stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פריץ הולינגס
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > מושל קרוליינה הדרומית

כמושל קרוליינה הדרומית מ-20 בינואר 1959 עד 15 בינואר 1963, הולינגס פעל לשיפור מערכת החינוך של המדינה, וסייע להביא יותר תעשייה והזדמנויות תעסוקה למדינה. בתקופת כהונתו הוקמה מערכת החינוך הטכני של המדינה ורשת הטלוויזיה החינוכית שלה. הוא גם קרא והשיג העלאות משמעותיות בשכר המורים, וקירב אותם לממוצע האזורי. בוועידת המושל 1961 לעסקים, תעשייה, חינוך וחקלאות בקולומביה, הוא הכריז, "היום, בחברה המורכבת שלנו, החינוך הוא אבן הפינה שעליה יש לבנות פיתוח כלכלי. – ושגשוג מובטח."
במהלך כהונתו של הולינגס כמושל, דגל הקרב של הקונפדרציה הונף מעל קפיטול מדינת קרוליינה הדרומית מתחת לדגל המדינה ודגל ארצות הברית. דגל הקרב הוצב מעל הכיפה בשנת 1962 בהחלטה מקבילה של בית המחוקקים במדינה במהלך ציון מאה שנה למלחמת האזרחים. ההחלטה לא הצליחה לקבוע מועד להסרתה. בשנת 2000 הצביע בית המחוקקים של המדינה להזיז את הדגל מעל בית המדינה לאנדרטה של חיילי הקונפדרציה בחזית הבניין, שם הוא נשאר עד 2015, כאשר המושלת הרפובליקנית ניקי היילי הורתה להסירו בעקבות רציחתם של תשעה שחורים. מבקרים בכנסייה על ידי אוהד הקונפדרציה במדינה מוקדם יותר באותה שנה.
הולינגס לא עשה הרבה כדי לתמוך או להתנגד לתנועת זכויות האזרח כמושל, ובמקום זאת התגאה בהיעדר אלימות במדינה בנושא זכויות האזרח. בנאומו האחרון באספה הכללית ב-9 בינואר 1963, לפני הקבלה השלווה לאוניברסיטת קלמסון של הסטודנט השחור הראשון שלה, הארווי גאנט, הכריז הולינגס: "כאשר אנו נפגשים, קרולינה הדרומית פונה לאחור במערכת המשפט שלה... האספה הכללית הזו חייבת להבהיר את הבחירה של קרולינה הדרומית, ממשלה של חוקים ולא ממשלה של בני אדם... זה צריך להיעשות בכבוד. זה צריך להיעשות עם חוק וסדר."
הולינגס פיקח על ההוצאות להורג האחרונות בקרוליינה הדרומית לפני החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין פורמן נגד ג'ורג'יה, שאסרה זמנית על עונש מוות. במהלך כהונתו, שמונה אסירים הוצאו למוות בכיסא חשמלי. האחרון היה האנס דאגלס ת'ורן, ב-20 באפריל 1962.
הוא ביקש את המועמדות הדמוקרטית למושב בסנאט האמריקני ב-1962, אך הפסיד לאולין ד. ג'ונסטון הסנאטור המכהן.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > חבר הסנאט של ארצות הברית > מועמד לנשיאות

הולינגס חיפש ללא הצלחה את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות לנשיאות של 1984. שנינותו וניסיונו של הולינגס, כמו גם קריאתו להקפאת מסגרת התקציב, הביאו תשומת לב חיובית רבה, אבל שמרנותו לא קסמה לדמוקרטים הליברליים, ובמערכת בחירות שנשלטה בידי גארי הארט, ג'ון גלן ווולטר מונדייל, הוא לא התבלט. לאחר שהפסיד בניו המפשייר, פרש הולינגס והעביר את תמיכתו להארט. הוא התייחס לשאר המתחרים בצורה מאוד מזלזלת, וכינה את מונדייל "פודל" ואת גלן (אסטרונאוט לשעבר) "מלך השמיים שהתבלבל בתוך הקפסולה שלו".
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > חבר הסנאט של ארצות הברית > תעשיית הבידור

