stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המועצה הלאומית הפלסטינית
תולדותיה > לאחר 1967

מתיחות נוספת התגלעה בין דור של פעילים פוליטיים מן התקופה שקדמה ל-1948, לבין ה"פִדָאיִין", פעילי פת"ח צעירים ומיליטנטים. בדצמבר 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, הודח שוקיירי ובמקומו נבחר לתפקיד יו"ר המועצה יחיא חמודה (אנ'), עורך דין יליד הכפר ליפתא.
ב-6–12 ביולי 1968 התכנסה המועצה בפעם הרביעית, בקהיר. מבנה המועצה שונה בעקבות הסכם להצטרפות הפת"ח לאש"ף. מספר החברים נקבע ל-100, מתוכם 38 נתנו לפת"ח ולארגונים המקורבים אליו. בישיבה זו עודכנה האמנה בה דרך הפעולה נקבעה להיות קיצונית יותר, וכונתה "המאבק המזוין", וכן הושם דגש על הפלסטיניות של המאבק.
ב-4 בפברואר 1969, במושב החמישי של המועצה, הודח גם חמודה ובמקומו נבחר יאסר ערפאת, ראש הפת"ח, לאחר שה"צעירים" הצליחו בהשתלטות על המועצה.
מאז נקבע מספר חברי המועצה וחלוקת המנדטים בין הארגונים קודם כינוסה. הוסכם כי מספר חברי המועצה במושב החמישי יהיה 105, מהם: 33 לפת"ח, 11 חברי הוועד הפועל היוצא, 12 לאל צאעקה, 28 עצמאיים, ושלושה נציגי איגודים מקצועיים. הפת"ח הפך לארגון המוביל של אש"ף.
ב-1–6 בספטמבר 1969 נערך המושב השישי של המועצה, שבו נקבע מספר החברים ל-112. במושב זה השתתפה לראשונה "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין", שפרשה בפברואר מ"החזית העממית לשחרור פלסטין". במושב הזה גם אושרה האסטרטגיה של אש"ף, לפיה "מטרת המהפכה הפלסטינית היא הגשמת השחרור המלא של פלסטין", וכמו כן הוחלט על כינון "המדינה הדמוקרטית אשר תרחק מכל צורות ההפליה הדתית והגזענית".
במרץ 1971 התקיים בקהיר הכינוס השמיני של המועצה, בו קבעו הצירים "כי מה שקושר את ירדן בפלסטין הוא קשר לאומי ואחדות טריטוריאלית, אשר עיצבו אותם ההיסטוריה, התרבות והשפה מאז התקופות הקדומות ביותר". באותו כינוס צורפו לראשונה שלושה ערבים ישראלים למועצה: עורך הדין סברי ג'ריס, המורה חביב קהווג'י והמשורר מחמוד דרוויש.
בכינוס ה-12 של המועצה, שנערך ב-1–9 ביוני 1974, אושרה תוכנית השלבים של אש"ף.
ב-22 במרץ 1977 אישרה המועצה את נכונותה להקמת מדינה בכל חלק של הארץ שתפנה ישראל, אולם גם אישרה מחדש את מטרת הפלסטינים לשחרר "את כל האדמה הערבית הכבושה" (כלומר, הארץ כולה), "ללא שלום או הכרה" בישראל. קבוצות הסירוב הפלסטיניות והפונדמנטליסטים האסלאמיים שללו את עמדת המועצה בדבר הקמת מדינה פלסטינית קטנה זמנית כצעד ראשון בשלבים לקראת "שחרור פלסטין כולה".
ב-19–22 בינואר 1979 התכנס בדמשק, בהשתתפות כל הארגונים, המושב ה-14 של המועצה, כדי לגבש עמדה רשמית מוסמכת בנוגע לצעדיו של סאדאת. המועצה דחתה את תוכנית האוטונומיה בגדה המערבית.
לאחר הכינוס ה-16 של המועצה בתוניס ב-1983, התקבלה עקרונית החלטה על "קונפדרציה" עם ירדן.
לאחר שאלג'יריה ביטלה את הצעתה לארח את מושב המועצה הלאומית, תחת לחציו של נשיא סוריה חאפז אל-אסד,
ב-22–29 בנובמבר 1984 אירחה ירדן בעמאן את מושב המועצה ה-17, שבפתיחתו נאם המלך חוסיין. המועצה חזרה על דחייתה את הסכמי קמפ-דייוויד ותוכנית האוטונומיה.
ב-20–26 באפריל 1987 נערך באלג'יר הכינוס ה-18 של המועצה, בהשתתפות כל הארגונים, פרט לארגוני "הברית הלאומית".
ב-12–15 בנובמבר 1988, כשנה לאתר פרוץ האינתיפאדה הראשונה ולאחר הודעת חוסיין ב-31 ביולי 1988 על ניתוק הזיקה של ירדן עם הגדה המערבית, התכנסה המועצה הלאומית באלג'יר למושב ה-19. ב-15 בנובמבר הכריזה המועצה על "עצמאות פלסטין" ועל "כינון מדינת פלסטין על אדמתנו הפלסטינית ובירתה ירושלים", על בסיס החלטת החלוקה 181 מ-1947. המועצה החליטה על "כינון בהקדם האפשרי של ממשלה זמנית למדינת פלסטין" ואשרה הודעה מדינית הקוראת לכינוסה של ועידה בינלאומית על בסיס החלטות 242 ו-338.
תולדותיה > לאחר הסכמי אוסלו

