stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ורה ישראלית
תרגומיה

א"א מילן, פו הדב; ציורים מאת ארנסט ה' שפארד; תרגמו מאנגלית: ו' ישראלית וא"ד שפיר; השירים בספר מתורגמים על ידי נתן אלתרמן, תל אביב: מחברות לספרות, תש"ג. (הוצאות מתוך הספר: "אי-יה חוגג את יום הולדתו"; "חזרזיר נפגש עם פילנפיל", תשנ"ב 1992)
ארנסט המינגוי, וזרח השמש; תורגם מאנגלית בידי ו' ישראלית, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ג 1962. (The Sun Also Rises)
פאמלה הנספורד ג'ונסון, מבוא של אבן; תורגם מאנגלית בידי וירה ישראלית, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ב. (An Avenue of Stone)
ויליאם פוקנר, הבלתי מנוצחים; תורגם מאנגלית בידי וירה ישראלית, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ה 1964. (The Unvanquished)
י' צ'פרפילד, אמיץ; תורגם מאנגלית בידי ורה ישראלית; ציורים מאת אן בישוף, תל אביב: עם עובד ('ספרית דן חסכן'), תשכ"ו. ("קורותיו המופלאות של כלב 'זאב' עשוי ללא-חת".)
ריצ'רד פארקר, הנער מספרד; תורגם מאנגלית בידי ורה ישראלית; ציורים מאת מנחם גפן, תל אביב: עם עובד ('ספרית דן חסכן'), תשכ"ו.
ל. קארול, עליסה בארץ הפלאות; עברית: ורה ישראלית; ציורים: סורניני, תל אביב: מ' מזרחי ('היפות באגדות העולם'), 1966.
משלי איזופוס; עברית: ורה ישראלית; ציורים: פסקדור, תל אביב: מ' מזרחי ('היפות באגדות העולם'), 1966. (הדפסה נוספת: קריית גת: דני ספרים, 2002)
לה פונטין, משלי חיות; עברית: ורה ישראלית; ציורים: פסקדור, תל אביב: מ' מזרחי ('היפות באגדות העולם'), 1966.
ג'"מ בארי, פיטר פן; עברית: ורה ישראלית; ציורים: גיו-פין, תל אביב: מ' מזרחי ('היפות באגדות העולם'), 1966.
סִפורי אלף לילה ולילה; עברית: ורה ישראלית; ציורים: נרי, תל אביב: מ' מזרחי ('היפות באגדות העולם'), 1966. (התוכן: "אלדין ומנורת-הפלא"; "עלי-בבה וארבעים השודדים"; "הנסיך עזים")
פרו, לכלוכית; עברית: ורה ישראלית, תל אביב: מ' מזרחי ('ספרית רקפת'), 1966.
פרו, החתול במגפיים; עברית: ורה ישראלית, תל אביב: מ' מזרחי ('ספרית רקפת'), 1966.
פרו, אצבעוני; עברית: ורה ישראלית, תל אביב: מ' מזרחי ('ספרית רקפת'), 1966.
פרו, היפהפייה הנרדמת; עברית: ורה ישראלית, תל אביב: מ' מזרחי ('ספרית רקפת'), 1967.
אוולין וו, קומץ עפר; תורגם מאנגלית בידי וירה ישראלית, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ז.
סקוט אודל (אנ'), אי הדולפינים הכחולים; תורגם מאנגלית בידי ורה ישראלית; רִשומים מאת יוסף איז'אק, תל אביב: עם עובד ('ספרית דן חסכן'), תשכ"ז. (Island of the Blue Dolphins)
רודיארד קפלינג, הפיל הנאמן; עברית: ורה ישראלית; ציורים: ז'אק פקנאר, תל אביב: מ' מזרחי, 1968.
לואי לרוא, תעלולי לולו ודיתה בכפר; עברית: ורה ישראלית; ציורים: פיר קורון, תל אביב: מ' מזרחי, 1968.
יחזקאל מפאלילה (אנ'), בשדרה השניה; תורגם מאנגלית בידי רות אלמוג, שמונת הפרקים הראשונים תורגמו בידי וירה ישראלית, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשל"ב 1971. (Down Second Avenue)
הערות שוליים

