stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודי פולין במרד קושצ'ושקו
הגדוד היהודי

ב-25 באפריל פנה ברק יוסלביץ' יהודי סוחר סוסים מקרטינגה שבליטא, יחד עם יהודי בשם יוסף אהרונוביץ' לגנרל מוקרונובסקי - מפקד אזור ורשה מטעם המרד, בהצעה להקמת גדוד יהודי לפעולות ריגול ורכישת ציוד בעבור צבא המרד. כעבור כמה חדשים, ב-17 בספטמבר פורסם בעיתון הממשלתי כי הוקם גדוד יהודי שמנה כ-500 חיילים תחת פיקודו של יוסלביץ. מטרתו של קושצ'ושקו בייסוד הגדוד הייתה "לשחרר את ורשה מיהודים הולכי בטל" (קושצ'ושקו הקים גדוד דומה גם לפולנים תושבי ורשה), גדודים דומים הוקמו גם למיעוט הגרמני והצ'כי בידי קושצ'ושקו שרצה לרכוש את אהדת עמי המערב וליצור תדמית של ממשלה ליברלית. ב-5 באוקטובר קיבל יוסלביץ עבור גדודו תקציב של 3,000 זהובים מקופת המרד, תקציב שאינו מספיק לכיסוי הוצאות גדוד פרשים, לפיכך שיער מאיר בלבן שאת היתר תרמו יהודי ורשה, וחלק אחר מהגדוד הורכב מהמיליציה היהודית בוורשה. רובם של המתגייסים לגדוד היו יהודים מדלת העם שלא יכלו לפדות את בניהם מהשירות תמורת כסף, או יהודים מסוגו של יוסלביץ שחפצו להתערות בחברה הפולנית. הגדוד נתקל בהתנגדות מצד המנהיגים הדתיים, ומצד אנשי החברה הגבוהה שחששו מנקמת הרוסים לאחר דיכוי המרד. מאידך, מסופר על היתר ללחימה בשבת שקיבל הגדוד מאת רבני פראגה, הקהילה היהודית של פראגה גם דאגה לאספקת מזון כשר לחיילים יהודים. שלא כמו הפולנים, קיבלו החיילים היהודים היתר לגדל זקנים וללבוש בגדים מסורתיים.
עם הקמת הגדוד היהודי אמר קושצ'ושקו:
מאז נטש את מולדתו, סרב העם היהודי להשתתף בקרבות הדמים שניהלו העריצים האכזרים של ארצות שונות, שונים היו היהודים במחשבותיהם מהאנשים שראו כבוד לעצמם בהקרבת חייהם לגאווה הנואלת של העריץ, ותמיד ביקשו את שלוותם בלבד, ועל כן בזו להם וראו בהם חדלי אישים שאין ביכולתם להגן על כבודם ורכושם, והם נסבלים אך ורק למען ניצולם בידי השליט היחיד, אבל כל אדם שיראה ויבין כי היהודים עם הם כמונו יחשוב עליהם אחרת, מעשי הגבורה של אבותיהם מעידים לטובתם, אזכיר לכם את גבורתם של החשמונאים ושל גיבורים יהודים אחרים, וכן את הקרבות ליד וארשה ששם אחזו היהודים בנשק לחמו בגבורה באויב והראו לעולם כולו כי בכל מקום שעשויה בו האנושות להשיג מטרה כלשהי אין הם נרתעים גם מהמוות
הגדוד של ברק נשלח לחזית הקשה ביותר עם המצור על ורשה, הוא התחפר בבית הקברות היהודי ברודנו, והגן על החזית באזור פרבר פראגה בחרוף נפש מול כוח צבאי עדיף בהרבה של הגנרל סובורוב; ב-4 בנובמבר החל הקרב על פראגה, הרוסים הרעישו את העיר בתותחים כבדים מה שגרם למגנים לחשוב שהאויב נערך למצור ממושך, ב-3 בנובמבר בשעה 4 לפנות בוקר הפתיעו הרוסים את הפולנים בהתגנבות עד סמוך לקווים ממש. הקרב היה חסר סיכוי, המפקד הפולני – הגנרל ז'ייגצ'ק נפצע קל ועזב את המערכה. בתוך ארבע שעות הוכרע הקרב, וכמעט כל הגדוד היהודי שלא הספיק לעבור אימונים ממושכים, הושמד, כ־3,000 מהמורדים טבעו בנהר הויסלה. נותרו בחיים רק 20 איש אשר נשבו, ביניהם ברק יוסלביץ שנפצע קשה ויעקב אפשטיין ראש קהילת ורשה לעתיד (גם יאקוב יאסינסקי ממפקדי המרד נהרג בקרב). יוסלביץ הורשה לצאת לגלות, לצרפת ואיטליה, שם לחם בגבורה במסגרת הלגיונות הפולניים בדרגת קולונל עד מותו בקרבות בשנת 1809. שמו הונצח באחד מרחובותיה של פראגה. יש הסבורים שהגדוד היהודי נשלח לחזית המסוכנת ביותר על אף שהיה הפחות מאומן מכיוון שמפקדי המרד סברו שהיהודים החדורים רוח נקמה בטובחי בני עמם - הרוסים וחשש מפני טבח דומה יילחמו באומץ ובגבורה יותר מהפולנים.
טבח פראגה

