stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שנות העשרים הסוערות
כלכלה > טכנולוגיות ומוצרים חדשים > טלוויזיה

בשנות ה-20 של המאה ה-20 פעלו מספר ממציאים בקידום המצאת הטלוויזיה, אך תוכניות לא הגיעו לציבור עד ערב מלחמת העולם השנייה, ומעטים האנשים שראו טלוויזיה לפני סוף שנות ה-40. ביולי 1928, הדגים ג'ון לוגי ביירד את שידור הצבע הראשון בעולם, תוך שימוש בדסקיות סריקה בקצוות השידור והקליטה עם 3 ספירלות, כל ספירלה עם פילטר בצבע בסיס אחר; ו-3 מקורות אור בקצה המקבל, עם מחליף תאורה. באותה שנה הוא גם הדגים טלוויזיה סטריאוסקופית.
בשנת 1927, ביירד שידר אות טלוויזיה למרחק גדול של 705 ק"מ דרך קו טלפון בין לונדון לגלאזגו. הוא שידר למרחק גדול את תמונות הטלוויזיה הראשונות בעולם, מלונדון למלון סנטרל בתחנה המרכזית של גלאזגו. לאחר מכן הקים ביירד את חברת Baird Television Development Ltd, שביצעה ב-1928 את שידור הטלוויזיה הטרנס-אטלנטי הראשון, מלונדון להארטסדייל, ניו יורק ואת תוכנית הטלוויזיה הראשונה עבור ה-BBC.
כלכלה > טכנולוגיות ומוצרים חדשים > רפואה

במשך עשרות שנים ביולוגים עבדו על התרופה שהפכה לפניצילין. בשנת 1928, הביולוג הסקוטי, אלכסנדר פלמינג, גילה חומר ההורג מספר חיידקים גורמי מחלות. בשנת 1929, הוא קרא לחומר החדש פניצילין. תחילה, פרסומיו זכו להתעלמות במידה רבה מצד הקהילה הרפואית, אולם, היא הפכה לאנטיביוטיקה משמעותית בשנות ה-30. בשנת 1930, ססיל ג'ורג' פיין, פתולוג במרפאה המלכותית של שפילד, השתמש בפניצילין לטיפול בהתפרצויות של דלקת כרונית של זקיקי שיער הזקן, אך כשל בפיתוח טיפול. לאחר שעבר לפיתוח טיפול בדלקת הלחמית של יילודים, זיהום גונוקוקלי אצל תינוקות, הוא השיג את התרופה המתועדת הראשונה עם פניצילין, ב-25 בנובמבר 1930. לאחר מכן, הוא ריפא 4 חולים נוספים (מבוגר אחד ושלושה תינוקות) מדלקות עיניים, אך כשל בריפוי החולה החמישי.
כלכלה > תשתיות חדשות

הדומיננטיות של הרכב הובילה להתפתחות תפיסת חיים חדשה הבנויה על ניידות. זינוק ברכישת מכוניות ומשאיות הובילו לצורך בבנייה והשקעה אדירה בכבישים, גשרים חדשים ותחזוקה שוטפת של כבישים מהירים, הממומנים בעיקר על ידי הממשל המקומי והמדינה באמצעות מיסים על בנזין. חקלאים היו המאמצים המוקדמים כשהשתמשו בטנדרים שלהם כדי להוביל אנשים, אספקה ובעלי חיים. תעשיות חדשות נוצרו - ייצור צמיגים, זכוכיות, זיקוק דלקים, ונותני שירות ותיקון למיליוני מכוניות ומשאיות. סוחרי רכב חדשים זכו בזיכיון על ידי יצרניות הרכב והפכו למובילים בקהילה העסקית המקומית. התיירות זכתה לדחיפה כבירה, עם בניית מלונות, מסעדות וחנויות לממכר דברי ערך (curio shops).
תהליך החשמול, לאחר שהואט במהלך המלחמה, התקדם מאוד ככל שנוספו יותר בתי-אב בארצות הברית וקנדה לרשת החשמל. תעשיות עברו מכוח פחם לחשמל. במקביל, הוקמו תחנות כוח חדשות. באמריקה, ייצור החשמל זינק כמעט פי ארבעה.
גם קווי טלפון נמתחו ברחבי היבשת. צנרות מים וביוב פנימיות הותקנו לראשונה בבתים רבים, שהתאפשרו הודות לבניית מערכות מים וביוב עירוניות מודרניות.
תהליך העיור הגיע לאבן דרך במפקד האוכלוסין של 1920, שתוצאותיו הראו כי מעט יותר אמריקאים חיו באזורים עירוניים, עיירות וערים, המאוכלסים ב-2,500 אנשים או יותר, מאשר בעיירות קטנות או באזורים כפריים. עם זאת, האומה האמריקאית הוקסמה ממרכזיה המטרופולינים הגדולים שהכילו כ-15% מהאוכלוסייה. הערים ניו יורק ושיקגו התחרו בבניית גורדי שחקים, וניו יורק שעטה קדימה עם בניין אמפייר סטייט שנבנה בתחומה. התבנית הבסיסית של עבודת צווארון לבן מודרנית נקבעה עוד בסוף המאה ה-19, אך כעת היא הפכה לנורמה לחיים בערים גדולות ובינוניות. מכונות כתיבה, ארונות תיוק וטלפונים הביאו נשים לא נשואות רבות לעבודות פקידות. בקנדה, עד סוף העשור, אחת מכל חמישה עובדים הייתה אישה. העניין במציאת מקומות עבודה, במגזר הייצור ההולך וגדל כעת בערים בארצות הברית, הפך נפוץ בקרב כפריים אמריקאים.
חברה > זכות בחירה

