stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס א. רובינסון
פרסומים > ספרים

James A. Robinson; Daron Acemoglu (2019). The Narrow Corridor: States, Societies, and the Fate of Liberty. New York: Penguin Press. ISBN 978-0735224384.
James A. Robinson; Emmanuel Akyeampong; Robert H. Bates; Nathan Nunn, eds. (2014). Africa's Development in Historical Perspective. New York: Cambridge University Press. ISBN 978-1107691209.
James A. Robinson; Alice H. Amsden; Alisa DiCaprio, eds. (2012). The Role of Elites in Economic Development. New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-965903-6.
James A. Robinson; Daron Acemoglu (2012). Why Nations Fail: The Origins of Power, Prosperity and Poverty. New York: Crown Business. ISBN 978-0307719218.
James A. Robinson; Jared Diamond, eds. (2010). Natural Experiments of History. Cambridge, MA: Harvard University Press. ISBN 978-0-674-03557-7.
James A. Robinson; Klaus Wiegandt, eds. (2008). Die Ursprünge der modernen Welt: Geschichte im wissenschaftlichen Vergleich (בגרמנית). Frankfurt: Fischer Taschenbuch Verlag. ISBN 978-3596179343.
James A. Robinson; Miguel Urrutia, eds. (2007). Economía Colombiana del Siglo XX: Un Análisis Cuantitativo (בספרדית). Bogotá and México D.F.: Fondo de Cultura Económica. ISBN 978-9583801396.
James A. Robinson; Daron Acemoglu (2006). Economic Origins of Dictatorship and Democracy. Cambridge, UK: Cambridge University Press. ISBN 0-521-67142-6.
פרסומים > מאמרים

אסמוגלו, דארון, סיימון ג'ונסון וג'יימס רובינסון. 2001. "המקורות הקולוניאליים של התפתחות השוואתית: חקירה אמפירית." American Economic Review Vol. 91, מס' 5: 1369–401.
רובינסון, ג'יימס א. 2006. "פיתוח כלכלי ודמוקרטיה". סקירות שנתיות של מדע המדינה 9, 503–527.
אסמוגלו, דארון, סיימון ג'ונסון, ג'יימס א. רובינסון ופייר יארד. 2008. "הכנסה ודמוקרטיה". American Economic Review 98(3): 808–42.
אסמוגלו, דארון, סיימון ג'ונסון, ג'יימס א. רובינסון ופייר יארד. 2009 "הערכה מחדש של השערת המודרניזציה." Journal of Monetary Economics 56(8): 1043–58.
אסמוגלו, דארון וג'יימס רובינסון. 2022. "אי-מודרניזציה: מסלולי כוח-תרבות והדינמיקה של מוסדות פוליטיים." סקירה שנתית של מדע המדינה 25(1): 323–339
הערות שוליים

