבשה בתעשייה האווירית ומיצב את תחום היבשה כתחום מוביל עם מכירות שנתיות של כ-400 מיליון דולר בשנה. בתקופתו הוגדר תחום היבשה כמנוע צמיחה והושקעו משאבי מו"פ בעיקר בתחומי הרובוטיקה היבשתית ומערכות לחימה אוטונומיות.
בינואר 2019 עבר לכהן כסגן נשיא לצפון אמריקה של חברת ICTS Europe, חברה בבעלות קבוצת SOFINOR הצרפתית, העוסקת בשרותי אבטחה וניהול בכ-150 שדות תעופה ברחבי אירופה, קנדה וארצות הברית ובמתקנים אסטרטגיים ומסחריים במקומות רבים ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
ביוגרפיה > כפרשן פוליטי

שמני הירבה להתבטא בענייני מדיניות הקשורים לתהליך השלום והמזרח התיכון מאז השתחרר מצה"ל. במסגרת זו, לא היסס לבקר את המתנחלים האלימים בגדה המערבית.
באוגוסט 2016 אמר שמני בכנס של מפקדים למען ביטחון ישראל: ”הבאנו את הכיבוש לרמה של אמנות, אנחנו אלופי העולם בכיבוש. הייתי אלוף פיקוד המרכז, אלוף הכיבוש. כל צעד שאנו עושים צריך להיגזר מראיית המטרה האסטרטגית - היפרדות מהפלסטינים.”
בפברואר 2020 אמר כי תוכנית המאה היא בסיס מצוין למשא ומתן לסיום הסכסוך. הוא ראה באור חיובי את הסכמי אברהם אך היה סבור כי לא היה ניתן לזנוח את הזירה הפלסטינית.
בספטמבר 2020 התייחס לשלטון החמאס ברצועת עזה באותם ימים: "חמאס ברצועת עזה, כשהוא רוצה הוא שולט וכשהוא לא רוצה יורים ויש בלונים. קורה שם ההפך ממה שצריך לקרות. אנחנו מחזקים את החמאס בהעברת הכספים, בכך שמאפשרים לאסירים לחגוג בבתי הכלא. רואים זאת הפלסטינים ביו"ש ומבינים שישראל מבינה רק כוח..."
במרץ 2023 כתב כי ממשלתו של בנימין נתניהו מובילה בהתנהלותה לפגיעה חמורה בהרתעה הישראלית. מורשת נתניהו בעיניו הוגדרה בין היתר כאיראן כמדינת סף גרעינית וחמאס כאופציה מתחזקת בזירה הפלסטינית.
שמני המשיך לבקר את מדיניות הממשלה גם במהלך מלחמת חרבות ברזל. ב-11 במאי 2024 הצהיר "היה צריך לפעול ברפיח כבר ביום הראשון למלחמה ולהתנתק מציר פילדלפי". לטענתו המועד בו בחר נתניהו לפלוש נעשה על מנת לחמוק מהמשפט המתנהל נגדו.
השכלה וחיים אישיים

שמני בעל תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה מטעם אוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני בביטחון לאומי מטעם אוניברסיטת חיפה.
הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל, בוגר קורס בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית בצפון קרוליינה, ובוגר המכללה למלחמה של צבא ארצות הברית.
שמני נשוי להדס ואב לשלוש בנות ובן. שתי בנותיו הגדולות שרתו בצה"ל כקצינות, בנו משרת בתפקיד קצונה ביחידה לוחמת ובתו הצעירה משרתת כקצינת הדרכה.
מתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
הערות שוליים

