stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחמד נגיב אל-הילאלי
ביוגרפיה

אחמד נגיב אל-הילאלי נולד ב-1 באוקטובר 1891 באסיוט שבמצרים. הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים של הח'דיו ולאחר מכן החל לעבוד במערכת המשפט של מצרים. בשנת 1923 קודם לדרגת פרופסור ושימש בתפקידי ייעוץ במשרד החינוך המצרי. בשנים 1934–1936 שימש כשר החינוך המצרי בממשלתו של מוחמד תאופיק נאסים. לאחר מכן הצטרף למפלגת הופד ושימש כחבר בקבינט של ראש המפלגה מוסטפא א-נחאס פאשה כאשר כיהן כראש ממשלה בשנים 1937–1938 ולאחר מכן גם בשנים 1942–1944.
בשנת 1951 פרש אל-הילאלי ממפלגת הופד. הוא מונה לראש ממשלת מצרים ב-2 במרץ 1952 לאחר שהתפטר עלי מאהר. בתקופה זו היו מהומות קשות במצרים, על רקע קריסת משטר הופד בינואר של אותה שנה, המאבק הגובר כנגד הבריטים על עצמאות מלאה והתעצמות הכוחות הצבאיים. אל-הילאלי העלה את המשכורות של אנשי הצבא והמשטרה, בתקווה שהדבר יסייע להשלטת יציבות ויפחית את המתיחות בין הצבא המצרי לבין המונרכיה. הממשלה פיזרה את הפרלמנט ב-24 במרץ, בתקווה לקיים בחירות חדשות במהרה. לבסוף, משהבין אל-הילאלי שהמלך מונע קביעת תאריך לבחירות, התפטרה הממשלה ב-28 ביוני 1952. חוסיין סירי, שהחליף את אל-הילאלי, התפטר לאחר פחות מחודש. אל-הילאלי חזר לראשות הממשלה ב-22 ביולי, אולם נשאר בתפקיד במשך יום בלבד, כאשר למחרת הודחה הממשלה בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים.
אל-הילאלי הושם במעצר בעקבות המהפכה, אולם שוחרר לאחר זמן מה. הוא מת בדצמבר 1958 במעדי, פרבר דרומי של קהיר.
הערות שוליים