↑  "The Pearson Institute Leadership". נבדק ב-23 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "James Robinson Named Faculty Director of The Pearson Institute". UChicago News. 2016-06-02. נבדק ב-2019-12-23.
↑  "James Robinson | Harris Public Policy". harris.uchicago.edu. נבדק ב-2018-02-02.
1 2  "CURRICULUM VITAE – James A. Robinson" (PDF). University of Chicago Harris School of Public Policy. נבדק ב-14 באוקטובר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Curriculum Vitae" (PDF). נבדק ב-2 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "James Robinson Appointed University Professor at Chicago Harris". נבדק ב-2 בפברואר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Mongolian Economy – Жеймс Робинсон: Институци гэдэг барилга барьж, түүнийгээ хүмүүсээр дүүргэнэ гэсэн үг биш" (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-16 ביולי 2017. נבדק ב-30 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nobel Prize in Economics awarded to Warwick Economics Alumnus and Honorary Graduate Professor James Robinson, Department of Economics, The University of Warwick (באנגלית בריטית)
↑  "World Bank Live Featured Speaker" (באנגלית). נבדק ב-14 באוקטובר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Acemoglu, Daron; Robinson, James (2022). "Non-Modernization: Power–Culture Trajectories and the Dynamics of Political Institutions". Annual Review of Political Science. 25: 323–339. doi:10.1146/annurev-polisci-051120-103913.
| זוכי פרס נובל לכלכלה |
| --- | --- | --- |
| 1969–1975 | פריש, טינברגן (1969) • סמואלסון (1970) • קוזנץ (1971) • היקס, ארו (1972) • לאונטיף (1973) • מירדאל, האייק (1974) • קנטורוביץ', קופמאנס (1975) |  |
| 1976–2000 | פרידמן (1976) • אולין, מיד (1977) • סיימון (1978) • שולץ, לואיס (1979) • קליין (1980) • טובין (1981) • סטיגלר (1982) דברה (1983) • סטון (1984) • מודיליאני (1985) • ביוקנן (1986) • סולו (1987) • אלה (1988) • הוולמו (1989) • מרקוביץ, מילר, שארפ (1990) • קוז (1991) • בקר (1992) • פוגל, נורת' (1993) • הרסני, נאש, זלטן (1994) • לוקאס (1995) • מירליס, ויקרי (1996) • מרטון, שולס (1997) • סן (1998) • מנדל (1999) • הקמן, מקפאדן (2000) |  |
| 2001 ואילך | אקרלוף, ספנס, שטיגליץ (2001) • כהנמן, סמית' (2002) • אנגל, גריינג'ר (2003) • קידלנד, פרסקוט (2004) • אומן, שלינג (2005) • פלפס (2006) • הורוביץ, מסקין, מאירסון (2007) • קרוגמן (2008) • אוסטרום, ויליאמסון (2009) • דיאמונד, מורטנסן, פיסרידס (2010) • סימס, סרג'נט (2011) • רות, שפלי (2012) • פאמה, הנסן, שילר (2013) • טירול (2014) • דיטון (2015) • הארט, הולמסטרום (2016) • ת'יילר (2017) • נורדהאוס, רומר (2018) • קרמר, באנרג'י, דופלו (2019) • מילגרום, וילסון (2020) • אימבנס, אנגריסט, קארד (2021) • ברננקי, דיימונד, דיבוויג (2022) • גולדין (2023) • אג'מולו, ג'ונסון, רובינסון (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304526705171  PLWABN: 9810669670105606  BIBSYS: 90403625  BnF: cb15126714h (data)  CiNii: DA15577238  GND: 128970006  ISNI: 0000 0001 1456 0170  LCCN: nb99122765  LNB: 000081215  MGP: 209073  NDL: 001141703  NKC: vse2006339262  NLK: KAC202105874  NSK: 000589721  NTA: 29600958X  RERO: 02-A003752113  SUDOC: 103845038  VIAF: 119322976   WorldCat (עם VIAF): 119322976
נר-הלילה הוורוד

| נר-הלילה הוורוד |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי הפרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: הדסאים
משפחה:: נר-הלילה
סוג:: נר-הלילה
מין:: נר-הלילה הוורוד
שם מדעי
 Oenothera rosea ‏ברוטל, 1789
נר-הלילה הוורוד (שם מדעי: Oenothera rosea; באנגלית: Rose Evening Primrose) הוא צמח רב-שנתי ממשפחת נר-הלילה שמוצאו באמריקה הטרופית ממקסיקו ועד קולומביה.
הצמח שעיר ולעיתים שעיר בצפיפות. גבעולו נמצא במצב בין משתרע לזקוף. שורשו עבה. צורת עליו קרובה לאליפסה וקצותיהם משוננים. פרחיו בולטים בצבעם הנע בין ורוד לורוד-סגול, ופורחים בעיקר בעונת הקיץ.
הצמח התגלה לראשונה בארץ ישראל בשנות ה-70 בירושלים ובנהריה. הוא אינו נפוץ בארץ, אך בשנים האחרונות ניתן למוצאו בגינות נוי וכן בגן הבוטני בירושלים.
דניס וורוננקוב

דניס ניקולאייביץ' וורוננקוב (ברוסית: Денис Николаевич Вороненков;‏ 10 באפריל 1971 בניז'ני נובגורוד - 23 במרץ 2017 בקייב) היה פוליטיקאי רוסי שכיהן כחבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בין השנים 2011–2016. וורוננקוב היה חבר מפלגת איחוד בין השנים 2000–2003 וחבר המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית בשנים 2011 - 2016.
לאחר אי בחירתו לדומה הרוסית פעם נוספת בבחירות שנערכו בספטמבר 2016, עבר וורוננקוב לאוקראינה. שם נרצח ב-23 במרץ 2017 על ידי מתנקש.
ביוגרפיה > ילדות ולימודים

