stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אטילה ההוני
מורשת > שירת הניבלונגים

שירת הניבלונגים הוא אפוס גרמני קדום, המספר על מאבקיו של הגיבור הגרמני המושלם זיגפריד, רציחתו ונקמתה האכזרית של אלמנתו קרימהילדה. הסיפור נובע מאירועים שהתרחשו בתקופת נדידת העמים הגדולה ושירת הניבלונגים נתפסת במסורת הגרמנית המודרנית כמסר אולטימטיבי להגדרת הגרמניות המקורית והטהורה. האתוס היה בסיס לפטריוטיזם הלאומי הגרמני בתחילת המאה ה-19. גם הנאצים נעזרו בו לפולחן ההערצה למנהיג ולמדינה. שירת הניבלונגים העניקה השראה רבה להוגי הדעות והסופרים מן הזרם הרומנטי באמנות הגרמנית. בשירה מקום מרכזי להונים ובראשם לאטילה, אם כי באופן שונה לחלוטין מהאירועים היסטוריים. בן דמותו הספרותי של אטילה קרוי אטצל (Etzel) והוא מתואר כדמות אצילית ומתורבתת שנושא לאישה את קרימהילדה האלמנה. סופו של האפוס בחורבן מפואר - מותם של אלפי לוחמים וחיסול השושלת הבורגונדית, וגם במותה של קרימהילדה, לאחר שחיסלה את קרוביה. בסיפור זה אטצל/אטילה הוא הקורבן האציל ומלכותו היא שנחרבת.
מורשת > הונגריה

בהונגריה של תקופת הרנסאנס, תחת שלטונו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה, זכה אטילה לעדנה. ההונגרים פעלו ליצור זהות לאומית בעלת עומק היסטורי, מעבר למדיארים של המאה העשירית, ומצאו את ההונים כמניחי היסוד להונגריה החדשה ואת אטילה כאב הקדמון של בית המלוכה. ההיסטוריון ההונגרי יאנוש טורוצי (Johannes de Thurocz) תיאר את אטילה בספרו "Chronica de gestis Hungarorum" כמנהיג צבאי מוכשר ומונארך נאור, וסיכם את ההשוואה בין מתיאש הראשון לאטילה: "הגורל מחייה את תהילת העבר של ההונים שזהרו בעת שלטונו של אטילה".
מורשת > בעת החדשה

אירופה של העת החדשה גיבשה את הנרטיב הברברי של ההונים, בהתבסס על ספריו ומחקריו של ההיסטוריון האנגלי בן המאה ה-18 אדוארד גיבון, שפורסמו בשם "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית". הספר, שפורסם לראשונה ב-1776, היה מחקר חדשני ביותר לשעתו, שהשפעתו ניכרת עד היום. על פי גיבון, ההונים ואטילה בפרט, היו אחת הסיבות לנפילת האימפריה הרומית. ההונים מתוארים כמי שהחריבו באופן שיטתי כל זכר לציוויליזציה הרומית-מערבית, בעת שהאימפריה הייתה על פי-תהום. אטילה מתואר כדמות מתנשאת, שחצנית ואגוצנטרית, ששם עצמו מעל המין האנושי. ההונים מתוארים בבוז כ"רועים סקיתים", המונעים על ידי דחפים פראיים והרסניים. גיבון קבע כי חיסול מוקדם של אטילה היה מציל את האימפריה הרומית ותיאר אותו כאזהרה של ההיסטוריה למדינות לבל יכשלו לשמור על עצמאותן והחרויות של אזרחיהן, שאם לא כן דינן לכישלון וחורבן. אטילה, כמיצג של התוהו וההרס, שימש כתזכורת שהציוויליזציה תיאלץ לשמור על נכסיה ואופיה.
הרופא ואיש הרוח הבריטי תומאס הודג'קין, כתב סדרת ספרים על ההיסטוריה של איטליה והקדיש את הכרך השני (מתוך שמונה) לתקופת ההונים ולאטילה. הוא הצביע על הקשר הגזעי האסיאתי-מונגולי בין הפולשים אל אירופה מאז קריסת האימפריה המערבית ובהם הבולגרים, המדיארים והטורקים העות'מאנים. גישה זו, האופיינית למחשבה הפוליטית-היסטורית של התקופה הוויקטוריאנית, ראתה בהונים כמקרה נוסף של המון ברברי אטום, בעל יכולת הרס גדולה וחסר יכולת בנייה, שלא תרמו כלל להתפתחות המין האנושי וגם כאשר אימצו גינונים חיצוניים של "תרבות" - נותרו במהותם ברברים. ההיסטוריונים והוגי הדעות הבריטים ראו בנפוליאון בונפרטה את המקבילה בת זמנם של אטילה. הוא מתואר על ידי הודג'קין כעריץ, שמטרתו החרבת אירופה ושבירת הסדר והתרבות:
”בגאוותו חסרת השובע, ביוהרה שמכה לקרקע את האוחזים בכסאות-מלך עתיקים... בכל נקודות אלו נפוליאון מדגים לנו את האופי והדרך של אטילה”.
לקריאה נוספת

