stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שגרירות ישראל בקנברה

| --- | --- |

הכניסה לשגרירות ישראל בקנברה
 מידע כללי
 כתובת:  Turrana Street 6
 עיר:  קנברה
 קואורדינטות:  35°18′29″S 149°07′06″E﻿ / ﻿35.3079536°S 149.1183437°E﻿ / -35.3079536; 149.1183437
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי אוסטרליה–ישראל
 שטח האמנה:  אוסטרליה אוסטרליה פיג'י פיג'י מיקרונזיה מיקרונזיה פפואה גינאה החדשה פפואה גינאה החדשה ניו זילנד ניו זילנד (2002–2010)
 מדינה מיוצגת:  ישראל ישראל
 
 https://embassies.gov.il/canberra
 he
 
שגרירות ישראל בקנברה היא הנציגות הדיפלומטית העליונה של ישראל באוסטרליה, והשגריר משמש כשגריר לא תושב לפיג'י, מיקרונזיה ופפואה גינאה החדשה. לשגרירות כפופה הקונסוליה הישראלית בסידני.
היסטוריה

החל מהמחצית השנייה של שנות ה-40 של המאה ה-20 הפעילה אוסטרליה לשכת מסחר עם ארץ ישראל, ומספר משלחות מסחריות ערכו ביקורים.
ב-29 בינואר 1949 הכירה אוסטרליה דה פקטו במדינת ישראל, ובאוקטובר 1949 הסכימו ישראל ואוסטרליה להחליף נציגים בדרג צירים.
ציר ישראל הראשון באוסטרליה, ג'וזף אייבור לינטון, הגיש את כתב האמנתו ב-25 ביוני 1950.
הצירות הישראלית באוסטרליה ישבה בתחילה בסידני.
ב-2002 נסגרה (מסיבות תקציביות) שגרירות ישראל בניו זילנד, והשגרירות קיבלה אחריות לניו זילנד, אך עקב פרשת הדרכונים לא הגיש שגריר ישראל באוסטרליה את כתב האמנתו למושל ניו זילנד עד ה-30 באוגוסט 2005, כששגריר ישראל באוסטרליה נתי תמיר הגיש את כתב האמנתו בפני המושלת הכללית בניו זילנד. במאי 2010, נפתחה מחדש שגרירות ישראל בניו זילנד, והשגרירות באוסטרליה חדלה מלייצג את ישראל בניו זילנד.
במאי 2010 גירשה אוסטרליה דיפלומט ישראלי בשל השימוש שעשתה ישראל בדרכונים אוסטרליים במהלך ההתנקשות במחמוד אל-מבחוח. שר החוץ האוסטרלי סטפן סמית' אמר כי השימוש לרעה בדרכונים "אינו מעשה חברי" והוסיף כי בעוד "אוסטרליה נותרה ידידה נחרצת של ישראל... מערכת היחסים שלנו חייבת להתנהל על בסיס אמון וכבוד הדדיים".
שגרירים

| שם | תחילת כהונה | סיום | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| ג'וזף אייבור לינטון | 1950 | 1952 | ציר |
| משה יובל | 1958 | 1963 |  |
| דוד תשר | 1963 | 1967 |  |
| שמחה פרת | 1967 | 1970 |  |
| משה אראל | 1970 | 1974 |  |
| מיכאל אליצור | 1974 | 1979 |  |
| אברהם קדרון | 1979 | 1982 | נפטר במהלך כהנותו |
| יששכר בן יעקב | 1983 | 1987 |  |
| יהודה אבנר | 1992 | 1995 |  |
| שמואל מויאל | 1995 | 2000 |  |
| גבי לוי | 1999 | 2004 |  |
| נפתלי תמיר | 2005 | 2007 | שימש כשגריר לא תושב לניו זילנד |
| יובל רותם | 2007 | 2013 | שימש כשגריר לא תושב לניו זילנד |
| שמואל בן-שמואל | 2013 | 2017 |  |
| מרק סופר | נובמבר 2017 | אוגוסט 2020 |  |
| אמיר מימון | 2022 | מכהן |  |
הערות שוליים