וורוננקוב נולד בניז'ני נובגורוד שבשטחי הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית. בשל היותו בן לאיש צבא התקבל וורוננקוב לבית הספר הצבאי על שם המצביא הרוסי אלכסנדר סובורוב שבלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג). לאחר שסיים את לימודיו ב-1988 הצטרף וורוננקוב לצבא הסובייטי. בשנת 1995 הוא השיג תואר קצונה באוניברסיטה הצבאית של משרד ההגנה של רוסיה. בשנת 1999, באקדמיית מוסקבה של משרד הפנים של רוסיה הוציא וורוננקוב את התזה שלו וקיבל את התואר דוקטור למשפטים. בשנת 2009, הוציא וורוננקוב את התזה השנייה שלו באקדמיית החוק של רוסיה במשרד המשפטים של רוסיה.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

וורוננקוב התקדם בסולם הדרגות הצבאי של כוחות היבשה הרוסיים עד לדרגה קולונל. בשנת 1995, הצטרף וורוננקוב למשרד התובע הצבאי של רוסיה כחוקר. בשנת 1999, כאשר עזב את הצבא למען הפוליטיקה כבר היה סגן התובע.
ביוגרפיה > קריירה ציבורית

בשנת 2000, החל וורוננקוב לעבוד בדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית. בשנת 2001, החל לכהן כיועץ של בית המשפט העליון של רוסיה ולאחר מכן מונה להיות סגן ראש עיריית נריין-מאר וסגן מושל מחוז הניינץ. משנת 2004 ועד שנת 2007 עבד וורוננקוב למען השירות הפדרלי לשליטה בסמים של רוסיה. בשנת 2010 מונה וורוננקוב לתפקיד פרופסור חבר במכון לסחר, חוק וכלכלות בינלאומיות בסנקט פטרבורג, המשרה האחרונה שלו לפני שפצח בקריירה פוליטית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 2011, נבחר וורוננקוב לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית דרך המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית בבחירות הפרלמנטריות. כמחוקק הוא השתתף בהעברת חוקים שאסרו בעלות זרה של אמצעי תקשורת רוסיים, דבר שתואר כקיצוץ משמעותי בחופש העיתונות.
בהצבעה בדומה הממלכתית לסיפוח קרים הצביע וורוננקוב בעד הסיפוח. על כך חטף ביקורת מכלי תקשורת באוקראינה. למרות זאת, וורוננקוב טען שלא היה בדומה הממלכתית באותו היום. בשנת 2014, תמך וורוננקוב בעצמאותה של המדינה הפדרלית של נובורוסיה, דבר שהוסיף את הביקורת עליו מאוקראינה.
בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה שנערכו בשנת 2016 הפסיד וורוננקוב את מקומו בדומה הממלכתית לאחר שהגיע רק למקום השלישי עם 13.99 אחוז מהקולות במחוז הבחירה שלו במחוז ניז'ני נובגורוד, הרבה אחרי מועמד רוסיה המאוחדת ולדמיר פאנוב שזכה ב-42.39 אחוז מהקולות.
ביוגרפיה > המעבר לאוקראינה

באוקטובר 2016 לאחר שפרש מהדומה הממלכתית הודיע וורוננקוב על כך שוויתר על האזרחות הרוסית שלו ועבר לאוקראינה. לאחר מכן, בחודש דצמבר קיבל וורוננקוב אזרחות אוקראינית. וורוננקוב הודיע שאין בכוונתו להיכנס לפוליטיקה האוקראינית. וורוננקוב הורחק מהמפלגה הקומוניסטית בסוף 2016.
לאחר המעבר לאוקראינה החל וורוננקוב לבקר בחריפות את נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין. בשנת 2017 בריאיון לרדיו אירופה החופשית הוא ביקר בחריפות את המעורבות הרוסית באוקראינה. הוא השווה בין רוסיה תחת ולדמיר פוטין לגרמניה הנאצית וכינה את הפלישה לקרים בלתי חוקית וטעות. עוד הוא תיאר את האווירה ברוסיה כפחד מוחלט.
לפני מותו, עמד וורוננקוב להגיש עדות בעניינו של ויקטור יאנוקוביץ' שהרשויות באוקראינה פתחו נגדו בחקירות שונות.
ההתנקשות בחייו

