stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שגרירות ארצות הברית בפריז
מתחמים > מעון השגריר – הוטל דה פונטלבה

הוטל דה פונטלבה, הממוקם ברחוב פובורג סן-אונורה 41. בשנות שלטונו הראשונות של לואי ה-14, גבולותיה המערביים של העיר פריז הקדומה השתרעו רק עד כיכר הקונקורד ורחוב רויאל. מעבר לכך, שכן הרובע הכפרי פובורג סן-אונורה, שהתאפיין בשדות פתוחים ובבתים צנועים. בשנת 1710, רכש אנרי ד'אגסו, קנצלר המלך, חלקת אדמה שכללה את האתר שבו ממוקם כיום מעון השגריר האמריקאי, ברחוב 41, פובורג סן-אונורה.
בשנת 1720, בנה ד'אגסו במקום בית מפואר עם גן פרחים וירקות, שתפס כמעט את אותו שטח כמו גני המעון כיום. במהרה, הפך האזור לאופנתי, ובתי פאר נוספים הוקמו סביבו, כל אחד עם מטעים נרחבים שהשתרעו עד השאנז-אליזה. ממזרח לאחוזה נמצאים כיום שגרירות יפן, Cercle de l'Union Interalliée ושגרירות בריטניה, שתוכננה על ידי ויסקונטי; וממערב שוכן ארמון האליזה, מעונו הרשמי של נשיא צרפת. גנים אלה, שהשתמרו ושופרו עם השנים, יוצרים נווה ירוק בלב פריז.
לאחר מותו של ד'אגסו בשנת 1751, עברה האחוזה בין מספר בעלי ממון בולטים, עד שנרכשה בשנת 1778 על ידי שארל טליראן דה פריגור דה שלה, בן דודו של המדינאי הידוע שארל-מוריס דה טליראן. מאוחר יותר מכר טליראן את הבית לרוזן לואי לה פלטייה דה מורטפונטיין, שבתקופתו הפכה האחוזה לאחד ממעוזי המלוכנות החשובים בפריז.
בשנת 1836, נרכשה האחוזה על ידי הברונית מיקאלה אלמונסטר דה פונטלבה מניו אורלינס. היא הרסה את המבנה הקיים ובין השנים 1836–1842, הקימה את המעון הניצב שם כיום. לאחר מותה, נמכר הבית על כל רהיטיו לברון אדמונד דה רוטשילד, בן למשפחת הבנקאים הידועה, אשר הביא את האחוזה לתקופה חדשה של פאר. לאחר מותו בשנת 1934, ירש ברון מוריס דה רוטשילד את המבנה, אך לפני שהספיק לבצע את שיפוציו המתוכננים, פרצה מלחמת העולם השנייה, ורוטשילד ומשפחתו נאלצו לברוח לשווייץ, בעוד המבנה עבר לידי הכובשים הנאצים.
במהלך המלחמה, שימש המבנה כמועדון קצינים של הרמן גרינג. הנאצים ביצעו שינויים מינוריים בלבד, ולאחר המלחמה הצליחה משפחת רוטשילד, בסיוע ג'יימס מורטימר ואוצרים מצבא ארצות הברית (הארמייה השביעית), להשיב את מרבית הפריטים שנבזזו. עם זאת, לא הברון מוריס ולא אף אחד מיורשיו חזרו להתגורר באחוזה.
לאחר המלחמה, הושכר המבנה תחילה למועדון חיל האוויר המלכותי הבריטי, ולאחר מכן לממשלת ארצות הברית. בשנת 1948, רכשה ארצות הברית את המבנה.
בשנת 1966, הוחלט להעביר את מעון השגריר מ־Avenue d'Iéna ל־41, פובורג סן-אונורה. עבודות השיפוץ הסתיימו בשנת 1971, ובינואר 1972, עברו השגריר ארתור ק. ווטסון ורעייתו להתגורר במקום. מאז, כל שגריר אמריקאי השוכן במקום פעל לשימורו ושיפורו, והמעון מהווה עד היום סמל לקשרי הידידות בין ארצות הברית לצרפת.
הערות שוליים

↑  About the Embassy | Paris, France - Embassy of the United States, web.archive.org, ‏2016-03-03
↑  Bureau of Overseas Buildings Operations, United States Department of State (באנגלית אמריקאית)
↑  Embassy Building | Embassy of the United States Paris, France, web.archive.org, ‏2012-05-02
1 2  The Residence | Embassy of the United States Paris, France, web.archive.org, ‏2012-03-11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0446 4881 
מפקד חיל הנחתים גנרל אריק סמית' מצטלם עם נחתים אמריקאים בשגרירות בפריז
הנשיא דונלד טראמפ נואם ב הוטל דה פונטלבה מעון השגריר בפני משפחות הדיפלומטים
אנט קולודני

| --- | --- |

 לידה:  21 באוגוסט 1941 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  11 בספטמבר 2019 (בגיל 78) טוסון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  ברוקלין קולג'  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מעסיק:  אוניברסיטת אריזונה, אוניברסיטת ייל, המכון הפוליטכני רנסליר 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1978) 
 
