stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ישראל–מצרים
מהקמת המדינה ועד ביקור סאדאת (1948–1977) > 1948–1956

ב־14 במאי 1948, עם הקמת מדינת ישראל, פלש הצבא המצרי לדרומה של ישראל, כחלק ממתקפה מתואמת של צבאות מדינות ערב השכנות. יחידות מצריות התקדמו דרך אזור רצועת עזה וניצנה, הצליחו לכבוש את באר שבע, הגיעו עד גשר עד הלום בפאתי אשדוד וניתקו את הקשר בין אזור הנגב משאר הארץ. כמו כן, הכוחות המצרים הצליחו להגיע עד אזור הר חברון ולאזור הדרומי של ירושלים. בהמשך המלחמה הצליחו כוחות צה"ל להדוף את המתקפה המצרית וכבשו את שטחי הנגב עד סיני ואל עריש. המלחמה הסתיימה בהסכם שביתת נשק שנחתם באי רודוס ב-24 בפברואר 1949. ההסכם קבע את הגבול בין מצרים לישראל, על בסיס הגבולות שהתקיימו בין ארץ ישראל המנדטורית למצרים בעבר, למעט רצועת עזה שעברה לידי מצרים.
לאורך תקופת השנים 1949–1956, מהסכם שביתת הנשק ועד מלחמת סיני, התנגדה מצרים לתנועת הסתננות של פליטים פלסטינים מרצועת עזה לשטחי מדינת ישראל. בני מוריס מעריך כי הסיבות העיקריות להתנגדות המצרית היו ככל הנראה הסתייגותה של המנהיגות הלאומית מחציית גבולות מצרים תוך הפרת החוק המצרי, וכן גם רצונה שלא להתגרות בישראל, התגרות שתגרור תקיפות של צה"ל. אך במהלך השנים 1954–1955 חלה הרעה כללית ביחסים בין שתי המדינות. במהלך 1954 שיגר משרד המודיעין הצבאי המצרי בעזה חוליות לישראל, בעיקר לשם איסוף מודיעין צבאי. חוליות אלו מדי פעם גנבו, חיבלו ורצחו. לאחר כמה פשיטות של צה"ל, שיגר מפקד המשרד, מוסטפא חאפז, חוליות למשימות נקם. בתגובה לפשיטות המצריות, הגיבה ישראל בפעולת עזה ב-28 בפברואר 1955. מוריס רואה בפעולה זו פרשת מים: אחריה המשיכו אמנם השלטונות המצריים להתנגד להסתננות אזרחית בלתי מבוקרת, אך יזמו בעצמם הסתננות אלימה מתוך שיקול מדיני וצבאי. לאחר הפשיטה הישראלית על עזה, פתחה מצרים בסדרת תקיפות של יחידות מצריות-פלסטיניות נגד סיורי צה"ל לאורך הגבול, בחודשים מרס–מאי 1955. ישראל הגיבה על פעולות אלה, ובעקבות זאת נערכו תקיפות פדאיון על יחידות צה"ל, כלי רכב ויישובים ישראליים באוגוסט 1955 ושוב באפריל 1956.
בשנת 1956 פלשה ישראל לסיני בהתקפה מתואמת עם בריטניה וצרפת במה שנודע כמבצע קדש או מלחמת סיני. בריטניה וצרפת שאפו להחזיר לידיהן את תעלת סואץ שהולאמה על ידי מצרים זמן קצר קודם לכן. ישראל הייתה מעוניינת בחיסול בסיסי הפדאיון שתקפו מטרות בישראל לעיתים קרובות. פיגועי הפדאיון התעצמו החל מעלייתו לשלטון של גמאל עבד אל נאצר כחלק ממהפכת הקצינים החופשיים אשר אירעה במצרים. ישראל כבשה את רצועת עזה וחצי האי סיני, אולם בלחץ ארצות הברית וברית המועצות נסוגה והסכימה להפרדת כוחות על בסיס קו שביתת הנשק.
החוקר אילן אסיה טוען כי ניתוק הגשר היבשתי בין העולם הערבי המזרחי ("משרק") והמערבי ("מע'רב"), שהתרחש עם הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות שלה, פגע בעיקר במצרים, משום שזו ראתה את עצמה כמנהיגת העולם הערבי, ולכן, לדעתו, היווה ניתוק זה את "מוקד הסכסוך" בין מצרים לבין ישראל בתקופת השנים 1948–1956. לטענת אסיה, בתקופת שנים זו היתה מצרים מוכנה לעשות שלום עם ישראל בתנאי שזו תוותר על הנגב ובכך תוחזר הרציפות יבשתית לעולם הערבי, אולם ישראל לא היתה מוכנה לוותר על שטחים.
מהקמת המדינה ועד ביקור סאדאת (1948–1977) > 1956–1967