בסביבות השעה 11:25 בשעון קייב, וורוננקוב צעד בפינת הרחובות שדרות טאראס שבצ'נקו ורחוב פושקין, סמוך לבית מספר 7 בשדרות שבצ'נקו סמוך למלון פרמייר פאלאס והיה בדרכו עם מאבטחו לפגוש את איליה פנומאריוב, חבר פרלמנט לשעבר. באותה נקודה הוא נורה למוות ב-23 במרץ 2017 בידי מתנקש, איש המשמר הלאומי של אוקראינה לשעבר, פאבל פרשוב, שנורה על ידי מאבטחו של וורוננקוב ומת לאחר מכן על שולחן הניתוחים בבית החולים. ב-25 במרץ וורוננקוב נטמן בבית הקברות זוורינצקוי בקייב.
הערות שוליים

↑  התנקשות לאור יום: מתנגד של פוטין נרצח בקייב, באתר ynet, 23 במרץ 2017
1 2 3 4  ביוגרפיה של דניס וורוננקוב באתר סוכנות הטלגרף הרוסית (ברוסית)
↑  Russian Whistleblowers Turn on Putin—But Can They Be Trusted? באתר The Daily Beast
↑  Russian ex-MP Voronenkov shot dead at Kiev hotel באתר ה-BBC
1 2  Denis Voronenkov: ex-Russian MP who fled to Ukraine killed in Kiev באתר הגרדיאן
1 2 3 4  Seen As Turncoats By Moscow, Exiled Duma Pair Blasts Kremlin From Kyiv  באתר רדיו אירופה החופשית
↑  Former Lawmaker Who Defected To Ukraine Lambasts Russia  באתר רדיו אירופה החופשית
↑  Exiled Russian politician shot dead in Ukraine באתר thestar.com
↑  Former Russian MP shot dead in Kiev, Ukraine באתר האינדפנדנט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810552623005606  GND: 1128376474  ISNI: 0000 0000 3960 4566  LCCN: n2008057562  VIAF: 78255028   WorldCat (עם VIAF): 78255028
שגרירות ישראל באנקרה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 כתובת:  מהטמה גנדי 85
 עיר:  אנקרה
 קואורדינטות:  39°54′44″N 32°48′17″E﻿ / ﻿39.9123°N 32.8046°E﻿ / 39.9123; 32.8046
 תאריך פתיחה:  1950
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי טורקיה–ישראל
 כפופה ל:   משרד החוץ
 שגריר:  אירית ליליאן
 שטח האמנה:  טורקיה טורקיה
 מדינה מיוצגת:  ישראל ישראל
 https://embassies.gov.il/ankara
  (למפת אנקרה מוגדלת) שגרירות ישראל באנקרה(למפת אנקרה רגילה) שגרירות ישראל באנקרה
 
שגרירות ישראל באנקרה היא הנציגות הדיפלומטית העליונה של ישראל בטורקיה. השגרירות מספקת שירותים קונסולריים למרבית טורקיה, פרט לאזור המערבי של טורקיה שנמצא בטיפול הקונסוליה הישראלית באיסטנבול.
היסטוריה

