stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תורה ועבודה
תורה ועבודה בדורות האחרונים > חרדים

כיום, נהוג אצל רוב שכבות הציבור החרדי, להשתדל להקדיש את כל היום ללימוד תורה, הדבר מתבטא בראשיתו בתלמודי התורה המחנכים ללימוד מאסיבי של תורה תוך הזנחת הלימודים הכלליים (לימודי חול). הלימודים בתלמודי התורה מסתיימים לרוב בשעות הערב, כדי לנצל את רוב היום ללימוד. 
לאחר מכן התלמידים נרשמים לישיבות שם נהוגים סדרי לימוד בכל שעות היממה. ההרשמה לישיבות כוללת גם דחיית הגיוס תוך שימוש בסעיף תורתו אומנותו. אחרי הנישואין, עוברים הנשואים לכוללים, שם ממשיכים בלימודם עד קצה גבול היכולת הכלכלית.
עם זאת באירופה שלפני מלחמת העולם השנייה, היה מקובל שגם החרדים היו מתפרנסים ממשלח יד, ואפילו רבנים חשובים כדוגמת החפץ חיים. ההבדל היה נעוץ בהיעדר תמיכה ממשלתית ותמיכה מתורמים, המושגות כיום בישראל.[דרוש מקור]
גם היום מקובל בקרב חוגים הנחשבים לחדשנים יותר ומכונים "חרדים מודרניים", לשלב תורה עם עבודה. חוגים אלה לרוב מחנכים את בניהם ללימוד תורה מלא, אם כי קיימים גם הורים חרדים המעדיפים לחנך את ילדיהם גם למסגרת של תורה ועבודה. כך למשל נהוג בישיבת היישוב החדש. כמו כן קיימים מכללות ומסגרות הכשרה המיועדות לחרדים, שבהם מוכשרים החרדים לקבל תואר אקדמאי, כדי שיוכלו להשתלב בשוק העבודה הכללי.
תורה ועבודה בדורות האחרונים > ציונות דתית

מראשיתה, ראתה הציונות הדתית את השילוב בין התורה והעבודה כעקרון מנחה בפעולתה. תנועת הנוער בני עקיבא אף חרתה על דגלה את המונח "תורה ועבודה". פתגם ברוח זו המהווה נר לרגלי התנועה הוא "קדש חייך בתורה וטהרם בעבודה", שנטבע על ידי הרב שלמה זלמן שרגאי. שמו של ביטאונה הרשמי הוא "זרעים", המבטא מצד אחד קשר לתורה (סדר זרעים הוא הסדר הראשון בסדרי המשנה) ומצד שני קשר לעבודת החקלאות. גם הקיבוצים הדתיים ראו בסיסמה זו כמייצגת את השקפת עולמם.
כיום מקובל בקרב הציונות הדתית לשלב תורה ועבודה, כך רוב בתי הספר לומדים לימודים כלליים ברמה גבוהה, מקובל גם לשלוח את הנערים לישיבות תיכוניות שם זוכים התלמידים לתעודת בגרות, שבהמשך תוכל לשמש אותם ללימודים אקדמאים.
עם זאת, חלק מן הדתיים הלאומיים, מעדיפים לקבל מעמד של בן ישיבה, עם סיום הלימודים התיכוניים או לפניהם, על מנת לדחות את הגיוס ולמלא את יומם בלימוד תורה, לפחות עד החתונה, ולעיתים גם אחריה. כך לדוגמה נהוג בישיבת מרכז הרב. כמו כן חלקם מעדיפים להרשם לישיבת הסדר בה מתקיים הסדר עם הצבא כך שחלק מן זמן השירות מוקדש ללימודים בישיבה וחלקו לשירות צבאי.
ראו גם

תורתו אומנותו
יששכר וזבולון
נאמני תורה ועבודה
איסור הנאה מדברי תורה
הערות שוליים

1 2  הלכות תלמוד תורה, פרק ג
↑  בית יוסף יורה דעה, רמו.
↑  מסכת אבות, ד, ו
↑  הב"י והרמ"א בהערה למעלה, המהרש"ל והש"ך, יורה דעה, רמו, כ
| בני עקיבא |
| --- | --- | --- |
| מזכ"לי תנועת בני עקיבא בישראל | מתתיהו רוטנברג • יעקב דרורי • אברהם שטרן • ליפא אהרוני • ידידיה כהן • שלמה סמסון • אמנון שפירא • יוחנן בן-יעקב • יהושע (שייע) אלטמן • אברהם ליפשיץ • אלחנן גלט • יונה גודמן • מרדכי (מוטי) יוגב • איתן מור-יוסף • הרב בני נכטיילר • דני הירשברג • יאיר שחל • יגאל קליין |  |
| מזכ"לי תנועת בני עקיבא העולמית | יוסקה שפירא • אברהם דובדבני • יצחק שטיגליץ • גאל גרינוולד  • זאב שוורץ  • הרב נעם פרל • רועי אביקסיס • אוהד טל  • צבי אלון |  |
| מושגים | תורה ועבודה • שבט יובל • של"פ • צוותי נחשון • גרעין נח"ל • פרויקט השחר • שבט איתנים |  |
| אישים מרכזיים | יחיאל אליאש • הרב משה צבי נריה • הרב חיים דרוקמן |  |
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268926605171
תחרות יופי