לאחר מבצע קדש, היו ניסיונות גישוש בין הצדדים לכינון הסכם אי לוחמה, אולם אלו נכשלו בעיקר בשל הדרישה המצרית לנסיגה ישראלית חזרה לגבולות תוכנית החלוקה של האו"ם מכ"ט בנובמבר 1947.
ב-1960 נערך קרב אוויר בין 4 מטוסים מצריים שחדרו לישראל לבין שני מטוסים ישראלים. במהלך הקרב הפילו טייסי צה"ל מיג 17 מצרי.
בפברואר 1962 חטפו חיילים מצריים אזרח ישראלי, תושב אופקים, שקטף פטריות סמוך לגבול עם רצועת עזה. מצריים החזירה אותו לישראל לאחר מספר שבועות.
ב־1966 עלה לכותרות אייבי נתן, אז בעל מסעדת קליפורניה בתל אביב, כשביקר במצרים כחלק מיוזמה פרטית שהוגדרה כתמהונית על ידי שלטונות מצרים.
במאי 1967 גברה שוב המתיחות בין ישראל למצרים, לאחר שמצרים הפרה את הסכם הפרדת הכוחות, סילקה את משקיפי האו"ם מסיני ומרצועת עזה וסגרה את מצרי טיראן. במקביל החלה מצרים בתיאומים צבאיים עם מדינות ערב אחרות לקראת מתקפה על ישראל. ישראל פתחה במכה מקדימה נגד מצרים, ירדן וסוריה במה שנודע מאוחר יותר כמלחמת ששת הימים. במלחמה זו כבשה ישראל שוב את רצועת עזה וחצי האי סיני.
מהקמת המדינה ועד ביקור סאדאת (1948–1977) > 1967–1975

עם תום המלחמה, ראתה מצרים בנוכחות הישראלית בסיני כמסוכנת, שיקמה וחיזקה את צבאה ויזמה באזור תעלת סואץ תקריות גבול. תקריות אלו החמירו לאורך הזמן והתפתחו לכדי מלחמת ההתשה. נאצר, הודיע על ביטולה של הפסקת האש בין הצדדים והכריז כי ההתשה היא שתכריע בסופו של דבר את ישראל. מלחמת ההתשה נמשכה עד שנת 1970, אז הושגה הפסקת אש בעקבות קבלת תוכנית רוג'רס על ידי הצדדים. מותו של נאצר באותה שנה והחלפתו באנואר סאדאת, תרמו אף הם לתחושת הרגיעה בישראל שראתה בו מנהיג אפרורי.
בראיון שנתן בדצמבר 1970 הביע סאדאת נכונות להכיר בזכויותיה של ישראל כמדינה עצמאית, בתמורה לנסיגת ישראל מכל השטחים המצריים שכבשה במלחמת ששת הימים. בפברואר 1971, חודשים אחדים לאחר הפסקת האש ששמה קץ למלחמת ההתשה עם ישראל, הגיש סאדאת לשליח האו"ם גונאר יארינג את תנאי השלום המצריים. המצרים דרשו ראשית שישראל תתחייב לנסיגה מלאה מסיני ומעזה ולהשגת פתרון צודק לפליטים הפלסטינים. אחר כך ייפתח משא ומתן לשלום. הסכם שלום יושג רק לאחר התחייבות לנסיגה מלאה של ישראל מכל השטחים שנכבשו ב-1967 לקווי יוני 1967.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הצהיר נשיא מצרים כי הוא מוכן להכיר בישראל ולהגיע עמה לשלום. הדרישות המצריות הרעו את מצב ישראל אפילו יחסית למצב שהיה לפני יוני 67. בין היתר דרשו המצרים ששליחים סובייטים ישתתפו בכו"ח האו"ם ושהאזורים המפורזים יהיו בעומק שווה משני צידי הגבול. ממשלת ישראל (בראשות גולדה מאיר, משה דיין ואבא אבן) הסכימה בתגובה לפתיחת משא ומתן ללא תנאים מוקדמים אך מבלי להתחייב על הגבולות הסופיים. הפער בין הצדדים היה גדול מדי, והביא את גונאר יארינג לנטוש את מאמץ התיווך. יוזמות תיווך נוספות בין ישראל למצרים קיבלו היענות מעטה מסאדאת וממשלתו. אשתו של אנואר סאדאת, ג׳יהאן, אמרה שנים לאחר מכן שבעלה לא היה יכול להסכים להסכם שלום עם ישראל לפני מלחמת יום כיפור, שכן האווירה הציבורית במצרים לאחר התבוסה של מלחמת ששת הימים לא איפשרה זאת. מנגד בצד הישראלי היה חוסר רצון לוותר על ההישגים של מלחמת ששת הימים, כהצהרת שר הביטחון, משה דיין: "טוב שארם א-שייח בלי שלום, משלום בלי שארם א-שייח". למרות זאת, כאשר קיסינג'ר הציע למצרים ולישראל תוכנית שלום ב-1973, כחצי שנה לפני מלחמת יום הכיפורים, שלפיה ישראל תכיר בריבונות מצרית על כל סיני, כאשר תהיה נוכחות ביטחונית ישראלית במספר נקודות בסיני, גולדה הסכימה לתוכנית בעוד שסאדאת לא השיב ולאחר מספר חודשים פתח במלחמת יום הכיפורים.
לאחר תרגילים נרחבים והכנות ממושכות, באוקטובר 1973 תקפה מצרים את ישראל במפתיע במה שנודע בישראל כמלחמת יום הכיפורים ובמצרים כמלחמת אוקטובר או מלחמת הרמדאן. בתחילת המלחמה הצליח הצבא המצרי לצלוח את תעלת סואץ ולכבוש שטחים לאורך הגדה המזרחית שלה, אולם בהמשך המלחמה הצליחו כוחות ישראלים לכבוש שטחים ממערב לתעלת סואץ ולכתר את הכוחות המצריים בסיני. על אף המצוקה המצרית והלחץ שהפעילה על המעצמות להשגת הפסקת אש לנוכח מצבה הצבאי בסוף המלחמה, במצרים הוצגה המלחמה כניצחון הירואי ש"מחה את חרפת 1967". רבים סבורים כי תפיסת המלחמה כניצחון מצרי אפשרה לסאדאת להתחיל במגעים עם ישראל וזאת לאחר שהחזיר את הכבוד האבוד למצרים. בשנת 1974 נחתם הסכם הפרדת כוחות שבו הוחזר אזור התעלה למצרים, ואשר סיים למעשה את מצב המלחמה בין מצרים לישראל. בספטמבר 1975 נחתם הסכם ביניים בין שתי המדינות, במסגרתו הורחבה הרצועה המצרית בסיני.
ביקור סאדאת בכנסת והסכמי השלום (1979)