טורקיה הכירה בישראל לאחר חתימת הסכמי רודוס ב-1949, ובתחילת 1950 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים והחליפו ביניהן נציגים בדרגת ציר. טורקיה הייתה המדינה המוסלמית הראשונה להכיר בישראל ולפתוח בה נציגות.
בתחילת שנות החמישים, שגרירות ישראל באנקרה הייתה אחת מארבע השגרירויות בהן הוצב נספח צבאי ישראלי (לצד וושינגטון, פריז ולונדון). ב-1953 החל משא ומתן בין המדינות להעלאת דרג הנציגויות בתל אביב ובאנקרה מצירות לשגרירות.
בעקבות מלחמת סיני ב-1956 הורידה טורקיה את דרג נציגותה בישראל למדרגת ממונה על היחסים, אך ב-1960 הועלתה חזרה למדרגת צירות.
בעקבות העברת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, הודיעה ב-26 בנובמבר 1980 ממשלת טורקיה, שהחזיקה בקונסוליה בירושלים, לממשלת ישראל על כוונתה להוריד את דרג היחסים בין המדינות, וסגל השגרירות בישראל פונה עד לדרג של מזכיר שני, במקביל נתבקש הסגל הדיפלומטי של ישראל באנקרה, למעט המזכיר השני, לעזוב את טורקיה תוך שלושה חודשים.
בשנת 1991, לאחר מלחמת המפרץ והצהרת ועידת השלום במדריד, השתפרו היחסים בין המדינות, ובנובמבר אותה שנה החליפו שתי המדינות שגרירים.
במרץ 1992 נהרג אהוד סרן, קצין הביטחון של השגרירות, בהתפוצצות מטען חבלה תחת מכוניתו. שלושה ארגונים, בהם חזבאללה, קיבלו אחריות על הפיגוע, ונטען שהוא נעשה כנקמה על חיסול עבאס מוסאווי. במאי 2000 עצרו זרועות הביטחון בטורקיה חוליית מחבלים, שעל פי החשד הייתה אחראית לרצח, יחד עם אירועי חבלה נוספים. על פי פרסומים בטורקיה, עלה מהחקירה כי החוליה קיבלה הנחיות מסגן הקונסול האיראני בטורקיה.
באוגוסט 1997 מונה אהוד טולידאנו לשגריר ישראל בטורקיה, אולם בעקבות ידיעה שמסרה סוכנות הידיעות הטורקית הממלכתית שב-1981 האשים טולידאנו את טורקיה בביצוע טבח בארמנים בזמן מלחמת העולם הראשונה, ומינויו סוכל, ובפברואר 1998 מונה לשגריר בטורקיה אורי בר-נר.
היחסים בין טורקיה וישראל הידרדרו בעקבות המשט לעזה ב-2010, שבמהלך עצירתו על ידי כוחות צה"ל נהרגו עשרה טורקים. לאחר פרסום דו"ח פאלמר של ועדת האו"ם לבדיקת אירועי המשט לעזה בספטמבר 2011 הודיעה טורקיה על הורדת דרג היחסים הדיפלומטיים למזכיר שני בלבד, ועל גירוש שגריר ישראל בטורקיה. ב-6 בספטמבר 2011, הודיע ראש ממשלת טורקיה רג'פ ארדואן על ניתוק כלל קשרי המסחר והקשרים הצבאיים עם ישראל.
ב-27 ביוני 2016 כינסו בנפרד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש ממשלת טורקיה בינאלי ילדרים מסיבות עיתונאים, והכריזו כי הושג הסכם פיוס בין המדינות ועל החזרת השגרירים לתל אביב ולאנקרה.
על רקע המהומות בגבול עזה במאי 2018, גירשה טורקיה את שגריר ישראל. השגריר עבר בדיקות ביטחוניות קפדניות בנמל התעופה באנקרה. בתגובה לגירוש השגריר, גירשה ישראל את הקונסול הטורקי מירושלים.
ב-17 באוגוסט 2021, הודיעו שתי המדינות על החזרת השגרירים וחידוש היחסים הדיפלומטיים במלואם.
ראשי הנציגות

ראשי הנציגות הישראלית באנקרה:
| נציג | מעמד | מינוי | סיום |
| --- | --- | --- | --- |
| אליהו ששון | ציר | 1950 | 1952 |
| מוריס פישר | ציר | 1953 | 1957 |
| משה אלון | ממונה על היחסים | 1957 | 1960 |
| משה ששון | ציר | 1960 | 1966 |
| דניאל לאור | ממונה על היחסים | 1966 | 1971 |
| שאול בר-חיים | ממונה על היחסים | 1971 | 1975 |
| שמואל דיבון | ממונה על היחסים | 1975 | 1977 |
| שמעון אמיר | ממונה על היחסים | 1978 | 1980 |
| אלון ליאל | ממונה על היחסים | 1981 | 1983 |
| אלי שקד | ממונה על היחסים | 1983 | 1985 |
| יהודה מילוא | ממונה על היחסים | 1985 | 1990 |
| אורי מרדכי גורדון | שגריר | 1990 | 1993 |
| דוד גרנית | שגריר | 1993 | 1995 |
| צבי אל-פלג | שגריר | 1995 | 1997 |
| אורי בר-נר | שגריר | 1998 | 2001 |
| דוד סולטן | שגריר | 2001 | 2003 |
| פנחס אביבי | שגריר | 2003 | 2007 |
| גבי לוי | שגריר | 2007 | 2011 |
| יוסף לוי ספרי | ממונה על היחסים | 2011 | 2015 |
| אמירה אורון | ממונה על היחסים | 2015 | 2016 |
| איתן נאה | שגריר | 2016 | 2018 |
| אירית ליליאן | שגריר | 2022 | מכהנת |
ראשי הנציגות > נספחים צבאיים בשגרירות