כחלק מהסכמי אוסלו תבעה ישראל כי המועצה הלאומית תצביע על ביטול הסעיפים הקוראים להשמדתה. ב-15 בנובמבר 1998 התקיימה הצבעה כזו בכינוס מיוחד שהתקיים בעזה ושבו השתתף גם ביל קלינטון (אם כי מידת תקפותה נתונה לביקורת). המועצה קיבלה בכינוס זה את החלטה 181 של מועצת הביטחון.
המועצה המחוקקת הפלסטינית החליפה את המועצה הלאומית כמוסד ייצוגי של נבחרי העם ו-188 החברים שלו (רבים מהם חברים בחמאס או בתנועות אחרות המתנגדות לאש"ף) החליפו את 618 החברים של המועצה הלאומית הפלסטינית כגוף ייצוגי. למרות מרכזיותה בהיסטוריה של אש"ף, במאמר משנת 2007, כינה המזרחן גיא בכור את המועצה "גוף היסטורי חסר כל חשיבות כיום".
במאי 2018 צורפה הטרוריסטית עהד תמימי כחברת כבוד במועצה.
לקריאה נוספת

גיא בכור וצבי אל-פלג, לקסיקון אש"ף, תל אביב: משרד הביטחון, 1991
חגי ארליך, יוסף נבו, מיכאל אפל, המזרח התיכון בימינו, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2005
הערות שוליים

↑  צבי אל-פלג, המופתי הגדול, נספח ו': הכרזת העצמאות של המועצה הלאומית הפלסטינית, ב-1 באוקטובר 1948 - בעזה, עמ' 190 (תרגום: מאנגלית לפי חליל II, עמ' 579).
↑  משה שמש, אש"ף: 1993-1964 – ממאבק מזוין לחיסול מדינת ישראל, להסכם שלום איתה, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה? (עורכים: משה מעוז וב"ז קדר), משרד הביטחון, 1996, עמ' 300.
↑  חגי ארליך, יוסף נבו, מיכאל אפל, 2005, "המזרח התיכון בימינו" עמ' 133
↑  Yehoshafat Harkabi, Palestinians and Israel, page 49; יהושפט הרכבי, האמנה הלאומית הפלסטינית ומשמעותה
1 2  משה שמש, אש"ף: 1993-1964 – ממאבק מזוין לחיסול מדינת ישראל, להסכם שלום איתה, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה?, עמ' 304.
↑  אודי מנור, יגאל אלון – ביוגרפיה פוליטית, עמ' 273–274.
↑  מנחם רהט, 3 הערבים הישראלים במועצה הפלשתינית, מעריב, 7 במרץ 1971
↑  משה שמש, אש"ף: 1993-1964 – ממאבק מזוין לחיסול מדינת ישראל, להסכם שלום איתה, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה?, עמ' 306.
↑  בני מוריס, מדינה אחת, שתי מדינות, עמ' 89.
↑  משה שמש, אש"ף: 1993-1964 – ממאבק מזוין לחיסול מדינת ישראל, להסכם שלום איתה, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה?, עמ' 308.
↑  משה שמש, אש"ף: 1993-1964 – ממאבק מזוין לחיסול מדינת ישראל, להסכם שלום איתה, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה?, עמ' 309.
↑  משה שמש, אש"ף: 1993-1964 – ממאבק מזוין לחיסול מדינת ישראל, להסכם שלום איתה, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה?, עמ' 310.
↑  משה שמש, אש"ף: 1993-1964 – ממאבק מזוין לחיסול מדינת ישראל, להסכם שלום איתה, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה?, עמ' 312.
↑  משה שמש, אש"ף: 1993-1964 – ממאבק מזוין לחיסול מדינת ישראל, להסכם שלום איתה, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה?, עמ' 314–315.
↑  אנכי - תלמידי הפילוסופיה של איין ראנד בישראל, באתר אנכי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264957905171  GND: 1068345519  ISNI: 0000 0001 2229 3850  LCCN: n85271511  RERO: 02-A013807095  SUDOC: 030599563  VIAF: 151803518   WorldCat (עם VIAF): 151803518
מירצ'ה ג'ואנה