תחרות מיס תבל לשנת 2008
רינה מור, מיס תבל לשנת 1976
תחרות יופי היא תחרות המתמקדת בשיפוט ודירוג מתמודדים לפי מראה חיצוני.
למרות שבאופן מסורתי עוסקת תחרות יופי ביופי חיצוני, ישנן תחרויות יופי שהתפתחו עם השנים, בהן נבחנת גם אישיותם של המתמודדים, ואינטליגנציה. תחרות יופי מורכבת בדרך כלל ממספר שלבים ובהם תחרות שמלות ערב, תחרות בגדי ים, ושלב שבו מתמודדים צריכים לענות על שאלות ששופטי התחרות שואלים אותם.
המונח תחרות יופי מתייחס לרוב לתחרות בו מתמודדות נערות ונשים צעירות. עם זאת ישנם סוגי תחרויות יופי מיוחדות כמו תחרות יופי לגברים, לנשים נשואות ועוד. זוכה בתחרויות יופי מכונה בדרך כלל "מלכת יופי".
התחרות הראשונה נערכה בבלגיה בשנת 1888. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 החלו להתקיים תחרויות ארציות (למשל מיס לוקסמבורג בשנת 1927).
תחרויות היופי הבינלאומיות המובילות בעולם הן מיס תבל ומיס עולם, ולאחריהן מיס אירופה. ברוב מדינות העולם נערכות תחרויות יופי, כאשר הזוכים בחלק מהתחרויות, נשלחים לייצג את מדינתם בתחרויות יופי בינלאומיות.
בישראל נערכו תחרות היופי רבות, כאשר התחרות הלאומית והמובילה היא מלכת היופי.
ביקורת

תחרויות יופי זכו לביקורות רבות במהלך השנים. ארגונים פמיניסטיים דיברו על כך שתחרויות יופי מחזקות את הרעיון על פיו נשים צריכות להישפט על פי מראן החיצוני וכי מהותה של האישה היא להיראות יפה ומושכת. כמו כן, יש הטוענים שתחרויות יופי גורמות לבנות להתעסק יתר על המידה בתחומים של אופנה, ביגוד וקוסמטיקה. בין הביקורות הנוספות שעולות על התחרויות אלו שהם מתיימרות לתת ציונים מדויקים על יופי שאמור להיות עניין של טעם אישי התלוי בעיני המתבונן.
שרה באנט-וייזר חקרה את הקשר בין תחרות יופי והזהות הלאומית והשפעת התחרות על התרבות.
הערות שוליים

↑  http://eprints.lse.ac.uk/89193/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282405505171  BNE: XX551971  BnF: cb119655507 (data)  GND: 4356550-5  LCCN: sh85012724  LNB: 000108888  NARA: 10663555
תוצרת הארץ (טרטקובר)

