stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחנה המעצר גירס
לאחר המלחמה

עם שחרור צרפת על ידי בנות הברית, החל המחנה לשמש לכליאת משתפי פעולה, ושבויי מלחמה גרמנים. בשנת 1946 נסגר המחנה, ננטש ועבר תהליכי בליה, עד שלא ניתן היה להבחין כי במקום היה פעם מחנה.
באתר המחנה כיום מצוי אתר זיכרון, שנפתח בשנת 1994 ועוצב על ידי האמן הישראלי דני קרוון. לאורך הרחוב הראשי של המחנה ניטעה שדרת עצים, והוקמה אנדרטה לנספים. אחד מצריפי העץ הוקם מחדש, כשלד, ועומד כזכר לקורבנות ששהו בצריף. מהצריף נסלל פס רכבת באורך 180 מטר, עד ליציאה מן המחנה, על מנת לסמל את גורלם הסופי של העצירים. בבית הקברות הסמוך טמונים 1072 עצירים, רובם יהודים, ומיעוטם ספרדים פליטי מלחמת האזרחים. בית הקברות מתוחזק על ידי הקהילה היהודית של באדן.
ראו גם

מחנה מיל
ריווזאלט (מחנה ריכוז)
הורסט רוזנטל
מיקי מאוס במחנה גירס
שואת יהודי צרפת
הערות שוליים

↑  חסידי אומות העולם אתר יד ושם
↑  מחנה המעצר גירס אתר מוזיאון השואה של ארצות הברית
| מחנות ריכוז, עבודה והשמדה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| גרמניה | אוהרדרוף • אורניינבורג • ארבייטסדורף • באד זאולגאו • בוכנוואלד • בורגאו • גרמרינג • דורה-מיטלבאו • דכאו • הינצרט • וובלין • זקסנבורג • זקסנהאוזן • טירקהיים • כלא שפנדאו • ליכטנבורג • מלכוב • קאופרינג • קולדיץ • מילדורף • ברלין-מרצאן • נוינגמה • נידרהאגן • פלוסנבירג • קולומביה האוס • ראוונסבריק • ריימסדורף • מחנות המשנה של זקסנהאוזן • מחנות המשנה של דכאו • אלאך • פורטה וסטפליקה • טאוכה |  |
| פולין | אושוויץ • בלז'ץ • חלמנו • טרבלינקה • מיידנק • סוביבור • אושוויץ מונוביץ • בודזין • בלכהמר • גנשובקה • גרוס-רוזן • זאסלאב • טרווניקי • יאבוז'נו • ינובסקה • אלטהאמר • ורשה • פוסטקוב • סקרז'יסקו-קמיינה • פירסטנגרובה • פלאשוב • קונסקובולה• קיטליץ טרייבן • שטוטהוף |  |
| קרואטיה | ג'קובו • גוספיץ' • דניצה • וילה לובוריץ' • טניה • יאסטרברסקו • יאסנובאץ • ידובנו • לובורגראד • גורניה רייקה • קרסטינץ • מטאינה • סטארה גראדישקה • סלאנה • קרושצ'יצה |  |
| צרפת | בון לה רולנד • גירס • דראנסי • ויטל • מבצר רומנוויל • סטפו • נאצוויילר-שטרוטהוף • סן סיפריאן • ריווזאלט • ורנה • מיל • רסבדו • פיטיבייה • קומפיין |  |
| איטליה | פוסולי • פרמונטי די טרזיה • ריזיירה די סן סאבה • ראב • בולצאנו |  |
| אוסטריה | אבנזה • גוזן • מאוטהאוזן • שטרסהוף • גונסקירכן |  |
| בולגריה | גונדה וודה • סומוביט • צ'כלרה |  |
| הולנד | התיאטרון ההולנדי • וסטרבורק • אמרספורט • פוכט |  |
| סרביה | בור • באנייצה • דולאג 183 • טופובסקה שופה • צרווני קרסט • סיימישטה |  |
| ליטא, לטביה ואסטוניה | יונגפרנהוף • סלספילס • קייזרוואלד • ואיווארה • קלוגה • קובנה • קייליס • HPK |  |
| בלארוס, אוקראינה ורוסיה | אקמצ'טקה • סירץ • מאלי טרוסטינץ |  |
| מחוץ לאירופה | ג'אדו • גריאן (ער') • יפרן (ער') • בוקבוק • סידי עזאז • ספקס) • ביזרטה |  |
| אחר | Ostindustrie • אולדרני • טרזיינשטט • מחנה המשפחות (טרזיינשטט) • טרגו ז'יו • חיידרי • סרד • ג'אדו • מכלן • מונופול • מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה • קישטרצ'ה  |  |
פורטל השואה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297439405171  BNE: XX461973  BnF: cb119596163 (data)  GND: 4243797-0  LCCN: n88659268  NKC: ko2016923787  VIAF: 244634084   WorldCat (עם VIAF): 244634084 
שלט זיכרון בפרייבורג - המרחק בין פרייבורג לגירס
שלד הצריף העומד כזכר לקורבנות במחנה המעצר גירס
מונטקטיני טרמה

