stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחל גלון
משפחתה

רחל גלון התגוררה ברמת חן, רמת גן; הייתה נשואה לאריה גלון מנהל חברת כימיקלים ופרופ' לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עד למותו ב-1995; אחיו, עזרא גלון, היה פרופסור לגנטיקה של הצמח במכון ויצמן למדע. לרחל גלון שני ילדים: הבכור, ד"ר אייל גלון, הוא רופא שינים; הצעירה, מרב אחישר, היא פרופ' למדעי המוח במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית; בעלה, אהוד אחישר, הוא פרופ' למדעי המוח במכון ויצמן.
מחקריה

הנושא המרכזי של מחקריה היה זיהוי המרכיב הכימי של הדם שמביא את מוצץ הדם לאכילה (פאגו סטימולנט). נחקרו יתושים שונים, זבובי צה צה, פרעושים, קרציות ועלוקות. פרסמה למעלה מ-170 מאמרים בכתבי עת מדעיים, מתוכם תשעה ב-Nature ושניים ב-Science.
ביחד עם ד"ר סיסטר מרי ליהי פרסמה כתבה ב-Nature בנושא פרומונים שגורמים להתגודדות אצל קרציות.
גלון בדקה את התנהגות האכילה של נקבת היתוש אאדס אייג'יפטי (Aedes aegypti) מוצצי דם. בדם מצוי ריכוז חלבון הנחוץ ליתושה לצורך ייצור הביצים. רק 2-1% מעורנו הוא דם ואין אפשרות סטטיסטית שהיתושה תדע אחרי החדרת החדק לרקמה מתי הגיעה לכלי דם והיא יכולה להתחיל לשאוב ולמצוץ אותו. גלון יצרה קרום מחקה-עור ומתחתיו חיממה תמיסות שונות בטמפרטורות חום גוף. היא גילתה שהיתושה מזהה את הדם אחרי שבאה במגע עם ATP. המאמר פורסם ב-Science.
היא בדקה זאת גם בקרצית המערות, וגילתה שהן מוצצות דם לאחר שבאו במגע עם גלוטתיון, חומר הנמצא בכמויות גדולות בכדוריות דם האדומות. המאמר פורסם ב-Science.
גלון בדקה את זיהוי הדם של זבוב הצה צה מסוג גלוסינה אוסטני (Glossina austeni) וגילתה שהוא דומה לזה של יתושת אאדס אייג'יפטי. המאמר פורסם ב-Nature וב-London Times.‏
ביחד עם ד"ר מרטין רייס האכילה יתושים וזבובי צה צה בשתי פרקציות שונות: האחת בעלת ריכוז של טסיות והשנייה של כדוריות דם חסרי טסיות. החרקים העדיפו את מקטע הטסיות. העבודה הזו מצביעה על כך שהמנגנון שהגוף פיתח לתיקון נזקים ומפעיל את הטסיות לבוא ולתקן את הנזק, מנוצל על ידי היתוש לזיהוי הדם ולמציצתו. העבודה התפרסמה ב-Nature.
פרסמה עם מרטין רייס ויואל מרגלית סדרת עבודות שתיארו את איברי החוש על גפי הפה של זבוב הצה צה.
ביחד עם אנה לישה (מסרדיניה) ערכה רישום אלקטרוני של תגובת איברי תאי החוש הנמצאים בחדק יתוש הקולקס (Culex pipiens) ובאים במגע עם הדם, והראתה את עדיפותו של ה-ADP על ה-ATP וה-AMP.
פרסים והוקרה

1988 – נבחרה כנשיאת מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי.
1991 – נקרא אולם על שמה במרכז ICIPE.
1992 – כיהנה כנשיאת מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי ה-19 בביג'ינג, סין.
1996 – נבחרה כעמיתת כבוד של החברה האנטומולוגית האמריקאית.
1996 – נבחרה לחברת כבוד של מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי.
1996 – כיהנה כנשיאת מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי ה-20 בפירנצה, איטליה.
1996 – זכתה באות יקירת הגנת הצומח.
1998 – על שמה נקרא העכביש זלוטוס גלוני (Zelotes galuni) שגילה הד"ר גרשם לוי.
2001 – זכתה באות יקיר העיר רמת גן.
2007 – זכתה בתעודת הוקרה מאוניברסיטת אילינוי על הישגים לבוגרת מצטיינת.
על שמה קרויים שני עשים: Polymixis aegyptiaca rachelae ו-Hemaris galunae.
לקריאה נוספת

רחל גלון, מגב האתון לעידן הסילון: סיפור חייה ופועלה של פרופסור רחל גלון כפי שסופר לנעמי לבנון-קשת, קווים הוצאה לאור, 2008
הערות שוליים

