stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שבעת כדורי הבדולח

| --- | --- |

עטיפת הספר בגרסה העברית
 מידע כללי
 מאת:  הרז'ה
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  קומיקס
 הוצאה
 הוצאה:  Casterman
 הוצאה בשפת המקור:  Casterman
 תאריך הוצאה:  1948
 מספר עמודים:  62
 הוצאה בעברית
 תאריך:  1969
 סדרה
 סדרת ספרים:  הרפתקאותיו של טינטין
 ספר קודם:  אוצרו של רקהם האדום
 הספר הבא:  אסירי השמש
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001158493
שבעת כדורי הבדולח (בצרפתית: Les 7 boules de cristal) הוא הספר השלושה-עשר בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" שנכתבה ואוירה על ידי הסופר והצייר הבלגי הרז'ה. רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1948 בצבע. הספר תורגם לעברית ב-1969.
קו העלילה ממשיך בספר ההמשך, "אסירי השמש".
עלילת הספר

הספר פותח בסצנה בה טינטין יושב ברכבת, וקורא כתבה על משלחת מחקר שמצאה בפרו מומיה משבט האינקה, בשם ראסקאר קאפאק. חברי המשלחת עומדים לחזור לאירופה.
האיש שישב ליד טינטין, אמר לו "שיקרה להם משהו רע, כי הם מתעסקים עם עסקי המומיות, והם שכחו מה קרה עם תות ענח' אמון, ושודדי הקברים שמתו בנסיבות מוזרות, ושאותו הדבר יקרה להם..."
הרכבת של טינטין הגיעה למרלינספייק, הבית החדש של קפטן האדוק ופרופסור קלקולוס. האדוק שמח לראות את טינטין ומדגים לו את התחביב החדש שלו- ניסיון להפוך כוס מים לוויסקי. לאחר שהקסם לא צולח, האדוק מתעצבן ואומר לטינטין שהם צריכים ללכת לראות את הקוסם שעושה את זה בכל לילה בוולודרום.
בערב הם הולכים למופע בוולודרום ומאזינים למגדת העתידות אשר מנבאת את מחלתו של אחד מחברי המשלחת. בהמשך המופע הופיעו, ביאנקה קסטאפיורה-זמרת שטינטין הכיר פעם, וזורק הסכינים. טינטין זיהה את זורק הסכינים כגנרל אלקאזאר מסן-תיאודורוס. טינטין והקפטן הלכו אל מאחורי הקלעים, כדי לשוחח עם הגנרל והם שתו כוס עם הגנרל ועוזרו החדש, צ'יקיטו.
מחלה מסתורית פוקדת את חברי המשלחת, אשר בזה אחר זה נופלים לתרדמת. הרמז היחיד הוא שברי כדור בדולח מנופץ, הנמצא ליד כל קורבן.
טינטין, האדוק, פרופסור קלקולוס ושני שומרים משגיחים על הבית שבתוכו נמצא החוקר היחיד שלא נמצא בתרדמת, כאשר בתוך הבית נמצאת המומיה של ראסקאר קאפאק. סופת ברקים מתחוללת, ומשחררת כדור אש לוהט, אשר פוגעת במומיה המתאדה כתוצאה מכך. החוקר מזועזע מכיוון שהקללה של ראסקאר קאפאק נכונה. באותו לילה סובלים טינטין, האדוק והפרופסור מסיוט בו הופיעה המומיה. הם מתעוררים ומגלים שהחוקר כבר נמצא בתרדמת.
לבסוף מגלה טינטין שתוקפים הרדימו את החוקר, והמשטרה הצליחה להשיג תמונה אך הם לא תפסו את התוקף.
טינטין הולך לבית חולים לבדוק את מצבם של החוקרים, ומגלה שבשעה מסוימת הם מתעוררים בצווחות ואז נופלים בחזרה למיטותיהם, שקועים עוד פעם בתרדמת.
בינתיים קלקולוס יוצא לטיול בגינת מרלינספייק שם הוא מוצא את הצמיד של המומיה ועונד אותו, ואז נחטף על ידי חוטף אנונימי.
המשטרה יוצאת לחפש את קלקולוס, וכך גם וטינטין והאדוק. הם מצליחים למצוא את החוטפים ומתפתח קרב יריות, שבסופו החוטפים מצליחים להימלט. לאחר מכן, טינטין מגלה שהפרופסור לקח את התכשיטים של המומיה, ושצ'יקיטו נעלם באותו יום שהפרופסור נעלם.
התסבוכת הובילה אותם לנמל ואז שלגי הבחין בכובע של הפרופסור. טינטין והאדוק מבררים במודיעין ומגלים שהפרופסור מפליג לפרו עם צ'יקיטו.
טינטין והאדוק מפליגים גם הם לפרו בספר הבא, "אסירי השמש", כדי למצוא את הפרופסור.
עיבוד קולנועי

