stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיניות ברומא העתיקה
מיניות גברית > ויסות זרע

ברחוב הרומאי, שפיכה תכופה מדי נחשבה כחולשה של הגבר. תיאוריות רפואיות יווניות שהתבססו על ארבעת היסודות וארבע הליחות המליצו להגביל את ייצור הזרע באמצעות טיפולי קירור, ייבוש ועפיצות, וכן בהתרחצות באמבטיות קרות ובהימנעות ממזונות הגורמים לגזים. במאה ה-2 לספירה, קלאודיוס גלנוס הסביר את הזרע כמין "שיקוי" בין דם ל-pneuma ("האוויר החיוני" הנדרש לאיברים לתפקוד) שנוצר בתוך עורק האשך. כמו כן, קלאודיוס גלנוס טען כי ה-"שיקוי" מקבל את צבעו הלבן דרך אנרגיית חום. ביצירתו On Semen, קלאודיוס גלנוס מזהיר כי פעילות מינית בלתי מתונה גורמת לאובדן ב-pneuma, ומכאן היא חיונית:
זה בכלל לא מפתיע שמי שפחות מתון מבחינה מינית מתגלה כחלש יותר, שכן כל הגוף מאבד את החלק הטהור ביותר של שני החומרים, ויש חוץ מזה חיבור של הנאה, שמספיקה כשלעצמה כדי להמיס את הטון החיוני, כך שלפני כן מספר אנשים מתו מעודף הנאה.
באותה תקופה, פיזור בלתי מבוקר של pneuma בזרע נחשבה כעילה לאובדן מרץ גופני, חדות נפשית, גבריות וקול גברי חזק. טענה זו מופיעה בפריאפיאה‏. כמו כן, ברחוב הרומאי חשבו כי פעילות מינית עשויה להשפיע מאוד על הקול: בכדי לשמר את קולם של זמרים ושחקנים, הם היו עלולים ללבוש סרט קינודסמה (אנ') על הפין שלהם. הרטוריקן קווינטיליאנוס ייעץ לגברים שרוצים שיהיה להם קול גברי עמוק בבית המשפט, להימנע מקיום יחסי מין. המשורר גאיוס ליקיניוס קאלבוס ישן עם צלחות עופרת על כליותיו בטענה כי זה מונע קרי לילה. הסופר פליניוס הזקן טען כי:
כאשר צלחות עופרת קשורות לאזור החלציים והכליות, הן משמשות, בשל אופיין המקרר למדי, לבדיקת התקפי התשוקה המינית וחלומות מיניים בשינה הגורמים להתפרצויות ספונטניות עד כדי הפיכתן לסוג של מחלה. עם הלוחות הללו, על פי הדיווחים, הנואם קאלבוס התאפק ושמר על כוחו של גופו לעמל לימודיו.
צלחות עופרת, טיפול בכוסות רוח והסרת שיער היו טיפולים לשלוש הפרעות מיניות אשר נחשבו קשורות לקרי לילה: היפר-סקסואליות, פריאפיזם והפרשה בלתי רצונית של זרע (seminis lapsus או seminis effusio).‏
מיניות גברית > א-פמיניות וטרנסווסטיזם

א-פמיניות (אנ') הייתה האשמה פוליטית שהוטלה בעיקר נגד הפופולארים. בשנותיה האחרונות של הרפובליקה הרומית, יוליוס קיסר, מרקוס אנטוניוס ופובליוס קלודיוס פולכר הואשמו בהיותם א-פמיניים, גברים נשיים, מטופחים מדי ויפים מדי, שייתכן ולוקחים את הצד הפסיבי כאשר הם מקיימים יחסי מין עם גברים.
התקרית הידועה ביותר לשמצה של קרוס-דרסינג התקיימה בשנת 62 לפני הספירה, פובליוס קלודיוס פולכר התלבש כאישה ופלש לטקסי נשים לפולחן האלה בונה דיאה (אנ'). פובליוס קלודיוס פולכר הואשם ב-incestum.‏ על מקרה זה, מרקוס טוליוס קיקרו כתב כי:
קחו ממנו את שמלת הזעפרן שלו, את הנזר שלו, את נעלי הילדות והשרוכים הסגולים שלו, את החזייה שלו, את הנבל היווני שלו, קחו ממנו את ההתנהגות חסרת הבושה שלו ואת פשע המין שלו, וקלודיוס פתאום נראה כדמוקרט.
מעשיו של קלודיוס, שזה עתה נבחר להיות קוואיסטור, וככל הנראה עמד להגיע לגיל שלושים, נחשב, לעיתים קרובות, כמעשה קונדס אחרון של נער. בשל האופי הנשי כולו של הטקסים הליליים האלו, גברים רומים פינטזו על הטקסים הליליים האלו כאורגיה של נשים לסביות שיכורות שאולי כיף לצפות בהן. כמו כן, על פי השמועות, קלודיוס קיים קשרים רומנטיים עם פומפיאה סולה, אשתו של יוליוס קיסר. כחלק מהשערורייה, יוליוס קיסר ביקש להתגרש מאשתו כדי שהאירוע לא יפגע במוניטין שלו.
