stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבד אל-והאב מדב
קורות חיים

עבד-אל-והאב מדב גדל באווירה דתית ושמרנית. בגיל 4 התחיל ללמוד קוראן אצל אביו, ובגיל 6 התקבל לבית הספר הצרפתי-ערבי שליד מכללת סאדיקי. בגיל 14 גילה בהתלהבות את הקלסיקונים של הספרות הצרפתית, כשבמקביל קנה ידע רחב גם בספרות הקלאסית הערבית.
אחרי שלוש שנות לימוד באוניברסיטת תוניס, התחיל מדב בפריז לימודי ספרות ותולדות האמנות באוניברסיטת סורבון-פריז IV. בשנת 1967 הוא השתקע באופן קבוע בבירת צרפת, בה סיים את התואר הראשון בשנת 1969 ואת התואר השני בספרות בשנת 1970.
באמצע שנות ה-1970 פרסם את מסותיו הראשונות בכתבי העת הצרפתיים "קאייה די סינמה",
Les Cahiers du cinéma ו"טאן מודרן" (Les Temps modernes - "זמנים מודרניים"), כמו כן כתב שירים - בכתב-העת "שאנז' ("Change" - "שינוי"). בין השנים 1972–1973 שיתף מדב פעולה עם ההוצאה לאור "דיקסיונר לה רובר" בחיבור ערכים בתחום האסלאם ותולדות האמנות בלקסיקונים והמילונים שלה. בין השנים 1973–1974 עבד כעורך בהוצאה לאור "סיי" (Seuil). בהמשך, בין 1988 ל-1974, היה יועץ ספרותי ומנהל סדרה בהוצאה לאור "סינדבד" והיה אחראי להפצה בצרפת של יצירות רבות של גדולי הספרות הקלאסית הערבית והפרסית, כמו כן של כתבי החכמים הסופים. ב-1983 תרגם לצרפתית את הרומן של הסופר הסודני א-טייב סאלח, "עונת הנדידה אל הצפון". בין השנים 1987–1995 לימד מדב כמרצה אורח באוניברסיטאות ז'נבה, ייל, פירנצה ופריז-דקארט קורסים לספרות השוואתית, לספרות ערבית פרנקופונית ולתולדות הסופיות.
בשנת 1991 סיים מדב את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת אקס-מרסיי בנושא "כתיבה והגנאלוגיה הכפולה", כשהגנאלוגיה הכפולה היא זיקתו של הסופר לאירופה של עידן האורות ולעולם הערבי-מוסלמי בעת ובעונה אחת. באותה תקופה לימד מדב ב"בית הספר הנורמלי לחשמל" וניהל תוכנית מחקרים בקרן "טרנסקולטורה".
יחד עם הפסיכואנליטיקאי פתהי בנסלאמה ניהל מדב בין השנים 1992–1994 את כתב העת "אנטרסין" (Intersignes) ובשנת 1995 הקים כתב עת משלו, "דדאל" (Dédale). באותה שנה ייסד גם סדרת ספרים באותו שם בהוצאת הספרים "מזונב - לארוז" (Maisonneuve et Larose). החל משנת 1995 מרצה עבד-אל-והאב מדב ספרות השוואתית (אירופה והעולם האסלאמי) באוניברסיטת פריז X-נאנטר-לה דפאנס. לפי בקשתו של פייר ז'לינה, אז מנהל בתחנת הרדיו "פראנס קולטור", יזם מדב באוקטובר 1997 תוכנית שבועית בשם "תרבויות האסלאם".
במחבר וחוקר, השתתף מדב בפנלים וסמינרים רבים המוקדשים ליחסים בין האסלאם ובין אירופה וכתב לכתבי עת רבים, כמו "אספרי" ("Esprit”) ו"קומוניקסיון" (Communication). לקח חלק בהפקת שני סרטים: "הקליגרפיה הערבית" של מוחמד שרבאגי (1986), ו"מראות בתוניס" (1993). הוא תרגם מכתביהם של הוגים סופיים רבים, למשל, אל-סוהרווארדי ואבו יאזיד אל בסטאמי.
עבד-אל-והאב מדב חילק את זמנו בין פריז לספרד. הוא נפטר בשנת 2014 מסרטן ריאות, בקליניקת ביזה בפריז. בנו, הינד מדב, הוא עיתונאי.
יצירותיו

