stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלוריאן זלר
חיים אישיים

זלר חי בפריז. הוא נשוי לדוגמנית-לשעבר, שחקנית ופסלת מרין דלטרם, אשר שיחקה באחד התפקידים הראשיים בהפקה הפריזאית של מחזהו "הנשקייה". בנם, רומן, נולד בדצמבר 2008.
יצירות > רומנים

Neiges artificielles, Flammarion (2002)
Les Amants du n'importe quoi, Flammarion (2003)
La Fascination du pire (2004)
Julien Parme (2006)
La Jouissance (2012)
יצירות > מחזות

L'Autre (2004)
Le Manège (2005)
Si tu mourais (2006)
Elle t'attend (2008)
La Mère, 2010 (האם)
La Vérité, 2011 (האמת)
Le Père, 2012 (האבא)
Une Heure de tranquillité, 2014 (שעה של שקט)
Le Mensonge (2014) (השקר)
L'Envers du décor (2016)
Avant de s'envoler, 2016
Le Fils (2018) (הבן)
בימוי > קולנוע

האב (2021)
הבן (2023)
מחזות שהועלו בישראל

2013 - ההצגה "האמת" - עלתה בתיאטרון בית לסין בתרגומו של דורי פרנס, בבימוי משה קפטן, עם ליאור אשכנזי ואחרים
2015 - "שעה של שקט" עלתה על בימת תיאטרון בית לסין בשיתוף תיאטרון חיפה, בתרגומו של דורי פרנס, בבימוי משה נאור, עם ששון גבאי ואחרים
2015 - המחזה "אבא" הוצג על ידי תיאטרון בית לסין בבימוי רוני פינקוביץ', תרגום מאת דורי פרנס עם ששון גבאי, טל דנינו ואחרים; ההצגה זכתה בפרס התיאטרון למחזה מתורגם
2018 - "השקר" הוצג על ידי תיאטרון בית לסין, תרגום: דורי פרנס, ובבימוי ליאור אשכנזי, עם אבי קושניר, ליליאן ברטו ואחרים
2019 - "האם" - הוצג על במת תיאטרון גשר, בתרגום רועי חן ובבימויו של יבגני אריה, עם אפרת בן צור, יוסי מרשק ואחרים
2020 - "הבן" - הוצג על ידי תיאטרון הקאמרי בתרגומו של דורי פרנס ובבימויו של גלעד קמחי, בהשתתפות דרור קרן, אלון סנדלר, שרה פון שוורצה, נטע גרטי ומיכל עוזיאל.
פיטר שאפר

| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1926 ליברפול, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  6 ביוני 2016 (בגיל 90) מחוז קורק, אירלנד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייגייט 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג', בית הספר סנט פול, טריניטי קולג', Hall School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  Black Comedy 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (1983)  עמית החברה המלכותית לספרות  Knight Bachelor  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת באת' 
 
פיטר לווין שאפר (באנגלית: Peter Levin Shaffer;‏ 15 במאי 1926 – 6 ביוני 2016) היה מחזאי יהודי בריטי שכתב מחזות רבים שזכו בפרסים, חלקם אף הפכו לסרטי קולנוע.
ביוגרפיה