בנוסף לאמירה פוליטית, קרוס-דרסינג הופיעה בספרות הלטינית ובאומנות הרומית כמליצה מיתולוגית (כמו בסיפורם של הרקולס ואומפלה (אנ') שמחליפים את תפקידיהם ולבושם ביניהם), אינווסטיטורה דתית, ולעיתים רחוקות כפטישיזם טרנסווסטי. ביצירתו של המשפטן הרומי, אולפיאנוס, Digest‏, אולפיאנוס סיווג את הבגדים הרומיים על בסיס מי רשאי וראוי ללבוש אותו. גבר שלבש בגדי נשים, מציין אולפיאנוס, יסתכן ביצירת מושא לבוז לעצמו. קטע של המחזאי לוקיוס אקיוס (אנ') התייחס לאב שלבש בחשאי "בגדי פאר של בתולה". כמו כן, במשפט מדומה שהציג סנקה הזקן, צעיר נאנס אונס קבוצתי כשהוא לבוש בגדי נשים בפומבי, אך הלבוש שלו מוסבר כאומץ על ידי חבריו, ולא בתור בחירה המבוססת על זהות מגדרית או שאיפה להנאה אירוטית.
אי-בהירות מגדרית הייתה מאפיין של הכוהנים של האלה קיבלי, אשר הלבוש הפולחני שלה כלל פריטי לבוש של נשים, שנחשבו לבגדי כמורה טרנסג'נדריות או טרנססקסואליות, שמחקות את דמותו של אטיס (אנ'). המורכבות של הזהות המגדרית של קיבלי ואטיס נכתבו באחד מהשירים של המשורר גאיוס ולריוס קאטולוס, Carmen 63.‏
מיניות גברית > אונס גברים

לעומת עובדי מין ואלו שהסכימו מינית להיות פסיביים, גברים שנאנסו היו פטורים מאובדן מעמד חברתי או משפטי. לפי המשפטן סקטוס פומפוניוס (אנ'), "כל אדם שנאנס בכוח של שודדים או אויב בזמן מלחמה" (vi praedonum vel hostium) לא צריך לשאת שום סטיגמה. החששות מאונס המוני בעקבות תבוסה צבאית התפשטו באופן שווה בין הגברים הרומאים לבין הנשים הרומאיות.
החוק ברומא התייחס לאונס של אזרח זכר כבר במאה ה-2 לפנה"ס בפסק דין שככל הנראה היה מוערב בו גבר הומוסקסואל. אף על פי שלא ניתן לאנוס עובד מין על פי חוק, נפסק שגם לאדם שהיה "מעורר כבוד עם עבר מפוקפק", יש את אותה זכות כמו לגברים חופשיים אחרים, שלא יאנסו אותו. על פי ספר על רטוריקה מראשית המאה ה-1 לפנה"ס, העונש על אונס על זכר שנולד חופשי היה דומה לעונש על פשע הון. ה-Lex Julia de vi publica,‏ שנכתב בתחילת המאה ה-3 לספירה או בתקופתו של יוליוס קיסר, מגדיר אונס כמין כפוי נגד "נער, אישה או כל אחד". האנס היה נתון להורג, עונש נדיר במשפט הרומי. גזר דין מוות היה ניתן גם עבור גברים שחטפו נערים חופשיים למטרות מיניות או נתינת שוחד מיני לנערים. ניתן להעמיד לדין על אפוטרופוסיהם על פי מספר חוקים שונים, ולהטיל את האשמה על אלו שנכשלו באחריותהם לשמור על הקורבן. אף על פי שהחוק הכיר בחוסר האשמה של הקורבן, הרטוריקה שהיה בשימוש ההגנה מצביעה על כך שניתן לנצל עמדות אשמה בקרב חבר המושבעים.
באוסף של 12 אנקדוטות העוסקות בהתקפות על צניעות, ההיסטוריון ולריוס מקסימוס הציג שוויון בין קורבנות גברים לקורבנות נשים. במקרה של "משפט מדומה" שתואר על ידי סנקה הזקן, אדם בגיל ההתבגרות (אדם צעיר מספיק שלא התחיל את הקריירה הרשמית שלו) נאנס בקבוצה על ידי עשרה מבני גילו. על אף שהמקרה הוא היפותטי, סנקה הזקן הניח שהחוק התיר את ההעמדה לדין מוצלח של האנסים. מקרה היפותטי נוסף מדמיין את הקיצוניות שאליה עלול קורבן אונס להיגרר: הגבר החופשי שנאנס מתאבד. ברחוב הרומאי, אונס של גבר נתפס כבין הפשעים הגרועים ביותר שיכולים להתבצע, יחד עם רצח אב, אונס של בתולה ושדידת מקדש. אונס היה אחד העונשים המסורתיים שהוטלו על זכר נואף על ידי הבעל שנעשה עליו עוול, אם כי עשוי להיות קשור לפנטזיית נקמה מאשר מעונש בפועל. איום של אדם אחד לאנוס אדם אחר היה נושא של לשון הרע. סוג איום זה הוצג בספרו של גאיוס ולריוס קאטולוס, Catullus 16 (אנ'), שנתפסה כסוג של התרברבות גברית.