מגדל השעון במונטקטיני אלטו
פסל הפרש של קוזימו הראשון מאת ג'אמבולוניה, כיכר הסיניוריה, פירנצה
פרנץ הראשון ואשתו, מריה תרזה מאוסטריה, בבגדי ההכתרה
מרחצאות טטוצ'ו
מונטקטיני טרמה (איטלקית: Montecatini Terme) היא עיירה איטלקית (קומונה) של כ-20,000 תושבים בנפת פיסטויה, שבמחוז טוסקנה במרכז איטליה. זהו המרכז החשוב ביותר בחבל ולדינייבולה (אנ'). העיירה ממוקמת בקצה המזרחי של אזור פיאנה די לוקה ובתחומה כמה מעיינות מרפא, ולכן הכלכלה שלה מבוססת על תיירות, כמו גם על תעשיות הקשורות לספא. בשנת 2021 הוכרזה העיר חלק מאתר המורשת העולמית ערי הספא הגדולות של אירופה של ארגון אונסק"ו.
על קיומה של מונטקטיני יש עדויות מאז ימי הביניים, כאשר כבר תועד מרכז של מעיינות תרמיים, אולם, כבר ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס מזכיר את האזור בתיאור מעבר צבא חניבעל במקום   ומתאר אותו כביצתי. בשנת 1315 הייתה זו זירת קרב מונטקטיני (אנ') שבו הביס אוגוצ'ונה דלה פג'ולה (אנ'), שליט פיזה ולוקה באותה תקופה, קואליציית כוחות מהערים פירנצה, סיינה, פראטו, פיסטויה, ארצו, וולטרה, סן ג'ימיניאנו וסן מיניאטו שנתמכו בכוחות ששלחו שליטי נאפולי מבית אנז'ו. בשנת 1328 עלתה משפחת מדיצ'י לשלטון.
המקדש במרחצאות טרמה טטוצ'יו
בשל מיקומה הייתה מונטקטיני לעיתים קרובות אתר קרבות. למעשה בשנת 1554 היא הייתה במרכז ההתנגשות בין קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בן בריתו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, לבין המיליציות מסיינה והמיליציות הצרפתיות בפיקודו של פייטרו סטרוצי. בשנת 1737 הסתיים שלטונה של שושלת בית מדיצ'י. המעצמות האירופיות הגדולות שנפגשו בווינה בשנת 1738 קבעו כי השליטה בטוסקנה תעבור לבית הבסבורג-לורן. לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה יזם בטוסקנה עבודות ניקוז ובניית מסילות ברזל וכבישים.
בשנת 1859 הסתיימה תקופת השלטון של הדוכסות הגדולה של טוסקנה, כחלק מהאירועים שהובילו לאיחוד איטליה. בשנת 1883 נמכרו המרחצאות לחברה בראשותו של פייטרו ברג'ולה, שדרכו החלה לידה מחדש של מונטקטיני. בשנת 1898 נחנך הפוניקולר לטירה. בשנים 1904 עד 1915 הוקמו המרחצאות התרמיים של טורטה ואקסצלסיור. בשנים 1919 עד 1928 שיקם המהנדס אוגו ג'ובאנוצי את מרחצאות לאופולדין ומרחצאות טטוצ'יו. גם מוסוליני הגיע לראות איך נעשה שימוש בכסף שהעניקה המדינה לשיקום המרחצאות, ומינה את ארתורו שוויגר למנכ"ל המרחצאות. משנות ה-70 של המאה ה-20 הלכו המרחצאות התרמיים והידרדרו באיטיות אם כי מסוף המאה העשרים נעשה ניסיון לתקן מצב זה.
בין המתחמים התרמיים החשובים ביותר בעיר מצויים מרחצאות אקסצלסיור, שהבניין הראשון שלהם נחנך ב-27 ביוני 1907, מרחצאות לה פורטונה, שמקורם התגלה בשנת 1853, מרחצאות רדי החדשים, שהוקמו בשנות העשרים של המאה העשרים ונבנו לגמרי מחדש בשנת 1964, מרחצאות טטוצ'ו שתוכננו על ידי ניקולו מריה גספארה פאולטי בין השנים 1779 ו-1781, מרחצאות לאופולדין, שבנייתם החלה בשנת 1775 ומרחצאות טורטה ששוחזרו בין השנים 1925 ל-1928. העיר עשירה גם במבנים דתיים ואזרחים, כולל הכנסייה של סנטה מריה אסונטה, הכנסייה של הקדושים יאקופו ופיליפו, המנזר והכנסייה של סנטה מריה א ריפה, וילה פוריני ליפי, בניין העירייה וביתן טאמריצ'י.
גאוגרפיה