נולד למשפחה יהודית בליברפול, והוא אחיו התאום של המחזאי אנתוני שאפר. הוא גדל בשכונת המפסטד בצפון לונדון התחנך בבתי ספר פרטיים "הול", בהמפסטד, ובית הספר "סנט פול", במרכז לונדון. ולאחר מכן קיבל מלגה לטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג', שם למד היסטוריה. במהלך מלחמת העולם השנייה גיוס לעבוד בתור כורה פחם. אחר כך עבד במספר עבודות, כולל מוכר בחנות ספרים, ועוזר בספרייה הציבורית בניו יורק, לפני שגילה את כשרונותיו הדרמטיים.
המחזה הראשון של שכתב, "ארץ המלח" (1955), הוצג בערוץ ITV, ב-8 בנובמבר 1955. מעודד מהצלחתו הזו, המשיך שאפר לכתוב וביסס את המוניטין שלו כמחזאי בשנת 1958, בהפקת תרגיל בחמש אצבעות, שעלה בלונדון בבימוי של ג'ון גילגוד וזכה בפרס הדרמה של השנה. כאשר עברה ההצגה לעיר ניו יורק בשנת 1959, היא התקבלה באותה מידה של הצלחה והעניק, והוא זכה בפרס מעגל מבקרי הדרמה של ניו יורק למחזה הזר הטוב ביותר. המחזה עובד לסרט בשנת 1962.
ב-1962 כתב שני מחזות קצרים - "האוזן הפרטית" ו"העין הציבורית".  ה"עין הציבורית" עובד לסרט קולנוע בכיכובם של חיים טופול ומיה פארו. על תפקידו בסרט זכה טופול ב"פרס צדף הזהב", לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן.
עם הקמת התיאטרון המלכותי הלאומי בשנת 1963, היה שאפר למחזאי הבית שלו. ב-1964 העלה את המחזה "הציד המלכותי של השמש" על כיבוש האינקה בידי הספרדים והשחתת התרבות המקומית. מחזה זה הופק לסרט מצליח ב-1969, בכיכובו של כריסטופר פלאמר. שמוליק קראוס הופיע בו בתפקיד קטן. ב-1965 עלה המחזה "קומדיה שחורה" המביט בהומור על תעלולי קבוצה של דמויות שמרגישות את דרכן סביב חדר שחור-אפור, למרות שהבמה מוצפת למעשה באור.
בשנת 1973 עלה המחזה "אקווס", אשר זכה בפרס המבקרים ועובד לסרט בשנת 1977. המחזה הוצג למעלה מ-1,000 פעמים בתיאטראות ברודוויי. המחזה עלה שוב בשנות ה-2000, שבהפקתו האחרונה כיכב דניאל רדקליף בה הופיע בעירום.
בשנת 1979 עלה המחזה "אמדאוס", שבו הוא טווה עלילה לפיה מלחין החצר אנטוניו סליירי ניסה להרוס את וולפגנג אמדיאוס מוצרט, שבו קינא. המחזה זכה בפרס טוני למחזה הטוב ביותר בשנת 1981, ועובד לסרט, שזכה בשמונה פרסי אוסקר ב-1984 ואף זיכה אותו בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
בשנת 1986 כתב את המחזה "Lettice and Lovage" במיוחד עבור השחקנית מגי סמית', עליה היה מועמד לפרס טוני נוסף ומגי סמית' זכתה בסופו של דבר בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר, לאחר שלוש מועמדויות, בשנת 1990.
הפקת מחזותיו בישראל

"תרגיל בחמש אצבעות" עלה בתיאטרון "אהל" ב-1959, כחצי שנה בלבד לאחר שעלה לראשונה בלונדון.
צמד המערכונים "האוזן הפרטית" ו"העין הצבורית" עלו באולם נחמני, בבימוי פיטר פריי, בדצמבר 1963.
צמד המערכונים "קומדיה שחורה" ו"שקרים לבנים"  עלה ב"אהל" ב-1967
המחזה  "קומדיה שחורה" עלה בתיאטרון בית ליסין ב-1990 בתרגום בני ברבש.
המחזה "אמדאוס" עלה בתיאטרון "הקאמרי" בשנת 1982, בתרגום דן מירון ובבימוי היי קילוס. עלה שוב בתיאטרון הבימה בשנת 1994 בבימויו של מיכאל גורביץ' ובכיכובו של משה בקר. ושוב ב-2008 בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של עמרי ניצן, עם איתי טיראן בתפקיד מוצרט ויצחק חזקיה בתפקיד סליירי.
המחזה "אקווס" עלה בתיאטרון בית ליסין בשנת 2008 בבימויו של רוני פינקוביץ'.
בארני אחמד קאסים

| --- | --- |
 לידה:  סומליה
 מדינה:  סומליה ארצות הברית
 מקום מגורים:  פיניקס, אריזונה
 מקצוע:  במאית ומפיקת קולנוע
 barni.me
 
בארני אחמד קאסים (בסומלית: Barni Axmed Qaasim, בערבית: بارني أحمد قاسم) היא יוצרת סרטים ואמנית מולטימדיה סומלית. היא בעלת תואר ראשון במדעי המדינה יחד עם לימודים בינתחומיים באמנויות, ותואר שני באמנויות השידור. עבודתה כוללת עיתונאות מצולמת, יצירת קליפים למוזיקה, ויצירת סרטים תיעודיים.
רקע