כסנאטור, הולינגס תמך בחקיקה למען האינטרסים של תעשיית הפצת המדיה המבוססת (כגון הצעת "חוק קידום הפס הרחב והטלוויזיה הדיגיטלית לצרכנים"). תמיכתו הקשוחה בהגבלות מחשב שונות בצד הלקוח כגון DRM ו-Trusted Computing הובילה את פיתוח שבב Fritz (Trusted Platform Module, מיקרו-שבב האוכף הגבלות כאלה) שכונה על שמו. הולינגס הציג את SSSCA, טיוטה של ה-CBDTPA המאוחרת יותר, שחייבה "יצרנים של כל המכשירים האלקטרוניים והתוכנות להטמיע במוצרים שלהם טכנולוגיית הגנה מפני העתקה שאושרה על ידי הממשלה". הולינגס גם נתן חסות לחוק הפרטיות האישית המקוונת. לפי OpenSecrets, בין 1997 ל-2002, הולינגס קיבל יותר מ-300,000 דולר מתעשיית הבידור.
ביוגרפיה > אחרית חייו ומותו

עם פרישתו, הולינגס כתב מאמרי דעה לעיתונים בקרוליינה הדרומית והיה תורם קבוע להפינגטון פוסט. מאמרי מערכת דעתו פורסמו מדי שבוע גם ב-EconomyInCrisis.org, בלוג חדשות פרוטקציוניסטי עצמאי. בשנת 2008 פרסמה הוצאת אוניברסיטת קרוליינה הדרומית את Making Government Work, ספר שחיבר הולינגס עם העיתונאי מוושינגטון הבירה, קירק ויקטור, המעניק את השקפתו של הולינגס על השינויים הדרושים בוושינגטון. בין היתר המליץ הספר על ירידה דרמטית בהיקף ההוצאה על הקמפיין. הוא גם תקף את מדיניות הסחר החופשי כהרסנית מטבעה, והציע שצעדים פרוטקציוניסטיים מסוימים בנו את ארצות הברית ושרק מפלגות בודדות נהנו מהסחר החופשי, כמו תאגידי ייצור גדולים.
המרכז לסרטן הולינגס באוניברסיטה הרפואית של קרוליינה הדרומית, בצ'ארלסטון, הוקם בשנת 1993.
הולינגס ייסד את מלגת הולינגס בשנת 2005. המלגה העניקה ליותר ממאה בוגרי תואר ראשון מרחבי המדינה התמחות של עשרה שבועות במנהל הלאומי לאוקיינוס והאטמוספירה ומלגה כספית לשנת הלימודים.
הולינגס סייע להקים את מרכז הולינגס לדיאלוג בינלאומי, ארגון המקדם דיאלוג בין ארצות הברית וטורקיה, מדינות המזרח התיכון, צפון אפריקה ודרום-מערב אסיה, ומדינות אחרות עם אוכלוסיות מוסלמיות ברובן במטרה לפתוח ערוצים של תקשורת, העמקת הבנה בין-תרבותית, הרחבת קשרים בין אנשים ויצירת חשיבה חדשה בנושאים בינלאומיים חשובים.
הולינגס היה גם במועצת היועצים כפרופסור אורח מכובד למשפטים בבית הספר למשפטים של צ'ארלסטון. הוא נשא את נאום הפתיחה לכיתת הבוגרים הראשונה שם ב-19 במאי 2007.
בשנת 2008, אוניברסיטת קרוליינה הדרומית הודיעה שהספרייה החדשה שלהם תיקרא ספריית האוספים המיוחדים של ארנסט פ. הולינגס. הספרייה שעלותה 18 מיליון דולר נבנתה מאחורי ספריית תומאס קופר והיא ביתם של מחלקת אירווין לספרים נדירים ואוספים מיוחדים, אוספים פוליטיים של קרוליינה הדרומית ואוספים דיגיטליים.
ב-6 באפריל 2019, הולינגס מת בגיל 97 בביתו באי פאלמס, קרוליינה הדרומית, לאחר תקופה של ירידה בבריאות. הנשיא לעתיד ג'ו ביידן נשא את ההספד בהלווייתו.
אוריון (סדרת לוויינים)

