stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לי עברון
יצירתה הספרותית

עברון פרסמה ארבעה ספרי ילדים, שלושה ספרי שירה ('עד תפארת חיזורנו', גוונים, 1999; 'יבשות נעות', פרדס, 2012; 'דבר בלתי נראה', פרדס, 2015; 'אבטיח עם זנב', קתרזיס, 2023) וקובץ סיפורים קצרים ('התעוררות', גוונים, 1999). כמו כן פרסמה שירים וסיפורים בכתבי-העת עתון 77, אב, זוטא, החוטם ואחרים. 
עברון תרגמה לעברית (מאנגלית ומצרפתית) מגוון ספרים לנוער ולמבוגרים, בהם מנספילד פארק מאת ג'יין אוסטן, הרפתקאותיו של טום סויר מאת מארק טוויין, עליו זכתה בפרס היצירה למתרגמים, בשנת 2019, סביב העולם בשמונים יום מאת ז'ול ורן, מספר ספרים מסדרה "קלע הכשף", 'נדנדת חבלי הכביסה' מאת אחמד דני רמדאן ומספר ספרים מאת דויד פואנקינוס ושל אליקס א' הארו. בשנת 2022, תרגמה מצרפתית את 'התעלומה של חדר 622' מאת ז'ואל דיקר.
בנוסף, עברון כתבה ותרגמה תסכיתי רדיו ששודרו בקול ישראל וכתבה מילים למוזיקה עבור מספר מלחינים, בהם דוד הרשל. בשנת 2010 הועלתה ב'תיאטרון מראה' (שבסיסו בקריית שמונה) הצגת ילדים פרי עטה בשם 'התרנגול', בבימויו של עופר שמר; ההצגה מבוססת על מעשייה מאת רבי נחמן מברסלב.
באוגוסט 2020 ראה אור ספרה "העולם שמתחת לשטיח", בהוצאת טל-מאי. הספר זכה בפרס גפן מטעם האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה ופרס דבורה עומר לשנת 2022.
הערות שוליים

↑   עופרה רודנר, "הספרייה הניידת ממריאה ועוד הרפתקאות": ספר ילדים שמסעיר את הדמיון, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2019
↑   עופרה רודנר, "ארוחת מלכים": ספר ילדים מרושע ונהדר, באתר הארץ, 8 באפריל 2020
↑   הארץ, ספרים חדשים, באתר הארץ, 24 ביולי 2015
↑   אריאנה מלמד, "מנספילד פארק" של ג'יין אוסטן: על קו התפר בין בידור לאמנות, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2017
↑   יוענה גונן, "נדנדת חבלי הכביסה": זיכרונותיו של פליט הומו מסוריה הפכו לאגדה אכזרית, באתר הארץ, 13 במרץ 2018
↑   גבי לוין, דוד פואנקינוס: איך מרגיש הסופר הכי פופולרי בצרפת - וגם הכי מושמץ, באתר הארץ, 25 בפברואר 2018
↑   לנה שילוני, סיפור על יצירה, טירוף, מוות והדרך האחרונה לאושוויץ, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2016
↑  עידו בלאס, נשיקה צרפתית-שוודית: ריאיון עם הסופר דויד פואנקינוס, באתר הארץ, 14 בפברואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306819305171  BnF: cb170001681 (data)  ISNI: 0000 0000 6694 5665  LCCN: no99025706  VIAF: 41472646   WorldCat (עם VIAF): 41472646
דרורית גור אריה

| --- | --- |

 לידה:  19 באוקטובר 1955 (בת 69) תל יצחק, ישראל
 שם לידה:  דרורית כנר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת תל אביב 
 תחום יצירה:  אוצרות 
 
דרורית גור אריה (נולדה ב-19 באוקטובר 1955) היא חוקרת ואוצרת אמנות ישראלית. מכהנת כיום כראש התכנית ללימודי אוצרות במכללת סמינר הקיבוצים. קודם לכן, הייתה המנהלת והאוצרת הראשית של מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
ביוגרפיה

דרורית גור אריה נולדה בישראל. את שנת ילדותה הראשונה עברה בקיבוץ תל יצחק ולאחר מכן עברה עם משפחתה לפתח תקווה, בה היא מתגוררת עד היום. אביה, אלימלך כנר, יליד פולין, היה ניצול שואה מקבוצת ילדי טהראן, איש חינוך ופעיל חברתי ישראלי, סגן ראש עיריית פתח תקווה בשנים 1978 עד 1989. ספרו "לא הספקתי להיות עצוב" המבוסס על יומנו מאותה תקופה פורסם ב-1996 בהוצאת יד ושם. אמה אורה לבית קרמפל ילידת ישראל, מחנכת ומפקחת לגיל הרך.
השכלה

