stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלמנס הראשון
כתבים קלמנטיים

כְּתָבִים קְלֶמֶנְטִיִּים הם ספרות נוצרית נרחבת המיוחסת לקלמנס הראשון, אם כי החוקרים סבורים שמלבד האיגרת הראשונה של קלמנס שאר הכתבים לא נכתבו על ידו.
הכתבים המיוחסים לקלמנס הראשון כוללים את:
האיגרת הראשונה של קלמנס (בערך 96 לספירה) הועתקה ונקראה באופן נרחב ונחשבת בדרך כלל לאיגרת הנוצרית העתיקה ביותר שקיימת מחוץ לברית החדשה. המכתב ארוך ביותר, ארוך פי שניים מהאיגרת אל העברים, והוא מדגים את היכרותו של המחבר עם ספרים רבים הן של הברית הישנה והן של הברית החדשה. האיגרת מתייחסת שוב ושוב לברית הישנה ככתבי הקודש וכוללת התייחסויות רבות לספר יהודית, ובכך מבססות שימוש או לפחות היכרות עם יהודית בתקופתו. בתוך המכתב, קורא קלמנס לנוצרי קורינתוס לשמור על הרמוניה וסדר. המסורת מזהה את המחבר כקלמנס, הבישוף של רומא, וההסכמה המדעית היא ברובה בעד האותנטיות של המכתב.
האיגרת השנייה של קלמנס (אנ') יוחסה באופן מסורתי על ידי כמה מחברים עתיקים לקלמנס, אך כיום נחשבת בדרך כלל ככזו שנכתבה מאוחר יותר, סביב 140–160 לספירה, ולכן לא יכולה להיות יצירתו של קלמנס, שמת בשנת 99 לספירה. ספקות לגבי מחבר המכתב הובעו כבר בעת העתיקה על ידי אוסביוס מקיסריה והירונימוס. בעוד שהאיגרת הראשונה כתובה כאיגרת, האיגרת השנייה נראית כתמליל של דרשה או הטפה, מה שהופך אותה לדרשה הנוצרית העתיקה ביותר ששרדה מחוץ לברית החדשה.
תקנות השליחים (אנ') הם אוסף נוצרי המחולק לשמונה ספרים המסווג בין ציוויי הכנסייה הנוצרית הקדומים (אנ'), סוגה של ספרות נוצרית מוקדמת, שכולל הוראות סמכותיות של כיבכול השליחים על התנהגות מוסרית, ליטורגיה וארגון הכנסייה. ניתן לתארך את העבודה משנת 375 עד 380 לספירה. המוצא נחשב בדרך כלל כסוריה, כנראה אנטיוכיה. המחבר אינו ידוע, אולי הבישוף בן המאה ה-4 יוליאן מקיליקיה.
איגרות על הבתולים שתי "איגרות על הבתולים" יוחסו באופן מסורתי לקלמנס, אך כעת קיימת הסכמה כמעט אוניברסלית שקלמנס לא היה מחבר שתי האיגרות הללו.
ספרות קלמנטינית היא השם שניתן לרומנסה דתית המתיימרת להכיל תיעוד שנעשה על ידי אחד בשם קלמנס (שהנרטיב מזהה הן כאפיפיור קלמנס הראשון, והן כטיטוס פלביוס קלמנס, בן דודו של הקיסר דומיטיאנוס) של דרשות הקשורות לשליח פטרוס, יחד עם תיאור של הנסיבות שתחתן קלמנס הפך להיות בן לווייתו של פטרוס, ולפרטים נוספים מההיסטוריה המשפחתית של קלמנס.
כתבים קלמנטיים > איגרת קלמנס

הטקסט היחיד הקיים של קלמנס והבלתי מעורער הוא מכתב לקהילה הנוצרית בקורינתוס, המכתב נקרא לעיתים קרובות האיגרת הראשונה של קלמנס או קלמנס הראשון. ההיסטוריה של קלמנס הראשון מציגה באופן ברור ומתמשך את קלמנס כמחבר המכתב הזה. הוא נחשב למסמך הנוצרי האותנטי המוקדם ביותר מחוץ לברית החדשה.
קלמנס כותב לקהילה בקורינתוס, שם הודחו "ממונים" או בישופים מסוימים. קלמנס קורא לחזרה בתשובה והשבתם של מי שהודח, בהתאם לשמירה על ההסדר והציות לסמכות הכנסייה, מאז שהשליחים הקימו את משרד ה"בישופים והדיאקונים". הוא מזכיר את "הקרבת המתנות" כאחד. של תפקידי המעמד הגבוה של הכמורה. האיגרת מציעה תובנה חשובה על שירות הכנסייה באותה תקופה ועל ההיסטוריה של הכנסייה הרומית. הוא זכה להערכה רבה, ונקרא בכנסייה בקורינתוס יחד עם כתבי הקודש.
באיגרת טוענים אחדים שקלמנס משתמש במונחים "בישוף" ו"פרסביטר" לסירוגין עבור הסדר גבוה יותר של שרים מעל הדיאקונים. בקהילות מסוימות, בייחוד במצרים, נראה שההבחנה בין בישופים לראשי הדת התבססה רק מאוחר יותר. אבל עד אמצע המאה השנייה לכל המרכזים הנוצריים המובילים היו בישופים. חוקרים כמו בארט ארמן מתייחסים משמעותית לעובדה שמבין שבעת המכתבים שכתב איגנטיוס מאנטיוכיה לשבע כנסיות נוצריות זמן קצר לאחר תקופתו של קלמנס, היחיד שאינו מציג את הכנסייה בראשות בישוף אחד הוא המכתב לכנסייה ברומא, אם כי מכתב זה לא התייחס גם לכהונה קולקטיבית.
מכתבו של קלמנס מכיל גם אזכורים היסטוריים, הוא מזכיר רדיפות של נוצרים, מתעד את מות הקדושים של השליח פטרוס ומציע שהשליח פאולוס ייסע לספרד.
כתבים קלמנטיים > איגרת קלמנס > תאולוגיה

