stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אתולוגיה
התנהגות תורשתית והתנהגות נלמדת

נהוג להבחין בין התנהגות תורשתית (בעבר נקראה התנהגות אינסטינקטיבית או התנהגות מולדת) לבין התנהגות נרכשת (התנהגות נלמדת).
גם בחקר התנהגות האדם וגם בהתנהגותם של בעלי חיים מוצאים החוקרים התנהגות הנובעת ממקור גנטי לעומת זו הנובעת מלמידה.
כמעט אצל כל בעלי החיים להם תקופת ינקות ארוכה מצאו התנהגות נלמדת (כיצד לצוד אצל הטורפים, כיצד להתחבא ולהסתוות אצל הנטרפים או כיצד לשחות אצל ברווזים).
אין מחלוקת כי יניקה היא אינסטינקטיבית, בדומה להליכה של גוזלים אחרי אמם, ולעומת זאת התנהגות חברתית היא נרכשת. כמו אצל חוקרי בני האדם, גם אצל חוקרי החיות יש מחלוקת היכן עובר הגבול ומה מתוך ההתנהגות היא תורשתית ומה מתוך ההתנהגות היא נרכשת.
חישה

חלק ניכר מהתנהגותם של בעלי חיים נובע מחישה, המרצה וגירוי.
דרך מערכת החושים (ברמותיה השונות) קולט בעל החיים את הדרוש לו מהסביבה, הגירוי הרלוונטי מיתרגם לפעולה (אכילה, הימלטות, הזדווגות) והיא זו המאפשרת את המשך קיומו של הפרט והמין.
חיי חברה

יש בעלי חיים החיים בבדידות ופוגשים בבעל חיים אחר ממינם רק בעונת ההזדווגות (לעיתים רק פרט אחד בן הזוויג האחר, ולעיתים כמה פרטים, ייתכן שמשני הזוויגים). בעלי חיים אלו נפרדים לרוב בתום מעשה ההזדווגות ואינם שותפים לגידול הצאצאים.
בעלי חיים אחרים חיים במשפחות גרעיניות או מורחבות במגוון צורות (זכר אחד ונקבה אחת, עם או בלי צאצאיהם. זכר אחד וכמה נקבות. נקבה אחד וכמה זכרים. כמה דורות של אותה משפחה. ויש עוד קומבינציות רבות).
יש גם מי שחיים בלהקות גדולות או במושבות.
ראו גם

הנס החכם
בארות

יישובים בארץ ישראל בתקופת ההתנחלות
נחלות שבטי ישראל
ח'רבת אֶל-בּוּרְג' בצפון מערב שכונת רמות בצפון ירושלים, מעל נחל שמואל, אשר יש המזהים אותה עם בְּאֵרוֹת המקראית
שרידים צלבנים בראש ח'רבת אֶל-בּוּרְג'. במרחק מאחורי התל ניתן להבחין באתר נבי סמואל.
בְּאֵרוֹת הייתה עיר באזור נחלת שבט בנימין בתקופת המקרא.
אזכורים במקרא ובספרות החיצונית