תיאור הלוויין
Orion (ידוע גם כ-" Mentor" ו-"Advanced Orion") הוא סדרת לווייני ריגול בתחום מודיעין אותות. הסדרה מופעלת על ידי משרד הסיור הלאומי ופותחה בשיתוף פעולה עם סוכנות הביון המרכזית. השיגור הראשון בוצע בשנת 1995. עד לשנת 2023 ידוע על 8 שיגורים.
הלוויינים פועלים במסלול גאוסטציונרי. לפי השערות משקל הלוויינים כ-5,200 ק"ג והם בעלי אנטנה בקוטר של כ-100 מטר. יכולות של לווייני הסדרה לא פורסמו אך משערים שהם מסוגלים לקבל מידע על השידורים השונים לרבות הזנה לטלפון סלולרי.
עלות של שיגור בשנת 2009 הייתה כארבעה מיליארד $.
לוויינים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| תאריך שיגור | לוויין | הערות |
| 14 במאי 1995 | USA-110 | שוגר מנמל החלל קייפ קנוורל |
| 9 במאי 1998 | USA-139 | שוגר מנמל החלל קייפ קנוורל |
| 9 בספטמבר 2003 | USA-171 | שוגר מנמל החלל קייפ קנוורל |
| 18 בינואר 2009 | USA-202 | שוגר מנמל החלל קייפ קנוורל |
| 21 בנובמבר 2010 | USA-223 | שוגר מנמל החלל קייפ קנוורל |
| 29 ביוני 2012 | USA-237 | שוגר מנמל החלל קייפ קנוורל |
| 11 ביוני 2016 | USA-268 | שוגר מנמל החלל קייפ קנוורל |
| 11 בדצמבר 2020 | USA-311 | שוגר מנמל החלל קייפ קנוורל |
| 22 ביוני 2023 | USA-345 | שוגר מנמל החלל קייפ קנוורל |
| 9 בארפיל 2024 | USA-353 | שוגר מנמל החלל קייפ קנוורל |
הערות שוליים

↑  Les satellites espions de la NSA, reseau.echelon.free.fr
↑  https://web.archive.org/web/20120322015507/http://www.aviationweek.com/aw/generic/story_channel.jsp?channel=space&id=news%2FNRODSP12108.xml
מדרשת נשמת

| --- | --- |


 מדרשה תורנית לנשים
 תקופת הפעילות:  1990–הווה (כ־35 שנים)
 מייסדים:  חנה הנקין 
 תלמידים
 :  130 (נכון ל־2009) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°44′58″N 35°12′10″E﻿ / ﻿31.749472222222°N 35.202805555556°E﻿ / 31.749472222222; 35.202805555556
 www.nishmat.co.il
  (למפת ירושלים מוגדלת) מדרשת נשמת(למפת ירושלים רגילה) מדרשת נשמת(למפת הרי ירושלים רגילה) מדרשת נשמת(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מדרשת נשמת
 
מדרשת נשמת (ראשי תיבות של "נשים עמלות בתורה") היא מדרשה גבוהה ללימודי תורה לנשים, הממוקמת בשכונת פת בירושלים.
המדרשה הוקמה ב-1990 על ידי הרבנית חנה הנקין, העומדת כיום בראש המדרשה, ובעלה הרב יהודה הרצל הנקין. בשנת 2009 למדו במדרשה כ-130 בנות.
למדרשה הייתה השפעה על שינויים שהתרחשו בעשורים האחרונים במגזר הדתי לאומי בתחום לימוד התורה לנשים.[דרוש מקור]
מסלולי הלימוד

המדרשה מציעה לתלמידותיה תוכניות המעמיקות את ידיעותיהן בגמרא, הלכה, תנ"ך, מחשבת ישראל וחסידות – ומסייעת להן לרכוש כלים להמשך לימוד עצמי.
המדרשה מאגדת בתוכה מספר תוכניות לימוד.
מסלולי הלימוד > שיעור א'

מיועד לבוגרות שירות לאומי או שירות צבאי ויש תוכנית לבנות לפני השירות הלאומי/ צבאי עם אופציה של גרעין צבאי. בראש התוכנית עומדות הר"מית אילנה חדד והר"מית אמונה לפיד. התוכנית כוללת סדרי לימוד עצמי בחברותות לצד שיעורים פרונטליים מפי רבנים, בהם הרב רא"ם הכהן, הרב משה ארנרייך, הרב יוסי אליצור, והרב יואל בן-נון.
התלמידות רשאיות לוותר על חלק מן השיעורים לצורך לימוד עצמאי בבית המדרש. מתוך הבנה שהקניית בסיס משמעותי בלימוד תורה יכולה להתקיים רק במסגרת אינטנסיבית, התוכנית איננה מאפשרת שילוב עם שרות-לאומי או עם לימודים אוניברסיטאיים ואחרים.
מסלולי הלימוד > שיעור המשך (שיעורים ב'-ד')

במסגרת התוכנית משלבות הבנות לימוד תורה עם לימודים אקדמיים או עבודה. ישנה אפשרות לשילוב לימוד במכללת הרצוג לתואר B.Ed. התוכנית מדגישה לימוד עצמאי בחברותות וכן לימוד גמרא והלכה.
מסלולי הלימוד > תוכנית "מעיין"