↑  לשכת מסחר ארץ ישראל-אוסטרליה, העולם, 21 ביוני 1945
↑  אוסטרליה תגביר קשרי המסחר עם א"י, המשקיף, 6 בספטמבר 1945
משלחת להידוק קשרי המסחר בין אוסטרליה וא"י, המשקיף, 12 בנובמבר 1946
↑  בריטניה וגרוריה הכירו "דה־פאקטו" בישראל, קול העם, 30 בינואר 1949
↑  ישראל ואוסטרליה יחליפו צירים, הארץ, 4 באוקטובר 1949
↑  א. ו. פורמאן - ציר אוסטרליה בישראל, קול העם, 30 באוקטובר 1949
↑  יוחלפו נציגים דיפלומטיים בין ממשלות ישראל ואוסטרליה, על המשמר, 4 באוקטובר 1949
↑  אוסטרליה מעיינת בקשירת יחסים דיפלומטיים עם ישראל, קול העם, 24 ביוני 1949
↑  ציר ישראל באוסטרליה הגיש את כתב מינויו, דבר, 25 ביוני 1950
↑  זיוף הדרכונים: אוסטרליה מגרשת דיפלומט ישראלי, באתר ynet, 24 במאי 2010
↑  "Rudd government to expel Israeli diplomat over forged passports used in Hamas hit".
| נציגויות דיפלומטיות של ישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • בחריין • טורקיה • ירדן • מצרים • (מרוקו) |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • הפיליפינים • הודו (בנגלור • מומבאי) • (הונג קונג) • וייטנאם • טורקמניסטן • יפן • מיאנמר • נפאל • סין • סינגפור • קוריאה הדרומית • קזחסטן • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • אירלנד • אלבניה • בולגריה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לטביה • ליטא • נורווגיה • סלובקיה • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צרפת • קפריסין •  קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אנגולה • אתיופיה • גאנה • דרום אפריקה • חוף השנהב • ניגריה • סנגל • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • אקוודור • ארגנטינה • ארצות הברית (סן פרנסיסקו) • ברזיל • גואטמלה • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • מקסיקו • פנמה • פרו • צ'ילה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • ניו זילנד |  |
| נציגויות שנסגרו | איראן • (לבנון) • מאוריטניה |  |
מתקפות נגד נציגויות דיפלומטיות של ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263278205171
29 בדצמבר

29 בדצמבר הוא היום ה-363 בשנה (364 בשנה מעוברת), בשבוע ה-52 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד יומיים.
אירועים היסטוריים ביום זה

875 – האפיפיור יוחנן השמיני מכתיר את קרל הקירח לקיסר האימפריה הרומית הקדושה
1813 – חיילים בריטים מעלים באש את העיר באפלו, במהלך מלחמת 1812
1845 – טקסס מתקבלת כמדינה ה-28 של ארצות הברית
1890 – טבח "הברך הפצועה" בדרום דקוטה, חיילי ארצות הברית טובחים בשבט הסו
1901 – נוסדה הקרן הקיימת לישראל, במטרה לרכוש קרקעות בארץ ישראל ולהכשירן להתיישבות
1911 – מוקמת בפועל הרפובליקה הסינית (התאריך הרשמי הוא ה-1 בינואר 1912)
1937 – מתקבלת חוקתה החדשה של אירלנד
1940 – השרפה הגדולה השנייה של לונדון
1946 – "ליל ההלקאות". פעולה של האצ"ל בה הולקו קצינים בריטים כתגובה על הלקאת לוחם האצ"ל בנימין קמחי
1952 – קמה ממשלת ישראל הרביעית
1967 – נפתחת טייסת 102 בצה"ל, טייסת הסקיהוק השנייה בחיל האוויר
1975 – פצצה בנמל התעופה לה גוארדיה בניו יורק, הורגת 11 איש
1989 – ואצלב האוול נבחר לנשיא צ'כוסלובקיה כתוצאה ממהפכת הקטיפה
1992 – אל-קאעידה מפציץ מלונות בנמל עדן בהם התאכסנו כוחות של צבא ארצות הברית בתימן
1996 – סיום מלחמת האזרחים בגואטמלה
2011 – סמואה מדלגת יום אחד קדימה, פוסחת על 30 בדצמבר 2011, ועוברת לצד המזרחי של קו התאריך הבינלאומי
2022 – הושבעה ממשלת ישראל השלושים ושבע
2024 – טיסה 2216 של צ'ג'ו אייר מתרסקת, 179 נהרגים
נולדו