קאסים נולדה במוגדישו שבסומליה, בת למשפחה מעורבת, והגיעה לפניקס, אריזונה, בגיל 3 הדרך הקשה אותה עברה משפחתה, שנמלטה מסומליה, עד שהתיישבו בארצות הברית, הולידו בה מחויבות לקידום זכויות אדם, ובפרט זכויות של מהגרים.
משנת 2004 עד 2009, קאסים הייתה חברה בקולקטיב Third World Majority באוקלנד, קליפורניה, העוסק בעבודות מדיה. היא גם שימשה כמנהלת הפקה בקולקטיב. בין 2008 ו-2012, היא עבדה בתור מדריכה עבור המגזין הילידי-אמריקאי Seventh Native American Generation ‏(SNAG), ולימדה ילדים מיומנויות בהפקת וידאו. הסרט התיעודי הראשון של קאסים, A Little Rebirth, תיאר את הקהילה הסומלית שלה בארצות הברית, וזכה בפרס האגודה הסומלית של אריזונה. היא גם ביימה והפיקה את הסרט Catching Babies, סרט תיעודי באורך מלא על מיילדות בגבול ארצות הברית–מקסיקו. הסרט זכה להקרנות רבות בפסטיבלים ובכנסים של מיילדות ובריאות נשים, וזכה בפרס המצוינות לתיעוד בריאות נשים מטעם עמותת פואנטה אה לה סאלוד ב-2013. הסרט התיעודי שלה משנת 2014, Faces of Garfield, עסק בג'נטריפיקציה של שכונת גארפילד ההיסטורית של העיר פיניקס, ותיעד את "אדריכלות האוכלוסייה" המבוצעת באמצעות מישטור של אוכלוסיות מסוימות אל מול זכויות יתר של אוכלוסיות אחרות.
בנוסף, קאסים הייתה מפיקה שותפה בסרט התיעודי Under Arpaio שלל ג'יי. אם. אראגון, אשר זכה בשנת 2012 בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אריזונה, ואשר נבחר על ידי מכון סאנדנס לריטריט האמנים היוצרים. היא גם הייתה עוזרת עריכה בסרט Into the Current, סרט תיעודי בבימויו של ז'אן הלאסי, אשר נבחר להקרנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של לוצרן ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי לזכויות האדם "עולם אחד".
קאסים משמשת כחברה במועצת המנהלים של האגודה הסומלית של אריזונה, ארגון לו היא תורמת צילום, וידאו, ועיצוב גרפי מאז הצטרפותה ב-2006. היא גם חברה בעמותת פואנה אל לה סאלוד, ומשמשת כמנטורית בקולקטיב הנוער של הארגון. לדבריה של קאסים, כל עבודתה מכוונת לקידום צדק חברתי, למטרת יצירת עולם בר קיימא וצודק. היא מבססת את עבודתה בפילוסופיה לפיה אלה שמושפעים מאי צדק הם גם אלה שבידיהם היכולת, החוזקה, והכישורים לספר את סיפוריהם שלהם. היא מתמקדת בלכידת דימויים אשר מעלים רגשות ובונים קשרים בין אנשים, מתוך האמונה שאמנות יכולה לחבר בין בני אדם באופנים שפוליטיקה אינה יכולה.
פילמוגרפיה

A Little Rebirth
Catching Babies ‏(2011)
Faces of Garfield ‏(2014)
The Gift
מאנו צ'או, Death Arrives - El Viento
בנוסף, קאסים מלווה קמפיינים חברתיים ופוליטיים, מייצרת עבורם סרטים, צילומים, ומדיה אחרת, וכן אתרי אינטרנט ודואגת למסרים והפצה. בין אלה:
Not1MoreDeportation (אף לא גירוש אחד יותר)
100 Women 100 Miles
Black Lives Matter in Colombia
הערות שוליים

↑  Bio: Barni Axmed Qaasim, No Papers, No Fear - Ride for Justice
↑  Sustainability Studies Program, Documentary Filmmaker Barni Axmed Qaasim, University of New Mexico
↑  "Barni Axmed Qaasim". Iftiin Productions. אורכב מ-המקור ב-10 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Barni Axmed Qaasim". Culture Is Life. אורכב מ-המקור ב-14 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Envision Justice
↑  Barni A. Qaasim, Third World Newsreel
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "בארני אחמד קאסים".
ה. ר. גיגר

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1940 כור, שווייץ 
 פטירה:  12 במאי 2014 (בגיל 74) ציריך, שווייץ 
 שם לידה:  Hans Rudolf Giger 
 מקום קבורה:  גרוייר 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ציריך לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור, פיסול 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר (1978)  היכל התהילה של המדע הבדיוני והפנטזיה (2013)  פרס אינקפוט (1979) 
 בן או בת זוג:  Li Tobler (1966–1975) 
 חתימה:   
 www.hrgiger.com
 
