stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דדו - 48 שנה ועוד 20 יום
כתיבת הספר והוצאתו לאור

לאחר שוועדת אגרנט מצאה את אלעזר אחראי למחדל תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, יעץ לו עורך דינו, אמנון גולדנברג, לכתוב בספר את גרסתו לנסיבות הכניסה למלחמה.
אלעזר פנה לחנוך ברטוב שיהיה שותפו למשימה זו, והחל באיסוף המידע הרלוונטי. בערב פסח תשל"ו (1976) הודיע אלעזר לברטוב שהשלים את איסוף המידע, ולמחרת נפטר מהתקף לב. ברטוב נרתם למשימה, והחל לעיין במסמכים ובהקלטות שאסף אלעזר. כתיבת הספר עלתה לו במאמץ נפשי כבד.
הספר הוגש לאישור הצנזורה הצבאית, שהשמיטה מידע על פגישתו של ראש "המוסד", צבי זמיר, עם מקור שנודע בשם "בבל" (ולימים נחשף כאשרף מרואן). שר המשפטים, שמואל תמיר, הציע שברטוב ימסור את הספר גם לוועדת השרים למתן היתר לפרסומים, אך ברטוב, שלא היה חייב בכך משום שלא היה עובד ציבור, סירב.
טרם צאתו לאור של הספר פורסמו פרקים מתוכו בעיתון "מעריב".
הספר יצא לאור בדצמבר 1978 בשני כרכים בהוצאת ספרית מעריב. הספר נמכר ב-50 אלף עותקים וזיכה את ברטוב בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1978. בשנת 2002 הספר יצא לאור בהוצאת דביר במהדורה מורחבת ומוערת, שלה נוספו כ-600 הערות שוליים ופרטים שלא היו ידועים לברטוב בעת פרסום המהדורה הראשונה.
שם הספר

שם הספר, "דדו - 48 שנה ועוד 20 יום" מעיד על המשקל הרב שניתן בו למלחמת יום הכיפורים - הספר מספר על 48 שנותיו הראשונות של דדו, ועל 20 הימים של מלחמת יום הכיפורים.
הערות שוליים

↑  גל פרל, "זכור, כאשר יורד הגשם עליך –נרטב גם האויב", הבלוג על הכוונת, ‏ 30 בינואר 2025.
↑  ברטוב (1978), כרך ראשון, עמ' 10–11.
↑  דליה קרפל, שמו הטוב, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2002.
↑  חנוך ברטוב, גיוס של כוחות גדולים "רק אחרי הירייה הראשונה" - אומר דיין, מעריב, 10 באוקטובר 1978
חנוך ברטוב, "אם יניחו לארמיה ה-3 לצאת מן הכיתור יהפכו זאת המצרים לנצחון" - אומר דדו, מעריב, 22 באוקטובר 1978.
דב איכנולד

| --- | --- |

 לידה:  7 בנובמבר 1955 (בן 69) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקצוע:  מוציא לאור
 
דב (דובי) אָיְכֶנְוַלְד (נולד בכ"ג בחשוון ה'תשט"ז, 7 בנובמבר 1955) הוא מנכ"ל ומו"ל הוצאת ידיעות ספרים ועורך ראשי בהוצאה.
ביוגרפיה

דב איכנולד הוא בנם של אברהם צבי, ניצול שואה שניצל מאושוויץ, בעוד שהוריו ותשעת אחיו ואחיותיו נספו, ושרה (בתו של הרב אהרן הלטובבסקי ראש ישיבת חיי עולם) ילידת ירושלים. הוא גדל בבני ברק, למד בתיכון הרא"ה ברמת גן, ושירת בצה"ל כקצין במשטרה צבאית חוקרת.
עם שחרורו החל ללמוד תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן אותו לא סיים עקב פציעה קשה באסון צור הראשון בזמן שירותו כמפקד במילואים במלחמת לבנון הראשונה. הוא היה לכוד תחת ההריסות במשך תשע שעות, וחולץ במצב קשה.
בילדותו, הקים אביו את הוצאת הספרים "ספרי חמד", וכך חי איכנולד את עולם הספרים מגיל צעיר. כנער, סייע לאביו בעסק המשפחתי, ובבגרותו הצטרף לניהול העסק. בשנת 1994 נוצרה שותפות של "ספרי חמד" עם "ידיעות אחרונות" והוקמה "משכל - הוצאה לאור" או בשמה המוכר יותר, "ידיעות ספרים". איכנולד משמש מנכ"ל ההוצאה מאז ועד היום.
דב איכנולד נשוי בשנית לד"ר טלי איכנולד-דביר, היום דיקנית הכשרת מנהלים ולימודי חוץ במרכז הבינתחומי הרצליה, והם מתגוררים בגבעת שמואל יחד עם תאומותיהם. לדב שמונה ילדים.
בני דודיו הם האחים, האלוף יוחנן לוקר, הראל לוקר וחיים לוקר.
הערות שוליים

