stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגם נקורו
גאוגרפיה

אורכו של האגם מצפון-לדרום הוא כ-9.5 ק"מ ורוחבו המרבי מגיע ל-6.5 ק"מ. שטחו של האגם משתנה בקיצוניות בהתאם לעונות השנה, והוא משתרע בממוצע על-פני 40 קמ"ר. האגם מנקז שטח של כ-1,800 קמ"ר, והוא שוכן בגובה של 1,757 מטרים מעל פני הים. סביב האגם, סמוך לשפכי הנהרות הזורמים אליו ולמעיינות הסמוכים לו, משתרעות קרקעות בוציות בסיסיות וביצתיות המכוסות בצמחייה עשבונית. בכל צדדיו של האגם למעט בדרומו מתרוממים מדרונות תלולים למדי, שגובהם נע בין 100 ל-200 מטרים, ומעבר לאלה משתרעת רמה המנוצלת לחקלאות ולמגורים.
החי והצומח

האגם מוקף בצמחייה עשבונית וביערות הנשלטים על ידי עצי שיטה, ובסביבתו נצפו כ-550 מיני צמחים שונים.
באגם נצפו כ-480 מיני עופות, והבולט שבהם הוא הפלמינגו הזוטר, שאוכלוסייתו עשויה להגיע לכ-1.5 מיליון פריטים, הניזונים מהאצות המשגשגות באגם. באגם נקורו לא חיים דגים, למעט דגי אמנון שהובאו אליו בשנת 1962, וכיום הם משמשים כמזונם של רוב עופות המים החיים בו, בעיקר השקנאי. השקנאים מקננים על איונים סלעיים באגם אלמנטייטה השוכן במרחק של 12 ק"מ בלבד דרומית-מזרחית לאגם נקורו, והם באים אליו מדי יום כדי להיזון. עוד משמש האגם כתחנה בדרכם של עופות פלארקטים החולפים דרכו בנדודיהם או חורפים בו. עם היונקים החיים סביב האגם נמנים כ-125 פרטים של קרנפים צרי-שפה, כ-200 פרטים של ג'ירף רוטשילד וכן אוכלוסיות גדולות של קובוס המים, צבאים ותאו אפריקני.
מראה באגם
עין חוגה

|  מיקום המעיין |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°31′04″N 35°32′15″E﻿ / ﻿32.51779722°N 35.53746667°E﻿ / 32.51779722; 35.53746667
 גישה למעיין
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) עין חוגה(למפת עמק בית שאן רגילה) עין חוגה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין חוגה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין חוגה
 
מעיין עין חוגה הוא מעיין שופע הסמוך לנחל חרוד, הוא נמצא במרחק שני קילומטר מזרחית לקיבוץ חמדיה. הוא אחד מן המעיינות הגדולים בעמק בית שאן ודרך הגישה אל המעיין היא מכביש 90.
המעיין נמצא באזור השבר הסורי-אפריקני. מזרחית למעיין ישנם שרידי כפר מהתקופה הנאוליתית ועד קום המדינה היה בסמוך למעיין הכפר הפלסטיני אלע'זאויה.
במקום הוקם פארק מים גדול בשם גני חוגה שנחנך ב-1994 על ידי המועצה האזורית, קק"ל ומשרד התיירות והפך למעיין מוסדר.
באזור המעיין נשתמרו הצמחייה הטבעית ועצי תמר מקוריים. שוחזרה במקום טחנת קמח עתיקה והוקם גן זואולוגי.
לקריאה נוספת

מדריך ישראל החדש: אנציקלופדיה, מסלולי טיול - כרך 6 : העמקים
הערות שוליים

↑  Census of Palestine 1931. Population of villages, towns and administrative areas, UK crown copyright: E. Mills, 1932. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012281132005171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גופי מים ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גנאיוס פומפיוס מגנוס

.
גנאיוס פּוֹמפֶּיוּס מגנוס (בלטינית: Gnaeus Pompeius Magnus‏, 29 בספטמבר 106 לפנה"ס – 29 בספטמבר 48 לפנה"ס) היה מדינאי רומי, מצביא ואיש ציבור אשר היה בעל בריתו, חתנו, ולאחר מכן מתחרהו הגדול של יוליוס קיסר, עמו ניהל מלחמת אזרחים אשר בסופה קיבל קיסר את השלטון המוחלט ברומא. בתולדות עם ישראל זכור פומפיוס ככובש ירושלים בשנת 63 לפנה"ס.
קריירה מוקדמת