1 2 3  ורה ישראלי שפיר באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  הקבר של ורה ישראלית בבית עלמין הדרום, באתר BillionGraves.
1 2 3  ורה ישראלית, דבר, 14 באוגוסט 1968.
↑  ג. ז. ישראלי [זאב לקוויר], העסקנים הקומוניסטים בארץ-ישראל, דבר, טור 2, 7 באפריל 1953.
↑  אידה צורית, שירת הפרא האציל: ביוגרפיה של המשורר אבות ישורון, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('ספריית זגגי'), 1995, עמ' 156.
1 2  נילי אמיר-סגל, ‏וירה ישראלית – מתרגמת עם נשמה של משוררת, "חדשות בן עזר" 494, 23 בנובמבר 2009.
↑  יהודה אטלס, הרפתקאות דב קטן, שאין לו שכל בכלל, באתר הארץ, 19 באפריל 2004.
↑  לדברי גולן בהקדמה, "השנים שעברו, העברית שהשתנתה והעמיקה והתעשרה והייתה ללשון מתגלגלת ומצטחקת בקלות רבה כל כך, עשו את פו וחזרזיר ואיה של ישראלית ושפירא קשים וגבוהים ומרוחקים מדי לילדים" (מובא בתוך: צפי שועלי, הללו את פו!, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2005).
↑  "אני רוצה לעשות צדק. ורה ישראלית תרגמה בראשית שנות ה-40 לראשונה לעברית את 'פו הדב' ואיש לא זוכר אותה היום, למרות שעשתה עבודה גאונית. כל מה שיש לנו בזיכרון מ'פו הדב' זה ממנה, לא מ[אהרן] אמיר ולא מ[אוריאל] אופק שתרגמו את ספר ההמשך 'הבית בקרן פו'. היא התמודדה עם טקסט מאוד פשוט ומאוד ילדי. [...] [שני מתרגמיו של ספר ההמשך] לא הגיעו לקרסוליה של ישראלית". (יעקב בר-און, להסתכל על העולם בעיניים של ילד, מקור ראשון, מוסף שבת, 12 בינואר 2011).
↑  יורם קניוק, נקודת הקפאון של עפר ותשוקה, דבר, טור 1 ("דבר השבוע"), 23 במרץ 1973.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303816605171  GND: 1139127292  LCCN: nr2002011188  VIAF: 97566589   WorldCat (עם VIAF): 97566589
רשות ניקוז ונחלים ירדן דרומי

רשות ניקוז ונחלים ירדן דרומי היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים בצפון ומערב בקעת הירדן. רשות הניקוז כפופה למשרד להגנת הסביבה. הרשות הוקמה בשנת 1997 כתוצאה מהרפורמה שבוצעה ברשויות הניקוז. יושב ראש הרשות הוא ראש המועצה האזורית עמק המעיינות יורם קרין והמנהל הכללי הוא עובד יבין, המכהן בתפקיד מאז שנת 2016. שטח רשות ניקוז ונחלים ירדן דרומי הוא 662,000 דונם (מתוכם כ-25 אלף הם הנחלים עצמם). הנחלים העוברים בשטח הרשות הם: הירדן, תבור, יששכר וחרוד.
הרשות פועלת מתוקף "חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות" (1957), צו הניקוז (1960), אכרזת הניקוז (1996), וצו רשויות נחלים ומעיינות (2003).
משרדי רשות הניקוז ירדן דרומי ממוקמים בקיבוץ בית השיטה.
רשויות מקומיות בשטח הרשות

מועצה אזורית עמק המעיינות
מועצה אזורית הגלבוע
מועצה אזורית עמק יזרעאל
מועצה אזורית הגליל התחתון
כפר כמא
כפר תבור
שבלי - אום אל-גנם
עין מאהל
אכסאל
דבורייה
נוף הגליל
עפולה
בית שאן
הערות שוליים

↑  רשויות הניקוז, באתר רשות ניקוז שקמה בשור
↑  חוק הניקוז וההגנה מפני שטפונות, תשי"ח–1957, באתר נבו
↑  יצירת קשר, באתר רשות ניקוז ונחלים ירדן דרומי
אורית חסון ולדר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1962 (בת 63 בערך) חיפה, ישראל 
 מקום לימודים:  המדרשה לאמנות  אוניברסיטת תל אביב 
 תחום יצירה:  מיצב, ציור 
 orithasson.com
 
אורית חסון ולדר (נולדה ב-1962) היא אמנית ישראלית רב תחומית, אוצרת ומרצה. יצירותיה עוסקות בסוגיות הנוגעות בביוגרפיה, זהות ומגדר.
ביוגרפיה