↑  דובי איכנולד, פרידה מאבא השורד, באתר ynet, 4 באוקטובר 2022
↑  דובי איכנולד, צור 1982. הייתי קבור בגיהנום, באתר ynet, 26 באוקטובר 2012
↑  עפרה לקס, עמוס עוז הבא יהיה הסדרניק, באתר ערוץ 7, 25 ביולי 2007.
↑  דובי אייכנוולד: "אני מרגיש כמי שמסביבו בוערות להבות רבות" :: מערכת פיתה, באתר www.pi-ta.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289242205171  LCCN: nr2004004281  SUDOC: 172536766  VIAF: 49175515   WorldCat (עם VIAF): 49175515 
דב איכנולד עם סופרי ההוצאה בשבוע הספר 2017.
 מאחור משמאל: דב איכנולד, סיון רהב-מאיר, ד"ר עשהאל לובוצקי, יהורם גאון, אסף פאסי, אבי קראוס, עמיחי ברהולץ. 
 מלפנים משמאל: אלישיב רייכנר, רחלי שלו, יפעת ארליך.
הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים של הסנאט של ארצות הברית

| --- | --- |
הוועדה מתכנסת לשימוע, 2019
 גוף פרלמנטרי:  ארצות הברית הסנאט של ארצות הברית
 ייסוד הוועדה:  1816
 יו"ר:  ראנד פול (המפלגה הרפובליקנית) כהונה מ-3 בינואר 2025
 חבר בכיר:  גרי פיטרס (המפלגה הדמוקרטית)
 תחומי שיפוט:  פיקוח על הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בכלל ועל המחלקה לביטחון המולדת בפרט, לשכת מפקד האוכלוסין, שירות הדואר של ארצות הברית, ארגון הרשות המבצעת, קבלנות ממשלתית, שירות המדינה הפדרלי וענייני מחוז קולומביה
 חברים
 נכון ל:  הקונגרס ה-119 של ארצות הברית
 דמוקרטים: מגי האסן, ריצ'רד בלומנטל, ג'ון פטרמן, אנדי קים, רובן גייגו, אליסה סלוטקין רפובליקנים: רון ג'ונסון, ג'יימס לנקפורד, ריק סקוט, ג'וש האולי, ברני מורנו, ג'וני ארנסט, אשלי מודי
  אתר האינטרנט הרשמי של הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים של הסנאט של ארצות הברית
הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים של הסנאט של ארצות הברית (באנגלית: United States Senate Committee on Homeland Security and Governmental Affairs) היא ועדת הפיקוח הראשית של הסנאט של ארצות הברית. לוועדה תחום שיפוט וסמכויות בנושאים הקשורים אל המחלקה לביטחון המולדת ולסוגיות אחרות הנוגעות לביטחון המולדת של ארצות הברית, כמו גם לתפקוד הממשלה הפדרלית, כולל הארכיון הלאומי; אמצעי תקציב וחשבונאות פרט להקצבות; לשכת מפקד האוכלוסין; השירות הציבורי הפדרלי; ענייני מחוז קולומביה ושירות הדואר של ארצות הברית. בעבר נקראה "הוועדה לעניינים ממשלתיים של הסנאט" בטרם ענייני ביטחון המולדת נוספו לתחום סמכויותיה בשנת 2004.
נוסף על כך, מתפקדת הוועדה כמנגנון הפיקוח והחקירה הראשי של הסנאט. יושב הראש של הוועדה הוא היחיד מבין ראשי הוועדות בסנאט שביכולתו להמציא זימונים ללא הצבעה של כלל חברי הוועדה. יו"ר הוועדה הנוכחי הוא גרי פיטרס.
תולדות הוועדה