↑  פ. ג'. וטיקיוטיס, מצרים: ממוחמד עלי עד סאדאת, עמ' 362
| ראשי ממשלת מצרים |
| --- | --- | --- |
| ח'דיוות מצרים | נובהר פאשא (1878–1879) • אסמאעיל פאשא (1879) • תאופיק פאשא (1879) • מוחמד שריף פאשא (1879) • תאופיק פאשא (1879) • מוסטפא ריאד פאשה (1879–1881) • מוחמד שריף פאשא (1881–1882) • מחמוד סאמי אל-בארודי (1882) •  ראע'ב פאשא (1882) • אחמד עוראבי (1882) • מוחמד שריף פאשא (1882–1884) • נובהר פאשא (1884–1888) • מוסטפא ריאד פאשה (1888–1891) • מוסטפא פהמי פאשא (1891–1893) • חוסין פאחרי פאשא (1893) • מוסטפא ריאד פאשה (1893–1894) • נובהר פאשא (1894–1895) • מוסטפא פהמי פאשא (1895–1908) • בוטרוס ראלי (1908–1910) • מוחמד סעיד פאשא (ראש ממשלה) (1910–1914) • חוסיין רושדי פאשא (1914) |  |
| סולטנות מצרים  | חוסיין רושדי פאשא (1914–1919) • מוחמד סעיד פאשא (1919) • יוסף ווהבה (1919–1920) • מוחמד תאופיק נאסים פאשא (1920–1921) • עדלי יאקון פאשא (1921–1922) |  |
| ממלכת מצרים  | עבד אל ח'אלק סאוראט פאשא (1922) • מוחמד תאופיק נאסים פאשא (1922–1923) • יחיא איברהים פאשא (1923–1924) • סעד זע'לול (1924) • אחמד זוהיר פאשא (1924–1926) • עדלי יאקון פאשא (1926–1927) • עבד אל ח'אלק סאוראט פאשא (1927–1928) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1928) • מוחמד מחמוד פאשא (1928–1929) • עדלי יאקון פאשא (1929–1930) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1930) • איסמעיל סידקי (1930–1933) • עבד-אל פתח יחיא פאשא (1933–1934) • מוחמד תאופיק נאסים פאשא (1934–1936) • עלי מאהר (1936) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1936–1937) • מוחמד מחמוד פאשא (1937–1939) • עלי מאהר (1939–1940) • חסן סברי פאשה (1940) • חוסיין סירי (1940–1942) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1942–1944) • אחמד מאהר (1944–1945) • מחמוד פהמי נוקראשי (1945–1946) • איסמעיל סידקי (1946) • מחמוד פהמי נוקראשי (1946–1948) • אבראהים עבד אל-האדי (1948–1949) • חוסיין סירי (1949–1950) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1950–1952) • עלי מאהר (1952) • אחמד נגיב אל-הילאלי (1952) • חוסיין סירי (1952) • אחמד נגיב אל-הילאלי (1952) • עלי מאהר (1952) • מוחמד נגיב (1952–1953) |  |
| הרפוליקה של מצרים  | מוחמד נגיב (1953–1954) • גמאל עבד אל נאצר (1954) • מוחמד נגיב (1954) • גמאל עבד אל נאצר (1954–1958) |  |
| הרפובליקה הערבית המאוחדת  | גמאל עבד אל נאצר (1958–1962) • עלי סברי (1962–1965) • זכריא מוחי א-דין (1965–1966) • מוחמד סדקי סוליימן (1966–1967) • גמאל עבד אל נאצר (1967–1970) • מחמוד פאוזי (1970–1971) |  |
| הרפובליקה הערבית של מצרים | מחמוד פאוזי (1971–1972) • עזיז צדקי (1972–1973) • אנואר סאדאת (1973–1974) • עבדל עזיז מוחמד חיג'אזי (1974–1975) • ממדוח סאלם (1975–1978) • מוסטפא ח'ליל (1978–1980) • אנואר סאדאת (1980–1981) • חוסני מובארכ (1981–1982) • אחמד פואד מוחי א־דין (1982–1984) • כמאל חסן עלי (1984–1985) • עלי לוטפי מחמוד (1985–1986) • עאטף צדקי (1986–1996) • כמאל גנזורי (1996–1999) • עטאף עביד (1999–2004) • אחמד נזיף (2004–2011) • אחמד שפיק (2011) • עיסאם שרף (2011) • כמאל גנזורי (2011–2012) • הישאם קנדיל (2012–2013)  • חאזם אל-בבלאווי (2013–2014) • אבראהים מחלב (2014–2015) • שריף אסמאעיל (2015–2018) • מוסטפא מדבולי (2018–מכהן) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no00045387  VIAF: 63552752   WorldCat (עם VIAF): 63552752
אוטואמנציפציה!

| --- | --- |

שער החוברת "אוטואמנציפציה!" בגרמנית, 1882
 מידע כללי
 מאת:  יהודה לייב פינסקר 
 שפת המקור:  גרמנית
 תורגם לשפות:  22 שפות, בהן רוסית, עברית, יידיש, פולנית, אנגלית, בולגרית, איטלקית, הולנדית, רומנית, ספרדית, לאדינו, הונגרית, צרפתית, סרבו-קרואטית, דנית, שוודית, צ'כית, פורטוגזית, ערבית ופרסית
 הוצאה
 תאריך הופעה ראשונה:  1882
 הוצאה בעברית
 תרגום:  שמואל ליב ציטרון ("אויטאעמאנציפאטיאן", "המגיד", 1882–1883)   אחד העם (אַבְטוֹאֵימַנְצִיפַּצִיָא", העשור השני של המאה העשרים)   פ' פרנקל ("אבטואימנצפציה", תר"ס-1899)   שמואל פרלמן ("אוטואמנסיפציה", תשי"ב-1951)   מרדכי יואלי ("אוטואמנציפציה", תש"ך)
 
אוטואמנציפציה! (בסימן קריאה; הלחם של המילה היוונית "אוטו", שפירושה 'עצמי', ושל המילה הלטינית "אמנציפציה", שפירושהּ 'שחרור'; יחד: שחרור עצמי) הוא חיבור מאת ד"ר יהודה לייב פינסקר, לימים מראשי תנועת חובבי ציון, שפורסם בראשית שנת תרמ"ג (1882).
על החוברת

