stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם השלישי, מלך אנגליה
המהפכה המהוללת > סיום המהפכה

ויליאם השלישי תמך בחוק הסובלנות (Toleration Act) של 1689, שהבטיח סובלנות דתית לפורשים מסוימים מהדת הכללית. אך החוק חל רק על חלק מוגבל מהעם: הוא לא חל על מי שאינם נוצרים, אלה שלא האמינו בשילוש הקדוש ולא על קתולים. לפיכך, החוק היה פחות רחב מאשר הצהרת הסובלנות של ג'יימס השני, שביקשה להעניק חופש פולחן למאמיני כל הדתות.
בדצמבר 1689, אושרה מגילת הזכויות (Bill of Rights), אחד מהמסמכים החוקתיים החשובים בהיסטוריה האנגלית. החוק, שנוסח מחדש ואישר פרטים רבים בהצהרת הזכויות המוקדמת יותר, הגביל את הכוח המלכותי. החוק קבע, בין היתר, כי המלך אינו יכול להשעות חוקים שהועברו בפרלמנט, להשית מסים ללא הסכמה פרלמנטרית, למנוע את הזכות לעתירה, לגייס צבא קבוע בימי שלום ללא הסכמה של הפרלמנט, לא לאפשר לנתינים פרוטסטנטים לשאת נשק, להתערב בבחירות לפרלמנט, שלא לספק חסינות פרלמנטרית לחברי הפרלמנט, לחייב ערבות מוגזמת או להעניש באופן אכזרי או יוצא דופן. ויליאם התנגד להגבלות הללו על המלוכה, אך הוא בחר שלא להסתכסך עם הפרלמנט והסכים לכבד את החוק.
מגילת הזכויות גם פתרה את בעיית ירושת הכתר. לאחר מותם של ויליאם או מרי, האחר ימשיך למלוך. הבאים בשושלת הירושה יהיו אחותה של מרי השנייה, הנסיכה אן, וילדיה. לבסוף, כל צאצא שיהיה לוויליאם בעתיד מנישואין אחרים יכלל אף הוא בשושלת הירושה. לא-פרוטסטנטים, וכן אלה שינשאו לקתולים, יוצאו מסדר הירושה.
מלכותו המשותפת עם רעייתו מרי השנייה

ויליאם נעדר מהממלכה לתקופות ממושכות בזמן מלחמתו בצרפת. אנגליה הצטרפה לליגת אוגסבורג, שנודעה אז בשם "הברית הגדולה" ("The Great Alliance") והשתתפה במלחמת הברית הגדולה (שבארצות הברית נקראת מלחמת המלך ויליאם, על שמו של ויליאם השלישי). בזמן שלחם ויליאם מחוץ לאנגליה מלכה באנגליה אשתו, מרי השנייה, במקומו, אך פעלה על פי עצותיו. בכל פעם שחזר לאנגליה, השיבה לו מרי את השלטון ללא התנגדות. סידור זה פעל במשך כל חייה של מרי.
אף כי אנגליה קיבלה את ויליאם כשליט, הייתה לו התנגדות משמעותית בסקוטלנד ובאירלנד. היעקוביטים הסקוטים – שהאמינו כי ג'יימס השני הוא המלך החוקי – ניצחו באופן מזהיר ב-2 ביולי 1689 בקרב קיליקרנקי, אך הובסו חודש לאחר מכן. המוניטין של ויליאם הורע לאחר הטבח בגלנקו (1692), בו נרצחו מאות סקוטים שסירבו להשבע אמונים למלכם ומלכתם החדשים. ויליאם נכנע לדעת הקהל כשהדיח את האחראים לטבח, אם כי עדיין נטה להם חסד; במילותיו של ההיסטוריון לורד אקטון, "אחד נעשה לקולונל, האחר לאביר, שלישי לחבר פרלמנט, והרביעי לרוזן".
באירלנד, שם נהנו המורדים מסיוע צרפתי, נמשכה הלחימה זמן רב יותר, עד כי ג'יימס נאלץ להימלט מהאי לאחר קרב הבויין (1690), למרות הניצחון. הניצחון באירלנד מצוין מדי שנה בצעדת אוראנז'. לאחר שהצי האנגלו-הולנדי ניצח את הצי הצרפתי בקרב לה הוג ב-1692, נעשה היתרון הימי של אנגליה מכריע, ואירלנד נכבשה זמן קצר לאחר מכן. עם זאת, לא זכתה הברית הגדולה להצלחות ביבשת אירופה. ויליאם איבד את מחוז נאמור, חלק מהטריטוריה ההולנדית שלו, ב-1692, והובס קשות בקרב לנדן ב-1693.
מרי מתה מאבעבועות שחורות ב-1694, והותירה את ויליאם למלוך לבדו. על אף שהחזיק מספר פילגשים בימי חייה (שהידועה ביותר מביניהן היא אליזבת וילייר), התאבל ויליאם עמוקות על מות אשתו ואמר ש"מהיותי האדם המאושר ביותר" הוא "הולך כעת להיות היצור האומלל ביותר על פני האדמה".
אף שגודל בילדותו כקלוויניסט, המיר את דתו לאנגליקניות. במהלך שלטונו לבדו התמעטה האהדה כלפיו באופן משמעותי.
מלכותו המשותפת עם רעייתו מרי השנייה > יחסיו עם הפרלמנט