בעוד שניתן לתארך חלק מיסודות הוועדה אל המאה התשע עשרה, מקורותיה המודרניים נטועים בייסוד "הוועדה להוצאות במחלקות הביצועיות" ב-18 באפריל 1921. שֶם הוועדה להוצאות במחלקות הביצועיות שונה ל"הוועדה לתפעול ממשלתי" בשנת 1952, שאורגנה מחדש כ"וועדה לענייני ממשל" במהלך 1978. לאחר העברת חוק הרפורמה במודיעין ומניעת הטרור 2004 (אנ'), הפכה הוועדה ב-2004 ל"וועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים", תוך סיפוח סוגיות ביטחון המולדת אל סמכויותיה.
מבין חמש ועדות המשנה הנוכחיות של הוועדה, ועדת המשנה הקבועה לחקירות היא הוותיקה ביותר הן בשנים והן מבחינת פעילות והיסטוריה, שהוקמה במקביל אל "הוועדה לתפעול ממשלתי" ב-1952. לאחר הארגון מחדש של הוועדה ב-1978, הוקמה ועדת המשנה לפיקוח לפיקוח על הניהול הממשלתית, כוח העבודה הפדרלי ומחוז קולומביה. ועדת משנה נוספת, לניהול פיננסי פרלי, מידע ממשלתי וביטחון בין-לאומי, נוסדה ב-2003. לצד שלוש ועדת משנה אלה, בינואר 2007 הוקמו שתי ועדות-משנה אד הוק במטרה לשקף את סמכות השיפוט המורחבת של הוועדה לביטחון המולדת. היו אלה ועדות המשנה לשיקום אסונות טבע ו-ועדת המשנה למוכנות ושילוב של המגזר הארצי, המקומי והפרטי.
במרוצת השנים, הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים וגלגוליה הקודמים דנה בסוגיות חשובות שונות, כולל אחריות ממשלתית, אתיקה בקונגרס, ענייני אסדרה ואבטחת מערכות מידע. ב-2003, לאחר שחוק ביטחון המולדת משנת 2002 ייסד את המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, אימצה הוועדה פיקוח ראשוני על יצירת המדיניות, הפעולות והמבצעים של המחלקה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התמקדה הוועדה במיוחד ביכולתה של המחלקה לביטחון המולדת להגיב לאסונות גדולים כמו הוריקן קתרינה, עליית הטרור החקלאי בארצות הברית, ועיסוק בנקודות תורפה במערכות תשתיות של ארצות הברית כגון סכרים, מתקני מים, רשויות חשמל וכיוצא באלה. בפברואר 2014, הסגל של החבר הבכיר בוועדה טום קובורן פרסם דו"ח שהעלה חשש כי סיסמאות מסוימות המגנות על נתונים ממשלתיים רגישים מאוד "לא יתקבלו אפילו לחשבון הדוא"ל האזרחי הבסיסי ביותר".
הערות שוליים

↑  תחומי השיפוט של הוועדה, באתר הרשמי של הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים של הסנאט (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369290505171  GND: 10148862-2  LCCN: no2005015918  NLK: KAB202010449  NSK: 000449275  VIAF: 128198956   WorldCat (עם VIAF): 128198956
ג'וזף גרינברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במאי 1915 ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  7 במאי 2001 (בגיל 85) סטנפורד, קליפורניה, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  בלשנות
 עיסוק:  בלשן
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת נורת'ווסטרן  אוניברסיטת ייל
 מנחה לדוקטורט:  מלוויל ג'. הרשקוביץ 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינסוטה  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת סטנפורד
 תלמידי דוקטורט:  ג'ורג' וו' גרייס
 פרסים והוקרה:  פרס היילה סלאסי הראשון למחקר אפריקאי (1967) פרס טלקוט פרסונס למדעי החברה (1997)
 בת זוג:  סלמה ברקוויץ
 
ג'וזף הרולד גרינברג (בשם מלא באנגלית: Joseph Harold Greenberg;‏ 28 במאי 1915 – 7 במאי 2001) היה בלשן אמריקאי, שנודע בעיקר בזכות עבודתו הבלשנית הנוגעת לטיפולוגיה ולמיון גנטי של שפות.
קורות חייו > ראשית חיים וחינוך

ג'וזף גרינברג נולד ב-28 במאי 1915, להורים יהודים בברוקלין, ניו יורק. בנערותו התעניין במוזיקה, וכבר בגיל 14 ניגן קונצרט לפסנתר, והמשיך לנגן בו לעיתים קרובות במשך כל חייו.
את המסלול האקדמי שלו התחיל באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בשנת לימודיו האחרונה בתואר הראשון, השתתף בקורס שהעביר פרנץ בועז בנושא שפות ילידי אמריקה. בתמיכת מכתבי המלצה מבועז ומרות בנדיקט, גרינברג התקבל ללימודי דוקטורט באנתרופולוגיה, בהנחיית מלוויל ג'יי הרסקוביץ באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו. במהלך לימודיו לתואר השני עשה גרינברג מחקר שדה בקרב בני ההאוסה בניגריה, שם למד את שפת האוסה. נושא עבודת הדוקטור שלו היה השפעת האסלאם על קבוצת האוסה מסוימת, שבניגוד לרוב הקבוצות האחרות בעם, לא התאסלמה.
במהלך 1940 החל בלימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ייל. לימודיו נקטעו במהלך מלחמת העולם השנייה, אז שירת בחיל האותות בצבא ארצות הברית כמפצח קוד והשתתף במבצע לפיד בקזבלנקה. טרם יציאתו לאירופה ב-1943, התחתן עם סלמה ברקוויץ, שאותה הכיר בתחילת התואר הראשון שלו.
קורות חייו > קריירה

