כלכלת גרמניה המזרחית
רמת החיים במזרח גרמניה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא חוסר במקורות, תרגמת קשה, לא מובן.
במהלך שנות קיומה השתפרה מאוד רמת החיים במזרח גרמניה[דרוש מקור]. רוב המשקיפים, הן במזרח והן במערב, הסכימו שבשנות השמונים החזיקו המזרח גרמנים ברמת החיים הגבוהה ביותר במזרח אירופה. שיפורים משמעותיים התרחשו, במיוחד לאחר 1971, כאשר משטר הונקר הודיע על מחויבותו להגשמת "המשימה העיקרית" של המשק, שהוגדרה כהגברת הצריכה החומרית והתרבותית של כלל האזרחים. אך באמצע שנות ה-80, התעשייה הקלה ותעשיות מוצרי הצריכה עדיין לא תפקדו כראוי כמו גם המשק בכללותו.
מאז היווסדו של המשטר, ההכנסה החודשית הממוצעת של אזרחי מזרח גרמניה עלתה בהתמדה במונחים של כוח קנייה. לפי שנתון סטטיסטי מזרח גרמני לשנת 1986, ההכנסה החודשית הממוצעת לעובדים במגזר הסוציאליסטי[דרושה הבהרה] של המשק עלתה מ-311 מארקים מזרח גרמנים בשנת 1950 ל-555 מארקים מזרח גרמנים לאחר עשור, 755 מארקים מזרח גרמנים ב-1970 ו-1130 מארקים מזרח גרמניים בשנת 1985.
נתונים אלה אינם משמעותיים מאוד, אך הם מראים שמגמת העלייה הייתה עקבית וחיובית. ב-1986, בשערי החליפין הרשמיים, 1,000 מארקים מזרח גרמנים היו שווים ל-500 דולר, סכום שאפשר מחיה צנועה בארצות הברית[דרוש מקור], כוח הקנייה של המארק המזרח-גרמני יכל לרכוש מספר רב של מוצרים בסיסיים, משום שהמדינה סבסדה את הייצור וההפצה שלהם. לפיכך, דיור, אשר מהווה חלק גדול מהכנסתן של מדינות מערביות, היווה פחות מ-3% מההוצאות של משפחה עובדת טיפוסית בשנת 1984 במזרח גרמניה. חלב, תפוחי אדמה, לחם ותחבורה ציבורית היו גם זולים יחסית. שירותים רבים, כגון טיפול רפואי וחינוך, המשיכו להיות זמינים ללא כל עלות, למעט מעט מאוד. אפילו ארוחות במסעדה, קונצרטים, ובולי דואר היו זולים לפי סטנדרטים מערביים. אולם, בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים החלה הממשלה להצביע על כוונה לצמצם במידה מסוימת את מספר הפריטים שסובסדו על ידי המדינה, דבר שהעלה כי עליות המחירים של הצרכנים במזרח-גרמניה.
עבור אזרחים שחיפשו חפצי "מותרות", כגון סטריאו, מכוניות, טלוויזיות צבעוניות ומקפיאים, או אפילו קפה וברנדי, הכנסה חודשית של 1000 מארקים לא הייתה מאפשרת להם לרכוש הרבה מאלו. באמצע שנות השמונים, מחירי הבגדים (למעט הבסיסיים ביותר) ומצעים היו גבוהים יחסית. מוצרים בעלי תביעה מיוחדת לאיכות או לסגנונות, שנמכרו בעיקר בחנויות "Exquisit" או "Delikat", היו יקרים מאוד.
עד אמצע שנות ה-80 לא היה לתושבי מזרח גרמניה כל קושי בהשגת בשר, חמאה, תפוחי אדמה, לחם, בגדים ועוד. הצרכנים, אמנם, נאלצו לבלות זמן רב קניות עבור פריטים אלה. פירות וירקות היו קשים יותר להשגה מאשר מצרכי מזון בסיסיים, במיוחד בעונת החורף, ואיכותם הייתה לעיתים נחותה בהשוואה לסטנדרטים המקובלים במערב.
לגבי דיור, עוד צורך בחיים, ממשלת גרמניה המזרחית לא נקטה פעולה רצינית כדי לספק מתקנים מודרניים עד סוף שנות ה-60, ההרס של מלחמת העולם השנייה יצר בעיות דיור עצומות באזור הכיבוש הסובייטי, במיוחד בערים. החל מסוף שנות ה-60, יזמה הממשלה קמפיין גדול להקמת מתקני דיור מודרניים; היא ביקשה לחסל את מחסור הדיור הממושך ולחדש באופן מלא את המלאי הקיים עד שנת 1990. בתחילת שנות ה-80, התוכנית סיפקה כמעט 2 מיליון יחידות חדשות או משופצות, ועוד 2 מיליון נוספו עד 1990. החל מ-1985, התוכנית נראתה משביעת רצון, ויעדי התוכנית הושגו לפעמים ולפעמים היו קרובים להשגה. רוב הדיור היה מורכב מגורדי שחקים, לעיתים קרובות לא מרווחים, לא מגוונים ולא נראים נעים לעין. עם זאת, דירות כאלה היו פונקציונליות, והם בדרך כלל נועדו לספק גישה נוחה לבתי ספר, תחבורה, מסעדות, מגרשי משחקים, סניפי דואר, סופרמרקטים. בנוסף לסוג זה של דיור, אנשים יכלו לבנות את בתיהם (מחוץ לברלין המזרחית). כ-15% מהיחידות שנבנו עד 1981 היו בבעלות פרטית.
