stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המודל ההליוצנטרי
השלכות תרבותיות של פיתוח המודל ההליוצנטרי > מדע ופילוסופיה > הערעור על תפיסת החושים

המודל ההליוצנטרי הביא להכרה שהחושים אינם מייצגים נאמנה את המציאות. גם אם נראה שגרמי השמים סובבים סביב הארץ - אין זה מחייב שכך היא אכן המציאות. בעקבות זאת השתנו הגדרות האונטולוגיה, כלומר התפיסה של "מהות הדבר הקיים". התכונות נתפסו כנפרדות מן העצמים, בניגוד לתפיסה מוקדמת יותר שגרסה מהות פנימית לתכונות, עד שנחשבו לחלק מן העצמים.
שינוי התפיסה האונטולוגית חייב שינוי במתודה המדעית ובפילוסופיה של המדע. התפיסה האינסטינקטיבית של המתודה המדעית של אריסטו, שהתבססה על תצפיות ישירות בטבע ובארגונו, הוחלפה בפיתוח התאורטי-מתמטי של המדע ובשימוש באביזרי תצפית משוכללים יותר שביטלו את ביטחונם של הפילוסופים במראית העין. ניתן לראות השפעות של תפיסה זו בכתבי רנה דקארט, בספרו "על המתודה" הוא עורך ניסוי מחשבתי שבתחילתו הוא מניח שכל תחושותיו ותפיסותיו אינן מדויקות, ובסופו הוא מגיע למסקנה כי הדרך היחידה לבסס את קיומו של העולם כפי שהוא מכיר אותו היא על דרך הניסוי המחשבתי ולא על סמך התצפית.
ניתן לראות את ההתפתחות בתפיסת החושים גם באמנות של אותה תקופה, ציירים ואדריכלים הרחיבו את השימוש באשליות אופטיות בציורים, ובראשן - פרספקטיבה.
השלכות תרבותיות של פיתוח המודל ההליוצנטרי > מדע ופילוסופיה > ערעור על כוחו של השכל הישר

מושגים רבים, שנראים כיום מובנים מאליהם לרוב האנשים כמו - כוכב, פלנטה, סיבוב כדור הארץ על צירו, שנה (כמשך זמן שלוקח להקיף את השמש), כבידה, חוקי טבע אוניברסלים, היו חסרי משמעות, בלתי מובנים או אבסורדיים לפני המהפכה הקופרניקאית. לדוגמה הרעיון לפיו בני האדם וכל היצורים האחרים שחיים על "אדמה מוצקה" חיים למעשה על קליפה דקיקה המסתובבת במהירות מאות קמ"ש, אך. המרחק העצום אל השמש והעצום עוד יותר אל מערכות כוכבים אחרות היה בלתי נתפס אז והוא קשה להבנה גם לרוב האנשים כיום. הקשר בין אקלים ומזג אוויר לבין היבטים גאופיזיים של מערכת כדור הארץ (סיבוב כדור הארץ סביב השמש, נטיית ציר כדור הארץ ביחס למישור הסיבוב, סיבוב כדור הארץ סביב עצמו)  הוא גם דבר שנובע מתוך תכונות המודל ההליוצנטרי.
המהפכה הקופרניקאית הייתה אחד המקרים הראשונים, בהם הגיון ותצפיות צרופים וזהירים הובילו למסקנות ותאוריות שנראו לאנשים חכמים רבים כנוגדת את השכל הישר. בעקבות תאוריה זו הגיעו תאוריות "מוזרות" נוספות כמו חוקי ניוטון (עצמים אינם נוטים לעצור מעצמם אלא בנוכחות חיכוך), תאוריות גאולוגיות על כדור הארץ, אבולוציה, אקולוגיה (בה יצורים שונים משפיעים זה על זה בצורות עקיפות ומורכבות), תורת היחסות, מבנה היקום (בעל ממדים עצומים במרחב ובזמן), המבנה המוזר של אטומים וחלקיקים, מכניקת הקוונטים ועוד. מדענים מציינים כי המדע, אף כי הוא מבוסס על הגיון, הוא גם סבוך ומורכב, ולכן נראה להדיוטות בלתי מובן, ו"בלתי טבעי". חלק מזה נובע מכך שהאדם בנוי בצורה מסוימת, כדי לתפוס את העולם בחושיו שלו, והוא מתקשה לקלוט לדוגמה מבנים גדולים מאד (כמו כוכבים או מערכות שמש) או מבנים קטנים מאד (כמו תאים, חיידקים או אטומים), וחושי האדם ובינתו מוגבלים ומכוונים כדי לשרוד ב"עולם האמצע".
לקריאה נוספת

Thomas S. Kuhn, The Copernican Revolution: Planetary Astronomy in the Development of Western Thought, New York: MJF Books, 1957
הערות שוליים

↑  Newton's Philosophiae Naturalis Principia Mathematica, אתר Stanford Encyclopedia of Philosophy
↑  The Unnatural Nature of Science
↑  ריצ'רד דוקינס, יש אלוהים?
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13190697g (data)  GND: 4131692-7 
מערכת השמש על פי המודל ההליוצנטרי ועל פי המודל הגאוצנטרי
עותק יווני מהמאה ה-10 של חישובי אריסטרכוס מסאמוס מהמאה ה-2 של הגדלים היחסיים של השמש, הירח וכדור הארץ
ניקולאוס קופרניקוס
מסילת הרכבת לאילת