עם כניסת הצבא הרוסי לוורשה נתן סובורוב לחייליו יד חופשית, הקוזקים הסתערו על פראגה וביצעו טבח המוני שהתפרסם כ"טבח פראגה" בו נהרגו לפי ההערכות קרוב ל-20,000 אזרחים ומורדים. הפייטן הפולני פרנצישק קרפינסקי כתב על הטבח: ”פרבר פראגה שהגדוד היהודי הגן עליו נכבש בסערה, כולם נפלו לפי חרב, למחרת נמצא על סוללות העיר גדוד שלם בתרדמת נצח, הרוסים כשפרצו אל העיר עשו נקמה באוכלוסיה היהודית ועל עוללים ויונקים לא חמלו”.
כ-180 יהודים מתושבי השכונה נהרגו בטבח. גרמני בשם פרידריך נופרוס הציל 35 ילדים יהודים מדקירה למוות בידי הקוזאקים בעד זהוב לילד. בין המצילים התפרסמו במיוחד יהודי בשם ישראל טרז'בינר - פרוון במקצועו, שהציל עשרות ילדים יתומים, הקים בעבורם בית יתומים ודאג להם עד סוף ימיו, ושמואל זביטקובר שעל מעשיו הילכו אגדות רבות; זביטקובר שנחשד כמשתף פעולה עם שלטון הכיבוש הרוסי, נמלט במהלך המרד, וחלק מרכושו ועסקיו שבפראגה נבזזו והוחרמו על ידי הפולנים שתפסו את השלטון.
כשנכנסו צבאות הרוסים המנצחים לוורשה, הייתה הבקשה הראשונה של העירונים לגרש את היהודים מהעיר. הגנרל הרוסי כנראה לא יכול היה לעזור הרבה לעירונים הללו אך כרטיס היום נשאר בתקפו. באוגוסט קבעו השלטונות הרוסיים שהיהודים שהיו בוורשה בזמן כניסת הצבא הרוסי יוכלו להישאר בעיר, אלא שאסור להם לגור ברחובות הראשיים או לעסוק ברוכלות בחוצות העיר, הותר להם להחזיק 60 אכסניות בוורשה ו-20 בפראגה. לבסוף הוציא פקודת גירוש שתוצא אל הפועל חמישה חודשים מאוחר יותר, אלא שהייתה זו תרמית, שכן לפי סכם סודי שנחתם בין רוסיה לפרוסיה, עבר השלטון בעיר בינתיים לידי הפרוסים, ופקודת הגירוש לא יצאה אל הפועל.
השפעה

מרד קושצ'ושקו זכה לתמיכה עממית ורחבת היקף באופן חסר תקדים מרובה של האוכלוסייה היהודית בפולין, גרמו לכך היחס הקשה מצד השלטונות באימפריה הרוסית ליהודים שם נחקקו חוקים כמו גזירת תחום המושב ועוד. אהדה יהודית זו לעצמאות פולין התחזקה והלכה במשך השנים: במרד נובמבר השתתפו יהודים רבים במאבק לעצמאות פולין, למרות הסירוב הראשוני של ראשי המרד לגיוס יהודים לצבא המרד, וניסיונו הכושל של יוסף ברקוביץ' בנו של ברק יוסלביץ' מפקד הגדוד היהודי במרד קושצ'ושקו להקים שוב גדוד יהודי; לפי נתונים רשמיים מפברואר 1831 היו בגוורדיה הלאומית בוורשה לבדה כ-400 יהודים, ובגוורדיה העירונית 268 יהודים, מלבד סיוע באספקת נשק מזון ותחמושת, ותרומות למרד.
מלבד המנהיגים ה"נאורים" הביעו תמיכה בעצמאותה של פולין גם מנהיגים דתיים, ובפרט מנהיגי תנועת החסידות בפולין כמו רבי ישראל הופשטיין - המגיד מקוז'ניץ שקיים קשרים עם אצילים פולנים בכירים כמו המצביא יוזף פוניאטובסקי והנסיך אדם צ'רטוריסקי, ובימי מרד נובמבר מנהיגים כמו רבי מנחם מנדל מקוצק ורבי יצחק מאיר אלתר שהסתתרו בגליציה תקופה לאחר דיכוי המרד, שלמה זלמן פוזנר שסייע למרד באופן פעיל וסיפק לו אריגים בחינם ממפעל הטקסטיל שלו באחוזת קוכארי הסמוכה לפלונסק, ובימי מרד ינואר התפרסם רבי דב בריש מייזלס כתומך נלהב במאבק לעצמאות פולין.
לקריאה נוספת