מונטקטיני טרמה שוכנת באזור ולדינייבולה, גובלת במערב בנהר פשיה, במזרח בנחל ניבולה, מצפון בהרי פיסטויה, השלוחות האחרונות של הרי האפנינים, ואילו בדרום-מזרח על ידי ביצות פוצ'קיו.
בירת העיר המודרנית, כיום מרכז ספא ידוע, התפתחה למרגלות גבעת מונטקטינו, המהווה את הגרעין ההיסטורי העתיק.
גאוגרפיה > אקלים

בהתבסס על ממוצע של שלושים שנה (1961–1990), הטמפרטורה הממוצעת של החודש הקר ביותר, ינואר, היא C°‏ 6.3+; והטמפרטורה הממוצעת בחודש החם ביותר, יולי, היא
 C°‏ 24.3+.
ממוצע המשקעים השנתי, גדול מ-1,000 מילימטרים ומתפזר בממוצע על 95 ימי גשם, המינימום היחסי בקיץ, השיא בסתיו והמקסימום המשני בחורף ובאביב.
היסטוריה

נוכחות של בני אדם באזור מונטקטיני טרמה של היום היא קדומה מאוד. כנראה ביקרו באזור ציידים-לקטים כבר בתקופה הפלאוליתית, אך רק מהתקופה המזוליתית מתועדים היטב יישובי קבע רבים, במיוחד באזור ההררי של ולדינייבולה.
היסטוריה > מימי הביניים ועד משפחת מדיצ'י

קיומו של היישוב מונטקטיני קסטלו, מונטקטיני אלטו של ימינו, תועד כבר בימי הביניים. ביישוב כבר היה ספא שלימים התפשט גם למישור בזכות המים המלוחים של העיר. עדות לכך נמצאת במסמך משנת 1340 המתייחס להפקת מלח מהמים. בנוסף, יש גם מכתב המוכיח זאת, שנשלח על ידי הסוחר פרנצ'סקו די מרקו דטיני המבקש מרופאו את המים המרפאים של מרחצאות מונטקטיני (Bagni di Montecatini). עדויות נוספות הן הדיווחים של הרופא אוגולינו דה מונטקטיני (Ugolino da Montecatini) שבדק את המים בפעם הראשונה בשיטות מדעיות. הוא גם מספר לנו שהיו שלושה מרחצאות במונטקטיני: "באניו דלה רג'ינה" (Bagno Della Regina, "מרחצאות המלכה"), "באניו דה מרלי" (Bagno dei Merli) ו"באניו נואובו" (Bagno Nuovo, "המרחצאות החדשים"). "באניו נואובו" מכונה כיום "מרחצאות טטוצ'ו" (Tettuccio).
בימי הביניים סבלו תושבי העיר מסדרה של מצוקות, כשנאלצו להיאבק במגפות, מחלות ומלחמות. הקרבות בין הערים שהתמודדו על השליטה במונטקטיני (פירנצה, פיזה ולוקה) אילצו את האוכלוסייה לעבור לגבעות המקיפות את מונטקטיני, שכן העיר הייתה זירת עימותים מתמשכים. יש לזכור גם כי אזור מונטקטיני הוא בעיקר ביצתי, ומאפיין זה מוזכר על ידי ההיסטוריון הרומאי טיטוס ליוויוס, שתיאר כיצד חניבעל מקרתגו עבר דרך "ביצות פוצ'קו" במצעדו דרומה.
החל מהמאה העשירית ועד 1270 בתקופת שלטונה של הרפובליקה של לוקה, נעשה ניסיון לנקז את השטח, שנפגע ממגפות מלריה, אך העבודה לא הושלמה בהצלחה ונוצרו בריכות במקום בו המים עמדו והתעפשו.
בשנת 1315 התקיים קרב מונטקטיני (אנ'), שבמימיו הבוציים מתו לוחמים רבים. משערים שגם דנטה אליגיירי השתתף בקרב זה.
בשנת 1328 הוקמו מחדש הסכרים שהוכנו במקור לנקז את הביצות ובמקביל עלה בית מדיצ'י לשלטון בפירנצה וסביבתה.
היסטוריה > משלטון בית מדיצ'י בוולדינייבולה ועד בית הבסבורג-לורן