החל ממסותיו, הרומנים, שיריו ועבודתו העריכה הראשונים בשנות ה-70, כתיבתו של מדב הייתה תמיד רב-גונית ורבת-פנים, ויצרה פרויקט ספרותי ייחודי שבו השתלבו סוגות ספרותיות שונות. פולימאת, הוגה בעל ידע רחב, כתביו הושפעו על ידי מה שהוא קרא "הגנאלוגיה הכפולה" שלו כאינטלקטואל מערבי ובו זמנית בעל תרבות מוסלמית, צרפתי ובו זמנית ערבי. תנועות משפטיו ומקצביהם בצרפתית התאימו למסַפֵּר סיפורים המתהלך לו ("פלאנר" flâneur) ברחובות העיר, ולהרהורים של משורר חסר גבולות. דימויים אסוציאטיביים איפשרו לסיפוריו לנדוד מעל זמנים ומרחבים, לשוחח עם סופרים כמו דנטה ואבן ערבי, עם פילוסופים כמו ההוגים הקדם-סוקרטים, עם המשוררים הסופיים, או עם מלארמה, שפינוזה, אריסטו ואבן רושד, ואף עם המשוררים הקלאסיים של סין ויפן. באופן פורמלי, השתמש מדב במה שהוא כינה "אסתטיקת ההטרוגניות" ושיחק בסוגות ספרותיות ממסורות שונות, כמו הרומן המודרניסטי האירופי, השירה הערבית הטרום-אסלאמית, השירה המסיטית האסלאמית, ההייקו היפני וכו'. אף על פי שהוא כתב רק בצרפתית, עבודות התרגום שלו מיצירות המשוררים שכתבו בערבית בימי הביניים יחד עם שאיפתו הספרותית המודעת "לשחרר את הרפרנס האסלאמי מההקשר הצר שלו, על מנת לנוע בשיח הצרפתי בן זמננו",הביאו לכתיבתו את העקבות המסתוריות של תרבות ה"האחר". העדפת הסופר את פורצי הדרך שבתרבות הערבית והפרסית אפשרה לו לחקור את המשאבים התרבותיים הקדומים שבבסיס הצורות הספרותיות הפוסט מודרניות תוך שימת דגש על ההיבטים האסתטיים, הרוחניים והאתיים של האסלאם. יצירתו של מדב, שתורגמה ללמעלה מ-12 שפות, פתחה והעשירה את הדו-שיח עם הספרות המודרנית בת זמננו.
אסלאם ומודרניות

בפולמוס עם טריק רמדאן במסגרת התוכנית "הערב או... אף פעם" בערוץ הטלוויזיה "צרפת 3" (France 3) ב-30 בינואר 2008, הסביר מדב מהו, מבחינתו, התנאי הנדרש לפיוס בין האסלאם למודרניות. לדעתו, רק ההתקדמות אל עבר החילוניות עשויה לשחרר את האסלאם מהיסודות הארכאיים העומדים בדרכו.
מדב קרא לאסלאם הרשמי (של המדינות) לוותר על יישום השרייה ולביטול הג'יהאד (לרבות הגרסה הקרויה "הגנתית"). לדידו, הגישה למודרניות דורשת ניתוק מן המקור, עבודת אבל (הידועה בשפה הפסיכואנליטית) ועמידה בסבל הניתוק (לפי מילותיו של הגל). רק בדרך זו ראה מדב אפשרות להציל את המימד הרוחני של האסלאם והאתיקה שלו, בהתאם לניואנסים שנוסחו תאורטית ונחוו על ידי מורי הסופיות.
מורשת רוחנית כזאת תוכל להסתגל לחיים המודרניים ולתרום אף להעשרתם.
מדב קרא למוסלמים לבצע "העברת ערכים" לפי מושגיו של ניטשה, כך שיפסיקו לשפוט כל מעשה ומילה לפי אמת המידה הדיכוטומית של עונש ותגמול, של גיהנום וגן עדן. הפנייה לרפרנסים קדומים כאלה מרוששים, בעיניו, את שדה ההוויה הפנימית ומורידות אותה לרמת "מיקוח של שוק", תוך חיזוקן של הצנזורה החברתית ו"משטרת המוסר והצניעות". לפי מדב, אלו נטיות פונדמנטליסטיות (או אינטגריסטיות) הפוגעות בחופש הפרט ובזכות לשלמות הגוף, שהם שני ההישגים העיקריים של המודרניות, שעל האסלאם לאמץ ללא התחמקויות או דיחוי.
מדב היה מאוד מאוכזב מהיעדרותה בארצות האסלאמיות בימינו של אליטה משכילה המסוגלת לנהל דיון חופשי, סובלני, על הדוקטרינות של האסלאם, כפי שהתקיים פעם בבגדאד או בתוניס של ימי הביניים.
מדב סבר שדוגמת החברות החופשיות יותר, כמו בטורקיה הרפובליקנית ובמרוקו המלוכנית עשויה לתת תקווה לאבולוציה של החברות האסלאמיות לכיוון המודרניות. משום כך הביע תמיכה בלתי מסויגת בצירוף טורקיה לאיחוד האירופי.
מדב ביקר בחריפות את ישראל ואת המנהיגים והתקשורת הערביים כאחד, על התנהלותם בימי אירועי מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה בדצמבר 2008.
פרסים ומחוות כבוד

2002 פרס ע"ש פרנסואה מוריאק בשביל הספר "מחלת האסלאם" (La Maladie de l’islam)
2002- פרס ע"ש מקס ז'אקוב בשביל הספר "חומר של צפורים"„(Matière des oiseaux)
2007 - הפרס הבינלאומי לספרות פרנקופונית ע"ש בנז'אמן פונדאן - על ספרו "הטפות נגדיות ("Contre-prêches”)
2010 - פרס דוחה, בירת התרבות הערבית, למפעל חייו - יחד עם אדואר גליסאן
ספריו