אנט קולודני (באנגלית: Annette Kolodny; ‏21 באוגוסט 1941 – 11 בספטמבר 2019) הייתה פמיניסטית, חוקרת ומבקרת ספרות ותרבות יהודיה-אמריקאית. היא נחשבת לחלוצה בתחום האקופמיניזם.
ביוגרפיה

נולדה בעיר ניו יורק ב-21 באוגוסט 1941. אמה, אסתר ריפקינד קולודני, הייתה מורה ואביה, דוד קולודני, היה רופא שיניים. לזוג היו שתי בנות נוספות והמשפחה התגוררה בברוקלין. קולודני למדה בברוקלין קולג׳, שם סיימה תואר ראשון ב-1962 כחברה באחווה היוקרתית פי בטא קפא. לאחר סיום לימודיה עבדה בתפקיד זוטר בשבועון ניוזוויק, אך עזבה לאחר שנה כאשר חשה שכאישה, לא תוכל להתקדם שם.
קולודני המשיכה ללימודים גבוהים באנגלית וספרות אמריקאית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, והשלימה דוקטורט בשנת 1969.
משרת ההוראה הראשונה שלה הייתה באוניברסיטת ייל, שם הכירה את דניאל פיטרס, לימים בעלה. לאחר שנה עזבה את ייל והזוג עבר להתגורר בקנדה, בשל החשש של פיטרס מפני גיוס לצבא בתקופת מלחמת וייטנאם. קולודני החלה ללמד ספרות באוניברסיטת קולומביה הבריטית, והייתה בין מפתחי תוכנית הלימודים המוכרת הראשונה בלימודי נשים בקנדה. תוכנית זו הפכה למודל המקובל בקנדה ובארצות הברית.
בשנת 1974 שבה לארצות הברית והחלה ללמד באוניברסיטת ניו המפשייר. ב-1975 הוציאה לאור את ספרה המחקרי החשוב הראשון בתחום ביקורת אקולוגית (אנ') פמיניסטית, אקופמיניזם. בעוד שהספר זכה לביקורות חיוביות והיה פורץ דרך בתחום, קולודני לא קיבלה קביעות באוניברסיטת ניו המפשייר. בתגובה תבעה את האוניברסיטה בגין הפרה של חוק זכויות האזרח משנת 1964, באשמת אפליה מינית ואנטישמיות. לאחר חמש שנים, היא קיבלה סכום לא ידוע של פיצויים, שלדברי עורכי דינה היה הגבוה ביותר עד אז בתביעות מסוג זה. בכסף שקיבלה ייסדה קרן להגנה משפטית על נשים הנאבקות באפליה באקדמיה, במסגרת האיגוד הלאומי ללימודי נשים (NWSA) (אנ').
בשנים הבאות לימדה במספר אוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטת מרילנד והמכון הפוליטכני רנסלר. ב-1988 מונתה לדיקנית הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אריזונה. בתפקידה זה הציגה שורה של חידושי מדיניות שנועדו לשפר את הצלחתם של נשים ומיעוטים באקדמיה, הן כסטודנטים והן כסגל. ב-1993 פרשה מכהונתה כדיקנית והמשיכה ללמד באוניברסיטה, כפרופסור לספרות ותרבות אמריקאית. ביולי 2007 יצאה לגמלאות מאוניברסיטת אריזונה כפרופסור אמריטה, והמשיכה בחיים מקצועיים פעילים כחוקרת ויועצת בנושאי מדיניות להשכלה גבוהה.
במהלך הקריירה האקדמית שלה, קולודני הרצתה בכנסים ובאוניברסיטאות ברחבי העולם, ומאמריה וספריה תורגמו לעשרות שפות. ספריה זכו בפרסים רבים, בארצות הברית ומחוצה לה. היא קיבלה מענקים ומלגות מטעם העמותה הלאומית למדעי הרוח, קרן פורד, מלגת גוגנהיים, מלגת קרן רוקפלר למדעי הרוח, ועוד. בשנת 2002, האגודה לשפות מודרניות העניקה לה את מדליית ג'יי בי האבל (אנ') למפעל חיים בלימודי ספרות אמריקאיים. באותה שנה האיגוד ללימודים אמריקאיים (אנ') ייסד את פרס אנט קולודני ללימודי סביבה, המוענק מדי שנה למאמר בעל האוריינטציה הסביבתית הטובה ביותר.
קולודני נפטרה ב־11 בספטמבר 2019 בטוסון, אריזונה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Seelye, Katharine Q. (2019-09-20). "Annette Kolodny, Feminist Critic and Scholar, Dies at 78". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2025-01-09.
↑  Leitch, Vincent B. (ed.), Annette Kolodny, The Norton Anthology of Theory and Criticism, New York: W.W. Norton and Company, 2001, עמ' 2143
↑  Annette Kolodny papers | University of Arizona Libraries, lib.arizona.edu (באנגלית)
1 2  Jay, p. 212
↑  In Memoriam: Annette Kolodny | College of Humanities | University of Arizona, humanities.arizona.edu (באנגלית)
1 2  Posted September 25, 2019, Obituary: Annette Kolodny, AZ Jewish Post, Arizona Jewish Post (באנגלית אמריקאית)
↑  The Annette Kolodny Prize | ASA, theasa.net (באנגלית)
↑  Annette Kolodny, obo (באנגלית)
↑  Annette Kolodny
↑  Blair Rouse, Review of THE LAY OF THE LAND, Style 12, 1978, עמ' 394–396
↑  Donald J. Murphy, One Union in Wood: A Political History of the International Woodworkers of America. By Jerry Lembcke and William M. Tattam. (New York: International Publishers, 1984. 229 pp. Paper $7.95.), Journal of Forest History 30, 1986-01, עמ' 42–43 doi: 10.2307/4004760
↑  Jay, Gregory (ed.), Dictionary of Literary Biography, Detroit: Gale Research Company, 1988, עמ' 210-212
↑  Leitch, Vincent B. (ed.), Annette Kolodny, The Norton Anthology of Theory and Criticism, New York: W.W. Norton and Company, 2001, עמ' 2143-2145
↑  Forrest Armstrong, Failing the Future: A Dean Looks at Higher Education in the Twenty-first Century: A Review, Grand Valley Review 19, 1999-01-01
↑  Joseph Nicolar; Edited, Annotated, and with a History of the Penobscot
Nation and an Introduction by Annette Kolodny, The Life and Traditions of the Red Man, Durham: Duke University Press, 2007
↑  Daron W. Olson, In Search of First Contact: The Vikings of Vinland, the Peoples of the Dawnland, and the Anglo-American Anxiety of Discovery by Annette Kolodny (review), Swedish-American Studies 66, 2015, עמ' 137–143
גלובס