בשנים 1917–1921, מרבית המדינות הדמוקרטיות הייצוגיות והישירות ברחבי העולם (למעט מספר חריגים), הרחיבו את זכויות ההצבעה לנשים כמו ארצות הברית, קנדה, הממלכה המאוחדת ומרבית המדינות הדמוקרטיות באירופה, כמו גם הודו. זה השפיע על ממשלות ומערכות בחירות רבות בזכות הגדלת מספר המצביעים. פוליטיקאים הגיבו בכך שהתמקדו יותר בנושאים המעסיקים נשים, במיוחד שלום, בריאות הציבור, חינוך ומעמדם של ילדים. בסך הכל, נשים הצביעו בשיעור דומה לגברים, אלא שהן התעניינו יותר בשלום.
חברה > הדור האבוד

הדור האבוד הורכב מצעירים שיצאו ציניים ממלחמת העולם הראשונה ומאוכזבים מהעולם. המונח מתייחס בדרך כלל לאישים אמריקאים בולטים, שחיו בפריז באותה תקופה. נמנים ביניהם ארנסט המינגוויי, פרנסיס סקוט פיצג'רלד וגרטרוד שטיין. מחברים אלה, חלקם גולים, כתבו רומנים וסיפורים קצרים המביעים את טינתם כלפי החומרנות והאינדיבידואליזם שהשתוללו בעידן זה.
בממלכה המאוחדת, הצעירים יפים ומבריקים היו אריסטוקרטים צעירים ואנשי חברה שערכו מסיבות שמלות מפוארות, יצאו לחיפושי אוצרות מתוכננים, נראו בכל המקומות האופנתיים והיו מסוקרים היטב במדורי הרכילות של הצהובונים הלונדוניים.
חברה > ביקורת חברתית

ככל שהאמריקאי הממוצע בשנות ה-20 התלהב יותר מעושר וממותרות יומיומיות, חלקם של האמריקאים החל לבקר באמצעות סאטירה את הצביעות ותאוות הבצע שהם הבחינו בהם. מבין מבקרי החברה הללו, סינקלר לואיס היה הפופולרי ביותר. הרומן הפופולרי שלו מ-1920, Main Street, קידם את הסאטירה על חייהם המשעממים והבורים של תושבי עיירה במערב התיכון. הרומן הושפע מהרומן "באביט" (Babbitt), בו מסופר על איש עסקים בגיל העמידה שמורד בחייו המשעממים ובמשפחתו, רק כדי להבין שהדור הצעיר צבוע כמו שלו. לואיס קידם סאטירה על הדת עם הרומן "אלמר גנטרי" (Elmer Gantry), שעקב אחר רמאי שהתחבר עם אוונגליסט כדי למכור דת לעיירה קטנה.
מבקרים חברתיים אחרים כללו את שרווד אנדרסון, אדית וורטון וה. ל. מנקן. אנדרסון פרסם אוסף של סיפורים קצרים בשם "Winesburg, Ohio", אשר חקר את הדינמיקה של עיירה קטנה. וורטון לעג לאופנות של העידן החדש באמצעות הרומנים שלו, כמו שנת דמדומים (1927). מנקן מתח ביקורת על טעמים ותרבות אמריקאים צרים במסות ומאמרים.
חברה > אר דקו

אר דקו היה סגנון העיצוב והאדריכלות שסימן את התקופה. מקורו באירופה, והוא התפשט במערב אירופה וצפון אמריקה לקראת אמצע שנות ה-20. בארצות הברית, אחד הבניינים הבולטים ביותר, שתוכנן בסגנון זה ונבנה כבניין הגבוה ביותר בעולם באותה תקופה הוא בניין קרייזלר. בסגנון האר דקו שלטו הצורות הגאומטריות הטהורות, אם כי האמנים שאבו לעיתים קרובות השראה מהטבע. בהתחלה, הקווים היו מעוקלים ומעוגלים, אם כי עיצובים וקווים ישרים הפכו בהמשך ליותר ויותר פופולריים.
חברה > אקספרסיוניזם וסוריאליזם

אומנות הציור בצפון אמריקה במהלך שנות ה-20 התפתחה בכיוון שונה מזה של אירופה. באירופה, שנות ה-20 היו עידן האקספרסיוניזם ואחר כך הסוריאליזם. ב-1920 הצהיר מאן ריי עם פרסום גיליון ייחודי של ניו יורק דאדא: "דאדא לא יכול לחיות בניו יורק".
חברה > קולנוע

