stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב מוזר
חייו

מוזר היה ממוצא יהודי-גרמני ונולד בעיר קפלן, במחוז שלזוויג-הולשטיין, אז חלק מדנמרק[דרוש מקור]. בצעירותו בילה כמה שנים בהמבורג ובפריז, והגיע לברדפורד ב-1863. בתשע שנותיו הראשונות שם עבד במשרדי פירמות שונות, ובשנת 1872 הפך לשותף, ולבסוף למנהל הראשי במשרד אדלשטיין ומוזר ושות', שהתפתח והפך לאחד מייצואני הטקסטיל הגדולים של ברדפורד.
בתור נדבן, העביר מוזר במהלך חייו לפי הערכות סכום כולל של 750,000 פאונד למטרות שונות ולארגוני צדקה. לצד עבודתו בעסקי ייצוא הטקסטיל, היה מוזר מייסד ארגון הצדקה של ברדפורד, נוסף על ארגוני סיוע שונים שהקים. ב-1882 היה מעורב בהקמת בית הספר הטכני של ברדפורד. החל מ-1883 כיהן במועצת המנהלים של המרפאה המקומית, ותרם 5,000 פאונד לקרן לבניית בית חולים חדש. בשנת 1898 סיפק 10,000 לירות שטרלינג לטובת הקמת קרן סיוע לזקנים וחלשים בעיר. הוא תמך בבית החולים המקומי לילדים, ותרם 12,000 ספרים לספרייה המרכזית של ברדפורד.
ב-1896 הצטרף למועצת העיר ברדפורד כחבר עצמאי ברובע Manningham, ומאז כיהן בתפקידי ציבור שונים. ב-1910 נבחר ללורד ראש עיריית ברדפורד, שהקנה לו גם תפקיד שיפוטי ראשי. בנוסף, היה ממייסדי בית הכנסת הרפורמי של ברדפורד, וגילה אהדה לתנועה הציונית הצעירה.
ב-1908 השתתף מוזר בקונגרס הציוני השמיני בהאג שבהולנד, בראשותו של נשיא ההסתדרות הציונית דוד וולפסון, מחליפו של הרצל. לקונגרס הגיעו גם אנשי הגימנסיה הרצליה מאחוזת בית (לימים: תל אביב), חיים בוגרשוב, בן ציון מוסינזון ומנחם שינקין, ובעידודם ובהשפעתו של ארתור רופין, הסכים מוזר לספק את הסכום להקמת בניין הגימנסיה הרצליה, בתמורה להנצחתו. הבניין נבנה על מגרש שתרמה הקרן הקיימת לישראל. אבן הפינה הונחה ב-1909, והבניין נחנך ב-1910, על שמו של מוזר.
הערות שוליים

↑  "Jacob Moser 1839-1922". Making Their Mark: Bradford Jewish.
↑  The Jewish connection!, BBC, נבדק ב-12 באוגוסט 2011 {{citation}}:  (עזרה)
↑  חנית בנגלס-קויפמן ויובל דרור, ד"ר יהודה מטמן-כהן, מייסד הגימנסיה הרצליה ויזם ציוני עירוני, דור דור נ"ה, תשפ"א 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502662005171  GND: 132710412  ISNI: 0000 0000 5402 3321  LCCN: no2008058874  NKC: jo20201064440  VIAF: 3641436   WorldCat (עם VIAF): 3641436
מפלגת העובדים ההונגרית

| --- | --- |

 מדינה:  הרפובליקה ההונגרית   הרפובליקה העממית ההונגרית
 מנהיגים:  "מזכירים ראשונים":   מתיאש ראקושי (1956-1948)  ארנה גרה (1956)   יאנוש קאדאר (1956)
 תקופת הפעילות:  12 ביוני 1948 – 31 באוקטובר 1956 (8 שנים) 
 אידאולוגיות:  מרקסיזם, מרקסיזם-ליניניזם, סטליניזם
 מטה:  Akadémia utca 17 (רח' האקדמיה 17), בודפשט
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל קיצוני
 ארגונים בינלאומיים:  קומינפורם
מפלגת העובדים ההונגרית (בהונגרית: Magyar Dolgozók Pártja ‏(MDP)) הייתה מפלגה קומוניסטית ומפלגת השלטון בהונגריה וברפובליקה העממית ההונגרית בשנים 1956-1948. המפלגה הוקמה רשמית על ידי "מיזוג" בין המפלגה הקומוניסטית ההונגרית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית. בראשה עמד עד שנת 1956 מתיאש ראקושי בתוקף תפקידו כמזכיר כללי (בין 1953-1948) ואחר כך המזכיר הראשון (בין 1956-1953). בשנת 1956 הוחלף ראקושי לחודשיים על ידי ארנה גרה ואחר כך, בימי המרד ההונגרי, על ידי יאנוש קאדאר שניצח יחד עם אימרה נאג' על הפיכתה ל"מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית".
נסיבות הקמתה