מירצ'ה דן ג'ואנה (ברומנית: Mircea Dan Gioană;‏ נולד ב-14 ביולי 1958) הוא פוליטיקאי ודיפלומט רומני, היה יושב ראש הסנאט של רומניה בשנים 2008–2011. כיהן כשר החוץ של רומניה בין השנים 2000–2004, היה מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בין השנים 2005–2010. בשנת 2009 הובס על ידי טראיאן בססקו בבחירות לנשיאות רומניה. בשנת 2010 ג'ואנה הושהה ממפלגתו לחצי שנה ובנובמבר 2011 סולק לחלוטין מחברותו במפלגה והפך לסנטור עצמאי. אחר כך בשנת 2012 הוא הקים ארגון פוליטי חדש בשם "רומניה שלנו" ונבחר ליושב ראש הוועדה לענייני חוץ של הסנאט הרומני.  הוחזר באותה שנה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית. החל משנת 2015 עומד בראש מפלגה קטנה חדשה בשם "המפלגה החברתית הרומנית" (Partidul Social Românesc). כמו כן עמד בראש הסניף של המכון אספן ברומניה. 
בין 17 ביולי 2019  ל-2024 ג'ואנה כיהן כסגן מזכיר כללי של נאט"ו אחרי רוז גוטמולר.  
בהכשרתו ג'ואנה הוא מהנדס, משפטן וכלכלן.
רקע משפחתי, ילדותו ולימודיו הראשונים

ג'ואנה נולד בבוקרשט כבן של יואן ג'ואנה, קצין יליד מחוז דולז' באולטניה, שעלה לדרגת גנרל וכיהן כמפקד של ההגנה האזרחית בעת השלטון הקומוניסטי הארוך ברומניה. אמו, אלנה יוליאנה הייתה מהנדסת ברשות התחבורה בבוקרשט. בילדותו גדל בשכונות צ'ישמיג'יו ודומני בבירה.
למד בתיכון היוקרתי ספנטול סבה (סבא הקדוש) בבוקרשט וסיים שם לימודים במגמה ההומנית.
בהמשך למד עד שנת 1983 בפקולטה להנדסה מכנית במכון הפוליטכני, כיום האוניברסיטה הפוליטכנית, ועבד בהמשך כמהנדס בתעשיית האנרגיה בבוקרשט ובג'ורג'ו. בין השנים 1987 ו-1993 למד גם משפטים באוניברסיטת בוקרשט.
פעילותו הדיפלומטית והמשך לימודיו והשתלמויותיו

אחרי המהפכה הרומנית משנת 1989 שהפילה את המשטר הקומוניסטי,
בהיותו שולט היטב בשפה הצרפתית ואנגלית, בשנת 1990 התקבל לעבודה במשרד החוץ בדסק הצרפתי והוצע לו על ידי שר החוץ, אדריאן נסטאסה, להיות אחראי על הפרוטוקול במשרד. ג'ואנה סירב לתפקיד זה והתמנה לבסוף מנהל המחלקה לעניינים אירופיים במשרד החוץ - אחראי על היחסים עם נאט"ו, עם האיחוד האירופי, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה והמועצה האירופית.
בין השנים 1991–1992 נשלח ללמוד בבית הספר הלאומי למנהל ENA בפריז וכמו כן עבר קורס על המוסדות הדמוקרטיים במסגרת קשורה לברית נאט"ו. ב-1993 סיים את לימודי המשפטים והיה לדובר משרד החוץ עד שנת 1995.
סיים לאחר מכן תואר דוקטור בכלכלה עולמית באקדמיה ללימודים כלכליים בבוקרשט.
בינתיים התמנה גם כמנהל כללי אחראי על מחלקת אסיה, אמריקה הלטינית, המזרח התיכון ואפריקה ואחר כך (1994) מנכ"ל אחראי על מחלקת אירופה, צפון אמריקה, אסיה, אמריקה לטינית, ושוב מחלקת המזרח התיכון ואפריקה (1995) במשרד החוץ הרומני.
בין השנים 1996–2000 כיהן כשגריר רומניה בוושינגטון והיה, בגיל 37, השגריר הצעיר ביותר בשרות הדיפלומטי של ארצו.
בעת כהונתו כשגריר רומניה בארצות הברית למד בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד קורסים במסגרת התוכנית לפיתוח ניהולי של קבוצת הבנק העולמי
בין השנים 2000–2004 כיהן בממשלת אדריאן נסטאסה כשר החוץ של רומניה.
בשנת 2001 כיהן כיושב ראש של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
הפעילות הפוליטית

מירצ'ה ג'ואנה לא היה חבר במפלגה הקומוניסטית ואחרי מהפכת 1989 הצטרף לחזית ההצלה הלאומית, אחר כך לחזית החדשה להצלה לאומית שבשנת 2001 הפכה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית PSD. מפלגה זו ממשיכה, תוך כדי שינוי מוחלט של המצע הפוליטי והכלכלי, את המחנה המתון והפרגמטי מקרב חברי המפלגה הקומוניסטית, שהייתה מפלגה יחידה ברומניה בין השנים 1948–1989 ואת מסורת השמאל הסוציאליסטי הרומני של פעם.
אחרי כישלונו בבחירות לראשות עירית בוקרשט בשנת 2004 מול מועמד המפלגה הדמוקרטית, טראיאן בססקו, ואחרי תבוסתו של אדריאן נסטאסה והמפלגה PSD בבחירות לנשיאות, במרץ 2005 הציג מירצ'ה ג'ואנה את מועמדותו לתפקיד יושב ראש מפלגתו PSD. כמועמד צעיר ובעל דימוי רפורמיסטי,
גבר בהפרש קולות גדול על מנהיג האגף השמרני, הנשיא לשעבר יון איליאסקו, ונבחר כמנהיג המפלגה. נבחר שוב מול סורין אופרסקו בדצמבר 2006. כיהן עד שנת 2009 גם כחבר במועצה העליונה להגנה של רומניה.
אחרי שנבחר לסנאט הרומני בשנת 2005 והיה יושב ראש הוועדה לענייני חוץ של הסנאט, בשנת 2008 נבחר ליושב ראש הסנאט של רומניה הודות קולות הברית בין מפלגתו והמפלגה השמרנית PC
ואף של המפלגה הליברלית דמוקרטית. בתחילת שנת 2010 הועלו נגדו טענות לגבי עסקת רכישת מגרש ומכירתו ולגבי גודל הכנסותיו בתקופה ששהה בארצות הברית וכמו כן לגבי עסקה ותגמולים שקיבלה אשתו. נפתחה חקירה בנושאים אלה על ידי הסוכנות הלאומית לשמירת ניקיון הכפיים.
מועמדותו לנשיאות רומניה