↑  Galun, R. and Fraenkel, G. Physiological effects of carbohydrates in the nutrition of the mosquito Aedes aegypti and two flies, Sarcophage bullata and Musca domestica. J. Cell Comp. Physiol. 50: 1-23, 1957.
↑  לאחר פטירת אודיהמבו ב-2003 בנו אולם הרצאות על שמו ואת שמה של רחל העבירו לספרייה.
↑  Leahy, M.G., Vande Hay, R. and Galun, R. Assembly pheromones in the soft tick Argas persicus, Nature 246: 515-517, 1973
↑  Galun, R., Avidor, Y. and Bar-Zeev, M. Feeding responses in Aedes aegypti: Stimulation by ATP. Science 142: 1674-1675, 1963
↑  Galun, R. and Kindler, S. Glutathione as inducer of feeding in ticks. Science 147: 166-167. 1965
↑  Galun, R. and Margalit, J. Adenine nucleotides as feeding stimulants of the tsetse fly Glossina austeni. Nature 222: 583-584, 1969
↑  Galun, R. and Rice, M.J. The role of blood platelets in haematophagy. Nature 233: 110-111, 1971
↑  Margalit, J., Galun, R. and Rice, M.J. Mouthpart sensilla of the tsetse fly and their function. I. Feeding patterns. Ann. Trop. Med., Paras. 66: 525-566, 1972
↑  Rice, M.J., Galun, R. and Margalit, J. Mouthpart sensilla of the tsetse fly and their function. II. Labial sensilla. Ann. Trop. Med. Paras. 67: 101-107, 1973
↑  Rice, M.J., Galun, R. and Margalit, J. Mouthpart sensilla of the tsetse fly and their function. III. Labial sensilla. Ann. Trop. Med. Paras. 67: 109-116, 1973
↑  Liscia, A., Crnjar, R. Barbarossa, I.T., Esu, S., Muroni, P., Galun, R. Electrophysiological responses of labral apical chemoreceptors to adenine nucleotides in Culex pipiens. J. Insect Physiol. 39: 261-265, 1993
↑  Levy, Gershom (1998). Israel Journal of Zoology, vol. 44. Pp. 93-158
↑  .Fibiger, Kravchenko, Mooser & Muller, 2005
↑  .Eitschberger, Muller & Kravchenko, 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475354105171  BIBSYS: 90063894  BnF: cb17219120r (data)  ISNI: 0000 0001 1083 6491  LCCN: n81114051  NTA: 073922234  RERO: 02-A003277109  SUDOC: 243383258  VIAF: 111890819   WorldCat (עם VIAF): 111890819
רלטיביזם אסתטי

הנשים בציוריו של רובנס נחשבו בעבר לסמל היופי
רלטיביזם אסתטי הוא הגישה הפילוסופית לפיה שיפוט יופי הוא יחסי לפרט, לתרבות, לתקופה ולהקשר, ואין בנמצא תבחין אוניברסלי ליופי. לדוגמה, ונוס מווילנדורף המפוסלת או האישה בציוריו של פטר פאול רובנס נחשבו לכליל השלמות בעת יצירתן, אך כיום עשויות להיחשב לשמנות, בעוד תקנים בני-זמננו ליופי (דוגמת אלה המופיעים על שערי הז'ורנלים) עשויים היו שלא להיחשב כיאים בזמנו של רובנס.
רלטיביזם אסתטי משתייך לזרם הפילוסופי הידוע ככלל כרלטיביזם, המטיל ספקות באפשרות לגישה אפיסטמית ישירה אל "העולם החיצון", ולפיכך דוחה את הטענה הפוזיטיבית לפיה טענות המתארות את העולם החיצון יכולות להתברר כנכונות אובייקטיבית. סוגים אחרים של רלטיביזם כוללים את הרלטיביזם הקוגניטיבי (בבסיסו הטענה הכללית ליחסיות האמת והידע האנושי בכלל) ורלטיביזם מוסרי (לפיו שיפוטים מוסריים הם יחסיים). רלטיביזם אסתטי ומוסרי מהווה חלק מהרלטיביזם הקוגניטיבי.
פילוסופים בעלי ההשפעה על המחשבה הרלטיביסטית-אסתטית

דייוויד יום, במיוחד על שום "הסקפטיציזם הרדיקלי" שלו כמתואר ב"מסכת טבע האדם".
תומאס קון, בהתייחס להיסטוריה של המדע ולפילוסופיה של המדע, ובמיוחד לחיבורו "המבנה של מהפכות מדעיות".
פרידריך ניטשה, בתורת המוסר וההכרה.
ריצ'רד רורטי, על המקריות של השפה.
פילוסופים אובייקטיביסטים שהותירו חותם על התחום

