stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע ההר
מהלך המבצע > הגדוד החמישי > בית ג'ימאל, בית נטיף ועוד

הכוח שכבש את עין־שמס הגיע לבית ג'ימאל בשעה 02:00 בערך, לפנות בוקר ה־19 לחודש. הפלוגה מן הגדוד הרביעי תקפה ממזרח, בעוד שתי הכיתות מן הגדוד החמישי תוקפות ממערב. במקביל, תקפו המשוריינים את המנזר מכיוון השער, מצפון. ההתקפה החלה ב־2:30 בערך, והמנזר נכבש ללא אבדות לפלמ"ח. עם זאת, כאשר עזבה את המנזר הפלוגה מהגדוד הרביעי, עלה אחד הרכבים על מוקש, וחייל אחד - שמואל נַפַרסטֶק - נהרג. בערב יום המחרת, 20 באוקטובר, התקדמה פלוגה מן הגדוד החמישי, מבית ג'ימאל לכיוון בית נטיף, אשר התצפיות עליו הראו סימנים לנטישה. בשעה 20:30, לאחר קרב, כבשה הפלוגה את הכפר, שתושביו עזבוהו. הפלוגה המשיכה להתקדם ותפסה את צומת הדרכים הרטוב–בית ג'יברין–חוסאן (צומת עציונה של ימינו, בקירוב). ב־21 לחודש, כבשה פלוגה מן הגדוד החמישי, את בית עיטאב, שהיה נטוש כמעט לגמרי (ננטש ב־19 לחודש, ראו להלן).
מהלך המבצע > הגדוד הרביעי

שתי פלוגות מהגדוד הרביעי, עמן נע המג"ד אלעזר, תקפו את דיר אל הווא (כיום נס הרים) ממערב, כיוון לא צפוי בשל המעלה התלול. לאחר ריכוך של מרגמות, כבש הכוח את הכפר לנוכח אש דלילה וללא אבדות. באותו זמן נכנסה אל הכפר מחלקה הסיירים של הגדוד מצד מזרח. בהמשך אותו לילה התקדם הגדוד הרביעי, וכבש את דיר־אבאן, אשר כיבוש דיר אל הווא, יחד עם ההתקדמותו בו־זמנית של הגדוד החמישי (ראו למעלה), איימו לנתקו. בבוקר יום המחרת, ה־19 לחודש, דיווחו התצפיות כי המצרים פינו בצורה מסודרת את עלאר ואת בית עיטאב. סיירי הגדוד תפסו את הכפרים אל קבו, סופלה, ואדי פוכין וראס אבו עמר, אשר תושביהם נמלטו יחד עם אלה של דיר אל הווא. פלוגה נוספת מן הגדוד תגברה את כוחות הגדוד החמישי (ראו למעלה). למחרת, ה־20 לחודש, יצאה אותה פלוגה, שהוחזרה בינתיים לגדוד, כדי לכבוש את מוצבי צומת 'המזלג' (צומת צור הדסה של ימינו), בו מסתעף הכביש אל בית ג'יברין מן הכביש דיר אל הווא–אל־ח'דר. הפלוגה נתקלה בדרכה באש, וכיוון שנראה היה כי לא תצליח להשלים בו־בלילה את משימתה, ואף תימצא בשטח נחות באור יום, אזי לאחר התייעצות, נסוגה.
מהלך המבצע > המשך המבצע

תצפיות של צה"ל זיהו נטישת תושבים באזור בית ג'אלה–אל־חאדר, כמו גם נסיגת חיילים מצריים. מבוקר ה־21 באוקטובר נערכה החטיבה להמשך ההתקדמות, במטרה לתפוס את השטחים שהתפנו כאמור, לנתק את חברון, לכבוש את בית ג'אלה ואת צומת אל חאדר (על כביש 60 של ימינו). אלא שלכך לא נתקבל אישור מן המטכ"ל. המח"ט טבנקין ניסה להשיג במטכ"ל אישור כזה, ולפיכך, מפקד המבצע באותו שלב היה קצין המבצעים אליהו סלע ('רעננה').
לצורך המשך המבצע, הרכיבה חטיבת הראל כוח מקובץ, אשר כלל פלוגה מהגדוד הרביעי, פלוגה מהחמישי ופלוגה מהשישי. לאלה נוספה כמחצית פלוגת משוריינים מהגדוד העשירי, וכסיוע, עמדו לרשות הכוח שני תותחי 65 מ"מ. הכוח המקובץ התרכז בדיר אל הווא בלילה שבין ה־21 ל־22 באוקטובר. המחצית השנייה של פלוגת המשוריינים נועדה להגיע אל 'המזלג' מדרום מערב, מכיוון בית נטיף, ולסייע לכוח המקובץ. ב־22 באוקטובר בבוקר, יצא הכוח המקובץ מדיר אל הווא לכיוון משלטי 'המזלג'. בדרכו למקום עלה משוריין על מוקש, חסם את הציר, וגרם לעיכוב. כאשר קרב הכוח אל הצומת, נפתחה עליו אש מתותח 20 מ"מ, ממרגמות ומנשק קל. בינתיים, הכוח המשוריין, שיצא מבית נטיף, הגיע אף הוא אל 'המזלג', וסייע להתקפה, אשר עלתה יפה, וללא אבדות לכוח התוקף. לאחר כיבוש ה'מזלג', התקדמו כוחות הראל על הכביש לכיוון חוסאן, תוך שהם כובשים, בשעות אחר הצהריים, את המרחב שמסביב לצומת. באותן שעות עצמן, הוכרזה הפוגה נוספת. בשעות הלילה הפגיזה הפלוגה המשוריינת את חוסאן, אשר עוד במהלך היום נצפתה נטישת תושביו. בהמשך, נכנסו המשוריינים אל הכפר וכבשו אותו.
סיום המבצע ותוצאותיו