בתחילת העשור, הסרטים היו אילמים וחסרי צבע. בשנת 1922, שוחרר סרט הצבע הראשון, The Toll of the Sea. בשנת 1926, הוציאו האחים וורנר את דון ז'ואן, הסרט הראשון באורך מלא עם אפקטים קוליים ומוזיקה. בשנת 1927, הוציאו האחים וורנר את זמר הג'אז, סרט בעל פסקול סינכרוני משולב עם תמונה, הכולל רצפי דיבור מוגבלים.
הציבור השתוקק לסרטי קול, ואולפני קולנוע הוסבו להפקת סרטי קול כמעט בן לילה. בשנת 1928, וורנר הוציאה את "אורות ניו יורק", הסרט העלילתי הראשון שיש בו דיבורים לכל אורכו. באותה שנה יצא Dinner Time, הסרט המצויר הקולי הראשון. ב-1929, האחים וורנר חתמו את העשור בהפקת הסרט, On with the Show, הסרט העלילתי המדבר הראשון שכולו בצבע.
סרטים קצרים מצוירים היו פופולריים בבתי קולנוע בתקופה זו. בסוף שנות ה-20, הגיח לעולם וולט דיסני. ב-18 בנובמבר 1928, מיקי מאוס הופיע לראשונה בסרט ספינת הקיטור וילי, שהוצג בתיאטרון המושבה בניו יורק. מאז הופיע מיקי מאוס ביותר מ-120 סרטים מצוירים, דוגמת מועדון מיקי מאוס וסרטים מיוחדים אחרים. זו נחשבת לנקודת הפריצה של דיסני שהובילה ליצירת דמויות פופולריות אחרות בשנות ה-30. אוסוולד הארנב, דמות מצוירת שנוצרה ב-1927 על ידי דיסני, לפני מיקי מאוס, התקשרה עם סרטי יוניברסל למטרות הפצה, וכיכבה בסדרה של סרטים מצוירים קצרים בין השנים 1927 ל-1928. דיסני איבדה את הזכויות על הדמות, אך ב-2006 החזירה את הזכויות לאוסוולד. הוא היה הדמות הראשונה של דיסני ששוחררה.
בתקופה זו הופיעו באקרנים שחקנים רבים כמו מיי מורי, רמון נובארו, רודולף ולנטינו, צ'ארלי צ'פלין, באסטר קיטון, הרולד לויד, וורנר בקסטר, קלרה בואו, לואיז ברוקס, בייבי פגי, בבי דניאלס, בילי דאב, דורותי מקאייל, מרי אסטור, ננסי קרול, ג'נט גיינור, צ'ארלס פארל, וויליאם היינס, קונרד נגל, ג'ון גילברט, גרטה גרבו, דולורס דל ריו, נורמה טלמדג', קולין מור, ניטה נאלדי, לאטריס ג'וי, ג'ון ברימור, נורמה שירר, ג'ואן קרופורד, מרי פיקפורד, דאגלס פיירבנקס, אנה מיי וונג ואל ג'ולסון.
חברה > הארלם

התרבות הספרותית והאמנותית האפרו-אמריקאית התפתחה במהירות במהלך שנות העשרים תחת דגל "הרנסאנס של הארלם". בשנת 1921 נוסד ה-Black Swan Records. בשיאו הוא הוציא 10 הקלטות בחודש. גם מחזות זמר כל-אפריקאי-אמריקאי התחילו ב-1921. בשנת 1923, מועדון הכדורסל הארלם רנסאנס נוסד על ידי רוברט "בוב" דאגלס. במהלך שנות ה-20 המאוחרות, ובמיוחד בשנות ה-30, נודעה קבוצת הכדורסל בתור הטובה בעולם.
הגיליון הראשון של "Opportunity: A Journal of Negro Life" יצא לאור. המחזאי האפרו-אמריקאי, וויליס ריצ'רדסון, העלה את מחזה הבכורה של "המזל של אשת הצ'יפ" (The Chip Woman's Fortune) בתיאטרון פרייזי (Frazee Theatre) - הידוע גם בשם תיאטרון וולאקס (Wallack's Theatre). סופרים אפרו-אמריקאים בולטים כמו לנגסטון יוז וזורה ניל הרסטון החלו לקבל הכרה ציבורית לאומית במהלך שנות ה-20.
חברה > עידן הג'אז