בארות מוזכרת לראשונה בספר יהושע כאשר תושבי העיר הכנענים, יחד עם תושבי הערים הסמוכות גבעון, קריית יערים והכפירה, בחרו להימנע ממלחמה עם שבטי ישראל בהובלת יהושע בן נון ולכן התחזו לשבט נודדים וכרתו בערמה ברית שלום עם שבטי ישראל. מכוחה של ברית זו לא נלחמו בהם השבטים והם נשארו לשבת בארץ, כמסופר בספר יהושע:
וַיְהִי כִשְׁמֹעַ כָּל הַמְּלָכִים אֲשֶׁר בְּעֵבֶר הַיַּרְדֵּן בָּהָר וּבַשְּׁפֵלָה וּבְכֹל חוֹף הַיָּם הַגָּדוֹל אֶל מוּל הַלְּבָנוֹן הַחִתִּי וְהָאֱמֹרִי הַכְּנַעֲנִי הַפְּרִזִּי הַחִוִּי וְהַיְבוּסִי: וַיִּתְקַבְּצוּ יַחְדָּו לְהִלָּחֵם עִם יְהוֹשֻׁעַ וְעִם יִשְׂרָאֵל פֶּה אֶחָד: וְיֹשְׁבֵי גִבְעוֹן שָׁמְעוּ אֵת אֲשֶׁר עָשָׂה יְהוֹשֻׁעַ לִירִיחוֹ וְלָעָי: וַיַּעֲשׂוּ גַם הֵמָּה בְּעָרְמָה וַיֵּלְכוּ וַיִּצְטַיָּרוּ וַיִּקְחוּ שַׂקִּים בָּלִים לַחֲמוֹרֵיהֶם וְנֹאדוֹת יַיִן בָּלִים וּמְבֻקָּעִים וּמְצֹרָרִים: וּנְעָלוֹת בָּלוֹת וּמְטֻלָּאוֹת בְּרַגְלֵיהֶם וּשְׂלָמוֹת בָּלוֹת עֲלֵיהֶם וְכֹל לֶחֶם צֵידָם יָבֵשׁ הָיָה נִקֻּדִים: וַיֵּלְכוּ אֶל יְהוֹשֻׁעַ אֶל הַמַּחֲנֶה הַגִּלְגָּל וַיֹּאמְרוּ אֵלָיו וְאֶל אִישׁ יִשְׂרָאֵל מֵאֶרֶץ רְחוֹקָה בָּאנוּ וְעַתָּה כִּרְתוּ לָנוּ בְרִית: ... וַיַּעַשׂ לָהֶם יְהוֹשֻׁעַ שָׁלוֹם וַיִּכְרֹת לָהֶם בְּרִית לְחַיּוֹתָם וַיִּשָּׁבְעוּ לָהֶם נְשִׂיאֵי הָעֵדָה: וַיְהִי מִקְצֵה שְׁלֹשֶׁת יָמִים אַחֲרֵי אֲשֶׁר כָּרְתוּ לָהֶם בְּרִית וַיִּשְׁמְעוּ כִּי קְרֹבִים הֵם אֵלָיו וּבְקִרְבּוֹ הֵם יֹשְׁבִים: וַיִּסְעוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל וַיָּבֹאוּ אֶל עָרֵיהֶם בַּיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי וְעָרֵיהֶם גִּבְעוֹן וְהַכְּפִירָה וּבְאֵרוֹת וְקִרְיַת יְעָרִים
בתקופת ההתנחלות שויכה בארות לנחלת שבט בנימין, על פי המסופר בספר יהושע.
בין ילידי בארות ידועים רֵכָב ובַעֲנָה בני רימון אשר הרגו את איש בשת:, וכן, "נַחְרַי הַבֵּרֹתִי", נושא הכלים של יואב בן צרויה
בתקופת שיבת ציון שהחלה בעקבות הכרזת כורש בשנת 538 לפנה"ס, נמנו כשבע מאות וארבעים ושלושה שבי ציון שחזרו לארץ ישראל אל קריית יערים, הכפירה ובארות, בספר עזרא, ובספר נחמיה..
בספר מקבים א' מוזכר כי צבאותיו של בקכידס חנו במהלך מלחמת עם יהודה המקבי חנו במקום הנקרא "ביראה", אשר יש המזהים אותו עם בארות המקראית.
זיהוי

אוסביוס כותב כי בארות נמצאת 7 מילים מירושלים לכיוון ניקופוליס, או לפי תרגומו הלטיני של הירונימוס, לכיוון שכם (ניאפוליס). אולברייט זיהה, לפיכך, את בארות עם תל א-נצבה, זיהוי בלתי מקובל היום. חוקרים רבים מזהים את בארות עם העיר הפלסטינית אל-בירה, המשמרת בשמה את השם המקורי הם במצלול והן במשמעות.
במאה ה-20 הוצע לזהותה בחִרבת אל ברג' (שבשכונת רמות אלון שבצפון-מערב ירושלים).
לקריאה נוספת

הערך: בארות, לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 134
יוחנן אהרוני, אטלס כרטא לתקופת המקרא, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974, עמ' 56, 130, 171
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק י"ח, פסוקים י"א–כ"ה
↑  ספר שמואל ב', פרק ד', פסוקים ב'–ח'
↑  ספר דברי הימים א', פרק י"א, פסוק ל"ט; ספר שמואל ב', פרק כ"ג, פסוק ל"ז
↑  ספר עזרא, פרק ב', פסוק כ"ה.
↑  ספר נחמיה, פרק ז', פסוק כ"ט
↑  מקבים א' ט, ד
↑  האונומסטיקון של אוסביוס 48 שורה 9
↑  ראו מיכאל אבי יונה, ערך 'בארות' בהאנציקלופדיה המקראית כרך ב, עמ' 9 - 10
↑  ביישוב פסגות הסמוך לאל-בירה, נקראת שכונה הצופה על אל-בירה בשם "בארות"
הגליל של כורש
בית הבטון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תחנת שאיבה 
 מיקום:  פתח תקווה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1912
 תאריך פתיחה רשמי:  1912 
 אדריכל:  גדליהו וילבושביץ 
 קואורדינטות:  32°07′08″N 34°54′47″E﻿ / ﻿32.11876389°N 34.91300556°E﻿ / 32.11876389; 34.91300556
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) בית הבטון(למפת גוש דן רגילה) בית הבטון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הבטון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הבטון  he בית הבטוןhe בית הבטוןמפת  __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva)  __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ רמת השרון (in English: Ramat HaSharon), __ הוד השרון (in English: Hod HaSharon) מצפון, ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית דרום השרון (in English: Drom HaSharon Regional Council) מדרום: __ מועצה אזורית חבל מודיעין (in English: Hevel Modi'in Regional Council), __ גני תקווה (in English: Ganei Tikva), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono) מדרום-מערב: __ רמת גן (in English: Ramat Gan) ממערב: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ תל אביב (in English: Tel Aviv) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית הבטון
בית הבטון הוא בית משאבות בן שתי קומות  במקורות הירקון סמוך לכפר הבפטיסטים, אבן ראשה בהיסטוריה של הפרדסנות בישראל. נקרא כך מפני שבבנייתו נעשה השימוש הראשון בבטון בארץ ישראל לבניית בית. המבנה נבנה בשנת 1912 על ידי חברת "פלשתינה" בבעלותו של בצלאל יפה, על מנת לספק מים לפרדסי המושבה פתח תקווה והסביבה.
היסטוריה > חברת פלשתינה