תוכנית להכשרת מנהיגות בנות העדה האתיופית שהוקמה בשנת 1999, מתוך רצון להכשיר את לתפקידי מנהיגות בקהילתן. נכון לשנת 2015, העומדת בראש התוכנית היא ד"ר אסתי בר-אל.
במסגרת התוכנית לומדות הבנות תנ"ך, משנה, הלכה, הגות ומחשבת ישראל. במקביל משלימות הבנות בגרויות ומתכוננות למבחן הפסיכומטרי, מתוך מגמה שיתחילו לימודים אקדמיים בשנה שלאחר סיום המדרשה.
התוכנית כוללת שיעורים העוסקים בהלכות ובמנהגים של יהודי קהילת ביתא ישראל, בהכוונת הרב מברטו סולומון. התלמידות עוברות גם סדנאות המנחילות כישורי חיים בתחום ההתנהלות הכלכלית, הכנה לחיי משפחה ועוד.
בשנת 2007 נוסדה ב"נשמת" תוכנית המשך שבה לומדות הבוגרות המצטיינות של התוכנית, ובמסגרתה הן ממשיכות ללימודים אקדמיים גבוהים בליווי המדרשה, על בסיס מלגה מלאה, ובשילוב לימודי תורה וסדנאות.
מסלולי הלימוד > תוכנית "שנה בארץ"

תוכנית המיועדת לבוגרות תיכון בעלות רקע תורני מארצות הברית, קנדה, וקהילות יהודיות נוספות בעולם. התוכנית כוללת לימוד תורה עם הנחלת ערכי הציונות והקניית כלים להשתלבות בחברה הישראלית[דרושה הבהרה]. בחלק מן השיעורים לומדות בנות התוכנית עם בנות שיעור א'.
מסלולי הלימוד > תוכנית "עליסה פלאטו"

תוכנית בשפה האנגלית המיועדת לנשים בעלות רקע מגוון מן העולם. הלימוד המדורג לפי רמות קושי. התוכנית קרויה על שמה של עליסה פלאטו (Alisa Flatow) שנהרגה בפיגוע באוטובוס בצומת כפר דרום בתשנ"ה (1995).
תוכנית "קרן אריאל" להכשרת יועצות הלכה

בשנת 1999 ייסדה הרבנית הנקין תוכנית להכשרת יועצות הלכה. במסגרת תוכנית זו, הראשונה מסוגה, מוכשרות נשים לתת מענה הלכתי לפניות של נשים בנושאי טהרת המשפחה ובריאות האישה. הנשים המתקבלות לתוכנית, שבראשה עומדים הרב יעקב ורהפטיג והרב יהודה הרצל הנקין, לומדות במשך שנתיים לימודי הלכה וכן לימודים מתחומי הגינקולוגיה ובריאות הנפש. בסיום הלימודים נבחנות התלמידות על ידי רבנים לצורך קבלת תעודת "יועצת הלכה", המסמיכה את הנשים לייעץ ולתת הכוונה בנושאי טהרת המשפחה, וכן בנושאים הנלווים לכך. התוכנית זכתה לתמיכת רבנים, בין השאר הרב יעקב אריאל והרב נחום אליעזר רבינוביץ [דרוש מקור].
ב-2003 הוקם קו הלכתי פתוח לטהרת המשפחה ע"ש גולדה קושיצקי. בקו עונות יועצות ההלכה, בוגרות התוכנית, לשאלות של נשים מישראל ומהעולם. במקרה הצורך מועברת הפנייה לרב פוסק לצורך הכרעה הלכתית. שירות זה מוצע גם באתר יועצות ההלכה של נשמת. מאז הקמת הקו והאתר, התקבלו בהם כ-100,000 פניות[דרושה הבהרה].
ג'ייקוב בטלון

| --- | --- |

 לידה:  9 באוקטובר 1996 (בן 28) ארצות הברית הונולולו, הוואי, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2016
 מקום לימודים:  Damien Memorial School  Kapiolani Community College 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ייקוב בטלון (באנגלית: Jacob Batalon; נולד ב-9 באוקטובר 1996) הוא שחקן אמריקאי. הוא מוכר בעיקר עקב משחקו כחברו הטוב של פיטר פרקר, נד לידס בסרטי "ספיידרמן" של היקום הקולנועי של מארוול.
ביוגרפיה

בטלון נולד בהונולולו בירת הוואי של ארצות הברית, להורים פיליפינים. לו שבעה אחים-למחצה: שניים מאמו וחמישה מאביו. התחנך במסגרות קתוליות.
לאחר מכן עבר ללמוד את תורת המוזיקה בבמכללה הקהילתית קפיולני, אך לאחר זמן מה עזב את המכללה ועבר ללמוד בקונסרבטוריון לאמנות הדרמה של ניו יורק.
קריירה

