stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סקרבורו (טובגו)
היסטוריה

הגלגול הראשון של העיר היה בשנת 1654. אז היא כונתה למפסינבורג, על שם שני האחים ההולנדים שהיו מייסדיה. סקרבורו הפכה לבירת טובגו ב-1769 כאשר היא החליפה את הבירה עד אז, ג'ורג'טאון. תחת השלטון הצרפתי היא נקראה פור לואי. ההולנדים היו אלה, אשר עם שובם לשלטון בשנות ה-70 של המאה ה-19, הקימו את הממשלה האזרחית הראשונה בטובגו, והביאו מאות עבדים אפריקנים. לאחר מספר פיתולים היסטוריים נוספים, ניתנה טובגו רשמית לבריטים בשנת 1814, והסתיימה סוף סוף בעידן אי הוודאות הפוליטית. בשנים 1821–1825 נבנה בית הנבחרים הנוכחי באתר בית המשפט לשעבר. בית הנבחרים של טובגו, הוא האחראי על הממשל המקומי באי.
שרות מעבורות מקשר את העיר עם פורט אוף ספיין. כמו שאר האי, משרת את העיר נמל התעופה הבינלאומי רובינסון השוכן במרחק של 13 ק"מ ממרכז העיר.
סקרבורו קרויה על שמה של עיר הנושאת את אותו השם במחוז צפון יורקשייר שבאנגליה.
הערות שוליים

↑  Population of Scarborough, Trinidad and Tobago
↑  SCARBOROUGH, Discover TOBAGO
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007477950005171  GND: 7606421-9  LCCN: n2002163230  NARA: 10037383  VIAF: 126864885   WorldCat (עם VIAF): 126864885
מדנין (עיר)

| --- | --- |

בית עיריית מדנין, 2019
 מדינה:  תוניסיה תוניסיה
 מחוז:  מדנין
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  71,695 (2014)
  ‑ במטרופולין:  109,409
 קואורדינטות:  33°31′17″N 10°30′19″E﻿ / ﻿33.52139°N 10.50528°E﻿ / 33.52139; 10.50528
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת תוניסיה מוגדלת) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןמדנין(למפת תוניסיה רגילה) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןמדנין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדנין (בערבית: مدنين) היא עיר בדרום מזרח תוניסיה, בירת מחוז מדנין. בעיר התקיימה קהילה יהודית עד שנות ה-50 של המאה ה-20.
היסטוריה

כ-20 ק"מ צפונית מזרחית למדנין נתגלו חורבותיה של עיר קדומה בשם Gigthis (צר'), שנבנתה על ידי הפיניקים והתפתחה גם במהלך התקופה הרומית. עם כיבוש האזור במאה ה-7 על ידי המוסלמים, היא נהרסה כליל.
מדנין המודרנית הוקמה בתקופה העות'מאנית כמרכז מסחרי קטן לברברים בני השבט האורגאמה אשר ניהלו בה נקודת מסחר ואסמי תבואה. עם כינונו של השלטון הצרפתי ב-1881, הוקמה במדנין מפקדה של הממשל, עובדה שתרמה לפיתוחה העירוני. ב-1913 הוכרזה כעיר.
מדנין משמשת כמרכז מנהלי ומסחרי לתושבי העיירות בן גרדאן ותטאווין.
חלק מהסרט מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום צולם במדנין ובסביבתה.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה

באזור מדנין נערך קרב מדנין, קרב חשוב במהלך המערכה בתוניסיה, כחלק מהמערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה. במהלך הקרב, פגשו כוחותיו של ארווין רומל, שחזר מובס מקרב אל עלמיין השני, את כוחות הצבא הבריטי, ונחלו תבוסה קשה. לאחר הקרב, עזב רומל את החזית האפריקאית.
בנייה

מדנין ההיסטורית התאפיינה בסגנון בנייה ייחודי לאזור המכונה "ע'ורפה" (אנ'): בתים הבנויים מחימר וקש אשר נבנו אחד על גבי השני עד לגובה של כ-7 קומות, באופן שיוצר צורה של כעין מחילות. מבנים אלו שמשו בעיקר כמחסנים לאחסון תוצרת חקלאית, בשל העובדה שהמבנה הייחודי שלהם סייע לשמירת טמפרטורה קרירה יחסית.
יהודים