בעוד הפלמ"ח נערך להמשך ההתקדמות, התקבלה הוראה מדוד בן-גוריון, באמצעות צבי איילון, לעצור את ההתקדמות דרומה ומזרחה, עקב כניסת ההפוגה לתוקף. הוא דרש, בנוסף, לפנות אף את הכפר חוסאן, אשר נכבש לאחר מועד ההפוגה. קו העצירה נקבע לבסוף מעט מזרחה לצומת 'המזלג'. כוחות 'הראל' השתלטו ללא התנגדות על הכפרים הערביים שממערב לאותו קו: עלאר, דיר א־שיח', ג'רש ובית אותיו. כפרים אלה נמצאו כולם ריקים או כמעט ריקים. בהמשך להשתלטות זו, כוחות מן הגדוד השישי נפגשו עם כוחות חטיבת גבעתי באזור תל עזקה. הלגיון הערבי שלח כוח מקובץ בן כמה מאות לוחמים (שכונה 'כוח G'), בפיקוד הקצין הבריטי ג'פרי לוקט (Lockett), כדי לנסות לארגן את הכוחות הערביים, אך היה זה מעט מדי ומאוחר מדי.
בינתיים, פוצצו חלק מהבתים בכפרים שנכבשו, כדי למנוע את תפיסתם חזרה בידי האויב. בבית נטיף ובדיר אבאן, שני כפרים אשר יוחס להם חלק בהשמדת הל"ה, נעשה הדבר ביתר אינטנסיביות.
ההוראה של בן-גוריון עוררה תסיסה בקרב פיקוד 'הראל'. בן-גוריון חשש מתגובת העולם והאו"ם, בייחוד כיוון שאזור הקרבות נמצא ק"מ אחדים מבית לחם. כן רצה בן-גוריון למנוע את כניסת הלגיון הירדני לקרבות, ואולי, בעקבותיו, גם הצבא העיראקי. יגאל אלון סבר כי הוחמצה ההזדמנות לשחרור "גוש עציון השדוד" בשל "שיקולים מדיניים ואסטרטגיים מוטעים שנראו להנהגת המדינה כנבונים באותה שעה", אך לדעת ההיסטוריון אלחנן אורן שיקוליו של בן-גוריון היו נכונים ונועדו לבסס בפעילות מדינית את ההישגים הצבאיים שהושגו בנגב ובהרי יהודה.
בעקבות המבצע הורחב פרוזדור ירושלים עד עמק האלה והגבול הורחק מהדרכים לירושלים. רוב הכוחות המצריים עברו מבית לחם לחברון ואת מקומם תפס הלגיון הירדני. הקו אליו הגיעו הכוחות הישראלים במבצע ההר נקבע כקו שביתת הנשק בין ישראל לעבר הירדן בהסכמי רודוס, שנחתמו באביב 1949. בשבועות שלאחר המבצע, חטיבת 'הראל' הועברה מאזור ירושלים אל הנגב, שם נטלה חלק חשוב במבצע חורב.
במבצע זה נהרגו ארבעה חיילי צה"ל.
לקריאה נוספת

שאול דגן ואליהו יקיר, פלמ"ח – "הראל", לוחמי "הפורצים" – הגדוד הרביעי, ירושלים, 2004, עמ' 173–185.
צביקה דרור, הראל, חטיבת פלמ"ח – הראל במערכה על ירושלים תש"ח, עורך: נתן שחם, הקיבוץ המאוחד, 2005, עמ' 267–272.
נדב פרנקל, "מבצע 'ההר' במלחמת העצמאות", בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: 70 למדינה, כרך י"ח, בן שמן: מודן, הוצאת משרד הביטחון והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2018, עמ' 95–128.
תולדות מלחמת הקוממיות, הוצאת מערכות.
ספר הפלמ"ח, כרך ב'.
חברים מספרים על ג'ימי, הוצאת אריאל, 2000 (הוצאה מחודשת).
הערות שוליים

↑  נדב פרנקל, "מבצע 'ההר' במלחמת העצמאות", בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: 70 למדינה, כרך י"ח, בן שמן: מודן, הוצאת משרד הביטחון והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2018, עמ' 95–128.
1 2  אלון קדיש (עורך), מלחמת העצמאות תש"ח–תש"ט: דיון מחודש, חלק א', עמ' 332-331
↑  מבצע ההר, אתר הפלמ"ח
1 2  יואב גלבר, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948, עמ' 323 ו־347
↑  יהושע בן אריה (עורך), ההיסטוריה של ארץ־ישראל: מלחמת העצמאות (1947-1949), עמ' 242.
↑  גוש – עציון מראשיתו עד תש"ח, יד יצחק בן צבי, 180-173
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007448627305171 
צבי זמיר (במרכז), מג"ד הגדוד השישי, 1948
הכפר בית נטיף לאחר כיבושו
לוח הזיכרון לאהרון שמי (ג'ימי) בבית הקברות בקריית ענבים
דוד אלעזר, מג"ד הגדוד הרביעי
קרב עוג'ה