פומפיוס היה בנו של גנאיוס פומפיוס סטראבו, אזרח רומאי עשיר, מן הפריפריה הרומית. סטראבו היה נובוס הומו, הראשון מן המשפחה אשר הגיע לדרגת סנאטור, ואף נבחר לקונסול בשנת 89 לפנה"ס, לאחר הצלחתו הגדולה בדיכוי המרד האיטלקי. פומפיוס גדל לצד אביו במחנות הצבא, ולמד את תורת המלחמה והמדיניות. על פי פלוטרכוס, היה פומפיוס צעיר פופולרי, ודמה במראהו לאלכסנדר הגדול. בצעירותו היה פומפיוס ידידו של מרקוס טוליוס קיקרו.
סטראבו מת מדיזנטריה בתקופת מלחמת האזרחים בין גאיוס מריוס ולוקיוס קורנליוס סולה, והותיר את פומפיוס הצעיר כיורש להונו ולכוחו הפוליטי. פומפיוס הצעיר היה לאחד מגדולי התומכים בסולה, לאחר שובו מן המלחמה במיתרידטס בשנת 83 לפנה"ס. שלושת הלגיונות בהם שלט פומפיוס בן ה-23, כירושה מאביו, היו כלי עזר חשוב להשתלטותו של סולה על רומא. משהפך לוקיוס קורנליוס סולה לדיקטטור, השיא את אמיליה סקאורה, בתו החורגת, לפומפיוס – לאחר שהכריח אותה להתגרש מבעלה, והיא הרה ללדת. פומפיוס, מצידו, התגרש מאנטיסטיה, אישה כפרית לה נישא בצעירותו, כדי להינשא לאמיליה בתו של השליט.
סיציליה ואפריקה

פומפיוס היה לאיש עשיר ורב השפעה, אם כי לא החזיק במשרה רשמית כלשהי. בסוף שנת 82 לפנה"ס שלח סולה את פומפיוס ואת לגיונותיו להיאבק בתומכיו האחרונים של מריוס בסיציליה ובאפריקה הרומית.
סיציליה הייתה מקור התבואה העיקרי של רומא בעת ההיא, ובלעדיה צפויה הייתה האוכלוסייה הרומית לרעב ולמרידות. פומפיוס פעל נגד אנשי מריוס באי ביד חזקה. באפריקה נחל סדרת ניצחונות, וביקש מן הסנאט מצעד ניצחון, על אף שלא נשא במשרה קונסולרית ולכאורה לא היה זכאי לכך. משסירב הסנאט לכבדו במצעד, העלה את לגיונותיו על רומא ועמד עמם מחוץ לחומותיה. לאחר התערבותו של סולה, ניתן לפומפיוס מצעד ניצחון וגם הכינוי "מגנוס" שפירושו "הגדול".
בתחילה התנגד סולה לדרישת פומפיוס לערוך מצעד ניצחון, ולדעת ישראל שצמן, קרא לו סולה בשם "מגנוס", "ספק ברצינות ספק בלגלוג".
היספניה וספרטקוס

לאחר ניצחונותיו הצבאיים והפוליטיים, שבוצעו ללא כל משרה רשמית, קיבל פומפיוס מינוי חריג למגיסטראט של פרוקונסול, על מנת להצטרף למטלוס פיוס שנלחם בסרטוריוס, אחרון תומכי מריוס שהחזיק עדיין בהיספניה (כיום ספרד). פומפיוס למעשה לא רצה לפזר את צבאו. הבקשה נענתה, ופומפיוס יצא לספרד, שם נאבק בסרטוריוס, שניהל מלחמת גרילה במשך חמש שנים בין שנת 76 לפנה"ס ושנת 71 לפנה"ס. המלחמה לא הוכרעה אלא לאחר רציחתו של סרטוריוס.
פומפיוס שב לאיטליה בשנת 71 לפנה"ס על מנת לסייע למרקוס ליקיניוס קראסוס במלחמתו במרד העבדים של ספרטקוס והספיק לחסום את בריחתם של חלק מן העבדים. מששב לרומא נערך לו טריומף נוסף, על ניצחונותיו בהיספניה.
בשנת 70 לפנה"ס חשק פומפיוס להיבחר למשרת הקונסול והשיג אישור מיוחד לכך מהסנאט שנדרש לו משום מכיוון שלא היה בגיל המתאים לכהונה כקונסול ולא כיהן במגיסטראטורות הנדרשות לפי הקורסוס הונורום. פומפיוס רץ יחד עם קראסוס שסייע לו בעזרת קשריו הפוליטיים המרובים.
בפעילותם כקונסולים פעלו קראסוס ופומפיוס להחלשת כוחו של הסנאט – הם ביטלו את ההגבלות שהטילו הרפורמות של סולה על הטריבונים והחזירו את כוחה של המשרה למצבה לפני הרפורמות, הם ביטלו את הבלעדיות של מעמד הסנאטורים לכהן בבתי המשפט על ידי חוק שחייב צירוף חברים ממעמד הפרשים לחבר השופטים. כמו כן הם החיו מחדש את משרת הקנסור שלא הייתה מאוישת מאז שנת 86 לפנה"ס. עם סיום כהונתו כקונסול בחר פומפיוס שלא לקבל פרובינקיה למשול בה ובמקום זאת העדיף להיות זמין ולחכות שפיקוד צבאי חשוב "יצוץ" ודבר זה אכן קרה בשנת 67 לפנה"ס.
מסעותיו במזרח > הדברת שודדי הים

