המערכה על יוון
הפלישה הגרמנית > פינוי הכוחות הבריטיים

בבוקר 15 באפריל 1941 שלח ויוול לווילסון את המסר הבא: "כמובן שנמשיך להילחם בשיתוף פעולה הדוק עם היוונים, אך מהחדשות נראה כי נסיגה נוספת תידרש בעתיד".
הגנרל ארצ'יבלד וייוול, מפקד כוחות הצבא הבריטי במזרח התיכון, הזהיר את וילסון מ-11 באפריל כי אין לצפות לתגבורות כלשהן, והוא אישר לגנרל פרדי דה גנגאן לדון בתוכניות פינוי עם כמה קצינים אחראים. אף על פי כן, הבריטים לא יכלו בשלב זה לאמץ או אפילו להזכיר את מהלך הפעולה הזה; ההצעה הייתה צריכה לבוא מממשלת יוון. למחרת היום עשה פאפאגוס את הצעד הראשון כשהציע לווילסון שיסלק את כוח W. וילסון הודיע למפקדה של המזרח התיכון, וב-17 באפריל נשלח אדמירל משנה ה. ט. ביילי-גרומן ליוון כדי להתכונן לפינוי. באותו יום מיהר וילסון לאתונה, שם השתתף בכנס עם המלך, פאפאגוס, ד'אלביאק ואדמירל משנה טורל. בערב, לאחר שסיפר למלך כי חש כי נכשל במשימה שהוטלה עליו, התאבד ראש הממשלה קוריזיס. ב-21 באפריל נשלחה ההחלטה הסופית לפנות את כוחות האימפריה לכרתים ולמצרים מוויוול - לווילסון.
5,200 חיילים, בעיקר מחטיבת ניו זילנד ה-5, פונו בליל 24 באפריל, מפורטו ראפטי במזרח אטיקה, בעוד שחטיבת ניו זילנד ה-4 נשארה לחסום את הכביש הצר לאתונה, שכונה "מעבר 24 שעות" על ידי הניו זילנדים. ב-25 באפריל (יום אנזא"ק), טייסות חיל האוויר המלכותי המעטות עזבו את יוון (ד'אלביאק הקים את מפקדתו בהרקליון, כרתים) ו-10,200 חיילים אוסטרליים פונו מנאפפליו ומגארה. 2,000 חיילים נוספים נאלצו להמתין עד 27 באפריל, כי ה"נסיך אלסטר" נתקעה במים רדודים בקרבת נאפפליו. בגלל האירוע הזה הבינו הגרמנים שהפינוי מתרחש גם בנמלי הפלופונסוס המזרחיים.
ב-25 באפריל ביצעו הגרמנים מבצע מוטס כדי לתפוס את הגשרים מעל תעלת קורינתוס, במטרה כפולה, לנתק את קו הנסיגה הבריטי ולהבטיח את דרכם על פני מצר קורינתוס. ההתקפה החלה בהצלחה ראשונית, עד שפצצה בריטית תועה הרסה את הגשר. רגימנט האס אס הממונע ה-1 שהתקבץ ביואנינה, נדחק לאורך הגבעות המערביים של הרי פינדוס דרך ארטה אל מיסולונגי וחצה את הפלופונסוס בפטרס, במאמץ להגיע אל המצר ממערב. עם הגעתם בצהרי 27 באפריל, נודע לכוחות האס אס כי הצנחנים כבר הוחלפו ביחידת הצבא שהתקדמה מאתונה.
ספינת הגייסות ההולנדית סלאמט הייתה חלק משיירה שפינתה כ-3,000 חיילים בריטים, אוסטרלים וניו זילנדים מנאפפליו בפלופונסוס. כאשר השיירה פנתה דרומה במפרץ ארגוליס בבוקר 27 באפריל, היא הותקפה על ידי כוח של תשעה יונקרס Ju 87 מטייסת מפציצי הצלילה ה-77, פגעו בה קשות והעלו אותה באש. המשחתת HMS Diamond הצילה כ-600 ניצולים ו-HMS Wryneck הגיעה אף היא לעזרתה, אך כששתי המשחתות פנו למפרץ סודה בכרתים, תקף עוד גל של מטוסי Ju 87. סך כל מקרי המוות משלוש הספינות היה כמעט 1,000 חיילים. רק 27 אנשי צוות מ-Wryneck‏, 20 אנשי צוות מ-Diamond‏, 11 אנשי צוות ו-8 חיילים מסלאמט שרדו.
הקמת גשר זמני מעבר לתעלת קורינתוס אפשרה ליחידות דיוויזיית הפאנצר ה-5 להמשיך לרדוף את כוחות בעלות הברית ברחבי הפלופונסוס. הם דהרו מארגוס לעבר קלמטה, משם כבר החלו רוב יחידות בעלות-הברית להתפנות, והגיעו לחוף הדרומי ב-29 באפריל, שם הצטרפו אליהם לוחמי אס אס שהגיעו מפירגוס. הלחימה בפלופונסוס כללה התקשרויות קטנות עם קבוצות בודדות של חיילים בריטים שלא יכלו להגיע לנקודת הפינוי. המתקפה באה כמה ימים מאוחר מדי, מכדי לנתק את רוב החיילים הבריטיים במרכז יוון, אבל בודדה את החטיבות ה-16 וה-17 האוסטרליות.
ב-30 באפריל הושלם הפינוי של כ-50 אלף חיילים, אך הוא הופרע קשות על ידי הלופטוואפה הגרמני, אשר הטביע לפחות 26 ספינות עמוסות גייסות. הגרמנים שבו כ-8,000 חיילים מחבר העמים הבריטי (מתוכם כ-1,500 חיילים מתנדבים ארצישראליים מחילות החפרים, תובלה, קשר, תפעול נמלים ועוד.) ויוגוסלבים בקלמטה שלא פונו, תוך שחרור שבויים איטלקים רבים ממחנות שבויים. הצי היווני וצי הסוחר היווני מילאו תפקיד חשוב בפינוי כוחות בעלות הברית לכרתים, וסבלו אבדות כבדות כתוצאה מכך.
צ'רצ'יל כתב:
לפחות שמונים אחוזים מהכוחות הבריטיים פונו משמונה נמלים דרומיים קטנים. זה התאפשר בעזרתם של הצי המלכותי והצי היווני. עשרים ושש אוניות, מהן עשרים ואחת יווניות, טובעו בהפצצות אוויריות... הצי היווני הקטן אך היעיל עבר עכשיו תחת שליטה בריטית ... לאחר מכן הצי היווני שירת בהצטיינות בפעולות רבות שלנו בים התיכון.
יש הטוענים כי במבט לאחור, שיגור חיל המשלוח הבריטי היה אחת השגיאות הגרועות ביותר ששגו הבריטים במהלך המלחמה. פיזור כוחותיו של גנרל וייוול בזירות שונות לא איפשר לו לנהל לחימה אפקטיבית ביוון או בלוב.