stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הג'נטלמן האחרון (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  רומן מאת פורד מדוקס פורד
 סוגה:  דרמה תקופתית
 יוצרים:  טום סטופארד 
 כותבים:  טום סטופארד
 בימוי:  סוזנה וייט
 שחקנים:  בנדיקט קמברבאץ'  רבקה הול  אדלייד קלמנס
 פסקול:  דרק ברוס
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מקום התרחשות:  יורקשייר, לונדון 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  5
 הפקה
 מפיק:  דייוויד פרפיט  סלווין רוברטס
 מפיקים בפועל:  מייקל באק  דמיאן טימר
 חברת הפקה:  מסך ממותה בשיתוף HBO
 הפצה:  הולו, HBO Max 
 צלמים:  מייק אליי
 מוזיקה:  Dirk Brossé 
 אורך פרק:  57-59 דקות (גרסת חמשת החלקים)  46 דקות (גרסת ששת החלקים)  287 דקות (כל הסדרה)
 שידור
 רשת שידור:  BBC/HBO/VRT
 רשת שידור בישראל:  HOT
 תקופת שידור מקורית:  24 באוגוסט 2012 - 21 בספטמבר 2012 (BBC)  26 בפברואר 2013 - 28 בפברואר 2013 (HBO) – 21 בספטמבר 2012 
 תקופת שידור בישראל:  30 בדצמבר 2012
 קישורים חיצוניים
 http://www.hbo.com/parades-end#/
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הג'נטלמן האחרון היא מיני-סדרה של BBC/HBO/VRT, אשר מבוססת על סדרת הספרים "סוף המצעד" מאת פורד מדוקס פורד (1924-1928). הסדרה שודרה לראשונה ב-24 באוגוסט 2012 בערוץ BBC Two וב-26 בפברואר 2013 בערוץ HBO. בארץ הסדרה שודרה לראשונה ב-30 בדצמבר 2012 בערוץ HOT. הסדרה הוקרנה גם בפסטיבל הקולנוע בגנט ב-11 באוקטובר 2012. חמשת פרקי הסדרה נכתבו על ידי טום סטופארד ובוימו על ידי סוזנה וייט. בנדיקט קמברבאץ' ורבקה הול מככבים בסדרה ככריסטופר וסילביה טייטג'נס, יחד עם אדלייד קלמנס, רופרט אוורט, מירנדה ריצ'רדסון, אן-מארי דאף, רוג'ר אלאם, ג'נט מק'טיר, פרדי פוקס, ג'ק יוסטון וסטיבן רוברטסון.
הסדרה זכתה לשבחים רבים ולעיתים קרובות מתוארת כ-"אחוזת דאונטון למשכילים". בפרק הבכורה ששודר ב-BBC Two צפו 3.5 מיליון צופים, המספר הגדול ביותר של צופים בסדרת דרמה מאז רומא, אשר שודרה ב-2005. המיני-סדרה זכתה בשש מועמדויות לפרסי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, כולל לשחקנית הטובה ביותר עבור רבקה הול, ובחמש מועמדויות לפרס אמי, כולל לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור טום סטופארד והשחקן הטוב ביותר עבור בנדיקט קמברבאץ'. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
תקציר העלילה

בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, שלושה בריטים נמשכים אל תוך מערכת יחסים טעונה, ובסופו של דבר טרגית: כריסטופר טייטג'נס אנגליקני, סטטיסטיקאי, שמרן ובנו השני של אדון אחוזת גרובי; סילביה סאטרווייט, אשתו הנהנתנית אשר נישאה לו רק כדי להסתיר את העובדה שהבן שלהם הוא לא באמת שלו; ולנטיין וואנופ, צעירה סופרג'יסטית ובתה של סופרת, אשר נקרעת בין האידיאליזם שלה והמשיכה שלה לכריסטופר. בעוד שהמלחמה גורמת לשינוי מהותי באירופה, וכריסטופר נפצע קשה בצרפת, הקונפליקט מתנפץ ומשנה את חייהם של השלושה.
הפקה

דמיאן טימר ניגש למחזאי טום סטופארד וביקש ממנו לכתוב עיבוד לסדרת הספרים. לאחר קריאתם, סטופארד הסכים לכתוב את התסריט. זה היה הפרויקט הטלוויזיוני הראשון שלו מזה 30 שנה. סטופארד הצהיר שהוא שקל ללהק את בנדיקט קמברבאץ' לתפקיד כריסטופר טייטג'נס עוד לפני שהסדרה שרלוק הפכה אותו לכוכב עולמי. אדלייד קלמנס לוהקה כוולנטיין לאחר שהגיעה לאודישן שלה בלבוש התקופה. תחילה המפיקים לא רצו ללהק שחקנית אוסטרלית לתפקיד, אך החליטו ללהק אותה לאחר שגילו שאביה הוא אזרח בריטי.
חלק ניכר מהסדרה צולם בעיר קנט, בבית דורטון ובכנסיית תומאס א' בקט הקדוש. סצנות נוספות צולמו בבית הבונים החופשיים בלונדון ובפארק דנקומב. שאר הסדרה צולמה בבלגיה.
שחקנים

