stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוקסנה פושקינה
ביוגרפיה

אוקסנה ויקטורובנה פושקינה נולדה ב-10 במאי 1963 בפטרוזבודסק, קרליה. אמה, סבטלנה אנדרייבנה, הייתה עיתונאית טלוויזיה ואביה, ויקטור וסיליביץ' פושקין, שימש כמאמן נבחרת רוסיה באתלטיקה.
ביוגרפיה > קריירת טלוויזיה

בשנת 1979 קיבלה דיפלומה בהתעמלות אמנותית וסיימה בשנת 1980 את בית ספר לחינוך כללי ומוזיקה. בשנת 1985 סיימה את לימודיה בפקולטה לעיתונאות של אוניברסיטת לנינגרד. לאחר מכן עבדה בשנים 1985–1991 במערכת הנוער של רשת TV-5 הלנינגרדית.
בשנים 1990–1992 הפיקה את התוכניות החודשיות "גברת הצלחה" ("Госпожа Удача") ו"איש התוצאות" ("Человек результата"). בשנת 1993 היא עזבה להתמחות בסן פרנסיסקו, שם עבדה ככתבת ברשת ABC. לאחר לימודי ניהול ושיווק בטלוויזיה, חזרה לרוסיה בשנת 1997.
בספטמבר 1997 הנחתה במהדורה המיוחדת של התוכנית "מבט" ("Взгляд") והשידור הראשון שלה לאחר חזרתה לרוסיה היה בהנחיית התוכנית "חזרתה של אירינה רודנינה" ("Возвращение Ирины Родниной").
בדצמבר 1997 היא הייתה מחברת פרויקט הטלוויזיה "סיפורי נשים" ("Женские истории Оксаны Пушкиной"), שהוצג בערוץ ORT (כיום הערוץ הראשון ברוסיה). בספטמבר 1999 עזבה אוקסנה פושקינה את הערוץ הראשון.
כעבור חודש הצטרפה לרשת NTV, שם הנחתה את "מבט נשי" ("Женский взгляд Оксаны Пушкиной"). רשת ORT השיקה במקביל את התוכנית "סיפורי נשים", שהמנחה שלה נראתה כמו אוקסנה. אוקסנה הנחתה את התוכנית השבועית שלה בין התאריכים 27 באוקטובר 1999–1 בפברואר 2013.
בשנת 2006 היא השתתפה בתוכנית של הערוץ הראשון "כוכבים על הקרח" עם אלכסי יגודין.
בפברואר 2013 היא עזבה את NTV וחזרה לערוץ הראשון שם הנחתה את התוכנית "אני דורש להתגרש" ("Я подаю на развод").
התוכנית הועלתה לאוויר בימי חול ממרץ עד אוגוסט 2013, ואז הורדה משידור מסיבות לא מוסברות.
בשנת 2016 חזרה אוקסנה פושקינה ל-NTV והנחתה את התוכנית "ראי לגיבורים" ("Зеркало для героя"). תוכנית זו שודרה בתאריכים 8 במרץ–7 ביולי 2016.
ביוגרפיה > נציבת זכויות הילדים

ב-18 ביוני 2015 מונתה אוקסנה פושקינה על ידי הדומה המחוזית של מוסקבה, על פי הצעתו של המושל אנדריי וורוביוב, כנציבת זכויות הילדים של מחוז מוסקבה. בתפקידים אלה היא סייעה ביצירת מקומות לינה לילדים שגדלו בבתי יתומים, או הציעה להקים מרכז משבר לקבלת אמהות במצבי חירום ולילדים שנפגעו מאלימות במשפחה.
ביוגרפיה > חברת פרלמנט

היא עזבה את עבודתה ב-29 בספטמבר 2016 לאחר שנבחרה לדומה הממלכתית של האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית והייתה מועמדת בבחירות לפרלמנט הרוסי בשנת 2016 בסיעה מטעם מחוז המשנה אודינצובו (מחוז מוסקבה) ונבחרה כחברת פרלמנט.
ומונתה לסגנית יו"ר הוועדה למשפחה, נשים וילדים.
אוקסנה פושקינה הייתה חברת הפרלמנט היחידה שהתייצבה בפומבי בפני העיתונאים שהאשימו את לאוניד אדוארדוביץ' סלוצקי, חבר הוועדה לענייני חוץ של הדומה, בהטרדה מינית. לאחר מכן היא הצטערה על הוואקום המשפטי בנושא הטרדות שהיה קיים בחקיקה הרוסית וקבעה ש"בעיה זו היא מציאות בארצנו. עליה להיות מוסדרת בחקיקה ואעשה כל שביכולתי בעניין זה."
פושקינה גינתה באופן פומבי יותר את חוסר השוויון המקצועי בין נשים וגברים ברוסיה והגנה על הצעת חוק למאבק באפליה נגד נשים שלא נכללה בסדר היום של הפרלמנט. היא הייתה גם מחברת טיוטת חוק בנושא לידה תחת X והצעת חוק אחרת על חובת ההורים לטפל בילדים שנמצאו חיוביים ל-HIV, הצעה שספגה ביקורת על שלילת תשומת לב מהמשפחות מסורתיות.
פעילויות חברתיות