השקפתו של קלמנס על הצדקה ניהלה דיונים מלומדים רבים, מכיוון שלעיתים טוענים שהוא האמין ב-sola fide (אנ'), אם כי אחרים מאמינים בו כבעל דעות סינרגטיות. קיים ויכוח, משום שקלמנס קבע ישירות ש"איננו מוצדקים מעצמנו אלא באמונה", אולם במקומות אחרים במכתב, הוא מדגיש את השיפוט על החטא. החוקר הפרוטסטנטי טום שריינר טען כי קלמנס האמין בהצדקה מכוונת חסד על ידי אמונה, אשר תגרום למאמין לעשות מעשים כתוצאה מכך, פיליפ שאף (אנ') אמר גם כי קלמנס לימד כנראה דוקטרינת אמונה בלבד, בעוד האנציקלופדיה הקתולית כתבה שקלמנס האמין שיצירות הן חלק מהצדקה. רודולף קנופף ורודולף בולטמן האמינו גם שקלמנס האמין בסינרגיה, ושהמאמין צריך לשתף פעולה עם חסד האל כדי להינצל. רודולף קנופף בפרשנותו למכתבו של קלמנס קבע כי: "החטאים הקדם-נוצריים נמחקים על ידי הטבילה. עבור החטאים הבאים, על אדם להיות אמונה ברחמים אלוהיים, ובו בזמן, באותו אדם, חייב להפגין את המעשים הטובים שלו, מלבדם לא ניתן להציל את האדם" דייוויד דאונס טען נגד הדעה שקלמנס החזיק בדעות סינרגטיות, הוא טען שקלמנס לא כתב מכתב על סוטריולוגיה עמוקה, אלא במקום זאת. כדי לספק הדרכה מוסרית, דייוויד דאונס הצהיר "לפי הכלכלה הסוטריולוגית של קלמנס הכל נשען על טובו, הרחמים ובחירתו של הבורא, שהתאימו ל'חלק הנבחר' באמצעות ישו".
הערות שוליים

↑  Cross, Frank Leslie; Livingstone, Elizabeth A. (2005). "Clement of Rome, St". The Oxford Dictionary of the Christian Church. Oxford University Press. p. 363. ISBN 978-0-19-280290-3.
↑  McBrien (2000). Lives of the Popes. HarperCollins. p. 35.
↑  Chapman, John (1913). "Pope St. Clement I". In Herbermann, Charles (ed.). Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company
↑  Clement of Rome (1885). "Ch. XXX Two Epistles Concerning Virginity: Introductory Notice.". The Ante-Nicene Fathers : translations of the writings of the Fathers down to A.D. 325. Vol. VIII. Buffalo: C.L. Pub. Co. p. 53.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אנקלטוס | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: אווריסטוס |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303492605171  PLWABN: 9810634468605606  BIBSYS: 90592248  BNE: XX835906  BnF: cb120508131 (data)  CANTIC: a10191823  CiNii: DA00969416  GND: 118809199  ICCU: CFIV158927  ISNI: 0000 0000 9188 5959  LCCN: n50066852  NKC: kup19980000048830  NLA: 35205632  NLG: 204385  NSK: 000106354  NTA: 06903186X  RERO: 02-A000036931  SELIBR: 258861  SNAC: w6g44wcr  SUDOC: 028732642  Trove: 864472  ULAN: 500355665  VcBA: 495/53043  VIAF: 100251470   WorldCat (עם VIAF): 100251470
פאדו