מיניות נשית

בשל הדגש ברומא העתיקה על עיקרון המשפחה, המיניות הנשית נחשבה לאחד מהדברים הבסיסיים לסדר חברתי ושגשוג ברומא העתיקה. ברחוב הרומאי, ציפו מאזרחיות לממש את מינותן במסגרת הנישואים, וזכו לכבוד בשל היושרה המינית (pudicitia) ופוריותן: אוגוסטוס קיסר העניק כיבודים והרשאות מיוחדות לנשים שילדו שלושה ילדים (Jus trium liberorum). כמו כן, ברחוב הרומאי חשבו כי השליטה במיניות הנשית, בין היתר בשימור ביתולהן של בתולות וסטליות, הייתה הכרחית ליציבותה של רומא העתיקה. בתולה וסטלית שהפרה את נדרה נקברה בחיים בטקס דתי שדומה לטקס הלוויה רומית, ואילו הגבר, שביצע את יחסי המין עם אותה בתולה וסטלית, הוצא להורג. בתקופת הרפובליקה הרומית, מיניות נשית השפיעה לעיתים קרובות על הדת ברחוב הרומאי בעיקר בזמני משבר. החקיקה המוסרית של אוגוסטוס קיסר התמקדה בריתום מיניותן של נשים לרחוב הרומאי.
נשים חופשיות, כמו גברים חופשים, שהציעו באופן מיני את עצמן, כגון עובדות מין, הודרו מהגנות משפטית ומכבוד חברתי.
מקורות ספרותיים רומים רבים מבציעים על כך שהיה מצופה מנשים רומאיות מכובדות להפעיל את תשוקתן המינית במסגרת נישואיהן. בעוד שהספרות הלטינית נקטה ברובה המכריע בהשקפה הגברית על מיניות, המשורר הרומי אובידיוס הביע עניין באופן מפורש וייחודי למיניותן של נשים ברומא העתיקה.
מיניות נשית > גוף האישה

היחס ברחוב הרומאי כלפי עירום נשי היה שונה מהיחס ברחוב היווני, אך במדיה מסוימת הושפע ממנו. ברחוב היווני, האידיאל היווני לעירום גברי היה בהוספת נשים מכובדות לבושות. באמנות הרומית על האלות הרומית, לעומת זאת, עירום חלקי של האלות היה עם דגש על שדיהן של האלות. תמונות עירום אלו של אלות רומיות נחשבו ברחוב הרומאי כתמונות מכובדות שמעגנות את העיקרון של טיפוח, שפע ושלווה. האמנות הארוטית מהתוקפת רומא העתיקה מצביעה על כך שלנשים בעלות חזה קטן וירכיים רחבות היה את מבנה הגוף האידיאלי. עד המאה ה-1 לספירה, ברחוב הרומאי הייתה התעניינות באמנות אירוטית של נשים עירומות העוסקות בפעילויות שונות, כולל ביצוע יחסי מין. ייתכן כי חלק מיצירות האמנות הארוטית מתקופת רומא העתיקה, שבהן יש תיאור של עובדות מין המבצעות יחסי מין, יכללו כיסוי של שדיהן של הנשים בסטרופיום (strophium), גם כאשר אם הן עירומות באופן מלא.
ברחוב הרומאי, כפי שמתואר בספרות הלטינית, היו הפגנות מדי פעם של עובדות מין בכניסה לתאי הבושת שלהן, כשהן לבושות בבגדי משי שקופים. עבדים למכירה הוצגו לעיתים קרובות עירומים כדי לאפשר לקוניהם לבדוק אותם לאיתור פגמים, וכדי לסמל כי אין להם את הזכות לשלוט בגופם. להלן תיאור של סנקה הזקן על שפחה למכירה:
עירומה עמדה על החוף, להנאת הרוכש; כל חלק בגופה נבדק ומושש. האם הייתם שומעים את תוצאת המכירה? הפיראט מכר; המסרסר קנה, כדי שיעסיק אותה בתור עובדת מין.
תצוגת האישה כעירונה הפכה את האישה לפגיעה. על פי המלומד והסופר הרומאי, מרקוס טרנטיוס וארו, הראייה היא החוש הכי חזק מבין כל החושים, שאפילו יכול לחדור לכוכבים, כאשר שאר החושים מוגבלים על ידי קרבה. הוא טען כי המילה הלטינית visus (באופן מילולי: מראה, מבט) קשורה אטימולוגית למילה הלטינית vis (באופן מילולי: כוח, עוצמה). עם זאת, הקשר בין שני המילים הלטינית, לדבריו, מרמז על הפוטנציאל להפרה, בדיוק כפי שאקטיון הביט בדיאנה העירומה.