בשנת 1339 נכבשה ולדינייבולה על ידי צבאות פירנצה בראשות בית מדיצ'י מפירנצה, אך הדבר לא תרם למרחצאות ולעיר מונטקטיני.
קוזימו דה מדיצ'י היה הראשון שבנה סכר גשר שחצה את המים הבוציים של האזור. היוזמה הביאה שיפורים כלכליים גדולים, אך היא פגעה בתושבי ולדינייבולה. בשנת 1447 אישרה פירנצה תרומה לשיקום המבנים השייכים למרחצאות. בגלל מיקומה הייתה מונטקטיני לעיתים קרובות שדה קרב. למעשה בשנת 1554 היא הייתה מרכז לעימות בין צבאו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בן בריתו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, לבין המיליציות מסיינה והמיליציות הצרפתיות בפיקודו של פייטרו סטרוצי שהוצבו בטירת מונטקטיני. כתוצאה מכך הורה קוזימו להרוס את הטירה.
בשנת 1529 היו לבעלים של מרחצאות מונטקטיני בעיות כלכליות, ולכן הוא הציע למכור אותם לקוזימו, שהפך לדוכס בשנת 1532, ולדוכס הגדול מאוחר יותר, הודות למינויו של האפיפיור פיוס החמישי, בשנת 1569. מכיוון שלאונור דה טולדו, אשתו של קוזימו, עשתה שימוש תכוף במימי מונטקטיני, בדקו בני משפחת מדיצ'י את המרחצאות על ידי סוכניהם. אולם ההצעה לא התקבלה. בשנת 1538 ההצעה הוגשה שוב לפרנצ'סקו הראשון, בנו של קוזימו. עם זאת, הוא נאלץ להעניק שימוש במרחצאות לאזרחי מונטקטיני. באותן שנים גדלו האוכלוסייה והכלכלה של ולדינייבולה. עם זאת, בין 1500 ל-1756 התחוללו מגפות חוזרות ונשנות בגלל הצפת האחו, היערות, השדות והמרעה, עקב התמוטטות הסכרר בקאפיאנו.
בתקופת שלטונם הרוויחו בני מדיצ'י מהשכרת חוות ומדיג. כתוצאה מכך, היו תביעות של תושבי האזור להגנה ולאפשר להם לשלם עבור ניקוז הביצות בכספי המיסים ששילמו.
היסטוריה > בית הבסבורג-לורן: מייסדי עיירת הספא

בנובמבר 1738 הוחלט במסגרת אמנת וינה שפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה יקבל גם את הדוכסות הגדולה של טוסקנה. פרנץ ואשתו, מריה תרזה מאוסטריה הגיעו לפירנצה בשנת 1739 ושהו בעיר שלושה חודשים. לאחר מכן הם הפקידו את הממשל בידי מועצת העוצרים שפעלה עד שנת 1765. הארגון ניסה לפתור את בעיית ניקוז הביצות, אך כשל. באותן שנים שוב הופיעו מגפות ורעב. כדי לפתור את הבעיה היה צורך ליישב את הקרקע ליד הביצות על ידי ניקוז המעיינות שהתעפשו בוולדינייבולה ולקדם את החקלאות וגידול חיות משק. בשנת 1765, עם מותו של פרנץ, קיבל בנו לאופולד את הדוכסות הגדולה של טוסקנה בתואר "לאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה". לרוע מזלו, כבן שני, הוא ירש את כס המלוכה בווינה רק בשנתיים האחרונות לחייו (1790–1792). בשנת 1765 הוא הגיע לטוסקנה ומיד הוכיח שהוא פתוח לחדשנות. במהלך תקופת העוצרות הוא שינה את הממשל בשבתו בפאלאצו פיטי לממשל מתקדם הרבה יותר מקודמיו. הוא גם הכניס חידושים בניהול הכלכלה, המנהל הציבורי, הבריאות והמדע. הוא ביקר מספר פעמים במונטקטיני כדי להבין ממקור ראשון את הבעיות של ולדינייבולה, והוא יזם את המרחצאות המודרניות במקום. הוא בדק את השטח באמצעות חוקרים במטרה לקבל את ההחלטות הצודקות וההגיוניות ביותר עבור המקום. הדוכס הגדול הגיע למונטקטיני בשנת 1772 והורה להרוס את הסכרים. החל ניתוב המים התרמו-מינרליים ושיקום העיירה. לאופולד חזר פעמים רבות, אפילו עם משפחתו, למונטקטיני כדי לבדוק את מצב העבודות. ב-1 במרץ 1790 עזב את פירנצה כדי לחזור לווינה לרשת את אחיו יוזף השני שמת.
הדוכס הגדול השלישי של הבסבורג-לורן היה פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה שעלה לשלטון כשהיה רק בן 21. הוא התלבט לגבי התמיכה בשלטון נפוליאון, ובשנת 1801 גלה לאוסטריה. הוא חזר לשלטון בטוסקנה ב-10 ביוני 1817, וקבע כי מתחם באני די מונטקטיני יועבר לקהילה שקיבלה כסף כדי לשמור עליו. ב-18 ביוני 1818 הועברו המרחצאות לניהול ועדה של מומחים שכללה את אביו של המשורר ג'וזפה ג'וסטי. עם הניהול החדש הזה של המרחצאות הגיעו גם חידושים ושיפורים. כאשר מת פרדיננד השלישי, ירש אותו לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה הזכור בשל עבודות הניקוז של הביצות ובניית מסילות ברזל וכבישים. תקופת שלטון בית לורן בטוסקנה הסתיימה כחלק מתהליך איחוד איטליה וסופה של הדוכסות הגדולה של טוסקנה הגיע בשנת 1859. בשנת 1860 צורפה מונטקטיני לנפת לוקה עם המטה במונטקטיני אלטו. בשנת 1889, הודות לקונגרס רפואי בינלאומי בפירנצה, החלה העיר בפעילות בתחום הרפואה התרמית. באותה שנה הוארך ושופר הפרויקט העירוני שהציע ויזם לאופולד הראשון.
היסטוריה > במאה ה-20