אוקסנה פושקינה חברה בוועד המנהל של קרן SPID, שמטרתה למנוע וללחום באיידס. בנובמבר 2020 נכללה ברשימת 100 הנשים המשפיעות בעולם על פי BBC.
אלידה ואלי

| --- | --- |
אלידה ואלי, יוני 1947
אלידה ואלי, יוני 1947
 לידה:  31 במאי 1921 פולה, איטליה 
 פטירה:  22 באפריל 2006 (בגיל 84) רומא, איטליה 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 שם לידה:  Baroneasa Alida Maria Laura Altenburger von Marckenstein-Frauenberg 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 תקופת הפעילות:  1934–2002 (כ־68 שנים) 
 מקום לימודים:  בית הספר הניסיוני לקולנוע של רומא 
 בן או בת זוג:  Giancarlo Zagni (?–1969)  Oscar De Mejo (1944–1952) 
 צאצאים:  Carlo De Mejo 
 פרסים והוקרה:  פרס דוד דה דונטלו למפעל חיים (1991)  פרס דוד די דונטלו (1991)  Gamajun International Award (1990)  פרס אריה הזהב (1997) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
אלידה ואלי (באיטלקית: Alida Valli;‏ 31 במאי 1921 – 22 באפריל 2006), הייתה שחקנית קולנוע איטלקייה.
ביוגרפיה

אלידה ואלי נולדה בשנת 1921 בעיר פולה בחבל איסטריה (חצי האי הגדול שבים האדריטי, שנכלל אז בתחומי איטליה וכיום משתייך לקרואטיה). אביה היה איש אצולה אוסטרי ושימש כפרופסור לפילוסופיה ואימה הייתה ממוצא גרמני-איטלקי מעורב ושימשה כמורה לפסנתר. בראשית שנות השלושים עקרה המשפחה לעיר קומו באיטליה. לאחר מות אביה, בהיותה בת 15, עברה עם אימה לרומא והחלה ללמוד באקדמיה לקולנוע שנוסדה אז על ידי שליט איטליה הפשיסטית בניטו מוסוליני בשנת 1935. מוסוליני שאף לחזק את מעמדו על ידי יצירת תעשיית קולנוע בשליטתו. במסגרת זו השיק את פסטיבל הקולנוע של ונציה בשנת 1932 וייסד את האקדמיה לקולנוע בה החלה אלידה ואלי ללמוד, ובשנת 1937 פתח את אולפני הקולנוע האיטלקיים "צ'ינצ'יטה", שהשתרעו על פני 40,000 מטרים רבועים ולהם צמודים 35,000 מטרים רבועים של גנים. אולפנים אלה המשיכו להתקיים לאחר תום מלחמת העולם השנייה ובהם נוצרו במרוצת שבעים השנה שחלפו מאז, מיטב סרטי הקולנוע של איטליה.
כוכבת קולנוע באיטליה הפאשיסטית

לאחר תקופת לימודים קצרה החלה אלידה ואלי להופיע בסרטי קולנוע, בתחילה בתפקידים קטנים, אך עד מהרה הפכה לכוכבת בולטת מבין משחקני הקולנוע האיטלקיים הצעירים, זאת הודות ליופי תוארה וקסמה.
בסוף שנות השלושים ובימי מלחמת העולם השנייה הופיעה אלידה ואלי במספר רב של סרטים איטלקיים, אשר בנסיבות הזמן לא הופצו מחוץ לאיטליה. סרט בולט אחד מאותה תקופה, שזכה לגילוי מחדש בשנים שלאחר המלחמה, הוא סרט משנת 1942 על פי ספרה של הסופרת האמריקנית איין ראנד "אנו החיים", שהוסרט בשני חלקים: Noy Vivi (אנו החיים) וAddido kira (להתראות קירה). סרט זה, התבסס אמנם על ספרה האנטי קומוניסטי והשקפת העולם האינדיבידואליסטית של איין ראנד, אך הופק ללא ידיעתה וללא אישורה של המחברת, בעת שאיטליה הייתה במצב מלחמה עם ארצות הברית. בסרט מגלמת אלידה ואלי את דמותה של צעירה רוסית המפתה עסקן מפלגה במטרה לעזור לאהובה לקבל טיפול רפואי. את האהוב גילם השחקן רוסאנו בראצי, מי שלימים יופיע בסרטים הוליוודיים אחדים שהידוע בהם הוא המחזמר דרום פסיפיק משנת 1958.
בשנת 1943, בעקבות פלישת בעלות הברית לאיטליה, פיטר המלך את מוסוליני ומינה את המרשל פייטרו באדוליו לראש ממשלה. באדוליו חתם על הסכם כניעה של איטליה. הגרמנים הגיבו בהשתלטות על רומא ועל רוב המדינה. השלטונות הגרמנים דרשו מאלידה ואלי, שהייתה אז כוכבת-על באיטליה, להשתתף בסרטי תעמולה נאצים. על מנת להימנע מכך בחרה אלידה ואלי להסתתר במקום מחבוא. גם לאחר שבעלות הברית שחררו את רומא והתקדמו צפונה בשנת 1944 לא חזרה אלידה ואלי להשתתף בסרטים. בשנת 1944 נישאה אלידה ואלי לנגן הג'אז והצייר אוסקר דה מאג'ו. לזוג נולדו שני ילדים. רק בשנת 1945, עם סיום המלחמה חזרה אלידה ואלי לשחק בסרטי קולנוע באיטליה.
בהוליווד