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל
 עיר:  באר שבע, אילת, חצבה, יטבתה, יהל, שחרות, נמל התעופה רמון, ספיר, פארן, דימונה
 מפעיל:  רכבת ישראל 
 מידע על ההקמה
 עלות:  עד 40 מיליארד שקלים ללא נמל התעלה
 מידע על המסילה
 תחילת המסילה:  דימונה
 סיום המסילה:  אילת
 סוג המסילה:  נוסעים ומשא
 אורך המסילה:  240 ק"מ
 רוחב המסילה:  143.5 ס"מ
 מסלולים:  2
 מספר התחנות:  4 תחנות נוסעים 8 תחנות תפעוליות
 
טקס הנחת הפס הראשון במסילה באר שבע אילת, במעמד השר גד יעקבי, לכבוד ועידת הבונדס, ינואר 1975
מסילת הרכבת לאילת הוא פרויקט מסילתי שמטרתו לחבר בין מרכז ישראל לאילת בקו רכבת חשמלי. הפרויקט מורכב ויקר וצפוי לכלול 63 גשרים באורך כולל של 4.5 ק"מ ו-5 מנהרות באורך כולל של 9.5 ק"מ, ביניהן מנהרה ארוכה שתחילתה באזור ממשית וסופה בערבה. המרחק בין תל אביב-יפו לאילת עומד על 380 ק"מ, והתכנון מדבר על שעתיים נסיעה במהירות של עד 300 קמ"ש. הקמת קו רכבת לאילת החלה כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 (מסילת הדרום), אך נפסקה בשנת 1977, במרכז הנגב במרחק של 170 ק"מ מהעיר. הפרויקט המוצע מבוסס בחלקו על שדרוג מסילה זו.
עלות המיזם הוערכה, בשנת 2021, בכ-40 מיליארד שקל. הוצאות המיזם כוללות רכישת ציוד נייד חשמלי, הכפלת מסילות קיימות (באר שבע – דימונה), שדרוג מסילות, חשמול מסילות וסלילת 240 ק"מ חדשים, לא כולל החיבור לאילת[דרושה הבהרה].
כדאיות כלכלית

הכדאיות הכלכלית של ההשקעה בפרויקט מסילת הרכבת לאילת תמיד הייתה מוטלת בספק. ההצדקה הכלכלית שהוצגה הייתה כקו לרכבות משא שיביל מחצבים ופוספטים מהנגב, ותוצרת ממפעלי ים המלח ליצוא דרך נמל אילת, יבוא (דוגמת פחם, מכולות ורכבים) מנמל אילת למרכז הארץ, ולמעבר ליצוא דרך נמלי הים התיכון לאירופה ("גשר יבשתי" כאלטרנטיבה למעבר בתעלת סואץ).
בשנת 1959 ועדה בין־משרדית שבדקה את הנושא לראשונה הגיעה למסקנה, שרכבת תהיה כדאית רק כאשר היקף הובלות המטענים יגיע ל־700 אלף טונות לשנה. במרץ 1961 דיווח מנכ"ל רכבת ישראל מנחם סבידור כי קו רכבות המשא לדרום שנפתח בשנת 1956, הוא רווחי, מעביר 460,000 טון מטען לשנה ושיש להמשיך את הקו לאילת. ביוני 1961 בדקה ועדה בין משרדית את הכדאיות של השקעה ברכבת לעומת השקעה בכביש. הוועדה העריכה את פוטנציאל שינוע המטען בכ-1.5 מיליון טון לשנה ואת העלות בכ-70 מיליון ל"י. במאי 1963 הוערכה עלות הקמת הקו, כולל שלוחה לסדום (לשימוש מפעלי ים המלח), בכ-127 מיליון ל"י. בנובמבר 1964 חברת ייעוץ צרפתית המליצה על הארכת מסילת הדרום למפעלי הפוספטים באורון ומצומת ממשית למפעלים במישור צפע (אזור תעשייה מישור רותם), אך קבע שהמשך הקו לאילת לא כלכלי בטווח הקצר. בפברואר 1975 הגישה רכבת ישראל הצעת פרויקט לקו בעלות של כחצי מיליארד ל"י. ההצעה הוגשה על בסיס התחזית שבשנת 1980 תנועת המטענים בקו תהיה כ-2.5 מיליון טון בשנה, כמות שמצדיקה את בניית המסילה מבחינה כלכלית, ותכסה לא רק את הוצאות התפעול השוטפות אלא גם את ההשקעה בתשתית.
בשנת 1987 הוקם מסוע המוביל אשלג ישירות משטח מפעלי ים המלח בסדום עד למסילת הרכבת במישור רותם, שם הוא מועמס על רכבות המיועדות לנמל אשדוד או למפעלים אחרים בצפון הארץ (אשלג מסדום ליצוא מנמל אילת המשיך להיות מובל במשאיות), כך שהכדאיות הכלכלית של הקמת שלוחה לסדום כחלק מקו הרכבת לאילת פחתה.
בשנת 2005 העריך פרופסור אילן סולומון מבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית, שמספר הנוסעים והיקף המטענים הצפוי אינו מצדיק את ההשקעה בקו.
בשנת 2009 ד"ר יעקב שיינין וחברת מודלים כלכליים נשכר בידי עיריית אילת לבדיקת תוכנית "השער הדרומי" לבניית תעלה באורך 4.5 ק"מ ונמל עמוק חדש צפונית לעיר, שיחליף את הנמל הקיים. לפי שיינין עלות הקמת נמל התעלה היא כ-1.2 מיליארד דולר, הקמת קו רכבת מטענים (מסילה בודדת בעלת מהירות תכן של כ-70 קמ"ש) היא כ-800 מיליון דולר, ולפרויקט כולו יש כדאיות כלכלית. אך לקו רכבת מהיר, בעל מהירות תכן של כ-300 קמ"ש, אין כדאיות כלכלית, עקב ההשקעה הגבוהה הנדרשת בעבודות עפר, חציבה, גישור וחישמול הקו.
בשנת 2012 טען סגן הממונה על התקציבים במשרד האוצר, שאול מרידור, כי פרויקט הרכבת לאילת אינו כלכלי, ועדיף להשקיע בפרויקטים של הסעת המונים בערים הגדולות.
באוקטובר 2013 פרסמו מרכז שאשא למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטה העברית והחברה להגנת הטבע מחקר מקיף על הכדאיות הכלכלית וההשלכות הסביבתיות של הפרויקט (כולל נמל תעלה בצפון אילת) שמסקנתו החד משמעית היא שאין כדאיות כלכלית.
באוגוסט 2015 נחנכה תעלת סואץ החדשה, מיזם להכפלת קיבולת התעלה למעבר של כ-100 ספינות ביום (לעומת ספינה אחת ליום בנמל אילת), כך שהאטרקטיביות של קו הרכבת לאילת כגשר יבשתי ואלטרנטיבה לתעלת סואץ פחתה. הקו לא צפוי להתחרות בתעלת סואץ כנתיב העברת מטענים מהודו וסין דרך נמל אילת ונמלי הים התיכון לאירופה, עקב עלויות גבוהות בסדרי גודל של שינוע מטענים ביחס למעבר בתעלת סואץ ומגבלות לוגיסטיות המאריכות את משך המעבר ביחס לתעלת סואץ.
תוואי הפרויקט

