הזרוע הצבאית של חזבאללה
היסטוריה > שנות ה-80

הארגון הוקם בחסות ובמימון איראן, כאשר הרעיון של חזבאללה מילציית פרוקסי שיעית התגולל במוחו של ח'ומייני מנהיג המהפכה האסלאמית, בשנת 1979 בטהרן.
ב-1982, חיילי משמרות המהפכה מאיראן הגיעו לעמק הבקאע בלבנון, שם התחילו בהכשרת קבוצות שיעיות קיצוניות, כולל אמל ומפלגת הדעווה האסלאמית. המשך מלחמת האזרחים והכיבוש הישראלי של דרום לבנון יצרו סביבה רדיקלית, שבו נטעו וצמחו האידאולוגיה והקנאות הדתית של חזבאללה. הארגון זינק במהירות בעקבות תמיכה כספית, לוגיסטית וצבאית מאיראן וסוריה כאחד, ונלחם בישראל במלחמת גרילה. הגאוגרפיה של דרום לבנון, שהן ירוקות וגבעתיות עם עמקים עמוקים, הועילו לטקטיקות הגנה וסיפקו תנאים אידיאליים ללחימת גרילה "קלאסית", כפי שנהגה על ידי חזבאללה.
הבחירות הטקטיות הראשוניות של חזבאללה כללו התקפות גל אנושי, דומות לאלו ששימשו את איראן במלחמת איראן-עיראק שבה השתתפו חלק מגורמי חזבאללה, וטקטיקות טרור כמו חטיפות, חטיפת מטוסים ופיגועי התאבדות על מנת לייצר אירוע רב נפגעים ולפגוע בנחישותה של ישראל להילחם. חזבאללה עסק בפשיטות קצרות כדי להציק ולהרוג ולא ניסה להחזיק בשטח. אף על פי שבהתחלה הצליחו מאוד פעולות אלו הטילו על חזבאללה מחיר כבד בקורבנות ובדעת הקהל. הפיגוע הראשון שעליו לקחו חזבאללה אחריות היה אסון צור הראשון ב-1982.
הCIA אמר ב-1985 כי מערך הפיקוד והשליטה של חזבאללה כמעט לא קיים ותיארו את חזבאללה כארגון ללא היררכיה אלא פועל על ידי נאמנויות אישיות, יריבויות וקשרים משפחתיים. בשלב זה, החלטות מבצעיות הועברו בצורה לא יעילה דרך מספר אנשי דת ואימאמים בביירות, שהיו רחוקים מהקווים הקדמיים. לחזבאללה היה מבנה צבאי ואחריות נפרדת למבצעים, לוגיסטיקה, תקשורת, מודיעין, אימונים וגיוס.
הטקטיקות סביב השנים 1985–1986 היו בעיקר הנחת מוקשים, פיצוץ מטעני חבלה והתקפת גרילה של כמה לוחמים בירי לעבר הישראלים. חזבאללה לא הצליח להשתמש בצלפים בשלב זה. קצין מודיעין של צה"ל תיאר את חזבאללה באמצע שנות ה-80 כ"קבוצת סמרטוטים שנכשלה בכל פעם". סקירה משנת 2014 רואה בביצועים הטקטיים של הקבוצה בתקופה זו גרועים ו"חובבניים מאוד". ה-CIA אומר שלפני אביב 1986, ההתקפות של חזבאללה היו יותר "פעולות נואשות לא ממושמעות" מאשר פעולות צבאיות.
למרות הבעיות הללו, חזבאללה המשיך לגדול בגודלו, ובשנת 1986 ה-CIA ראה את כוחו הצבאי דומה למיליציות הגדולות של לבנון. סך החברות בחזבאללה ובקבוצות הקשורות להן גדל מכמה מאות ב-1983 ל-2,000–3,000 ב-1984 ולכמה אלפים ב-1985 באמצע 1986 חזבאללה אסף 5,000 לוחמים לאירוע בעיירה בעלבק שבעמק הבקאע. חזבאללה היה קטן מספרית מאמל ב-1986 אך קצב ההתעצמות שלו היה גדול יותר.
בזמן הזה, היו לחזבאללה לוחמים רבים במשרה חלקית ומעט מאוד חברים במשרה מלאה, מה שהפך אותו לרגיש לנפגעים. "מיומנותו של חזבאללה בלחימה בצבא הישראלי ובכוחות המיליציה הפרוקסי של ישראל", כמו גם השחיתות וחוסר היעילות של יריבו של חזבאללה אמל, היו קריטיים בבניית אמינות ותמיכה ציבורית. בדרום לבנון, אמל נתפסה באופן נרחב ככוח מתון מדי ומפרגן לישראל, מה שהוביל שיעים רבים לתמוך בחזבאללה.
