ג'ורג' קדיש
קורות חיים

צבי הירש קָדושין נולד בעיירה ראסיין שברוסיה (לאחר המלחמה בליטא העצמאית). בהמשך עבר עם משפחתו לעיר הבירה, קובנה. בנעוריו הצטרף לתנועת בית"ר.
לאחר שלמד הנדסה באוניברסיטת קובנה, שימש בשנות ה-30 כמורה למתמטיקה, מדעים ואלקטרוניקה בבית ספר תיכון יהודי בעיר. התעניין במיוחד ברדיו, ואף פרסם ספר עזר ביידיש לחובבי רדיו ("וואָס איז אזוינס ראדיאָ?: הילפֿס-בּוך פֿאָר ראדיאָליבּהאָבּער", 1934). בנוסף החל להתעניין בצילום, ובנה מצלמות.
ב-1940 נכבשה וסופחה ליטא על ידי ברית המועצות, ובקיץ 1941 נכבשה ליטא על ידי גרמניה הנאצית, והיהודים שנותרו בקובנה גורשו לגטו קובנה שכונן בפרוור היהודי סלובודקה.
הפוגרומים האכזריים וההמוניים שביצעו הליטאים הפאשיסטים ביהודי העיר ביוני 1941 הניעו את קדיש, צלם חובב, לתעד את האירועים. בלילה שבין 25 ו-26 ביוני 1941 התנפלו לאומנים ליטאים על בתי סלובודקה ורצחו כ-800 יהודים. כך העיד קדיש לימים:
המלחמה פרצה ב־2 לפנות בוקר, השכם כבוקר ביום ראשון. שמעתי צעקות וצרחות, זה היה ב־8:00 או ב-9:00 בבוקר. הן בקעו מהשכן, שהיה בעל הבית בקומה הראשונה. הרמתי את הראש ושמעתי צעקות, צרחות. לא רציתי לגשת באותו הרגע, מפני שהיה חשוך מדי, הייתה המולה רבה מדי. יותר מדי חיילים התרוצצו בסביבה. אחרי שהצרחות, הצעקות והבכי של השכנה שככו ירדתי במדרגות, פתחתי את דלת המטבח וראיתי את שכני שרוע על הרצפה כשזרועו ואצבעו פשוטות קדימה. מחצית אצבעו הייתה אדמדמה וסביב חזהו היה דם רב. ראיתי אותו אוסף מעט דם מחזהו, טובל את אצבעו וכותב על הרצפה את המילה "נקמה".
ברגעיו האחרונים כתב האיש בדמו ליד גופת בנו: "אידן – נקמה!" – 'יהודים, נִקמו!'. קדיש מיהר לביתו, חזר עם מצלמתו וצילם את הכיתוב. תצלום זה היה לאחד מתצלומיו המפורסמים, והפך לסמל.
זמן קצר לאחר מכן, כאשר החלו עבודות הכפייה בגטו, נשלח לעבודה כטכנאי לתיקון מכונות רנטגן בבית חולים צבאי גרמני. כך נפתחה בפניו האפשרות להמיר מצרכים מבוקשים בסרטי צילום. הוא בנה מצלמה חבויה, באמצעות מצלמת לייקה שעליה הרכיב עדשה קטנה שתוכל לקלוט תמונות דרך חור הכפתור. המנגנון שבנה היה אמין ופשוט להפעלה: את תריס המצלמה הפעיל באמצעות כבל חשמלי שהגיע לכיסו הימני; לאחר שהיה מכוון את חור הכפתור, היה מושך קלות בכבל. הוא צילם בסתר אלפי תצלומים של חיי הגטו, כשמצלמתו תחת מעילו, והוא מצלם דרך תפר הלולאה לכפתור במעילו, שהותקן למטרה זו. מסיבה זו הלך דרך קבע כשהוא נתון במעיל – בחורף במעיל גשם כבד ובקיץ במעיל קל.
קדיש ניצל כל הזדמנות אפשרית לתעד במצלמתו את חיי היומיום בגטו קובנה. הצילום בגטו היה אסור, ובצלמו הוא סיכן את חייו, אולם לדברי אחד מתלמידיו בקובנה, אייב רזניק, קדיש היה נחוש למדי והרגיש כי זוהי שליחותו; "מצלמתי תהיה נקמתי", קבע.
בתצלומיו נראים היהודים שרוכזו בין גדרות הגטו, יהודים עם מיטלטליהם, אנשים בעבודות הכפייה, מעשי רצח, ילדים ונשים זקנות. בחלקם נראים המצולמים כשהם מישירים מבטם למצלמה (כלומר, קדיש שם בהם את מבטחו). בין הצילומים האחרונים היו תמונות השילוחים למחנות העבודה בריגה ואסטוניה ולמחנות הריכוז.
קדיש פיתח חלק מהתשלילים בחדר הרנטגן בבית החולים, ולאחר מכן הבריח אותם אל הגטו בתוך קביים והסתירם בעזרתו של יהודה זופוביץ', סגן מפקד משטרת הגטו, שניצל את מעמדו במשטרה כדי לעזור לפרטיזנים ולמחתרת היהודית בגטו. הכול נעשה בהיחבא; אפילו בני משפחתו של קדיש לא ידעו דבר על כך.
בסוף חודש מרץ 1944 נודע לאס דה ולממונה על הגטו מטעם הגסטאפו, שארפיהרר (אנ') (סַמָּל) ברונו קיטֶל (Kittel), כי יש בגטו צלם בשם קדושין, ושבידו כבר אוסף גדול של תצלומים, והגסטאפו הציע פרס של עשרת אלפים רייכסמארק על ראשו.
אנשי המחתרת האנטי-נאצית גילו לקדיש שהגסטאפו מחפש אחריו ואחר מצלמתו, ובחודש יולי 1944 נמלט מהגטו וירד למחתרת. הוא הותיר מכתב מזויף כדי להטעות את הגסטאפו, ואת המצלמה הסתיר בבור שכרה מתחת לקמין ברזל (אנ').
קציני המשטרה היהודית זופוביץ' (שנספה מאוחר יותר ב-1944 ב"אקציית השוטרים") ואיקא גרינברג לא הסגירו אותו או את מקום הימצאם של התמונות והתשלילים, על אף העינויים הקשים שעינו אותם חוקרי האס-דה.
בעת חיסול הגטו שהה קדיש בצד הארי של העיר, וממקום מסתורו צילם את שריפתו. לאחר נסיגת הגרמנים שב לחורבות הגטו, צילם את שרידיו, וחפר את התצלומים והתשלילים שקבר בכדי חלב מתחת לביתו.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945 נסע מליטא לאזור הכיבוש האמריקני בגרמניה והגיע למחנה העקורים לנדסברג, שם שהה עד 1946. בלנדסברג הוסיף לתעד את החיים במחנה, ושם גם הציג לראשונה את אוסף תצלומיו, בפני הניצולים יושבי המחנות.
בהמשך היגר לניו יורק ועבד כמהנדס מכונות וממציא. (את שם המשפחה "קדיש" אימץ לעצמו עוד בטרם היגר.)
לאחר מכן עבר לעיר הוליווד שבפלורידה, שם התגורר עד מותו.
ג'ורג' קדיש נפטר ב-2 בספטמבר 1997 מסיבוכים של מחלת אלצהיימר, בשנות השמונים לחייו, זמן קצר לפני פתיחת התערוכה בוושינגטון.
הותיר בת, ג'ורג'יה גירי (Georgia Geary).