↑  יוני שנפלד ומאי רש, צו אלוף, במחנה, ‏ 4 בספטמבר 2013, עמודים 15–18, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  גדי שמני, "כל דור ולבנון שלו", במחנה, ‏ 21 במאי 2010.
↑    מאיה פולק, ‏מושג ירוק, בעיתון מקור ראשון, 10 ביוני 2019.
1 2  יגאל מוסקו, "עשו ממנו רמבו", מוסף 7 ימים של ידיעות אחרונות, ‏ 1 באפריל 2005
↑  אלעזר שטרן, משא כומתה - ניווטים בגובה העיניים, למשכל - הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2009, עמודים 66-63.
↑  דורון אלמוג, "שום דבר לא עזר", במחנה, ‏ 21 במאי 2010.
↑  עמיר רפפורט, מחקו את הכפר, מחקו את רון ארד, באתר nrg‏, 19 ביולי 2008
↑  פליאה קטנר ועדי חכמון, "חמישים לשמונה מאות תשעים", במחנה, 20 ביוני 2003.
↑  יוסי יהושוע וראובן וייס, "הגדוד של המדינה", ידיעות אחרונות מוסף 7 ימים, ‏ 7 באוקטובר 2011.
↑  המתנחלים בחברון מאיימים למנוע את פתיחת רחוב השוהדא לפלשתינים, באתר גלובס, 3 בפברואר 1997
↑  אמיר זוהר, זה מה יש, ועם זה נפסיד, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2006
↑  עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה, הוצאת ידיעות ספרים, 2007, עמוד 252.
↑  עמוס הראל, גדי שמני מונה לתפקיד אלוף פיקוד המרכז, באתר הארץ, 13 במאי 2007
↑  אנשיל פפר, אלוף פיקוד מרכז היוצא, גדי שמני: להוקיע את הגורמים הקיצוניים בגדה, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2009
↑  אמיר בוחבוט‏, אלוף גדי שמני הודיע על פרישתו מצה"ל בתום 35 שנות שרות מרשימות., באתר וואלה, 1 בנובמבר 2012.
↑  אמנון לורד, קרי שכנע לתמוך בנסיגה מהבקעה ויעלון התפרץ, באתר nrg‏, 16 בינואר 2014
↑  יצחק בן-חורין, הגנרל שמנסה לעשות שלום במזרח התיכון, באתר ynet, 21 בדצמבר 2013
↑  גלעד צוויק, 'מפקדים לביטחון ישראל' ממהרים לסגת, באתר מידה, ‏2017-01-16
↑  אילן גולדנברג, גדי שמני, נמרוד נוביק וכריס באומן, A Security System for the Two-State Solution
↑  הדס גליקו, האלוף במיל' גדי שמני מונה לראש מטה היבשה בתעשייה האווירית, באתר כלכליסט, 1 באוקטובר 2015
↑  יובל אזולאי, ‏שמני פורש מהתעשייה האווירית; יכהן כסגן נשיא בחברה לאבטחת שדות תעופה, באתר גלובס, 24 באוקטובר 2018
↑  האלוף גדי שמני לערוץ 7: מפלצת קטנה פרחה ביו"ש, לאן נעלמה הציונות הדתית?
↑  ניר דבורי, ‏מפקד פיקוד המרכז לשעבר שמני: "ישראל היא אלופת הכיבוש", באתר ‏מאקו‏, 31 באוגוסט 2016
↑  אלוף (מיל') גדי שמני ('מפקדים למען ביטחון ישראל'): אנחנו כתנועה מאוד תומכים בתוכנית המאה | 103fm, באתר 103FM - האזנה לרדיו און ליין
1 2  שמעון כהן, שמני: הסכמים בלי לזנוח את הרש"פ, באתר ערוץ 7, 16 בספטמבר 2020
↑  ציוץ של בין כספית
↑  אלוף במיל' גדי שמני, ‏נתניהו גורם לפגיעה חמורה בהרתעה הישראלית, אלוף במיל' גדי שמני, באתר גלובס, 27 במרץ 2023
↑  פלד ארבלי, ‏"קודם כל פעולה פוליטית": עד כמה הכניסה לרפיח באמת קריטית לישראל?, באתר מעריב אונליין, 11 במאי 2024
↑  האלוף במיל' גדי שמני: "פורום קהלת פגע באינטרסים של מדינת ישראל - על השב"כ לחקור אותו"
דוד טרטקובר

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1944 (בן 81) ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  עיצוב גרפי 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2002)  פרס סנדברג 
 www.tartakover.co.il
 
דוד טרטקובר באולפן "פרלמנט שישי" עם רועי כ"ץ ברדיו תל אביב
דוד טַרטָקוֹבֶר ("טרטה") (נולד ב-29 בינואר 1944) הוא מעצב גרפי, אמן, אוצר ואספן של פריטי נוסטלגיה משנותיה הראשונות של מדינת ישראל. מרצה בכיר לעיצוב באקדמיה לאמנות בצלאל. חתן פרס ישראל לעיצוב לשנת תשס"ב (2002).
קורות חיים

טרטקובר נולד בחיפה, בנם של ד"ר יעקב טרטקובר, עורך דין יליד אוסטריה, ואלכסנדרה שולמית (לבית גליקשטיין), מורה ילידת מצרים. אמו, בתו של הקבלן-המהנדס עקיבא גליקשטיין, הייתה אחותם של חיים גליקשטיין, עיתונאי, מבקר תיאטרון ומתרגם, ושל טוני קליף, שהיגר לבריטניה, המנהיג-המייסד של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הטרוצקיסטית הבריטית, הוגה ומחבר ספרים חשובים על אודות הקומוניזם; וכן אחייניתם של הלל יפה וחיים מרגליות קלווריסקי.