| --- | --- |

 תדירות:  עיתון יומי
 סוגה:  כלכלה
 פורמט:  פורמט טבלואיד
 בעלים:  אלונה בר און ענת אגמון
 עורכת ראשית:  נעמה סיקולר
 תאריכי הופעה:  17 באוקטובר 1983 – הווה (41 שנים)
 שפה:  עברית
 מערכת:  ראשון לציון
 תפוצה:  כ-35 אלף[דרוש מקור] (שישי בתפוצתו בישראל)
 מדינה:  ישראל ישראל
 www.globes.co.il
 
גלובס הוא עיתון יומי ואתר חדשות כלכלי ישראלי. העיתון המודפס מופץ לבתי המנויים בימים ראשון עד חמישי בשעות הערב. העורכת הראשית היא נעמה סיקולר. מערכת העיתון ממוקמת בראשון לציון.
היסטוריה

ראשיתו של גלובס כשירות מידע למנויים, עיתון פקס, על חברות הנסחרות בבורסה של תל אביב, שנוסד בתחילת שנות ה-80 על ידי יצחק דוידוב ושירת גם את המוסף הכלכלי של מעריב. באמצע שנת 1983 נוסף גם שירות תיווך בין יזמים למשקיעים. באותה שנה חבר דוידוב אל שוקי וזלמן ליבוביץ להקמת עיתון כלכלי, והקימו את "גלובס פבלישר עיתונות 1983 בע״מ" ש-50% ממניותיה הוחזקו על ידי דוידוב, 25% בידי שוקי וזלמן ליבוביץ ועוד 25% על ידי "גחלת", חברת השקעות של "הסנה".
העיתון סבל מראשיתו מקשיים כלכליים ובשנת 1984 הועמד למכירה. אדם ברוך בחן את כדאיות רכישת העיתון עבור "ידיעות אחרונות" והמליץ שלא לרוכשו. במקום זאת העיתון נרכש על ידי חיים בר און ומיקי אלבין, ובהמשך הצטרף אליו כשותף איש העסקים אליעזר פישמן. העיתון, שנרכש עם 2,200 מנויים, צמח בסוף שנות ה-80 והגיע ל-24,000 מנויים, והיה לעיתון העסקים של ישראל, המציע מידע ופרשנות על המתרחש בבורסה ובכלכלת ישראל. במהלך שנות ה-80 שווקו מינויים משולבים לעיתון, לשבועון "כספים" ולירחון "מוניטין", שהיו בבעלות משותפת.
עם עורכי העיתון לאורך השנים נמנים מתי גולן, אדם ברוך וחגי גולן.
באפריל 1995 היה "גלובס" העיתון הכלכלי הראשון בישראל שהפעיל אתר אינטרנט ופרסם את תכניו ברשת. בהמשך, השיק "גלובס" אתר אינטרנט ואפליקציות דיגיטליות למכשירים ניידים.
עם השנים קמו לעיתון מתחרים כגון "טלגרף" (שנסגר), "TheMarker" ו"כלכליסט".
בשנת 2011 החזיק אליעזר פישמן ב-57.10% ממניות העיתון ועיזבונו של חיים בר און החזיק ב-42.90% מהמניות.
בראשית 2017 היו ההחזקות בעיתון כדלקמן: אליעזר פישמן החזיק בכ-57.5% ממניות "מוניטין עיתונות" שבבעלותה "גלובס", משפחת בר-און החזיקה ב-25.14 אחוזים דרך חברת אילקורפ, ו-17.4 אחוזים נוספים הוחזקו בידי חברת "חיים בראון אחזקות", חברה בבעלות בחלקים שווים של פישמן ומשפחת בר און. בעקבות מינוי כונס נכסים לנכסיו של פישמן, בקשו כונסי הנכסים למכור את העיתון בנפרד מהמניות של חברת מוניטין, לאחר שלהערכתם, העיתון מפסיד מדי שנה מיליוני שקלים, וצפוי להפוך לחדל פרעון במרץ 2017. לאחר משא ומתן מקביל עם משפחת בר-און ועם דוד דוידוביץ', הושג הסכם על מכירת מניותיו של פישמן ב"מוניטין", כ-66 אחוזים, לחברת אילקורפ של משפחת בר און תמורת סכום של כ-106 מיליון ש"ח, סכום שרק חלקו שולם במזומן.