קרב עוג'ה, או קרב ניצנה, היה קרב בין צבא ההגנה לישראל וצבא מצרים בעוג'ה (היום ניצנה) ובסביבתה במלחמת העצמאות. הקרב נערך בין 26 ל-27 בדצמבר 1948 במסגרת מבצע חורב שנועד לגרש את הכוחות המצריים משטחי ישראל. השלב הראשון של המבצע היה כיבוש בו זמני של 18 עמדות מצריות בכביש באר שבע - עוג'ה, מתוכן שבע עמדות באזור עוג'ה.
ההתקפה בוצעה על ידי חטיבה 8, בתיגבור כוחות מחטיבת הראל. המהלך התחיל בתמרון מצרי מצפון לעוג'ה, שעצר את הכוחות הישראליים. ההתקפה הישראלית החלה בפועל רק ב-26 בדצמבר. הישראלים ניצחו בשעות אחר הצהריים ב-27 בדצמבר, אך רק בבוקר 28 בדצמבר כבשה חטיבה 8 את שתי העמדות האחרונות, והשלימה את כיבוש כל 18 העמדות.
רקע

השלב השלישי והאחרון במלחמת העצמאות החל ב-15 באוקטובר 1948, כאשר ישראל פתחה במבצע יואב בחזית הדרום. בעוד שהישראלים השיגו השגים טקטיים ואסטרטגיים משמעותיים במבצע, המצב הבין לאומי השתנה רק במעט ומצרים עדיין גררה רגליים בשיחות שביתת הנשק. לפיכך החל מבצע חורב בדרום, במטרה לגרש את הכוחות המצרים מישראל. עיקר הפעולה תוכנה נגד הזרוע המזרחית של הכוחות המצריים (עוג'ה-ביר עסלוג') במטרה לנתק את האגף המערבי של הצבא המצרי מעיקר כוחותיו בישראל, על ידי פלישה לסיני. מבצע חורב נחשב למבצע הגדול ביותר במהלך מלחמת העצמאות.
פיקוד הדרום בפיקודו של יגאל אלון קבע 18 מטרות מצפון לדרום שיש לכבוש. שבעת המטרות הראשונות היו על כביש ביר-אסלוג'-עוג'ה, כש-3–5 משקיפות על עוג'ה עצמה.
המבצע הוביל לחיתוך הכביש לשלושה חלקים, באמצעות כוחות שפעלו בביר עסלוג',אל מושריפה ועוג'ה.
רקע > עוג'ה אל חפיר

עוג'ה היה כפר קטן בגבול ישראל-מצרים, הידוע גם בשם עוג'ה אל חפיר. הוא שימש כמרכז שלטוני ונבנה על ידי האימפריה העות'מאנית בגבול מצרים-ארץ ישראל בין 1908–1915. זו הייתה גם התחנה הסופית של ההרכבת הדרומית העות'מאנית בארץ ישראל, של הקו שהגיע עד קוסיימה בתוך סיני.
הערכות הכוחות

הכוח הישראלי שהוקצה לכיבוש עוג'ה הורכב מחטיבת השריון 8 - גדוד השריון 82 שכלל ארבעה טנקים בינוניים, 12 כלי רכב משוריינים ופלוגה ממוכנת; גדוד הקומנדו 89, כלל שתי ארבע פלוגות נידות; וגדוד התמיכה 88 שכלל שנים עשר מרגמות 3". הכוחות תוגברו על ידי הגדוד החמישי מחטיבת הראל וקבוצת תותחים המורכבת משמונה תותחי 75 מ"מ, שלוש מרגמות 120 מ"מ, מרגמות כבדות וסוללת תותחים נגד טנקים.
חיל המצב המצרי כלל גדוד חי"ר 1 מחוזק בסוללה של תותחי הרים 3.7 אינץ'. ההגנות של עוג'ה התרכזו בעיקר במזרח, מול באר שבע, מכיוון שהדרך הצפון מערבית של ואדי עוג'ה נחשבה בלתי עבירה לרכבים. לכן החליטו בצבא הישראלי לתקוף מהוואדי.
בלילה שבין 24 ל-25 בדצמבר, הכשירו מהנדסים ישראלים דרך רומית עתיקה מחלאסה לרוחיבה, צפונית מערבית לעוג'ה. עם זאת, חלקים מדרך התנועה המתוכננת לא היו מוכנים. כוחות חטיבת 8 וחטיבת הראל עזבו את רוחיבה ב-18:00 ב־25 בדצמבר. הם פנו מערבה בואדי אל-עבאאד, צפונית לעוג'ה. כ-3 ק"מ מהוואדי, לא נעשו עבודות הנדסיות והחטיבה נתקעה.
הכוחות פתרו את הבעיה ההנדסית בעזרת טרקטורים. בבוקר 26 בדצמבר, גדוד 88 ופלוגה מחטיבת הראל, נסעו צפונה כדי לחסום תגבורת מצרית אפשרית ממסדרון עזה, ואילו השאר פנו דרומה לעוג'ה. ב-07:00 הפציצו מטוסי הרווארד ישראלים את עוג'ה בשש-עשרה פצצות של 50 ק"ג. ההפצצה יצרה התראה על ההתקפה הממשמשת ובאה.
הקרב