החוברת נכתבה בעקבות פרעות "הסופות בנגב", ויצאה לאור בעילום שם ("מאת יהודי רוסי") בגרמנית בברלין, במטרה לעורר את יהודי מערב אירופה העשירים להתפכח מרעיון השוויון באמצעות התבוללות, שלא יוכל להצליח, ולסייע בהקמת תנועה לאומית יהודית. עם זאת, החוברת עוררה בעיקר את יהודי מזרח אירופה הסובלים. פינסקר קרא ליהודים שבמקום אמנציפציה ליהודים שהייתה בסוף המאה ה-19 באירופה האנטישמית, להקים בית לאומי בציון. בשער הספר הביא פינסקר את מאמרו של הלל הזקן: "אם אין אני לי מי לי? ואם לא עכשיו – אימתי?".
בספרו תיאר פינסקר את השנאה כלפי העם היהודי המפוזר באירופה, שנאת הזר. היהודים הם אומה מתה-חיה – "רוח רפאים", משום שהם חסרי מולדת ועצמאות, ולכן נראים מוזרים וזרים. על רקע זה, טען הרופא פינסקר, פיתחו האירופאים כלפיהם "יודופוביה" ('פחד מיהודים') – מחלת נפש שאינה בת ריפוי, ואשר עוברת בין הגויים בתורשה. היודופוביה מתבטאת באנטישמיות. הואיל ופינסקר לא ראה באנטישמיות תופעה בת-חלוף, הוא טען כי אין טעם בניסיונם של היהודים לפתור זרוּת זו בחסדי השלטון, שיעניק להם שוויון וזכויות (אמנציפציה). פינסקר דגל ברעיון ה"אוטואמנציפציה" – שחרור עצמי, התרחקות מהגויים ומעבר מאנומליות לנורמליות.
על היהודים לשחרר את עצמם בתהליך בן מספר שלבים:
שינוי בהרגשה – חיזוק המודעות הלאומית.
התארגנות בקונגרס.
פנייה להמון היהודים - גיוס כספים ופנייה למעצמות.
הקמת מדינה יהודית, שרק בהּ יזכה כל אדם לקבל את הכבוד האישי המגיע לו.
עם זאת, יש לעלות כמה שיותר מהר לארץ ישראל, למרות הקשיים ובעיות ארגון.
פינסקר מפריד בין היהדות, שאינה קשורה לארץ כלשהי, ובין הלאומיות היהודית, הקשורה לארץ, אך שמפני שטרם הושגהּ לא מתייחסים אל היהודים כאל עם. פינסקר לא התרכז דווקא בארץ ישראל, אך העדיפהּ, בשל הקשר ההיסטורי-רוחני של העם אליה. הוא האמין כי גם שטח אחר יוכל לשרת את המטרה הראשונית: "ארץ משלנו".
מהדורות ותרגומים

החוברת, שבמקור ראתה אור בגרמנית (Autoemanzipation: Mahnruf an seine Stammesgenossen von einem russischen Juden), הופיעה בהמשך בכ-90 מהדורות וב-22 שפות, בהן רוסית, עברית, יידיש, פולנית, אנגלית, בולגרית, איטלקית, הולנדית, רומנית, ספרדית, לאדינו, הונגרית, צרפתית, סרבו-קרואטית, דנית, שוודית, צ'כית, פורטוגזית, ערבית ופרסית. תרגום ראשון לרוסית הופיע בשבועון היהודי-רוסי "ראזסווייט" בסנקט פטרבורג כבר בשנת 1882. תרגום ליידיש, מאת מנדלי מוכר ספרים ('אויטאָעמאַנציפּאַציען, אָדער: אַ סגולה צו די יודישע צָרות'), יצא לאור באודסה בשנת 1884.
תרגומים לעברית

החוברת זכתה למספר תרגומים לעברית: על ידי אחד העם ("אַבְטוֹאֵימַנְצִיפַּצִיָא"); על ידי שמואל ליב ציטרון (תחת הכותרת "אם אין אני לי מי לי?! או: תוכן דברי המחברת "אויטאעמאנציפאטיאן"), בתרגום שהופיע תחילה בכתב העת "המגיד" במהלך 1882–1883; וכן על ידי פ' פרנקל ושמואל פרלמן. תרגום עדכני בלוויית ביקורות וחליפת מכתבים עם פינסקר, והערות המתרגם והעורך מרדכי יואלי יצא לאור בשנת 1960.
שמואל ליב ציטראן, אם אין אני לי מי לי?!, או, תוכן דברי המחברת "אויטאעמאנציפאטיאן": ונלווה אליו מאמר שני בשם: 'יתבררו ויתלבנו הדברים!', וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראָם, תרמ"ד-1883.
יהודי רוסי, אבטואימנצפציה: קול קורא לאחיו בני עמו, מתורגם עברית על ידי פ. פרענקעל, ברדיצ'ב: דפוס ח.י. שעפטיל, תר"ס-1899.
אוטואמנסיפציה, תרגם מגרמנית: שמואל פרלמן, עם הקדמה מאת שלמה בריימן, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, תשי"ב-1951.
אוטואמנציפציה, בתוך: מרדכי יואלי (עורך ומתרגם), י"ל פינסקר: מבשר התחיה הלאומית: האוטואמנציפציה והביקורות עליה; חוזרים ונאומים; מכתבים מפינסקר ואליו, תל אביב: מסדה, תש"ך.
ראו גם