אפלטון, במיוחד על תורת הצורות שלו.
עמנואל קאנט, שטען ששיפוט היופי, על אף תבחיניו הייחודיים לכל פרט, הוא פעולה הנעשית בצורה דומה במוחותיהם של כלל בני האדם.
נועם חומסקי, שתאוריית הבלשנות ה"ילידית" שלו טוענת בזכות דקדוק אחיד כלל-אנושי (קרי, שהשפה אינה פרי המקריות כנטען על ידי הרלטיביסטים).
השאלה האם תכונה שכזו קודמת להתניה חברתית נתונה לוויכוח עד היום, ומשקפת את הפולמוס הרחב יותר של "מולד או נרכש" בתחום מדעי החברה, ובפרט במדע ובפילוסופיה (לדוגמה, ציבור משכיל ורחב-אופקים השכיל ורכש ידע בדרכים שונות, ואפשר שטעמן היה מגוון למדי). המידה שבה אפשר לתאר את הטעם באופן סוציוביולוגי הנבדל באופן יסודי מהטרמינולוגיה האסתטית, היא עניין השנוי במחלוקת באקדמיה.
במערכת היחסים שבין אסתטיקה, משיכה מינית ורבייה, דן ארתור שופנהאואר בחיבורו "על המטפיזיקה של אהבת המינים". בעבור שופנהאואר, התבחינים למשיכה מינית היו (בנשים, מנקודת-מבט גברית) יופי, נעורים ובריאות; ובקרב הגברים, מנקודת מבט נשית - מעמד, כוח ואמידות. זאת משום שאלו הם על-פי הסברה התנאים המיטביים לרבייה מינית: טובת הצאצא שבכוח היא תמיד השיקול העיקרי, הגם שמי מהצדדים ואף שניהם עשויים להיות לא מודעים לכך כלל.
ראו גם

אסתטיקה
יופי
פוטוגניות
רלטיביזם מוסרי
שיפוט אסתטי
לקריאה נוספת

עדי צמח, מבוא לאסתטיקה, המכון הישראלי לפואטיקה ולסמיוטיקה, [ספרות, משמעות, תרבות, מס' 2], מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תל אביב, 1976.
פפיטה האזרחי, הפעילות המתבוננת, עיונים באסתטיקה, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, תשכ"ה.
ארתור שופנהאואר, על המטפיזיקה של אהבת המינים, בתוך "העולם כרצון וכדימוי" ("Die Welt als Wille und Vorstellung").
תומאס קון, המבנה של מהפכות מדעיות.
ריצ'רד רורטי, מקריות, אירוניה והזדהות.
משה דה פיג'וטו

שלט רחוב משה דה פיג'וטו
משה דה פיג'וטו (בכתיב איטלקי: Picciotto‏; 1868–1942) היה מנהיג ציוני יליד חלב שבסוריה, והיושב ראש הראשון של ההתאחדות העולמית של  היהודים הספרדים.
קורות חיים

נולד בחלב שבסוריה בשנת ה'תרכ"ח לדניאל פיג'וטו, בן למשפחת פיג'וטו (פיצ'וטו) הענפה שמוצאה בפורטוגל, שבניה התיישבו לאחר גירוש פורטוגל באיטליה ובשטחי האימפריה העות'מאנית. חלק מבני המשפחה עברו מאיטליה (שם קיבלו תואר אצולה) והתיישבו בעיר חלב בה הם עסקו במסחר. אחדים מבני המשפחה שימשו בחלב כקונסולים של המדינות מהן הגיעו. המפורסם היה רפאל דה פיג'וטו שהיה קונסול אוסטריה בחלב.
בצעירותו למד בישיבה שהייתה ממוקמת בבית הוריו, בה נהגו רבני העיר ללמוד. בגיל 8 החל ללמוד בבית הספר אליאנס. בשנת ה'תרל"ז התייתם מאביו, ודודו, רבי משה פיג'וטו, שכיהן כקונסול אוסטריה בחלב, גידלו בביתו.
בגיל 18 החל לעסוק במסחר אריגים עם ארצות אירופה, בהן אוסטריה, גרמניה, צרפת ובלגיה. בשנת ה'תרמ"ט נסע לפריז שבצרפת, כדי לבקר בתערוכת המסחר המקומית, ונסיעתו זו חיזקה את קשרי המסחר שלו. בשנת ה'תרנ"ד נסע יחד עם אשתו למסע מסחר נוסף, ובשנת 1900 התיישב באנטוורפן שבבלגיה. מ-1906 עד 1924 גר במנצ'סטר שבאנגליה, שם פעל לבניית בית כנסת ספרדי נוסף על היחיד שהיה קיים עד אז, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה בנה בית כנסת נוסף בעיר, עבור יוצאי סוריה, ועמד בראשו. בשנים אלו גם עסק בפעילות ציונית, לקח חלק פעיל באגודת הציונים בדרום העיר, ושימש כחבר המועצה הציונית המרכזית בעיר. כן סייע לחיים ויצמן לגייס כספים לתנועה הציונית, השתתף בהקמת קרן ההכנה שהתמזגה אחר כך עם קרן היסוד והשתתף בפעילות ההכנה להשגת הצהרת בלפור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התלווה לחיים ויצמן לארץ ישראל במסגרת משלחת ועד הצירים, והתמנה לראש המחלקה המדינית לענייני ערבים של ועד הצירים. לאחר חילוקי דעות בנוגע לשיטת העבודה שלא נעמה לרוחו, התפטר וחזר למנצ'סטר. בשנת 1925 שימש כציר מטעם קהילתו שבמנצ'סטר בוועידת היהודים הספרדים ונבחר כיושב ראש ראשון של ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים. לאחר מכן עלה ארצה והתיישב בירושלים. מספר פעמים נסע שוב לחו"ל, בשליחויות שונות עבור היישוב.
בהשתדלותו נוסדו יישובים חקלאיים, נוצרו הישגים משמעותיים בכלכלת ארץ ישראל ונוסד "בנק קדם". בין השנים עבר להתגורר למשך תקופות קצרות בפריז ובבריסל, ובשנת 1936 עבר להתגורר בתל אביב. עם התחלת רדיפות היהודים באיטליה, ויתר על אזרחותו האיטלקית ועל תואר האצולה שהיה למשפחתו מזה דורות.
בתל אביב נקרא רחוב על שמו ליד דואר אלנבי.
הערות שוליים

