stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי הונג קונג – הממלכה המאוחדת
נציגויות דיפלומטיות

הונג קונג מחזיקה בבריטניה משרד סחר בלבד, ואילו בריטניה מחזיקה בהונג קונג קונסוליה בלבד.
יחסי סחר והשקעה

מאות חברות מבריטניה מבוססות בהונג קונג. הונג קונג נותרה מקפצה לשוק סין הגדולה. למעלה מ-300 חברות בבריטניה מחזיקות מטה או משרדים אזוריים בהונג קונג, ורבים נוספים צפויים להגיע, כדי לשרת את השוק המקומי של הונג קונג.
האינטרסים המסחריים של בריטניה בהונג קונג הם נרחבים ונעים בין שירותי בנקאות, חשבונאות, משפטים, הנדסה, טכנולוגיות מידע ומסחר קמעוני וכללי, כאשר שווי השקעה בסכום כולל של יותר מ-33 מיליארד ליש"ט בשנת 2011. בריטניה ייצאה יותר מ-5 מיליארד ליש"ט בסחורות, עלייה של 20.5% בהשוואה לשנה הקודמת מ-2011, מה שהופך את הונג קונג ליעד היצוא ה-13 בגודלו בבריטניה והצד השלישי הגדול ביותר בדרום-מזרח אסיה, לאחר סין והודו. כ-4.2% מייצוא בריטניה להונג קונג מיוצאים מחדש לסין היבשתית. חברות מהונג קונג השקיעו בבריטניה השקעות מצטברות של יותר מ-25 מיליארד ליש"ט בשנת 2011.
יחסי תרבות

במפקד בריטניה ב-2001 נרשמו 96,445 ילידי הונג קונג המתגוררים בבריטניה. על פי הערכת המשרד לסטטיסטיקה לאומית, אוכלוסיית התושבים ילידי הונג קונג הייתה 78,000 בשנת 2009. נתונים אלה הוציאו מכלל אנשים שנולדו במקום אחר, ובכל זאת גודלו והיגרו לבריטניה מהונג קונג, וצאצאי הונג קונגים שנולדו בבריטניה.
הקונסוליה הכללית הבריטית העריכה טווח בין 25,000 ל-30,000 יוצאי בריטניה שחיו בהונג קונג בשנת 2009. במפקד הונג קונג 2011 נרשם כי למעלה מ-33,000 אזרחים בריטים התגוררו בהונג קונג.
הונג קונג היא אחד משווקי המקור העיקריים בפנימיות ובאוניברסיטאות בבריטניה מבחינת סטודנטים ילידי חו"ל - כאשר יותר ויותר הורים מהונג קונג שולחים את ילדיהם לפנימיות בבריטניה בשלב מוקדם. מצד שני, רשת של 20 בתי ספר בינלאומיים בהונג קונג המנוהלת על ידי קרן בתי הספר לאנגלית מספקת תוכנית לימודים בבריטניה לתלמידים המחפשים IB.
יחסי תיירות

הונג קונג היא השוק ה-38 החשוב ביותר בבריטניה בהיקף הביקורים, וה-27 בסכום שהוציאו המבקרים החל משנת 2013. שתי חמישיות מהמבקרים בהונג קונג בבריטניה הם אזרחים בריטים והונג קונגים המבקרים חברים וקרובים ובחגים.
גברות מצובעות

שדרת "הגברות המצובעות" מול כיכר אלאמו, סן פרנסיסקו, קליפורניה
"גברות מְצוּבָּעוֹת" (באנגלית: "Painted ladies") הוא מונח המתאר בתי מגורים ובניינים בעיצוב אדריכלי ויקטוריאני ואדוארדיני הצבועים במספר צבעים שונים, שלושה או יותר, שמעטרים אותם או מדגישים את הפרטים הארכיטקטוניים שבהם. השימוש הראשון במונח התייחס לבתים הוויקטוריאניים של סן פרנסיסקו, והוא נעשה על ידי הסופרים אליזבת' פומדה (Elizabeth Pomada) ומייקל לארסן (Michael Larsen) בספרם Painted Ladies - San Francisco's Resplendent Victorians ("גברות מצובעות - הוויקטוריאניות הזוהרות של סן פרנסיסקו") משנת 1978. מאז נעשה במונח שימוש לתיאור קבוצות של בתים ויקטוריאניים ססגוניים בערים אחרות בארצות הברית, לרבות שכונת צ'ארלס וילג' בבולטימור, כיכר לפאייט בסנט לואיס, מיזורי, אזורים במטרופולין של סן פרנסיסקו ושל ניו אורלינס, שכונת קולומביה-טוסקולום בסינסינטי והעיר קייפ מאי בניו ג'רזי.
הגברות המצובעות של סן פרנסיסקו

