stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף טובי
ביוגרפיה

יוסף טובי נולד בשכונת נחלת צבי שבירושלים כחמישי למשפחה בת שישה ילדים. הוריו, חיים ויונה טובי, עלו מצנעא שבתימן לארץ ישראל בשנת 1935. אחרי שהייה של חצי שנה בגבול יפו-תל אביב, התיישבו בשכונה התימנית הוותיקה נחלת צבי בירושלים. יוסף טובי למד בבית הספר העממי נווה יעקב ובתיכון 'מזרחי', שניהם בירושלים. בעיצומה של מלחמת העצמאות עבר עם משפחתו לשכונת קטמון; בצבא שירת במודיעין, היה בקבע והגיע לדרגת סרן. בשנת ה'תשי"ט (1959), בהיותו בן 17, היה סגן חתן התנ"ך בחידון התנ"ך השני, לצד מלומדים מבוגרים ממנו בהרבה. עשה את חוק לימודיו הגבוהים באוניברסיטה העברית בירושלים. החל ללמוד פיזיקה ומתמטיקה, אך זנח מסלול זה כעבור שנה ולמד לתואר ראשון היסטוריה של ארצות האסלאם, ערבית וגאוגרפיה. לאחר סיום שרותו הצבאי חזר ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוג לספרות עברית. בתקופת לימודיו הראשונה (1962-1959) היה פעיל בקבוצה אידאולוגית שנקראה "תא הסטודנטים למיזוג גלויות", שבו היו חברים כמה עשרות סטודנטים, רובם יוצאי עדות המזרח ומטרתם הייתה לשלב בתוכניות הלימודים במערכת החינוך הממלכתית ובאוניברסיטאות את לימודי התרבות, הספרות וההיסטוריה של יהדות המזרח.
כתב את עבודת הדוקטור שלו בספרות עברית בנושא "היצירה הפייטנית של רב סעדיה גאון" בהנחיית פרופסור עזרא פליישר. הדוקטורט הוגש ב־1980. טובי השתלם בבתר-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד בשנת 1980/1. בשנים 1967–1980 עבד כאוצר כתבי היד במכון בן-צבי. מאז שנת 1970 הרצה באוניברסיטת בן-גוריון בחוג לספרות עברית (עד 1980) ובמקביל עבד כמורה מן החוץ בחוג לתולדות עם ישראל ובתוכנית ללשונות היהודים באוניברסיטה העברית. מאז 1981 מרצה בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה ומאז 2003 מרצה גם במכללה האקדמית הערבית לחינוך בחיפה. עמד בראש החוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה בשנים 1996–1999 ובשנת 2000 מונה לפרופסור מן המניין, ב-1 באוקטובר 2010 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. טובי שהה בשבתונים בבית המדרש לרבנים באמריקה, בישיבה יוניברסיטי ובאוניברסיטת נורפוק בווירג'יניה. נבחר כמה פעמים כמרצה המצטיין.
משנת 2009 עומד בראש המרכז לחקר יהדות תימן ותרבותה ע"ש עובדיה בן-שלום במסגרת מכון בן-צבי.
טובי יזם את הקמתם של שני כתבי עת מדעיים והוא משמש כעורכם עד היום: "תימא", לחקר תולדות יהדות תימן ותרבותה (בין השנים תש"ן לתשע"ב יצאו ממנו עשרים כרכים) ו"בין עבר לערב" לחקר המגעים בין הספרות העברית והערבית-היהודית (בין השנים תשנ"ח לתשס"ח יצאו ממנו 4 כרכים).
טובי הוא זוכה פרס ירושלים לשנת 1999 וחתן פרס שבזי לשנת 2008.
מחקריו > השירה העברית בימי הביניים במזרח

עבודת הדוקטור של יוסף טובי
, התמקדה במחקר מקיף על יצירתו הפייטנית של סעדיה גאון, וכללה פרסום מהדורה מדעית המבוססת על כתבי יד מן הגניזה הקהירית. מחקרו העמיד את סעדיה גאון במרכזו של שלב מקדים לפריחת השירה העברית בספרד בימי הביניים, בהשפעת השירה הערבית. עד למחקריו סברו ששירת ספרד מתחילה באמצע המאה ה-10, סברה שעליה מבוססים למשל, ספריהם המקיפים של חיים שירמן, דן פגיס, יהודה רצהבי וישראל לוין. לטענת טובי תחילתה של שירת ספרד היא בבגדאד באמצע המאה ה-9 ובמחצית הראשונה של המאה ה-10.
טובי עמד על יחס של קירוב ודחייה בין השירה העברית והשירה הערבית בספרד בימי הביניים וחשף כי גדולי המשוררים העבריים – שמואל הנגיד, שלמה אבן גבירול, משה אבן עזרא ויהודה הלוי – דחו את העקרונות הרעיוניים של השירה הערבית, במידה שלא עמדו בקנה אחד עם עקרונות האמונה והמוסר היהודים, כגון הנאות מופלגות מן החיים, אהבת זכרים (דבר האסור איסור מוחלט גם באסלאם), תפישה פסימיסטית ושליטת הגורל על בני האדם.
מחקריו > יהדות תימן