ב-1 בפברואר 2017 פרש מתפקידו העורך חגי גולן. ב-23 ביולי מונתה נעמה סיקולר לעורכת במקומו.
בפברואר 2020 החל "גלובס" במעבר למודל של אתר אינטרנט למנויים בתשלום.
אופי העיתון

העיתון הודפס מראשיתו בצבע ורוד כהשראה מהעיתון פייננשל טיימס הבריטי. בשנת 1989 החל "גלובס" לנקוט בקו המקובל בעיתונים כלכליים בעולם בו מוחלפים צילומי אישים באיורים. גיל ג'יבלי נבחר לתפקיד המאייר ומשמש בו למעלה משני עשורים, בהם הפכו איוריו לאחד מסמליו של "גלובס". "גלובס" מחולק למנויים בשעות הערב. העיתון יורד לדפוס מיד לאחר סגירת יום המסחר בבורסה ומספק לקוראיו מידע פיננסי על היום החולף.
מבנה העיתון

בנוסף לעיתון היומי, לגלובס מצורפים מוספים שבועיים, ירחונים ומגזינים.
מבנה העיתון > עמודי החדשות ומוספים יומיים

חדשות – העמודים הראשיים של העיתון ("הכותרת"), הכוללים דיווח על החדשות העסקיות והכלכליות בישראל ובעולם בתחומי אקטואליה, כלכלה, נדל"ן, משפט, תשתיות, תעשייה, היי-טק ועוד; וכן עמודי דעות. ראש מערכת החדשות: רועי ברק.
שוק ההון – המוסף הכלכלי המורחב של העיתון, המסקר את הבורסות ואת שוקי ההון בישראל ובעולם, ומכסה תחומים של בנקאות, פיננסים, היי-טק, השקעות ועוד. המוסף כולל חדשות, פרשנויות וניתוחים, וכן כלי מידע למשקיעים בשוקי ההון. עורך המוסף: שי שלו.
מבנה העיתון > מוספים ומגזינים

נדל"ן – מוסף נדל"ן הכולל מידע ופרשנויות בתחומי נדל"ן פרטי ומסחרי, עסקאות בישראל ובעולם, מניות נדל"ן, תשתיות, נדל"ן ומשפט בישראל ועוד, מופץ בכל יום ראשון. עורכת: הלית ינאי-לויזון.
G – מגזין סוף השבוע הכולל מגוון של כתבות ומדורים בתחומי עסקים, פנאי, תיירות, רכב, אוכל ועוד, מופץ בכל יום חמישי. בין כותבי הטורים השבועיים: יואב קרני, רועי ירושלמי וחיליק גורפינקל. עורכת: חגית מהלא.
Lady – מגזין הנשים (שפעילותו נפסקה) הכולל סקירות, כתבות וראיונות עם נשים (וגם גברים) מעולם העסקים. הפצה: ביום שלישי של תחילת כל חודש. נערך על ידי ורד רמון-ריבלין.
לוח גלובס – לוח המפרסם מודעות דרושים בתחומים שונים, מודעות נדל"ן, לוח בכירים, מקבץ המכרזים שפורסמו באותו השבוע ועוד. מופץ בימי שלישי וחמישי בכל שבוע.
המשרוקית - מוסף בדיקת עובדות מטעם גלובס. נכון לספטמבר 2019 מוסף המשרוקית הוא הגורם היחיד בישראל שמוסמך לבדיקת עובדות על פי תו התקן של ארגון ה-IFCN.
מבנה העיתון > פרויקטים מיוחדים (אחת לשנה)

