דזירה ארטו
רוסיה וצ'ייקובסקי

בשנת 1868 ביקרה ארטו ברוסיה עם להקה איטלקית נודדת, שכללה גם את רוברטו סטאניו. דזירה ארטו שבתה את מוסקבה בקסמיה. את צ'ייקובסקי פגשה במסיבה בבית משפחת בגיצ'ב באביב. הוא גם בא לבקרה אחרי הופעת צדקה שנתנה, שבשבילה כתב רצ'יטטיבים נוספים להפקת האופרה של דניאל אובר, "הדומינו השחור". הם נפגשו שוב באקראי במסיבה מוזיקלית, שם נתנה ביטוי להשתוממותה על שלא ביקר אותה לעיתים קרובות יותר בחודשי הסתיו. הוא הבטיח לבוא, הבטחה שלא התכוון לקיים, אבל אנטון רובינשטיין שכנע אותו לראותה באופרה. היא החלה לשלוח לו הזמנות מדי יום והוא התרגל לבוא מדי ערב לביקור בביתה. לפי תיאוריו אותה לאחיו מודסט התפעל מחן תנועותיה, מיפי מבעה ומשליטתה האמנותית. הוא הניח מידו את העבודה על הפואמה הסימפונית "פאטום" כדי להקדיש לה את כל תשומת לבו. יש מקום להניח, שיותר משגילה בה עניין רומנטי, הלך צ'ייקובסקי שבי אחר הזמרת והשחקנית שבה, וכי התקשה להפריד בין האמנית לאדם. צ'ייקובסקי הקדיש לארטו את הרומנסה לפסנתר בפה מינור אופוס 5.
בסוף אותה שנה עמדו על הפרק נישואים ביניהם. נאמר, כי היה זה ניסיונו הרציני הראשון של צ'ייקובסקי להתגבר על ההומוסקסואליות שלו. אמה של ארטו, שנלוותה אליה במסעותיה, התנגדה לנישואים. שלוש סיבות היו להתנגדותה: גבר ארמני מסוים, שישב בשורה הראשונה בכל הופעותיה של ארטו והיה מאוהב בה בעצמו, סיפר לאמה בדיות על הרקע של צ'ייקובסקי ועל מצבו הפיננסי והיא, שלא התמצאה במנהגים הרוסיים, לא ראתה סיבה לפקפק בדבריו; שנית, הייתה גילו של צ'ייקובסקי - הוא היה צעיר בחמש שנים מדזירה ארטו; ולבסוף, ייתכן שהגיעו לאוזניה שמועות על הרגליו המיניים של צ'ייקובסקי. אביו של צ'ייקובסקי, לעומת זאת, תמך בתוכניות בנו. ארטו עצמה לא הייתה מוכנה לוותר על הקריירה שלה כדי לתמוך במלחין מתלבט, וצ'ייקובסקי מצדו לא היה מוכן להיעשות למי שאינו אלא בעלה של פרימדונה ותו לא, אם כי טען, שהוא מתקשה לדמות לעצמו את שארית חייו בלעדיה. כמה מידידיו של צ'ייקובסקי, בהם ניקולאי רובינשטיין, ניסו להניאו מן הנישואים, משום שמעמדו כבעלה של זמרת זרה ידועת-שם משמעו, בהכרח, ויתור על הקריירה המוזיקלית שלו עצמו. העניין נשאר ללא הכרעה, ללא הודעה רשמית, אבל השניים תכננו להיפגש שוב בקיץ 1869 באחוזתה סמוך לפריז למתן גושפנקה סופית לסוגיית נישואיהם. להקת האופרה עזבה את רוסיה להמשיך במסעה לוורשה. בראשית 1869 נתקף צ'ייקובסקי ספקות. במכתב אל אחיו אנטולי אמר: "אשר לאינטרלוד האהבה שבחיי, ששמעת עליו, הריני מסופק מאוד, אם אקשור ביום מן הימים את קשר הכלולות. העניינים יגעים עתה במקצת. בהזדמנות אחרת אספר לך יותר על כך, עתה איני פנוי".
אף כי לא הודיעה לו על כך, כפי שדרשו מוסכמות החברה של אותם ימים, גם ארטו שינתה את דעתה ונישאה לחבר בלהקתה, הבריטון הספרדי מריאנו פאדילה אי ראמוס. פאדילה היה צעיר ממנה בשבע שנים ובעבר אירע שדיברה עליו בלעג עם צ'ייקובסקי. דבר הנישואים נודע לניקולאי רובינשטיין באמצעות מברק והוא מיהר להעביר את הידיעה אל צ'ייקובסקי. זה היה בעיצומה של חזרה על האופרה שלו "וייוודה", וכאשר שמע את הבשורה שבפי רובינשטיין, הגיב בכעס ובדכדוך, הפסיק את החזרה והסתלק.
הדעה הכללית הייתה, אומנם, שצייקובסקי התגבר די מהר על הפרשה, אך היו רמזים לכך, שהיא נשארה קרובה ללבו במשך זמן רב. כאשר כתב את הקונצ'רטו הראשון לפסנתר בסי במול מינור, כלל בפרק השני נעימה של שיר צרפתי פופולרי Il faut s’amuser et rire, שארטו כללה ברפרטואר שלה בשנת 1874. ייתכן שגם הסולו לחליל בפתיחת הפרק נועד לאזכר את ארטו. הנושא השני של הפרק השני מתחיל בתווים רה במול (בגרמנית Des) ואחריו לה (A), שהמוזיקולוג דייוויד בראון רואה בהם צופן מוזיקלי על שמה של ארטו. השימוש בראשי תיבות באמצעות תווים היה מקובל על רוברט שומאן (לדוגמה, בקרנבל), וצ'ייקובסקי הוקיר מאוד את המוזיקה של שומאן. הרצף של רה במול-לה נפתר לסי במול, שקבע, לדברי בראון, את הסולם לקונצ'רטו כולו, סי במול מינור, סולם חריג מאוד לקונצ'רטו או לסימפוניה.
בשנים הבאות נפגשו ארטו וצ'ייקובסקי במוסקבה ובברלין, כאשר ארטו הגיעה לשם במסגרת הופעותיה. צ'ייקובסקי התפעל משירתה והשתדל לבלות בחברתה בהזדמנויות אלה, אך קשרי העבר לא הוזכרו ולא התחדשו ביניהם.