ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל
היסטוריה > בין השנים 1920–1948 > ההתנגדות ביישוב

התחזקות ההסתדרות בקרב המוסדות הציוניים היוותה איום של ממש על הציונים הלא-סוציאליסטיים. זאב ז'בוטינסקי הגדיר את ההסתדרות כפיצול נאמנות. ההסתדרות, לדבריו, מניפה שני נסים (שני דגלים): הדגל הציוני מחד והדגל האדום של הסוציאליזם העולמי מאידך. לשיטתו, אין שני הדגלים יכולים לדור יחד בכפיפה אחת ועל הציונות להניף דגל אחד: "חד-נס", דגל הציונות בלבד. התקפותיו על ההסתדרות הלכו וצברו תוקף בייחוד על רקע האווירה האלימה של שביתות ומאמצי שבירת שביתה. אחד ממאמריו המצוטטים ביותר בנושא הוא "יאָ, ברעכען! ('כן, לשבור!'), שפורסם בשער ביטאון בית"ר "חזית העם" ב-1932, הקורא לשבירת ההסתדרות. בעיני השמאל הייתה זו הכרזת מלחמה על העבודה המאורגנת בארץ ישראל, מאמרים אחרים מאותה תקופה נשאו שמות כגון "שלטון האגרוף בארץ ישראל" ו"צלב הקרס האדום".
שביתות שארגנה ההסתדרות נתפסו בעיני הרוויזיוניסטים כ"בולשביזם" ועוררו מורת רוח רבה בקרב מעסיקים. ההתקפות באו על רקע ההתנגשות בין עולי העלייה הרביעית והחמישית, בהם בורגנים ובעלי הון שביקשו לפתוח בארץ עסקים לבין המשק ההסתדרותי המאורגן ופועלים לא-סוציאליסטים. בעלי ההון נדהמו מעוצמת ארגון הפועלים המאורגן וממה שתפסו כהצרת צעדיהם על ידי שביתות חוזרות ונשנות, והפועלים סירבו לקבלת עבודה רק דרך הלשכות ההסתדרותיות וביקשו להתקדם בזכות עצמם וללא "פטרון". זאב ז'בוטינסקי רמז שיש בשביתות משום חבלה במעשה הציוני ושיתוף פעולה עם אויבי הציונות. דרישתו הייתה להקים מוסד לאומי-ציוני לבוררות בין מעסיקים לפועלים בכל סכסוך פרטי (כעין "בית דין לעבודה") ולהוציא את המשא-ומתן מידי ההסתדרות. ההסתדרות התנגדה לדרישה זו עקב היותה סותרת את עקרון השוויון ומחלישה את הפועל או קבוצת הפועלים הבודדת כשהיא באה להתדיין מול מעסיק ללא ה"גב" החזק של הסולידריות הכללית של כלל הפועלים.
באים בני אדם וקצת הון בידם, קונים פרדסים, רוצים לייסד בתי חרושת חדשים, בכל מקום ומקום בונים בתים – בקיצור יש חיים ושמח: אולם כל שבוע, כמעט כל יום, מגיעה ידיעה על שביתה חדשה. איזו סתירה פנימית טמונה בכל העניין של "התיישבות המעמד הבינוני". מצד אחד נשבעים השמאליים, כי גם הם תומכים בעלית המעמד הבינוני, כי יימנעו מלחרף ולגדף את אנשי ה"עליה הרביעית"; אולם אין זה מונע מהם מלהתכונן להתקפה חדשה על ה"רכוש" היהודי.