בין השנים 1849 ל-1915 נבנו בסן פרנסיסקו כ-48,000 בתים בסגנון ויקטוריאני ואדוארדיאני (מותה של המלכה ויקטוריה ב-1901 מסמן את נקודת המעבר מ"ויקטוריאני" ל"אדוארדיני"), ורבים מבתים אלו נצבעו בצבעים בהירים בוהקים. כפי שתיאר זאת אחד ממבקרי העיתונות ב-1885, "... אדום, צהוב, שוקולד, כתום, כל דבר צעקני - הוא באופנה... אם הקומות העליונות אינן בצבעי אדום וכחול... הן נצבעות לכדי לוחות בטקסטורה גסה בצבעי צהוב וחום...". במהלך רעידת האדמה בסן פרנסיסקו בשנת 1906 נהרסו רבות מהאחוזות הוויקטוריאניות בשכונת נוב היל האמידה, אולם מהבתים הוויקטוריאניים, שנבנו למכביר, נותרו עוד אלפים, לרוב אלו המפוארים פחות, בשכונות העיר המערביות והדרומיות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, נצבעו רבים מבתים אלו בצבע "אפור ספינות-קרב" (גוון אפור שמשמש כצבע הסוואה לצביעת אוניות מערכה) שממנו נותרו עודפים בפחיות צבע של הצי האמריקאי. כ-16 אלף בתים נוספים נהרסו, וברבים מהם הוסר ונהרס העיצוב הוויקטוריאני, שהוחלף בציפוי של נייר זפת, לבנים, סטוקו או ציפוי מעטפת אלומיניום.
בשנת 1963 החל האמן בן סן פרנסיסקו בוץ' קרדום (Butch Kardum) לערוך ניסויים בשילוב של צבעי כחול וירוק עזים, ולהשתמש בצבעים שנוצרו לצביעת חזית ביתו הוויקטוריאני, העשוי בסגנון אדריכלות איטליאנטית (Italianate). היו שהביעו ביקורת שלילית כלפי עיצוב ביתו, אך היו משכניו שהחלו להעתיק את הצבעים הבוהקים שיצר לבתיהם. קרדום היה למעצב בצבע, והוא ועמיתיו אמני הצבע, לרבות טוני קטלטיץ' (Tony Cataletich), בוב באקנר (Bob Buckner) וג'ייזון וונדרס (Jazon Wonders), החלו לצבוע עשרות בתים אפורים ברחבי העיר, לכדי "גברות מצובעות". תנועה זו שקמה התקראה "תנועת אמני הצבע" (ה"קולוריסטים" - colorist movement), ועד שנות ה-70 השפעתה ניכרה כבר ברחובות שלמים ובשכונות שלמות, שצבעו את בתיהם לפיה. תהליך זה מתקיים עד היום בסן פרנסיסקו.
אחת מקבוצות בתי "הגברות המצובעות" הידועים ביותר היא שורת הבתים הוויקטוריאניים ברחוב שטיינר, בתים 710–722, הניצבים אל מול פארק כיכר אלאמו בסן פרנסיסקו. לעיתים זוכה שורה זו של בתים לכינוי "שורת הגלויות" (Postcard Row), או "שבע האחיות" (Seven Sisters), מאחר שמדובר בשדרה של שבעה בתים בעלי מתאר דומה. בתים אלו נבנו בין 1892 ל-1896 על ידי מתיו קוואנאו (Matthew Kavanaugh), שגר באחוזה ברחוב שטיינר 722, אחוזה שנבנתה ב-1892. קטע בתים זה מופיע לעיתים קרובות בתצלומים שיווקיים של העיר ושל אתרי העניין שבה, ובייצוגיה בתרבות, וניתן למנות כ-70 סרטים, תוכניות טלוויזיה ופרסומות שבהן שדרה זו מכבבת, לרבות פתיח תוכנית הטלוויזיה "צער גידול בנות", שמתרחשת בסן פרנסיסקו.
ב-2010 הוצעה למכירה האחוזה שברחוב שטיינר 722, במחיר 3,999,999$, הצעת מכירה שזכתה לסיקור תקשורתי. בית זה ממוקם בפינת הרחובות שטיינר וגרוב. הייתה זו הפעם הראשונה שבה מוצע הבית למכירה מזה שלושים וחמש שנה. הבית תואר כבית העתיק, המרווח והמפורט ביותר מבין שבע האחיות. בדצמבר 1993 נמכר הבית ברחוב שטיינר 710 בעבור 575,000$; ב-4 בנובמבר 1998 נמכר הבית ברחוב שטיינר 712 בעבור 920,000$ ושוב ב-15 בנובמבר 2011 ב-1,250,000$; הבית ברחוב שטיינר 718 נמכר ב-1874 בעבור 55,000$; הבית ברחוב שטיינר 720 נמכר ב-16 באוגוסט 1996 בעבור 650,000$ ושוב ב-24 באוגוסט 2011 בעבור 1,210,000$; הבית ברחוב שטיינר 722 נמכר בפברואר 1976 בעבור 65,000$.
לקריאה נוספת