לאחר מלחמת העולם השנייה, לימד גרינברג באוניברסיטת מינסוטה, ולאחר מכן חזר לאוניברסיטת קולומביה ב-1948 כמרצה לאנתרופולוגיה. בזמן מגוריו בניו יורק הכיר את הבלשנים רומן יאקובסון ואנדרה מרטינה. הם הציגו לו את אסכולת פראג הסטרוקטורליסטית, שהשפיעה על עבודתו.
ב-1962 עבר גרינברג למחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, שם המשיך לעבוד כל חייו. ב-1965 כיהן גרינברג כנשיא הארגון האמריקאי ללימודי אפריקה. ב-1996 הוא קיבל את הפרס הגבוה ביותר עבור בלשן: מדליית הזהב לפילולוגיה.
תרומתו לבלשנות > טיפולוגיה לשונית

גרינברג נחשב למייסד של הטיפולוגיה המודרנית בבלשנות, תחום שהוא הֶחיה עם פרסומיו בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. המוניטין של גרינברג נשען בחלקו על תרומתו לתחום הבלשנות הסינכרונית ועל ההתחקות אחר אוניברסלים לשוניים. לקראת סוף שנות החמישים, החל גרינברג לבחון שפות בתפוצה גאוגרפית וגנטית רחבה. הוא איתר כמה אוניברסלים אפשריים מעניינים ונטיות בין-לשוניות חזקות רבות.
בפרט, גרינברג הגה את הרעיון "implication universal" ("אוניברסל משתמע/מונח"), שמשתמש בתבנית: "אם יש בשפה מבנה א', אז גם חייב להיות בה מבנה ב'". לדוגמה, אם מבנה א' הוא "תנועות מעוגלות כמעט-קדמיות" (למשל [ʏ]), ואילו מבנה ב' הוא "תנועות מעוגלות קדמיות גבוהות" (לדוגמה [y]), אז האוניברסל המשתמע יהיה: "אם יש בשפה תנועות מעוגלות חצי-קדמיות, אז גם חייבות להיות בה תנועות מעוגלות קדמיות גבוהות". חוקרים רבים אימצו בעקבות גרינברג סוג כזה של מחקר, שנותר חשוב בבלשנות הסינכרונית.
כמו נועם חומסקי, גרינברג ביקש לזהות את המבנים האוניברסליים שעליהם מבוססת השפה האנושית. בניגוד לחומסקי, הגישה של גרינברג הייתה פונקציונליסטית ולא פורמליסטית. פישור בין השיטות של גרינברג ושל חומסקי ניתן למצוא בספר "אוניברסליים לשוניים" (Linguistic Universals, 2006), בעריכת ריקרדו מאירל וחואנה גיל.
רבים המתנגדים נחרצות לשיטות מיון השפות של גרינברג (ראו להלן) עדיין מכירים בחשיבות עבודתו הטיפולוגית. ב-1963 פרסם גרינברג מאמר בעל השפעה עצומה: "כמה אוניברסלים של דקדוק, ובמיוחד אלה הנוגעים לסדר רכיבי המשמעות" ("Some universals of grammar with particular reference to the order of meaningful elements".).
תרומתו לבלשנות > "השוואה המונית", או "השוואה רב-כיוונית"