בעלת תואר ראשון בספרות עברית וחינוך מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בתולדות האמנות (בהצטיינות) מאוניברסיטת תל אביב. את מחקרה הקדישה להשפעת הקבלה על האמן האמריקאי ברנט ניומן (Barnett Newman). כיום, היא דוקטורנטית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פועלה המקצועי

גור אריה היא חוקרת תרבות ואמנות המתמקדת בנושאים של רב תרבותיות, ויחסי מרכזים הגמוניים ופריפריה. לאורך שנות פעילותה, אצרה עשרות תערוכות של אמנים ישראליים ובינלאומיים בישראל ובזירה הבינלאומית ופרסמה מאמרים על אמנות עכשווית בספרים, קטלוגים וכתבי עת בישראל ובעולם. היא הרצתה בחוג ללימודי מוזאולוגיה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב ולימדה בין השנים 2011–2014 בחוג ללימודי תרבות במכללת ספיר. במסגרת ההוראה במכללת ספיר הנחתה סטודנטים לאוצרות בפסטיבל אופקים הנערך בשיתוף מכללת ספיר ועיריית שדרות. ב-2012 הייתה אוצרת אורחת בביאנלה ה-3 The Mediations Biennial, Poznan.
כמנהלת ואוצרת ראשית של מוזיאון פתח תקווה לאמנות, גור אריה יזמה את שיפוצו ופתיחתו המחודשת כמוזיאון לאמנות עכשווית. היא ייסדה את "ספוט" חלל הקולנוע והמדיה של המוזיאון ואת "גלריית האוסף" במוזיאון המציגה תערוכות הכוללות יצירות מאוסף מוזיאון פתח תקווה לצד יצירות של אמנים עכשוויים.
פרסים

ב-2010 דורגה כ"אוצרת הטובה ביותר" בדירוג המוזיאונים הבינלאומי של מגזין מונוקול (Monocle).
ב-2012 נמנתה בין עשרת המשפיעים בשדה התרבות הישראלי מטעם המגזין Forbes‏.
ב-2012 זכתה בפרס האוצרת המצטיינת מטעם משרד התרבות והספורט. בנימוקי הפרס נכתב בין השאר כי:
בעשור האחרון הפכה דרורית גור אריה לאחת האוצרות הפעילות והבולטות בשדה האמנות הישראלי. בשנת 2005 נפתח מחדש מוזיאון פתח תקווה כמוזיאון לאמנות עכשווית, מהלך שהיה כולו פרי יוזמתה, ומאז ועד היום היא עובדת ללא לאות לביסוסו כאחד המוזיאונים המובילים בארץ. פעילותה האוצרותית של גור אריה נעשית מתוך מחויבות עמוקה לנושאי המחקר המעסיקים אותה ומתמקדת בהיבטים של רב תרבותיות ויחסי מרכז ופריפריה. גישתה האוצרותית מתאפיינת במחויבות יוצאת דופן וראויה לציון לאמנים עימם היא משתפת פעולה. בסבלנות ובנכונות אין קץ פועלת גור אריה להרחבת גבולות שיח האמנות, להתמודדות עם נושאים בוערים, למימוש פרויקטים מורכבים ולהצגת תערוכות המאתגרות את הצופה רעיונית וחזותית בעת ובעונה אחת. התערוכות המוצגות במוזיאון מושקעות מאוד, ונבנות תוך ערנות ותשומת לב מתמשכת לפרטים הקטנים ביותר ולאופן בו פרטים אלו מתווים בסופו של דבר את חוויית הצופה בחלל.
2024 - פרס לנדאו בתחום האוצרות
אוצרות > 1992

צעקה - דימויים אקספרסיוניסטים בעט ובמכחול במעבר המאה, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב.
אוצרות > 2004

מחסן בזמן, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
אוצרות > 2007

מרחב ביניים – מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
פינה מקופלת תערוכה של גדעון גכטמן.
ציון - טרילוגיה קולנועית, ז'וזף דדון, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
אוצרות > 2009

גיאורגופוליס, דור גז, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
שמחה גדולה הלילה, נבט יצחק, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
אוצרות > 2011

ימים נוראים - טרילוגיה, דפנה שלום, מוזיאון פתח תקווה לאמנות בשיתוף מרכז אמנות אוסלו.
זאלה, איציק בדש, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
מפת סאונד, אילן גרין.
בקצה העולם כאן - מבט קולנועי על הדרום, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
אוצרות > 2012

שאזד דאווד, פיצ'ר, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
אמנות חברה קהילה' מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
הבלתי נודע, הביאנלה ה-3 Mediations Biennial בפוזנן, פולין (גור אריה אוצרת אורחת).
אוצרות > 2013