הנס רודי גיגר (בגרמנית: Hansruedi Giger; בצרפתית: Hans Ruedi Giger;‏ 5 בפברואר 1940 – 12 במאי 2014) היה צייר, פסל ומעצב שווייצרי. עבודתו המפורסמת ביותר היא עיצוב החייזר (קסנומורף) בסרט "הנוסע השמיני" ("Alien"), שעליו זכה בפרס אוסקר.
יצירתו

ה. ר. גיגר נולד בעיר כור שבקנטון קגראובינדן בשווייץ. הוא זכה לפרסום בזכות זכייתו באוסקר על עיצוב החייזר בסרט "הנוסע השמיני" וכן בעקבות ספר הציורים הרביעי שהוציא, Necronomicon (שאותו המשיך בספר Necronomicon II), ופרסום יצירותיו במגזין אומני. גיגר עיצב מספר עטיפות לאלבומים פופולריים: Brain Salad Surgery של אמרסון, לייק ופאלמר, Frankenchrist של הדד קנדיז ו-Koo Koo של דבי הארי.
יצירתו > סגנון

גיגר סבל מנדודי שינה, וציוריו מושפעים מחוויותיו במחלה. הוא הוכשר במקור כארכיטקט וצייר את יצירותיו הראשונות במסגרת טיפול באמנות.
לאורך רוב הקריירה שלו גיגר השתמש בעיקר במברשת אוויר כדי ליצור נופים חדגוניים, סוריאליסטים ומפחידים. הסגנון המובהק והייחודי לו בא לידי ביטוי ביצירותיו בהכלאת הגוף האנושי ומכונות בטכניקה המתוארת כ"ביומכניקה". ציוריו לרוב מציגים דימויים מיניים מלאכותיים ולעיתים נחשבים כמטרידים. חלק מציוריו גם הכילו דימויים שטניים.
לואיס בוניואל הפגיש את גיגר עם הצייר הספרדי סלבדור דאלי.  חבר נוסף שהשפיע על יצירתו היה טימותי לירי.
יצירתו > יצירות אחרות

כשהבמאי אלחנדרו חודורובסקי ניסה לעבד את הספר "חולית" לקולנוע, הוא גייס את גיגר להפקה כמעצב אמנותי, שבין היתר עיצב את בית הרקונן. על אף שחודורובסקי השלים את ההכנות לצילומים, הוא התקשה לגייס תקציב להסרטה, והפרויקט נגנז. חלק מהמוטיבים האמנותיים בהפקה ההיא שימשו השראה לסרטי מדע בדיוני מאוחרים יותר.
גיגר עיצב את דמותו האייקונית של החייזר בסרטי הנוסע השמיני.
גיגר עיצב את סטנד המיקרופון המפורסם של סולן להקת הנו מטאל קורן ג'ונתן דייוויס הנושא אותו לכל הופעה.
גיגר גם יישם את סגנונו הביומכני בעיצוב פנים. בעיצובו הוקמו מספר "ברי גיגר" בטוקיו, ניו יורק ושווייץ, אך רובם נסגרו במהלך השנים. אומנותו השפיעה רבות על ציירי קעקועים ופטישיסטים ברחבי העולם.
חברת הגיטרות איבנז הוציאה סדרת גיטרות המעוצבות בהשראת ציוריו. חברת המשקפיים אוקלי גם הושפעה מאומנותו של גיגר והוציאה סדרת משקפיים מעוצבים.
גיגר נפטר ב-12 במאי 2014 בבית חולים בציריך, שווייץ, לאחר שסבל מפגיעות וחבלות בגופו לאחר שמעד במדרגות ביתו.
יצירותיו נתנו השראה לעיצוב משחק "Tormentum – Dark Sorrow".
"מכונת לידה", פסל של רודי גיגר
בית קפה גיגר, גרובייר
Giger Bar, 2023
גראופל

שכבת גראופל מכסה כביש
פתית שלג שסביבו שכבת כפור (תחת מיקרוסקופ אלקטרונים)
גְּרָאוּפֶּל (בגרמנית: Graupel), או "ברד רך", הוא משקע שנוצר כאשר טיפות מים בקירור יתר (קירור-על) מתעבות סביב פתית שלג. התוצאה היא תלכיד של קרח אוויר וכפור, מעין ברד רך המתפורר כשהוא פוגע בקרקע. המשקל הסגולי של גראופל הוא 0.4 גרם/סמ"ק וקוטר פתית בודד הוא 2–5 מילימטר. יורד בטמפרטורה של 2–5 מעלות צלזיוס בערך.
כדי שטיפות בקירור על יתעבו סביב פתיתי שלג צריך שהטמפרטורה באטמוספירה תהיה בין מינוס 40 למינוס 42 מעלות צלזיוס.
ראו גם