בשנת 1911 חתם בצלאל יפה על חוזה עם ועד המושבה פתח תקווה לאספקת מים. לאחר מכן הקים את חברת "פלשתינה".
היזם דניאל ליכטנשטיין, שהיה הראשון שהביא לארץ ישראל ב-1910 את שיטת הבנייה בבטון, ועל כן זכה לתואר אבו צמנטה בפי הערבים, שכנע את יפה להקים את בית המשאבה מבטון. עוד קודם לכן חדש ליכטנשטיין בריכות אגירת מים ותעלות הולכת מים יצוקות בטון כחלופה לאבני הכורכר שאובדן המים דרכן עקב חִלְחוּל היה גדול. בשנת 1912 החלה בניית המבנה. אדריכל המבנה היה גדליהו וילבושביץ, שלמרות יעודו התעשייתי של המבנה, תכנן אותו בסגנון האקלקטי כהצהרה מודרנית וחדשנית.
היסטוריה > מנוע דיזל

חידוש נוסף בבית הבטון, מלבד השימוש בבטון, היו המשאבות הצנטריפוגליות ומנועי הדיזל החדשים אותם הביא לארץ ישראל נתן שיפריס עובד החברה.
המחסור בנפט עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 גרם להפסקת פעילות בית המשאבות זמן קצר לאחר הפעלתו.
היסטוריה > ירקון חברה להשקאה בע"מ

לאחר מותו של בצלאל יפה נמכר המבנה ל"ירקון חברה להשקאה בע"מ" שהייתה חברת בת של "חברת החשמל לארץ ישראל" ובעלת הזיכיון הבלעדי לשאיבה מרכזית של מי הירקון. בשיא תפוקתה, בשנות ה-40 של המאה ה-20, השקתה 'ירקון' כ-6000 דונם חקלאיים לאורך נחל הירקון, כ-40% מכלל השטח המעובד באזור וספקה מי שתייה לכמה משכונות פתח תקווה. שאר השטח הושקה במי בארות מקומיות. לאחר קום המדינה כדי למנוע חפיפה בין פעילות חברת החשמל לחברת מקורות עברה 'ירקון' לאחריות מקורות. מכון השאיבה בבית הבטון היה פעיל עד שנות ה-70 של המאה ה-20 ומאז ננטש. כיום, ניתן להבחין בו לצידו הדרומי של כביש 5. כמו כן, מסלול שביל ישראל עובר בסמוך אליו.
ראו גם

היישוב
הערות שוליים

↑  האג"ח המוניציפלי העברי הראשון
↑  ירקון (על פי מדריך ישראל החדש בעריכת ספי בן-יוסף), באתר מט"ח
↑  טל בן נון גלו וזאב מרגלית, "הבית על גדת הנחל", "בשביל הארץ", גיליון 58, דצמבר 2013, עמ' 43-40
כיכר השבת

ערך זה עוסק בצומת מרכזי בירושלים. אם התכוונתם לאתר החדשות, ראו .
| --- | --- |

מבט מרחוב שטראוס
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  ירושלים
 רחובות מסתעפים:  רחוב מאה שערים, מלכי ישראל, רחוב בתי ורשה, רחוב עבודת ישראל, רחוב יחזקאל, רחוב שטראוס,
 קואורדינטות:  31°47′18″N 35°13′07″E﻿ / ﻿31.78835°N 35.21856389°E﻿ / 31.78835; 35.21856389
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) כיכר השבת(למפת ירושלים רגילה) כיכר השבת  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כיכר השבת
כִּכַּר הַשַּׁבָּת (שמה הראשון הוא; כִּכַּר יְחֶזְקֵאל) היא צומת מפורסם בירושלים, הגובל בשכונות מאה שערים וגאולה. הכיכר מחברת במזרח בין רחוב מאה שערים, רחוב בתי ורשה ורחוב עבודת ישראל, במערב לרחוב מלכי ישראל, בדרום בין רחוב שטראוס ורחוב ישעיהו, ובצפון לרחוב יחזקאל.
היסטוריה