הישראלים התקדמו בשני מאמצים: גדוד 82 במערב דרך ואדי עוג'ה וגדוד 89 במזרח דרך כביש רפיח-עוג'ה. הקרב החל בשעה 14:00 ב-26 בדצמבר. גדוד 82 תקף וכבש את עמדה 3 בצפון. על מנת לזרז את הכיבוש כדי לשחרר את כוחותיו לעבר סיני, מפקד חטיבה 8 יצחק שדה הורה לפלוגה ממונעת מגדוד 89 לתקוף את תל עוג'ה (עמדה 5) מהכביש הראשי המוגן היטב. הפלוגה ספגה נפגעים רבים, בהם שישה הרוגים, מאש נגד טנקים ונסוגה. מפקדה, יעקב "דב" גרנק, נהרג בלחימה. בינתיים, טור מצרי מרפיח העסיק את הכוח החוסם הישראלי בצפון אך נסוג לאחר שאיבד חמישה כלי רכב משוריינים. הישראלים סבלו משני הרוגים.
בשלב זה, פיקוד הדרום הישראלי החל ליישם את תוכנית הגיבוי שלו במידה וחטיבה 8 לא תצליח לכבוש את עוג'ה, ושלח לאזור כמה מכוחות חטיבת הנגב שהשתתפו בקרב ביר עסלוג'. למרות שחטיבה 8 נערכה לסיטואציה הזו והייתה לה תוכנית להתגונן מפני מתקפת נגד מצרית. גדוד 9 של חטיבת הנגב יצא לכבוש את עמדות מצרים באל מושריף (בין ביר תמילה לעוג'ה), אך לא נתקל בהתנגדות.
בבוקר 27 בדצמבר עבר גדוד 82 דרומה וכבש את העמדה 4, בין הכפר לגבול, ובכך ניתק את עמדות עוג'ה ממצרים. טור מצרי שניסה להגיע לעוג'ה מרפיח נעצר על ידי כוח החוסם בצפון, אם כי בתחילה עברו אזור שנועד להיות בשליטת חטיבת הראל, שאיחרה בגלל בעיות לוגיסטיקה. טור נוסף מאבו עיג'ילה יורט על ידי גדוד 82.
רוב חטיבה שמונה, שנתמכה מהאוויר על ידי מטוסי הרווארד ומפציץ ביופייטר, המשיכה לתל ולכפר, אותו כמעט הקיפו. גדוד 82 כבש את התל, וגדוד 89 נבלם על ידי הפצצה אווירית בשעה 07:45 ואיבד שני חיילים. הכוחות שלחו גל שני שעבר לאורך פסי הרכבת העות'מאניים ופרץ את ההגנות, ובמקביל נכנס גדוד 82 לכפר. חיל המצב המצרי נכנע בשעה 12:36. בבוקר 28 בדצמבר נערכו הכוחות הישראליים מחדש וכבשו את עמדות 1 ו-2 בגבול.
אחרית דבר

הקרבות בעוג'ה, ביר עסלוג' וביר תמילה גרמו לנסיגה מוחלטת של המצרים לאורך כביש באר-שבע-עוג'ה. חטיבת הנגב הצליחה להרוס שתי שריוניות האמבר וללכוד שש, כמו גם 20 משאיות אספקה באזור מושריפה. עשרות כלי רכב אחרים ברחו דרומה למצרים. חיילים מצרים רבים, כולל קצינים, שנסוגו ברגל, נכנעו לכוחות הישראלים לאחר שלא מצאו אוכל ומחסה במזג האוויר הקר. הכוחות המצריים הנותרים התכנסו מחדש בסיני, בפיקודו של בריגדיר-גנרל פואד ת'אבת, התכוננו להתקפת נגד, אך כשהחלו להתקדם ניתנה הוראה לסגת.
קצין מצרי מהאחים המוסלמים כמאל איסמעיל אפר-שריף ציין כי הקרב עוג'ה סימן את הסוף למערכה המצרית בישראל, ומכאן והלאה צבאו היה צריך להילחם על אדמה מצרית. לדברי חיים הרצוג, האגף המזרחי המצרי התפרק לחלוטין לאחר הקרב, אם כי זה לא היה ברור במצרים או ברחבי העולם באותה תקופה, מכיוון שממשלת מצרים טענה לניצחון.
לכידת עוג'ה אפשרה לצבא הישראלי לשלוח את כוחותיו לחצי האי סיני במטרה להקיף את הצבא המצרי מישראל ובסופו של דבר לגרשו מישראל. חציית הגבול בין מצרים לישראל יצרה דחיפה מוראלית משמעותית לישראלים; על פי עד ראייה רבים מהחיילים זעקו משמחה ועצרו את כלי הרכב שלהם כדי לנשק את האדמה. חטיבת הנגב וגדוד 82 נשלחו לחצי האי. מאוחר יותר בגלל לחץ בינלאומי נסוגו.
לאחר המלחמה, עוג'ה וסביבתה הפכו לאזור מפורז. בעקבות סדרת אירועים והתכתשויות, ב-1955 נכבש האזור מחדש על ידי ישראל במבצע הר געש.
הערות שוליים