ב-1945 כבשו הצבא הסובייטי בברית עם הצבא הרומני, שהפך באוגוסט 1944 לבעל בריתו, את הונגריה מידי כוחות גרמניה הנאצית ומידי הצבא ההונגרי של משטר פרנץ סלשי. בעקבות הכיבוש הסובייטי המפלגה הקומוניסטית יצאה מן המחתרת ונכנסה לממשלה החדשה. בבחירות הפרלמנטריות החופשיות שהתקיימו בהונגריה ב-4 בנובמבר 1945 זכתה המפלגה הקומוניסטית ב-16.9% מהקולות. אפילו בבחירות הפרלמנטריות שאורגנו שוב ב-31 באוגוסט 1947 ושהתנהלו בתנאים פחות חופשיים, עדיין השיגה המפלגה רק 22.3% מהקולות. באמצעות משרד הפנים והמשטרה החשאית ההונגרית ובעזרת הכובש הסובייטי (בהתחלה במסגרת "ועד כוחות הברית") ריכזה המפלגה הקומוניסטית בידיה כוח גדול בהרבה מאשר ייצוגה בפרלמנט החדש.
באמצעות "שיטת הסלאמי" - פיצול הדרגתי של כוחות המתנגדים, רדיפתם המשפטית של הפוליטיקאים הדמוקרטים והאנטיקומוניסטים, הגלייתם וגירושם, הצליחה המפלגה הקומוניסטית לנכס לעצמה את כל מוסדות השלטון. בשנת 1948 נותרה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המפלגה היחידה ששמרה עדיין עצמאות מסוימת. לכאורה איחוד בין שווים, המיזוג התחולל כתוצאה מלחצים עצומים שהופעלו על הסוציאל-דמוקרטים מצד הקומוניסטים ומצד הכובש הסובייטי.
ברית המועצות והמפלגה הקומוניסטית השלטת שלה דרשה שבהונגריה, כמו כארצות אחרות במזרח אירופה, תתמזג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עם המפלגה הקומוניסטית בשם סיסמת "איחודה האורגני" של תנועת הפועלים כ"חזית שנכפתה" כביכול "מלמטה", על ידי המוני העם. המפלגה החדשה הפכה למעשה להמשך ישיר של המפלגה הקומוניסטית.
ב-12 ביוני 1948 כונסו בו זמנית הקונגרס הרביעי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית והקונגרס ה-37 של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית. ב-13-14 ביוני התקיים בבודפשט קונגרס האיחוד בין שתי המפלגות. לאיחוד קדם סילוקם משורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של החברים ששמרו על עצמאות מחשבתית והעזו לא להתיישב עם הקו הקומוניסטי, ביניהם קארוי פייר, אנה קטלי, אימרה סליג, פרנץ סדר, אגושטון ולנטיני, אימרה ג'רקי ואחרים, שבהמשך סבלו מנחת זרועה של "דיקטטורת הפרולטריון" בגרסת "הדמוקרטיה העממית".
במרץ 1948 התקיים הקונגרס ה-36 של המפלגה הסוציאל-הדמוקרטית שבו הוכרז המרקסיזם-לניניזם כאידאולוגיה היחידה של המפלגה ואושרה ההחלטה להתאחד עם המפלגה הקומוניסטית. במאי 1948 פורסמו הצעות ההחלטות והאמנה העתידית של המפלגה המאוחדת.
קונגרס האיחוד בחר בהנהגת מפלגת העובדים. כיושב ראש המפלגה נבחר הסוציאל-דמוקרט לשעבר ארפאד סאקאשיץ', כמזכיר כללי - מתיאש ראקושי, וכסגנים של המזכיר הכללי - יאנוש קאדאר, ג'רג' מארושן ומיהאי פרקש. מנהיג המפלגה היה איפוא מתיאש ראקושי עד שנת 1956, קודם כ"מזכיר כללי" (עד 1953) ואחר כך כ"מזכיר הראשון" שלה. ביולי 1956 הוא הוחלף באישורן ואף לחצם של הסובייטים, על ידי ארנה גרה שכיהן למשך שלושה חדשים. בעיצומם של אירועי המרד  ההונגרי ב-1956 הוחלף גרה על ידי יאנוש קאדאר שהחזיק בתפקיד 6 ימים עד לפיזור המפלגה.
מזכיר כללי של מפלגת העובדים ההונגרית

מתיאש ראקושי  - 12 ביוני 1948 - 28 ביוני 1953
המזכירים הראשונים של מפלגת העובדים ההונגרית

מתיאש ראקושי - 28 ביוני 1953 - 18 ביולי 1956 (מ-28 ביוני)
ארנה גרה - 21 ביולי 1956 - 25 באוקטובר 1956
יאנוש קאדאר - 25 באוקטובר 1956 - 30 באוקטובר 1956 (תאריך פיזור המפלגה)
יושבי ראש

ארפאד סאקאשיץ' - בין 12 ביוני 1948 - אפריל 1950.  התפקיד בוטל באפריל 1950.
יושבי ראש > מזכירים

בלה וג -  2 ביולי 1953 -31 באוקטובר 1953
לאיוש אץ' -  2 ביולי 1953 -31 באוקטובר 1953)
הקונגרסים של מפלגת העובדים ההונגרית