"פאדו", תמונה מאת הצייר הפורטוגזי ז'וזה מאליואה (1910)
פאדו (Fado) הוא סגנון מוזיקלי פורטוגלי. אולי הסוגה הפורטוגזית הגלויה והמוכרת ביותר. לזמרי הפאדו (הפאדישטה) ליווי של שתי גיטרות: גיטרה קלאסית וגיטרה פורטוגלית (בעלת 12 מיתרים). השירים מלנכוליים והנושאים קשורים לגעגועים, אם כי כמה משירי הפאדו שמחים.
בשנת 2011 הכיר ארגון אונסק"ו בשירת הפאדו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית. מתחילת המאה ה-19 סגנון הפאדו הוא התמזגות של מגוון סגנונות עממיים, עם קלט אפשרי מקשרים יהודיים, ערבים, אפריקאים וברזילאים של פורטוגל, והוגדר כ'מוזיקה עממית וריקודים יוצרים את המנהגים העממיים, המסורות השיריות והמורשת התרבותית של העם הפורטוגזי.
הפאדו נחשב לעיתים קרובות למוזיקה של הבעת געגועים, סיפורי געגועים לאנשים ולמקומות רחוקים.
במקור, פאדו היה האמצעי שבו העניים העירוניים של ליסבון העניקו כבוד לעיר הולדתם.
משנות ה-90 הפאדו הוא מוזיקת עולם.
סוגי הפאדו

פאדו של ליסבון שהוא יותר עממי
פאדו של קוימברה קשור למסורת האקדמית של אוניברסיטת קוימברה
התפתחות הפאדו

בבתי הפאדו (casas de fado) מושמעים הפאדו המסורתי בעיקר לתיירים. הפאדו העכשווי משלב ליווי של יותר משתי גיטרות עד לתזמורת.
בתקופה שבין 1950 לבין 1970 הפיצה הזמרת עמליה רודריגז (מוכרת כ"מלכת הפאדו") את הפאדו מחוץ לפורטוגל.
בשנים האחרונות להקת מדרדאוש, בה שרה הסולנית טרזה סלגיירו, משלבת סגנונות מוזיקת פולק עם פאדו.
הזמרת מריזה (אנ'), ששרה באולימפיאדת אתונה (2004) בדואט עם סטינג, נחשבת כממשיכת דרכה של עמליה רודריגז.
הערות שוליים

↑  Peter Manuel, Popular Musics of the Non-Western World: An Introductory Survey, Oxford University Press, 1988, ISBN 978-0-19-506334-9. (באנגלית) עמ' 115
↑  5 Fado Facts (and the best places in Portugal to experience it), HuffPost, ‏2013-09-12 (באנגלית)
↑  Obituary: Amlia Rodrigues, The Independent, ‏1999-11-08 (באנגלית)
↑  Fern; Gonzalez, o (2003-07-20). "Mariza, Uplifted by the Portuguese Blues". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2020-12-02.
↑  Barbara A. Tenenbaum, Georgette M. Dorn, Encyclopedia of Latin American History and Culture, C. Scribner's sons, 1996, ISBN 978-0-684-19253-6. (באנגלית) עמ' 534
↑  Paul Buck, Lisbon: A Cultural and Literary Companion, Signal Books, 2002, ISBN 978-1-902669-35-9. (באנגלית) עמ' 95
↑  How Fado got its groove back, The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית אמריקאית)
↑  DK, Music: The Definitive Visual History, Penguin, 2019-12-20, ISBN 978-0-7440-2442-5. (באנגלית) עמ' 305
↑  David Horn, Bloomsbury Encyclopedia of Popular Music of the World, Volume 11: Genres: Europe, Bloomsbury Publishing USA, 2017-10-05, ISBN 978-1-5013-2610-3. (באנגלית) עמ' 242
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565460505171  BNE: XX537119  BnF: cb11963474g (data)  GND: 4277207-2  LCCN: sh85046867  NKC: ph594484
נ"מ

B-24 נפגע מאש תותחי נ"מ בשנת 1943
תותח נ"מ "בופורס"
תותח נ"מ מתנייע מדגם ZSU-23-4
טיל כתף מדגם SA-7 "סטרלה"
שיגור טיל פטריוט (טיל קרקע-אוויר אמריקאי).
מערכת זיהוי קולי של מטוסים על ידי מיקרופונים כיווניים, מלחמת העולם הראשונה
נ"מ (קרי: נוּ"ן-מֵ"ם) הם ראשי התיבות של המונח "נגד מטוסים" הבא לציין את היחידות ואת אמצעי הלחימה שמטרתם היא הגנה אווירית ("מטרייה אווירית") ויירוט כלי טיס של האויב, לרבות מסוקים, מטוסי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים. המונח מתייחס כמעט תמיד ליחידות ומערכות קרקעיות שתפקידם להפיל כלי טיס, ולא לכלי טיס שבעצמם מפילים כלי טיס של האויב בקרבות אוויר, כגון מטוסי קרב ועליונות אווירית שמשגרים טילי אוויר-אוויר.
במובן הרחב, נ"מ כולל הן סוללות תותחים אוטומטיים נגד מטוסים והן סוללות טילי קרקע-אוויר שמשתמשות בטילים מונחים על מנת להפיל כלי טיס. במובן הצר יותר, המונח "סוללת נ"מ" מתייחס למערכות קניות (תותחים אוטומטיים ומקלעים), ואילו למערכות רקטיות/טיליות קוראים "סוללת טק"א" (טק"א = טיל קרקע-אוויר, באנגלית: SAM, ראשי תיבות של Surface-Air Missile).
היסטוריה