חסון ולדר נולדה בחיפה למשפחה שמקורותיה בארצות ערב. היא צאצאית של חיים רחמים יוסף פרנקו, רבה הספרדי של קהילת חברון ומייסד בית החולים חסד אברהם. סבא רבא שלה, חנוך חסון, היה אב בית דין של עדת הספרדים בחברון. דודה, חנוך חסון, היה מנהל תוכניות בטלוויזיה הישראלית וממייסדי פסטיבל הזמר והאירוויזיון.
חסון ולדר סיימה תואר ראשון בפקולטה לאמנויות המדרשה, מכללת בית ברל (1986) ותואר שני (בהצטיינות) בתוכנית הבינתחומית באמנויות, אוניברסיטת תל אביב (2011).
מאז שנת 2008 מרצה חסון ולדר בפקולטה לאמנויות המדרשה, מכללת בית ברל, ומתמחה באמנות חברתית עכשווית. במסגרת זו יזמה פרויקטים אמנותיים בשיתוף קהילות מגוונות. בין היתר היא יזמה והקימה מאגר שיתופי לאמנות ערבית פלסטינית. מטרתו של הארכיון היא לחשוף ולייצר היכרות עם אמנות ותרבות פלסטינית/ערבית החל מחומרים קנוניים של אמנים מוכרים ישראלים ובינלאומיים ועד חומרים "לא רשמיים" ביוגרפיים, שנאספו מהסביבה הקרובה של הסטודנטים. מאז שנת 2019 חסון ולדר מרצה גם בפקולטה לאמנויות בסמינר הקיבוצים.
בעברה הייתה מבקרת אמנות ב-ynet וב-Time Out תל אביב. מאז 2016 היא יועצת אמנותית לגלריית הלובי ולפרויקטים עצמאיים והחל מ-2022 היא חברה בוועד המנהל של מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
בין השנים 2013–2018 כיהנה כמנהלת והאוצרת הראשית של הסדנא לאמנות ברמת אליהו.
עבודותיה

יצירותיה של חסון ולדר הוצגו בגלריות ומוזיאונים בישראל ובעולם ובין היתר במוזיאון פתח תקווה לאמנות, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, מוזיאון ינקו דאדא, גלריה רוארט וגלריה רוזנפלד.
עבודותיה של חסון ולדר עוסקות בסוגיות הנוגעות בביוגרפיה, זהות ומגדר, ושאלות הנוגעות ל. דרך בניית סיטואציות המעלות זיכרון וטראומות היא מטפלת בעברה המשפחתי הטעון.
במיצבים, בציורים וברישומים שלה היא חוקרת מגבלות חושיות של ראייה ותפיסה, כמו גם את הקשר בין המדיום והשפה לבין מצבים פסיכולוגיים ודיסוציאטיביים. בעבודותיה נוכחים מעברים בין מצבי תודעה וזליגות בין צילום וציור.
בשיחה בין חסון ולדר לבין גליה בר אור שפורסמה במגזין ערב רב אומרת חסון ולדר על השיר ״באוהאוס חברתי״ שכתבה 2020: ״השיר מדבר על חתכים שהם עבורי החלוקות לזהויות ולקטגוריות שמהוות חלק מהילדות והזהות שלי, כשהעיר נחתכת לשלוש פרוסות או שלוש שכבות גאולוגיות: הכרמל שבו גדלתי, שכונת הדר בה גדל אבי והעיר התחתית שבה הוריי עבדו. יש גם הצלבה שהבנתי רק מאוחר יותר, כשלמדתי על פוסט-קולוניאליזם ופוליטיקת הזהויות, שהיא הצלבה בין מזרחיות וערביות ובין מיקום גאוגרפי ושכבה סוציואקונומית. הזהות הזו מורכבת. אז לא הבנתי אותה כמו היום. ממש כמו הבאוהאוס, שמקורותיו בגרמניה אבל בחיפה קיבל תמהיל אחר״.
ב-2008 יצרה את עבודת האנימציה Hebron: Create a House, Create a Family. העבודה מתכתבת עם משחקי מחשב המאפשרים לברוא משפחות ומהלכי חיים וירטואליים. היא מספרת סיפור רצח המבוסס על מאורעות תרפ"ט, בה נרצח אבי סבה של האמנית.
ב-2009 הציגה בגלריית החדר תערוכה בשם "PF נזכרתי בדבר" שעסקה במנגנוני זיכרון. בראיון עמה על התערוכה היא שיתפה "התערוכה היא אולי ניסיון הומוריסטי לתפוס זיכרון ולייצג אותו. לבדוק איך מתעסקים במנגנונים של זיכרון ומראים נוף נוסטלגי בציור. "הזיכרון הוא לא רק שלי אלא קולקטיבי. אני עוצרת בתחנות זיכרון תרבותיות ואוספת רגעים היסטוריים״.
ב-2016 הציגה תערוכת יחיד בשם ארכאולוגיה של חושך בגלריית הלובי מקום לאמנות. בתערוכה הוצגו ציורים שעוסקים ב"מאחורי הקלעים״ של פעולת הצילום.
עבודותיה > תערוכות יחיד נבחרות

1993 - לאכול בכפית, גלריה לימבוס, תל אביב-יפו, אוצרת: יהודית גואטה
1998 - בגד גוף, מוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד, אוצרת: רעיה זומר (קטלוג)
2005 - מסובבת, בית האמנים, תל אביב-יפו, אוצרת: מלי דה קאלו
2009 - P.S – נזכרתי בדבר, גלריה החדר, תל אביב-יפו, אוצרת: גילית פישר
2017 - ארכאולוגיה של חושך, הלובי מקום לאמנות ת"א, טקסט: גלעד מלצר
עבודותיה > תערוכות קבוצתיות נבחרות