1 2  Adan, Avraham, 1926-2012.; אדן, אברהם, 1926־. (1984). ʻAd degel ha-deyo. Cohen, Adir., כהן, אדיר. [Tel Aviv]: Hotsaʼat "Maʻarakhot", Tseva ha-haganah le-Yiśraʼel, Miśrad ha-biṭaḥon. ISBN 965-05-0156-8. OCLC 13156519.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
חיילים מצריים בשבי 28 בדצמבר 1948
אנדרטה לזכר חיילי ישראל שנפלו בקרב על עוג'ה
אייר אוסטרל

בואינג 737-800 של החברה
בואינג 777-300ER של החברה
אייר אוסטרל (בצרפתית: Air Austral, בתעתיק מדויק: אר אוסטרל) היא חברת תעופה צרפתית שבסיס הפעולה המרכזי שלה נמצא בנמל התעופה רולאן גארוס בסן-מארי, ראוניון, צרפת. החברה מפעילה טיסות מראוניון לצרפת, דרום אפריקה, תאילנד, הודו ועוד מספר רב של יעדים בתוך האוקיינוס ההודי. החברה מעסיקה כ-900 עובדים.
היסטוריה

אייר אוסטרל נוסדה בדצמבר 1974 על ידי איש עסקים מקומי, בשם ג'רארד אטהב. זוהי חברת התעופה הראשונה שבסיסה בראוניון. החברה החלה את פעילותה בשנת 1977.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> C | נוסעים> Y+ | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ATR 72-500 | 2 | — | — | — | 64 | 64 |  |
| בואינג 737-800 | 2 | — | — | 18 | 144 | 162 |  |
| בואינג 777-300ER | 3 | — | 14 | 40 | 384 | 438 |  |
| בואינג 787-8 | 2 | — | 18 | — | 244 | 262 |  |
| סה"כ | 9 | — |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  Air-Austral renfort de la flotte TourMag.com 2 June 2010.
↑  פרטי צי המטוסים של אייר אסטרל, באתר airfleets.net (באנגלית)
↑  Toh, Mavis (25 במאי 2016). "Air Austral takes first 787". Singapore: Flightglobal. נבדק ב-25 במאי 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
| Vanilla Alliance |
| --- | --- | --- |
| חברות | אייר אוסטרל • אייר מדגסקר • אייר מאוריציוס • אייר סיישל • Int'Air Îles |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13171332w (data)  GND: 1243250992  ISNI: 0000 0001 0728 6564  LCCN: nr2006028731  SUDOC: 03516364X  VIAF: 154770405   WorldCat (עם VIAF): 154770405
הים הקריבי
לקריאה נוספת

דייוויד דובילה, יהלומי הכתר של הים הקריבי, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 221, אוקטובר 2016
הערות שוליים

↑  גילי חסקין, גילי חסקין - מדריך חובק עולם, באתר האיים הקריביים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283469105171  GND: 4029667-2  LCCN: sh85020308  NARA: 10044877  NDL: 00628395  NKC: ge138167  VIAF: 236345924   WorldCat (עם VIAF): 236345924 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גופי מים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טיק ניאט האן

זהו שם וייטנאמי; שם המשפחה הוא . על פי הנוהג המקומי, יש להתייחס לאדם זה בשמו הפרטי, ניאט האן.
| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1926 הואה, אנם, הודו-סין הצרפתית 
 פטירה:  22 בינואר 2022 (בגיל 95) từ hiếu pogoda, הואה, וייטנאם 
 מדינה:  צרפת, וייטנאם 
 לאום:  וייטנאמי
 זרם:  מהאיאנה
 מסורת:  שייך למסורת הטִיֵן, הענף הווייטנאמי של הזן. מייסד מסורת כפר השזיף ומסדר טֵפּ הֶיין (וייטנאמית:Tiếp Hiện) (אנ') ומייסד תנועת הבודהיזם המעורב.
 תואר:  טִיֵן סוּ ׁ(נקרא גם זן מאסטר במערב)
 תקופת הפעילות:  הוסמך לנזירות בשנת 1942 – 22 בינואר 2022
 מוסדות:  מקים אוני' וואן האן
 פרסים:  מועמד לפרס נובל לשלום
 אתר רשמי
 