ב-2016 ערך בטלון את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בסרט "נורת' וודס".
ב-2017 הצטרף ליקום הקולנועי של מארוול בתור חברו הקרוב של פיטר פארקר (טום הולנד), נד לידס. בדמות זו הוא שיחק בשנת 2017 בסרט "ספיידרמן: השיבה הביתה", בשנת 2018 בסרט "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ובשנת 2019 בסרטים "הנוקמים: סוף המשחק" ו"ספיידרמן: רחוק מהבית".
בשנת 2018 שיחק במספר סרטים, ביניהם הדרמה הרומנטית "יום אחרי יום", קומדיית האימה "פסטיבל הדמים" והקומדיה "בננה ספליט".
בשנת 2019 שיחק בקומדיה הרומנטית "כשהשלג יורד" המבוססת על הספר באותו השם. באותה שנה שיחק גם כסנצ'ו פנסה בעיבוד קולנועי לספר "דון קישוט".
בשנת 2021 בטלון המשיך בגילומו של נד לידס בסרט "ספיידרמן: אין דרך הביתה". עבור תפקידו בסרט זה השיל בטלון ממשקלו כ-42 קילוגרמים.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2016 | North Woods | קופר |  |
| 2017 | ספיידרמן: השיבה הביתה | נד לידס |  |
| 2018 | יום אחרי יום | ג'יימס |  |
| 2018 | Blood Fest | קריל |  |
| 2018 | הנוקמים: מלחמת האינסוף | נד לידס |  |
| 2018 | בננה ספליט | ג'ייקוב |  |
| 2019 | הנוקמים: סוף המשחק | נד לידס |  |
| 2019 | ספיידרמן: רחוק מהבית | נד לידס |  |
| 2019 | The True Don Quixote | סנצ'ו פנסה |  |
| 2019 | כשהשלג יורד | קיאון |  |
| 2021 | ספיידרמן: אין דרך הביתה | נד לידס |  |
| 2023 | חסרונות (אנ') | ג'יני |  |
| 2024 | ליפט | N8 |  |
| 2024 | טארוט | פקסטון |  |
| 2025 | חסין כאב |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2019 | Bubble Gang | ניד | 2 פרקים |
| 2020 | יום אחרי יום | לוקאס | פרק: "#AnnabelleClarkeIsOverParty" |
| 2020 | 50 States of Fright | סימון | 3 פרקים |
| 2022 - הווה | Reginald the Vampire | רג'ינלד אנדרס | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
הערות שוליים

↑  Harada, Wayne (27 ביולי 2016). "Damien grad Batalon lands a leading role in 'Spider-Man: Homecoming'". Show and Tell Hawauii. נבדק ב-27 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jimmy Kimmel Live (13 ביולי 2007). "Jimmy Kimmel & Jacob Batalon Surprise FaceTime with Tom Holland". YouTube. נבדק ב-6 ביוני 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Collura, Scott (3 באפריל 2017). "17 Things We Learned On The Set Of Spider-Man: Homecoming Page 2 of 2". IGN. אורכב מ-המקור ב-3 באפריל 2017. נבדק ב-3 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Marc Strom (23 ביולי 2016). "SDCC 2016: 'SPIDER-MAN: HOMECOMING' INTRODUCES ITS VILLAIN". Marvel.com. נבדק ב-12 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Leadbeater, Alex (6 באפריל 2017). "Spider-Man: Homecoming's Jacob Batalon is Playing Ned Leeds". Screen Rant. נבדק ב-15 בנובמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Jacob Batalon Ready for Big Time With 'Spider-Man: Homecoming' Debut". The Wrap.
↑  "Jacob Batalon: 5 Fast Facts You Need to Know". Heavy.
↑  Erbland, Kate (7 ביולי 2017). "How 'Spider-Man: Homecoming' Star Jacob Batalon Went From College Dropout to Blockbuster Star". IndieWire. נבדק ב-9 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dumaraog, Ana (15 ביולי 2018). "Peter's Classmates Return in Spider-Man: Far From Home Set Photo". Screen Rant. נבדק ב-15 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  N'Duka, Amanda (7 ביולי 2017). "Maria Bello, Debby Ryan, 'Spider-Man: Homecoming's Jacob Batalon & More Join 'Every Day' From MGM". Deadline. נבדק ב-9 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Spider-Man 3's Jacob Batalon Shares His (and Ned's) Incredible Weight Loss, CBR, ‏2020-10-30 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1328707075  LCCN: no2017135395  VIAF: 19150868179822070293   WorldCat (עם VIAF): 19150868179822070293
צ'ארלס דיקנס

