stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קדושתא
מבנה המערכת > החוליה הראשונה

חלק זה כולל פיוט כנגד כל אחת משלוש הברכות הראשונות: ברכת אבות, ברכת מחיה המתים וברכת קדושת השם. באופן כללי ניתן לומר כי החוליה הראשונה היא המגובשת ביותר והמקובעת ביותר מבחינת סגנונה ומבנהָ. במרבית הקדושתאות הקלאסיות, החוליה הראשונה נקייה מקישוטים תבניתיים, כגון שרשור, אליטרציות, או סיומות מקראיות. בסוף התקופה הקלאסית, קישוטים כאלה חודרים גם לחוליה הראשונה, והם מתרבים בתקופות מאוחרות יותר.

שני הפיוטים הראשונים, המכונים "מגן" ו"מחיה", הם סימטריים לחלוטין בדרך כלל, ונועדו להחליף את ברכת אבות וברכת מחיה המתים, בהתאמה. כל אחד מהם בנוי במחרוזות בנות ארבעה טורים, ועל פי אקרוסטיכון אלפביתי. מספר המחרוזות אינו קבוע, אך מספר המחרוזות במחיה תמיד זהה לזה של המגן. לאחר מכן באה שרשרת של פסוקים המתקשרים לנושא שעסק בו הפיוט. הפסוק הראשון בשרשרת של המגן, שהפיוט מכוון להעביר אליו, הוא כמעט תמיד הפסוק הראשון בקריאת התורה של היום שלכבודו נכתבה הקדושתא, ובמחיה – הפסוק השני של הקריאה. לאחר הפסוקים מופיעה מחרוזת נוספת המעבירה לחתימת הברכה, ולכן צריכה לעסוק בנושא הברכה כדי לקיים את הדרישה ההלכתית "מעין חתימה סמוך לחתימה". במחיה מקפידים הפייטנים להזכיר במחרוזת המעבר גם רמז לגשם או לטל, כדי לקיים את החובה ההלכתית להזכיר גבורות גשמים (בחורף) וגבורות טל (בקיץ).
לאחר חתימת ברכת מחיה המתים ישנו פיוט שלישי, המכונה "משלש". מצד מבנהו, הוא דומה למגן ולמחיה, ובנוי אף הוא במחרוזות מרובעות. בקדושתאות קדומות במיוחד הוא גם זהה להם באורכו, אך אצל פייטנים אחרים הוא לעיתים בעל אורך שונה. הוא מהווה כביכול קטע כנגד הברכה השלישית של העמידה, ברכת קדושת השם, אך לא באמת מעביר לחתימת הברכה, משום שאחריו באים פיוטי ההרחבה ואמירת הקדושה. כתיבת קטע המדמה את המבנה הסימטרי לפני פתיחת פיוטי הרחבה עולה גם בקרובות מורחבות נוספות. גם לאחר המשלש באה שרשרת של פסוקים. אצל חלק מהפייטנים (ובראשם יניי) הפסוק הראשון בשרשרת של המשלש הוא הפסוק הראשון בהפטרה של אותו היום, ואילו אצל אחרים הוא הפסוק השלישי של קריאת התורה. בניגוד למגן ולמחיה, לאחר שרשרת הפסוקים של המשלש לא באה מחרוזת מעבר לברכה, אך ישנו פסוק קבוע החותם את השרשרת: וְאַתָּה קָדוֹשׁ יוֹשֵׁב תְּהִלּוֹת יִשְׂרָאֵל (תהלים, כ"ב, ד'), ופעמים רבות נוסף לפניו גם הפסוק "יִמְלֹךְ ה' לְעוֹלָם..." (תהלים, קמ"ו, י'). בפסוקים אלה מסתיימת החוליה הראשונה.
משערים כי במקורה של הקדושתא פייטו חלקים אלה את נושאי הברכות עצמן, ונותרו בתחום התפילה מבחינת תוכנם. אולם, אין כל ראיה לשלב זה, וכבר הקדושתאות הקדומות ביותר המוכרות עוסקות בעיקר בענייני היום שלכבודו נכתבו, בעיקר בקריאת התורה שלו, והן שבות להזכיר את נושא הברכה רק סמוך לחתימת הברכה, כמתחייב על פי ההלכה. בקרב הפייטנים הקלאסיים, בעיקר אצל יניי ורבי אלעזר בירבי קליר, החוליה הראשונה מתאפיינת לרוב בתוכן לימודי, המגיע בצורה מתומצתת בפיוט, באמצעות רמיזות דקות למדרשים ללא סיפור הדברים בהרחבה, ובאופן הדורש מהשומע מאמץ פענוח. בחירת התוכן המתפייט היא בדרך כלל סביב הפסוקים הראשונים בקריאת התורה (שכאמור, באים בראש שרשרות הפסוקים) או סביב ענייני המועד. אצל יניי ניכר מאמץ להקדיש את המשלש לנושאי הגלות והגאולה, אף ללא קשר ישיר לענייני היום. מסורת אחרת, שמקורה במדרש ונהגה כבר מקדושתאות קדומות, והמשיכה, בעיקר בקדושתאות לימים הנוראים, במשך מאות שנים עד לפייטני ספרד, מקדישה את החוליה הראשונה לשלושת האבות, כך שהמגן עוסק באברהם, המחיה ביצחק, והמשלש ביעקב.
מבנה המערכת > החוליה השנייה

