stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נצרות קדומה
מונחים: "היפרדות הדרכים", "יהודים-נוצרים"

אחת השאלות הבסיסיות ביותר במחקר הנצרות הקדומה היא השאלה מתי נפרדו דרכיהן של היהדות והנצרות וזו האחרונה הפכה לדת חדשה ועצמאית? מתחילת חקר הנצרות הקדומה ועד לעשורים האחרונים הדעה השלטת הייתה שמתחילת שליחותו של פאולוס ועד לכתיבתן של הבשורות (סוף המאה הראשונה ותחילת המאה ה-2 לספירה) או בתקופה בין חורבן הבית השני בשנת 70 לספירה ומרד בר-כוכבא בשנת 135 לספירה, חלה בהדרגה הפרדות בין היהדות לנצרות עד לניתוק מוחלט. אדריכל פעולת ניתוק זו היה פאולוס אשר הוגדר כמייסד הנצרות, כמנתקה משורשיה בארץ ישראל ומעבירה לעולם ההלניסטי-רומי. תהליך זה מכונה "היפרדות הדרכים".
במחקרים חדשים של העשורים האחרונים, הולכת ונקבעת דעה אחרת. בשלהי הבית השני לא הייתה בישראל יהדות הומוגנית אלא צורות יהדות שונות שחיו בצוותא, בחברה מעורבת של כיתות וזרמים. בתוך כלל זרמים יהודיים אלו, ניתן למצוא גם קבוצה מסוימת של יהודים המאמינים במשיחיותו של רבם, הלא הוא ישו. לאחר המרד וחורבן הבית השני, החלה הפרדה הדרגתית בתוך זרמים אלו. הפרדה זו לא הייתה מהירה אלא נמשכה מאות שנים. במשך מאות שנים אלו, רוב זרמי היהדות התחברו יחדיו לזרם שהפך, לבסוף, ליהדות הרבנית. הזרם היהודי של מאמיני ישו החל פונה לכוון שונה אך עדיין הכנסייה ובית הכנסת היו אחיות, השפיעו אחת על השנייה וההפרדה המלאה חלה רק במאה ה-4 עם ועידת ניקיאה והפיכת הנצרות לדת הרשמית בקיסרות הרומית ועם פרסום כתביו של אוגוסטינוס בסוף אותה מאה. במחקרים אלו, פאולוס כבר לא מתקבל כמייסד דת חדשה אלא כיהודי בלידתו ובמותו, אשר ניסה לבצע רפורמה משמעותית ביהדות.
גם משמעות המושג "יהודים-נוצרים" השתנה במחקר של העשורים האחרונים. עד אז, החוקרים חילקו את המאמינים בישו לשתי קבוצות:
קבוצה של מאמינים בהנהגת יעקב, אחיו של ישו, והשליח פטרוס שפעלה בייחוד בירושלים ויהודה והמשיכה, ביחד עם האמונה במשיחיותו ותחייתו של ישו, לשמר את מצוות התורה, כולל את ברית המילה והכשרות.
קבוצה של מאמינים בהנהגת פאולוס, שפעלה בייחוד מחוץ לארץ יהודה, אשר התנתקה, בהדרגה, מהתורה ומצוותיה.
הקבוצה הראשונה כונתה "יהודים-נוצרים". בשלב מאוחר יותר, אבות הכנסייה התייחסו אליה כאחת מקבוצות המינים ונלחמו בה בכל כוחם. הקבוצה השנייה היא זאת שממנה צמחה הנצרות ה"אמיתית". המחקרים המודרניים שוללים חלוקה זו. לדעתם, גם הנצרות הנוכרית, הפאולינית, כללה יהודים שהמשיכו לשמר את המצוות או חלקן, נוכרים שקיבלו את האמונה בישו אך ביחד עמה גם מנהגים יהודיים וחלק מהמצוות ונוכרים שקיבלו רק את האמונה בישו אך חיו בקהילות מעורבות עם שאר סוגי המאמינים. על כן, בתקופה הנדונה, אין לדבר על "יהודים-נוצרים" ו"נוצרים" כשתי קהילות נפרדות אלא כקהילה אחת המאמינה בישו המשיח אך רוב מרכיביה מושפעים עדיין, במידה זו או אחרת, מהיהדות.
הסיפור הנוצרי הראשוני