בנדיקט קמברבאץ' – כריסטופר טייטג'נס
רבקה הול – סילביה טייטג'נס
אדלייד קלמנס – ולנטיין וואנופ
מירנדה ריצ'רדסון – גברת וואנופ, אמה האלמנה של ולנטיין
פרדי פוקס – אדוארד וואנופ, אחיה הצעיר של ולנטיין
ג'נט מקטיר – גברת סאתרווהווייט, אמה של סילביה
נד דנהי – האב קונסט
אלן הווארד – טייטג'נס הגדול, אביו של כריסטופר
רופרט אוורט – מארק טייטג'נס, אחיו למחצה של כריסטופר
מישה הנדלי – מייקל טייטג'נס (בגיל 4)
רודי גודמן – מייקל טייטג'נס (בגיל 8)
סטיבן גראהם – וינסנט מקמסטר
אן-מארי דאף – אידית' דוכמין
רופוס סוול – הכומר דוכמין, בעלה של אידית'
רוג'ר אלם – גנרל אדוארד קמפיון
פטריק קנדי – קפטן מק'צ'ני
סטיבן רוברטסון – קולונל ביל ויליאמס
לוסינדה רייקס – אווי, המשרתת של סילביה, נקראת "הלו סנטרל",
ג'ק יוסטון – ג'רלד דרייק, המאהב לשעבר של סילביה
טום מייסון – פיטר "פוטי" פרוני, נמצא ברומן עם סילביה
ג'יימי פרקר – אדון בראונלי, מעריץ מתוסכל של סילביה
אנה סקלרן – בובי פלהאם, חברתה הטובה ביותר של סילביה
סאשה וואדל – ליידי גלורבינה, אמו של בובי פלהאם
הנרי לויד-יוז – קפטן נוטינג
ביקורות

הסדרה זכתה לשבחים רבים מהמבקרים הבריטים. גרייס דנט, כתבת האינדפנדנט, אמרה שהג'נטלמן האחרון היא אחד מהדברים הטובים ביותר שה-BBC עשו אי פעם. אחרים שיבחו את קמברבאץ' ואת הול על משחקם. ג'רארד גילברט, גם הוא מהאינדפנדנט, אמר על קמברבאץ' ש"אולי אף שחקן אחר בדורו לא יכול, כמוהו, לרמז על הרעש וההמולה אשר מתרחשים מתחת לשטח הנראה לעין, שהוא, לכאורה, רגוע, יציב ואדיש". אמה דיבדין משולחן האמנויות מצאה ש"הופעתו של קמברבאץ'... היא ללא דופי ולעיתים קרובות מרגשת עד כדי כאב, שילוב מכאיב של נוקשות רגשית ורגישות עמוקה ומשתקת". קייטלין מורן אמרה על הדמות של סילביה שהיא "אחת הדמויות הנשיות הטובות ביותר בעשור האחרון". הסדרה משכה 3.5 מיליון צופים בפרק הראשון שלה, דבר אשר הפך אותה לסדרת הדרמה הניצפת ביותר ב-BBC Two מאז שהסדרה רומא שודרה בשנת 2005. בפרק השני חלה ירידה ברייטינג והוא משך 2.2 מיליון צופים. מספר צופים מצאו את ערבוב הצלילים בעייתי, מה שגרם לכך שהיה להם קשה לשמוע ולהבין את הדיאלוג.
על פי האתר Metacritic, הג'נטלמן האחרון קיבלה ביקורות טובות באופן כללי ממבקרי קולנוע אמריקאים וקנדים. ג'ף שנון כתב בשיקגו סאן-טיימס שהסדרה "בוימה ברמה גבוהה" ושיש בה "הופעות ראויות לפרס", בעוד שבראד אוסוולד מהוויניפג פרי פרס קרא לסדרה "יצירת מופת טלוויזיונית".
הטטרלוגיה של פורד הפכה לרבת-מכר לאחר שהסדרה שודרה ב-BBC.
פרסים ומועמדויות