ב-1976 ראה אור ספרו הראשון של טובי "יהודי תימן במאה הי"ט", הספר הראשון שלא עסק ביהדות תימן רק מבחינת האתנוגרפיה, הלשון, הספרות, אלא כספר היסטוריה כוללני. בניגוד להיסטוריונים אחרים, טובי טוען כי העליות הגדולות מתימן החל משנת 1881 לא נבעו מתנועה משיחית כלשהי או "חישובי קץ", אלא מאמונה במימוש חזון הנביאים לקיבוץ גלויות בארץ ישראל בגלל המציאות הגאופוליטית החדשה לאחר הכללת תימן בתחומי האימפריה העו̇ת'מאנית ב-1872. פתיחת תעלת סואץ ב-1869 הקלה אף היא על אפשרות מסע קל יותר מתימן לארץ ישראל העות'מאנית. בעקבות פרסום הספר הזמין פרופסור שמואל אטינגר את טובי ושניים מתלמידיו (שלום בר-אשר ויעקב ברנאי), לכתוב את "תולדות היהודים בארצות האסלאם", כדי להפסיק את ההתעלמות מהקהילות היהודיות בארצות האסלאם בספרי ההיסטוריה שהיו קיימים עד אז.
בשנת 2002 הוציא טובי את הספר "יהודי בשירות האימאם: איש העסקים וסוחר הנשק ישראל צובירי", המבוסס על ארכיון משנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה העשרים, של סוחר יהודי מצנעא שחי כמה שנים בגרמניה הנאצית. בשנת 2008 יצא הספר לאור במהדורה גרמנית במכון מחקר במינכן.
מחקריו > שירת שלום שבזי ושירת תימן

טובי הוציא לאור את שירי המשורר התימני אברהם בן חלפון שחי במאה ה-13, וחקר רבות את שירתו של שלום שבזי, בן המאה ה-17, גדול משוררי תימן. באחד ממאמריו חשף דיואן תימני שממנו ניתן להסיק בוודאות ששבזי נמנה עם מאמיני שבתי צבי, סוגיה שהעסיקה חוקרים רבים.בשנת תשל"ו פרסם טובי ביחד עם שלום סרי מהדורה מצולמת של שני דיוואנים בכתב ידו של שלום שבזי; המהדורה כללה גם כ-150 שירים, שרובם לא היו ידועים לפני כן.
טובי עוסק גם במחקר השוואתי של שירת תימן, ובעיקר שירתו של שלום שבזי, עם שירת תימן המוסלמית, ובעיקר האסכולה השירית המכונה "חומייני", המאופיינת בסטייתה מכללי הפרוזודיה הנוקשים של השירה הערבית הקלאסית ובנטייה לשימוש במילים הלקוחות מן הלהג הערבי המדובר בתימן. תוצאות מחקריו הוצגו בכנסים בינלאומיים ובקבצים שראו אור ברוסיה ובלונדון:
מחקריו > תחילתה המוקדמת של הספרות הערבית-היהודית בימי-הביניים

בשנת תשס"ו ראה אור ספרו של טובי 'השירה, הספרות הערבית-היהודית והגניזה', שבו יש סיכום ביניים למחקריו בטבעה ובייחודה של הספרות הערבית-היהודית בימי-הביניים. יהושע בלאו, החוקר הגדול של הספרות הערבית-יהודית בימי הביניים, התחיל את הספרות הערבית-היהודית והלשון היהודית בימי הביניים עם סעדיה גאון שנחשב עד אז אבי הספרות הערבית-היהודית

חידושו של טובי הוא בכך שהצביע על קיומה של ספרות ערבית-יהודית, בעיקר תרגומי המקרא, דורות רבים לפני סעדיה גאון, עוד לפני האסלאם; כבר אז, לפי מחקריו של טובי, הייתה ליהודים בצפון־מערב חצי האי ערב ספרות ערבית-יהודית, כי הם דיברו ערבית וידעו קרוא וכתוב. זאת הסיק טובי על סמך שרידים של תרגומי המקרא שגילה בכתבי הגניזה. הוא גם קבע את שיטת הכתיבה (האורתוגרפיה) שלה, שהייתה פונטית, מכיוון שקדמה להתגבשותה של האורתוגרפיה הערבית הקלאסית.