| --- | --- |

דיקנס בניו יורק, לערך 1867–1868
 לידה:  7 בפברואר 1812 פורטסמות', אנגליה
 פטירה:  9 ביוני 1870 (בגיל 58) הייאם, קנט, אנגליה
 שם לידה:  Charles John Huffam Dickens 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  מנזר וסטמינסטר 
 מקום מגורים:  מוזיאון צ'ארלס דיקנס, Tavistock House 
 שם עט:  Boz 
 שפות היצירה:  אנגלית, אנגלית בריטית 
 סוגה:  נובלה, עיון 
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית 
 יצירות בולטות:  רשומות מועדון הפיקוויקים, הידיד הנאמן, Barnaby Rudge, תקוות גדולות, ניקולס ניקלבי, Dombey and Son, בית ממכר עתיקות, Martin Chuzzlewit, בין שתי ערים, זמנים קשים, אוליבר טוויסט, דוריט הקטנה, מזמור חג המולד, בית קדרות, דייוויד קופרפילד, תעלומת אדווין דרוד 
 בן או בת זוג:  קתרין דיקנס (2 באפריל 1836–יוני 1858)   אלן טרנן 
 צאצאים:  צ'ארלס דיקנס הבן, Alfred D'Orsay Tennyson Dickens, Sydney Smith Haldimand Dickens, הנרי פילדינג דיקנס, דורה אנני דיקנס, פרנסיס דיקנס, קייט פרוגיני, וולטר לנדור דיקנס, מרי דיקנס, אגוארד דיקנס 
 פרסים והוקרה:  חבר החברה המלכותית לאמנויות 
 חתימה:   
 
קריקטורה של צ'ארלס דיקנס חוצה עם ספריו את תעלת למאנש
במלאת 200 שנה להולדתו, ב-7 בפברואר 2012, שונה לוגו מנוע החיפוש "גוגל" לדודל בהשראת דמויות מספריו של דיקנס
צ'ארלס דיקנס על כריכת ספרו "דייוויד קופרפילד"
צ'ארלס ג'ון הפאם דיקנס (באנגלית: Charles John Huffam Dickens; ‏7 בפברואר 1812 – 9 ביוני 1870) היה סופר, עיתונאי ושחקן תיאטרון אנגלי, בתקופה הוויקטוריאנית.
ביוגרפיה

דיקנס נולד בעיר הנמל פורטסמות' שבדרום אנגליה. אביו היה פקיד ימי בעל הכנסה נאה, שאפשרה לדיקנס הצעיר להתחנך משך זמן בבית ספר פרטי. בילדותו, עברה משפחתו להתגורר בצ'טהאם שבמחוז קנט, וב-1823 לקמדן טאון שבלונדון.
מצבה של המשפחה השתנה כאשר אביו נכלא עקב הסתבכות בחובות, לאחר שבזבז כסף רב מדי על אירוח ושימור מעמדו החברתי. דיקנס בן ה-12 נשלח לעבוד במשך עשר שעות ביום במפעל לייצור משחת נעליים, בבעלותו של אחד מקרוביה של אמו. הוא בילה את זמנו בהדבקת תוויות על צנצנות המשחה והרוויח שישה שילינג לשבוע, מהם היה צריך לממן את דמי מחייתו ומגוריו, ולתמוך במשפחתו שהייתה כלואה במרשלסי, בית הסוהר לבעלי חוב.
כעבור כשנתיים נחלצה משפחתו מקשייה, בין השאר הודות לסכום שהגיע בירושה ממשפחת אביו. המשפחה נחלצה מן הכלא, אך אמו לא מיהרה ליטול אותו ממפעל ייצור משחת הנעליים, עלבון שדיקנס לא מחל לה עליו מעולם. כששמע אביו, שהחשיב עצמו כג'נטלמן, שבנו עדיין משמש כפועל פשוט, זעם ואסר עליו להמשיך לעבוד שם.
בשנת 1827, כשהוא בן 15, החל דיקנס לעבוד כלבלר משפטי, משרה זוטרה שהיוותה הכשרה מקדימה לאפשרות להפוך לעורך דין. דיקנס לא חיבב את המשרה ולאחר תקופה קצרה כקלדן בבית המשפט, הפך לעיתונאי המדווח על העימותים בפרלמנט ועל מערכות הבחירות הסוערות באותה תקופה באנגליה, והמשיך לכתוב, לתרום ולערוך במגזינים לאורך רוב שנותיו. מסעותיו ברחבי אנגליה משתקפים במידת מה גם בספרו הראשון "מועדון הפיקוויקים", שיצא בשנת 1836.
ב-2 באפריל 1836, נישא דיקנס לקת'רין הוגארת', בתו של עורך ה-Evening Chronicle. לזוג נולדו עשרה ילדים. שנות נישואיו לקת'רין הוגארת' היו הפוריות והמוצלחות ביותר לדעת רבים, כאשר דיקנס מפרסם כמעט בזה אחר זה את הרומנים "אוליבר טוויסט", "ניקולס ניקלבי" ו"בית ממכר עתיקות". ב-1850 פרסם דיקנס את הרומן "דייוויד קופרפילד" - רומן חניכה ריאליסטי, בו הדמות של מר מיקאובר מבוססת על דמותו של אביו. את הספר "זמנים קשים" על תחלואי החברה המתועשת, פרסם ב-1854. דיקנס רכש לו שם ופופולריות, והכנסותיו אפשרו לו אף לרכוש (בשנת 1856) בית מידות בכפר הייאם (אנ') שליד רוצ'סטר שבמחוז קנט, שבילדותו חלף על פניו וחלם לחיות בו. ב-1857 פרסם את "דוריט הקטנה", ספר שעוסק בכוחו המשחית של הכסף.
בשנת 1857, כאשר מלאו לו ארבעים וחמש שנה, החל בקשר רומנטי עם השחקנית אלן טרנן, בת השמונה עשרה. הקשר ביניהם נמשך עד מותו. דיקנס עצמו שרף את כל התכתובות ביניהם ואף היא על פי בקשתו עשתה כן.
בשנת 1858 נפרד דיקנס מרעייתו. גירושין לא היו מקובלים אז, בפרט לא לאדם ידוע כדיקנס. רעייתו עזבה את ביתם המשותף עם ילד אחד בלבד; כל שאר הילדים נשארו בטיפולה של אחותה, ג'ורג'ינה. דיקנס המשיך לתמוך בפרודתו עד יום מותה.
בשנת 1859 הוא פרסם את הספר "בין שתי ערים", על אודות המהפכה הצרפתית.
ביוגרפיה > מותו