765 – עלי א-רידא, אימאם השיעי השמיני (נפטר ב-818)
1709 – יליזבטה, קיסרית רוסיה (נפטרה ב-1761)
1721 – מאדאם דה פומפדור, פילגשו של לואי ה-15 (נפטרה ב-1764)
1800 – צ'ארלס גודייר, ממציא אמריקאי (נפטר ב-1860)
1808 – אנדרו ג'ונסון, סגן הנשיא ה-16 של ארצות הברית (1865) ונשיאה ה-17 (1869-1865) (נפטר ב-1875)
1809 – ויליאם יוארט גלאדסטון, מדינאי ליברלי בריטי, שימש ארבע פעמים כראש ממשלת בריטניה הגדולה (נפטר ב-1898)
1876 – פבלו (פאו) קזאלס, צ'לן ומנצח קטלאני (נפטר ב-1973)
1910 – רונלד קואס, כלכלן ומשפטן בריטי, חתן פרס נובל לכלכלה (נפטר ב-2013)
1911 – קלאוס פוקס, פיזיקאי גרמני (נפטר ב-1988)
1923 – יחזקאל קרתי, ניצב במשטרת ישראל (נפטר ב-2004)
1923 – איבון שוקה-ברואה, פיזיקאית צרפתייה (נפטרה ב-2025)
1923 – לילי אברט, סופרת יהודייה-בריטית ילידת הונגריה (נפטרה ב-2024)
1927 – שייע גלזר, כדורגלן ישראלי (נפטר ב-2018)
1928 – קליפורד אדמונד בוסוורת', היסטוריון ומזרחן אנגלי (נפטר ב-2015)
1928 – ברנרד קריבינס, שחקן אופי, קומיקאי ומדבב אנגלי (נפטר ב-2022)
1929 – אפרים גולדנברג, יהודי פרואני שכיהן כראש ממשלת פרו
1930 – אברהם ארנן, מייסדה ומפקדה הראשון של סיירת מטכ"ל (נפטר ב-1980)
1934 – שמעון (קצ'ה) כהנר, אלוף-משנה בצה"ל ויו"ר ומנכ"ל אתר ועמותת גבעת התחמושת (נפטר ב-2020)
1935 – עמי פזטל, שדרן ספורט ישראלי, מקים מחלקת הנוער של מועדון הכדורגל שמשון תל אביב ושופט בבית הדין העליון של ההתאחדות לכדורגל בישראל (נפטר ב-2023)
1937 – ברברה סטיל, שחקנית
1937 – מאומון עבדול גאיום, נשיא האיים המלדיביים
1938 – ברט ברמן, פסנתרן הולנדי-ישראלי
1938 – ג'ון וויט, שחקן אמריקאי זוכה פרס אוסקר
1946 – מריאן פיית'פול, זמרת בריטית (נפטרה ב-2025)
1947 – טד דנסון, שחקן
1951 – ישראל משה רוזנפלד, האדמו"ר מדאראג
1952 – עפרון אטקין, שחקן, מדבב ישראלי (נפטר ב-2012)
1952 – ג'ו לובנו, סקסופוניסט ג'אז אמריקאי
1953 – גלי עטרי, זמרת ישראלית, זוכת אירוויזיון 1979 יחד עם להקת חלב ודבש כנציגת ישראל
1956 – יהודית רביץ, זמרת
1967 – לימור גולדשטיין, שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית
1969 – דביר בנדק, שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ומדבב ישראלי
1972 – ג'וד לאו, שחקן בריטי
1976 – קלרה ח'ורי, שחקנית ערבייה ישראלית
1993 – לירון רביבו, שחקנית, דוגמנית ומנחת טלוויזיה
1995 – רוס לינץ', זמר, שחקן ורקדן אמריקאי
1996 – דילן מינט, שחקן ומוזיקאי אמריקאי
נפטרו

721 – גנמיי, הקיסרית ה-43 של יפן (נולד ב-660)
1170 – תומאס בקט, קדוש נוצרי אנגלי והארכיבישוף של קנטרברי (נולד ב-1117)
1825 – ז'אק-לואי דויד, צייר צרפתי (נולד ב-1748)
1891 – לאופולד קרונקר, מתמטיקאי ולוגיקן גרמני (נולד ב-1823)
1924 – קרל שפיטלר, סופר שווייצרי, חתן פרס נובל לספרות (נולד ב-1845)
1926 – ריינר מריה רילקה, משורר (נולד ב-1875)
1940 – יצחק בן-יעקב, מראשי העלייה השנייה (נולד ב-1881)
1959 – שניאור זלמן חשין, שופט בית המשפט העליון (נולד ב-1903)
1979 – חצקל איש כסית, המייסד והבעלים של בית הקפה התל אביבי הידוע "כסית" (נולד ב-1905)
1980 – טים הרדין, זמר ומלחין בסצנת הפולק האמריקאית של שנות ה-60 של המאה ה-20 (נולד ב-1941)
1993 – יעקב כרוז, דיפלומט ואיש מערכת הביטחון הישראלית (נולד ב-1920)
2001 – קסיה אלר, מוזיקאית ברזילאית (נולדה ב-1962)
2004 – ברוך ג'מילי, לוחם פלמ"ח (נולד ב-1923)
2004 – ג'וליוס אקסלרוד, ביוכימאי יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (נולד ב-1912)
2006 – קרול מרקוביץ', זמר ושחקן תיאטרון יהודי ברומניה ובישראל (נולד ב-1938)
2009 – שמעון גיטר, רופא (נולד ב-1915)
2010 – אבי כהן, כדורגלן ישראלי, יו"ר ארגון שחקני הכדורגל בישראל (נולד ב-1956)
2016 – יוחנן זראי, מלחין ישראלי שפעל בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 (נולד ב-1929)
2018 – שייע גלזר, כדורגלן ישראלי (נולד ב-1927)
2018 – חיים שקד, תת-אלוף בחיל הים, פיקד על שייטת ספינות הטילים, ראש מספן כוח אדם (נולד ב-1939)
2018 – צביקה לוי, פעיל חברתי ישראלי, "אבי החיילים הבודדים" (נולד ב-1948)
2019 – טוביה אושרי, עבריין ומראשי הפשע המאורגן בישראל (נולד ב-1937)
2020 – פייר קרדן, מעצב אופנה צרפתי יליד איטליה (נולד ב-1922)
2020 – יצחק טישלר, עיתונאי, שדרן ומתרגם ישראלי (נולד ב-1929)
2020 – קלוד בולינג, מלחין ופסנתרן צרפתי (נולד ב-1930)
2020 – עמוס גלבוע, קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש חטיבת המחקר של אמ"ן (נולד ב-1939)
2020 – מירי צחי, צלמת ישראלית (נולדה ב-1954)
2020 – לוק לטלו, פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית (נולד ב-1979)
2021 – שאול ורדי, לוחם בחיל השריון שקיבל את עיטור הגבורה עבור לחימתו בקרב על קלע ברמת הגולן במלחמת ששת הימים (נולד ב-1943)
2022 – פלה, כדורגלן ברזילאי (נולד ב-1940)
2023 – מייקל הרדי בויס, עורך דין, שופט ומשפטן ניו זילנדי (נולד ב-1931)
2024 – טומיקו איטואוקה, אישה יפנית, והאדם המבוגר בעולם מאוגוסט 2024 ועד מותה (נולדה ב-1908)
2024 – ג'ימי קרטר, הנשיא ה-39 של ארצות הברית (נולד ב-1924)
2024 – לינדה לאבין, שחקנית וזמרת אמריקאית (נולדה ב-1937)
חגים ואירועים החלים ביום זה