| --- | --- |
קולאז' דימויים מהמרחב הארצישראלי וסביבתו בעטיפת מגן של כרך התערוכה; נשים במופעים שונים: אישה רעולה, חיילות, קריינית ועקרת בית, דימויי מדינאים: מנחם בגין ואנואר סאדאת, דוד בן-גוריון, ודימוי הצבר, פירמידות במצרים ומגדל שלום.
קולאז' דימויים מהמרחב הארצישראלי וסביבתו בעטיפת מגן של כרך התערוכה; נשים במופעים שונים: אישה רעולה, חיילות, קריינית ועקרת בית, דימויי מדינאים: מנחם בגין ואנואר סאדאת, דוד בן-גוריון, ודימוי הצבר, פירמידות במצרים ומגדל שלום.
 מידע כללי
 מאת:  דוד טרטקובר
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ספרי אמנות
 הוצאה
 הוצאה:  דומינו
 תאריך הוצאה:  1984
 מספר עמודים:  98
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  000364196
תוצרת הארץ הוא כותר אלבום יצירות של האמן הישראלי דוד טרטקובר, אשר ראה אור בהוצאת דומינו בירושלים בשנת 1984, לקראת תערוכה בשם "דוד טרטקובר תוצרת הארץ" באגף העיצוב על שם פלבסקי במוזיאון ישראל בירושלים בסתיו תשמ"ה 1984, ובביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו במוזיאון תל אביב לאמנות בחורף תשמ"ה 1985.
צמד המילים "תוצרת הארץ" מלווה את עבודותיו של טרטקובר מילולית וצורנית כחלק מקונצפט המייחד אותו. מחד, הוא מבטא מסר הערכה למאמץ שנעשה ביישוב להעדיף תוצרת המיוצרת על ידי יהודים בארץ ישראל, על פני סחורה המיובאת מחוץ לארץ, כדי לחזק את הכלכלה המקומית. ומאידך, הוא מבטא את הקולאז'יות של סגנונו ואת חומרי הגלם החזותיים שבהם הוא מעדיף להשתמש, הכוללים את שלל הדימויים המגוון ששימש בחיי התרבות והחברה בתקופת היישוב והעשורים הראשונים לאחר הקמת המדינה.
האלבום כולל פתח דבר מאת האוצר איזיקה גאון, דברים יצירתו של האמן מאת יונה פישר, והפרקים:
"צלליות" - בו נכללו עבודות צללית של בנימין זאב הרצל, דוד בן-גוריון, ודמות החלוץ, בין השאר בשיח עם צלליותיו של מאיר גור אריה ועם צלליות בסגנון הריאליזם הסובייטי; כרזות של הופעות מוזיקליות חנן יובל, אריק איינשטיין ושלום חנוך, מתי כספי, יוסי בנאי, להקת בת שבע ואחרים.
"חפצים מצויים" - בו נכללו עטיפות אלבומים של איינשטיין, כספי ואחרים.
"קולאז'ים" - בו כרזות הסברה צבעוניות בעיצובו, שהוכנו למוסדות כגון אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בנק לאומי, מכללת שנקר, מוזיאון ישראל, תערוכות ציירים ואלבומי זמרים של איינשטיין, יהודית רביץ ואחרים.
"צבעים מקומיים" - בו כרזות של אירועים בהם שולבו ציורים מעשה ידיו, לאירועים ומוסדות, כגון "יריד חוצות היוצר" בירושלים, ואלבומים, כגון של "פסטיבל הזמר והפזמון הישראלי", ופוסטרים אמנותיים בסגנון פסבדו-נאיבי והיתולי עם דמויי מנהיגים מהתרבות והפוליטקה הישראלית, כגון הרצל, בוריס שץ, חיים נחמן ביאליק, יוסף טרומפלדור, זאב ז'בוטינסקי, בן-גוריון ומשה דיין.
"אנשי תל אביב" - בו סדרת פוסטרים בסגנון פסבדו-נאיבי, שבהם דימויי מבנים ודיוקנאות מנהיגי ציבור מתל אביב הקטנה, אשר השפיעו או קשורים לכינון התרבות העברית החדשה בארץ ישראל.
"אותיות ומספרים" - בו פוסטרים מרובי מספרים ואותיות שהוצבו בסדר אסתטי.
"תגובות" - בו עבודות עם אמירה פוליטית גלויה, כגון הלוגו של שלום עכשיו בעיצובו ותמונות מהפגנות שמשתתפיהן נשאו את הלוגו על כרזות ושלטים.
"קטלוג" - רשימת עבודותיו.
מיצג "תוצרת הארץ" בשכונת נווה צדק

בשנת תשמ"ט 1989, הוזמן להציג את יצירתו בכיכר מרכז סוזן דלל, הסמוך לביתו, בשכונת נווה צדק; העבודה הכוללת שלושה חלקים נקראה אף היא בשם "תוצרת הארץ" - לימים סיפר בראיון בעיתון "גלובס": "נתבקשתי ליצור קיר להנצחת התורמים" ... "במחשבה להקים איזו פינה שקטה עם מים. ואני, שהסטודיו שלי כאן, וקבוצות שלמות היו יושבות לי על הגדר ומקבלות הסברים על השכונה, אמרתי - בואו נעשה את ההיסטוריה של המקום באופן גרפי. וכך היה. הקיר נעשה ב-30 יום. הכול בנוי מחיתוכים ביד, מהדבקות ומשריפה בתנור. זו עבודת קרמיקה שנעשתה בתהליך ארוך ומסובך, במשך יום ולילה כדי להספיק לתאריך חנוכת המרכז (1989)".
ראו גם

איפה היינו ומה עשינו
הערות שוליים

↑  אסתי סגל, ‏דוד טרטקובר - תבנית נוף מולדתו, באתר גלובס, 14 במאי 2008
מיצג תוצרת הארץ של דוד טרטקובר במרכז סוזן דלל בנווה צדק בתל אביב
רנאטה טבאלדי

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1922 פזארו, איטליה 
 פטירה:  19 בדצמבר 2004 (בגיל 82) סן מרינו, סן מרינו 
 מקום קבורה:  Langhirano 
 מוקד פעילות:  איטליה, ממלכת איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1944 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון למוזיקה על שם רוסיני בפזארו 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 פרסים והוקרה:  Grammy Award for Best Classical Solo Vocal Album (1958)  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
רנאטה טבאלדי (באיטלקית: Renata Tebaldi;‏ 1 בפברואר 1922, פזארו – 19 בדצמבר 2004, סן מרינו) הייתה זמרת סופרן ליריקו-ספינטו, פופולרית בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. הייתה מוכרת בזכות קולה הגדול והשופע, על צלילו היפה ואחידות הקו הווקאלי שאפיינו אותו. רנאטה טבאלדי התמקדה בעיקר בתפקידי הוריזמו של הרפרטואר הלירי והדרמטי.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