יהודים התיישבו במדנין באמצע
המאה ה-19. הראשונים היו יהודים מג'רבה ומגאבס הסמוכות. הגירת היהודים מג'רבה למדנין התעצמה עם הפיכתה לעיר. בעקבות כך, מנהג היהודים ונוסח התפילה היה על פי מנהג יהודי ג'רבה ושאלות הלכתיות הופנו לרבני ג'רבה.
היהודים עסקו בעיקר במסחר ובמלאכה. לכן, היו מספר בתי יהודים בסמוך לשוק, מחוץ לחארה (השכונה היהודית, בדומה למלאח במרוקו). משפחות שהגיעו מאלג'יריה והיו בעלות אזרחות צרפתית מלאה, התגוררו גם ברובע האירופאי של העיר. יהודים התפרנסו גם מאספקת שירותים ומוצרים לחיילי הצבא הצרפתי שחנו בעיר, ומקשרי מסחר עם גאבס.
בראש הקהילה עמד ועד בן שלושה חברים שנבחרו על פי עושרם ומעמדם החברתי. ב־1922 הוקם לראשונה ועד בפיקוח השלטונות הצרפתיים. הקהילה גבתה מיסים על שחיטה כשרה ועל יין כשר.
הקהילה הייתה מסורתית וחייה התנהלו סביב בית הכנסת היחיד בעיר, "בית הכנסת הגדול" שנחנך ב-1920. בבית הכנסת פעל מקווה וכותאב. בקהילה פעלה גם חברה קדישא ובית עלמין יהודי נפרד.
יהודים > דמוגרפיה

הגרף שבשמאל מבטא את צמיחת האוכלוסייה היהודית בעיר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני – 
ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
יהודים > היהודים במלחמת העולם השנייה

בימי מלחמת העולם השנייה נדרשו יהודי מדנין (שלא היו אזרחי צרפת של וישי) לספק מזון וכלים לכוחות הגרמניים. בהפצצת בנות הברית את הכוחות הגרמנים נמלטו היהודים מן העיר. חמישה יהודים נהרגו בהפצצות. היהודים חזרו לבתיהם בפברואר 1943, ומצאו כי רוב רכושם נשדד. עם תום המלחמה שיפצו את בתיהם בסיוע ארגון הג'וינט.
יהודים > פעילות ציונית

פעילות ציונית החלה במדנין רק אחרי מלחמת העולם השנייה. בראשית שנת 1945 הגיעו אליה לראשונה שליחים של אגודת "עטרת ציון" מג'רבה, והקימו סניף מקומי. נעשו ניסיונות להקים סניפים של תנועת הצופים ובית"ר.
בסוף שנות הארבעים הגיעו שליחים של הסוכנות היהודית מארץ ישראל ושליחי עלייה מתוניס. בעקבות החלטת החלוקה של ארץ ישראל ב־1947, עברה הפעילות הציונית להתנהל במחתרת. בשנים 1950 – 1951 הורע מצב יהודי מדנין בגלל עוינות השכנים הערבים ובגלל הידרדרות במצבם הכלכלי. הוקם ארגון "הוועד להצלת הדרום" שפנה לסוכנות בבקשה להעלות לישראל את יהודי הקהילות בדרום תוניסיה. בשנים 1951 – 1952 עזבו למעלה ממחצית מהיהודים, רובם עלו לישראל ומקצתם עברו לג'רבה או לבירה תוניס. בשנת עצמאות תוניסיה (1956) עוד חיו במדנין 379 יהודים.
בנוסף, שימשה מדנין תחנת מעבר ליהודים מלוב שרצו להגיע לארץ ישראל. בין 1947 ל־1952 עלו 500 יהודים מלוב דרך מדנין בעזרת בני משפחת מאזוז המקומית, שהיו בעלי קשרים טובים עם הצרפתים.
יהודים > רבני העיר

מדנין נמצאה תחת סמכותה הרוחנית של קהילת ג'רבה, ולכן רבני העיר היו יוצאי ג'רבה ובוגרי ישיבותיה. את השאלות ההלכתיות הפנו בדרך כלל לחכמי ג'רבה.
מבין רבני מדנין הנודעים:
רבי מרדכי יעיש.
רבי כמוס חדאד - מחבר הספרים "חכם לב" ו"אורח חיים". כיהן כרב הקהילה החל מ־1908 עד 1926 והיה גם שוחט, מוהל, וסופר סת"ם.
רבי חומאני עלוש - בעל "אני חומה". כיהן כמלמד תינוקות בעיר, והחל מ-1926 כרב העיר, עד עלייתו ארצה ב-1950.
ר' מרדכי סגרון - כיהן כרב במדנין מ-1920 ועד מלחמת העולם השנייה. במלחמה נמלט ועבר לכהן כרבה של תטאווין, ולאחר עלייתו ארצה כיהן כרבו של מושב זמרת.
ר' רפאל כדיר צבאן - משנת 1951 עד עלייתו ארצה ב-1956. בישראל שימש במשך שנים רבות כרבה הראשי של העיר נתיבות וכחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
ערים תאומות