ג'ון מאן, אטילה ההוני, תרגם מאנגלית יותם בן יואב, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2013, 305 עמודים.
זיו יופה - הקרב בשדות הקאטאלאוניים.
הערות שוליים

↑  "Xiongnu" in Encyclopedia Iranica by Étienne de la Vaissière
↑  Herwig Wolfram, The Roman Empire and its Germanic peoples, University of California Press, 1997, ISBN 9780520085114, p. 143
↑  The World of the Huns. Chapter IX. Language O. Maenchen-Helfen - Germanized and Germanic Names
↑  Babcock, Michael A. The Night Attila Died: Solving the Murder of Attila the Hun, Berkley Books, 2005 ISBN 0-425-20272-0
↑  סקירת הספר באתר באנגלית
↑  Christopher Kelly. The end of empire: Attila the Hun and the fall of Rome. Epilogue -Reputations . W. W. Norton & Company 2010
↑  Christopher Kelly. The end of empire: Attila the Hun and the fall of Rome. epilogue:
S. W. W. Norton & Company 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312589005171  PLWABN: 9810628920805606  BIBSYS: 90393177  BNC: 000075272  BNE: XX979135  BnF: cb11960874v (data)  CANTIC: a11136297  GND: 118504959  HDS: 010327  ISNI: 0000 0001 0802 2077  LCCN: n50030729  LNB: 000193564  NDL: 00620293  NKC: jn20000720015  NLA: 61540393  NLG: 68817  NLR:   NSK: 000368266  NTA: 072823259  RSL: 000027909  SELIBR: 318961  SUDOC: 027604551  ULAN: 500372098  VIAF: 48005872   WorldCat (עם VIAF): 48005872 
"אטילה ובלדה בעת תפילה", ציור מאת הצייר ההונגרי טמאש טוליפאן משנת 2010
הקרב במישורים הקטאלניים. כתב יד מהמאה ה-14.
אטילה וצבאו רומסים את איטליה והאומנויות. ציור של אז'ן דלקרואה 1838.
"המשתה של אטילה" ציור משנת 1870 של הצייר ההונגרי מור טאן. אטילה יושב במרכז ולשמאלו בנו הצעיר אלק, וברקע נראות נשותיו שהבולטת בהן היא הבכירה קרקה. ההיסטוריון הרומאי פריסקוס יושב מימין ומחזיק בספר עליו כתוב ביוונית "היסטוריה".
"הפגישה בין לאו ואטילה ההוני", מעשה ידי הצייר רפאל. ביצירה מתואר לאו, שלצידו פטרוס ופאולוס כשהוא נפגש עם אטילה בחוצות העיר רומא.
תבליט "הפגישה בין לאו ואטילה ההוני" מעשה ידי הפסל אלסנדרו אלגארדי.
פרש הוני. ציור שמן רומנטי של צייר גרמני מהמאה ה-19
הפגנת החרדים נגד גיוס בני ישיבות (2014)

.
הפגנת החרדים
נשים מתפללות בעצרת
הפגנת החרדים נגד גיוס בני ישיבות לצה"ל (כונתה גם "עצרת המיליון") הייתה הפגנת מחאה ועצרת תפילה שהשתתפו בה מאות אלפי חרדים, בראשות מנהיגי היהדות החרדית בישראל. משתתפי ההפגנה מחו נגד הצעת חוק שגובשה בוועדת שקד, שנועדה לחייב חלק מבחורי הישיבות והאברכים להתגייס לצה"ל ולשירות אזרחי. ההפגנה התקיימה בשטח רחב, מאזור הכניסה לירושלים עד לרחוב מלכי ישראל ורחוב ירמיהו, ביום ראשון, ראש חודש אדר ב' תשע"ד, 2 במרץ 2014. במקביל התקיימו אירועים דומים בכמה ריכוזי חרדים בעולם.
עשרה ימים לאחר קיום ההפגנה אושרו בכנסת, ברוב גדול של חברי הקואליציה, החוקים העוסקים בעידוד גיוסם של בני ישיבות.
רקע