מחקריו של טובי בעניין זה ביססו בקרב החוקרים את הדעה בדבר קיומה של ספרות ערבית־יהודית, ובייחוד תרגומים למקרא, שקדמו הרבה לרב סעדיה גאון.
טובי הוזמן לכתוב את הערכים על הערבית-היהודית ועל הספרות הערבית היהודית באנציקלופדיה החדשה על היהודים בארצות האסלאם שראתה אור בשנת 2010 בהוצאת בריל בעריכתו של פרופסור נורמן סטילמן מאוניברסיטת אוקלהומה.
מחקריו > הספרות הערבית-היהודית בתוניסיה

בשנת 2000 פרסם טובי את הספר 'הספרות הערבית-היהודית בתוניסיה 1950-1850', יחד עם רעייתו צביה טובי, הכותבת עבודת דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים על עולמן של הנשים היהודיות בדרום תוניסיה על פי הפתגם העממי הרווח בפיהן. בספר זה הם דנו בהיסטוריה ובסוגות הספרותיות של הספרות הערבית-היהודית בתוניסיה, בשירה ובפרוזה. זהו הספר הראשון המעמיד מחקר מקיף על ספרות זו. הספר נכתב בעיקרו על סמך האוסף הפרטי העשיר של המחברים של פרסומים מכל הסוגים של הספרות הערבית־היהודית, ובעיקר זו של יהודי תוניסיה.
חיים אישיים

טובי נשוי לצביה לבית כהן, להם ארבעה ילדים ושנים עשר נכדים.
דודו הוא הרב שלום קלזאן (אחי אמו), מרבני יהדות תימן בירושלים.
נכדו, סג"ם יובל היימן, נפל במבצע צוק איתן. על חלקו בקרב הוענק לו צל"ש מפקד חטיבה. בעקבות נפילתו, הוסיף יוסף טובי את שם נכדו לשמו - יוסף יובל טובי.
ספרים שכתב

שירה ופיוט של יהודי בבל בדורות האחרונים, ירושלים תש"ל (בשיתוף עם אברהם בן יעקב)
על התלמוד בתימן, תל אביב תשל"ג
רבי שלום מעטוף ותכלאל עטרת זקנים כמנהג חבאן, ירושלים תשל"ג
יהדות תימן: ביבליוגרפיה, ירושלים תשל"ה
יהודי תימן במאה הי"ט, תולדות ומקורות, תל אביב תשל"ו. מהדורה שנייה: תל אביב תשל"ט
קטלוג כתבי היד בבית המדרש למורים (Hebrew College) בבוסטון. ברוקליין, מסצ'וסטס, 1981
יהודי תימן, מרכז ההסברה, שרות הפרסומים, ירושלים תשמ"א
תולדות היהודים בארצות האסלאם בעת החדשה: עד אמצע המאה הי"ט, כרכים א־ג, ירושלים תשמ"א/ו (בשיתוף עם שלום בר-אשר, יעקב ברנאי ומיכאל אביטבול ובעריכת שמואל אטינגר)
פיוטי רב סעדיה גאון: מהדורה מדעית של היוצרות ומבוא כללי ליצירתו (עבודת דוקטור), ירושלים תשמ"ב
כתבי היד התימניים במכון בן-צבי, ירושלים תשמ"ב
הכת הזיידית והאימאמים: יסודות יחסם ליהודים, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב תשמ"ה (בשיתוף עם ירון צור)
עיונים במגילת תימן: קהילת צנעא, שבתאות, משפחת עראקי, ירושלים תשמ"ו
אברהם בן חלפון: שירים, תל אביב תשנ"א
קהילת יהודי רדאע שבתימן במאה השמונה עשרה, ירושלים תשנ"ב
הקהילה התימנית בירושלים: תרמ"א-תרפ"א (1881–1921), אוסף תעודות מארכיון ועד העדה, ירושלים תשנ"ד
אליהוד פי אלבלדאן אלאסלאמיה (1850–1950), כֻּוַית 1995 (בשיתוף שלום בר-אשר, יעקב ברנאי ומיכאל אביטבול ובעריכת שמואל אטינגר. גרסה ערבית של ערך 8 לעיל, בתרגום ג'מאל אלרפאעי וב'פיקוח' [במקור: מראג'עה] רשאד אלשאמי)
ישראל צדוק: מקורותיו ופועלו, ירושלים תשנ"ה (בעריכת הנכדה ורדה)
נעמי ואבנר בהט, ספרי תמה: שירי הדיואן של יהודי מרכז תימן בזמרת יהודי מנאכ'ה, תל אביב 1996. פירושים ותרגום: יוסף טובי ושלום סרי
The Jews of Yemen: Studies in Their History and Culture, Leiden 1999.
קירוב ודחייה: יחסי השירה העברית והשירה הערבית בימי הביניים, חיפה תש"ס
הספרות הערבית-היהודית בתוניסיה: 1950-1850, לוד תש"ס (בשיתוף עם צביה טובי)
שירים גנוזים: שירים חדשים מגניזת קהיר, ירושלים תשס"א (בשיתוף עם נחמיה אלוני ז"ל)
יהודי בשירות האימאם: איש העסקים וסוחר הנשק ישראל צובירי, ירושלים תשס"ב
Proximity and Distance: Medieval Arabic and Hebrew Poetry. Leiden 2004.
השירה, הספרות הערבית-היהודית והגניזה. תל אביב תשס"ו
Ein Jude in Dienst des Imāms der erfolgreiche Geschäftsmann Israel Subayrī. Aus dem Hebräischen von Ruth Achlama. Mare Erythræum VII (2008). Staatliches Museum fūr Völkerkunde Mūnchen 2008 [תרגום מס' 23 לעיל]
ביבליוגרפיה של כתביו