Michael Larsen and Elizabeth Pomada, Painted Ladies- San Francisco's Resplendent Victorians E.P. Dutton, New York, 1978
Michael Larsen and Elizabeth Pomada, Daughters of Painted Ladies, E.P. Dutton, New York, 1987
Michael Larsen and Elizabeth Pomada, The Painted Ladies Guide to Victorian California E.P. Dutton, New York
Michael Larsen and Elizabeth Pomada, America's Painted Ladies, E.P. Dutton, New York, 1992
Terry Way, "Victorian Homes Of San Francisco", Schiffer, PA 2009
הערות שוליים

↑  Michael Larsen and Elizabeth Pomada, Painted Ladies- San Francisco's Resplendent Victorians E.P. Dutton, New York, 1978.
↑  Courtemanche, Dolores (September 23, 1990), "Proper Painted Ladies", Telegram & Gazette: G1, ISSN 1050-4184
↑  Curtis, Nancy H. (July 25, 1993), "Color It What?", Chicago Tribune: 3I, ISSN 1085-6706
↑  Ukraine, Karen (August 2, 1996), "The Victorian Rage", Boston Herald: 44, ISSN 0738-5854
↑  California  Architects and Builders News, April 1885.
↑  ראו כאן, תחת הרשומה "battleship gray", את גוון הצבע המדויק
↑  Whiting, Sam (2010-02-19). "Largest of S.F.'s Painted Ladies up for sale". San Francisco Chronicle.
↑  "Largest of S.F.'s Painted Ladies up for sale". SF Gate. 9 בפברואר 2010. נבדק ב-6 בינואר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
שדרת בתים ויקטוריאניים בשכונת הייט אשבורי בסן פרנסיסקו, קליפורניה
שדרת גברות מצובעות בשכונת לואר הייט בסן פרנסיסקו, קליפורניה
בית ס.א. בלדן (C.A. Belden) בעיצוב אופייני לתקופת המלכה אן, בשכונת פסיפיק הייטס, ברחוב גוף (Gough), על קטעי הרחובות קליי ווושינגטון. הבית כלול ברשימה הלאומית של אתרים היסטוריים.
ממציא

אלכסנדר גרהאם בל מדבר בטלפון שפיתח בשנת 1876, יש הטוענים שקדם לבל בהמצאת הטלפון אנטוניו מאוצ'י האיטלקי, המפורסם פחות
ממציא הוא אדם היוצר המצאות חדשות: בדרך כלל, מוצרים שונים שלא היו קיימים קודם לכן, והם משמשים לשימושים חדשים לחלוטין או מהווים שיפור למוצרים קודמים ששימשו למטלה דומה.
ממציאים רבים (אך לא כולם) הם מדענים. רובם מבססים את יצירתם על תגליותיהם של מדענים אחרים, מתנסים בשימושים מעשיים וצירופים של תגליות אלה, ובעזרת שיפורים וצירופים של מכשירים קיימים, יוצרים מכשירים שימושיים חדשים.
בין הממציאים המפורסמים ניתן למנות את ארכימדס, שהמציא את בורג ארכימדס וכלי נשק שונים; האחים רייט, שהמציאו את המטוס הראשון; צ'ארלס באבג', שנחשב לאבי המחשב; טים ברנרס-לי, שהמציא את ה-World Wide Web; ארתור סי. קלארק, שהגה בספר מדע-בדיוני את הלווין הגיאוסינכרוני; רודולף דיזל, ממציא מנוע הדיזל; תומאס אדיסון, ממציא הנורה החשמלית, הפטיפון, והמצאות רבות אחרות; יוהאן גוטנברג, ממציא מכבש הדפוס; אלפרד נובל, ממציא הדינמיט; בלייז פסקל, ממציא מכונת החישוב; ורבים אחרים.
לא כל ההמצאות הן גדולות ומשנות סדרי עולם. ממציאים רבים מתגאים בהמצאות קטנות אך שימושיות מאוד, שהקלו על חיי אנשים רבים, או שיפרו את תרבות הפנאי. כך למשל יוהאן ואלר מוכר בטעות כממציא אטב הנייר, וארתור ויין הוא ממציא התשבץ.
מערכת הפטנטים הוקמה כדי לעודד ממציאים להמציא על ידי הבטחת מונופול לזמן מוגבל על המצאות שנמצאות חדשניות ומתקדמות המצאתית. ממציא המעוניין בקבלת פטנט על המצאתו צריך לפנות לרשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר במדינה בה הוא מעוניין לקבל הגנה על המצאתו. מקובל שממציא שוכר את שירותיו של עורך פטנטים בכל הקשור להתנהלות מול רשות הפטנטים אך לרוב אין חובה לעשות כן כאשר מדובר ברשות פטנטים במדינתו של הממציא.
יש ממציאים שממציאים המצאות כחלק מעבודתם למשל במעבדות מחקר (למשל במעבדות בל). יש ממציאים שעושים זאת למען השגת מקור פרנסה נוסף, ויש ממציאים שממציאים המצאות בשביל לעזור לאחרים.
ראו גם