המייחד את הנוצרים הראשונים מהיהודים או הפגאנים שסביבם, היא האמונה בישו כמשיח שהוצא להורג, קם לתחיה ועלה השמימה. האמונה הזאת, היא האמונה הבסיסית והמכוננת של הנצרות.
המושג "משיח" היה קיים גם לפני ישו. לדעת רוב החוקרים, מקורו של מושג זה הוא יהודי, ארץ ישראלי. הוא הפך למושג היסוד באמונה הנוצרית הקדומה, עד כדי כך ששמו של המשיח שונה מישוע בן יוסף לישו המשיח (Christus) והמאמינים הפכו ל"משיחיים" ברוב השפות.
משמעות המושג "משיח" אינה אחידה ועברה שינויים במשך הדורות. במובנו הראשוני המשיח הוא אדם שממונה לתפקיד מנהיגותי. התפקיד יכול להיות חילוני - כמו משיחת אדם למלוכה, דתי - כמו משיחת אדם לכהונה או רוחני כמו משיחתו (הרוחנית) של אדם לנבואה. בהדרגה, המושג השתנה והפך למשיח עתידי שיופיע בעתיד הרחוק וימלא את תפקידו המיועד. עם הזמן, עתיד זה הלך והתרחק ונוצר מושג חדש של משיח, משיח שיופיע בקץ הימים, לאחר סוף ההיסטוריה האנושית, אחרי האפוקליפסה. משיח זה של אחרית הימים יהיה בעל שלושת התפקידים - מלך (בן דוד), כהן (בן אהרון) ונביא.
ניתן לראות את תחילתו של ישו כמשיח בהטבלתו בירדן על ידי יוחנן המטביל. יוחנן קרא ליהודים לבוא לטבול בירדן כדי להטהר מחטאיהם ולהיות מוכנים למשיח ולגאולה שיגיעו בקרוב. ישו נטבל על ידי יוחנן ולאחר הטבילה ראה את השמיים נפתחים מעליו, ראה את רוח הקודש בצורת יונה צחורה ושמע את קול האל האומר לו "אתה בני אהובי, בך חפצתי" (מרקוס, א' 11). באירוע זה רואים את המשיחה הרוחנית ההופכת את ישו לנביא (הכוונה במילה "בני" היא כנראה "הנבחר" או "המועדף שלי"). את המשיחה המלכותית מקבל ישו בלידתו בבית לחם, עירו של דוד המלך ובשושלת היוחסין שלו המגיעה עד לדוד המלך. את הצד הכהני במשיחיותו מספקת אמו, מרים, קרובת משפחתו של יוחנן המטביל, בנו של כהן.
חמוש בשלושת תפקידים אלו, ישו הארצי מתגבר על השטן במדבר, מבצע נסים, מחייה מתים ומפרש את דברי התורה ודברי הנביאים שקדמו לו.
אך כאן אירע המשבר החמור של קהילת המאמינים הראשונים. ישו המשיח אינו מביא גאולה לעמו ולמאמיניו, אינו מחדש את מלכות ישראל ואינו בונה בית מקדש חדש (כפי שהבטיח). לעומת זאת, הוא מוצא להורג ומת מוות נורא על הצלב. הקהילה המאמינה הייתה חייבת להתגבר על משבר מתסכל זה כדי להמשיך ולהתקיים. הפתרון נמצא במטמורפוזה בה ישו הופך (בדרשות השליחים, בייחוד פטרוס ופאולוס) ממשיח ארצי ל"בן האדם". "בן האדם" (מושג שישו לקח מחזיונו של הנביא דניאל) הוא ישו המשיח החדש, משיח שמת על הצלב, הוקם לתחייה על ידי אלוהים, עלה השמימה ושם יושב לימינו של האל. בעתיד הוא יחזור, רכוב על "ענני שמים" וייסד את מלכות האלוהים של אחרית הימים. מכאן שהגאולה כבר לא תהיה מיידית, בידי משיח ארצי, אלא בעתיד מעורפל, בידי משיח שמימי. עיכוב מתסכל זה בגאולה מתורץ על ידי השליחים בזה שנחוץ זמן כדי להכשיר את לבותיהם של האנשים, לפני שהגאולה המשיחית תבוא.
השינוי הבא במהותו של ישו מופיע בדרשותיו של פאולוס השליח. דרשות אלו נועדו ברובן למאמינים מחוץ לארץ ישראל, אנשים שנושא המשיח היה פחות מוכר וחשוב להם. בדרשותיו נוצר הנדבך הנוסף של הנצרות הקדומה - הכפרה. נדבך זה נוצר עקב השאלה המתסכלת של המאמינים היא שאלת סיבת מותו של ישו. פאולוס החל מעלה את היסוד האמוני שמותו של ישו נועד לכפר על החטא הקדמון המוטבע בבני האדם מימי בראשית ובכך, לאפשר את גאולתם בעתיד, לאחר שהם יטהרו לבם מחטאיהם הנוכחיים.
עקרונות אלו הוו את יסוד האמונה הנוצרית בתחילתה, האמונה לה הטיפו השליחים ותלמידיהם.
יחס הנצרות הקדומה למקדש