שנות ה-20 הביאו סגנונות מוזיקה חדשים לזרם המרכזי של התרבות בערים האוונגרדיות. הג'אז הפך לצורת המוזיקה הפופולרית ביותר בקרב הנוער. ההיסטוריונית קטי אוגרן (Kathy J. Ogren) כתבה שבמהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, הג'אז הפך ל"השפעה הדומיננטית על המוזיקה הפופולרית של אמריקה בכלל". סקוט דוו טען כי נוצרה היסטוריה סטנדרטית של הג'אז כך ש: "לאחר קריצה מחייבת למוצא האפריקאי ולרֶגְטַיְם התקדימי, נראה שהמוזיקה עוברת רצף של סגנונות או תקופות: ג'אז ניו אורלינס עד שנות ה-20, סווינג בשנות ה-30, ביבופ בשנות ה-40, קול-ג'אז והארד בופ בשנות ה-50, ג'אז חופשי ופיוז'ן בשנות ה-60... ישנה הסכמה מהותית על המאפיינים המגדירים של כל סגנון, הפנתיאון של חדשנים גדולים, והקאנון של יצירות מופת מוקלטות."
הפנתיאון של המבצעים והזמרים משנות ה-20 כוללים את לואי ארמסטרונג, דיוק אלינגטון, סידני בשה, ג'לי רול מורטון, ג'ו "קינג" אוליבר, ג'יימס פ. ג'ונסון, פלטשר הנדרסון, פרנקי טרומבואר, פול וייטמן, רוג'ר וולף קאן, ביקס ביידרבק, אדלייד הול ובינג קרוסבי. התפתחות הבלוז האורבני והעירוני החלה גם בשנות העשרים של המאה ה-20 עם פרפורמרים כמו בסי סמית ומא רייני. בחלק האחרון של העשור, נוצרו צורות מוקדמות של מוזיקת קאנטרי על-ידי ג'ימי רודג'רס, משפחת קרטר, הדוד דייב מייקון, ורנון דלהארט וצ'רלי פול.
חברה > ריקוד

מועדוני ריקודים הפכו לפופולריים מאוד בשנות ה-20. הפופולריות שלהם הגיעה לשיא בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30. בסוף שנות ה-20 מוזיקת ריקודים שלטה בכל סגנונות המוזיקה הפופולרית. יצירות קלאסיות, אופרטות, מוזיקה עממית וכו' הפכו כולם למנגינות ריקוד פופולריות כדי להשביע את שיגעון הריקוד הציבורי. לדוגמה, רבים משירי האופרטה המוזיקלית "The Rogue Song" משנת 1929 (בכיכובו של כוכב האופרה המטרופוליטנית לורנס טיבט) אורגנו מחדש ושוחררו כמוזיקת ריקודים והפכו ללהיטי מועדוני ריקוד פופולריים ב-1929.
מועדוני ריקוד ברחבי ארצות הברית היו נותני חסות לתחרויות ריקוד, שבהן רקדנים המציאו, ניסו והתחרו במהלכים חדשים. אנשי מקצוע החלו לחדד את כישוריהם בריקודי סטפס ובריקודים אחרים של התקופה בבמות ברחבי ארצות הברית. עם כניסתן של סרטי הקול, מחזות זמר הפכו לתשוקת הציבור ואולפני הקולנוע הציפו את האקרנים בסרטים מוזיקליים ראוותניים ומפוארים. הבולט ביותר היה המחזמר Gold Diggers of Broadway, שהפך לסרט הרווחי ביותר של העשור. הארלם מילאה תפקיד מפתח בפיתוח סגנונות ריקוד. כמה מקומות בילוי משכו אנשים מכל הגזעים. מועדון הכותנה הציג אמנים שחורים ודאג לקהל לקוחות לבן, בעוד שאולם נשפים של סאבוי סיפק קהל לקוחות שחור ברובו. מספר אנשי דת ומוסר הטיפו נגד "שטן באולם הריקודים" אך הייתה להם השפעה מועטה.
הריקודים הפופולריים ביותר לאורך העשור היו הפוקסטרוט, הואלס והטנגו האמריקאי(אנ'). עם זאת, מתחילת שנות ה-20 פותחו מגוון ריקודי חידוש אקסצנטריים. הראשונים שבהם היו ה-Breakaway(אנ') והצ'ארלסטון. שניהם התבססו על סגנונות וביטים מוזיקליים אפרו-אמריקאים, כולל הבלוז הפופולרי ביותר בתקופה זו. הפופולריות של הצ'ארלסטון נסקה לאחר הנוכחות שלו בשתי הופעות בברודוויי משנת 1922. שיגעון קצר של ריקוד ה-Black Bottom(אנ'), שמקורו בתיאטרון אפולו(אנ'), סחף את אולמות הריקודים מ-1926 עד 1927, והחליף את הצ'ארלסטון בפופולריות. ב-1927, הפך ריקוד הלינדי הופ, ריקוד המבוסס על ברייקאווי וצ'ארלסטון ומשלב אלמנטים של סטפס, לריקוד החברתי(אנ') הנפוץ והדומיננטי. פותח באולם הנשפים של סאבוי, והוא יורש לסטרייד פיאנו רגטיים ג'אז. מאוחר יותר הלינדי הופ התפתח לריקודי סווינג אחרים. אולם, הריקודים הללו מעולם לא הפכו לזרם המרכזי, ורובם המכריע של האנשים במערב אירופה ובארצות הברית המשיך לרקוד פוקסטרוט, ואלס וטנגו לאורך העשור.
שיגעון הריקוד השפיע רבות על המוזיקה הפופולרית. מספר רב של הקלטות שסומנו כפוקסטרוט, טנגו ואלס הופקו והולידו דור של מבצעים שהתפרסמו כאמני הקלטות או אמני רדיו. הסולנים המובילים כללו את ניק לוקאס, אדליידי האל, סקרפי למברט, פרנק מון, לואיס ג'יימס, צ'סטר גיילורד, ג'ין אוסטין, ג'יימס מלטון, פרנקלין באור, ג'וני מרווין, אנט הנשו, הלן קאן, ווהן דה לית' ורות אטינג. נגנים ומנצחים מובילים שיצרו תזמורות מחול כללו את בוב הרינג, הארי הורליק, לואיס כצמן, ליאו רייזמן, ויקטור ארדן, פיל אוהמן, ג'ורג' אולסן, טד לואיס, אייב ליימן, בן סלווין, נתניאל שילקרט, פרד וורינג ופול וייטמן.
חברה > אופנה > לבוש