המצאה
המצאות בישראל
אנדור פטרדי

| --- | --- |

 לידה:  28 במאי 1881 Šoporňa, סלובקיה 
 פטירה:  27 במרץ 1958 (בגיל 76) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 בן או בת זוג:  ז'ני וארנאי 
 
אנדור פטרדי (במקור פולק, בהונגרית: Peterdi Andor; שופורניה, 28 מאי 1881 – בודפשט, 27 במרץ 1958) היה משורר, מתרגם, עיתונאי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה

אנדור פולק נולד במשפחה יהודית כבנם של קלמן פולק, קצב ושל אנה הכט. הוריו עברו לסרד, ילדותו עברה עליו שם וסיים במקום שלוש כיתות בבית ספר יסודי. ב-1889 התגרשו הוריו ואביו עבר לבודפשט. בשנת 1890 נשלח הילד בן ה-9 אל אביו, על חשבון מועצת הכפר, כדי לגדלו וללמדו. בבודפשט הוא התחיל שוב את לימודיו בשלוש הכיתות היסודיות ולמד גם את השפה ההונגרית.
ב-1893 עברה גם אמו לבודפשט, ומאחר שגם היא נאלצה לעבוד כל היום לפרנסתה, מסרה את בנה כשוליית אופה, שם למד עד המחצית הראשונה של 1894-1895; אחר כך הפך לשוליית חייט; עם זאת, בשנת 1896 עזב את המקצוע הזה וצעד ברגל לווינה, משם נשלח חזרה לבודפשט על חשבון המדינה ונכנס לעבוד בבית מסחר לבדים. עם זאת, אביו מסר אותו לחבר קצב כשולייה ב-1898 והוא נשאר שם עד 1901. לפני שחרורו מחניכותו היה חולה במשך כשנה.
ב-1902 בילה את הקיץ במישור ההונגרי הגדול ובספטמבר נרשם לבית הספר למשחק של תיאטרון הקומדיה של בודפשט, אותו סיים ב-1904. באותה השנה שינה פולק את שם משפחתו לפטרדי. גם השחקן ינה בלשה (מקודם שווייגר) לימד אותו והוא זה שפרסם את כרך השירה הראשון שלו. פטרדי הפך לעיתונאי ב-1905 וב-1909 נשא לאישה את המשוררת ז'ני וארנאי (מקודם: אאוגניה וייס) שנולדה בכפר ההונגרי נג'וואז'ון בו נולד גם טדי קולק, לימים ראש עיריית ירושלים. פטרדי כתב מאמרים שפורסמו בנפסבה ובעיתוני שמאל אחרים. הוא הפך לחבר באגודת פטפי ב-1916, אך עד מהרה התפטר. הוא היה חבר גם ב"אגודת מיקייביץ (Mickiewicz) ההונגרית", שמטרתה הייתה לטפח את יחסי הונגריה-פולין. בין שתי מלחמות העולם עבד כסוחר אמנות, וכתביו פורסמו בכתב העת החשוב "עתיד יהודי". משנת 1942 היה פעיל בתנועת ההתנגדות האנטי נאצית הקטנה בהונגריה. הוא שרד את השואה ובתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 פרש עקב מחלתו. פטרדי תרגם את שיריו של המשורר הבלגי אמיל ורהארן (בודפשט, 1917) וחלק מכתבי צ'כוב.
ילדיהם היו מיקלוש פטרדי, מריה פטרדי והצייר גאבור פטרדי.
כרכי השירה החשובים

לבי (1904)
שירים חדשים (1906)
הארץ שרה (1919)
ציפור בר ברוח הסתיו (1936)
מסר (שירים נבחרים 1905–1955, 1957)
ראו גם

שירי אנדור פטרדי
פרידייש קארינתי: שירים מאת אנדור פטרדי. ניוגט, 1909. מס' 15
המוזיאון למורשת היהדות דוברת הונגרית. גאבור פטרד עם הוריו אנדור פטרדי וז'ני וארנאי.
אנדור פטרדי באתר moly.hu
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי
אנדור פטרדי באתר Arcanum.hu
אנדור פטרדי - תולדות הספרות ההונגרית מ-1905 עד 1919
יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים. אנדור פטרדי
הערות שוליים