↑  התעתיק picciotto הוא איטלקי. במקור מדובר בשם משפחה פורטוגזי peixoto שמשמעותו דגיג, והוא שם נפוץ בין יהודי פורטוגל ואצל פורטוגזים וברזילאים לא יהודים. במזרח התיכון - בסוריה וארץ ישראל למשל, כנראה בהשפעת הערבית והטורקית, ביטאו לעיתים קרובות "פיג'וטו"[דרוש מקור]
ויולטה יאקובה

| --- | --- |

ויולטה יאקובה
 לידה:  2 ביוני 1923 דופניצה, בולגריה 
 פטירה:  18 ביוני 1944 (בגיל 21) ראדומיר, בולגריה 
 מדינה:  בולגריה 
 מקום מגורים:  סופיה
 כינויים נוספים:  "איוואנקה"
 ידועה בשל:  היותה פרטיזנית
 תקופת הפעילות:  מ-1939 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של בולגריה
 
האנדרטה לזכרה של ויולטה יאקובה בעיר ראדומיר
ויולטה יאקובה (בבולגרית: Виолета Якова, במקורות בעברית גם: ויולטה יעקבה;‏ 2 ביוני 1923, דופניצה, ממלכת בולגריה – 18 ביוני 1944, ראדומיר, ממלכת בולגריה) הייתה פרטיזנית יהודייה, חברת המפלגה הקומוניסטית של בולגריה. יאקובה, שכינויה המחתרתי היה "איוואנקה", השתתפה במספר מבצעי התנקשות באנשי צבא בולגרים וגרמנים ובכללם ההתנקשות במפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב ובפטרונו הגנרל חריסטו לוקוב. היא נרדפה על ידי כוחות הביטחון הבולגריים, וביוני 1944 נפצעה במהלך חילופי אש עם המשטרה בעיר ראדומיר, נלכדה ועונתה למוות.
קורות חיים

ויולטה יאקובה נולדה בדופניצה למשפחה קשת יום. המצב הכלכלי הקשה ששרר בבולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוביל משפחות יהודיות רבות להגר מיישובים קטנים יחסית לריכוזי אוכלוסין, ובנסיבות אלו היגרה גם משפחתה של יאקובה לבירה סופיה. ויולטה למדה תפירה והועסקה כשוליית חייט. ב-1939 הצטרפה לארגון הנוער של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית. ב-1942, לאחר הצטרפות בולגריה למדינות הציר מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי הצטרפה ויולטה יאקובה למחתרת.
נחשבה ללוחמת נועזת והשתתפה במבצעי התנקשות בלב סופיה, ובכללם ההתנקשות בגנרל חריסטו לוקוב ובמפקד המשטרה הקולונל אטאנאס פאנטב. שמה יצא למרחוק, והיא הפכה למבוקשת על ידי כוחות הביטחון הבולגריים. בראשית מרץ 1944 הגיע מידע מודיעיני למשטרה הבולגרית בדבר הימצאה בעיר ראדומיר, והמשטרה החלה לנהל מצוד אחריה. ביוני היא אותרה ונלכדה לאחר קרב יריות עם המשטרה הבולגרית, שבמהלכו נפגעה. יאקובה עונתה למוות על ידי המשטרה הבולגרית.
הנצחתה