צרפת בדריו, צרפת(אנ')
בתי "ע'ורפה" מסורתיים במדנין
סנטיאגו דה קובה

ערך זה עוסק בעיר נמל בקובה. אם התכוונתם לאלבום של מיכה שטרית, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  קובה קובה
 מחוז:  סנטיאגו דה קובה
 תאריך ייסוד:  1514
 שטח:  1,023.80 קמ"ר
 גובה:  82 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  444,851 (2011)
  ‑ צפיפות:  477.7 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  20°01′11″N 75°48′50″W﻿ / ﻿20.0198333333333°N 75.8139166666667°W﻿ / 20.0198333333333; -75.8139166666667
 אזור זמן:  UTC-5
 http://www.santiago.cu
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קובה מוגדלת) הוואנה סנטיאגו קמגואיי אולגין סנטה קלרה גואנטנמו ביאמו ויקטוריה דה לאס טונאס סיינפואגוס פינאר דל ריו  איי בהאמה הים הקריבי מפרץ מקסיקוסנטיאגו דה קובה(למפת קובה רגילה) הוואנה סנטיאגו קמגואיי אולגין סנטה קלרה גואנטנמו ביאמו ויקטוריה דה לאס טונאס סיינפואגוס פינאר דל ריו  איי בהאמה הים הקריבי מפרץ מקסיקוסנטיאגו דה קובה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סנטיאגו דה קובה (בספרדית: Santiago de Cuba) היא עיר נמל ובירת המחוז הנושא אותו שם בקובה. היא נחשבת למרכז של המחצית המזרחית של קובה. העיר מכונה בקובה הקומוניסטית בשם "עיר הגיבורים של הרפובליקה הקובנית" בזכות תמיכת אוכלוסייתה בפידל קסטרו ומהפכתו. זו הייתה בירת קובה במשך תקופה מסוימת, המקום בו המציאו משפחת בקארדי את מותג הרום שלהם, ומקום הולדתה של תנועת המורדים שהפכה למהפכה הקובנית והממשלה הקובנית במשך למעלה מחצי מאה.
גאוגרפיה

סנטיאגו דה קובה משתרעת על פני 704 קילומטרים רבועים, יש לה אוכלוסייה של כ-445,000 תושבים (נכון לשנת 2010) והיא העיר השנייה בגודלה בקובה. העיר נוסדה, במרחק של כמה קילומטרים ממיקומה הנוכחי, בשנת 1514, על ידי הקונקיסטאדור הספרדי דייגו ולאסקס דה קואיאר. אל המיקום הנוכחי הועברה בשנת 1522. בין השנים 1515–1607 שימשה סנטיאגו דה קובה כבירת קובה. ראש העירייה הראשון של סנטיאגו דה קובה היה הרנאן קורטס.
האטרקציה היוקרתית ביותר של סנטיאגו, המצודה הספרדית קסטילו דל מורו סן פדרו דה לה רוקה היא ביקור חובה, מעט מחוץ לעיר על ראש גבעה בפתח מפרץ סנטיאגו. מקומות אחרים הראויים לביקור הם מוזיאון בקארדי, בלקון דה ולזקז, שכונת אל טבעולי, ופלאזה מארטה.
העיר נשדדה בשנת 1553 על ידי שודד הים הצרפתי ז'אק דה סור ובשנת 1662 על ידי שודד הים האנגלי הנרי מורגן. בשנים 1675, 1852 ו-1932 סבלה העיר מרעידות אדמה קשות שהרסו חלק גדול ממנה.
בין האישים שנולדו בעיר זו מונים את הגנרל המולאטי אנטוניו מאסאו.
נמל התעופה אנטוניו מאסאו נמצא במרחק 7 קילומטרים מהעיר ויש ממנו טיסות בינלאומיות.
אישים

אמיליו קוריאה (1953-), מתאגרף, אלוף אולימפי ב-1972, נולד בסנטיאגו דה קובה.
דניאל נונייז (1958-), מרים משקולות, אלוף אולימפי ב-1980.
מרקו מישיאנה (1984-), כנר איטלקי, קיבל את התואר 'המבקר המכובד של העיר סנטיאגו דה קובה'[דרושה הבהרה].
ערים תאומות

ארצות הברית אוקלנד, קליפורניה, ארצות הברית
הערות שוליים

↑  SANTIAGO DE CUBA, cuban adventures
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552620605171  BNE: XX453608  BnF: cb11959431f (data)  GND: 4118415-4  LCCN: n79111458  NARA: 10036674  NKC: ge507295  SUDOC: 027586049  VcBA: 494/33116  VIAF: 173112970   WorldCat (עם VIAF): 173112970 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של קובה ובנושא יישובים בקריביים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סמנה (עיר)