מדינת היהודים
הערות שוליים

↑  י"ל פינסקר, אַבְטוֹאֵימַנְצִיפַּצִיָא (אוטואמנציפציה), תרגום מגרמנית: אחד העם, בפרויקט בן-יהודה.
| ציונות ישראל |
| --- | --- | --- |
| נושאים ומושגים מרכזיים | התנועה הציונית • התקווה • ארץ ישראל • אוטואמנציפציה • תוכנית בזל • תוכנית אוגנדה • תוכנית בילטמור • "אלטנוילנד" ו"מדינת היהודים" • עלייה לארץ ישראל, ההעפלה וחוק השבות • תחיית הלשון העברית • עבודה עברית וכיבוש העבודה • חלוציות • קיבוץ • מחתרות עבריות בארץ ישראל • כוח המגן העברי • כרונולוגיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה • אנטישמיות • טריטוריאליזם יהודי • הצהרת בלפור, הספר הלבן הראשון ותוכנית החלוקה • הכרזת העצמאות ומלחמת העצמאות • דגל ישראל • הסכסוך הישראלי-פלסטיני • פוסט-ציונות ואנטי-ציונות • החלטת האו"ם 3379 • החלטת האו"ם 4686 |  |
| זרמים בציונות | ציונות מדינית • ציונות מעשית • ציונות סינתטית • ציונות רוחנית • הציונים הכלליים וציונות כללית • ציונות סוציאליסטית • ציונות רוויזיוניסטית • ציונות דתית • ארץ ישראל השלמה • ציונות נוצרית • ניטשה והציונות |  |
| ארגונים ציוניים | קונגרס פוקשאן והוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה • ההסתדרות הציונית העולמית • הקונגרס הציוני העולמי • הוועד הפועל הציוני וההנהלה הציונית • הסוכנות היהודית • קרן קיימת לישראל • קרן היסוד • מינהל מקרקעי ישראל • המשרד הארצישראלי • המוסדות הלאומיים • הכשרת הישוב • אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה • פיק"א • הגדודים העבריים • ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל • הסתדרות העובדים הכללית החדשה • סולל בונה • הארכיון הציוני המרכזי • ארכיון התצלומים של קק"ל |  |
| תנועות ציוניות | ביל"ו • חובבי ציון • ציוני ציון • פועלי ציון • ההתיישבות העובדת • התנועה הקיבוצית • עליית הנוער • תנועת המזרחי • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • ציונות ברוסיה • ציונות בלוב |  |
| מחתרות עבריות | בר-גיורא • השומר • הרועה • הגדעונים • ארגון המגן • ניל"י • הקיבוץ • ההגנה • פלמ"ח • אצ"ל • לח"י • תנועת המרי העברי |  |
| ראשוני הציונות | מבשרי הציונות • יהודה לייב פינסקר • בנימין זאב הרצל • נתן בירנבוים • מקס נורדאו • אחד העם • ליאו מוצקין • דב בר בורוכוב • משה הס • נפתלי הרץ אימבר • דוד וולפסון • חיים ויצמן • משה לייב ליליינבלום • נחום סוקולוב • נחמן סירקין • יוסף לוריא • מקס בודנהיימר • אדמונד ג'יימס דה רוטשילד • יצחק יעקב ריינס • אוטו ורבורג • נחום גולדמן • יחיאל צ'לנוב • אבא הלל סילבר • צבי הירש קלישר • שמואל מוהליבר |  |
| אישים ציונים נוספים ואנשי היישוב | אהרן דוד גורדון • מרטין בובר • רחל המשוררת • שמואל הוגו ברגמן • הנרייטה סאלד • זאב ז'בוטינסקי • מאיר בר-אילן • חיים ארלוזורוב • זלמן שזר • אברהם יצחק הכהן קוק • ארתור רופין • דוד בן-גוריון • מנחם אוסישקין • אב"א אחימאיר • חיים בוגר (בוגרשוב) • ברל כצנלסון • אלכסנדר זייד • יוסף שפרינצק • ישראל שוחט • שמריהו לוין • יוסף טרומפלדור • מיכאל הלפרן • גרשם שלום • יהודה לייב מאגנס • יצחק טבנקין • יצחק בן-צבי • מנחם בגין • אברהם שטרן (יאיר) • ציונים לא יהודים |  |
ראו גם 100 מושגי יסוד • פורטל ישראל • פורטל היישוב • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל
אוח פרעוני

| אוח פרעוני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי לילה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ינשופיים
סוג:: אוח
מין:: אוח פרעוני
שם מדעי
 Bubo ascalaphus ‏סויניי, 1809
תחום תפוצה