כאשר הוקמה הכיכר נקראה בתחילה בשם: כיכר יחזקאל על שם הרחוב הסמוך. שם הכיכר כיום נובע מכך שבשנים שלאחר קום המדינה נערכו בה בקביעות הפגנות נגד חילול שבת שלא פעם הסתיימו באלימות. כיום האזור כולו חרדי והכיכר סגורה לתנועת כלי רכב בימי שבת וחגי ישראל.
מבנה הכיכר

הכיכר מוקפת בבנייני מגורים, שבחזית רובם חנויות.
על הכביש בצומת מסומנים מעברי חצייה, ישרים ואלכסוניים. המעבר להולכי רגל בכל ארבעת מעברי החציה מתנהל בבת אחת. מעברי החציה האלכסוניים הם היחידים שקיימים כיום בירושלים, לאחר שהמעברים האלכסוניים בצומת האיקסים בוטלו בעת בניית מסילת הרכבת הקלה.
הכיכר כמוקד הפגנות שבת

מאבקי השבת בירושלים בשנים הראשונות שלאחר הקמת מדינת ישראל, שהתמקדו במקום זה שהיה פתוח בשבת לתנועת כלי רכב, היו ציון דרך חשוב ביחסי חרדים-חילונים בירושלים ובישראל בכלל. המאבקים בכיכר החלו ביוזמת אנשי "נטורי קרתא" והסתיימו בהישג: הצומת נסגר באופן רשמי בשבתות ובחגים, והתנועה ברחובות הסמוכים הידלדלה בימי שבת וחג.
מעמד הצומת בחברה החרדית

הגאוגרפיה של הצומת ומיקומו בלב מרכז העסקים הראשי החרדי בירושלים גרמה להיותו מעין כיכר העיר של החברה החרדית בשכונות מאה שערים, גאולה, שכונת הבוכרים והשכונות הסמוכות. נערכו בה גם כינוסים מסוגים שונים, כמו הפגנות וחגיגות קבלת הפנים לרבי מסאטמר וכן לגאב"ד ירושלים הרב יצחק טוביה וייס (בתמוז תשס"ג), או הקפות שניות, כגון ההקפות המרכזיות של אגודת ישראל בעבר, מאז תשמ"ט מתקיימת במקום תהלוכת ל"ג בעומר של חב"ד.
בפינות הכיכר מתנהל מסחר ער.
עקב מרכזיותה בחברה החרדית, נגזר ממנה שמו של אתר האינטרנט כיכר השבת.
הערות שוליים

↑  "מלחמת השבת" בירושלים - החריפה, הַבֹּקֶר, 28 בנובמבר 1954
אלפיים (כתב עת)

| --- | --- |

שער גיליון 27, 2004
 תדירות:  2 שנה 
 מו"ל:  עם עובד 
 עורכת ראשית:  ניצה דרורי-פרמן
 תאריכי הופעה:  1989–2009 (כ־20 שנה) 
 שפה:  עברית 
 מדינה:  ישראל 
 ISSN:  0792-3988
 
אלפיים - כתב עת רב-תחומי לעיון, הגות וספרות היה כתב עת שיצא לאור מדי כחצי שנה, החל משנת 1989 ועד 2009 בהוצאת עם עובד. בכתב העת התפרסמו מאמרים בתחומי מדעי החברה ומדעי הרוח, מאמרים בתחומי דעת נוספים, וכן שירה.
עורכו הראשון של כתב העת, אהוביה מלכין, הציג את יעדיו בפתח הגיליון הראשון:
'אלפיים' אמור להיות כתב עת בינתחומי לא רק במובן זה שיכלול דברי ספרות, עיון והגות בכפיפה אחת, אלא אף משום שקשת הנושאים והבעיות שידונו בו תקיף את מרב התחומים - חברה וכלכלה, מדיניות ומשטר, מדע ותרבות - ומשום שיהיה פתוח לניסיונות לחרוג מן התחומים המקצועיים המוגדרים ולטוות חוט מחשבה חדשני. ממילא מובן שיכוון לא אל איש המקצוע אלא אל הקורא בעל העניין הרחב.
החל מגיליון 7 ערכה את כתב העת ניצה דרורי-פרמן. הגיליון האחרון שיצא היה מספר 34.
אלפיים ועוד – מחשבות על תרבות בישראל

החל משנת 2018 רואה אור פעם בשנה בהוצאת כרמל גיליון עבה של כתב העת בעריכתה של ניצה דרורי-פרמן, תחת השם "אלפיים ועוד – מחשבות על תרבות בישראל".
הערות שוליים