↑  אנדור פטרדי באתר GENI
↑  צילום בביתם בשנת 1956
↑  Gerencsér Tibor: A Magyar Mickiewicz Társaság második évtizede. A Magyar Mickiewicz Társaság tagjainak névsora. In: Acta Papensia XI (2011) 3-4. 195-199. o., library.hungaricana.hu.
↑  תרגום ספר השירה בהוצאת טבן
↑  באתר Billiongraves
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266420305171  BnF: cb16408373n (data)  ISNI: 0000 0004 0178 0977  VIAF: 121451850   WorldCat (עם VIAF): 121451850 
קבריהם של ז'ני וארנאי, בעלה אנדור פטרדי ובתם מריה פטרדי בבודפשט
המשבר החוקתי ברוסיה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  הפיכה, משבר חוקתי, אספקט של היסטוריה 
 מדינה:  רוסיה 
 מיקום:  מוסקבה 
 משתתפים:  בוריס ילצין, אלכסנדר רוצקוי, רוסלאן חסבולטוב 
 תקופה:  21 בספטמבר 1993 – 4 באוקטובר 1993 (14 ימים) 
 
המשבר החוקתי ברוסיה ידוע גם כאוקטובר השחור היה משבר חוקתי ופוליטי, שהתרחש ברוסיה במהלך שנת 1993 והסתיים בפיזור הפרלמנט הרוסי. המשבר היווה עימות בין הנשיא בוריס ילצין ותומכיו לבין יושב ראש הפרלמנט רוסלאן חסבולטוב. הוא הסתיים בעימות מזוין במהלכו נהרגו 187 בני אדם, רובם אזרחים, ונפצעו 437. לאחר מעצר ראשי הפרלמנט הכריז ילצין על ביצוע שינויים משמעותיים בסדרי השלטון ובסוף 1993 נערכה הצבעה לאישור החוקה החדשה ובחירות לדומה.
רקע

הסיבות לעימות היו השקפות שונות לגבי השינויים הנדרשים בחוקה וקצב הרפורמות. הנשיא ותומכיו דגלו בחיזוק השלטון הנשיאותי ובקצב מואץ של הרפורמות בתחום הכלכלה. ראשי הפרלמנט ותומכיו היו בעד השארת "ועידת נציגי העם" כגוף שלטוני עליון ובעד קצב איטי של הרפורמות הכלכליות. עימות זה התרחש על רקע משבר כלכלי עמוק ברוסיה כאשר תוך מספר שנים היקף התוצר הלאומי הגולמי ירד בעשרות אחוזים ורמת החיים של אזרחי המדינה ירדה בהתאם.
שלושת אנשי המפתח בעימות (בוריס ילצין, אלכסנדר רוצקוי ורוסלאן חסבולטוב) היו רק שנתיים לפני כן בין ראשי המתנגדים לניסיון הפיכה שלטונית במהלך הפוטש של אוגוסט.
במהלך העימות הנשיא בוריס ילצין ביצע פעולות שלא בהתאם לחוקה שהייתה בתוקף. אלכסנדר קורז'קוב שהיה בין עוזריו הקרובים של ילצין, ציין בזיכרונותיו שהפרלמנט עצמו ביצע מספר פעולות בניגוד לחוקה ולא היה אפשר להמשיך ולקיים איתו דיאלוג סביר.
האירועים המרכזיים