Talismano, éd. Christian Bourgois, Paris, 1979, (טליסמנו), רומן
Phantasia, éd. Sindbad, Paris, 1986 (פנטזיה)
Tombeau d'Ibn Arabi, éd. Noël Blandin, Paris, 1987 (הקבר של אבן ערבי)
Les Dits de Bistami, éd. Fayard, Paris, 1989 (אמרות בסתאמי)
La Gazelle et l'enfant, 1992 (באילה והילד)
Récit de l'exil occidental par Sohrawardi, 1993 (ספור הגלות המערבית מאת סוחווארדי)
Les 99 stations de Yale, 1995 (99 התחנות של ייל)
Image et l'Invisible, 1995 ) (Imaginea și invizibilul) (התמונה והבלתי נראה)
Ré Soupault. La Tunisie. 1936-1940, 1996
Blanches traverses du passé, 1997
En Tunisie, 1998 (בתוניסיה) עם ג'לאל גסטלי ואלבר ממי
Aya dans les villes, éd. Fata Morgana, Saint-Clément-de-Rivière, 1999 (איא) רומן
Matière des oiseaux, 2002
La Maladie de l'islam, éd. du Seuil, Paris, 2002 (מחלת האסלאם) ניתוח שורשי האלימות האסלאמיסטית; הדגשת הניגוד בין המסורת השירית של הוגים חופשיים ומיסטיקנים מימי הביניים ובין המסורת הלוחמנית של הוגים דוגמטיים וטהרנים קנאים, בו זמנית - בקורת על ההצגה הפשטנית של האסלאם כאויב מוות של המערב.
Face à l'islam, interviu, cu Philippe Petit, éd. Textuel, Paris, 2003 (מול האסלאם)islamului)
Saigyo. Vers le vide עם Hiromi Tsukui (הירומי צוקואי) ‏ 2004 (סאיגיו. אל הריק)
L'Exil occidental, éd. Albin Michel, Paris, 2005 (הגלות המערבית)
Tchétchénie surexposée, 2005 (צ'צ'ניה בחשיפת-יתר), עם מריבון ארנו
Contre-prêches, éd. du Seuil, Paris, 2006 (הטפות-נגד)
Islam, la Part de l'Universel, 2006 (האסלאם, חלק מהאוניברסלי)
La Conférence de Ratisbonne : enjeux et controverses,cu Jean Bollack și Christian Jambet עם ז'אן בולאק וכריסטיאן ז'אמבה, éd. Bayard, Paris, 2007 (ועידת רגנסבורג: אתגרים ומחלוקות)
Sortir de la malédiction. L'islam entre civilisation et barbarie, éd. du Seuil, Paris, 2008 (השחרור מן הקללה. האסלאם בין ציוויליזציה ובין ברבריות) - לימוד סנגוריה על אסלאם נאור, פתוח אל עולמו העצמי ומאמץ את היסודות המודניות שלו משני מקורות: המסורת הרציונית והנאורה שלו, תכופות בלתי ידועה למוסלמים של היום, והרפרטואר האוניברסלי לו תורמות כל התרבויות.
Pari de civilisation, éd. du Seuil, Paris, 2009
La plus belle histoire de la liberté, עם אנדרה גליקסמן וניקול בשאראן Nicole Bacharan et André Glucksmann, 2009 (ההיסטוריה הכי יפה של החרות)
Les femmes, l'amour et le sacré, עבודה משותפת עם מייקל ברי, ז'אן קלר ואוליבייה ז'רמן-תומא Michael Barry, Jean Clair et Olivier Germain-Thomas, 2010 (הנשים, האהבה והקדושה)
Le voyage initiatique, עבודה משותפת עם Giorgio Agamben (ג'ורג'ו אגאמבן), (ז'אן -לוק נאנסי Jean-Luc Nancy (ברברה קאסן) ( Barbara Cassin, 2011 (מסע החניכות)
Printemps de Tunis, la métamorphose de l'histoire, éd. Albin Michel, Paris, 2011 (האביב של תוניס, מטמורפוזיה של ההיסטוריה)
הערות שוליים