טבאלדי נולדה בשם רנאטה ארסיליה קלוטילדה טבאלדי בפזארו, בת לצ'לן טבאלדי טבאלדי ולג'וזפינה ברביירי, זמרת מוכשרת, ששאפה לקריירה בשירה אך הייתה לאחות. זמן קצר לאחר לידתה של רנאטה נפרדו הוריה והיא עברה עם אמה לעיר הולדתה של האם, לאנגיראנו במחוז פארמה.
טבאלדי, שחלתה בשיתוק ילדים בגיל שלוש, לא יכלה להשתתף בפעילויות מאמצות ותחת זאת החלה להתעניין במוזיקה. היא שרה במקהלת הכנסייה בלאנגיראנו וכשהייתה בת שלוש-עשרה שלחה אותה אמה ללמוד נגינה בפסנתר אצל סיניורינה פאסאני בפארמה. רנאטה עבדה בשקידה יוצאת דופן, התאמנה בנגינה ארבע או חמש שעות ביום וחלמה על קריירה של פסנתרנית קונצרטים. היא גם שרה כל מה ששמעה. מקור השראתה העיקרי הייתה ההאזנה לרדיו. רק כאשר מורתה לפסנתר נקטה יוזמה, נשלחה רנאטה אל איטאלו ברנקוצ'י, מורה לשירה בקונסרבטוריון בפארמה. כעבור זמן קצר החלה ללמוד בקונסרבטוריון ובמשך שלוש שנים למדה אצל אטורה קמפוגאליאני. רנאטה נדרשה להתרכז במשך קרוב לשנתיים תמימות בסולמות ובפיתוח קול לפני שהורשתה ללמוד את השירים הראשונים לקראת סוף השנה השנייה להכשרתה.
ביוגרפיה > כרמן מליס

רנאטה נסעה לבלות את חג המולד עם אחי אביה, ולנטינו, בפזארו. הוא ניהל בית קפה קטן, שאליו נהגה הדיווה המפורסמת לשעבר כרמן מליס לבוא לקנות עוגות. מליס הייתה מורה בקונסרבטוריון של פזארו. הדוד ולנטינו דיבר עם מליס על אחייניתו, והדיווה, מי שהייתה סופרן פרימדונה בלה סקאלה במילאנו ושרה עם קארוזו ועם טיטה רופו, ניאותה לבסוף לערוך מבחן קול לנערה.
מליס הייתה למורה החשובה ביותר של טבאלדי: למחרת, ועד תום חופשת החג, עבדה טבאלדי עם מליס; בשובה לפארמה, היה השיפור שחל בשירתה ניכר כל כך, שקשה היה להאמין שאותו קול עצמו יצא לפזארו וחזר ממנה. בשלב זה החליטה טבאלדי לעבור לפזארו בקביעות. היא גרה שם עם משפחת אביה וקיבלה שיעורים ממליס הן בקונסרבטוריון והן באופן פרטי. מליס השיגה לה מלגה וטבאלדי הופיעה לראשונה לפני קהל בשירת "Ebben? Ne andrò lontana" מתוך "לה ואלי" של אלפרדו קאטאלאני בתיאטרון באורבינו. בגיל 22, הופיעה טבאלדי לראשונה בתפקיד אלנה ב"מפיסטופלה" של בויטו ברוביגו. היא שרה עוד כמה פעמים בפארמה - ב"לה בוהם", "הידיד פריץ" ו"אנדראה שנייה" והחלה לעבוד, שוב באמצעות מליס, עם המנצח והמורה לשירה ג'וזפה פייס במילאנו בשנת 1944. מבחן קול אצל גואידו גאטי, מנהל לה סקאלה, לא הניב תוצאות, כיוון שבתקופת המלחמה לא היו כמעט הצגות אופרה. טבאלדי הופיעה לראשונה בתפקיד דסדמונה באותלו של ורדי בטריאסטה, לצד פרנצ'סקו מרלי והופעתה עוררה התרגשות.
ביוגרפיה > ארטורו טוסקניני

