אריה בן-גוריון
חייו

אריה בן-גוריון נולד ביליזבטגרד בדרום האימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו), כבנם הבכור של ד"ר משה קוריטני, רופא ממשלתי ומנתח, וציפורה לבית גרין (אחות לאברהם, מיכאל, רבקה ודוד גרין), גננת בהכשרתה ואחות בעיסוקה. בשנת 1920 נרצח אביו, ד"ר קוריטני, בקליניקה שבביתם בידי רופא-עמית רוסי במהלך משחק שחמט בין חברים, והאם ציפורה ברחה מרוסיה עם שני ילדיה, אריה ועמנואל בחזרה לפלונסק אל אביה, אביגדור גרין. בשנת 1923 עלתה ציפורה עם אריה לארץ ישראל, בעזרת סרטיפיקט על שם דוד בן-גוריון. בשנת 1924 קיבלה עבודה כאחות בקופת חולים בחיפה, שבה הקימה את ביתהּ.
כשנה מאוחר יותר הגיע עמנואל עם סבו אביגדור גרין באונייה לנמל חיפה, והמשפחה התאחדה לאחר נתק של שנתיים. כל בני המשפחה החליפו רשמית את שם המשפחה לבן-גוריון, שם שמקורו ביוסף בן גוריון, ממנהיגי המרד הגדול. בשנת 1928 נישאה ציפורה לזמר והמורה לזמרה אריה פרידמן-לבוב, ולמשפחה המורחבת הצטרפה גם רות, בתו של פרידמן-לבוב (לימים רות הילמן, פסנתרנית, מייסדת ומנהלת הקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע). אריה, רות ועמנואל למדו בבית הספר הריאלי. אריה הצטרף לתנועת "המחנות העולים" כחניך, ובהמשך כמדריך.
בשנת 1935 סיים אריה את לימודיו, ובעידוד אמו יוצא למסע שורשים בפולין, ביקר בפלונסק ובוורשה ונפגש עם יאנוש קורצ'אק בבית היתומים שבהנהלתו. עם חזרתו הצטרף להכשרה בנען ועסק בהדרכה בתנועת "המחנות העולים" ברחובות ובכפר ביל"ו. ב-1937 הצטרף לחבריו ב"קבוצת החוגים" במעיין חרוד ועלה איתם להתיישבות באדמות שאטה, שם הקימו את קיבוץ בית השיטה. בקיבוץ החל אריה לעסוק בחינוך בני נוער.
בשנת 1940 התחתן עם ברוריה לבית שיף, וכעבור שנה נולד בכורם חגי. לבקשת הנרייטה סאלד עבר אריה עם משפחתו לקיבוץ יגור, ושימש שם כמורה בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ (עליית הנוער), במשך שנתיים. ב-1943 גויס להדרכת קבוצה של "ילדי טהראן" בעתלית ובהמשך בכפר הנוער ע"ש ב.צ. מוסינזון במגדיאל. לאחר מכן חזר לעבודה חינוכית בבית השיטה. ב-1953 יצא לשנתיים לטורונטו שבקנדה למשימה של הקמת תנועת הנוער של "דרור-החלוץ הצעיר".
בראשית שנות ה-60 התחיל את פעילותו במדור החגים הבין-קיבוצי ובמחלקת התרבות של הקיבוץ המאוחד, ובהמשך לפעילותו זו ייסד את ארכיון החגים הבין-קיבוצי. ב-1971 יצא לשליחות בלוס אנג'לס, כאחראי על החינוך היהודי בחוף המערבי של ארצות הברית מטעם מחלקת החינוך של הסוכנות. בשנת 1973 ביקר ביפן ויצר קשר עם קהילת "בית שלום" ועם מייסדה האב אוצוקי, קשר שנמשך עד מותו של אריה.
בשנות ה-80' פיתח גרסה מחודשת של 'הגדת הפסח הקיבוצית', תוך שילוב עקרונות ההגדה המסורתית כפי שנקבעו מסגרותיה במשנה, וההגדות שפותחו על ידי התנועה הקיבוצית בתקופת היישוב. במרכז ההגדה הישנה-חדשה שעיצב בן-גוריון, עומד מהלך מדרשי המשלים את 'ארמי אבד אבי' כפי שהוגדר במשנה במסכת פסחים ("עד סוף הפרשה כולה", כלומר עד "ויביאנו אל המקום הזה, ארץ זבת חלב ודבש"), ולא כפי שממשיך להופיע בהגדה המסורתית (העוצרת את המדרש בפסוק ח': "ויוציאנו"). שינוי זה מבטא את השלב הציוני של הגאולה, שחסר בהגדה המסורתית.
ב-1991 ארגן שליחות למוסקבה, לעריכת ליל-הסדר ליהודי העיר.
ב-1995 עבר ארכיון החגים מהצריף שליד ביתו לבניין-קבע בבית השיטה. שנה אחר כך נחנך הארכיון המחודש ובו מאות תיקיו וספריו, עליהם שקד למעלה משלושים שנה. שמו של הארכיון הוסב ל"מכון שיטים", העוסק כיום גם בפעילות חברתית-תרבותית כללית, ומהווה מרכז חינוכי לתנועת "המחנות העולים". אריה בן-גוריון פרש מניהול המכון, ובשנותיו המאוחרות היה יועץ לרבים – רכזי תרבות, מורים, מדריכים, וקציני חינוך ותרבות בצה"ל. הוא נפטר בשנת 1998.
בשנת 2010 יצא לאור הספר "בגוף ראשון רבים" מאת עמירה הגני על חייו ופועלו של אריה בן-גוריון. את הספר יזם בנו, חגי בן-גוריון.