↑  Site de התוכנית "תרבויות האסלאם
↑  Abdelwahab Meddeb. Talismano. Paris: Sindbad-Actes Sud. 1987, מבוא באנגלית מארכיון דארקי פרס, אוניברסיטת אילינוי
↑  התוכנית השלמה "הערב או.. אף פעם" Ce soir... ou jamais ! מ-30 בינואר 2008 (France 3)
↑  Die Zeit 23/10/2006
↑  Le Monde 12 /1/2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265255705171  PLWABN: 9810536458605606  BIBSYS: 98075009  BNE: XX1183746  BnF: cb119154173 (data)  CiNii: DA1176365X  GND: 119292602  ISNI: 0000 0003 8320 2224  LCCN: n79093435  NKC: jo2014833015  NLA: 56963556  NLK: KAC202240412  NTA: 072165480  RERO: 02-A021776257  SELIBR: 254823  SUDOC: 027021068  Trove: 1666587  VcBA: 495/340326  VIAF: 268001579   WorldCat (עם VIAF): 268001579
ססיל פאן דה סאליס

| --- | --- |

ססיל פאן דה סאליס עם רעייתו רייצ'ל ו-13 ילדיו, 1912
 לידה:  31 במאי 1857 Fringford, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  9 במרץ 1948 (בגיל 90) וורגרייב, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  איטון קולג'  כרייסט צ'רץ' 
 בן או בת זוג:  רייצ'ל וולר (3 בספטמבר 1889–ערך בלתי־ידוע) 
 
סר ססיל פאנה דה סאליס (באנגלית: Cecil Fane De Salis‏; 31 במאי 1857 – 9 במרץ 1948) היה יו"ר מועצת המחוז של מידלסקס שבבריטניה, שריף גבוה במידלסקס, היה אביר במסדר האמבט. במהלך מלחמת העולם הראשונה כיהן כחבר בית הדין לערעורים, היה סגן יו"ר (1912–1925) ולאחר מכן יו"ר (1925–1936) של האגודה לכוח הטריטוריאלי והמעזר של מידלסקס, וכיהן במשך שנים רבות יו"ר בית החולים הרילינגטון, הרמונדסוורת ו'קרנפורד קוטג'.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

ססיל פאנה דה סאליס נולד בעיר פרינגפורד שבבריטניה, ב-31 במאי 1857 למשפחתו, בתור הבן השני מארבעת בניו של הכומר הנרי ג'רום פאן דה סאליס מפארק פורטנל (בנו השביעי של ג'רום, הרוזן הרביעי דה סאליס-סוגליו).
ססיל היה אחיינו של ויליאם פאן דה סאליס.
הוא למד בכרייסט צ'רץ' (אוקספורד) ואיטון קולג', לאחר מכן הוא הפך לעורך דין.
ביוגרפיה > במועצת מחוז מידלסקס

במרץ 1899 נבחר ללא התנגדות למועצת המחוז מידלסקס, על מנת לייצג את סטנוול. הוא נבחר מחדש שלוש פעמים לפני שאיבד במפתיע את מושבו בבחירות למועצת המחוז במרץ 1910. אך הוא הצליח להישאר חבר במועצה כשנבחר כראש מחוז כעבור כמה ימים.
בין השנים 1919–1924 כיהן כיו"ר מועצת המחוז מידלסקס. בשנת 1937 פרש ממועצת המחוז כאשר לא ביקש בחירה מחודשת כראש מועצה.
ביוגרפיה > משרות נוספות

דרך מועצת המחוז של מידלסקס הוא היה קשור קשר הדוק עם בתי החולים לחולי נפש בהרפרברי ושנלי. וכמו כן כיהן במשך שנים רבות יו"ר בית החולים הרילינגטון, הרמונדסוורת ו'קרנפורד קוטג'.
הוא היה גם מושל בבית הספר של מחוז אוקסברידג' (המכונה גם בית הספר בישופשט; כיום בהילינגדון (רובע)), לבית ספר זה הוא שלח את רוב ילדיו הגדולים.
תיפקד כיו"ר ובעלים של גנני השוק.
בשנים 1896–1938 היה במאי 'בור החצץ של דולי' בקהילת הרלינגטון שבמידלסקס.
בשנים 1921–1931 כיהן כיו"ר הספסל.
בשנת 1905 היה השריף הגבוה במידלסקס.
בשנת 1931 הוא היה בן לוויה של מסדר האמבט (CB) והיה לאביר (KCB) באותו מסדר בשנת 1935.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא ישב החל מ-25 בפברואר 1916, כאחד מעשרת חברי בית הדין לערעורים של מחוז מידלסקס, את תקופה זו תיאר: ”זו הייתה עבודה עצובה והיה צריך לטפל בתיקים קשים רבים.” ולעיתים קרובות הכריע נגד המערער.
משנת 1912 הוא היה סגן יו"ר (1912–1925) ולאחר מכן יו"ר (1925–1936) של האגודה לכוח הטריטוריאלי והמעזר של מידלסקס (שלושה מארבעת בניו שלחמו במלחמת העולם הראשונה היו באחד הגדודים הטריטוריאליים של גדוד מידלסקס).
הוא היה חבר במועדון האיחוד שבכיכר טרפלגר (כיום בית קנדה).
ביוגרפיה > פטירתו

ססיל נפטר ב-9 במרץ 1948, בעיר וורגרייב, ונקבר בהרלינגטון, מידלסקס.
אדמות בצפון אירלנד