הצגת הגוף הנשי בעירום לחלוטין נמצא בפסלי האלה ונוס, וכן בפסלי האלה היוונית המקבילה לוונוס, אפרודיטה.
מיניות נשית > יחסי מין לסביים

בין המילים היווניות לאישה המעדיפה לקיים יחסי מין עם אישה אחרת, נמצאים המילים hetairistria‏, tribas ו-Lesbia. בין המילים הלטיניות המתארות זאת, נמצאים המילים
tribas‏, fricatrix ו-virago.‏ נדיר למצוא התייחסויות למין בין נשים בספרות הרומאית שמתוארכת לתקופת הרפובליקה הרומית או הפרינקיפט. המשורר אובידיוס מוצא את המין בין נשים כ-"תשוקה שלא ידועה לאיש, מטורפת, חדשנית... בין כל החיות אף נקבה לא נתפסת על ידי תשוקה לנקבה אחרת".
בתקופת האימפריה הרומית, שסופרים רומים רבו תוספים אותה כמתיוונת יותר מתקופת הרפובליקה הרומית, מקורות ליחסים חד-מיניים בין נשים, אם כי עדיין נדירים, נמצאים בשפע, בצורה של לחשי אהבה, כתיבה רפואית, טקסטים על אסטרולוגיה ופירוש חלומות ומקורות נוספים. כתובת גרפיטי מפומפיי מבטא את רצונה של אישה אחת לאחרת:
הלוואי שיכולתי להיאחז בצווארי ולחבק את הזרועות הקטנות, ולשאת נשיקות על השפתיים הרכות. קדימה, בובה, וסמכי על שמחותיך לרוחות; תאמיני לי, אור הוא טבעם של בני אדם.
התייחסות מוקדמת ליחסים מין לסביים נמצאת אצל הסאטיריקן היווני, לוקיאנוס מסאמוסאטה: "אומרים שיש נשים כאלה בלסבוס, בעלות מראה גברי, אבל הן לא רוצות לתת את זה לגברים. במקום זאת, הן מתאחדות עם נשים, בדיוק כמו גברים."
מפני שהרומאים חשבו שאקט מיני מצריך בן זוג פעיל או דומיננטי, שהוא "פאלי", סופרים גברים דמיינו שביחסי מין לסביים, אחת מהנשים תשתמש בדילדו או תהיה בעלת דגדגן גדול במיוחד לחדירה, ושהיא תחווה הנאה. הדילדו הוזכר לעיתים נדירות במקורות הרומיים, אך שימש כפריט קומי פופולרי בספרות ובאמנות היוונית הקלאסית. המשורר מרטיאליס תיאר לסביות בעלות תיאבון מיני מוגזם שבמצעות מין חודרני הן בנשים והן בנערים. תיאורים אימפריאליים של נשים שעושות מעשי סדום בבנים, שותות ואוכלות כמו גברים, ועוסקות במשטרים פיזיים נמרצים, עשויות לשקף חרדות תרבותיות לגבי עצמואתן הגוברת של נשים רומאיות.
מיניות נשית > אונס נשים > אונס נשים במיתולוגיה הרומית

אונס נשים הוא נושא נפוץ במיתולוגיה הרומית המוקדמת. הדמויות רמוס ורומולוס נולדו כתוצאה מאונס ריאה סילביה (אנ') על ידי מרס. רומולוס ו-"להקת הבורחים החופשיים" שלו חטפו ו-"אנסו" את הנשים, משכניהם הסבינים (אנ'). הפלת המלוכה הרומית והקמת הרפובליקה הרומית התרחשה כתוצאה מאונס לוקרטיה על ידי סקסטוס טארקוויניוס (אנ'), בנו של מלך רומא האחרון, לוקיוס טארקוויניוס קולאטינוס. המיתולוגיה הרומית מעניקה את ההשקפה הרומית על החשק המיני הבלתי מבוקרת כסוג של עריצות.
ההיסטוריון הרומאי, טיטוס ליוויוס, "נבוך" ממוטיב אונס הנשים בהיסטוריה הרומית הקדומה, ומדגיש את המימד הפוליטי הגואל של אירועים אלו. המשורר הרומאי לוקרטיוס מגנה את האונס ומציין כי אונס היא התנהגות פרימטיבית שצריכה להיות מחוץ לגבולות הציוויליזציה המתקדמת, ומתאר זאת כ-"שימוש אלים של כבר והטלת דחף מיני".