| --- | --- |

רחוב בעיר
 מדינה:  הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית
 מחוז:  סמנה
 תאריך ייסוד:  1756 
 שטח:  410.8 קמ"ר
 גובה:  5 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  108,179 (2012)
  ‑ צפיפות:  142 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  19°12′19″N 69°20′11″W﻿ / ﻿19.20528°N 69.33639°W﻿ / 19.20528; -69.33639
 אזור זמן:  UTC -4
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה הדומיניקנית מוגדלת) סנטו דומינגו לה וגה לה רומנה איגוויי סן קריסטובל סן פרנסיסקו דה מקוריס  סנטיאגו פוארטו פלטה האוקיינוס האטלנטי הים הקריבי האיטיסמנה(למפת הרפובליקה הדומיניקנית רגילה) סנטו דומינגו לה וגה לה רומנה איגוויי סן קריסטובל סן פרנסיסקו דה מקוריס  סנטיאגו פוארטו פלטה האוקיינוס האטלנטי הים הקריבי האיטיסמנה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הכנסייה הקתולית בסנטה ברברה דה סמנה.
La Chorcha, כנסיית פטרוס הקדוש, הכנסייה האוונגלית
סמנה (בספרדית: Samaná או Xamaná), או בשמה המלא סנטה ברברה דה סמנה (בספרדית: Santa Bárbara de Samaná), היא עיר בחלק הצפון-מזרחי של הרפובליקה הדומיניקנית והיא בירת מחוז סמנה. היא ממוקמת על החוף הצפוני של מפרץ סמנה. העיר היא יעד תיירות חשוב והיא המרכז הגדול ביותר לסיורי צפייה בלווייתנים באזור הקריביים.
גאוגרפיה

סמנה ממוקמת באזור מישורי קטן קרוב לחוף, אם כי כיום רוב תושבי העיר גרים בגבעות התוחמות את המישור.
רוב שטחה הוא אזור בשם סיירה דה סמנה (Sierra de Samaná), רכס הרים קצר ולא גבוה מאוד עם מדרונות תלולים. ההר הגבוה ביותר הוא מונטה מסה (605 מטר).
היסטוריה

העיר יושבת על מעין חצי אי. ב-13 בינואר 1493, כאשר כריסטופר קולומבוס עצר באזור בתחנה האחרונה שלו במסע הראשון אל העולם החדש. הוא נחת באזור שנקרא היום חוף רינקון (Rincón), שם בילידים שכונו סיגואיוס (Ciguayos) אשר תקפו את משלחתו כל העת. הילידים גם סירבו לסחור בקשתות ובחצים שלהם עם משלחתו של קולומבוס. קולומבוס לקח בשבי ארבעה ילידים כדי להציגם בספרד, אך רק אחד מהם שרד את המסע. במשך רוב התקופה הקולוניאלית, הספרדים לא התיישבו בסמנה והיא הפכה לעיר מקלט עבור פליטים ופיראטים.
בשנת 1756, בניהולו של המושל הספרדי פרנסיסקו רוביו אי פניארנדה (Francisco Rubio y Peñaranda), ייסדו משפחות שבאו מהאיים הקנריים כפר בשם סנטה ברברה דה סמנה. הכפר נקרא על שמה של המלכה ברברה מברגאנסה, אשתו של מלך ספרד פרננדו השישי. הם התיישבו גם בצדו השני של המפרץ, בסבנה דה לה מאר. כחלק מהסכמי השלום של בזל כל שטחי הקפיטניה חנרל של סנטו דומינגו עברו לצרפתים בשנת 1796, אבל בשנת 1807 כוח קטן של חיל הים המלכותי הבריטי פשט על סמנה והשיבה אל הספרדים הקריאולים שנלחמו נגד המעוז האחרון הצרפתי שנותר על האי.
בשנת 1822, לאחר שהאי נכבש בידי האיטי, ספינה צרפתית איימה בחידוש פעולות הלחימה הצרפתיות-האיטיות. לאחר עימות קצר המכונה פרשת סמנה, עזבו הצרפתים ולקחו עימם משפחות שונות שהתיישבו כאן לאחר מרד העבדים בהאיטי.
בשנת 1824 הזמין ז'אן-פייר בוייר, נשיא האיטי (אשר שלטה אז על כל האי היספניולה), אמריקנים שחורים להגר להאיטי. משפחות אמריקניות שונות התיישבו בסמנה והשתקעו שם. הצאצאים שלהן ידועים כ"סמנאים אמריקאים".
כלכלה

עיקר הפעילות הכלכלית של סמנה מתבססת על תיירות, חקלאות ודיג.
התנופה הגדולה ביותר לכלכלה המקומית מתרחשת בחודשים ינואר-מרס, עם הנדידה השנתית של אלפי לווייתנים גדולי סנפיר צפון אטלנטיים, אשר מגיעים אל מפרץ סמנה כדי ללדת. סמנה היא המרכז התיירותי של המדינה במהלך חודשים אלה.
אקלים

כמות המשקעים השנתית הממוצעת בסמנה היא 2,349.8 מ"מ. הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 26.5 מעלות צלזיוס.
הערות שוליים