מוטי וגיל פיוצ'ר לין טורס, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
חוסר גרביטציה, פאוסט האנובר, גרמניה.
אוצרות > 2014

מיכאל גיטלין 16 עבודות, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
מחשב מסלול מחדש, במסגרת Mediations - הביאנלה של פוזנן, פולין 2014, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
צעדים בוני אמון, תערוכה קבוצתית בינלאומית, מוזיאון פתח תקווה לאמנות (אוצרות משותפת עם אבי פלדמן).
אוצרות > 2015

Recurrence": Rituals, Place &History", תערוכת אמני וידאו ישראלים, במרכז האמנות NiMAC, ניקוסיה, קפריסין.
מאובנים, שחר מרקוס ונזקט אקיג'י, 2015, מוזיאון פתח תקווה לאמנות
ביבליולוגיה: הספר כגוף, מוזיאון פתח תקווה לאמנות (אוצרות משותפת עם רפאל סיגל)
אוצרות > 2016

כתם שמש, אליהו אריק בוקובזה, מוזיאון פתח תקווה לאמנות
אוצרות > 2017

קפיצת הדרך, אלה ליטביץ, מוזיאון פתח תקווה לאמנות (אוצרות משותפת עם אור תשובה)
אוצרות > 2018

אל קצה הארץ, תערוכה קבוצתית, הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית, ניו דלהי, הודו (אוצרות משותפת עם אור תשובה)
הזדמנות אחרונה לראות, תערוכה קבוצתית, מוזיאון פתח תקווה לאמנות (אוצרות משותפת עם איזבל בורז׳ואה)
אוצרות > 2021

"הפרעת תקשורת", אוצרת דרורית גור אריה במגדל שלום בתל אביב, התערוכה כוללת ארבע עבודות
"שדר" מבעד לחלונות הבניין במגדל דוד, תל אביב. התערוכה מוצגת בו זמנית על ידי קולקטיב האומנים הבינלאומי Balcony רשת בינלאומית של אוצרים עצמאיים ברשות דרורית גור אריה המציגים את התערוכה מבעד לחלונות הבניין בלונדון, בפריז, בברלין, בסטוקהולם, במונטריאול, בניו יורק ובלוג'.
פרסומים

עורכת הספר "מוזיאון: ערך שימוש", בהוצאת רסלינג.
קטלוגים

2007 - מרחב ביניים, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2008 - פינה מתקפלת, גדעון גכטמן, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2008 - נדודי שינה, אנדי וורהול, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2010 - בקצה העולם כאן - מבט קולנועי על הדרום, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2011 - ימים נוראים, דפנה שלום, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2012 - ארץ אינסוף, על עבודתן של מיקה רוטנברג ואלונה הרפז, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2012 - אופקים, ז'וזף דדון, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2014 - "חסר השלם" - 16 עבודות של מיכאל גיטלין, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2016 - כתם שמש, אליהו אריק בוקובזה, מוזיאון פתח תקווה לאמנות
הערות שוליים

↑  אוצרות | תרבות ואמנות | לימודי תעודה | תוכניות לימוד | עמוד הבית, באתר www.smkb.ac.il
↑  אורי אלון 'פורבס', 10 השמות הכי חמים בסצינת האמנות המקומית
↑  הזוכים בפרס האוצר לשנת 2012 מטעם משרד התרבות והספורט: האוצרים דרורית גור אריה וגיא רז, באתר משרד התרבות והספורט
↑  קובי אוז ושמעון אדף הם בין הזוכים בפרס לנדאו 2024, באתר ynet, 30 ביוני 2024
↑  Nicosia Municipa Art Center
↑  אבי פיטשון, האוצרת דרורית גור אריה משיקה חלל חדש עם שתי תערוכות, באתר הארץ, 12 בפברואר 2021
↑  מוזיאון: ערך שימוש, באתר מוזיאון פתח תקווה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300665805171  BIBSYS: 14069839  BnF: cb16250479r (data)  GND: 1023516659  ISNI: 0000 0001 0965 9344  LCCN: n97108013  SUDOC: 17471470X  VIAF: 41132373   WorldCat (עם VIAF): 41132373
יצחק רובין

ערך זה עוסק באיש קולנוע ישראלי. אם התכוונתם לפוסק הלכה, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 באפריל 1950 (בן 74) קריית ים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון  תיאטרון הסטודיו 
 פרופיל ב-IMDb
 
יצחק רובין (נולד ב-14 במאי 1950) הוא במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה

יצחק רובין נולד בקריית ים, בן להורים ניצולי שואה. שירת בצה"ל ולאחר מכן עשה תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת חיפה בשנים 1974-1971. לימד מתמטיקה ואזרחות בבי"ס התיכון "אורים" בקריית טבעון. בוגר בית הספר לתיאטרון בבית רוטשילד (חיפה), למד תואר ראשון ושני באמנויות התקשורת באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בשנים 1979-1975. עם שובו לישראל החליט לפעול במישור החברתי וניהל את מרכז הקליטה בעפולה.
בשנים 1984-1982 היה עיתונאי ב"רחוב ראשי". ייסד את התיאטרון הקהילתי ואת הטלוויזיה הקהילתית הראשונה בישראל באור עקיבא וניהל אותה בשנים 1985-1983. בשנים 1982-1985 היה במאי התוכנית "שמונה וחצי" לתרבות ואמנות בטלוויזיה הישראלית. בשנים 1987-1985 שימש כדובר ראש עיריית קריית מוצקין. בשנים 1995-1992 היה יושב ראש המועצה לתרבות ואמנות חיפה, במינוי עמרם מצנע, ראש העיר חיפה.
היה שותף, ממייסדי ובעלי חברת טכניוז (מדיה) שעסקה ביחסי ציבור לארגונים עסקיים ולחברות היי-טק, ובהפקות קולנוע וטלוויזיה בשנים 2014-1985.
לימד קולנוע באוניברסיטת תל אביב (1984-1982) ובאוניברסיטת חיפה (1999-1991).
החל משנת 2003 משמש כמרצה לבימוי ולהפקה במכללה האקדמית כנרת עמק הירדן. בשנת 2011, עומד בראש מערך הלימודים המעשיים במכללה. כיהן כיו"ר חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ברומא (אנ'). ב-1999 כתב וביים את הסרט "שקרים לבנים" בהשתתפות אורנה פורת ושרון אלכסנדר.
לאורך שנות האלפיים ביים רובין טרילוגיית סרטי תעודה בשם "המסדרונות האפלים" (הסרטים: "רצח לכל החיים", "הסניגור" ו"רצח שופט"). בסרטים אלו הוא נעזר בראיונות עם עורכי דין, חוקרי משטרה וצילומים מחדרי החקירות. לדעתו של רובין קיימת במדינת ישראל מה שמכונה בפיו "אנטומיה של הרשעה". לשיטתו עורכי דין מטעם הפרקליטות והמשטרה משוכנעים בצדקתם, מגבשים לעצמם תזה ומוכנים לעבור על החוק ועל כללי האתיקה על מנת להרשיע את הנאשם. הפרקליטות הגישה נגדו תביעות שהגיעו עד לבית המשפט העליון, שפסק בדצמבר 2010 לטובת רובין.
עמד בראש קמפיין נגד הגזענות שהתנהל בעיתונות הישראלית בשנות ה-90. היה פעיל במאמצים להדיח את אריה גוראל, ראש עיריית חיפה, ב-1993. בין מקימי "אגודת ה-40" להכרה בכפרים הערביים הלא מוכרים. מיוזמי הפגנות המילואימניקים לאחר מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2014 הוציא את ספרו השלישי, "שלג בחולות", בהוצאת פרדס.
בשנת 2016 הוציא את ספרו הרביעי "האיש שלא שרף את קפקא" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ספריו

שלג בחולות - הוצאת פרדס, תשע"ד 2014. 376 עמודים
המדריך למשחק מול מצלמה - עם המובילים במורי המשחק בעולם, שחקנים ובמאים זוכי פרס האוסקר. הוצאת גוונים, תשע"ג 2013
ההיפוכונדר – גלגולה של חרדה מטורפת, בהוצאת ספרית פועלים, 1993
האיש שלא שרף את קפקא - בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019
מסרטיו