מיניות ילדים

ילדים חופשיים לבשו את הטוגה פראטקסטה (toga praetexta; באופן מילולי: טוגה מכוסה), טוגה לבנה עם פסים סגולים. טוגה זו סימנה את לובשו כבעל מעמד "שלא ניתן להפרה". ניתן לתת שבועה על ה-"פראטקסטה הקדושה", סמן לאופן שבו "הופכים את חולשת הילדות לדבר קדוש ומכובד". מבחינה דתית, היה איסור לדבר בשפה מגונה מול אלו הלובשים את הטוגה פראטקסטה. הסופר מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס טען כי ניסה לדבר מול בנו כאילו היה בתולה וסטלית.
נערים רומיים חופשיים ענדו את הקמע האפוטרופאי, בולה (אנ'), שהיה מין שילוב של קמע פאלי בתוך תליון מזהב, כסף או ארד או בתוך נרתיק עור. בנוסף לתפקיד הקסום שלה, הקמע משמש כאזהרה גלויה לכך שהילד אינו זמין מבחינה מינית. הקמע הנשי המקביל היה הקמע לונולה (אנ').
ברומא העתיקה, היו חוקים שהגנו על ילדים חופשיים מפני טורפים מיניים. בין החוקים שהיו היה החוק שבו נקבע כי דינו מצבע אונס נער חופשי הוא גזר דין מוות, מטענה להגנה על שלמות האזרח הצעיר. רישיון בדיוני לא היה דרך הגנה מפני החוק. ההיסטוריון ולריוס מקסימוס דיווח כי היה שימוש בבתי המשפט הרומיים בהתפארות פואטית בפיתוי מיני של puer praetextatus (באופן מילולי: ילד באֲמַתְלָה) או ingenua virgo (באופן מילולי: בתול/ה חופשי/ת) כדי לערער את סמכותו המוסרית של תובע. בהוקעת ההוללות של קווינטוס אפרוניוס, מרקוס טוליוס קיקרו קבע כי על קווינטוס אפרוניוס לרקוד עירום במשתה מול נער לבוש בטוגה פראטקסטה. אף על פי שילדים היו בסימפוזיונים, כדי להרגיל אותם לההתנהלות החברתית של המבוגרים, הרטוריקן קווינטיליאנוס נזף בהורים שבאו לאותם אירועים, וטען כי הם מהווים מודל לחיקוי גרוע לילדיהם: הם היו באים עם המאהבים שלהם ומתנהגים בחוסר דיסקרטיות, גם כאשר ילדיהם נוכחים, וכן נתנו לילדיהם לדבר דברים שאינם מתאימים לגילם רק כי חשבו שזה חמוד. קווינטיליאנוס ראה כי התנהגויות שגויות אלו מהוות סימן לדעיכה מוסרית כלכלית. בחתונות, לעומת זאת, על פי מנהג עתיק, נערים יכלו לדבר באופן מגונה, תוך שהם מפלפלים את הזוג החדש בבדיחות מלוכלכות, שכן הומור וצחוק נחשבו כמקדמי פוריות‏.
במשפט הרומי, הגנות אלו חלו רק על ידיים חופשיים, ולא אלו שנולדו לעבדים, נמכרו לעבדות או שבויי מלחמה. ההסכמה החברתית של פדרסטיה בקרב הרומאים התמקדה בניצול עבדים צעירים או עובדי מין על ידי גברים מהעמדות הגבוהים.
מיניות ילדים > טקסי מעבר

נערים מתבגרים עברו הכנה פולחנית על מעברים למעמד מבוגר. בהכנה פולנית זו, הם לבוש את הטוניקה רקטה (tunica recta; באופן מילולי: הטוניקה הזקופה), שנרקמה באופן פולחני על נול רומי. הטוניקה רקטה, שלבשו נערים ונערות כאחד, אם כי בדרך עיצוב שונה עבור כל מגדר, עשויה להיות עם רצועה סגולה, המסמלת, אם כי לא באופן בוודאי, חסינות בלתי ניתנת להפרה.
טקס ההתבגרות של הזכר כלל גילוח זקן והסרת הקמע בולה (אנ'), שאותו הוקדש לאל לארס. הוא הניח את ה-toga virilis (באופן מילולי: "טוגה גברית"), ונרשם כאזרח רומי, ועד מהרה התגייס לצבא רומא. באופן מסורתי, הטקס התקיים בפסטיבל הליברליה (אנ'), פסטיבל שמוקדש לאל ליבר (אנ'), שמקדם חירות פוליטית ומינית כאחד. בעקבות טקס המעבר, הותר לאזרח הצעיר לקיים יחסי מין בהתאם למעמדו החברתי. האזרח הצעיר, לעיתים קרובות, קיים יחסי מין עם עובדת מין מנוסה.