החוליה השנייה מורכבת משני פיוטים המרחיבים את הפיוטים הקודמים. המאפיין הבולט של החוליה הזו הוא קטעים קבועים המופיעים לפניה, לאחריה ובתוכה. מייד בתום שרשרת הפסוקים של המשלש, ולפני פיוט ד', מופיע תמיד הביטוי "אֵל נָא". פיוט ד' עצמו מסתיים תמיד במילה "קדוש" (ולעיתים קרובות בנוסח ארוך יותר, כגון "חי וקיים, נורא ומרום וקדוש"), ובסוף החוליה, לאחר פיוט ה', קיים קטע הפותח "אֵל נָא לְעוֹלָם תָּעֳרָץ". חלקם בעלי מבנה קבוע, וחלקם בעלי מבנה משתנה מקדושתא לקדושתא, העוסקים בענייני היום ביתר הרחבה ממה שעסקו הפיוטים הראשונים.
פיוט ד' בתקופה הקלאסית הוא קצר וחופשי יחסית. הוא מחורז, אך כמעט תמיד אינו מתחלק למחרוזות, ובנוי כקטע רציף, ואצל מרבית הפייטנים אין בו אקרוסטיכון. חלק מהפייטנים כותבים אותו בחרוז אחיד לאורך כל הקטע, ואצל חלקם החרוז מתחלף באופן לא סדיר, שאינו מחלק את הפיוט למחרוזות. עזרא פליישר אף הגדיר את סגנונו כ"פרוזה מחורזת", אך מאידך, בדרך כלל יש בו הקפדה על משקל כלשהו. כאמור, הפיוט מסיים תמיד במילה "קדוש". מבחינת תוכנו, מתמקד פיוט ד' בנושא אחד, לעיתים על פי מדרש ולעיתים לא, מרחיב נושא זה ומפתח אותו. שלא כבחוליה הראשונה, פיוט ד' אינו מסתיר את תוכנו ברמזים והוא גלוי בקריאה פשוטה בדרך כלל.
לפיוט ה' אין מבנה קבוע, אך בדרך כלל כל פייטן בחר לו שיטה קבועה לבניית פיוט ה', כך שכל פיוטי ה' של אותו הפייטן הם באותו מבנה. אצל יניי, דרך משל, פיוט ה' כתוב תמיד במבנה המכונה בכתבי היד "עשירייה". העשירייה בנויה מעשרה טורים באקרוסטיכון א–י. בדרך כלל מתחלק כל טור לשתי צלעות החורזות זו בזו (כך שנוצרת מחרוזת דו-טורית), אך אין בכך עקביות, וניתן למצוא גם באותה עשירייה טורים המתחלקים לשתי צלעות לצד טורים המתחלקים לארבע צלעות או לצלע ארוכה ושתי קצרות. פייטנים אחרים כתבו את פיוט ה' במחרוזות בנות שלושה או ארבעה טורים. רבי אלעזר בירבי קליר חריג בכך שאין לו שיטה קבועה, ובקדושתאותיו יש שני סוגי פיוטי ה': האחד דומה במבנהו לעשיריה של יניי (אך יש בו 14 טורים), והשני הוא בדגם המכונה "קיקלר". ה"קיקלר" בנוי ממחרוזות בנות שלושה טורים, ולאחר כל שלש מחרוזות מופיעה "מחרוזת קדוש" המתפקדת כרפרן. מחרוזת הקדוש אף היא בת שלושה טורים, אך היא מסתיימת תמיד במילה "קדוש". על פי השערת עזרא פליישר, ה"קיקלר" נועד לשימוש בבתי כנסת שהיו בהם מקהלות, ומחרוזת הקדוש נועדה להאמר מפי המקהלה כמענה לפיוט הנאמר בידי שליח הציבור.
מבחינת תוכנו, פיוט ה' דומה לפיוטי החוליה הראשונה בהסתמכותו על המדרש, ואף עולה עליהם – כמעט תמיד פיוט ה' מבוסס על מדרשים. אולם, קיים הבדל בולט בין המגן והמחיה לפיוט ה'. בעוד במגן והמחיה לרוב המדרשים מופיעים בקיצור, ולעיתים אף ברמזים, בפיוט ה' הם מפורטים בהרחבה. פעמים רבות, אותו מדרש עצמו שהובא ברמז במגן או במחיה, מסופר בפרוטרוט בפיוט ה'. גם הלשון חידתית פחות בפיוט ה' מאשר בפיוטים הראשונים, ואצל פייטנים אחדים ניתן למצוא בפיוט ה' אפילו ציטוטי מדרש כלשונו. להשערת שולמית אליצור, הדבר נועד להנגיש את הקדושתא לקהל יעד רחב, כך שמי שלא הבין את הרמזים בתחילה, יוכל להבין את המדרש בתיאור המפורט בפיוט ה'.
מבנה המערכת > החוליה השלישית