בהיותו בן ארבע עברה המשפחה להתגורר בירושלים. טרטקובר למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1962 ו-1964 שירת בצה"ל והתנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וכן קורס מ"כים חי"ר. עם שחרורו למד בבית הספר London College of Printing אשר בלונדון במגמת העיצוב.
עם שובו לישראל ב-1968 הצטרף טרטקובר לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית, אך עד מהרה פרש מהטלוויזיה והשתקע בתל אביב. בתקופה זו שיתף פעולה עם אריק איינשטיין ואורי זהר בחבורת "הגר" ובין היתר עיצב את עטיפות אלבומיו של אריק איינשטיין מהתקופה. החל משנות השבעים פועל טרטקובר במספר אפיקי יצירה, הוראה ומחקר שמרכזם התרבות החזותית של מדינת ישראל. טרטקובר השתתף במלחמת יום הכיפורים, בה לחם בחזית הדרום כאיש מילואים בחטיבת הצנחנים "הנשר השחור".
מעגלי העבודה

יצירה - טרטקובר עוסק בראש ובראשונה בעבודת עיצוב עבור לקוחות שונים ומעצב כרזות, לוגואים (סמלילים), אריזות למוצרים, עטיפות ספרים ותקליטים ועוד. במסגרת הנימוקים לפרס ישראל שהוענק לו נאמר שהוא השפיע בעבודתו על תרבות העיצוב הישראלית. בשנת 1978 עיצב את כרזת יום העצמאות "שלום" לשנת ה-30 לעצמאות ישראל אשר נחשבת למופת של עיצוב גרפי. כמו כן עיצב את לוגו "שלום עכשיו", שנחשב לסטיקר הפוליטי הראשון בישראל ולדוגמה לשימוש בטיפוגרפיה (עיצוב באותיות) ליצירת סמל.
הוראה - משנת 1976 נמנה טרטקובר עם סגל המרצים של האקדמיה לאמנות בצלאל.
אספנות ואוצרות - החל משנת 1978, בה אצר את התערוכה "הרצל בפרופיל: דיוקן בנימין-זאב הרצל באמנות השימושית" במוזיאון תל אביב, דוד טרטקובר אוצר תערוכות סביב נושא התרבות החזותית. חלקן מבוססות על אוספו הפרטי, המונה אלפי כרזות פרסום ותעמולה שנוצרו בישראל מתחילת שנות העשרים, משחקי ילדים, אריזות של מוצרים וארכיונים של יוצרים בתחום הגרפיקה השימושית.
מחקר וכתיבה - בד בבד עם איסוף מוצרי תרבות משנות המדינה ערך טרטקובר מספר מחקרים שהתפרסמו בספרים. ביניהם 101 כרטיסי ברכה ל"שנה טובה", מחקר על העיצוב בשנות ה-50 וה-60 (שיצא בספר "איפה היינו ומה עשינו") ועוד.
פעילות ציבורית - בשנת 1992 נבחר ליושב ראש "אגודת המעצבים הגרפיים בישראל", בשנים 1995–1998 כיהן כנציג ציבור במליאת רשות השידור ומ-1995 טרטקובר הוא חבר בוועדה לאמנות פלסטית במועצה הציבורית לתרבות ולאמנות. כמו כן יזם הצבת קירות זיכרון בשכונת נוה צדק בתל אביב, בבניין האופרה הישן בעיר ובנמל התעופה בן-גוריון.
פעילות פוליטית - טרטקובר הוא אמן פוליטי פעיל. הוא מבטא את מסרי מחנה השמאל הן באמצעות כרזות וסטיקרים לפרסום נרחב והן באמצעות יצירות אישיות-אמנותית. בשנת 1982 הוא יצר כרזת "מי ימלל גבורות ישראל". טרטקובר עיצב כרזה לאחר לרצח רבין, בה הופיעו דמויותיהם של יצחק רבין ובנימין נתניהו עם הכיתוב "לא נשכח ולא נסלח". לדבריו, דמותו של נתניהו עוצבה "בסגנון מוסוליני". יצירה נוספת היא שער עיתון "העיר" בתקופת מבצע חומת מגן שעיצב, בו צועדים חיילי צה"ל על הריסות בית ומסביבם סמלי חילות צה"ל שביניהם גם סמל גולגולת ועצמות. עבודה זו ספגה ביקורת מצד היועץ המשפטי לממשלה לשעבר, אליקים רובינשטיין, שהזהיר מפני התקרבות לקווים אותם אסור לחצות, וקבע כי עבודתו של טרטקובר "מקוממת ומעוררת שאט נפש". ביום העצמאות 2002 השתתף בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי של תנועת "יש גבול", והדליק משואה לכבוד "כל הלוחמים על דמותה המוסרית של מדינת ישראל". ב-2009 החל לפרסם בלוג באתר האינטרנט של מפלגת חד"ש וחבר במועצה הציבורית של ארגון בצלם. בשנת 2021 זכה בפרס שולמית אלוני למפעל חיים.
חיים פרטיים