13 - 14 ביוני 1948 - הקונגרס הראשון או "קונגרס האיחוד" בו הוקמה מפלגת העובדים ההונגרית
28 בפברואר - 2 במרץ 1951 - הקונגרס השני של המפלגה - העלה את המטלות של תוכנית החומש הראשונה (1954-1950)
24 - 30 במאי 1954 - הקונגרס השלישי של המפלגה - בדק את תוצאות תוכנית החומש הראשונה ואישר את המשימות  שנקבעו לתוכנית החומש השנייה (1959-1955)
מספר החברים

1948 - 1 מיליון
1949 - 900,000
1950 ינואר - 828,659
1956 - 860,000
ביטאון המפלגה

ביטאון המפלגה היה העיתון "סאבאד נפ" (Szabad Nép -"העם החופשי?).
לקריאה נוספת

Jörg K.Hoensch A History of Modern Hungary, Longman, London, NY 1988
Miklós Molnár - Histoire de la Hongrie,  Perrin, Paris 2004
הערות שוליים

↑  J.K.Hoensch עמ' 187
↑  J.K.Hoensch עמ' 190
↑  M.Molnár עמ' 389
↑  M.Molnár עמ' 399
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011265106705171  BnF: cb12247945r (data)  ISNI: 0000 0001 2184 6804  LCCN: n82166406  NKC: ko2004236243  SUDOC: 031222080  VIAF: 153380443   WorldCat (עם VIAF): 153380443
יוסף שוסטר

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1954 (בן 70) חיפה, ישראל 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת וירצבורג 
 תפקידים:  רופא פנימי 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת וירצבורג (19 בנובמבר 2024)  צלב מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  מסדר ההצטיינות הבווארי 
 
יוסף שוסטר (בגרמנית: Josef Schuster; נולד ב-20 במרץ 1954) הוא רופא יהודי-גרמני. מנובמבר 2014 הוא משמש כראש המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
ביוגרפיה

יוסף שוסטר נולד בחיפה ב-1954. משפחתו במקור מחבל פרנקוניה. אביו היה סוחר אשר היגר לארץ ישראל ב-1938. הורי אמו נספו באושוויץ. משפחתו חזרה לגרמניה ב-1956.
שוסטר למד רפואה באוניברסיטת יוליוס מקסימיליאן בווירצבורג, והתמחה ברפואה פנימית בבית החולים יוליוס (Juliusspital) בווירצבורג. החל משנת 1988 הוא מחזיק קליניקה פרטית לרפואה פנימית. שוסטר מתנדב באגודה הבווארית של הצלב האדום לרפואת חירום, וחבר במועצת הביו-אתיקה של בוואריה.
פעילות בקהילה היהודית בגרמניה

בשנת 1988 שוסטר החל לכהן כראש הקהילה היהודית בווירצבורג, משרה אותו החזיק אביו בשנים 1958-1996. ב-2002 הוא נבחר לכהן כראש הקהילות היהודיות של בוואריה. בשנת 2010 הוא נבחר לסגן ראש המועצה המרכזית של יהודי גרמניה. לאחר שדיטר גראומן, היו"ר הקודם פרש ב-2014 מונה שוסטר ליו"ר המועצה.
שוסטר קרא מספר פעמים לדון מחדש במדיניות ההגירה המוסלמית לגרמניה ולשקול את הגבלתה לאור גילויי אנטישמיות בקרב המהגרים. ב-2018 שוסטר עלה לכותרות בעקבות קריאתו ליהודי גרמניה להסתיר את הכיפה במרחב הציבורי בערים הגדולות.
פעילויות נוספות

אוניברסיטת וירצבורג, חבר דירקטוריון.
ארגון שיתוף פעולה יהודי-גרמני, חבר דירקטוריון.
Deutsche Nationalstiftung, חבר סאנט.
הערות שוליים

↑  יהודי גרמניה חלוקים: "חוששים מגל ההגירה למדינה", באתר ynet, 4 במאי 2016
↑  יו"ר מועצת יהודי גרמניה: אל תיראו עם כיפה ברחוב, באתר ynet, 24 באפריל 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411624405171  GND: 132170698  ISNI: 0000 0000 2263 4304  VIAF: 25756635   WorldCat (עם VIAF): 25756635
דמנאת

| --- | --- |

שער בעיר דמנאת
 מדינה:  מרוקו מרוקו
 מחוז:   עזילל
 תאריך ייסוד:  1060
 גובה:  968 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  33,635 (2024)
 קואורדינטות:  31°43′52″N 7°02′10″W﻿ / ﻿31.731111111111°N 7.0361111111111°W﻿ / 31.731111111111; -7.0361111111111 
 http://commune-demnate.ma/AR/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מרוקו מוגדלת) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתדמנאת(למפת מרוקו רגילה) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתדמנאת  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דמנאת (נכתבת גם: דימנט, דמנאט, דמנת; בערבית: دمنات; בברברית: ⴷⴻⵎⵏⴰⵜ; באנגלית: demnate) היא עיר במרכז מרוקו.
מיקום והיסטוריה