בשנת 67 לפנה"ס שנתיים לאחר שסיים את תפקיד הקונסול, קיבל על עצמו פומפיוס את לכידתם של שודדי הים במזרח הים התיכון. הדבר התאפשר אחרי מאבק פוליטי מר. טריבון הפלבס אולוס גביניוס העביר חוק לקס גביניה לפי אדם אחד יקבל פיקוד על כוחות צי וצבא להתמודד עם איום שודדי הים. הדבר היה חסר תקדים ואויביו הפוליטיים מקרב האופטימאטים זעקו מרה. הבעיה מבחינתם הייתה הענקת אופציה לזכות ביוקרה פוליטית רבה כל כך למנצח יחיד של מערכה גדולה, במיוחד שפומפיוס צבר כבר יוקרה רבה בזכות ניצחונותיו הקודמים.
על פי הצעת החוק לא ננקב שמו של פומפיוס באופן מפורש, אך היה ברור לכל שהוא זה שיקבל את המינוי בזכות התמיכה הציבורית הרבה. חרף התנגדות האופטימאטים זכה בסופו של דבר פומפיוס במינוי. הוא קיבל אימפריום בכל רחבי הים התיכון וחמישים מילים מהחופים, כמו כן הוא קיבל שליטה על צי גדול, סכומי כסף נכבדים, כוחות רגלים ופרשים גדולים ורשות לבחור מצביאים כראות עיניו.
מסעותיו במזרח > מלחמת מיתרידטס השלישית

משהסתיימה משימתו לא שב פומפיוס לרומא. טריבון הפלבס גאיוס מאנילוס (Gaius Manilius) יזם העברת חוק שהעניק לפומפיוס את המשך הפיקוד במלחמת מיתרידטס השלישית. המצביאים שפיקדו על הכוחות הרומאים עד כה: לוקולוס, מאניוס אקיליוס גלבריו (Manius Acilius Glabrio) וקווינטוס מרקיוס רקס (Quintus Marcius Rex) היו אמורים לעבור תחת פיקודו. לוקולוס שזכה בניצחונות מזהירים נגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס וטיגרנס הגדול, מלך ארמניה היה הממורמר מכולם. לוקולוס הרגיש שניצחונו נגנב ממנו ברגע האחרון ועשה ככל העולה בידיו כדי להתנגד לחוק המוצע, אך תומכי החוק טענו שלוקולוס מאריך את המלחמה שלא לצורך. לוקולוס כבר איבד חלק מהפיקוד שלו בגלל תככי הפובליקנים (גובי המיסים) שלא היו מרוצים מיחסו כלפיהם. הורטנסיוס וקווינטוס לוטאטיוס קאטולוס (Quintus Lutatius Catulus) התנגדו, אך ללא הועיל. לוקולוס נותר ללא בעלי ברית חזקים ואיבד את הפיקוד באופן סופי.
במהלך מסע מלחמה זה הביס פומפיוס את מיתרידטס השישי והפך את ארצו לפרובינקיה רומית. כן הביס את טיגרנס מלך ארמניה, ואת אנטיוכוס ה-13 מלך הממלכה הסלאוקית, והפך את הממלכה הסלאוקית לפרובינקיה רומית בשם סוריה. סגניו היו אולוס גביניוס, מטלוס וסקאורוס.
כן חקר את אזור הקווקז והגיע עד לשפת הים הכספי, תוך כדי שהוא מנהל רישומים באשר לגאוגרפיה, הפוליטיקה והמשאבים הטבעיים של האזור.
מסעותיו במזרח > כיבוש ירושלים