2008 - הגמד יישא דברו, אוהבים אמנות עושים אמנות, תל אביב-יפו, אוצרת: מורן שוב
2010 - מנופים 2010, תערוכה במרחב הציבורי, ירושלים, אוצרות: צוות מנופים
2010 - מסע והרפתקאות באמנות ישראלית, זולו, ופנטזיות אחרות, מוזיאון נחום גוטמן, תל אביב-יפו, אוצרת: טלי תמיר (קטלוג)
2013 - שוברות קירות, ספר אמניות, מטעם קואליציית ליבי במזרח
2015 - משפחה מורכבת, מרכז עינב, פרס והקרנת עבודת הווידאו: בית החולים האיטלקי
2019 - באוהאוס חברתי, מופע נעילה אירוע באוהאוס חברתי, אוצרת גליה בר אור. עבודת וידאו בשיתוף אלי לולאי סולן רוקפור.
2021 - הלאה לכאן, תערוכה קבוצתית, גלריה דוד ילין, אוצרת נאווה בראזני
2021 - תזכיר אהבה, תערוכת מחווה לגליה יהב, גלריה רוארט
אוצרות

2008 - חורשה זמנית, בשיתוף מעיין שלף, גלריה קו 16, תל אביב
2011 - מתי מגיעים?, גלריה 121, תל אביב
2013 - נשף מכבי האש, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2013 - הלנה מבחוץ ומבפנים, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2015 - חזון העצמות הרטובות:גיל יפמן, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2015 - קו גבול מגרש:שי עיד אלוני, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2015 - הרכבה: אורי לוין, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2016 - איקס, בעקבות מחאת יוצאי אתיופיה, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2016 - לא חשוב לא חשוב: אורי גרשוני, עלמא גרשוני, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2017 - טרזן על סדין, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2018 - שירת גברים: מישל פלטניק, מיצב וידאו רב ערוצי בהשראת מוזיקה ושירה של גברים יוצאי אתיופיה, הסדנה לאמנות רמת אליהו
פרסים ומלגות

2005 מלגה מקרן רבינוביץ' עבור תערוכת היחיד מסובבת
2006 מלגת "אמן בקהילה" ממנהל התרבות, משרד המדע התרבות והספורט
2013 מלגה מקרן רבינוביץ' להשלמת עבודת הווידאו ארט "בית החולים האיטלקי"
מלגת מפעל הפיס עבור היצירה "חברון, בנה לך בית"
הערות שוליים

↑  ארטיביזם 3, נבדק ב-2023-03-10
↑  מצחיק-עצוב, באתר ערב רב Erev Rav
↑  Hebron: Create a House, Create a Family, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית
↑  תערוכה: איך מייצרים מנגנוני זיכרון?, באתר ynet, 8 ביוני 2009
↑  Tarzan on a Bedsheet, Orit Hasson Walder
הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית

| --- | --- |

 פקולטה
 תקופת הפעילות:  1942 (כמכון לחקלאות) 1952 (כפקולטה סדירה של האוניברסיטה העברית) – הווה
 תלמידים
 :  2,000 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°54′18″N 34°48′17″E﻿ / ﻿31.905°N 34.804722222222°E﻿ / 31.905; 34.804722222222
 www.agri.huji.ac.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית (למפת גוש דן רגילה) הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית (למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית   he הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמיתhe הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמיתמפת  __ רחובות [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית גזר מדרום: __ קריית עקרון, __ מועצה אזורית ברנר ממערב: __ מועצה אזורית גן רווה ממערב ומצפון: __ נס ציונה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
האודיטוריום ע"ש אריוביץ' בקמפוס רחובות
הפקולטה למדעי החקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית היא פקולטה של האוניברסיטה העברית הממוקמת בצפון רחובות. זוהי הפקולטה היחידה של האוניברסיטה שממוקמת מחוץ לירושלים. כמו כן, היא המכון היחיד ללימודים אקדמיים במדינת ישראל המציע גם תארים אוניברסיטאיים במדעי החקלאות. כיום לומדים בה למעלה מ-2,000 סטודנטים.
היסטוריה