בשגרירות הוצב הנספח הצבאי הרביעי מטעם צה"ל (לאחר וושינגטון, לונדון ופריז), והראשון שהוצב במדינה מוסלמית. חלק מהנספחים שימשו במקביל כנספחים צבאיים ליוגוסלביה.
מיכאל מיכאל (1956–1959)
פול קדר
ברוך גלבוע (1964–ספטמבר 1967)
אהוד אפרת (1967–1971)
טוביה רביב (1975–1978)
מרסל אביב
הערות שוליים

↑  ישראל תפתח צירות באנקרה, חרות, 5 בספטמבר 1949
↑  נציג ישראל בטורקיה הועלה לדרגת ציר, הצופה, 6 בדצמבר 1960
1 2  סדן סיים את הקניות בשוק, נכנס למכונית – ואז אירע הפיצוץ, חדשות, 8 במרץ 1992
↑  מתקפת טרור של איראן וחזבאללה נגד יעדים ישראליים בחו"ל (עמ' 7), באתר המכללה לביטחון לאומי
↑  יאיר אורון, הכחשה: ישראל ורצח העם הארמני, עמ' 215–216.
↑  אטילה שומפלבי, "טורקיה מקפיאה הסחר? כבר שנה וחצי אין כזה", באתר ynet, 6 בספטמבר 2011
↑  שלמה צזנה, 6 שנים אחרי פרשת המרמרה: ישראל וטורקיה חתמו על הסכם פיוס, באתר ישראל היום, 28 ביוני 2016
↑  איתמר אייכנר, החרפה ביחסים: טורקיה מגרשת את השגריר הישראלי, באתר ynet, 15 במאי 2018
↑  איתמר אייכנר, השגרירים יוחזרו: ישראל וטורקיה הכריזו על נרמול יחסים מלא, באתר ynet, 17 באוגוסט 2022
↑  ראש נציגות אנקרה, משרד החוץ
↑  ישראל לפקוביץ, שגרירת ישראל הגישה את כתב ההאמנה לנשיא ארדואן, באתר בחדרי חרדים, 27 בדצמבר 2022
| נציגויות דיפלומטיות של ישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • בחריין • טורקיה • ירדן • מצרים • (מרוקו) |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • הפיליפינים • הודו (בנגלור • מומבאי) • (הונג קונג) • וייטנאם • טורקמניסטן • יפן • מיאנמר • נפאל • סין • סינגפור • קוריאה הדרומית • קזחסטן • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • אירלנד • אלבניה • בולגריה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לטביה • ליטא • נורווגיה • סלובקיה • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צרפת • קפריסין •  קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אנגולה • אתיופיה • גאנה • דרום אפריקה • חוף השנהב • ניגריה • סנגל • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • אקוודור • ארגנטינה • ארצות הברית (סן פרנסיסקו) • ברזיל • גואטמלה • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • מקסיקו • פנמה • פרו • צ'ילה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • ניו זילנד |  |
| נציגויות שנסגרו | איראן • (לבנון) • מאוריטניה |  |
מתקפות נגד נציגויות דיפלומטיות של ישראל
אולימפיה דוקאקיס

| --- | --- |

 לידה:  20 ביוני 1931 לוול, מסצ'וסטס, ארצות הברית
 פטירה:  1 במאי 2021 (בגיל 89) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1961–2021 (כ־60 שנה) 
 מקום לימודים:  המכללה לאומנות יפה של אוניברסיטת בוסטון  תיכון ארלינגטון 
 בן או בת זוג:  לואיס זוריץ' (1962–?) 
 צאצאים:  כריסטינה זוריץ', פיטר זוריץ', סטיבן זוריץ' 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר פרס גלובוס הזהב פרס באפט"א
 פרופיל ב-IMDb
 