חוקרים רבים טוענים שהנוצרים הראשונים התנגדו למקדש ולפולחן הקרבנות המתקיים בו, או לכל הפחות לא ראו בו חשיבות כלשהי. איל רגב בחן במאמרו את יחסם של הנוצרים הקדומים למקדש במאה הראשונה לסה"נ. בדיון זה, ביקש להבחין בין יחסם לבית מקדש השני, על כל מאפייניו, לבין יחסם לעצם הרעיון של מוסד המקדש והקרבנות.
מעשה "טיהור המקדש", המיוחס לישו, מתאר שישו גירש מהמקדש את המוכרים והקונים, הפך שולחנות חלפני הכספים ואף קרא למקום "מערת פרצים". אך נראה שמעשה זה מבטא את טינתו לדרך התנהלותו של המקדש (המסחר שהתנהל בו, הפוליטיזציה, השחיתות) ולאו דווקא למוסד עצמו. בתיאור משפטו של ישו, מסופר (כדור או שניים אחרי צליבת ישו) שעדי שקר טענו שישו ביקש להרוס את המקדש. גם סיפור זה אינו מוכיח דבר על עמדתו של ישו כלפי מוסד המקדש: הרי נטען שם שמדובר בעלילת שווא, וכן ייתכן שישו ביקש להחליף את המקדש המושחת במקדש אוטופי, היורד מוכן מן השמים (שאיפה המפורשת במגילת המקדש). ישנם חוקרים שסמכו על תיאור "הסעודה האחרונה" כדי לטעון שישו ביקש להחליף את הקרבנות בסמלים המכוונים לגופו שלו, אך טענה זו אינה עומדת במבחן הביקורת מכיוון שישו עצמו אכל מקרבן הפסח באותה סעודה.
ספר מעשי שליחים מתאר שנוצרים קדומים עלו למקדש בדומה ליהודים בתקופתם, ואף נעצרו בשל פעילותם במקדש והטפתם בשם ישו. פאולוס אמנם דחה את המחויבות לתורה, אך השתמש בצורה חיובית בדימויים מעולם המקדש והקרבנות. בספר מעשי השליחים, מסופר שהוא הגיע פעמים רבות למקדש ואף הקריב בו קרבנות, וזו אף הייתה העילה למעצרו והוצאתו להורג על ידי הקיסר הרומי.
גם בבשורה על פי מרקוס (שהיא הקדומה מבין הבשורות הסינופטיות), משתקף יחס חיובי למקדש ולתרומה לקודש. מרקוס מייחס לישו נאום המנבא את חורבן המקדש, אך נראה שזו נבואת חורבן המבטאת את ביקורתו של מרקוס על התנהלותם של הקנאים המורדים ברומא ולאו דווקא עדות לעוינות של הנצרות הקדומה למוסד זה ולפולחן. גם הבשורה של מתי מביאה מסורות המבטאות יחס חיובי למקדש. עם זאת, הוא מצטט את הנביא הושע "חסד חפצתי ולא זבח" (הושע ו, ו), המבטא עדיפות למעשים של חסד כלפי אדם אחר על מעשים פולחניים.
רק בכתבים המאוחרים יותר, באיגרת אל העברים, וכן בחזון יוחנן, שנכתבו בשליש האחרון של המאה ה-1 לסה"נ, ולאחר חורבן המקדש, ניתן למצוא דחייה ברורה של המקדש, תוך שימוש חיובי בדימויים פולחניים: ישו והמקדש השמיימי תופסים את מקום המקדש. ישו נמשל הן לקרבן, הן לכהן גדול המשרת במקדש שמיימי, מעין עולם אידיאלי, בו הפולחן מבוצע על ידי המלאכים ומעמד המאמינים (הרואים את עצמם כ"ממלכת כהנים") כמעמד הכהנים.
הקהילות הנוצריות והרדיפות