בספטמבר 2008 מפלגתו של ג'ואנה, פ.ס.ד. הפסיקה לתמוך בנשיא בססקו ובממשל הליברל-דמוקרטי וגרמה לפריצת משבר פוליטי, כשהנשיא איבד את הרוב בפרלמנט.
בשנת 2009 מירצ'ה ג'ואנה השתתף בבחירות לנשיאות שהתנהלו בשני סבבי בחירות ב-22 בנובמבר וב-6 בדצמבר, בסיבוב הראשון זכה ל-31.5% מהקולות והגיע לסיבוב שני מול טראיאן בססקו.
לקראת הבחירות בדצמבר 2009 ג'ואנה חתם בעיר טימישוארה יחד עם מנהיג המפלגה הלאומית ליברלית PNL, קרין אנטונסקו, עם ראש עיריית סיביו, קלאוס יוהאניס, ועם ראש עיריית טימישוארה, גאורגה צ'והאנדו על הסכם לשיתוף פעולה ("ברית השותפות של טימישוארה") . אולם באספה שתוכננה לרגל אירוע פיוס היסטורי זה נגד היריב המשותף, הנשיא בססקו, מפגינים הפריעו את הסדר ומנעו מג'ואנה לנאום.
במוצאי יום הבחירות מאזן הקולות נראה על סמך מדגמי סקר מטה במקצת לטובתו של ג'ואנה אך בסופו של דבר התברר שהנשיא בססקו זכה בבחירות בשנית עם 50.3% מהקולות, בעוד שבעד ג'ואנה הצביעו רק 49.66% מהבוחרים.
בית המשפט החוקתי של רומניה אישר את התוצאות.
בעקבות תבוסתו ג'ואנה התפטר מתפקיד יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובמקומו בפברואר 2010 נבחר ויקטור פונטה .
בדצמבר 2010 הושהה לחצי שנה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בספטמבר 2024 הודיע שרץ מחדש לנשיאות רומניה בתמיכת  הקרן România Renaşte (רומניה קמה מחדש) בהנהגתו של הפרופסור דומיטרו בורצון שהיה בעבר יועץ נשיאותי ומועמד לעיריית בוקרשט. 
הוא הרכיז על עצמו בעל דעות "מרכז רדיקלי" ו"סוציאל-ליברלי".
בסיבוב הראשון לבחירות שהתקיימו ב 24 בנובמבר השיג תמיכה מועטה.
מועמדותו לנשיאות רומניה > חייו האישיים

בחייו הפרטיים, מירצ'ה ג'ואנה נשוי לאדריכלית מיכאלה ג'ואנה ולזוג שני ילדים: אנה מריה ואלכסנדרו. מיכאלה ג'ואנה היא יושבת ראש החברה הלאומית של הצלב האדום הרומני החל מאפריל 2007 ושל כמה ארגונים לא ממשלתיים בתחום קידום הבריאות והחינוך. בצעירותו כיהן לפרק זמן מה גם שופט כדורגל בליגה מקומית בערים בריגדירו וולונטאר במחוז אילפוב.
פרסים ואותות כבוד

2000 העיטור הלאומי "סטיאווה רומניאֶי" (כוכב רומניה) בדרגת מפקד - על שרות יוצא דופן במדיניות החוץ של רומניה
2002 לגיון הכבוד של צרפת
צילום מ-2013
קשירה רפואית

דוגמה לקשירה רפואית
קשירה רפואית היא פרקטיקה המשמשת להרגעת מטופלים המסוכנים לעצמם או לאחרים. השיטה מוכרת בבתי חולים פסיכיאטריים עוד מימי הביניים[דרוש מקור].
אופן הטיפול

חדר הקשירה הוא בדרך כלל חדר מבודד, ומלבד החפצים הנדרשים לקשירה עצמה הוא ריק. במהלך הקשירה נקשרים שניים או יותר מגפיו של החוסה אל מיטה מיוחדת. במהלך הקשירה תנועתו של הנקשר מאוד מוגבלת והוא איננו יכול כמעט לזוז במהלך כל הקשירה.
בישראל