1 בדצמבר 1992 - במוסקבה החל הכינוס ה-7 של "קונגרס צירי העם". במהלך כל הכינוס נשמעה ביקורת על פעילות הממשלה בראשות יגור גאידר. הכינוס נמשך עד ל-14 בדצמבר.
9 בדצמבר - מועמדותו של יגור גאידר לראש הממשלה החדש נפסלה.
10 בדצמבר - בוריס ילצין בנאומו בכינוס מתח ביקורת על פעילות נציגי העם, הציע לקיים משאל עם ובסוף הנאום קרא לתומכיו לעזוב את האולם.
11 בדצמבר - שיחות פיוס בין בוריס ילצין לבין רוסלאן חסבולטוב.
12 בדצמבר - הכינוס מאשר הצעה לפתרון המשבר החוקתי.
14 בדצמבר - בעקבות הצבעה רב שלבית לתפקיד ראש הממשלה נבחר ויקטור צ'רנומירדין.
12 במרץ 1993 - תחילת ישיבות של הכינוס ה-8 של "ועידת נציגי העם". באותו יום בוריס ילצין פרסם צו שלמעשה ביטל את רוב ההחלטות של הכינוס ה-7.
20 במרץ - הנשיא ילצין בהודעתו הטלוויזיונית הודיע על הפסקת פעילות החוקה וכינון "סדר שלטוני חדש".
23 במרץ - בית המשפט לחוקה, עוד לפני פרסום הצו הנשיאותי בנושא, הכריז שפעולות הנשיא אינן חוקיות.
26 במרץ - תחילת הישיבות של כינוס ה-9 של קונגרס צירי העם (כינוס חירום). במהלך הכינוס הועלה לסדר יום ביטול כהונת ילצין כנשיא. הנושא לא עבר בהצבעה. הוחלט לקיים ב-25 באפריל משאל עם בנושא מדיניות הנשיא.
25 באפריל - קיום משאל עם בו הועלו 4 שאלות:
האם אתה תומך בנשיא בוריס ילצין? 58.7% ענו בחיוב
האם אתה תומך במדיניות הנשיא בתחום הכלכלי והחברתי? 53% ענו בחיוב
האם אתה תומך בקיום בחירות לנשיא? 49.5% ענו בחיוב
האם אתה תומך בקיום בחירות לפרלמנט? 67.2% ענו בחיוב
בהצבעה השתתפו 64% מבעלי זכות הצבעה. בהתאם לחוקה, נושאים 3 ו-4 נדחו כי נתמכו בפחות מ-50% מבעלי זכות בחירה. נושאים 1 ו-2 שלא דרשו רוב של בעלי זכות הבחירה אושרו.
30 באפריל - בעיתון איזבסטיה פורסמה הצעת הנשיא לחוקה החדשה. ביוני החלה לעבוד ועדה להכנת החוקה לאישור.
1 בספטמבר - הנשיא בוריס ילצין פיטר את סגן הנשיא אלכסנדר רוצקוי. ב-3 בספטמבר הנושא הועבר לבדיקת בית המשפט לחוקה ועד לקבלת החלטה בנושא, הפיטורים הוקפאו.
21 בספטמבר - הנשיא ילצין פרסם צו מס' 1400 על רפורמה חוקתית, פיזור הפרלמנט ובחירות חדשות בדצמבר 1993.
22 בספטמבר על בסיס סעיפי 121.6 ו-121.11 בחוקה שהייתה אז בתוקף, הפרלמנט מפטר את הנשיא ומכריז על אלכסנדר רוצקוי כנשיא רוסיה.
23 בספטמבר - בוריס ילצין הכריז על בחירות לנשיא. בהתאם לחוקה שהייתה בתוקף אז, הכרזה זו הייתה לא חוקתית ובוטלה בהמשך.
27 בספטמבר - בוריס ילצין הכריז שעד לקיום בחירות חדשות לנשיא ולפרלמנט הוא לא מוכן לשום פשרות בנושא.
3 - 4 באוקטובר - עימות מזוין במוסקבה במהלכו יחידות צבא שתומכות בילצין כבשו את בניין הפרלמנט.
7 באוקטובר - בוריס ילצין פרסם מספר צווים על שינוי סדרי השלטון במדינה.
10 בנובמבר - פרסום הצעת חוקה חדשה.
12 בדצמבר - בחירות לדומה ואישור החוקה החדשה.
השלכות > השלכות פוליטיות

בעקבות האירועים בוטל כל המערך השלטוני שהיה קיים מאז מהפכת אוקטובר בשנת 1917. כמו כן הסתיים המצב של "שלטון דו-ראשי" כאשר הנשיא היה בצד אחד, ובצד השני היה סגן הנשיא והמחוקקים. לתקופת ביניים הוקם שלטון יחיד של בוריס ילצין. פעילותו של בית המשפט לחוקה הופסקה ותפקיד סגן הנשיא בוטל. בוריס ילצין פרסם מספר צווים שביטלו סעיפים מסוימים בחוקה.
ב-12 בדצמבר 1993 נערכו הצבעות בהקשר לאישור החוקה החדשה ובחירות לפרלמנט החדש. תוצאות הבחירות הפתיעו את בוריס ילצין. מפלגת "ויבור רוסיי" שתמכה בו קיבלה 15.5% מהקולות בלבד. במקום הראשון לאחר ספירת הקולות זכתה המפלגה הליברל-דמוקרטית של ולדימיר ז'ירינובסקי. למרות זאת, עקב שיטת חלוקת מקומות בדומה, סיעתו של "ויבור רוסיי" הייתה הגדולה בפרלמנט.
יושב ראש בית המשפט לחוקה ואלרי זורקין הוצא מהרכב בית המשפט ואף מינויו לשופט בוטל. בשנת 2003 בתקופתו של ולדימיר פוטין הוא מונה מחדש לתפקיד יושב ראש בית המשפט לחוקה ומכהן בתפקיד זה עד היום (2022).
השלכות > נפגעים