החוליה השלישית כוללת את יחידות המעבר לקדושה ואת הקדושה עצמה. חלק זה הוא החופשי ביותר מבחינת התבניות של פיוטיו, ובחלקם אין שום כלל או מסורת שמחייבים מבנה מסוים. הוא גם החלק הראשון שהפיוטים בו חופשיים מקטעי קבע המלויים אותם, ולמעשה מהווים הרחבות עצמאיות שכבר אינם קשורות למבנה התפילה המקורי. חלק זה כולל את ה"סילוק", פיוט ארוך בדרך כלל, פעמים רבות בעל מבנה פרוזאי, המעביר אל הקדושה.
ישנן קדושתאות שבהן הסילוק הוא החלק האחרון, והקדושתא כולה מסתיימת בהגעה אל הקדושה. אולם, זה לא היה היקפה המקורי של הקדושתא, ונראה שבתקופה הקלאסית מרבית הפייטנים כתבו בקביעות לאחר הסילוק גם חלק תשיעי, הכולל את פיוטי הקדושה עצמה. עיקר תפילת הקדושה הוא הכרזת פסוקים העוסקים בקדושת ה'. בנוסח ארץ ישראל (שהקדושתא נוצרה לפי מנהגיו) הופיעו בקדושה הפסוקים: ”קָדוֹשׁ קָדוֹשׁ קָדוֹשׁ ה' צְבָאוֹת, מְלֹא כָל הָאָרֶץ כְּבוֹדוֹ” (ספר ישעיהו, פרק ו', פסוק ג'), ”בָּרוּךְ כְּבוֹד ה' מִמְּקוֹמוֹ” (ספר יחזקאל, פרק ג', פסוק י"ב), ”שְׁמַע יִשרָאֵל ה' אֱלֹהֵינוּ ה' אֶחָד” (ספר דברים, פרק ו', פסוק ד') ו”אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם” (ספר במדבר, פרק ט"ו, פסוק מ"א). בנוסח הקבע, בא לפני כל פסוק נוסח קצר הנאמר מפי הש"ץ ומהווה הקדמה לאמירת הפסוק מפי הציבור. פיוטי הקדושה נועדו להחליף נוסחי קבע אלה, כשם שהסילוק החליף את הנוסח הקבוע לתחילת הקדושה, המקדים את הפסוק הראשון. לכן, פיוטי הקדושה כוללים בדרך כלל שלושה חלקים: אחד המופיע לאחר הפסוק הראשון ומוביל לאמירת "ברוך", אחד לאחר "ברוך" המוביל ל"שמע", ואחד לאחר "שמע", המוביל ל"אני ה'".
היווצרות הקדושתא

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תולדות הסוג

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בתקופת הפיוט הקלאסי, הייתה הקדושתא סוג הפיוט העיקרי. יניי, ראשון הפייטנים הקלאסיים, כתב מחזור קדושתאות לכל התורה לפי החלוקה לסדרים, וכמעט כל פיוטיו הם קדושתאות. אצל ר' אלעזר בירבי קליר שפיוטיו מגוונים יותר, תופסות הקדושתאות מקום מרכזי. כל פיוטי הדותהו שהגיעו לידינו הם קדושתאות, וגם אצל שאר הפייטנים הקלאסיים המצב דומה. בתקופה המזרחית המאוחרת, התמעטה כתיבת הקדושתאות (ועיקר הכתיבה התמקדה בפיוטי יוצר).
תולדות הסוג > אמירת קדושתאות כיום

סגנון הקדושתאות התגבש בארץ ישראל הקלאסית, אבל חלק מהקדושתאות של רבי אלעזר הקליר ופייטנים ארצישראליים אחרים הגיעו לקהילות אירופה. כמה מפייטני איטליה ואשכנז אף כתבו קדושתאות בעצמם. באשכנז שרדו הרבה קדושתאות (במחזורי אשכנז המודפסים, יש קדושתאות לשבתות ארבע פרשיות, שבת הגדול, ורוב ימי החגים), והן נאמרות בקהילות מסוימות עד היום. בנוסח איטליה, הגיעו לדפוס רק קדושתאות לתפילות יום כיפור, ובנוסח רומניא של תפילות ראש השנה ויום כיפור. בנוסח הספרדים נאמרים ביום הכיפורים חלקים בודדים מן הקדושתות המקוריות, הכוללות בדרך כלל רהיט אחד וסילוק.
בקהילות האשכנזים, התחילו בשלב מסוים לדלג על הפסוקים שבתוך הקדושתאות, ופסוקים אלו נאמרים בפועל היום רק בנוסח איטליה בתפילות יום כיפור.
לקריאה נוספת

שולמית אליצור, סוד משלשי קודש: הקדושתא מראשיתה ועד ימי רבי אלעזר בירבי קליר, האיגוד העולמי למדעי היהדות, ירושלים תשע"ט. (הספר בקטלוג ULI)
עזרא פליישר, "לחקר תבניות הקבע בפיוטי הקדושתא", סיני סה (תשכ"ט), עמ' כא–מז, באתר אוצר החכמה.
הרב יעקב לויפר, "הקדושתא", חצי גבורים י (ניסן תשע"ז), עמ' רסג–שט, באתר היברובוקס.
הערות שוליים