↑  כתב העת באתר ההוצאה
אנדריאה דבורקין

| --- | --- |

 לידה:  26 בספטמבר 1946 קמדן, ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 פטירה:  9 באפריל 2005 (בגיל 58) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאי
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  בנינגטון קולג', Cherry Hill High School West 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תקופת הפעילות:  1966–2005 (כ־39 שנים)
 בן או בת זוג:  John Stoltenberg (1998–2005) 
 פרסים והוקרה:  פרס הספר האמריקאי (2001) 
 www.andreadworkin.com
 חתימה:   
 
אנדריאה ריטה דבורקין (באנגלית: Andrea Rita Dworkin‏; 26 בספטמבר 1946 – 9 באפריל 2005) הייתה סופרת ופעילה פמיניסטית רדיקלית אמריקאית יהודיה. חלק ניכר מפרסומה נוגע לביקורת על הפורנוגרפיה, שאותה היא מקשרת לדימוי האישה לקניין מיני, דבר העשוי להוביל, לדעתה, לאונס ולצורות אחרות של אלימות כלפי נשים.
בשנות ה-60 נודעה דבורקין בהתנגדותה למלחמת וייטנאם ובהטפתה לאנרכיזם, אך הפכה לפמיניסטית רדיקלית לאחר שהצליחה להימלט מבעל מתעלל, וכתבה כעשרה ספרים המפרטים את התאוריה הרדיקלית הפמיניסטית. בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80 זכתה דבורקין למוניטין כדוברת התנועה נגד פורנוגרפיה. מאמריה וספריה על פורנוגרפיה ועל המיניות האנושית, ובייחוד ספרה "משגל", היו למסמכים רבי השפעה על החשיבה הפמיניסטית בת זמננו.
ביוגרפיה

דבורקין נולדה בקמדן, ניו ג'רזי למשפחה יהודית-אמריקאית שדגלה בסוציאליזם. בביוגרפיה על אודותיה מצוין כי כבר כנערה במקהלת בית הספר נענשה לאחר שסירבה לשיר את המזמור הנוצרי "Silent Night" בטענה שיש בכך כפייה של טקסי הדת הנוצרית על יהודים. בתקופת התיכון פרסמה מאמרים שונים, ובהם הביעה תמיכה בצדק חברתי ובזכויות הפרט. הסיקור התקשורתי הראשון בעניינה היה בשנת 1965 לאחר שנעצרה לראשונה בעוון הפרת הסדר הציבורי בגלל השתתפותה במחאה נגד מלחמת וייטנאם. דבורקין התלוננה על בדיקות גופניות גסות, משפילות וכואבות במהלך המעצר, ואף העידה עליהן לפני חבר מושבעים. אמנם חבר המושבעים בחר לא להרשיע את השוטרים באותו אירוע, אך עדותה צוטטה רבות ופתחה דיון ציבורי נרחב על זילות בזכויות האדם של עצירים ואסירים.
דבורקין עזבה את הקולג', ועברה לאירופה. היא שהתה שנתיים בפריז ובאתונה ושקדה על כתיבה ופרסום של שירה ופרוזה, ובהמשך שבה לארצות הברית. רוב כתיבתה עסקה במחאה חריפה על המלחמה האמריקאית בווייטנאם, בהתנגדות לגיוס הכפוי ובהתנגדות לאי-החוקיות של הפלות. לאחר תום לימודיה נסעה לאמסטרדם, ושם נישאה לגבר שהתאהבה בו. לאחר נישואיה החלה לסבול מאלימות קשה וקיצונית ומהתעללות מצדו. בשנת 1971 נמלטה ממנו כשהיא מושפלת, מוכה וחסרת כל, ונאלצה לעבוד זמן קצר אף בזנות, למחייתה.
בשנת 1972 פגשה את ריקי אברמס (Ricki Abrams), שהפכה לבת זוגה וחילצה אותה מהעוני ומהחיים בשולי החברה. אברמס הכירה לדבורקין את עבודתן של כותבות ופעילות פמיניסטיות מוקדמות, ודבורקין התרשמה במיוחד מקייט מילט ("Sexual Politics"), משולמית פיירסטון ("The Dialectic of Sex"), ומרובין מורגן ("Sisterhood Is Powerful"). עם חזרתה לארצות הברית הבטיחה לאברמס להמשיך ולהילחם ללא לאות למען זכויות האדם של נשים. דבורקין הצטרפה, כלסבית, לארגון למען זכויות להט"ב וכן גם למחאות ולהפגנות נגד האפרטהייד בדרום אפריקה. היא החלה לעבוד כאסיסטנטית של המשוררת הפמיניסטית מיוריאל רוקייזר, ובמקביל המשיכה להיות מעורבת בארגונים פמיניסטיים רדיקליים, והתמקדה במחאה באלימות הרווחת כלפי נשים. בהמשך לכתיבתה ולפעולתה הציבורית, נלקחה דבורקין לתפקיד דוברת לאירועים שונים, ובמהרה התפרסמה בנאומיה החדים והחותכים, שנהגו לעורר רגשות עזים בקהל השומעים.
דבורקין קיימה מערכת יחסים עם ג'ון סטולנברג, אקטיביסט למען זכויות נשים. למרות הקשר הזוגי ביניהם המשיכה דבורקין להציג את עצמה כלסבית ואת סטולנברג כהומו, שניהם מחוץ לארון, בטענה כי זוגיותם אינה אמורה להפריע להגדרת נטייתם מחד, וזהותם מאידך, כגייז.
ביקורתה על הפורנוגרפיה