ב-16 ביוני 1905 הפכו מונטקטיני אלטו ובאני די מונטקטיני לישויות עירוניות אוטונומיות. ב-28 באוקטובר 1928 שונה שמה של באני די מונטקטיני למונטקטיני טרמה. בשנת 1928 עברה עיריית מונטקטיני, יחד עם כל העיריות האחרות של ולדינייבולה, מנפת לוקה לנפת פיסטויה שהוקמה אז. בשנים 1904–1915 הוקמו מרחצאות טורטה ואקסצלסיור. ג'ובאנוצי שיקם את מרחצאות לאופולדין וטטוצ'ו בשנים 1919–1928. מוסוליני ביקר גם הוא במרחצאות כדי לראות כיצד הוצאו הכספים שנתנה המדינה לשיקומם והפקיד את ניהולם בידי שוויגר. בשנת 1958 המדינה הלאימה מחדש את המרחצאות, וסימלה שלב שני עם שיקום המרחצאות רדי ואקסצלסיור.  באותן שנים פקדו את מונטקטיני אנשים חשובים; בני אצולה ואנשים מעולמות הבידור והפוליטיקה. בשנת 1970 המרחצאות נשארו פתוחים כל השנה, אך מאותה תקופה חלה ירידה איטית, כאשר ביקור בספא הפך פחות אופנתי בצורה בולטת. המאמצים להשיק מחדש את המרחצאות החלו בשנות התשעים של המאה ה-20 והעירייה הצליחה לעשות זאת בשנות ה-2000. סמל העירייה מוסדר על ידי הצו המלכותי מיום 12 באוגוסט 1908. זהו מגן קטום: הגרסה הראשונה הייתה בכחול על שש גבעות איטלקיות קטנות, הנתמכות בשני אריות זהב מוקפים במגן כסוף סגלגל עם פלר דה ליס אדום, זה מול זה ומחזיקים אגן אדום; בגרסה השנייה הכל בגוונים של כסף וכחול. המוטו, המופיע גם בשלט האצולה ובמוטו, קובע: «סלוס» (Salus, מלטינית: בריאות).
מונומנטים ואטרקציות > מבני דת

הבזיליקה סנטה מריה אסונטה (Basilica di Santa Maria Assunta‏; 1962) – ההחלטה על בניית מבנה דתי התקבלה בשנת 1824. העבודות על הבניין הנוכחי החלו בשנת 1957 והסתיימו בשנת 1962. זהו בניין מתומן בעל ארבע קפלות לרוחב ומקום מקודש.
כנסיית הקדושים יאקופו ופיליפו (Chiesa dei Santi Jacopo e Filippo‏; 1764) – כנסייה הממוקמת במונטקטיני אלטו. היא נבנתה כמעט לחלוטין בשנת 1764 בסגנון אדריכלות הבארוק מעל בניין רומנסקי. יש לה חזית עם גג אוכף.
כנסיית פטרוס הקדוש (Chiesa di San Pietro, המאה ה-17) – במקור כנסיית הטירה של מונטקטיני. היא הפכה לכנסיית קהילה במאה ה-12, כאשר המבנה נבנה מחדש לחלוטין. החזית הנוכחית, שהחליפה מגדל מסיבי מימי הביניים, מהווה את קצה האפסיס של הכנסייה הרומנסקית וקיבלה את צורתה הנוכחית במאה השבע עשרה. בפנים נשמרות יצירות חשובות.
המנזר וכנסיית סנטה מריה א ריפה (Convento e chiesa di Santa Maria a Ripa, המאה ה-16) – בניין המנזר מאופיין בסגנונו החמור. הגישה לכנסייה באמצעות גרם מדרגות אבן, המתוארך כנראה לתקופה הרומנסקית, וכך גם החזית עם גג האוכף שלה. בפנים ישנה ספינה אחת עם תקרות מקומרות ופרסקו.
מונומנטים ואטרקציות > מבנים אזרחיים

