אלעזר מנחם מן שך
מאבקיו בנושאים השקפתיים ותורניים > הרבי מלובביץ' ותנועת חב"ד

הרב שך יצא נגד רבים מחידושיו ותקנותיו של הרב מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מלובביץ', בהם: תקנתו שכל אישה ובת ידליקו נרות שבת בברכה, הנחת תפילין בחוצות קריה, תהלוכות ל"ג בעומר, פעילות בעניין שבע מצוות בני נח לגויים, מסלול לימוד הרמב"ם היומי ועוד. ויכוח מאפיין נרשם ביניהם על הגישה לחוק מיהו יהודי בו ראה הרבי מלובביץ' עיקר גדול, בעוד בעיני הרב שך היה החוק פרט שולי בחוק השבות. באופן כללי הייתה גישתו שעל עם ישראל לרכז את מאמציו במסגרת קיום התורה והמצוות האישיים ולא במבצעים עתירי הד תקשורתי כפי שראה את מבצעי חב"ד, וטען שהגישה של קיום המבצעים הללו מגיעה מחכמות חיצוניות ולא מהתורה[דרוש מקור].
המאבק פרץ לכותרות בשנות השמונים, כאשר הרב שך גינה את מלחמת שלום הגליל, והרבי מלובביץ' ביקר אותו כנכנע לאומות העולם. בתגובה[דרוש מקור] פרסם הרב שך את דעתו כי ביטול השינה בסוכה אצל חסידי חב"ד היא עקירת דבר מן התורה. כאשר פתחה חסידות חב"ד בקמפיין המשיחי שלה, ראה בכך הרב שך כפירה באמונה בביאת המשיח ונזעק נגדה. התנגדותו הייתה כפולה: הוא טען כי הרבי מלובביץ' הוא משיח שקר וכי הדגש שנותנת חב"ד על הצורך והביטחון בביאת המשיח עתה עומדים בסתירה לדברי הנביא חבקוק "אם יתמהמה חכה לו כי בא יבא".
הרב שך התבטא פעמים רבות נגד הרבי מלובביץ' וחסידיו. הוא קרא לחסידי חב"ד "הכת הידוע" ודרש לא להתחשב בהם. בתגובה תקפו אותו חסידי חב"ד בביטאון כפר חב"ד. האדמו"ר מגור הרב שמחה בונים אלתר שצידד בעמדת חב"ד ניסה לתווך בין הצדדים. מנגד הדגיש הרב שך כי המאבק ברבי מלובביץ' אינו אישי-פרסונלי (אף שבכנס בהיכל התרבות כינה אותו "כופר", ואת חב"ד "כפירה ומינות") ואף התפלל לרפואתו בימי מחלתו. את פעולתו האחרונה נימק גם בצורך למנוע משבר אמונה ממאמיניו. במכתב המופנה לראשי הישיבות הליטאיות בשנת 1983 כתב "כאשר כת הידוע אשר מלפנים הייתה נחשבת לאחת משיטות החסידות עם גדולי תורה ויראה והליכתם הייתה על פי דרכם כפי שקיבלו מרבותיהם.. אולם לדאבוננו הרב סטתה כת זו מדרך הישרה והרבו לדבר גבוה גבוה, דברים אשר אין לשמוע ואסור לשמוע, ועקרו את ה-"אני מאמין" המקודש לנו, בתבנית אדם בן תמותה".
המאבק בחב"ד הוסיף שמן ליחסים העכורים בין החסידים והליטאים בשנות השמונים[דרוש מקור][מפני ש...]. חסידי חב"ד טענו כי מאבקו של הרב שך איננו מיוחד נגד חב"ד אלא נגד החסידות כולה. הרב שך הכחיש זאת נמרצות ואמר: "אני מרים את ידי לשמיים, שאף פעם לא עלתה על דעתי, ולא על דעת אף אחד, לעורר המחלוקת של חסידים ומתנגדים". כמו כן, הדגיש את משרתו בשנות השלושים בישיבת קרלין ואת יחסו החם לתלמידים חסידיים שלמדו בישיבותיו. הוא צירף למועצת גדולי התורה של דגל התורה את האדמו"ר מבעלז.
בפברואר 1986 החריף העימות, לאחר פטירתו של הרב יעקב לנדא, רב העיר בני ברק. הרב לנדא היה מחסידי חב"ד אך נמנע מלהתייחס בגלוי לסוגיית המשיחיות והיה בעל תדמית ציבורית נייטרלית. בצוואתו ביקש הרב לנדא למנות את בנו, הרב משה יהודא ליב לנדא, כיורשו. הרב לנדא הבן היה חסיד חב"ד מוצהר ור"מ בישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד. ראש העיר משה אירנשטיין הכריז על מינויו של הרב לנדא הבן לרב העיר במהלך לוייתו של האב, למרות התנגדות הליטאים בראשות הרב שך, שדרשו לקיים בחירות לרבנות העיר. הרב שך התייחס לנושא (תוך אזכור המקווה שבנה הרב לנדא בשיטת בור על גבי בור) בעצרת במהלך הבחירות לראשות עיריית בני ברק, שבהן הציגה דגל התורה לראשונה מועמד משלה לתפקיד, והכריז כי הליטאים אינם מכירים בסמכותו של הרב החדש. במקביל, הורה לרב חיים שאול קרליץ, להקים מערכת קהילתית נפרדת, שתכלול בית דין, מינוי רבני שכונות, מערכת כשרות, רישום נישואין ועוד. מערכת זו, "שארית ישראל", קיימת עד היום.
הסכסוך עם חב"ד היה אחד הגורמים לפרישת הליטאים מ"אגודת ישראל", לאחר שהעיתון "המודיע" השייך למפלגה סירב להימנע מלפרסם את פעילות חסידי חב"ד, כפי שדרש הרב שך.