גרינברג דחה את הדעה שרווחה בקרב בלשנים מאז אמצע המאה העשרים, ולפיה שחזור השוואתי הוא השיטה היחידה לגלות קשרים בין שפות. הוא טען כי מבחינה מתודולוגית, מיון גנטי צריך לבוא לפני שחזור השוואתי, או לפחות להיות השלב הראשון בשחזור: "לא ניתן לעסוק בשחזור השוואתי של שפות עד שיודעים אילו שפות להשוות (1957: 44).
גרינברג גם מתח ביקורת על הדעה הרווחת, שלפיה השוואה מקיפה של שתי שפות בכל פעם (שלרוב לוקחת שנים לבצע) מאפשרת להסיק משפחות-שפות מכל גודל. הוא טען כי גם אם לוקחים 8 שפות בלבד – יש לא פחות מ-4,140 דרכים למיין אותן למשפחות מובחנות, ולפיכך עבור 25 שפות יש 4,749,027,089,305,918,018 דרכים למיון (1957: 44). לשם השוואה, מניחים כי במשפחת השפות ניז'ר-קונגו יש כ-1,500 שפות. הוא חשב שיש להקים משפחות-שפות בכל סדר גודל בשיטות מחקר אחרות שאינן השוואה דו-כיוונית. תאוריית ההשוואה ההמונית שלו היא ניסיון להמחיש שיטות כאלה.
גרינברג טען שיש יתרונות של מחקר רוחב על פני מחקר עומק. הוא דגל בהגבלת כמות החומר להשוואה (לאוצר מילים בסיסי, למורפולוגיה ולשינויי צלילים במסלולים מוּכּרים בבלשנות היסטורית) ובהגדלת מספר השפות להשוואה עד כדי כל השפות באזור הנחקר. בשיטה זאת ניתן להשוות בין שפות רבות באופן אמין. עם זאת, תהליך כזה עלול לגרום לקישור בין מקרי דמיון אקראיים כתוצאה מהמספר העצום של השפות הנסקרות. ההסתברות המתמטית שקווי הדמיון הם אקראיים יורדת מאוד עם הפחתת מספר השפות הנסקרות (1957: 39).
גרינברג יצא מנקודת ההנחה ששאילת אוצר מילים בממדים המוניים אינה תופעה מוּכּרת. הוא טען שכאשר שאילה מתרחשת, היא מתרכזת באוצר המילים התרבותי ובקבוצות מילים התחומות ל"אזורים סמנטיים מסוימים", מה שמקל על זיהויהּ של השאילה (1957: 39). כיוון שהמטרה היא לקבוע דפוסים נרחבים של קשר בין שפות, השיטה אינה התחקות נכונה אחרי כל מילה ומילה, אלא זיהוי דפוסים. כבר בתחילת הדיון בתאוריית ההשוואה ההמונית שלו, הסביר גרינברג מדוע דמיון מקרי ושאילה מקרית אינם מכשולים להיות התיאוריה שימושית. אף על פי כן, מבקרים סוברים כי תופעות אלה מקשות על קבלת התיאוריה.
גרינברג טבע את המונח "השוואה המונית" לראשונה במאמר ב-1954 (שפורסם מחדש ב-1955). החל משנת 1987 הוא שינה את המונח ל"השוואה רב-כיוונית", כדי להנגיד אותו עם ההשוואות הדו-כיווניות המומלצות בספרי הלימוד בבלשנות. הוא האמין כי השוואה רב-כיוונית אינה מנוגדת כלל לשיטה ההשוואתית, אלא להפך, סבר שהשוואה רב-כיוונית היא הצעד הראשון ההכרחי בביצוע השיטה ההשוואתית (גרינברג 1957: 44). לדבריו, השחזור ההשוואתי צריך להתקבל כתיאוריה המסבירה את העובדות שנקבעו קודם לכן באמצעות מיון שפות (גרינברג, 1957: 45).
רוב הבלשנים ההיסטוריים (קמפבל 2001: 45) דוחים את השימוש בהשוואה המונית כשיטה לבניית קשרים גנאלוגיים בין שפות. בין המבקרים הבולטים ביותר להשוואה המונית היו לייל קמפבל, דונלד רינג', ויליאם פוזר ולארי טרסק.
תרומתו לבלשנות > מיון גנטי של שפות > לשונות אפריקה

גרינברג מפורסם מאוד בשל עבודתו בפיתוח מערכת מיון ללשונות אפריקה. את עבודתו על המערכת הוא כתב ראשית בסדרת מאמרים בכתב העת סאות'ווסטרן ג'ורנל אוף אנתרופולוג'י (Southwestern Journal of Anthropology) בין 1949 ל-1954, ולאחר מכן פרסם את מערכת המיון המלאה בספרו "שפות אפריקה", שיצא תחילה ב-1955 ועודכן מספר פעמים ב-1963, 1966 ו-1970. השינויים האחרונים במיון הובאו במאמרו מ-1981.
גרינברג קיבץ את מאות השפות האפריקאיות לארבע משפחות, שאותן כינה האפרו-אסיאתית, שפות נילו-סהרה, שפות ניז'ר-קונגו ושפות קויסאן. במהלך עבודתו חידש גרינברג את המונח "אפרו-אסיאתי" במקום המונח הקודם "חמי-שמי", לאחר שהראה כי אין לקבוצה ה"חמית", שהתקבלה באופן נרחב מאז המאה ה-19, תוקף כמשפחת שפות. מרכיב מרכזי נוסף בעבודתו היה קביעת מיון שפות בנטו, שתופסות חלק ניכר מהנוף הלשוני באפריקה שמדרום לסהרה, כחלק ממשפחת שפות ניז'ר-קונגו, ולא כמשפחה עצמאית כפי שרבים מחוקרי בנטו טענו.
המיון של גרינברג התבסס בעיקר על הערכה של המיונים הקודמים שבוצעו. במשך תקופה לאחר פרסומו, מיונו נחשב נועז וספקולטיבי, ובמיוחד ההצעה של משפחת שפות נילו-סהרה. כיום, מלבד משפחת שפות קויסאן, המיון בכללו מקובל לרוב על ידי מומחים ללשונות אפריקה ומשמש כבסיס לעבודת ההמשך של חוקרים אחרים.
לייל קמפבל ודונלד רינג' ביקרו את עבודתו של גרינברג על שפות אפריקה, משום שאינם מאמינים כי נתוניו מצדיקים את המיון, והם מבקשים לבחון מחדש את משפחות-העל (macro-phyla) שלו בשימוש ב"שיטות מהימנות" (Ringe 1993: 104). הרולד פלמינג וליונל בנדר, שהביעו תמיכה במיון של גרינברג, הודו שלפחות חלק ממשפחות-העל ששרטט (במיוחד שפות נילו-סהרה ושפות קויסאן) אינן מקובלות לחלוטין על ידי רוב הבלשנים וכי ייתכן שיהיה צורך לפרק אותן (קמפבל 1997). התנגדותם הייתה מתודולוגית: אם ההשוואה ההמונית אינה שיטה תקפה, אזי לא ניתן לצפות שהיא תצליח לסדר את הבלבול בשפות אפריקה.
מנגד, כמה בלשנים ביקשו לשלב את ארבע המשפחות האפריקאיות של גרינברג ליחידות גדולות יותר. בפרט, אדגר גְרֶגֶרְסֶן (1972) הציע לחבר את ניז'ר-קונגו ואת נילו-סהרה למשפחה גדולה יותר, שהוא כינה "קונגו-סהרה". רוג'ר בלנץ' (1995) הציע להתייחס לשפות ניז'ר-קונגו כתת-משפחה בשפות נילו-סהרה.
תרומתו לבלשנות > מיון גנטי של שפות > השפות של גינאה החדשה, טסמניה ואיי אנדמן