לאחר מותה של המלכה החשמונאית שלומציון, בשנת 67 לפנה"ס, נחלקה הארץ לשני מחנות יריבים. מן הצד האחד בנה יוחנן הורקנוס השני, ועמו אנטיפטרוס האדומי יועצו, ומן הצד האחר בנה יהודה אריסטובולוס השני, כאשר כל אחד מן הצדדים הניצים שואף לקבל לעצמו את המלוכה.
אריסטובולוס התבצר בירושלים, וכוחותיהם של הורקנוס ואנטיפטרוס, הנעזרים בחרתת מלך הנבטים צרו על העיר. באותה העת היה בסוריה שר צבאו של פומפיוס, סקאורוס. סקאורוס שמע על האירועים בירושלים, וראה בכך שעת הזדמנות להגדיל את עושרו וכוחו של אדוניו. הוא עלה על ירושלים, ושם פנו אליו שני האחים כי יסייע בעדם. אריסטובולוס שיחד את סקאורוס בשוחד כספי רב, וסקאורוס הכריח את הנבטים לסגת מן העיר, ובדרכם חזרה הכה אותם אריסטובולוס.
בינתיים הגיע פומפיוס עצמו לאזור. בישבו בדמשק באו בפניו שלוש משלחות לשטוח את טענותיהן באשר לנעשה ביהודה. משלחתו של אריסטובולוס, משלחתו של הורקנוס, ומשלחת שלישית מאת "העם" אשר דרשה את הסרת שלטון בית חשמונאי, והחזרת שלטונם של הכהנים הגדולים. פומפיוס נמנע מלהכריע במריבה, וירד עם חייליו לירושלים.
פומפיוס הטיל על העיר מצור. יוסף בן מתתיהו כותב כי אריסטובולוס רצה בתחילה להיכנע לצבאו של פומפיוס, אך תומכיו סירבו להכניס את פומפיוס אל העיר. פומפיוס אסר את אריסטובולוס, ובשנת 63 לפנה"ס כבש את העיר ואת בית המקדש, לאחר מצור שנמשך שלושה חודשים. העיר עמדה כנגד כוחותיו של פומפיוס בגבורה, אך פומפיוס ניצל את מנוחת מגיני העיר בשבת, בנה סוללה על פני הערוץ העמוק שהפריד בין צפון העיר ובין חומותיו הצפוניים של הר הבית, וכבש את העיר. באירוע זה נהרגו שנים עשר אלף יהודים. פומפיוס קיבל גם סיוע מתלמי השנים עשר מלך מצרים התלמיית, ששלח אליו שמונת אלפים פרשים כדי לסייע לו בקרבות.
לאחר כיבוש בית המקדש, חילל פומפיוס את הקודש ונכנס אל קודש הקודשים מקום בו הורשה רק הכוהן הגדול לשהות. פומפיוס נמנע מלבזוז את אוצרות המקדש, ויום לאחר כיבוש המקדש, הורה לטהר את המקום שחולל, ולהמשיך בעבודת המקדש.
כניסתו של פומפיוס לירושלים מסמנת את סופה של עצמאות יהודה בארצו תחת בית חשמונאי.
פומפיוס הכריז על הורקנוס כאתנארך ("ראש העם" תואר נחות מן התואר "מלך"), אך הכוח האמיתי בממלכה ניתן לאנטיפטרוס האדומי. יהודה לא הפכה לפרובינקיה ולא הושם עליה נציב, אך הושת עליה מס. הערים ההלניסטיות שנכבשו על ידי החשמונאים, מימי יונתן הוופסי עד לימי אלכסנדר ינאי, כבית שאן ויפו נגרעו מן הממלכה. בכך הייתה פגיעה חמורה מאוד בממלכה החשמונאית. המדיניות הרומית באזור לשנים הבאות נקבעה – תמיכה ביושבי הארץ ההלניסטים אל מול היהודים, והושבת נאמנם של הרומאים כשליט ביהודה.
מסעותיו במזרח > תהלוכת הניצחון ברומא

פומפיוס שב לרומא בסוף שנת 62 לפנה"ס וזכה לטריומף נוסף אותו חגג ביום הולדתו ה-45. אירוע זה, במהלכו חולקו לעם מתנות ותשורות כספיות, היה מאורע בלתי נשכח בתולדות רומא, שהגביר את הפופולריות של פומפיוס. שני ימים הוקדשו למצעד, ותהלוכה של שלל, שבויים, צבא ודגלים מילאה את הרחובות המובילים למקדשו של האל יופיטר:
"בראש נישאו כתובות, שהודיעו את שמות העמים שלכבוד הכנעתם ערך פומפיוס את התהלוכה...ארם-נהריים, פיניקיה ופלשתינה, יהודה, ערב וכל הפיראטים שביבשה ובים...השבויים שהובלו בתהלוכה היו, מלבד ראשי הפיראטים...אריסטובולוס מלך היהודים...".
חוץ מהטריומף זכה פומפיוס בגינוני כבוד רבים נוספים כגון האישור ללבוש את בגדי הטריומפטור גם מחוץ למצעד הניצחון[דרוש מקור] וגינוני כבוד נוספים.
הטריומווירט