רוב הנפגעים היו אזרחים ולא מכוחות הצבא. ב-7 באוקטובר הוכרז שמבניין הפרלמנט הוצאו 49 גופות. בהתאם לנתוני הפרקליטות במהלך 3 - 4 באוקטובר נהרגו 124 אנשים ו-348 נפצעו. לפי נתוני ועדת הדומה נהרגו 158 אנשים ו-423 נפצעו. לדעת נציגי האופוזיציה מספר ההרוגים עבר את ה-1,000. כיוון שהאירועים לא נחקרו, לא ניתן להגיע למספר שמוסכם על כל הצדדים.
השלכות > תגובות בציבור

ב-5 באוקטובר 1993 בעיתון איזבסטיה פורסם מכתב גלוי שנחתם על ידי 42 פעילי תרבות מובילים. הם הביעו תמיכה בפעילותו של בוריס ילצין. חותמי המכתב דרשו מילצין לאסור פעילות כל הארגונים שתמכו במורדים. בין חותמי המכתב היו דמיטרי ליכצ'וב, בולט אוקודז'בה, דנייל גרנין, ואסיל ביקוב וסופרים נוספים. בתגובה, בעיתון פראבדה, פורסמה תגובה של אנדריי סיניאבסקי וולדימיר מקסימוב שקראו לילצין להתפטר.
השלכות > חקירה פלילית

בעקבות האירועים הפרקליטות החלה בחקירה פלילית. צוות החקירה כלל 200 חוקרים. במרכז החקירות היו 6 ראשי המורדים: רוסלן חסבולטיוב, אלכסנדר רוצקוי, ולדיסלב אצ'לוב, ויקטור ברניקוב, אלברט מקשוב.
בפברואר 1994 הוכרז על חנינה והחקירה הפלילית הופסקה. ב-26 בפברואר 1994 כל העצורים בפרשה שוחררו.
בנוסף לכך, ועדת חקירה הוקמה על ידי הדומה כאשר בראש הוועדה עמדה חברת הדומה שדעותיה היו קרובות לדעות של המורדים. ועדה זו לא פרסמה דו"ח רשמי על עבודתה.
השלכות > גורל ראשי המורדים

אלכסנדר רוצקוי, סגן נשיא - בשנת 1996 נבחר ליושב ראש המינהל של מחוז קורסק וכיהן בתפקיד 4 שנים. לאחר סיום כהונתו, ב-2001 וב-2003 ניסה להתמודד בבחירות לתפקיד מושל ולדומה, אך נפסל מסיבות שונות על ידי בתי משפט וועדת הבחירות.
רוסלאן חסבולטוב, יושב ראש הפרלמנט - בתחילת הסכסוך הרוסי עם צ'צ'ניה ניסה להביא למשא ומתן עם ג'וחר דודייב אך ללא הצלחה. בשנת 2003 הודיע על כוונתו להתמודד לתפקיד נשיא צ'צ'ניה אך בסופו של דבר לא התמודד. בשנת 1994 חזר ללמד באוניברסיטה לכלכלה במוסקבה כעת הוא ראש החוג לכלכלה עולמית באוניברסיטה הרוסית לכלכלה.
ולדיסלב אצ'לוב, מונה לשר ההגנה - היה פעיל בארגוני גמלאי הצבא. נפטר בשנת 2011.
אלברט מקשוב, סגן שר ההגנה - נבחר לדומה בשנים 1995–2007. היה ידוע בדעותיו האנטישמיות. בעקבות כך נפתחו נגדו מספר חקירות, אך כולן נסגרו בשנת 1999.
ויקטור באראניקוב, מונה לשר לביטחון פנים - נפטר בשנת 1995.
בניין הפרלמנט לאחר סיום העימות
פיני קבלו

פיני קבלו (נולד ב-16 באוקטובר 1952, בבית שאן) כיהן כראש המועצה האחרון של בית שאן, בשנת 1998 וכראש עיריית בית שאן, משנת 1999 עד שנת 2003, מיד לאחר שבית שאן קיבלה מעמד של עיר. קבלו כיהן לאחר שלמה בן לולו ולפני ז'קי לוי - שני יריבים ותיקים על ראשות מועצת ועיריית בית שאן במשך יותר משלושה עשורים. קבלו עמד בראש רשימה עצמאית לראשות העירייה, שהייתה מקורבת למפלגת העבודה.
בתקופתו של קבלו היה משבר בתעשייה הישראלית. מפעל כיתן בעיר נסגר ומפעל עוף טוב עמד בסכנת סגירה. בנוסף לזאת, קיבוצי האזור נאלצו לפטר עובדים, תושבי בית שאן והמתיחות בין תושבי העיר לקיבוצים גדלה. קבלו ראה את הרגעת הרוחות כחלק מתפקידו ויזם אירועים משותפים לתושבי העיר והקיבוצים. מלבד האירועים המשותפים, קבלו שיתף פעולה עם המועצה האזורית בקעת בית שאן, בראשות יעל שאלתיאלי במיזם פינוי אשפה ובהקמת גן תעשייה בשם "פארק צבאים".
קבלו קידם את הספורט והבריאות באזור. הוא הקים בבית שאן מרכז רפואי ויזם קנייה של ניידת טיפול נמרץ לעיר, כך שתושבי העיר והאזור לא יהיו תלויים בשירותים רפואיים המצויים בעפולה. הוא גם הקים בעיר בית ספר לכדורגל, שמשרת את תושבי עמק בית שאן כולו.
קבלו יזם את הקמת שכונת רבין בעיר ולצורך זה, עיריית בית שאן קנתה קרקע משני קיבוצים באזור. הקיבוצים, באותה תקופה היו חייבים לבנקים כסף רב וקבלו דאג שכספי רכש הקרקעות לא יעוקלו על ידי הבנקים.
לפני שעמד בראש הרשימה הוא כיהן כמזכיר מועצת הפועלים בבית שאן ואחרי שירותו כראש העיר הוא תפס מקום חשוב במרכז השלטון המקומי. מאז 2003 הוא יו"ר סיעת העבודה בהסתדרות ומכהן כסגן יו"ר ההסתדרות.
קבלו נשוי ואב לארבעה.
הערות שוליים