קלקר (פוליסטירן)
נאות סיני

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  פתחת רפיח
 נפה:  חבל ימית
 שפה רשמית:  עברית
 תאריך ייסוד:  1967
 סיבת נטישה:  הסכם השלום בין ישראל למצרים
 תאריך נטישה:  1982
 דת:  יהדות
 קואורדינטות:  31°09′07″N 33°51′13″E﻿ / ﻿31.151944444444°N 33.853611111111°E﻿ / 31.151944444444; 33.853611111111 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףנאות סיני(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףנאות סיני  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נאות סיני הייתה התנחלות, היאחזות נח"ל ומושב לשעבר בחבל ימית שבחצי האי סיני חמישה קילומטרים צפונית מזרחית לעיר אל עריש. המקום נעזב עם פינוי חצי האי סיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
היישוב

נאות סיני הוקמה כהיאחזות נח"ל בשם "נח"ל סיני" בדצמבר 1967, בתחנת ניסיונות חקלאיים מצרית, כ-6 קילומטר דרומית מאל עריש. ההיאחזות אוזרחה כמושב על ידי חברי תנועת חרות-בית"ר ביוני 1972 בטקס בהשתתפות מנחם בגין ואריאל שרון. חברי המושב התפרנסו מחקלאות, ומהפעלת מכבסה גדולה ליד צומת אל-עריש ששירתה את חיילי צה"ל בסיני ואף גופים מוסדיים רבים במרכז הארץ.
בשנת 1975 הכשירה הקרן הקיימת שטח של 600 דונם צפונית מזרחית לאל עריש עבור יישוב הקבע של נחל סיני. בספטמבר 1977 נחנך המושב במקומו החדש, בנוכחות ראש הממשלה, מנחם בגין. האתר הזמני של המושב נותר בידי המושב כ"גן ירק". בתחילת 1978 הצטרף מנחם בגין באופן סמלי כחבר למושב. לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל ומצרים, נקבע שישראל תיסוג מאל עריש כבר בשנת 1979. המצרים בקשו את פינוי נאות סיני, בעוד ישראל בקשה להשאיר בידיה את המכבסה וגן הירק. נשיא ארצות הברית, ג'ימי קארטר, קבע שהמושב לא יפונה, אך המכבסה וגן הירק יועברו למצרים. גובשו הסדרים להמשך פעילות המכבסה על ידי אנשי נאות סיני, תחת אחריות מצרית, תוך הקלות בגישה למכבסה למספר מצומצם של עובדים, אולם ברגע האחרון הוסכם שהמכבסה תישאר בידי ישראל. פועלים מאל עריש המשיכו לעבוד במכבסה גם לאחר הפינוי.
פרשת פינוי גן הירק

"גן הירק" של נאות סיני היה שטח חקלאי של כ-2000 דונם שלא היה בתחום נאות סיני אך תושביו עיבדו אותו. שטח זה היה במרחק ניכר מן היישוב וממוקם דרומית מערבית למושב, כך שהשטח היה בצד המצרי בקו הנסיגה הראשון, קו אל עריש - ראס מוחמד וצריך היה למוסרו למצרים. גן הירק היה השטח הראשון השייך לחבל ימית שפונה והוא הפך לאבן בוחן ביחסי הכוחות בין ממשלת ישראל לבין מתנגדי הנסיגה מסיני. ב-20 במאי 1979 התבצרו בגן הירק תושבי היישוב ומתנגדים מאורגנים נגד הפינוי. בין המשתתפים במחאה נגד פינוי נאות סיני הייתה מזל כהן, צעירה מבת-ים, אשר זכתה לכינוי "מזל היורקת" לאחר שירקה בפניו של שר הביטחון דאז, עזר ויצמן.
ב-24 במאי 1979 הגיעו חיילי צה"ל לפנות את המתבצרים. במקום התפתח עימות בין המתבצרים לצה"ל, ומספר חיילים נפגעו. לאחר משא ומתן ולאחר שיגאל ידין הבטיח שבגין יעלה את נושא היישובים בדיונים עם סאדאת המתבצרים התפנו.
באפריל 1980 נפתח בבית משפט צבאי משפטם של 18 נאשמים שהואשמו בהשתתפות בעימות בגן הירק. את התביעה הגיש אמנון סטרשנוב, התובע הצבאי הראשי. תשעה מהנאשמים הודו מיד ונדונו לעונשים שונים של עד מאסר בפועל של שלושה חודשים. תשעה אחרים כפרו בהאשמות אך לבסוף הודו, לאחר שנתבקשו למנוע את המבוכה של העדת החיילים שנפגעו. באוגוסט 1980 הם נדונו לעונשים שונים של מאסר על תנאי וקנסות. לאחר מכן הומרו עונשי המאסר בעבודות לתועלת הציבור, על ידי מפקד רצועת עזה.
פינוי גן הירק מסמל את תחילת פינוי ההתנחלויות בסיני. בניגוד למדיניות ביישובים אחרים בפתחת רפיח, המבנים בנאות סיני לא נהרסו אלא הועברו בשלמותם למצרים. ב-2023 נהרסו הבתים והרחובות במסגרת הרחבת נמל אל עריש.
פינוי המושב