בבקשה לביצוע בדיקת היתכנות (RFI) שפרסם משרד התחבורה בשנת 2010, מופיע פירוט אפשרי של תחנות לאורך התוואי ובהן: תחנת הרכבת חצבה, תחנת הרכבת ספיר, תחנת הרכבת פארן, תחנת הרכבת יהל, תחנת הרכבת יטבתה, תחנת הרכבת נמל התעופה רמון, תחנת הרכבת שחורת ותחנת הרכבת אילת. בשנת 2012 החליטה חברת נתיבי ישראל האחראית על תכנון המסילה לחלקה לפי 4 מקטעים, לארבעה משרדי תכנון שונים. בין הנקודות העיקריות שסוכמו בתכנון, על סמך בדיקות כלכליות, נקבע כי בין באר שבע לאילת יוקמו ארבע תחנות – דימונה, ספיר, קטורה ורמון. זאת, בנוסף ל-4 מסופי מטענים ו-8 תחנות תפעוליות. תחנת הרכבת אילת תמוקם בשטח נמל התעופה אילת שנהרס עם פתיחת נמל התעופה רמון. קו הרכבת ישמש גם לרכבות משא לשינוע סחורות מנמל אילת למרכז הארץ ולנמלי הים התיכון. לפי דעת חברת נמלי ישראל,
בסוף 2012 הודיע צוות התכנון כי בראשית 2013 צפויה הפקדת התוכנית לסלילתו וכי הצוות בוחן כעת מה תהיה האפשרות הטובה ביותר, מבין שלוש חלופות שונות, לסלילת הקו.
תוואי הפרויקט כולל שלושה חלקים עיקריים:
באר שבע – דימונה: תוואי קיים בן 35 ק"מ שיש צורך לשדרג ולהכפיל אותו.
דימונה–חצבה: תוואי קיים במרבית אורכו בן 70 ק"מ. יש צורך לשדרגו ולהכפילו וכן להאריכו ממסוף צין ועד חצבה (כולל עבודות מנהור).
חצבה–אילת: תוואי חדש בן 170 ק"מ שאותו יש להקים (כנראה במקביל לכביש הערבה) עד צפונית לאילת.
ביקורת

יש שביקרו את היוזמה בטענה כי הפעלת קו זה כרוכה בעלות תקציבית ותפעולית גבוהה. ובאי יכולת להתחרות בתעלת סואץ בשינוע מטענים. כמו כן נטען שיהיו לפרויקט השלכות סביבתיות כבדות, שעיקרן פגיעה וקיטוע השטחים הפתוחים באזור הרגיש של ארץ המכתשים ומספר שמורות טבע. סוגיית העברת חומרים מסוכנים בבאר שבע ודימונה טרם נפתרה, וכך גם הפגיעה בסביבה הכרוכה בחפירת נמל תעלה מצפון לאילת.
הרצליה צמח