↑  עזרא פליישר, "לחקר תבניות הקבע" (להלן, 'לקריאה נוספת'), עמ' כא; שולמית אליצור, סוד משלשי קודש, האיגוד העולמי למדעי היהדות, ירושלים תשע"ט, עמ' 5–6.
↑  מסכת סופרים פ"כ ה"ז, וראו שם חילוקי דעות בשאלה אם אומרים קדושה בפורים.
↑  ראו בהרחבה במאמרו של עזרא פליישר, "לתפוצתן של קדושות העמידה והיוצר במנהגות התפילה של בני ארץ ישראל", תרביץ לח [ג] (ניסן תשכ"ט), עמ' 255–266.
↑  התיאור מבוסס על תיאורה המסכם של שולמית אליצור, סוד משלשי קודש, פרק א', סעיף ג, עמ' 9–16; וכן על תיאורו של עזרא פליישר, שירת הקודש העברית בימי הביניים, הוצאת כתר, ירושלים 1975, עמ' 140–150.
↑  נושא הסדר והקדושתא הוא חטא דור הפלגה. לקדושתא במלואה ראו אצל מנחם זולאי, פיוטי יניי, ברלין תחר"ץ, עמ' י, באתר היברובוקס; ובקדושתות יניי לשבתות השנה, בראשית, באתר מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית של האקדמיה ללשון העברית, כולל ניתוח מילוני.
↑  אליצור, סוד משלשי קודש, עמ' 736–740.
↑  אליצור, סוד משלשי קודש, עמ' 746–750, 758–761.
↑  שולמית אליצור, "לעיצובו של המשלש בקדושתא היניית", מחקרי ירושלים בספרות עברית י–יא (תשמ"ז–תשמ"ח), עמ' 399–417.
↑  אליצור, סוד משלשי קודש, עמ' 97–98, ועמ' 152. דוגמה לקיום מסורת זו אפילו אצל רבי שלמה אבן גבירול ניתן לראות ב'מחיה' אז בהר מור.
↑  אליצור, סוד משלשי קודש, עמ' 751, 756 ו-761.
↑  מנחם זולאי, "מחקרי יניי", ידיעות המכון לחקר השירה העברית ב (תרצ"ו), עמ' רמב, באתר היברובוקס.
↑  פליישר, "לחקר תבניות הקבע" (להלן, 'לקריאה נוספת'), עמ' כד–כח; פליישר, "עיונים בהשפעת היסודות המקהלתיים על עיצובם והתפתחותם של סוגי הפיוט", יובל ג (תשל"ד), עמ' ל–לג.
↑  אליצור, סוד משלשי קודש, עמ' 746–761.
↑  אצל הפייטנים הקדומים, כגון יניי והדותהו הסילוק בדרך כלל קצר. בפיוטי הקליר, הסילוק התארך, וכן נהגו הפייטים שבאו אחריו.
↑  ראו בקדושתות ליום כיפור, באתר מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית של האקדמיה ללשון העברית, כולל ניתוח מילוני.
↑  שולמית אליצור, "ההשפיעו פיוטי הקדושה של יניי על פייטנים נוספים?", תרביץ פג [ג] (ניסן תשע"ה), עמ' 419–420.
↑  בתשב"ץ קטן (סי' קב) מובא שהמהר"ם מרוטנבורג (שחי במאה ה־13) לא אמר את הפסוקים. מאידך, הם מופיעים בכמה מחזורים מודפסים מהמאה ה-16.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417724205171
עלי א-רידא

מקדש האימאם א-רידא במשהד
עלי א-רידא (בערבית: علی بن موسی الرضا; בתעתיק מדויק: עלי בן מוסא אלרצ'א; בפרסית נהגה כעלי בן מוסא א-רֵזא;‏ 1 בינואר 766 – 26 במאי 818) היה האימאם השיעי השמיני. הח'ליף העבאסי אל-מאמון, בניסיון לזכות בתמיכת השיעים במאבק הירושה נגד אחיו, מינה את עלי למחליפו כח'ליף עם מותו, אולם עלי מת לפני אל-מאמון, ולא הפך לח'ליף.
מוצאו

עלי נולד במדינה לאימאם השיעי השביעי, מוסא אלכאט'ם ולאום יא-באנין נאג'מה. הוא נולד חודש לאחר מותו של סבו, ג'עפר א-צאדק. בדומה לאביו וסבו, הוא רכש את השכלתו מאביו (ובראיית השיעים, בדומה לשאר האימאמים קיבל את בינתו מהאל).
תקופתו כאימאם

אביו מת ב-799, כאשר היה עלי בן 35, והוא ירש את כיסאו כאימאם השיעים. בדומה למנהיגים שיעים אחרים, הוא נרדף והיה תחת מעקב השלטונות העבאסיים, ותומכיו לא הורשו לבוא ללמוד אצלו. לטענת מקורות שיעיים, הח'ליף הארוּן א-רשיד אף ניסה להתנקש באימאם עלי, אך לא הצליח בכך.


השיעים טוענים כי האימאם עלי הרבה לתת צדקה בסתר ולעזור לעניים. הם טוענים כי הוא חי בפשטות, ונהג לאכול עם עבדיו ושפחותיו, ואף ביצע ניסים.