עלילת הספר שולבה עם עלילת הספרים "אסירי השמש" בסרט הצרפתי-בלגי משנת 1969 "טינטין ומקדש השמש".
ראו גם

טינטין
אסירי השמש
הרז'ה
רקאדה

| --- | --- |

רקאדה; חומות המשכן הנשיאותי
 היסטוריה
 תרבויות:  אע'לבים 
 מיקום
 מדינה:  תוניסיה 
 קואורדינטות:  35°35′46″N 10°03′25″E﻿ / ﻿35.596243°N 10.0569°E﻿ / 35.596243; 10.0569
   תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןרקאדה
 
רקאדה; שרידי מאגר מים קטוּר
רקאדה (בערבית: رقادة), תוניסיה, קילומטרים ספורים מדרום-מערב לקירואן, היא אתרהּ של עיר היסטורית, שהייתה בירתם השנייה של האע'לבים עד מפלתם ב-909.
היסטוריה

ב-876 קבע בה האמיר האע'לבי אבראהים השני (אנ') (שלט בשנים 875–902) את בירתו. הוא ויורשיו בנו בה ארמונות, קסרקטינים ומאגרי מים, והיא הוקפה בגנים. העיר חולקה לשני רבעים שווים בשטחם. באחד מהם שכן ארמון האמיר על קסרקטיניו והשני הוקצה לפמליית האצילים שלו וכלל בנייני ציבור – מסגד, שווקים, בתי מרחץ ואכסניות לעוברי אורח.
ב-909, אחרי ניצחונו על האע'לבים, השתכן בה עוביד אללה אל-מהדי, מייסד השושלת הפאטמית, אך ב-921 העביר את בירתו למהדיה. הח'ליף הפאטמי הרביעי, אבו תמים אל-מֻעִז א-דין אללה (שלט בשנים 932–975), שהעביר את בירתו לקהיר אחרי כיבוש פוסטאט ב-969, הורה על הריסת רקאדה עד היסוד, ובאתרהּ נותרו רק הגנים ובריכות האגירה.
ב-1960 נבנה במקום ארמון נשיאותי, וב-1986 נחנך בו המוזיאון הלאומי של תוניסיה לאמנות אסלאמית (צר'). המוזיאון מתמחה באמנות אסלאמית מימי הביניים ופועל בו מרכז מחקר של מורשת התרבות של תוניסיה. במוזיאון אצורים ומוצגים חפצים מאתרי קירואן ורקאדה וכן ממנסוריה (אנ'). גאוותו של המוזיאון היא על אוסף כתבי יד קוראניים, במקורם מספריית המסגד הגדול של קירואן, ובייחוד על דפי הקוראן הכחול. ברקאדה נמצא קמפוס הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת קירואן.
הערות שוליים

↑  ההיסטוריון האנדלוסי בן המאה ה-11 אל-בכּרי מספר (בחיבורו "תיאור צפון אפריקה") שהאמיר סבל מנדודי שינה, ורופאו יעץ לו להרבות בהליכה; ההמלצה הועילה, האמיר נרדם וישן שינה עמוקה באחד השדות מחוץ לקירואן, ועל כן החליט לבנות במקום את קריית שלטונו; אל-בכּרי משער שמכאן שמהּׁ של העיר – "תנומה"
↑  על רקאדה מתוך "תיאור צפון אפריקה" של אל-בכּרי; המקור עובד ותורגם ב-1857 לצרפתית בידי ויליאם מקגוקין דה סלאן (אנ')
↑  מנסוריה הסמוכה לקירואן הייתה בירת הפאטמים בימיהם של אלמנצור באללה אלפאטמי (846–953) ושל  יורשו אבו תמים אל-מֻעִז א-דין אללה (932–975) מי שהעתיק את מרכז שלטונו למצרים
קריגסמרינה

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 ביוני 1935 – 21 ביולי 1945 (10 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת האזרחים בספרד, מלחמת העולם השנייה 
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  810,000 (בשיא ב-1944)
 
דגל ה"קריגסמרינה"
ה"קְרִיגְסמָרִינֶה" (בגרמנית: Kriegsmarine, בתרגום לעברית: "צי המלחמה") היה שמו של צי המלחמה של גרמניה הנאצית בין השנים 1935–1945. הוא החליף את ה"רייכסמרינה" ("הצי של הרייך").
היסטוריה