הצעד החשוב הראשון לקראת הקמת הפקולטה ברחובות נעשה בשנת 1937, כאשר מר יצחק אוכברג, יהודי מדרום אפריקה, ייסד קתדרה לכלכלה חקלאית ע"ש בתו רות, ופרופ' יצחק אלעזרי-וולקני הופקד על הקתדרה. באותו הזמן ניסחה האוניברסיטה העברית גרסה סופית של לימודי החקלאות ברחובות, וקבעה משך לימודים של חמש שנים לתואר "מוסמך", מהן שנתיים בירושלים ושלוש שנים ברחובות.
בשנת 1942 פתח המכון לחקלאות את שעריו ולמדו בו 21 סטודנטים לתואר שני.
בשנת 1985 נפתח בית הספר לרפואה וטרינרית ע"ש קורֵט (Koret). זהו המוסד היחיד בישראל המעניק תואר "דוקטור לרפואה וטרינרית" (D.V.M).
בשנת 1952 הפך המכון לפקולטה סדירה באוניברסיטה, המקנה תואר מוסמך ודוקטור לפילוסופיה. כמה שנים אחר כך, עקב הביקוש למורים ולמדריכים בעלי השכלה גבוהה, הונהגו בפקולטה גם לימודים לתואר בוגר במדעי החקלאות. נוסף על הלימודים הסדירים נפתחו מסלולים מיוחדים, ובהם הקורסים לרכזי משקים.
בשנת 1978 הוקם בפקולטה בית-הספר לכלכלת-הבית, שהוסב מאוחר יותר לבית-הספר למדעי התזונה, והפקולטה הוסמכה להעניק תואר בוגר במדעי התזונה. משנת 1996 (תשנ"ז) החלה הפקולטה להעניק תואר מוסמך במדעי התזונה.
בשנת 1986 הוקם בקריה החקלאית בבית דגן, סמוך למרכז וולקני, בית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי. זהו בית החולים האוניברסיטאי היחיד לחיות בישראל. בבית החולים עוברים הסטודנטים לווטרינריה את הכשרתם הקלינית ולמעלה מ-10,000 בעלי חיים מטופלים בו מדי שנה.
בשנת 1987 נפתח המדור ללימודי חוץ, המרכז את כל הלימודים שלא לתואר. המדור מנוהל על ידי ועד מנהל, המורכב מנציגי האוניברסיטה ומנציגי הפקולטה.
מחקר ומסלולי לימוד

כיום פועלים בפקולטה לחקלאות מספר בתי ספר ומכונים כולל המכון לביוכימיה, מדעי המזון והתזונה, המכון למדעי הצמח, וגנטיקה בחקלאות, המחלקות לאנטומולוגיה, כלכלת סביבה וניהול, מדעי בעלי-חיים, מדעי הקרקע והמים, מחלות צמחים ומיקרוביולוגיה ובתי הספר לתזונה ולווטרינריה, והחוג לניהול מלונאות, משאבי מזון ותיירות. בפקולטה קיימות גם חטיבות לימוד על-חוגיות לביוטכנולוגיה ולאגרואינפורמטיקה.
כמו כן פועלים בה כמה מרכזי מחקר, ביניהם מרכז טריווקס לחקר דבורים, המרכז למחקר בנוטריגנומיקה ומזון פונקציונלי, מרכז מחקר לחקלאות סביבה ומשאבי טבע, המרכז למחקר בכלכלה חקלאית והמרכז למחקר מדעי הצמח בחקלאות.
הפקולטה מציעה תוכניות אקדמיות ללימודי בוגר, מוסמך ותואר דוקטור בחקלאות, תזונה ורפואה וטרינרית. בנוסף, מציעה היחידה ללימודי חוץ תוכניות לימודים בינלאומיות מקוצרות למוסמך במדעי הצמח וכן קורסים קצרים בנושאים שונים.
מתחם הפקולטה כולל מעונות סטודנטים הפזורים על פני 10 בנייני מגורים וכוללים כ-350 מיטות לסטודנטים רווקים. קיימות גם מספר דירות לסטודנטים נשואים.
דקאני הפקולטה לדורותיהם

|  | שם | תקופת כהונה |
| --- | --- | --- |
| 1 | יצחק וולקני-אלעזרי | 1942–1949 |
| 2 | מנחם פלאוט | 1949–1952 |
| 3 | הלל אופנהיימר | 1952–1954 |
| 4 | שלמה רביקוביץ | 1955–1958 |
| 5 | צבי אבידב | 1959–1962 |
| 6 | חיים הלפרין | 1962–1964 |
| 7 | שמואל הורביץ | 1964–1968 |
| 8 | שאול מונסליזה | 1968–1971 |
| 9 | יאיר מונדלק | 1971–1974 |
| 10 | יצחק הרפז | 1974–1977 |
| 11 | יהודית בירק | 1977–1980 |
| 12 | עמרם אשרי | 1980–1983 |
| 13 | רפי גורן | 1983–1986 |
| 14 | אילן חת | 1986–1989 |
| 15 | נחום סנפיר | 1989–1993 |
| 16 | יונה חן | 1993–1997 |
| 17 | חיים רבינוביץ | 1997–2001 |
| 18 | יצחק הדר | 2001–2005 |
| 19 | אלי פיינרמן | 2005–2009 |
| 20 | אהרון (רוני) פרידמן | 2009–2013 |
| 21 | שמואל וולף | 2013–2017 |
| 22 | בני חפץ | 2017–2022 |
| 23 | שאול בורדמן | 2022- |
ראו גם