הג'נטלמן האחרון הייתה מועמדת לפרסים רבים. גם בנדיקט קמברבאץ' וגם רבקה הול זכו בפרס לשחקן ולשחקנית הטובים ביותר מאת ארגון העיתונות המשודרת, בעוד שטום סטופארד זכה בפרס הכתיבה הטובה ביותר והסדרה עצמה זכתה בפרס לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
המיני-סדרה קיבלה שש מועמדויות לפרס הבאפט"א, כולל לשחקנית הטובה ביותר עבור רבקה הול, וחמש מועמדויות לפרס אמי, כולל לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור טום סטופארד ולשחקן הטוב ביותר עבור בנדיקט קמברבאץ'. הסדרה זכתה בפרס הבאפט"א לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
| פרס | קטגוריה | מועמד (ים) | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| פרסי האמי | השחקן הראשי הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט | בנדיקט קמברבאץ' | מועמדות |
| פרסי האמי | התסריטאי הטוב ביותר במיני-סדרה, סרט או ספיישל דרמטי | טום סטופארד | מועמדות |
| האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה | השחקנית הראשית הטובה ביותר | רבקה הול | מועמדות |
| האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה | המיני-סדרה הטובה ביותר | טום סטופארד, סוזנה וויאט, דייוויד פרפיט ודמיאן טימר | מועמדות |
| האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | שנה נייפאר | זכייה |
| האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה | האיפור ועיצוב השיער הטובים ביותר | יאן ארצ'יבולד | מועמדות |
| האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה | עיצוב ההפקה הטוב ביותר | מרטין צ'יילדס | מועמדות |
| האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה | האפקטים החזותיים והעיצוב הגרפי הטובים ביותר | רופרט ריי | מועמדות |
| האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה | התסריטאי הטוב ביותר בסדרת דרמה | טום סטופארד  | מועמדות |
| הפסטיבל הבינלאומי לתוכניות אודיוויזואליות בביאריץ | הסדרה הטובה ביותר |  | מועמדות |
| הפסטיבל הבינלאומי לתוכניות אודיוויזואליות בביאריץ | התסריט הטוב ביותר | טום סטופארד | זכייה |
| החברה הבריטית לצלמים | הצילום הטוב ביותר בסדרת דרמה | מייק אליי | מועמדות |
| פרסי איגוד עיתונאי השידור | השחקן הטוב ביותר | בנדיקט קמברבאץ' | זכייה |
| פרסי איגוד עיתונאי השידור | השחקן הטוב ביותר | רוג'ר אלאם | מועמדות |
| פרסי איגוד עיתונאי השידור | השחקנית הטובה ביותר | רבקה הול | זכייה |
| פרסי איגוד עיתונאי השידור | סדרת הדרמה הטובה ביותר |  | זכייה |
| פרסי איגוד עיתונאי השידור | התסריטאי הטוב ביותר | טום סטופארד | זכייה |
| פרסי השידור | סדרת הדרמה הטובה ביותר |  | מועמדות |
| פרס מבקר הטלוויזיה | השחקנית הטובה ביותר בסרט לטלוויזיה או במיני-סדרה | בנדיקט קמברבאץ' | מועמדות |
| פרס מבקר הטלוויזיה | השחקן הטוב ביותר בסרט לטלוויזיה או במיני-סדרה | רבקה הול | מועמדות |
| פרסי חברת הטלוויזיה המלכותית | סדרת הדרמה הטובה ביותר |  | מועמדות |
| פרסי חברת הטלוויזיה המלכותית | הפקת העיצוב הטובה ביותר בסדרת דרמה | מרטין צ'יילדס | מועמדות |
| פרסי חברת הטלוויזיה המלכותית | העיצוב הגרפי הטוב ביותר - כותרות | רופרט ריי | זכייה |
| טקס פרסי Sky Arts המתקיימים בגדה הדרומית | סדרה הדרמה הטובה ביותר |  | זכייה |
| האקדמיה הבינלאומית לעיתונות | השחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט לטלוויזיה | בנדיקט קמברבאץ'  | מועמדות |
מוצרים

הוצאת הספרים של ה-BBC הוציאה מהדורה חדשה של "סוף המצעד" שעל העטיפה שלה מופיעים קמברבאץ', הול וקלמנס. המהדורה יצאה בבריטניה ב-16 באוגוסט 2012.
ספר מלווה להג'נטלמן האחרון מאת טום סטופארד ובהוצאת פייבר ופייבר הופץ גם כן. הוא מכיל את התסריט, תמונות וסצנות שנמחקו.
הפסקול, מאת דירק ברוס, יצא בפורמט דיגיטלי ופיזי ב-2 באוקטובר 2012.
גרסאות DVD ו-Blu-ray של הסדרה יצאו ב-8 באוקטובר 2012. הן כוללות צילומים מאחורי הקלעים וראיונות עם אנשי הצוות והשחקנים.
אמירה אל-הייב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1985 (בת 40 בערך) טובא שבגליל העליון, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  צה"ל
 דרגה:  חייל 
 