הקהילות הנוצריות הראשונות חיו בתוך עולם עוין שהתנכל להן ורדף אותן. הקהילות הראשונות בארץ ישראל נרדפו על ידי ההנהגה היהודית ככופרים[דרוש מקור] ועל ידי השלטון הרומי כמסוכנים לסדר הציבורי. כדי להגן על עצמם הם חיו בקומונות בעלות רכוש משותף לכל החברים והנהגה מקומית משותפת. המנהיגים היו השליחים שלא עסקו בהטפה, תלמידים של ישו, אחיו של ישו וכנראה, גם אמו מרים ותלמידתו מרים המגדלית (מהכפר מגדל שבגליל). בשלב מאוחר יותר, הצטרפו גם הדיאקונים הנבחרים, כפי שתואר מעלה. הקהילה שמרה על עליונות מוסרית שהייתה אמורה להבדילה מסביבתה. זו כללה הימנעות ממעשי ניאוף, מריבוי נשים ומגירושין. הליכוד והסולידריות הפנימית הוגברו על ידי ארוחות ותפילות משותפות. הקהילה אופיינה גם בטקסים ייחודיים שהיו:
טקס ההטבלה - מסמל את הכניסה לחיק הנצרות, את הטהרות האדם מהחטא הקדמון.
סעודת האדון - סמל לסעודה האחרונה של ישו עם השליחים.
טקס ההסמכה - סמל להעברת הסמכות ורוח הקודש למנהיגים החדשים של הקהילה.
עם התפשטות הקהילות הנוצריות מחוץ לארץ ישראל, הועתק דגם ארץ ישראלי זה גם לשם. בראש הקהילות עמדו "משגיחים" שהם הבישופים (Episcopi) לעתיד ודיאקונים מקומיים שעסקו בעניינים החומריים של הקהילה. הקהילה גם קיימה בתי ספר ללימוד עקרונות הנצרות (Catechismus) והכנה לטבילה וכן קבוצות של מטיפים ומרפאים.
מאידך, הקשר בין הקהילות השונות היה מועט, ללא הנהגה נוצרית מרכזית וסמכותית וללא מערך של כתבי קודש נוצריים המקובלים על כולם. על כן, ניתן היה למצוא גרסאות שונות של בשורות ופירושים שונים ובלתי אחידים לדברי ישו והשליחים. בעקבות זאת היו גם כאלו שהטיפו לפרשנויות של הנצרות השונות מאוד מאלו של פאולוס. מטיפים אלו, שהמפורסם ביניהם באותה תקופה היה מרקיון (160-85 לספירה), כונו בשם גנוסטיים, אשר נחשבו לכופרים בעיני הנוצרים. ניסיונות לתקן מצב זה, בוצעו על ידי מנהיגים (חלקם בישופים) נוצרים ממקומות שונים שניסו, לראשונה, לערוך קודקסים של עקרונות הנצרות, אחידים לכל הקהילות. מנהיגים אלו כמו קלמנס ואוריגנס מאלכסנדריה ועוד, יועלו בהמשך לדרגת קדושים וכונו בתואר  אבות הכנסייה.
היחס של השלטונות ברומא לנצרות הקדומה היה דו ערכי:
מצד אחד, הרומאים ראו בנצרות אמונה תפלה, חדשה ומסוכנת. הרומאים התנהגו בכבוד יחסי לדתות מקומיות "עתיקות", כמו היהדות, ולא פגעו בהן, אלא רק במקרים של מרד או של התנגשות בין עקרונות של אותה דת והדת הרומית הרשמית (למשל, התנגדות היהודים להצבת פסלים של הקיסר הרומי השליט). הנוצרים, מאידך, הביעו התנגדות לכל פולחן רומי, פרשו מהציבור והתאגדו לאגודות וקהילות נפרדות, סירבו לשרת בצבא הרומי בטענה ששפיכות דמים אסורה עליהם וסירבו להשתתף בכל טקס ופולחן עירוני רומי. על ידי זה, הם נחשבו לבעלי סיכון לסדר הציבורי. התוצאה הייתה רדיפות קשות וניסיונות למגר לחלוטין ציבור זה. אין ספק שהיה קיים גם גורם הפחד מצד השלטון הרומי מפני הנוצרים, לאור ההצטרפות ההולכת וגוברת של רומאים, מכל שכבות האוכלוסייה, לעדה הנוצרית.
מצד שני, כאמור, זרם המצטרפים הרומיים לנצרות רק הלך וגבר. הגורמים העיקריים לכך היה המשבר האמוני שחוו רבים מהרומאים, השפעות חזקות מדתות שהגיעו לרומי מהמזרח וקושי עצום להצטרף ליהדות עקב עול המצוות הקשה מנשוא.
הרדיפות הקשות ביותר נגד הנוצרים היו בזמן הקיסרים ספטימוס סוורוס, דקיוס, נירון ודומיטיאנוס. נוצרים רבים הוצאו להורג בצורות שונות - מצליבה ותליה ועד הריגתם על ידי חיות טרף באצטדיונים, לשם בידור ההמונים. רבים מאלו שסירבו לעזוב את הנצרות והעדיפו למות על מזבח אמונתם, יהפכו בעתיד למרטירים של הכנסייה. רבים נאלצו לחפש מקומות מסתור כמו מחצבות ישנות או מערות קבורה (קטקומבות).
הקיסר קונסנטינוס והתנצרות האימפריה הרומית