וילה פורני ליפי (Villa Forini Lippi‏, המאה ה-17) – הייתה קיימת כבר במאה ה-17. המתחם הנוכחי הוא תוצאה של מצבור של בניינים כפריים. החזית מאופיינת בגרם מדרגות יפה עם רמפת אבן כפולה שעליה לוג'יה אלגנטית עם שלוש קשתות הנתמכות על ידי מעקות. מוקפת פארק של כמעט עשרים דונם, הווילה היא כיום משכן הספרייה העירונית.
פאלאצו קומונלה (Palazzo Comunale, "בית העירייה"; 1914) – בפנים יש עיטורי גבס עשירים שהוכנו בעיקר על ידי חברת אלסנדרו דל סולדאטו. המסדרון הפנימי מעניין בגלל גובהו הכפול ומרפסתו הנשענת על תמוכות המחלקת את החלל לסדר קלאסי וסדר קורינתי חופפים.
ביתן טאמריצ'י (Padiglioncino Tamerici‏ 1902) – נבנה "לאחסון ומכירה של מלח טאמרי (sali delle Tamerici)". עם האר נובו הרשמי (סגנון ליברטי) שלו והעיצוב הפרחוני, הוא יוצא דופן בסגנון האדריכלי של העיר. הוא עשיר בתבליטים שטוחים המבוססים על ייצור חרסינה ומייצגים את האמן, הקדר, המעצב ומפעיל הכבשן.
תחנת הרכבת (Stazione ferroviaria‏; 1937) – למעשה היה פעיל מאז 1853. הבניין הנוכחי נחנך ב-4 באוגוסט 1937 מכיוון שעם הפופולריות הגואה של הספא, היה צורך לבנות בניין גדול יותר. הפרויקט תוכנן על ידי האדריכל אנג'ולו מזוני.
תיאטרון ורדי (Teatro Verdi‏; 1829) – תוכנן בשנים 1828–1829 על ידי האדריכל לודוביקו פורטיני כתיאטרון גדול באוויר הפתוח בפארק השעשועים שבבעלות "Società delle Nuove Terme". הוא נחנך בשנת 1930 עם אאידה של ג'וזפה ורדי. בשנת 1981 עבר התיאטרון שיפוץ נרחב.
מונומנטים ואטרקציות > מרחצאות

אקסצלסיור (Terme Excelsior‏; 1968) – הבניין הראשון, שהכיל קזינו, תוכנן על ידי ג'וליו ברנרדיני ונחנך ב-27 ביוני 1907. בשנת 1968 נהרס מבנה ראשון זה ונבנה מחדש בעיצובו של סרג'ו ברוסה פאסקה. האדריכלות האופיינית של הלוג'יה שואבת השראה מתקופת הרנסאנס בפירנצה.
פורטונה (Terme La Fortuna‏; 1910) – מעיין לה פורטונה התגלה בשנת 1853. המבנה הוקם בשנת 1912 וכולל מרתף. המתחם ממוקם בגן מטופח.
סלוטה (Terme La Salute‏; 1929) – התגלה בשנת 1860 במחצבת טרוורטין. הוא נבנה מחדש בשנים 1922–1929 באתר של 7,250 מטרים רבועים.
נואובה רדי (Terme Nuove Redi‏; 2009) – נבנה לראשונה בשנת 1920 ונבנה מחדש לחלוטין בשנת 1964. בשנת 2009 שופץ הודות לפרויקט של האדריכל אורסטה רוג'ירו.
רג'ינה (Terme Regina‏; 1927) – ממוקם בתוך הפארק של הטטוצ'ו והוקם בשנת 1773. המתחם הנוכחי נבנה בשנים 1923–1927 בסגנון נאו-רנסאנס בעיצובו של אוגו ג'ובאנוצי.
רינפרסקו (Terme Rinfresco‏; 1968) – כעת סגור, תוכנן במקור בשנת 1795. הבניין נבנה מחדש בשנת 1927 בעיצובו של אוגו ג'ובאנוצי. על הכיכר שלפניו מוצב פסיפס מעניין.
טאמריצ'י (Terme Tamerici‏; 1911) – ממוקם במרכז פארק הספא ומתאפיין בארבעה בניינים ייחודיים. המעיין התרמי התגלה בשנת 1843 והבניינים המרכיבים אותו נהרסו חלקית בשנת 1909 כדי להיבנות מחדש בשנת 1911.
טטוצ'ו (Terme Tettuccio‏; 1928) – מיוחד בכך שהוא "פתוח" אם כי לא כולל כמה מקומיים. המתחם הראשון תוכנן על ידי גספרה מריה פאולטי בשנים 1779–1781. בשנת 1929 הוא שופץ מחדש בהשראת תקופת הרנסאנס המאוחרת.
לאופולדין (Terme Leopoldine‏; 1926) – על שם הדוכס הגדול לאופולד השני מהבסבורג-לורן, שיזם את הקמתו בשנת 1775. המתחם הנוכחי מתוארך לשחזור שבוצע בין 1919 ל-1926. הוא סגור כרגע.
טורטה (Terme Torretta‏; 1928) – שואב את שמו מנחל הטורטה הזורם דרכו. הבניינים נבנו לאחר 1829 על ידי הרוזן בלדינו בלדיני, והבניינים עברו מבצע שיקום חשוב בשנים 1925–1928.
מונומנטים ואטרקציות > אחרים