אמירה אל-הייב (בערבית: اميرة الهيب; נולדה ב-1985) היא הבדואית הלוחמת הראשונה בצה"ל. את שירותה הצבאי עשתה במשמר הגבול.
ביוגרפיה

אל-הייב נולדה בכפר הבדואי טובא שבגליל העליון, סמוך לראש פינה. יש לה חמישה אחים. כשמלאו לאמירה מספר חודשים עברה המשפחה לוואדי אל-חמאם שם הצטרפה לחמולה של האם נעמת. אל-הייב למדה בבית הספר היסודי בוואדי אל-חמאם ואחר כך, בתיכון בטובא-זנגרייה.
הכפר ואדי אל-חמאם יושב על אדמות מינהל מקרקעי ישראל, ורוב תושביו, כולל משפחת אל-הייב, גרו במשך מספר שנים בסככות וצריפי פח. במשך הזמן עברו המשפחות לבתי קבע וחוברו לרשתות המים והחשמל. בעת היותה נערה נהרס הצריף הישן של המשפחה על ידי המנהל בטענה שמדובר בבנייה לא חוקית, ובני המשפחה עברו לבית הקבע החדש שלהם שבנייתו לא הושלמה.
אחד מאחיה של אמירה הוא סמל תייסיר אל-הייב מהגדס"ר, שנידון לשמונה שנות מאסר על הריגת טום הורנדל, פעיל השמאל מתנועת הסולידריות הבינלאומית שנורה בשנת 2003 ברפיח בעת שהתקרב לעמדה צבאית.
בהיותה בת 19, בשנת 2003, רצתה אל-הייב להתגייס לצה"ל. הדבר עורר התנגדות עזה בקרב חלק מהחברה הבדואית, בעיקר מצד אנשי דת ותומכי התנועה האסלאמית, שכן למרות שגיוס גברים בדואים לצה"ל הוא עניין שבשגרה, גיוס נשים בדואיות היה בגדר טאבו בחברה זו. בין היתר נרגם בית המשפחה באבנים.
לעזרתה נחלץ נור אל-הייב, נכה צה"ל מהכפר עילבון, אשר מכונה ה"אבא של החיילים הבדואים", ולאחר מאבק משותף גויסה אל-הייב.
אל-הייב עברה את הטירונות פעמיים בגלל בעיות שפה, אך לבסוף הוכשרה כלוחמת רובאי 05 והוצבה במשמר הגבול.
ראשוניותה של אל-הייב זכתה לפרסום רב, ובין היתר נפגשה עם הרמטכ"ל ועם נשיא המדינה, משה קצב.
בעקבות גיוסה של אל-הייב החלו נשים בדואיות נוספות להתגייס לצה"ל.
הקרן הלאומית לאמנויות

| --- | --- |
סמליל הקרןסמליל הקרן
 Art works ("אמנות עובדת")
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 תחום שיפוט:  ארצות הברית
 סוכנות אם:  הממשלה הפדרלית של ארצות הברית
 תאריך הקמה:  1965 
 יו"ר:  מריה רוסריו ג'קסון (בפועל)
 מטה מרכזי:  מרכז החוקה (אנ'), וושינגטון די. סי.
 תקציב:  162,250,000 דולר (2020)
 www.arts.gov
 
הקרן הלאומית לאמנויות (באנגלית: The National Endowment for the Arts; בראשי תיבות: NEA) היא סוכנות עצמאית של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, אשר תומך בפרויקטים של מצוינות אומנותית. הקרן הוקמה על פי החלטה הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1965. משרדי הקרן נמצאים בוושינגטון. הקרן זכתה בפרס טוני להצטיינות בתיאטרון (אנ') ב-1995, ובפרס טוני מיוחד (אנ') ב-2016.
רקע

המטרה המוצהרת של הקרן היא "תמיכה במצוינות באמנויות, חדשות כמבוססות, הבאת האומנות לכל האמריקאים; והבאת הנהגה לחינוך לאומנויות".
רונלד רייגן הודיע על כוונה לבטל את הקרן בהדרגה על פני תקופה של שלוש שנים, עם כניסתו למשרד ב-1981. אך הביטול לא יצא אל הפועל, לאחר שצ'רלטון הסטון וג'וזף קורס, הניעו אותו מביטולו.
מאז אמצע שנות ה-80 עד אמצע שנות ה-90, עמד התקציב השנתי של הקרן על בין 160 ו-180 מיליון דולר. ב-1996, הקונגרס חתך את תקציב הקרן ל-99.5 מיליון דולר. בשנים 2010–2015 התקציב שב לרמתו הקודמת, עם תקציב של 167.5 מיליון דולר בשנת 2010 ותקציב של 146.21 מיליון דולר בשנת 2015.
הנהלה