פריז קבעה את מגמות האופנה לאירופה וצפון אמריקה. האופנה לנשים שידרה כולה את ההשתחררות. נשים לבשו שמלות כל היום, כל יום. לשמלות יום היו קו מותניים נמוך, שעליו אבנט או חגורה סביב המותן או הירך הנמוכים וחצאית תלויה שכיסתה את האזור שמהקרסול ועד הברך, לעולם לא מעל. לבגדי יום היו שרוולים ארוכים עד אמצע הזרוע וחצאית ישרה או בעלת קפלים או עם מכפלת. תכשיטים היו פחות בולטים. השיער היה מסופר לעיתים קרובות, ונתן מראה נערי.
עבור גברים בעבודות צווארון לבן, חליפות עסקים היו לתלבושת היומיומית. חליפות פסים או משובצות שהיו בצבעי אפור כהה, כחול וחום בחורף ושנהב, לבן, שזוף ופסטלים בקיץ. החולצות היו לבנות ועניבות היו מהותיות ללבוש זה.
אופנת הנשים הצעירות של שנות ה-20, שהונצחה בשערי סרטים ושערי מגזינים, קבעה מגמה והצהרה חברתית כאחד, ניתוק מדרך החיים הוויקטוריאנית הנוקשה. הנשים הצעירות, המרדניות, מהמעמד הבינוני, שתויגו כפלאפריות על ידי הדורות המבוגרים יותר, ביטלו את המחוך ולבשו שמלות דקיקות עד הברכיים, שחשפו את רגליהן וזרועותיהן. התסרוקת של העשור הייתה תספורת השיער עד גובה הסנטר, והיו לה כמה וריאציות פופולריות. מוצרי קוסמטיקה, שעד שנות ה-20 לא היו מקובלים בדרך כלל בחברה האמריקאית בגלל הקשר שלהם לזנות, הפכו לפופולריים ביותר.
בשנות ה-20, מגזינים חדשים פנו לנשים גרמניות צעירות עם תדמית חושנית ופרסומות לבגדים ואביזרים המתאימים שירצו לרכוש. העמודים המבריקים של מגזיני Die Dame ו-Das Blatt der Hausfrau הציגו את "הנערה החדשה" - מה שהאמריקאים כינו הפלאפר. היא הייתה צעירה ואופנתית, עצמאית כלכלית והייתה צרכנית נלהבת של האופנות העדכניות ביותר. המגזינים עדכנו אותה על סגנונות, בגדים, מעצבים, אומנויות, ספורט וטכנולוגיה מודרנית כמו מכוניות וטלפונים.
חברה > מיניות האישה

שנות ה-20 היו תקופה של מהפכה חברתית. החברה, שיצאה ממלחמת העולם הראשונה, השתנתה ככל שהעכבות דעכו והנוער החל בהתנסויות חדשות ודרש השתחררות וחופשיות רבה יותר מנורמות מיושנות ושמרניות. "הכל הולך" הפכה לסיסמה עבור בני נוער, שהחלו לקבע את שליטתם על תת-התרבות שיצרו. אישה חדשה נולדה - "פלאפר" שרקדה, שתתה, עישנה והצביעה בבחירות לנשיאות. האישה החדשה הזו גזרה את שיערה, התאפרה וחגגה. היא הייתה ידועה בכך שהיא מסוחררת ולוקחת סיכונים. נשים קיבלו את זכות הבחירה ברוב המדינות. קריירות חדשות נפתחו לנשים רווקות במשרדים ובבתי ספר, עם משכורות שעזרו להן להיות עצמאיות יותר. עם הרצון שלהם לחופש ולעצמאות הגיע גם השינוי באופנה. אחד השינויים הדרמטיים יותר שלאחר המלחמה באופנה היה הצללית של האישה; אורך השמלה עבר מאורך הרצפה לאורך הקרסול והברך, ונעשה נועז ומפתה יותר. קוד הלבוש החדש הדגיש את הנעורים: מחוכים נותרו מאחור והלבוש היה משוחרר יותר, עם קווים טבעיים יותר. דמות "שעון החול"(אנ') כבר לא הייתה פופולרית, ומבנה גוף רזה ונערי נחשב למושך. הפלאפריות היו ידועות בכך ובמצב הרוח הגבוה, הפלירטוט והפזיזות שלהם בכל הנוגע לחיפוש אחר כיף וריגושים.
קוקו שאנל הייתה אחת מדמויות האופנה האניגמטיות ביותר של שנות ה-20. היא זכתה להכרה בזכות עיצוביה האוונגרדיים; הלבוש שלה היה תערובת של לבישה, נוחה ואלגנטית. היא הייתה זו שהכניסה אסתטיקה אחרת לאופנה, במיוחד טעם שונה למה שנחשב נשי, וביססה את העיצוב שלה על אתיקה חדשה; היא עיצבה לאישה פעילה, כזו שיכולה להרגיש בנוח בשמלתה. המטרה העיקרית של שאנל הייתה להעצים את החופש. היא הייתה החלוצה ביצירת מכנסי נשים ושמלה שחורה קטנה, שהיו הסימנים לאורח חיים עצמאי יותר.
חברה > ליברליזם באירופה