במקום גן הירק, קיבל המושב 17 דונם של חממות. בעקבות הפינוי, קיבלה כל אחת מ-19 המשפחות במושב פיצוי של כ-445,000 דולר. באוגוסט 1985 קיבל אגודת המושב השיתופי פיצוי נוסף עבור גן הירק בהתאם לבוררות. כן נקבעו פיצויים עבור המכבסה, אולם דרישת המתיישבים לפיצויים על המוניטין של המכבסה לא נענתה. בג"ץ קבע שהמתיישבים אינם חייבים לשלם למפרקים תשלום כלשהו עבור פירוק האגודה, שכן לא בגללם בוצע הפירוק.
היישוב חד נס ברמת הגולן היה אמור לקלוט חלק מתושבי נאות סיני, ברם לבסוף הוא הוקם ללא אף משפחה ממפוני סיני.
הערות שוליים

↑  יחיאל לימור, נח"ל סיני - האחזות בחווה המצרית באל־עריש, מעריב, 28 בדצמבר 1967
↑  האחזות נח"ל סיני - חתאזרחה; נהפכה למושב שיתופי של תנועת בית"ר, מעריב, 19 ביוני 1972
↑  מנחם תלמי, במבואות אל-עריש, מעריב, 17 במאי 1974; נח"ל סיני במבואות אל־עריש, מעריב, 17 במאי 1974
↑  צה"ל יכבס את הכביסה שלו "בנחל סיני", דבר, 18 באוגוסט 1972
↑  משולם עד, בנח"ל סיני אין עובדים למכבסה שהוקמה למענם, דבר, 22 באפריל 1974
המכבסה באל עריש, דבר, 19 במאי 1974
↑  דני צדקוני, מה נשמע במכבסה?, דבר, 29 ביוני 1980
↑  עזרא ינוב, קק"ל השלימה הכנת תשתית לישוב החדש נחל סיני, מעריב, 20 באוגוסט 1975
↑  רה"מ בחנוכת נאות סיני, דבר, 29 בספטמבר 1977
↑  בגין מצטרף לנאות סיני, דבר, 8 בינואר 1978
↑  אורי דן, המכבסה למצרים, המושב לישראל, מעריב, 29 בינואר 1979
↑  קצין מצרי הציע לרכוש את המכבסה, מעריב, 20 במאי 1979
↑  יעקב ארז, המכבסה נשארת בתחום ישראל, מעריב, 25 במאי 1979
↑  עזרא ינוב, 20 פועלים מאל־עריש חזרו לעבודה במכבסה - בעיר נמשכות החגיגות, מעריב, 29 במאי 1979
↑  עזרא ינוב, רוב הפועלים מאל־עריש מחדשים עבודתם במכבסה, מעריב, 31 במאי 1979
עזרא ינוב, המצרים החרימו שי שניתן לעובדי המכבסה, מעריב, 24 באוגוסט 1979
↑  עזרא ינוב, עזר וייצמן ספג יריקה בגן הירק וקריאות "בוגד" ו"סוכן מצרי", מעריב, 24 במאי 1979
↑  מתיישבים בוכיים וחיילים מיוזעים שרו פעמיים התקוה - לאחר 4 הסתערויות על הבנין המבוצר, מעריב, 25 במאי 1979
↑  דני צדקוני, נפתח משפט נאשמי גן הירק, דבר, 30 באפריל 1980
↑  עזרא ינוב, שניים ממתפרעי גן הירק ישבו שלושה חודשים בכלא, מעריב, 15 במאי 1980
↑  עזרא ינוב, התביעה לנאשמי גן הירק: "אל תסתתרו מאחורי הליכים", מעריב, 29 במאי 1980
↑  נסתיים משפט גן הירק, דבר, 16 ביולי 1980
↑  מאסרם של 4 מנידוני גן הירק הומר ב"עבודות לתועלת הציבור", דבר, 22 באוגוסט 1980
↑  עזרא ינוב, מושב נאות סיני יקבל 17 דונם קרקע לחממות, מעריב, 10 ביולי 1979
↑  180 מליון דולר פיצויי הפינוי, מעריב, 18 בספטמבר 1984
↑  17 המשפחות מנאות סיני יקבלו 1/2 מליון דולר כל אחת, מעריב, 14 באוגוסט 1985
↑  קללת הפיצוי, מעריב, 16 בינואר 1987
↑  בג"ץ ביטל חוב של מפוני נאות סיני למפרקי אגודתם, מעריב, 27 במרץ 1990
| ישובי סיני שפונו במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים או הסכמים אחרים |
| --- | --- | --- |
| יישובי חבל ימית | אבשלום • אוגדה • דקלה • חולית • חרובית • חצר אדר • ימית • מחנה נורית • מעוז הים • נאות סיני • ניר אברהם • נתיב העשרה • פריאל • פרי גן • סופה • עצמונה • שדות • תלמי יוסף |  |
| יישובי מרחב שלמה | אופירה • די זהב • נביעות • שלהבת • זהרון |  |
| נוספים | קדש ברנע • נח"ל ים • נח"ל תרשיש |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467849405171
ארפי גבריאליאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בנובמבר 1988 (בת 36) ירוואן, ברה"מ 
 שם לידה:  Արփինե Սուրիկի Գաբրիելյան 
 מדינה:  ארמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-2001 
 מקצוע:  שחקנית, זמרת, דוגמנית
 מעסיק:  ATV, Armenia TV 
 בן או בת זוג:  Mihran Tsarukyan (דצמבר 2019–?) 
 