על פי תנאי הסכם ורסאי הותר לגרמניה להחזיק צי מלחמתי מינימלי. מיד עם עלות הנאצים לשלטון ב-1933 החל היטלר להתעלם מהגבלות רבות של ההסכם והאיץ את התחמשותה מחדש של גרמניה. ההסכם הימי האנגלי-גרמני מ-18 ביוני 1935 הרשה לגרמניה לבנות צי השווה בגודלו ל-35% מהדחק אוניות השטח של בריטניה ול-45% מהדחק הצוללות שלה; ממדי אוניות המערכה הוגבלו ל-35,000 טון לכל היותר. לאחר משבר חבל הסודטים ב-1938 פסקה גרמניה להעמיד פנים כאילו היא דבקה בהגבלות ההסכם על צייה המלחמתי.
תוכנית הבנייה הימית הגרמנית, שקיבלה את הכינוי "תוכנית צֶט" (Plan Z) ואשר הכנתה הושלמה ב-1938, כללה בניית כ-800 אוניות במשך שמונה השנים הבאות (1938–1947), ובהן 10 אוניות מערכה וסיירות-קרב, 4 נושאות-מטוסים, 15 אוניות מערכה זוטות (Panzerschiffe, Pocket Battleships), חמש סיירות כבדות, 44 סיירות קלות, 158 משחתות וספינות טורפדו, 249 צוללות ועוד מספר רב של כלי שיט קטנים יותר. מצבת כוח האדם של הצי תוכננה לעלות ל-200,000 איש ויותר.
הבנייה המהירה של הצבא וחיל האוויר הגרמניים בעת ובעונה אחת הצריכו מאמצים ומשאבים עצומים, ולכן לא התקדם מימוש תוכנית הבנייה הימית במידה ניכרת עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. ואומנם, ביצועה החל רק בינואר 1939, עם תחילת בנייתן של שתי אוניות מערכה מדגם H. ב-1 בספטמבר 1939 מנה כוח האדם של הצי 78,000 איש בלבד, והוא לא היה מוכן כלל ועיקר לתפקידו העיקרי במלחמה. מאחר שהגרמנים ציפו לניצחון מהיר ביבשה, נדחתה למעשה "תוכנית צט", והמשאבים שיועדו מלכתחילה לביצועה הועברו בחלקם הגדול לבניית צוללות.
הפעולה המבצעית הראשונה של ה"קריגסמרינה" ארעה במהלך מלחמת האזרחים בספרד, כאשר אוניות גרמניות -יחד עם כוחות ימיים של בריטניה, צרפת ואיטליה - סיירו לאורך חופי ספרד כדי לאכוף את אמברגו הנשק הבינלאומי. האוניות הגרמניות סיירו בין אלמריה (Almería) וולנסיה (Valencia) שלחופי הים התיכון. למעשה, נוצלה הנוכחות הגרמנית להענקת סיוע לכוחות הלאומניים של פרנקו. בתגובה לכך הפגיזו ב-29 במאי כוחות רפובליקנים ספרדיים באיביזה את אוניית המערכה זוטא (Panzerschiff) "דויטשלנד" (Deutschland) והסבו לה נזקים.
מבצעי הקריגסמרינה במלחמה

1940 – "נורדזייטור" (Nordseetour), הפעולה הראשונה של "אדמירל היפר" (Admiral Hipper) באוקיינוס האטלנטי.
1940 – "וזריבונג" (Weserübung), הפלישה לדנמרק ולנורווגיה.
1940 – "יונו" (Juno), פעולה לשיבוש האספקה של בעלות הברית לנורווגיה.
1940 – "ויקינגר" (Wikinger), גיחה של משחתות אל הים הצפוני.
1941 – "ברלין" (Berlin), סיור של "שרנהורסט" (Scharnhorst) ו"גנייזנאו" (Gneisenau) באוקיינוס האטלנטי.
1941 – "רייניבונג" (Rheinübung), התחמקותן של "ביסמרק" (Bismarck) ו"פרינץ אויגן" (Prinz Eugen).
1942 – "דופלשלאג" (Doppelschlag), התקפת אוניות סוחר ליד נובאיה זמלייה על ידי "אדמירל שר" (Admiral Scheer) ו"אדמירל היפר".
1942 – "ספורטפאלאסט" (Sportpalast), התקפה כושלת על השיירות הארקטיות.
1942 – "רוסלשפרונג (Rösselsprung), התקפת השיירה הארקטית PQ-17.
1942 – "וונדרלנד" (Wunderland), פעולת "אדמירל שר" נגד הספנות המסחרית בים קארה (Kara).
1942 – "פאוקנשלאג" (Paukenschlag), פעילות צוללות גרמניות בחוף המזרחי של ארצות הברית.
1942 – "רגנבוגן" (Regenbogen), התקפה כושלת של "אדמירל היפר" ו"ליצו" (Lützow) על השיירה הארקטית JW-51B.
1942 – "קרברוס" (Cerberus), התחמקות אוניות ראשיות מנמל ברסט דרך התעלה האנגלית אל נמלי הבית בגרמניה.
1943 – "אוסטפרונט" (Ostfront), ניסיונה של "שרנהורסט" ליירט את השיירה JW-55B.
1943 – "דומינו", הניסיון הכושל השני של "שרנהורסט", "פרינץ אויגן" ומשחתות להגיח אל האוקיינוס הארקטי.
1943 – "סיציליין", פשיטה על שפיצברגן (Spitzbergen) הכבושה בידי בעלות הברית.
אוניות