אנדריאה דבורקין פעלה כדוברת, וכותבת פמיניסטית, אך עיקר פרסומה בא מפעילותה במאבק הפמיניסטי בפורנוגרפיה.
פעילותה הציבורית בתחום החלה בשנת 1976, כאשר יצאה נגד הסרט "Snuff" ששווק בתור סרט סנאף פורנוגרפי (אף על פי שלא באמת היה סרט סנאף). מאז המשיכה לצאת בספרים ובמאמרים נגד הפורנוגרפיה, שבה קיימת לדעתה התייחסות אל גוף האישה כאל רכושו של הגבר, תוך מתן לגיטימציה לאלימות ושימוש בכוח מצידו, כחלק אינטגרלי מיחסי המין. האישה המקיימת יחסי מין עם גבר, לפי דבורקין, לומדת לחוות חושניות מעצם המשגל, מהיותה קניין, מ"כיבושה" הפיזי על ידי אחר, דבר המקדש את השליטה המינית והחברתית בכלל של גברים בנשים ומנציח אותה.
"עבור נשים, חווית הקניין המיני היא ממשית ומפורשת: להיבעל ולהיות שייכת הם לכאורה דברים זהים, לא ניתנים להפרדה. יחד, בבחינת שניים שהם אחד, הם מהווים את המין כמערכת חברתית תחת השליטה הגברית. במשגל מבטא הגבר את הגאוגרפיה של שלטונו: מיניותה, פנימיותה של האשה, הן חלק מתחום ריבונותו כזכר"... "לכן נשים מרגישות את יחסי המין... - ...כתפיסת בעלות עליהן, מרגישות שהיותן קניין הינו דבר ארוטי ביותר, ומחשיבות את הכחדת האני במין כהוכחה לתשוקתו של הגבר או לאהבתו, לעוצמתן הכבירה".
דבורקין סברה כי יצרני פורנוגרפיה והתומכים בהם הם שהפכו את המשגל ואת האקט המיני הכוחני לעניין מרכזי בתרבות ובחברה, תוך התעלמות הן ממיניות האישה והן מרווחתה. הסכנה במסרים אלה, לדעת דבורקין, היא בהשפעתן השלילית, במתן הלגיטימציה להשפלת האישה ולאלימות כלפיה, כאופציה לגיטימית מבחינה מינית ותרבותית, דבר שהיא סוברת שהוא הרסני, מסוכן וגובל בפגיעה בזכויות האדם של נשים.
עבודותיה > כתבי אנדריאה דבורקין שתורגמו לעברית

משגל, הוצאת בבל, 2005.
עבודותיה > כל כתבי אנדריאה דבורקין באנגלית > עיון

Dworkin, Andrea (1974). Woman Hating. New York: Penguin Books. ISBN 9780452268272.
Dworkin, Andrea (1976). Our blood: prophecies and discourses on sexual politics. New York: Harper & Row. ISBN 9780060111168.
Dworkin, Andrea (1981). Pornography: men possessing women. London: Women's Press. ISBN 9780704338760.
Dworkin, Andrea (1983). Right-wing women: the politics of domesticated females. London: Women's Press. ISBN 9780704339071.
Dworkin, Andrea; MacKinnon, Catharine A. (1985). The reasons why: essays on the new civil rights law recognizing pornography as sex discrimination. New York: Women Against Pornography. OCLC 15992953.
MacKinnon, Catharine A. (Winter 1985). "Pornography, civil rights, and speech". Harvard Civil Rights-Civil Liberties Law Review. 20 (1): 10–68. אורכב מ-המקור ב-2016-03-04.
Dworkin, Andrea (Spring 1985). "Against the male flood: censorship, pornography, and equality". Harvard Human Rights Journal|Harvard Journal of Law & Gender (formerly Women's Law Journal). 8: 1–30. Pdf.
Dworkin, Andrea (1987). Intercourse. New York: Free Press. ISBN 9780029079706.
Dworkin, Andrea; MacKinnon, Catharine (1988). Pornography and civil rights: a new day for women's equality. Minneapolis, Minnesota: Organizing Against Pornography. ISBN 9780962184901. Available online.
Dworkin, Andrea (1989). Letters from a war zone: writings, 1976-1989. New York: E.P. Dutton. ISBN 9780525248248.
Dworkin, Andrea; MacKinnon, Catharine (1997). In harm's way: the pornography civil rights hearings. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press. ISBN 9780674445796.
Dworkin, Andrea (1997). Life and death: unapologetic writings on the continuing war against women. London: Virago. ISBN 9781860493607.
Dworkin, Andrea (2000). Scapegoat: The Jews, Israel, and Women's Liberation. New York: Free Press. ISBN 9780684836126.
Dworkin, Andrea (2002). Heartbreak: the political memoir of a feminist militant. New York: Basic Books. ISBN 9780465017546.
עבודותיה > כל כתבי אנדריאה דבורקין באנגלית > שירה וספרות