באמצע שנות השמונים, זמינותם של מוצרי צריכה ומתנות מתמידים נותרה פחות משביעת רצון, אם כי היא השתפרה. הביקוש למכוניות וכן לפריטים כמו מכונות כביסה ומקררים היה גדול מההיצע הקיים; עם זאת, שיפור לאורך השנים היה יציב. בשנת 1985 כ-99% ממשקי הבית היו בעלי מקררים לעומת כ-26% בלבד ב-1965,מספרם של משקי הבית שהייתה להם מכונת כביסה עלה מ-28% ל-92% ומספרם של משקי הבית שהיו בעלי טלוויזיה עלה מ-49% ל-93%.
היה יותר קשה להשיג מכונית, כאשר היה צריך להמתין במשך 10 שנים בשביל לקבל מכונית. בשנת 1985,ל-46% ממשקי הבית היו בעלי מכונית. מספר הסופרמרקטים וחנויות אחרות, מסעדות ומרכזי שירות עלה באופן משמעותי באמצע שנות השמונים.
אזרחים מזרח-גרמנים נטו להשוות בדרך כלל את רמת חייהם עם רמת החיים של אזרחים במדינות אחרות בגוש הקומוניסטי, אולם הם גם השוו את עצמם לרמת החיים במערב גרמניה ובמדינות מערביות אחרות. השוואה בין קיבולת הרכש הנורמלית של מזרח גרמניה לגרמניה המערבית היא בעלת ערך מוגבל, משום שהיצע הסחורות הקיימות במערב גרמניה היה גבוה בהרבה, ותשומות החומר והמאפיינים הטכניים של מוצרי מערב גרמניה בדרך כלל היו גבוהים יותר. ב-1983, המכון למחקרים כלכליים במערב ברלין ערך את אחד ממחקריו התקופתיים שבו נמדד כוח הקנייה של המארק המזרח-גרמני בהשוואה לזה של המארק המערב-גרמני.
הבסיס להשוואה היו "סלים" של סחורות שנרכשו בשתי המדינות. כאשר דפוסי הצריכה של מזרח גרמניה שימשו בסיס להחלטה מה צריך להיכנס לסל השוק, מארק מזרח גרמני רכש יותר מאשר מארק מערב-גרמני. כלומר, כאשר גרמנים מערביים רכשו בדיוק את אותם הדברים באותה מידה כמו עמיתיהם במזרח גרמניה, המערב הגרמני היה צריך לשלם יותר (24% יותר עבור משק בית ממוצע של ארבעה חברים). אם, לעומת זאת, דפוסי הצריכה של מערב גרמניה שימשו בסיס להשוואה, התוצאות ישתנו (המארק המזרח-גרמני יכל לרכוש רק 87% משכנו המערב גרמני, בהשוואה למדינות מערביות רבות בעולם באותה התקופה מדובר היה בנתון די טוב[דרוש מקור]). המכון סיכם כי ככלל, המארק המזרח-גרמני יכל להיחשב כ-106% מהערך של המארק המערב גרמני בכוח הקנייה, עלייה מרשימה מ-76% בשנת 1960,ל-86% בשנת 1969 ו-100% בשנת 1977.
ההכנסה במזרח גרמניה לנפש ב-1948 הייתה 40% מרמת ההכנסה של מערב גרמניה. עד שנת 1989, הייתה ההכנסה לנפש במזרח גרמניה 66% מרמת מערב גרמניה. אזרחי מעבר גרמניה עזרו למזרח גרמנים על ידי שליחת וסטפאקט.
הנהגת מזרח גרמניה הכירה כבר ב-1985 כי הכמות, הטווח והאיכות של מוצרים ושירותים רבים המוצעים לצרכן במזרח גרמניה דורשת שיפור וכי רצונות הציבור צריכים לקבל יותר תשומת לב. יצוין, עם זאת, כי העיתונות במזרח גרמניה, הטלוויזיה והרדיו דיווחו לעיתים קרובות על חוסר הביטחון של החיים בחברה הצרכנית של מערב גרמניה. שידורי הטלוויזיה במערב גרמניה עצמם לא העלו תמונה אידילית של רווחת הצרכנים, שהכילה כפי שהם עשו כמות ניכרת של ביקורת עצמית ודיונים על חולשות מערב גרמניה.
מאמצע שנות ה-80 עד לקריסת המשטר הקומוניסטי, הבעיות במזרח גרמניה החמירו לאור הקשיים שעמה התמודדה (חובות גדולים, ניהול בירוקרטי מדי, הבעיות הכלכליות של שכנותיה שהשפיעו גם עליה ועוד).החלו להיווצר מחסורים במוצרים ונוצרה התמרמרות רבה בקרב האזרחים על כך.