השימוש הידוע הראשון בכלי נ"מ היה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870. אחרי האסון הצבאי של צרפת בסדאן, פריז הועמדה במצור ונעשה שימוש בכדורים פורחים כדי להעביר אספקה לעיר הנצורה. יצרן הנשק הגרמני קרופ החליט להשתמש בתותח 32 מ"מ ולניידו על סוסים כדי ליירט את הכדורים הפורחים.
פיתוח תותחי הנ"מ המשיך בגרמניה. ב-1909 הציג קרופ תותחי נ"מ בקוטרים שונים, ובתחילת מלחמת העולם הראשונה תותח 75 מ"מ היה לנשק סטנדרטי בצבא הגרמני. שאר המדינות התעלמו מהפוטנציאל הגלום בנשק זה עד שמטוסים גרמניים החלו לטווח אש ארטילריה מדויקת לעבר מדינות ההסכמה. כתוצאה מכך החלו בריטניה, האימפריה הרוסית וצרפת לפתח נשק נ"מ משלהן. רוב כלי נשק הנ"מ במלחמה היו חסרי תועלת בשל חוסר הניסיון של צוותיהם, שלא ידעו לירות אש מדויקת לעבר המטוסים ולהעריך נכונה את גובהם.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה התגבשה הסכמה כי יכולות כלי הטיס יחייבו ניסיונות רציניים יותר להפילם.
בין מלחמות העולם הייתה זו שוב גרמניה שהייתה חלוצה בתחום הנ"מ. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, בעזרת שיתוף פעולה עם חברות שוודיות ושווייצריות פותחו בגרמניה תותחי 20 מ"מ ו-37 מ"מ נ"מ ששירתו בורמאכט עד סוף המלחמה. בבריטניה שלטה הגרסה הרשמית לפיה "המפציץ תמיד יוכל לעבור" ולא נעשו ניסיונות לפיתוח הנ"מ אלא נעשה שימוש בתותחים ישנים מימי מלחמת העולם הראשונה. בשל הגישה הרשמית רק מאוחר יחסית (במחצית השנייה של שנות ה-30) נעשו ניסויים בנ"מ במסגרת המאמצים הבריטים לפיתוח נשק הגנתי כמכ"ם.
מערכות הנ"מ הראשונות היו מבוססות על תותחי נ"מ: מדובר בתותחים אוטומטיים מהירי ירי בקליבר 20 מ"מ עד 30 מ"מ. התותחים היו יורים צרורות פגזים ורסס המתכת שפגע במטוס הפיל אותו. תותחי הנ"מ הראשונים היו נגררים אך מאוחר יותר הותקנו על רכב קרבי משוריין והפכו למערכות מתנייעות. בכך התאפשר לכוחות הנ"מ לספק הגנה רציפה לכוחות השריון המסתערים קדימה. שניים מתותחי הנ"מ המתנייעים הידועים ביותר (לפחות עבור ישראלים) הם ה"מחבט" M-163 שמבוסס על ה-M61 וולקן ושירת בצה"ל והשילקה ZSU-23-4 הסובייטית המבוססת על 4 תותחי 23 מ"מ מונחי מכ"ם, ואף נטלה חלק במלחמות נגד ישראל.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו המעצמות בפיתוח טילי קרקע-אוויר: מדובר בטילים מונחים שכללו מנגנוני התבייתות ועקיבה שונים אחרי כלי הטיס. הכנסת סוללות הטק"א התחייבה עקב הופעת מטוסי הסילון שטסו גבוה ומהר מידי עבור התותחים. המערכות כללו מערכות מתנייעות החמושות בטילים בינוניים וארוכי-טווח (כגון ה-MIM-72 צ'פרל) לצד מערכות הנפרשות בשטח ולא יכולות לפעול כאשר הן מתניידות ממקום למקום (כגון ה-MIM-104 פטריוט). לצידן הופיעו טילי כתף שהיו נחותים בטווח הירי, אך נישאו ותופעלו על ידי לוחם בודד, ויועדו בעיקר לפגיעה בכלי טיס מנמיכי טוס דמות מסוקים.
מערכות הנשק כיום מבוססות בעיקר על שימוש ברקטות וטילים מונחי מכ"ם או תת-אדום. בחלק מהמערכות מותקנות גם מערכות נגד לוחמה אלקטרונית (נל"א). מערכות הנ"מ העתידיות ככל הנראה יעשו שימוש בנשק לייזר להגנה אווירית (דוגמת "מגן אור" הישראלית).
ישנן מערכות נגד מערכות הגנה אווירית כמו טילים נגד קרינה (ARM), מערכות לוחמה אלקטרונית (ל"א) ומטוסים חמקנים שתכנונם מקשה על גילויים באמצעות מכ"מים.
היסטוריה > בקרת אש מבוססת נגד מטוסים