28 בדצמבר – 30 בדצמבר
דצמבר
לוח אירועים שנתי
הקיסרית יליזבטה
מאדאם דה פומפדור
ויליאם גלאדסטון
איור מהמאה ה-13 המתאר את ההתנקשות בחיי תומאס בקט
ז'אק-לואי דויד
פלה
ג'ימי קרטר
רונן הופמן

רונן פנחס הופמן (נולד ב-19 ביולי 1963) הוא פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת התשע עשרה מטעם מפלגת "יש עתיד" וכשגריר ישראל בקנדה. מומחה לענייני ממשל, מדיניות ואסטרטגיה. בעבודתו הציבורית והאקדמית שימש מרצה ויועץ מדיני ופוליטי.
קורות חייו

רונן הופמן נולד בעפולה ביולי 1963 ליעל ומיכאל, מאנשי ההתיישבות העובדת בעמק יזרעאל. כנער הצטרף לתנועת הצופים, ובמסגרת זו יצא ב-1980 עם משלחת של מועצת תנועת הנוער לפעילות הסברתית באירופה.
עם תום שרותו הצבאי החל את לימודיו במדע המדינה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. עוד כסטודנט שילב פעילות אקדמית וציבורית. באותן שנים הדריך במחנות קיץ של הסוכנות היהודית בארצות הברית, וכן העביר סמינרים לחינוך ציוני-יהודי באיטליה ובגרמניה. במהלך עבודתו נחשף לצרכים של יהדות התפוצות בכלל, ושל נוער יהודי-ציוני בפרט. בשנת 1999 השלים את לימודיו לתואר ד"ר ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת לונדון
פעילות ציבורית ומדינית

עם סיום לימודיו לתואר ראשון בשנת 1989, הצטרף לקונסוליה הישראלית באטלנטה כקצין הסברה, שם עסק בפעילות הסברתית ומדינית בדרום מזרח ארצות הברית.
בשנים 1991–1992 שימש עוזר אישי ליצחק רבין.
לאחר הבחירות ב-1992 שימש חבר ומזכיר המשלחת הישראלית לשיחות השלום עם סוריה, והשתתף באופן פעיל בשיחות שנערכו בוושינגטון עד 1994. בהמשך שימש גם יועץ לשר הבריאות, אפרים סנה, בנושאים פוליטיים ובנושא שיתופי פעולה בינלאומיים.
לאחר רצח רבין ייסד הופמן את המכון הבינלאומי למדיניות נגד טרור במרכז הבינתחומי הרצליה בשיתוף עם ד"ר בועז גנור. בנוסף כיהן כמנכ"ל הראשון של המכון, המקיים קשרים הדוקים עם גורמי ממשל בארץ ובעולם.
בשנת 2000 נקרא לסייע לראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק ולהשתתף בועידת שפרדסטאון לשלום בין ישראל וסוריה. במהלך הוועידה שימש מזכיר המשלחת הישראלית.
בשנים 2001–2002 שימש הופמן גם יועץ מדיני לשר הביטחון בנימין בן אליעזר.
נבחר בבחירות לכנסת התשע עשרה לכהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת "יש עתיד". בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום 18, אך נשאר מחוץ לכנסת כשהמפלגה קיבלה רק 11 מנדטים.
ביולי 2021 החליט שר החוץ יאיר לפיד למנות את הופמן לשגריר ישראל בקנדה במסגרת מכסת המינויים הפוליטיים במשרד החוץ. לאחר תבוסת המפלגה בבחירות לכנסת העשרים וחמש והשבעת ממשלת ישראל השלושים ושבע בינואר 2023 ביקש להקדים את סיום התפקיד.
פעילות אקדמית