מדד המותגים – דירוג 100 המותגים המובילים בישראל, לצד כתבות וראיונות בתחומי שיווק, פרסום, מיתוג ועוד. הפצה: בכל חודש יולי.
אנשי השנה – בחירת הדמויות הבולטות והמשפיעות בשנה החולפת בתחומי שוק ההון, בנקאות, תקשורת, שיווק, פרסום ועוד. הפצה: חודש דצמבר.
הצעירים המבטיחים – גיליון מיוחד של מגזין G אשר מסמן את 40 ההבטחות הגדולות עד גיל 40 במגוון תחומים. הפצה: חודש דצמבר.
המשפיעים בתקשורת - דירוג השפעתם של עיתונאים על השיח התקשורתי והציבורי בישראל באמצעות ניתוח עומק של האנליסטים ביפעת מחקרי מדיה. הפצה: בתחילת כל שנה בחודש ינואר.
מגזינים נוספים:
חדשנות - מגזין מסחרי בנושא חדשנות עסקית בעידן המידע. הפצה: אחת לשלושה חודשים. עורך: עומר עידן-נועם.
קונספט - מגזין מסחרי בנושא עיצוב ואדריכלות. מופץ אחת לשלושה חודשים ביחד עם מגזין Lady. עורכת: שרון היבש.
מגזין IT - מגזין מסחרי בנושא מחשבים וטכנולוגיה לעסקים. עורך: יהודה אלידע.
פספורט - מגזין מסחרי בנושא תיירות בעולם המביא סקירות של יעדים ברחבי הגלובוס אשר מכוון בעיקר לאנשי עסקים. עורך: עדי אזולאי.
פלטפורמות דיגיטליות > אתר אינטרנט

אתר האינטרנט של "גלובס" הוקם באפריל 1995 והוא כולל חדשות מעולם העסקים, תוכני וידאו וכן פורטל פיננסי, אפשרות לניהול תיק אישי וירטואלי, כלים פיננסיים למשקיעים בשוק ההון, ועוד.
פלטפורמות דיגיטליות > עיתון אלקטרוני

ניתן לקרוא מדי ערב את העיתון במלואו במסגרת העיתון האלקטרוני המהווה העתק מדויק של העיתון המודפס. שימוש בעיתון האלקטרוני כרוך בתשלום דמי מינוי.
פלטפורמות דיגיטליות > פודקאסטים

בסוף 2018 החלה מערכת העיתון לפנות לקהלים צעירים והחלה בהקמת מערך פודקאסטים בשלל נושאים כלכליים-חברתיים.
ועידות וכנסים

"גלובס" מקיים מדי שנה ועידות גלובס מרכזיות בנושאים עסקיים שעל סדר היום. ישנן ארבע ועידות שנתיות קבועות:
ועידת ישראל לנדל"ן המתקיימת בדרך כלל בחודשי פברואר-מרץ, ועידת שוק ההון של ישראל (יוני), ועידת שיווק פרסום ודיגיטל (MAD) בחודש יולי, וכן ועידת ישראל לעסקים המתקיימת מדי שנה בתחילת חודש דצמבר, החל משנת 1995. ועידת ישראל לעסקים היא האירוע הכלכלי החשוב והיוקרתי ביותר בישראל, המפגיש בין מנהיגי המדינה מקבלי ההחלטות, אנשי העסקים, אנשי ממשל, בכירי המשק והכלכלה, דוברים ומשלחות מהארץ ומהעולם. החל משנת 2000 מתקיימת מול ועידת העסקים ועידת העשוקים במחאה שהוועדה לא עוסקת בסוגיות של עוני ואי שוויון.
ביקורת

במשך השנים עלו נגד העיתון טענות שהוא משרת את האינטרסים של בעליו, איש העסקים אליעזר פישמן. בין השאר טענות שטורי דעה קודמו כידיעה חדשותית, שלא הייתה הפרדה ברורה בין הצד המסחרי למערכתי, ושכתבות ותחקירים שביקרו גופים עסקיים שונים הקשורים לפישמן לא פורסמו. בתחקיר מקיף שערכו אורן פרסיקו וגיא מרגלית ממגזין העין השביעית הם מצאו שהטענות נכונות, אך עם זאת "פעלה בעיתון גם עיתונות הגונה ואמיצה בשירות הציבור". לאחר שאלונה בר און רכשה את השליטה בעיתון ב-2018 הושק קוד אתי חדש, והעיתון החל לפרסם "דו"ח אמון" שנתי.
הערות שוליים