עם תחילת מלחמת העולם השנייה, ביצועי המטוסים בגובה גדלו עד כדי כך שלתותחי נ"מ היו בעיות חיזוי דומות, ולכן היו מצוידים יותר ויותר במחשבי בקרת אש. ההבדל העיקרי בין המערכות הללו לאלו שבספינות היה גודל ומהירות. הגרסאות המוקדמות של מערכת בקרת זווית גבוהה (אנ'), או HACS, של הצי המלכותי של בריטניה היו דוגמאות למערכת שחזתה על סמך ההנחה שמהירות המטרה, הכיוון והגובה יישארו קבועים במהלך מחזור החיזוי, שהורכב מהזמן לדרוך את מרעום הפגז וזמן המעוף של הפגז למטרה. מערכת מערכת נשק לספינות של צי ארצות הברית USN Mk 37 הניחה הנחות דומות פרט לכך שהיא יכלה לחזות בהנחה של קצב קבוע של שינוי גובה. מכשיר חיזוי "קריסון" (אנ') (Kerrison Predictor) הוא דוגמה למערכת שנבנתה כדי לפתור הנחיה "בזמן אמת", פשוטה על ידי הפניית המכוון למטרה ואת התותח לנקודת העתיד של המטרה. הוא גם תוכנן בכוונה להיות קטן וקל, על מנת לאפשר להעביר אותו בקלות יחד עם התותחים שהוא שירת.
מערכת הנ"מ מבוססת המכ"ם M-9/SCR-584 שימשה לכיוון ארטילריה של הגנה אווירית מאז 1943. ה-SCR-584 של מעבדת הקרינה של MIT היה מערכת המכ"ם הראשונה עם עקיבה אוטומטית, ה-M-9 של מעבדת בל  היה מחשב אנלוגי אלקטרוני של בקרת אש שהחליף מחשבים מכניים מסובכים וקשים לייצור (כגון ה-Sperry M-7 או מכשיר החיזוי קריסון הבריטי). בשילוב עם מרעום הקרבה מסוג-VT, מערכת זו השיגה את ההישג המדהים של הפלת טילי שיוט V-1 עם פחות מ-100 פגזים למטוס (אלפים היו אופייניים במערכות AA קודמות).   מערכת זו הייתה גורם מרכזי בהגנה על לונדון ואנטוורפן נגד ה-V-1.
הנ"מ בצבאות ערב בעימות הישראלי-ערבי