לאחר מותו של הארון א-רשיד, שני בניו נלחמו על שליטה באימפריה העבאסית. אמו של אחד מהבנים, אל-אמין הייתה נסיכה עבאסית ערביה, ועל כן הוא זכה לתמיכת הערבים, בעוד שאחיו למחצה, אל-מאמון היה בנה של שפחה פרסית, ולפיכך זכה לתמיכת הפרסים. אל-מאמון האמין כי יזכה לתמיכת ההאשמים, וביקש מעלי א-רידא להיפגש עמו בפרס. עלי עזב את בנו היחיד ואשתו, ונסע למֶרוְו.
המסורות השיעיות מתארות בפירוט רב את מסעו של עלי למרוְו ממכה, הן בשל חשיבותו וגם מאחר זהו מידע היסטורי מוכח, שניתן לקשור לו מסורות שבשל כך נראות אמינות יותר. החדית'ים השיעיים מוסרים כי בדרכו, עבר עלי בעיר קום, בה יסד את המסורת השיעית החשובה, של הנצחת האירועים בכרבאלא, במסגרתה השיעים מתאספים יחדיו ומספרים את סיפורי גבורתו של חוסיין, ופשעיו של הח'ליף הסוני יאזיד.
בפגישה ביניהם, מינה אל-מאמון את עלי ליורשו כח'ליף, לאחר מותו. אולם לאחר מכן, חזר אל-מאמון מהבטחתו לא-רידא למנותו כיורש השלטון אחריו בשל לחץ בית עבאס עליו. מותו הפתאומי של א-רידא הפך את מאמון לנאשם העיקרי במותו, ומכאן נובעות המסורות השיעיות הרבות על הרעלתו של עלי. הגישות השיעיות נחלקות בשאלת המינוי - האם מאמון באמת היה מעוניין כי עלי יירש אותו, או שהצעד היה תחבולה של מאמון, בשביל לזכות בתמיכת השיעים לח'ליפותו, בעת המאבק הפוליטי מול אחיו. הגישה הראשונה גורסת כי מאמון אכן רצה כי עלי יהיה יורשו, כהוכחות הם מביאים טענה כי מאמון היה מעוניין כי עלי יהיה הח'ליף (ולא הוא), אך עלי סרב, על כן מאמון מינה אז את עלי ליורשו, אם כי עלי אמר לו "אעשה זאת רק כי אתה רוצה זאת, אך זה (הירושה) מעולם לא יתרחש, שכן אני אעזוב את העולם לפניך". הם גם מספרים כי מאמון החליף את דגל האימפריה העבאסית משחור לירוק - צבע סיעת עלי, והנפיק מטבעות זהב וכסף שכיתובם היה "מאמון, אמירם וח'ליפם של המאמינים, ואל-ריזה, האימאם של המוסלמים". השיא את בתו, אום חביב, לבנו של עלי (האימאם השיעי התשיעי, מוחמד א-תקי), ושימש כפטרונו במידה מסוימת, לאחר מות אביו עלי. אולם מסורות שיעיות אחרות טוענות כי המהלך היה סמלי בעיקרו, שכן מרבית האנשים הבינו כי עלי זקן מכדי לרשת את מאמון. כהוכחות הם מביאים חדית'ים המתארים מספר מקרים בהם מאמון חשש מכוחו של אימאם עלי. למשל, חדית' המתאר כי לבקשת מאמון עלי הסכים לנהל את התפילות בעיד אל-פיטר, אם כי התנה שיעשה זאת רק אם יורשה לו לעשות זאת כרצונו, על פי מסורותיו העתיקות של הנביא מוחמד. ביום החג, יצא עלי בבגדים לבנים פשוטים ויחף לרחובות העיר מרב מלווה בתומכיו, שעשו כמוהו. הוא יצא מחוץ לתחומי העיר והחל לקרוא בקול רם את התַכביר ("אַללָהֻ אַכְּבַּר"), המוני אנשים החלו ללכת בעקבותיו ולקרוא כמוהו, ומספרם המשיך לגדול. כששמע מאמון כי קהל ענק של אנשים צועדים יחפים, וקוראים בקול בעקבות עלי, הוא נבהל וביקש ממנו להפסיק את התהלוכה, בשל חששו מכוחו של עלי שעלול להוות איום על שלטונו. מספר רב של מסורות שיעיות טוענות כי מלכתחילה מאמון תמך בעלי, אך עם התגברות כוחו והשפעתו, החליט לחסלו.
מאמירותיו

השיעים מייחסים מספר אמירות לאימאם א-רידא, בהן:
"הדרגה הגבוהה ביותר של החוכמה, היא מודעות עצמית".
"עזרה לנכה, טובה הרבה יותר מנתינת נדבה".
"שתיקה היא אחת מהשערים לחוכמה".
"נתינת צדקה מונעת אסונות מסוימים".
"שמירת סודות האחר, סבלנות בעתות קשות, וסובלנות כלפי אחרים, הם כולם סימנים של אמונה".
"העולם הנוכחי הוא כלא עבור המאמין, וגן עדן ללא-מאמינים".
מותו