עמנואל רינגלבלום, Żydzi w powstaniu kościuszkowskim, ורשה 1938, 190 עמ' (בפולנית)
משפחת קלהורה

רבי עקיבא איגר מלווה בשנים מבני משפחת קלהורה: רבי יעקב קאלווארי, ותלמידו רבי משה לאנדסברג (בנו של מחבר הספר "תואר פני שלמה"), דיינים בפוזנן (1837)
משפחת קלהורה (נכתב גם; קאלהורא, קאלהורי, קאליהרו קאליהרי, קאליהארא, קאליפארא, קליפארי, קליפארה, וגם קאלווארי) הייתה משפחה יהודית ממוצא ספרדי בפולין. רבים מבניה היו רופאים או רוקחים ואנשי עסקים, וחלקם רבנים ומחברי ספרים. בני המשפחה תפסו עמדות חשובות בחיי היהודים בפולין במשך כמה דורות. שניים מהם הוצאו להורג על קידוש השם. שני הענפים העיקריים של המשפחה התפצלו בין קרקוב לפוזנן. הענף של המשפחה בקרקוב התקיים עד שנת תקצ"ד ואילו הענף בפוזנן התקיים בעיר עד למלחמת העולם השנייה, ולאחריה בישראל ובקנדה.
שלמה קלהורה

אבי המשפחה היה שלמה קלהורה, שנקרא ככל הנראה על שם העיר קלהורה (אנ') שבספרד, שלמה היגר לפולין בשנת ה'ש"ך 1520 והתיישב בקרקוב. (לדברי אחד מצאצאיו היה רופא המלכה אצל פרדיננד השני, מלך אראגון). שלמה נחשב מגדולי העיר קרקוב ומחכמיה, ממנהיגי הקהילה בימי הרמ"א וגיסו רבי יוסף כץ, וגדולי הדור התייעצו עמו בענייני רפואה והלכה.
בשנת 1570 (ה'ש"ל) מונה על ידי זיגמונד השני, מלך פולין לרופאו האישי. בזכות כך הוא נפטר על ידי המלך מכל מסי הקהל והמדינה, והמרות עליו ועל בני משפחתו הייתה בידי המלך בלבד שלא כיהודי קרקוב האחרים שהיו נתונים גם לשליטת העירייה.
אחרי מותו של זיגמונד המשיך בתפקיד רופא החצר אצל יורשו סטפן בטורי. לא אחת נקרא גם לזאמושץ' לטפל ביאן זאמויסקי ובבנו תומאש זאמויסקי (אנ'), ואף הוזמן גם על ידו להתיישב בזאמושץ' אולם הוא העדיף להישאר בקרקוב. שלמה השתמש בזכויותיו היתרות לצורכי עסקי מסחר מסועפים. ב-24 בינואר 1580 העניק לו סטפאן באטורי את הזיכיון להפיק מלח ולמכרו בכל רחבי פולין למשך שש שנים. הוא היה שותף עם אחיו אברהם ויהודי נוסף בכריית מלח במכרות המלח ברוסיה האדומה (באזור פלשטין).
נפטר בט"ז בכסלו ה'שנ"ז בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב. אשתו לאה בת אברהם נפטרה בח"י בכסלו שנ"ט.
המשפחה בקרקוב > רבי יעקב

רבי יעקב היה בנו הגדול של רבי שלמה, ובן הדור השני למשפחת קלהורה. היה פרנס בקרקוב, ונחשב כתלמיד חכם. נפטר בכ"א בשבט ה'שע"ד.
המשפחה בקרקוב > רבי ישראל שמואל קלהורה וצאצאיו

רבי ישראל שמואל קליפארי (קלהורה) היה בנו של שלמה, ובן הדור השני למשפחת קלהורה. היה מחכמי קרקוב, מחבר ספרים ומקובל. ספרו "ישמח ישראל", חיבור קצר על ארבעה חלקי שולחן ערוך הכולל פסקי דינים ומנהגים, נדפס בקרקוב שפ"ו. חיבר ספרים נוספים על התלמוד הבבלי, על התורה, על פרקי אבות ועל קבלה. ספרים אלו לא הודפסו מעולם.
נפטר בי"ג בשבט ה'ת', ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב.
בנו משה היה רוקח ואיש עסקים, עסקיו הסתעפו עד לגרמניה ואיטליה. הרחיב את רובע היהודים בקז'ימייז'. אף הוא היה ממנהיגי הקהילה בקרקוב, ותקופה מסוימת אף עמד בראשות הקהילה. נפטר בי"ד בתמוז שפ"ב.
דוד בנו של משה, היה רוקח כאביו, אך הורשה למכור תרופות ליהודים בלבד. נפטר בשנת 1655.
המשפחה בקרקוב > מתתיהו קלהורה