אולימפיה דוקאקיס (באנגלית: Olympia Dukakis;‏ 20 ביוני 1931 – 1 במאי 2021) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1987 על תפקידה בסרט "מוכת ירח".
ביוגרפיה

דוקאקיס נולדה בלוול, מסצ'וסטס. היא בתם של אלכסנדרה וקונסטנטין ס. דוקאקיס. הוריה הגרו מיוון לארצות הברית, אביה מאסיה הקטנה ואימה מפלופונסוס. לדוקאקיס אח צעיר ממנה בשש שנים בשם אפולו, והיא בת דודתו של מייקל דוקאקיס, מושל מדינת מסצ'וסטס לשעבר, ומועמד המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.
דוקאקיס למדה באוניברסיטת בוסטון.
בשנת 1962 נישאה לשחקן לואיס זוריץ' (אנ'), ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בתחילת הקריירה שלה הופיעה דוקאקיס במספר סרטים עליהם לא קיבלה קרדיט, ומתחילת שנות ה-70 החלה קריירת המשחק שלה להתבסס. היא שיחקה בסרטים רבים, שהבולטים שבהם: "מגנוליות מפלדה", "סימפוניית החיים" ו-"טעות בסנדק".
בשנת 1987 שיחקה בקומדיה הרומנטית של הבמאי נורמן ג'ואיסון "מוכת ירח" שעל משחקה בו זכתה בפרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
בנוסף היא שיחקה גם במיני-סדרה "סיפורי סן פרנסיסקו" משנת 1993, שעל תפקידה קיבלה מועמדות לפרס אמי, פרס גילדת שחקני המסך ופרס סטלייט. תפקידיה במחזות תיאטרון זיכו אותה בפרס אובי, פרס גלובוס הזהב ובפרס מטעם חוג מבקרי הדרמה של לוס אנג'לס.
בשנת 2003 הייתה מועמדת לפרס ג'יני לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט "המסיבה". בנוסף, תרמה את קולה לפרק אחד מסדרת קומדיית המצבים "משפחת סימפסון", ופרסמה אוטוביוגרפיה, "Ask Me Again Tomorrow: A Life in Progress".
בשנת 2009 שימשה מפיקה בפועל לסרט "Montana Amazon" וכיכבה בו לצידו של היילי ג'ואל אוסמנט.
בשנת 2019 שבה דוקאקיס לגלם את דמותה של אנה מדריגל בחידוש למיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בנטפליקס ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
אולימפיה דוקאקיס נפטרה לאחר מחלה בגיל 89, ב-1 במאי 2021, בביתה בניו יורק.
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

ג'ון ומרי (1969)
נועדו זה לזו (1971)
אחיות (אנ') (1973)
משאלת מוות (1974)
האיידולמייקר (1980)
מוכת ירח (1987)
מגנוליות מפלדה (1989)
תראו מי מדבר (1989)
אבא (1989)
תראו מי גם מדברת (1990)
תראו מי מדבר עכשיו (1993)
סיבוב שני לאהבה (1993)
צרות בכותרות (1994)
סימפוניית החיים (1995)
אפרודיטה הגדולה (1995)
ג'פרי (1995)
אמא (1996)
תמונה מושלמת (1997)
טעות בסנדק (1998)
המסיבה (2003)
מלחמתה של צ'ארלי (2003)
המופלא החדש (2005)
3 Needles‏ (2005)
הדברים על ההורים שלי (2005)
הרחק ממנה (2006)
לך תבין נשים (2007)
שבר ענן (2011)
The Misadventures of the Dunderheads‏(2012)
השומרים האחרונים (2013)
7 Chinese Brothers‏ (2015)
Bereave‏ (2015)
המסתנן (2016)
Change in the Air‏ (2018)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