בשנת 1947 הגיעה אלידה ואלי לארצות הברית. זאת לאחר שעברה בדיקה של מחלקת המדינה האמריקאית שטיהרה אותה מאשמת שיתוף פעולה. הבדיקה נערכה לאחר שמכתב אנונימי שהגיע לשגרירות ארצות הברית ברומא האשים אותה כי הייתה פילגשו של יוזף גבלס. בהגיעה לארצות הברית חתם עמה המפיק היהודי הנודע דייוויד או. סלזניק, מגדולי מפיקי הקולנוע של התקופה, מפיקם של "חלף עם הרוח" ושל מספר מסרטי אלפרד היצ'קוק, על חוזה להופעה בסרטיו. סלזניק רצה שאלידה ואלי תופיע בסרטיו לאחר שהכוכבת הזרה החשובה שלו אינגריד ברגמן השוודית עזבה את אולפניו.
בהוליווד הופיעה אלידה ואלי בשני סרטים שהחשוב מביניהם היה הסרט "משפט פאראדין" משנת 1947, סרט מתח בבימויו של אלפרד היצ'קוק. ואלי מילאה תפקיד של אישה שהועמדה לדין באשמת רצח בעלה העיוור, אשר עורך דינה, המגולם על ידי גרגורי פק מתאהב בה. בסרט זה הופיעו שחקני קולנוע מן השורה הראשונה וביניהם צ'ארלס לוטון, לואי ז'ורדן ואתל ברימור. הסרט השני "נס הפעמונים" לא זכה להצלחה ולפרסום.
"האדם השלישי"

בזכות קשריו של סלזניק קיבלה אלידה ואלי את התפקיד הראשי בסרט הבריטי "האדם השלישי", שהוסרט בלונדון ובווינה בשנת 1949. בסרט זה זכתה אלידה ואלי להגיע הן לפסגת פרסומה והן לקנות לה מקום בסרט הנחשב לסרט קולנוע קלאסי, הממשיך להיות מוקרן עד היום בערוצי טלוויזיה ברחבי העולם.
בסרט על פי ספרו של גראהם גרין בבימויו של קרול ריד, הופיעה אלידה ואלי לצדו של אורסון ולס ושל כוכבי קולנוע נודעים כג'וזף קוטן האמריקאי וטרבור הווארד הבריטי. עלילת הסרט, שהוא מותחן בסגנון הסרט האפל, מתרחשת בווינה שלאחר המלחמה, עיר הרוסה בחלקה ונתונה לשלטונן של מעצמות הכיבוש. העיר סובלת ממחסור ופורחים בה עסקי השוק השחור. אלידה ואלי מגלמת בסרט את דמותה של פליטה צ'כית מסתורית המתגוררת באזור הכיבוש הסובייטי של וינה, ומתרפקת על זכרו של אהובה המת (אורסון ולס), עד שהגורל מביא לה הפתעה מדהימה.
פרשת וילמה מונטסי