במהלך 1971 העלה גרינברג את ההצעה למשפחת-העל "שפות הודו-שקֵטות" (Indo-Pacific), אשר מקבצת יחד את שפות-פפואה (רוב שפות גינאה החדשה והאיים הסמוכים) עם השפות הילידיות של איי אנדמן וטסמניה, אך אינה כוללת את השפות האבוריג'יניות באוסטרליה. המאפיין העיקרי של משפחת ה"הודו-שקֵטות" היה צמצום המספר הגדול של משפחות-שפות בגינאה החדשה ליחידה גנטית אחת. המיון הזה גם לא כולל את השפות האוסטרונזיות, שלגביהן מניחים כי הן הגיעו מאוחר יחסית, עם נדידת אוכלוסייה לאזור.
המומחים המעטים שעבדו על מיון השפות האלה לא קיבלו את המיון שלהן לתת-קבוצות על ידי גרינברג.[דרוש מקור] עם זאת, עבודתם של סטיבן וורם (1982) ושל מלקולם רוס (2005) סיפקה ראיות משמעותיות לכך שכל השפות האלה אכן מהוות יחידה גנטית אחת – רעיון שבתחילה נחשב קיצוני. וורם כתב שהדמיון באוצר המילים בין אנדמנית מרכזית (Great Andamanese, מקבץ הלשונות המדוברות באי אנדמן הגדול) לבין משפחות-השפות פפואנית מערבית וטימור-אלור "די בולט ומסתכם בזהות רשמית למעשה [...] במקרים ספורים". הוא מאמין שזה נובע מקיומה של לשון תשתית (סובסטרט).
תרומתו לבלשנות > מיון גנטי של שפות > לשונות יבשת אמריקה