בעבר נעשה שימוש בקשירה כאמצעי שכנוע, ענישה והרתעה, וכתגובה לאלימות מילולית כלפי הצוות הרפואי. בסוף העשור השני של המאה ה-21, עקב לחץ ציבורי[דרוש מקור], פרסם משרד הבריאות הנחיות ולפיהן אין להשתמש בקשירה אלא כדי למנוע סכנה למטופל או לסובבים, וגם במקרים אלו יש להעדיף את שיטת הבידוד.
על פי הנחיות משרד הבריאות אין לקשור חולה מעל לארבע שעות, ואם יש צורך בקשירה ארוכה יותר, דבר הקורה לעיתים, חייבת להיות בדיקה מחודשת בתום כל 4 שעות של מצבו הפיזי והנפשי של הנקשר. החוק הקיים כיום מאפשר גם קשירות לפרקי זמן ממושכים אף מעל 24 שעות (דבר הכרוך באישור מנהל בית החולים).
האדם הרשאי להורות על קשירה הוא פסיכיאטר או רופא אחר. גם אחות יכולה להורות על פעולה זו - במקרה ששני אלו לא נמצאים והצורך בקשירה הוא דחוף, אך למשך עד 30 דקות ולאחר מכן הדבר טעון באישור רופא.
עוד על פי הנחיות משרד הבריאות, אסור להגביל אדם בקשירה רפואית בנסיבות הבאות: כאמצעי ענישה, כאמצעי חינוכי, כאמצעי לעיצוב ההתנהגות, כאמצעי הרתעה באלימות מילולית, כאמצעי לטפל באי שקט שאינו מסכן את המטופל או את סביבתו, בסירוב למלא הוראות, בסירוב ללקיחת טיפול תרופתי, באי הסכמה לאשפוז, במחסור בכוח אדם במשמרת, וכאמצעי שליטה ליצירת משמעת בקרב המטופלים.
על פי ההנחיות, בכל מצב בו ניתן הדבר, יש להעדיף בידוד.
שימושים אחרים

בנוסף לשימוש בקשירה בפסיכיאטריה, נעשה שימוש ברפואה בקשירת מטופלים גם במקרים נוספים, למשל קשירת חולה קשיש שעלול ליפול מהמיטה, חולה שסובל מפגיעת ראש ועלול להסיר מעצמו ציוד רפואי או בזמן ניתוח או טיפול הדורש חוסר תזוזה.
ראו גם

קשירה כימית
חדר הרגעה
אחיזה טיפולית מרסנת
היסטוריה של הטכנולוגיה

הגלגל הומצא בסביבות 4,000 לפנה"ס, והפך לאחד מהטכנולוגיות הנודעות והשימושיות ביותר. גלגל קדום זה נמצא בתצוגה במוזיאון הלאומי של איראן בטהראן
ההיסטוריה של הטכנולוגיה הוא חקר התפתחות הטכנולוגיים של האנושות, והשפעתם על החברה. האדם אינו היצור היחידי בטבע שמשתמש בכלים. אולם, התאמתו הטובה לשימוש בכלים (יכולתו להשתמש בכלים כדי לבנות כלים, יכולתו לשכלל את כליו וללמוד על אודותם) היא יחידאית. על כן ההיסטוריה של הטכנולוגיה היא נדבך חשוב מכלל ההיסטוריה של האדם.
מדידת ההתקדמות הטכנולוגית