למרות שהוויגים היו תומכיו החזקים ביותר של ויליאם, בתחילה העדיף מדיניות של איזון בין הוויגים לבין הטורים. המרקיז מהליפקס, אדם שהיה ידוע ביכולתו לנווט קו פוליטי מתון, רכש את אמונו של ויליאם בתחילת שלטונו. הוויגים, שהיו רוב בפרלמנט, ציפו לשלוט בממשלה, והתאכזבו כשוויליאם לקח להם את ההזדמנות הזו. גישה "מאוזנת" זו לשלטון לא החזיקה מעמד מעבר לשנת 1690, מכיוון שהסיעות המתנגדות הפכו את היכולת לנהל מדיניות אפקטיבית לבלתי אפשרית, וויליאם קרא לבחירות חדשות בתחילת השנה.
לאחר הבחירות לפרלמנט של 1690, החל ויליאם להעדיף את הטורים, בראשות דאנבי ונוטינגהאם. בעוד שהטורים העדיפו לשמור על זכויותיו של המלך, ויליאם מצא אותם בלתי מתאימים כאשר ביקש מהפרלמנט לתמוך במלחמתו המתמשכת עם צרפת. כתוצאה מכך, ויליאם החל להעדיף את סיעת הוויגים. ממשלת הוויגים הייתה אחראית להקמת הבנק של אנגליה כרעיון שנלקח מהקמתו של הבנק של אמסטרדם. החלטתו של ויליאם להעניק את הזיכיון המלכותי בשנת 1694 לבנק של אנגליה, מוסד פרטי בבעלות בנקאים, היא המורשת הכלכלית החשובה ביותר שלו. צעד זה הניח את היסוד הפיננסי להשתלטות האנגלית על התפקיד המרכזי של הרפובליקה ההולנדית והבנק של אמסטרדם במסחר העולמי במאה ה-18.
ויליאם פיזר את הפרלמנט בשנת 1695, והפרלמנט החדש שהתכנס באותה שנה הובל על ידי הוויגים. בשנה שלאחר מכן הפרלמנט העביר את חוק הסחר הקולוניאלי.
מותו

ב-1702 מת ויליאם מדלקת ריאות, שנגרמה מפציעה שארעה לו כשנפל מסוסו. הגרסה המקובלת למקרה הייתה כי הסוס נתקל בבור של חפרפרת, ולפיכך יעקוביטים רבים הריעו ל"ג'נטלמן הקטן בז'קט הקטיפה השחור".
ויליאם נקבר במנזר וסטמינסטר לצד רעייתו. בתקופת שלטונה של יורשתו, אן, נעשו ניסיונות להרחיב את חוק היישוב לסקוטלנד. הסקוטים כעסו על כך שהאנגלים לא נועצו בהם לפני שבחרו בסופיה כיורשת הכתר האנגלי, ולכן העבירו את חוק הביטחון, והכריחו את אן להסכים לו על ידי איום שימשכו את חייליהם ממלחמת הירושה הספרדית. החוק קבע כי אם אן תמות ללא ילדים, יוכלו הסקוטים לבחור את המלך הבא מבין הצאצאים הפרוטסטנטים של אחד ממלכי סקוטלנד הקודמים, אך יבחרו ביורש אנגלי רק אם ימולאו תנאים פוליטיים, דתיים וכלכליים מסוימים. הפרלמנט האנגלי הגיב בניסיון להכריח את הסקוטים להיכנע, בכך שהגביל את הסחר עימם, ובכך איים להרוס את הכלכלה הסקוטית. הסקוטים נאלצו להסכים לחוק האיחוד של 1707, שאיחד את אנגליה וסקוטלנד לממלכה אחת הקרויה בריטניה הגדולה; הירושה נקבעה על פי התנאים שנקבעו בחוק היישוב.
מותו של ויליאם היה גם סופו של בית אורנז'-נסאו ההולנדי, ששלט בארצות השפלה מאז ימי וילם השתקן. בכל חמשת המחוזות בהם שלט ויליאם השלישי – הולנד, זלנד, אוטרכט, חלדרלנד ואוברייסל – הושעה תפקיד הסטאדהאודר לאחר מותו של ויליאם. שני המחוזות הנותרים – פריזלנד וחרונינגן – מעולם לא נשלטו בידי ויליאם השלישי, והם המשיכו להחזיק בסטאטהולדר אחר, יאן וילם פריסו, נסיך אורנז'. לפי צוואתו של ויליאם, היה יאן וילם פריסו אמור גם לרשת את מחוז אורנז', אך פרידריך הראשון, מלך פרוסיה, דודנו של ויליאם, תבע את המחוז הזה לעצמו.
יאן וילם פריסו מת בשנת 1711, והותיר לבנו וילם את טענתו לשלטון שם. תחת חוזה אוטרכט, עליו הוסכם ב-1713, התיר פרידריך הראשון למלך צרפת, לואי הארבעה עשר, לקחת את מחוזות אוראנז' לרשותו. לווילם הרביעי נותר רק התואר "נסיך אורנז'" הריק מתוכן. וילם קיבל גם את תפקיד הסטאטהולדר בשנת 1747 (משנה זו והלאה היה סטאטהולדר אחד לכל הרפובליקה, ולא אחד לכל מחוז כפי שהיה לפני כן).
מורשתו