העיר ממוקמת למרגלות הרי האטלס, בערך 110 ק"מ מזרחית לעיר מרקש.
נוסדה בשנת 1060. בסוף המאה ה-19 נסע שארל דה פוקולד למגרב וביקר בדמנאת, הוא מזכיר רובע יהודי גדול ומצא רק מילות שבח לעיירה הקטנה המונה כ-3,000 תושבים.
דמוגרפיה

נכון לשנת 2014 חיים בדמנאת 29,504 איש. הם דוברים שתי שפות עיקריות: ברברית וערבית, אך חלקם דובר גם צרפתית. האוכלוסייה משתייכת לדת האסלאם.
כלכלה

תעסוקת אנשי המקום מגוונת, אך המלאכות הנפוצות הן קדרות ואריגה. ויש העובדים בערי צפון מרוקו ובאירופה, כך שכלכלת המקום תלויה גם בשירותי העברת כספים.
מראות טבע

ההרים המקיפים את דמנאת בעלי מראות טבע היפים ביותר בדרום כולו. העיר מוקפת הרים יפהפיים, כרמי זיתים, ואטרקציות טבעיות מצויות בקרבת מקום, בהן עקבות של דינוזאורים ומפלי אוזוד.
קהילת יהודי דמנאת > ראשית התיישבות היהודים בדמנאת

המסורת של יהודי דמנאת גורסת כי אבותיהם הגיעו לשם סביב שנת 1100. כלומר, כ-40 שנה לאחר יסודה של העיר. לפי רשימה שנערכה במקנס בשנת 1728, נמנית דמנאת בין עשרים ושישה המקומות במרוקו שבהם מצויות קהילות יהודיות. בכתובות ובגיטין כינו החכמים את עירם בשם "צור מוסא" (=חומת משה / מוסא), לפי המסורת המקומית ניתן השם הזה לעיר כבר מעת ייסודה, על שמו של חכם יהודי בשם מוסא בן ישי. דבר מסורת זו תועד בקונטרס שכונה "מעשה ניסים" (קזבלנקה ה'תרצ"ו) ותורגם ממרוקאית לעברית על ידי החוקר יששכר בן עמי.
קהילת יהודי דמנאת > המלאח

המלאח בדמנאת נבנה בעקבות פרעות ביהודים בשנת 1887, אז ציווה הסולטאן חסן הראשון לבנות מלאח חדש ליהודים על חשבון האוצר. בנייתו הושלמה ב־1893 והוא כלל באותה העת חמישה בתי כנסת. לפי רשמיו של החוקר נחום סלושץ בעת ששהה בדמנאת באוגוסט 1913, גם המלאח החדש נבזז בפרעות שאירעו מספר שנים לפני ביקורו, ובית הכנסת הגדול ושורה של בתים היו עדיין בחורבנם.
בעיניו של החוקר הצרפתי פייר פלאמאן, שכיהן כמנהל בית ספר בדמנאת והקדיש למלאח שבעיר חיבור שיצא לאור מספר פעמים החל מ-1950, הטיפוס היהודי בדמנאת אופייני ליהודי ספרד, יש מהם ששערותיהם בלונדיות ועיניהם כחולות, אבל רובם בעלי עיניים שחורות. פאותיהם של הגברים ארוכות והם מגדלים את זקנים ואת ראשיהם הם מכסים בכובעי ברט או בכיפות.
קהילת יהודי דמנאת > בתי הכנסת

על מספרם של בתי הכנסת במקום מצויות ידיעות שונות: בעת ביקורו של נחום סלושץ בדמנאת היו מצויים במלאח שבעה בתי כנסת, אחד מהם הנושא את השם 'אלג'מאעה אלמוריסקוס' כלומר, בית הכנסת של מגורשי ספרד. כמו כן האדריכל יעקב פינקרפלד, שביקר בעיר במסגרת סיוריו בצפון אפריקה במטרה להנציח את הארכיטקטורה של בתי הכנסת, כתב כי העיר מחולקת לשני חלקים: 'המדינה' המוסלמית והמלאח היהודי, ובו מצויים שבעה בתי כנסת. הוא ביקר בארבעה מהם והתוכניות של שניים מהם מתוארות בספרו: "בית הכנסת ר' שלמה בן יעקב" ו"של יעקב בן איבגי". כאמור, בשנת 1893 בנה הסולטאן חסן הראשון חמישה בתי כנסת, אותם הוא הקיף בחומת מגן.
אחרי פטירתו של מלך מרוקו הסולטאן חסן הראשון ב-9 ביוני 1894 (ששלט החל ב-1873), נשרפו בתי הכנסת בדמנאת כתוצאה מהמהומות והביזה במלאח וספרי התורה נמכרו במרקש, כפי שכתב אבנצור למונטגיו ב-4 בספטמבר 1894. הגדול מביניהם נותר בחורבנו גם בשנים הבאות. כשהאוכלוסייה מנתה מעל אלף נפש, בעת שנות החסות הצרפתית, היו שישה או שבעה בתי כנסת, ולפי מידע אחר היו שמונה. ביומנו של החוקר חיים זאב הירשברג שביקר במרוקו בשנת ה'תשט"ו, מצוי תצלום של בית כנסת בדמנאת (תשי"ז, עמ' 152).
קהילת יהודי דמנאת > חכמי המקום