בתחילת מלחמת העולם השנייה היו רוב אוניות השטח של הצי הגרמני חדישות: מהירות, חמושות היטב ומשוריינות כראוי. הדבר הושג בהסתר אך גם תוך הפרה גלויה של הסכם ורסאי ושל ההסכמים הימיים השונים שנחתמו לאחר מלחמת העולם הראשונה. אמנם הוכנה תוכנית להגדלה משמעותית של הצי (תוכנית Z), אך משפרצה המלחמה ב-1939 נדחה ביצועה והמשאבים שיועדו לה הופנו לתחומים אחרים.
גרמניה תגברה את צייה המלחמתי במספר כלי שיט שנלקחו שלל מהמדינות הכבושות.
כמה מדגמי האוניות אינו תואם את הסיווג המקובל. בכל מקום בו קיימת מחלוקת דעות, נוספה הערה.
אוניות > אוניות מערכה

ביסמרק
טירפיץ
אוניות > סיירת המערכה

שרנהורסט
גנייזנאו
הסיווג של אוניות אלה בעייתי. האפיון כ"סיירת מערכה" הוא במידה רבה בריטי והיה בשימוש הצי המלכותי הבריטי, בעוד הגרמנים בעיקר מתארים אותן כ"אוניות מערכה" (battleships או Schlachtschiff)
אוניות > אוניות מערכה זוטא

ליצו (שמה הקודם "דויטשלנד")
אדמירל שר
אדמירל גרף שפיי
כונו בגרמניה (Panzersheiff). פרשנים מודרניים מעדיפים לסווגן כ"סיירות כבדות", ואומנם הקריגסמרינה עצמו סיווג אוניות אלה מחדש ב-1940 כ-Schwerer Kreuzer.
אוניות > סיירות כבדות

אדמירל היפר
בליכר
פרינץ אויגן
אוניות > סיירות קלות

"אמדן" (Emden)
"קניגסברג" (Königsberg)
"קרלסרוהה" (Karlsruhe)
"קלן" (Köln)
"לייפציג" (Leipzig)
"נירנברג" (Nürnberg)
אוניות > משחתות

הגם שצי המשחתות (Zerstörer) הגרמניות במלחמת העולם ה-2 היה מודרני והאוניות היו גדולות מאלו המקובלות בציים אחרים, היו להן בעיות. דגמי המשחתות הראשונים היו בלתי יציבים, סיפוניהם הוצפו מים בים סוער, הם סבלו מתקלות במנועים וטווח השיט שלהם היה קצר. מקצת הבעיות נפתרו עם פיתוחם של דגמים חדשים יותר, אך המשך הפיתוח עוכב על ידי המלחמה ובסופו של דבר על ידי תבוסת גרמניה.
בשנה הראשונה למלחמה שימשו המשחתות לזריעת מוקשי תקיפה בנתיבי הספנות סמוך לחופי בריטניה.
אוניות > ספינות טורפדו

ספינות אלה התפתחו מכלי השיט הקטנים של שנות השלושים, שנשקן הכמעט יחיד היו טורפדות, למה שהיו למעשה משחתות קטנות, החמושות במוקשים, בטורפדות ובתותחים. שני סוגים של ספינות טורפדו גדולות תוכננו בשנות הארבעים אך לא נבנו בסופו של דבר.
אוניות > כלי שיט שונים

מקשות
שולות מוקשים
ספינות תותחים
ספינות טורפדו מהירות (Schnellboot או E-Boats)
ספינות משמר
אוניות > אוניות מערכה ממלחמת העולם הראשונה

שלזיין (SMS Schlesien)
שלזוויג-הולשטיין (SMS Schleswig-Holstein)
שימשו בעיקר כאוניות אימונים.
הסן" (SMS Hessen) הוסבה לאוניית מטרה מונחית-רדיו ב-1930.
אוניות > נושאות מטוסים

גרף צפלין (Graf Zeppelin). הבנייה החלה ב-1936, אך לא הושלמה מעולם.
אוניות > סיירות עזר

במהלך המלחמה הוסבו תשע אוניות סוחר לסיירות עזר ושימשו לתקיפת הספנות המסחרית של האויב, בעיקר באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט. הסיירת המוצלחת ביותר הייתה אטלנטיס בפיקודו של ברנהרד רוגה שהטביעה או לכד 22 ספינות אויב בנפח של כולל של 145,697 טון.
צוללות