מתתיהו קלהורה (כונה גם: "מתתיהו אפטייקר") נולד לדוד בן משה קלהורה, והיה בן הדור החמישי למשפחת קלהורה. כאבותיו היה גם הוא רוקח, בקרקוב.
מתתיהו היה רופא מבוקש בקרקוב ושימש כרופא גם בכמה מנזרים. בחורף תכ"ד נקלע לוויכוח-דת עם נזיר דומיניקני, מה שהביא להאשמתו בביזוי ישו ואמו מרים. גרסה אחרת של הסיפור היא כי אחד ממכריו, נזיר דומיניקני בשם האבלין ששימש כמטיף בכנסיית סנט אדלברט (אנ'), האשים אותו כי השאיר באיזו כנסייה פתק שהכילה גידופים כלפי ישו הנוצרי ואמונתו. הוא נידון לעינויים ולמוות בשריפה. ביצוע גזר הדין היה בפיוטרקוב, בי"ד בכסלו ה'תכ"ד (1663). פיו ולשונו נחתכו, עורו נפשט מעליו בחייו, ולבסוף הוא הועלה על המוקד. את אפר גופתו ירו מקנה תותח. מה שנותר מגופתו נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב.
בנו יחיאל מיכל נעזר על ידי ראשי הקהילה בהחזקת בית המרקחת של אביו ובפרנסת אמו האלמנה ואחיו היתומים.
המשפחה בקרקוב > בני משפחה נוספים בקרקוב

אחרי הוצאתו להורג של מתתיהו, עבר ניהול בית המרקחת שלו לאחיו נטע, שחתם עם הקהילה על הסכם לפיו התחייב לספק תרופות לחולים ולעניים ולא לעזוב את העיר. רק להכתרת המלך בוורשה[דרושה הבהרה] הורשה לצאת, "כי שם יהיה כנס גדול של אצילים וסוחרים".
מקצוע הרפואה נותר בקרב המשפחה כמסורת משפחתית, ושנים ארוכות נמנו הרופאים בקהילה היהודית בקרקוב על בניה. בין צאצאי המשפחה שעסקו ברפואה היה אהרן בנו של יחיאל מיכל שלמד רפואה באוניברסיטה היגלונית, אולם לא הצליח להשיג תעודה רשמית, והסתפק בתעודות פרטיות שהעניקו לו הפרופסורים והרקטור של האוניברסיטה. אהרן טיפל גם בחולים נוצריים מהשכבה הגבוהה של האוכלוסייה בקרקוב. מעמדו הגן עליו מפני עונשי מאסר וקנסות שהוטלו על חברים מהקהילה שהתארגנו לאופוזיציה נגד ועד הקהילה, אליהם חבר גם אהרן.
בנו מנחם מנדל הוסמך לרפואה באוניברסיטת ויאדרינה האירופאית (אנ') שבפרנקפורט על האודר, ובעקבותיו הלכו רבים מבני הקהילה בקרקוב. מלבד מקצוע הרפואה עסק גם בהלוואה בריבית. נפטר בז' בטבת תקל"ב.
בנו יצחק אהרן קולהרי היה חבר "ועד בני הברית הישנה" שהוקם בוורשה ב-1825 על פי בקשת הצאר אלכסנדר השני (הוועד מנה פקידים פולניים, אך גם קבוצה קטנה של מועצת יהודים. תפקיד הוועד היה לענייני יהודים). הוא היה האחרון בקרקוב שנשא את שם המשפחה קלהורה. נפטר בלא בנים בשנת 1834, ובמותו פסקה השושלת המשפחתית בקרקוב.
המשפחה בפוזנן > רבי שלמה

בנו של רבי ישראל שמואל קלהורה מקרקוב היה רבי שלמה, אב"ד לונטשיץ. חתן רבי יהודה רופא מפוזנן. בימיו, בז' באדר שפ"ד, אירעה עלילה על יהודי לונטשיץ, בגינה נשרפו ונהרגו מיהודי העיר. בעקבות כך הוא חיבר סליחה. המאורע הביא לעזיבתו את לונטשיץ, וככל הנראה היגר לפוזנן על מנת להתגורר בסמוך לחותנו, וממנו השתלשלה משפחת קלהורה בפוזנן.
המשפחה בפוזנן > רבי יוסף קליפארה