בשנת 313 הכריז הקיסר קונסטנטינוס על הנצרות כדת הרשמית של האימפריה הרומית. כך הפכה הנצרות מדת נרדפת לדת שלטת. לפי רוב המחקרים הסיבה הראשונית שהניעה את קונסטנטינוס לבצע מהפכה זו, הייתה סיבה פוליטית. קונסטנטינוס עמד בראש אימפריה וצבא מורכבים מרומאים המאמינים באלילות הרומית, ברברים משבטים גרמניים שונים המאמינים באלילויות שונות ונוצרים. כדי להגביר את האחדות באוכלוסייה ובייחוד בתוך הצבא היה צורך בגורם מאחד וזה נמצא בדמות הכרזת הנצרות כדת השלטת. יש הסבורים שבהמשך דרכו, קונסטנטינוס החל להאמין בעצמו באמונה הנוצרית ונראה שלפני מותו אף עבר טקס טבילה.
מהפכה זו של קונסטנטינוס הביאה, בין היתר, לשתי תוצאות חשובות ביותר:
הקמת מוסד על ייחודי ואחיד לדת הנוצרית - מוסד הכנסייה שהיא אחת (כל כנסייה אחרת תחשב למינות וכפירה), קדושה (החלטותיה קדושות ולא ניתן לשנותן), קתולית (עולמית) ושליחותית (נסמכת על דברי ישו לשליחים).
ועידת ניקאה בשנת 325, בהשתתפותו של הקיסר קונסטנטינוס. זו ועידה של כל ההנהגה הנוצרית דאז ומטרתה הייתה לקבוע עקרונות אחידים לנצרות והוצאה מתוך הנצרות של הפלגים שנחשבו למינים (כמו האריאנים, למשל). בוועידה זו פורסם ה"אני מאמין" (Credo) הראשון של הנצרות המסביר למאמינים, בין היתר, את מהות השילוש הקדוש.
בשלב זה חלה ההפרדות הסופית והמוחלטת של הנצרות מהיהדות. יש הרואים כאן את סוף תקופת הנצרות הקדומה. מכאן הנצרות עולה לדרך עצמאית, כוחנית ושלטת, בעלת השפעה אדירה על ההיסטוריה והתרבות המערבית.
ראו גם

נצרות
יהודים-נוצרים
ולנטיניזם
לקריאה נוספת

הברית החדשה.
דוד פלוסר, ‏המקורות היהודיים של הנצרות, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980. (ספר יסוד, מומלץ)
אביעד קליינברג, ‏הנצרות מראשיתה ועד הרפורמציה, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1995.
רבקה ניר (עורכת), הנצרות הקדומה - שלוש המאות הראשונות, תל אביב : הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2008.
אהרון לירון, הנצרות וארץ הקודש, צ'ריקובר, 1997.
ז'ראר ואלה, הנצרות הקדומה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2005 .
סופיה מנשה, הכנסייה הקתולית בימי הביניים - כרך א' הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2005 .
זמנים-רבעון להיסטוריה, הוצאת אוניברסיטת תל אביב. מס' 120 סתיו 2012.
יוסף קלוזנר, ישו הנצרי, הוצאת א. י. שטיבל ירושלים 1933
יוסף קלוזנר, מישו עד פאולוס, הוצאת "מדע", ירושלים 1954.
אריה קופסקי, סרג' רוזר, , האמונה הנוצרית הקדומה: אתגרים, תמורות, פולמוסים, הוצאת אדרא, 2018.
יהושע אפרון, ראשית הנצרות ואפוקליפטיקה בתולדות ישראל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2004.
יהושע אפרון, התהוות הכנסייה הנוצרית הראשונית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2006.
Esler, Phillip F, The Early Christian World, Routledge, 2004.
רשימת פרסומים בנושא הנצרות הקדומה בעברית
הערות שוליים

↑  מעשי השליחים, פרק י"א, פסוק 26.
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 499.
↑  Howard Marshall, Church and Temple in the New Testament, Tyndale Bulletin 40.2, 1989
1 2 3 4 5 6 7  איל רגב, ממלכת כהנים או גוי קדוש, מעמדו של המקדש בנצרות הקדומה, קתדרה 113, יד יצחק בן צבי, עמ' 5-34
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286451905171  BnF: cb119363075 (data)  GND: 4129954-1  LCCN: sh85025620  NKC: ph139152
נפוליטנית