טרטקובר היה נשוי לאמנית ג'ניפר בר לב ולהם בת.
תערוכות יחיד

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
1981 גלריה נעמי גבעון, אמנות בת זמננו, תל אביב-יפו
1982 הגלריה הפתוחה, חלל המעצבים של טוקיו, טוקיו, יפן
1984 "תוצרת הארץ", מוזיאון ישראל, ירושלים
1985 "תוצרת הארץ", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
1988 "ההכרזה על הקמת המדינה", מוזיאון ישראל, ירושלים
1998 מרכז האדריכלות arc en rêve, בורדו, צרפת
2007 "דוד טרטקובר מציין 30 שנה לביקורו של אנואר סאדאת בישראל", גלריה בינט, תל אביב-יפו
2013 "ארזתי לבד", גלריה קונטמפוררי ביי גולקונדה, תל אביב
2014 "רישומים 2013", צדיק - גלריה לאמנות האפשר, תל אביב-יפו
2016 "דוד טרטקובר. התערוכה", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
2018 "יםהגדול", צדיק - גלריה לאמנות האפשר, יפו
תערוכות יחיד > בעולם

יפן ב-1984 וב-1998
צרפת ב-1989, ב-1993, ב-1995, ב-1998 וב-2000
גרמניה ב-1994
ארצות הברית (1997)
ספרים שפרסם

שנה טובה - מאה ואחד כרטיסי ברכה לשנה החדשה, כתר ספרים, 1977
תוצרת הארץ, דומינו 1984
ההכרזה על הקמת המדינה, מודן, 1988 - על מגילת העצמאות
איפה היינו ומה עשינו (עם אמנון דנקנר), ירושלים: הוצאת כתר, 1996 - "המאכלים, המשקאות, רהיטי הבית וכלי המטבח, המשחקים, הספרים, העיתונים, הכרזות, הבולים, הסיגריות, בתי הקולנוע ובתי הקפה, הממתקים, מודעות הפרסומת, תנועות הנוער, התרופות, המלבושים, הצנע והשפע, הרוח והחומר, בקיצור - כל הסיבות מדוע אנחנו כל כך מתגעגעים" (מכריכת הספר)
בצלאל 100 (יחד עם גדעון עפרת) לציון יובל 100 ל"בצלאל", מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, תשס"ו 2006.
פלוגה גימל, מחלקה שלוש: רשימות ורישומים ממלחמת יום הכיפורים (עם עלי מוהר), כנרת זמורה-ביתן, תשס"ג 2003.
טרטקובר (עם כותבים שונים), תל אביב: עם עובד, 2011.
בנוסף ערך ספרים רבים נוספים בנושאי צילום וגרפיקה.
ספרים שפרסם > מחקרים וקטלוגים

דמות החלוץ באמנות ישראל (קטלוג תערוכה שהוצגה במשכן נשיאי ישראל ב-1982 ביזמת אופירה נבון)
הצגה ראשונה: כרזות קולנוע, תל אביב, שנות השלושים - אוסף ארנון מילצ’ן לכרזות קולנוע, הארכיון הישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים, 1995
טיול בארץ: משחקים מחנותו של מר ברלוי, תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, תשנ"ט 1999. (על בנימין ברלוי)
התערוכה הבינלאומית לכרזות: [ביתן] הלנה רובינשטיין, תל אביב 1993
הערות שוליים

