מאחז
מעמד משפטי וניסיונות הסדרה

המאחזים הוקמו בלא היתר רשמי מהרשויות המוסמכות, ולכן אינם עומדים בדרישות החוק הישראלי אשר מחייב אישור ממשלתי לכל נקודת התיישבות אשר מוקמת ביהודה ושומרון ותוכנית בנין עיר לכל ישוב שהוא. עם זאת, לעיתים קרובות סייעו רשויות ציבוריות וגופי מדינה באופן לא רשמי להקמת מאחזים, ובמקרים מסוימים אף יזמו בעקיפין את הקמתם. למרות סיוע עקיף זה, כל המאחזים מוגדרים כ"בלתי-מורשים" מבחינת החוק הישראלי. על כך למשל העיר שר הביטחון לשעבר משה יעלון כי "כל המאחזים הוקמו ברשות ורק הליכי התכנון לא הושלמו". לעומתו, ראש הממשלה לשעבר יאיר לפיד כתב "לא, זו לא 'התיישבות צעירה', אלא מאחזים לא חוקיים".
הדיון במעמד המשפטי של המאחזים מתחלק לשני סוגי מאחזים: מאחזים, שהוקמו בהשתתפות לא רשמית של זרועות המדינה, וגבעות, שבעיקרן הוקמו על ידי פעילים בודדים ולא בתמיכת זרועות המדינה. כתגובה מכך, בעוד הגבעות מאוימות בפינוי תדיר בעקבות אי החוקיות שלהן, הרי שהמאחזים נהנים מהכרה דה פקטו הנתמכת בפסיקת בג"ץ מ-31 במאי 2006. בפסיקה זו, שעסקה בעתירה של תנועת שלום עכשיו לאכיפת הכרזות על תיחום שטח בשישה מאחזים: גבעת הדגל, גבעת אסף, מעלה רחבעם, מצפה לכיש, גבעת אפיריון ומצפה יצהר – קיבל בג"ץ את תשובת המדינה, שטענה, בין היתר, כי "מועד פינויים של המאחזים ייקבע על ידי הדרג המדיני המוסמך בין היתר בהתחשב בשיקולי הביטחון ובשיקולים מבצעיים וכן בהתאם לסדר העדיפויות שייקבע". בעיני הממשלה, המאחזים הם יישובים בהליכי הסדרה, וחלקם הוסדרו בעקבות תביעות לפינויים, לדוגמה שבות רחל.
קושי משפטי נוסף ביחס למאחזים הוא בעיית בעלות האדמות, שלפעמים הן אדמות בבעלות פלסטינית. המאחזים (להבדיל מגבעות) שפונו הם היושבים על אדמות כאלה. המפורסם שבהם הוא עמונה, שעברו עליו שני פינויים אלימים, ב-2006 וב-2017. מאחזים נוספים שהועתקו בעקבות תביעות לבעלות על אדמתם הם מגרון, טל בנימין ומצפה כרמים.
הליך הסדרת המאחזים יכול להיעשות בשתי צורות: הכרה ממשלתית כיישוב והדרתו בצו של מפקד פיקוד המרכז, כמו שנעשה ברחלים ובמבואות יריחו, והסדרתו על ידי תוכנית בניין עיר, בהכללת המאחז בתחומי יישוב סמוך, כפי שנעשה בחרשה וכרם רעים, הכלולים בטלמון.
ממשלת אולמרט עסקה בעניין המאחזים בד בבד עם התעסקותה בתוכנית ההתכנסות. ראש הממשלה, אהוד אולמרט, הנחה את רשויות הביטחון להכין תוכנית לפינוי המאחזים ולפעול "מן הקל אל הכבד": להתחיל בפינוי מאחזים שקל לפנות אותם ולהמשיך באלה שפינויים מסובך יותר. ראשי המועצות אזוריות קיימו מגעים עם הממשלה בניסיון למציאת הסדר ברוח הסכם המאחזים משנת 2000. עיקרו של ההסדר: חלק מן המאחזים שהוקמו לאחר מרץ 2001 יפונו, חלק אחר יועתקו וחלק נוסף יישארו במקומם.
בסוף העשור השני של המאה העשרים ואחת הועלה הנושא שוב לדיון, בתחילה ברקע תוכנית השלום של הנשיא טראמפ, ובהמשך לקראת תום כהונתו של דונלד טראמפ כנשיא ארצות הברית, החלה מועצת יש"ע, יחד עם שדולת ארץ ישראל בכנסת ופורום ההתיישבות הצעירה במאבק למען "הסדרת ההתיישבות הצעירה", כלשונם. במהלך הקמפיין, סיירו חברי כנסת, שרים ומובילי דעת קהל במאחזים, קודמה החלטת ממשלה להסדרת המאחזים, ובעקבות זאת חוברו חלק מהמאחזים לרשת החשמל הישראלית ואף הוכרו המאחזים מבואות יריחו, כרם רעים וחרשה.
מנכ"ל מועצת יש"ע עדי מינץ סבור כי: "לאורך שנים סבר הדרג המדיני, שרצוי וניתן ליצור את הרצפים ההתיישבותיים הללו. מדובר בתכנון מדוקדק. בתפיסה של מקומות אסטרטגיים. המאחזים תואמו עם ראש הממשלה (אריק שרון). המאחזים כולם עלו בתיאום עם הדרג המדיני. הליך האישור והרישוי של מרבית המאחזים יצא לדרך". רק בשלב מסוים, "אריק שרון שינה את גישתו במאה ושמונים מעלות. באותו שלב, המערכת חדלה לשתף פעולה, אבל בשטח כבר היו מאה מאחזים, חלקם מאושרים, חלקם בתהליכי אישור. הכל היה מתואם. אנחנו לא פורעי חוק ולא היינו האיש הרע בסיפור הזה".