פריצת הדרך הגדולה של טבאלדי הגיעה בשנת 1946, כשניגשה למבחן קול לפני ארטורו טוסקניני במילאנו. טוסקניני התרשם לטובה וכינה אותה "voce d'angelo" ("קול מלאך"). טבאלדי הופיעה לראשונה בלה סקאלה באותה שנה, בקונצרט שציין את פתיחתו המחודשת של התיאטרון לאחר מלחמת העולם השנייה. היא שרה את ה"תפילה" ("Dal tuo stellato soglio") מתוך האופרה התנ"כית של רוסיני, "משה במצרים", ואת תפקיד הסופרן ב"טה דאום" של ורדי. היא קיבלה את תפקידי מרגריטה ואלנה במפיסטופלה של בויטו ואלזה בלוהנגרין של וגנר בשנת 1946. בשנה שלאחריה, הופיעה ב"לה בוהם" של פוצ'יני ובתפקיד אווה ב"מייסטרזינגר" של וגנר. טוסקניני עודד אותה לשיר את תפקיד אאידה והזמין אותה לחזור על התפקיד באולפנו. דעתה היא הייתה, שתפקיד אאידה נועד לסופרן דרמטי, אבל טוסקניני שכנע אותה והיא הופיעה לראשונה בתפקיד זה בלה סקאלה ב-1950, לצד מריו דל מונקו ופדורה ברביירי בהפקה בניצוח אנטונינו ווטו. הייתה זו ההצלחה הגדולה ביותר בשלב זה בקריירה שלה, שהייתה עוד באיבה, וזו שהזניקה אותה לקריירה בינלאומית.
הייתה זו רנאטה טבאלדי, ששרה מפיה של סופיה לורן בגרסה הקולנועית של אאידה (1953).
ביוגרפיה > קריירה בינלאומית

טבאלדי יצאה לסיור קונצרטים עם ההרכב של לה סקאלה בשנת 1950, תחילה לפסטיבל אדינבורו ואחר ללונדון, שם הופיעה לראשונה בתפקיד דסדמונה בשתי הצגות של "אותלו" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן וברקוויאם של ורדי, שתיהן בניצוח ויקטור דה סאבאטה.
ביוגרפיה > טבאלדי וקאלאס

בראשית שנות ה-50' כבר הייתה טבאלדי מחופרת היטב בלה סקאלה. אבל אז הופיעה כוכבת חדשה בזירה: מריה קאלאס. קאלאס ניכסה לעצמה כמה הצגות של "אאידה" ללה סקאלה זמן קצר אחרי שטבאלדי שרה שם בתפקיד זה לראשונה. ההתפוצצות הגיעה כשהשתיים יצאו יחד לסיור בדרום אמריקה עם להקה איטלקית. שלא בחוכמה, אולי, זימנו את שתיהן להופיע באותו קונצרט. אחרי הקונצרט האשימה קאלאס את טבאלדי בהפרת הסכם של הימנעות מהדרן, כששרה לא אריה אחת אלא שתי אריות נוספות כהדרן. הלוחמה ההדדית נמשכה לכל אורך הסיור והיריבות הגיעה לשיאה במאמר בטיים מגזין, שבו צוטטה קאלאס כאומרת, שהשוואתה עם טבאלדי כמוה כהשוואת שמפניה לקוקה-קולה. אומנם, עדים לראיון פסקו, שקאלאס אמרה "שמפניה עם קוניאק" ומישהו מן הצד התלוצץ, "לא, עם קוקה-קולה", אבל כתב הטיים ייחס את ההערה לקאלאס.
קאלאס וטבאלדי היו שתי זמרות שאין להשוות ביניהן. קאלאס הייתה סופרן דרמטי, שקולה מסוגל להגיע עד למי גבוה בביצוע, טכניקת קולורטורה מרשימה ביותר (סופרן קולורטורה-דרמטי) והיא יכלה לשיר כל תפקיד, מתפקידי סופרן דרמטי כבד ביותר ועד לקטעי ראווה מבריקים לסופרן קולורטורה קליל. טבאלדי ראתה את עצמה תמיד כסופרן לירי (אף כי ניחנה באחד מקולות הספינטו העזים ומבעיתים ביותר במאה ה-20), והיא ריכזה את הקריירה שלה באופרות וריזמו ובתפקידי ורדי מאוחרים, שהגבלת הגובה בטווח קולה והחסר בסלסולי פאר וקישוטים בטכניקה שלה לא היוו בהם בעיה. איזה חלק מן היריבות היה אמיתי ואיזה נוצר כתוצאה משיסוי מצד המעריצים והעיתונות, אין לדעת. יש סבורים, שאת כל היריבות כולה ליבו חברות ההקלטה של שתיהן כאמצעי להגברת המכירות, ושתי הזמרות הונחו לפעול בהתאם לכך. טבאלדי עצמה גרסה, שבמאבק ביניהן יש, בחשבון סופי, תועלת לקריירות של שתיהן, כיוון שהגביר במידה רבה כל כך את העניין בהן.
בסופו של דבר, מכל מקום, היה פיוס. כשטבאלדי פתחה את עונת 1968 במטרופוליטן אופרה ב"אדריאנה לקוברר" של צ'ילאה, קאלאס, שכבר הגישה אז את הופעתה האחרונה באופרה, באה אל מאחורי הקלעים לברך אותה. הייתה זו פגישתן האחרונה של שתי הסופרניות.
ביוגרפיה > המטרופוליטן