הקרן מנוהלת על ידי יו"ר ממונה על ידי נשיא ארצות הברית באישור הקונגרס, לתקופת כהונה של ארבע שנים. המועצה המייעצת ליו"ר כוללת 16 חברים, הממונים על ידי הנשיא כאנשים בעלי מומחיות וידע בתחום האמנות ועוד שישה חברי קונגרס חסרי זכות הצבעה.
המועצה מייעצת ליו"ר על מדיניות ותוכניות, בחינת בקשות למענקים, הנחיות לגיוס כספים ויוזמות למנהיגות.
מענקים

הקרן מחלקת מענקים בקטגוריות של:
1) פרויקטים אמנותיים, בקטגוריות של קהילות אמנים, חינוך לאמנות, מחול, עיצוב, אמנות מסורתית ופולקלוריסטית, ספרות, סוכנויות אמנות מקומיות, אמנויות התקשורת, מוזיאונים, מוזיקה, תיאטרון מוזיקלי, אופרה, הופעות, תיאטרון, ואמנות חזותית. 2) יוזמות לאומיות 3) הסכמי שותפות. הקרן גם מחלקת מענקים לסופרים יצירתיים ולמתרגמים בעלי כישרון יוצא דופן בתחומי הפרוזה והשירה.
הקרן היא מושא למחלוקת בתוך ארצות הברית. קבוצות שמרניות בארצות הברית, מתחן ביקורת על שהסוכנות משתמשת בכספי מיסים כדי לממן אמנים שנויים במחלוקת כמו רוברט מייפלת'ורפ.
מנגד אמנים מתלוננים על התקציב הנמוך של הקרן. ויליאם פוהידה ציין ש"במכרז אחד, אספנים עשירים קנו כמעט מיליארד דולר של אמנות עכשווית בכריסטי'ס בניו-יורק." עוד הוא ציין: "אם היה 2% מס על מכירות פומביות בניו יורק ניתן היה להכפיל את תקציב הקרן בשני לילות."
ביחד עם מספר גופים נוספים הקרן אחראית לקידום הקמת הגן הלאומי של הגיבורים האמריקאים שאמור להיפתח ב-4 ביולי 2026.
חדשות הספנות

| --- | --- |

עטיפת הספר בעברית
 מידע כללי
 מאת:  אני פרו 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 נושא:  maritime news 
 מקום התרחשות:  ניופאונדלנד 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1993 
 פרסים
 פרס הספר הלאומי לספרות בדיונית (אני פרו, 1993)  פרס פוליצר לסיפורת (אני פרו, 1994) 
 
חדשות הספנות (אנגלית: The Shipping News) הוא רומן מאת הסופרת האמריקאית אני פרו. הספר, שיצא לאור ב-1993, זכה בפרס פוליצר וכן בפרס הספר הלאומי לאותה שנה, כמו גם בפרסים נוספים. הספר עובד לסרט קולנוע באותו שם, בכיכובם של קווין ספייסי וג'וליאן מור, אשר יצא לאקרנים בשנת 2001.
הוצאה בעברית

הוצאת זמורה ביתן, 1997, תרגום: חנה לבנת
פרסים

פרס פוליצר לסיפורת 1994
פרס הספר הלאומי לסיפורת, 1993
פרס הסיפורת הבינלאומי של אייריש טיימס, 1993
הערות שוליים

↑  נסים דיין, ‏עד כדי-כך הוא התרחק מהתקווה שנקשרה בשמו, באתר גלובס, 24 בינואר 2002
↑  "Fiction". Past winners & finalists by category. The Pulitzer Prizes.
↑  "National Book Awards – 2003". National Book Foundation.
(With acceptance speech by Proulx and introduction by nonfiction panelist Jonathan Kirsch.)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4586719-7  VIAF: 274926991   WorldCat (עם VIAF): 274926991
יריד ההבלים (סדרה, 1998)

| --- | --- |

 מבוסס על:  יריד ההבלים מאת תאקרי
 בימוי:  מארק מונדן 
 תסריט:  אנדרו דייוויס 
 שחקנים ראשיים:  נטשה ליטל פרנסס גריי
 מוזיקה:  מוראי גולד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברה מפיצה:  BBC
 הקרנת בכורה:  1 בנובמבר 1998
 משך הקרנה:  600 דקות (6 פרקים)
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סדרה המבוססת על ספר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
יריד ההבלים (באנגלית: Vanity Fair) היא סדרת טלוויזיה משנת 1998, עיבוד לספר באותו שם מאת ויליאם מייקפיס תאקרי. את התסריט כתב אנדרו דייוויס.
שני עיבודים נוספים נעשו לרומן בהפקת ה-BBC בשנת 1967 ובשנת 1987.
תקציר עלילה