לאחר סדרת ניצחונות צבאיים שלא היה לה תקדים בתולדות רומא, החליט פומפיוס לנהוג על פי הדינים והמנהגים, ולנסות להרגיע את מתנגדיו שטענו כי הוא שואף לשלטון יחיד. הוא פירק את לגיונותיו והחל בחיי פוליטיקאי רומי מן השורה. לשם כך נזקק לאדמות על מנת לשכן בהם את ותיקי גדודיו ולקיים את הבטחותיו מימי המלחמות. הסנאט לא סייע בידו במשימה זו. לעזרתו נחלץ בעל ברית בלתי צפוי, קראסוס, האיש העשיר ביותר ברומא, אשר בעבר שימש לצדו כקונסול, והיה עד אז אויבו בנפש. עד מהרה התייצב לצד שני אלו יוליוס קיסר, אשר שב מספרד, שם שימש כמושל, וחיפש לעצמו את משרת הקונסול. שלושתם הקימו את מה שמכונה הטריומווירט הראשון, ברית בלתי רשמית. סווטוניוס כותב כי דבר לא נעשה ברומא מבלי ששלושתם כאחד יסכימו לו, אם כי זאת הגזמה. סוכם כי כספו של קראסוס והשפעתו של פומפיוס יקנו לקיסר את משרת הקונסול, והוא יקדם את ענייניהם של שותפיו במסגרת משרתו. על מנת לחזק את הברית השיא קיסר את בתו היחידה, יוליה, לפומפיוס המבוגר ממנה בהרבה. למרות הבדלי הגילים היו נישואים אלו נישואי אהבה.
בשנת 59 לפנה"ס מונה פומפיוס למושל הפרובינקיה היספניה אולטריור ("ספרד הרחוקה"), אך נותר ברומא ושלט בה באמצעות שליחים. הוא לקח את האחריות על אספקת התבואה לעיר ואף בנה תיאטרון גדול. בשנת 56 לפנה"ס התכנסו הטריומווירים בלוקה, ובמהלך הכינוס הוחלט שפומפיוס וקראסוס ירוצו לכהונת הקונסול. פומפיוס אכן נבחר בשנת 55 לפנה"ס לקונסול כשקראסוס לצדו. השניים האריכו בחמש שנים את כהונת קיסר כפרוקונסול בגאליה על מנת לאפשר לו לסיים את מלחמתו שם, שהתחילה עוד בשנת 58 לפנה"ס.
לאחר כל אלו יצא קראסוס למלחמה בפרתים ונהרג בקרב חרן. מותו הותיר את קיסר ואת פומפיוס כשותפים יחידים אל מול התנגדות השמרנים בסנאט. בשנת 54 לפנה"ס מתה אשתו האהובה של פומפיוס יוליה בעת לידתה, והותירה את פומפיוס שבור לב, ועורער יסוד הברית בינו לבין קיסר.
מלחמת האזרחים > פרוץ המלחמה

לאחר התפרקות הטריומווירט, ביקש פומפיוס להסתייע באופטימאטים, חברי הסנאט השמרנים, שעד עתה היו גדולי מתנגדיו. בשנת 52 לפנה"ס נישא לקורנליה מטליה, בתו של אחד מראשי הסיעה האופטימאטית, מטלוס סקיפיו.
בהשפעתם של האופטימאטים פרסם פומפיוס מספר חוקים, ביניהם חוק הקובע כי ניתן יהיה להעמיד אדם לדין על שוחד בחירות בעבר. חוק זה הכשיר את הקרקע להעמדתו של קיסר לדין עם שובו ממסעות המלחמה שלו בגאליה. קיסר חשש מהעמדה לדין, ואף טרח להעביר את חוק עשרת הטריבונים שהקנה לו אפשרות להתמודד למשרת הקונסול בעודו נמצא מחוץ לרומא, עם צבאותיו בגאליה. קיסר היה זקוק לחסינות שהקנתה משרת הקונסול על מנת שלא לעמוד לדין, אך פומפיוס מנע ממנו להתמודד על המשרה מבלי להיות נוכח ברומא.
מלחמת האזרחים > פומפיוס במלחמת האזרחים

בשנת 49 לפנה"ס החליט קיסר, שחשש לגורלו, לבצע מעשה נועז. במקום לחזור לרומא ללא חילותיו ולהסתכן בהעמדה למשפט שעלול להסתיים בהוצאתו להורג, בחר קיסר לעלות על העיר עם חייליו. פומפיוס הורה על נסיגת כוחותיו מן העיר, והותיר אותה בידי קיסר, כשהוא עצמו נמלט לעיר ברינדיסיום (ברינדיזי) בדרומה של איטליה.
לאחר מכן החל מרדף אחר פומפיוס אשר נמלט מברינדיסיום ליוון. המפגש בין הצבאות התרחש בקרב פארסלוס, בשנת 48 לפנה"ס. הקרב הסתיים בניצחונו של קיסר ופומפיוס נס על חייו. הוא נפגש עם אשתו קורנליה ובנו סקסטוס פומפיוס, והשלושה נמלטו למצרים. בפלוסיום (תל אל-פרמה באזור בלוזה של ימינו בצפון סיני) נתפס על ידי המלך תלמי ה-13 וביקש ממנו מקלט מדיני. פותינוס עוצר המלך תלמי יזם את הריגתו. ההורגים היו אכילאס שהיה מפקד הצבא המצרי וחייל רומאי בשם ספטמיוס. הם ערפו את ראשו והגישו אותו כמתנה לקיסר עם הגיעו לעיר כמה ימים לאחר מכן. מסופר כי למרות יריבותם ביכה קיסר את אובדן עמיתו משכבר לקונסולאט, וציווה להוציא את הרוצח להורג.
קאסיוס דיו מספר כי הקיסר אדריאנוס במסעו במזרח שיקם את קברו של פומפיוס שחולל ככל הנראה בידי יהודים במהלך מרד התפוצות: "אדריאנוס עבר דרך יהודה למצרים. הוא נסך נסכים לפומפיוס והקים מחדש את מצבת קברו שנהרסה".
לקריאה נוספת