רבי יוסף קליפארה (מכונה "רבי יוסף דרשן") נולד לרבי שלמה מלונטשיץ בשנת שס"א. למד בבילה צרקווה ("שדה לבן") אצל רבי רבי יהושע השיל[דרוש מקור]. בגזרות ת"ח ות"ט התחבא בבית הקברות במשך יומיים, וראה מול עיניו כיצד רוצחים את רבו. למד גם בקרקוב אצל רבי יום טוב ליפמן הלר, ועם רבי מאיר פאפירש. נשא את בתו של נפתלי מפוזנן.
היה מקובל ופרוש ונהג ללמוד מחצות הלילה בספר הזוהר בישיבה על הקרקע. בשנת תי"ט מונה לדרשן בפוזנן, בימי רבי יצחק מפוזנא.
ספרו המפורסם יסוד יוסף, העוסק בעניין שמירת הברית, הודפס על ידי גיסו בפרנקפורט דאודר בשנת תל"ט, ופעמים רבות לאחר מכן. לספר שלושה חלקים: א. סיבות המביאות לחטא זה, ב. עונשים הנגרמים כתוצאה מחטא זה, ג. תיקונים לחטא זה. הספר הודפס גם בשנת תרנ"ו על ידי רבי רפאל אוחנה, שצירך לו גם קונטרס "ראה והתקין" המבאר כיצד ראוי לנהוג ביום שראו בו קרי. בשנת תש"ח הודפס הספר בקאשוי עם פירוש "טהרת יום טוב" מאת רבי חנניה יום טוב ליפא דויטש. ספרו שדה בוכים נדפס על ידי אחיו דוד בשנת תל"ט בפפד"א. חיבר ספרים נוספים שנותרו בכתב יד.
נפטר בשנת תנ"ו.
המשפחה בפוזנן > רבי אריה לייב קלהורה

רבי אריה לייב קאלווארי (נפטר בי"ח בכסלו תצ"ז, 22 בנובמבר 1736) היה דיין ומגיד מישרים בפוזנן. נולד לרבי יוסף דרשן לעת זקנותו. נשא את טריינה. כיהן ברבנות בפייזער (אנ') ובסמטור הסמוכה לפוזנן. בשנת תע"ו מונה לדיין בפוזנן.
בכ"ט באלול תצ"ו נמצא פעוט נוצרי מת סמוך לפוזנן. על פי המסופר, גופת הילד נדקרה לאחר מותו כדי ליצור חשד של הריגה מכוונת, מה שעשוי להוביל להפללת היהודים. לאחר מכן נמצאו עדים שהעידו שהיהודים רצחו את הילד. רבי אריה לייב נאסר יחד עם "השתדלן יעקב", ועם שניים נוספים מראשי הקהילה. למרות שהוא הוזהר בטרם מאסרו, סירב רבי אריה לייב קלהורה לברוח, משום שלא רצה לעזוב את הקהילה בתקופה קשה שכזו. בשעה שנאסר ברך ברבים את ברכת קידוש השם, מחשש שלא יהיו עשרה מישראל בצאת נשמתו.
במאסרם עברו רבי אריה לייב קלהורה ויעקב השתדלן עינויים קשים ביותר, אך סירבו לכל הצעות ההתנצרות שניתנו להם כתמורה להצלת חייהם. שיאם של העינויים היה כאשר הונחו כדורי ברזל מלובנים תחת בית שחיו של רבי אריה לייב; מאז הלך ונחלש (על פי עדותו; "ריאותיו התכווצו") עד שכתוצאה מכך נפטר בי"ח בכסלו תצ"ז.
כתביו על השולחן ערוך הודפסו תחת השם "כתבי הקדוש", בבני ברק שנת תש"ן. חלק אחר מכתביו נשרף בפוזנן.
המשפחה בפוזנן > צאצאי רבי אריה לייב קאלווארי