↑  תולדות בית שאן, אישים
↑  התפייסות רכה, יעקב לזר, הזמן הירוק, 2009
קהילת יהודי נובוזיבקוב

המבנה ששימש את בית הכנסת הגדול בנובוזיבקוב
נובוזיבקוב (ברוסית: Новозыбков; בבלארוסית: Навазыбкаў; ביידיש: זיבקאוו, זיבקאי או נאווא זיבקאוו) היא עיירה במחוז בריאנסק במערב רוסיה, סמוך לגבול עם בלארוס ואוקראינה. בנובוזיבקוב התקיימה קהילה יהודית משמעותית עד השואה.
תולדות הקהילה היהודית בנובוזיבקוב

כשנובוזיבקוב נוסדה כמרכז אזורי בתוך פלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-19 נאסר על יהודים להתיישב בה והותר להם להתיישב בה החל ממחצית המאה ה-19.
במפקד האוכלוסין משנת 1897 נמנו בעיירה 3,836 יהודים מתוך 15,362 תושבים, שהם קרוב ל-25%. מרבית היהודים בנובוזיבקוב היו חסידים (רובם חסידי לובביץ' ומיעוטם חסידי צ'רנוביל, שתיהן עיירות הקרובות יחסית לנובוזיבקוב), ולעיר נוצרה תדמית של "שטעטל" חסידית טיפוסית. היו בנובוזיבוקב גם לא מעט משכילים, וחלקם אף לא שמרו שבת. רבים מילדי הקהילה למדו בבית הספר הריאלי המקומי, ואולצו ללמוד ולכתוב בשבת, דבר שהוביל לפניה אל השלטונות שיפטרו אותם מכך, שנענתה באופן חלקי בלבד. לצדו פעל גם חדר מסורתי. הקהילה הייתה הקהילה היהודית הגדולה באזור, ויהודי העיירות והכפרים הסמוכים נסמכו עליה, ובין השאר מתיהן היו נקברים בבית הקברות היהודי בנובוזיבקוב.
סמוך לנובוזיבקוב הייתה אחוזה בשם "קרפוביץ'" בבעלות יהודים בני משפחת כהנוב.
בנובוזיבקוב פעל סוכן של חברת "תמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריא ובארץ הקדושה", שגייס כספים מבני הקהילה. בני הקהילה הצטרפו לאוסרים את אתרוגי קורפו כדי להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל.
לאחר מהפכת 1905, נפוצו שמועות באזור נובוזיבקוב כי יהודי העיר קרעו את תמונת הצאר והרסו את בית הכלא. ב-19 באוקטובר פרצו פרעות ביהודים בשל כך, והקהילה נפגעה קשות.
ב-1926 מנתה הקהילה 4,825 יהודים, אך מספרם ירד במהלך שנות ה-30, ובשנת 1939 מספר היהודים ירד ל־3,129, שהם כ-13% אחוז מכלל האוכלוסייה.
ב-1936 התאבד יהודי בשם קבלקי בשל תקיפות על רקע אנטישמי. התוקפים הועמדו לדין ונידונו לשנות מאסר.
בין היהודים ילידי העיר ניתן למנות את הפעיל האנרכיסט אלכסנדר שפירא (אנ') (אביו של אלכסנדר גרותנדיק), האמן שמחה שמחוביץ' (אנ'), הבמאי והתסריטאי סמסון סמסונוב (אנ'), ראש הוועד הראשון של המושבה כפר סבא ברוך עמרמי. הרב ברוך הלוי אפשטיין גדל בעיירה. בתחילת המאה ה-20 התגורר בעיר הסופר שמואל ליב ציטרון.