ראו תקציר עלילה בערך "יריד ההבלים".
צוות השחקנים

נטשה ליטל - בקי שארפ
פרנסס גריי - אמיליה סדלי
דייוויד רוס - מר סדלי
פיליפ גלניסטר - ויליאם דובין
מישל דוטריס - גברת סדלי
ג'אנין דוביצקי - גברת ביוט קרולי
אנטון לסר - מר פיט קרולי
נתניאל פרקר - רודון קרולי
ג'רמי סוויפט - ג'וס סדלי
טום וורד - ג'ורג' אוסבורן
סטיבן פרוסט - ביוט קרולי
טים וודוורד - מר ג'ון אוסבורן
ג'נט דייל - מיס בריגס
פרנסס טומלטי - גברת או'דאוד
מארק למברט - מייג'ור או'דאוד
דייוויד בראדלי - סר פיט קרולי
ג'ון סורמן - הורוקס
מרים מרגוליס - מיס קרולי
דניאל הרט - הדגלן סטובל
אביגיל ת'או - ג'יין אוסבורן
בריאן פרינגל - רגלס
לינאל הפט - מוס
אלינור ברון - ליידי בראקרס
שרה קרודן - ליידי בלנש
גרהם קרודן - לורד בראקרס
סילבסטרה לה טוזל - ליידי ג'יין קרולי
ג'ררד מרפי - לורד סטיין
רוברט קול - רודון הקטן
זורן וייז - ג'ורג' הקטן
ג'ואנה סקנלן - ליידי קרולי
ויקי פפרדין - אן דובין
רוג'ר אשטון-גריפית'ס - המלך ג'ורג' הרביעי
פרסים

זכייה:
1999 - פרס Television and Radio Industries Club - תוכנית השנה של ה-BBC
1999 - Banff Television Festival - פרס השופטים
1999 - Biarritz International Festival of Audiovisual Programming - סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר; השחקנית הטובה ביותר (נטשה ליטל), תסריט
מועמדות:
1999 פרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה - סדרת הדרמה הטובה ביותר, השחקנית הטובה ביותר, עיצוב תלבושות הטוב ביותר, עריכה הטובה ביותר, מוזיקה מקורית הטובה ביותר והצילום הטוב ביותר
המשפחה שלי

ערך זה עוסק בקומדיית מצבים בריטית. אם התכוונתם לשיר ילדים ישראלי, ראו .
| --- | --- |

 סוגה:  קומדיית מצבים
 יוצרים:  פרד ברון
 בימוי:  באז טיילור ג'יי סנדריץ' דיואי המפריז ניק פיליפס אד ביי
 שחקנים:  רוברט לינדזי זואי ואנאמייקר קריס מרשל דניאלה דנבי-אש גבריאל תומסון שיבון הייז קיירון סלף רודרי מייליר טיילר מרשל
 ארץ מקור:  בריטניה
 שפות:  אנגלית
 מקום התרחשות:  לונדון 
 מספר עונות:  11
 מספר פרקים:  120
 הפקה
 מפיק:  ג'ון ברטלט
 מוזיקה:  Graham Jarvis 
 אורך פרק:  111 פרקים בני 28 דקות 3 פרקים בני 50 דקות 4 פרקים בני 60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC One
 רשת שידור בישראל:  BBC Entertainment
 תקופת שידור מקורית:  19 בספטמבר 2000 – 2 בספטמבר 2011
 קישורים חיצוניים
 אתר הסדרה
 דף התוכנית ב-IMDb
 
המשפחה שלי (באנגלית: My Family; היא קומדיית מצבים בריטית שיצר פרד ברון. הסדרה הופקה על ידי "DLT Entertainment" ו-"Rude Boy Productions", ושודרה בערוץ BBC One במשך 11 עונות בשנים 2000 עד 2011. בנוסף שודרו פרקי ספיישל חג המולד משנת 2002 והלאה. בשנת 2004 נבחרה הסדרה "המשפחה שלי" במקום ה-24 ברשימת "הסיטקום הטוב ביותר בבריטניה" של ה-BBC, וב-2008 הייתה הסדרה קומדיית המצבים הנצפית ביותר בבריטניה. נכון ל-2011 היא אחד מתריסר הסיטקומים שלהם יותר מ-100 פרקים.
מקום ההתרחשות הוא בבית משפחת הרפר בצ'יזוויק שבמערב לונדון. רוברט לינדזי בתפקיד בן הרפר, זואי ואנאמייקר בתפקיד אשתו סוזן, וקריס מרשל, דניאלה דנבי-אש וגבריאל תומסון בתפקיד ילדיהם ניק, ג'ייני ומייקל. מאז תחילת שידור הסדרה חלק מהדמויות התחלפו. ג'ייני עזבה את הסדרה ב-2002, חזרה ב-2004 ונשארה עד לעונה האחרונה. ניק, בגילומו של קריס מרשל, עזב ב-2005 וחזר לעיתים בהופעות אורח קצרות. מדי פעם אחרים בסדרה מזכירים את שמו. הדמות של אבי, בגילומה של שיבון הייז Siobhan Hayes הצטרפה ב-2002 ועזבה ב-2008. רוג'ר, בגילומו של קיירון סלף, הוצג ב-2003. אלפי, בגילומו של רודרי מייליר הוצג ב-2005.
רקע