החל מהתקופה שסביב ראש המאה ה-18, ניתן להתוודע אל חכמים רבים שפעלו בדמנאת או שמוצאם ממנה. בין החכמים הראשונים שמוצאם מדמנאת הוא רבי מרדכי עטייא, בן ראש המאה ה-18, מחבר הספר "מר דרור" על מסכתות התלמוד. חכם זה קיבל את ראשית חינוכו בדמנאת, ואת לימודיו הגבוהים עשה במרקש, בה הוא שימש מאוחר יותר ר"מ. בעקבות לחצי המס הוא נדד ממרקש לאיזמיר שבטורקיה ושימש בה ר"מ, הוא חיבר שם ספרו על התלמוד "מר דרור" (דפו"ר איזמיר ה'ת"ץ).
חכם נוסף בן אותה התקופה הוא רבי לוי אביטבול שנודע לגדול בתורה בדמנאת שעלה לארץ והתיישב בחברון. הוא שב למרוקו בתפקיד שלוחא דרבנן האוסף תרומות עבור עניי חברון. רבי יעקב אבן צור כתב לו המלצה נלהבת ובראשה הוא הקדיש לו פיוט.
מהחכמים הנוספים שפעלו באותה התקופה: רבי יוסף הכהן ורבי שלמה עמאר, כנראה החכמים הראשיים של העיר, הם חתמו על מעשה ב"ד באלול ה'תע"א יחד עם רבי משה ישראל ששהה בדמנאת כשד"ר צפת. רבי שלמה בן יעקב בן הרוש, תואר על ידי הרב יעקב אבן צור "חכם דמנאת" ובשו"ת "משפט וצדקה ביעקב" מובאת הסכמתו "לפסק הכתוב בח' טבת התע"ב" - פסקם של רבי מרדכי הכהן עם חכמי פאס, באותו פסק נזכר שרבי שלמה "היה מצוי בסאלי יע"א". רבי משה בן חיים ואענונו, שהוספד על ידי רבי אהרן אזולאי מחכמי מרקש ותיארו: "החכם השלם כמה"ר משה בן חיים ואענונו ז"ל מעיר דמנאת". רבי יהודה אלמאליח (נפטר ה'תקצ"ח) שפעל בדמנאת במאה ה-18 ולימים היה מחכמי העיר טיטואן, הותיר יצירה ענפה בכ"י והזכיר שלושה מהחכמים בדמנאת: יוסף אלמליח, יוסף אדהאן ומסעוד בן לולו.
בספר "מלכי רבנן" סוקר המחבר, רבי יוסף בן נאים, שושלות ארוכות של חכמים ומקובלים מדמנאת ממשפחות נחמיאס ו"בן לולו" (שכונתה גם "בלולו"). בין המשפחות הנוספות שהעמידו שושלות של רבנים בדמנאת הן: בוחבוט, קדוש, דהאן, תויזר, אוחנה, ועקנין. מבניה של האחרונה נודע רבי דוד ועקנין מחבר הספר "וידבר דוד", שהיה ר"מ ואב"ד טבריה, ואביו של רבי מאיר ועקנין ששימש באותו התפקיד.
בדרך כלל הרבנים היו נמנים עם שושלות רבנים שכיהנו במקום אך הדבר השתנה בשנות החמישים, בהן כיהנו שני רבנים שאינם מדמנאת: רבי חיים רפאל שושנה ורבי שמעון דיין.
קהילת יהודי דמנאת > בית הקברות

לפי מסורת זקני העיר, בבית הקברות בדמנאת היה מתחם מיוחד בו היו קבורים חכמים קדמונים אשר כונו "מוואלין לגמרא" ("מוואלין" - בעלי, "לגמרא" - התלמוד, או: הירח). בית הקברות משך אליו אנשים ממקומות שונים והתפרסם באותן התקופות כמקום שהתפילה בו מחוללת ניסים. המשורר המפורסם בתקופתו, רבי יעקב אלכאבאש (ראש המאה ה-19), כתב פיוט "למעלת הרבנים הקבורים בעיר דמנאת זי"ע". בפיוטו הוא הזכיר כמה מחכמי העיר: דניאל שומר; משה טולידאנו; אברהם טולידאנו; אברהם בוחבוט; משה קדוש ובנו אברהם; מסעוד אוחנה; דוד אוחנה; מרדכי אוחנה; מימון עטייא; מרדכי עטייא"; יעקב קדוש; יהודה עמור; יעקב עמור; הדיין דוד הרוש; שלמה הרוש; אהרן כהן; אהרן אזולאי; דוד אזולאי; מסעוד ואענונו; ו"שלמה בר יעקב".
קהילת יהודי דמנאת > דמוגרפיה