מפנה דרמטי ביחסים בין המדינות אירע בנובמבר 1977 עם ביקורו של אנואר סאדאת בישראל ונאומו בכנסת. ביקור זה התאפשר לאחר שסאדאת הכריז במועצת העם המצרי על כוונתו לבקר בישראל ונענה בחיוב על ידי ראש הממשלה הישראלי מנחם בגין. יוזמה זו הרעידה את אמות הסיפים באזור, גרמה לסילוקה של מצרים מהליגה הערבית ויצרה בישראל תחושה של כמעט אחרית הימים. לאחר הביקור נפתח משא ומתן בין המדינות שידע קשיים רבים.
בספטמבר 1978 חתמו שני הצדדים על הסכם מסגרת לשלום - הסכמי קמפ דייוויד על פיו תיסוג ישראל מסיני באופן מוחלט תמורת שלום מלא עם מצרים. ישראל התחייבה, ששינוי במעמדם של "הגדה המערבית ועזה" יהיה רק במסגרת המשא ומתן על מעמדם הסופי, בהשתתפות מצרים וירדן . מספר חודשים לאחר מכן, ולאחר המשך משא ומתן עיקש, חתמו שני הצדדים על הסכם השלום ביניהם במרץ 1979 על מדשאות הבית הלבן בוושינגטון. במסגרת הסכם זה התחייבה ישראל לסגת מכל שטח סיני (המצרים לא דרשו את רצועת עזה ונפתח משא מתן על מתן אוטונומיה לפלסטינים) ולהרוס את היישובים הישראליים שהיו קיימים שם ובראשם העיר ימית, תוך 3 שנים. לאחר הנסיגה הישראלית הראשונית מסיני והעברת אל עריש לידי המצרים הוחל בתהליך הנורמליזציה בין המדינות: נפתחו שגרירויות הדדיות והחלה הפעלת טיסות בין המדינות.
במקביל ליצירת הקשרים הפורמליים בין המדינות, ניכרה התנגדות עזה מאוד בקרב האינטליגנציה המצרית להסכם השלום ומרבית הארגונים המקצועיים הוציאו מתוכם את החברים שקיימו קשרים עם ישראל. כמו כן בלטה התנגדותם החריפה של האחים המוסלמים במצרים להסכם.
שלטון מובארק - מלחמת לבנון, הפיגועים במצרים והחזרת טאבה