נושא גיוסם של בני הישיבות החרדים מוסדר באופן חלקי עוד מראשית המדינה. מאז 1977 ניתן ללא הגבלה דיחוי לבני ישיבות מגיוס על ידי שר הביטחון, שהשתמש לכך בסמכות חוקית שהוקנתה לו מכוח חוק שירות ביטחון לפטור חייבי גיוס משירות. עתירה לבג"ץ כנגד הסדר זה הובילה לפסיקה ב־1998 כי הסמכות המוקנית לשר הביטחון בחוק לא נועדה לפטור בהיקפים כה גדולים, כפי שהגיעו בסוף שנות ה־90, וכי נושא זה נדרש לחקיקה בכנסת.
בעקבות פסיקת בג"ץ מונתה ב־1999 ועדה ציבורית בראשות השופט צבי טל. מסקנותיה הובילו ב־2002 לחקיקת חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם ("חוק טל"), שהסדיר בחוק את דחיית גיוסם של בני הישיבות שתורתם אומנותם. החוק נחקק כהוראת שעה לחמש שנים, והוארך ב־2007 בעוד חמש שנים. בג"ץ פסק ב־2012 כי אין להאריך שוב את תוקפו של החוק בקיץ 2012, משום שהוא אינו שוויוני. בעקבות פקיעת החוק נוצר מצב לפיו חלה חובת גיוס לצה"ל על כל בני הציבור החרדי מתוקף חוק שירות ביטחון, וסנקציות פליליות על מי שיסרב להתגייס (מאסר של עד 5 שנים), אך בפועל חוק זה לא נאכף כלפי בני הציבור החרדי, עקב שימוש בסמכותו של שר הביטחון לעכב את הגיוס.
לאחר כמה ניסיונות לגבש חוק חדש שלא צלחו (כדוגמת ועדת פלסנר), הוקמה ועדת שקד, בראשות ח"כ איילת שקד, להגברת השוויון בנטל באמצעות חקיקה. במהלך דיוניה (שטרם הסתיימו בזמן ההפגנה) גיבשה הוועדה הצעות להגדיר יעדי גיוס שנתיים עבור המגזר החרדי, תוך כוונה להטיל חובת גיוס כללית החל מ־2017 אם יעדים אלה לא יושגו. במקרה זה תכלול חובת הגיוס אפשרות להטלת סנקציות כלכליות ופליליות על בחורי הישיבות שלא יתגייסו, וגם סנקציות כלכליות על ישיבה שלא תספק את כמות המתגייסים הנדרשת.
ההיערכות להפגנה

ב-24 בפברואר 2014 התכנסו בבני ברק יחד מועצות גדולי התורה של אגודת ישראל ושל דגל התורה ומועצת חכמי התורה של מפלגת ש"ס והחליטו על קיום הפגנה גדולה נגד החוק המתגבש, בשל מה שהוגדר ב'החלטות העצרת' כ"מרידה במלכות שמים, גזירת הגיוס בכפייה לתלמידי הישיבות והכוללים, והכוונה לגזור על עקירת התורה ולהשית על לומדי תורה שתורתם אומנותם עונש פלילי עד כדי השלכתם לבית הכלא".
נקראו להשתתף בעצרת כל בחורי הישיבות והגברים החרדים בישראל. בעצרת השתתפו גם נשים וילדים.
קבוצה של רבנים מהזרם החרד"לי פרסמה כרוז הקורא לציבור הציוני דתי להשתתף בעצרת. רבנים אחרים מהציבור הדתי-לאומי, קראו שלא להשתתף בה. היו רבנים שהזדהו עקרונית עם מטרת ההפגנה אך הורו שלא להשתתף בה בשל ביטויים קשים של מארגניה כנגד מדינת ישראל. חלק מהרבנים שקראו להשתתף בעצרת חזרו בהם בבוקר האירוע, בעקבות התקפה חריפה של העיתון "יתד נאמן" כלפי חיים דרוקמן, על רקע התנגדותו להשתתפות בהפגנה.
ביום ההפגנה סגרה משטרת ישראל את כביש 1 ממחלף לטרון לכניסת כלי רכב פרטיים לירושלים מהשעה שתים עשרה בצהריים ועד שעות הערב. החל מהשעה שתיים חסמה המשטרה רחובות ראשיים באזור ההפגנה, כולל אזור הכניסה לירושלים. התחבורה הציבורית הפנימית והבין-עירונית בירושלים פעלו באופן מצומצם.
הארגון הלוגיסטי נעשה על ידי אנשי מפלגות ש"ס ויהדות התורה, שגם מימנו את ההוצאות הקשורות בעצרת.
מהלך ההפגנה