תעוזתה בקרב ונסיבות מותה הפכו את יאקובה לאחד מסמלי המאבק במשטר הפרו-פאשיסטי בבולגריה, ובתקופת השלטון הקומוניסטי הואדר שמה. היא הוכרזה גיבורה לאומית של בולגריה. ב-1970 הופק בבולגריה סרט קולנוע בשם "המלאכים השחורים", שעסק בהתנקשות בקולונל אטאנאס פאנטב, ובו גולמה דמותה של יאקובה וצוין חלקה. בעיר ראדומיר הוקמה אנדרטה לזכרה.
הערות שוליים

↑  Donald M. McKale, ‏ Hitler's Shadow War: The Holocaust and World War II, מרילנד, ארצות הברית, 2002, אוחזר ב-14 ביולי 2013.
↑  המרי היהודי בשנות השואה: בארצות אירופה האחרות, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית, אוחזר ב-14 ביולי 2013.
משה סולובייצ'יק (רופא)

אין תמונה חופשית
משה סולובייצ'יק (1910- 2001) היה כירורג  וכירורג ילדים, פרופסור לכירורגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקה כירורגית ב' וכירורגית ילדים בבית החולים איכילוב (1965-1980), ממלא-מקום מנהל בית החולים איכילוב (1975-1980).
קורות חיים

סולובייצ'יק נולד בוורשה שבפולין. אביו הד"ר אהרון סולובייצ'יק היה כירורג ומנהל בית חולים כירורגי פרטי. לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד סולובייצ'יק רפואה באוניברסיטת ורשה (1928-1935).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבד סולובייצ'יק במחלקה הכירורגית של בית החולים היהודי בוורשה.
בשנת 1939 נשא לאשה את ד"ר הלן סולובייצ'יק (לבית צ'רניאק). בהמשך נולדו הבנים אילן ורוני. הלן סיימה התמחות ברפואת ילדים.
בשנת 1940 עברו לווילנה. בווילנה סולובייצ'יק ורעייתו טיפלו בפליטים באמצעות החברה לשמירת הבריאות באוכלוסייה היהודית (OZE, אָזע).
בארץ-ישראל

בשנת 1941 עלו בני הזוג סולובייצ'יק לארץ ישראל. בשנת 1942 גויס סולובייצ'יק לצבא אנדרס, שירת בחזית איטליה והיה רופא ביחידה הכירורגית שיועדה לצבאות בעלות הברית.
עם שחרורו מצבא אנדרס עבד סולובייצ'יק במשך מספר חודשים במרפאה כירורגית בירושלים.
בשנת 1946 החל סולובייצ'יק לעבוד ככירורג בבית החולים הדסה תל אביב, תחילה אצל הפרופ' מכס מרכוס, ומשנת 1948 במחלקתו של הד"ר אריה אלוטין. באפריל 1958 מונה סולובייצ'יק לסגן מנהל מחלקת כירורגית ג'.
בשנת 1963 יצא סולובייצ'יק להשתלמות בלונדון בכירורגיה של ילדים.
בשנת 1965 התמנה סולובייצ'יק למנהל מחלקה כירורגית ב', בנוסף ייסד וניהל את מחלקת כירורגית ילדים, בבית החולים איכילוב.
משנת 1975 עד 1980 כיהן כממלא מקום מנהל בית החולים איכילוב, בנוסף לכהונתו כמנהל מחלקה כירורגית וכירורגית ילדים.
סולובייצ'יק היה פעיל מאוד בהסתדרות הרפואית בישראל. הד"ר רם ישי, יו"ר הר"י בין השנים 1971-1990, העיד: "התפתחותה ושגשוגה של הר"י אינם ניתנים לתיאור מבלי שדמותו של סולובייצ'יק תהיה שזורה ומשולבת בהם".
שנים רבות עמד סולובייצ'יק בראש ארגון רופאי בתי החולים העירוניים-ממשלתיים בתל אביב.
לאחר פרישתו לגמלאות כיהן סולובייצ'יק כנציב תלונות הציבור במשרד הבריאות.
סולובייצ'יק נפטר בשנת 2001. נקבר בבית העלמין הדרום (בת ים) לצד רעייתו שנפטרה בשנת 1987.
לקריאה נוספת

אהרון להב,  דבר, "רופאים הצילו תינוק בן יומו שנולד בלי אברי הפרשה", (ד"ר אריה אלוטין ועוזריו ד"ר מנדל סטבורובסקי וד"ר משה סולובייצ'יק), 19.6.1960.
פרופ' יוסף שנקר, רופא נשים, פרק : "לימודי הרפואה בירושלים - מחזור ראשון שהתחיל למודים בישראל 1958 - 1952", פרק משנה : "התנסות ראשונית בכירורגיה", הוצאת קונטנטו דה סמריק, תשע"ד, 2014.
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים, י' בשבט תשכ"ג, 4 בפברואר 1963, רשימת הרופאים בעלי תואר מומחה, משה סולובייצ'יק, רח' דיזנגוף 89, תל אביב, מס' רישיון מומחה: 876, עמוד 744
↑  "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך: סולובייצ'יק משה, עמוד 309
↑  חברי אגודת "בני משה" בורשה, 1895
↑  "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך: סולובייצ'יק הלן, עמוד 308
↑  מרכז רפואי עירוני ממשלתי ביה"ח ע"ש איכילוב, ביה"ח "הדסה", בית היולדות ע"ש אשרמן, ת"א יפו, "ספר השנה 1971-1972", הוצאת המחלקה ליחסי ציבור של בתי החולים העירוניים-ממשלתיים, העורך: אריה תורג'מן, עמודים 96-98
↑  רם ישי, "זמן הרפואה", ינואר-פברואר 2002, עמוד 53
↑  הארץ, 17 בדצמבר 2001
שלום דרוויש