↑  נעמה נחושתאי, "מה שהכי חסר לי בארץ זה גבולות". דוד טרטקובר, באתר ynet, 19 בדצמבר 2011
↑  עלי מוהר ודוד טרטקובר, פלוגה גימ"ל, מחלקה שלוש, רשימות ורישומים ממלחמת יום הכיפורים, הוצאת כנרת, 2003, עמ' 9.
↑  אמיר בוחבוט, מחיר ההתרשלות בצה"ל: הרוגים בתאונות, nrg, ‏ 30/11/2007.
↑  עלי מוהר ודוד טרטקובר, פלוגה גימ"ל, מחלקה שלוש, רשימות ורישומים ממלחמת יום הכיפורים, הוצאת כנרת, 2003, עמוד 9.
1 2  נרי ליבנה, על מצבו של האמן הפוליטי, באתר הארץ, 9 בפברואר 2004
↑  דרור אידר, שומרי הסף, אתר המכללה למדינאות
↑  בלוג של המעצב דוד טרטקובר באתר חד"ש, באתר המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 17 בינואר 2009
↑  המועצה הציבורית, באתר בצלם
↑  אתר פרס שולמית אלוני
↑  גל פרל פינקל, רישומיה ורשימותיה של מחלקה 3 מפלוגה ג', הבלוג על הכוונת, ‏ 31 בדצמבר 2012.
↑  אמיתי סנדי, כרזת המדינה, באתר "העוקץ", 29 בנובמבר 2011
יובל סער, אני מכריז בזאת, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2011
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279411  NLI: 987007268846805171  PLWABN: 9810535258605606  BnF: cb14573580m (data)  GND: 128658479  ISNI: 0000 0000 8350 8803  LCCN: n88263874  MusicBrainz: 637f158b-0dbd-43af-8ec9-44f0473a3ac5  NTA: 277175488  RKD: 314726  SNAC: w6ff3x4f  SUDOC: 17831370X  ULAN: 500477000  VIAF: 2714817   WorldCat (עם VIAF): 2714817 
כרזת "שלום". עבודתו הידועה של דוד טרטקובר
מיצג תוצרת הארץ של דוד טרטקובר במרכז סוזן דלל בנווה צדק בתל אביב
פרה אדומה

ערך זה עוסק בהלכה יהודית. אם התכוונתם לסרט הקולנוע הישראלי, ראו .
| --- | --- |

פרה מזן "דני אדום" (Danish Red)
 מקרא:  ספר במדבר, פרק י"ט
 משנה:  סדר טהרות, מסכת פרה
 ברייתא:  תוספתא, מסכת פרה
 משנה תורה:  ספר טהרה, הלכות פרה אדומה
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה קי"ג, עשה ק"ח ספר החינוך, מצווה שצ"ז, מצווה שצ"ט
 מקורות נוספים:  ערוך השולחן העתיד (טהרות פרקים נג - עח)
פרה אדומה היא פרה שצבע שערה חום-אדמדם ולפי ההלכה היהודית טהרה מטומאת מת נעשית רק באמצעות אפרה. התהליך המתואר במקרא כולל בין היתר את שחיטת הפרה, זריקת דמה אל מול פתח ההיכל, שריפתה ופיזור אפרה על מי מעיין. לאחר מכן מזים (מתיזים) את המים באמצעות אזוב על האדם הטמא או הכלים הטמאים, בימים השלישי והשביעי לטומאתם, ולאחר טבילה והמתנה לערב היום השמיני הם נטהרים.
הלכות פרה אדומה מופיעות במסכת פרה שבסדר טהרות המוקדשת לנושא זה.
מקור המצווה

מצוות פרה אדומה מתוארות בספר במדבר, פרק י"ט. ראשית מופיעים הדינים ביחס לפרה עצמה ולאופן הכנת האפר:
זֹאת חֻקַּת הַתּוֹרָה אֲשֶׁר צִוָּה יְהוָה לֵאמֹר דַּבֵּר אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְיִקְחוּ אֵלֶיךָ פָרָה אֲדֻמָּה תְּמִימָה אֲשֶׁר אֵין בָּהּ מוּם אֲשֶׁר לֹא עָלָה עָלֶיהָ עֹל.

וּנְתַתֶּם אֹתָהּ אֶל אֶלְעָזָר הַכֹּהֵן וְהוֹצִיא אֹתָהּ אֶל מִחוּץ לַמַּחֲנֶה וְשָׁחַט אֹתָהּ לְפָנָיו.

וְלָקַח אֶלְעָזָר הַכֹּהֵן מִדָּמָהּ בְּאֶצְבָּעוֹ וְהִזָּה אֶל נֹכַח פְּנֵי אֹהֶל מוֹעֵד מִדָּמָהּ שֶׁבַע פְּעָמִים.

וְשָׂרַף אֶת הַפָּרָה לְעֵינָיו אֶת עֹרָהּ וְאֶת בְּשָׂרָהּ וְאֶת דָּמָהּ עַל פִּרְשָׁהּ יִשְׂרֹף.

וְלָקַח הַכֹּהֵן עֵץ אֶרֶז וְאֵזוֹב וּשְׁנִי תוֹלָעַת וְהִשְׁלִיךְ אֶל תּוֹךְ שְׂרֵפַת הַפָּרָה.
לאחר מכן מתוארת טומאתם של כל העוסקים במלאכה, כך שעליהם לטבול את גופם ואת בגדיהם ולחכות עד הערב כדי להיטהר מטומאת הפרה האדומה:
וְכִבֶּס בְּגָדָיו הַכֹּהֵן וְרָחַץ בְּשָׂרוֹ בַּמַּיִם וְאַחַר יָבוֹא אֶל הַמַּחֲנֶה וְטָמֵא הַכֹּהֵן עַד הָעָרֶב.