ב-1999 שקל פרד ברון להפיק קומדיית מצבים בריטית בדומה להפקות בארצות הברית, שבכתיבה ישתתפו קבוצה של כותבים במקום אחד או שניים. הסיטקום "המשפחה שלי" תוכנן לפנות לקהל הרחב, עם דמויות שהצופים יוכלו להתקשר אליהם כמו בסיטקום קודם של ה-BBC‏ "2.4 ילדים בממוצע" שהיה אף הוא בנוי סביב משפחה דומה.
הסדרה מגוללת את קורותיהם של בני משפחת הרפר, משפחה בדיונית מהמעמד הבינוני שמתגוררת ברחוב לנקסטר 78 בצ'יזוויק שבלונדון. בן הוא רופא שיניים ואשתו סוזן היא מדריכת תיירים (מאוחר יותר היא עובדת בגלריה לאמנות). להם שלושה ילדים: ניק, ג'ייני ומייקל שמסבכים להם את החיים. סוזן היא חולת שליטה, אבל בן משתדל ככל האפשר לא להיות מעורב בגידול הילדים. בהמשך הסדרה ג'ייני הולכת ללמוד באוניברסיטה, אבל נושרת אחרי זמן מה וחוזרת לבית ההורים. ניק לעומת זאת עוזב את הבית ומוצא מקום משלו.
על אף ההתמקדות בחייהם של בן וסוזן, הסדרה כוללת תתי-עלילות שונות כמו תוכניותיו הפזיזות של ניק וחיי האהבה של רוג'ר ואבי. הסיטקום הוא בסגנון של "משפחה לא מתפקדת" אבל בפרקים רבים בני המשפחה מחלצים זה את זה מצרות. אחד האפיונים החוזרים בעונה הראשונה היו העבודות המוזרות של ניק. אחרי עזיבתו של ניק בלטו בתוכנית עלילות משנה על חיי האהבה של אבי ורוג'ר, התחבולות של מייקל, רשימת בני הזוג של ג'ייני, וחלומו של אלפי להיות כוכב.
במהלך הסדרה השתנו חייהם של חלק מהדמויות. ג'ייני הפכה ממתבגרת מרדנית לאמא, ניק הפך מאידיוט לאידיוט אחראי, אבי התחתנה עם רוג'ר, ומייקל סיים ללמוד בבית הספר. בינתיים בן נשאר אותו רופא שיניים המרוכז בעצמו, וסוזן נשארה חולת שליטה כמקודם. גם אלפי נשאר אותו דייר קשה תפיסה. במשך השנים עוזבות את הסדרה הדמויות של ניק, בריג'יט, אמי ואלפי.
שחקנים ודמויות

לאורך כל הסדרה מוצגות שמונה דמויות ראשיות ומספר רב של דמויות משנה שמופיעות מדי פעם. השחקנים היו מוכרים לקהל צופי הטלוויזיה לפני "המשפחה שלי", אולם לא כולם נחשבו לכוכבים.
במרכז הסדרה עומדים ההורים, בן וסוזן הרפר. להם שלושה ילדים: ניק, ג'ייני ומייקל. ניק הופיע בקביעות בסדרה עד לפרק ספיישל חג המולד ב-2003. הוא חזר לגלם את הדמות בפרק אחד בעונה החמישית ב-2004, וגם בתוכנית 'קומיק ריליף' משנת 2005. השחקן שגילם את ניק, קריס מרשל רצה להימנע מלהיות מזוהה עם הדמות. ג'ייני הופיעה בקביעות בסדרה עד ספיישל חג המולד 2002. היא לא הופיעה בעונה הרביעית ב-2003, בה הייתה אמורה להיות באוניברסיטה. בעונה החמישית חזרה ג'ייני להופיע כדמות ראשית בסדרה.
בעונה השלישית של הסדרה הצטרפה למשפחה אבי הרפר, בתו של ריצ'רד, דודנו של בן. בעונה השלישית מופיע לראשונה גם רוג'ר ביילי, שהופך לדמות ראשית בעונה הרביעית. גם רוג'ר הוא רופא שיניים והוא הבן של מי שהיה מנטור של בן הרפר. בפרק ספיישל חג המולד 2005 הצטרף לבית משפחת הרפר חבר של ניק בשם אלפי באטס.
הסדרה כוללת דמויות אחדות שחוזרות ומופיעות בפרקים שונים. בעונה הראשונה מופיעה דייזי דונובן בתפקיד בריג'יט העוזרת של בן במרפאת השיניים. בעונה השנייה משתתף בריאן "הטיפש" החבר של ג'ייני. בעונה הרביעית מופיעה פיונה החברה של מייקל. עוד בעונה הרביעית מוצגים יוברט, שהוא חבר של מייקל, וגרייס ריגס, שהיא אמא של סוזן. השניים המשיכו להופיע בסדרה עד העונה השביעית. דניס, הכומר המקומי, הופיע בספיישל חג המולד ובעונה השביעית. השכן של משפחת הארפר, אלכסנדר קייסי, מופיע בשלושה פרקים: "Driving Miss Crazy" (מ-2001), "Neighbour Wars" (מ-2008) ו-"Mary Christmas" (מ-2010).
שחקנים ודמויות > תפקידי אורח