רשימת מרצים בפקולטה שיש להם ערך בוויקיפדיה העברית
קובה

ערך זה עוסק במדינה באיים הקריביים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
כפר טאינו משוחזר בקובה
הרפובליקה של קובה (בספרדית: República de Cuba) היא מדינת אי בצפון האיים הקריביים, בין הים הקריבי, מפרץ מקסיקו והאוקיינוס האטלנטי. מצפון לקובה נמצאים ארצות הברית ואיי בהאמה, ממערב מקסיקו, מדרום איי קיימן וג'מייקה ומדרום-מזרח האיטי, כמו כן גובלת במפרץ גואנטנמו הנמצא בדרומה ומהווה מובלעת של ארצות הברית.
קובה היא המדינה המאוכלסת ביותר באיים הקריביים. תרבותה ומנהגיה הושפעו מהתרבות האינדיאנית המקומית, מהאימפריה הספרדית ששלטה בה במשך קרוב ל-400 שנה ומתרבויות העבדים האפריקאים שהובאו אליה.
מאז המהפכה הקובנית ב-1959, מתקיים בקובה משטר חד-מפלגתי קומוניסטי, שפיתח בה תשתיות ציבוריות ומערכות רווחה, חינוך ובריאות מסובסדות. בינה לבין ארצות הברית שוררת מאז מתיחות שהגיעה לשיאה במספר תקריות בשנות השישים. ארצות הברית אף הטילה על קובה אמברגו שהשפיע על כלכלת המדינה, והפך אותה לתלויה בבעלת בריתה, ברית המועצות. לאחר התפרקות הגוש המזרחי פקד אותה משבר כלכלי חריף, שאילץ אותה לפתוח מעט את שעריה, וב-2015 בתקופתו של אובמה חידשה רשמית את יחסיה הדיפלומטיים עם ארצות הברית, יחסים שנותקו מחדש בתקופת ממשל דונלד טראמפ.
היסטוריה

ראשוני המתיישבים בקובה היו בני הגואנחטביי, בסביבות 5300 לפנה"ס, ובעקבותיהם הגיעו גם בני הסיבוניי והטאינו. רוב התושבים היו חקלאים, אך היו ביניהם גם ציידים-לקטים.
היסטוריה > השלטון הספרדי

קובה נמנית עם המקומות הראשונים אליהם הגיע כריסטופר קולומבוס ביבשת אמריקה, ב-28 באוקטובר 1492. הספרדים החלו ליישב את קובה ב-1511 והפכו אותה למושבה. התנגדות התושבים המקומיים לספרדים דוכאה בכוח, לעיתים תוך ביצוע מעשי טבח באוכלוסייה המקומית. מנהיגם, אטואי, הוצא להורג ב-1512, וב-1514 הושלמה ההשתלטות הספרדית על האי.
ב-1513 ייסד פרננדו השני את מוסד האנקומיינדה, לפיו ילידי המושבות שבהן שלטה ספרד "שילמו" לספרדים שהתיישבו בה בעבודה בתמורה למזון ולהדרכה דתית. הניסיון ליישם את המדיניות הזו בקובה נכשל, לאחר שחלק מהילידים נחשפו למחלות שהביאו הספרדים, ואחרים סירבו לעבוד ונמלטו. חרף היחסים הקשים בין הספרדים לבין הקובנים הילידים, במספר מקרים שיתפו הצדדים פעולה. הילידים לימדו את הספרדים לגדל טבק ולייצר סיגרים. נישואי תערובת, בעיקר של גברים ספרדים ונשים ילידות, הביאו ללידתם של מסטיסוס, או כפי שכונו בידי הקובנים הילידים – "גוּאַחִירוֹ" ("אחד משלנו"). בסופו של דבר נטמעו הילידים והמסטיסוס בספרדים, תרבותם נכחדה, וכל שנשאר ממנה הוא שמותיהם של מקומות ומילים שונות.
שני אירועים נוספים השפיעו על המאזן הדמוגרפי בקובה. במהלך מלחמת שבע השנים השתלטו הבריטים על קובה למשך כשנה (בין 1762 ל-1763), והביאו עמם אלפי עבדים מאפריקה. בעקבות מרד העבדים בסן דומנג (האיטי של ימינו), בין השנים 1791–1804, נמלטו לקובה צרפתים רבים, שהביאו עמם את עבדיהם.
במהלך השלטון הספרדי בקובה התפתחו בה תעשיות הסוכר והטבק, וקובה הייתה ליצואנית הגדולה בעולם של מוצרים אלה.[דרוש מקור]
היסטוריה > המאבק לעצמאות

