ישראל במלחמת יום הכיפורים
ועדת אגרנט

מלחמת יום הכיפורים נמשכה עד ל-24 באוקטובר 1973, יום כניסת הפסקת האש לתוקף. לא חלף חודש ימים, ובטרם נחתמו הסכמי הפרדת הכוחות וכאשר חיילי המילואים טרם שוחררו, ושבויי צה"ל טרם שבו לארץ, החליטה ממשלת ישראל על הקמת ועדת חקירה ממלכתית לחקירת אירועי המלחמה. לוועדה מונו חמישה אישים בעלי יוקרה רבה. לראש הוועדה נתמנה נשיא בית המשפט העליון ד"ר שמעון אגרנט, ולצידו שופט בית המשפט העליון משה לנדוי, מבקר המדינה ד"ר יצחק נבנצאל, והרמטכ"לים לשעבר פרופסור יגאל ידין וחיים לסקוב.
מייד עם הקמתה החליטה הוועדה לצמצם את חקירתה לתקופה שלפני המלחמה ולימיה הראשונים שעד לכישלון מתקפת הנגד של 8 באוקטובר. גם כך הגיע חומר הראיות בעדויות ובמסמכים, שנצבר בוועדה, לממדים עצומים. לאחר שנוכחה כי יהיה עליה להתכנס עוד כשנה נוספת בטרם תוכל להגיש את הדו"ח הסופי, הגישה הוועדה ב-1 באפריל 1974 דו"ח ביניים שעסק רק בהכנות למלחמה ובהחלטות שנתקבלו עד לשעה 2:00 אחר הצהריים של יום הכיפורים, מועד פרוץ הקרבות.
דו"ח הביניים הטיל את האשמה לכשלים על הדרג הצבאי. האשם העיקרי הוטל על הרמטכ"ל דוד אלעזר, על שהשהה את גיוס המילואים עד שגולדה מאיר תכריע במחלוקת שנתגלעה בבוקר יום הכיפורים בינו לבין שר הביטחון משה דיין על היקף הגיוס, שאלעזר דרש כי יהיה זה גיוס כללי ודיין, שסבר כי אין מדובר במלחמה כוללת אלא בתקרית גדולה ברמת הגולן, עמד על כך שיהיה גיוס חלקי. כן נמצא אלעזר אחראי לתופעות ההזנחה שנתגלו בצה"ל עם פרוץ המלחמה.
אחריות אישית הוטלה גם על ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא, על שטעה בהערכת המידע שזרם לאגפו בתקופה שלפני המלחמה. בממצאיה על זעירא וקציני אגפו השתמשה הוועדה בכינוי "הקונספציה", לכנות בו את התאוריה שדבקו בה ערב המלחמה, כי מצרים לא תצא למלחמה בישראל בשנת 1973. מאז הפך הביטוי "הקונספציה" לשם נרדף למלחמת יום הכיפורים כדוגמת "המחדל" ו"רעידת האדמה".
אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן (גורודיש) נמצא אחראי לכך שכוחות הפיקוד לא נפרשֹו כראוי בגזרת תעלת סואץ בבוקר יום הכיפורים, עם קבלת ההתרעה על פרוץ המלחמה.
לעומת זאת, את הדרג המדיני – ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין – פטרה הוועדה מאחריות, מאחר שלדבריה אחריותם לא הייתה אישית אלא "מיניסטריאלית" בלבד. הוועדה מצאה כי דיין, אף שהוא בעל ידע צבאי וניסיון כרמטכ"ל לשעבר, לא היה חייב לקבוע דעה משלו שעמדה בניגוד לדעתם של אנשי הצבא, ואינו נושא באחריות כאשר נהג על פי עצתם. הוועדה קבעה כי זה גם הדין לגבי אחריותה של גולדה מאיר.
ההחלטה לפטור מאחריות את הדרג המדיני עוררה סערה בקרב הציבור הישראלי, אך גם ובעיקר העוול שנגרם לדעת הציבור לרמטכ"ל דוד אלעזר. הרושם שנוצר היה כי הוועדה נהגה באיפה ואיפה בהתייחסותה לדרג הצבאי ולדרג המדיני. בעקבות דו"ח הביניים החלו להיערך הפגנות מחאה.
בעקבות פרסום דו"ח הביניים, דוד אלעזר התפטר מתפקידו, זעירא וגונן הודחו משירות פעיל בצה"ל, ואילו גולדה מאיר התפטרה כשבוע לאחר מכן, בעקבות לחץ ציבורי כבד. בממשלה שקמה בראשות יצחק רבין ב-3 ביוני 1974 לא שובץ דיין לתפקיד כלשהו.
כשהובא הדו"ח לדיון בממשלתו של רבין, שאל יצחק רבין אם הממשלה רשאית להחזירו לעיון נוסף, אבל נענה כי היא חייבת לקבל את הדו"ח או לדחותו כמקשה אחת.
ב-10 ביולי 1974 הגישה הוועדה דו"ח נוסף, וב-30 בינואר 1975 הגישה את הדו"ח הסופי, ולאחריו התפזרה. להבדיל מדו"ח הביניים הראשון, פרסום שני הדו"חות הללו לא עורר כמעט הד ציבורי.
לאור לקחי המלחמה קבעה הוועדה המלצות בעלות חשיבות רבה בתחום הצבאי והביטחוני, אולם בתודעת הציבור היא זכורה בעיקר בשל היותה ועדת החקירה הראשונה בתולדות המדינה שאיננה ועדה לחקירת אירוע בודד אלא לחקירת מלחמה שלמה, על כל מערכותיה, מפקדיה ואנשי הדרג המדיני שמעליהם.