אין תמונה חופשית
הרצליה (רג'ינה) צמח (לוקיי) (תרצ"ג 1933 – תשע"ו 2015) גדלה בקהילת ארביל שבצפון עיראק ונטלה חלק בפעילות המחתרת היהודית הציונית בארביל.
ראשית חייה

הרצליה נולדה לשרה ומנשה צמח, בעיר ארביל, שבצפון עיראק. היו לה חמש אחיות מבוגרות ממנה, ואח צעיר ממנה. לאביה, מנשה צמח, היה מפעל לבגדי נשים והוא עסק גם בנדל"ן. היא ומשפחתה גרו בבית בן שתי קומות באזור מחלת אל תעגיל, שהיה אחד משני הבתים היחידים שהתחברו לרשת החשמל. בניגוד לבנות יהודיות אחרות בגילה, התעקשה הרצליה ללמוד בבית הספר לבנות בארביל, ולרכוש השכלה. בשנת 1935 החלו השלטונות בעיראק לאסור כל פעילות ציונית ולכן ניתן היה להצטרף לתנועה הציונית רק בחשאי ובצורה מחתרתית. באותה תקופה יהודי המחתרת בארביל למדו עברית בסתר, וניסו להשיג כל פיסת מידע על המתרחש בארץ.
ההצטרפות למחתרת

בגיל 14 שמעה רג'ינה על אספת תלמידים יהודים במוסול, וכשהתגנבה לאספה עם אחת מחברותיה, גילתה כי התלמידים לומדים עברית בסתר, למרות האיסור להשתייך לתנועה הציונית וללמוד עברית. התלמידים הצעירים לקחו על עצמם סיכון עצום בהפרת איסור זה. לאחר שהצטרפה לקבוצה, שונה שמה של רג'ינה להרצליה (שם עברי), והיא הפכה במהרה לאחת המדריכות של הנערות, שלא הלכו לבית הספר וחלקן אף לא ידעו קרוא וכתוב. לאחר שלמדו לימודי עברית במחתרת, רבות מן הנערות שאבו מפעולות אלו ביטחון עצמי ומרדו בדרך החיים המסורתית של משפחתם. אחדות אף ברחו לישראל לפני ואחרי הקמת המדינה, בלי הסכמת הוריהן.
המעצר באשמת ציונות

ביום הקמת מדינת ישראל, ה' באייר תש"ח 1948, הוקמו בעיראק בתי דין צבאיים, שנועדו לשפוט את יהודי עיראק. התנהל מצוד אחר היהודים, ובכל יום הושלכו עשרות צעירים ומבוגרים לכלא באשמת "ציונות". השלטון העיראקי באותם ימים היה צריך לשנות את החוק ולהכניס לקטגוריית העבירות הפליליות את הציונות, שעונשה החמור היה 7 שנות מאסר. באחד הימים הגיעו שוטרים לביתה של הרצליה ומצאו מכתב בעברית שקיבלה מחברה מישראל ובשל כך נעצרה על ידי המשטרה בגין מציאת חומר ציוני בביתה, לימוד עברית ושיתוף פעולה עם האויב. מאסרה של הרצליה היה המקרה הראשון שבו נעצרה נערה כל כך צעירה בעקבות פעילות ציונית.
תקופת מאסר

הרצליה הושלכה ללא משפט לכלא הגברים היחידי בארביל. היא סבלה מהצקות של הסוהרים והאסירים, ובלילות הייתה מפחדת שיאנסו אותה. בזכות יכולתה של הרצליה לקרוא ולכתוב, הצילה את עצמה מגורל מר: בבוקר הראשון שלה בכלא, היא הציעה לאסירים האנאלפביתים לכתוב למענם מכתבים ואף לקרוא מכתבים שקיבלו מביתם. מעשיה הרשימו את האסירים, ואלה, בתמורה, הגנו עליה מפני הסוהרים, שהיו מציקים לה ומקללים אותה.
פעמיים בשבוע נלקחה הרצליה לחקירה ועונתה קשות כדי להוציא ממנה הודאה על פעילותה הציונית. על אף היותה רק בת 16 בלבד, הרצליה לא נשברה ולא הודתה בפעילות זו. משפחתה שמעה על התנאים הנוראיים שבהם הרצליה שוהה, וניסתה לדאוג לה מבחוץ על ידי ניסיון לשחד את הגורמים האחראים, אך ניסיון זה לא צלח. הרצליה ביקשה שלא יעשו פעולות נוספות למענה, שמא יקרה להם משהו רע. גם כאשר שניים מחבריה למחתרת הכינו תוכנית נועזת במטרה להבריח אותה מהכלא ולהעביר אותה לארץ ישראל, היא סירבה לבוא איתם מחשש שהמשטרה, במטרה למצוא אותה – תפגע במשפחה שלה.
החקירה במשטרה החשאית

