חוק הגנת הדייר
הביקורת כלפי חוקי הגנת הדייר

חוקי הגנת הדייר הם בין החוקים היחידים שכופים יחסים כלכליים בין אנשים פרטיים ומטילים למעשה על אדם להעביר מהונו לאחר. מורת הרוח של בעלי נכסים מחוקים כאלה באה לידי ביטוי כבר מיומם הראשון, אולם בראשית ימי המדינה נדרשו כל האזרחים לתרום מעצמם ומהונם להתבססותה. בין שנות החמישים לשנות השבעים, כאשר הכלכלה הישראלית הונהגה בפרספקטיבה סוציאליסטית, לא הייתה היתכנות פוליטית לשנות את חוקי הגנת הדייר או להגביל אותם בזמן.
קריאות ראשונות של שופטי בתי המשפט בישראל להגבלת הוראות חוק הגנת הדייר נרשמו כבר משנות ה-60, ובשנת 1975 נסקרה בהליך בע"א 99/75 "הימנותא בע"מ נ' יוסף בדיחי" מגמת הצמצום המתבקשת ונקבע ש: "...כיום לא קיים מחסור בדירות, הרי המסקנה הייתה צריכה להיות ביטול הדרגתי של חוק הגנת הדייר..."
מיד לאחר "המהפך", בשנת 1977, החלו גורמים במפלגה הליברלית לנסות לשנות את החוק, ולאורך השנים היו מספר הצעות חוק ממשלתיות ופרטיות להגבלתו או אף לביטולו. ניסיונות אלה נבלמו מפני שמספר השוכרים היה גדול ממספר בעלי הנכסים.
לאחר חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם בשנת 1992 החלו בתי המשפט בישראל, בדגש על בית המשפט העליון, לבקר את חוק הגנת הדייר במשנה תוקף, למשל על ידי השופט טל בע"א 3295/94 "גיל פרמינגר, עו"ד נ' חוה מור:, שם נקבע ש:"חוק הגנת הדייר שנחקק לראשונה בתקופת המנדט, נחקק מלכתחילה כחוק סוציאלי על רקע מצוקת הדיור שהחלה בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא בא להעניק הגנה לשוכר דירה חסר קורת גג אחרת וחסר אמצעים להשיג כזו, נגד בעל הנכס שהשכירו לו. עם שינוי העיתים, נשתנו הצרכים המושגים והמציאות הכלכלית והחברתית. במציאות החדשה התהפכו לא פעם היוצרות, הדייר המוגן לא תמיד היה חסר כל הראוי להגנה ובעל הנכס לא תמיד היה הגביר שראוי לפגוע בקנינו לטובת הדייר. על רקע זה, הסתמנה מגמת הגבלת וצמצום תחולת החוק, הן בחקיקה - שנגסה מעת לעת בפריסתו הרחבה של החוק - והן בפסיקה."
במהלך השנים ניסו מספר חברי כנסת לקדם את ביטול חוק הגנת הדייר ולכל הפחות לא להחיל אותו על בתי עסק, כך למשל בהצעת החוק של ח"כ אברהם פורז, משנת 1994, שכותרתה "קביעת דמי שכירות מינימליים", נכתב בדברי ההסבר: "במקרים רבים מאוד דמי השכירות המשולמים הם ממש מגוחכים ואינם עומדים בשום יחס למודד כלכלי כלשהו, אף אם ניקח בחשבון שהדייר שילם דמי מפתח. כדי למנוע את המצב שבו משולמים דמי מפתח מגוחכים מוצע בזה לקבוע כי לבעל הבית יש זכות לדמי שכירות מינימליים, לפחות בשיעור הארנונה המוטלת על אותו מושכר על ידי הרשות המקומית. מאחר שהארנונות המוטלות על ידי הרשות המקומית לוקחות בחשבון את מיקומו של הנכס, גודלו וערכו, הרי שמוצדק ליצור קשר בין שיעור הארנונה לבין שיעורי דמי השכירות. קבלת החוק תביא לכך שדמי שכירות במושכרים מוגנים יהיו על בסיס מינימלי צודק ונכון יותר".
בהצעת החוק של ח"כ (כתוארו אז) מיקי לוי שקבעה ש"נכס שהושכר לחברה בערבון מוגבל, חוק זה לא יחול על שכירותו; נכס שהושכר לחברה בערבון מוגבל לפני התשכ"ח יוחזר לבעל הבית." בדברי ההסבר להצעת החוק נכתב: "הצעת חוק זו גובשה על רקע מגמת בית המשפט להגביל ולצמצם את תחולת חוק הגנת הדייר... והתאמת תכליתו הסוציאלית למציאות הכלכלית-חברתית... הצעה זו מבוססת על מגמת בית המשפט כאמור וכן על תיקוני חקיקה, הסדרים מקבילים בגרמניה, אנגליה וארצות הברית, וקולות מן הספרות המשפטית. מטרת הצעה זו היא לקיים את האיזון הנאות בין ההגנה על בעלי הנכסים, ובין השוכרים בדמי מפתח. בהתאם לכך, חברה בערבון מוגבל המאופיינת באיתנות ויציבות כלכלית איננה ישות ראויה להגנה מכוח חוק הגנת הדייר... חוסר ההתאמה של החוק למציאות החברתית-כלכלית כיום זכה להתייחסות מפורשת בפסיקת בית המשפט העליון... על רקע זה הסתמנה מגמה להגבלה ולצמצום של תחולת חוק הגנת הדייר וישנה הסכמה רחבה בבתי המשפט כי "אכן הדיור המוגן הוא תופעה בת זמנים עברו, והדעת נותנת כי תלך ותחלוף מן העולם" (רע"א 5727/04 בן עמי נ' ברסלב (ניתן ביום 14 באוקטובר 2004)".