באוקטובר 1981, ספג השלום מכה אנושה כאשר הנשיא סאדאת נרצח על ידי אנשי הג'יהאד האסלאמי המצרי שהתנגד להסכם השלום. למרות הרצח, מילאה ישראל במלואם את התחייבויותיה בהסכם וב־25 באפריל 1982 נהרסה העיר ימית לחלוטין ואחרון הישראלים עזב את סיני. נשיא מצרים החדש חוסני מובארכ, התקשר לבגין והביע את הערכתו על הביצוע המדוקדק של הסכם השלום. למרות הנסיגה המלאה, תוך זמן קצר החלו היחסים בין המדינות להדרדר עם פרוץ מבצע שלום הגליל ביוני 1982. מצרים מיהרה להחזיר את השגריר שלה מתל אביב לקהיר ופעלה נמרצות לבידודה של ישראל בעולם.
בנוסף, החלה מצרים לטעון כי הנסיגה הישראלית לא הושלמה וכי רצועת החוף של טאבה, בה הקימה ישראל מלון, היא שטח מצרי ועל ישראל להחזירה למצרים באופן מיידי. למרות משברים אלו, תיירים ישראלים רבים החלו לפקוד את מצרים.
ההתקררות בין המדינות המשיכה לאחר רציחתו בקהיר ב-1985 של אלברט אטרקצ'י (אורכב 01.10.2020 בארכיון Wayback Machine), דיפלומט ששירת בשגרירות ישראל במצרים, רציחתה של אתי טלאור ופציעתם של שלושה עובדי שגרירות נוספים בפיגוע בקהיר ב-1986 והפיגוע בראס בורקה באוקטובר 1985 בו חייל מצרי רצח שבעה ישראלים שנפשו בסיני. עדים שהיו במקום סיפרו על התעלמות מצרית מבקשות העזרה של הישראלים ומזלזול בוטה ועוין. במקביל באותה שנה הסכימו שני הצדדים לגשת לבוררות בינלאומית בנוגע למעמדה של טאבה. בעקבות כך החזירה מצרים את שגרירה לתל אביב.
מספר שנים מאוחר יותר בינואר 1989, בעקבות הסכם הבוררות בין המדינות, הועברה רצועת החוף של טאבה על בית המלון הישראלי וכפר הנופש שנבנו בה (מלון הילטון טאבה), לידי מצרים במה שתואר על ידי המשטר המצרי כ"השבת גרגר החול האחרון של המולדת". עם זאת, גם החזרתה של טאבה לידיים מצריות לא הביאה למפנה חיובי ביחסי שתי המדינות. זמן קצר לאחר החזרת טאבה למצרים הותקף אוטובוס ישראלי סמוך לקהיר ואחד עשר ישראלים נרצחו. פיגוע זה היווה מכה אנושה לתיירות הישראלית ההולכת ומתמעטת למצרים והיווה נקודת מפנה ברצונם של ישראלים לבקר במדינה השכנה.
הפיכת תחריר: עליית מוחמד מורסי והאחים המוסלמים

ב-25 בינואר 2011 החלו הפגנות המוניות נגד הנשיא חוסני מובארכ שהביאו לחילופי שלטון במצרים. ההפגנות גרמו לאי-סדר במצרים וכן הושמעו ביתר שאת קולות נגד ישראל ונגד הסכם השלום שבין המדינות. קבוצות קיצוניות שהיו נגד הסכם השלום בין ישראל למצרים או שסברו שמחיר הגז המצרי נמוך מדי, פוצצו מספר פעמים את צינור הגז טבעי ממצרים לישראל. החבלות החוזרות בצינור הביאו להפסקת הזרמת הגז לישראל לסירוגין.
ב-28 במאי פתחה מצרים את מעבר רפיח למורת רוחה של ישראל, ולראשונה מאז שהוטל הסגר על רצועת עזה.
ב-13 ביוני 2011 נעצר אילן גרפל במצרים בחשד כי ריגל במצרים עבור ישראל. גורמים רשמיים בישראל דחו בתוקף את האשמות של הגורמים המצרים.
ב-20 באוגוסט 2011, העביר ד"ר עבד אל-מונעם אבו אל-פותוח ביקורת חריפה על הסכמי השלום שבין ישראל למצרים. אבו אל-פותוח, איש האחים המוסלמים אשר התכוון להתמודד על נשיאות מצרים, אמר כי הסכמי קמפ דייוויד "למעשה אינם קיימים עוד בשטח" וכי הקשרים היחידים התנהלו בין המשטר המצרי לשעבר "שהיה סוכן של הציונים" לבין ממשלת ישראל. לדבריו, בניגוד לממשלות, "העם המצרי לא ראה בהסכמים אלו מההתחלה דבר מלבד פיסת נייר".
בעקבות מתקפת הטרור בדרום ישראל (2011), אי מניעת המתקפה על ידי מצרים ומותם של חיילים מצריים בחילופי האש שבעקבות המתקפה, החלו הפגנות המונים מול שגרירות ישראל בקהיר. במהלך ההפגנות ב-20 באוגוסט הסיר מפגין את דגל ישראל מעל בניין השגרירות והמועצה הצבאית העליונה של מצרים שקלה להשיב את השגריר המצרי מתל אביב. לבסוף התנצלה ישראל על מותם של החיילים המצריים, אך מצרים הודיעה כי לא תסתפק בהתנצלות זו. יחסו של המשטר החדש לישראל, הפיכתו של הגבול הישראלי-מצרי לגבול עימות, פעילות ארגוני טרור בחצי האי סיני והעוינות ברחוב המצרי לישראל, הביאו את יחסי שתי המדינות לשפל.
ב-9 בספטמבר 2011 התרחשה תקיפת בניין שגרירות ישראל במצרים, במהלכה תקף ההמון את הבניין והשתלט עליו, תוך שהוא בוזז את תכולת חלק ממשרדי השגרירות. המאבטחים הישראלים בשגרירות עמדו בסכנה וחולצו בידי הצבא המצרי לאחר לחצים אמריקניים על השלטון הצבאי המצרי. בעקבות כך הוחזרו לישראל השגריר, עובדי השגרירות ובני משפחותיהם. סגן השגריר נותר כנציג הדיפלומטי היחיד של ישראל במצרים.
באוקטובר 2011 סייעה מצרים לישראל ולחמאס להגיע להסכם בדבר שחרור גלעד שליט, וליישום ההסכם, והגיעה להסכם נפרד עם ישראל, שבמסגרתו שוחרר אילן גרפל והוחזר לישראל. בתמורה שחררה ישראל 25 אסירים פליליים מצריים.
באפריל 2012 ביטלה מצרים את הסכם הגז עם ישראל. חברת החשמל הישראלית פנתה לבוררות בינלאומית שפסק תשלום לישראל בגובה כ-1.76 מיליארד דולר. באפריל 2017 דחה בית משפט בשווייץ ערעור מצרי על פסק דין דולר. לאחר שמצרים סירבה לשלם את הפיצוי, הגיעו הצדדים לפשרה ביוני 2019 לפיה תקבל חברת החשמל 500 מיליון דולר על פני שמונה וחצי שנים.
ההפיכה הצבאית ושלטון א-סיסי