טבאלדי הופיעה לראשונה באמריקה בשנת 1950 כאאידה באופרה של סן פרנסיסקו; הופעתה הראשונה במטרופוליטן אופרה הייתה ב-31 בינואר 1955, כדסדמונה מול מריו דל מונקו כאותלו. במשך כעשרים שנה עשתה את המטרופוליטן למוקד פעילותה. בעונת 63–1962 שכנעה טבאלדי את מנהל המטרופוליטן, רודולף בינג, להעלות מחדש את "אדריאנה לקוברר" של צ'ילאה. האופרה לא עלתה על הבימה מאז מפנה המאה, אבל בינג השתכנע שתהיה זו הצלחה רבתי לטבאלדי ולפרנקו קורלי, ששר את תפקיד מאוריציו. לרוע המזל, טבאלדי לא הייתה במיטבה הווקאלי. נחרדת, יצאה לחופשת מנוחה של שלושה-עשר חודשים מן הבימה. אז חזרה כ"מימי" וקצרה תשואות.
טבאלדי שרה הרבה יותר במטרופוליטן והרבה פחות בכל מקום אחר. היא פיתחה קשר מיוחד עם קהל המטרופוליטן ועם הזמן נודעה בכינוי "מיס כל הכרטיסים אזלו". היא שרה שם כ-270 פעמים ב"לה בוהם", מאדאם באטרפליי, "טוסקה", "מאנון לסקו", "הנערה מן המערב", "אותלו", "כוחו של גורל", "סימון בוקנגרה", "פלסטאף", "אנדראה שנייה", "לה ג'וקונדה" וכויולטה בהפקה של לה טרוויאטה שנוצרה במיוחד בשבילה. הופעתה האחרונה שם הייתה כדסדמונה ב-8 בינואר 1973, התפקיד שבו פתחה את הקריירה שלה במטרופוליטן שמונה-עשרה שנים קודם.
ביוגרפיה > שנים אחרונות

עד תום הקריירה שלה, שרה טבאלדי ב-1,262 הופעות, 1,047 אופרות מלאות ו-214 קונצרטים.
טבאלדי פרשה מן הבימה בשנת 1973 ומאולם הקונצרטים בשנת 1976. את רוב ימיה האחרונים שהתה במילאנו. היא מתה בגיל 82 בביתה, בסן מרינו. היא קבורה בקאפלה המשפחתית בבית הקברות מאטאלטו בלאנגיראנו.
מוזיאון

בטירת טורקיארה, סמוך לפארמה, יש מוזיאון המוקדש לרנאטה טבאלדי. המוזיאון מכיל יותר מ-50 תלבושות, בהן יצירות של דה שיריקו ודיור.
אתרים ברשת

Tebaldi, Renata -- Encyclopedia Britannica
הערות שוליים

↑  "Diva Serena, Time, November 3, 1958
↑  Stassinopoulos, Ariana (1981). Maria Callas: The Woman Behind the Legend. New York: Simon and Schuster. ISBN 0671255835.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432624805171  PLWABN: 9810665468605606  BIBSYS: 2037747  BNE: XX863524  BnF: cb12010523p (data)  CiNii: DA0803838X  GND: 118621114  ICCU: TO0V255186  ISNI: 0000 0001 0906 9627  LCCN: n82047832  LNB: 000098964  MusicBrainz: 04d5556f-7ac5-4328-b0d5-08d42199e0cf  NKC: jn20000701784  NLA: 35631082  NSK: 000102199  NTA: 072445467  RERO: 02-A003890858  SELIBR: 250715  SNAC: w6bc4tx8  SUDOC: 028226461  Trove: 1021821  VIAF: 61556507   WorldCat (עם VIAF): 61556507
תחרות השחמט הייסטינגס 1934–1935

תחרות הייסטינגס היא תחרות שחמט שנערכה בהייסטינגס (עיירת מרפא, המרוחקת כ-100 ק"מ מלונדון, שבאנגליה) והפכה למסורת. בין השנים 1934–1935 התקיימה תחרות מהחזקות ביותר בתולדות התחרות, בה השתתפו שחמטאים מהחזקים ביותר באותה תקופה.
מידע כללי

התחרות נערכה בין 27 בדצמבר 1934 לבין 5 בינואר 1935 והתנהלה בשיטת ליגה: כל שחמטאי שיחק מול יתר השחקנים. בסך הכל נערכו תשעה סיבובים. 

בתחרות השתתפה שחמטאית אלופת העולם דאז, ורה מנצ'יק). היה זה אירוע נדיר בתחרויות מסוג זו. בנוסף אליה, נטלו חלק בתחרות שלושה שחמטאים שהיו במהלך חייהם אלופי עולם בשחמט (מקס אויבה, חוסה ראול קפבלנקה, מיכאל בוטביניק). בכך הפכה התחרות לאחת החזקות שהתקיימו בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
תוצאות התחרות