טיק ניאט האן (בווייטנאמית: ‏Thích Nhất Hạnhקובץ:Thich Nhat Hanh.ogg‏Ⓘ‏, תעתיק מקורב: טְהִיק ניאט הַאְן,‏ IPA:‏ [tʰǐk ɲɜ̌t hɐ̂ʔɲ];‏ 11 באוקטובר 1926 – 22 בינואר 2022) היה נזיר בודהיסטי וייטנאמי מזרם הזן, מורה, סופר, משורר, פעיל שלום, ומועמד לפרס נובל לשלום. טיק נחשב אב תנועת "הבודהיזם המעורב", מושג שטבע באוסף מאמריו "מבט רענן על בודהיזם" משנת 1950.
את רוב חייו בילה בגלות ממולדתו וייטנאם, בעיקר בצרפת שם הקים מרכז וקהילה המוקדשת לעקרונות הבודהיזם המעורב ואי-אלימות הנקראת כפר השזיף (אנ').
טיק הוא אחד מנזירים הבודהיסטים המפורסמים ביותר בעולם. הוא פרסם למעלה מ-100 ספרים, בהם כ-40 באנגלית. הוא טבע את מושג בודהיזם מעורב (Engaged Buddhism), אשר מבקש להשתמש בעקרונות האתיקה הבודהיסטית כדי לחולל שינוי חברתי. התנועה עוסקת בעקרונות מאבק לא אלים, צדק חברתי ושלום, כמו גם שוויון מגדרי, הגנה על מיעוטים נרדפים וצמצום העוני. מעבר לכך, הוא נמנע ממוצרים מהחי כדרך ביטוי של אי-אלימות בדומה לנזירים בודהיסטים רבים.
יצירתו המשפיעה ביותר היא "14 העקרונות של הבודהיזם המעורב" בה מנה את עקרונות תורתו. לפי תפיסתו, יצירת 14 העקרונות הייתה ניסוח מחדש גרידא של הטקסטים החשובים ביותר של המהאיאנה, וספציפית מסוטרת הלוטוס, סוטרת היהלום וסוטרת אוואטַמְסַקָה (Avatamsaka Sutta), וכי תורתו היא ניסיון לחדש אלמנטים בודהיסטים שאבדו באופן שיתאם את החיים בעולם המודרני. בעקבות הבנתו זו ביקש לשנות את שמו, כנהוג בבודהיזם, לשם הדהרמה "ניאט האן", שמשמעותו המילולית מווייטנאמית היא "פעולה אחת". את שם המשפחה טיק קיבל כאות כבוד, שם זה הוא השם הווייטנאמי לשבט אליו השתייך גאוטמה הבודהה, שבט השאקיה.
ביוגרפיה

טיק נולד בעיר קואנג נגאי בווייטנאם המרכזית בשנת 1926 בשם נְוִין סוּן בּאו (Nguyễn Xuân Bảo).
בגיל 16 הצטרף למנזר הקרוב להואה, בו המורה העיקרי שלו היה טאן קואי צ'אן טאט. הוא הוסמך רשמית כנזיר בשנת 1949, ובהסמכתו קיבל את שם הדהרמה (לפי המסורת, נזירים ומתרגלים בודהיסטים מקבלים שם כאשר הם חוסים תחת בשלוש אבני החן). טיק הקים בווייטנאם מספר ארגונים חברתיים וארגוני שלום, ביניהם את ההוצאה לאור לַא בּוֹי (וייטנאמית: Lá Bối Press), את אוניברסיטת וואן האן ללימודי בודהיזם (וייטנאמית: Vạn Hanh), בה גם לימד פסיכולוגיה, ואת "בית הספר לנוער עבור שירותי רווחה" (אנגלית: School of Youth for Social Service, לעיתים מקוצר ל-SYSS), ארגון שעסק בעבודות רווחה ובקידום מדיניות רווחתית בווייטנאם לפני ובזמן מלחמת וייטנאם, וקידום שלום בין צפון וייטנאם לדרום וייטנאם. ארגון זה נחשב הארגון הראשון שעסק בבודהיזם מעורב, בעיקר דרך הפעלת מרכזים בריאותיים וחקלאיים בהתנדבות בזמן מלחמת וייטנאם.
בשנת 1966 טיק נסע לארצות הברית להפגש עם מנהיגים ואישי ציבור כדי לקדם את תנועת השלום הווייטנאמית, במהלך ביקור זה נפגש עם מרטין לותר קינג, שגם המליץ עליו לוועדת פרס נובל לשלום, כמו גם עם פעילים נוספים. במהלך ביקורו נמסר לו מהשלטון הדרום וייטנאמי שחזרתו למדינה לא תאושר, דבר שהחל את תקופת גלותו שארכה 39 שנים. בתקופה זו חי לסירוגין בארצות הברית ובצרפת, שם גם הקים את " קהילת כפר השזיף לבודהיזם מעורב" שמהווה מנזר בודהיסטי ומרכז לריטריטים ולימודי בודהיזם. במרכז זה התפתחה "מסורת כפר השזיף", מסורת בודהיסטית המשתייכת לזרם הזן, אך שואבת גם מזרמי טהרוואדה שונים.
משנת 2014 בריאותו הלכה והידרדרה לאחר שלקה מפרצת מוחית קשה ועבר טיפולים בצרפת ובארצות הברית. בשנת 2018, לאחר שאיבד את יכולתו לדבר וללכת, חזר למולדתו וייטנאם, שם הוא התגורר ב"מנזר השורש", בקרבה לעיר הואה, המקום בו החל את דרכו כנזיר. הוא נפטר בהואה ב-22 בינואר 2022.
ספריו שתורגמו לעברית

"אמונות החיים" בהוצאת אור עם, 2019
"זן ואמנות הצלת הפלנטה", הוצאת רדיקל, 2022
"לב ההבנה", הוצאת פראג, 2022
הערות שוליים