"כתבי פרופ' יוסף טובי", עורך יהודה עמיר, מכון שלום לשבטי ישורון, ירושלים תשס"ב, בחוברת זו אסופים 462 מאמרים וספרים מפרי עטו.
אתרי אולימפיאדת לונדון (2012)

הפארק האולימפי
המשחקים האולימפיים שנערכו בלונדון בירת הממלכה המאוחדת בין ה-27 ביולי - 12 באוגוסט 2012 נערכו במספר רב של מתקנים, מרביתם בלונדון עצמה, וחלקם מחוצה לה. 11 מתקנים קיימים שופצו לכבוד התחרויות, 12 מתקנים חדשים נבנו במיוחד עבור התחרויות, והוקמו גם שמונה מתקנים זמניים; שישה מתקנים.
אתרי האולימפיאדה

הפארק האולימפי (לונדון)
| אולם | ענף | ענף במשחקי הנכים | מקומות | קבוע\זמני |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| האצטדיון האולימפי | טקס הפתיחה, אתלטיקה, טקס הנעילה | טקס הפתיחה והנעילה | 80,000 | קבוע |
| מרכז ספורט המים (לונדון) | שחייה, קרב חמש מודרני | שחייה | 17,500 | קבוע |
| ריברבאנק ארנה | הוקי שדה | כדורגל | 15,000 | זמני |
| הארנה לכדורסל | כדורסל, כדוריד | כדורסל, רוגבי | 12,200 | זמני |
| ולופארק | אופני BMX | אופניים | 7,000 | קבוע |
| הארנה לכדוריד | כדוריד, קרב חמש מודרני | כדורשער | 6,000 | קבוע |
| מנור אייטון | - | טניס | 10,500 | קבוע |
| הארנה לכדורמים | כדורמים |  | 5,000 | זמני |
אזור הנהר
| אולם | ענף | ענף באולימפיאדת הנכים | מקומות |
| --- | --- | --- | --- |
| מרכז התערוכות אקסל | אגרוף, סיף,ג'ודו, טניס שולחן, טאקוונדו, הרמת משקולות, היאבקות | בוצ'יה, ג'ודו, סיף, הרמת כח,  טניס שולחן, כדורעף | 5,000- 10,000 |
| פארק גריניץ' | רכיבה אמנותית, קרב חמש מודרני | רכיבה אומנותית | 23,000 |
| נורת' גריניץ' ארנה | התעמלות מכשירים, כדורסל | כדורסל | 20,000 |
| קסרקטיני חיל התותחנים המלכותי | קליעה | קליעה | 7,000 |
אתרים אחרים בלונדון
| אולם | ענף | ענף באולימפיאדת הנכים | מקומות |
| --- | --- | --- | --- |
| אצטדיוני הטניס בווימבלדון | טניס | - | 30,000 |
| מרכז התערוכות ארלז קורט | כדורעף |  | 15,000 |
| רחבת משמר הסוסים | כדורעף חופים |  | 15,000 |
| אצטדיון ומבלי | כדורגל | - | 90,000 |
| הארנה של ומבלי | בדמינטון, התעמלות אמנותית | - | 6,000 |
| הייד פארק | מרתון שחייה, טריאתלון | - | 3,000 |
| מגרש הקריקט לורדס | קשתות | - | 6,500 |
| מסלול המרתון | מרתון | מרתון | - |
אתרים מחוץ ללונדון
| אולם | ענף | ענף באולימפיאדת הנכים | מקומות |
| --- | --- | --- | --- |
| אגם דורני | קאנו, חתירה | חתירה | 30,000 |
| טירת האדלי | אופני הרים |  |  |
| מרכז החתירה | קאנו |  | 12,000 |
| אקדמיית השיט הלאומית | שיט | שיט | 17,400 |
אצטדיוני כדורגל
| אצטדיון | מיקום | מקומות | חלק |
| --- | --- | --- | --- |
| אצטדיון ומבלי | לונדון, אנגליה | 90,000 | גמר |
| אולד טראפורד | מנצ'סטר, אנגליה | 75,000 |  |
| ריקו ארנה | קובנטרי, אנגליה | 32,000 |  |
| האמפדן פארק | גלאזגו, סקוטלנד | 52,000 |  |
| סנט ג'יימס פארק | ניוקאסל, אנגליה | 52,400 |  |
| אצטדיון המילניום | קארדיף, ויילס | 74,400 |  |
המתחם האולימפי של לונדון
נורת' גריניץ' ארנה אירח את משחקי ההתעמלות מכשירים ומשחקי ההכרעה של הכדורסל
הייד פארק אירח את משחקי הטריאטלון