המשווה (1986)
סיפורי סן פרנסיסקו (1993)
מגע של מלאכים (1996)
עוד סיפורי סן פרנסיסקו (1998)
סיפורי סן פרנסיסקו (2001)
משפחת סימפסון (2002) - דיבוב
פרייז'ר (2002) - דיבוב
הכל יחסי (2003)
מספ7ים (2006)
משועמם (2011-2010)
חוק וסדר: מדור מיוחד (2011)
מייק ומולי (2013)
נקמה על הכביש (אנ') (2014) - סרט טלוויזיה של Lifetime
סיפורי סן פרנסיסקו (2019)
פרימוורה סאונד

| --- | --- |


 סוג:  פסטיבל מוזיקת אינדי רוק
 מדינה:  ספרד
 מיקום:  פארק הפורום, ברצלונה (2005–2019, 2022–הווה) פובלה אספניול, ברצלונה (2001–2004)
 מייסדים:  פבלו סולר
 מועדים
 תאריכי פעילות:  2001–הווה (כ־23 שנים)
 מועד שנתי:  סוף מאי - תחילת יוני
 קואורדינטות:  41°24′38″N 2°13′35″E﻿ / ﻿41.410667°N 2.226333°E﻿ / 41.410667; 2.226333
 www.primaverasound.com
 he
 
פרימוורה סאונד הוא פסטיבל מוזיקה שנתי שמתקיים בברצלונה, ספרד, במהלך סוף מאי ותחילת יוני. הפסטיבל נוסד בשנת 2001 על ידי פבלו סולר כחלון ראווה ללהקות נויז ספרדיות. בתחילה התקיים הפסטיבל במוזיאון הפתוח פובלה אספניול, ולאחר מכן עבר בשנת 2005 למתחם פארק הפורום, אזור גדול יותר ליד חוף הים.
היסטוריה

הפסטיבל התקיים לראשונה בשנת 2001, כאשר כלל הופעות של להקות נויז וסצנת האינדי המקומית. בשנת 2002 הפסטיבל התרחב לשני ימים, וב-2004 הוסיף יום שלישי לפסטיבל והפך לאירוע של שלושה ימים. במהלך התקופה הזו, הופיעו אמנים כמו פאלפ, סוניק יות', Wilco והפיקסיז.
ב-2005, הפסטיבל עבר למתחם פארק הפורום, מה שהעניק לו אפשרות להתרחב. עם השנים, הוא הפך לאחד הפסטיבלים הגדולים והבולטים באירופה, עם הרכבים מגוונים והופעות ממגוון סגנונות מוזיקליים, ביניהם אינדי רוק, היפ הופ, מוזיקה אלקטרונית ופופ.
בשנת 2019, הפסטיבל התחייב לשוויון מגדרי בהרכב האמנים המופיעים, תחת הכותרת "The New Normal". זו הייתה יוזמה חלוצית בעולם הפסטיבלים, שהביאה להגדלת הייצוג הנשי והבטחת שוויון בהופעות.
בשנים 2020 ו-2021 הפסטיבל בוטל עקב מגפת הקורונה. הפסטיבל חזר בשנת 2022 עם פורמט מיוחד של שני סופי שבוע, ושילב אמנים שהיו אמורים להופיע במהדורות שבוטלו.
במהלך השנים, מספר המבקרים בפסטיבל גדל משמעותית, כאשר ב-2022 הפסטיבל רשם מספר שיא של 460,500 מבקרים. הפסטיבל נחשב לאחד מהפסטיבלים הגדולים באירופה ומייצר תרומה כלכלית משמעותית לעיר ברצלונה.
ב-2023, הפסטיבל חזר לפורמט של שבוע אחד בברצלונה, אך ניסה לראשונה לקיים גרסה כמעט זהה במדריד שבוע לאחר מכן. הניסיון הזה לא נמשך, ובשנת 2024 הודיעו מארגני הפסטיבל שהאירוע במדריד לא יתקיים שוב.
הצלחת הפסטיבל הובילה להתרחבות בינלאומית. מהדורה בפורטו, פורטוגל החלה בשנת 2012, ובשנת 2022 הפסטיבל הגיע לערים נוספות כמו לוס אנג'לס, סאו פאולו ובואנוס איירס. הפסטיבל המרכזי מתקיים במתחם פארק הפורום, אזור מרוחק מעט ממרכז העיר ברצלונה ומוקף בחוף הים. המתחם כולל מספר במות חיצוניות ופנימיות, כאשר ההופעות העיקריות מתקיימות על במה גדולה במתחם פתוח מול הים התיכון.
סגנון מוזיקלי

פרימוורה סאונד נודע בתחילתו כחלון ראווה ללהקות אינדי, אך עם הזמן התרחב לז'אנרים נוספים כמו היפ הופ, EDM ופופ. הפסטיבל מדגיש שילוב של אמנים ידועים עם אמנים חדשים ומבטיחים מכל רחבי העולם.