עינת וילף
עמדות ציבוריות

ב-28 באוקטובר 2008 השיקה וילף קמפיין ציבורי בשם "תנו למורים ללמד", הקורא לרפורמה חינוכית ללא עלות תקציבית שבמרכזה מתן סמכות רחבה יותר למורים ולמנהלים בנושאים הבאים: הרחקת תלמידים מפריעים מהשיעור, הורדת ציון בגלל התנהגות מפריעה או אלימה בכיתה, הגבלת יכולתם של הורים להיות במגע ישיר ויומיומי עם המורים והענקת גיבוי למורים על ידי מנהלים וארגון המורים. במאי 2010 הגישה וילף הצעה לבטל את חוק זכויות התלמיד וטענה כי "חוק זכויות התלמיד, למרות הכוונות הטובות הגלומות בשמו, גרם נזק במבחן המציאות". ההצעה עוררה התנגדות חריפה ביותר מצד חברי מועצת התלמידים והנוער הארצית, שטענו שווילף פתחה "במלחמה נגד הנוער", ואף התבטאו בחריפות נגד מינויה ליו"ר ועדת החינוך של הכנסת, על ידי שליחת מכתב לראש הממשלה, המוחה על המינוי.
וילף תומכת בלגליזציה של סמים קלים בנימוק שהמצב הנוכחי גורם לפשיעה גבוהה.
ביולי 2010 החלה לקדם הצעת חוק לפיה יוטל שיעור מס זהה על חלוקת דיבידנדים לבעלי שליטה ולבעלי המניות מהציבור. זאת כחלק מהמאבק נגד הריכוזיות במשק הישראלי.
על פי וילף, לב הסכסוך בין ישראל לפלסטינים אינו הסכסוך הטריטוריאלי אלא סוגיית הפליטים, ועד שלא יימצא פתרון לעניין זה הסכסוך לא ייפתר. לדבריה השיבה הוא לא רעיון תמים של געגוע לבית של הסבתא רבתא והמפתח שעובר במשפחה מדור לדור. אלא רעיון פוליטי שיש בו מרכיב של ניצחון אלים על המדינה היהודית ולא ערגה תמימה לאדמה. וכן טוענת שחמאס מייצג את הפלסטינים.
וילף התבטאה פעמים רבות בנושא הצורך לפעול באו"ם לביטול אונר"א, על מנת לסיים את הנצחת הפליטות הפלסטינית. בתקופת מבצע צוק איתן הופיעה וילף בתקשורת פעמים רבות וכתבה מספר מאמרים על הסכנה שבארגון אונר"א ועל כך שלא מדובר בארגון הומניטרי אלא "ארגון פלסטיני עוין הפועל להנצחת חלום השיבה".
ב-2011 פרסמה מאמר התומך בהצעת חוק יסוד: ישראל - מדינת הלאום של העם היהודי ונימקה את יתרונותיה.
ב-2018 יצא לאור הספר "מלחמת זכות השיבה", שנכתב על ידי עינת וילף יחד עם עדי שוורץ, חוקר, מרצה ועיתונאי. בראיון למעריב ב-24.2.2024 אמרה וילף כי "אין ספק שהברוטליות והברבריות המפלצתית שהחזירו אותנו לפוגרומים של העיירות היהודיות בגולה הם מסוג הדברים שמוטטו את כל האמונות התמימות. גם החדווה שבה ביצעו את הטבח, ותגובות השמחה בעזה ובגדה גרמו לכל ההסברים של מי שעוד נותר במחנה השלום לקרוס". מאז 7 באוקטובר וילף פעילה בהסברה הישראלית בחו"ל.
לדבריה, ההתנגדות לרפורמה המשפטית נובעת מהתפישה לפיה לימין בישראל אין לגיטימיות למשול, גם כאשר מבחינה פורמלית יש לו את הרוב הדמוקרטי הנדרש.
בראיון אינטרנטי משנת 2024, וילף סיפרה שלאחר שיחות קמפ דייוויד והצעת אהוד ברק לפתרון הסכסוך באמצעות פירוק ההתנחלויות, סיום הכיבוש, חלוקת ירושלים והקמת מדינה פלסטינית, היא החלה להרהר מדוע הפלסטינים דחו את ההצעה. לאחר חקירה בנושא מסקנותיה היו שהזהות הפלסטינית לא התפתחה על בסיס הרצון להקמת מדינה פלסטינית אלא על שלילת הריבונות היהודית ובעקבות כך החלה לגבש דעות ניציות. לטענתה ישראל מעולם לא היוותה מכשול לשלום מכיוון שהיהודים הם מיעוט בתוך מרחב ערבי ולכן כאשר המרחב הערבי ירצה שלום המיעוט הישראלי יהיה חייב לקבל זאת. וילף מציינת את המונח "צדק היסטורי" בו הפלסטינים משתמשים כדי לתאר חזרה של כל פליטי 48 לתחומי ישראל מהים ועד הירדן כהוכחה שאין לערבים רצון להכיר בקיום ריבונות ישראלית. היעדר שיח ערבי בו דנים בצדקת הישראלים לריבונות, נותן לדבריה את ההצדקה לקבוע כהכללה, שעד שהמרחב הערבי לא יכיר בזכותו השווה של העם היהודי להגדרה עצמית במולדתו ההיסטורית, לא ייתכן שלום, מכיוון שאי אפשר להגיע לפשרה טריטוריאלית מול טיעון של שלילת זכות זו.
לדברי וילף ישראל חייבת להתנהל במצוינות תמידית מכיוון שהיא מתקיימת במרחב עוין, אשר ברגע של החלשות תושמד על ידי הסובבים אותה. לכן המדינה חייבת להתקיים כמדינה מגויסת הזקוקה להגנה תמידית ומסיבה זו היא בעד ביטול זכות הבחירה למי שלא מוכן להשתתף בהגנה על המדינה.