| --- | --- |

 מדינות:  איטליה
 אזורים:  קמפניה, לאציו, מארקה, אברוצו, מוליזה, בזיליקטה, פוליה
 דוברים:  7.5 מיליון
 שפת אם:  7.5 מיליון
 כתב:  אלפבית לטיני
 משפחה:  הודו-אירופית איטאלית רומאנית איטאלית מערבית דלמטיאנית נפוליטאנית
 לאום:  אינה מוכרת כשפה רשמית
 מוסד:  אין
 קוד שפה:  nap 
 קוד ISO 639-2:  nap 
 קוד ISO 639-3:  nap 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
שפות איטליה - נפוליטנית ושפות קמפניה האחרות בצבע קרם למטה
נפוליטנית (בנפוליטנית: nnapulitano; באיטלקית: napoletano) היא שפה רומאנית המדוברת בעיקר במחוז קמפניה במרכז איטליה, מחוז שבירתו היא נאפולי, וכן בריכוזי אוכלוסין נוספים במרכז איטליה. מספר הדוברים בשפה ברמת שפת אם מוערך ב־7.5 מיליון.
אף על פי שלרוב מתייחסים לנפוליטנית כאל ניב של האיטלקית, רוב הבלשנים ועמם אף אונסק"ו מחשיבים את הנפוליטנית לשפה בפני עצמה. לשפה זו השפעה על כל הניבים המדוברים בדרום איטליה, ובמיוחד בפוליה בבזיליקטה ובדרום לאציו.
אוצר המילים של השפה קרוב אך אינו זהה לשפה האיטלקית. כמו האיטלקית, גם שורשי הנפוליטנית הם בלטינית הוולגרית, אך הנפוליטנית מושפעת גם מהשפה האוסקית הנכחדת, ולכן היגויה שונה מהאיטלקית במספר עיצורים. הצליל d באיטלקית, למשל, מקביל במקרים מסוימים ל־r; כך, לדוגמה, יבוטא (וייכתב) הפועל vedé (לראות) כ־veré, הפועל cadé (ליפול) יבוטא וייכתב כ־caré, והמילה Madonna תהפוך ל־Maronna. הבדל נוסף, למשל, הוא בהיגוי צירופי העיצורים "nd" המבוטא ונכתב כ־"nn". כך, לדוגמה, המילה "munno" היא המקבילה הנפוליטנית למילה האיטלקית "mondo" (עולם), והמילה "quanno" היא המקבילה הנפוליטנית למילה האיטלקית "quando" (מתי). קיימים הבדלי הגייה בעיצורים נוספים, כדוגמת "mb" המבוטא ונכתב כ"mm", ועוד.
הנפוליטנית התברכה בהיסטוריה ספרותית, מוזיקלית ותיאטראלית ובפרט היא השפה העיקרית בה מושרים שירים נפוליטנים. בין היוצרים הידועים בשפה ניתן למנות את הסופר והתסריטאי אדוארדו דה פיליפו (Eduardo De Filippo), את המשורר סלבאטורה די ג'קומו (Salvatore Di Giacomo) ואת הסופר והשחקן טוטו (אנטוניו דה קורטיס) (Totò, Antonio de Curtis).
לנפוליטנית אין מעמד חוקי באיטליה, והיא אינה נלמדת בבתי הספר כיום, שכן לפי חוקת איטליה איטלקית היא השפה הרשמית היחידה במדינה. בשנים האחרונות החלו קבוצות פוליטיות במחוז קמפניה לקרוא להכרה חוקית בשפה הנפוליטנית כשפת מיעוט, על מנת למנוע את הכחדתה העתידית. בשנת 2003 הוקם מסלול של לימודי השפה באוניברסיטת פדריקו השני בנאפולי (Università Federico II).
סוהיל עיסאוי

| --- | --- |

 לידה:  1973 (בן 51 בערך) כפר מנדא, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 שפות היצירה:  ערבית, עברית 
 
סוהיל עיסאוי (בערבית: سهيل عيساوي; נולד ב-1973) הוא סופר ואיש חינוך ערבי ישראלי.
חייו

עיסאוי נולד בכפר מנדא בגליל התחתון ולמד בבתי ספר בכפר. בשנים 2000-1994 למד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב לתואר ראשון בהיסטוריה כללית ומדעי המדינה, ולתואר שני בהיסטוריה של עם ישראל. כן למד לקראת רישיון הוראה, והוכשר כמדריך פיתוח גוף במכון וינגייט.
עיסאוי היה חבר מועצת הסטודנטים באוניברסיטת בן-גוריון ב-1995, וזכה להערכה ולפרסים מטעם הדקאן והאגודה. היה חבר בוועדת המכרזים של האגודה ב-1995, ייסד עם חברים את "איגוד כותבי הדרום", ארגן אירועי תרבות בדרום, הוציא לאור וערך את הירחון הספרותי "אלינבוע", וכיהן כיו"ר "עמותת אקלאם לעידוד פעילות חברתית בדרום" בשנים 2002-1999.
עיסאוי פרסם מאות מאמרים בעיתונות הערבית בארץ ובעולם. הוא בעל אתר אינטרנט ספרותי משנת 2001 וכותב בלוג.
החל משנת 2004 עובד עיסאוי כמנהל בית הספר היסודי "אבן סינא" בכפר מנדא.
ספריו

עיסאוי הוציא לאור 25 ספרים בתחום ההיסטוריה, ספרות יפה ושירה. הספר הראשון יצא לאור בשנת 1994 ונקרא "ויחזרו הציפורים לקניהם". ספרים נוספים שהוציא הם: "נדארתי" (1996), "פרדוס אלעאשקין" (1996), "בינה פקיי אלתאריך" (1999), "ותזרח אגדתו של האדם" (1998), "מרידות ומהפכות אשר הפרו את השקט בעולם האסלאמי" (2005), "החריטה בזיכרון המדבר" (2007), "קרבות מכריעים בהיסטוריה של האסלאם" (2008), "ענדמה תסמט טיור אלוטן" (2009), וכן "משחקים של פעם" (2009, תרגום ועריכה משותפת).
סיפורים לילדים:
יארא מציירת חלום (2013)
היזהר סבי (2013)
טאהר מועד במרשתת (2013)
לצד אבי (2014)
הנסיכה מיאר והשזיפים(2014)
הצייד ופנס הקסם (2014)
ת'אבת והרוח המשתוללת (2014). זכה בפרס "נאג'י נעמאן" לספרות ילדים מוסרית. יצא מהדורה מיוחדת בלבנון ב 2014.
השועל שחזר בתשובה (2015)
קברניט בלב הסערה (2016)
סבי מאוהב באדמתו (2016)
הכנסת האורחים של אנשי החלל (2016)
זכה בפרס משרד התרבות עבור כתיבתו בתחום ספרות ילדים בשנת 2014
שיריו תורגמו למספר שפות. עיסאוי השתתף בכתיבת אנציקלופדיות של השירה הערבית וספרים משותפים לסופרים ערביים.
סוהיר אסדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1966 (בת 58 בערך)
 לימודי רפואה:  בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים
 התמחות:  רפואה פנימית ונפרולוגיה
 תואר:  PH.D במדעי הרפואה
 תפקידים:  מנהלת מחלקת נפרולוגיה, מרכז רפואי רמב"ם, חיפה
 