אצטדיון ומבלי אירח את משחקי הגמר של הכדורגל
יוחנן פרס

| --- | --- |

יוחנן פרס כסטודנט בירושלים, 1965
 לידה:  16 באוקטובר 1931 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  6 ביולי 2017 (בגיל 85)
 מקום קבורה:  רמת השרון 
 
יוחנן פֶּרֶס (16 באוקטובר 1931 – 6 ביולי 2017) היה פרופסור בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב ופעיל פוליטי בשמאל הישראלי. עיקר עבודתו המחקרית עסקה בשסעים בחברה הישראלית, סקרי בחירות, והסוציולוגיה של המשפחה.
ביוגרפיה

יוחנן פרס (פוזנר) נולד בשנת 1931 בברלין בירת גרמניה, וב-1938 עלה לארץ ישראל עם משפחתו על סיפון האונייה "ירושלים". אביו לודוויג (נחמן) פוזנר היה פרופסור למתמטיקה ומחנך, ואמו ד"ר יעל פוזנר הייתה לימים ראש מִנהל חינוך במשרד החינוך, בין מקימי החברה למתנ"סים וכן שירתה במוסד. בשנים 1939-1947 התיישבה המשפחה בירושלים ופרס למד בבית הספר העממי שליד הסמינר בית הכרם, הנקרא כיום על שם דוד ילין. בין מוריו היו דוד בנבנישתי ואברהם אבן-שושן. לאחר מכן למד שלוש שנים בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית, ובין מוריו היו יצחק נבון וישעיהו ליבוביץ. לאחר מכן עברה המשפחה לרחובות, שם למד בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט, כאשר בין מוריו היו הסופר ס. יזהר ורעייתו נעמי וולמן. אביו של יוחנן כיהן כמנהל בית הספר. עם סיום לימודיו יצא להכשרה בקיבוץ חמדיה בעמק בית שאן, לאחר שחרורו מהנח"ל הצטרף לקיבוץ צרעה ובמשך חמש שנים עבד במטעים, בענף הצאן ובהדרכת נוער.
יוחנן פרס התחיל בלימודים אקדמיים ב-1955. הוא סיים את חוק לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי בחוג לסוציולוגיה שבאוניברסיטה העברית, כתב את עבודת הדוקטורט בהנחייתו של ד"ר שמעון הרמן. הרמן שילב את גישת הדינמיקה הקבוצתית (שאביה מולידה היה קורט לוין) בחוגים לסוציולוגיה ופסיכולוגיה שבאוניברסיטה העברית. נושא הדוקטורט היה זהות עדתית ויחסים בין עדתיים, והוא הוגש ב-1968. פרס החל ללמד כמרצה בשלוחת תל אביב של האוניברסיטה העברית. בתום הדוקטורט יצא למשך שנתיים לבתר-דוקטורט, שאותו חילק בין אוניברסיטת קולומביה לאוניברסיטת הרווארד.
ב-1971, עם שובו מההשתלמות הבתר-דוקטורית הצטרף לסגל של החוג לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב. ב-1995 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין. פרס היה גם מרצה אורח באוניברסיטאות מישיגן ו-UCLA. בשנים 1991–1994 כיהן כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית.
פרס ייסד מכון מחקר פרטי בשותפות עם פרופ' אפרים יער וגרשון קופר.
פרס היה נשוי לחנה לבית הלר. לזוג שלושה ילדים: יובל פרס, פרופסור למתמטיקה; נאוה, עורכת דין המתמחה בדיני משפחה; ונורית, עוסקת בתחום ההיי-טק.
מחקריו > תחומי המחקר

עיקר עבודותיו המחקריות של פרס דנות בתחומי יחסי עדות, דעת קהל, מחקרי הערכה ומשפחה.
מחקריו > היחס אל השואה

מאמרו הראשון באנגלית בשיתוף עם הרמן ויער התפרסם ב-1965 ועסק ביחסם של בני נוער ישראלים למשפט אייכמן. שני הממצאים המרכזיים היו ראשית שהטראומה הלאומית בעקבות השואה הגיעה לכל הרבדים התרבותיים, הדוריים והכלכליים של העם הישראלי, אך לא במידה שווה. שנית, כאשר הושוו המשיבים לפי רמת מעורבותם בשואה התברר שככל שאדם היה מעורב יותר, כך נטה יותר להסכים עם המשפט ותוצאותיו.
מחקריו > זהות עדתית ויחסים בין-עדתיים