לאחר מלחמת ששת הימים ובעיקר כלקחי מבצע מוקד שפתח אותה, הצטיידו צבאות מדינות ערב (בעיקר מצרים וסוריה) בכמות גדולה של נשק נ"מ סובייטי. לברית המועצות הייתה באותה תקופה מערכת נ"מ מפותחת, המבוססת ברובה על טילים חדשניים, וזאת כחלק מהמלחמה הקרה ובשל הצורך להתמודד עם חילות האוויר של נאט"ו.
השקעה זו החלה להניב פירות באמצע מלחמת ההתשה שבה הצליחו אנשי הנ"מ המצריים להטריד את מטוסי חיל האוויר הישראלי ולהקשות על משימותיהם. חיל האוויר הישראלי, כמו מקבילו האמריקאי בוייטנאם, התקשה להתמודד עם האיום החדש ונאלץ לפתח תורת לחימה חדשה-שילוב של אמצעים טכנולוגיים (אמצעי בסיסי כמו פיזור מוץ), תכנון נתיבי הטיסה מחוץ לטווח הגילוי של המכ"מים המצריים וטיסה בגובה נמוך מאוד, תקיפת מכ"מים וסוללות טילי נ"מ כיעד ראשי. חיל האוויר הישראלי איבד כמה מטייסיו הטובים במלחמת ההתשה אך הודות להיערכות החדשה ושינוי שיטות הפעולה, אבדות חיל האוויר היו יחסית נמוכות ממה שיכלו להיות. הסכם הפרדת הכוחות שסיים את מלחמת ההתשה כלל סעיף שאוסר על הכנסת סוללות נ"מ לאזור תעלת סואץ. לא עבר זמן רב והמצרים קידמו את סוללות הנ"מ בניגוד להסכם שנחתם. מחאות ישראל לא הועילו והמהלך עבר ללא צעדי ענישה.
הצלחה משמעותית יותר למערכי הנ"מ בצבאות ערב הייתה בתחילת מלחמת יום הכיפורים בה הצליחו מערכי הטק"א (טילי קרקע-אוויר) המצריים והסורים למנוע מחיל האוויר לסייע לכוחות הקרקע בימים הראשונים למלחמה ובכך להקשות משמעותית על ישראל. לעומת זאת, במלחמת לבנון הראשונה התקשו הסורים לנצל את הנ"מ שהיה להם בלבנון להטרדת חיל האוויר, וזאת עקב הימצאותן של מערכות הטעייה ותקיפה מיוחדות בידי ישראל. מערכות חדישות אלו, חלקן פרי פיתוח ישראלי וחלקן אמריקאי, הופעלו במבצע ערצב-19 - מהלך מתוכנן מראש שהוביל להשמדת כל סוללות הטק"א הסוריות שנמצאו בלבנון עם פתיחת הלחימה.
בעשורים שלאחר המלחמה התקיימו מפגשים בודדים בין חיל האוויר הישראלי למערכות נ"מ של סוריה וחזבאללה. במהלך שנת 2001 תקף חיל האוויר פעמיים עמדות מכ"ם סוריות בלבנון. בזמן שצה"ל שהה ברצועת הביטחון בדרום לבנון, מסוק AH-1 קוברה חמק ברגע האחרון מפגיעת טיל כתף. לאחר הנסיגה מלבנון, בתגובה למתקפות חזבאללה על מוצבי צה"ל בגבול בין ישראל ללבנון, מטוסי קרב ישראליים חלפו בגובה נמוך מעל מעונו של בשאר אל-אסד, בלי שהתגלו עד לאותו רגע ובלי שהותקפו לאחר הגילוי. אירועים כאלו, שחזרו על עצמם יותר מפעם אחת, חשפו במערומיו את מערך הנ"מ הסורי המתיישן.
במלחמת לבנון השנייה צה"ל נמנע פעמים רבות מחילוץ פצועים במסוקים, משום החשש מאש נ"מ של החזבאללה. במבצע שבו הובלו לוחמים רבים במסוקים הופל מסוק יסעור אחד לאחר שפרק כוח חי"ר.
במהלך סכסוך ישראל-איראן-חזבאללה בסוריה התרחשו עימותים רבים בין חיל האוויר הישראלי למערך הנ"מ הסורי ובכולם פרט לאחד יצא חיל האוויר הישראלי כשידו על העליונה.
ב־10 בפברואר 2018 הופל מטוס F-16 ישראלי לאחר שנפגע מטיל קרקע-אוויר רוסי מדגם S-200 בשירות חיל ההגנה האווירית הסורי. הטייסים נטשו מעל שמי ישראל וחולצו עם פציעות בלבד. בתגובה ערך חיל האוויר הישראלי תקיפה נרחבת נגד מערך הנ"מ הסורי.
באוגוסט 2020 פורסם כי חיל האוויר הישראלי השמיד כשליש ממערך הגנה האווירית הסורי במהלך השנים 2018–2020.
מערכות נ"מ בצה"ל

מערך הנ"מ של צה"ל הצטייד במערכות נ"מ, תותחי נ"מ וטילי נ"מ תוצרת ארצות הברית. מערכות נ"מ מתנייעות כגון ה-MIM-23 הוק וה-MIM-72 צ'פרל רשמו הפלות בכורה (ולעיתים היו אלה ההפלות היחידות) של המערכות הללו.
כיום מבסס צה"ל את דוקטרינת הנ"מ והגנת המרחב האווירי על עליונות אווירית המושגת באמצעות מטוסי קרב מתקדמים, דוגמת ה-F-15 איגל וה-F-16 Fighting Falcon, ומערך הנ"מ הקרקעי ממלא בו תפקיד משני. למרות זאת, צה"ל מפעיל מערכות נ"מ קרקעיות וסוללות טילי קרקע-אוויר. ב-2014 רשם מערך ההגנה האווירית הפלת בכורה עולמית של כלי טיס בלתי מאויש ושל מטוס אויב באמצעות טיל ה-MIM-104 פטריוט ("יהלום"). מערך ההגנה האווירית הפיל גם מספר כלי טיס בלתי מאוישים באמצעות הפטריוט וכיפת ברזל.
בשנים האחרונות נוסף למערך ההגנה האווירית תפקיד נוסף, והוא יירוט רקטות ארטילריות וטילי קרקע-קרקע שמשוגרים אל עבר ישראל. לשם כך הוא מצויד במערכות נגד טילים המתקדמות בעולם, בהן טיל ה"חץ 2" וה"חץ 3" נגד טילים בליסטיים, "קלע דוד" ו"כיפת ברזל".
ראו גם