העיתון ניוז לטר מ-11 במרץ 1927 מתעד את ססיל כבעלים על 18 חלקות אדמה במחוז ארמה שבצפון אירלנד. שמות השטחים היו Dromart‏, Tandragee‏, Ballyworkan‏, Portadown, טמנגוולטון, תמנאגמור, ובראקאג' ופורטאדאון. שטחים אלה הגיעו לכ-140 דונם והוערכו ונמכרו לדיירים בכפייה תמורת 2,000 לירות שטרלינג.
משפחתו

פאליס התחתן ב-3 בספטמבר 1889 עם רייצ'ל אליזבת פרנסס וולר, (נולדה בפרמינגטון, גלוסטרשייר, 1 בינואר 1868; נפטרה בת'ורנברי, בריסטול, 6 בינואר 1954), אשר הייתה בת יחידה ויורשתו של אדמונד וולר השישי או השביעי, לפאליס ורייזל נולדו 14 ילדים, שחיו ראשונה (1889–1896), עם אביו בפורטנל פארק, ולאחר מכן בבית דולי קורט.
הנרי אדמונד צ'אלונר (הארי), נולד בפורטנל, 17 ביולי 1891; נפטר באוקספורד, 20 בספטמבר 1913
אדלה לוסי, ילידת פורטנל, 9 באוקטובר 1893; נפטר פורטנל, 9 בינואר 1894
אדמונד ויליאם, נולד בפורטנל, 31 בדצמבר 1894; נפטר בהמפסטד מרשל, 21 בינואר 1980
ג'רום ג'וזף, נולד בפורטנל, 3 בינואר 1896; נפטר לינקולן, 3 באוקטובר 1915
ג'ון פיטר, יליד דואלי, 15 באפריל 1897; נפטר תורנברי, 21 באוקטובר 1973
ג'ורג 'רודולף, יליד דאולי, ב-1 ביוני 1898; נפטר בצרפת, 21 ביוני 1917
ברברה גרייס ויקטוריה, ילידת דואלי, 20 בינואר 1900; נפטר ביוהנסבורג, נובמבר 1990
לְהַאִיץ. אנדרו אוגוסטין, יליד דאולי, 17 בינואר 1901; נפטר ב-3 בפברואר 1962
גרייס דורותיאה, ילידת דאולי, 28 בפברואר 1902; נפטר עארשאם, נורפוק, 26 בפברואר 1977
סטיבן הרקולס, יליד דואלי, 1 באפריל 1903; נפטר הוליקרוס, קרייזי היל, 18 בספטמבר 1934
יהודית אנה, ילידת דולי, 10 ביוני 1904; נפטר דיצ'ינגהם, נורפוק, 10 בפברואר 1983
ססיל יוליסס אוקטביוס פאן, יליד דאולי, 26 באוקטובר 1906; נפטר וורטינג, 29 במרץ 1977
רייצ'ל פנלופה, ילידת דולי, 14 באפריל 1908; נפטר צ'לטנהאם, 14 בדצמבר 1996
ארתור רגסטר, יליד דואלי, 18 בנובמבר 1911; נפטר דרויטוויץ', 24 במרץ 2001
הערות שוליים

↑  אחיו היו צ'ארלס, הבישוף של טאונטון, Rodolph פיין דה סאליס ואדמירל סר ויליאם פיין דה סאליס
↑  מידלסקס וסורי אקספרס, 11 במרץ 1899
↑  Uxbridge ו-West Drayton Gazette, 5 במרץ 1910
↑  איילינג ומערב מידלסקס צופה, 12 במרץ 1910
↑  מועצת המחוז של המחוז המנהלי מידלסקס. מועצת מחוז מידלסקס. 1965. עמ' 47.
↑  מידלסקס קאונטי טיימס, 27 בפברואר 1927
↑  H. & A. Pullen Burry Ltd'. Sompting, West Sussex
↑  Bowlt, Eileen (2007). צדק במידלסקס. הוק, בריטניה: Waterside Press.
1 2  טאנדנד, פיטר, עורך. (1965). אדון הנחיתה של בורק. 1 (מהדורה 18). לונדון: עמיתו של בורק. עמ' 251–253
↑  משך תפקידו היה 449 יום
↑  דה סאליס, ססיל; דה סאליס, רייצ'ל (1939). הערות של הימים האחרונים. הנלי און תמז: היגס ושות', קקסטון וורקס.
↑  ככל הנראה חלק מהחטיבה ה-44 (מחוזות הבית) (?)
↑  בערך בשנת 1927
↑  "מס '298". עיתון בלפסט. 11 במרץ 1927. עמ' 233 Page 233 | Issue 298, 11 March 1927 | Belfast Gazette | The Gazette, www.thegazette.co.uk
↑  טאנדנד, פיטר, עורך. (1965). אדון הנחיתה של בורק. 1 (מהדורה 18). לונדון: עמיתו של בורק. עמ' 251–253
פאן דה סאליס היה במשך שנים רבות יו"ר בית החולים הרלינגטון, הרמונדסוורת ו'קרנפורד קוטג'.
דולי קורט, גולדס גרין, על גבול הרלינגטון והילינגדון, מידלסקס, ג. 1890.
תצלום של דולי קורט בשנת 1893.
תצלום של ג'ורג', פיטר, ג'רום, אדמונד והארי, בניו הגדולים של ססיל פאן דה סאליס, בבית דולי קורט בשנת 1900.
גלויה של ססיל פאנה דה סאליס, ואשתו יחד עם 13 ילדיהם, 1912.
הארי, בנו הבכור של ססיל, בשנת 1898.
עזובה בת שלחי