רוב הבלשנים העוסקים בשפות הילידיות של יבשת אמריקה ממיינים אותן ל-150 עד 180 משפחות-שפות עצמאיות. יש הסבורים ששתי משפחות שפות, אסקימו-אלאוט ונָה-דֶנֶה, היו נפרדות בעבר, ייתכן שכתוצאה מגלי הגירה מאוחרים יותר לעולם החדש.
כבר בשלב מוקדם בעבודתו, גרינברג (1957: 41, 1960) השתכנע שרבות מקבוצות-השפות הנחשבות לא-קשורות זו לזו – עשויות להיות מקובצות לקבוצות גדולות יותר. בספרו "שפה ביבשת אמריקה" (1987), הוא אמנם הסכים שקבוצות-השפות אסקימו-אלאוט ונה-דנה הן נפרדות, אך הציע שכל השפות הילידיות האחרות באמריקה משתייכות למאקרו-משפחה אחת, שאותה הוא כינה "שפות אָמֶרִינְדיאניות" .
הספר "שפה ביבשת אמריקה" עורר ויכוח ער, אך גם ספג ביקורת חריפה; הוא נדחה על ידי רוב המומחים לשפות הילידיות באמריקה ועל ידי רוב הבלשנים ההיסטוריים. מומחים ממשפחות-השפות האינדיבידואליות הכלולות בספר גילו אי-דיוקים וטעויות נרחבים בנתוני גרינברג, כמו כלילת נתונים משפות שאינן קיימות, תמלולים שגויים של הצורות המוּשווֹת, פירוש שגוי של משמעויות המילים שבהן השתמש להשוואה וצורות לחלוטין לא קיימות ולא מבוססות.
בלשנים היסטוריים דוחים גם את תקפותה של שיטת ההשוואה הרב-כיוונית (או ההמונית) שעליה מבוסס המיון. לטענתם, הוא לא סיפק מקרה משכנע לכך שקווי הדמיון אשר הוצגו כהוכחות – אכן מקורם בירושה משפה קדומה משותפת ולא ניתן להסבר על ידי שילוב של טעויות, דמיון מקרי בין השפות, הרחבה סמנטית מוגזמת בתהליך ההשוואה, שאילה, אונומטופאה וכדומה.
מנגד, הגנטיקאי דייוויד רייך מהרווארד מציין כי לאחרונה מחקרים גנטיים זיהו דפוסים התומכים במיון משפחת אָמֵרינְד של גרינברג: הקטגוריה "האמריקנים הראשונים". "מקבץ האוכלוסיות שהוא ניבא כקרובות ביותר זו לזו על סמך שפותיהם – אומת למעשה על ידי הדפוסים הגנטיים באוכלוסיות שעבורן קיימים נתונים". אף על פי כן, האנשים הכלולים בקטגוריה הזו, עַם של "האמריקנים הראשונים", גם התערבבו זה בזה ותרמו כמות משמעותית של גֶנים לאבות הקדומים של אוכלוסיות אסקימו-אלאוט ונה-דנה – 60% ו-90% מהדי-אן-איי (בהתאמה) של שתי הקבוצות.
תרומתו לבלשנות > מיון גנטי של שפות > לשונות צפון אֵירוֹאַסיה

מאוחר יותר בחייו, העלה גרינברג את ההצעה שכמעט כל משפחות-השפות בצפון אירואסיה שייכות למשפחת-על אחת, שאותה כינה "שפות אירו-אסיאתיות" (Euroasiatic). השפה היחידה היוצאת מן הכלל הייתה שפת יֶנִיסֵיי, שאותה הוא קיבץ יחד עם משפחת-העל "דֶנֶה-קווקזיות" הגדולה יותר, הכוללת גם את המשפחה הסינו-טיבטית. במהלך 2008, הבלשן אדוארד וַגְ'דָה קיבץ את שפת יניסיי יחד עם משפחת-השפות נָה-דֶנֶה הצפון-אמריקאית, כמשפחת-העל "דֶנֶה-יֶנִיסֵיי".
הקבוצה האירו-אסיאתית דומה לקבוצה הנוֹסְטְרָטית של הולגר פֶּדֶרְסֶן וולדיסלב איליץ'-סביטיץ' ידי הכללת המשפחות ההודו-אירופית, האוּרָלית, והאלטאית. האירו-אסיאתית שונה מהנוסטרטית בכך שהיא כוללת גם את השפה ניבחית, את השפות היפניות, את קוריאנית ואת שפות איינו הילידיות ביפן (שאותן הנוסטרים לא כללו בהשוואה מכיוון שהן שפות מבודדות ולא משפחות-שפות) ובכך שהיא לא כוללת את משפחת-העל האפרו-אסיאתית. בערך באותו זמן, הבלשנים הרוסים מהאסכולה הנוסטרטית, והבולט בהם סרגיי סטארוֹסטין, חיברו גרסה מתוקנת של נוסטרטית. בגרסתה המעודכנת, היא אמנם הייתה קצת יותר גדולה מזו של גרינברג, אך עדיין לא כללה את האפרו-אסיאתית.
לאחרונה נראה שתומכי ההיפותזה הנוסטרטית מגיעים להסכמה. גרינברג למעשה הסכים עם הרעיון הנוסטרטי, אך הדגיש כי קיימת חלוקה פנימית עמוקה בין המקבץ הצפוני (השפות ה"אירו-אסיאתיות") למקבץ הדרומי (בעיקר השפות האפרו-אסיאתיות והדראווידיות).
אלן בוֹמְהַרְד, הבלשן האמריקאי תומך ההיפותזה הנוסטרטית, מחשיב את "האירו-אסיאתית" כענף של נוסטרטית, לצד ענפים אחרים: אפרו-אסיאתי, "עֵילָמי-דראווידי" וקרטוולית. בדומה, גאורגי סטארוסטין (2002) מקבץ יחד: את האפרו-אסיאתית, הנוסטרטית והעילמית כשוות-מרחק זו מזו וקרובות יותר זו לזו מאשר לכל משפחת-שפות אחרת. כעת, אסכולת מוסקבה של בלשנות השוואתית, שבה היה חבר סרגיי סטארוסטין, מכלילה את האפרו-אסיאתית בתוך הנוסטרטית, שכעת מתפרשׂת בצורה רחבה יותר. אל מול זה, הם שומרים את המונח "אירו-אסיאתית" לייצוג המקבץ הצר יותר, שכולל את יתר משפחת-העל. ההצעות האחרונות נבדלות, אם כן, בעיקר בנוגע להכללה המדויקת של השפות הדרווידיות והקרטווליות.
גרינברג המשיך לעבוד על פרויקט זה גם לאחר שאובחן כחולה סרטן לבלב חשוך מרפא, ועד למותו במאי 2001. עמיתו ותלמידו לשעבר, מריט רולן, הוציא לאור את הכרך האחרון בעבודתו על האירו-אסיאתית (2002) לאחר מותו של גרינברג.
עבודות נבחרות מאת ג'וזף גרינברג > ספרים שכתב