וְהַשֹּׂרֵף אֹתָהּ יְכַבֵּס בְּגָדָיו בַּמַּיִם וְרָחַץ בְּשָׂרוֹ בַּמָּיִם וְטָמֵא עַד הָעָרֶב.

וְאָסַף אִישׁ טָהוֹר אֵת אֵפֶר הַפָּרָה וְהִנִּיחַ מִחוּץ לַמַּחֲנֶה בְּמָקוֹם טָהוֹר וְהָיְתָה לַעֲדַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לְמִשְׁמֶרֶת לְמֵי נִדָּה חַטָּאת הִוא.

וְכִבֶּס הָאֹסֵף אֶת אֵפֶר הַפָּרָה אֶת בְּגָדָיו וְטָמֵא עַד הָעָרֶב וְהָיְתָה לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל וְלַגֵּר הַגָּר בְּתוֹכָם לְחֻקַּת עוֹלָם.
המשך הפרק מתאר את דיני טומאת מת, ואת טהרת הטומאה באמצעות אדם טהור המזה מי חטאת על הטמא:
וְלָקְחוּ לַטָּמֵא מֵעֲפַר שְׂרֵפַת הַחַטָּאת וְנָתַן עָלָיו מַיִם חַיִּים אֶל כֶּלִי. וְלָקַח אֵזוֹב וְטָבַל בַּמַּיִם אִישׁ טָהוֹר וְהִזָּה עַל הָאֹהֶל וְעַל כָּל הַכֵּלִים וְעַל הַנְּפָשׁוֹת אֲשֶׁר הָיוּ שָׁם וְעַל הַנֹּגֵעַ בַּעֶצֶם אוֹ בֶחָלָל אוֹ בַמֵּת אוֹ בַקָּבֶר.

וְהִזָּה הַטָּהֹר עַל הַטָּמֵא בַּיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי וּבַיּוֹם הַשְּׁבִיעִי וְחִטְּאוֹ בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי וְכִבֶּס בְּגָדָיו וְרָחַץ בַּמַּיִם וְטָהֵר בָּעָרֶב.
לבסוף מתוארת הטומאה שחלה על כל אדם טהור שמתעסק במי הנידה:
וְהָיְתָה לָּהֶם לְחֻקַּת עוֹלָם וּמַזֵּה מֵי הַנִּדָּה יְכַבֵּס בְּגָדָיו וְהַנֹּגֵעַ בְּמֵי הַנִּדָּה יִטְמָא עַד הָעָרֶב. וְכֹל אֲשֶׁר יִגַּע בּוֹ הַטָּמֵא יִטְמָא וְהַנֶּפֶשׁ הַנֹּגַעַת תִּטְמָא עַד הָעָרֶב.
טומאת מת

טומאת מת היא החמורה ביותר מבין הטומאות, מפני שהמת נחשב אבי אבות הטומאה. לכן, טומאה זו היא היחידה שמצריכה הזאת אפר פרה אדומה, ולא מספיקה בשבילה טבילה במקווה או במעיין.
העצמים שיכולים לקבל טומאה ממת, הם אדם או כלים, ורק לחלק מהכלים יש טהרה מטומאה זאת. אופן קבלת הטומאה מהמת נעשה באחד משלושה אופנים:
על ידי נגיעה במת.
על ידי נשיאת המת.
שהות בבית שנמצא בו מת, מעבר מעל המת או מעבר תחתיו.
לאדם טמא מת אסור לו לאכול תרומה או קודש, וכן אסור לו להיכנס לעזרה בבית המקדש. כמו כן, אסור להשתמש בכלים טמאים לצורך תרומה או קודש. תהליך הטהרה מטומאת מת כולל את אפר הפרה האדומה.
דיני הפרה

על מנת לקיים את המצוה כהלכתה, על הפרה לענות על הקריטריונים הבאים:
עליה להיות אדומה (בגוון חום אדמדם); די בשתי שערות שאינן אדומות (שחורות או לבנות) הסמוכות זו לזו כדי לפסול אותה.
לא עלה עליה עול. אם הפרה משכה בעול המחרשה, היא לא תוכל לשמש כפרה אדומה. לשם כך ניתנו סימנים מיוחדים (שערות בגב הבהמה, הנכפפות לאחר שעלה עליה עול). ולא רק לא עלה עליה עול, אלא לא עשו בה כל עבודה שהיא לצורך האדם, אף אם רק נשען עליה.
אין בה מום הפוסל בקרבנות, וכן אין בה אחד מהפסולים האחרים הנוהגים בבהמות קדשים.
עליה להיות לפחות בת שלוש שנים.
שחיטת ושריפת הפרה