עלי א-רידא מת לפני אל-מאמון ב-26 במאי 818 (מאמון נפטר ב-833), בפרס בזמן שליווה את מאמון בטוּס (כיום העיר משהד שבצפון-מזרח איראן). מספר מקורות שיעיים מספרים כי עלי הורעל על ידי ערבוב רעל בענבים שאכל, ושלושה ימים לאחר הפשע נפח את נשמתו. אולם טענה זו עומדת בסתירה ליחסו בעבר לעלי, ולעובדה כי הוא מאמון השיא את ביתו לבנו של עלי, מוחמד א-תקי לאחר מותו של עלי. א-רידא נקבר במשהד. מותו של עלי, והעובדה כי לא ירש את מאמון, גרמה להתגברות הניכור בין השיעים לעבאסים.
הארון א-רשיד נפטר באחד ממסעותיו בעיר טוס, ושם הוא נטמן. קברו הפך למקום עלייה לרגל, גם בשל הכיפה המוזהבת היפה שבנה אל-מאמון מעל קברו. כאשר מת א-רידא הוא נקבר מתחת לכיפה של מאמון, כלומר סמוך לקברו של הארון א-רשיד. השיעים טענו שאל-מאמון הכריח את בני משפחתו של עלי לקבור אותו עם א-רשיד, כדי לא לאפשר לשיעים להרוס את קברו של הארון א-רשיד בעתיד (בעבר נהרסו קברים בשל שנאה לאדם הקבור או כאות מחאה). אולם בפועל, קבירת עלי א-רידא ליד קברו של א-רשיד נובעת מקשריו הקודמים של אל-מאמון עם א-רידא, והיא נועדה לשקם את מעמדו של מאמון, לאור מותו הפתאומי של עלי שהחשיד אותו, הוא ניסה לשכך את החשדות סביבו ולכן קבר אותו ליד אביו. קבורת א-רידא ליד אביו הציגה את א-רידא כאדם בעל מעמד גבוה, שכן בתקופה ההיא, אדם שנקבר ליד השליט נחשב לחשוב מאוד. בכך ניסה אל-מאמון לומר, כי הוא אכן התכוון לממש את הבטחתו למנות את עלי ליורשו לאחר מותו.
מקום הקבר עוצב כמקום קדוש עיקרי באיראן, בעיקר במהלך שלטונה של האימפריה הספווית באיראן במאה ה-16, אשר לחמה נגד העות'מאנים שמנעו מהשיעים לבצע את העלייה לרגל למקומות הקדושים בעיראק. כמו כן היה קל יותר לתושבי איראן לבצע עלייה לרגל למקום קרוב יותר, מאשר להסתכן ללכת למקומות רחוקים.
הערות שוליים

↑  המסורות השיעיות נחלקות בשאלה מי היה זה שהעניק לעלי את הכינוי. קבוצה אחת טוענת כי הח'ליף אל-מאמון, בשל שביעות רצונו מעלי, כינה אותו כך. כהוכחה לכך, המסורות מראות כי שביעות רצון זו התגלמה במינוי מאמון את עלי ליורשו. הקבוצה אחרת טוענת כי מעניק הכינוי היה אללה, בשל ייחודו של עלי - באשר גם תומכיו (השיעה) וגם אויביו (הסונים) היו מרוצים ממנו. קבוצה נוספת טוענת כי אביו של עלי, האימאם השביעי, הוא שהעניק לבנו את הכינוי. ראו מספר חדית'ים בנושא כאן
↑  מקורות שיעים מתארים את כי עלי גדל בבית בו "לא נשמע דבר מלבד דקלום הספר הקדוש (הקוראן)". ראו כאן
↑  Majlisi in Bihar Al-Anwar Vol. 49 P. 101
↑  חדית' שיעית מדווחת כי במהלך מסעותיו של האימאם עלי הוא הגיע לכפר דין-סורכּ, בשעת תפילת הצהריים (ט'הר), וביקש מים כדי להיטהר לתפילה (ווצ'ווא'), אולם לא נמצאו מים במקום. בתגובה, האימאם א-רידא חפר בידיו באדמה, ומים פרצו ממנה (בדומה למסורת על תפילתו הראשונה של מוחמד, בה המלאך גבריאל רקע ברגלו על האדמה, ומים פרצו ממנה כדי שמוחמד יוכל להטהר). כיום המקום נמצא בצפון-מזרח איראן, ונאמר כי מימיו של המעיין הנובע הם בעלי תכונות רפואיות. ראו כאן, פסקה אחת לפני האחרונה
↑  ראו מקור שיעי זה
↑  ראו כאן
↑  אל-מאמון נולד ב-786, ואילו עלי - 20 שנים לפני כן.
↑  כאן, עמוד 5
↑  מקור שיעי שטוען כי אל-מאמון לא הרעיל את עלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256715305171  BNE: XX4853979  BnF: cb16956831h (data)  GND: 102415293  ISNI: 0000 0004 0251 1760  LCCN: n80115654  MusicBrainz: df12365c-50be-4f11-b197-d65daa50557b  NKC: jx20060505001  SUDOC: 200241486  TDVİA: ali-er-riza  VcBA: 495/320822  VIAF: 76706594   WorldCat (עם VIAF): 76706594
מגבר פולט משותף