עֲזוּבָה בַּת-שִׁלְחִי היא דמות מקראית. אשת אסא מלך יהודה ואם יהושפט מלך יהודה. שמה מופיע פעמיים במקרא.
יש הסוברים כי מוצא אביה מהעיר שילחים הנזכרת בספר יהושע כאחת מערי הנגב בנחלת שבט יהודה. ייתכן כי בנישואיו, אסא ביקש ליצור קשרים עם משפחות מאזור הנגב.
מקור שמה

יש המפרשים את שמה כפירוש הפסוק "עָזֹב תַּעֲזֹב, עִמּוֹ" שמשמעותו עזרה. אחרים טוענים כי השם עזובה בלשון הערבית הוא מתוקה או נעימה. לדעת נחום אברהם השם עזובה שניתן לשתי נשים בתנ"ך מרמז על תופעה של נטישת תינוקות ואימוצם על ידי אחרים במקרא. השורש ע-ז-ב המקביל לשורש ש-ל-כ מרמזים על תופעה זו של נטישה ואילו השורש א-ס-פ המנוגד להם מרמז על אימוץ ככתוב בתהילים כ"ז :כִּי-אָבִי וְאִמִּי עֲזָבוּנִי: וַה' יַאַסְפֵנִי. ייתכן אם כן כי עזובה ננטשה בלידתה על ידי אמה ושלחי הוא זה שאספה ואימצה.
יש שסברו כי הנביא ישעיהו רמז לשמה בנבואת הגאולה, שתבוא לשתיים מאמהות מלכי יהודה עזובה וחפצי-בה: לֹא-יֵאָמֵר לָךְ עוֹד עֲזוּבָה, וּלְאַרְצֵךְ לֹא-יֵאָמֵר עוֹד שְׁמָמָה--כִּי לָךְ יִקָּרֵא חֶפְצִי-בָהּ, וּלְאַרְצֵךְ בְּעוּלָה. אחרים טוענים כי השם המופיע בפסוק ניתן לעיר ירושלים על ידי ישעיהו בתגובה לייאוש אשר אחז בעם לאחר החורבן והתחושה שה' אינו רוצה בעירו ירושלים עוד. בתגובה עונה הנביא כי שמה החדש של ירושלים הוא חפצי-בה כלומר ה' חפץ בעירו.
הערות שוליים

↑  ספר מלכים א', פרק כ"ב, פסוק מ"ב, ספר דברי הימים ב', פרק כ', פסוק ל"א
1 2  יהודה אדרי, נשים בתנ"ך ובאספקלריית חז"ל, קריית גת, דני ספרים, 2009, עמ' 198
↑  ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק ה'
↑  השנייה היא עזובה אשת כלב בן חצרון
↑  ספר תהילים, פרק כ"ז, פסוק י'
↑  נחום אברהם, אנשי שוליים בתקופת המקרא, ירושלים, מוסד ביאליק, 2011, עמ' 75-74
↑  יהודה אדרי, נשים בתנ"ך ובאספקלריית חז"ל, קריית גת, דני ספרים, 2009, עמ' 119
↑  יאיר הופמן, עולם התנ"ך: ישעיהו, תל אביב, דוידזון עתי, 1994, עמ' 269
סקולוזאורוס

| סקולוזאורוס |
| --- | --- |
 
תקופה
קרטיקון עליון 76.5 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי עוף
תת־סדרה:: תיראופורה
משפחה:: אנקילוזאוריים
סוג:: סקולוזאורוס
מינים
 Scolosaurus cutleri  Scolosaurus thronus
שם מדעי
 Scolosaurus ‏נופצ'ה, 1928

סקולוזאורוס באיור מאת ג'וליוס צ'וטוני.
סקולוזאורוס (שם מדעי: Scolosaurus; מילולית: "לטאת יתד מחודדת") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת האנקילוזאוריים אשר חי בתור הקרטיקון 76.5 מיליון שנה לפני זמננו.
מאפיינים