בשנת 2013 ערך צבא מצרים הפיכה צבאית. מוחמד מורסי הודח ונכלא, האחים המוסלמים הוצאו מחוץ לחוק ונערכו בחירות לנשיאות בהן זכה עבד אל-פתאח א-סיסי.
ההפיכה הצבאית ושלטון א-סיסי > מדיני-ביטחוני

ב-2015 הנשיא הישראלי ראובן ריבלין הביע באוזני קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל דאגה מכוונתה למכור צוללות מתקדמות למצרים. מרקל הבהירה שלעסקה ניתן אישור מגורם ישראלי רשמי, שהתגלה בהמשך כראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, במה שהיווה חלק מפרשת הצוללות.
ב-2 במרץ 2016 הורחק המחוקק תאופיק עוכאשה מהפרלמנט המצרי ל-5 שנים, משום שהוא אירח בביתו את שגריר ישראל. בדצמבר 2016 פונתה שגרירות ישראל בקהיר מטעמי ביטחון, ובסוף אוגוסט 2017 חזר שגריר ישראל למצרים.
באפריל 2016 אישרה ישראל את החזרת האיים טיראן וסנפיר ממצרים לערב הסעודית. הסכם דרש את אישורה כי חסימת מצרי טיראן הייתה הגורם לפריצת מלחמת ששת הימים.
שנת 2018 עמדה בסימן התגברות פעילות דאעש בחצי האי סיני, דבר שהוביל להתגברות הלחץ הצבאי המצרי נגד פעילי הטרור בחצי האי, תוך תגבור כוחות משמעותי. תגבור הכוחות אף נעשה בניגוד להסכם השלום עם מצרים, תוך הסכמה ישראלית יוצאת דופן. במסגרת שיתוף הפעולה בין שתי המדינות, תקפו מל"טים ישראלים פעילי טרור בחצי האי, תוך הסכמה מצרית ושיתוף פעולה מודיעיני קרוב.
ביוני 2020 אישרה הממשלה את מינוייה של אמירה אורון לשגרירת ישראל במצרים, לאחר שראש הממשלה בנימין נתניהו, כשר החוץ ב-2018, סירב לקבל אז את הצעת ועדת המינויים של משרד החוץ למנותה, וניסה למנות דמות פוליטית כשגריר במצרים, אבל ניסיון זה לא צלח. ב-2020 הביא שר החוץ גבי אשכנזי, בתיאום עם נתניהו, לאישור מינוייה בממשלה.
ב-13 בספטמבר 2021, נפגשו ראש הממשלה נפתלי בנט והנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי בביקור פומבי ראשון זה עשור של ראש ממשלה ישראלי במצרים.
ב-8 בנובמבר 2021 נחתם הסכם "המסדיר את נוכחותם של כוחות משמר באזור רפיח, לטובת הגברת האחיזה הביטחונית של צבא מצרים באזור זה".
ב-3 ביוני 2023 התרחש פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים (2023), שבו שני לוחמים ולוחמת צה"ל נהרגו בפיגוע ירי בגבול ישראל–מצרים שבוצע על ידי שוטר מצרי.
ב-12 ביולי 2023, ראש המל״ל, צחי הנגבי, ביקר בקהיר ונועד עם בכירי השלטון במדינה. "ישראל היום" פרסם כי הנגבי דן בין היתר בהסכמה הישראלית לפתח את מאגר הגז ״גזה מארין״ הממוקם מול חופי עזה ואשר הכנסותיו אמורות להגיע לרשות הפלסטינית. על פי ההחלטה הישראלית, מצרים היא שתהיה אחראית על פיתוח המאגר עבור הרשות הפלסטינית.
ב-12 במאי 2024, מצרים הצטרפה לתלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם.
ההפיכה הצבאית ושלטון א-סיסי > אנרגיה וגז