בתחרות זכה מקס אויבה שצבר 6.5 נקודות מ-9 אפשריות, בהקדימו בהתרת שוויון נקודות את ג'ורג' אלן תומאס וסאלו פלור. אויבה ופלור סיימו את התחרות ללא הפסד ואילו תומאס צבר את מספר הניצחונות הרב ביותר.
טבלת התוצאות בסיום התחרות:
| מס' | שם השחמטאי | מדינה | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מקס אויבה | הולנד הולנד | x | 1 | ½ | ½ | ½ | 1 | 1 | ½ | ½ | 1 | 6.5 |
| 2 | ג'ורג' אלן תומאס | אנגליה אנגליה | 0 | x | ½ | 1 | 1 | 1 | 0 | 1 | 1 | 1 | 6.5 |
| 3 | סאלו פלור | צ'כיה צ'כיה | ½ | ½ | x | ½ | ½ | ½ | 1 | 1 | 1 | 1 | 6.5 |
| 4 | חוסה ראול קפבלנקה | קובה קובה | ½ | 0 | ½ | x | 0 | ½ | 1 | 1 | 1 | 1 | 5.5 |
| 5 | אנדור לילינטל | הונגריה הונגריה | ½ | 0 | ½ | 1 | x | ½ | 1 | ½ | ½ | ½ | 5 |
| 6 | מיכאל בוטביניק | ברית המועצות ברית המועצות | 0 | 0 | ½ | ½ | ½ | x | ½ | 1 | 1 | 1 | 5 |
| 7 | מישל רג'ינלד פרייס | אנגליה אנגליה | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | ½ | x | ½ | 1 | 1 | 4 |
| 8 | ורה מנצ'יק | צ'כיה צ'כיה | ½ | 0 | 0 | 0 | ½ | 0 | ½ | x | ½ | 1 | 3 |
| 9 | ג'ורג' מרשל נורמן | אנגליה אנגליה | ½ | 0 | 0 | 0 | ½ | 0 | 0 | ½ | x | 0 | 1.5 |
| 10 | סטיוארט מילנר ברי | אנגליה אנגליה | 0 | 0 | 0 | 0 | ½ | 0 | 0 | 0 | 1 | x | 1.5 |
תרגום ניק

תרגום ניק (או תרגום ראש), פותח ב-1977 על ידי ריגבי ופול ברג, הוא טכניקת תיוג בביולוגיה מולקולרית בה DNA פולימראז 1 משמש להחלפת כמה נוקלאוטידים ברצף DNA, באנלוגים מתויגים, ויוצר רצף DNA מתוייג שיכול לשמש כבדיקה בפלואורסצנט באתר הכלאה של טכניקת ספיגה. זה יכול גם לשמש לתיוג-רדיו.
התהליך הזה נקרא תרגום ניק כיוון שה-DNA שיעובד מטופל ב-DNase (-אנזים שמקטלז הידרוליזה של DNA לאוליגונוקלאוטידים ומולקולות קטנות יותר) כדי ליצור גדילי "ניק" בודדים. זה מלווה בהחלפה באתרי ניק על ידי DNA פולימראז 1, שמאריך את קצה 3' הידרוקסיל, מסיר נוקלאוטידים בפעילות 3'-5' אקסונוקלאז, מחליף אותם ב-dNTP (נוקלאוטיד טריפוספאט עם דאוקסיריבוז). כדי לתייג באופן רדיואקטיבי קטע DNA לשימוש כבדיקה בתהליך הספיגה, אחד הנוקלאוטידים המשולבים המסופקים בתגובה רדיו-מתוייג בעמדת פוספאט אלפא. באופן דומה, פלואורופור יכול להיות מחובר במקום תיוג-פלואורסצנטי, או אנטיגן לזיהוי חיסוני.
כאשר DNA פולימראז 1 בסופו של דבר מתנתק מה-DNA, הוא משאיר עוד ניק בשלד הפוספאט. הניק "תרגם" מרחק-מה, כתלות בפרוססיביות של הפולימראז. הניק יכול להיאטם על ידי DNA ליגאז, או קבוצת ההידרוקסיל 3' שלו יכולה לשרת כתבנית לפעילות DNA פולימראז עתידית. תערובות אנזים קנייניות זמינות באופן מסחרי לביצוע כל השלבים בתהליך בהדגרה בודדת.
תרגום ניק יכול לגרום לשבירת DNA דו-גדילית, אם DNA פולימראז 1 נתקל בעוד ניק בגדיל הנגדי, וכתוצאה מכך יש שני קטעים קצרים יותר. זה לא משפיע על הביצועים של הבדיקה המתויגת בהיברידיזציה באתר.
שירת תוף הפרח (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  "שירת תוף הפרח " של צ'ין יאנג לי
 בימוי:  הנרי קוסטר
 הופק בידי:  רוס הנטר, ג'וזף פילדס
 תסריט:  ג'וזף פילדס אוסקר המרשטיין (מילי השירים)
 עריכה:  מילטון קארות'
 שחקנים ראשיים:  מיושי אומקי ננסי קוואן ג'יימס שיגטה חואניטה הול ג'ק סו
 מוזיקה:  ריצ'רד רוג'רס
 צילום:  ראסל מטי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בנובמבר 1961
 משך הקרנה:  132 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט מוזיקלי 
 תקציב:  4,000,000 דולר
 הכנסות:  5,000,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   flowerdrumsong
 דף הסרט ב־IMDb
 