ההפגנה אורגנה תחת השם "עצרת המיליון". על פי הערכות המשטרה השתתפו בה כ-300 אלף איש. לטענת המארגנים היו בה יותר מחצי מיליון. חבר הכנסת משה גפני אמר כי מספר המשתתפים הוא כ-600 אלף ותיאר את ההפגנה כהצלחה רבה.
המפגינים עמדו לאורך הרחובות שדרות שז"ר (בנייני האומה), יפו, ירמיהו, שרי ישראל ומלכי ישראל, וכן ברחובות הסמוכים באזור. חלק מרחוב יפו הוקצה עבור ציבור הנשים שהשתתף בהפגנה. במהלך ההפגנה חולקו והונפו שלטים עם סיסמאות בזכות לימוד התורה ונגד רדיפת הציבור החרדי. הסלוגן ששימש כסמל העצרת היה "התורה הקדושה תנצח".
בעצרת נאמרו אחד עשר מזמורי תהילים, שעשרה מתוכם הם לפי סדר שסידר השל"ה, וכן תפילת השל"ה, ועוד סליחות ותחנונים. אף על פי שהעצרת חלה בראש חודש, שבו אין אומרים סליחות ותחנונים, פסק הרה"ג שמואל הלוי ואזנר שמותר לומר בה סליחות, עקב "הגזירות הקשות שניחתות על שומרי התורה על ידי השלטון בארץ ישראל". בעצרת נישאה גם תפילת "ועננו בורא עולם", בעקבות הבצורת של חורף 2013–2014.
בהפגנה השתתפו רבים ממנהיגי הציבור החרדי, ובהם הרבנים הליטאים הרה"ג אהרן לייב שטיינמן, הרה"ג חיים קניבסקי והרה"ג שמואל אוירבך, הרבנים הספרדים הרה"ג חכם שלום כהן והרה"ג שמעון בעדני, האדמו"רים מגור, בעלזא וויז'ניץ, וחברים נוספים במועצות גדולי התורה ובמועצת חכמי התורה. כמו כן השתתפו בה רבני העדה החרדית ובראשם הרה"ג צחק טוביה וייס, הרבנים הראשיים לישראל הרב דוד לאו והרה"ג יצחק יוסף, וכן אדמו"רים, רבנים ואישי ציבור. בהפגנה השתתפו גם קבוצות קטנות ורבנים מהציונות הדתית, בהם הרב שמואל אליהו והרב יעקב שפירא.
בעצרת לא הייתה במה מרכזית לרבנים ולאדמו"רים (שהתקבצו בנפרד יחד עם חסידיהם במקומות מוגדרים), אלא רק לחזנים שקראו את פרקי התהילים והסליחות.
בסיום ההפגנה בירך הרה"ג ברוך מרדכי אזרחי בקול, ואיתו הציבור, את ברכת חכם הרזים, (ברכה מיוחדת שנתקנה לרואה שישים ריבוא יהודים), את הסליחות אמר המקובל הרה"ג דוד בצרי, התקיים מעמד קבלת עול מלכות שמים על ידי הרה"ג ראובן אלבז והוקראה הכרזת ההפגנה (ראו להלן). לאחר מכן הושמע השיר "אני מאמין". הציבור התפזר תוך כדי שירה וריקודים כשברקע נשמעה מוזיקה חסידית, ורבים מן המשתתפים רוקדים במעגלים.
מהלך ההפגנה > הכרזת ההפגנה

בהפגנה לא נישאו נאומים, אך בסופה הוקראו הצהרות שהתקבלו על ידי מועצות גדולי התורה ומועצת חכמי התורה:
קריאה שלא לקדם את התיקון לחוק שירות ביטחון העוסק בגיוס לצה"ל של תלמידי הישיבות ואברכי הכוללים.
קריאה לתלמידי הישיבות והכוללים לא להתגייס לצה"ל ולא להיכנע לפיתויים ולעונשים כל שהם, ובפרט לא לשתף פעולה עם תוכניות גיוס מיוחדות של צה"ל לציבור החרדי.
אזהרה לממשלה ולראש הממשלה שלא לגרור את הציבור למאבק בענייני דת ומדינה, שעלול לגרום למרי אזרחי ולמלחמת אחים.
קריאה להמשיך את הסטטוס קוו בכל הקשור לדחיית שירותם של תלמידי הישיבות ולחדול מההתנכלויות כלפי הציבור החרדי.
קריאה לכלל הציבור שומרי התורה להתחזק בלימוד התורה ושמירת המצוות, שהם הערובה היחידה להמשך קיומו של עם ישראל.
הפגנות נוספות בעולם

במקביל להפגנה בירושלים, נערכו הפגנות בריכוזים חרדיים בלונדון, מנצ'סטר, אנטוורפן ושווייץ, בהשתתפות אלפי חרדים. שבוע לאחר מכן, התקיימה הפגנת מחאה נוספת במנהטן שבניו יורק, בהשתתפות רבבות חרדים.
ראו גם

