תזונת ימי הביניים
מטבחים אזוריים > אזור הים התיכון > מדינות הצלבנים

הצלבנים מיהרו לאמץ את המאכלים המקומיים באזורים שכבשו.
הצלבנים, שרגילים היו למטבח האירופי, הופתעו למצוא בארץ ישראל את הלחם הלבן המקומי, העשוי חיטה (במקום לחם השיפון והשאור לו היו רגילים), ונדהמו ממיני הפירות והירקות הגדלים בארץ ישראל. מאז תחילת ההיסטוריה הכתובה ידועה ארץ ישראל בגידולי החיטה, הזית והגפן שבה (גידולים אלה מוזכרים בתנ"ך, ואף בתעודות קדומות יותר). קודם לכיבוש הצלבני מתאר הגאוגרף המוסלמי אלמוקדסי שחי בירושלים במאה העשירית את פוריותה של ארץ ישראל. אלמוקדסי מציין כי "כל מי שגר בירושלים זוכה לחיי העולם הבא וגם לחיי העולם הזה". מוג'יר א-דין ואבן עסכר ציינו כי "אכילת פרי גן העדן תחת סהר כיפת הסלע" (אכילת בננה בהר הבית) כמוה כ"שהייה בגן העדן". עוד מתאר אלמוקדסי 48 מינים של פירות הגדלים בארץ ישראל והייחודיים לה (בהם החבוש, הצנובר, דומדמניות שחורות, שקדים, אגוזים, אספרגוס, ארטישוק, חלת דבש וחסה). הצלבנים, בהגיעם אל ארץ ישראל, המשיכו בתיאורי הפיריון והשפע. בושארד איש ציון מתאר ביומנו את ביקורו בארץ בשנת 1280 ומציין כי ארץ ישראל היא "הפורייה בארצות".
תיאורי המצור הצלבני מתארים בפליאה את בוסתני הפרי, גני הירק ומטעי הזית שבארץ ישראל.
הצלבנים הופתעו למצוא מזון המתובל בשמן זית במקום בחמאה ושומן חזיר ונהנו לגלות את הגבינות המיוצרות בארץ ישראל (גבינות קלות, כדוגמת הפטה אשר יוצרה באימפריה הביזנטית) ומוצרי החלב, שכמעט לא היו קיימים באירופה.
הצלבנים "גילו" בארץ ישראל את הקטניות (הפול, והחומוס, נוסף על האפונה והשעועית שהיו ידועות גם באירופה), וכן ירקות חדשים כגון המלפפון, האבטיח והמלון (נוסף על בצל הגינה, השום והחרדל המוכרים). תבלינים חדשים שלא היו מוכרים לצלבנים היו הקצח, המרווה, הפיגם והחלמית (החובזה). בארץ ישראל היו עצי פרי חדשים ובלתי מוכרים, בעוד פירות אירופאים המוכרים לצלבנים כמו התפוח, האגס, האגוז והדובדבן לא היו בנמצא (תפוחים כמעט לא גדלו בארץ ישראל, למעט באזור ירושלים, בית שאן וצפון ים המלח, ואגוזים מועטים גודלו באזור השומרון), אבל הצלבנים התלהבו מפרי התמר (שגודל בבקעת הירדן). בית שאן אף כונתה בפי הצלבנים "עיר התמרים" – Palmira – שמה ההיסטורי של תדמור. התמרים נאכלו על ידי הצלבנים בתאווה רבה ובצורות שונות: הן חיים, הן מיובשים, הן כבושים והן בצורת דבש.
אומנם הכיבוש הצלבני הושפע מהמטבח המקומי בארץ ישראל יותר מאשר השפיע עליו, אולם היו לו שלוש השפעות עיקריות על המטבח המקומי בארץ ישראל – ראשית, הצלבנים מיהרו לייסד ברחבי ארץ ישראל יקבים ולייצר יין מקומי הן לתצרוכת מקומית והן לייצוא לאירופה (בצורה מועטה שכן גם בצרפת ואיטליה ייצרו יין).
הצלבנים הפסיקו לגדל את האורז אשר גדל בארץ ישראל באזור בית שאן בתקופה הערבית, בשל חוסר ביקוש לטעמו.
אחד העשבים שעורר את ההתעניינות הרבה ביותר היה קנה הסוכר. הקנה גדל בצידון, באזור כבול שבגליל, בצור ובבקעת הירדן, ולאחר זיקוקו יוצא לאירופה. הביקוש הרב למוצר זה הביא לגידול נרחב של קנה הסוכר והקמת מפעל לריסוק הקנים, בישולם והפקת סירופ הסוכר בעכו. בעוד ליין המיוצא לאירופה הייתה תחרות (יין צרפתי ואיטלקי), לקנה הסוכר המיוצא מהארץ היה מונופול מוחלט באירופה.
פירות ההדר היוו אף הם חידוש עבור הצלבנים, אשר התלהבו מהשימוש בתפוז (שנקרא בשמו הערבי: "נרנז'" – Narnage) והלימון, ומאכלים צלבניים רבים התבססו על רטבים חמוצים מתוקים הכוללים מיץ לימון וסירופ סוכר.
הבננה שנקראה "מוז" בערבית, כונתה על ידי הצלבנים "תפוח גן העדן", ונאכלה כחטיף. עם זאת הזניחו הצלבנים את הרימון, אשר כמעט לא נאכל בתקופת שלטונם בארץ.
תאנים נאכלו טריות או מיובשות (דבלים), וגודלו בחברון, ירושלים, שומרון, רמלה, יבנה וקיסריה, אך לא בגליל.
החרוב נאכל רק בדוחק ובעיתות מצור.
בקיץ הובא לירושלים שלג מהר הלבנון על מנת לייצר שרבטים ממיצי פירות.
הכיבוש הצלבני של ארץ ישראל פתח לפני הצלבנים אף את דרכי המסחר לאסיה ותבליניה. התבלינים שיובאו מאסיה הדרומית דרך המפרץ הפרסי ובגדאד ודמשק ומשם לביזנטיון ולאירופה, יובאו ישירות לארץ ישראל ומשם לאירופה, תוך עקיפת שוקי ביזנטיון.
הצלבנים בנו בעיר העתיקה של ירושלים את מערכת השווקים אשר שרדה עד ימינו. שלושה שווקים מקבילים אלה נבנו על יסודות שווקים קדומים יותר. המערבי מבין השווקים שנקרא "שוק העשבים" שימש לממכר ירקות. השוק המזרחי שימש למוצרים שאינם מוצרי מזון, והשוק המרכזי שנקרא "שוק הבישול הרע" (Malquisinat), אולי בשל ריחו הרע שימש לממכר מוצרי מזון מוכן לעולי הרגל. שוק הבהמות היה ליד שער האשפות ושוק הדגן היה ליד מגדל דוד.