בשנת 1865 היו דיקנס ובת-זוגו אלן טרנן מעורבים בתאונת רכבת - אם כי הזוג לא נפגע, אך שטף כתיבתו של דיקנס הידלדל מאוד בשנים האחרונות לחייו. הוא מת בביתו כחמש שנים לאחר התאונה, ונקבר בפינת המשוררים במנזר וסטמינסטר.
עמדת הכתיבה המקורית של דיקנס מ-1859 הכוללת את שולחן הכתיבה שלו, הכיסא, מנורה ואפילו לוח השנה שמציג את התאריך ה-9 ביוני, שהיה היום האחרון בחייו, מוצגת בספריית העיר ניו יורק.
יצירתו

יצירותיו של דיקנס זכו לעיבודים רבים לקולנוע, לטלוויזיה ולבמה. לפי רשומות IMDb היו, נכון לדצמבר 2007, 249 עיבודים שונים לרומנים וסיפורים של דיקנס. הפופולריים שבהם היו "מזמור לחג המולד", "אוליבר טוויסט" ו"תקוות גדולות". בולט במיוחד המספר הגדול של עיבודים לסרטי חג מולד ולמיני-סדרות טלוויזיוניות של הספרים.
פופולריות זו אינה מפתיעה נוכח אופיים של הרומנים של דיקנס. רוב הרומנים של דיקנס הופיעו במקורם בחלקים בשבועונים וירחונים ועלילתם, כמתבקש, נפתלת, מלודרמטית, ועתירת תהפוכות (כל פרק היה אמור להסתיים בשאלה מותחת שתגרום לקוראים לשוב ולקרוא את החלק הבא), גדושה סיטואציות קומיות ודמויות בעלות אפיונים פשוטים וחזקים. אחדות מדמויותיו הפכו כה פופולריות עד כי קיבלו חיים וביטויים עצמאיים בתוך השפה האנגלית.
אפיון נוסף של כתיבתו של דיקנס היה פתיחותו לדעתם של קוראיו וחבריו לגבי החומר. חברו והעורך הקבוע שלו ג'ון פורסטר קרא את מרבית הטיוטות שלו והשפעתו על דיקנס הייתה משמעותית: הוא הציע לו לרכך את ההגזמות המלודרמטיות, לחתוך פרקים ארוכים מדי, ונתן לו רעיונות לגבי העלילה והדמויות.
הסופר הבריטי א.מ. פורסטר מגדיר ב"אספקטים של הרומן" דמות "שטוחה" ככזו שניתן לתאר אותה באופן מלא במשפט אחד. כאשר בוחנים את פייגין, סקרוג', מר מיקאובר (והגברת מיקאובר), אוריה היפ, דורה וויקפילד ודמויות אחרות אצל דיקנס, ניתן לראות כי חלקן אכן "שטוחות", בעלות אפיון עיקרי אחד ומטרתן העיקרית היא לקדם את העלילה, או להאיר את הדמות המרכזית באור מסוים. עם זאת השילוב של דרמה בסטירה ותיאורים קומיים הוציאו את כתיבתו מכלל ההגדרה של רומנים סנטימנטליים.
לעומת זאת, טולסטוי וג'ורג' אורוול למשל, היללו את כישרון התיאור הריאלי שלו, את השטף הסיפורי, את ההומור הכובש ואת החשיפה והרגישות של דיקנס לעניים ולילדים כאחד. ס. יזהר, שסגנונו ונושאי סיפוריו שייכים לעולם אחר לחלוטין מאלו של צ'ארלס דיקנס, התוודה מספר פעמים שדיקנס היה המעצב הגדול של כתיבתו. בניית העלילה והמשפט, הריחוק שלו מהדמויות, האירוניה וההומור שלו - השפיעו על יזהר עוד בהיותו ילד שהתפעל מ"כתבים מעזבון בית הוועד הפיקויקי" בהוצאת שטיבל, תרפ"ט.
העלילות הגדושות, ההתרחשויות המלודרמטיות המופרכות בחלקן, סצנות סנטימנטליות להפליא ופרודיות שנונות מסבירות את הפופולריות הרבה של דיקנס בעיבודים קולנועיים וטלוויזיוניים. עם זאת, נחשב דיקנס לאחד הסופרים החשובים ביותר, ספריו נקראים עד היום, ויצירתו השלמה הלפני-אחרונה, "תקוות גדולות", נחשבת לאחד מעמודי התווך של הספרות האנגלית.
היחס ליהודים ביצירותיו