"הוא היה אדם גדול, אויב של צרפת, אשר גרם לה נזק רב, אך אנו חייבים לו את הכבוד שלנו"
נפוליאון בונפרטה
ההישג העיקרי של ויליאם השלישי היה הגבלתה של צרפת, בזמן שהיה ביכולתה להשליט את רצונה על מרבית אירופה. מרבית מעשיו בימי חייו היו מנוגדים לרצונו של מלך צרפת, לואי הארבעה עשר. ניסיונות אלה המשיכו לאחר מותו, במלחמת הירושה הספרדית.
תוצאה חשובה נוספת של תקופת מלכותו של ויליאם הייתה סיום המאבק המר בין הכתר לפרלמנט, שהחלה מאז עלייתו לשלטון של המלך הראשון לבית סטיוארט, ג'יימס הראשון, ב-1603. המאבק על הכוח המלכותי והפרלמנטרי הוביל למלחמת האזרחים האנגלית בשנות הארבעים של המאה ה-17, ולמהפכה המהוללת ב-1688. בתקופת מלכותו של ויליאם יושב המאבק לטובת הפרלמנט במגילת הזכויות של 1689, ובחוק ההסדר ב-1701.
רבים מבני זמנו של ויליאם הסכימו שהוא היה מפקד צבאי גדול. גם אויביו דיברו עליו בהערכה. המרקיז דה קווינסי, למשל, כתב שבזכות תובנתו ואומץ ליבו האישי של ויליאם הצליחו בעלות הברית להחזיק מעמד בקרב סנף, והוא גם משבח את הדרך שבה הוביל ויליאם את חייליו בבטחה במהלך הקרבות של סטינקרק ולנדן.
עם זאת, ויליאם הואשם על ידי היסטוריונים צרפתים ובריטים בחוסר סבלנות ופזיזות, ובכך שהתייחס בקלות דעת לחייו ולחיי חייליו. ההיסטוריון הבריטי ג'ון צ'ילדס מכיר בתכונות הגדולות של ויליאם, אך סבור שהוא לא עמד במשימה כמפקד שדה, בכך שזרק את עצמו לעיתים קרובות לתוך הקרב, לא הייתה לו ראיית הנולד המלאה.
ויליאם פיקד על מספר קרבות שדה: קרב סנף (1674), קרב קאסל (1677), קרב סן-דני (1678), קרב הבוין (1690), קרב סטינקרק (1692) וקרב לנדן. למרות שרובם היו תבוסות, יהיה זה שגוי להטיל את האחריות רק עליו. הוא עמד מול צבא חזק ואחיד עם צבא קואליציה. רבים מחיילי הקואליציה לא היו מיומנים וממושמעים כמו החיילים ההולנדים, והיה דרוש זמן לשלבם במערכת ההולנדית. ויליאם לא ייחס חשיבות רבה לסימני ניצחון מסורתיים. הוא ראה בעצמו מנצח אם הצליח להגדיל את האבדות של הצרפתים עד כדי כך שתוכניות התקפה צרפתיות נאלצו להתבטל. הקרבות שנלחם בהם היו כמעט כולם קרבות התשה. הוא לקח כמובן מאליו שגם בעלות הברית שלו סבלו מנפגעים רבים. הצבא ההולנדי היה מוכן לכך; ומ-1689, כך הייתה גם אנגליה.
מסדר אורנג' בן ימינו קרוי על שם ויליאם השלישי, וחוגג את ניצחונו בקרב בויין. תהלוכות אוראנז' באירלנד וסקוטלנד פעמים רבות נושאות תמונה של ויליאם עימם. לפיכך הצבע הכתום (אורנג') בדרך כלל נחשב כצבע פרוטסטנטי באירלנד. דגל אירלנד כולל את הצבע כתום, וכן ירוק ולבן, ואמור לסמל את השלום בין הפרוטסטנטים והקתולים באירלנד.
על שמו קרוי מחוז נסאו שבניו יורק, ארצות הברית.
ראו גם