עבודת הדוקטור, "זהות עדתית ויחסים בין-עדתיים" עסקה בזהות עדתית. העבודה התפרסמה גם בצורת ספר תחת הכותרת ״יחסי עדות בישראל״ בהוצאת ספריית פועלים. הרעיון המרכזי המבחין עבודה זו מקודמותיה היה הקישור בין הסכסוך הישראלי-ערבי לבין התגבשות הזהות הישראלית בכלל ושל עדות המזרח בפרט. התרבות הערבית נתפסה כגורם מפלג המעכב את מיזוג הגלויות, בעוד שהתרבות האירופית-אשכנזית נחשבה לתרבות ישראלית אותנטית. במרכז ההוויה הפוליטית עמדו באותו זמן היחסים בין הוותיקים (שעלו לפני מלחמת העולם השנייה) לבין עולי שנות החמישים, שרובם יוצאי אסיה וצפון אפריקה. תרומתו העיקרית של פרס הייתה בקישור בין שני השסעים: זה שבין העדות היהודיות וזה שבין יהודים לערבים. פרס טוען שעולי המזרח חשו שעליהם לבחור בצורה חד משמעית בין זהות מזרח תיכונית המדגישה את השיתוף התרבותי בין כל יוצאי אסיה ואפריקה, כולל עולי המזרח וערביי ישראל, לבין זהות יהודית וציונית. הכרעה זו התקבלה על ידי רוב רובם של בני עדות המזרח וכיוונה הכללי היה הינתקות מן הזהות הערבית לטובת הזהות הישראלית. הדרך הקצרה ומעוטת העלויות להגיע למטרה זאת הייתה להפגין עמדות אנטי-ערביות נוקשות בכל ממדי הסכסוך. הסכסוך בין ישראל והמרחב הערבי תרם איפוא לתמורות מהירות במבנה הזהות של יהדות אסיה ואפריקה. אפשר לראות בכך "עקיפה מימין" של דעת הקהל היהודית-ישראלית-ותיקה. משמעות התהליך הייתה לא רק הינתקות מהערבים אלא שינוי במבנה הפוליטי: רוב בני עדות המזרח מיקמו את עצמם בימין המפה הפוליטית, כאשר בקרב מפלגות הימין קיים רוב מזרחי. לעומת זאת, האשכנזים נשארו מפולגים בעמדותיהם הפוליטיות. השפעתו של חוסר סימטריה זה מגעת, לדעת פרס עד ימינו. עדות המזרח שידרו בדרכים רבות את הזדהותן הפוליטית, כגון חבישת כיפה, ענידת מגן דוד, הסתרת המבטא העדתי, שינוי שמות החושפים השתייכות עדתית-מזרחית ועוד.
מחקריו > תוכנית הלימודים לציבור הערבי

יוחנן פרס כתב מאמר ביחד עם אבישי ארליך על תוכנית הלימודים לציבור הערבי. המאמר טען כי התוכנית כללה יותר קטעים משירי ביאליק, טשרניחובסקי, עגנון וס. יזהר מאשר מיצירותיהם של הסופרים הערבים והקוראן. שר החינוך באותם הימים, אהרון ידלין, הודיע בכנסת שבעקבות המאמר ייבדק מחדש האיזון בין התרבויות בתוכנית הלימודים.
מחקריו > הסוציולוגיה של המשפחה

אחד מענפי המחקר שפרס עסק בהם הוא תיאור ובחינה של מוסד המשפחה בישראל. המאמר העיקרי בנושא, "מרכזיות ויציבות המשפחה היהודית בישראל"

הוצא בשיתוף עם פרופסור רות כץ. המחקר התבסס אך ורק על נתונים שפורסמו על יד הלמ"ס והושוו עם נתונים מקבילים מארצות אחרות. המסקנות דאז היו שהמשפחה היא מוסד מרכזי בישראל, כאשר המרכזיות מתפרשת כהשפעת גומלין בין המשפחה לבין מוסדות חברתיים רבים ומגוונים. אפיון שני של המשפחה הישראלית היה יציבות. שיעורי הגירושים היו נמוכים מאלו של ארצות מערביות אחרות. יציבות זו לא הייתה רק פרי ערכים אישיים, אלא גם תוצאה של חקיקה דתית שהקשתה מאוד על גירושים. סיבה נוספת היא, רמת הילודה הגבוהה בקרב חלקים מהאוכלוסייה הישראלית, בין היתר בני עדות המזרח, ערביי ישראל. בפרסומים מאוחרים יותר העלו פרס וכץ את השאלה: באיזה מידה האפיונים המיוחדים למשפחה הישראלית הם זמניים (כלומר הם שלבי מעבר דומים לאלה שעברו על המשפחה המערבית בעידן הפוסט-תעשייתי) או שמא יתמידו ההבדלים בין המשפחה המערבית המודרנית והמשפחה הישראלית? המענה על שאלה זאת ניתן בצורה משכנעת: כל שלושת האפיונים שהגדירו את השוני בין משפחה מערבית מודרנית לבין זו הישראלית נשחקו. שיעורי הגירושין, התעסוקה והילודה מתקרבים להיקפם בארצות המערב. אחוז הזוגות שאינם נישאים כלל (זוג הורות) הולך ועולה והנוהל של עקיפת המוסדות הרבניים גובר ומתגוון (נישואין וגירושין בעזרת הסכם ממון, נישואי קפריסין וכיוצא בזה).
מחקריו > סקרי בחירות