איור 1: מעגל מגבר פולט משותף בסיסי העושה שימוש בטרנזיסטור NPN (פרטי הממתח מוזנחים)
באלקטרוניקה, מגבר פולט משותף או מגבר אמיטר משותף (באנגלית: Common emitter) הוא אחת משלוש טופולוגיות מגבר טרנזיסטור ביפולרי (BJT) בסיסיות, המשמש בדרך כלל כמגבר מתח. הוא מספק הגבר זרם גבוה (בדרך כלל פי 200), התנגדות כניסה בינונית והתנגדות מוצא גבוהה. הפלט של מגבר פולט משותף הוא הפוך; כלומר עבור אות כניסה של גל סינוס, מופע אות המוצא מוזז ב־180 מעלות ביחס למופע הקלט.
במעגל זה, בסיס הטרנזיסטור משמש כקלט והקולט כפלט. הפולט מהווה נקודת ייחוס משותפת לשניהם (לדוגמה, הוא עשוי להיות מחובר לאדמה או לספק כח), ומכאן שמו. מעגל ה־FET המקביל הוא מגבר מקור משותף, ומעגל שפופרת הריק המקביל הוא מגבר קתודה משותפת.
ניוון פולט

המוצא של מגברי פולט משותף הוא הפוך לכניסה. מגברים אלה יכולים להיות בעלי הגבר גבוה מאוד שעשוי להשתנות באופן משמעותי בין טרנזיסטור אחד למשנהו. ההגבר הוא פונקציה הן של הטמפרטורה והן של זרם המִקדם (bias current), ולכן ההגבר בפועל הוא מעט בלתי צפוי. יציבות היא בעיה נוספת הקשורה במעגלים בעלי הגבר גבוה משום שמשוב חיובי לא מכוון שעלול להיות קיים יכול להוציא את המגבר מיציבות.
בעיות נוספות הקשורות למעגל הן הטווח הדינמי הנמוך של הקלט, שמגבלת האות הקטן מאלצת; אם האות לא קטן, העיוות גבוה משום שהטרנזיסטור מפסיק להתנהג על פי מודל האות הקטן, כלומר עקומת ההגבר שלו לא ליניארית. אחת הדרכים הנפוצות לפתור בעיות אלו היא באמצעות ניוון פולט (emitter degeneration), כלומר הוספת נגד בין הפולט למקור האות המשותף (אדמה למשל). עכבה זו  R_{\text{E}} מפחיתה את מוליכות ההעברה (Transconductance) הכוללת  G_{m}=g_{m}=1/r_{e} של המעגל בגורם של  g_{m}R_{\text{E}}+1, מה שגורם לעלייה במתח:
כאשר  {\frac {R_{E}}{r_{e}}}=g_{m}R_{\text{E}}\gg 1.
r_{e} הוא התנגדות ההעברה (Transresistance) והיא נתונה על ידי  r_{e}={\frac {V_{T}}{I_{E}}} כאשר  V_{T} הוא המתח התרמי (thermal voltage) שגודלו בטמפרטורת החדר הוא כ־26 מילי־וולט, ו־ I_{E} הוא זרם הפולט.
אף על פי שניוון הפולט מתואר לעיתים קרובות כ"משוב שלילי", מכיוון שהוא מפחית את ההגבר, מעלה את עכבת הכניסה ומפחית את העיוות, הוא קדם להמצאת מגבר המשוב השלילי ואינו מפחית את עכבת המוצא או מגדיל את רוחב הפס כמו שמגבר משוב שלילי אמיתי יעשה.
מאפיינים

בתדרים נמוכים ושימוש במודל פאי היברידי (Hybrid-pi model) פשוט, ניתן למצוא את מאפייני האותות הקטנים הבאים:
|  | הגדרה | ביטוי> עם ניוון פולט | ביטוי> ללא ניוון פולט; כלומר  R_{E}=0 |
| --- | --- | --- | --- |
| הגבר זרם |  A_{\text{i}}\triangleq {\frac {i_{\text{out}}}{i_{\text{in}}}}\, |  \beta \, |  \beta  |
| הגבר מתח |  A_{\text{v}}\triangleq {\frac {v_{\text{out}}}{v_{\text{in}}}}\, |  -{\frac {\beta R_{\text{C}}}{r_{\pi }+(\beta +1)R_{\text{E}}}}\, |  -g_{m}R_{\text{C}} |
| עכבת כניסה |  r_{\text{in}}\triangleq {\frac {v_{\text{in}}}{i_{\text{in}}}}\, |  r_{\pi }+(\beta +1)R_{\text{E}}\, |  r_{\pi } |
| עכבת מוצא |  r_{\text{out}}\triangleq {\frac {v_{\text{out}}}{i_{\text{out}}}}\, |  R_{\text{C}}\, |  R_{\text{C}} |
אם נגד ניוון הפולט אינו קיים, כלומר  R_{\text{E}}=0\,\Omega , אז הביטויים מפושטים לאלה שבעמודה השמאלית (הגבר המתח הוא אידיאלי; ההגבר בפועל הוא מעט בלתי צפוי). כאשר R_{\text{E}}\, גדל, עכבת הכניסה גדלה והגבר המתח  A_{\text{v}}\, קטֵן.
מאפיינים > רוחב פס