עד בחירתו לכנסת שימש הופמן כחבר בסגל האקדמי במרכז הבינתחומי הרצליה, ומתמחה בממשל, מדיניות חוץ, ופסיכולוגיה פוליטית. במסגרת תפקידו כמנכ"ל המכון הבינלאומי למדיניות נגד טרור, עסק בגיבוש מחקרי מדיניות וניירות עמדה, ויזם כנסים בינלאומיים בהשתתפות ראשי מדינות וראשי מערכות ביטחון ומודיעין מישראל ומהעולם.
החל משנת 2001 הופמן הרצה במרכז הבינתחומי הרצליה ומעביר קורסים הנוגעים למדיניות חוץ, אסטרטגיה וניהול משא ומתן. בהרצאותיו הוא עוסק בהרחבה בתורת המשחקים בהקשרים מדיניים, במנהיגות, פיתוח חזון ואסטרטגיה, מדיניות חוץ, ניהול ויישוב סכסוכים, ניהול משא-ומתן מדיני, תעמולה ולוחמה פסיכולוגית, תקשורת שכנועית, רציונליות ואי-רציונליות בניהול משא ומתן, ועוד.
ב-2008–2009 שימש יועץ אקדמי לבית-הספר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
כותב טורי דעה בנושאי ממשל ומדינה בעיתונים ובאתרי חדשות.
יזמות עסקית-חינוכית

בשנת 2003 ייסד ד"ר הופמן את חברת "קימאמה", חברה להפעלת מחנות קיץ בינלאומיים במודל אמריקאי, הראשונה להקמת מחנות בינלאומיים בישראל.
הערות שוליים

↑  רונן הופמן מונה לשגריר ישראל בקנדה, באתר ערוץ 7, 19 ביולי 2021
↑  איתמר אייכנר, בעקבות חילופי השלטון: השגריר בקנדה שמינה לפיד ביקש לסיים את תפקידו, באתר ynet, 21 בינואר 2023
↑  סיון קלינגבייל, יום בחיי אבישי נכון, מנכ"ל ובעלים של חברה למחנות קיץ, באתר הארץ, 26 במאי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011876365605171  VIAF: 2913167025396053390005   WorldCat (עם VIAF): 2913167025396053390005 
הופמן נואם בכנס הרצליה 2016
מצפון

"המצפון המתעורר", מאת ויליאם הולמן האנט, 1853
מצפון הוא מרכיב של נפש האדם המנחה אותו בתחום המוסר: מוביל לרגשות חמלה, אשם או חרטה, המדריכים את האדם או מייסרים אותו, בנוגע לפעולות, מעשים או חוסר מעשים, המנוגדים לתפיסת צווי ההתנהגות המוסרית כפי שהם נתפסים על ידו, או עולים אתם בקנה אחד. ״יסוריי מצפון״ הוא מונח המתאר את רגשות האשמה אשר תוקפים אדם לאחר שעשה מעשה שאינו מוסרי בעיניו.
למרות שתחושות כאלה אינן באות בהכרח ממקור אינטלקטואלי, הן עשויות לגרום לאדם לבחון את התנהגותו ולהימנע מפעילות שאינה עולה בעיניו עם המוסר. הנושא של המצפון נדון בהרחבה בפילוסופיה ונמצא עליו חומר רב.
קיקרו וסנקה סיווגו את המצפון כקול הפנימי המקטרג והמסנגר על התנהגות האדם על פי המוסריות שבה, האסכולה הסטואית העמידה את המצפון על יצר הקיום. כריסיפוס מסולי הגדיר את המצפון כתודעת ההרמוניה של האדם.
בימי הביניים הוא נחשב כחוק התבונה (lex rationis) שהאלוהים נטעו בעולם. שפטסבורי האמין כי קיימת בלבו של האדם הרגשה המבחינה בכך שרוחו של האדם נמצא בהרמוניה עם הסדר הקוסמי. בטלר סבר כי עקרונות המוסר נטועים בנפש האדם, וקאנט זיהה בין המצפון ורגש החובה כשלעצמו.
המצפון לפי פרויד

זיגמונד פרויד, הוגה הפסיכואנליזה, ייחס למצפון חלק משמעותי בהתפתחותו של האדם. לפי הגותו של פרויד קיים אצל האדם חלק נפשי, שאותו כינה אני עליון המקביל למעשה ל"מצפון", ואמור להתריע ולמנוע פעולות ומחשבות הנובעות מדחפים, שאינן עולות בקנה אחד עם המוסר כפי שנלמד מנושאי המסורת בעת חינוכו הראשוני של האדם.
המצפון לפי רוסו

הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו התייחס בכתביו למקומו של המצפון ביחס לחשיבה הרציונלית. לכאורה יש ניגוד בין אופן חשיבה רציונלית לבין מושג המצפון. רוסו מבטל את הקושי ומתייחס למצפון כאל תולדה של הרציונליות. להלן ציטוט מהמאמר "רוסו - מוסר ומצפון", מאת קג'טי נגהי:
לא ניתן להתייחס למצפון במנותק מהבינה. הבינה היא הכלי שמגשים אותו. הבינה אינה מספיקה לבטא את הסגולות המוסריות האנושיות משום שהיא יכולה לטעות שהיא מגיעה לבדה ומשום שאין סתירה בין התנהגות על פי הבינה לבין התנהגות על פי עקרון אגוטיסטי של אינטרס עצמי. בינה שואפת לשלמותה ככלי מוסרי כשהיא מאפשרת לנו ללמוד ולגלות את ההבדל בין טוב לרע יד ביד עם המצפון שגורם לנו לאהוב משהו אחד ולשנוא משהו אחר, את הטוב והרע בהתאמה. רוסו מפתח רעיון זה בהקשר של מצב הטבע. במצב הטבע, האדם הפרימיטיבי חסר כל יכולת אינטלקטואלית בסיסית לשיפוט מוסרי. באמצעות אינטראקציה חברתית ותרבותית הוא נעזר בבינה כדי לפתח רעיונות של טוב ורע ואז הסנטימנט של המצפון משתחרר ויוצק תוכן באותם הרעיונות המופשטים של הטוב והרע. בינה לבדה כאמור לא תספיק.
מצפון לפי ויקטור פראנקל