שירת תוף הפרח (באנגלית: Flower Drum Song) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1961 בבימויו של הנרי קוסטר, המבוסס על המחזמר "שירת תוף הפרח" של ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין משנת 1958.
זה המחזמר המשותף השמיני של רוג'רס והמרשטיין. הוא הועלה בברודוויי ב-1958 ומבוסס על הרומן "שירת תוף הפרח" מאת צ'ין יאנג לי (אנ'), סופר אמריקאי ממוצא סיני. זאת הייתה ההפקה הראשונה בברודוויי שבה רוב השחקנים היו ממוצא אסיאתי.
ננסי קוואן התפרסמה שנה לפני כן בסרט עולמה של סוזי וונג, שירתה בסרט מדובבת על ידי הזמרת בטי ג'יין בייקר.
המחזמר הצליח פחות מקודמיו - אוקלהומה!, המלך ואני ודרום פסיפיק.
המחזה עוסק בקהילה הסינית בסן פרנסיסקו, ומעלה את בעיית פער הדורות בין המבוגרים והצעירים ואת הקושי של המבוגרים הרגילים לתרבות הסינית עם החוקים הנוקשים לקבל את השפעת התרבות האמריקאית החופשית.
בשנת 2008 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית שבספריית הקונגרס על חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית.
תקציר העלילה

מיי לי (מיושי אומקי) ואביה, ד"ר האן לי (קאם טונג), מגיעים לנמל סן פרנסיסקו כנוסעים סמויים באוניית משא מהונג קונג. כדי לאסוף כסף, מיי לי ואביה מופיעים ברחוב בשיר "מאה מיליון נסים" כשמיי לי מתופפת בתוף עליו ציור של פרח (מכאן שם הסרט).
מיי לי ואביה באים למעשה לפגוש את סמי פונג (ג'ק סו) בעל מועדון הלילה "Celestial Gardens". מיי לי היא "כלת צילום" לנישואים מאורגנים בין משפחת מיי לי לאמו של סמי, מאדאם יאנג פונג (סו ינג). סמי לא מתלהב ממנה כי הוא קשור כבר חמש שנים לרקדנית הראשית שלו, לינדה לאו (ננסי קוואן), ואף קנה לה מכונית מהודרת.
הוא מביא אותם לביתו של ידידו העשיר ואנג צ'י יאנג (בנסון פוג) שגר עם גיסתו (חואניטה הול) וארבעת ילדיו. הוא רוצה לשדך בין בנו הבכור ואנג טא (ג'יימס שיגטה) למיי לי, אך בעצת גיסתו הוא נותן להם שבוע "כדי להתאהב". ואנג טא הוא כבר אמריקאי מודרני וכולם שרים על פער הדורות בין ההורים לילדים.
וואנג טא מתראה עם לינדה היפה והמושכת, אך היא לא מספרת לו על עבודתה במועדון הלילה. היא שמחה שיש לה מחזרים רבים ושרה מול המראה "אני שמחה להיות בחורה". לינדה מארגנת מסיבה לכבוד סיום הקולג' שלו וגם לכבוד הצלחתה של מאדאם ליאנג במבחני ההתאזרחות. מאדאם ליאנג שרה כי עכשיו יש בה תערובת של סיניות ואמריקניות כמו מאכל "צ'ופ סואי".
בתהלוכת סוף השנה ב"גרנט אווניו" בצ'יינטאון מופיעה לינדה ברחוב במופע ריקודים מרהיב.
סאם רוצה לשבש את הקשרים בין לינדה וואנג טא. הוא מזמין את כולם למופע במועדון הלילה שלו. לינדה מופיעה שם בריקוד חושפני, והם נבוכים ועוזבים את המקום. לינדה כועסת על סם ושופכת עליו דלי מים. וואנג טא משתכר ותופרת המשפחה הלן צ'או (רייקו סאטו) לוקחת אותו להתאושש בדירתה, גם היא חולמת עליו כבעל. בבוקר מגיעה אליה מיי לי ונוכחת שוואג טא היה שם. היא מנתקת את יחסיה איתו ועוזבת עם אביה לדירה אחרת.
סם אינו רוצה להתחתן עם מיי לי, הוא לוקח אותה למועדון הימורים ומראה לה איך הוא מפסיד. לוקח אותה לבר ומראה לה את כל הבחורות העוגבות עליו, ולבסוף שר לה "אל תינשאי לי" ומפרט את כל מגרעותיו אבל זה לא עוזר. לפני החתונה מבקר אותה וואנג טא ומתוודה על אהבתו אליה.
בטקס החתונה של מיי לי וסם נוכחים כולם. מיי לי אומרת לכומר כי אינה יכולה להתחתן עם סם כי היא הגיעה לארצות הברית באופן בלתי חוקי. וואנג טא מחליט להתחתן אתה ובאותו מעמד נערכת חתונה כפולה - מיי לי ווואנג טא, וסם ולינדה.