ג'וזף רסיניו
קריירה

כל חייו שאף רסיניו לנצח, ובעידודו של אלן רפ, נרשם ללימודים באקדמיית מוצרטאום זלצבורג בקיץ שלאחר קבלת תואר המוסמך. כמבחן קבלה נדרש לקרוא מהדף נעימה של פייר בולז. הוא עבר את המבחן בהצלחה והתקבל. באקדמיה למד בכיתות אמן של הרברט פון קאראיין והיה פסנתרן חזרות לדון ג'ובאני של קאראיין. בזלצבורג פגש את ברונו מאדרנה, שנשאר ידידו ומדריכו זמן רב לאחר סיום קורס הקיץ.
רסיניו חזר לניו יורק וניצח של התזמורת של מחלקת המכינה בבית הספר מנהטן למוזיקה מ-1969 עד 1976. ההזדמנות המקצועית הראשונה שלו נקרתה לידו בשנת 1971, הודות להפניה מדודו: עוזר למנצח ומדריך מקהלה לאופרה של קונטיקט בהרטפורד. שם פגש את קרלו מורסקו ומנצחים אורחים אחרים ועבד עמם. בשלהי שנות ה-70' כיהן גם כמנהל אמנותי של "ארטיסטס אינטרנשיונל" בפרובידנס, רוד איילנד והיה מנצח נלווה ללאסלו האלאס ב"תזמורת ומקהלת הקונצרט" של לונג איילנד.
בסוף שנות ה-70' ובשנות ה-80 הוזמן רסיניו מדי פעם ללהקה של דודו בדאלאס, שם ניצח על הופעות סטודנטים ועבד בפעילויות העשרה. הוא פגש שם מדריכים ויועצים חדשים, הבולטים בהם רוברטו בנאליו, מנצח מקהלת לה סקאלה, וואסקו נאלדיני, לחשן המקהלה. מכל מקום, בסוף 1979 אובחן אצל רסיניו סרטן הפה. הוא הבריא אומנם חלוטין, אבל כתוצאה מן המחלה חלה ירידה בהזמנות לניצוח פרילנס ולדכדוך זמני.
ב-1980 התמנה ג'ון גייג', שחקן ובמאי תיאטרון לשעבר, שהיה למנהל להקת אופרה, למנהל הכללי של "להקת פלורנטין אופרה". בהמשך אותה שנה חיפש גייג' מנצח ללה ג'וקונדה בכיכובה של גילדה קרוז-רומו, שתוכננה לחודש מרץ הבא. מאחר שעבד בעבר עם ניקולה רסיניו, התקשר לדאלאס בתקווה, שהמאסטרו יאות לבוא למילווקי. ואולם רסיניו המבוגר לא ניצח מעולם על אופרה זו, המבוצעת לעיתים רחוקות. שני שמות עלו בדעתו להמליץ עליהם במקומו, האחד מהם אחיינו, והוא שניצח לבסוף על האופרה.
בהמשך שנת 1981 נענה רסיניו להצעה להחליף את מנהל הבמה דייוויד היקס כיועץ האמנותי של גייג'. הוא ממשיך לכהן בתפקיד זה עם להקת מילווקי, לצד שלושה מנהלים כלליים בזה אחר זה: גייג' למשך תשע שנים, דניס הנתורן למשך 15 שנים, וויליאם פלורסקו מאז 2005. ולכל אורך הזמן הזה, ניצח על התזמורת הסימפונית של מילווקי, אותה הוא רואה כמסד המאפשר ללהקה לחשוב בגדול. "מעטות הן [להקות] האופרה שיש להן תזמורת כמו הסימפונית של מילווקי לעבוד עמה," צוטט רוסיניו.
לצד משרתו במילווקי, רוסיניו ממשיך להיות מנצח אורח מבוקש, והקריירה שלו לוקחת אותו לעיתים קרובות לקנדה. הוא ניצח על כמה הפקות באופרה של מונטריאול, עם שתי התזמורות שהיא מופיעה עמן דרך קבע: הסימפונית והמטרופוליטן. ב-1995 הקליט "וריזמו" עם האופרה של מונטריאול, בביצוע הסופרן דיאנה סוביירו ותזמורת שהורכבה בעיקר מנגני המטרופוליטן. זמן קצר לאחר מכן התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת זו, מינוי שחולל סערה-זוטא, אשר שככה כעבור חודשים ספורים. רסיניו עשה ארבע הקלטות מסחריות עם התזמורת. נוסף לכך, בהנהגתו זכתה התזמורת ב"פרס אופוס" של קוויבק על תוכנית של כל חמשת הקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן בנגינת אנטון קוארטי בקיץ 1997 בפסטיבל דה לאנודייר.
בשנת 1998 מונה נשיא חדש ועמו מועצת מנהלים חדשה ברובה לתזמורת. הנשיא היה ז'ן-פייר גויה, עורך דין ושר לשעבר בקבינט הקנדי. ב-1999, הופר החוזה של רסיניו במידה גדלה והולכת, והוא שכר עו"ד להבטחת זכויותיו בראשית 2000. עקב כך, כינס גויה מסיבת עיתונאים שבה הודיע על סיום החוזה של רסיניו בהסכמה הדדית ועל מינוי מחליפו.
מאז שנת 2000 ממשיך רסיניו לנצח על אופרות ומדי פעם על קונצרטים סימפוניים בארצות הברית, עם הופעות אורח בצפון אמריקה, אסיה ואירופה. הוא שומר על קשר עם להקת פלורנטין אופרה והאופרה של ניו יורק, לצד להקות אחרות וקונסרבטוריונים. במילניום החדש, הוא ממשיך לעבוד על רפרטואר חדש, ביצירות כגון אביר הוורד של ריכרד שטראוס, פלסטף וטריסטן ואיזולדה של ריכרד וגנר, אידומנאו וחליל הקסם של מוצרט, "לה גאזטה" של ג'ואקינו רוסיני "נשים קטנות" של מארק אדאמו, "מקבת" של ורדי ו"ריו דה סאנגרה" של דון דייוויס, לצד יצירות סימפוניות.