לחיות כאן להיות שם (1998) – עוסק בניצולי שואה ומשפחותיהם. זכה בפרס ציון לשבח, פסטיבל הבינלאומי לקולנוע בשיקגו.
שקרים לבנים (2000) – רובין מספר על חייו עם אימו, ניצולת אושוויץ. הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בכלכותא ובמומבי, בפסטיבלים בינלאומיים: ניו-יורק, לונדון, לוס אנג'לס, יוסטון ומיאמי. הוקרן בערוץ 2. שיחקו בו ג'ק אדליסט, אריה אליאס, שרון אלכסנדר, סלים דאו, ג'ינה לידוני, אלכס מונטה, אורנה פורת וסמדר קילצ'ינסקי.
אודי אדיב - דאוד טורקי (2001) - סרט תיעודי ששודר בערוץ 2. המספר את סיפורו של אודי אדיב שהיה חבר לספסל הלימודים של רובין באוניברסיטה. בסרט אמר אדיב שהוא לא בגד; לדבריו שגה והולך שולל. הוא פעל בהשראתו של מהפכן ערבי ישראלי ושמו דאוד תורכי, שגם השתתף בסרט. אדיב הדגיש שלא ידע שהוא מופעל בידי המודיעין הסורי, ושתורכי הוליכו שולל כששלח אותו לדמשק.
בין שתי נשים (2002) – מפגשה של אימו של רובין עם השחקנית אורנה פורת, שגילמה אותה בסרטו הראשון.
תמונה קבוצתית עם אישה (2003) – מיכל ינאי בתפקיד אירית סלו, שניהלה סיפור אהבה עם בחור בדואי, ילדה בת, מסרה אותה לאימוץ, עזבה את הארץ ושבה אליה לאחר שנים רבות על מנת למצוא אותה. הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בישראל ובטלוויזיה, הוצג בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה ובפסטיבל הבינלאומי בקולקטה, וזכה בפרס התסריט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
חלון ישראלי (2004) - סרט תיעודי על חייו של איש העסקים ושחקן נבחרת ישראל בכדורסל בשנות ה-60 יואב כץ.
רצח לכל החיים (2005) – הסרט עוקב אחר עמוס ברנס, שהורשע ברציחתה של רחל הלר וזיכויו מאשמה כעבור 28 שנה במשפט חוזר, אותו ייצגו עורך הדין דייוויד וינר ועמי קובו. בסרט רובין טוען שהמשטרה הרשיעה את ברנס, בלי שהיו לה הוכחות מספיקות, כדי להציג את פתרון הרצח. הסרט הוקרן בפסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי של רומא.
הסניגור (2006) – הסרט מספר את שנתו האחרונה של דייוויד ויינר, סגן הסנגורית הציבורית, שייצג את יצחק זוזיאשווילי שנאשם ברצח השופט עדי אזר. רובין מציג בסרט את הדעה שהמשטרה ניצלה את ויינר על מנת לסחוט מידע מאז וכתוצאה מלחצים אלה ויינר התאבד.
הקרב האחרון על דגניה (2008) – הסרט מספר את סיפור המאבק על הפרטתו של הקיבוץ הראשון, דגניה א', בין התומכים בהפרטה למצדדים בהמשך החיים השיתופיים.
רצח שופט (2008) – הסרט עוסק ברציחתו של השופט עדי אזר ב-2004. לטענת רובין, האשמים האמיתיים לא נתפשו ולמורשעים ברצח נגרמו עיוותי דין חמורים והם הורשעו יתר על המידה.
הפרקליט - אדם לכל עת - סרט תיעודי על עו"ד אדם פיש, בשנת 2014.
לקריאה נוספת

שי חורב, יצחק רובין, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 332-331, 2018
הערות שוליים

↑  יגאל קוצר, החברה להפקות סרטוני פרסומת וסרטי דוקומנטציה מחיפה, טק־ניוז, פותחת סניף בתל אביב, חדשות, 28 במרץ 1989
↑  איתמר לוין, חקירת עד המדינה ברצח השופט אזר תיכלל בסרט, באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 בדצמבר 2010
↑  אסף צבי, ‏בודד ונשכח בתל אביב: ספר חדש מתחקה אחר מקס ברוד, האיש שהביא לעולם את כתבי קפקא, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 11 באוקטובר 2019
↑  על ספרו "שלג בחולות"
↑   מייקי דגן, "האיש שלא שרף את קפקא": סגנונו של מקס ברוד משתלט על הספר שדן בו, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2019
↑  תום שגב, לא בגדתי, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2001
↑  רותה קופפר, המיתוס בגילומו האנושי, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2001
↑  ביקורות:
"תמונה קבוצתית עם אישה", ביקורת על הסרט באתר "עין הדג", 23 ביוני 2003
אורי קליין, עילגות שגובלת בחובבנות, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2002
↑  דוד שליט, ‏חלומות של אתמול, באתר גלובס, 6 במאי 2004
↑  ספיר כלפון, ‏"רות דוד השתמשה בדיויד וינר כבלדר מודיעיני. חקירתו הקשה בפרשת רצח השופט אזר גרמה לאובדנו", באתר גלובס, 26 במאי 2015
↑  ביקורות:
אהוד אשרי, אני מאשים, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2006
רותי זוארץ, ‏סיפור עצוב על שתי נשים ועו"ד אחד, באתר גלובס, 6 בדצמבר 2006
↑  ביקורות:
מאיר שניצר, "הקרב האחרון על דגניה": מסמך חשוב, באתר nrg‏, 16 באוקטובר 2008
ניב שטנדל, "הקרב האחרון על דגניה": פרפורי הגסיסה של הקיבוץ, באתר nrg‏, 18 באפריל 2009
↑  אורנה נירנפלד, רצח השופט, גרסת הבמאי: מי באמת רצח את עדי אזר?, באתר nrg‏, 27 בדצמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312772005171  LCCN: no94034720  VIAF: 160021122   WorldCat (עם VIAF): 160021122
שבר הפין

| --- | --- |
  תמונה של פין פצוע  פין שבור: עקום, נפוח ובעל גוון סגול בשל חבורהclass=notpageimage|הצגה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  456305 
 סיווגים
 ICD-11:  NB97.1 
 