בנו רבי יעקב - אב"ד ור"מ בפוזנן ובמייזלינג.
בנו רבי יצחק איציק - אב"ד בפוזנן; מחבר "קרן שמואל". חתן רבי שלמה זלמן אשכנזי מפוזנן.
בנו רבי אריה לייבוש - דיין ור"מ.
בנו רבי יעקב קאלווארי - דיין בפוזנא. מחותמי כתב הרבנות לרבי עקיבא איגר בפוזנן.
בנו רבי משה - אב"ד בראקוויץ ובפוזנן.
בנו שלמה - פרנס בקהילת פוזנא.
בנו משה קלפאריה מפוזנא.
נינו משה קולווארי-אלון - היגר לטורונטו, הדפיס את הספר "כתבי הקדוש" לרבי אריה לייב קלהורה.
בנו רבי זאב וואלף קאלפארי - דיין.
בנו אלכסנדר זיסקינד.
בנו רבי אליהו מלאנדסבערג - נולד בפוזנן בשנת ה'ת"ע. בילדותו נפצע בפוגרום שנערך בפוזנן בחודש אב ה'תע"ו, בו נהרגה טריינה אמו. נשא את מיכלא (מיכלה) בת רבי צבי הירש מונק אב"ד שוורין ובהמשך אב"ד מזריטש, ואחותו של רבי מאיר פוזנר, בעל ה"בית מאיר". ישב שנתיים באמסטרדם שם תמך בו ידיד עשיר. אחרי מות אביו חזר לפולין כיהן ברבנות בוורשנא (אנ'). אחרי כמה עלילות דם באזור, עקר ללנדסברג. נפטר בסביבות גיל 90. הגהותיו על שולחן ערוך חלק אבן העזר הודפסו ב"כתבי הקדוש", בני ברק תש"ן (עמ' ס"ז).
בנו רבי יוסף - נולד בשנת תק"י בפוזנן. למד אצל רבי צבי הירש מפיורדא. נשא את גיטל נינת סבו רבי אריה לייב (אחיה היה רבי אריה לייב, אביו של רבי יעקב קאלווארי הדיין מפוזנן). הסכים להתמנות לדיין וראש ישיבה בפוזנן בתנאי שימשיך לשלם את מסי הקהל כרגיל. נפטר בפוזנן בשנת תקפ"ה.
בנו הגביר שלמה זלמן פוזנר-לאנדסבערג מלובעראנץ - מחבר הספר "תואר פני שלמה". נפטר בח' באייר תרכ"ג.
בנו רבי משה לאנדסבערג - דיין בפוזנן (ה'תקס"א-תרל"ד). נחשב לעשיר; בבעלותו היה בנק. מתלמידיו המובהקים של רבי עקיבא איגר.
ביאורים והרחבות

↑  לעדות רבי ישראל שמואל קלהורה בהקדמה לספרו, המשפחה היא "מגזע דוד ומבית יהודה".
↑  לפי בן המשפחה שלמה זלמן פוזנר בספרו "תואר פני שלמה", מוצא שם המשפחה - "קליפארי" - הוא מספרד המורית, שם אחד מאבות המשפחה היה מאנשי החצר של מי מהח'ליפים; מכך נגזר חציו הראשון של השם - קאליף, ואילו חציו השני הוא רמז על מוצא המשפחה משבט יהודה שנמשל לארי.
↑  אודות מעמדם החוקי של היהודים בפולין בתקופה זו, ראה ישראל היילפרין, בית ישראל בפולין, חלק א', ירושלים תש"ח, עמ' 31, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום), ובעמ' 45, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  רבי יום טוב ליפמן הלר קבור ליד קברי בני משפחת קלהורה.
↑  מהדורות נוספות הודפסו בהמבורג תמ"ו, ברלין ת"ס-תס"א עם פירוש "חקי דעת" לרבי משה יקותיאל קויפמן הכהן חתן המגן אברהם, ובווינה תרכ"ה, קאליס (Kalyus) תקס"ט עם פירוש "עוללות צבי" לרבי מרדכי צבי פרידלנדר אב"ד ירגנדורף.
↑  תשובה ממנו נדפסה ב"אבן השוהם", דירנפורט תצ"ג, סימן ח'.
↑  לפי עדותו של תושב הקהילה בתקופה זו, קרוב לשלושת רבעי מבני הקהילה היהודית בעיר ברחו ממנה.
↑  במהלך המאסר גילחו את שערות ראשם וזקנם של הנאשמים מחשש לכישוף באמצעותם. על פי המסופר הציע רבי אריה לייב קלהורה לתליינים שיענוהו חצי שעה נוספת במקום גילוח זקנו, עקב האיסור על פי ההלכה היהודית, אולם בקשתו סורבה.
↑  שאר האסירים שוחררו לבסוף, לאחר כשלוש וחצי שנים, בחודש אב ה'ת"ק, על פי פקודה מסמכות עליונה.
הערות שוליים

1 2  מאיר בלבן, "היהודים בפולין במאה הט"ז ובמחצית הראשונה של המאה הי"ז", בתוך: ישראל היילפרין (עורך), בית ישראל בפולין, חלק א', ירושלים תש"ח, עמ' 32, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  לרוב מכונים בני המשפחה מקרקוב בשם קלהורה על הטיותיו השונות, ובני הענף בפוזנן בשם קאלווארי או קאליפארה.
↑  שלמה זלמן לאנדסבערג, "תואר פני שלמה", קרוטושין תר"ל, עמ' 71.
↑  "שחיטות ובדיקות עם הגהות גבול בנימין", המעשים שכתב מהר"ץ ומעשים שבאו לידי, וינה תקפ"ד, דף צ"ה, באתר היברו בוקס.
↑  אלכסנדר גוטרמן, "יהודים ספרדיים על אדמת פולין", יד בן צבי.
↑  צבי קארל, "קראקא", בתוך: ערים ואמהות בישראל, חלק ב', ירושלים תש"ח, עמ' 300, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  רבי חיים נתן דמביצר, כלילת יופי, חלק א', קרקוב תרמ"ח, דף כ"ג, עמוד ב', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  רבי חיים נתן דמביצר, כלילת יופי, חלק א', קרקוב תרמ"ח, דף כ"ה, עמוד א', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  צבי קארל, "קראקא", ערים ואמהות בישראל, חלק ב', ירושלים תש"ח, עמ' 310.
↑  אריה באומינגר, "קהילת קראקוב", תל אביב תש"ל, עמ' 16.
↑  צבי קארל, "דברים אחדים על התרבות היהודית בקראקא", בתוך: ערים ואמהות בישראל, חלק ב', ירושלים תש"ח, עמ' 332, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  מאיר בלבן, "היהודים בפולין במאה הט"ז ובמחצית הראשונה של המאה הי"ז", בתוך: בית ישראל בפולין (עורך: ישראל היילפרין) חלק א', ירושלים  תש"ח-תשי"ד, עמ' 32, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  שמואל מלאנצבורג, עמודי עולם, ברלין תק"א (בהקדמה לספר), באתר אוצר החכמה.
וושינגטון ויטהורן