שביל התהילה (Walk of Fame) - הוא מיצב לאורך המדרכה של ויאלה ג'וזפה ורדי. הוא מורכב מסדרה של דסקיות מתכת המציגים את שמות האישים החשובים שביקרו במונטקטיני טרמה.
ערים תאומות

למוטקטיני טרמה הסכם ערים תאומות עם:
אנגליה הרוגייט, אנגליה
פרגוואי קונספסיון, פרגוואי
שווייץ לוקרנו, שווייץ
הערות שוליים

↑  Bilancio demografico anno 2020 (dati provvisori) Comune: Montecatini-Terme
1 2  UNESCO Executive Summary
↑  Landwehr, Andreas (24 ביולי 2021). "'Great Spas of Europe' awarded UNESCO World Heritage status". Deutsche Presse-Agentur. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Cenni Storici su Montecatini Terme
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564209705171  BNE: XX461708  BnF: cb12511552c (data)  LCCN: n80049587  MusicBrainz: 12026708-d306-45cf-a36b-9790abfa06fc  VIAF: 133152087   WorldCat (עם VIAF): 133152087 
פרט מהבזיליקה סנטה מריה אסונטה
ביתן טאמריצ'י
מרחצאות טאמריצ'י
הדיסקית המוקדשת לבנימינו ג'ילי בשביל התהילה
מנזר סן-סאבן-סיר-גרטאמפ

מנזר סן-סאבן-סיר-גרטאמפ, איור מ-1688
קטע מתקרת הספינה הראשית עם סצנות מספר בראשית דוגמת ספינתו של נוח
בית המקהלה
מנזר סן-סאבן-סיר-גרטאמפ (בצרפתית: Abbaye de Saint-Savin-sur-Gartempe) שוכן ביישוב סן-סאבן (ויין) (אנ'), 40 קילומטרים מזרחית לפואטייה. המנזר הרומנסקי נבנה במחצית המאה ה-11, והוא המבנה המקומר העתיק ביותר בחבל פואטו. בשנת 1983 נוסף מנזר סן-סאבן-סיר-גרטאמפ לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בהכרזה על אתר המורשת נכתב כי "המנזר-כנסייה של סן-סאבן, המכונה "הקפלה הסיסטינית הרומנסקית", מכיל ציורי קיר רבים ויפים מהמאה ה-11 וה-12 שנמצאים עדיין במצב שימור מצוין".
היסטוריה

המסמכים שתיארו את המנזר אבדו בשנת 1598 במהלך מלחמות ההוגנוטים. מה שבטוח, עם זאת, הוא שהמנזר הוקם תחת קרל הגדול בראשית המאה ה-9. הוא הוקדש לקדושים המעונים סן סאבן דה סריזייה (Saint Savin de Cerisier) ואחיו סן סיפריאן (Saint Cyprien), עליהם מעט ידוע כיום. "הפסיון של סן סאבן וסן סיפריאן" (La passion de saint Savin et saint Cyprien) נכתב במאה ה-11 ומסווג כשירה אפית.
על פי המסורת, שני אחים, סביניוס וסיפריאנוס, שברחו בנפרד ממקדוניה, שם נרדפו בגלל אמונתם, התאחדו לבסוף על גדות הנהר גרטמפ (אנ') במאה החמישית. הם עונו ונערפו כאן. סביניוס נקבר על ידי כמרים לא רחוק מהיישוב של היום במקום שנקרא סריזייה (Cerisier, "עץ דובדבן").
שלוש מאות שנים אחר כך נמצאו שרידי שני המרטירים בזירת הטבח שלהם. בדילוס (Badillus), איש דת בחצרו של קרל הגדול, החליט להקים שם מנזר כדי לשמור על שרידי הקדושים היקרים. בנדיקטוס מאניאן הורה לקהילה לאמץ את תקנון בנדיקטוס בשנת 821 והיו בו עשרים נזירים. הוא מינה את אב המנזר אודס הראשון (Eudes I), שהקים את הכנסייה הראשונה.
בשנת 1010, קיבל המנזר תרומה גדולה מאוד מאלמודי מלימוז' (Almodis de Limoges), רוזנת פואטייה, אשתו של הרוזן גיום החמישי מפואטייה (אנ'), לישועת נפשה ונפשות משפחתה. בעזרת הכסף ניתן היה לבנות את כנסיית המנזר של ימינו במחצית השנייה של המאה ה-11. במהלך עבודה זו התגלו מחדש כל שרידי הקדושים של המנזר שהוסתרו מאה או מאתים שנים קודם לכן, אולי בגלל האיום מצד הנורמנים. כלי לשימור שרידי קדושים מזכוכית כחולה קובלט יוצאת דופן, התגלה במהלך החלפת מזבח בשנת 1866, ותוארך גם הוא לתקופה זו. כלי זה מוצג כיום במוזיאון סנט-קרואה (Musée Sainte-Croix) בפואטייה.
מלחמת מאה השנים ומלחמות ההוגנוטים שמו קץ לשגשוג המנזר, שהחליף ידיים מספר פעמים בתקופה זו. לכך התווסף מינוים של אבות מנזרים עמאיים (abbé laic), שהתעניינו יותר בהכנסות המנזר מאשר בתחזוקת הבניין: בסביבות 1600 החל אב המנזר למכור אבנים מהמבנה, מעט אחר כך גירש אב מנזר אחר את הנזירים וסגר את כנסיית המנזר את האכסניה שלו. החלפתם של האבות העמאיים במאורינים (אנ') בשנת 1640 סיימה תקופה הרסנית הזו.
בשנים 1682–1692 החל שיקום הכנסייה ובנייתם מחדש של בנייני המנזר שנותרו. לאחר פירוק המנזרים במהלך המהפכה הצרפתית הפכה הכנסייה לכנסיית קהילה בשנת 1792. בנייני המנזר הפכו לדירות למורים ולז'נדרמריה המקומית, שיצאה מהמבנה רק בשנת 1971.
ב-1833 הכיר לודוביק ויטה (אנ'), "המפקח הכללי על מונונמטים היסטוריים" (inspector general des monuments historiques) את הערך המונומנטלי של המנזר. יורשו, פרוספר מרימה, הורה על התיקונים הדחופים ביותר לאחר שהתריע בפני השר פרנסואה גיזו בשנת 1835. בשנת 1840 סווגה הכנסייה כמונומנט היסטורי (אנ'), ובשנת 1849 היא נחשבה כמבנה שניצל.
עבודות שיקום מקיפות התרחשו בין השנים 1967 ל-1974, ובשנת 1983 התווספה כנסיית המנזר סן-סאבן-סיר-גרטאמפ לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשל ציורי התקרה והקירות מסביבות שנת 1100שהשתמרו.
אדריכלות