Dworkin, Andrea (1966). Child. Crete: Heraklion. OCLC 4708955.
Dworkin, Andrea (1967). Morning hair. Philadelphia: Philadelphia College of Art. OCLC 9290267.
Dworkin, Andrea (1980). The new womans broken heart: short stories. East Palo Alto, California: Frog in the Well. ISBN 9780960362806.
Dworkin, Andrea (1986). Ice and fire: a novel. London: Secker & Warburg. ISBN 9780436139604.
Dworkin, Andrea (1991). Mercy. New York: Four Walls Eight Windows. ISBN 9780941423694.
לקריאה נוספת

Crispin, Jessa (2017). Why I Am Not A Feminist: A Feminist Manifesto. Brooklyn, NY: Melville House Publishing. ISBN 978-1612196015
הערות שוליים

↑  Dworkin, HEARTBREAK,
The Political Memoir of a Feminist Militants, (2002) pp. 21–22
↑  Dworkin, Heartbreak, pp. 77-81
↑  הפלות מלאכותיות היו אסורות במדינות שונות בארצות הברית. לוחמי זכויות האדם, ודבורקין ביניהם, ראו בכך פגיעה קשה בזכויות הפרט.
↑  ראו LGBT social movements על ארגון המחאה למען זכויות הלהט"ב
↑  John Stoltenberg (1994).
 "Living with Andrea Dworkin"
. Lambda Book Report.
↑  עמליה רוזנבלום, "אנדריאה דבורקין: הריאיון האחרון". פורסם בעיתון "את", ובאתר "מכונת קריאה".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260671605171  PLWABN: 9810635035305606  BIBSYS: 90171785  BNE: XX1089629  BnF: cb14409536z (data)  CiNii: DA02060615  GND: 122043596  ICCU: UBOV097153  ISNI: 0000 0001 0929 0559  LCCN: n81012150  LNB: 000033923  NDL: 00465931  NKC: mub2014810593  NLA: 35052238  NSK: 000257166  NTA: 074988425  RERO: 02-A003202035  SNAC: w6mk6pj0  SUDOC: 079100384  Trove: 812606  VIAF: 100884599   WorldCat (עם VIAF): 100884599
ליגת העל הארגנטינאית

| --- | --- |

 שם מלא:  קמפאונטו דה פרימרה דיביסיון
 כינוי:  ליגה פרופסיונל דה פוטבול
 תחום:  כדורגל
 ארגון:  התאחדות הכדורגל הארגנטינאית
 מדינות:  ארגנטינה ארגנטינה
 קונפדרציה:  CONMEBOL
 קבוצות:  28
 תקופת הפעילות:  1931 (ליגה מקצוענית) – הווה
 אלופה נוכחית:  ריבר פלייט
 מירב הזכיות:  ריבר פלייט (37) (ליגה מקצוענית)
 מפעל מקביל:  גביע ארגנטינה, גביע הליגה הארגנטינאית
 מפעל נמוך:  נסיונל B
 estoespasion.com
לוגו הליגה בעבר
ליגת העל הארגנטינאית (בספרדית: "Campeonato de Primera División", קמפאונטו דה פרימרה דיביסיון), המכונה "ליגה פרופסיונל דה פוטבול" (Liga Profesional de Fútbol Argentino, או LPF) על שם הגוף המארגן אותה, היא ליגת הכדורגל הבכירה בארגנטינה. הליגה הוקמה (כליגה מקצוענית) בשנת 1931 על ידי התאחדות הכדורגל הארגנטינאית (AFA) ובמהלך השנים מתכונתה השתנתה מספר פעמים. שיאנית הזכיות בה היא קבוצת ריבר פלייט, אשר לה 37 אליפויות (אחת בעידן החובבני). מעונת 2017/18 ועד לעונת 2019/20 הליגה נוהלה על ידי ישות אוטונומית, ה"סופרליגה ארחנטינה דה פוטבול", שהייתה קשורה חוזית עם AFA. במאי 2020 בוטלה הסופרליגה והליגה מנוהלת על ידי ה"ליגה פרופסיונל דה פוטבול", שהיא גוף פנימי ב-AFA.
כיום משחקות בליגה 28 קבוצות, כש-5 הקבוצות הבכירות מעפילות לגביע הליברטדורס, המקבילה של ליגת האלופות באמריקה הדרומית. קבוצות נוספות מעפילות לגביע סודאמריקנה. כמו כן, האלופה מתמודדת מול זוכת גביע ארגנטינה על הסופר קאפ הארגנטינאי (Supercopa Argentina).
במשך שנים רבות נחשבה הליגה הארגנטינאית לאחת הליגות החזקות בעולם כולו, ביחד עם ליגות כמו הפרמייר ליג (אנגליה), הסרייה א' (איטליה), הבונדסליגה (גרמניה), לה ליגה (ספרד) וסרייה א' (ברזיל).
למרות העובדה שצעירים רבים עוזבים את הליגה למועדונים באירופה, בעיקר בספרד ואיטליה, ועל אף הקשיים הכלכליים שבהם נמצאים מרבית המועדונים, שמתקשים להתחרות לעיתים עם קבוצות עשירות מהיבשת וממקסיקו, מאז שהחל להיערך דירוג הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל, הליגה הארגנטינאית מצויה תמיד בין העשר הטובות בעולם (למעט בשנת 1993), כשדירוג השיא היה בשנת 2008 - מקום שלישי. בדירוג האחרון שנערך בשנת 2014 היא הגיעה למקום הרביעי.
הקבוצות המשתתפות לעונת 2024