בבוקר ה-11 באפריל 1953 נשטפה אל חוף הים הטירני ליד העיירה אוסטיה, מדרום-מזרח לרומא, ליד שפך נהר הטיבר, גופה של אשה צעירה שזוהתה כווילמה מונטסי, דוגמנית בת 21, בת למשפחה מהמעמד הבינוני (אביה היה נגר). התברר שהיא נעדרה מבית הוריה ברומא מ-9 באפריל. עד מהרה הפכה ידיעה יום-יומית זאת לאחת מן השערוריות הגדולות ביותר שהתחוללו באיטליה הדמוקרטית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
תחילה המשטרה העריכה שהצעירה התאבדה, או שכשלה למימי הים וטבעה, אך כשנתברר כי לגופה חסרים פרטי לבוש (חצאית, גרביים ונעלים), החלה המשטרה להתייחס אל המקרה כרצח. נתברר כי הגופה נמצאה ליד מועדון-חוף, שבזמנו היה אתר ציד לבני משפחת המלוכה האיטלקית, ובעת המקרה שימש כמועדון אקסקלוסיבי לבני המעמדות העליונים. באי המועדון היו פוליטיקאים מושחתים, אנשי משפחות האצולה והמלוכה האיטלקית לשעבר ושחקניות מתחילות שחיפשו תפקיד.
הלכו והצטברו ראיות כי באי המועדון ערכו בו אורגיות ונטלו בו סמים. החשד נפל על נגן ג'אז בשם פיירו פיצ'וני, בנו של שר החוץ האיטלקי. החשד היה כי מונטסי הולעטה במועדון במנת יתר של סמים וכי היא הוטלה לחוף, הלומת סמים, כדי להרחיקה מקשר עם המועדון, והופקרה למותה.
במשפטם של פיירו פיצ'וני ומספר מחבריו, הופיעה אלידה ואלי כעדת הגנה ובעדותה סיפקה לו אליבי, בהעידה כי בעת מותה של וילמה מונטסי היא שהתה בחברתו של פיצ'וני בעיר אמאלפי השוכנת כ-300 קילומטר דרומית לרומא, כשפיצ'וני חולה בדלקת גרון ושרוי בחום. עדותה ועדויות חברים אחרים של הנאשמים, שנועדו אף הן להגן על הנאשמים, נתקבלו בציבור האיטלקי בחוסר אמון ועוררו ספקולציות נוספות. המשפט נסתיים בשנת 1957 בזיכויים של הנאשמים. נסיבות מותה של וילמה מונטסי נותרו עלומות עד היום.
סוף הדרך

פרשת וילמה מונטסי העיבה על הקריירה של אלידה ואלי. בעלה התגרש ממנה בשנת 1954 ומאז לא הופיעה בסרטי קולנוע עד שנת 1957. להוליווד לא שבה מעולם. משנת 1957 היא שיחקה בסרטי קולנוע איטלקיים ואירופים וכן על במת התיאטרון ועל מסך הטלוויזיה באיטליה; בסך הכל הופיעה בלמעלה ממאה סרטי קולנוע.
ב-1995 ו-1996 ראו אור שתי ביוגרפיות של אלידה ואלי בשפה האיטלקית. ב-1997 זכתה בפרס אריה הזהב על מפעל חיים. הסרט האחרון בו הופיעה לפני מותה היה הסרט שנשא את השם הסמלי Semana Santa - "מלאך המוות"' משנת 2002.
אלידה ואלי נפטרה בביתה ברומא בשנת 2006, בגיל 85.
אות הלוחם בנאצים

| --- | --- |

 
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 סוג:  אות שירות
 המעניק:  שר הביטחון
 למען:  השתתפות במלחמת העולם השנייה
 זכאות:  כל אזרח או תושב ישראלי על פי קריטריונים
 נוסד:  8 ביוני 1967 
 
מדליית אות הלוחם בנאצים – הצד האחורי
אות הלוחם בנאצים הוא אות שירות ישראלי שמוענק לוותיקי מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

באמצע שנות ה-60 התקיימו דיונים על יצירת אות שיוענק ללוחמים היהודים במלחמת העולם השנייה. עיקר הדיון עסק בשאלה מי יהיה מעניק האות, משרד הביטחון או יד ושם כשארגוני ותיקי מלחמת העולם השנייה צידדו במתן האות על ידי משרד הביטחון מפני שכך יהיה לאות אופי יותר צבאי, בניגוד לאות בעל אופי אזרחי שיוענק על ידי יד ושם.
בשנת 1965 הוחלט על הקמת ועדה לעיצוב האות ונקבע שהוא יחולק על ידי משרד הביטחון. האות חולק לראשונה ב-8 במאי 1967 – יום הזיכרון לשואה ולגבורה ויום השנה לכניעת גרמניה הנאצית – בטקס ממלכתי בהשתתפות ראש ממשלת ישראל לוי אשכול. ב-9 ביולי 1986 הוענק דגל ישראל עם אות הלוחם בנאצים למוזיאון הלוחמים והפרטיזנים ולמוזיאונים של קיבוץ לוחמי הגטאות וקיבוץ תל יצחק, לציון ארבעים שנה לניצחון על גרמניה הנאצית.
מקבלי אות הלוחם בנאצים זכאים אוטומטית לקבל גם את עיטור לוחמי המדינה, שהחלו לחלק בשנת 1968.
בשנת 2000 נוצרה מדליה שניתנת בנוסף לאות.
קריטריונים להענקה

האות מוענק לכל אזרח או תושב ישראלי שעונה על אחד מן הקריטריונים הבאים:
שירות פעיל באחד מצבאות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה (בתקופה שבין 1 בספטמבר 1939 ובין 2 בספטמבר 1945)
שירות בתנועת התנגדות לשלטון עוין במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוכר באופן רשמי מצד ברית המועצות כחייל ששרת בהגנת לנינגרד, או אזרח שהשתתף בהגנה עליה או נמצא בתחומה בזמן המצור הגרמני על העיר.
עיצוב