הפגנת החרדים נגד בית המשפט העליון (1999)
הערות שוליים

↑  בג"ץ 3267/97 אמנון רובינשטיין ואחרים נ' שר הביטחון, ניתן ב־9 בדצמבר 1998
↑  בג"ץ 6298/07 רסלר נ' כנסת ישראל, ניתן ב־21 בפברואר 2012
1 2  החלטות העצרת, אתר שטיבל, 2 במרץ 2014
↑  יונתן אוריך, יצאו מהארון? רבנים חרד“לים יפגינו נגד גיוס לצה“ל, באתר nrg‏, 28 בפברואר 2014
↑  בפעם השנייה היום: ישיבת היערכות של צוות היגוי לעצרת, אתר 'לדעת'
↑  חיים אבני, ‏ש"ס סירבה לשלם למדפיס העלונים בגלל נייד לא כשר, באתר כיכר השבת, 1 במרץ 2015
↑  מאות אלפי חרדים נגד הגיוס: "נתניהו - אחשוורוש", באתר וואלה, 2 במרץ 2014
↑  ישי כהן, ‏הלוגו של העצרת: תורה וכלא, באתר כיכר השבת, 27 בפברואר 2014
↑  פרקים עט, פ, קלז, נה, נא, צ, פט, צה, קז, צו, פו, ופ"ג (נוסף במיוחד, ואינו חלק מסדר השל"ה)
↑  1כיכר השבת, ‏600 אלף איש בירכו יחד: "ברוך... חכם הרזים" • שידור חי, באתר כיכר השבת, 2 במרץ 2014
↑  עניין הברכה נידון לקראת ההפגנה והיו רבנים שחששו מברכה לבטלה, בנימוק שלא יהיו במקום שישים ריבוא או שהמברכים לא יראו מספר כזה של אנשים. ראו: משה ויסברג, בחדרי חרדים, הלכה למעשה: האם לברך ברכת "חכם הרזים" בעצרת?, באתר בחדרי חרדים, 1 במרץ 2014; ישי כהן, ‏"ברוך חכם הרזים" בעצרת המיליון, באתר כיכר השבת, 28 בפברואר 2014; ישראל כהן, ‏הגאון רבי יצחק זילברשטיין: כך תברכו "חכם הרזים" בעצרת המיליון, באתר כיכר השבת, 28 בפברואר 2014
↑  חוק שירות ביטחון (תיקון מס' 19), התשע"ד-2014, באתר הכנסת
↑  Vera Dobnik. Orthodox New York City Jews Protest Proposed Israeli Draft. ABC News, 9 במרץ 2014.(הקישור אינו פעיל, 31.5.2019)
תמונה פנורמית בהפגנה
שלט שנישא בהפגנה
אסון החיטה המורעלת בעיראק

| --- | --- |
 סוג:  הרעלה המונית
 תאריך התחלה:  1971
 תאריך סיום:  1972
 משך האסון:  1971–1972
 במדינות או באזורים:  עיראק
 גורם:  הרעלת כספית כתוצאה מצריכת דגנים מצופים בתרכובות כספית
 הרוגים:  459 (על פי ממשלת עיראק) ~4,000 (הערכות חוקרים)
 
אסון החיטה המורעלת בעיראק התרחש במהלך חורף 1971/1972 כתוצאה מהרעלת כספית המונית של צרכני חיטה שטופלה בעיקר במתיל-כספית (כספית אורגנית ([CH3Hg]+)) טרם שילוחה ממקסיקו לעיראק. כתוצאה מההרעלה מתו 459 אנשים על פי התיעוד העיראקי, אך מוערך כי מספר הנפגעים בפועל היה פי עשרה.
השתלשלות האירועים

לאחר הפיכת הבעת' השנייה בעיראק והעלייה לשלטון של סאדאם חוסיין ב-1968 נוצר משבר מזון שאילץ את המשטר לחפש מקורות לייבוא דגנים. העסקה המרכזית יצאה לפועל עם חברת קרגיל (אנ') האמריקאית לרכישת גרעיני חיטה מסוג Mexipak, שפיתח במקסיקו נורמן בורלוג. הגרעינים צופו במתיל-כספית שנועד למנוע התפתחות נבגי פטריות לעובש על מנת לשמר אותם. הגרעינים נועדו לזריעה ולא לצריכה. בסך הכול סופקו לעיראק החל מסוף 1971, 95,000 טון דגנים, מתוכם 73,201 טון גרעיני חיטה שסופקו במהלך ספטמבר-אוקטובר 1971 לנמל בצרה ו-22,262 טון שעורה שסופקו במהלך אוקטובר-נובמבר וטופלו בפניל-כספית אצטט (אנ'). הגרעינים היו צבועים בגוון ורוד-כתום המאפיין את ציפוי תרכובות הכספית.
העיראקים להם סופקו הגרעינים, לא זיהו את סימני האזהרה בספרדית ובאנגלית על השקים ולא ייחסו חשיבות לצבע הגרעינים שירד בשטיפה. במקום לעשות בהם שימוש לזריעה, סיפקו אותו לבעלי חיים וכקמח לאפיית לחם ביתי.
על פי מקורות עיראקיים מעל 6,500 איש אושפזו בבתי חולים כתוצאה מהרעלת הכספית ומתוכם מתו 459. נזק לטווח ארוך, כולל מומים ביילודים, אטקסיה, עיוורון, והפרעות אחרות לחושים, נרשם בקרב רבים מהצרכנים. ג'יין הייטאואר, רופאה וחוקרת שראיינה רופאים עיראקים העריכה כי מספר הנפגעים בפועל היה גבוה פי עשרה מהדיווחים של המשטר. רוב הנפגעים היו במחוזות בהם נעשה שימוש בגרעינים כקמח ללחם ביתי, בפרט בכירכוכ שבכורדיסטן העיראקית, לא נרשמו פגיעות בקרב תושבי הערים הגדולות בהם היה פיקוח על צריכת הקמח. פגיעה זו בעיקר באזור הכורדי העלתה השערה אצל הייטאואר כי ייתכן והמשטר העיראקי פעל במזיד נגד הכורדים. לסיוע פנתה עיראק לארגון הבריאות העולמי ששלח למדינה משלחת מומחים.
ב-1974 פרסם צוות משותף של ארגון המזון והחקלאות וארגון הבריאות העולמי המלצות למניעת אסון דומה. בין ההמלצות היו פרסום אזהרות על מארזי המזון בשפה המקומית הנהוגה במקום אליו מסופק, הגבלה ואסדרה של השימוש במתיל-כספית ובחינה של הוספת תוסף בעל טעם מר עז למניעת צריכה שגויה.
ראו גם