| --- | --- |

 לידה:  1913 עיראק 
 פטירה:  1997 (בגיל 84 בערך) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
שלום דרוויש (בערבית: شالوم درويش; 1913–1997) היה סופר, משורר ועורך דין יהודי-עיראקי-ישראלי. כיהן כחבר בפרלמנט העיראקי בשנות הארבעים.
קורות חיים

שלום דרוויש נולד בכפר עלי אל-ע'רבי במחוז אל-עמארה שבעיראק בשנת 1913. בגיל שמונה, לאחר מות אביו, עברה משפחתו לבגדאד, שם למד בבית הספר רחל שחמון (אל-תעאוון) של הקהילה היהודית. בשנת 1935 החל ללמוד בקולג' למשפטים של בגדאד, והוסמך כעורך דין בשנת 1938. בשנים 1944-1929 כיהן בתור מזכיר הקהילה היהודית של בגדאד ולקח חלק בהנהגת הקהילה. לבסוף עזב את תפקיד זה כדי להתפנות לעבודתו בעריכת דין.
דרוויש היה פטריוט עיראקי ופעיל במפלגה הלאומית הדמוקרטית (אנ'), מפלגת שמאל מתון עיראקית שהוקמה על בסיס המודל של מפלגת הלייבור הבריטית, וכתב בביטאונה, העיתון "אל-אהאלי". כלפי חוץ הוא גילה יחס אדיש ואף מגנה כלפי הציונות, אך לדבריו לא ראה סתירה בין פטריוטיות עיראקית לבין ציונות, ובתפקידיו השונים העביר מידע לפעילים ציונים מקומיים ונפגש עם שליחים מארץ ישראל. בראשית שנת 1947 נבחר לכהן כחבר בפרלמנט העיראקי מטעם המפלגה הלאומית הדמוקרטית, אך התפטר ביחד עם שאר חברי הפרלמנט של המפלגה במחאה על זיופים בבחירות ושחיתות.
לאחר שהואשם בהיותו פעיל ציוני, ועקב זעזועו מיחסה של מערכת המשפט העיראקית ליהודים (בפרט בפרשת שפיק עדס), הוא נמלט מעיראק לאיראן בשנת 1950 ומשם עלה לישראל. בישראל המשיך לעסוק בעריכת דין והועסק כפקיד ממשלתי בקרב ערביי ישראל. כמו כן, כתב באופן קבוע על נושאים משפטיים לעיתונים ממסדיים בערבית כגון אל-יום ואל-אנבאא. הוא נפטר בחיפה בשנת 1997.
אחיו היה הרופא והסופר ד"ר סלמאן דרוויש.
יצירתו