Studies in African Linguistic Classification. New Haven: Compass Publishing Company. 1955. (Photo-offset reprint of the SJA articles with minor corrections.)
Essays in Linguistics. Chicago: University of Chicago Press. 1957.
The Languages of Africa. Bloomington: Indiana University Press. 1963. (Heavily revised version of Greenberg 1955. From the same publisher: second, revised edition, 1966; third edition, 1970. All three editions simultaneously published at The Hague by Mouton & Co.)
Language Universals: With Special Reference to Feature Hierarchies. The Hague: Mouton & Co. 1966. (Reprinted 1980 and, with a foreword by Martin Haspelmath, 2005.)
Language in the Americas. Stanford: Stanford University Press. 1987.
Keith Denning; Suzanne Kemmer, eds. (1990). On Language: Selected Writings of Joseph H. Greenberg. Stanford, CA: Stanford University Press.
Indo-European and Its Closest Relatives: The Eurasiatic Language Family. Vol. 1: Grammar. Stanford: Stanford University Press. 2000.
Indo-European and Its Closest Relatives: The Eurasiatic Language Family. Vol. 2: Lexicon. Stanford: Stanford University Press. 2002.
William Croft, ed. (2005). Genetic Linguistics: Essays on Theory and Method. Oxford: Oxford University Press.
עבודות נבחרות מאת ג'וזף גרינברג > ספרים שערך

Universals of Language: Report of a Conference Held at Dobbs Ferry, New York, April 13–15, 1961. Cambridge: MIT Press. 1963. (Second edition 1966.)
Universals of Human Language. Vol. 1: Method and Theory, 2: Phonology, 3: Word Structure, 4: Syntax. Stanford: Stanford University Press. 1978.
ביבליוגרפיה

Blench, Roger. 1995. "Is Niger–Congo simply a branch of Nilo-Saharan?" In Fifth Nilo-Saharan Linguistics Colloquium, Nice, 24–29 August 1992: Proceedings, edited by Robert Nicolaï and Franz Rottland. Cologne: Köppe Verlag, pp. 36–49.
Campbell, Lyle (1986). "Comment on Greenberg, Turner, and Zegura". Current Anthropology. 27: 488. doi:10.1086/203472.
Campbell, Lyle. 1997. American Indian Languages: The Historical Linguistics of Native America. New York: Oxford University Press. ISBN 0-19-509427-1ISBN 0-19-509427-1.
Campbell, Lyle. 2001. "Beyond the comparative method." In Historical Linguistics 2001: Selected Papers from the 15th International Conference on Historical Linguistics, Melbourne, 13–17 August 2001, edited by Barry J. Blake, Kate Burridge, and Jo Taylor.
Diamond, Jared. 1997. Guns, Germs and Steel: The Fates of Human Societies. New York: Norton. ISBN 0-393-03891-2ISBN 0-393-03891-2.
Gregersen, Edgar (1972). "Kongo-Saharan". Journal of African Languages. 11 (1): 69–89.
Mairal, Ricardo and Juana Gil. 2006. Linguistic Universals. Cambridge–NY: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-54552-5ISBN 978-0-521-54552-5.
Ringe, Donald A. (1993). "A reply to Professor Greenberg". Proceedings of the American Philosophical Society. 137: 91–109.
Ross, Malcolm. 2005. "Pronouns as a preliminary diagnostic for grouping Papuan languages." In Papuan Pasts: Cultural, Linguistic and Biological Histories of Papuan-speaking Peoples, edited by Andrew Pawley, Robert Attenborough, Robin Hide, and Jack Golson. Canberra: Pacific Linguistics, pp. 15–66.
Wurm, Stephen A. 1982. The Papuan Languages of Oceania. Tübingen: Gunter Narr.