↑  Whale and dolphin watching, www.footprinttravelguides.com (ארכיון)
↑  Thompson, Alvin O. Flight to Freedom: African Runaways and Maroons in the Americas. University of West Indies Press. p. 181. ISBN 9766401802.
↑  Exquemelin, Alexandre Olivier (1911). The Buccaneers of America. Allen, Limited. pp. 19 and 263.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557513105171  LCCN: n84009293  VIAF: 145462091   WorldCat (עם VIAF): 145462091 
סנטה ברברה דה סמנה
Levantado Key in Samaná
מואנג שי

| --- | --- |
מראה כללי של העיר מואנג שי
מראה כללי של העיר מואנג שי
 מדינה:  לאוס לאוס
 מחוז:  מחוז אודומשי
 בירת העיר:  מואנג שי
 שפה רשמית:  לאית
 דת:  בודהיזם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  35,289 (2015)
 קואורדינטות:  20°42′00″N 101°49′00″E﻿ / ﻿20.7°N 101.81666666667°E﻿ / 20.7; 101.81666666667 
 אזור זמן:  UTC +7
 http://www.oudomxay.info
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לאוס מוגדלת) ויינטיאן אטופו פקסן פקסה לואנג פרבאנג  סם נואה טאקק פונגסאלי סאינבולי סלבן קמבודיה תאילנד מיאנ. סין סין וייטנאם מפרץ טונקין מואנג שי(למפת לאוס רגילה) ויינטיאן אטופו פקסן פקסה לואנג פרבאנג  סם נואה טאקק פונגסאלי סאינבולי סלבן קמבודיה תאילנד מיאנ. סין סין וייטנאם מפרץ טונקין מואנג שי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מואנג שי (באנגלית: Muang Xay; בלאית: ເມືອງໄຊ), המכונה גם "אודומשי" (Oudomxai), היא עיר הבירה של מחוז אודומשי (אנ'), לאוס. את העיר משרת נמל התעופה אודומשי.
מקור השם

האגדה מספרת כי בשנת 1323 תושבי הרובע באן לואנג צ'נג בעיירה "טקה סילה" היו ביער כדי לחטוב במבוק. בזמן שהם הכינו כלי דיג מהבמבוק, הם ראו נזיר יוצא מהיער והולך לעברם. הוא הלך ליער הרבה לפני שהם הגיעו למקום, לעשות מדיטציה. הנזיר שאל את תושבי העיר מה הם עושים והם השיבו שהם מכינים סלי דיג והציעו לו אוכל. בגלל חוויה זו, תושבי הכפר שינו את שם העיירה מ"טאקה סילה "ל"מואנג שי", כשם הנזיר שהיה "פקשי".
היסטוריה

בשנת 1987 הפכה מואנג שי לבירת מחוז אודומשי במקום לבן נהין.
תשתיות

בעיר נמצא שדה התעופה (IATA: ODY; ICAO: VLOS), כ-10 דקות הליכה ממרכז העיר. משדה התעופה מתקיימות טיסות לבירה ויינטיאן המופעלות על ידי חברת לאו איירליינס.
העיר היא צומת דרכים חשובה בצפון לאוס. היא נמצאת על הכביש הלאומי 13 המחבר את לואנג פרבאנג לגבול סין. כביש 2E מקשר בין מואנג שי למחוז פונגסאלי וכביש 2W למחוז סייאבורי.
דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין לשנה 2015 מספר תושבי העיר עמד על 35,289 נפש.
תושבי העיר הם בעיקר ממוצא לאו לום (אנ') (אנשי המישורים שלאורך נהר המקונג), אך לנוכחות הקבוצה האתנית חמו (אנ'), המהווה 60% מאוכלוסיית המחוז, יש השפעה חשובה על העיר.
בעבר, אנשי חמו רבים עברו מכפרי חמו, למואנג שי וכעת הם חיים ועובדים שם, שכן בעיר הם רואים הזדמנויות טובות יותר להרוויח כסף.
אנשי המונג (אנ'), מהוים 15% מאוכלוסיית המחוז, והם משפיעים על העיר. מוצרי המונג האופייניים כמו טקסטיל צבעוני נמכרים בבניין השוק.
נשים רבות מהכפרים שמסביב לעיר מקבוצות אתניות שונות מגיעות למואנג שי כדי למכור את מוצריהן בשוקי העיר. לעיתים קרובות הן מבלות שעות בהליכה לשוק העירוני, מכיוון שהן יכולות להשיג מחירים טובים יותר שם.
ישנם משפחות המתגוררות בכפרי הסביבה השולחות את ילדיהן לבתי הספר במואנג שי. הדרך לעיר, שלעיתים קרובות היא מתארכת לאורך קילומטרים רבים, צפופה ברוכבי האופניים או בהולכי רגל כגון הילדים. יש בנים ובנות שלומדים בבתי ספר אתניים. במואנג שי ישנה פנימייה לילדים מכפרים נידחים יותר.
במואנג שי גרים מהגרים סינים רבים, המפעילים מסעדות ואת השוק הסיני.
גאוגרפיה ואקלים