החל משנות העשרים פרסם דרוויש סיפורים קצרים, שירה וביקורת ספרותית ופוליטית בכתבי עת עיראקים ובראשם כתב העת הספרותי היהודי אל-חאצד ("הקוצר"), לו כתב טור ביקורתי-סאטירי קבוע בשם "הרהורי השטן" (וסוסאת אבליס) ופרסם בו באופן קבוע דברי ספרות ושירה. דרוויש פרסם שני קובצי סיפורים קצרים בעודו בעיראק: "אחראר ועביד" (احرار وعبيد; בני חורין ועבדים, 1941) ו"בעד אלנאס" (بعض الناس; חלק מהאנשים, 1948). אחד מהסיפורים הקצרים המופיע בספרים אלו, "קאפִילה מן אל-ריף" (قافلة من الريف; שיירה מן הכפר), המספר את סיפורה של משפחה כפרית ממערב עיראק המחליטה לעבור לבגדאד, הוא אחד מסיפוריו המפורסמים ביותר של דרוויש ופורסם מחדש באנתולוגיות רבות של ספרות ערבית ועיראקית. הסופר ומבקר הספרות הלבנוני סהיל אדריס (אנ') כתב על סיפור זה כי הוא "אחת היצירות המופלאות בספרות הסיפורת הערבית".
לפי ראובן שניר, סיפוריו של דרוויש נחשבים לפורצי דרך בספרות העיראקית. מבקר הספרות העיראקי עמר אל-טאלב ציין כי חלוציותו של דרוויש באה לידי ביטוי הן בשימוש בלשון עממית, הן בהשתחררות מן המאפיינים הרומנטיים שהיו סימן היכר של הספרות העיראקית המודרנית המוקדמת, והן בהתמקדות בבעיותיהם של בני העם הפשוט. כמה מסיפוריו עסקו באופן חלוצי גם בסוגיית מעמד האישה, כמו למשל הסיפור "פי סנת 2541" ("בשנת 2541") העוסק במציאות עתידנית בה הגברים סובלים מיחס מתנשא בחברה שבשליטה נשית. רוב סיפוריו של דרוויש כתובים בסגנון ריאליסטי ולפי שמואל מורה, דרוויש היה מייסד הריאליזם בספרות העיראקית. מבקרי ספרות רבים מציינים את דרוויש כאחד מהסופרים החשובים שפעלו בעיראק בשנות השלושים והארבעים.
דרוויש היה פעיל גם בתחום התיאטרון וחיבר מחזות. בין היתר הוא עיבד את היצירה האנגלית "בן המלך והעני" למארק טוויין לאופרטה בערבית בשם "אבן אל-לץ או אל-אמיר תומא", שהועלתה והוצגה בידי התלמידים של בית הספר רחל שחמון בשנת 1927. בשנת 1931 השלים ופרסם מערכון בשם "בעד מות אח'יה" (بعد موت اخيه; לאחר מות אחיו), טרגדיה חברתית המוקיעה את קלות הדעת, העצלנות והפזרנות. בשנת 1936 פרסם מחזה קצר נוסף בשם "אל-טיש" (קלות הדעת). שתי המחזות הודפסו ופורסמו כנספחים לכתב העת "אל-חאצד".
בשנים הראשונות לאחר עלייתו לישראל המשיך דרוויש בכתיבה בעיקר לעיתונים כגון אל-יום ואל-אנבאא. כמו כן פרסם דברי ספרות ושירה בעיתון אל-מג'תמע בעריכת המשורר הערבי מישל חדאד. בשנת 1976 הוציא לאור קובץ סיפורים קצרים שלישי, בשם "ביידת אלדיכּ" (بيضة الديك; ביצת התרנגול). בעוד שבשני ספריו הראשונים זהותו היהודית של המחבר לא ניכרה בכתיבתו, עיקר הסיפורים בקובץ השלישי עוסקים בחיים היהודיים בעיראק וחייהם של העולים מעיראק בישראל.
בשנת 1981 פרסם בצוותא עם אחיו ד"ר סלמאן דרוויש ספר נוסף בערבית בשם كل شيء هادئ في العيادة ("הכל שקט במרפאה"), שהיה בעיקרו אוטוביוגרפיה של אחיו, אך כלל גם סיפור קצר פרי עטו.
בשל קהל הקוראים המצומצם לספרות ערבית בישראל, עבר דרוויש לכתוב בעברית. הוא פרסם סיפורים קצרים אחדים בכתבי עת שונים, ובשנת 1986 הוציא לאור נובלה בשם "פריים! פריים!". עלילת הספר עוסקת בנישואים מאורגנים בין נערה צעירה לגבר מבוגר ועשיר, על אף אהבתה של הנערה לחברה הצעיר למשחקים.
ספריו

احرار وعبيد: مجموعة قصص، بغداد: مطبعة الرشيد، 1941.
بعض الناس، بغداد: شركة التجارة والطباعة، 1948.
بيضة الديك: مجموعة قصص، القدس: "الشرق"، 1976.
كل شيء هادئ في العيادة, اورشليم - القدس: رابطة الجامعيين اليهود النازحين من العراق في اسرائيل، 1981.
פריים! פריים! (איירה: תמי בצלאלי), תל אביב: בימת-קדם לספרות, 1986.
לקריאה נוספת

שמואל מורה (עורך), הסיפור הקצר של יהודי עיראק, ירושלים: הוצאת מגנס, תשמ"א.
ראובן שניר, ‏הציונות בראי הספרות היפה הערבית והעברית של יהודי עיראק, פעמים 73 (תשנ"ח), עמ' 128-146.
شمعون بلاص، 'التوجه الواقعي في قصص شالوم درويش'، الكرمل، 1989، 27-61.
Emile Marmorstein. “An Iraqi Jewish Writer in the Holy Land,” Jewish Journal of Sociology 6 (1964): 92–100.
Miklif Hamad Mudhi, The origin and development of the Iraqi-Jewish short story from 1922-1972., Ph.D. diss., University of Exeter, 1988, pp. 231-312, 502-506.
הערות שוליים