כשפרצה המלחמה הייתה לקריגסמרינה שייטת קטנה יחסית של צוללות, שמנתה סך הכול 57 צוללות. לאחר שהיטלר נואש מתפקודן של אוניות השטח הגדולות, הוגדל מספר הצוללות. עדיין נתונה לוויכוח הקביעה שבריטניה הייתה נכנעת בשל חוסר יכולת להגן על שיירותיה לו היו הגרמנים מקדימים להשקיע משאבים נוספים בצוללות. למעשה, בתום שנה למלחמה הדביקה בניית האוניות החדשות את קצב האבדות.
דגמי הצוללות העיקריים היו דגם IX, צוללת ארוכת-טווח לשימוש במערב ובדרום האוקיינוס האטלנטי, באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט; ודגם VII, כמותו נבנו רוב הצוללות, ששימש בעיקר בצפון האוקיינוס האטלנטי. הצוללות מדגם X היו מניחות מוקשים ואלו מדגם XIV, שכונו "פרה חולבת" (Milchkuh), היו צוללות ייעודיות ששימשו להובלת אספקה לצוללות שפעלו הרחק מבסיסיהן.
דגמי XXI ו-XXIII, ה־"Elektroboot", עשויות היו לסכל חלק ניכר מהטקטיקות והטכנולוגיה נגד צוללות של בעלות הברית, אלא שמעולם לא נפרשו בכמות מספקת. לאחר המלחמה הן נעשו אבות-הטיפוס של צוללות מודרניות, במיוחד של הצוללות הסובייטיות מסוג W.
במהלך מלחמת העולם השנייה אבדו בקרב כ-60% מהצוללות הגרמניות המבצעיות; 28,000 מתוך 40,000 אנשי צוות נהרגו במלחמה ו-8,000 נפלו בשבי. שאר הצוללות נכנעו לבעלות הברית או הוטבעו על ידי צוותיהן בסוף המלחמה.
לאחר המלחמה הטביעו בעלות הברית בים הפתוח את רוב הצוללות הגרמניות שנכנעו והועברו לידיהן.
צוללות > מפקדי הצוללות המצטיינים במלחמת העולם ה-2

אוטו קרצ'מר (Otto Kretschmer), הטביע 44 אוניות בתפוסה של 266,629 טון.
וולפגנג ליט (Wolfgang Luth), הטביע 43 אוניות בתפוסה של 225,712 טון.
אריך טופ (Erich Topp), הטביע 34 אוניות בתפוסה של 193,684 טון.
קרל-פרידריך מרטן (Karl-Friedrich Merten), הטביע 29 אוניות בתפוסה של 186,064 טון.
ויקטור שיצה (Victor Schütze), הטביע 34 אוניות בתפוסה של 171,164 טון.
הרברט שולצה (Herbert Schultze), הטביע 26 אוניות בתפוסה של 171,122 טון.
גאורג לאסן (Georg Lassen), הטביע 28 אוניות בתפוסה של 167,601 טון.
היינריך להמן-וילנברוק (Heinrich Lehmann-Willenbrock), הטביע 22 אוניות בתפוסה של 166,596 טון.
היינריך ליבה (Heinrich Liebe), הטביע 30 אוניות בתפוסה של 162,333 טון.
גינתר פרין (Günther Prien), הטביע 28 אוניות בתפוסה של 160,939 טון וכן את אוניית המערכה הבריטית אה"מ "רויאל אוק" בסקפה פלו.
אוניות ראשיות שהוטבעו על ידי הקריגסמרינה > אוניות מערכה

"רויאל אוק" (HMS Royal Oak), טורפדה ב-14 באוקטובר 1939 בעודה עוגנת על ידי הצוללת U-47.
"הוד" (HMS Hood), הוטבעה ב-24 במאי 1941 על ידי "ביסמרק".
"ברהאם" (HMS Barham), טורפדה ב-25 בנובמבר 1941 על ידי הצוללת U-331.
אוניות ראשיות שהוטבעו על ידי הקריגסמרינה > נושאות מטוסים

"קוריג'ס" (HMS Courageous), טורפדה ב-17 בספטמבר 1939 על ידי הצוללת U-29.
"גלוריוס" (HMS Glorious), הוטבעה ב-8 ביוני 1940 על ידי סיירות הקרב "גנייזנאו" ו"שרנהורסט".
"ארק רויאל" (HMS Ark Royal), טורפדה ב-14 בנובמבר 1941 על ידי הצוללת U-81.
"אודאסיטי" (HMS Audacity), טורפדה ב-11 בדצמבר 1941 על ידי הצוללת U-751.
"איגל" (HMS Eagle), טורפדה ב-11 באוגוסט 1942 על ידי הצוללת U-73.
"אוונג'ר" (HMS Avenger), טורפדה ב-15 בנובמבר 1942 על ידי הצוללת U-155.
"בלוק איילנד" (USS Block Island), טורפדה ב-29 במאי 1944 על ידי הצוללת U-549.
מפקדים