וושינגטון קוראן ויטהורן (באנגלית: Washington Curran Whitthorne‏; 19 באפריל 1825 – 21 בספטמבר 1891) היה עורך דין בטנסי, פוליטיקאי דמוקרטי ולוטננט גנרל בצבא הקונפדרציה. כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי וקודם לכן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה > ראשית חייו וקריירה

ויטהורן נולד ב-19 באפריל 1825 ליד פיטרסבורג, טנסי במחוז מרשל. יום אחד כשוויטהורן היה צעיר ג'יימס ק. פולק נשאר בבית משפחתו. פולק ראה כמה הוא מבריק ושאל, "מה אתה מתכוון לעשות מהילד הזה?" אביו ענה "אני הולך להפוך אותו לנשיא ארצות הברית". לאחר מכן אמר להם פולק לשלוח את הילד לקולומביה והוא יהפוך אותו לעורך דין. הוא למד באקדמיית קמפבל בלבנון, טנסי ולאחר מכן באיסט טנסי קולג' (השם שונה לאוניברסיטת טנסי) שם סיים את לימודיו ב-1843. לאחר מכן למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1845, כיהן בתפקידים ממשלתיים שונים, ועבד עבור ג'יימס ק. פולק עד שנכנס למשרד פרטי בשנת 1848 בקולומביה, טנסי. היו בבעלותו עבדים. ב-4 ביולי 1848 נשא ויטהורן לאישה את מתילדה ג'יין קמפבל, בת דודתו של פולק.
הוא נבחר לכהן בסנאט של מדינת טנסי מ-1855 עד 1858. ויטהורן נבחר לאחר מכן ליושב ראש בית הנבחרים של טנסי מ-1859 עד 1861.
ביוגרפיה > שירות במלחמת האזרחים

בשנת 1861 הוא מונה לשליש גנרל של טנסי עבור הקונפדרציה, וכיהן בתפקיד זה עד סוף מלחמת האזרחים. הוא גם שירת במטה של הגנרלים רוברט אנדרסון, מרקוס ג'וזף רייט, סמואל פ. קרטר וויליאם ג'יי הארדי.
ביוגרפיה > קריירה לאחר מכן

לאחר שלי נכנע באפומטוקס, ויטהורן הוחזק כשבוי מלחמה בקולומביה כדי להיות מוגן מפני תביעה פדרלית. הנשיא אנדרו ג'ונסון התערב, העניק לו חנינה נשיאותית והחזיר לו את זכויות האזרח. בשנת 1870, ויטהורן החל במסע בחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא ניצח בבחירות וכיהן שש קדנציות רצופות בבית הנבחרים, ואף כיהן כיושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני הצי מ-1875 עד 1881.
עם התפטרותו של הסנאטור האוול ג'קסון, ויטהורן מונה לסנאט האמריקני על ידי מושל טנסי ויליאם ב. בייט ולאחר מכן נבחר לשארית הקדנציה על ידי האספה הכללית של טנסי, וכיהן בסנאט מ-16 באפריל 1886 עד 3 במרץ 1887. לאחר כהונתו בסנאט כיהן עוד שתי כהונות רצופות בבית הנבחרים של ארצות הברית, בין השנים 1887 ל-1891. לאחר כהונתו בבית הנבחרים חזר ויטהורן לקולומביה ומת שם מאוחר יותר ב-21 בספטמבר 1891. הוא נקבר בבית הקברות של רוז היל. בית הספר התיכון ויטהורן בקולומביה נקרא על שמו.
ויליאם בראון מקינלי