ללא משפט המשיכה הרצליה לשבת עוד חצי שנה בכלא עד שנלקחה למשרדי המשטרה החשאית בעיראק, שהייתה ידועה באכזריותה. בעדות שמסרה ל"המיליון שנשכח", ארגון העוסק באיסוף עדויות מיהודים שחיו בארצות האסלאם בתקופת מלחמת העולם השנייה, היא סיפרה שכאשר הגיעה למשטרה החשאית, היא נלקחה לחדר חקירות, שם איימו עליה כי אם לא תודה במעשיה – ישחטו אותה. בנוסף אליה, יהודים רבים עברו התעללויות ועינויים רבים, במטרה להוציא מהם הודאות באשמות שטפלו עליהם. הרצליה שמעה את צעקותיהם מהחדר הסמוך ובמטרה להוציא ממנה הודאה, היא מספרת שאיימו עליה ואמרו לה כך: "את שומעת את הצעקות. אם לא תודי נעשה לך אותו הדבר." הרצליה לא נשברה. לאחר שסירבה להודות נלקחה לבית דין צבאי בבגדד, שם, גזרו עליה עוד שנתיים מאסר. להרצליה לא היה שום סניגור שיגן עליה, ולא הייתה לה שום הזדמנות להביע את דעתה. הרצליה הועברה לכלא נשים לשנתיים נוספות של מעצר.
בית הסוהר לנשים, שביתת הרעב והשחרור

על פי עדותה של הרצליה, היא הוכנסה לכלא נשים בבגדאד יחד עם אסירות ערביות פליליות ואסירות יהודיות שהואשמו בקומוניזם. בבית הסוהר הפשיטו את צמח והלבישו אותה בשק יוטה מלוכלך, דוקרני ומלא כינים. הרצליה רצתה להצטרף לקבוצת האסירות הקומוניסטיות, אך הן דחו את חברתה כששמעו שהיא ציונית. רק אחרי הבטחות מצדה להקשיב לתורה הקומוניסטית, הסכימו לצרף אותה ואף להגן עליה.
בכלא, האסירות הוכרחו לכבס את מדי האסירים הגברים שהיו מלוכלכים בצואה. הן היו משפשפות בגדים מבוקר עד ערב עד שהרגישו כי עורן נתלש ממקומו. הן זכו למזון מועט ביותר שכלל לחם ותמרים, והיו רעבות וכאובות לאחר שהחליטו כי המצב בלתי נסבל, פתחו האסירות בשביתת רעב. מנהל בית הסוהר ניסה לגרום לאסירות להפסיק את השביתה על ידי איומים. בנוסף, קרעו את בגדיהן והכו אותן באלות. מצבן של האסירות הורע, ולאחר עשרים ואחד יום נלקחה הרצליה, שהייתה על סף מוות, ופונתה לבית החולים שם הוחדר לה צינור הזנה והיא הואכלה בכפייה. אף על פי שהשביתה הופסקה בכח, היו לה השפעות חיוביות. שלטונות בתי הסוהר הקלו על האסירות והוסיפו מזון לתפריט. לאחר שנתיים קשות ביותר, שוחררה הרצליה מבית הסוהר, איתנה ברוחה.
עלייתה לארץ

בשנת 1950 שלטונות עיראק הודיעו על חוק חדש: "כל יהודי שרוצה לעלות לארץ ישראל יצטרך לוותר על אזרחותו העיראקית." חודש לאחר ההכרזה, עלו לארץ ישראל למעלה מ-110,000 יהודים מעיראק. עלייה זו נודעה בשם מבצע עזרא ונחמיה.
אחרי שנים של סבל, ברחו הרצליה ומשפחתה מעיראק ועלו לארץ ישראל, במבצע 'עזרא ונחמיה', ללא רכוש כלל, משום ששלטונות עיראק החרימו אותו. הרצליה תיארה את הרגשתה ברגע הנחיתה: "אחרי מה שעבר עלינו, על המשפחה ועליי, אני הייתי מסוחררת מרוב אושר כשהגעתי לארץ ישראל, כי במשך כל הזמן בבית הסוהר חלמתי להגיע לארץ ישראל אם אשאר בחיים, וכשהגעתי הנה לא היה אכפת לי שום דבר."
הרצליה ומשפחתה שוכנו באוהל במעברה בפרדס חנה, ואחרי כשנה עברו לחיפה.
בעקבות נישואיה שינתה הרצליה את שם משפחה מצמח ללוקיי. היא עסקה בהוראה בחיפה ובהמשך הייתה פעילה במפלגת העבודה. הרצליה הוכרה כאסירת ציון, נשלחה לקונגרסים בין לאומיים לספר את סיפורה, ובמשך שנים סיפרה את סיפור מעצרה במוסדות חינוך, בקיבוצים ובצה"ל. היא נמנתה עם חברי הנהלת העמותה ליהודי ארביל.
סיפור חייה של הרצליה הונצח בסרטו של הבמאי יצחק חלוצי 'צמות'.
החיים בארץ ישראל