ארפין "ארפי" גבריאליאן (בארמנית: Արփի Գաբրիելյան; נולדה ב-18 בנובמבר 1989), היא שדרנית, דוגמנית, זמרת ושחקנית ארמנית.
גבריאליאן נולדה בקג'ראן בשנת 1988. היא סיימה שם תיכון, ואז פתחה בקריירה שלה בעולם הבידור. מאז שנת 2008 היא מארחת תוכניות טלוויזיה ורדיו, כדוגמת סדרת התחרות "אנציקלופדיית הפופ" בטלוויזיה הארמנית. היא ידועה בשל תפקידיה בסדרות כגון "בית מלא", סיטקום שפיתח המפיק ארמן פטרוסיאן, בו שיחקה את ליקה, ובמסגרתה הופיעה ברוסיה, ארצות הברית, ומספר מדינות אירופיות, בנוסף לארמניה. היא שיחקה גם בתפקיד שרה בסרט "סקוץ' & וויסקי", וזארה בסרט "סופר מאמא". "בית מלא" היא הסדרה הטלוויזיונית הראשונה שלה. היא התחילה לשיר כבר כילדה, והקליפ המוזיקלי הראשון שלה יצא ב-2015.
בשנת 2019 היא התחתנה עם מיחרן צרוקיאן, שחקן קולנוע וטלוויזיה ארמני.
פילמוגרפיה

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2015 | וויסקי & וויסקי | שרה | תפקיד ראשי |
| 2015 | "סופר אמא" | זארה | תפקיד ראשי |
| 2015 | "לכודה" | גאיאן |  |
| שנה | תוכנית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2014-2017 | בית מלא | ליקה | תפקיד ראשי |
| מרץ 2015 | משחקי רעב | עצמה | עם הרצ'וחי אוטמזיאן |
| 2013-2015 | מילון פופ | עצמה | עם מהר בגדסאריאן |
דיסקוגרפיה > שירים

2010 - "סייר" (אהבה)
2014 דצמבר - "שנה חדשה" (בהשתתפותם של חברי להקת "בית מלא")
2015 - "בלתי אפשרי" (בהשתתפות מיחראן טסארוקיאן)
2015 דצמבר - "שנה חדשה" (בהשתתפותם של חברי להקת "בית מלא")
| שנה | כותרת | אמן |
| --- | --- | --- |
| 2015 | הימה קימנה | מיחראן טסארוקיאן |
| 2016 | Gna-Gna | מיחראן טסארוקיאן |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עיר | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | פרסי הבידור הפאן-ארמנים | השיר הנצפה ביותר "בלתי אפשרי" (Anhnar e) | לוס אנג'לס | זכייה |
הערות שוליים