צורת המדליה עגולה, וצבעה זהוב. על צד החזית של המדליה שני מגני דוד, אחד בצורת הטלאי הצהוב ועליו ממוקמת חרב, והשני בצורת מגן דוד שעל דגל ישראל ועליו ממוקם ענף עץ זית.
בצד האחורי של המדליה, מופיע סמל מדינת ישראל במרכז ומתחתיו הכתובת: לוחם בנאצים – ותיק מלחמת העולם השניה.
המדליה מחוברת לסרט בד, באמצעו פס אדום עבה ומשני צדדיו פס לבן אשר עליו פס תכול ובשוליו שני פסים שחורים. צבעי הסרט דומים (מלבד הצבע התכול שנוסף כדי לסמל את ישראל) לצבעי הסרט של העיטור הגרמני הידוע ביותר בזמן מלחמת העולם השנייה, צלב הברזל.
לקריאה נוספת

בעז כהן, "אקטיביזם של ניצולי השואה בעשורים הראשונים של מדינת ישראל: המקרה של מרק דבורז'קי", קתדרה 174, עמ' 142–147
הערות שוליים

↑  "אות הלוחם בנאצים" יוענק לאלפים ביום בי בהר הזיכרון, הצופה, 3 במאי 1967
| אותות ועיטורים ישראליים |
| --- | --- | --- |
| עיטורי צה"ל | עיטור הגבורה • עיטור העוז • עיטור המופת • ציון לשבח • אות הערכה מטעם הרמטכ"ל • אות מצטיין הרמטכ"ל • אות מצטיין הנשיא • מצטיין שר הביטחון • אותות הערכה והוקרה  של חיל האוויר |  |
| עיטורי המשטרה, השב"ס וכבאות והצלה | עיטור הגבורה • עיטור האומץ • עיטור המופת • עיטור השירות • עיטור ההתנדבות |  |
| אותות מערכה | מלחמת הקוממיות • מלחמת סיני • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה • מלחמת יום הכיפורים • מערכת שלום הגליל • המערכה ברצועת הביטחון • מלחמת לבנון השנייה • מערכת צוק איתן |  |
| אותות שירות | אות השומר • אות ניל"י • אות ההגנה • אות האצ"ל • אות הלח"י • עיטור אסורי שלטון המנדט  עיטור לוחמי המדינה • אות ההתנדבות • אות הלוחם בנאצים • אות המשמר |  |
| אחר | אות השירות המבצעי • פרס ביטחון ישראל • אות הוקרה מטעם האלוף • אות השירות בישראל • אות המעפיל • נס הקוממיות • אות קטמון (בוטל) |  |
| ראו גם | סיכות צה"ל • ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים |  |
אולבורג

ערך זה עוסק בעיר בדנמרק. אם התכוונתם לקבוצת הכדורגל של העיר, ראו .
אולבורג (בדנית: Aalborg או Ålborg) היא עיר בצפון דנמרק, בירת המחוז נוריולן. היא העיר הרביעית בגודלה בדנמרק אחרי קופנהגן, אורהוס ואודנסה - עם אוכלוסייה של 140,897 תושבים (נכון לתחילת 2020)
אולבורג רבתי כוללת גם את העיר התאומה או הרובע נורסונדבי, השוכנת 600 מ' ממנה, מעבר למצר לימפיורד. ביבשה אולובורג נמצאת 64 ק"מ דרום-מערבה מפרדריקסהאוון ו-118 ק"מ צפונית מאורהוס. המרחק מקופנהגן ביבשה הוא 412 ק"מ.
מימי הביניים הייתה אולבורג נמל ומרכז מסחרי. עם הזמן הפכה למרכז של התעשייה הכבדה, אולם נכון לשנת 2008 עוברת העיר שינוי מעיר תעשייה וצווארון כחול לעיר שהיא מרכז אקדמי. אחד הגורמים שהאיצו את השינוי היה הקמת אוניברסיטת אולבורג בשנת 1974.
נמל התעופה נמצא בגדה הצפונית של לימפיורד. בעיר פועל גם בסיס של חיל האוויר הדני. היא מהווה גם מרכז לאפארכיה של הכנסייה הלותרנית שמושבה בקתדרלת בוטולף הקדוש.
הוועדה האירופית הסיקה שאזרחי אולבורג הם התושבים המרוצים ביותר מעירם בכל אירופה.
היסטוריה

במקום נמצאו שרידי התיישבות משנת 700 לספירה. בימי הביניים שימשה העיר נמל מרכזי של הוויקינגים.
האזכור הראשון של העיר תחת השם אלבו היה על מטבע בשנת 1035. תרגום חופשי לאלבו הוא "מקום ליד הנחל".
חשיבותה של העיר התחילה כבר בימי הביניים כאשר הפכה לאחת הערים הגדולות בדנמרק.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר נכבשה על ידי הצנחנים הנאצים בשלב מאוד מוקדם של המערכה בנורווגיה. הגרמנים השתמשו בנמל התעופה של העיר על מנת לפלוש לנורווגיה.
גאוגרפיה ותחבורה