פלוטרכוס, חיי אישים: אנשי רומי, תרגם מהמקור היווני והוסיף מבוא והערות יוסף ג. ליבס, מוסד ביאליק, ירושלים 1962.
רחל צלניק-אברמוביץ, "המהפכה הרומית ב': פומפיוס וקיסר", יחידה 7 במסגרת הקורס רומא: אימפריאליזם ואימפריה, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 2002.
Robin Seagar, Pompey the Great: a political biography, blackwell, second ed 2002
W. Jeffrey Tatum in: Nathan Rosenstein, Robert Morstein-Marx (editors), A Companion to the Roman Republic, Blackwell Publishing, 2006
הערות שוליים

↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, עמ' 394–395.
↑  Tatum p 192
↑  Tatum pp 192 - 3
↑  תיאור האירועים מופיע גם אצל דיו קסיוס, היסטוריה רומאית, ספר 37, פרק 15, סעיף 2 - פרק 16, סעיף 4.
↑  פלוטרכוס, חיי אישים: אנשי רומי, "פומפיוס", ל"ט: "גם את ארץ יהודה שיעבד ואסר את אריסטובולוס מלכה".
↑  Berenice III, Ptolemy X Alexander II, Ptolemy XI Auletes, Edwyn R. Bevan
↑  קיקרו, פרו פלאקוס, 28, 67; יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 14, סעיף 72; מלחמת היהודים, ספר א, פרק ז, פסקה ו, סעיפים 153-152.
אולם סותר אותם דיו קסיוס, היסטוריה רומאית, ספר 37, פרק 16, סעיפים 4-1, שגורס כי המקדש נבזז.
↑  Robin Seagar, p 75
↑  פלוטרכוס, חיי אישים: אנשי רומי, פומפיוס, מ"ה.
↑  סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, קיסר, 19.2 קישור לגרסה דיגיטלית
↑  פלוטרכוס, חייו של פומפיוס, 48.5 קישור לגרסה דיגיטלית (באנגלית)
↑  סווטוניוס, 30.3-4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266498105171  PLWABN: 9810653882305606  BIBSYS: 90756998  BNE: XX1074073  BnF: cb11938643b (data)  CiNii: DA08934415  GND: 118595636  ISNI: 0000 0003 7448 5904  LCCN: n80013395  NDL: 001147360  NKC: jn20000701429  NTA: 070070881  SELIBR: 253005  SUDOC: 027318001  ULAN: 500355380  VcBA: 495/26673  VIAF: 6224297   WorldCat (עם VIAF): 6224297 
תוצאות מסעותיו של פומפיוס במזרח: השטחים הרומים בוורוד כהה ושטחי חסות בוורוד בהיר
פומפיוס נכנס למקדש בירושלים. ציור של ז'אן פוקה מהמאה ה-15
מותו של פומפיוס
25 בפברואר

25 בפברואר הוא היום ה-56 בשנה, בשבוע ה-8 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 309 ימים (310 בשנה מעוברת).
אירועים היסטוריים ביום זה