נראה שניצחון בעלות הברית במלחמת העולם הראשונה סימן את ניצחון הליברליזם, לא רק במדינות בעלות הברית עצמן, אלא גם בגרמניה ובמדינות החדשות של מזרח אירופה, כמו גם ביפן. המיליטריזם האוטוריטרי, כפי שאופיין בגרמניה, הובס. ההיסטוריון מרטין בלינקהורן טען שהנושאים הליברליים עלו במונחים של "פלורליזם תרבותי, סובלנות דתית ואתנית, הגדרה עצמית לאומית, כלכלת שוק חופשי, ממשלה ייצוגית ואחראית, סחר חופשי, איגודנות ויישוב שלום של מחלוקות בינלאומיות באמצעות גוף חדש, חבר הלאומים". עם זאת, כבר בשנת 1917, הסדר הליברלי המתהווה אותגר על ידי התנועה הקומוניסטית החדשה שלקחה השראה מהמהפכה הרוסית. מרידות קומוניסטיות דוכאו בכל מקום אחר, אבל הצליחו ברוסיה.
חברה > הומוסקסואליות

הומוסקסואליות נעשתה הרבה יותר גלויה וקצת יותר מקובלת. לונדון, ניו יורק, פריז, רומא וברלין היו מרכזים חשובים של האתיקה החדשה. ההיסטוריון ג'ייסון קרוטאמל טוען שבגרמניה, מלחמת העולם הראשונה קידמה את נושא שוויון הזכויות ההומוסקסואליות מכיוון שהיא סיפקה אידיאל של חברות שהגדיר מחדש הומוסקסואליות וגבריות. קבוצות לזכויות ההומואים הרבות ברפובליקת ויימאר העדיפו רטוריקה צבאית עם חזון של הומוסקסואל היפר-גברי משוחרר מבחינה רוחנית ופוליטית, שנלחם כדי לתת לגיטימציה ל"ידידות" ולהבטיח זכויות אזרח. רמזי חקר כמה גרסאות. הוועדה המדעית-הומניטרית (Wissenschaftlich-humanitäres Komitee) חזרה והדגישה את התפיסה המסורתית לפיה הומוסקסואלים הם "מגדר שלישי" נשי, שהעמימות המינית והאי-התאמה שלו נקבעו ביולוגית. הקבוצה הלאומנית הרדיקלית Gemeinschaft der Eigenen (קהילת הבעלים העצמיים) הכריזה בגאווה על הומוסקסואליות כיורשת המסורת הגרמנית והיוונית הקלאסית הגברית של קשר גברי הומו-אירוטי, אשר שיפרה את האמנויות והאדירה את היחסים עם גברים צעירים. הליגה לזכויות אדם (Bund für Menschenrecht), המרכז הפוליטי, עסקה במאבק למען זכויות אדם, ויעצה להומוסקסואלים לחיות על פי כללי הכבוד הגרמני של המעמד הבינוני.
הומור שימש כדי לסייע בקבלתם של ההומוסקסואליים. שיר אמריקאי פופולרי אחד, "נשים גבריות, גברים נשיים", שוחרר בשנת 1926 והוקלט על ידי אמנים רבים של התקופה. הוא כלל את המילים האלה:
נשים גבריות, גברים נשיים

מיהו התרנגול, מיהי התרנגולת?

קשה להבדיל ביניהם היום! ואומרים!

אחות עסוקה בלמידת גילוח,

אח פשוט אוהב את הגל הקבוע שלו,

קשה להבדיל ביניהם היום! היי, היי!

בנות היו בנות ובנים היו בנים כשהייתי ילדה,

עכשיו אנחנו לא יודעים מי זה מי, או אפילו מה זה מה!