אולבורג ממוקמת על גדותיו של מצר לימפיורד (אנ') המפריד בין החלק הצפוני של דנמרק לשאר המדינה. רוב רובה של העיר שוכן על הגדה הדרומית של המיצר ורובע אחד שלה, הנקרא נורסנדבי שוכן לגדה הצפונית של לימפיורד. הרובע מחובר לעיר דרך שני גשרים: גשר סלול לרכבים וגשר עם מסילת ברזל. ברובע נורסנדבי שוכן גם נמל התעופה של העיר.
אולבורג שוכנת 120 ק"מ צפונית לאורהוס ו-414 ק"מ צפון מערבית מקופנהגן.
אקלים

הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 16 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 0 מעלות צלזיוס. בקיץ הטמפרטורה יכולה להגיע גם ל-25 מעלות ויותר ובחורף הטמפרטורה יכולה להגיע למינוס 10 מעלות.
דמוגרפיה

אולבורג הייתה העיר הגדולה ביותר ביוטלנד עד שאורהוס השיגה אותה ועברה במקום הראשון באמצע המאה ה-19.
ב-1672 היו לה 4,181 תושבים. מספרם גדל באיטיות במשך המאה ה-18- עם 4,425 ב-1769, 4,866 ב-1787 ו-5579 ב-1801. ב-1845 הגיע ל-7,747 וב-1860 ל-10,069. הצמיחה הדרמטית התחוללה בשלהי המאה ה-19 כשעלה מספר התושבים מ-14,152 ב-1880 ל 31,457 ב-1901. ב-1930 הם מנו גבר 59,091, אם כי למספר הזה תרם סיפוחים של יישובים סמוכים כמו נרה טרנדרס, ררדאל פבריקסבי, אסטר סונדבי ואסטר אלטרופ.
ב-1950 הגיעה אוכלוסיית העיר ל -87,883 תושבים, וב-1970 ל-100,587. ב-1976 חלה ירידה זמנית ל-94,994, אבל ב-1981 אחרי סיפוחה של נרסונדסי, גדלה ל-114,302.
במפקד באוכלוסין ב-1 בינואר 2009 מנתה האוכלוסייה 122,461 תושבים. 101,497 גרו בעיר עצמה, ו-20,964 גרו בפרבר העצמאי נרסונדבי.
אולבורג התמקמה במקום הרביעי בדירוג ערי דנמרק לפי מספר התושבים. - אחרי קופנהגן, אורהוס ואודנסה. נתונים סטטיסטיים מ-2016 מצביעים שבתחום הרשות העירונית אולבורג חיו 210,316 תושבים.
| שנה | אוכלוסייה | % +/- |
| --- | --- | --- |
| 1672 | 4,181 |  |
| 1769 | 4,425 | 5,84 |
| 1787 | 4,866 | 9,97 |
| 1801 | 5,579 | 14,65 |
| 1834 | 7,048 | 26,33 |
| 1845 | 7,477 | 6,09 |
| 1860 | 10,069 | 34,67 |
| 1870 | 11,721 | 16,41 |
| 1880 | 14,152 | 20,74 |
| 1890 | 19,503 | 37,81 |
| 1901 | 31,457 | 61,29 |
| 1911 | 38,415 | 22,12 |
| 1921 | 48,239 | 25,57 |
| 1930* | 59,091 | 22,50 |
| 1940 | 74,681 | 26,38 |
| 1950 | 87,883 | 17,68 |
| 1960 | 96,436 | 9,73 |
| 1970 | 100,587 | 4,30 |
| 1976 | 94,994 | -5,56 |
| 1981* | 114,302 | 20,33 |
| 1986 | 113,650 | -0,57 |
| 1990 | 113,599 | -0,04 |
| 1994 | 116,567 | 2,61 |
| 1998 | 119,157 | 2,22 |
| 2002 | 120,359 | 1,01 |
| 2006 | 121,540 | 0,98 |
| 2010 | 123,432 | 1,56 |
| 2014 | 130,853 | 6,01 |
| 2018 | 137,053 | 4,74 |
| 2022 | 143,598[דרוש מקור] | 4,78 |
דמוגרפיה > דתות > נצרות לותרנית