עליונות אווירית
מטרייה אווירית
טיל קרקע-אוויר (טק"א)
מכ"ם
יחידה 555
הערות שוליים

↑  "BLOW HOT-BLOW COLD - The M9 never failed". Bell Laboratories Record. XXIV (12): 454–456. דצמ' 1946. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Baxter, "Scientists Against Time"
↑  Bennett, "A History of Control Engineering"
↑  שני המכ"מים הושמדו בהפרש של כמה שניות, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  בשנתיים בלבד: חיל האוויר השמיד שליש ממערך ההגנה האווירית הסורי, באתר ‏מאקו‏, 13 באוגוסט 2020.
| תעופה צבאית  • תעופה • תעופה אזרחית |
| --- | --- | --- |
| סוגי כלי טיס | מטוס קרב • מטוס תובלה צבאי • מטוס תקיפה • מטוס קרב רב-משימתי • מפציץ • מטוס ריגול • מטוס תובלה • מסוק קרב • מסוק סער • מטוס שליטה ובקרה • כטב"ם | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
| כלי נשק | פצצה (שימוש כללי ומונחית) • טיל אוויר-אוויר • טיל אוויר-קרקע • טיל שיוט • חימוש משוטט (כטב"ם מתאבד) • רקטה • תותח אוטומטי/מקלע כבד (כגון M2 בראונינג ו-M61A1 וולקן) | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
| מושגים עיקריים | לוחמה אווירית • קרב אוויר • הפצצה אסטרטגית • הפצצה טקטית • תובלה אווירית • מודיעין אוויר | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
| מערכות עיקריות | לוחמה אווירית במלחמת העולם הראשונה • לוחמה אווירית במלחמת העולם השנייה • לוחמה אווירית במלחמת קוריאה • לוחמה אווירית במלחמת וייטנאם • לוחמה אווירית במלחמת המפרץ | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
| מושגים משניים | טייסת • אלוף הפלות • גיחה • נ"מ • יעף • חמקנות  • לוחמה אלקטרונית | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
טיל נ"מ מדגם MIM-23 הוק מתנייע
קאת (צמח)

| קאת |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קלסטראים
משפחה:: קלסטריים
סוג:: Catha
מין:: קאת נאכלת
שם מדעי
 Catha edulis ‏אנדליכר, 1841
קאת נאכלת (שם עממי: גת. שם מדעי: Catha edulis)  הוא צמח ממשפחת הקלסטריים שאזור תפוצתו הטבעי הוא מזרח ודרום-מזרח אפריקה. חקלאים מגדלים את הצמח ומוכרים את עליו בשוק. העלים משמשים ללעיסה, לשם מיצוי החומרים הפעילים בעלים, קאתין (אנ') וקאתינון, המשפיעים על מצב הרוח. יצואנית הגת הגדולה ביותר היא אתיופיה.
בישראל הצמח מוכר יותר בשם גת, בהשפעת הערבית התימנית, שבחלק מהניבים שלה האות קאף נהגית כ-/ɡ/ (כמו גימ"ל).
מקור השם

מקור השם הוא בערבית – القات – אל-קאת. בחלק מהדיאלקטים של הערבית המדוברת, בעיקר במרכז וצפון תימן כמו באזור צנעא, סעדה וד'מאר נהגית הקו"ף כגימ"ל סותמת, ומכאן ההגייה הרווחת גת[דרוש מקור].
שם החומר הפעיל בצמח וכן שמו המדעי, מקורם בשם הערבי "קאת".
בקרן אפריקה באתיופיה ובסומליה הוא נקרא צ'את[דרוש מקור], במזרח אפריקה – מירה, באוגנדה – מוסיטאט ובסוואהילית – מלונגה. שמות נוספים באפריקה ובאסיה: Tohat, Catha, Gat, Ciad, Tschat, Mustsawari.
לדעת הרב יצחק רצאבי, השם "קאת" מצוי בתרגום המיוחס ליונתן בן עוזיאל בבראשית כ"ב ג' ("ויבקע עצי עולה"): ”וקטע קיסין דקיתא ותאנתא ודקלא דחזיין לעלתא”. לדעת אחד מחכמי תימן שכתב את פירוש המרגלית על מדרש הגדול בשנת 1580, הקאת הוא ה"קניא" שנזכר בתלמוד הבבלי (מסכת ברכות, דף נ"ו, עמוד ב').
מאפייני הצמח

ישנם שני זנים עיקריים של קאת: האדום והלבן. שיח הקאת הוא ירוק-עד ועשוי להגיע לגובה של 3 מטר. הצמח דורש השקיה מרובה וכמעט שאינו פגיע למזיקים ולמחלות, למעט קימחון, אקריות ותריפס. תפוצתו המקורית של הצמח היא במזרח אפריקה (אתיופיה) ובחצי האי ערב (בעיקר בתימן ועומאן).
לעיסת הקאת