ויקטור פראנקל, הוגה הלוגותרפיה, מגדיר את המצפון כסגולתו האינטואיטיבית של האדם לחשוף משמעותו של דבר מסוים. כיוון שהמשמעות היא דבר ייחודי, אליבא דפרנקל רק המצפון יכול לקנות אחיזה בה. המצפון גם יכול ליצור ערכים אוניברסליים. דבר מה שהתגלה כבעל משמעות לאדם מסוים, יכול להיות מאומץ כערך כללי - למשל שמירה על ניקיון סביבתי, או גינוי של אלימות והשפלה פומביים. המצפון גם יכול לערער את מעמדם של ערכים מקובלים, כאשר מתגלה משמעות חדשה שסותרת ערך קיים. עם זאת הוא מציין שהמצפון כמו החוכמה טבוע בחותם סופיותו של האדם ובשל כך הוא לעיתים גם עלול להטעותו. ועל אף זאת, האדם צריך לציית לצו מצפונו, תוך שמתחייבת ממנו צניעות וענווה, ועימם סובלנות והכרה בזכותו של האחר להאמין למצפונו ולהשמע לו, שמא הצדק דווקא איתו.
מצפון לפי אריך פרום

הפסיכולוג אריך פרום מחלק בין שני סוגי מצפון: מצפון מרותי ומצפון הומניסטי.
מצפון מרותי הוא קולו המופנם של בעל המרות החיצוני - ההורה, המנהיג, אנשי הדת, או דעת הקהל -שהאדם רוצה להפיק רצונו וירא להמרות את פיו, כאשר עמדתו, תפיסותיו וציוויו של בעל המרות נהפכים למעין "שוטר פנימי" החי בקרבו של האדם.
מצפון הומניסטי הוא תזכורת של האדם לעצמו, התגובה של האישיות כולה לתפקודה התקין או לחוסר תפקודה. השופט העצמי שבודק כיצד אנו מתפקדים כבני אנוש. הידיעה העצמית של האדם בהצלחתו או כישלונו באמנות החיים.
פרום שדוגל במצפון ההומניסטי מציין כי המצפון המרותי שיותר משיש בו אשמה, יש בו פחד מפני בעל המרות. וכי מצפון מעין זה הוא איננו נקבע על פי השיפוט הערכי של בעל המצפון אלא על פי ציווים ואיסורים של בעל המרות, בין אם הם טובים ובין אם הם רעים, כך שחסיד של היטלר היה חש שהוא פועל על פי צו מצפונו, גם כאשר עשה מעשים נתעבים מבחינה אנושית. בעל מצפון מרותי גם "כרוך תמיד בצורך להעריץ, ונזקק לדמות מופת, בשאיפה לסוג כלשהו של שלמות, ולתליית השלמות הזו בבעל המרות החיצוני (במה שקרוי הטלה, פרוייקציה)". עוד הוא מציין כי אם כל חטאת במצפון מעין זה הוא ההתקוממות כנגד שלטונו של בעל המרות, ועל כן אי ציות נעשה לחטא החטאים, וציות לטוב שבמידות.
הוא מבדיל בין שני המצפונים בהגדרתו שבעוד המצפון המרותי פועל לטיפוח צייתנותו של האדם, נכונותו להקריב את עצמו וטיפוח רגש החובה, המצפון ההומניסטי הוא ביטוי שיש לאדם בעצמו ובשלמותו, ושתכליתו היא יוצרנות ואושר.
פרום מציין כי שבעוד שקל לאדם להיות בעל מצפון מרותי, קשה לו להגיע למצפון הומניסטי, משתי סיבות:
עוד הוא מוסיף שגם אם האדם מהסה את קול מצפונו ומתכחש לו, יש מצב אחד בחיי האדם שהוא זמן השינה, שבו בחלום, בשעת הכושר היחידה, קולו של המצפון ההומניסטי בוקע. בסופו של דבר הוא מסכם, שני מצפונים אלו המרותי וההומניסטי מצויים בכל אדם, ולעיתים מתערבבים אחד בשני, או מכסים אחד על השני, ואפילו משתלבים, ושהאדם צריך להבחין בין יחסי הכוחות והזיקות שבהם.
סרבנות מטעמי מצפון