שבר הפין הוא פציעה הכוללת קרע ברקמת הפין הספוגית אצל הזכר האנושי. הפציעה, שאיננה שכיחה, נגרמת בדרך כלל כתוצאה מפגיעת טראומה כוחנית בפין זקוף. צליל ביקוע וכאב חד מלווים את רגע הפציעה. שבר הפין נחשב למצב חירום רפואי, המחייב לרוב התערבות כירורגית מיידית כאמצעי טיפול. עיכוב במתן הטיפול מעלה את הסבירות לסיבוכים ולפגיעה בלתי הפיכה בתפקוד המיני בעתיד. שיעור הסיבוכים כתוצאה מאמצעי טיפול שאינם כירורגיים עומד על 10%–50. הסיבוכים כוללים קרע תמידי ברקמת הפין, נזק לשופכה, כאב ובעיות בעת מתן שתן וקיום יחסי מין.
ככלל, פציעה מסוג זה נדירה. הגורם הנפוץ ביותר - כ-30% מהמקרים - לשבר הפין הוא קיום יחסי מין. על פי מחקר שנערך ב-2014, התנוחות בעלות הסיכון הרב ביותר הן כאלה בהן האישה נמצאת למעלה, לעומת זאת, התנוחה המסיונרית היא הבטוחה ביותר. המחקר משער כי בתנוחות בהם האישה למעלה היא נמצאת בשליטה ומשקל גופה על הגבר. לעומת זאת, בתנוחות שהגבר נמצא בשליטה יש לו את היכולת לעצור במידה והוא חש אי נוחות, וכך להפחית את הסיכוי לפגוע בעצמו.
גורמים אחרים עשויים להיות כיפוף יתר של הפין בשעת אוננות, תאונות עבודה, פצעי ירי ושאר טראומות מכניות כולל התהפכות במיטה, מכות ישירות וסגירה מהירה של פרטי לבוש על פין זקוף.
Dirt

Dirt (תרגום מילולי לעברית: עפר) הוא האלבום השני של להקת הגראנג' אליס אין צ'יינס.
הפקה

זהו אלבום הפריצה של הלהקה ולדעת רבים אלבומה הטוב ביותר. האלבום נחשב לאחד מהאלבומים שהביאו את הגראנג' אל הזרם המרכזי של הרוק האמריקאי ולקלאסיקה של הז'אנר. Dirt כונה בשם "אלבום דיכאון" בפי רבים, בגלל הטקסטים האפלים שלו, שהושפעו ממוזיקת ההבי מטאל שהזרם המרכזי עדיין לא היה מורגל אליה. האלבום הגיע למקום השישי במצעדי המכירות ועם הזמן הגיע למעמד של פלטינה מרובעת. לדברי חברי הלהקה, האלבום עוסק בכל חוויה אפלה שהם התנסו בה מאז ומעולם, כמו טראומת ילדות, אהבה אבודה, הרואין, אלכוהול, דיכאון וזעם.
הווידאו קליפ שצולם עבור השיר "?Would" זכה להצלחה ב-MTV וגרר אחריו השמעות מרובות בתחנות הרדיו. השיר נכתב לזכרו של אנדרו ווד (סולן להקת הגראנג' מאת'ר לאב בון)
שמת כתוצאה ממנת יתר של הרואין. הוא נכלל גם בפסקול הסרט סינגלס והפך ללהיט הראשון מתוך האלבום.
האלבום הוקלט בתקופה שבה נאבק סולן הלהקה ליין סטאלי בהתמכרותו להרואין והוא מכיל שירים שבהם מתאר סטאלי את חוויותיו כמכור לסם, כמו "Sickman" ,"Junkhead" ו-"Dirt". סטאלי אף הלחין באלבום זה מספר שירים. השיר "Rooster" מתאר את חוויותיו של אביו של ג'רי קאנטרל כחייל במלחמת וייטנאם, שם כינויו היה "Rooster" (תרנגול). הרצועה "Iron Gland" מופיעה לפני השיר "Hate to Feel" אך איננה מוזכרת ברשימת השירים שעל העטיפה ומתארח בה סולן סלייר טום אראיה, כאשר הוא מבצע את הצרחה המפורסמת שאותה ביצע במסגרת השיר "Angel of Death" של סלייר. השיר "Sickman" עוסק בחוויותיו של סטאלי כמכור להרואין ("מה אני לעזאזל? מרבה עיניים, זבוב. או אז אהיה בר-מזל, ביום מותי. איש חולה. אני יכול להרגיש את ההגה אך איני יכול לנווט, כשמחשבותי הופכות לפחדי הגדול ביותר").
קטע מן השיר Them Bones שימש בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית הישראלית "הרצועה" החל מעונתה השלישית כקטע הפתיחה והמעבר של התוכנית.
רשימת השירים