ישנן דעות סותרות בנוגע לשאלת יחסו של דיקנס לעם היהודי. הוויכוח נסב בעיקר סביב הצגת דמותו של פייגין ברומן "אוליבר טוויסט" – נוכל יהודי המתואר באופן קריקטורי כבעל אף מעוקל ועיניים חמדניות (סטריאוטיפים אנטישמיים נודעים). נוכח הביקורת על דמותו של פייגין, הסביר צ'ארלס דיקנס את מניעיו לעיתון היהודי "ג'ואיש כרוניקל: "פייגין ב'אוליבר טוויסט' הוא יהודי, משום שלרוע המזל נכון הדבר שבתקופה שבה מתרחש הסיפור, סוג זה של פושעים היו כמעט תמיד יהודים... ושנית, הוא נקרא 'היהודי' לא בגלל דתו אלא בגלל גזעו." לעומת זאת, ברומן "ידידנו המשותף" (Our Mutual Friend), הרומן האחרון שכתב דיקנס שיצא לאור בשנת 1865, מתוארת דמותו של היהודי מר ריאה (Riah) בצורה חיובית ואוהדת.
לקריאה נוספת

Robert McParland, Charles Dickens's American Audience, Lexington Books, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Maxime Leroy (ed.), Charles Dickens and Europe, Cambridge Scholars Publishing, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
Robert Douglas-Fairhurst, Becoming Dickens: the Invention of a Novelist, Belknap Press of Harvard University, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
Michael Slater, Charles Dickens, Yale University Press, 2009 (הספר בקטלוג ULI)
Michael Slater, The Great Charles Dickens Scandal, Yale University Press, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
Donald Hawes, Charles Dickens, Continuum Press, 2007 (הספר בקטלוג ULI)
Rosemarie Bodenheimer, Knowing Dickens' Cornell University Press, 2007 (הספר בקטלוג ULI)
Robert L. Patten, Charles Dickens and "Boz": the Birth of the Industrial-Age Author, Cambridge University Press, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
Mamie Dickens, My Father as I Recall Him, Cambridge University Press, 1897 (הספר בקטלוג ULI)
John Forster, The Life of Charles Dickens, Cambridge University Press, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
Claire Tomalin, Charles Dickens: a Life, Penguin Press, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
Diana C. Archibald, Joel J. Brattin (eds.), Dickens and Massachusetts: the Lasting Legacy of the Commonwealth Visits, University of Massachusetts Press, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
Jonathan Buckmaster, Dickens's Clowns: Charles Dickens, Joseph Grimaldi and the Pantomime of Life, Edinburgh University Press, 2019 (הספר בקטלוג ULI)
Fred Kaplan, Dickens: a Biography, Johns Hopkins University Press, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
Edgar Johnson, Charles Dickens, His Tragedy and Triumph, Simon & Schuster, 1952 (הספר בקטלוג ULI)
צ'ארלס דיקנס – הפרא האציל (מאנגלית: יהונתן דיין), דחק, כרך טז, 2023.