לאורך השנים סוציולוגים ואנתרופולוגים רבים גיבשו תאוריות חברתיות אשר עוסקות באבולוציה החברתית והתרבותית. חלק מהם, כמו לואיס הנרי מורגן, לזלי וייט, וגרהרד לנסקי טענו שההתקדמות הטכנולוגית היא הגורם העיקרי להתפתחות התרבות האנושית. לפי התאוריה של מורגן ישנם שלושה שלבים עיקריים באבולוציה החברתית - פראיות, ברבריות ותרבות (ציוויליזציה). לפי תאוריה זו, ההתקדמות האנושית נחלקת לציוני דרך טכנולוגיים - לדוגמה: בשלב הפראי היכולת להבעיר אש, היכולת להשתמש בקשתות והיכולת ליצור כלי חרס - בשלב הברברי ביות בעלי חיים, חקלאות וייצור כלי מתכת - ובשלב התרבותי היכולת לקרוא ולכתוב.
במקום להתמקד בהמצאות ספציפיות, וייט קבע שהגורם העיקרי שקבע את רמת ההתקדמות האנושית היא יכולתה של האנושות לשלוט באנרגיה ולרתום אותה לצורכי האדם. מסקנתו של וייט הייתה שהאמצעי שבעזרתו יש לבחון את התפתחותה היחסית של כל תרבות הוא לפי סוג וכמות האנרגיה שיש באפשרותה לרתום. וייט הבחין בין חמישה שלבים בהתפתחות האדם: בשלב הראשון, בני האדם השתמשו באנרגיית השרירים שלהם בלבד. בשלב השני, בני האדם השתמשו גם באנרגיית השרירים אותה סיפקו חיות מבויתות. בשלב השלישי, בני האדם השתמשו באנרגיה אותה סיפקו הצמחים (וייט מכנה שלב זה כמהפכה החקלאית). בשלב הרביעי, בני האדם למדו להשתמש באנרגיות המצויות במשאב טבעיים כגון: פחם, נפט וגז. ובשלב החמישי בני האדם למדו להשתמש באנרגיה גרעינית.
לנסקי הגדיר את הטכנולוגיה כיכולת ליצור ולהשתמש במידע. הוא טען כי ככל שיש לחברה כלשהי יותר מידע וידע (במיוחד כאלו המועילים לשליטה על הסביבה הטבעית), היא תהיה יותר מפותחת ומתקדמת.
לנסקי הבחין בין ארבעה שלבים בהתפתחות האדם אשר מבוססים על הפיתוחים בהיסטוריה של התקשורת: בשלב הראשון, המידע עובר דרך הגנים. בשלב השני, כאשר בני האדם צוברים כושר חישה, הם יכולים ללמוד ולהקנות מידע על ידי התנסות. בשלב השלישי, בני האדם מתחילים להשתמש בסימנים ולפתח לוגיקה. בשלב הרביעי, בני האדם מסוגלים ליצור סמלים, לפתח את השפה ואת הכתיבה. פיתוחים בתחום טכנולוגיית התקשורת משפיעים ישירות על התקדמות המערכת הכלכלית והפוליטית, חלוקת העושר, השוויון חברתי ואף בתחומים אחרים של חיי החברה.
יש לציין שתאוריות אלה בחלקן אינן מתבססות על ממצאים או אינן תואמות להשתלשלות העניינים ההיסטורית הידועה מהמחקר הארכאולוגי של המחצית השנייה של המאה העשרים ואילך.
תיארוך טכנולוגיות קדומות

טכנולוגיית סיתות כלי אבן: התרבות האולדובאית - לפני 2.5 מיליון שנה
טכנולוגיית סיתות כלי אבן מתקדמת יותר: התרבות האשלית - לפני 1.6 מיליון שנה
שימוש האדם הקדמון באש: לפחות לפני כ-780,000 שנה
קדרות - כ-20,000 שנה לפני זמננו
ביות בעלי חיים החל מ-15,000 שנים לפני זמננו (הכלב). חיות משק: לפני כ-11,500 שנים
חקלאות - לפני כ-11,500 שנים
עיבוד נחושת - 4000 לפנה"ס
גלגל - 4000 לפנה"ס
כתב - 3500 לפנה"ס
ארד - 3300 לפנה"ס
מרכבה - 2000 לפנה"ס
ברזל - 1500 לפנה"ס
שעון שמש - 800 לפנה"ס
זכוכית - 500 לפנה"ס
קטפולטה - 400 לפנה"ס
פרסה - 300 לפנה"ס
ארכוף - במאות הראשונות לספירה
תיארוך טכנולוגיות קדומות > תקופת האבן

אף על פי שלא קיימים שום עדויות כתובות מתרבויות תקופת האבן, ניתן ללמוד מהמחקרים הארכאולוגים הרבים שנעשו לאורך השנים על ההתפתחות הרבה של התרבויות שחיו בתקופה זו ועל המעבר מחברות נוודיות של ציידים-לקטים בתקופה הפלאוליתית לחברות חקלאיות נייחות בתקופה הנאוליתית.
הטכנולוגיות העיקריות הראשונות שפותחו היו קשורות להישרדות, לציד, ולהכנת מזון. אש, כלי אבן, אמצעי לחימה וביגוד היו אבני דרך בהתפתחות הטכנולוגית במהלך תקופה זו. התרבויות שחיו במהלך תקופת האבן פיתחו את המוזיקה והשתתפו בלוחמה מאורגנת. תת-קבוצות שונות בתקופת האבן פיתחו סירות בעלות קורה צדדית בהם השתמשו כדי להגר מזרחה לכיוון הארכיפלג המלאי, ברחבי האוקיינוס ההודי למדגסקר וגם ברחבי האוקיינוס השקט - לצורך כך נדרש מהם ידע בזרמי האוקיינוס, דפוסי מזג אוויר, ספנות, ניווט שמימי ושימוש במפות כוכבים.
חלקה האחרון של תקופת האבן, מכונה התקופה הנאוליתית. את תחילת התקופה מציינת המצאת החקלאות, ואת סיומה ניתן לראות בהופעת כלי מתכת בתקופת הברונזה או תקופת הברזל (בהתאם לאזור הגאוגרפי). בהגדרת תקופה זו אין הכוונה בהכרח לרצף בזמן, אלא, למגוון מאפיינים תרבותיים כגון שימוש ביבולי פרא, גידול יבולי בעל ושימוש בבעלי-חיים מבויתים.
תיארוך טכנולוגיות קדומות > תקופת הנחושת ותקופת הברונזה