במדינות דמוקרטיות, ובהן ישראל, קיים דיון בסוגיית "סרבנות מצפון": סירוב לציית לחוק בשל סיבות מצפוניות. פעמים רבות מדובר בסרבנות מצפון בהקשר לשירות צבאי: סרבנות הנובעת מהתנגדות כללית לקיום צבא (פציפיזם) או סרבנות לשרת בשל אידאולוגיה מסוימת. במסגרת צה"ל פועלת ועדת מצפון, שלה סמכות לפטור משירות ביטחון מועמד לשירות ביטחון או חייל בגין אי-התאמה מטעמי מצפון.
ביהדות

בתנ"ך מסופר לגבי דוד המלך בשני מקרים שליבו נקפו ומצפונו מייסרו, כאשר מבין שלא עשה דברים כהלכה. הראשון לאחר שדוד חתך חלק ממעילו של שאול שרדף אחריו להורגו, ופגע בצורה זו בכבודו של המלך, "וַיְהִי אַחֲרֵי כֵן, וַיַּךְ לֵב דָּוִד אֹתוֹ, עַל אֲשֶׁר כָּרַת אֶת כָּנָף אֲשֶׁר לְשָׁאוּל." (שמואל א', כד ה). והשני לאחר שהוא מבצע מפקד וסופר את ישראל כתוב כי "וַיַּךְ לֵב דָּוִד אֹתוֹ אַחֲרֵי כֵן סָפַר אֶת הָעָם, וַיֹּאמֶר דָּוִד אֶל ה' חָטָאתִי מְאֹד אֲשֶׁר עָשִׂיתִי וְעַתָּה ה' הַעֲבֶר נָא אֶת עֲוֹן עַבְדְּךָ כִּי נִסְכַּלְתִּי מְאֹד". (שמואל ב', כד י). ובפרשנות פרשן המקרא מצודת דוד: "המה לבו וחרד על אשר צוה למנותם, על כי הדבר הזה הוא סיבה להביא עליהם הנגף".
הראי"ה קוק מסביר כי המצפון, מקורו בנשמה האלוהית הנמצאת באדם, בהיותו ברוא ב"צלם אלוהים". מסיבה זו יכול המצפון לדפוק על ליבו של כל אדם - אפילו "עַל דַּלְתֵי לֵב רִשְׁעֵי אֶרֶץ", והוא מכריח אותם "לְבַקֵּשׁ בְּמַה לְּהַשְׁקִיט אֶת רַעֲבוֹן הַצֶּדֶק הַטִּבְעִי שֶׁלָּהֶם, יְסוֹד כֹּחַ הַתְּשׁוּקָה שֶׁהִיא מַעֲמֶדֶת אֶת הָעוֹלָם".
הרב קוק מסביר שזהו אחד הטעמים להיתר אכילת בשר שניתן לאדם, על אף הבעייתיות המוסרית שיש בדבר. אם בשר החי היה אסור באכילה, לא הייתה נוצרת הבחנה חדה בעיני האנושות בין אדם לבהמה, וכשרשעים היו חפצים להשקיט את מצפונם בעשיית מעשים טובים, היו משביעים את הצמא הנפשי לצדק בהטבה לבעלי חיים - ואילו כלפי בני אדם היו מתנהגים בשיא השחיתות והרוע.
בתרבות

בתרבות ובאמנות, ניתן לייחס למצפון תכונות אנושיות משל היה ישות נפרדת. כך למשל ביצירה פינוקיו, המצפון של בובת העץ ההופכת לילד אמיתי הוא צרצר בשם ג'מיני שתפקידו לשמור על פינוקיו ולדאוג שהוא פועל לפי צו המוסר המקובל.
ראו גם

הנרי דייוויד תורו, 'אי-ציות אזרחי'
פקודה בלתי חוקית בעליל
משמעת
הערות שוליים

↑  ויקטור פראנקל, השאיפה למשמעות, עמ' 77–81.
↑  "אדם לעצמו" עמ' 121-142
↑  חזון הצמחונות והשלום, י"א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00569868  NKC: ph126318
ויימאר

ערך זה עוסק בעיר בגרמניה. אם התכוונתם לתקופה שלטונית בגרמניה, ראו .
וַיימאר (בגרמנית: Weimar) היא עיר במדינת תורינגיה שבגרמניה. העיר נתנה את שמה לאחת התקופות החשובות בתולדות גרמניה, תקופת רפובליקת ויימאר.
בשנת 2015 מנתה אוכלוסייתה 64,000 איש.
עיריית ויימאר
היסטוריה