מה פירוש ההגדרה "עבודה זרה"? מבחינה דתית זהו המנהג להשתחוות לפני מזבחות הרבים, מבלי לבדוק אם אלה הם המזבחות של אלוהי האמת. הוא הדין גם מבחינה רעיונית: זוהי כריעת ברך בפני סיסמאות פופולריות ללא חקירת נכונותן... אולם מצבו של עם בגולה הוא המצב הבלתי נורמלי מכל שאפשר לתאר; זהו מצב של מחלה אורגנית עמוקה. ואין מחלה, שאותה אפשר לרפא באותן השיטות, שלפיהן חי האדם הבריא... ייתכן שבארצות אחרות זאת היא אמת קדושה, כי חובתו העליונה של הפועל היא הסולידריות המעמדית שלו עם כל יתר הפועלים, הגם שאפילו בנידון זה קיימים ספקות גדולים וחשובים, אבל בשעה שעם רוצה לבנות את מולדתו, אין סולידריות מעמדית זאת יכולה להיות החובה ה"עליונה": הסולידריות הלאומית עומדת מעליה. ולעובדה, שהאינטרסים הלאומיים שלנו בארץ-ישראל אינם עולים בד בבד עם מלחמת המעמדות, ובייחוד עם שביתות, מסכימים, בלי ספק, תשעים אחוז מכל אלה, הקוראים את השורות האלו, אם כי איני יודע מהי השתייכותם המפלגתית.
מלבד לרוויזיוניסטים, בהם תלו ראשי תנועת העבודה את האשם ברצח ארלוזורוב ונידו אותם, נטו מוסדות ההסתדרות לשתף פעולה עם גורמים קרובים לה בהשקפתם כהפועל המזרחי והסתדרות המורים ואף עם הציונים הכלליים במפעלים לאומיים (כמו הנהגת "ההגנה"). עם התחזקות ההסתדרות מחד וארגוני המעסיקים מאידך הבינו שני הצדדים את הצורך במשא ומתן ביחסי עבודה והחלו לגבש מנגנונים שימנעו שביתות פרועות, כגון פיתוח מוסדות לבוררות מוסכמת ושיטת ההסכמים הקיבוציים.
בשנות השלושים הופיעו התאגדויות מקבילות של עובדים שכירים, מעסיקים, עצמאים ובעלי מקצועות חופשיים כגון הפועל המזרחי, הסתדרות העובדים הלאומית ("הסתדרות עובדי בית"ר") והתארגנויות "מכבי" (מועדון הספורט, תנועת הנוער מכבי צעיר וקופת חולים מכבי) של הציונים הכלליים. משק התעסוקה היה לשדה מאבק פוליטי ואידאולוגי. ההסתדרות התמקדה בביסוס ועדים חזקים במפעלי חרושת גדולים כגון "נשר" (מלט), "פניציה" (זכוכית), "שמן" (מוצרי שמן), "אתא" (טקסטיל), בהתיישבות העובדת ובקואופרטיבים כבסיסי כוח.
ההסתדרות הותקפה תמיד על היותה גוף מסורבל ובעל פונקציות כפולות וסותרות. גם מבית, מעל דפי "דבר" ו"קונטרס", הביטאון הרשמי של ההסתדרות, נשמעו קריאות לגבי הירידה המוסרית של ההסתדרות ומנגנונה המנופח מדי. אריה שנידרמן, רוויזיוניסט שקיבץ מאמרי עמדה ומכתבים למערכת בשנת 1933 סיכם:
בירוקרטיזמוס, שלטון בלתי מוגבל של מפלגה אחת, אמצעים כספיים מרובים שהספיקו [כלומר: סיפקו] להסתדרות קרנות לאומיות שלנו, מוסדות מרובים ואפרט פקידותי גדול יצרו אטמוספירה של חוסר אחריות וירידה מוסרית במנגנון הפקידותי, שניהל את המוסדות ההסתדרותיים.
משמאל בוקרה ההסתדרות על התבדלותה מצבור העובדים הערבי, נציג הפק"פ אמר בוועידת היסוד כי "כל עוד יישאר הפועל הערבי מחוץ להסתדרות, לא יימצא פתרון גם לפועל העברי". הקומוניסטים דרשו גם להפריד את האיגוד המקצועי מהארגונים הכלכליים כדי שלא לטשטש את תפקיד ההסתדרות כמייצגת פועלים מול המעסיקים ובעלי ההון.