↑  Միհրան Ծառուկյանի «Գնա Գնա» տեսահոլովակը
↑  "Sovats Xagher - Hrachuhi Utmazyan & Arpine Gabrielyan". Merojax.am. אורכב מ-המקור ב-31 בינואר 2016. נבדק ב-6 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ארפי גבריאליאן".
פייר פאולו פאזוליני

| --- | --- |

פאזוליני בשנת 1962
 לידה:  5 במרץ 1922 בולוניה, ממלכת איטליה 
 נרצח:  2 בנובמבר 1975 (בגיל 53) אוסטיה, איטליה 
 סוגה מועדפת:  סרט אמנותי, נאו-ריאליזם איטלקי 
 מדינה:  ממלכת איטליה, איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1957 
 מקום לימודים:  Liceo Luigi Galvani  אוניברסיטת בולוניה 
 פרסים והוקרה:  פרס ויארג'יו (1957)  פרס יוסי (1968)  Kinema Junpo  פרס חבר השופטים של פסטיבל ונציה (1964)  דוב הכסף (1971)  פרס רצועת הכסף לנושא הטוב ביותר  גרנד פרי של פסטיבל קאן  פרס דב הזהב  סרט הכסף לבמאי הטוב ביותר  פרס קרוטונה (1959)  פרס התסריט הטוב ביותר של פסטיבל קאן  פרס סנט ג'ורדי 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
פייר פאולו פאזוליני (באיטלקית: Pier Paolo Pasolini;‏ 5 במרץ 1922, בולוניה – 2 בנובמבר 1975, אוסטיה) היה במאי קולנוע, תסריטאי, משורר (באיטלקית ובפורלן) איטלקי. נמנה עם אנשי רוח בולטים אחרים באיטליה של אחרי מלחמת העולם השנייה. נודע גם כהוגה דעות ופובליציסט, בלשן, סופר ומחזאי, שחקן, צייר ופעיל פוליטי בקצה השמאלי של הזירה הפוליטית בארצו.
ביוגרפיה > נעוריו

פאזוליני נולד בבולוניה, הידועה כאחת הערים השמאלניות באיטליה. הוא היה בנם של חייל, קרלו אלברטו, שהתפרסם בכך שהציל את חייו של מוסוליני, ושל מורה בבית ספר יסודי, סוזנה קולוסי. משפחתו עברה לקונליינו ב-1923 ולאחר שנתיים לבֶּלוּנו, שם נולד אחיו גואידלברטו. ב-1926 נאסר אביו בגלל חובות הימורים ואמו עברה לבית אביה בקזרסה, בנפת פורדנונה אשר במחוז פריולי.
פאזוליני החל לכתוב פואמות בגיל שבע, בהשראת יפי הטבע בקזרסה. ב-1933 הועבר אביו לכלא בקרמונה ולאחר מכן לסקנדיאנו ומשם לרג'ו אמיליה. לפאזוליני היה קשה להתרגל למעברים, אבל הוא ניצל את זמנו לקריאת שירה ולקריאת ספריהם של דוסטויבסקי, טולסטוי, שייקספיר, קולרידג', נובאליס והתרחק מהקנאות הדתית[דרוש מקור: מנין שגדל באזור קנאי דתי? רבים מהמצוטטים היו נוצרים דתיים כך שזו לא לגמרי התרחקות] שבה גדל. בתיכון ברג'ו אמיליה פגש פאזוליני את מי שהיה לחברו הטוב הראשון, לוצ'אנו סרה. השניים נפגשו שוב בבולוניה, שם חי פאזוליני במשך שבע שנים שבהן השלים את לימודיו בתיכון. בתקופה זו, בה הוא טיפח תחומי עניין חדשים כמו כדורגל, ייסד פאזוליני קבוצה לדיונים ספרותיים יחד עם ארמס פריני, פרנקו פרולפי ואליו מלי.[דרוש מקור]
ב-1939 סיים את לימודיו והחל ללמוד ספרות באוניברסיטת בולוניה, בה התוודע לנושאים חדשים כגון בלשנות ואסתטיקה של אמנות חזותית. פאזוליני, שהרבה לבקר במועדון הקולנוע המקומי, נהג להציג בפני חבריו חזות גברית וחזקה והחביא מהם לחלוטין את ייסוריו. הוא אפילו השתתף בתחרויות התרבות והספורט של הממשל הפשיסטי. ב-1941 ניסה להוציא לאור מגזין ספרותי ביחד עם פרנצ'סקו לאונטי, רוברטו רוברסי ואחרים, אך הניסיון נכשל עקב מחסור בנייר. שיריו של פאזוליני מתקופה זו החלו לכלול קטעים בשפת פורלן, שלמד כשהיה לצדה של אמו.