Bubo ascalaphus
אוח פרעוני הקרוי גם אוח מדברי (שם מדעי: Bubo ascalaphus) הוא מין של אוח ממשפחת הינשופיים החי במזרח התיכון ובצפון אפריקה ומגיע גם לישראל.
מאפיינים

אוח זה קטן יחסית לסוגו ומגיע לאורך 45–60 ס"מ והוא מזכיר מעט את האוח המצוי. הוא בעל נוצות צהובות וכתומות יותר מהאוח המצוי ובעל פני שמע חיוורים בצבעם. הכנפיים חומות כהות עם כתמים בהירים מעט. גם ה"אוזניים" שלו קטנות יותר ומוצמדות לראשו.
אוח זה חי בתנאי אקלים מדבריים וסלעיים, וכמו קרוביו, הוא פעיל לילה. הוא תוקף את טרפו ממארב בשטח של 2.5 קמ"ר. מזונו העיקרי הוא עכברים וחולדות, אך גם עופות שונים, זוחלים, עקרבים וחיפושיות.
האוחים הם עופות מונוגמים החיים עם בן זוגם לכל חייהם. הם מקננים במערות או בין סלעים ומטילים 2–3 ביצים בכל תטולה.
מיון

לאוח שני תת-מינים:
Bubo ascalaphus ascalaphus
Bubo ascalaphus desertorum
הערות שוליים

↑  אוח פרעוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
אוכלי דגים

שלך תופס דג
לוטרה צפון אמריקאית טורפת דג
אוכלי דגים או פיסקיבורים (בלטינית: Piscivore; מ-piscis: דג) הם טורפים או אוכלי כל אשר תזונתם ברובה או בחלקה מתבססת על אכילת דגים.
תזונה זו הייתה מזונם של ראשוני קבוצת בעלי ארבע רגליים אשר בהמשך החלו לאכול חרקים ואחר כך הזוחלים אכלו כבר צמחים.
ישנן חיות האוכלות דגים באופן בלעדי כמו עטלף הבולדוג או הגאביאל. לעומתן חיות אחרות ניזונות מדגים רק כחלק מתזונתן כמו האליגטור או אריה ים ומוסיפים לכך חיות מים אחרות או חיות יבשה. חלק כמו דב הגריזלי אוכלות דגים רק בחלק מסוים של השנה, אז מגיעים דגי הסלמון.
חלק מהטורפים מתמקדים בדג מהיבשה וצריכים לראותו דרך "קו השבר" שדרכו הדג נראה שנמצא יותר קדמית ממקומו ועלול שלא להיות במיקום שהטורף חשב שהוא ולחלק מהטורפים כמו השלך והשלדג יש יכולת לחשב את נתיב הדג כשהם מתבוננים במים. כמו כן דגים מסוגלים לנוע ולהיעלם מהר מאוד ועל הטורף לתפוס אותם מהר או לשאוב אותם בטרם יימלטו. גם החושים של הדגים מקשים על טריפתם: בצד גופם מצוי איבר חוש שקרוי "קו הצד" והם יכולים לחוש כל יצור שעובר על ידם. דגים יכולים לקלוט צבעים וריחות שאנחנו לא מסוגלים לחוש. למרות זאת יש חיות רבות המתבססות על אכילת דגים: מבין היונקים ישנם הלווייתנים למיניהם, אופוסום המים, עטלף הבולדוג, חדף המים, האונדטרה, הרבה טורפים כמו הלוטרה, חתול הביצות, הזאב, היגואר, הדוביים, הדביבון, וטורפים ימיים, מהעופות יש עופות ימיים, שלדג ועופות דורסים, זוחלים רבים כמו תנינים, כמה צבים, לטאות כוח, ונחשים שנים, כמה דו-חיים, כמעט כל הדגים אוכלים אחד את השני ביניהם בולטים הטונה, דג חרב, והזהרון וגם דגי הסחוס למינם. מבין חסרי החוליות יש כמה תמנונים, שושנות ים ומדוזות שונות. ישנו גם סוג עכבישים הצד דגים - עכביש דייג.
מאפיינים והתנהגות