רוחב הפס של מגבר פולט משותף נוטה להיות נמוך עקב קיבול טפילי גבוה הנובע מאפקט מילר. קיבול הבסיס-קולט הטפילי  C_{\text{CB}}\, נראה כמו קבל טפילי גדול יותר  C_{\text{CB}}(1-A_{\text{v}})\, (כאשר  A_{\text{v}}\, הוא שלילי) מכיוון הבסיס לאדמה. קבל גדול זה מקטין מאוד את רוחב הפס של המגבר מכיוון שהוא הופך את קבוע הזמן של מסנן הקלט הטפילי RC  r_{\text{s}}(1-A_{\text{V}})C_{\text{CB}}\, כאשר  r_{\text{s}}\, הוא עכבת המוצא של מקור האות המחובר לבסיס האידיאלי.
יישומים > מגבר מתח בתדר נמוך

דוגמה טיפוסית לשימוש במגבר פולט משותף מוצגת באיור 3.
קבל הכניסה C חוסם כל רכיב DC של אות הכניסה, והנגדים  R_{1} ו־ R_{2} גורמים למפל מתח על הטרנזיסטור כך שהוא יישאר במצב פעיל לכל טווח הקלט, ולא יכנס לקיטעון. לפלט מופע הפוך למופע רכיב ה-AC של הקלט שהוגבר ביחס של  R_{C}/R_{E} והוסט על פי ערכי ארבעת הנגדים. מכיוון שלרוב  R_{C} גדול, עכבת המוצא של מעגל זה יכולה להיות גבוהה באופן בלתי רגיל. כדי להקל על בעיה זו, נבחר בדרך כלל  R_{C} שהתנגדותו נמוכה ככל האפשר, והמגבר מלֻווה בחוצץ מתח (voltage buffer) כמו עוקב פולט (Common collector).
יישומים > רדיו

מגברי פולט משותף משמשים גם במעגלי תדר רדיו, למשל להגברת אותות חלשים הנקלטים באנטנה. במקרה זה מקובל להחליף את נגד העומס במעגל מכוונן. דבר זה עשוי להיעשות כדי להגביל את רוחב הפס לפס צר המרוכז סביב התדר הרצוי. חשוב מכך, הוא מאפשר למעגל גם לפעול בתדרים גבוהים יותר שכן ניתן להשתמש במעגל המכוונן כדי להדהד כל קיבול בין־אלקטרודות וקיבול טפילי, שבדרך כלל מגבילים את היענות התדרים. מגברי פולט משותף משמשים בדרך כלל גם כמגברי רעש נמוך.
יישומים > שמע

מגברי פולט משותף משמשים גם כמגברי שמע. לדוגמה, יישום עשה זאת בעצמך של מגבר פולט משותף מוצג בהערה זאת.
הערות שוליים

↑  "Common emitter configuration of BJT". Electrical Classroom. ארכיון מ-2021-06-05.
↑  "Distortion and Feedback". sound.whsites.net. אורכב מ-המקור ב-2016-12-20. נבדק ב-2016-01-27. Although it is commonly accepted that emitter... degeneration is feedback, this is only partially true... it has no effect on effective bandwidth or output impedance. Harold Black invented negative feedback, not degeneration (which pre-dated his invention).
↑  Paul Horowitz and Winfield Hill (1989). The Art of Electronics (2nd ed.). Cambridge University Press. pp. 102–104. ISBN 978-0-521-37095-0.
↑  Single-Transistor Audio Amplifier - How the Common Emitter Amplifier Works https://youtube.com/watch/QGInwQa_XEM
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4152084-1 
איור 2: הוספת נגד פולט מפחיתה את ההגבר, אך מגבירה את ליניאריות המגבר ואת יציבותו
איור 3: מגבר פולט משותף חד-קצה העושה שימוש בטרנזיסטור NPN עם ניוון פולט. המעגל המוצמד AC (הקבל, החוסם את כל רכיב ה־DC של אות הכניסה) פועל כמגבר מסיט רמה (שינוי ב־DC) לאות הכניסה. ההנחה כאן היא שמפל המתח בין הבסיס לפולט הוא 0.65 וולט.
דליס דה בורגון

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גבינה, גבינה לבנה עם קליפת עובש 
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  חלב פרה 
 
פרוסת דליס דה בורגון
גבינת דליס דה בורגון (בצרפתית: Le Délice de Bourgogne) היא גבינה צרפתית מחלב פרה ממחוז בורגון בצרפת שהפכה מפורסמת ופופולרית. היא יוצרה לראשונה בשנת 1975 על ידי Jean Lincet ב-Fromagerie Lincet. זוהי גבינת שמנת משולשת בשלה רכה (גבינת שמנת משולשת היא לפחות 75% שומן מהחומר היבש ונוצרת על ידי הוספת שמנת לחלב). המרקם הקרמי נובע מהשמנת הנוספת שמתווספת בתהליך ייצור הגבינה.
מאפיינים

המרקם שלה חלק וקרמי, והטעם מתון, חמאתי ומעט חמצמץ. הקליפה לבנה, רכה ודי חריפה, בעלת ניחוח של פטריות. מומלץ להגיש את הגבינה בפני עצמה או לשלב אותה עם סיידרים ויין לבן.