אריך רדר (1935-1943)
קרל דניץ (1943-1945)
"אדמירל גרף שפיי" בשנת 1936
הסיירת הכבדה "בליכר" בשנת 1939
הסיירת הקלה "אמדן" בשנת 1935
המשחתת ריכרד בייצן, 1937
צוללת מדגם VII, ה-U-36
שאנדור פטי

| --- | --- |

 לידה:  6 בנובמבר 1898 קישקונהלש, הונגריה 
 פטירה:  6 באפריל 1973 (בגיל 74) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Kanitzer Sándor 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 פרסים והוקרה:  אמן מצטיין של הונגריה (1958) 
 בן או בת זוג:  לילי פהר (1923–1928)  מגדה ליגטי (1940–1973) 
 
שאנדור פטי (במקור קניצר, בהונגרית: Peti Sándor;‏ קישקונהלש, 6 בנובמבר 1898 – בודפשט, 6 באפריל 1973) היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע יהודי-הונגרי, מפורסם ורב פעלים, זוכה פרס האמן המצטיין.
ביוגרפיה

שאנדור קניצר נולד במשפחה יהודית כבנם של מיהאי קניצר (1868–1924) סוחר כללי ושל רגינה שיין-פליישל. הוא התחיל כעובד רכבת, אחר כך למד בבית הספר המפורסם למשחק של קלמן רוז'אהדי.
עד מלחמת העולם השנייה שיחק:
בשנת 1921, בהמלצת רוז'אהדי, חתם על חוזה עם להקת "אפולו קברה" (Apolló Kabaré).
בתיאטרון שדרות אנדראשי (Andrássy úti Színház)
בתיאטרון ההונגרי
בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
בתיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, כי כיהודי, בשנות מלחמת העולם השנייה לא היה יכול להופיע בפני קהל לא יהודי.
אחרי המלחמה היה חבר:
בתיאטרון הלאומי של בודפשט בין 1946 לבין 1956
לאחר מכן בתיאטרון פטפי (Petőfi Szinház)
לאחר מכן בתיאטרון יוקאי (Jókai Szinház)
ואחר כך בתיאטרון תאליה (Thália Szinház) עד פרישתו ב-1964
לאחר פרישתו חתם רק על תפקיד אחד בכל פעם. הוא החל את הקריירה שלו כשחקן אפיזודי, בעיקר שיחק אנשים קטנים קומיים ובנוסף לתפקידים הראשיים שעיצב הוא נשאר מבצע מעולה של תפקידי אופי קצרים יותר עד סוף ימיו. מ-1951 עד 1953 לימד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
מ-1931 עד מותו שיחק ביותר מחמישים סרטים.
הוא התחתן פעמיים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית לילי פהר (במקור ליוויה קליין), איתה התחתן ב-30 במאי 1923, אך הם התגרשו חמש שנים לאחר מכן. אשתו השנייה, מגדה ליגטי (במקור לוסטיג) (1909–1977), הייתה נוירולוגית ופסיכואנליטיקאית, איתה חי מ-1940 ועד מותו.
תפקידיו החשובים בתיאטרון

מספר הצגות הבכורה שלו הרשומות במאגר התיאטרון: 89. ניתן לראות אותו גם בשלושים וחמש תמונות תיאטרון.
ירוסלב האשק : החייל האמיץ שווייק - שווייק
לואיג'י פיראנדלו : האדם, החיה והסגולה (L'uomo, la bestia e la virtù) - לליו
מולייר : הענוגות הנלעגות - מַסְקַרִי - (Mascarille)
שייקספיר : הלילה השנים עשר - טוביאס בפן
גוגול : רביזור - דובצ'ינסקי
פרנץ מולנר : אולימפיה – קרהל
ג'ורג' ברנרד שו : בתי אלמנים (Widowers' Houses) - Lickcheese
ג'ורג' ברנרד שו: נישואיו של טאנר ג'ון (Man and Superman) - מנדוזה
אנטון צ'כוב : גן הדובדבנים – פירס
ז'יגמונד מוריץ : Úri muri (הילולת אדונים) – פינטר
אנדרה פייש: Mocorgó - אבא
אישטוואן ארקן: Tótek - דוור
תפקידיו הקולנועיים