1308 – אדוארד השני, מלך אנגליה הוכתר כמלך אנגליה
1776 – בית האופרה לה סקאלה במילאנו נשרף
1916 – מלחמת העולם הראשונה: קרב ורדן − מבצר דואומון נכבש על ידי כוחות גרמניים
1921 – הצבא האדום כובש את טביליסי ומביא בכך לסופה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ולהקמתה של הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז
1928 – דרבי תל אביבי ראשון בכדורגל, בו מנצחת מכבי תל אביב את הפועל תל אביב בתוצאה 3–0
1941 – שביתת פברואר בהולנד, שביתה כללית במחאה על צעדי הנאצים נגד היהודים
1946 – התקפת שדות התעופה הבריטיים: אנשי אצ"ל ולח"י מפוצצים עשרות מטוסים של הצבא הבריטי בשדות התעופה בלוד, קסטינה (חצור) וסירקין
1947 – בעלות הברית מכריזות על סופה של פרוסיה. חלקה סופח לפולין ולברית המועצות וחלקה הפך למחוזות שונים בגרמניה המזרחית
1954 – גמאל עבד אל נאצר מדיח את הגנרל מוחמד נגיב והופך לשליט בפועל במצרים
1964 – מוחמד עלי זוכה בפעם הראשונה באליפות העולם באיגרוף במשקל כבד בקרב נגד סוני ליסטון
1969 – במסגרת תוכנית מארינר האמריקאית, שיגור הגשושית מארינר 6 לבצע יעף ליד מאדים
1972 – במסגרת תוכנית לונה הסובייטית, הגשושית לונה 20, מחזירה לכדור הארץ חלק עם דגימות מקרקע הירח, במסה של 30 גרם
1977 – נחיתת החללית הסובייטית סויוז 24 לאחר ביקור בתחנת החלל סאליוט 5
1979 – שיגור החללית הסובייטית סויוז 32 אשר הביאה צוות קוסמונאוטים כמשלחת השלישית לתחנת החלל סאליוט 6
1986 – נשיא הפיליפינים, פרדיננד מרקוס, נמלט לגלות בהוואי אחרי 20 שנות שלטון. את מקומו תופסת הנשיאה הראשונה בפיליפינים, קורסון אקינו
1990 – הגשושית פיוניר 11 עוברת את מסלול כוכבי הלכת והופכת לגשושית הרביעית שיצאה ממערכת השמש
1994 – ברוך גולדשטיין רוצח 29 מתפללים מוסלמים בטבח במערת המכפלה
1996 – 26 נרצחים בפיגוע התאבדות בקו 18 בירושלים ונרצחת אחת בפיגוע התאבדות בטראמפיאדה באשקלון
2005 – 5 נרצחים בפיגוע התאבדות במועדון ה-Stage בתל אביב
2007 – הגשושית רוזטה מבצעת תמרון מקלעת כבידתית ליד מאדים וחולפת בגובה 250 ק"מ ממנו
2013 – פאק גון-הייה מושבעת לנשיאה ה-18 של קוריאה הדרומית, ובכך הופכת לראש המדינה האישה הראשונה של קוריאה הדרומית ולראש המדינה האישה הראשונה בצפון-מזרח אסיה
נפטרו

1713 – פרידריך הראשון, מלך פרוסיה (נולד ב-1657)
1723 – כריסטופר רן, מגדולי האדריכלים האנגלים (נולד ב-1632)
1841 – פיליפ ברבור, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים וכשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית (נולד ב-1783)
1914 – ג'ון טניאל, מאייר אנגלי (נולד ב-1820)
1959 – יהודה ארזי, ממפקדי ההגנה (נולד ב-1907)
1965 – אליה שמואל הרטום, חוקר המקרא (נולד ב-1887)
1971 – תאודור סוודברג, כימאי שוודי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1926 (נולד ב-1884)
1973 – דימיטר פשב, חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה (נולד ב-1894)
1983 – טנסי ויליאמס, מחזאי וסופר אמריקאי (נולד ב-1911)
1985 – יעקב אליאב, איש אצ"ל וממייסדי הלח"י (נולד ב-1917)
1994 – ברוך גולדשטיין, מחבל יהודי (נולד ב-1959)
1999 – גלן תיאודור סיבורג, כימאי אמריקאי (נולד ב-1912)
2002 – אייל כפכפי, חוקרת וביוגרפית, היסטוריונית, מרצה ומורה ישראלית (נולדה ב-1941)
2009 – עליזה עזיקרי, זמרת, שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית (נולדה ב-1941)
2014 – פאקו דה לוסיה, יוצר וגיטריסט ספרדי (נולד ב-1947)
2017 – ביל פקסטון, שחקן ובמאי אמריקאי (נולד ב-1955)
2018 – אפי מלצר, סופר, עורך ומו"ל ישראלי (נולד ב-1955)
2019 – ג'נט אסימוב, סופרת מדע בדיוני אמריקאית, פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית (נולדה ב-1926)
2020 – דמיטרי יאזוב, איש צבא ופוליטיקאי סובייטי (נולד ב-1924)
2020 – חוסני מובארכ, נשיא מצרים בין 1981 ל-2011 (נולד ב-1928)
2020 – חיים קסטן, כדורסלן ומאמן כדורסל ישראלי (נולד ב-1935)
2020 – אלי מויאל, ראש עיריית שדרות מטעם מפלגת הליכוד בין השנים 1998–2008 (נולד ב-1953)
2021 – רפי לוי, כדורגלן ישראלי (נולד ב-1938)
חגים ואירועים החלים ביום זה

כווית – היום הלאומי
24 בפברואר – 26 בפברואר
פברואר
לוח אירועים שנתי
דיוקן עצמי של רנואר
ג'ורג' האריסון
הולנד