לאחר בחירת הפרה, לוקחים אותה אל הר הזיתים, למקום המכוון אל מול פתח ההיכל. מקום זה בנוי בצורה מיוחדת, כך שגם אם יש מת מתחת לאדמה, הפרה והעוסקים בה לא יטמאו. כהן טהור שלובש בגדי כהונה ושהופרש מביתו שבעה ימים קודם לכן ללשכת בית האבן
, שוחט את הפרה, לוקח מדמה בתוך כף ידו ומזה (מתיז) ממנו שבע פעמים אל מול פתח ההיכל שבמקדש, כאשר כל הזאה באה עם טבילה נוספת בתוך כף ידו.
לאחר השחיטה והזאת הדם, שורפים את הפרה על גבי מערכת עצים ואל השריפה זורקים עץ ארז, אזוב ותולעת שני כאשר תולעת השני כרוכה על הארז והאזוב. בכל זמן עשיית הפרה מהשחיטה ועד שתהפך לאפר אסור למתעסקים בה לעסוק במלאכה אחרת שלא קשורה לעשיית הפרה ואם עשו מלאכה הפרה נפסלת. וכן כל מי שמתעסק בהכנתה מהשחיטה ועד שתהפך לאפר, נטמא.
לאחר שהאש נכבית, כותשים את כל מה שנשאר מהשריפה שלא הפך לאפר כגון עצמות, עד שנוצר אפר. את האפר שנוצר מהשריפה, מחלקים לשלושה חלקים: חלק אחד ניתן בחיל והוא נשמר לדורות. החלק השני ניתן למשמרות הכהנים, והוא מיועד לשימוש הכהנים; והחלק השלישי ניתן בהר הזיתים, ומשם הוא מתחלק לכל ישראל.
מי חטאת

לאחר הכנת האפר, נוטלים מים ממעיין בכלי, ומפזרים עליהם אפילו קמצוץ מן האפר. מנתינת האפר על המים, הם נהפכים למי החטאת. טובלים אזוב במי החטאת, ומזים באמצעותו את המים על הטמא ביום השלישי וביום השביעי. ”וְהִזָּה הַטָּהֹר עַל-הַטָּמֵא, בַּיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי וּבַיּוֹם הַשְּׁבִיעִי” (ספר במדבר, פרק י"ט, פסוק י"ט). לאחר מכן הטמא נדרש לטבול ולחכות לערב כדי להיטהר מטומאת מת.
בזמן שבית המקדש היה קיים בירושלים היו נוהגים להביא את המים לטיהור הכהן ששורף את הפרה ממעיין הגיחון, כפי שמתאר זאת הרמב"ם בחיבורו המשנה תורה:
"וכשירצו להזות על הכוהן השורף, מביאין שוורים מפני שכרסיהן נפוחות; ומניחין על גביהן דלתות, ויושבין התינוקות על גבי הדלתות, כדי שיהיה אוהל מבדיל בינם ובין הארץ, מפני קבר התהום; וכוסות של אבן בידם, והולכין עד לשילוח. הגיעו לשילוח, יורדין שם וממלאין--שאין לחוש שם מפני קבר התהום, שאין דרך בני אדם לקבור בנהרות; ועולין, ויושבין על גבי הדלתות.
והולכין עד שמגיעין להר הבית. הגיעו להר הבית, יורדין ומהלכין על רגליהן, מפני שכל הר הבית והעזרות, תחתיהן היה חלול מפני קבר התהום; ומהלכין עד פתח העזרה, ובפתח העזרה היה קלל של אפר. נוטלין האפר, ונותנין במים שבכוסות, ומזין על הכוהן השורף.".
פרה אדומה במדרש > פרה אדומה לאורך הדורות

הפרה האדומה הראשונה, שנשרפה בימי משה רבנו, נשרפה בב' בניסן, למחרת חנוכת המשכן, על ידי אלעזר בן אהרן הכהן, שהיה אז סגן הכהן הגדול; אולם כל הפרות האדומות האחרות, שנשרפו לאחר מכן - היו כשרות גם בכהן הדיוט; ויש הסוברים שהפרות האדומות האחרות צריכות להישרף דווקא על ידי כהן גדול. למרות כוחה של הפרה האדומה לטהר את הטמאים, העוסקים בשריפתה - נטמאים טומאה קלה (של יום אחד). האפר שנשרף מפרה אחת, הספיק למשך כמה וכמה שנים, שכן ניתן לערב כמות קטנה של אפר במכל גדול של מי מעיין, ודי בטיפה אחת שנוגעת באדם או בכלי כדי לטהר מן הטומאה.
במשנה במסכת פרה, פרק ג', משנה ה' נאמר:
הראשונה עשה משה והשנייה עשה עזרא, וחמש מעזרא ואילך; דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים: שבע מעזרא ואילך. ומי עשאן? שמעון הצדיק ויוחנן כהן גדול עשו שתיים שתיים, אליהועיני בן הקוף וחנמאל המצרי וישמעאל בן פיאבי עשו אחת אחת.
הרמב"ם הביא במשנה תורה את שיטת חכמים, שנעשו במהלך ההיסטוריה תשע פרות אדומות. על כך הוסיף הרמב"ם שאת הפרה העשירית יעשה בעתיד מלך המשיח.
פרה אדומה במדרש > היעדרו של טעם המצווה