לפי אומדנים שונים, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 חיו בדמנאת כ-1800 יהודים. עם זאת, מקור אחר מוסר פרטים שונים לכאורה: ב-1920 - 2500 נפש. ב-1930 - 3000, ב-1936 - 3600, ב-1949 - 3900. אך לפי אומדנים אחרים המספרים נמוכים יותר. הרעב והמחסור בימי מלחמת העולם השנייה, בפרט בשנת 1944, גרמו לכך שכמעט מחצית היהודים עזבה את העיר. בשנת 1949 נמצאו בה 1852 יהודים, ורובם עלו לישראל. עם התגברות הלאומנות המרוקאית, החל ב-1953, שגרמה לאלימות קשה בשנים 1954–1955, העלייה לישראל קיבלה קצב מואץ. בשנות ה-60 נשארו בדמנאת אך מתי מעט.
קהילת יהודי דמנאת > חינוך והשכלה

לאורך השנים התחנכו ילדי המקום בחדר המסורתי ולאחר מכן המשיך מספר מצומצם מהם את לימודיו הגבוהים בבתי המדרש, או בישיבותיה של מרקש.
בשנת 1929 נפתח בית ספר על ידי כל ישראל חברים (כי"ח), ומקור משנות ה-30 של המאה ה-20 מוסר כי ידיעת השפה הצרפתית פשטה בקרב בני המקום הודות לפעילות זו.
לפי מפקדים, ב-1936 בבית הספר של כי"ח למדו 99 תלמידים, וב-1953 היה מספר התלמידים: 85 בנים ו-70 בנות. בתלמוד תורה למדו 50 תלמידים, ב'צלא' (בית הכנסת) למדו כמאה תלמידים, 75 נערים ונערות לא קיבלו כל חינוך פורמלי.
רשת אוצר התורה הפעילה אף היא סניף בדמנאת. בין תלמידיה נמנה מי שיהיה לימים ראב"ד ירושלים, רבי אליהו עצור.
קהילת יהודי דמנאת > תעסוקה

לפי מכתב מ-25 בספטמבר 1884, מספר יהודים מבוססים מדמנאת ניהלו קשרי מסחר עם מרקש, קזבלנקה וכפרי הסביבה, מבלי ידיעת מושל העיר. במכתב אחר שנכתב שנה אחר כך, על ידי דרומנד האי שגריר בריטניה במרוקו לשר החוץ, נזכרים בורסקאים יהודים. במקורות אחרים נזכרים יהודים בעלי מלאכה: בנאים, צורפים ונפחים. בנוסף לסוחרים והאומנים, היו בדמנאת רבים שעסקו בייצור מאחייה, ויין. לטעמו של החוקר נחום סלושץ, היה היין הדמנאתי מן הטעימים ביותר במרוקו..
קהילת יהודי דמנאת > מצוקותיהם של יהודי דמנאת במחצית השנייה של המאה ה-19

החל משנות השישים של המאה ה-19 סבלו היהודים מסדרה של מעשי טבח, שוד, פוגרומים, אפליה והצקות שונות. אם לא די בכך, הטיל המושל המקומי על היהודים גזירות נוספות: שלא לשבות ביום השבת, ולעבוד עבודות כפייה שכללו ניקוי המקומות המלוכלכים ומשא משאות כבדים. בהובלת מנהיגם רבי דוד עמאר ובאמצעות הגביר יהושע קורקוס ממרקש, נאבקו התושבים היהודים לשפר את המצב ולהשיב את הרכוש שנגזל, ואף תבעו פיצויים על סבלם, לשם כך הם עירבו את שגריר בריטניה במרוקו דרומנד האי, ואת חבר הפרלמנט הבריטי סמואל מונטגיו, שאף הגיע לדמנאת על מנת להשקיף על המצב. ב-1865 לאחר מאבקים ממושכים מינה הסולטן את יהושע קורקוס לשמש כדובר בשם היהודים, ואף הוציא ט'היר המקנה להם זכויות לקיים את חיי הדת. אולם רק לאחר 1885 חלו שיפורים ניכרים במעמדם של היהודים, הודות למשלחת מכובדת של יהודים שהופיעה בפני הסולטאן. הנציגים הדיפלומטיים פרשו על הסוחרים היהודים את חסותם, והסולטאן שלח מכתב למושל המקומי המורה לו על ביטול גזירותיו ואף הוציא ט'היר ברור המשחרר את היהודים מן ההגבלות והעבודות שנאלצו לבצע בעבר.
בצל המצוקות הללו פעל בדמנאת ארגון עזרה לנזקקים, אך היו חילוקי דעות למי להעניק סיוע ולמי לא ואף היו יהודים שנחשדו במעילה מן הכספים. כמו כן, השנים האלו לוו גם במתחים בין המעמדות.
פרעות נוספות אירעו בחודש אב ה'תרנ"ד (1894), וכפי שמספר כרוניקן בן התקופה: ”היתה התנפלות על יהודי דמנאת רחמנא ליצלן. נשדדו ונמכרו ספרי תורה שהיו שם רחמנא ליצלן, נמכרו נשים וילדים כמו בהמות, אבל בסוף הכל הוחזר ליהודים, פרט לאשה אחת שנשארה אצל הגוים. שמעשנו שיהודי דמנאת הם שגרמו דבר זה לעצמם, דהיינו כשהתקוממו השבטים של דמנאת על הפחה, ובאו להרוס ולשדוד את ביתו היה מאבק מזוין ביניהם, והפחה קרא את היהודים לבוא לעזרתו. ומשהובס הפחה וברח, וביתו נהרס ונשדד, גמלו ליהודים בעד עזרתם לפחה.”
קהילת יהודי דמנאת > העלייה לארץ ישראל