אין תיעוד מוקדם על הבנייה. התיארוך צריך להתבסס אך ורק על שיקולים סגנוניים. על בסיס אלו נקבע שבניית כנסיית המנזר החלה בסביבות 1060 בחדרים התחתונים של המגדל והתחלת הספינה. בשנים 1075–1095 נבנו בית המקהלה והאמבולטוריום וחמש הקפלות באפסיס המצולע, כמו גם מגדל מקום המצלב ושבעת הקמרונות האחרונים, בסגנון קמרון חבית של הספינה. רצף בנייה זה בא לידי ביטוי בפיתוח עשיר יותר ויותר של הכותרות. הבנייה החלה בערך באותה תקופה כמו זו של קתדרלת נוטרדאם בפריז, אך שלא כמו כרגיל, עם הצד המערבי ולא עם בית המקהלה.
התכנון הוא של כנסיית אולם שבו הספינות הצדדיות עם הקמרונות הצולבים שלהן נמוכות רק במעט מהספינה הראשית, מבנה המכונה "פסאודו- בזיליקה". תקרת הספינה הראשית היא בגובה 17 מטרים ואורכה 42 מטרים. בעשורים הראשונים של המאה ה-12 הכנסייה הייתה למעשה שלמה. רק מגדל הפעמונים חדש יותר. מגדל הפעמונים בעל המבנה העשיר נבנה באמצע המאה ה-12 והצריח עם הצריח המעוצב היטב שלו המתנשא ליותר מ-80 מטרים נבנה כעבור 200 שנה.
עדיין קיימים בכנסייה ציורי התקרה והקיר המקוריים מסביבות 1100 בקריפטה, בנרתקס ובספינה המרכזית. זהו המחזור הנרחב ביותר והחשוב ביותר מבחינה אמנותית של פרסקו רומנסקיים בצרפת, בשטח כולל של 413 מטרים רבועים. כמו כמה דוגמאות אחרות, פנים הכנסייה מעביר רושם כיצד עלינו לדמיין את פאר הצבעים והציורים המקוריים גם בכנסיות רומנסקיות אחרות. מחקר טכנולוגי בהקשר של שיפוצים אחרונים שהושלמו ביולי 2008 הראה כי טכניקות הצביעה היישומיות כאן של פרסקו-סקו וטכניקה של פרסקו על ידי יישום הצבע לא על טיח חדש, אלא על טיח שהורטב מחדש, מה שמסביר את מצב השימור יוצא הדופן.
הנושאים של הציורים בספינה לקוחים מהספרים בראשית ושמות. בפרוזדור מתוארים יום הדין וירושלים השמיימית, מעל, בקומה העליונה של הנרתקס, סצנות מהברית החדשה ודמויות של קדושים, בקריפטה עם קברי הקדושים סן-סאבן וסן-סיפריאן, סצנות מחייהם. שני החדרים האחרונים נגישים רק במהלך סיורים מודרכים.
שולחנות המזבח, שנשמרו לעיתים נדירות במצב מקורי כזה, גם הם מהמאה ה-12.