סוהיר אסדי (בערבית: سهیر اسدي, תעתיק מדויק: סהיר אסדי; נולדה ב-1966) היא רופאה, מרצה, חוקרת ומנהלת מחלקת הנפרולוגיה במרכז רפואי רמב"ם שבחיפה. אסדי מונתה לתפקידה בשנת 2009, וכך הפכה לרופאה הערביה הראשונה שמונתה לתפקיד מנהלת מחלקה בבית חולים ציבורי מאז הקמת מדינת ישראל.
קורות חיים

אסדי סיימה את לימודיה בבית הספר לרפואה הדסה, האוניברסיטה העברית בירושלים, תואר ראשון במדעי הרפואה (בהצטיינות) בשנת 1988 (דוקטור לרפואה בשנת 1992), וקיבלה את הדוקטורט שלה במדעי הרפואה,בשנת 2008 מהפקולטה לרפואה רפפורט בטכניון-מכון ישראל.
היא התמחתה בבית החולים רמב"ם והשלימה התמחות ברפואה פנימית ובנפרולוגיה. היום היא אחת מבין 10% מהרופאים בארץ שמחזיקים בתואר שלישי (PH.D) במדעי הרפואה, בנושא התמיינות תאי גזע עובריים מאדם ובאפשרות למציאת חיסון לסוכרת.
במאי 2009 מונתה לתפקידה הנוכחי כמנהלת מחלקת נפרולוגיה ברמב"ם. שימשה במשך מספר שנים כחברה בוועדת סל התרופות. אסדי משמשת כמרצה בפקולטה לרפואה של הטכניון ומשלבת עבודה קלינית עם מחקר בסיסי והוראת סטודנטים.
כיום תושבת נצרת.
הערות שוליים

1 2  פאדי עיאדאת, נא להכיר: מנהלת המחלקה הערבייה הראשונה בישראל, באתר הארץ, 8 במאי 2009
1 2  ירון קלנר, אלו האנשים שיכריעו - אילו תרופות ייכנסו לסל 2015, באתר ynet, 21 בספטמבר 2014
↑  הקריה הרפואית רמב"ם-צוות-, באתר www.rambam.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011045739305171  VIAF: 5164907982717852500   WorldCat (עם VIAF): 5164907982717852500 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סודוקו מצולעים

דוגמה של סודוקו מצולעים
דוגמה של סודוקו מצולעים עם סיכומים בצד
סודוקו מצולעים (באנגלית: Jigsaw Sudoku) הוא וריאנט של סודוקו, שבו החלוקה המשנית למתחמים בני תשע משבצות, אינה בהכרח בצורה ריבועית. הצורה הכללית של הלוח בסודוקו מצולעים יכולה לשמור על סימטריה, אך לא חייבת.
את סודוקו מצולעים פותרים באותה דרך כמו סודוקו רגיל, תוך ניצול ההזדמנויות, שהצורות המיוחדות יוצרות.
אפשר לייצור ולפתור גם סודוקו מצולעים בלוחות קטנים או גדולים מהלוח הסטנדרטי של 9*9 משבצות.
אפשר לשלב סודוקו מצולעים עם סודוקו אלכסונים ולקבל סודוקו שעונה לכללים של שני סוגי הסודוקו.
סודוקו מצולעים עם סיכומים בצד

בסודוקו מצולעים עם סיכומים בצד הסיכומים הם סיכומי הספרות של אותה שורה או אותו טור, עד הקו המעובה הראשון. אלה רמזים המקילים על מציאת הספרות שיש להציב בכל משבצת.
הערות שוליים

↑  סודוקו מצולעים, סודוקו סיני ועוד באתר של הוצאת ענבר
נתן סלור

| --- | --- |

נתן סלור
 לידה:  30 בינואר 1972 (בן 52) תל אביב, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  רימון בית ספר למוסיקה, בית צבי 
 עיסוק:  מוזיקאי, זמר-יוצר, מלחין
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 שיתופי פעולה בולטים:  יסמין אבן, ג'וזי כץ, אושיק לוי, דנה ברגר, עופר ניסים, ערן צור, קוואמי, רוני אלטר, עפר בשן, קרני פוסטל, קרן הדר, אלי אברמוב, אלון לוטרינגר, אלונה דניאל
 