במהלך 1955 עלו כ-600 מתושבי דמנאת לארץ ישראל. שתי פרשיות נקשרו בבואם לארץ: האחת החלה בחודש מרץ של אותה שנה, בה נקלעו תושבי המקום למאבק בין נציג תנועת המושבות של מפא"י לבין זה של הפועל המזרחי, כאשר בחזית עמדה ההבטחה בכתב ובעל פה לקיים את דרישתם הבלתי מתפשרת של העולים, שהתיישבותם בארץ תהיה ביישוב דתי בלבד. ההבטחה לא מומשה. הפרשייה השנייה הייתה בחודש מאי, אז נאבקו חלק מהעולים נגד ההפנייה לפריפריה. במהלך מסעם הם התנו את העלייה בהתיישבות באחת מערי המרכז. כשהגיעו לנמל חיפה ביום חמישי השתהו שם גם במהלך יום שישי, לאחר מספר ניסיונות שכנוע שלא צלחו הם הובלו בכוח משטרתי אל עבר ערי הפריפריה. שתי פרשיות אלו שהסתיימו במאבקם הכושל שאף דוכא בכוח הזרוע ולווה בסערה תקשורתית, לא הקלו על קליטת העולים הטריים שמן הסתם לוותה ממילא בקשיים משמעותיים.
לקריאה נוספת

אליעזר בשן "יהודי דמנאת על פי תעודות חדשות" בתוך ברית מספר 30
אביתר (תרי) שלוש "פרשיות בעליית יהודי דמנאת מאי־יוני 1955 'שניים אוחזין בדמנאת'" בתוך ברית מספר 36
הערות שוליים

↑  כל המידע עד כה מתבסס על ויקיפדיה האנגלית ווקיפדיה הגרמנית ועל בשן במוזכר להלן.
↑  יהדות מרוקו עמוד קצט והלאה (ירושלים תשל"ו).
↑  כרטיס הספר של פלאמאן באתר הספרייה הלאומית.
1 2 3 4 5  ראו אליעזר בשן בחיבור: יהודי דמנאת במרוקו על פי תעודות חדשות (נדפס בקובץ "ברית" מספר 36).
1 2  סקירה היסטורית מפורטת ומוערת על חכמי דמנאת ועל בית הקברות שבה, ניתן לקרוא בספר מר דרור "מבוא" פרק ב (ירושלים תשע"ח).
↑  שמעון הכהן, "יומן העיר פאס", בתוך: רבי דוד עובדיה (מהדיר), פאס וחכמיה א, עמ' 177, ירושלים, תשל"ט.
↑  שלוש "ברית מס' 36 – אביתר (תרי) שלוש, פרשיות בעליית יהודי דמנאת מאי־יוני 1955: "שניים אוחזין בדמנאת", באתר מורשת יהדות מרוקו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562509105171  LCCN: n88244489  VIAF: 138487826   WorldCat (עם VIAF): 138487826 
כתובה מדמנאת "צור מוסא"
רחוב במלאח של דמנאת
הסכמת חכמי דמנאת לספר רוח יעקב
רבי דוד דהאן רבה של דמנאת, נפטר בשנת ה'ת"ש
ביקור הרב יעקב קפלן בכיתה בבית הספר כי"ח בדמנאת, 1955.
הכיתה ללימוד עברית בכי"ח, המורה הוא רבי יצחק אוחנה, 1955.
זואי קרביץ

| --- | --- |

זואי קרביץ, 2021
 לידה:  1 בדצמבר 1988 (בת 36) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 סוגה מועדפת:  רוק 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2007 
 מקום לימודים:  Miami Country Day School 
 בן או בת זוג:  קארל גלוסמן (29 ביוני 2019–2 בינואר 2021)  עזרא מילר (2009–2011)  פן בדג'לי (2011–2013)  צ'נינג טייטום (2021–2024) 
 פרסים והוקרה:  Milano International Film Festival Awards (MIFF Awards) (2014)  טיים 100 (2022) 
 פרופיל ב-IMDb
 
זואי איזבלה קרביץ (באנגלית: Zoë Isabella Kravitz; נולדה ב-1 בדצמבר 1988) היא שחקנית, במאית, תסריטאית ומפיקת קולנוע, זמרת ודוגמנית אמריקאית-יהודייה. התפרסמה בסרטים "אקס-מן: ההתחלה" (2011), "מקס הזועם: כביש הזעם" (2015) וסדרת סרטי "מפוצלים" (2016-2014).
ביוגרפיה