המסמכים הראשונים בהם מוזכר השם ויימאר הם משנת 899 לספירה, ומשנה זו יושבה העיר באופן רצוף.
ויימאר היא אחד מאתרי התרבות הידועים באירופה. העיר הייתה ביתם של ענקי תרבות כיוהאן סבסטיאן באך, פרידריך שילר, יוהאן גוטפריד הרדר ויוהאן וולפגנג פון גתה. מאז אמצע המאה ה-18, עת בחר בה גתה למגוריו, הייתה ויימאר מוקד עלייה לרגל של האינטליגנציה הגרמנית. ניתן למצוא בה את קבריהם של גתה, פרידריך ניטשה, שילר ורבים אחרים, כמו גם את הארכיונים הפרטיים של גתה ושילר.
התקופה שבין 1918 ו-1933 נקראת "רפובליקת ויימאר", זאת מכיוון שחוקת הרפובליקה נוסחה בעיר זאת. עיר הבירה ברלין נחשבה למסוכנת מדי, לאור מרידת ה"ספרטקיסטים", אנשי השמאל הקיצוני, ברחובותיה ב-1918. מסיבה זו בחרה האספה הלאומית להתכנס בוויימאר, ולקבל שם את החוקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שכן ביער הסמוך לוויימאר (בו נהג גתה לבקר) מחנה הריכוז בוכנוואלד. תושבי העיר ככל הנראה ידעו על המתרחש ביער. ראש העיר בעצמו העסיק בביתו קבוצה של עובדי כפייה מהמחנה. אחרי שחרור המחנה בידי חיילים אמריקניים מהדיוויזיה המשוריינת ה-6 באפריל 1945, ראש העיר נאסר בעצמו במחנה, ולבסוף הוצא להורג. גם רעייתו אולצה לשרת את הצבא האדום ולבסוף נפטרה ממחלה קשה. בנוסף, מספר גדול מתושבי העיר אולצו להגיע למחנה ולצפות באסירים ולהיוודע לזוועות שהתרחשו בו.
מתום מלחמת העולם השנייה ועד איחוד גרמניה מחדש השתייכה ויימאר לגרמניה המזרחית.
ב-1991 נערך בוויימאר מפגש שרי החוץ של המדינות גרמניה, פולין וצרפת, בו נוסד "משולש ויימאר", שנועד לסייע לתהליך יציאתה של פולין מהשלטון הקומוניסטי. נציגי המדינות ממשיכים להיפגש בכינוסי משולש ויימאר בערך מדי שנה, בכל פעם בעיר אחרת באחת משלוש המדינות. באחד המפגשים ב-2011 הוחלט על הקמת יחידת חיילים בשם "לוחמי ויימאר", שתהיה מוכנה לפריסה באזורי משבר בעולם החל מ-2013.
תרבות

מאז אמצע המאה ה-19 שכן בוויימאר ארכיון ליצירות מוזיקליות. בוויימאר התקיים מדי שנה פסטיבל מוזיקה, שלשמו הוזמנו יצירות אצל מלחיני התקופה. לכל יצירה שהוזמנה ובוצעה בפסטיבל נשמרו בארכיון הן הפרטיטורה והן ההתכתבות הנוגעת להזמנה ולביצוע. באופן כזה נאצרו בארכיון אלפי יצירות, הן מוכרות והן נדירות. מנהל הפסטיבל האחרון, בשנת 1934, היה ריכרד שטראוס. השלטון הנאצי סגר את הפסטיבל והורה לחסל את הארכיון, אך האחראים עליו העבירו אותו לגניזה במחבוא בשטח שבו הוקם בשנים הבאות מחנה הריכוז בוכנוואלד. לאחר הקמת המחנה, נשלחו אליו יהודים מגרמניה ומארצות אחרות, כמו הולנד וצ'כוסלובקיה, ופרטיטורות וכתבי יד של יצירות מוזיקליות שנמצאו בכליהם הועברו גם הם לארכיון. בהם פרטיטורה של ברוקנר.
אחרי הפלת חומת ברלין נפתח הארכיון מחדש. כ-30 אחוזים מתוכנו נהרסו, בהם פרטיטורות וכתבי יד של בטהובן. בין היצירות שנשמרו בארכיון היו יצירות של מלחינים יהודים. במיזם משותף לאקדמיה למוזיקה בירושלים ולאקדמיה ע"ש ליסט בוויימאר, בשם "כנר על גג הרייכסטאג", מבצעת תזמורת משותפת לשתי האקדמיות יצירות נשכחות של יוצרים יהודים. הכנר רועי שילוח ניגן קונצ'רטו לכינור של קרל גולדמארק, שלא הושמע זה עשרות שנים.
אתרים

ויימאר הייתה מוקד לתנועה האדריכלית באוהאוס. בעיר מצויים גלריות אמנות, מוזיאונים, התיאטרון הלאומי הגרמני ואוניברסיטת הבאוהאוס. במסגרת שנת ה-100 לבאוהאוס, חודשו מבנים רבים בקשורים למוסד המיתולוגי שנפתח לראשונה בוויימאר, בהם בית על ההורן שנבנה על ידי מורי ותלמידי הבאוהאוס ב-1923.
שני אתרי מורשת עולמית הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו בוויימאר. הראשון: אתרי הבאוהאוס בוויימאר (במשותף עם דסאו וברנאו שליד ברלין) בשנת 1996, והשני ויימאר הקלאסית בשנת 1998. בנוסף, הכריז האיחוד האירופי על העיר כ"בירת התרבות של אירופה" לשנת 1999.
בעיר ממוקמת ספריית הדוכסית אנה אמליה, המאחסנת אוסף נרחב של ספרות גרמנית ומסמכים היסטוריים.