בינואר 2019 ביקר שר האנרגיה, יובל שטייניץ, במצרים, היה זה ביקור ממלכתי ראשון של שר ישראלי מאז המהפכה ב-2011. ב-15 בינואר 2020 הודיעו שטייניץ ומקבילו המצרי, טרק אל-מולה, על תחילת ייצוא גז טבעי ממאגר לווייתן הישראלי למצרים.
בפברואר 2022 נרשמה מחוות כבוד של נשיא מצרים א-סיסי לשרת האנרגיה הישראלית אלהרר. בכינוס אנרגיה בינלאומי שנערך במצרים, א-סיסי חצה את האולם מקצה לקצה, כדי לברך לשלום את אלהרר. מחווה זו יוצאת דופן לאור היחס הקריר, ולעיתים עוין, שמביעה מצרים כלפי ישראל.
ביולי 2023, כי עקב המשבר הכלכלי-אנרגטי שחווה מצרים, פנו גורמים מצרים לגורמים במל"ל בבקשה לאשר את הגדלת ייצוא הגז למצרים. מצרים, שנמצאת במצב כלכלי בעייתי, מעוניינת בגז הישראלי הן עבור הובלתו באמצעות מתקני ההנזלה המצריים לאירופה (קהיר רוכשת מישראל גז טבעי לפי מחיר של 7.5 דולר ליחידת חום, ובשוק ה-LNG מרוויחה ממנו) והן עבור המשק המקומי.
ההפיכה הצבאית ושלטון א-סיסי > תיירות

במרץ 2022 סיכם ראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט, עם נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי, על הרחבת הטיסות הישירות בין המדינות והשקת קו תעופה מנתב"ג לשארם א-שייח. באותו חודש נפגש בנט עם נשיא מצרים א-סיסי ויורש העצר של אבו דאבי מוחמד בן זאיד, כמו כן נפתחה אפשרות לנדידת רשתות הסלולר הישראליות בחצי האי סיני.
שגרירים > שגרירי ישראל במצרים

אליהו בן-אלישר 1980–1981
משה ששון 1981–1988
שמעון שמיר 1988–1990
אפרים דובק 1990–1992
דוד סולטן 1992–1996
צבי מזאל 1996–2001
גדעון בן-עמי 2001–2003
אלי שקד 2003–2005
שלום כהן 2005–2010
יצחק לבנון 2010–2011
יעקב אמיתי 2011–2014
חיים קורן 2014–2016
דוד גוברין 2016–2020
אמירה אורון 2020–הווה
שגרירים > שגרירי מצרים בישראל

סעד מורתדה 1980–1982
מוחמד בסיוני 1986–2000
מוחמד עאסם אבראהים 2005–2008
יאסר ראדא 2008–2012
עאטף סאלם 2012
חזאם חייראת מ-2015.
בשנים 1982 עד 1986, 2000 עד 2005 ומ-2012 עד 2015 לא כיהן בישראל שגריר מצרי.
ראו גם

קו 100 לקהיר
לקריאה נוספת

אלוף הראבן, מלחמות ושלום - סוגיות ביחסים בין ישראל לשכניה הערבים (חוברת א', סוגיה 2 - ישראל ומצרים), הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, 1988
אפרים דובק, ובכל זאת שלום: יחסי ישראל מצרים; עורך: רמי טל; הקדמה מאת יצחק שמיר; תל אביב: משכל, 1998
דוד סולטן, בין קהיר לירושלים: הנורמליזציה בין מדינות ערב וישראל - הדוגמה המצרית, הוצאת אוניברסיטת תל אביב (המכון האוניברסיטאי לדיפלומטיה ושיתוף פעולה אזורי מיסודם של מרכז פרס לשלום ואוניברסיטת תל אביב), 2007
שמעון שמיר, עֲלֵה טָרָף, סיפור המרכז האקדמי הישראלי בקהיר, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2016
מאיר בוימפלד, קפיצה למים הקרים: המגעים המדיניים בין ישראל, מצרים וארצות הברית בשנים שקדמו למלחמת יום הכיפורים 1970–1973 (כרך א'), הוצאת אפי מלצר, 2017
שמעון שיפר, המתריע: שיחות עם האלוף (במיל') עמוס גלעד, הוצאת ידיעות ספרים, 2019, עמודים 121–134
אנדרסון טאליסקה

אנדרסון סוזה קונסיאו (בפורטוגזית: Anderson Souza Conceição; נולד ב-1 בפברואר 1994) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בפנרבחצ'ה בליגה הטורקית כקשר התקפי.
קריירת מועדונים > באהיה

הוא שיחק בקבוצת הנוער של באהיה לשם הגיע ב-2009, טאליסקה ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו נגד קורינתיאנס ב-7 ביולי 2013, וכבש את שערו הראשון במשחק הבא נגד סאו פאולו.
קריירת מועדונים > בנפיקה ליסבון