| קבוצה | עיר | אצטדיון | תכולה |
| --- | --- | --- | --- |
| אוניון | סנטה פה | אצטדיון 15 באפריל | 22,852 |
| אינדפנדיינטה | אבז'אנדה | אצטדיון ליברטדורס דה אמריקה | 52,853 |
| אינדפנדיינטה ריבדביה | מנדוסה | אצטדיון באוטיסטה גארגאנטיני | 24,000 |
| אינסטיטוטו | קורדובה | אצטדיון חואן דומינגו פרון | 26,535 |
| אסטודיאנטס לה פלאטה | לה פלאטה | אצטדיון חורחה לואיס היראצ'י | 30,000 |
| ארחנטינוס ג'וניורס | בואנוס איירס | אצטדיון דייגו ארמנדו מראדונה | 25,000 |
| אתלטיקו טוקומאן | טוקומאן | מונומנטל חוסה פיירו | 32,700 |
| באנפילד | באנפילד | פלורנסיו סולה | 34,901 |
| בראקאס סנטרל | בואנוס איירס | אצטדיון קלאודיו "צ'יקי" טאפיה | 4,400 |
| בוקה ג'וניורס | בואנוס איירס | אצטדיון אלברטו חסינטו ארמנדו | 54,000 |
| בלגראנו | קורדובה | אצטדיון חיגנטה דה אלברטי | 30,000 |
| גודוי קרוס | גודוי קרוס | אצטדיון מלווינס ארחנטינס | 42,000 |
| דפנסה וחוסטיסיה | פלורנסיו וארלה | אצטדיון נורברטו "טיטו" טומגאז'ו | 12,000 |
| דפורטיבו ריסטרה | בואנוס איירס | אצטדיון ג'יזרמו לאסה | 3,000 |
| הורקאן | בואנוס איירס | אצטדיון תומאס אדולפו דוקו | 48,314 |
| ולס סרספילד | בואנוס איירס | אצטדיו חוסה אמלפיטאני | 45,540 |
| חימנסיה לה פלאטה | לה פלאטה | אצטדיון חואן קראמז'ו סריז'ו | 24,544 |
| טאז'רס | קורדובה | אצטדיון מריו אלברטו קמפס | 57,000 |
| טיגרה | ויקטוריה | אסטאדיו חוסה דה לה ג'יובנה | 26,282 |
| לנוס | לנוס | אצטדיון נסטור דיאס פרז | 46,619 |
| ניואל'ס אולד בויס | רוסאריו | אצטדיו מרסלו ביאסלה | 38,095 |
| סנטרל קורדובה | סנטיאגו דל אסטרו | אצטדיון אוניקו מאדרה דה סיודאדס |  |
| סן לורנסו | בואנוס איירס | אצטדיון פדרו בידגאין | 30,000 |
| סרמיינטו | חונין | אצטדיו אווה פרון | 19,000 |
| פלטנסה | ויסנטה לופס | סיודאד ויסנטה לופס | 28,530 |
| ראסינג קלוב | אבז'אנדה | אצטדיון חואן דומינגו פרון | 55,389 |
| רוסאריו סנטראל | רוסאריו | אצטדיון חיגנטה דה ארוז'יטו | 41,654 |
| ריבר פלייט | בואנוס איירס | אצטדיון אנטוניו וספוצ'יו ליברטי | 83,196 |