מואנג שי נמצאת בעמק הררי בין שני הרים. שני מורמים מעל העיר. על האחד נמצא "מוזיאון אודומשי", על השני מקדש בודהיסטי עם סטופה.
במחוז אודומשי יש אקלים מונסוני מתון. בשל גובהו הגבוה יחסית, ישנן שינויים רבים יותר בטמפרטורה במהלך השנה עם עונה יבשה קרה יותר בצפון לאוס מאשר בשאר חלקי הארץ.
משקעים שנתיים הם כ־1,900–2,600 מ"מ. הטמפרטורות בחודשים פברואר ומארס ממוצעות בין 18 ל-19 מעלות צלזיוס, מאפריל עד מאי הטמפרטורות מטפסות מעל 31 מעלות צלזיוס.
במיוחד בחודשים הקרים יותר (אוקטובר עד ינואר) ישנן שינויים גדולים בטמפרטורה מיום ללילה. בגלל מיקומו של מחוז אודומשי בין גבעות והרים, ערפל מכסה את העיר משעות הערב ועד לבוקר. במהלך היום הערפל מתחיל להתמוסס, כך שבעונה הקרירה הבקרים בהירים.
נהר נאם קור זורם דרך מואנג שי.
תיירות

במשך כמה שנים נעשו מאמצים לעודד את התיירות במואנג שי על מנת להקל על העוני באזור. מאז 1997 פועל משרד תיירות במואנג שי, הנתמך על ידי שירות הפיתוח הגרמני (DED) מאז 2005. התמיכה של DED נועדה להגדיל את הכנסות האוכלוסייה הכפרית והעסקים הקטנים באמצעות תיירות ובכך להגן על משאבי הטבע. באוגוסט 2007 שודרג משרד התיירות למחלקה לתיירות מחוזית.
תיירות > פיתוח

בשל מיקומה של אודומשי כצומת התנועה החשוב ביותר בצפון לאוס (הכביש היחיד מלואנג פרבאנג לצפון עובר דרך אודומשי). במחוז בקרו בעיקר זרים שעברו במקום.
משך השהייה הממוצע של התיירים היה קצר. לאודומשי היה הדימוי שהמחוז לא מפותח ולא מעניין את התיירים, דבר שבא לידי ביטוי במאמרים על העיר בספרי הדרכה לתיירים.
זה משתנה. מחוז אודומשי נתפס בימינו כמחוז שבו אפשר לראות את לאוס האותנטית, במיוחד מבחינת תיירות אקולוגית. משרד התיירות מציע סיורים, טיולים מודרכים, קורס בישול של מאכלי לאוס וסדנה להכנת נייר מסורתית. באודומשי ישנן שתי סוכנויות נסיעות, אחת מהן מציעה סיורי אופניים מודרכים בלאוס.
על פי הדו"ח הסטטיסטי על התיירות בלאוס 2008 של מינהל התיירות הלאומי של לאוס, מספר התיירים גדל מכ־18,600 ל-102,000 בין השנים 2001 ל־2008. על פי הסטטיסטיקה, כ-17% מכל 1.7 מיליון התיירים שביקרו בלאוס בשנת 2008 הגיעו לאודומשי. באודומשי שמונה בתי מלון וכ־52 בתי הארחה, רובם בבירת המחוז מואנג שי ובצומת התנועה בנהר פקבנג .
תיירות > פוטנציאל תיירותי

בסך הכל, היו זמינות כ־1,286 מיטות באודומשי בשנת 2006. בשנת 2008 שיעור התפוסה שלהם עמד על כ־60% לעומת 73% בלואנג פרבאנג.
תשתית ירודה מעכבת את התפתחות התיירות במחוז אודומשי. לדוגמה מערת Chom Ong (אנ') שהתגלתה, במרחק של כ־45 קילומטרים מאודומשי. המערה הידועה הגדולה ביותר בצפון לאוס. אורכה עולה על 16 ק"מ, גובה תקרה מגיע עד 50 מ', מסלול נחל שזורם במערה ומדורג. המערה משמעותית ביותר בצפון לאוס. נכתב עליה בכמה כתבי עת ספליאולוגיים.
מתחם המערות נגיש להולכי רגל של כשעת הליכה מהכפר באן צ'ום אונג התאילנדי. הגישה לכפר זה היא בדרכי עפר שהופכות לקשות בעונה הגשומה. פוטנציאל המערה כיעד תיירותי נפגע בגלל היעדר תשתיות.
הערות שוליים