שדה התמחות אחר של פרס היה סקרי בחירות. הוא ערך סקרים רבים עבור מפלגות ומכוני מחקר, ובין השאר היה שותף גם לשניים ממדגמי הטלוויזיה, ב-1988 וב- 1992 לצידה של מינה צמח. לדעתו היחס לסקרים אלה בציבור הוא אמביוולנטי. מצד אחד, הסקרים הפכו לחלק אינטגרלי מהחיים הפוליטיים ומצד שני, רבים טוענים שניסוח השאלונים ועיבוד הנתונים עשויים או עלולים להשפיע על תוצאות הבחירות.
מחקריו > ספריו

שני ספריו האחרונים של פרס עוסקים במקרו-סוציולוגיה פוליטית:
מחקריו > ספריו > בין הסכמה ומחלוקת

ספרו זה של פרס ראה אור ב-1998 והוא נכתב בשיתוף עם אפרים יער. כותרת המשנה של הספר מבהירה את עיקרו: שלום ודמוקרטיה בתודעה הישראלית. תרומתו העיקרית של הספר היא ההבנה שהממדים שמאל-ימין ויונים-ניצים אינם חופפים. כלומר, הצירופים של שמאליות ניצית וימניות יונית קיימים שניהם באוכלוסייה. שילוב זה מחייב לנתח את הנתונים כך שכל השילובים הקיימים במציאות יידונו גם במחקר.
מחקריו > ספריו > קירבה ומריבה: שסעים בחברה הישראלית

ספר זה כתב יוחנן פרס בצוותא עם אליעזר בן-רפאל והוא נכתב לפי בקשת אניטה שפירא בעת כהונתה כמנהלת הראשונה של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל.
הספר סוקר את השסעים העיקריים הקיימים בחברה הישראלית: עולי רוסיה מול ותיקים, דתיים מול חילונים, חרדים מול חילונים, יהודים מול ערבים ואשכנזים מול מזרחים.
התזה התאורטית של הספר הייתה תזה מבנית, שלפיה יש לראות את השסעים השונים כמערכת ויש להבדיל בין שסעים צולבים לשסעים חופפים.
טענה נוספת המוצגת בספר היא כי חל כרסום במעמדה של האליטה האשכנזית-ותיקה-חילונית-ומשכילה כמרכז הבלעדי. בעקבות שינוי זה, נוצרו חמש קבוצות דומות בגודלן. הקבוצות הן: חרדים ודתיים, חילונים אשכנזים, מזרחיים מסורתיים, עולים מרוסיה וערבים. קיימות עוד קבוצות קטנות כמו עולי אתיופיה, אבל הן לא משחקות תפקיד במאבקי הכוחות הישראלים. אף אחת מהקבוצות המשמעותיות בחברה הישראלית אינה מסוגלת ליצור שינוי חברתי בכוחות עצמה, ולכן יצירת קואליציות היא תנאי מוקדם להישג.
עוד טוען הספר כי אין למעשה מלחמת מעמדות בישראל משום שקבוצות עניות, למשל ערבים, חרדים ועובדים זרים אינן מסוגלות ליצור לשון פוליטית משותפת. מנגד, הקבוצות המבוססות יותר הן בעלות אינטרס משותף ולשון משותפת, ולכן הן משתפות ביניהן פעולה.
מחקריו > פעילות ציבורית

פרס היה מהראשונים בישראל שסברו שיש לסגת מהגדה המערבית ולהקים מדינה פלסטינית. ב-17 ביולי 1967 כתב פרס מאמר לעיתון הארץ שכותרתו הייתה "הגדה המערבית". במאמר טען פרס שצריך להקים מדינה פלסטינית שתהיה קשורה בברית הגנה מדינית וכלכלית עם המדינה היהודית. הקדים אותו בדעה זו אורי אבנרי.
ב-1970 היה פרס מייסד שותף של קבוצה שנקראה "חוג לליבון בעיות חברה ומדינה". בין חבריה היו צבי כסה, יגאל עילם, יורם פרי, דן יעקובסון והנחה אותה לובה אליאב.
פרס היה חבר במפלגת יע"ד (ישראל עובדת דמוקרטית) בראשות לובה אליאב ושולמית אלוני שקמה ב-1975. מפלגה זאת לא נבחרה לכנסת. לאחר מכן היה חבר במפלגת של"י, ועד מותו היה חבר במרצ. בנוסף, השתתף במפגשים עם מנהיגי אש"ף ובהם יאסר ערפאת.
פרס כתב ספר אוטוביוגרפי על חייו בשם "אם זכרוני אינו מטעה...".
מבחר ספרים ומחקרים