כמו בשאר דנמרק הדת העיקרית היא הנצרות. אולבורג היא מושב של בישוף של הכנסייה הממלכתית הלותרנית של דנמרק. הקתדרלה של הבישופות זו היא כנסיית בודולפי, שנבנתה לא מאוחר מ-1132 על ידי בישוף של ויבורג, אסקיל. במקור הייתה כנסיית פארוכית פשוטה. המבנה הנוכחי הושלם בשלהי המאה ה-14, על יסודות של לפחות שתי כנסיות ישנות, היא מצוינת לראשונה באטלס של דנמרק ב-1399. נקראה לפי בוטולף הקדוש, אב מנזר וקדוש ממוצא אנגלי. ב-1554 אולבורג הפכה לדיוקסיה וכנסיית בודולפי הפכה למושב של הבישוף שלך אולבורג.
הכנסייה נבנתה בסגנון גותי. היא כוללת ספינה ראשית ובצדדים שתי ספינות משניות, מגדל ופורטיקו. אחרי שהמגדל המקורי נהרס בדליקה ב-1663, המגדל
הנאו-בארוקי החדש, המבוסס על דגם עיריית קופנהגן, הושלם ב-1779. בכנסייה יש ציורי פרסקו ומזבח בעל גילופים מורכבים, מהבארוק המוקדם, משנת 1689, עוצבו על ידי לאוריץ ינסן.
בעקבות ה"בום" הדמוגרפי מסוף המאה ה-19, נבנו כנסיות נוספות בסגנונות שונים. על יד אולבורג הול נמצאת כנסיית אנסגאר בעל מגדל גבוה, שנבנתה ב-1929 בסגנון בארוקי מודרני על ידי הותר אוגוסט פלודן. כנסיית מרקוס הקדוש Sankt Markus Kirke תוכננה על ידי איינר פאקנס. המגדל שלה מעוטר על ידי צריח מרשים. בפנים בולטות דמויות מקראיות הידועות כ"קבוצת יוהנס" (המבוססת על מפגשו של ישו עם יוחנן המטביל במתי, ג) שנפסלו על ידי ברטל תורוואלסן . כנסיית מרגרתה בעלת גג משופע ותלול בגובה 22 מ', תוכננה על ידי קרלו אודעארד ואבי סרנסן. כמה אביזרים בתוך הכנסייה, כולל הצלב מעל המזבח, עוצבו על ידי בנט אקסנר.
דמוגרפיה > דתות > הנצרות הרומית-קתולית

הכנסייה הקתולית העיקרית בעיר היא מנזר גברתנו Vorfruekirke, שהייתה במקור מנזר נזירות בנדיקטיניות.
היא תוכננה ב-1878 על ידי יוהנס אמיל גנוצמן ב סגנון רומנסקי. הכנסייה המקורית מהמאה ה-12 המוקדמת נהרסה אחרי הגעת הרפורמציה מכיוון שהייתה ישנה ובלתי יציבה. אולם המגדל מהמאה ה-12 והשער המקוריים עם קישוטים מגולפים עומדים עדיין על כנם. הבמה המגולפת עוצבה ב-1581.
דמוגרפיה > דתות > אסלאם

באולבורג פועלים שני מסגדים ראשיים: המסגד המרכזי אולבורג והמסגד המזרחי - מסגד אסט, ועוד בתי תפילה אסלאמיים, ביניהם המסגד הבוסני.
דמוגרפיה > קבוצות אתניות > גרנלנדים (אינואיט)

באולובוג חיים תושבים שהיגרו מגרנלנד. פעילותם הלאומית והתרבותית מתרכזת בעיקר בבית גרנלנד בעיר, ובעת חגיגות יום גרינלנד ב-21 ביוני גם בככר קנדי ובמתחם בגן החיות של העיר.
דמוגרפיה > קבוצות אתניות > יהודי אולבורג

ב-1807 התיישב בעיר היהודי הראשון, אהרן יאקוב (יאקובסן) שמוצאו היה בשלזוויג
יחד עם הסוחר הנריק וולף בנדיקס קיבל רשות להקים בית כנסת בעיר. בו זמנית עוד יהודי, רפאל הרטוויג כהן שהתיישב באולבורג, ביקש גם הוא להקים בית כנסת. נציגי העיר ביקשרו ששני הצדדים יגיעו להסכם.
במהלך הזמן הקהילה היהודית גדלה וב-1834 היא מנתה 119 נפשות, ב-1854 - 123.
ב-1854 נבנה בית הכנסת. הרב סלומון מילצינר שירת בו למשך 35 שנה. אחרי מותו, בשנות ה-1890 בית הכנסת הפסיק להיות פעיל וב-1924 נתרם לעיריית אולבורג, שאחסנה בו למשך עשרים שנה את ארכיב העיר. הבניין נשרף כליל על ידי כוח שאלבורג ב-19 במרץ 1945 כתגובת "תגמול" למעשה חבלה של התנגדות וספרי תורה בני מאות שנים נהרסו. בימי השואה ב-2 באוקטובר 1943 מתחנת הרכבת אולבורג יצא רכבת שהובילה יהודים למחנה טרזין. ב-5 באוקטובר ירדו מהרכבת 88 יהודים.
. רוב רובם של יהודי דנמרק ניצלו על ידי ההתנגדות הדנית שהעבירה אותם לשוודיה. במלפארקן (Mølleparken) הוצב הפסל "תיבת נח", יצירה של הישראלי רולף (רודא) ריילינגר, שהוקדשה לעם הדני עבור מאמציו להצלת יהודים.