תחתונים ומכנסיים, תלויים כשק ורחבים,

אף אחד לא יודע מי הולך בפנים,

אותן נשים גבריות וגברים נשיים!
הליברליזם היחסי של העשור הופגן על ידי העובדה שהשחקן וויליאם היינס, שהופיע בקביעות בעיתונים ובמגזינים, חי בגלוי במערכת יחסים הומוסקסואלית עם בן זוגו, ג'ימי שילדס. שחקנים הומוסקסואליים פופולריים אחרים שפעלו בעשור הזה כללו את אלה נזימובה ורמון נוברו. בשנת 1927, מיי וסט כתבה מחזה על הומוסקסואליות בשם "The Drag", ורמזה ליצירתו של קרל היינריך אולריכס. היה זה לשובר קופות. ווסט התייחס לשיח על מין כסוגיית זכויות אדם בסיסית, והיה גם חסיד מוקדם של קידום זכויות להומוסקסואליים.
עוינות עמוקה לא שככה באזורים מרוחקים יותר כמו מערב קנדה. עם חזרתו של מצב הרוח השמרני בשנות ה-30, הציבור הפך לחסר סובלנות כלפי הומוסקסואליות, ושחקנים הומוסקסואלים נאלצו לבחור בין פרישה או הסכמה להסתיר את המיניות שלהם, אפילו בהוליווד.
חברה > פסיכואנליזה

הפסיכיאטר הווינאי, זיגמונד פרויד (1856–1939), שיחק תפקיד מרכזי בפסיכואנליזה, שהשפיעה על החשיבה האוונגרדית, במיוחד בתחומי מדעי הרוח והאמנות. ההיסטוריון רוי פורטר כתב:
"הוא קידם מושגים תאורטיים מאתגרים כמו מצבים נפשיים לא מודעים והדחקה שלהם, מיניות אינפנטילית והמשמעות הסמלית של חלומות ותסמינים היסטריים, והוא העריך את טכניקות החקירה של אסוציאציה חופשית ופירוש חלומות, לשיטות להתגברות על התנגדות ולחשיפת משאלות לא מודעות נסתרות."
תומכים משפיעים אחרים בפסיכואנליזה כללו את אלפרד אדלר (1870–1937), קארן הורני (1885–1952) והלן דויטש (1884–1982). אדלר טען שאדם נוירוטי יפצה יתר על המידה על ידי גילוי תוקפנות. פורטר מציין שדעותיו של אדלר הפכו לחלק מ"מחויבות אמריקאית ליציבות חברתית המבוססת על התאמה אישית והתאמה לצורות בריאות וחברתיות".
תרבות > הגבלות הגירה

מדיניות ארצות הברית הפכה ליותר נוקשה מבחינת הגירה אליה. חוק מכסות החירום משנת 1921, שנועד להיות אמצעי זמני, קבע מגבלות מספריות על הגירה ממדינות שמחוץ לחצי הכדור המערבי, עד ל-357,000 בסך הכל בשנה. חוק ההגירה של 1924 קבע מגבלה ברורה יותר של כ-150,000 בשנה, בהתבסס על שיטת ה-National Origins Formula המגדירה מכסות שמגבילות את ההגירה לשבריר אחוז פרופורציונלי לחלק הקיים של קבוצה אתנית מסוימת באוכלוסיית ארצות הברית ב-1920. המטרה הייתה לייבש את דפוס ההרכב האתני שבא מאירופה, ולהדיר כמעט את כל האסיאתים. ההיספנים לא הוגבלו.
גם אוסטרליה, ניו זילנד וקנדה הגבילו באופן חד את ההגירה האסייתית או ביטלו אותה לחלוטין. בקנדה, חוק ההגירה הסינית משנת 1923 מנע כמעט את כל ההגירה מאסיה. חוקים אחרים ריסנו את ההגירה מדרום ומזרח אירופה.
תרבות > תקופת היובש

במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התנועה הפרוגרסיבית גרמה בהדרגה לקהילות מקומיות באזורים רבים של מערב אירופה וצפון אמריקה להחמיר את ההגבלות על פעילויות הפקר, במיוחד הימורים, אלכוהול וסמים (אם כי רסיסי אותה תנועה היו מעורבים גם בגזע. הפרדה בארצות הברית). כוחה של תנועה זו גדל בקצב מהיר בארצות הברית, ובשיאה העבירה את התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית וחוק וולסטד הנספח לו, שהפך את הייצור, היבוא והמכירה של בירה, יין ומשקאות חריפים לבלתי חוקיים (אם כי באופן טכני פעולת השתייה לא הוגדרה כבלתי חוקית). החוקים קודמו במיוחד על ידי כנסיות פרוטסטנטיות אוונגליסטיות והליגה האנטי-סלונית כדי להפחית שכרות, פשע קטן, אלימות כלפי נשים, פוליטיקה מושחתת של ברים והשפעות גרמניות. הקו קלוקס קלאן תמכה ופעלה באזורים כפריים, אך בערים האכיפה בוצעה בדרך כלל על-ידי מספר קטן של פקידים פדרליים. ההגבלות השונות על אלכוהול והימורים לא היו פופולריות באופן נרחב, והובילו להפרות סדר אלימות ובוטות של החוק, וכתוצאה מכך לעלייה מהירה של פשע מאורגן ברחבי המדינה (כפי שמאופיין ב"אל קפונה" בשיקגו). בקנדה, האיסור הסתיים הרבה יותר מוקדם מאשר בארצות הברית, ובקושי נכנס לתוקף במחוז קוויבק, מה שהוביל להפיכתה של מונטריאול ליעד תיירותי לצריכת אלכוהול חוקית. המשך ייצור האלכוהול החוקי בקנדה הוביל במהרה לתעשייה חדשה של הברחת משקאות חריפים לארצות הברית.
תרבות > תקופת היובש > עליית הספיק איזי