ויליאמיטים
הערות שוליים

↑  Troost, Wout, William III, The Stadholder-king: A Political Biography (2005) (translation by J.C. Grayson) ISBN 0-7546-5071-5
↑  Van der Kiste, John, William and Mary (2003) ISBN 0-7509-3048-9
| מלכי אנגליה ומלכי הממלכה המאוחדת |
| --- | --- | --- |
| ההפטרכיה (שבע הממלכות) | ההפטרכיה (שבע הממלכות) |  |
| מלכי שבע הממלכות | מזרח אנגליה • אסקס • קנט • מרסיה • נורת'מבריה • סאסקס • וסקס |  |
| ממלכת אנגליה | ממלכת אנגליה |  |
| בית וסקס | אגברט • אתלוולף • אתלבאלד • אתלברט • אתלרד הראשון • אלפרד • אדוארד הראשון • אלפווארד • אתלסטאן • אדמונד הראשון • אדרד • אדוויג • אדגר • אדוארד השני • אתלרד השני • סוון (מדנמרק) • אתלרד השני • אדמונד השני • קנוט (מדנמרק) • הרולד הראשון (מדנמרק) • הארדיקאנוט (מדנמרק) • אדוארד השלישי • הרולד השני • אדגר אתלינג |  |
| המלכים הנורמנים | ויליאם הראשון • ויליאם השני • הנרי הראשון • מתילדה • סטיבן |  |
| בית פלנטג'נט | הנרי השני • ריצ'רד הראשון ("לב הארי") • ג'ון • הנרי השלישי • אדוארד הראשון • אדוארד השני • אדוארד השלישי • ריצ'רד השני |  |
| בית לנקסטר | הנרי הרביעי • הנרי החמישי • הנרי השישי |  |
| בית יורק | אדוארד הרביעי • אדוארד החמישי • ריצ'רד השלישי |  |
| בית טיודור | הנרי השביעי • הנרי השמיני • אדוארד השישי • ג'יין גריי • מרי הראשונה • אליזבת הראשונה |  |
| בית סטיוארט | ג'יימס הראשון • צ'ארלס הראשון • צ'ארלס השני • ג'יימס השני • מרי השנייה וויליאם השלישי (בית אוראנז'-סטיוארט) • אן |  |
| הממלכה המאוחדת | הממלכה המאוחדת |  |
| בית הנובר | ג'ורג' הראשון • ג'ורג' השני • ג'ורג' השלישי • ג'ורג' הרביעי • ויליאם הרביעי • ויקטוריה |  |
| בית סקסה-קובורג-גותה | אדוארד השביעי • ג'ורג' החמישי |  |
| בית וינדזור | ג'ורג' החמישי • אדוארד השמיני • ג'ורג' השישי • אליזבת השנייה • צ'ארלס השלישי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270078805171  PLWABN: 9810648514405606  BIBSYS: 90179957  BNC: 000108773  BNE: XX826371  BnF: cb119602448 (data)  BPN: 65154024  CiNii: DA10852368  GND: 118643355  ICCU: TO0V535686  ISNI: 0000 0004 5379 7535  LCCN: n80044551  NKC: jn20000701904  NLA: 35898566  NLG: 140591  NTA: 068135424  RKD: 424318  SELIBR: 210273  SNAC: w6th8s1f  SUDOC: 07329960X  TePapa: 34515  Trove: 1137062  ULAN: 500238568  VcBA: 495/39390  VIAF: 100194418   WorldCat (עם VIAF): 100194418 
רעייתו של ויליאם, מרי
הצי ההולנדי שהפליג לאנגליה עם יותר מ-450 ספינות, יותר מפי שניים מגודלה של הארמדה הספרדית בשנת 1588
הסמל של ויליאם ומרי כפי שמתואר בדגל הפלישה שלהם. 1688
הכתרת ויליאם ומרי
ויליאם ואשתו מרי
דיוקן של ויליאם, 1690
תיאור מהמאה ה-19 של נפילתו הקטלנית של ויליאם מסוסו
ויליאם השלישי בקרב לנדן
נשיא הרפובליקה העממית של סין

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  שי ג'ינפינג
 תאריך כניסה לתפקיד:  14 במרץ 2013
 דרכי מינוי:  בחירה על ידי הקונגרס הלאומי העממי בהמלצת נשיאות הקונגרס הלאומי העממי
 תחום שיפוט:  הרפובליקה העממית של סין
 מעון:  ג'ונגנאנחאי
 מושב המשרה:  בייג'ינג
 משך כהונה קצוב:  5 שנים (ללא הגבלת מספר תקופות כהונה)
 ייסוד המשרה:  27 בספטמבר 1954
 איוש ראשון:  מאו דזה-דונג
 אתר רשמי
 