במהלך המהפכה הנאוליתית חלו שינויים קיצוניים בטכנולוגיות החקלאיות הקיימות אשר שכללו את החקלאות, ביות בעלי חיים, והמעבר למגורי קבע. שילוב גורמים אלו הוביל לפיתוח טכנולוגיות שאפשרו התכה של נחושת (תקופת הנחושת) ובהמשך של ברונזה (סגסוגת של נחושת בתוספת בדיל להקשיה), ובעקבות כך, החל שימוש מוקדם בכלי מתכת לצד כלי האבן, אף על פי שכלי האבן המלוטשים המשיכו לשמש במשך זמן רב ככלים הנפוצים ביותר משום שהם היו קיימים בשפע רב לעומת המתכות אשר היו פחות נפוצות (בעיקר בדיל).
תחילת תקופת הברונזה מצוינת בפיתוחים טכנולוגיים מתקדמים שאפשרו ייצור של כלים עשויים מברונזה. מגמה טכנולוגית זו החלה ככל הנראה באזור הסהר הפורה והופצה ברחבי העולם לאורך הזמן. התפתחות טכנולוגית זו לא הייתה כלל-עולמית ובשל כך בחלקים מסוימים של העולם - כמו אפריקה - לא התקיימה תקופה זו והציוויליזציה התפתחה מהתקופה הנאוליתית ישירות לתקופת הברזל.
תיארוך טכנולוגיות קדומות > תקופת הברזל

במהלך תקופת הברזל ההתפתחויות היכולת הטכנולוגית המתקדמת ביותר אפשרה יצור כלים העשויים מברזל. עמידותו של הברזל, טפרטורת ההתכה הגבוהה שלו ושכיחותן של עפרות הברזל הפכה אותו לנפוץ וזול יותר מאשר הברונזה.יכולת לכרות אזורים מיוערים הפך אפקטיבי יותר, ובשל כך כמות גדולה יותר של אזורים מיוערים נכרתו על מנת לפנות אדמות חקלאיות נוספות אשר סיפקו את הצרכים של האוכלוסייה הגדלה.
בתחילת האלף הראשון לפנה"ס, כבר החליפו כלי הנשק העשויים ברזל את אלה העשויים ברונזה ברחבי המזרח התיכון.
בתרבויות רבות באזור אירואסיה, תקופת הברזל הייתה התקופה האחרונה לפני פיתוח השפה הכתובה, אף על פי שפיתוח טכנולוגי זה לא היה בעל השפעה כלל-עולמית.
ציוויליזציות קדומות

הגידול באוכלוסייה של הציוויליזציות הקדומות הובילו להתפתחויות מואצות בטכנולוגיה ובהנדסה, התפתחויות אשר גרמו לציוויליזציות נוספות לאמץ טכנולוגיות חדשות.
המצרים המציאו והשתמשו במכונות רבות פשוטות, כגון "מישור משופע" כדי לפשט תהליכי בנייה. תרבות עמק האינדוס אשר הייתה ממוקמת באזור עשיר במשאבים, ידועה בשל היישום המוקדם שלה של תכנון עיר ושימוש בטכנולוגיות תברואה. כמו כן, התרבות ההודית העתיקה הייתה בחזית הטכנולוגיה הימית - לוח אשר התגלה במואנג'ודארו מתאר את מלאכת הספנות באותה העת.
הסינים היו אחראים להמצאות ופיתוחים טכנולוגיים רבים. פיתוחים טכנולוגיים מסין כוללים מכשירי סייסמולוגיה, גפרורים, נייר, מד-קוטר, מחרשת ברזל, מכונת זריעה, מריצה, גשר תלוי, מצנח, השימוש בגז טבעי כדלק, מצפן מגנטי, מדחף, קשת המוצלבת ואת אבק השרפה.
מהנדסים מיוון העתיקה ומהתרבות ההלניסטית פיתחו טכנולוגיות רבות ושיפרו טכנולוגיות אשר היו כבר קיימות, בייחוד במהלך התקופה ההלניסטית. הרומאים פיתחו חקלאות מרוכזת ומתוחכמת, אשר השתמשה בטכנולוגיית הברזל הקיימת, יצרו חוקים אשר סיפקו בעלות לאינדיבידואלים, פיתחו טכנולוגיית בנייה באבן, פיתחו את בניית הדרכים, ההנדסה הצבאית וההנדסה האזרחית. המהנדסים הרומים היו הראשונים שבנו קשתות מונומנטליים, אמפיתיאטרון, אמות מים, מרחצאות ציבוריים, גשרים קשתיים, נמלים, מאגרים סכרים וכמו כן, כמות גדולה של כיפות וקשתות נבנו בכל רחבי האימפריה הרומית. המצאות רומיות ראויות לציון כלולות את הספר (קודקס), ניפוח הזכוכית והבטון. חלק מהמבנים אותם בנו הרומאים שרדו אלפי שנים עד היום.
בני האינקה והמאיה היו בעלי ידע הנדסי רב, אפילו בסטנדרטים של היום. הכפרים שלהם השתמשו במערכות השקיה ותעלות ניקוז, ובעזרתם הצליחו לייעל את הפיתוח החקלאי. בעוד שיש אשר טוענים כי בני האינקה היו הממציאים הראשונים של ההידרופוניקה, הטכנולוגיה החקלאית בה השתמשו עדיין הייתה מבוססת על עיבודי קרקע. בדומה לבני האינקה, גם לבני המאיה הייתה טכנולוגיה חקלאית וטכנולוגיית בנייה מתקדמת למדי. במשך תקופת זמן זו, מרבית הבנייה, נעשתה על ידי נשים, משום שהגברים של ציוויליזציית המאיה האמינו כי הנשים היו אחראיות ליצירת דברים חדשים. עיקר תרומתם של האצטקים כלל מערכת תקשורת בין הערים אותם כבשו. באזור אמריקה המרכזית ללא בעלי חיים אשר שימשו לצורך הובלה (וכתוצאה מכך, ללא כלי רכב בעלי גלגלים), הדרכים אשר היו קיימות נועדו למסעות רגליים, בדומה לציוויליזציות המאיה והאינקה.
טכנולוגיות של ימי הביניים וטכנולוגיות מודרניות > המהפכה החקלאית המוסלמית