מאובני הדינוזאור התגלו בתצורות פארק הדינוזאור (Dinosaur Park Formation) ותצורות אולדמן (Oldman Formation) שבאלברטה, קנדה ב-1928. מסוג זה נתגלו שני מינים שונים.
הסקולוזאורוס היה דינוזאור קרוב לאאופלוצפלוס והדיפולוזאורוס, אך נבדל מהם בכמה פרטים קטנים כמו מבנה הלוחיות שלו וכמה מעצמות האגן והחוליות. הוא הגיע לאורך 6 מטרים (20 רגל) ולמשקל שתי טונות והיה בעל רגליים קצרות אך גוף משוריין באוסטאודרמים חזקים. הראש היה קצר ומשוריין מאוד ועם כמה קרניים בקצוותיו, והגוף כוסה בשריון עבה עם לוחיות זקופות עד הזנב שהסתיים בבליטה דמוית אלה בעלת זיזים בולטים דומים. הסקולוזאורוס היה ממוגן היטב אך בשל כך גם איטי מאוד. הוא ניזון מצמחייה נמוכה ברחבי הערבות הקדומות.
הסקולוזאורוס היה דומה לאאופלוצפלוס ובעיקר לזיאפלטה שנמצא מעט יותר דרומה, בניו מקסיקו, בתקופה מעט יותר מאוחרת.
בתרבות

דינוזאור זה הופיע במשחק Jurassic World: Alive.
סימון באלאר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 במרץ 1895 Sannois, צרפת 
 פטירה:  8 באוקטובר 1978 (בגיל 83) Six-Fours-les-Plages, צרפת 
 שם לידה:  Simonne Berthe Ballard 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 סוג קול:  קונטרה אלט, מצו-סופרן 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 בן או בת זוג:  אלברט וולף 
 
סימון באלאר (בצרפתית: Simone Ballard;‏ 1895 – 1978) הייתה זמרת מצו-סופרן ואלט אופראית, ששרה בתפקידים ראשיים, לרבות ביצועי בכורה, בלה מונה, בריסל.
ביוגרפיה > ילדות ולימודים

סימון באלאר נולדה בפריז. שני הוריה עבדו באופרה של פריז, אביה לואי באלאר היה זמר בס מ-1894 עד 1897, ואילו אמה, ברת' ברונוויל (נולדה ב-6 במרץ 1865 בפריז), הופיעה לראשונה כסופרן בתפקיד אליס ב"רוברט השד" של ג'אקומו מאיירבר, אבל ויתרה על הקריירה עם נישואיה בשנת 1891.
באלאר החלה בלימודי פסנתר בגיל צעיר ולמדה פיתוח קול בקונסרבטואר הלאומי של פריז אצל אז'ן לורן וז'אק איזנארדון. הופעת הבכורה שלה הייתה בתיאטרון לה מונה בשנת 1921, בתפקיד אמנריס באאידה של ורדי. בעקבות הופעתה זו משכרה לעבוד בלה מונה, שם שרה עד 1940.
ביוגרפיה > קריירה

באלאר הופיעה בביצועי בכורה: ב-2 במאי 1926 שרה בתפקיד הגיסה בLes malheurs d'Orphee של מיו; ב-28 בדצמבר 1927 שרה את התפקיד הראשי ב"אנטיגונה" של הונגר ב-1929 הופיעה ב"Le Joueur" (המהמר) של פרוקופייב. היא הופיעה בהפקות הראשונות של כמה אופרות בלה מונה, בהן כאומנת של קסנייה בבוריס גודונוב (1921) וחיביירה ב"יריד סורוצ'ינצי" (1925), שתיהן של מוסורגסקי, טקאצ'יכה ב"סיפורו של צאר סאלטאן" של רימסקי-קורסקוב (1926), האם, השפירית וספל החרסינה ב"הילד והקסמים" של ראוול (1926), דבורה ב"דבורה ויעל" של פיצטי (1929), ואורסולה ב"La farsa amorosa" של זנדונאי (1933). מכלול תפקידיה, כ-70 במספר, כללו את אזוצ'נה באיל טרובטורה של ורדי, דלילה בשמשון ודלילה של קאמי סן-סאנס והתפקיד הראשי ב"הרודייאדה" של מאסנה. היא ביצעה תפקידים באופרות מאת וגנר, כגון מגדלנה בהמייסטרזינגר מנירנברג, בראנגנה בטריסטן ואיזולדה ופריקה בטבעת הניבלונגים. כמו כן הופיעה כרוזנת במלכת העלה מאת צ'ייקובסקי, כאנינה ב"אביר הוורד" של ריכרד שטראוס, כסבתא ב"La Vida breve" של מנואל דה פאיה, וכיונו ב"אורפיאוס בשאול" של אופנבאך.
באלאר פרשה מן הבימה עם נישואיה למלחין והמנצח אלברט וולף בשנת 1940.
הערות שוליים

↑  "סימון באלאר", אלמנך גרארדו קאזליה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 89261865-abba-4e13-bbf1-c5015059473c
סרביה ומונטנגרו