↑  אתר Plum Village
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594510105171  PLWABN: 9810566285205606  BIBSYS: 90932844  BNE: XX845135  BnF: cb12175951n (data)  CANTIC: a11161255  CiNii: DA0426538X  GND: 10775035X  ICCU: LO1V134069  ISNI: 0000 0001 2142 5823  LCCN: n50006399  LNB: 000236676  MusicBrainz: cc17b2f1-da45-412d-8e57-8d1a83d6d342  NDL: 00515237  NKC: jn20010525041  NLA: 35515543  NLG: 83603  NLK: KAC200003159  NSK: 000203623  NTA: 073835749  RERO: 02-A000161796  SELIBR: 196230  SNAC: w6c8351n  SUDOC: 030319218  Trove: 981005  VIAF: 87670142   WorldCat (עם VIAF): 87670142
מבצע בן נון א'

סיפור קרב מבצע בן נון א' באנדרטת חטיבת אלכסנדרוני בלטרון
מבצע בן נון א' היה הראשון בסדרה של מתקפות ישראליות כושלות על מתחם לטרון, שהוחזק על ידי צבא עבר הירדן, במסגרת החזית הירדנית במלחמת העצמאות. מטרת המבצע, שנערך ב-25 במאי 1948, הייתה השתלטות על עמדות הלגיון הערבי באזור לטרון - שער הגיא, ששלטו על הכביש מהשפלה לירושלים, על מנת לפרוץ את הדרך לירושלים הנצורה, ולהעביר אליה אספקה חיונית. היה זה המבצע הראשון בו השתתפה חטיבה 7 של הצבא הישראלי, אשר הוקמה ימים אחדים לפני תחילתו. כוחות צה"ל שהשתתפו במבצע ספגו מפלה קשה, ונסוגו לאחר שספגו אבדות כבדות.
רקע

מצבה השברירי של ירושלים היה אחת הדאגות העיקריות של הממשלה הזמנית, ובן-גוריון בראשה, ושל מטכ"ל 'ההגנה'. עם התמשכות המצור על ירושלים, ועוד יותר, עם הצטרפות עבר הירדן למלחמה, גברה הדאגה ביתר שאת. גם הדיווחים מן העיר לא היו מעודדים. מבצע נחשון ומבצע מכבי הגדילו מאוד את קטע הדרך לירושלים אשר נמצא בידי ישראל, מחולדה (שכן לא ניתן היה לעבור את כביש ירושלים-יפו, כיום כביש 44, ברמלה) ומערבה, ומשער הגיא ומזרחה. בידי הערבים נותר כפקק, הן באשר לכביש הראשי (כביש 44), הן באשר לעוקף מכיוון חולדה (כביש 3 בימינו), קטע הדרך העובר בסמוך ללטרון. פתיחת הדרך בקטע זה זכתה, אם כך, לעדיפות עליונה. המשימה שהוטלה על חטיבה 7 הצעירה, אשר הוקמה ימים מספר קודם המבצע, הייתה להשתלט על קטע הכביש בין לטרון לשער הגיא, לאבטח אותו למעבר שיירה של אספקה ותגבורות לכוחות הלוחמים בפרוזדור ירושלים, ולאחר מכן לנוע לאזור מעלה החמישה, ולהתחבר עם כוחות 'הראל'.
רקע > מערך הלגיון בלטרון

פיקוד הלגיון העריך, שצפויה התקפה ישראלית על מתחם לטרון, כדי לפרוץ את המצור שהטיל צבא עבר הירדן על ירושלים העברית, ולכן תגבר את כוחותיו בגזרת לטרון בגדוד נוסף, כולל תותחי 25 ליטראות ושריוניות (23 במאי). כך, ערב המבצע כללו כוחות הערבים בגזרת לטרון את חטיבה 3 של הלגיון הירדני בסיוע כמה מאות לוחמים ערביים מקומיים ובדואים בלתי סדירים מעבר הירדן, ששולבו במערך ההגנה. חטיבה 3 של הלגיון כללה את גדוד 4, שנערך בחלקו המערבי של רכס לטרון, ואת גדוד 2 הממונע, שנערך בחלקו המזרחי של הרכס. תחנת המשטרה הוחזקה על ידי כוח קטן (מחלקה מתוגברת) של הלגיון. עיקר כוחו התבצר על הגבעות ממזרח למשטרה, שחלשו הן על תחנת המשטרה והמנזר, והן על הכביש לירושלים (כביש 44 של ימינו. חלקו שמצומת חטיבה 7 של ימינו ומזרחה, בוטל, והוחלף על ידי כביש 1 העובר מצפונו), שעבר מדרום להן. רכס הגבעות מדרום לכביש (מול רכס לטרון), הוחזק על ידי לוחמים ערבים מקומיים בלתי סדירים, בעיקר מהכפרים בית ג'יז ובית סוסין, בסיוע סיורים של הלגיון. בסה"כ כלל כוח האויב בגזרת לטרון כ־2,500 לוחמים, ונהנה מעדיפות מספרית ואיכותית על הכוח הישראלי הבלתי מגובש, שהיה אמור לתקוף אותו ולהשתלט על אזור לטרון.
רקע > חטיבה 7

