דניס נילסן
משפט > משפט

משפטו של נילסן החל ב-24 באוקטובר 1983 באולד ביילי בפני השופט דייוויד פאוול קרום ג'ונסון (אנ'), בו טען לחפות מפשע בגין אחריות מופחתת בפני ששת סעיפי הרצח ושני סעיפי הניסיון.
הוויכוח העיקרי בין התביעה לבין ההגנה לא עסק בהוכחה כי הרציחות בוצעו על ידי נילסן, אלא בנוגע למצבו הנפשי לפני ובמהלך הרציחות. התובע הראשי, אלן דייוויד גרין (אנ'), טען שנילסן היה שפוי ובשליטה מלאה על עצמו בזמן מעשיו, וכי ביצע את הרציחות בכוונה תחילה. מנגד, טען הסנגור הראשי, איוון לורנס (אנ'), כי נילסן היה נתון במצב של אחריות מופחתת, בו נמנעה ממנו היכולת המודעת לפעול מתוך כוונה כלשהי, ולפיכך עליו להיות מורשע בהריגה בלבד.
התביעה פתחה את המשפט בתיאור האירועים שהובילו למציאתם של חלקי הגופות בצנרת הבניין ולמעצרו של נילסן בחודש פברואר. לאחר מכן עסקה בשלוש הגופות המבותרות שנמצאו בדירתו, בהקראת הודאתו המפורטת, בכך שהוביל את חוקריו למקום בו שרף את קורבנותיו בגינתו, ובתיאור המאמצים שנקט כדי להסתיר את פשעיו. התובע סיים את נאום הפתיחה שלו במשפט שמסר נילסן לחוקריו כאשר נשאל מדוע חש צורך לרצוח: "ברגע המדויק של הרצח האמנתי כי אני צודק"; כדי לחזק את עמדתו, הוסיף כי גם אם סבל נילסן באותה העת מהפרעה נפשית מסוימת, לא היה די בכך על מנת לפטור אותו מאחריותו לרציחות.
עד התביעה הראשון היה דאגלס סטיוארט, אשר סיפר שבמהלך חודש נובמבר 1980 הוא נרדם על כיסא בדירתו של נילסן, וכשהתעורר גילה את רגליו קשורות, בעוד תוקפו חונק אותו עם עניבה ודוחק בחזהו עם ברכו. לאחר שהצליח להתגבר עליו צעק נילסן "קח את הכסף שלי!"; לדעת התביעה הוכיח פרט זה את קור הרוח של נילסן, אשר פעל בכוונה תחילה כדי להישמע בידי השכנים, כך שאם ייעצר יוכל לספר כי נשדד. לאחר שעזב סטיוארט את הדירה הגיש תלונה במשטרה על שאירע, וזו חקרה את נילסן; בשל פרטים סותרים שהתגלו בשתי העדויות, פטרה המשטרה את המקרה כמריבה בין אוהבים ושחררה את נילסן לחופשי. במהלך החקירה הנגדית ניסתה ההגנה לפגוע באמינותו של סטיוארט והצביעה על חוסר העקביות שבעדותו, צריכת האלכוהול שלו בזמן ההתרחשויות, וזיכרונו הסלקטיבי אשר הציג פרטים שונים בבית המשפט מאלו שחשף בפני ראיון שמכר לתקשורת.
בית המשפט שמע ב-25 באוקטובר את עדותם של שני עדים נוספים אשר שרדו את ניסיונותיו של נילסן לרצוח אותם. הראשון מביניהם, פול נובס, סיפק מידע אשר איפשר לתביעה להצביע על שליטתו העצמית של נילסן בזמן מעשיו, ועל יכולתו להימנע מדחפים רצחניים, אילו רק רצה בכך. נובס העיד כי התלווה לדירתו של נילסן בעבור מין ואלכוהול, והתעורר בשעות הבוקר המוקדמות עם כאב ראש נוראי. לאחר ששטף את פניו בחדר השירותים, הבחין שעיניו היו שטופות דם ופרצופו אדום לחלוטין. כאשר ראה אותו נילסן אמר, "אלוהים! אתה נראה נורא!" והציע לו ללכת לרופא. נובס לא דיווח על התקרית למשטרה מפחד כי נטייתו המינית תיחשף. ההגנה ניסתה לסתור את טענת התביעה כי נילסן בחר רק בגברים חסרי בית שהיעלמותם לא תמשוך תשומת לב רבה כקורבנותיו, על ידי הצגת העובדה שנובס היה סטודנט באוניברסיטה ואילו היה נעלם לבטח היו מכריו או משפחתו מחפשים אחריו.
בתום עדותו של נובס עלה לדוכן קארל סטוטור וסיפר על כך שבחודש מאי 1982 ניסה נילסן לחנוק ולהטביע אותו, לפני שביצע בו החייאה. קולו רעד מהתרגשות כאשר תיאר כיצד נילסן הטביע אותו שוב ושוב על רקע קול תחינותיו, וכיצד התעורר מאוחר יותר וראה את כלבתו של נילסן, בליפ, מלקקת את פניו. השופט הרשה לעצור את מתן העדות מספר פעמים בכדי שסטוטור יוכל להירגע. הראיות שסיפק לא נכללו באישום המקורי שהוגש נגד נילסן מאחר שהתביעה לא הצליחה למצוא אותו בזמן.