קרביץ נולדה בשכונת ונציה, לוס אנג'לס שבקליפורניה. היא בתם של השחקנית היהודייה ליסה בונה ושל המוזיקאי ושחקן הקולנוע לני קרביץ. סבתה מצד אביה היא שחקנית הקולנוע האפרו אמריקאית רוקסי רוקר וסבה מצד אביה הוא מפיק הטלוויזיה האמריקאי-יהודי ממוצא אשכנזי, סיי קרביץ. סבה צד אמה, אלן בונה, הוא אפרו-אמריקאי וסבתא מצד אמה, ארלין ליטמן, היא גם ממוצא יהודי אשכנזי. קרביץ מזדהה כיהודיה חילונית.
הוריה התגרשו כאשר קרביץ הייתה בת חמש, והיא העבירה את ילדותה ונעוריה בחזקת שניהם בלוס אנג'לס ובמיאמי. לקרביץ יש אחות למחצה צעירה יותר, ואח למחצה, מנישואיה השניים של אמה לשחקן ג'ייסון מומואה. הסנדק שלה הוא מפיק הסרטים ברוס כהן והסנדקיות שלהן הן השחקניות מריסה טומיי וקרי סאמר.
קרביץ למדה בבית ספר לחינוך ולדורף שבמנהטן וסיימה בהצטיינות ב-2007. מאוחר יותר באותה השנה החלה ללמוד בחוג למשחק באוניברסיטת המדינה של ניו יורק, אמנם עזבה אותו לאחר שנה כדי לעסוק בקולנוע.
קריירה > משחק

קרביץ החלה את קריירת המשחק שלה ב-2007 לקראת סוף לימודיה בקולג'. שיחקה את הפרוצה הצעירה קלואי במותחן הפשע הפסיכולוגי "האמיצה" ובקומדיה "אהבה בתפריט".
בשנת 2008, שיחקה בתפקיד משני בדרמת המתח "התנקשות בנשיא בית הספר". בשנת 2009, שיחקה קרביץ את גיליאן אשתו של ג'יי (בן פוסטר) אחיו הצעיר של הפרופסור מורי טננג'ר (מת'יו פרי) בדרמה הקומית "הציפורים של אמריקה". היא הופיעה גם בוידאו קליפ לשירו של ג'יי זי "I Know".
בשנת 2010 הופיעה בדרמת הפשע של ג'ואל שומאכר "12" בתור גאבי חברתה של הנערה הפופולרית שרה לאדלו (אסתי גינזבורג), קיבלה ביקורות אוהדות על הופעתה השנייה באותה השנה בדרמה "סיפור מצחיק" בתור ניה בה מאוהב גיבור הסרט הנער האובדני קרייג. בסוף אותה שנה, שיחקה קרביץ בסרט "אקס-מן: ההתחלה" שם היא גילמה את דמותה של המוטנטית אנג'ל סלבדורה.
ב-2011, הצטרפה קרביץ לעונה הרביעית של הסדרה "קליפורניקיישן" בתפקיד פרל חברתה של רבקה, בתו של גיבור העלילה הסופר האנק מודי (דייוויד דוכובני).
בשנת 2014, היא שיחקה בסרט "מפוצלים" את דמותה של קריסטינה. שנה לאחר מכן שיחקה בסרט ההמשך "מורדים" ובשנת 2016 שיחקה בסרט השלישי בסדרה "נאמנים" וגם בסרט הפנטזיה "חיות הפלא והיכן למצוא אותן".
משנת 2017 עד 2019, כיכבה קרביץ במשך שתי עונות של סדרת הדרמה של HBO "שקרים קטנים גדולים" שיצר וכתב דייוויד אי קלי, אשר מבוססת על רומן באותו שם ובה היא גילמה את בוני קרלסון. באותה השנה שיחקה בקומדיה השחורה "לילה קשוח" את בלייר, לצדה של סקרלט ג'והנסון. הסרט קיבל ביקורות מעורבות.
בשנת 2018, קרביץ הופיעה בסרט האקשן המדע הבדיוני "קשר קטלני", ושבה לתפקידה כלטה לסטריינג' בסרט ההמשך "חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד" בתפקיד גדול יותר משמעותית. באותה השנה דיבבה את מרי ג'יין ווטסון בסרט "ספיידרמן: ממד העכביש". קרביץ דורגה על ידי אתר האופנה Net-a-Porter לאחת הנשים הלבושות הטוב ביותר לשנת 2018.
בשנת 2020, גילמה את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה הקומדיה רומנטית "נאמנות גבוהה" ברשת Hulu, והוקרן לראשונה בולנטיין דיי. באותה השנה בקולנוע, היא כיכבה כאחת הדמויות הראשיות בסרט הדרמה המוזיקלית "וינה והפנטומים" בכיכובה של דקוטה ג'ונסון. באותה השנה לוהקה לגלם את קאטוומן / סלינה קייל בסרט הלייב-אקשן "באטמן" של הבמאי מאט ריבס, אשר יצא לאקרנים ב-4 במרץ 2022.
בשנת 2022, נכללה ברשימת טיים 100.