Füst (1930)
A kék bálvány (1931) – Hivatalnok
Mindent a nöért! (1933) – Sipeki
Miss Iza (1933)
Vasember (1933) – János, szolga
Vica, a vadevezős (1933) – Sipeki
Márciusi mese (1934) – János
Rotschild leánya (1934)
Barátságos arcot kérek (1935)
Elnökkisasszony (1935)
Halló Budapest! (1935)
Tisztelet a kivételnek (1936) – Ablakmosó
A férfi mind őrült (1937) – Pincér
Fizessen, nagysád! (1937) – Domokos, irodaszolga
Mámi (1937) - Kárpáthi úr
Rozmaring (1938) – Hivatalszolga
Beszterce ostroma (1948) – végrehajtó
Díszmagyar (1949)
Úri muri (1949)
Civil a pályán (1951) – Inke bácsi
Állami áruház (1952) – öreg szabó
Kiskrajcár (1953) – Zámbó Lajos
2x2 néha 5 (1954) – egyetemi tanár
Életjel (1954) – Gáspár
Körhinta (1955) – Pincér
Egy pikoló világos (1955) – Jocó bácsi, pincér
Dollárpapa (1956)
Mese a 12 találatról (1956)
Tanár úr kérem… (1956) – Pedellus / Kormányos
Gerolsteini kaland (1957) – börtönőr
Csendes otthon (1957)
Bogáncs (1958)
Micsoda éjszaka! (1958)
Felfelé a lejtőn (1958) – Perjés Ábris, fodrász
A megfelelő ember (1959)
Álmatlan évek (1959)
Kölyök (1959) – Gyári portás
Merénylet (1959)
Pár lépés a határ (1959)
Szerelem csütörtök (1959)
Az arc nélküli város (1960)
Egy régi villamos (1960; rövid játékfilm)
Fűre lépni szabad (1960) – könyvárus
Két emelet boldogság (1960) – tanár
Kilenc perc (1960; rövid játékfilm)
Rangon alul (1960)
Virrad (1960)
Áprilisi híradó (1961)
Csutak és a szürke ló (1961) – házmester
Délibáb minden mennyiségben (1961)
Nem ér a nevem (1961) – Robi bácsi, az üdülő gondnoka
Mindenki ártatlan? (1961)
Az aranyember (1962)
Isten őszi csillaga (1962)
Húsz évre egymástól (1962)
Kertes házak utcája (1962)
Lopott boldogság (1962)
A szélhámosnő (1963) – Másik bácsi
Hattyúdal (1963) – Laták
Meztelen diplomata (1963) – Vangold
Tücsök (1963)
Másfél millió (1964)
Négy lány az udvaron (1964) – Portás
Háry János (1965)
Patyolat akció (1965)
Hétköznapi történet (1966; tévéfilmsorozat) 1–3. rész
És akkor a pasas… (1966) – Jelvényárus
Princ, a katona (1966; tévéfilmsorozat) 1–3. rész – A nőiszálló portása
Sok hűhó semmiért (1966) – Házmester
A gyilkos a házban van (1970) – Jelek
Hahó, Öcsi! (1971) – postás
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a kiskunhalasi polgári születési akv. 568/1898. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-02-01.
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest XII. kerületi állami halotti akv. 1166/1973. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-02-01.
↑  Magyar színházművészeti lexikon
↑  "Kanitzer Mihály halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári halotti akv. 1587/1924. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-02-01.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 881/1923. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-02-01.
↑  2011. augusztus 27-i lekérdezés
שבבית

לוחות שבבית בציפוי פורניר
שבבית (באנגלית: Particleboard), נקראת לרוב סיבית, הוא לוח עץ תעשייתי המורכב משבבי עץ, נסורת, ופסולת עץ, הנגרסים יחדיו ומעורבבים עם דבק על בסיס פנולים. התערובת נכבשת ונדחסת בתהליך של שיחול (אקסטרוזיה) ללוחות שטוחים. בחתך בלוח שבבית, בניגוד ללוח MDF ניתן לראות בבירור את שבבי העץ.
תכונות

בהשוואה ללוח עץ לבוד (דיקט, סנדוויץ'), השבבית זולה יותר, דחוסה, כבדה, ופשוטה יותר לייצור. לכן היא מהווה תחליף לדיקט במצבים בהם נדרש מחיר זול יותר לעבודת העץ.
לשבבית מספר חסרונות:
השבבית מתפוררת בקלות ומצריכה שימוש באמצעי חיבור וברגים מיוחדים. לצורך הגנת הלוח, מצפים אותו במהלך הייצור בציפוי כגון מלמין או פורניר. כמו כן בטרם השימוש הסופי בה, יש צורך לצפות אותה מכל צדיה בצורה מקצועית.
השבבית סופגת מים, מתנפחת ונהרסת במגע עם לחות, ולכן לא כדאי להשתמש בה במקומות לחים (כמו מטבחים או חדרי רחצה).
היסטוריה

עץ לבוד שימש כבר במאה ה-19 כתחליף ללוחות עץ מלא. במלחמת העולם השנייה, כשהיה מחסור בעץ, חיפשו לו תחליף.
השבבית הומצאה ב-1932, על ידי מקס הימלהבר הגרמני אך רק במלחמת העולם השנייה החל הייצור המסחרי שלה בברמן שבגרמניה, כניצול של פסולת עץ ללוחות שימושיים.
הערות שוליים