↑  על פי מפקד האוכלוסין בלאוס בשנת 2015, באתר של ארגון citypopulation
↑  Khana Sinam Gaan Khon Khua Hiabhiang (Provincial Government Leader Group of Research and Data Collection): "Phavatsaat Muunsya Khweeng Oudomxay" (History of Oudomxay Province), 2004, p. 19-28
↑  Laos: Provinces, Major Cities & Urban Localities - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information, www.citypopulation.de
↑  Schätzungen laut Provinzregierung
↑  Leek 2007: Rural Livelihood Strategies and Natural Resources in Oudomxay, Lao PDR p.1
↑  W. Roder Slash and Burn Rice Systems in the Hills of Northern Lao P.D.R.: Description, Challenges, and Opportunities. 2001
↑  Oudomxay Tourism: What to do, Oudomxay Tourism
↑  Deutscher Entwicklungsdienst: Jahresbericht Oudomxay 2009
↑  Activities in Town . Website des Provincial Tourism Department Oudomxay. Retrieved 15 Jan 2010.
1 2  Lao National Tourism Administration; Planning and Cooperation Department; Statistics Unit: 2008 Statistical Report on Tourism in Laos
↑  British Cave Research Association: Speleology, 13 May 2009, p.34
↑  Michael Laumanns/Francois Brouiquisse, La nouvelle plus longe grotte du Nord Laos in Spelunca No. 113, 2009, p. 9.
נשות המונג, מואנג שי
סטופה, מואנג שי, על ההר פו זה
מערת Chom Ong, גובה התקרה 35 מ'
מזקבשד

מֶזֶקֶבֶשד (בהונגרית: Mezőkövesd) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, שבצפון-מזרח הונגריה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יהודי מזקבשד

לפי המצבות במקום יהודים התיישבו במקום בתחילת המאה ה-19. רובם עסקו במסחר. בין המייסדים של הקהילה היהודית במזקבשד בשנת 1850 היו שלושת האחים: פרקש, וילמוש, ויוסף אונודי שוגר.
הקהילה היהודית החלה להתארגן בשנת 1820 והקימה חברה קדישא ומוסדות חינוך. בית הכנסת הראשון נבנה בשנת 1853 ובשנת 1896 נבנה חדש במקומו, וב-1908 הוקמה ישיבה. קהילת מזקבשד השתייכה לרבנות אבראני[דרוש מקור] עד שנת 1871 אך משנה זו היא הגדירה עצמה כקהילה אורתודוקסית. הקהילה הייתה אחת הקהילות המרכזיות באזור ונתנה שירותים לקהילות נוספות דוגמת קהילת אמוד השכנה. אל מזקבשד השתייכו היישובים היהודים הקטנים: סאנטאישטואן, מאזוניאראד, מאזוקאראסטאש ואבראני.[דרוש מקור]
פעילות ציונית הייתה במזקבשד עוד לפני מלחמת העולם הראשונה והפעילה ביותר במקום הייתה תנועת המזרחי וכמה מחניכיה עלו לארץ ישראל.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו לצבא האוסטרו-הונגרי 30 מיהודי המקום, עשרה נפלו בקרבות. בעת הטרור הלבן הואשמו כמה מיהודי העיירה בקומוניזם ובשיתוף פעולה עם האויב, הועמדו לדין ונגזרו עליהם עונשי מאסר.
בשנת 1930 נמנו בקהילה 874 יהודים, ב-1941 נמנו 798 יהודים (כ-4% מהאוכלוסייה הכללית) ובשנת 1944 היו 801 יהודים.
יהודי מזקבשד > הציונות

הציונות לא הייתה חלק עיקרי וגדול מהחיים בקהילת מזקבשד. היה ניסיון לייסד בה סניף של "הציונים הכלליים" אך דבר זה לא החזיק הרבה זמן. עם זאת, כמה צעירים נלהבים החליטו לאגד מספר פעמים את בני הדור הצעיר, הם סיפרו להם על ארץ ישראל, לימדו אותם את שיריה, ארגנו טיולים ופעמים מעטות העזו להניף את הדגל כחול לבן.
בקהילה זו לא היו חיי ציונות של ממש אך אי אפשר להגיד כי לא היו ציונים כלל וכי לא הייתה התעניינות בציון. לאחר מלחמת העולם הראשונה, אנשים רבים חזרו ציונים מהשבי ברוסיה, הם העריכו את חשיבותה של ארץ ישראל ושל העם היהודי, אך רק מעטים עלו לארץ ישראל בשל בידודה של הונגריה מהעולם המערבי ומהמדיניות הקשוחה של המנדט הבריטי במתן אישורי הכניסה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה צעירים רבים רצו להעלות לארצם המובטחת, ארץ ישראל באוניות של יוונים או של אחרים אך מעטים בלבד הצליחו באמת לעלות, אבל לא בגלל פעילותו של הממסד ההונגרי אלא להפך, בשנים 1940–1941 ההונגרים אף עודדו את ניסיונות ההגירה, סיפקו דרכונים לכל מי שדרש ולעיתים שחררו מעבודת הצבא או מדויק יותר, מעבודת הכפייה לאחר שהושג דרכון לארץ ישראל.
יהודי מזקבשד > חיי הדת והחינוך