מבוא לשיטות מחקר במדעי ההתנהגות / יוחנן פרס, גדי יציב. ירושלים: אקדמון, תשכ"ז, תש"ל, תשל"ג, תשנ"ה.
מפעלי התנדבות של הסוכנות היהודית: קבוצות נוער יהודי בישראל 1974: מחקר הערכה / אתי זק, רבקה שפט, יוחנן פרס. [ירושלים: חמו"ל], 1975. [תל אביב: חמו"ל], 1975.
ההתנדבות בישראל / סקר ערוך בידי יוחנן פרס ורות ליס.
יחסי עדות בישראל / מאת יוחנן פרס. ת"א: ספרית פועלים ואוניברסיטת תל אביב, (תשל"ו).
עמדות וערכים בגדה המערבית: דו"ח מחקר / החוקר האחראי - יוחנן פרס. [ירושלים : חמו"ל, תשמ"-?].
הסתגלותם האישית של צאצאי גרושות ואלמנות / יוחנן פרס ומירי וינר-פריטש. ירושלים : מכון ירושלים לחקר ישראל, 1986.
הסדר שלום ברמת-הגולן: מהתנגדות להשלמה - תקציר / מאת יוחנן פרס, ענת לייבלר ודפנה גולדברג ... תל אביב: המרכז לשלום, 1993.
קהילתיות בחינוך: הצלחה או כישלון?: מחשבות, נתונים, המלצות / יוחנן פרס, רחל פסטרנק. תל אביב: איתאב, תשנ"ד 1993.
בין הסכמה למחלוקת: דמוקרטיה, ביטחון ושלום בתודעה הישראלית / יוחנן פרס, אפרים יער-יוכטמן. [ירושלים]: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 1998.
קירבה ומריבה: שסעים בחברה הישראלית / יוחנן פרס ואליעזר בן-רפאל. תל אביב: עם עובד, 2006.
לקריאה נוספת

יוחנן פרס, אם זכרוני אינו מטעה..., הוצאת רמות, אוניברסיטת תל אביב, תשס"ט 2008.
הערות שוליים

↑  S. H. Herman, Y. Peres & E. Yuchtman-Yaar. Reactions to the Eichman Trial: A Study in High Involvement, in Scripta Hierosolymitana, 1965.
↑  "תוכנית הלימודים לציבור הערבי", מגמות 17, 1968
↑  י. פרס, ר. כץ, "מרכזיות ויציבות המשפחה היהודית בישראל", מגמות 26 (2), 1980
↑  Y. Peres & R. Schrift. Intermarrige and Interethnic Inequality: The Israeli Case, Social Dynamics, Vol. 1, 1, 1975
↑  Y. Peres & R. Katz Stability and Centrality, The Nuclear Family in Modern Israel, Social Forces, Winter 1981
↑  Y. Peres & R. Katz. Is the Israeli Family Losing its Character? Israel Social Science Reserch, Vol. 2(1), 1984.
↑  בחירות 92' - חלק א' - המדגם
↑  ליל הבחירות לכנסת ה-12 בערוץ הראשון - 1988
↑  Y. Peres & S. Shemer, The Ethnic Factor in the Elections to the Tenth Knesset, Megamot, Vol. 28 (2-3).
↑   מיכל אהרון, "לא ימות משיח, אלא ימי הביניים": הוגי דעות חזו ב-1967 את העתיד לבוא, באתר הארץ, 2 ביוני 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266303905171  PLWABN: 9811275820305606  BIBSYS: 7005341  BnF: cb145051649 (data)  GND: 122692314  ISNI: 0000 0001 0857 7726  LCCN: n87921235  NLA: 56963705  NTA: 244144958  SUDOC: 069857857  VIAF: 56841684   WorldCat (עם VIAF): 56841684
קיקבוקסר

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 בימוי:  מארק דיסיל, דיוויד וורת' 
 הופק בידי:  מנחם גולן
 תסריט:  ז'אן-קלוד ואן דאם, מארק דיסיל 
 עריכה:  ויין ואהרמן 
 שחקנים ראשיים:  ז'אן-קלוד ואן דאם,
 מוזיקה:  פאול הרצוג
 צילום:  ג'ון קרנהאוס 
 מדינה:  ארצות הברית, תאילנד
 חברת הפקה:  קנון גרופ 
 חברה מפיצה:  מוקפ, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 בספטמבר 1989
 משך הקרנה:  1 שעות 35 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה, פעולה
 מקום התרחשות:  קליפורניה 
 תקציב:  1 מיליון וחצי דולר
 הכנסות:  14 מיליון ו-697 אלף דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   kickboxer
 סרט הבא:  קיקבוקסר 2
 דף הסרט ב־IMDb
 
קיקבוקסר (באנגלית: Kickboxer) הוא סרט פעולה העוסק באמנות הלחימה התאילנדית "קיקבוקס" (אגרוף תאילנדי) בכיכובו של השחקן ז'אן-קלוד ואן דאם.