ברחוב הרומאי, היה מצופה מנשים להיות בתולות עד נישואיהן. ככל שהאישה נמצאה במעמד חברתי גבוה יותר, כך היא תתארס ותתחתן מוקדם יותר. גיל האירוסים הרגיל עבור נשים מהמעמדות הגבוהים היה 14, כאשר גיל האירוסים עבור נשים פטריקיות היה 12. חתונות נדחו לעיתים קרובות עד שהאישה נחשב כאישה בוגרת מספיק. ברומא העתיקה, טקסי החתונה היו בחלקם טקסי מעבר לכלות, שכן לא היו טקסי התבגרות לנשים ברומא העתיקה, לעומת מקביליהם היוונים. בלילה שלפני החתונה, הכלה קשרה את שערה ברשת צהובה שרקמה. כליאת שערה סימנה את רתימת מיניותה בתוך הנישואים. אריגת הטוניקה רקטה ורשת השיער שלה היו בין המיומנויות שהייתה צריכה להוכיח שהיא אישה בוגרת שיכולה להיות "שומרת הבית" (custos domi).‏ ביום חתונתה, היא חגרה את הטוניקה רקטה עם חגורה (cingulum) עשויה מצמר כבשים. החגורה, שסימלה פוריות, נקשרה ב-"קשר הרקולס", קשר שקשה להתרה. קשר זה סימן גם צניעות נשית, בכך שהוא אמור להיפתח רק על ידי בעלה. כמו כן, החגורה סימלה שהחתן קשור לאשתו. שיערה של הכלה עוצב באופן פולחני בדרך עיצוב של "שישה צמות" (seni crines), והוא הוסתר עד שייחשף על ידי בעלה בתום טקס החתונה, כחלק ממסירת בתוליה אליו.
מין, נישואים וחברה

נשואים טריים בהשתתפות משרת: הכלה נשארת בלבוש מלא ונועז. וילה פרנסינה, רומא, 19 לפנה"ס
סצנה אירוטית בין זוג נשוי, שלצידם משרתם.
מין, נישואים וחברה > מין בזמן הנישואים

מאחר שגברים יכלו לקיים יחסי מין מחוץ לנישואיהם ללא עונש יחסי, ניתן להניח כי סיפוק מיני לא הייתה ציפייה מנישואים בתקופת רומא העתיקה. המשפטן אולפיאנוס ציין כי "לא יחסי מין הם שיוצרים נישואים, אלא חיבה זוגית". לעומת זאת, מטיפי מוסר ופילוסופים מהתקופה זו ציינו כי יש פוטנציאל בתשוקה זוגית בתוך הנישואים.
אינטימיות זוגית בין בני זוג נשוי הייתה עניין פרטי, ובדרך כלל לא הוצגה בספרות הלטינית, למעט בשירי הכלולות (אנ'). שיר כלולות שנכתב על ידי גאיוס ולריוס קאטולוס, למשל, משבח את אלת האהבה ונוס כי "שום דבר אינו אפשרי בלעדיך". המשורר אובידיוס, ששירת אהבה שלו בתחילת הקריירה שלו כוונה למאהבות בדיוניות, כתב אלגיות במהלך גלותו, שבהן השתוקק לאשתו. בין המכתבים (אנ') של פליניוס הצעיר, יש מכתב שבו הוא כותב על רגשותיו כלפי אשתו:
תופסת אותי הגעגוע הלא יאומן אליך. הסיבה היא מעל הכל האהבה שלי [אליך], אבל שנית כל העובדה שאנחנו לא רגילים לחיות בנפרד. זו הסיבה שאני מבלה את רוב הלילה רדוף על ידי דמותך; זו הסיבה שמדי פעם רגלי מובילות אותי מרצונן אל החדר שלך בזמנים שהייתי רגיל לפקוד אותך; זו הסיבה, בקיצור, אני נסוג, חולני ומתנחם, כמו מאהב מודר מפתח לא רצוי.
פליניוס הצעיר מאמץ את הרטוריקה של שירת האהבה, המכוונת בדרך כלל למאהב אסור או קשה להשגה, כמתאימה להבעת רצונו לגבי הנישואים.
אף על פי שזו הייתה נקודת גאווה להיות נשואה רק פעם אחת בחייה (univira), ברחוב הרומאי, לא היו סטיגמות הקשורים לגירושים. נישואים חוזרים מהירים לאחר גירושים או מות של בן/בת זוג היו נפוצים ואף צפויים יותר בקרב האליטה הרומית, שכן נישואים נחשבו כדבר הנכון והטבעי ביותר עבור מבוגרים. אף על פי שבדרך כלל ציפו מאלמנות להמתין עשרה חודשים לפי שיתחתנו פעם נוספת, לא נאסר על אישה הרה להתחתן עם בעל אחר, כל עוד אבהות הילד/ה לעתיד לא הייתה מוטלת בספק מבחינה משפטית. ברחוב הרומאי, אם נישואיהם הראשונים של נשים הסתיימו, נראה כי לנשים היה יותר רצון וכוח לארגן את טקס החתונה הבא שלהן. בעוד הבאת ילדים הייתה מטרה עיקרית בזמן הנישואים, הורבו הקשרים החברתיים והמשפחתיים, לא כולל חברות אישית והנאה מינית בין בני זוג, כפי שעולה מנישואים שבהם מוערבות נשים שעברו את גיל המעבר.