ליונקים רבים שתזונתם מבוססת על דגים יש גוף המאופיין במבנה המותאם לחיים במים. יונקים רבים אחרים שאוכלים דגים, אך תזונתם מבוססת על מרכיבים נוספים מהיבשה, הם בעלי כפות זריזות המאפשרות להם לשלות דגים מהמים.
ישנם עופות מים בעלי רגליים ארוכות ומקור ארוך ורחב המאפשר להם לשלות דגים או יצורי ים אחרים בעודם עומדים על שפת המים (למשל מינים של חסידות). ישנם עופות שמבנה גופם מותאם לצלילה ותפיסת דגים במקורם במים (קורמורניים, פינגווינים וכדומה). ויש גם עופות שעפים באוויר וצוללים למטה בחדות לתפיסת הדגים, חלקם לוכדים אותם במקור (שלדגיים, שחפיים וכו'), וחלקם בציפורניים (קטופה, שלך).
ראו גם

דיג
קרניבור
אוכלי חרקים (ביולוגיה)
אוכל-כול
שחף תופס דג
אוהד חיטמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במרץ 1977 (בן 47) תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 מקום לימודים:  תלמה ילין 
 סוגה:  פופ
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר וגיטרה
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 שיתופי פעולה בולטים:  שלמה גרוניך, עוזי חיטמן, דני רובס ,משה פרץ, שלומית אהרון וכוכבי פסטיגלים מכל הזמנים
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי 
 https://www.confia.co.il/ohadhitman
 
אוהד חיטמן הרוש (נולד ב-28 במרץ 1977) הוא זמר, פזמונאי, מלחין, מוזיקאי, שחקן ומחזאי ישראלי. זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2015 כיוצר בתחום המוזיקה לתיאטרון, על עבודתו במחזמר שהיה גם בין כותביו, "בילי שוורץ".
חיים אישיים

בגיל 25 חיטמן יצא מהארון. באפריל 2013 נישא לבן זוגו רן הרוש. השניים הורים לזוג תאומים שלאחר לידתם, נקלעו איתם לרעידת האדמה בנפאל באפריל 2015.
דיסקוגרפיה

אוהד חיטמן – 2005 (עננה)
הרגע הבא – 2008 (עננה)
המסע – 2014 (עננה)
רעידות – 2018
הערות שוליים

1 2  שגיא בן נון‏, הזוכים הגדולים בפרסי התיאטרון 2016: "בילי שוורץ" ו"רומיאו ויוליה", באתר וואלה, 20 במאי 2016
יעקב בר-און, ‏מהפך בפרסי התיאטרון: לראשונה יותר זכיות לתיאטראות הפריפריה מל"הבימה" ו"הקאמרי", באתר מעריב אונליין, 20 במאי 2016
↑  ביט הביטי, באתר YouTube,‏ 30 במאי 2014
↑  חשה, באתר YouTube,‏ 30 ביוני 2014
↑  ערב טוב עם גיא פינס, "בילי שורץ": ברוודוי כבר כאן ואתם אפילו לא ידעתם, באתר nana10‏, 6 בינואר 2016
↑  יוסי חרסונסקי ביקורת, באתר יוסמיוזיק, ינואר 2022
↑  נעמה טלמור‏, הראל סקעת מודה: "אני לא רווק", באתר וואלה, 28 באפריל 2013
↑  איתמר אייכנר, גלעד מורג, איתי בלומנטל, ישראלים בנפאל עם תינוקות בני שבוע: "כאוס מוחלט", באתר ynet, 25 באפריל 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312921205171  ISNI: 0000 0000 6997 0292  MusicBrainz: e447a327-0bb5-4948-8a7a-0ff93650d942  VIAF: 97294183   WorldCat (עם VIAF): 97294183
אודו באייר

אודו באייר (בגרמנית: Udo Beyer; נולד ב-9 באוגוסט 1955) הוא אתלט עבר ממזרח גרמניה. הוא אלוף אולימפי, 3 פעמים ברציפות אלוף הגביע הביניבשתי, פעמיים ברציפות אלוף אירופה ושיאן עולם בהדיפת כדור ברזל.
ביוגרפיה

באייר נולד באייזנהוטנשטדט, שבברנדנבורג וגדל בנייסמונדה. הוא הבכור מבין שישה אחים וכמו אחיו הוא שיחק כדוריד במועדון המקומי. בשנת 1970 החל להתאמן בהדרכתו של ארנסט קוהל ובשנת 1973 החליף מועדון והתאמן בהדרכתו של לותר הילברנד. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 הוא סיים באייר במקום שמיני בהדיפת כדור ברזל.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה באייר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.05 מטר, לפני יבגני מירונוב (21.03 מטר) ושיאן העולם אלכסנדר ברישניקוב (21.00 מטר) שניהם מברית המועצות.
ביוגרפיה > שיאן עולם