ב-5 ביולי 2014, שנה אחרי עונת הבכורה שלו, עבר טאליסקה לאלופת פורטוגל בנפיקה ליסבון תמורת שכר של 4.7 מיליון יורו, השכר הגבוה ביותר עבור שחקן שנולד בבאהיה. ב-18 ביולי 2014, הוא הבקיע את שערו הראשון עבור בנפיקה בהופעת הבכורה שלו בניצחון שלהם בחצי גמר טאסה דה הונרה מול אסטוריל . ב-12 בספטמבר הוא כבש שלושער בניצחון חוץ נגד ויטוריה דה סטובל . ב-27 בספטמבר הוא הבקיע שני שערים ברציפות מול אסטוריל בניצחון חוץ (3–2) והפך למלך השערים של הליגה הבכירה עם חמישה שערים. ב-5 באוקטובר הוא כבש את שערו השישי בליגה הפורטוגלית ושמר על יתרון מלך השערים. ב-31 באוקטובר, הוא כבש את שערו השמיני והרביעי ברציפות בליגה הפורטוגלית, בניצחון ביתי מול ריו אבה (1–0), ושמר על יתרון מלך השערים.
בעונת 2015–16, טאליסקה הבקיעה את שער הניצחון של בנפיקה בניצחון חוץ 2–1 מול זניט סנט פטרסבורג במשחק השני של שמינית הגמר של ליגת האלופות, וקבעה את התוצאה 3–1. ב-8 במאי, הוא חתם את ניצחון החוץ 0–2 ב-מאריטיאמו בליגה עם בעיטה חופשית ישירה .
קריירת מועדונים > בשיקטש (השאלה)

ב-24 באוגוסט 2016, טאליסקה הצטרף למועדון הטורקי בשיקטש על הסכם השאלה שנתיים תמורת 2 מיליון יורו עבור העונה הראשונה. טליסקה חתם על חוזה בשווי 1.5 מיליון יורו בעונה הראשונה פלוס בונוסים. ב-13 בספטמבר, עם שובו לאסטדיו דה לוז במשחק קבוצתי בליגת האלופות, הוא כבש בעיטה חופשית בתוספת הזמן וקבע את תוצאת המשחק 1-1.
קריירת מועדונים > גואנגזו אוורגרנדה

ב-8 ביוני 2018, טאליסקה הושאל לקבוצת הסופרליג הסינית גואנגג'ואו אברגרנדה לחצי שנה, תמורת 5.8 מיליון יורו . ב-18 ביולי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגואנגז'ו אברגרנדה פתח במשחק וכבש שלושער, כולל בעיטה חופשית ישירה, כדי לעזור לקבוצתו לנצח 4–0 על גוויג'ואו הנגפנג בליגה. ב-29 ביולי 2018, הוא כבש שני שערים בהופעתו השנייה בגואנגז'ו בניצחון ביתי 0–5 על צ'ונגצ'ינג דנגדאי ליפאן .
ב-26 באוקטובר 2018, בנפיקה הודיעה שטאליסקה עבר למועדון הסיני תמורת 19.2 מיליון יורו.
קריירת מועדונים > א-נסר

ב-2021 עבר טאליסקה עבר לאל נאסר שבליגה הסעודית.
קריירה בינלאומית

ב-11 בנובמבר 2014, טאליסקה זומן על ידי דונגה לנבחרת ברזיל כדי לשחק במשחקים הבינלאומיים נגד טורקיה ואוסטריה.
הוא נקרא שוב על ידי המאמן טייט במרץ 2018 לקחת חלק במשחקי ידידות החוץ מול רוסיה וגרמניה. עם זאת, הוא עדיין לא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת.
סגנון משחק

הוא זכה לכינוי "יאיא טליסקה" בהתייחסות לקשר מחוף השנהב יאיא טורה, אך מבסס את משחקו על זה של בן ארצו ניימאר . הוא הושווה גם לריבאלדו הברזילאי. לאחר שהצטרף למועדון הסעודי אל-נאסר, הוא קיבל את הכינוי "המוזיקאי" (الموسيقار).
סטטיסטיקות קריירה

| מועדון | עונה | ליגה> מסגרת | ליגה> הופעות | ליגה> שערים | ליגה> בישולים | מפעלים אירופאים ואסייתים> הופעות | מפעלים אירופאים ואסייתים> שערים | מפעלים אירופאים ואסייתים> בישולים | גביע> הופעות | גביע> שערים | גביע> בישולים | אחר> הופעות | אחר> שערים | אחר> בישולים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| באהיה | 2014 | ליגת העל הברזילית | 9 | 2 | 0 | - | - | - | 4 | 0 | 0 | 17 | 6 | 0 |
| בנפיקה | 2015 | ליגה הפורטוגלית | 21 | 3 | 0 | 5 | 2 | 0 | 3 | 1 | 0 | 8 | 1 | 0 |
| בנפיקה | 2016 | ליגה הפורטוגלית | 21 | 3 | 0 | 6 | 1 | 0 | - | - | - | - | - | - |
| בשיקטיאש | 2016 | ליגת העל הטורקית | 22 | 13 | 2 | 12 | 4 | 0 | 6 | 2 | 0 | - | - | - |
| בשיקטיאש | 2017 | ליגת העל הטורקית | 33 | 14 | 7 | - | - | - | - | - | - | - | - | - |
| גואנגז'ואו אברגראנדה | 2018 | ליגת העל הסינית | 18 | 16 | 4 | - | - | - | - | - | - | - | - | - |
| גואנגז'ואו אברגראנדה | 2019 | ליגת העל הסינית | 18 | 11 | 2 | 8 | 5 | 0 | - | - | - | - | - | - |
| גואנגז'ואו אברגראנדה | 2020 | ליגת העל הסינית | 17 | 6 | 2 | - | - | - | - | - | - | - | - | - |
| אל נאסר | 2021 - | ליגת העל הסעודית | 26 | 18 | 2 | 3 | 1 | 0 | - | - | - | - | - | - |
מפעלים אחרים כוללים את גביע האלופות הבין לאומי, הסופר קאפ הפורטוגלי, גביע האמירויות, ליגת העל של באיה, גביע צפון - מזרח.
תארים