ב-15 במאי הוקמה חטיבה 7 כחטיבת עתודה מטכ"לית. מיד לאחר הקמתה, החטיבה יועדה לפריצת הדרך לירושלים. החטיבה הורכבה משני גדודים רגליים. הראשון, גדוד 71 שהורכב מעולים חדשים, יוצאי הצבא הבריטי ופלוגה מ'אלכסנדרוני', והשני, גדוד 72, שהוקם על בסיס מדריכי וחניכי אגף ההדרכה, שהושבת זמנית. השלמות כוח האדם של גדוד זה, היו בדומה לאלה של גדוד 71. לאלה נוסף גדוד ממוכן, גדוד 73, שהוקם בתחילת חודש מאי מכל משורייני הזחל, משורייני הסיור ומשוריינים אחרים. הגדוד הורכב מאנשי פלמ"ח וחיילים ששירתו עד אז במכוניות משוריינות, או שהיו בקורסים שונים בנושאי רכב משוריין.
גדוד 32 מחטיבת אלכסנדרוני שהיה גדוד ותיק יחסית צורף לחטיבה 7 ב-23 במאי כדי לחזקה. בסגל הפיקוד של חטיבה 7, ובקרב הלוחמים, היה שיעור ניכר של יוצאי הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. מפקד החטיבה היה שלמה שמיר, לשעבר קצין בשורות הבריגדה היהודית.
רקע > המחדל המודיעיני ותוכניות המבצע

המבצע היווה חלק מתוכנית לפעולה צבאית גדולה במרחב ירושלים, במטרה לשחרר את ירושלים העברית מלחץ הלגיון הערבי.
המידע המודיעיני שעמד לרשות מתכנני המבצע ביחס לכוחות האויב בגזרת לטרון היה דל ביותר ובלתי מהימן. אגף מודיעין של 'ההגנה' היה עדיין בחיתוליו. המודיעין הישראלי לא ידע כלל על נוכחות כוחות משמעותיים של הלגיון באזור לטרון, והעריך שהכוחות הערביים באזור זה מורכבים בעיקר מלוחמים מקומיים בלתי סדירים. תוכנית הפעולה של חטיבה 7, שהתבססה על המידע המודיעיני המטעה, הניחה שכוחות החטיבה אינם אמורים להיתקל בהתנגדות רצינית בכיבוש הנקודות השולטות ברכס לטרון. על בסיס הערכה זו הוחלט להפעיל רק חלק מכוחות החטיבה המתוגברת לצורך ההשתלטות על רכס לטרון, ואבטחת המעבר של שיירת החטיבה באזור זה.
לפי תוכנית המבצע נועדו שתי פלוגות מגדוד 32 של 'אלכסנדרוני' לכבוש את הכפר לטרון, ואת הגבעות השולטות עליו ממזרח, באמצעות תנועת איגוף קצרה מדרום, ואילו שתי פלוגות מגדוד 72 נועדו להשתלט בשלב ראשון על רכס הגבעות שמדרום לכביש לטרון-שער הגיא, כדי לאבטח את אזור הפעולה מפני התקפה מאזור הר-טוב, ובשלב שני לכבוש את הכפר דיר איוב (כיום בחלקו המזרחי של פארק קנדה) והרכסים השולטים עליו, ולחבור עם כוחות חטיבת 'הראל' באזור שער הגיא. מכיוון שמפקדת חטיבה 7 לא העריכה שהפעולה תיתקל בהתנגדות רצינית, היא לא הכינה תוכניות לפינוי נפגעים רבים, או לאספקת תחמושת, מים ומזון לכוחות התוקפים, במקרה שהפעולה תתארך או תסתבך.
למרות, שכאמור, לא היה לפיקוד הצבאי הישראלי מידע ממשי על נוכחות כוחות הלגיון באזור לטרון, ניסה יגאל ידין, הרמטכ"ל בפועל, לשכנע את בן-גוריון לדחות את המבצע המתוכנן. הוא טען בתוקף שחטיבה 7 עדיין אינה מוכנה לביצוע המשימה שהוטלה עליה, וזקוקה לפחות לשבוע נוסף של התארגנות, אימונים וקליטת ציוד לפני שתהיה מוכנה לקרב. ידין אף ניסה לגייס את תמיכת שלמה שמיר, מח"ט 7, כדי להשפיע על בן-גוריון, אך ללא הועיל. הקריאות הנואשות לעזרה מההנהגה היהודית בירושלים שכנעו את בן-גוריון, שקיימת סכנה ממשית לנפילת ירושלים העברית בידי הלגיון, אם המצור על העיר לא ייפרץ באופן מיידי, וזאת למרות שהיה מודע לחוסר המוכנות של חטיבה 7. צירוף גדוד 32 בעל הניסיון הקרבי לכוחות החטיבה, נועד לחפות במידת מה על חוסר הניסיון של לוחמיה. הגדוד הזה קיבל גם את התפקיד המרכזי במסגרת המבצע המתוכנן לכיבוש רכס לטרון. בסופו של דבר נאות בן-גוריון להסכים לדחיה של יממה במועד פתיחת מבצע בן-נון, עקב עיכובים בהגעת הנשק והציוד לכוחות החטיבה, ולכן הוחלט שהוא יתבצע בלילה שבין 24 ו-25 במאי.