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא לא אנציקלופדי.
היא נישאה לאורי לוקיי – פולני במקור, שעלה לארץ בילדותו. הם הכירו במסיבה וזמן-מה לאחר מכן החליטו להתחתן. אלו היו נישואים יוצאי-דופן, מפני שנישואים בין-עדתיים לא היו מקובלים באותה התקופה. הם גרו בהדר בתחילת דרכם ואז עלו לכרמל, שם גידלו יחדיו את שלושת ילדיהם – שני בנים ובת אחת. בתקופה שהייתה פעילה במפלגת העבודה, הייתה נוסעת אחת לשבוע לתל אביב, וחוזרת מאוחר בערב. ילדיה אומרים שהייתה אמא קשוחה, אך טובה; למשל, אם אחד מילדיה היה חולה היא הייתה מוודאת שהוא יאכל, גם אם זה אומר להכריח אותו לקום לאכול. היא ובעלה אורי היו יוצאים הרבה לחופשות (פעם בשנה לערך), עם הילדים וגם בלי. היא הייתה בקשר קרוב מאוד עם חמש אחיותיה ואחיה היחיד, שעלו כולם לארץ איתה. משפחותיהם נפגשו רבות, וילדיהם גדלו ביחד. כשנולדו לה נכדים היא הייתה מבלה איתם זמן רב, ונוסעת רבות לבקר את ילדיה ונכדיה. גם כסבתא היא הייתה קשוחה – למשל, הייתה מתעקשת שלא נקרא בזמן האוכל או שלא נאכל קינוח לפני האוכל – ובכל זאת הייתה חמה ואוהבת. היא לימדה אותנו ביטוי או שניים בערבית-עיראקית, ביטויים שבהם הייתה משתמשת היא, ובהם הייתה מכנה אותנו: ביטויים כמו "יקיריי" ו "אהוביי" רק בערבית. כל ערב הייתה שומעת חדשות יחד עם בעלה אורי, ובהחלט ניתן לומר היה על שניהם שחלקו זוגיות מופלאה: הם תמכו אחד בשנייה ואחת בשני ואהבו עד אין-קץ, ובמשך כל 50 שנות נישואיהם כמעט ולא ניתן למצוא תמונה שהם לא ביחד. תמיד זה היה לבוא ל "סבא וסבתא", הם תמיד היו ביחד ודאגו אחד לשני. מוזר יהיה עכשיו לבוא לבקר רק את סבא.
לקריאה נוספת

יהודה אטלס, עד עמוד התלייה: עלילות המחתרת בעיראק, פרק כ"א - שביתת רעב בכלא הנשים, הוצאת מערכות, 1969.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  יובל מלחי, הילדה שרצתה להיות ציונית, באתר קטעים בהיסטוריה
1 2 3 4 5 6 7 8  מנדלקורן, ח', כל יהודי ארביל איתך, מגזין סגולה
1 2  תנועת המחתרת הציונית חלוצית, באתר תנועת המחתרת הציונית חלוצית
↑  הרצליה לוקיי, באתר geni
1 2 3 4 5 6  ספי גבאי, המיליון שנשכח, עדויות מעיראק., באתר המיליון שנשכח, ‏2007
↑  הרצליה לוקיי בראיון בתוכנית זה הזמן, באתר יוטיוב, ‏22 במאי 2016
מבצע שבר ענן

מבצע שבר ענן היה מבצע צבאי שבוצע על ידי גדוד 51 של חטיבת גולני באוגוסט 1999 על יד קלעת דובאי בדרום לבנון.
רקע

בעקבות הערכה שחזבאללה מתכנן להוציא פיגוע בשטח ישראל, נשלחה הפלוגה המסייעת של גדוד 51 של חטיבת גולני להניח מארבים באזור נחל סלוקי. מפקד המבצע היה מג"ד 51 סא"ל אילן אטיאס, שישב בעמדת פיקוד קדמית במוצב ציפורן. את הכוח בשטח הוביל יואב ירום, מפקד הפלוגה המסייעת של גדוד 51. "מחלקת השבע" בפיקודו של שחר בטיטו ויואב המ"פ הציבה מארב בחאלת א-נבעה בצפון הואדי, מחלקת הסיור בפיקודו של נוה אבנטל הציבה מארב בואדי אצטבל עם זירת מטענים במרכז הגזרה. ו"מחלקת השמונה" בפיקודו של רועי גרינבלד יחד עם משה דנגור, סגן מפקד הפלוגה, הציבה מארב בחורבת המבצר הצלבני קלעת דובאי בדרום הגזרה.
מהלך המבצע