מן המאה ה-8, העולם המוסלמי של תקופת ימי הביניים עבר שינויים משמעותיים בחקלאות - שינויים אשר ידועים בשם "המהפכה החקלאית המוסלמית" או "המהפכה הירוקה". קשרי המסחר אשר התקיימו על ידי הסוחרים המוסלמים ברחבי העולם אפשרו הפצה של יבולים, צמחים וטכניקות חקלאות רבות בין אזורים שונים במדינות אשר היו תחת שליטה מוסלמית, וכמו כן הם גם "אימצו" יבולים, צמחים וטכניקות חקלאות רבות מאזורים אשר לא היו תחת שליטה מוסלמית והפיצו אותם ברחבי המדינות המוסלמיות אשר לרוב לא היו מסוגלים לגדל את היבולים הללו בשל תנאי מזג האוויר.
המהנדסים המוסלמים היו אחראים לחידושים תעשייתיים רבים - שימוש באנרגיה הידרואלקטרית, שימוש תעשייתי מוקדם של אנרגיית הרוח, נפט ובניית בית חרושת גדולים. השימוש התעשייתי בטחנות מים הפך נפוץ מן המאה ה-8. מגוון של בתי חרושת תעשייתיים פותחו במדינות המוסלמיות, אשר כללו בתי חרושת לניקוי צמר, טחנות קמח, בתי-חרושת לנייר, מנסרות, בתי-חרושת ליצור ספינות, מכתשות, בתי-חרושת לפלדה, בית-זיקוק לסוכר וטחנות רוח. עד המאה ה-11, בכל המדינות המוסלמיות פעלו בתי החרושת התעשייתיים הללו - מאל-אנדלוס וצפון אפריקה ועד למזרח התיכון ולמרכז אסיה. המהנדסים המוסלמים פיתחו גם את גל הארכובה וטורבינות המים.
מספר משמעותי של המצאות פותחו על ידי מהנדסים ומדענים מוסלמים במהלך תקופה זו, לרבות ממציאים כגון עבאס איבן פירנאס, טאקי אל-דין, ובמיוחד אל-ג'זארי. חלק מן הפיתוחים הטכנולוגיים של תור הזהב האסלאמי כוללים את הקמרה אובסקורה, הקפה, גלשן האוויר, הסבון המוצק, השמפו, חומצה חנקתית, המזקק, השסתום, בוכנות, מנעול צירופים, שמיכות טלאים, קשתות מחודדות, טחנות רוח, העט הנובע, ניתוח תדירויות, זכוכית הקוורץ, השטיח הפרסי, ההמחאה המודרנית, הספירה הארמילרית ורקטות נפיצות.
טכנולוגיות של ימי הביניים וטכנולוגיות מודרניות > אירופה בימי הביניים

למרות התפישה המבוטאת בשמה של התקופה, הטכנולוגיה לא קפאה על שמריה באותה תקופה. ההפך הוא הנכון, התקדמויות טכנולוגיות של ימי הביניים היוו את המסד לתהליכי שינוי כלכליים ותרבותיים אדירים.
בין ההתפתחויות הטכנולוגיות המובהקות של ימי הביניים ניתן לכלול את: טחנת המים וטחנת הרוח בתחום אספקת הכוח ורתימת כוחו של הטבע, את מחזור שלושת השדות, פיתוח המחרשה הכבדה והרתמה המודרנית לסוס בחקלאות והמצאת הכפתור.
עם הפיתוחים המשמעותיים בטכנולוגיה הצבאית נמנים: אימוץ אבק השרפה, המצאה שהגיעה מסין לאירופה. ואפשרה גם את פיתוח התותח שהתרחש באותה עת. פיתוח שריון הלוחות, פיתוח הקשת המוצלבת ופיתוח הטרבושה. גם להמצאת פרסת הסוס היה תפקיד היסטורי חשוב שכן היא אפשרה לראשונה שימוש מאסיבי בסוס ללחימה ורכיבה ארוכת טווח ואפשרה לקרל הגדול מנהיג הפרנקים את בניית הצבא המחודש שלו.
פיתוחים טכנולוגיים חשובים נוספים כוללים בין השאר את השעון, האצטרולב, הנייר והמראה.