קהילת מזקבשד הייתה קהילה אורתודוקסית. רוב אנשי הקהילה היו דתיים אדוקים ושומרי שבת, נהגו להתפלל בבית הכנסת לא רק בשבתות וחגים אלא גם בימי חול. אנשים מעטים לא גילחו את זקנם ורובם לבשו בגדים מודרניים.
לאחר פטירתו של הרב אהרנפלד , הרב יונגרייס (אשר כיהן כרב ראשי של מזקבשד משנת 1904) הקים ישיבה בשנת 1908.
בשנות ה-30 למדו בישיבה זו 15–20 בחורים, ובית המדרש היה חדר שבנו בצד בית הרב. הרב שניהל את הישיבה העביר את הניהול לבנו, הרב משה יונגרייס, ששימש בקהילה כדיין. הדיין היה נואם בהונגרית ובסגנון פטריוטי באוזני הדור הצעיר. רוב הצעירים אינם הבינו באותם ימים את היידיש של הוריהם. היה הראשי נהג לשאת דרשה חגיגית, ב'שבת שובה' וב'שבת הגדול'. הוא נשא את נאומו בשפה היידיש-גרמנית הייתה מקובלת בהונגריה, שונה מהיידיש של היהודים הליטאים והפולנים. המטרה העיקרית של 'תלמוד תורה' הייתה- להעמיק את האמונה.
בשנת 1947, בחצר בית הכנסת הוקם עמוד זיכרון כאות זיכרון לחללי השואה. הבניינים של הקהילה, אולם הוועידות ששימש בימי החורף כבית תפילה, מבני בית הספר ותלמוד התורה, דירת שני השוחטים והשמש- נהרסו. כיום עומד במקומם בית ספר ממלכתי.
יהודי מזקבשד > חלוקה חברתית וכלכלית

רוב היהודים חיו כקמעונאים (מכירות ליחידים), הם היו בעלי מלאכה ועסקו גם בתעשייה בכמות קטנה. היו תשעים חנויות ומפעלים בבעלות יהודית (על פי דוחות היישוב מ-10 ביוני 1944). חנויות אלו סיפקו לתושבים בגדים ונעליים, חומרי בנייה, ברזל, תבלינים וכו. פעמיים בשנה התקיים יריד ארצי גדול שהבטיח הכנסות רבות ועורר התעניינות רבה בעיני התושבים. בשנות ה-30 התחולל משבר כלכלי, משבר זה השפיע רבות על המסחר והכלכלה, רבים מהסוחרים היהודים פשטו רגל ונאלצו לסגור את חנויותיהם.
היהודים אשר היו במעמד הבינוני חיו במרכז ורמת המחיה שלהם הייתה טובה, הם יכלו אף להעסיק עוזרת בית. הם התעניינו רבות בתרבות הספרות הקלאסית, הגרמנית וההונגרית. לרוב הנשים והצעירים ביקרו בקולנוע המקומי ובהופעות מזדמנות של תיאטרון הנודד. בכל בית היה רדיו ומנוי של עיתון יומי. ההורים השתדלו לאפשר לילדיהם לימודים בתיכון או לימודים אקדמיים.
בעיירה חיו גם יהודים בעלי מעמד כלכלי גבוה במיוחד: הסיטונאים (מוכרי סחורה), בעל טחנה אחד, משקיע, מנהל בנק, עצמאים אמידים וכעשרים רופאים ועורכי דין. ליהודים אלה היו דירות יוקרה, הם טסו ובילו במקומות נופש יוקרתיים. רוב אלו היו בוגרי אוניברסיטה ולכן רכשו לעצמם ספרייה פרטית וגם פסנתר לא היה חסר בבתים רבים, ילדיהם סיימו תיכון ושאפו לקבלת תואר מהאוניברסיטה.
גם בני מעמד הפועלים השכירים היו ברובם היהודים, הם התפרנסו מעבודות מזדמנות וחלקם היו רוכלים או מובטלים, אלו נאבקו על אוכל וחיו בדאגה, מגורים רעועים ומצב בריאותי נמוך מאוד. בני מעמד זה סיימו את שש הכיתות של בית הספר היסודי ומשם הרוב הלכו ישר לעבוד באחת החנויות המקומיות. בקהילה זו פעלה אגודת נשים שעזרה רבות סוציאלית לשכבות הנחלשות והמתקשות.