בראשית המאה ה-19 זכו כל מושבותיה של ספרד באמריקה הלטינית בעצמאות, למעט קובה ופוארטו ריקו. אף שלא זכו  בעצמאות, הושפעו הקובנים מהמתרחש ביבשת, ותנועות עממיות החלו לקום. חלק מהתנועות קראו לביטול העבדות, אחרות לשוויון בין לבנים למולאטים, תנועות שדרשו רפורמות שיפחיתו בשליטה הספרדית במסחר, והיו תנועות בדלניות שקראו לעצמאות מלאה. רוב התנועות דוכאו במהרה.[דרושה הבהרה]
ביולי 1867 הוקם ארגון בדלני חדש, שנבדל מקודמיו בכך שבהנהגתו היו כמה מהעשירים שבבעלי המטעים בקובה, ובהם קרלוס מנואל דה סספדס, שהיה לדמות הבולטת בו. ב-10 באוקטובר הגיע סספדס לעיירה יארה, שחרר את עבדיו, וקרא להם להצטרף אליו למאבק למען עצמאות קובה. קריאתו, שנודעה בשם "Grito de Yara" ("קריאת יארה"), סימנה את פרוץ מלחמת עשר השנים. המורדים לא הסתפקו בפעילות צבאית, ובאפריל 1868 התכנסה בקמגואיי אספה מכוננת שהורכבה מנציגי האזורים שנטלו חלק בקרבות, שהכריזה על כינונה של רפובליקה בראשותו של סספדס. הממשל הקולוניאלי הגיב להתרחשויות ביד קשה, אך הצליח להכניע את המורדים רק ב-1878.
כבר ב-1879 ניצתה האש מחדש, במה שכונה "המלחמה הקטנה", אך המרד לא זכה לתמיכה נלהבת, מאחר שהקובנים היו מותשים מהמלחמה הקודמת[דרוש מקור], והמרד הסתיים ב-1880. ב-1886 הייתה קובה לאחד המקומות האחרונים בעולם בהם בוטלה העבדות, צעד  שהביא לשינויים דמוגרפיים וחברתיים באי. במקביל, גברה המעורבות האמריקאית בקובה, והיקף ההשקעות האמריקאיות בה עמד על כ-50 מיליון דולר בשנת 1895. כלכלתה של קובה הפכה במידה רבה תלויה בארצות הברית.
ב-24 בפברואר 1895 פרצו מהומות ברחבי קובה, שבישרו את פרוץ מלחמת העצמאות הקובנית. המורדים השתלטו בהדרגה על ערים וכפרים באי, ואף ניסחו לעצמם חוקה. בסופו של דבר, הייתה זו מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 ששמה קץ לשלטון הספרדי בקובה. פיצוץ ספינת המלחמה "מיין" בנמל הוואנה ב-15 בפברואר, בנסיבות השנויות במחלוקת גם כיום, הוביל את האמריקאים להכריז מלחמה על ספרד. ב-10 ביוני פלשו האמריקאים למפרץ גואנטנמו, וב-12 באוגוסט כבר שלטו בקובה כולה.
ב-1 בינואר 1899 הונהג ממשל צבאי אמריקאי בקובה. ב-1901 קיבל הקונגרס האמריקאי החלטה הידועה כ"תיקון פלאט", שנכפה על קובה כתנאי לעצמאותה. ההחלטה התירה לארצות הברית להתערב בנעשה בקובה כדי להגן על אינטרסים אמריקאיים ואפשרה הקמת בסיס של הצי האמריקאי בשטח האי. במהלך השנים הצטמצמה תחולתו של תיקון פלאט, והזכר היחיד לו כיום הוא הבסיס הצבאי האמריקני במפרץ גואנטנמו, הכולל גם מתקן מעצר. ב-31 בדצמבר נבחר תומאס אסטרדה פאלמה לנשיאה הראשון של קובה. ב-20 במאי 1902 החלה כהונתו, והשלטון האמריקאי הסתיים.
היסטוריה > קובה העצמאית