ספיק איזי היו ברים לא חוקיים שמכרו בירה ומשקאות חריפים לאחר ששילמו שוחד למשטרה המקומית ולפקידי הממשל. הם הפכו פופולריים בערים הגדולות ועזרו לממן פעולות גנגסטרים בקנה מידה גדול כמו אלה של לאקי לוצ'יאנו, אל קפונה, מאיר לנסקי, באגס מורן, מו דאליץ, ג'וסף ארדיזונה וסאם מסיאו. הם פעלו עם קשרים לפשע מאורגן ולהברחת משקאות חריפים. בעוד שסוכני הממשל הפדרלי של ארצות הברית פשטו על מפעלים כאלה ועצרו רבים מאנשי השטח הזוטרים בארגוני הפשיעה והמבריחים, רק לעיתים נדירות הצליחו להשיג את הבוסים הגדולים; העסק של הפעלת ספיק איזי היה כל כך רווחי שמפעלים כאלה המשיכו לפרוח ברחבי המדינה. בערים הגדולות, לעיתים קרובות, הספיק איזי הציעו גם אוכל, הופעות חיות של להקות ומופעי במה ופעלו במסווה משוכלל. ידוע לשמצה, שהמשטרה שוחדה על ידי מפעילי הספיק איזי כדי להשתיקה או לפחות לתת לבעלי הספיק איזי הודעה מוקדמת על כל פשיטה מתוכננת.
תרבות > ספרות

שנות העשרים הרועמות היו תקופה של יצירתיות ספרותית, ויצירות של כמה מחברים בולטים הופיעו במהלך התקופה. הרומן של דייוויד הרברט לורנס, מאהבה של ליידי צ'טרלי, היה סקנדל באותה תקופה בגלל תיאוריו המפורשים של מין. ספרים ששנות ה-20 הוא הנושא המרכזי והעיקרי שלהם כוללים:
גטסבי הגדול מאת פרנסיס סקוט פיצג'רלד, המתרחש ב-1922 בסביבת העיר ניו יורק, מתואר לעיתים קרובות כמדיטציה הסמלית על "עידן הג'אז" בספרות האמריקאית.
במערב אין כל חדש מאת אריך מריה רמרק מספר על זוועות מלחמת העולם הראשונה ועל הניתוק העמוק מהחיים האזרחיים הגרמניים, שחשו גברים רבים שחזרו מהחזית.
באכה גן עדן מאת פרנסיס סקוט פיצג'רלד, שנוצר ונכתב בעיקר באוניברסיטת פרינסטון לאחר מלחמת העולם הראשונה, מתאר את חייהם ומוסריהם של הנוער.
וזרח השמש מאת ארנסט המינגוויי עוסק בקבוצה של אמריקאים גולים באירופה במהלך שנות ה-20.
בשנות העשרים של המאה ה-20 החלה גם הפופולריות הנרחבת של מגזין ספרות זולה. מגזינים אלה, שהודפסו על נייר תאית זול, סיפקו בידור במחיר סביר להמונים והפכו במהרה לאחת מצורות המדיה הפופולריות ביותר במהלך העשור. סופרים בולטים רבים של המאה ה-20 התחילו לכתוב למגזיני ספרות זולה, כולל פרנסיס סקוט פיצג'רלד, דשיל האמט וה.פ. לאבקרפט. הפופולריות של מגזיני Pulp Fiction נמשכה עד שנות ה-50.
תרבות > ספורט

שנות העשרים הרועמות היו עשור הפריצה של הספורט ברחבי העולם המודרני. אזרחים מכל חלקי הארץ נהרו לראות את הספורטאים המובילים של התקופה מתחרים בזירות ובאצטדיונים. ביצועיהם זכו לשבחים בקול תרועה רמה ולשבחים בסגנון החדש של עיתונאות הספורט ה"גוי וויז" שהתפתח. מובילי סגנון כתיבה זה כללו את הסופרים הבולטים גרנטלנד רייס ודיימון ראניון וספרות הספורט האמריקאית הציגה צורה חדשה של גבורה היוצאת מהמודלים המסורתיים של גבריות. לתלמידי תיכון וחטיבות ביניים הוצע לעסוק בספורט שלא יכלו לעסוק בו בעבר. כמה ענפי ספורט, כמו גולף, שבעבר לא היו זמינים למעמד הבינוני, הפכו סוף סוף לזמינים.
בשנת 1929, הנהג הנרי סגרייב הגיע למהירות שיא יבשתית של 231.44 קמ"ש במכוניתו, חץ הזהב.