בסדרה "המשפחה שלי" השתתפו שחקנים מקומדיות מצבים פופולריות אחרות. בלטו בהם דייוויד הייג מהסיטקום "The Thin Blue Line", בלינדה לאנג מהסדרה "2.4 ילדים בממוצע", דיאנה וסטון (שהייתה בת זוגו של רוברט לינזי) מהסדרה "The Upper Hand" גילמה דמות של טרנסקסואל בשם צ'ארלי, פולין קווירק מהסדרה "Birds of a Feather" שיחקה בתפקיד שודדת בנק, וסם קלי מהסדרה "On the Up".
ג'ון בארומן
דייוויד הייג
בלינדה לאנג
רוזמרי ליץ'
סילבסטרה לה טוזל
פיטר קפלדי
פרנסס בארבר
אן רובינסון
טרוור פיקוק
אנתוני הד
דני וב
אנה צ'נסלור
לוסי פאנץ'
פולין קווירק
ג'רמי קלייד
רוברט וב
נתניאל פרקר
רופרט ונסיטרט
הערות שוליים

1 2  "My Family — Characters". British Comedy Guide. 2007. נבדק ב-7 בנובמבר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "My Family Episodes — Series 3". British Comedy Guide. 2007. נבדק ב-7 בנובמבר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: unn2011644016 
פיטר קפלדי שיחק בתפקיד אורח בדמות כוכב קולנוע בשם "קולין ג'אד" שמבקר אצל בן לטיפול שיניים. "Dentist To The Stars" הוא הפרק העשירי בעונה החמישית
אנתוני הד מגלם את בן דודו של בן ואביה של אבי הרפר. הוא שיחק בפרק "May the Best Man Win" בעונה הרביעית של הסדרה. בפרק ספיישל חג המולד של שנת 2009 גילם את הדמות נתניאל פרקר.
ג'ון בארומן מגלם דמות בשם "הדוקטור", שסוזן מתחילה להתאהב בו בהיותם יחד בנמל תעופה. הוא מופיע בפרק "הגורו" בעונה התשיעית של הסדרה.
פרס גראמי

| --- | --- |
לוגו פרס גראמי
לוגו פרס גראמי
 תיאור:  הישגים יוצאי דופן בתעשיית המוזיקה
 מיקום הטקס:  לוס אנג'לס 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הגוף המעניק:  האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי ההקלטה
 תקופת הפרס:  1959–הווה (כ־66 שנים)
 נקרא על שם:  פטיפון 
 אתר פרס גראמי
 
פרס גראמי (באנגלית: Grammy Award, מן המילה "Gramophone", קרי: גְּרָמוֹפוֹן) הוא פרס הניתן על ידי האקדמיה הלאומית לאמנויות ולמדעי ההקלטה של ארצות הברית עבור הישג יוצא דופן בתעשיית המוזיקה.
גראמי הוא פרס שנתי. טקס הענקת הפרס נערך בדרך כלל בקריפטו. קום ארנה בלוס אנג'לס בחודש פברואר, ומשודר בארצות הברית ברשת הטלוויזיה CBS.
זכייה בפרס גראמי מוענקת בעשרות קטגוריות שונות בכל שנה. רוב הקטגוריות מחולקות לפי סוגות מוזיקליות שונות, ואילו הקטגוריות המרכזיות והבולטות ביותר אינן מוגבלות לסוגה מסוימת.
גראמי נחשב לפרס היוקרתי ביותר בתעשיית המוזיקה העולמית, ומייצג תחום זה בדומה לפרס האוסקר בתחום הקולנוע, פרס אמי בתחום הטלוויזיה ולפרס טוני בתחום אמנות הבמה (ארבעת הפרסים יחדיו נקראים EGOT ובעולם ישנם רק 19 איש שזכו בכולם).