הזוג המלכותי הטרויאני, הקטור ואנדרומאכה, נחשבים כדימוי מיתולוגי עבור מין בין זוג נשוי. ישנם אלגיות אהבה לטיניות, אשר מתמקדות בעיקר על חיי המין של הזוג המלכותי, ולא בסיום הטרגי של נישואיהם, עם מותו של הקטור בידי אכילס. הזוג המלכותי נודע בשל תנוחת המין "האישה על העליונה", שבה היא "רוכבת" על הגבר כמו סוס. באופן כללי, הקטור הוצג כהטרוסקסואל מובהק ובעל למופת.
מין, נישואים וחברה > מין בזמן הנישואים > ליל הכלולות

שיר כלולות (אנ'), שנכתב על ידי המשורר הרומאי, גאיוס ולריוס קאטולוס, מצייר את ליל הכלולות כזמן המוקדש לארוטיקה, בצירוף שירים הומוריסטיים ומטומטים שנאמרים על ידי האורחים. בשיר עצמו נכתב כי על הכלה, הבוערת ב-"להבה אינטמית", "להסתכל פנימה ... [כי] שם הגבר שלך שוכב על המיטה העשירה, זמין לחלוטין עבורך". בליל הכלולות, מזכירים לבעל כי "ונוס הטובה" בירכה אותו, שכן כעת הוא יכול לרצות בגלוי את מה שהוא חפץ, וכי אינו צריך להסתיר "אהבה טובה". כמו כן, בליל הכלולות, מעודדים את בני הזוג ליהנות כרצונם (ludite ut lubet), ומזכירים להם כי הם צריכים להביא ילדים בקרוב.
ניתן לפרש מספר ציורים בחדר השינה בקאזה דלה פרנסינה (איט') כ-"נרטיב של הכלה הצנועה שנהית למאהבת הלא צנועה - אולי מגשימה פנטזיה גברית גסה".
מין, נישואים וחברה > זנות

זנות הייתה חוקית ברומא העתיקה. רוב עובדי המין היו עבדים או אנשים חופשיים. עובדי המין, ובמיוחד המרטריקסים, ברומא העתיקה חויבו להירשם אצל האיידילים, מגיסטראטים שהיו אחראיים על ענייניה המוניציפליים של העיר רומא. על אף שזה אמור להיות ברור, המשפטן הרומי אולפיאנוס, סבר כי אישה שהיה ידוע כי היא מופקרת, האישה הייתה במעמד של עובדי המין, גם אם לא קיבלה כסף. החקיקה המוסרית של אוגוסטוס קיסר, שהפלילה את מעשי הניאוף, לא כללה את עובדי המין, אשר יכלו, באופן חוקי, לקיים יחסי מין עם אנשים נשואים. בעידוד המחשבה כניאוף כעניין של חוק, ולא כעניין מוסרי, ישנן נשים, שהיו בולטות חברתית, שבחרו לרשום את עצמן כעובדות מין, כדי שלא לעמוד למשפט על מעשי ניאוף.
סטטוס לא ברור הביא, לעיתים קרובות, לסיבוכם עלילתיים בקומדיות של טיטוס מאקיוס פלאוטוס ופובליוס טרנטיוס אפר. אחת מהדוגמאות לכך היא הסיפור הבא: צעיר מתאהב, ומבקש להינשא לעובדת מין שאיננה אזרחית, ומאוחר יותר נודע שעובדת המין היא בתולה חופשית. במקרה זה, אם האישה נחשבת עובדת מין שאיננה אזרחית, הגבר לא יכול להינשא אליה, ואם האישה נחשבת כבתולה חופשית, הגבר יכול להינשא אליה. עם זאת, היחס של מצבים קומיים אלה לחיים הרומיים האמיתיים הוא קצת בעייתי מבחינה ששני היוצרים הסתמכו על מודלים יוונים, שלפעמים אינם ידועים, ולכן קשה, במידה מסומית, לקבוע את המידה שבה יש שילוב בין ההתנהגויות והגישות החברתיות שהיו מקובלות ביוון העתיקה לאלו שהיו מקובלות ברומא העתיקה. ההיסטוריונית הבריטית-קנדית, אליין פנטהם (אנ'), הבחינה כי במהלך מערכה צבאית ממושכת ביוון העתיקה ואסיה הקטנה, הוכנס לראשם של גברים רומאים כי ישנו סטנדרט מתוחכם יותר הקשור למותרות והנאה, שאולי אפילו משתקף בקומדיה: הצעיר מגלם את התאבהותו בקורטיזנה יקרה, במקום בשפחה משפחתית או עובדת מין משותפת.