ויליאם בראון מקינלי (באנגלית: William Brown McKinley‏; 5 בספטמבר 1856 – 7 בדצמבר 1926) היה בנקאי אמריקאי ופוליטיקאי רפובליקני שייצג את מדינת אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך שבע קדנציות (1905 – 1913, 1915 – 1921) ובסנאט של ארצות הברית למשך קדנציה אחת מ-1921 עד 1926.
הוא גם שימש כמנהל קמפיין לאומי להצעה לבחירה מחדש של הנשיא ויליאם הווארד טאפט ב-1912, והבטיח את מינויו של טאפט על ידי הוועידה הלאומית הרפובליקנית.
ביוגרפיה

ויליאם בראון מקינלי נולד ב-5 בספטמבר 1856, ליד פיטרסבורג, אילינוי.
לאחר שלמד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין במשך שנתיים, בסביבות 1875 עבד מקינלי כפקיד בחנויות תרופות בספרינגפילד. עד מהרה חזר לשמפיין כדי להפוך לבנקאי, המתמחה במשכנתאות לחוות. הוא נכנס לפוליטיקה ב-1902, ונבחר לנאמן של אוניברסיטת אילינוי. מקינלי התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1904, וזכה בקדנציה הראשונה מתוך ארבע קדנציות רצופות. הוא הפסיד בבחירה מחדש לבית הנבחרים ב-1912. ההפסד שלו בבחירות החוזרות עלה במקביל לשירותו כמנהל הקמפיין הלאומי של הנשיא המכהן ויליאם ה. טאפט, שגם הפסיד ב-1912
מצביעים ב-1914 החזירו את מקינלי לבית הנבחרים האמריקני, שם כיהן מ-1915 עד 1921. ב-1920, מקינלי נבחר לסנאט האמריקני, ונכנס לתפקידו ב-1921. ב-1926, הוא התמודד לבחירה מחדש והפסיד לפרנק ל. סמית' (שבסופו של דבר הודח מהמושב על ידי הסנאט בטענה של הונאה ושחיתות בקמפיין שלו).
מקינלי היה גם המנכ"ל של אילינוי Traction System, רכבת חשמלית בין עירונית. גשר מקינלי בין ונציה, אילינוי וסנט לואיס, מיזורי נקרא על שמו. גם מרכז הבריאות של מקינלי באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין נקרא על שמו. מקינלי מת ב-7 בדצמבר 1926 בגיל 70 במרטינסוויל, אינדיאנה.
הערות שוליים

↑  Friedman Jr., H. George. "Twin Cities Traction". University of Illinois. נבדק ב-9 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "McKinley Says He Expected Defeat". The Detroit Times. 8 בנובמבר 1912. נבדק ב-9 באפריל 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "McKinley's Choice Means Old Guard Control of G.O.P." The Washington Times. 9 בפברואר 1912. נבדק ב-10 באפריל 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Illinois Vote Gives Neither Much Leeway". The Washington Herald. 5 בנובמבר 1914. נבדק ב-9 באפריל 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Election Case of Frank L. Smith of Illinois (1928)". United States Senate. נבדק ב-9 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n91052440  SNAC: w6d79sd8  US Congress: M000521  VIAF: 55789896   WorldCat (עם VIAF): 55789896
הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן

| --- | --- |

 חותמים:  ארצות הברית ארצות הברית יפן יפן
 מקום חתימה:  ארצות הברית וושינגטון די. סי., ארצות הברית
 מקום יצירה:  וושינגטון די. סי. 
 תאריך יצירה:  19 בינואר 1960
 תאריך כניסה לתוקף:  23 ביוני 1960
 שפות:  אנגלית, יפנית
 
הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן (באנגלית: Treaty of Mutual Cooperation and Security between the United States and Japan; ביפנית: 日本国とアメリカ合衆国との間の相互協力及び安全保障条約) היא אמנה אשר כוננה ברית צבאית בין ארצות הברית ליפן. האמנה נחתמה לראשונה ב-1951 בפרסידיו של סן פרנסיסקו לאחר חתימת חוזה סן פרנסיסקו בבית האופרה לזכר המלחמה שבעיר. לאחר מכן, בינואר 1960 נחתם הסכם רחב יותר בוושינגטון די. סי.
כאשר האמנה נחתמה לראשונה בשנת 1951, היא הכילה תקנות וסעיפים שאיפשרו לארצות הברית לפעול לשמירת השלום במזרח אסיה ואף להפעיל כוח על סכסוכים פנימיים ביפן. עם זאת, ההסכם החדש שנחתם ב-1960 לא כלל את הסעיפים האלו. האמנה החדשה כללה מספר סעיפים לפיהם, ארצות הברית תהיה מחיובת להגנה על יפן ולעדכן אותה לפני שהיא מגייסת את כוחותיה לאזור. תיקונים אלו נוספו כדי לתקן את אי-השוויון בהסכם מ-1951.
האמנה גם כללה סעיפים בנוגע לשיפור שיתוף הפעולה בין ארצות הברית ליפן בתחום החינוך, הכלכלה, התרבות והמדע.