מחלת מינמטה
לקריאה נוספת

Diagnosis: Mercury: Money, Politics, and Poison, ספרה של ג'יין הייטאואר, 2011
הסלון הלאומי

| --- | --- |


"בניין הקיוסק" בכיכר ארז'בט בצורתו המקורית, תוכנן על ידי אלאיוש האוזמן
 מדינה:  הונגריה 
 מטה הארגון:  בודפשט 
 תקופת הפעילות:  12 במרץ 1894 – הווה (130 שנה) 
 
הקיוסק שהוסב לסלון לאומי על פי תוכניות האחים ואגו
הסלון הלאומי (בהונגרית: Nemzeti Szalon) הייתה אגודה מקצועית של אמנים ותומכי אמנות הונגרים, שהוקמה בבודפשט בשנת 1894. האמנים, שלא היו מרוצים ממדיניות האמנות הרשמית, ייסדו את האגודה במטרה "לקדם את האינטרסים המוסריים, החומריים והתרבותיים של האמנות ההונגרית ולהעצים את הקשר בין האמנים לבין הציבור"
ינה זיצ'י וג'רג' ושטאג נבחרו כנשיאים הראשונים של האגודה. טיהמר מרגיטאי, וקלמן משטרהאזי היו סגני נשיא. אחריהם הגיעו משנת 1898 הרוזן דיולה אנדראשי הבן (אנ') (Andrássy Gyula, 1860–1929) בנו של דיולה אנדראשי (ראש ממשלת הונגריה הראשון לאחר הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית) כנשיא ויאנוש הוק כסגן נשיא.
הבניין

מתחם האגודה היה בבודפשט בבולוואר יוז'ף 45 משנת 1894, ואחר כך משנת 1897 בפינת הרחוב לשעבר אויווילאג (כיום זמלוייס), רחוב הטוואני (כיום לאיוש קושוט), הבניין שימש כיריד אמנות קבוע בו החברים הציגו יצירות אמנות למכירה, ציורים, פסלים וכו'. משנת 1907 התצוגה הייתה ברובע 5 של בודפשט בכיכר ארז'בט. מבנה אחרון זה הוסב מ"בניין הקיוסק" שתוכנן במקור על ידי אלאיוש האוזמן בשנת 1906, בהתבסס על התוכניות של האדריכלים יוז'ף ואגו ולאסלו ואגו.
תערוכות מפורסמות

אחד המייסדים והמנכ"ל של הסלון הלאומי עד 1909 ארגן כמה תערוכות מפורסמות של עבודות אמנות, למשל של ויקטור מדאראש, לאסלו פאל, פאל סיניאי מרשה, מיהאי זיצ'י ויאנוש וסארי. שם נערכו שתי תערוכות של השמונה בשנים 1911 ו-1912, תערוכת גוגן והאימפרסיוניסטים הצרפתים בשנת 1907 וגם העתידנים האיטלקיים ב-1912 גם הם הוצגו שם. בשנת 1927 אורגן במקום התערוכה המשותפת הראשונה של איגוד האמנים החדשים (UME) שהקים יאנוש וסארי עם קבוצת האמנים KUT (החברה החדשה של אמנויות). עד שנות ה-50 של המאה ה-20, הסלון הלאומי מילא תפקיד חשוב בהצגת יצירות האמנות ההונגריות של המאה ה-20, וכן נערכו תערוכות מאזורים פריפראליים כמו ערי השדה והכפרים.
הבניין והאגודה מצורפים להיכל האמנות משנת 1953. תערוכה הגדולה ("תערוכת האביב") ב-1957, נערכה במקום ובפעם הראשונה מזה שנים רבות הוצגו גם יצירות אוונגרד ויצירות לא פיגורטיביות כמו יצירות של אמני העבר שנדחקו לשולים כגון לאיוש קשאק וחברי בית הספר האירופי (קבוצה של כ-30 אמנים הונגרים כמחציתם יהודים) שנאסרו להצגה קודם לכן. הבניין פורק בשנת 1960 וכעת שוכן במקומו פארק.
לקריאה נוספת