סרביה ומונטנגרו (או יוגוסלביה החדשה) הוא השם המשמש לתיאור שני איחודי עבר של המדינות סרביה ומונטנגרו, איחודים שנוצרו לאחר התפרקותה של יוגוסלביה הסוציאליסטית והיוו שלבי ביניים בהתמוטטות האתוס הלאומי היוגוסלבי:
האיחוד הראשון של סרביה ומונטנגרו נקרא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (בסרבית: Савезна Република Југославија, СРЈ), והוא נוצר בשנת 1992 לאחר פירוק הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, אשר כללה את סרביה, מונטנגרו וארבע מדינות נוספות. כקודמו, היה איחוד זה פדרטיבי, וראשיו אף ניסו לזכּוֹתוֹ בהכרה בינלאומית כיורש האיחוד הקודם, ללא הצלחה. איחוד זה הסתיים בשנת 2003 עקב יצירת איחוד חלופי:
האיחוד השני של סרביה ומונטנגרו נקרא האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו (בסרבית: Државна заједница Србија и Црна Гора), והוא נוצר בשנת 2003 באמצעות הפיכת האיחוד הראשון, הפדרלי, לאיחוד רופף, קונפדרטיבי, במסגרתו תפקדו שתי המדינות באופן אוטונומי כמעט ריבוני. בשנת 2006, עקב משאל עם במונטנגרו שהכריע בעד עצמאות מלאה, פורק האיחוד, ושני מרכיביו הפכו למדינות העצמאיות סרביה ומונטנגרו.
שני האיחודים הללו היו זהים בשטחם וגבלו באלבניה ובמקדוניה בדרום, בבולגריה במזרח, ברומניה בצפון-מזרח, בהונגריה בצפון, ובקרואטיה ובבוסניה והרצגובינה במערב.
רקע

מסוף מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, ועד פירוקה ב-1992, התקיימה יוגוסלביה כפדרציה קומוניסטית של שש מדינות – סרביה, מונטנגרו, סלובניה, קרואטיה, מקדוניה, ובוסניה והרצגובינה. שמה של הפדרציה שונה מספר פעמים, ומשנת 1963 היא נקראה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. כוח מאחד מרכזי בפדרציה היה יוסיפ ברוז טיטו, אשר החזיק בתפקידי הנהגה בכירים בפדרציה כבר משנת 1943, ושימש כנשיא ההנהגה הקולקטיבית של הפדרציה ("נשיא יוגוסלביה") משנת 1953 ואילך.
המאוויים הלאומיים שעלו מפעם לפעם בקרב הקבוצות האתניות השונות, דוכאו על ידי השלטון בהתאם לדוקטרינה הקומוניסטית האנטי-לאומית, בין באמצעים אלימים ובין באמצעות ניסיון כושל ליצור "לאום יוגוסלבי". אך בהדרגה, הודות לגרסה המרוככת של הקומוניזם שהנהיג טיטו ובהתאם לאינטרסים אחרים של השלטון, ניתנו הקלות בתחום זה, ביניהן מתן אוטונומיה נרחבת יותר למדינות הפדרציה ולמחוזותיה במסגרת חוקת 1974.
מותו של טיטו ב-1980 הותיר את הפדרציה הסוציאליסטית היוגוסלבית ללא מחליף דומיננטי, ועקב כך החלו ראשי מדינות הפדרציה לשמש כנשיאים המתחלפים בתפקיד מדי שנה על-פי סבב. כך, ללא מנהיג מאחד, ועם משבר כלכלי שהתפתח באמצע שנות ה-80 בקוסובו בפרט ובסרביה בכלל, גאה המתח בין הקבוצות האתניות השונות בפדרציה, והדרישות הלאומיות לעצמאות חזרו ונשמעו ברמה.
ב-1987 החל סלובודן מילושביץ', אז יו"ר הוועדה המרכזית הסרבית בחבר הקומוניסטים של יוגוסלביה (League of Communists of Serbia), לבלוט בזירה היוגוסלבית, עקב התנגדותו למידת האוטונומיה שניתנה לפרובינציה של קוסובו, בטענה שהנהגתה האלבנית מפלה לרעה את האזרחים הסרבים של הפרובינציה. עמדותיו גררו ביקורת מצד קומוניסטים אחרים אך זכו לתמיכת סרבים ברחבי יוגוסלביה, ושנתיים אחר כך, ב-1989, נבחר מילושביץ' לנשיא סרביה.
בהדרגה החל מילושביץ' למלא גם את החלל המנהיגותי שנוצר בשלטון הפדרלי היוגוסלבי, והפך למנהיג הדומיננטי בפדרציה על חשבון ההנהגה הקולקטיבית. מילושביץ', אשר התנגד נחרצות להיחלשות ריכוזיות השלטון הפדרלי, למידת האוטונומיה שהוענקה למדינות ולאפשרות של פרישת מדינות מהפדרציה, הפך לראש המתנגדים לתנועות הלאומיות והבדלניות ביוגוסלביה.
התפרקות ברית המועצות, שהגיעה לשיאה בשנים 1990–1991, סיפקה תמריץ משמעותי נוסף לשאיפות העצמאות ביוגוסלביה, וכך, באמצע שנת 1991, השנה האחרונה לקיומה של ברית המועצות, החל תהליך פירוקה של הפדרציה היוגוסלבית. תהליך זה, שהסתיים כשנה מאוחר יותר, לווה בסדרה ארוכה של עימותים אלימים ומלחמות בבלקן לאורך העשור ומעבר לו.