↑  דפנה צמחוני, מדוע עלו רוב יהודי עיראק לישראל במבצע עזרא ונחמיה: יציאתו של שלום דרווויש כמשל, אתר דעת
↑  תרגום של הסיפור לעברית ניתן למצוא בספרו של ראובן שניר, מאבק זהויות ביצירתם של יהודי עיראק, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, תשס"ה, עמ' 530-539.
↑  לב חקק ושמואל מורה, 'יצירתם הספרותית והמחקרית של יוצאי עיראק בעיראק ובישראל בדורנו', בתוך: מחקרים בתולדות יהודי עיראק ובתרבותם, אור יהודה: מרכז מורשת יהדות בבל, 1981, כרך א', עמ' 109. 
 סהיל אדריס כתב על יצירתו של דרוויש בעבודת הדוקטורט שלו וכן בכמה מאמרים לכתב העת "אל-אדאב" שיוצא לאור בביירות (אל-אדאב, שנה 1, גיליון 4, אפריל 1953, עמ' 34-35.)
↑  עמר אל-טאלב, 'מלמאח אל-קצה אל-עראקיה בעד אל חרב אל-עלאמיה אל-ת'אניה וחתה ת'ורת תמוז 1958', אל-אקלאם 4, 11 (ינואר 1976), עמ' 35–46. מצוטט אצל: ראובן שניר, מאבק זהויות ביצירתם של יהודי עיראק, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, עמ' 175, הערה 173.
1 2  Shmuel Moreh, 'An outline of the development of Modern Arabic Literature, Oriente Moderno, Anno 55, Nr. 1/2 (Gennaio-Febbraio 1975), p. 24.
↑  שמואל מורה, ‏התיאטרון היהודי בעיראק במחצית הראשונה של המאה העשרים, פעמים 23 (תשמ"ה - 1985), עמ' 82.
↑  לדוגמה השיר "אל בעת'" (התחייה), אל-מג'תמע, גיליון 6, 1955, עמ' 5-7.
↑  למשל:
 שלום דרוויש, "נפט עליך!", עיתון 77, גיליון 28, יוני-אוגוסט 1981, עמ' 37-36.
 שלום דרוויש, 'המרתף', אפריון 9 (1988), עמ' 20-23.
↑  "פריים" היא הצורה בה הגו יהודי עיראק את השם אפריים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301869705171  BnF: cb156480281 (data)  GND: 133468771  ISNI: 0000 0000 7849 1402  LCCN: nr93028818  NTA: 389525936  VIAF: 22465898   WorldCat (עם VIAF): 22465898
בית הכנסת העתיק (קרקוב)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, מוזיאון 
 כתובת:  קרקוב 
 מיקום:  קז'ימייז' 
 מדינה:  פולין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־15
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־15 
 סגנון אדריכלי:  אמנות גותית 
 
 קואורדינטות:  50°03′05″N 19°56′55″E﻿ / ﻿50.051392°N 19.948572°E﻿ / 50.051392; 19.948572
 אתר רשמי
  (למפת קרקוב מוגדלת) בית הכנסת העתיק(למפת קרקוב רגילה) בית הכנסת העתיק
 
בית הכנסת העתיק
בית הכנסת במהלך מלחמת העולם השנייה
המראה הפנימי של בית הכנסת
בית הכנסת העתיק (ביידיש: אַלְטֶע שׁוּל) של קרקוב הוא בית הכנסת העתיק ביותר בפולין שעדיין עומד על תלו. הוא נמצא בקז'ימייז', פרבר של קרקוב שהיה בעבר עיר עצמאית. בית הכנסת היווה, עד השואה, אחד מבתי הכנסת המרכזיים של יהדות קרקוב.
זמן ייסודו של בית הכנסת אינו ברור. על פי מקורות שונים, בית הכנסת נבנה בשנת 1407 או בשנת 1492 (לפני גירוש היהודים מקרקוב בשנת 1495 ומעבר קהילת קרקוב לקז'ימייז'). הוא שופץ בשנת 1570 תחת פיקוחו של אדריכל איטלקי, מטאו גוצ'י. במהלך השיפוץ הוגבהו קירות בית הכנסת כדי שיוכל לעמוד בפני מתקפה ולהגן על הנמצאים בו, הקירות ומספר קישוטי פנים עוטרו בסגנון גותי.
בשנת 1794 נאם בבית הכנסת הגנרל הפולני תדיאוש קושצ'ושקו, וקרא ליהודים להצטרף למאבק לעצמאות פולין שבהנהגתו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בית הכנסת נהרס ויצירות האמנות בו נשדדו על ידי הגרמנים. בתקופות מסוימות במלחמה שימש המקום כמחסן עבור הצבא הגרמני. בשנת 1943 הוצאו בו להורג 30 בני ערובה פולנים.
לאחר המלחמה, בשנים 1959-1956, שופץ המבנה על פי אפיונו הגותי כפי שנבנה על ידי גוצ'י. המבנה משמש כיום כאגף של המוזיאון ההיסטורי של קרקוב, העוסק בקהילה היהודית של העיר.