לקסיקון האמנות.
אומנויות יפות בהונגריה
ההיסטוריה של הסלון הלאומי
BudapestCity.org (אורכב 27.03.2016 בארכיון Wayback Machine)
"הסלון הלאומי". egykor.hu.
"הסלון הלאומי לשעבר". urbface.com.
הערות שוליים

↑  "Archivált másolat". אורכב מ-המקור ב-2011-06-12.
↑  "Archivált másolat". אורכב מ-המקור ב-2011-09-01.
|  בודפשט  |
| --- | --- | --- |
| אתרים עיקריים | בניין הפרלמנט ההונגרי • בזיליקת אישטוון הקדוש • גבעת הטירה • ארמון בודה • ארמון שנדור • האי מרגיט • המוזיאון הלאומי של הונגריה • מוזיאון האמנויות היפות • מוזיאון הטכנולוגיה והתחבורה ההונגרי • ארמון גרשם • בית האופרה • כנסיית מתיאש • באסטיון הדייגים • פסל החירות • בית הקפה אבזיה • בית הקפה היפני • היכל האמנות (בודפשט) • טירת ויידהוניאד • אנדרטת המילניום • אוסף הטקסטיל של גולדברגר • תיאטרון האופרטה של בודפשט • תיאטרון ארקל • קפה ז'רבו • מסעדת גונדל • מרתף מתיאש • התיאטרון הלאומי (בודפשט) • גן החיות והבוטני (בודפשט) • אקווינקום |  |
| גשרי בודפשט | גשר מגיירי • גשר ארפאד • גשר מרגיט • גשר השלשלאות • גשר אליזבת • גשר החירות • גשר פטפי • גשר ראקוצי •  גשר הרכבת המחבר (הדרומי) • גשר הרכבת המחבר (הצפוני) |  |
| בתי כנסת ואתרים יהודיים | בית הכנסת הגדול של בודפשט • בית הכנסת ברחוב קזינצי • בית הכנסת רומבך • גטו בודפשט • בית הכנסת של ראקושפלוטה • בית הכנסת ברחוב פאווה • בית הכנסת בדרך פרנקל לאו • בית הכנסת בכיכר טלקי • בית הכנסת של אובודה • בית הכנסת של רחוב וישגראדי • בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג' • בית הכנסת בבודהוואר • בית הכנסת באויפשט • בית הכנסת של פשטארז'בט • בית הכנסת של קבאניה • בית הכנסת של כיכר בתלן • המוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי • המרכז לזיכרון ותיעוד השואה • בית הזכוכית (בודפשט) • בית המדרש לרבנים  בבודפשט • נעליים על הדנובה • בית כנסת בית שלום (בודפשט) • |  |
| בתי קברות יהודים | בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה • בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני • בית הקברות היהודי ברקושקרסטור • בית הקברות היהודי פרקשרט • בית הקברות היהודי ברחוב גראנאטוש • בית הקברות היהודי ברחוב צ'רס • בית הקברות היהודי של אובודה • בית הקברות היהודי של בודה • בית הקברות היהודי של ראקושליגט |  |
| תחבורה | כביש הטבעת • קלטי פאייאודבר • ניוגטי פאייאודבר • דלי פאייאודבר • הרכבת התחתית של בודפשט • נמל התעופה הבין-לאומי בודפשט פרנץ ליסט • רכבת הילדים של בודפשט • רכבת גלגלי שיניים (בודפשט) • שדרת הטבעת הונגריה • השדרה הקטנה (בודפשט) • השדרה הגדולה (בודפשט) • הרכבת הפרברית של בודפשט |  |
| כיכרות | כיכר בלאהה לואיזה • אוקטוגון (בודפשט) • כיכר הגיבורים • כיכר ניוגטי • כיכר דיאק פרנץ • כיכר החירות בבודפשט • כיכר ורשמארטי |  |
| ספא (מרחצאות) | ספא סנט לוקאץ' • ספא גלרט • ספא דגאי • מרחצאות פלטינוס • ספא סצ'ני • מרחצאות הוויז |  |
| אחר | בודה (עיר) • פשט (הונגריה) • אובודה • אויפשט • דנובה • הפארק העירוני • פארק ממנטו • נפליגט • אוניברסיטת אטווש לוראנד • שדרות אנדראשי • יהדות הונגריה • השוק המרכזי של בודפשט • רחוב ואצי • אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה • אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב • היכל האמנות (בודפשט) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583348905171  LCCN: nr2006010968  VIAF: 157580713   WorldCat (עם VIAF): 157580713
חנה טרגר (ברנט)

| --- | --- |

 לידה:  1870 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  ספטמבר 1943 (בגיל 73 בערך) 
 שם לידה:  Hannah Trager 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מקום מגורים:  ירושלים, לונדון, יפו, לונדון, בני ברק, פתח תקווה, תל אביב-יפו 
 השקפה דתית:  יהדות 
 מספר צאצאים:  2 
 