בתחרות שנערכה בגטבורג, שוודיה ב-6 ביולי בשנת 1978 קבע באייר בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 22.15 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של אלכסנדר ברישניקוב (22.00 מטר). שיא זה החזיק מעמד 5 שנים. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 21.08 מטר.
בתחרות גביע העולם של IAAF שנערכה בדיסלדורף, מערב גרמניה בספטמבר 1977 זכה באייר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.74 מטר.
בתחרות גביע העולם של IAAF שנערכה במונטריאול, קנדה בסוף אוגוסט 1979 זכה באייר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.45 מטר. שבועיים לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה במקסיקו סיטי, מקסיקו בשנת 1979 הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 20.49 מטר.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה באייר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.06 מטר ולדימיר קיסילב (21.35 מטר) ואלכסנדר ברישניקוב (21.08 מטר).
בתחרות גביע העולם של IAAF שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1981 זכה באייר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.40 מטר
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1982 זכה באייר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.50 מטר ובכך הגן על תוארו.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-25 ביוני 1983 שיפר באייר את שיאו העולמי והעמיד אותו על 22.22 מטר. שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי בן ארצו אולף טימרמן (22.62 מטר). באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד באוגוסט אותה שנה הוא סיים רק במקום שישי בתוצאה של 20.09 מטר. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 20.29 מטר.
באייר לא השתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בשל החרם של הגוש המזרחי.
בתחרות באולם שנערכה בפוטסדאם, מזרח גרמניה ב-7 בינואר 1985 קבע באייר בהדיפת כדור ברזל שיא אישי של 21.39 מטר. שבועיים לאחר מכן, ב-19 בינואר, באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז, צרפת הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 21.10 מטר.
בתחרות שנערכה בברלין ב-20 באוגוסט 1986 קבע באייר בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 22.64 מטר, שיפור לשיא בן השנה של טימרמן. שיא זה החזיק מעמד שנה ונשבר על ידי אלסנדרו אנדריי מאיטליה (22.72 מטר). שבוע לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה הוא זכה רק במדליית ארד בתוצאה של 20.74 מטר, אחרי ורנר גינתר משווייץ (22.22 מטר) ואולף טימרמן (21.84 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, בשנת 1987 סיים באייר במקום שישי בתוצאה של 21.13 מטר, באולימפיאדת סיאול (1988) הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 21.40 מטר ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא סיים במקום 19 בתוצאה של 18.47 מטר.
פוליטיקה

בשנת 2004 נבחר באייר מטעם מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי לאספה הפדרלית של גרמניה.
משפחתו

בשנת 1976 התחתן באייר ונולדו לו שתי בנות, אחת מהן נפטרה בילדותה. באולימפיאדת מוסקבה (1980), אחיו הצעירים, הנס-גאורג באייר, זכה במדליית זהב עם נבחרת מזרח גרמניה בכדוריד וגיזלה באייר סיימה במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.08 מטר. אחותו, גודרון הייתה הפיזיותרפיסטית של נבחרת גרמניה באולימפיאדת ברצלונה (1992).
שיאים אישיים

אצטדיון פתוח
הדיפת כדור ברזל: 22.64 מטר (1986) שיא עולם
אולם סגור
הדיפת כדור ברזל: 21.39 מטר (1985)
הישגים ותארים

בשנים 1977, 1978, 1979, 1980, 1983 ו-1986 דורג באייר במקום הראשון בעולם. בשנים 1981 ו-1982 דורג במקום שני בעולם ובשנת 1984 דורג במקום שלישי בעולם.
ראו גם

התפתחות שיא העולם בהדיפת כדור ברזל (באנגלית)
אוטובונג נקנגה

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1974 (בת 50) קנו, ניגריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אובפמי אבולובו  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 פרסים והוקרה:  Yanghyun Prize (2015)  Lise Wilhelmsen Art Award (2019) 
 www.otobongnkanga.com
 