מצווה זו מופיעה בספר במדבר פרק י"ט, ומתחילה במילים "זאת חוקת התורה". חז"ל מביאים את מצוות הפרה האדומה כמייצגת הקיצונית של ה"חוקים", מצוות שקשה לבני האדם להבין את התועלת בקיומם (הטעם שלהם). במדרש מובא ציטוט שיחה בין אלהים למשה: "לך אני מגלה טעם פרה, אבל לאחר - חוקה". גם על שלמה המלך נאמר "אמרתי אחכמה והיא רחוקה ממני" - "שביקש לעמוד על טעם פרה" אך לא עלה בידו.
פרה אדומה במדרש > טומאה וטהרה במקביל

בספר במדבר, פרק י"ט עולה דין מיוחד לפרה אדומה: "וְכִבֶּס הָאֹסֵף אֶת-אֵפֶר הַפָּרָה, אֶת-בְּגָדָיו, וְטָמֵא, עַד-הָעָרֶב...הַנֹּגֵעַ בְּמֵת, לְכָל-נֶפֶשׁ אָדָם--וְטָמֵא, שִׁבְעַת יָמִים. יב הוּא יִתְחַטָּא-בוֹ:" מי שמכין את האפר הופך לטמא, אך אדם שטמא ממת מיטהר על ידי זה.
פרשנים רבים נדרשו לשאלה זאת והציעו הצעות שונות. פירוש חזקוני אומר שלמרות הניגוד שיש בטומאת הפרה יש עוד הרבה דברים מהסוג הזה כמו אש שנוגעת במתכת היא נהיית נוזלית אך כשבאה במגע עם ביצים היא מקשה אותם. תרופות מועילות לאדם אחד אך מזיקות לאחר. וכך מראה שיש הרבה דברים ניגודיים בעולם ולא בהכרח לכולם יש סיבה.
פרה אדומה במדרש > דמא בן נתינה

בספרות חז"ל מופיע סיפור, על גוי שהתייחד בכיבוד אב, וסירב להפריע את מנוחת אביו, כדי למכור לחכמי ישראל אבן שהייתה דרושה לחושן (אחד מבגדי הכהונה בבית המקדש), ובכך הפסיד את העסקה, וכעבור תקופה זכה שתיוולד בעדרו, פרה אדומה שנמכרה בעבור הון רב, לאותם החכמים.
זיהוי מקום פרה אדומה

בעת החדשה יש מי שהציע לאתר את המקום המדויק שבו שרפו את הפרה אדומה בהר הזיתים. איתור המקום מבוסס על ההנחות הבאות:
בעת שריפת הפרה היה צריך לראות את פתח בית המקדש. בהנחה כי אבן השתיה שאנו מזהים היום היא אבן השתייה המקורית, הרי הגובה שלה מעל פני הים הוא 743.7 מטר. נוסיף את גובה מזבח העולה העשוי להסתיר את הפתח, ואז נגיע לנקודת גובה מקבילה בהר הזיתים, אשר ממנה ניתן לראות את פתח בית המקדש.
שריפת הפרה הייתה צריכה להתבצע על משטח סלעי, אשר תחתיו יהיה חלל ריק, כך שהאפר לא יקבל טומאה מהקרקע.
לאור זאת הועלתה ההשערה כי המקום המתאים הוא במשטח הסלעי הרחב בכניסה לכנסיית דומינוס פלוויט. בדיקות שנעשו במקום העלו כי מתחת למשטח הסלעי יש חלל ריק לא קטן. כך שהמקום עומד בקריטריון השני.
סברה אחרת אומרת כי המקום נמצא בחלקת קבורה המכונה "חלקת החלאבים" בה נקברו בני היישוב הישן בסוף המאה ה-19.
מקבילות במזרח הקדום

בתרבויות קדומות במזרח התיכון, לצבע אדום הייתה משמעות מיוחדת בהקשר של העלאת קרבנות.
במקרה של שוורים אדומים כקרבנות, הספיקה שיערה לבנה אחת כדי לפסול את העלאת הקרבן ושריפתו.