נתן סְלוֹר (נולד ב-30 בינואר 1972 בתל אביב) הוא מוזיקאי, מלחין, וזמר ישראלי.
סלור מרבה להופיע כזמר, נגן ומנחה באירועי זמר עברי, שירה, ספרות ותיאטרון, וערבי מחווה לאמנים רבים בארץ ובחו"ל, ובהם מחוות לסבו המשורר נתן אלתרמן ואמו המשוררת תרצה אתר.
סלור משתתף בפסטיבלים רבים בהם פסטיבל ישראל, פסטיבל הפסנתר, פסטיבל עין גב, פסטיבל מטולה לשירה, פסטיבל ימי-זמר, פסטיבל אשה ועוד.
לצד הופעותיו, סלור יוצר מוזיקה מקורית, בעיקר עם היוצרת יסמין אבן ומשתף פעולה עם אמנים שונים.
ביוגרפיה

סלור נולד בתל אביב, לבנימין (בנץ') סלור ולמשוררת תרצה אתר. סבו היה המשורר נתן אלתרמן וסבתו הייתה השחקנית רחל מרכוס.
לאחר שירותו הצבאי, למד סאונד בבית הספר של יואב גרא. לאחר מכן, למד בבית הספר רימון והוא בוגר מגמת הלחנה ועיבוד של בית הספר. בהמשך, למד משחק בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי והוא בוגר בית הספר.
דיסקוגרפיה > אלבומים

בשנת 2006 יצא אלבום הסולו הראשון שלו "25 שעות", שאותו יצר עם המוזיקאית יסמין אבן ועם המפיק המוזיקלי אלי אברמוב. האלבום כלל שיתופי פעולה עם הפזמונאי מאיר גולדברג, ארקדי דוכין, רונה קינן וקרני פוסטל.
באלבומו השני "לא זוכר את אתמול" (2011) – גם הוא פרי יצירה משותפת של סלור, אבן ואברמוב – השתתפו רוני אלטר, אלונה דניאל, ערן צור, עפר בשן, קוואמי וכן הזמרת ג'וזי כץ שחזרה לאולפן ההקלטות אחרי למעלה מעשור והקליטה לראשונה שיר בשפה האנגלית – "After All the Love Is Gone" שזכה גם לגרסת רמיקס של עופר ניסים.
בשנת 2021 הוציא סלור את "קווים בתוך כף יד" מיני-אלבום בשיתוף יסמין אבן ובהפקתו המוזיקלית של אלון לוטרינגר. באלבום התארחו אושיק לוי ודנה ברגר.
דיסקוגרפיה > סינגלים אחרים ושיתופי פעולה

בשנתי (מתוך "כמו ציפור בחדר", הד-ארצי, 1999): לחן של סלור למילים של אמו תרצה אתר. בוצע על ידי קרני פוסטל.
בלדה על נערי שגדל ("רדיו בלה דואגת", NMC והליקון, 2001): ביצוע לשירם של תרצה אתר וסשה ארגוב.
זמר אורח באלבום הבכורה של יסמין אבן (נענע דיסק, 2004).
נגן קלידים באלבום של פרויקט "היונים" (NMC, 2005).
זמר אורח ומלחין שותף באלבום "רסיסים" של יסמין אבן (MCI, 2006).
כמה דקות קרובות: מילים משותפות עם יסמין אבן ולחן של אלון לוטרינגר, לאלבום הבכורה של רוני אלטר "כיס אוויר" (ינשוף, 2010).
ילדים של החיים: חידוש לשיר של שלום חנוך מתוך הסרט של אברי גלעד וצחי קליין "גראס באישור הרופא" (רשת).
מותר לומר: חידוש לשיר של דויד ברוזה למילים של נתן אלתרמן, מתוך סרט התעודה "מותר להיות סנטימנטלי" (ערוץ 1 ואנטנה הפקות, 2012).
After All the Love Is Gone: רמיקס של עופר ניסים לשיר של ג'וזי כץ מתוך אלבומו של סלור "לא זוכר את אתמול" (Offer Nissim Music Publishing, 2012).
חורף: רמיקס של אליוט לשיר של סלור מתוך אלבומו "לא זוכר את אתמול" (עצמאי, 2013).
תמונה: שיתוף פעולה עם אושיק לוי (עצמאי, 2021).
צל אחר: שיתוף פעולה עם דנה ברגר (עצמאי, 2021).
ניקולאס לטיפי

ניקולאס דניאל לטיפי (באנגלית: Nicholas Daniel Latifi, נולד ב-23 ביוני 1995) הוא נהג מרוצים קנדי. התחרה במשך שלוש עונות באליפות הפורמולה 1 עבור קבוצת ויליאמס.