חנה טרָגֶר-בַּרְנֶט (באנגלית:  Hanna Trager Barnett;‏ 1870, תר"ל, לונדון – 1 בספטמבר 1943, א' באלול תש"ג) הייתה סופרת ופעילת ציבור ארצישראלית-בריטית, מסופרות העלייה הראשונה. ספריה ראו אור בבריטניה בראשית המאה העשרים וזכו לתהודה רבה בקרב מבוגרים וילדים. נחשבת לסופרת הראשונה שמתארת את חיי הילדים בארץ ישראל, וכתביה נמנים עם המקורות ללימוד וחקר תקופת העלייה הראשונה.
קורות חיים

חנה ברנט נולדה בלונדון, בתם של זרח ברנט, פעיל ציוני, ורחל-לאה בת ר' יצחק הכהן. ב-1871 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בשכונת מאה שערים בירושלים, שאביה היה בין ראשוני בוניה. ב-1878 קנתה המשפחה אדמה והתיישבה במושבה פתח תקווה. בחורף 1880 עזבה המשפחה את פתח תקווה בשל הקדחת, יחד עם משפחות אחרות. אחרי שובם אליה עיקר עיסוקיה של טרגר היה בעזרה לאביה בעבודות השדה והכרם ובעבודת משק הבית לצד אמה. ב-1887 נסעה ללונדון להורי אמה, שם השלימה את לימודיה האקדמיים, למדה סיעוד, נישאה והקימה משפחה. בן זוגה הראשון היה איש עסקים בשם ישראל גוטמן, לו נישאה ב-1888. נולדו להם שתי בנות: שרה (1889) ורוז (1891). כעבור כעשור הוא ירד מנכסיו, בריאותו הידרדרה והוא נפטר. לאחר מכן נישאה ליוסף טרגר, כימאי, שחלה בשחפת, שגרמה לו נכות ועל כן היה זקוק לטיפול מתמיד.
בלונדון לקחה חלק בחיי הקהילה היהודית והקימה מועדון וספרייה לפליטים יהודים ממלחמת העולם הראשונה. בשנים אלה החלה בכתיבה ספרותית והעלתה על הכתב את רשמיה מהימים הראשונים בפתח תקווה ובמיוחד את חיי הנשים והילדים במושבה.

ב-1911 חלתה בתה רוז בדלקת ריאות ונפטרה. בתה שרה, ששהתה במהלך מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל, חלתה גופנית ונפשית; ב-1924 חזרה הבת ללונדון ושכנעה את טרגר להתאבד יחד. שתיהן הרעילו את עצמן ולאחר ארבעה ימים שרה נפטרה, בעוד טרגר התאוששה, הואשמה על ידי השלטונות בניסיון לרצח של בתה וניסיון התאבדות. ב-1926 שבה לארץ ישראל.

חנה טרגר נקברה בבית העלמין נחלת יצחק.

ב-2004 נקרא בפתח תקווה רחוב על שמה.
סופרת בת העלייה הראשונה

טרגר פרסמה ארבעת ספרים, הראשון למבוגרים ושלושת האחרים לילדים: "חלוצים בארץ ישראל, סיפורים מפי אחת המתיישבות הראשונות בפתח תקווה"; "סיפורים מחיי הילדים במושבה בארץ ישראל"; "סיפורי חגים מחיי הילדים במושבה בארץ"; ו"תמונות מחיי משפחה בארץ ישראל לפני חמישים שנה". כולם נכתבו בשפה האנגלית וראו אור בלונדון בין השנים 1919 ל-1926. כל הספרים עסקו בזיכרונותיה מפרקי חייה בפתח תקווה. היא קיבלה ביקורות נלהבות ומכתבי תודה על ספריה, על שקירבו את ילדי הגולה לילדי הארץ והעלו את שמה של המושבה פתח תקווה בקרב התפוצות.
בספריה אלה חזרה טרגר לעולם החוויות וההתנסויות שלה בארץ, מירושלים ומפתח תקווה בשלהי המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים. הספר "חלוצים בארץ ישראל" מביא את זיכרונותיה של טרגר הן כילדה, הן כבוגרת והן מביקוריה בשנים המאוחרות יותר. זהו קובץ מגוון של פרקי זכרונות אישיים ומשפחתיים, יישוביים היסטוריים וספרות יפה. בשלושת ספריה האחרים תיארה את ילדי פתח תקווה ובהם אירועים, הרפתקאות ומעשי שובבות.