היום הראשון עבר ללא אירועים מיוחדים, אך עם אור ראשון בבוקר למחרת תקפו מחבלים את אחד המארבים של גדוד 51, שהיה ממוקם במבצר. המחבלים זיהו את הכוח במבצר וזרקו רימונים דרך החלונות לאולם המרכזי. ממכת האש הראשונה נפצעו שלושה לוחמים, בהם מפקד המחלקה. המחבלים החלו לסגת והתפתח קרב רדיפה אחריהם. הסמ"פ, משה דנגור, יצא מהמבצר עם מספר לוחמים והחל במרדף, והמ"פ יואב יצא עם מספר לוחמים על מנת לחסום את נתיב בריחת המחבלים.
המחבלים שנלכדו בין הכוחות נכנסו לעמדה שהוכנה מראש בגוש גדול של שיחים וסלעים ופתחו באש מדויקת לעבר הכוח המסתער. במהלך ההתקדמות נפגעו שניים מהלוחמים ולוחם נוסף נותק מהכוח. הסמ"פ, שנותר עם שני לוחמים בלבד, ניסה להסתער שוב, אך נתקל באש מדויקת שירו המחבלים. מהצד השני כיתר יואב המ"פ את המחבלים וביקש סיוע לפינוי הנפגעים. המג"ד, ששהה במוצב, הצטרף לכוחות שבשטח על מנת לעזור בקרב. המח"ט צ'יקו תמיר נתן פקודה לפנות את הפצועים ולפגוע במחבלים. היה חשש שחזבאללה יתחיל להפגיז את הכוחות בשטח. המג"ד התקדם לעבר המחבלים ופרס את הכוח לקראת ההסתערות. המחבלים שהיו ערוכים בעמדה מוסתרת פתחו באש לעבר כוח המג"ד. מהאש נהרג חייל אחד ושלושה לוחמים נפצעו, בהם המג"ד.
בעקבות הסתבכות הקרב הגיעו אל עמדת הפיקוד במוצב ציפורן קצינים בכירים בהם מפקד האוגדה תא"ל אפי איתם. בעקבות פציעתו של המג"ד החליט המח"ט להצטרף לכוחות הלוחמים. בהוראת המח"ט החלו תותחים של צה"ל בירי למיסוך עשן על מנת למנוע חשיפה של הכוחות בשטח. בשלב זה המח"ט נתן הוראה ליואב המ"פ להסתער ולתקוף את המחבלים. כעבור מספר דקות של לחימה דיווח המ"פ ששלושת המחבלים בחולייה נהרגו. רק עם רדת החשיכה חזרו הכוחות הלוחמים חזרה למוצב.
תוצאות המבצע

שלושת המחבלים שנהרגו בתקרית היו חבלנים מיומנים, והמבצע פגע ביכולת המבצעית של חזבאללה. המחבלים היו בדרכם להטמין מטענים לרגלי עמדת התצפית במוצב צבעוני. אחד מחברי החוליה היה אחראי החבלה של חזבאללה בגזרה והיה אחראי להנחת זירת המטענים שהרגה את סמ"ר ניצן בלדרן וסגן אוריאל פרץ, לוחם וקצין בגדוד 51, ב-25 בנובמבר 1998. במבצע "שבר ענן" נפלו סמ"ר אייל גואטה וסמל דורון הרשקוביץ. שבעה נוספים נפצעו, בתוכם סא"ל אילן אטיאס מפקד גדוד 51.
לקריאה נוספת

משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005, עמודים 229–232.
חיים הר-זהב, לבנון המלחמה האבודה, תל אביב: הוצאה עצמית, 2019, מסת"ב 9789655990331
הערות שוליים

↑  חיים הר-זהב, "לבנון המלחמה האבודה", הוצאה עצמית, תל אביב, 2019, עמוד 225.
↑  מבצע שבר ענן בדף הפייסבוק של מורשת חטיבת גולני.
↑  דני ברנר, "דורון חתר למגע, בלי לשאול שאלות", באתר ישראל היום, 10 במאי 2016.
↑  גל פרל פינקל,יוזמה בהגנה בשגרה ובמלחמה נחוצה יותר מתמיד, כתב העת "בין המערכות" באתר צה"ל, ‏ מרץ 2021.
↑  אביחי בקר, אייזן פטון, הארץ, 10 בספטמבר 1999, כפי שהועלה באתר פרש.
↑
שירות גלובס, ‏דורון הרשקוביץ שנהרג בלבנון - למנוחות בכרמיאל, באתר גלובס, 19 באוגוסט 1999.
מבצר דובייה
עזרא ברהום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 במאי 1934 (בן 90) בגדאד, ממלכת עיראק 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 כלי נגינה:  עוד, כינור, גיטרה
 