↑  יעקב דרורי, ייעוץ אישי צמוד בבורסה, מעריב, 5 באוקטובר 1982
↑  ראו למשל את הגרף ב עמירם פליישר, מגור גררה את מניותיה לרווח גדול, מעריב, 14 בדצמבר 1982
↑  גד בירון, מהפכה בגיוס הון, מעריב, 3 במאי 1983; המשך
↑  דרור שרביט, 'גלובוס' ליבוביץ ו'גחלת' מקימים עיתון כלכלי, דבר, 18 באוגוסט 1983
↑  יאיר קוטלר, לא לפרסום, עמ' 75
↑  שמואל נחושתן, גלובס מחליף ידים, כותרת ראשית, 15 באוגוסט 1984
↑  חגי גולן, ‏"גלובס" מציין 17 שנה למותו של מו"ל "גלובס" חיים בר און, באתר גלובס, 22 במאי 2015
↑  "גלובס", באתר גלובס, 16 במרץ 1998
↑  עצמאי - מנהל חברה - בעל עסק, מעריב, 17 בדצמבר 1985
↑  דרור יעקובסון, מנכ"ל גלובס סייטס, ‏האיש שאמר כן לאינטרנט, באתר גלובס, 16 במרץ 1998
↑  תמיר אגמון ועמי צדיק, ‏ניתוח ההשלכות הכלכליות של ריכוזיות ובעלויות צולבות על כלי התקשורת, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 2 בנובמבר 2011, עמוד 11.
↑  איתמר לוין, גלובס בסכנה לחדלות פרעון בעוד חודשיים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 בינואר 2017
↑  ע"א 2954/17 דוד דוידוביץ' נ' עו"ד רונן מטרי ואיל רוזובסקי ואחרים, ניתן ב־14 במאי 2017
↑  "דה מרקר" לא לבד: מהיום חומת תשלום גם ב"גלובס", באתר אייס, 3 בפברואר 2020
↑  בדיקת עובדות בפייסבוק: מה בעלי אתרים צריכים לדעת, באתר פייסבוק
↑  דרור שרון, ‏כך תזהו פייק ניוז: הכללים למלחמה במידע שגוי ברשת, באתר גלובס, 23 ביולי 2019
↑  שלומי שפר ושירות "הארץ"‏, "ועידת העשוקים" נגד "ועידת העסקים", באתר וואלה, 6 בדצמבר 2003
↑  יוסי דהאן, הסקופ של גלובס, באתר "העוקץ", 28 באוגוסט 2010
↑  אורן פרסיקו וגיא מרגלית, רוח "גלובס", באתר העין השביעית, 24 בינואר 2017
↑  גלובס דוח אמון 2020
| דגל ישראל עיתונים יומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| עיתונים כלליים בתשלום | הארץ • ידיעות אחרונות • מעריב השבוע |  |
| עיתונים כלליים בחינם | ידיעות אחרונות (גרסה מקוצרת) • ישראל היום • מעריב הבוקר |  |
| כלכלה ועסקים | גלובס • כלכליסט • TheMarker |  |
| המגזר החרדי | המבשר • המודיע • הפלס • יתד נאמן |  |
| יומונים ושבועונים ברוסית | נאשה סטראנה • נובוסטי נדלי |  |
| עיתונים בשפות נוספות | אל-איתיחאד (בערבית) • ג'רוזלם פוסט (באנגלית) • הניו יורק טיימס הבינלאומי (באנגלית) |  |
| יומונים שהפכו לתקופונים | מקור ראשון |  |
| עיתונים שנסגרו | 24 דקות • דבר • הבקר • היום • הצופה • וסטי (ברוסית) • זמנים • חדשות • חרות • טלגרף • יום חדש • ישראלי • למרחב • מעריב • על המשמר  • קול העם • שערים • חדשות ישראל (בגרמנית) • לעצטע נייעס (ביידיש) • רוסקי איזראילטיאנין (ברוסית) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261716805171  VIAF: 130726658   WorldCat (עם VIAF): 130726658 
שער הגיליון הראשון של "גלובס". יצא לאור ב-17 באוקטובר 1983
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
המגזינים והמוספים של "גלובס".
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
שער גיליון "גלובס" שעורר את מחאת הקוטג'.
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מקס ובר