בראשית דרכה הייתה קובה מדינה דמוקרטית, אך השלטון בה נטה לחוסר יציבות[דרושה הבהרה], והיה נתון למעורבות עמוקה של ממשלת ארצות הברית וחברות אמריקניות. ב-1933 אירעה במדינה הפיכה, שבעקבותיה תפס את השלטון הרודן פולחנסיו בטיסטה. מ-1940 עד 1944 הוא שלט כנשיא נבחר ולאחר מכן כיהן כחבר סנאט וב-1952 ביצע הפיכה נוספת והשתלט על קובה שוב. בטיסטה דיכא את הכוחות הסוציאליסטיים במדינה וארצות הברית תמכה בשלטונו.
ב-1953 החל פידל קסטרו בפעילות נגד השלטון. פעולותיו נכשלו, והוא נאסר, ולאחר מכן הוגלה. ב-1956 שב לקובה, והחל בלוחמת גרילה נגד צבאו של בטיסטה, עד להשלמתה של המהפכה הקובנית בשנת 1959 ועלייתו לשלטון. קסטרו הפך את קובה למדינה קומוניסטית, ומבעלת ברית של ארצות הברית, היא הפכה ליריבתה המרה. ארצות הברית ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם קובה, והטילה עליה אמברגו. המתיחות בין המדינות הגיע לשיאה בפלישה למפרץ החזירים ב-1961 ובמשבר הטילים ב-1962.
בשל האמברגו שהוטל עליה, הייתה כלכלתה של קובה תלויה בבעלת בריתה החדשה, ברית המועצות, ומרבית הסחר של קובה היה עם מדינה זו[דרוש מקור]. עם פירוק ברית המועצות ב-1991, נקלעה קובה למשבר כלכלי חריף. בניסיון להתמודד עם המשבר, החליט קסטרו לנצל את הפוטנציאל התיירותי של קובה, ופתח את שעריה לתיירות מערבית. במקביל, החלה ממשלת קובה בפיתוח מיזמים משותפים עם חברות מערביות בתחומי החקלאות, התעשייה והתיירות. כתוצאה ממדיניות זו, השתפר מצבה הכלכלי והמשטר שרד גם לאחר קריסת בעלת בריתו העיקרית.
ב-2006 העביר קסטרו את השלטון לאחיו, ראול קסטרו, עקב מצבו הבריאותי, והלה שימש כנשיא בפועל. ב-2008 נבחר ראול קסטרו לנשיא באופן רשמי. מאז החל ראול קסטרו למלא את התפקיד, נערכו במדינה רפורמות מדודות, שאפשרו באופן חלקי החזקת רכוש פרטי.
קובה וארצות הברית ניהלו מגעים, שהוכרזו לראשונה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה בדצמבר 2014, לחידוש יחסיהן הדיפלומטיים לאחר נתק של חצי מאה. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות חודשו רשמית ביולי 2015, כאשר נפתחה שגרירות קובנית בוושינגטון די. סי., לראשונה מאז 1961 בימי המלחמה הקרה. הנציגות האמריקאית נפתחה רשמית בהוואנה באוגוסט, עם טקס רשמי בהשתתפות מזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי. בתקופת ממשל דונלד טראמפ הוטלו מחדש המגבלות על קובה, בין היתר הופסקו הקרוזים לקובה, שהיוו מקור צמיחה כלכלית של המדינה.
ב-2018 הועברו מושכות השלטון לידי סגנו של ראול קסטרו, מיגל דיאס-קאנל שנבחר במקומו לנשיא
פוליטיקה ומשטר

בקובה מונהג משטר חד-מפלגתי, שבו המפלגה החוקית היחידה היא המפלגה הקומוניסטית.
פוליטיקה ומשטר > הרשות המחוקקת

הרשות המחוקקת בקובה היא האספה הלאומית של כוח העם ("Asamblea Nacional del Poder Popular"), המונה 609 חברים, הנבחרים אחת לחמש שנים. מחצית מהחברים ממונים בידי ארגונים יציגים שונים (ארגוני חקלאים, ארגוני סטודנטים וכיוצא באלה) ומחציתם נבחרים בבחירות אישיות באסיפות אזוריות, בהן רשאי להשתתף כל אזרח שמלאו לו 16 שנים. בבחירות אלה מתחרה מועמד אחד בלבד על מושב באספה, ההצבעה היא בעדו או נגדו, והוא נדרש להשיג 50% לפחות מהקולות. ככל הנראה יעד זה אינו קשה במיוחד, שכן בבחירות שנערכו בשנת 2008, למשל, השיגו כל המועמדים לפחות 85% מהקולות.
בסמכותה של האספה הלאומית לחוקק חוקים, לתקן את החוקה, לאשר את התוכניות הכלכליות של מועצת השרים ואת תקציב המדינה, וכן להעניק חנינות. האספה הלאומית מחולקת לוועדות, הממונות, בין היתר, על נושאים אלה: כלכלה, תעשיית הסוכר, מזון, תעשייה, תחבורה ותקשורת, תשתיות, יחסי חוץ, בריאות, ביטחון וסדר ציבורי.
הסמכות ליזום הצעות חוק אינה מצויה רק בידי הממשלה או חברי האספה הלאומית, וגם אזרחים שאספו 10,000 חתימות רשאים ליזום חקיקה ולהציעה לאספה הלאומית.