באהיה
אליפות באהיה - 2014
בנפיקה ליסבון
ליגת העל הפורטוגלית - 2014–15, 2015–16
גביע הליגה הפורטוגלית - 2014–15, 2015–16
הסופר קאפ הפורטוגלי - 2014
בשיקטש
ליגה העל הטורקית - 2016–17
גואנגזו אוורגרנדה
ליגת העל הסינית - 2019
גביע האלופות למועדונים ערבים - 2023
תארים > נבחרת ברזיל

ברזיל עד 20
טורניר טולון - 2013
אישי
שחקן החודש של SJPF אוגוסט/ספטמבר 2014 -
מלך השערים של גביע הליגה הפורטוגלית - 2015–16 (משותף)
פריצת דרך ליגת האלופות של אופ"א 2017
חיים שרגא פייבל פרנק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1908 
 פטירה:  תשל"ג (בגיל 65 בערך)
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 
הרב חיים שרגא פייבל פרנק (תרס"ח, 1908 – תשל"ג, 23 בנובמבר 1972) היה רבה של שכונת ימין משה בירושלים ודיין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בירושלים לרב זאב וולף פרנק, בנו של הרב יהודה לייב פרנק ואחיו של הרב צבי פסח פרנק. אמו מרים הייתה בת של הרב נחום רוגזניצקי, חתנו של הרב זלמן חיים ריבלין. כיהן במשך שנים רבות כרב ומו"ץ של שכונת ימין משה. כמו כן כיהן כדיין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים.
הרב פרנק עסק רבות בהיבטים הלכתיים של יישוב ארץ ישראל, מצוות התלויות בארץ והלכות בית המקדש. פרסם מאמרים בנושא, בין השאר בכתב העת המעיין. בין הנושאים: "בניין בית המקדש קודם למלכות בית דוד" ו"תקיעה בחצוצרות בזמן הזה".
לדעת הרב פרנק, רבי זירא חזר בו מהאיסור לעלות בחומה. אחד מחידושיו המקוריים הוא שיש לברך ברכה על מצוות יישוב הארץ, כשאר ברכות המצוות. הוא סבר כי הסיבה שלא נקבעה ברכה מיוחדת היא משום שהיא נכללת בברכת המזון, שבה אומרים: "נודה לך ה' אלוהינו על שהנחלת לאבותינו ארץ חמדה טובה ורחבה" וחותמים "ברוך אתה ה' על הארץ ועל המזון". לכן לדעתו יש לכוון באמירת ברכה זו על מצוות יישוב ארץ ישראל.
נמנה עם הרבנים שעסקו באפשרות עלייה לתחומי הר הבית. באחד מדיוני הרבנים, שנערכו מיד לאחר מלחמת ששת הימים, הציע להצניח מזבח, באמצעות מסוק שכור, אל תוך רחבת הר הבית ולהקריב עליו את קורבן פסח.
עודד את הוצאת הספר "קול התור" וצידד בדעה שמחברו הוא זקנו הרב הלל ריבלין, שחיבר את הספר על פי תורת רבו הגר"א.
חיים אישיים

היה נשוי לרבנית רוחמה רחל לאה (בתו של הרב אברהם דב שקאל), ולבני הזוג היו ארבע בנות. על פי הידוע, בצוואתו ציווה על בנותיו לומר אחריו קדיש. הוא ואשתו נפטרו בזה אחר זה, בשנת תשל"ג. בנותיו:
הענא ליבא - אשת הרב רפאל בנימין לוין – בנו של הרב אריה לוין.
מינה דבורה - אשת הרב אברהם קופשיץ – רב שכונת נוה צבי בירושלים.
מלכה - אשת הרב משה אהרן רוזנטל – רב שיכון הרבנים.
חיה - אשת הרב משה קרמר מבני ברק.
גיסו הוא הרב חיים זבולון חרל"פ - רבה הראשי של ראשון לציון.
ספריו

תולדות זאב על מסכת שבת
קונטרס תפארת חיים, תשכ"ז, על צורת קשר תפילין של ראש.