ערך זה עוסק במדינה בצפון-מערב אירופה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
.
הרפובליקה ההולנדית
לאו בלגיקוס - מפה של ארצות השפלה בצורת אריה מתקופת תור הזהב בהולנד
הוֹלַנְד (בהולנדית: Nederland; ‏האזנהקובץ:Nl-Nederland.ogg‏Ⓘ‏) היא מדינה בצפון מערב אירופה, הגובלת במערב ובצפון בים הצפוני, במזרח בגרמניה ובדרום בבלגיה. הולנד היא החלק העיקרי והגדול ביותר בממלכת ארצות השפלה ("ממלכת הולנד"), הכוללת גם כמה איים בים הקריבי. הולנד היא אחת המדינות הצפופות ביותר באירופה ובעולם כולו, ובין החברות המייסדות של האיחוד האירופי וברית נאט"ו.
אמסטרדם, העיר הגדולה בהולנד, היא עיר הבירה הבלעדית של הולנד. מעמדה כבירת הולנד קבוע בסעיף 32 של חוקת הולנד. כל מונרך ממלכת ארצות השפלה (כולל הולנד) מחויב להישבע אמונים באמסטרדם הבירה עם מועד המלכתו. רוב מוסדות המדינה הרשמיים והשגרירויות וכן ארמון המלוכה שוכנים בעיר האג.
שם המדינה

הולנד הוא שמה הרשמי של המדינה בעברית ובווריאציות שונות בכל השפות שאינן גרמאניות ורומאניות. השם ״הולנד״ התייחס במקור לאזור במערב המדינה שחולק בהמשך למחוזות צפון הולנד ודרום הולנד. בכל שפה, כולל בהולנדית ובאנגלית, ניתן להשתמש בשם הולנד גם לאזור המצומצם וגם למדינה כולה.
בהולנדית מכנים את המדינה בדרך כלל נדרלנד (Nederland), שמשמעו בעברית "ארץ השפלה". גם בשפות הגרמאניות האחרות המדינה מכונה באופן רשמי בווריאציות של נדרלד, למשל Netherlands באנגלית ו-Niederlande בגרמנית. בשפות הרומאניות נהוג לכנות את המדינה באופן רשמי ״ארצות השפלה״, למשל Pays-Bas בצרפתית ו-Países Bajos בספרדית.
היסטוריה

הולנד הוקמה בשם איחוד שבעת המחוזות ב-1581, במהלך מלחמת שמונים השנה (1568–1648). בתקופה ההיא הייתה הולנד תחת שלטונו של קרל החמישי, מלך ספרד, אבל רק עם סיום המלחמה הכיר בה פליפה השני (בנו ויורשו של קרל החמישי) כישות מדינית עצמאית. המדינה החדשה הלכה והתפתחה במאה ה-17 למעצמת סחר ימית, הקימה קולוניות וקיימה קשרי מסחר עם אזורים מרוחקים מאירופה. תקופה זו נזכרת עד היום כתור הזהב של הולנד.
הולנד נכבשה על ידי צרפת בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, ועצמאותה הוחזרה לה ב-1813. בחזרת העצמאות התווספו להולנד יתרת ארצות השפלה האוסטריות (ממלחמת הירושה הספרדית), המהוות כיום את בלגיה ולוקסמבורג. בלגיה קיבלה את עצמאותה מהולנד כבר ב-1830. לוקסמבורג לעומתה קיבלה עצמאות מלאה רק ב-1867. אף על פי שהמהפכה התעשייתית של המאה ה-19 לא פסחה על הולנד, היא התפתחה באיטיות ביחס למדינות מערב אירופה האחרות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הולנד שמרה על נייטרליות ולא הצטרפה ללחימה. גם במלחמת העולם השנייה ניסתה לשמור על מעמד נייטרלי, אך גרמניה הנאצית פלשה אליה במאי 1940, כבשה אותה בתוך ימים ספורים והנהיגה בה משטר כיבוש שנמשך כמעט עד כניעת גרמניה הנאצית, במאי 1945. הולנד הייתה המדינה בה אחוז היהודים שגורשו ונרצחו היה הגבוה ביותר במערב אירופה (יותר מ-80%). קהילת יהודי הולנד, שהייתה גדולה יחסית, וכללה יהודים ספרדים ואשכנזים, נכחדה כמעט לגמרי במהלך המלחמה. שנים רבות לאחר המלחמה חקרה ממשלת הולנד את החשד שההשמדה היעילה נבעה גם משיתוף פעולה רב עם הנאצים מצד אזרחים וגורמים שונים. בראש החקירה עמד החוקר וההיסטוריון היהודי ז'אק פרסר, שהגיע למסקנה שאכן היה שיתוף פעולה אזרחי עם הנאצים שייעל את ההשמדה. עם זאת, בהולנד היה מספר גדול יחסית של חסידי אומות העולם.
לאחר המלחמה הולנד שיקמה את עצמה במהירות. היא הייתה בין המדינות שהקימו את איחוד המכס בנלוקס (בלגיה-נדרלנד-לוקסמבורג), הקהילה הכלכלית האירופית ונאט"ו. הולנד הייתה גם בין המדינות שהקימו את האיחוד האירופי ב-1992.