ברית ערי הנזה
התפתחות ברית הנזה

העיר ויסבי, מהאי השוודי גוטלנד, שימשה כמרכז למסחר עם האגן הבלטי המזרחי כ-100 שנה לפני הקמת התאגדויות הנזה. לשם כך ויסבי הקימה שלוחה בנובגורוד (היום וליקי נובגורוד ברוסיה). כאשר הצטרפו סוחרים גרמנים, הם קיימו את המסחר עם נובגורוד בשמה ובתנאיה של גוטלנד. מספרם של סוחרים אלה הלך וגדל בהתמדה והעניק חשיבות רבה לויסבי.. המצב השתנה עם התפתחות העיר ליבק בצפון גרמניה. ליבק הוקמה בשנת 1159, על ידי היינריך, דוכס סקסוניה ובשנת 1227 קיבלה מעמד של "עיר קיסרית", עם זכויות לניהול עצמאי. תודות למיקומה הגאוגרפי בחיבור בין הים הצפוני לים הבלטי, הפכה ליבק לעיר מובילה במסחר עם השטחים בצפון ובמזרח האגן הבלטי וצמצמה את חשיבותה של ויסבי. בשנת 1173 סוחרי ליבק קיבלו לראשונה זכויות יתר במסחר עם שוודיה. בהמשך, ליבק יזמה שותפות עם העיר המבורג, אשר שלטה בדרכי המסחר במלח. זו הייתה ההנזה הראשונה של ערים והיא קיבלה זכויות יתר מהנרי השלישי מלך אנגליה באמצע המאה ה-13. בשנת 1282 הצטרפה אליהן ההנזה של קלן, לה היו זכויות דומות מאז תקופת מלכותו של הנרי השני. כך נוצרה מושבת הנזה רבת עוצמה בלונדון.. בתקופה הראשונה של פעילות הברית, ההזדמנויות העסקיות היו מרובות כל כך עד שלא היה צורך במדיניות מגבילה ולא במונופולים.
בעקבות פעילות המסחר הענפה באזור, מתיישבים גרמנים הקימו ערים רבות בקרבת החוף הבלטי. בין הערים הללו ניתן למנות את דנציג, טורון, טאלין, ריגה ועוד. הערים הצטרפו לברית והיו כפופות לחוקי ליבק. בכולן שלטה השפה הגרמנית. במקביל הוקמו ארבע תחנות מסחר ראשיות - Kontor (אנ'), בנובגורוד, לונדון, ברוז' וברגן (בריגן). ההתיישבות הגרמנית בתחנות אלו נשאה אופי של שכונות עצמאיות, שהיו נתונות למרות ההנזה ולא לשלטון המקומי. בקונטור של ברגן חיו במשך כל השנה כ-1000 סוחרים גרמנים ובחודשי הקיץ הצטרפו אליהם 1000 תושבים נוספים, שהיו ספנים ומבקרים. בתחנות אלו היו תשתיות מסחר כמו מחסנים, מאזני שקילה ומשרדים וגם מבני מגורים, אולמות כינוס וכנסייה והחיים נוהלו על פי תקנות מחמירות. תחנות מסחר קטנות יותר התקיימו בערי הנמל מפורטוגל ועד רוסיה ומפינלנד עד הים התיכון.
במאה ה-14 התגברה ההתנגדות של הסוחרים המקומיים וקטן היקף המסחר. כדי להגן על השווקים הישנים כנגד התחרות המתהווה ולשמור על הזכויות העודפות אשר הושגו במהלך השנים, התעורר הצורך באמצעים נוקשים. לשם כך, בשנת 1366, גובשה רשמית ברית של ערים גרמניות, כמעבר מבריתות בין גילדות הסוחרים מערים שונות לברית בין הערים עצמן. חברות בברית הנזה הייתה מותנית במספר תנאים: העיר המועמדת הייתה חייבת להיות עיר גרמנית, עצמאית ובעלת יכולת ורצון לעמוד בתשלומים שהוטלו על חברי הברית. מילוי התנאים הללו היקנו לסוחרי העיר זכויות בתחום הגנה על ביטחונם האישי, חופש מעבר והנחות במכס. גם הערים שהצטרפו במועד מאוחר יותר היו כפופות לחוקי ליבק. היו אלה חוקים משותפים, להגנת הסוחרים ורכושם ולפעילות משותפת. הם כללו איסור מלחמות בין ערים של הברית, חזית אחידה נגד אויב משותף ואיסור על שיתוף זרים בעסקים. העונש נגד עיר שעברה על חוקים אלה היה ביטול חברותה בברית. צעד זה נחשב עונש חמור והוא אומנם הופעל מספר פעמים. לדוגמה, העיר ברמן הוצאה מהברית בשנת 1275 והתקבלה חזרה, על פי בקשתה, רק בשנת 1358.
ברית הנזה העדיפה לנהל מדיניות של שלום, אשר הועילה למסחר, אך היו גם מקרים בהן היא נקטה בפעולות חריפות, כמו במלחמה נגד דנמרק. ב-1361–1362 מלך דנמרק, ואלדרמר הרביעי אטרדג, כבש את האי השוודי גוטלאנד ואת ויסבי, עיר שהשתייכה להנזה, ואיים על זכויות הדייג של ההנזה בברגן ובמיצר ארסונד. נציגי הברית נפגשו בקלן והקימו איחוד צבאי, אשר כלל ערי הנזה וגם כמה ערים הולנדיות שלא היו חברות הנזה. במסגרת אמנת קלן (אנ') הוסדרו ההיבטים הכלכליים של המלחמה המתוכננת ונקבעה מכסת הספינות והצוותים שתשלח כל עיר למלחמה. במלחמה נגד דנמרק השתתפו גם שוודיה ונורווגיה. המלך ואלדמר הובס ובשנת 1370 נאלץ לחתום על חוזה שטרלזונד (אנ'), שהעניק לברית זכויות רבות. היו גם פעולות עונשין אחרות, כמו ההסגר על פלנדריה בשנים 1358-1360.