אוטובונג נקנגה (באיגבו: Otobong Nkanga;‏ נולדה ב-1974) היא אמנית חזותית ואמנית מיצג ילידת ניגריה, שפועלת באנטוורפן. בשנת 2015 היא זכתה בפרס Yanghyun.
בעבודתה נקנגה חוקרת את השינויים החברתיים והטופוגרפיים של סביבתה, מתבוננת במורכבות הטבועה בהם ומבינה כיצד משאבים כמו אדמה וקרקעות והערכים הפוטנציאליים שלהם נתונים לניתוח אזורי ותרבותי. עבודתה הוצגה במוסדות רבים, שביניהם מוזיאון טייט מודרן בברלין, מוזיאון סטדלק והביאנלה של שארג'ה. היא השתתפה גם בביאנלה ה-20 של סידני ובגרופיוס באו בברלין.
ביוגרפיה

אוטובונג נקנגה נולדה בקנו, ניגריה, בשנת 1974 ובילתה את רוב ילדותה בלאגוס. העניין שלה באמנות ובסביבה התפתח בילדותה. כילדה היא הייתה אוספת מינרלים ומציירת תמונות עם נציץ על מדרכות לאגוס. במהלך שנות העשרה שלה, משפחתה עברה לפריז. נקאנגה החלה ללמוד אמנות באוניברסיטת אובפמי אוולווו בניגריה, והמשיכה את לימודיה באקול דה בוזאר, צרפת. לאחר מכן למדה תואר שני באמנויות הבמה ב-Dasarts, אמסטרדם בשנת 2008. כיום היא חיה ועובדת באנטוורפן, בלגיה.
סגנון אמנותי

נקנגה היא אמנית עכשווית המשלבת משאבי טבע באמנות שלה כדי לתאר נושאים של נאו-קולוניאליזם ואלימות אקולוגית. נקנגה משתמשת בצורות רבות של מדיה כמו רישומים, תצלומים, ציור, סרטונים ופסלים, אולם היא ידועה בעיקר במיצבים שלה. מאפייני אמנותה כוללים "רגשיות חומרית" - הרעיון שלפיו אובייקטים יכולים להרגיש, לחשוב ולזכור. היא משתמשת ברעיון הזה כדי לתקשר את החוויות של חומרים טבעיים במיצבים שלה. פיצול גוף הוא מאפיין נוסף המופיע בעבודותיה והוא מרמז על חוסר תחושה של הגוף כמכלול. בעזרת שימוש בחפצי מדעי הטבע כמדיומים, נקנגה מסוגלת לקשור יחד רעיונות שונים של תרבות סוציו-אקונומית ופוליטיקה. יצירה אחת שלה שממחישה זאת היא "משקל הצלקות", שמתארת את צלקות מיצוי המינרלים. היצירה "המרדף אחר הנוצץ" מעבירה מסר דומה על ידי הפניית תשומת הלב לאקסקטיביזם ולרצון של העולם להשיג מינרלים ומתכות.
עבודה

התערוכה האישית הראשונה שלה, CLASSICISM & BEYOND, התקיימה ב-2002 בארגון Project Row Houses ביוסטון. בשנים 2007 עד 2008, בתגובה לעבודה Baggage מאת האמן האמריקאי אלן קפרו, נקנגה ביימה מיצג עבור קונסטהאל ברן. בעבודה, שהתבססה על סוגיות של תנועת סחורות מנקודה אחת לאחרת, נקנגה מציגה ממד פוסטקולוניאלי.
כמו כן, בשנת 2008, הפרויקט Contained measures of Land השתמש באדמה הן כסמל של הטריטוריה והן בתור דימוי לתחרות וסכסוך. שנה לאחר מכן, במהלך מגוריה ב- פואנט נואר, בקונגו, היא אספה שמונה צבעים שונים של אדמה. בפרויקט שלה, Contained Measures of Tangible Memories שהחל ב-2010 בטיול הראשון שלה למרוקו, היא חוקרת שיטות צביעה. היא בעצם הופכת אובייקטים במחזור לחפצי אמנות.
ב-2012 היא יצרה מיצג בשם Contained Measures of Kolanut ששאב השראה מטקס מערב אפריקאי שכולל שבירת אגוז קולה ואכילתו. באותה השנה היא הציעה הופעה בשם "פוליטיקה של ייצוג" לתוכנית בגלריית טייט, שבה הזמינה מבקרים לחקור את המושגים של זהות, תפיסה וזיכרון.
תערוכות

2010 - טעם של אבן, קונסטהל שרלוטנבורג קופנהגן
2012 - אמצעים מוכלים של מדינות משתנות, מוזיאון טייט מודרן
2015 - Biennale d'art contemporain de Lyon
2016 - המפגש שלקח חלק ממני, נוטינגהאם עכשווי
2017 - Documenta 14, אתונה וקאסל
2020 - מרטין גרופיוס באו
2021 - קונסטהואס ברגנץ.