נשיא הרפובליקה העממית של סין (בסינית מפושטת: 中华人民共和国主席, בסינית מסורתית: 中華人民共和國主席) הוא ראש המדינה של הרפובליקה העממית של סין. תפקיד הנשיא הוא ברובו תפקיד טקסי עם סמכויות מוגבלות, על אף שבדרך כלל הנשיא ממלא במקביל תפקידים נוספים והוא המנהיג העליון של המדינה. התפקיד מוגדר כתפקיד ממשלתי יותר מאשר תפקיד מנהלי.
תפקיד הנשיא הוגדר לראשונה בחוקת 1954 והוא אויש ברציפות על ידי מאו דזה-דונג ועל ידי ליו שאוצ'י. על ליו הוטל אות קלון מבחינה פוליטית במהלך מהפכת התרבות, ומשרת הנשיא בוטלה. על פי החוקה של 1975 בוטל תפקיד הנשיא באופן סופי, ובחוקה של 1982 הוא חודש, אם כי עם סמכויות מצומצמות. התרגום המקובל בשפה האנגלית של שם התפקיד עד 1982 היה "יושב ראש" (Chairman) ומאז מקובל יותר התרגום "נשיא" (President), על אף שהמינוח בשפה הסינית נותר ללא שינוי.
על פי החוקה הנוכחית של סין, תפקיד הנשיא הוא יוקרתי, אך בעיקרו הוא טקסי בעל מעט סמכויות בזכות עצמו, בעיקר הזכות למנות את ראש הממשלה. רוב הסמכויות המעטות שניתנות לנשיא כפופות לאישורו של הקונגרס הלאומי העממי, אשר בוחר את הנשיא לעד שתי תקופות כהונה של חמש שנים כל אחת. עם זאת, במרץ 2018 הוכנסו שינויים בחוקה, לפיהם תקופת כהונתו של נשיא סין לא תהיה קצובה בזמן.
יחד עם זאת, מאז כהונתו של ג'יאנג דזה-מין, כל הנשיאים החזיקו במקביל גם בתפקידים של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין ושל יושב ראש הוועדה הצבאית המרכזית. תפקידים אלה, שלא כמו תפקיד הנשיא, מקנים לאוחזים בהם סמכויות משמעותיות. כתוצאה מכך, הנשיא הוא ראש המדינה דה יורה וכן שולט על המפלגה הקומוניסטית, על המדינה ועל הצבא, ולפיכך הוא המנהיג העליון דה פקטו של סין. רוצה לומר, המנהיג העליון של היום מחזיק בתפקיד הנשיא, אך הנשיא הוא לא בהכרח המנהיג העליון, כפי שהיה בין השנים 1959 – 1993.
נשיא סין הנוכחי הוא שי ג'ינפינג, והוא מכהן בתפקידו מאז 14 במרץ 2013.
הדרישות לתפקיד והבחירה

על פי חוקת סין הנוכחית, על הנשיא להיות אזרח סיני בעל זכות בחירה מלאה שמלאו לו 45 שנים. תקופת כהונתו של הנשיא חופפת לתקופת כהונתו של הקונגרס הלאומי העממי (כיום חמש שנים) ועד 2018 כהונתם של הנשיא ושל סגנו הייתה מוגבלת לשתי תקופות כהונה. בפברואר 2018 הוחלט על ידי הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של סין לבטל את המגבלה על שתי תקופות כהונה ולאחר שתאושר החלטה זו על ידי הקונגרס, יוכל הנשיא לכהן ללא הגבלה עד לסוף חייו. ב-11 במרץ 2018 אישר הקונגרס את התיקון לחוק והגבלת מספר הכהונות של הנשיא בוטלה סופית.
הנשיא נבחר על ידי הקונגרס הלאומי העממי, שהוא הגוף השלטוני הבכיר במדינה ושבסמכותו להעביר מתפקידם את הנשיא ופקידים בכירים אחרים. ההחלטות על בחירתו או על הדחתו של הנשיא מתקבלות בהצבעה ברוב פשוט.
על פי חוקת הקונגרס הלאומי העממי, מועמדותו של הנשיא מוצגת על ידי נשיאות הקונגרס. בפועל, שומרת המפלגה הקומוניסטית של סין את תפקיד הנשיא עבור המזכיר הכללי של המפלגה. כמו כל הפקידים הבכירים של המדינה, שנבחרים על ידי הקונגרס, הנשיא נבחר כמועמד יחיד ללא מתמודדים.
במקרה שתפקיד הנשיא מתפנה, ממלא את מקומו סגן הנשיא. במקרה ששני התפקידים מתפנים, ממלא את מקומם באופן זמני יושב ראש הוועדה המתמדת של הקונגרס הלאומי העממי, שמשמש כנשיא בפועל עד אשר הקונגרס בוחר נשיא חדש וסגן נשיא חדש.
תפקידים וסמכויות