חזבאללה קיבל גם גיבוי מפלגים פרו-חזבאללה באמל שהתפצלו מהמנהיגות הבכירה של אמל. ההערכות לגבי עמדתו של חזבאללה בזמן זה משתנות. ה-CIA העריך בזמנו כי המדיניות של חזבאללה להתעמת עם ישראל ובנות בריתה עובדת וכי לחזבאללה יש יתרון איכותי בלוחמה על צד"ל ואמל, בעוד שסקירה בלתי תלויה אומרת שעד 1987 מצבו האסטרטגי של חזבאללה הלך והידרדר.
ב-18 באפריל 1987, התקפת גל אנושית של חזבאללה על מוצב צד"ל נכשלה והביאה ל-24 הרוגים, והרגה כ-5% מהלוחמים במשרה מלאה של חזבאללה ביום אחד. כתוצאה מהכישלון הזה ואחרים דומים לו, חזבאללה נאלץ לשנות את האסטרטגיה שלו.
פיגועי ההתאבדות פינו את מקומם ל"פיגועים מתוחכמים, מתואמים ומתוזמנים" ולמארבים קצרים ומהירים. במאי 1987 החל חזבאללה לאמן תיאום של חיל רגלים וארטילריה כזרועות משולבות, ו"שיפר את יכולתיו לתקוף מסוקים ישראלים והפגין שיפורים בחילוץ פצועים משדה הקרב". חזבאללה עבר מהתקפות בגודל חוליה בסביבות 1986 להתקפות בגודל מחלקה ופלוגה עד אביב 1987, ופתח בהתקפה בו-זמנית על מספר מטרות בספטמבר 1987.
לקראת סוף שנות ה-80, חזבאללה שיפר באופן משמעותי את התקפותיו, שהפכו למתוכננות ומורכבות יותר, במיוחד בהקשר של שימוש באש תומכת. בתקופה זו, הארגון עבר רפורמה וארגון מחדש של מערך הפיקוד שלו, כולל החלפת רוב הפקודה הבינונית והעברת סמכויות למפקדים מקומיים, צעד ששיפר את הביצועים המבצעיים ואת מערכות הביטחון של הארגון. חזבאללה הקטין את מספר חיילי המילואים שלא היוו צורך, ושינה את טקטיקותיו לשימוש במטעני חבלה, מארבים ואש עקיפה. בתחילה, חזבאללה היה אחד ממספר מיליציות שנלחמו נגד ישראל, אך בשנת 1985 הוא התבלט בבירור מתוכם, ועד סוף שנות ה-80 הפך לגורם הדומיננטי באזור.
במאי 1988, לאחר שנים של יריבות ועימותים, חזבאללה ניהל מלחמה קצרה אך אינטנסיבית עם אמל על השליטה בפרבריה הדרומיים של ביירות, שהכילה באותה עת כרבע מאוכלוסיית לבנון. מאחר שאמל הייתה בעלת ברית של סוריה, חזבאללה התנגש[דרושה הבהרה] עם חיילי צבא סוריה שכבשו את לבנון באותה תקופה. חזבאללה ניצח בקרבות הרחוב והסלים להתנקשויות ממוקדות ועידוד עריקות, מה שאילץ את אמל לחפש תיווך סורי. מאז נשארו אמל וחזבאללה בעלות ברית מתנשאות[דרושה הבהרה].
לאחר הניצחון של החזבאללה הם הטילו את חוקי השריעה על שטחם, כמו איסור על קפה ולבישת חג'אב בדרך זו איבדו את ליבם ודעתם של בני עמם. רוב הלבנונים אינם שיעים, ואפילו רוב השיעים בלבנון אינם רוצים לחיות במדינה אסלאמית. התמיכה בחזבאללה גבוהה בהרבה מהתמיכה בשלטון דתי שיעי מחמיר.
בעקבות ירידה בתמיכה הציבורית ומשבר בתעשיית התיירות, חזבאללה הודה בצורך לשנות את גישתו ואסטרטגייתו. הארגון, שהחזיק ברטוריקה של קידום רפובליקה אסלאמית, התאים את עצמו למציאות החדשה והחל להשתתף בחיי הפוליטיקה הלבנונית מ-1992. חזבאללה השקיע מאמצים ביצירת מוסדות חברתיים, בשיקום בתים שנהרסו בזמן הלחימה, והקמה ושיקום תשתיות כמו ביוב, מקומות עבודה וגישה לחשמל לאזורים השיעים, צעדים שהוכיחו כקריטיים לבניית תמיכה ציבורית נרחבת.
ב-1989, הסכם טאיף, שהביא לסיום מלחמת האזרחים בלבנון, פתח בפני חזבאללה את האפשרות להגביר את מאמציו הצבאיים נגד צה"ל, מהלך שנתן לארגון יכולת להרחיב את פעילותו הצבאית ולחזק את מעמדו בחברה הלבנונית.