קיימות יצירות אמנות ארוטית בפומפיי והרקולנאום (אנ'), שבהן משתתפות עובדות מין, שלרוב לבשו טרופיום (strophium), כולל יצירות ציורי קיר על מבנים שזוהו כבתי בושת. רוב יצירות האמנות הארוטית מהאזור ממחשים את תנוחות המין שבוצעו על ידי גברים רומאים הטרוסקסואליים ברומא העתיקה. חלק מהמקורות הספורתיים מצביעים על כך כי עובדי מין לבשו בגדים ייחודיים, אשר לעיתים קרובות היו שמלות צעקניות ממשי שקוף. המטריקסים לבשו את הטוגה, אשר בדרך כלל סימלה זכר רומאי חופשי. ישנם פרשוניות שונות עבור חציית הגבולות המגדריים על ידי לבישת הטוגה.
מין, נישואים וחברה > זנות > הנאה ואינפמיה

בשל המקצוע הלא צעוע של עובדי המין, עובדי מין היו בין האנשים שתיוגו כאינפמיה (Infamia; באופן מילולי: "אנשים ידועים לשמצה"), ולפיכך היו להם מעט זכויות, וכמעט ולא הוגנו על ידי החוק הרומי, גם אם לא היו, מבחינה טכנית, עבדים. לאחר שנקבע על אדם את האינפמיה, כמעט ולא היה ניתן להסיר אותו מבחינה משפטית: עובדת מין הייתה "לא רק אישה העוסקת בזנות, אלא גם מי שהתעסקה בכך בעבר, אף על פי שהיא חדלה לנהוג כך; כי הבושה לא תוסר, גם אם העיסוק יופסק לאחר מכן."
ברחוב הרומאי, הנאה (voluptas) הייתה עיסוק מפוקפק, אשר פוגעת באידיאל הגברי וירטוס (virtus):‏
וירטוס, אתה תמצא [אותה] במקדש, בפורום, בסנאט הרומי, עומדת ליד חומות העיר, מאובקת וצרופה, ידיה מחוספסות; הנאה שלרוב אורבת בין המרחצאות וחדרי ההזעה, ובמקומות החוששים מהמשטרה, בחיפוש אחר חושך, רכות, עזות, צחנה ביין ובושם, חיוורות או בדבר אחר הצבוע ומאופר במוצרי קוסמטיקה, כמו גופה.
אמביוולנטיות רומאית כלפי הנאה פיזית באה לידי ביטוי על ידי האינפמיה של אלו שהציעו את גופם בפומבי. באופן טכני, אינפמיה הייתה אובדן רשמי של מעמד משפטי לאדם חופשי, כתוצאה מהתנהגות בלתי הולמת, לרבות התנהגות מינית בלתי הולמת, אך ניתן לפרש את המילה גם כדבר רע. אינפמיה הייתה "תוצאה בלתי נמנעת" של מקצועות מסוימים, לא רק עובדי מין וסרסרים, אלא גם ששחקנים, רקדנים וגלדיאטורים: "הדמויות הללו היו אובייקט של רצונות של אנשים אחרים. הם שירתו את הנאתם של אחרים. הם נהנו מהחשיפה לציבור."
ברחוב הרומאי, היה צפוי כי אלו שסומנו כאינפמיות היו מקבלים ענישה גופנית, אשר שמורה בדרך כלל לעבדים. בתקופת הרפובליקה הרומית ותחילת האימפריה הרומית, אחת הדרכים שבהן הוגדרה חירותו של האזרח הייתה באמצעות חופש גופו מכפייה פיזית או ענישה פיזית, בין היתר, הלקאות על ידי הרשויות. עם זאת, אזרחים שבחרו מרצונם החופשי להיות מבצעים ברחוב הרומאי, ולהשתמש בגופם כדי להציע הנאה לציבור הרומי, לא היה להם הגנות פיזיות, ולכן הם היו נתונים לאלימות, שכללה בין היתר הכאות. כל אדם חופשי, שנהיה גלדיאטור, נשבע לסבול מיתוג, שעבוד, מכות ומוות פוטנציאלי בחרב. הגלדיאטור, מקצוע זוהר, אך גם בזוי, היה אמור בעל משיכה מינית משכנעת לנשים.
ברחוב הרומאי, שחקנים נחשבו כמעורפלים מבחינה מינית, בין היתר בשל יכולתם לחקות נשים, ובשל היותם מושכים מינית הן עבור גברים והן עבור נשים. לדיקטטור לוקיוס קורנליוס סולה היה רומן ארוך טווח עם שחקן. לגאיוס קילניוס מאיקנס, שהיה ידידו ואחד מיועציו הקרובים של אוגוסטוס קיסר, הייתה מאהבת שהייתה שחקנית, העונה לשם ביתילוס (אנ').‏ נשים ממשפחת הקיסר ניהלו לכאורה רומנים עם שחקנים. ברחוב הרומאי חשבו כי שחקניות הן בהכרח עובדות מין.
גבר שהיה נהנה לקבל מין אנאלי או לספק מין אוראלי, אופיין לעיתים קרובות כ-cinaedus, והוא עשוי להיות מאופיין גם כאינפמיה, אם כי אם הגבר היה אזרח, הוא היה יכול לשמור על מעמדו החוקי.