בשלב זה הזמינה התביעה את פקד המשטרה פיטר ג'יי, אשר מסר את גרסתו בנוגע לנסיבות מעצרו של נילסן וההודאות שסיפק במהלך חקירתו, שלדבריו נאמרו ברוח רגועה ועניינית. לאחר מכן הקריא לבית המשפט מספר הצהרות שנידב נילסן לידי המשטרה לאחר מעצרו. באחת מהן אמר "אין בעיניי דמעות בעבור קורבנותיי, אין בעיניי דמעות בעבור עצמי, וגם לא בעבור אלו שסבלו כתוצאה ממעשיי"; ג'יי הודה שהיה זה משונה כי אדם אשר הואשם בפשעים כה מחרידים כמו נילסן ינדב מידע מפליל בכזאת קלות, והשיב בחיוב לעמדת ההגנה אשר הציעה כי לא רק שנילסן סיפק את רוב הראיות אשר נאספו נגדו, אלא גם עודד את מציאתן של ראיות נוספות אשר עשויות היו לסתור את גרסתו.
עם סיום עדותו של ג'יי, הקריא הפקד הבכיר צ'יימברס את וידויו הרשמי של נילסן בפני בית המשפט. עדות זו הכילה תיאור מפורט של האקטים המיניים והטקסים שנהג לבצע בגופות קורבנותיו, מגוון השיטות בהן השתמש כדי לבתר את גופותיהם, המקומות בהם אחסן אותן, והבעיות השונות להן גרם ריקבונן. מספר מושבעים החלו לרעוד בזמן קריאת העדות, ואחרים הסתכלו על נילסן בספקנות בעודו הקשיב לנאמר בשוויון נפש. הקראת התמליל נמשכה עד הבוקר למחרת, אז הציגה התביעה מספר ראיות נוספות, ביניהן היו הסיר בו הרתיח נילסן את ראשיהם של שלושת קורבנותיו מגני קראנלי, קרש החיתוך עליו ביתר את גופתו של ג'ון האולט, ומספר סכינים אשר היו שייכים למרטין דאפי ונמצאו ברשותו.
שני פסיכיאטרים העידו במשפט לטובת ההגנה. הראשון מביניהם, ג'יימס מקקית', הסביר כיצד התייחסותו של נילסן כלפי בני אדם כאל לא יותר מאביזרים לפנטזיות שלו נגרמה כתוצאה מכשל בהתפתחותו הרגשית, אשר הגבילה את יכולתו להביע רגשות לכעס בלבד. כמו כן תיאר את יחס ההקשר שיצר נילסן במחשבתו בין משיכתו לשיתוקם של שותפיו המיניים, חסרי הכרה או מתים, לבין עוררותו מינית; הוא ציין כי נילסן היה בעל תכונות אופי נרקיסיסטיות, סבל מתחושת זהות רעועה, ונכשל לתפוס את הסובבים אותו כבני אדם כמוהו. מסקנתו הסופית הייתה כי נילסן הראה סימנים רבים של חוסר הסתגלות התנהגותית, אשר בשילוב עם אבחנותיו הקודמות, ובתוך נפש אחת, הוכיחה את עצמה כדבר קטלני. גורמים אלו יכולים היו, לדבריו, להצביע על הפרעת אישיות לא מזוהה (אנ') ממנה סבל. בתגובה לטענות הנגד של התביעה כי אבחנת הפרעת אישיות לא מזוהה העידה על חוסר החלטיות במסקנותיו, הסביר מקקית' כי הייתה הפרעה זו חמורה מספיק בכדי לבטל את אחריותו הפלילית של נילסן למעשיו.
הפסיכיאטר השני, פטריק גאלווי, אבחן את נילסן כסובל מהפרעת אישיות נרקיסיסטית גבולית, עם התקפים מזדמנים של התפרצויות סכיזואידיות עליהן הצליח לשלוט רוב הזמן. גאלווי הסביר כי במהלך התפרצויותיו הפכו תכונותיו הסכיזואידיות לדומיננטיות, וגרמו לו להתנהג באופן אלים ואימפולסיבי. כמו כן הוסיף כי חולים הסובלים מהתפרצויות דומות עשויים למצוא את עצמם במצבים של בידוד חברתי. לדבריו, לא ניתן היה לומר כי נילסן ביצע את מעשיו בכוונה תחילה. במהלך החקירה הנגדית התרכזה התביעה בהצגת הראיות אשר הצביעו על מודעותו של נילסן לפשעיו ויכולתו לקבל החלטות בזמן ביצועם. גאלווי הסכים שנילסן היה מודע למעשיו, אולם הדגיש כי בשל הפרעת האישיות ממנה סבל, לא העריך כראוי את טבעם של מעשיו ולא היה מסוגל להבין את האלמנט הפלילי שבהם.
בתום עדותם הזמינה התביעה ב-31 באוקטובר את הפסיכיאטר פול באודן, אשר ראיין את נילסן לאורך שישה-עשר מפגשים שונים אשר נמשכו יותר מארבע עשרה שעות. באודן העיד במשך יומיים כי אף על פי שמצא את התנהגותו של נילסן חריגה ולא נורמלית, מסקנתו הסופית לגביו הייתה כי היה אדם מניפולטיבי המסוגל לקיים מערכות יחסים, אשר הכריח את עצמו להחפיץ את בני האדם שהיו מעורבים בהן. באודן שלל את חוות הדעת של מקקית' וגאלווי, ומסר כי לא מצא כל ראייה לבעיית הסתגלות התנהגותית או להפרעות נפשיות.
לאחר נאומי הסיום של שני הצדדים התכנס חבר המושבעים ב-3 בנובמבר כדי לדון בפסק הדין. בית המשפט התכנס שוב למחרת והודיע כי נילסן נמצא אשם על ידי רוב המושבעים בגין שישה סעיפי רצח וסעיף ניסיון לרצח אחד, ואילו בעבור ניסיון הרצח של נובס נמצא אשם פה-אחד. השופט ג'ונסון גזר עליו מאסר עולם בהמלצה כי ייכלא לתקופה מינימלית של עשרים וחמש שנים.