יוחנן סימון
ביוגרפיה

סימון נולד בשנת 1905 בברלין שבגרמניה. הוא גדל ברובע הבווארי, שכונה בורגנית ומבוססת. אביו היה סוחר פחם, שתחביבו היה איסוף עתיקות. סימון החל לצייר בגיל 5. בריאיון עיתונאי סיפר כי נהג להכין בכתה, עבור חבריו ללימודים את התרגילים ברישום שהטיל עליהם המורה לציור כדי שיוכלו לצאת לשחק כדורגל בחצר.[דרוש מקור]
סימון למד בבית ספר חילוני-גרמני. בלחצם של הוריו, הוא החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ברלין אולם הפסיק את לימודיו לאחר שני סמסטרים של לימודי אנטומיה ועבר ללמוד במסגרת הפקולטה לאמנות. סימון החל ללמוד פיסול אצל פרופ' קורט קלוגה. העיסוק בפיסול לא משך אותו ובשנת 1926 הוא נרשם לאקדמיה לאמנות בפרנקפורט על נהר המיין בה למד ציור תחת מקס בקמן (Max Beckmann) ורישום תחת הצייר פטר רסמוסן, שהשפיע עליו רבות בתחום הרישום; סימון הצטרף אליו בסיוריו בצרפת, איטליה ובספרד. בשנת 1928 עבר לפריז ומשם למרסיי ולטולון. בטולון התיידד עם הצייר הצרפתי אנדרה דרן, ממובילי תנועת הפוביזם, והושפע ממנו בתחום הציור בצבע. בטולון עבד סימון לפרנסתו בבניית כבישים.
בשנת 1931 חזר לפריז ללמוד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות; במקביל קיבל מישרה של העורך הגרפי והאמנותי של השבועון המצויר "וו" שהיה קשור לירחון האופנה היוקרתי "ווג". בשנת 1934 נשלח על ידי השבועון לסייע בהקמת סניף של "ווג" בניו-יורק, שם היה עד לעבודתו של הצייר דייגו ריברה על ציור-קיר הענק שלו ב"רוקפלר סנטר". הוא עבד בעבודות-עזר הקשורות לציור הקיר הזה והתיידד עם האמן. סימון סיפר בריאיון עיתונאי כי הדבר השאיר עליו רושם עצום ושאז החל לחלום לראשונה לצייר ציורי קיר משלו. כשחזר לפריז, התפטר מהשבועון כי התברר לו שהשבועון נמכר למפלגה הפאשיסטית בראשותו של לאוואל. בשנת 1935 הציג את יצירותיו בתערוכת-יחיד הראשונה שלו בגלריה "ז'אן קסטל" בפריז.
סימון עלה ב-1936 לארץ ישראל כשבכיסו זיכרון דברים עם עיתון "הארץ" במטרה להקים שבועון מצויר ומצולם. ואולם, בהגיעו התברר כי עיתון "הארץ" נרכש על ידי זלמן שוקן והחוזה לא מומש.
סימון הצטרף לקיבוץ גן שמואל. בקיבוץ עבד כפועל חקלאי; טרקטוריסט; שומר לילה; אחראי על כוורות-דבורים; וגם כטבח (סימון סיפר כי מתפקיד טבח "פוטר" מאחר ש”בבישולים שלי השתמשתי ביותר מידי חמאה”).לאחר שנים, קיבל מהקיבוץ יום מנוחה אחד בשבוע לציור. בקיבוץ צייר מעט בשנים הראשונות ("הייתי חייב להיאבק עם המזכיר ועם הגזבר על כל שפופרת צבע"[דרוש מקור]). תנועת השומר הצעיר, שאליה השתייך קיבוץ גן שמואל, הועידה אותו ללמד ציור בסמינרים שלה. היה פעיל בארגון הציירים והפסלים של הקיבוץ הארצי אחר-כך מינתה אותו לעורך הגרפי של עיתון על המשמר. הוא היה פעיל בארגון ההגנה ושירת במחלקת ההסוואה של הפלמ"ח במלחמת העצמאות. הוא לא הלך בתלם האידאולוגי של התנועה בתחום האמנות, ולאחר ויכוחים ועימותים עם ראשי התנועה, שהושפעו מהסגנון והתפיסה הרשמית של האמנות הסובייטית שידועה בשם ריאליזם סוציאליסטי, הוא נפרד מאשתו ועזב לבדו בשנת 1953 את קיבוץ גן שמואל לצמיתות אחרי שהיה חבר- קיבוץ 17 שנה. הוא עבר לתל אביב ופתח סטודיו לציור. ב-1962 עבר לגור בהרצליה פתוח ובמקביל היה לו סטודיו לציור בכפר האמנים עין הוד.
בשנת 1949 השתתף בתערוכה הראשונה של קבוצת "אופקים חדשים", שנערכה במוזיאון תל אביב ובארבע תערוכות קבוצתיות נוספות שלה. בשנת 1951 הופיע בפעם הראשונה בתערוכת-יחיד בחוץ-לארץ. בשנת 1952 הקים את המכון לאמנות בסמינר אורנים יחד עם עוד מספר אמנים. בשנת 1954 הוא פרש מ"אופקים חדשים" ביחד עם מרסל ינקו ואהרן כהנא.
אשתו הראשונה הייתה שרה כץ, ילידת סלובאקיה, חברת גן-שמואל, ונולדו להם שתי בנות. אשתו השנייה הייתה האופנאית פיני לייטרסדורף. היא הייתה תופרת-צמרת, תפרה תלבושות לתיאטרון ועיצבה בגדים עבור משכית. בהשפעתה ובעזרת מכריה בחוץ-לארץ יצאו סימון ולייטרסדורף למסע ממושך באירופה ובאמריקה הלטינית (מאמצע שנת 1953 עד קיץ 1955).
בשנת 2001 התקיימה במוזיאון תל אביב תערוכה רטרוספקטיבית של יצירותיו שנקראה תערוכה "דיוקן כפול". האוצרת הייתה טלי תמיר שכתבה ספר-קטלוג מחקרי מעמיק ומקיף על תולדות חייו ויצירתו של האמן.