על פי החוקה הסמכות הפוליטית החשובה ביותר של הנשיא היא למנות את ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין. הקונגרס הלאומי העממי מאשר בהצבעה את המינוי, אך מאחר שרק שם אחד מוצג לבחירה, הוא יכול רק לאשר או לדחות את המינוי. עד היום, לא דחה הקונגרס מועמד שהוצג לבחירה. מאחר שתפקיד ראש הממשלה הוא התפקיד הפוליטי החשוב ביותר, הסמכות למנותו, נותנת לנשיא, תחת נסיבות מסוימות, השפעה פוליטית של ממש.
מרגע שהקונגרס הלאומי העממי אישר את מינויו של ראש הממשלה, ממנה אותו הנשיא באופן רשמי. כראש הרשות המבצעת, יש לראש הממשלה הסמכות למנות את מועצת המדינה, בכפוף לאישור הקונגרס. לאחר מכן הנשיא ממנה את סגני ראש הממשלה, את חברי מועצת המדינה ואת השרים.
בנוסף לסמכותו למנות את ראש הממשלה, יש לנשיא את הסמכויות לחתום על חוקים, לאשר את הענקתם של מדליות ועיטורים, להעניק חנינות, להכריז על מלחמה ולהוציא פקודות גיוס כלליות. עם זאת, מאחר שהנשיא מפעיל את סמכויותיו אלה על פי החלטותיו של הקונגרס הלאומי העממי, או על פי החלטותיה של הוועדה המתמדת שלו, ואין הוא רשאי לדחות את החלטותיהם של הגופים הללו, אלו הן סמכויות פורמליות בלבד.
בתחום יחסי החוץ תפקידיו של הנשיא כוללים מינוי נציגים דיפלומטיים והחזרתם משליחותם וכן אשרורם וביטולם של חוזים והסכמים שנחתמו עם מדינות זרות. כמו סמכויות רבות אחרות של הנשיא, הוא מיישם את סמכויותיו אלה על פי החלטות הוועדה המתמדת של הקונגרס הלאומי העממי, ולפיכך גם הן סמכויות פורמליות בלבד.
רשימת הנשיאים

| תמונה | שם הנשיא   (שנות חיים) | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
|  | מאו דזה-דונג   (1976-1893) | 27 בספטמבר 1954 | 27 באפריל 1959 |
|  | ליו שאוצ'י   (1969-1898) | 27 באפריל 1959 | 31 באוקטובר 1968 |
|  | דונג ביוו   (1975-1886)   (נשיא בפועל) | 24 בפברואר 1972 | 17 בינואר 1975 |
|  | לי שייניין   (1992-1909) | 18 ביוני 1983 | 8 באפריל 1988 |
|  | יאנג שאנגקון   (1998-1907) | 8 באפריל 1988 | 27 במרץ 1993 |
|  | ג'יאנג דזה-מין   (2022-1926) | 27 במרץ 1993 | 15 במרץ 2003 |
|  | חו ג'ינטאו   (נולד: 1942) | 15 במרץ 2003 | 14 במרץ 2013 |
|  | שי ג'ינפינג   (נולד: 1953) | 14 במרץ 2013 | מכהן |
הערות שוליים

↑  CPC proposes change on Chinese president's term in Constitution
↑  סוכנויות הידיעות, סין בדרך לשינוי: הנשיא יוכל לכהן ללא הגבלה, באתר ynet, 25 בפברואר 2018
↑  סוכנויות הידיעות, "שִי דזה דונג": נשיא סין ישלוט ללא הגבלת זמן, באתר ynet, 11 במרץ 2018
↑   Associated Press, הניו יורק טיימס, החזק ביותר מאז מאו: שי ג'ינפינג הכריז על כהונה שלישית כנשיא סין, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2022
↑  חדשות חוץ, סין: ראש הממשלה החדש נכנס לתפקידו, הכלכלה בראש סדר העדיפויות, באתר כלכליסט, 11 במרץ 2023
כוכב רומניה

| --- | --- |

  
 פרטים
 מדינה:  רומניה 
 נוסד:  1864 
 
המסדר הלאומי "כוכב רומניה" (ברומנית: "Ordinul național „Steaua României) הוא מסדר לאומי רומני, העיטור הגבוה ביותר המוענק על ידי ממשלת רומניה.
המסדר נוסד על ידי אלכסנדרו יואן קוזה ב-1864 והוענק בתקופתו בצמצום רב. לאחר הכרזת העצמאות של רומניה, ב-1877, אישר קרול הראשון, מלך רומניה את המסדר בחוק מיום 10 במאי 1977. המסדר בוטל ב-1948, כשעבר השלטון לידי הקומוניסטים וחודש ב-1998.
עד שנת 2000, היו למסדר חמש דרגות: אבירים, קצינים, מפקדים, קצינים בכירים וצלבים גדולים.
דרגות

לפי חוק 29/2000, לגבי מערכת העיטורים הלאומית של רומניה, קיימות כיום שש דרגות:
דרגה 1: קולר (Colan)
דרגה 2: צלב גדול (Mare Cruce)
דרגה 3: קצין בכיר (Mare Ofiţer)
דרגה 4: מפקד (Comandor)
דרגה 5: קצין (Ofiţer)
דרגה 6: אביר (Cavaler)
מקבלים בולטים > הנפקה ראשונה (1877–1948)