כיום בדנמרק יש לפעמים תופעות של אנטישמיות. ב-1999 תחנת רדיו הופעלה על ידי גרעין נאו-נאצי בפינן, נרסונדבי, בתחום הרשות העירונית אולבורג.

ב-14 בפברואר 1810 נחנך בית העלמין היהודי באולבורג עם קבורתה של הבת הקטנה של אהרן יאקובסן, פיליפינה.במהלך השנים התקיימו בבית העלמין היהודי 149 הלוויות, האחרונה ב-1968. בפסח 2021 אלמונים הניחו בבית הקברות בובות עם צבע דמוי- דם ופליירים אנטישמיים
ספורט

מועדון הכדורגל אולבורג בולדספילקלוב (שהוקם ב-1885) שיחק במרבית השנים בליגת העל הדנית ואף בעונת 2008/09 השתתף בליגת האלופות, אולם בסוף עונת 2022/23 נשר לליגה הדנית השנייה. בסיסו הוא אצטדיון "נורדיסקה ארנה" (Nordjyske Arena). העיר היא גם ביתם של קבוצת כדורעף הנשים אולבורג דמהאנדבולד המשחקת בליגה הבכירה במדינה, של מועדון הכדורסל "הפיראטים אולבורג", של קבוצת הכדוריד-גברים "אולבורג הונדבולד" שהיא מבכירות הקבוצות בכדוריד באירופה, ואף העפילה לשני משחקי גמר של ליגת האלופות, בשנים 2021 ו-2024. 
בעיר ישנו גם מועדון ראגבי 'Aalburg RK' ומועדון הקריקט אולבורג.
בעיר פועלת בריכת Havnebad.
חינוך ותרבות

אוניברסיטת אולבורג שנוסדה ב-1974, מארחת למעלה מ-20000 סטודנטים (2018).
פועלות בעיר עוד שבע מכללות, אחת מהן היא מכללת האוניברסיטה של צפון דנמרק.
בית הספר המלכותי לספרנות ולמדעי המידע RSLIS מספק השכלה בתחום.
בשנת 1974 נבנתה בעיר אוניברסיטת אולבורג. הקמת האוניברסיטה תרמה רבות לעיר והפכה אותה מעיר תעשייתית של מעמד הפועלים לעיר שהיא מרכז אקדמי עם אוכלוסייה משכילה. בנוסף לאוניברסיטה הוקמו שש מכללות. כיום לומדים באוניברסיטת אולבורג כ-14,000 סטודנטים והיא מעסיקה כ-2,000 עובדים.
בימים כשגרם לעיר חיי תרבות משגשגת: פועלים בה תיאטראות, תזמורת סימפונית, להקת אופרה, אולמות מופעים ומוזיאונים כגון המוזיאון ההיסטורי אולבורג והמוזיאון אולבורג לאמנות מודרנית.
בריאות

בעיר פועל Trænregimentet -המספק צוותים וציוד רפואי למצבי חירום. ב-1881 הוקם באולבורג הבית חולים האוניברסיטאי, הגדול בצפון יוטלנד.
מרכז העיר

מרכז העיר שנבנה בימי הביניים, שוכן על שורה של בנקים מחרס בין האפיקים לשעבר של הנחלים וסטרו וליליאו שפנו אל האדמה המוצקה.
על אף הניקוז היעיל, הרחובות הראשיים, כולל אלגאדה, עדיין פונים ממזרח למערב בעוד שהרחובות הצדדיים פונים מצפון לדרום. בשולי ככר השוק העתיקה גאמלטורי, נמצאים כנסיית בדולפי ובית העירייה הישן. רחובות הקניות העיקריים הם אלגאדה וביספנגאדה, כשהאחרון עובר בין
רחוב וסטרברו לככר ניטורב. ניתן לראות גם אסטרגאדה, הנמל הישן של פעם, עם בתי הסוחרים.
בשטח המסחרי והמנהלי המודרני שבקרבת תחנת הרכבת במערב נמצאים בית הקברות העירוני, הפארק קילדן ומוזיאון האמנות המודרנית "קונסטן". בהמשך ניתן לראות רובע מגורים עם וילות גדולות ובתים צמודי קרקע. העיר מתפתחת כיום מצד אחד מן המרכז מזרחה, שם נראים גם הנמל אוסטהאבן, ומפעל למלט, וכן מסביב לאוניברסיטה. הנמל שנמצא בעבר בצפון-מזרחו של מרכז העיר הפך לאזור בידור עם מרכז אוטזון ובית המוזיקה (Musikkens Hus)