↑  CH182058A - Wood-like mass and process for its production. - Google Patents, נבדק ב-2023-03-15 (תאריך הגשת הפטנט: 1932-07-11)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565495705171  GND: 4122201-5  LCCN: sh85098363  LNB: 000189289  NDL: 00575628  NKC: ph114406
רב-חנק האמזונאס

| רב-חנק האמזונאס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: חנקיים
סוג:: בואה עצים
מין:: רב-חנק האמזונאס
שם מדעי
 Corallus batesii ‏גריי, 1860

רב-חנק האמזונאס (שם מדעי: Corallus batesii) הוא מין נחש ממשפחת החנקיים ומהסוג בואה עצים המצוי ביערות האמזונאס. הוא דומה מאוד למין רב-חנק אזמרגדי ושניהם שייכים לאותו הסוג. מין זה התגלה ב-2009 וקיבל את שמו של החוקר הנרי בייטס שגילה את החקיינות הבטסיאנית.
אורכו יכול להגיע לאורך 1.8 מ' והוא מזכיר מאוד את הרב-חנק האזמרגדי אך בעל רצועות לבנות על גופו ועל שפתיו. הוא ירוק ובעל עיניים גדולות וירוקות שלוכדות אור. הוא פעיל בלילה ומטפס על העצים, שם הוא אורב לטרף הכולל מיני מכרסמים, לטאות, צפרדעים ועופות אותם הוא תופס מהאוויר. הוא נכרך על החיה שתפס עד למותה.
הוא מצוי רק בג'ונגלים של אגן האמזונאס בדרום סורינאם, דרום ונצואלה, קולומביה, פרו וברזיל.
הערות שוליים

↑  רב-חנק האמזונאס באתר הרשימה האדומה של IUCN
שאנדור סבאדוש

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1874 קומארום, הונגריה 
 פטירה:  1937 (בגיל 62 בערך) ברה"מ 
 שם לידה:  Freistadl Sándor 
 מדינה:  הונגריה 
 תפקיד:  קומיסר העם (3 באפריל 1919–24 ביוני 1919) 
 
שאנדור סבאדוש (במקור פריישטדל, בהונגרית: Szabados Sándor; קומארום, 14 בינואר 1874 – ברית המועצות, אחרי שנת 1937) היה סוציאל-דמוקרט, לימים פוליטיקאי קומוניסטי בכיר יהודי-הונגרי קומיסר העם (שר בממשלה) לחינוך ציבורי, פקיד בקופה הלאומית לביטוח עובדים, עיתונאי, עורך דין, מתרגם. אשתו הייתה גיסתו של בלה קון.
ביוגרפיה

שאנדור פריישטדל נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד פריישטדל ושל יוהנה קראוס. ב-1892 ניהל חוגי לימוד סוציאליסטים בווינה ובלייפציג והיה חבר באגודת הכשרת פועלים. משנת 1893 עבד בנפסבה. ב-1898 גורש מבודפשט לקומארום, שם ייסד איגוד פועלים וארגן שביתות. הוא נידון לשנה וחצי בכלא על העלונים שהפיץ ועל עבודתו בשם "הקטכיזם של העם ההונגרי". ב-1903 פרסם את הנוסח המלא של מנשר המפלגה הקומוניסטית. לימים הפך לפקיד של הקופה הלאומית לביטוח עובדים. בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה הצטרף לאופוזיציה השמאלנית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP), ובמהלך המלחמה השתתף בהתססה אנטי-מיליטריסטית. בשנת 1918 הפך לחבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) המפלגה החדשה שהוקמה. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, מ-5 באפריל עד 24 ביוני, היה קומיסר העם (שר בממשלה) לחינוך ציבורי, ראש התעמולה והחינוך הציבורי, וחבר במועצת הפועלים והצבא המרכזית המהפכנית של בודפשט. לאחר נפילת הרפובליקה נעצר ב-14 באוגוסט 1919 בבודפשט ונידון למאסר עולם במשפט קומיסרי העם. הוא נמלט מהכלא ועבר לרוסיה הסובייטית במסגרת חילופי השבויים ההונגרי-סובייטי, שם בברית המועצות הפך לראש המדור הצרפתי - גרמני של המנהל הראשי הכללי לספרות. הוא נפל קורבן של שרירותיות משפטי הראווה של סטלין.
סבאדוש תרגם כמה יצירות סוציולוגיות להונגרית וכתב כמה חוברות שכנוע ותעמולה.
כתביו

הקטכיזם של העם ההונגרי. קומארום, 1899.
סוציאליזם. מכסי מגן. בודפשט, 1903.