ארנסטו בורצגלי (אנ')
אויגן, ארכידוכס אוסטריה (1881)
פראטפ סינג מאידר (אנ') (1921)
ג'אן קארץ' (אנ')
אריסטיד ראזו (אנ') (1918)
הארי גדעון ולס (אנ') (1919)
אסמאעיל, סולטאן ג'והור (1920)
הנדריק פיטר ניקולס מולר (אנ') (1922)
סקרלט קנטקוזינו (אנ')
ארתור פלפס
אדוורד רידז-שמיגלי
ג'ק קורבו (1930)
סטניסלב מצ'ק
אספא ווסן
רודולף וולדן
פריץ ויט (1942)
מרטין אונריין
ג'גטג'יט סינג (אנ') (1935)
וולטר סטאודינגר (אנ') (1942)
אסמאעיל, סולטאן ג'והור (1942)
ולטר ונק (1943)
אמריך ג'ורדן (1944)
סמואל סי. קאמינג (אנ')
פול דה סמט דה נאייר (אנ')
ראו גם

מערכת העיטורים הלאומית של רומניה (אנ')
הערות שוליים

↑  LEGE nr. 29 din 31 martie 2000 privind sistemul national de decoratii al Romaniei
סמטה פלונית וסמטה אלמונית

| --- | --- |

האריה וסמטה פלונית בעטיפת האלבום הייתי פעם ילד של אריק איינשטיין
 מידע
 עיר:  תל אביב-יפו 
 קואורדינטות:  32°04′16″N 34°46′23″E﻿ / ﻿32.07098361°N 34.77309108°E﻿ / 32.07098361; 34.77309108
 תבנית:לשוניות2
 
עמודי השער של רחוב סימטה פלונית
לוחית הסבר על פסל האריה בסמטה פלונית
סמטה פלונית וסמטה אלמונית הן שתי סמטאות קטנות, המקבילות זו לזו, ויוצאות מרחוב המלך ג'ורג' במרכז העיר תל אביב.
הסמטאות, אשר מחוברות זו לזו בצידן המזרחי, נבנו בשנת 1922 בסגנון האקלקטי. הסמטאות הפכו עם השנים למרכז תרבותי והן מהוות את מקום משכנם של בוטיקים אופנתיים, גלריית פלונית לאומנות ומרכז אינדימדיה הישראלי.
מקור השם

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
שמן של הסמטאות כרוך זה בזה ומסורת של אגדות אורבניות ניסו לבאר את שם הסמטאות. לפי אחת המעשיות מאיר גצל שפירא, בונה הבתים בסמטאות, ביקש לקרוא לאחת הסמטאות על שמו (ולפי גרסה אחרת, על שם רעייתו, סוניה) אך ראש העירייה, מאיר דיזנגוף לא ראה זאת בעין יפה. בסופו של דבר, החליט דיזנגוף לשנות את שמותיהן של הסמטאות כך שיהוו אי-הנצחה מושלמת לשמו של שפירא: האחת תקרא סמטה אלמונית, והשנייה סמטה פלונית. חלק מהסיפורים גורסים כי המחלוקת יושבה במחלקת שמות הרחובות, שם הוצע השם כשם זמני אשר הפך לקבוע.
פסל האריה

בקצה סמטה פלונית ניצב פסל אריה מבטון, אשר שוררת מחלוקת סביב זהות יוצרו. קרוב לוודאי שהפַסָל היה יעקב דב גורדון והוא נעזר בפסל חיים כץ. טוען נוסף הוא הפסל משה נימובסקי. הפסל הוזמן על ידי מייסד הרחובות מאיר גצל שפירא כמחווה לאשתו. הפסל היה מוזנח, לסת האריה נשברה והוא נצבע על ידי חברת פרסומת בצבע ברונזה. עיריית תל אביב יזמה את שיקום הפסל שכלל תיקון הלסת, הזנב, השבת הצבע מקורי בשיטת התזה וקביעת שלט הנצחה לפסלים גורדון וכץ.
עמודי השער

בתחילת רחוב סמטה פלונית ישנם שני עמודי בטון אפורים בצורת אובליסקים, שהיו בעבר עמודיו של שער הרחוב.
בתרבות

פסל האריה וסמטה פלונית מופיעים על עטיפת האלבום "הייתי פעם ילד" של אריק איינשטיין ויוני רכטר.
הסמטאות ופסל האריה מוזכרים בסיפור "השיעור לפסנתר" בספרו של שבתי טבת, "יומנים מאתמול".
הסמטאות ופסל האריה מוזכרים בספר השני בסדרת הספרים שכתב גיורא חמיצר, "רוני ותום".
גלריה

מבט אל סמטה פלונית 7, הבניין האחרון ברחוב, הבנוי בסגנון אקלקטי
פסל האריה שבקצה סמטה פלונית לפני שיקומו
האריה מהצד
הערות שוליים