| Dirt> מס' | Dirt> שם | Dirt> כותב(ים) | Dirt> משך | Dirt>  | Dirt>  | Dirt>  | Dirt>  | Dirt>  | Dirt>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Them Bones  | ג'רי קאנטרל | 2:30 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Dam That River  | קאנטרל | 3:09 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Rain When I Die  | קאנטרל, ליין סטאלי, שון קיני, מייק סטאר | 6:01 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Sickman  | קאנטרל, סטאלי | 5:29 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Rooster  | קאנטרל | 6:15 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Junkhead  | קאנטרל, סטאלי | 5:09 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Dirt  | קאנטרל, סטאלי | 5:16 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | God Smack  | קאנטרל, סטאלי | 3:56 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Intro (Dream Sequence)/Iron Gland (לעיתים נקרא גם "Untitled")   | טום אריאה, קאנטרל | 0:43 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Hate to Feel  | סטאלי | 5:15 |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Angry Chair  | סטאלי | 4:48 |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Down in a Hole  | קאנטרל | 5:38 |  |  |  |  |  |  |
| 13. | Would?  | קאנטרל | 3:28 |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 57:37 |  |  |  |  |  |  |
סדר השירים שלהלן מופיע בגרסאות שהופצו באוסטרליה ובאירופה (כולל בישראל). בשאר העולם הופצה גרסה בה השיר "Down in a Hole" מופיע כשיר הרביעי.
"Iron Gland" איננו מוזכר ברשימת השירים שעל עטיפת האלבום. שם זה הופיע לראשונה בקופסה Music Bank מ-1999.
לב ויידמן

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1955 (בן 69) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ישראל, רוסיה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  מכון ויצמן למדע  אוניברסיטת תל אביב  D. K. Fadeev Academic Gymnasium 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב (1 בספטמבר 1990)  אוניברסיטת תל אביב 
 www.tau.ac.il/~vaidman/
 תרומות עיקריות
 חקר יסודות מכניקת הקוונטים ואינפורמציה קוונטית, ניסוי אליצור-ויידמן.
 
לב סמואילוביץ' ויידמן (נולד ב-4 בספטמבר 1955) הוא פיזיקאי ישראלי ופרופסור באוניברסיטת תל אביב העוסק בחקר יסודות מכניקת הקוונטים ואינפורמציה קוונטית.
מבין הפיזיקאים הבולטים התומכים בפירוש העולמות המרובים המנסה לפתור את בעיית המדידה וקריסת פונקציית הגל האקראית. כיום ויידמן חוקר, ביחד עם יקיר אהרונוב, ניסוח סימטרי בזמן של מכניקת הקוונטים המשלב התפתחות של מצב קוונטי מהעבר להווה בו זמנית עם התפתחותו מהעתיד אל ההווה.
ביוגרפיה

לב ויידמן נולד בסנקט פטרבורג לשמואל ופולינה ויידמן. אביו היה מהנדס בניין ואמו הייתה מהנדסת מכונות. לויידמן שתי אחיות, נלה ויידמן, וורה ויידמן שהיא כנרת.
ויידמן בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בתחום פיזיקה-מתמטיקה (1976), בעל תואר שני לפיזיקה ממכון ויצמן למדע (1982) ובעל תואר שלישי בפיזיקה מאוניברסיטת תל אביב (1987). חוקר את יסודותיה של התורה הקוונטית. ביחד עם פרופסור יקיר אהרונוב פיתח את הפורמליזם הדו-וקטורי לתיאור המלא של המערכות הקוונטיות.
ויידמן זכה בפרס ראשון באולימפיאדיה לפיזיקה בברית המועצות בשנת 1971, בפרס שני בשנת 1972, באותה שנה סיים מקום רביעי באולימפיאדה הבינלאומית לפיזיקה בבוקרשט. הזכייה במקום הראשון אפשרה לויידמן ללכת לכל אוניברסיטה והוא בחר ללכת לאוניברסיטה בלנינגרד (כיום אוניברסיטת סנקט פטרבורג), שם במשך שנה למד בפקולטה לפיזיקה. בגיל 18 עלה לישראל (1973) והמשיך את לימודיו באוניברסיטת בן-גוריון. לאחר שעבר לאוניברסיטה העברית בירושלים קיבל את התואר הראשון בפיזיקה ומתמטיקה. לאחר מכן שירת בצבא הגנה לישראל שלוש שנים וחצי כקצין בחיל האוויר והתקבל למכון ויצמן למדע ברחובות, ולמד פיזיקה והתמחה בכרומודינמיקה קוונטית. בעבודת הדוקטורט חקר מכניקת הקוונטים בשיתוף פעולה עם פרופסור יקיר אהרונוב באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו

ניסוי אליצור-ויידמן- ניסוי מחשבתי במכניקה קוונטית אשר הוצע לראשונה בשנת 1993 על ידי הפיזיקאים אבשלום אליצור ולב ויידמן. בניסוי השתמשו בתכונות הסופרפוזיציה הקוונטית כדי ליצור מנגנון שיאפשר לבדוק אם בוצעה מדידה קוונטית. בניסוי בדקו בעזרת מנגנון האם הפצצה היא נפל או לא, כאשר הפצצה היא נפל בעזרת המנגנון נוכל לדעת זאת, כאשר הפצצה תקינה בחלק מהפעמים שנערוך את הניסוי היא תתפוצץ, אך ללא ניסוי זה נוכל לדעת אם הפצצה תקינה או לא רק בעזרת הפיצוץ שלה. לאחר הניסוי המחשבתי אנטון ציילינגר ערך את הניסוי באופן ממשי בשנת 1994, לאחר שאבשלום אליצור ולב ויידמן פרסמו את המאמר על הניסוי המחשבתי, הצליחו אחרים לתכנן מנגנון חדש, שבעזרתו יהיה ניתן להוריד את שיעור הפצצות התקינות שיתפוצצו לערך השואף ל-0. הניסוי הוכתר בידי כתב העת "New Scientist" בשנת 2010 כאחד משבעת הפלאים של תורת הקוונטים.
קיום של עולמות רבים באותו הזמן בעזרת מכניקת הקוונטים- מאנגלית (The Many-Worlds Interpretation (MWI) of quantum mechanics) - במחקר זה נטען שמתקיימים עולמות רבים במקבל באותו מרחב וזמן כמו שלנו. קיום העולמות האחרים מאפשר להסיר אקראיות ופעולה ממרחק בתאורית הקוונטים ולפיכך מכל הפיזיקה. במחקר פירש ויידמן את התאוריה על קיום עולמות אחרים במקביל למרחב שלנו.
פרדוקס שלוש התיבות הקלאסי - מאנגלית ("Classical Three-Box "paradox) עם פרופ' יקיר אהרונוב
מדידות חלשות - (Weak measurements) עם פרופ' יקיר אהרונוב
מדידות ללא מגע - (Interaction-free measurement) עם פרופ' אבשלום אליצור
קריפטוגרפיה עם מצבים אורתוגונליים - (Cryptography with orthogonal states)
"הימורים קוונטים" - (Quantum Gambling)
פרוטוקול למניעת שגיאות - (Error prevention protocol)
מדידות הגנתיות - (Protective measurements) עם פרופ' יקיר אהרונוב
מדידות לא מקומיות - (Non-local measurements) עם פרופ' יקיר אהרונוב
ערכים מודולריים - (Modular values)
ניתוח תאורטי וביצוע ניסוי על החלקיק של הקוונטום של העבר - (Theoretical and experimental analysis of the past of a quantum particle)
הסבר מקומי של אפקט אהרונוב-בוהם
ניתוח של העובדות אשר מנוגדות בנושא הקוונטום - (Analysis of quantum counterfactuals)
הסתברות במסגרת פרשנות של העולמות הרבים - (Probability in the framework of the many-worlds interpretation)
פרסים והוקרה

פרס ראשון באולימפיאדה לפיזיקה בברית המועצות, 1971
מופקד על הקתדרה לפיזיקה של מערכות מורכבות על שם אלכס מגי-גלס
ניסוי אליצור-ויידמן הוכתר בידי כתב העת "New Scientist" כאחד משבעת הפלאים של תורת הקוונטים, 2010
הערות שוליים

↑  אוניברסיטת תל אביב, פרופ' לב ויידמן
↑  new scientist, שבעת הפלאים בתורת הקוונטים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007364083705171  GND: 119282797X  ORCID: 0000-0001-5907-7553  VIAF: 5187160848426908210008   WorldCat (עם VIAF): 5187160848426908210008