עזרא ברהום (נולד ב-20 במאי 1934) הוא מלחין ונגן עוד ישראלי.
קורות חיים

עזרא ברהום נולד בבגדאד, בירת עיראק למשפחה יהודית, ובגיל 5 החל לנגן על עוד. הוא למד לנגן אצל נגן העוד הטוב ביותר בעיראק, עזרא ימין שמו והוא עיוור, בשיטת הפריטה הכפולה. כבר בגיל 11 הלחין ברהום את השיר הראשון שלו.
בשנת 1950 נורי סעיד ראש ממשלת עיראק התיר ליהודים לעזוב את עיראק, בתמורה לפסילת אזרחותם העיראקית והשארת כל רכושם בעיראק בהיותו בן 17, עלה לארץ ישראל ב-1951 במבצע עזרא ונחמיה, ושהה במחנה ישראל מספר שנים. בתקופה זו פיתח את המוזיקה שלו והוא וחבריו היו מנגנים ושרים.
ברהום למד בקיבוץ שפיים, ובבית הספר למוסיקה.
סגנון ההלחנה שלו הושפע מהמלחינים המובילים של מצרים. הוא הביא את סגנון ההלחנה הזה לישראל של שנות ה-60.
אחד מהשירים הידועים שהלחין הוא יאבו ק'לבי טאייב, שיר שאת מילותיו כתב המשורר הערבי חביב זידאן שווידי מכפר יאסיף. השיר זכה במקום הראשון בפסטיבל למוזיקה ערבית שהתקיים בבית הגפן בחיפה בשנות ה-70. במקור ביצעה את השיר הזמרת היהודיה- מצרית אהובה (שם במה: שאדיה אל כרמל). בשנות ה-70 הרבה ברהום להופיע בטלוויזיה בערבית בתוכנית המוזיקלית מין ליאלינה בניצוחו של פליקס מזרחי.
בשנות ה-70 וה-80 ניגן והלחין יצירות לתזמורת קול ישראל בערבית בניצוחו של זוזו מוסא. הוא הלחין שירים אשר שודרו ברדיו בטלוויזיה והופיע עם אמנים רבים.
שירת בצה"ל בחיל המודיעין והשתתף במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים בתפקיד מודיעין. במהלך המלחמה הוא עלה על מסמך סודי מצרי המספר את סיפור התקיפה בתעלת סואץ.
כאשר נחתם הסכם השלום עם מצרים, התבקש להלחין שיר מיוחד לרגל הסכם השלום, שנחתם לאחר ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל. השיר נקרא "הלי סלאם". השירים שלו שודרו בכל יום בתחנות הרדיו הישראליות והמצריות ובשידורים בעברית כמחווה להסכם השלום. לאחר הסכם השלום, נסע לביקור במצרים ושם נפגש עם אמנים מהתחום.
ברהום נחשב במשך שנים לאחד מנגני העוד הטובים במזרח התיכון[דרוש מקור].
כיום גר בכפר סבא, נשוי לשמחה ולהם ארבעה ילדים ותשעה נכדים. הוא מנהל מועדון מוזיקה, מלחין, מלמד נגינה על עוד ומופיע.
מרדכי פרידלנדר

הרב מרדכי פרידלנדר עם הרב מתתיהו דייטש, הרב מסעוד אלחדד והרב זונדל שטרן, באספת רבני רמת שלמה, חודש אב תשע"ו
הרב מרדכי פרידלנדר עם הרב מתתיהו דייטש, הרב שמחה רבינוביץ והרב שאול רייכנברג, באספת רבני רמת שלמה, חודש חשון תשע"ה
הרב מָרְדְּכַי פְרִידְלַנְדֶר (כ"ג בחשון תש"ד נובמבר 1943 – ח' בטבת תשע"ז ינואר 2017) היה רב וראש ישיבה וראש כולל ומנהיג קהילת שומרי החומות ברמת שלמה.
ביוגרפיה

נולד בבודפשט שבהונגריה להרב שלמה ויוטל פרידלאנדר בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. באותם ימים פלשו הנאצים להונגריה, ואביו נשלח למחנה עבודה ואילו אמו נשלחה לאושוויץ. כתינוק קטן הופקד יחד עם בן דודו אצל משפחה הונגרית בבודפשט. באחד הימים הופצץ הבניין בו שהו והבית נהרס לחלוטין. באופן ניסי ניצלו שני הילדים כשנפלו מתחת לשולחן שהגן עליהם.
בגיל שמונה היגר לארצות הברית יחד עם אמו ואחיו יודא ואחותו מרת מרים קאהן והתיישבו בויליאמסבורג. כבחור צעיר הפך לחסידו של רבי יעקב יוסף מסקווירא ולאחר פטירתו גם של בנו האדמו"ר הנוכחי מסקווירא. למד בישיבת נייטרא אצל רבי מיכאל דוב וייסמנדל ולאחר מכן בישיבת לייקווד אצל רבי אהרן קוטלר.
בשנת תשכ"ה נישא לבתו של הרב דוד לובל. לאחר מכן כיהן במשך ארבע עשרה שנה כר"מ בישיבת "באר שמואל" בבורו פארק. בתקופה זו נסמך לרבנות על ידי רבי משה פיינשטיין.
בישראל

בשנת תשמ"ב עלה לישראל וגר בירושלים. כפי שסיפר מאוחר יותר, מטרת עלייתו הייתה כדי להתמחות בהלכות סת"ם אצל הרב יוסף שלום אלישיב ואצל הרב שמואל הלוי ואזנר. בתקופה זו התבקש לעמוד בראשות מכון משמרת סת"ם של הרב וואזנר. התפרסם במיוחד במומחיותו בהלכות אלו.
בישראל כיהן בראשות ישיבת העולים מארצות הברית "אור חדש" בטלז סטון, וכן בראשות הכולל "בני אפרים". כן שימש כר"מ בישיבת "נווה ציון" בטלז סטון.
בשנת תשס"ה מונה לכהן כרבה של קריית שומרי החומות ברמת שלמה. לצורך כך מונה גם כמו"צ מטעם העדה החרדית.
נפטר בפתאומיות בח' בטבת תשע"ז ונטמן בחלקת החסידים בהר הזיתים.
צאצאיו: בנו הרב שלמה נחום, ממלא מקומו בישיבתו בטלז סטון; חתנו הרב אברהם דוד ליווי, רב ומו"צ בשכונת מקור ברוך בירושלים ומרבני חסידות באיאן, ממלא מקומו בקהילת שומרי החומות ברמת שלמה; חתנו הרב שלמה שטרנברג, ראש כולל בירושלים.