↑  הילה טוב, בלדה לסמטה פלונית, באתר ynet, 23 ביוני 2005
קומפיין

| --- | --- |
סמל קומפייןסמל קומפיין

העירייה וכיכר העירייה
 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  או-דה-פראנס או-דה-פראנס
 מחוז:  אואז
 שטח:  53.10 קמ"ר
 גובה:  31–134 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  40,615 (1 בינואר 2019)
  ‑ צפיפות:  765 נפש לקמ"ר (2019)
 קואורדינטות:  49°24′51″N 2°49′20″E﻿ / ﻿49.414167°N 2.822222°E﻿ / 49.414167; 2.822222
 אזור זמן:  UTC +1
 mairie-Compiègne
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי קומפיין(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי קומפיין(למפת או-דה-פראנס רגילה) ליל אראס קאלה דנקרק ואלנסיין אמיין בווה לאן סן-קנטן גראנד אסט  איל-דה-פראנס נורמנדי תע. למ.  בלגיהקומפיין(למפת או-דה-פראנס מוגדלת) ליל אראס קאלה דנקרק ואלנסיין אמיין בווה לאן סן-קנטן גראנד אסט  איל-דה-פראנס נורמנדי תעלת למאנש  בלגיהקומפיין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
חזית טירת קומפיין
קרון הרכבת של קומפיין
בתוך התיאטרון הקיסרי
אולם הנשפים בטירת קומפיין
כנסיית סן-ז'אק
קומפיין (בצרפתית: Compiègne) היא קומונה בת 40,615 תושבים (נכון לתחילת 2019) במחוז אואז ובחבל או-דה-פראנס שבצפון צרפת. מקום מגורים מלכותי מאז המרובינגים, היא מכונה לעיתים קרובות "העיר הקיסרית" בגלל עברה הקשור קשר הדוק לקיסרות השנייה.
גאוגרפיה

העיר שוכנת 80 קילומטרים צפונית לפריז במפגש הנהרות אן ואואז.
היסטוריה > ימי הביניים

המרובינגים כבר הקימו בקומפיין ארמון בשם קומפנדיום (Compendium), בלטינית: "צומת דרכים", שהוא מקור שם העיר כיום. כלותאר השני הסכים לשלום קומפיין בשנת 603 לאחר שהובס על ידי תיאודברט השני ואחיו תיאודריך השני. הנין של כלותאר השני, כילפריך השני (670–721), בחר באזור פפאלץ כמקום מגוריו. קרל הקירח הרחיב את העיר בשנת 876 וקרא לה קרולופוליס (Carolopolis). בשנת 833 הודח לואי החסיד בעיר ביוזמת בנו הבכור לותאר הראשון ונדרש להודות בחטאיו בפומבי. המלכים הקרולינגיים לואי השני המגמגם (846–879) ולואי החמישי העצלן (966–987) קבורים בכנסיית סן-קורניי (Abbaye Saint-Corneille de Compiègne) בקומפיין.
ב-21 במאי 1358 החל מרד האיכרים של הגרנד ז'אקרי בקומפיין והתפשט לצפון-מזרח צרפת.
בשנת 1380 הקים שארל החמישי, מלך צרפת במקום מבצר. ב-23 במאי 1430, מחוץ לחומות קומפיין, נפלה ז'אן ד'ארק בשבי הבורגונדים ונמסרה לידי האנגלים.
היסטוריה > תחילת התקופה המודרנית והמאה ה-19

בחוזה קומפיין ב-30 באפריל 1635, הגיעו צרפת ושוודיה להסכמה על האינטרסים הנוספים שלהן לאחר התבוסה הכבדה של השוודים בנורדלינגן, במסגרת מלחמת שלושים השנים באימפריה הגרמנית. באוגוסט 1635 נכנס הצבא הקיסרי הספרדי לעיר בכוונה לתקוף את פריז. זה הוביל לתסיסה כה גדולה והתקוממויות נגד הקרדינל רישלייה באוכלוסיית פריז, עד שהמלך לואי ה-13 בעצמו ביקר את חייליו באופן אישי כדי להרגיע את המצב. המתקפה המתוכננת של הכוחות הספרדיים-קיסריים מצפון על פריז בוטלה מכיוון שהמתקפה שתוכננה במקביל על ידי צבא קיסרי אחר מדרום לא צלחה.
בין 1751 ל-1788 נבנתה טירה חדשה (אנ') עבור המלך לואי ה-15 בתחילה על יד האדריכל אנז'-ז'אק גבריאל, ולימים על ידי תלמידו לואי לה דרה דה לה שאטר (Louis Le Dreux de la Châtre). טירה חדשה בסגנון הנאו-קלאסיציזם. נפוליאון בונפרטה ונפוליאון השלישי שיפצו והרחיבו את הטירה. יחד עם ארמונות ורסאי ופונטנבלו, זהו אחד משלושת מבני המגורים המלכותיים והקיסריים החשובים ביותר בצרפת. הקיסר נפוליאון השלישי השתמש בטירה לעיתים קרובות כבית מגורים בסתיו.