לעיסת עלי הצמח נחשבת במדינות רבות כפעילות חברתית ונלווית לרוב למסיבות רעים או למפגשי אחר הצהרים או ערב. נהוג ללעוס את העלים הצעירים בזה אחר זה, וכל עלה המוכנס לפה יוצר אט אט בליטה בצד הפה שבו נלעס הקאת, בליטה ההולכת ותופחת על פי אורך זמן הישיבה. המיץ המר ממוצה אט אט תוך כדי הלעיסה, שיכולה להימשך עד מספר שעות. בדומה ללעיסת עלי טבק או קוקה, גם עלי הקאת מוצאים דרכם אל מחוץ לפה ולא נבלעים. פעולה זאת אף זכתה לכינוי: "לכזן" ("לאחסן", מכיוון שלא בולעים את העלים), ומסיבה בה נעשית לעיסה בחברותא מכונה "תכזינה" (אחסנה).
עלי הקאת הצעירים מכילים את החומרים הפעילים קאתין (Cathine) וקאתינון, אלקלואידים הקרובים למשפחת האמפטמינים ונחשבים לסמים פסיכואקטיביים בדרגה בינונית-קלה. השפעת החומרים הפעילים משתנה על פי הכמות, אורך זמן צריכת הקאת, והיא גם משתנה מלועס ללועס. יש מי שחשים בשעת הלעיסה תחושה של עליזות ושמחה, ויש מי שצריכת הקאת גורמת לו לתחושת אופוריה קלה, התרגשות, ערנות מוגברת, כושר ריכוז, ביטחון עצמי, ידידותיות, שביעות רצון, השראה מוגברת ועידוד הדיבור[דרוש מקור].
צמח הקאת מכיל חומרים רבים ולכן אינו קל למחקר. ממה שידוע הצמח בטוח ללעיסה וללא נזקים בריאותיים, למי שאינו לועס באופן יומיומי כמויות משמעותיות. מי שכן לועס עשרות שנים באופן יומיומי – מומלץ לבדוק את בריאות הפה והלב. כמו כן התגלו מקרים של תלות פסיכולוגית. לא נמצאה התמכרות פיזיולוגית.
ככלל, השפעת הקאת אינדיבידואלית. אנשים שונים שילעסו את אותה הכמות יגיבו באופן שונה. נמצא כי הלעיסה משפיעה לרעה על הנהיגה אצל חלק מהנהגים ואצל אחרים – כלל לא[דרוש מקור].
מחקר השוואתי בנושא נזקי סמים פסיכואקטיביים שפורסם בירחון המדעי-רפואי Lancet, דירג את צמח הקאת במקום האחרון אחרי אלכוהול סיגריות וקפה [דרוש מקור].
ערך תזונתי

הקאת משופע ברזל (פי 18 מברוקולי), ויטמין סי, סידן (פי 6 מברוקולי), בטא קרוטן (פי 9 מברוקולי) ועוד בדומה לירקות העליים, אך משום שפעולת ה׳כיזון׳ אינה כוללת בליעה, לא ברור כמה מהמרכיבים הללו נכנסים פנימה אל גוף האדם.
מסורות רפואיות

לקאת נודעו סגולות רפואיות ויש משתמשים בו לדיכוי תיאבון במקרי השמנת יתר, המרצת מחזור הדם, הורדת רמת הסוכר והשומנים בדם (לא לסכרתיים), סיוע לדרכי הנשימה ("מייבש", במקרים של שפעות וקצרת), שיפור איכות תאי הזרע ועירור החשק המיני. מחקר שנעשה ב-2004 הזריק קאתינון (חומר הממריץ המצוי בקאת) לזרעונים של חולדות ושל בני אדם ומצא שהחומר הממריץ את הזרעונים ומשפר את יכולת ההפריה בשלב האחרון. אפקט דומה הושג על ידי הזרקת אדרנלין.
מסחר והגבלות

בשל נוכחות הקאתינון בצמח הקאת, הוא אסור למסחר בארצות הברית, בגרמניה, בבריטניה בחלק ממדינות אירופה ובמצרים. הוא מותר לשימוש ברוב מדינות האיחוד האירופי ובחלק ממדינות ערב.
בישראל לא הייתה שום הגבלה על צמח הקאת עד שבפיצוציות החלו להימכר גלולות סינתטיות בשם "חגיגת". ה"חגיגת" הכיל גם כמויות גדולות של קאתינון שפגע במשתמשיו. בעקבות כך התקיים דיון בכנסת ולפי המלצת משרד הבריאות, הותר הצמח לשימוש ולמסחר בצורתו הטבעית בלבד. נכון ל-2011, מגודל צמח הקאת בישראל, לשימוש מסחרי, בשטח בהיקף כולל של כ-1,000 דונם, המשווקים לירקנים ולפיצוציות.
לאור העובדה כי הצמח מותר לשימוש ברוב מדינות העולם, מחירו נמוך יחסית, ופחות גורמים עבריינים מעורבים בסחר. שמועות שהסחר בקאת תומך בטרור הופרכו. נמצא שהדבר נכון לשתי מדינות בלבד: אפגניסטן וקולומביה. יש המניחים כי גם בתימן הקאת משמש למימון ארגוני טרור כמו אל-קאעידה.
קיימת הערכה כי לפחות חצי מאוכלוסיית תימן נוהגת לשבת בצוותא, בדרך כלל בשעות אחר הצהרים, ללעיסת קאת. בעבר נעשו ניסיונות מטעם גורמים בממשל להניא את האזרחים מהמשך קיום מנהג הכיזון, אך ללא כל הצלחה.