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1864 ממלכת פרוסיה (1803-1892) ארפורט, ממלכת פרוסיה
 פטירה:  14 ביוני 1920 (בגיל 56) רפובליקת ויימאר מינכן, בוואריה, רפובליקת ויימאר
 שם לידה:  Maximilian Carl Emil Weber 
 מקום קבורה:  בית הקברות ברג 
 השקפה דתית:  אגנוסטיות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת היידלברג, Kaiserin Augusta Gymnasium, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, אוניברסיטת גטינגן, האוניברסיטה של שטרסבורג 
 מנחה לדוקטורט:  August Meitzen, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת היידלברג  אוניברסיטת פרייבורג  אוניברסיטת וינה 
 זרם:  רציונליזם, אנטי-פוזיטיביזם
 תחומי עניין:  כלכלה, סוציולוגיה, היסטוריה, משפטים, פוליטיקה, פילוסופיה
 עיסוק:  משפטן, עורך דין, מרצה באוניברסיטה, מוזיקולוג, פוליטיקאי, אנתרופולוג, סוציולוג, פילוסוף, כלכלן, היסטוריון 
 הושפע מ:  עמנואל קאנט, פרידריך ניטשה, זיגמונד פרויד, וילהלם דילתיי
 השפיע על:  קרל יאספרס, טלקוט פרסונס, לודוויג פון מיזס, האברמאס, ה.ל.א. הארט, חנה ארנדט
 מדינה:  גרמניה
 יצירות ידועות:  Economy and Society, General Economic History, The Religion of China, The Religion of India, הפוליטיקה כמשלח-יד, The Protestant Ethic and the Spirit of Capitalism, Science as a Vocation, Ancient Judaism 
 בן או בת זוג:   Mina Tobler  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חתימה:   
 
מקסימיליאן קארל אמיל ובר (בגרמנית: Maximilian Carl Emil Weber; ‏21 באפריל 1864 – 14 ביוני 1920) היה היסטוריון, מדען-מדינה, כלכלן פוליטי, סוציולוג ופילוסוף גרמני, ממייסדי הסוציולוגיה המודרנית ותורת המינהל הציבורי, ממנסחי החוקה הדמוקרטית של רפובליקת ויימאר.
ובר, שהשתייך לזרם הרציונליסטי, עסק בעיקר בתחומי הדת והממשל ושאף להסביר את ההתפתחויות המטריאליות-כלכליות המתרחשות בעולם, כפונקציה של השינויים שחלו בתרבות ובתפיסה האנושית.
ביוגרפיה

ובר נולד בארפורט שבפרוסיה כבכור משבעת ילדיהם של מקס והלנה ובר. אחיו הצעיר היה לעתיד הסוציולוג אלפרד ובר.
בשנת 1882 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת היידלברג, ובשנת 1889 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בהיסטוריה של ארגונים עסקיים בימי הביניים. ב-1893 התחתן עם מריאן שניטגר, סוציולוגית ופעילה פמיניסטית, הידועה בזכות עצמה. בשנת 1894 התמנה כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת פרייבורג. שנתיים אחר-כך חזר ובר לאוניברסיטת היידלברג, שם הפך לדמות מרכזית במה שנקרא "חוג ובר", שהורכב מאינטלקטואלים כמו אשתו מריאן, גיאורג ילינק, ארנסט טרלטש, ורנר זומבארט, מרק בלוך, רוברט מיכלס ו-ג'רג' לוקאץ'.
בשנת 1897 הפחית וכשנתיים לאחר מכן אף להפסיק לחלוטין את פעילותו האקדמית, כתוצאה ממחלה שכנראה נבעה ממשבר נפשי שנוצר בעקבות מות אביו. ובר שב לפעילות אקדמית רק בשנת 1902, אך בשנה שלאחר מכן פרש מן האוניברסיטה, והחל לעבוד בכתיבת יצירתו העצמאית, שהובילה לפרסומו העיקרי.
במלחמת העולם הראשונה שירת שנה אחת בהתנדבות בתפקיד מנהלי בבית חולים בהיידלברג, דעותיו של ובר על המלחמה השתנו דרסטית במהלכה. תחילה, תמך ברטוריקה הלאומנית הגרמנית ובמאמץ המלחמתי, הוא ראה במלחמה הכרח כדי להגשים את תפקידה של גרמניה כמעצמה מדינית מובילה, אולם, עם הזמן, הפך ובר לאחד מהמתנגדים הבולטים להתפשטות הגרמנית ולמדיניות המלחמתית של הקייזר. הוא תקף באופן פומבי את תוכנית שליפן, ומאוחר יותר, הצטרף לקריאות לרפורמה חוקתית, דמוקרטיזציה ובחירות כלליות ואוניברסליות.
לאחר המלחמה, בשנת 1918, מונה כיועץ לוועדת שביתת הנשק הגרמנית, שמונתה במסגרת חוזה ורסאי, ולוועדה לניסוח חוקת ויימאר.
ובר רץ, ללא הצלחה, למושב בפרלמנט הגרמני, כחבר המפלגה הדמוקרטית הגרמנית, שהוא נמנה עם מייסדיה. ובר התנגד גם למהפכות השמאל בגרמניה, וגם לאשרור חוזה ורסאי.
בעקבות ייאושו מהעיסוק הפוליטי, שב ובר ללמד בשנה זו (1919), תחילה באוניברסיטת וינה ולאחר מכן במינכן, שם הקים את המכון הגרמני הראשון לסוציולוגיה.
ובר נפטר מדלקת ריאות ב-14 ביוני 1920.
על שמו כיכר מקס ובר במינכן וקרן מקס ובר שנוסדה בשנת 2002.
תרומות אקדמיות > האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם

בשנים 1904 ו-1905 פרסם ובר את חיבורו המפורסם "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם", העוסק בשיטה הקפיטליסטית. כאן בחן ובר את הקשרים בין עיקרי הדת לבין יישומים כלכליים וניתח בהרחבה את הקשר בין הנצרות הפרוטסטנטית לבין תפיסת העולם העומדת בבסיס הכלכלה הקפיטליסטית. ובר תיאר את הקפיטליזם כגישה חברתית שלמה, ולא רק במובנה הכלכלי. הוא ניסה למצוא את "רוח הקפיטליזם", ולחקור את התפתחותה. ובר בחן את הקשרים שבין עקרונות הדת לבין היישומים הכלכליים, ומאוחר יותר הרחיב את מחקרו ובדק את הקשר בין עיקרי דת השינטו לכלכלה היפנית ובין הדתות הרווחות בהודו לבין הכלכלה ההודית. בין השאר עסק ובר גם ביהודים ובהתנהגותם בעולם העתיק.
לפי ובר, הקפיטליזם שונה מצורות אחרות של עשיית רווח בשיטתיות שלו ובהשקעה החוזרת של ההון במגמה להביא לצמיחה מתמדת. הוא ניסה להסביר הבדל זה דרך חקירת הרפורמציה, שיצרה את הנצרות הפרוטסטנטית. בספרו טען כי החידוש העיקרי בתפיסת העולם הפרוטסטנטית נובע מוויתור על הקשר המתווך בין האדם לאל, כפי שהתקיים בתפיסת הנצרות הקתולית. במקום תפיסה זו העמידה הרפורמציה, לפי ובר, את התפיסה הטרנסצנדנטית של האל, שלפיה נחתך הגשר בין הארצי לאלוהי - לא ניתן ליצור קשר עם האל או להבין את רצונו. בכך מתוארת הגישה הפרוטסטנטית (ובמיוחד בגרסתה הקלוויניסטית) כפסימית או כעשויה להוביל לפסימיות, שכן אין בה ערך לווידוי, לכפרה ולמחילה הקיימים בנצרות הקתולית. גורלו של אדם נגזר מראש, בלא יכולת השפעה עליו, ונכפית עליו גישה פטליסטית לקיום האנושי.
ובר הציב את הפתרון הפרוטסטנטי לבעיית הקיום האנושי בכך שגם בלא יכולת השפעה על הגורל, יכול האדם למצוא אישור לכך שהוא נבחר על ידי האל. אישור זה, הסימן לבחירתו של האדם, הוא עצם הצלחתו בחיים. ואכן, בתפיסה הקלוויניסטית המאוחרת, כל אדם נבחר מראש האם יגיע לגיהנום או לגן העדן. סימני הבחירה מתבטאים בהצלחתו הכלכלית של האדם - עושר מעיד על כך שהאדם יועד לגן עדן, עוני - לגיהנום. לפי עיקרון זה, טען ובר, על האדם להתאמץ ללא הרף על מנת לשפר את הישגיו, כדי להוכיח את הבחירה בו. בזרמים קיצוניים של הנצרות הפרוטסטנטית נוצרה גישה שלפיה כל זמן שאינו מנוצל לקידום הצלחתו של האדם הוא זמן מבוטל. ובר כינה צורת חשיבה זו "האתיקה הפרוטסטנטית".
ובר תיאר את האתיקה הפרוטסטנטית כתובעת קיום של צבירה, חיסכון, סגפנות ועבודה מאומצת, כמטרות הקיום ולא ככלים להשגת דבר מה אחר. הוא השווה גישה זו לגישה הקפיטליסטית הבסיסית, שבה בבסיס ניהול ההון (שהוא יסוד הכלכלה הקפיטליסטית) עומד רווח. לטענתו בקפיטליזם, הצבירה השיטתית של הון היא מטרה בפני עצמה, ואינה מחייבת את מימושה הכלכלי בקניית נכסים. הספר נפתח בנתונים המעידים כי אכן הפרוטסטנטים עשירים יותר מהקתולים.
תיאור זה מדגיש אלמנט חשוב בתפיסה התאורטית של ובר - חשיבותם של גורמים תרבותיים ואידאולוגיים בניתוח תופעות חברתיות, וזאת בניגוד ברור לקרל מרקס, השם את הדגש על גורמים חומריים.