דליה כרמל
פרשת המכתב המזויף

בתחילת שנות ה-50 התנהלו שיחות בין מצרים לבריטניה על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ. ממשלת ישראל ראתה בפינוי סכנה לביטחונה בשל הסרת החציצה שבקיום הבסיסים הבריטיים, בין ישראל לבין מצרים שבשלטון גמאל עבד אל נאצר העוין לישראל.
באמ"ן עלה רעיון לחבל במתקנים בריטיים ואמריקאים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת מצרית, ובכך לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים ולגרום לביטול הפינוי. בשליחות אמ"ן פעלה אז במצרים חוליית ריגול, שחבריה גויסו מקרב היהודים המקומיים. החוליה הופעלה על ידי יחידה 131 שפעלה במסגרת אגף המודיעין, שמטרתה ביצוע פעולות מיוחדות בארצות אויב. את החוליה הקים שליח אמ"ן אברהם דר, שהגיע למצרים בשנת 1951 בזהות בדויה, של "ג'ון דרלינג" - אזרח בריטי מגיברלטר, במטרה לגייס צעירים מתוך תנועות הנוער הציוניות במצרים. הפיקוד על החוליה נמסר לסא"ל מרדכי בנצור, מפקד יחידה 131. אברי אלעד, איש מודיעין בעל עבר מפוקפק, הגיע למצרים בסוף חודש יוני 1954 בזהות בדויה של גרמני בשם פאול פרנק, לשעבר קצין בוורמאכט, הפועל במצרים כנציג חברה מסחרית גרמנית, כדי להפעיל את פעולות החבלה של החוליה. ב-2 ביולי 1954 בוצעה הפעולה הראשונה: אנשי החוליה הטמינו מטען חבלה קטן בתא דואר באלכסנדריה, וגרמו לשריפתו. ב-14 בחודש בוצעה הפעולה השנייה: מטענים מתלקחים הונחו בספריות האמריקאיות בקהיר ובאלכסנדריה וגרמו לשריפות. הפעולה השלישית נועדה להתבצע ב-23 ביולי ביולי וכוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה. הפעולה נכשלה על מדרגות בית קולנוע באלכסנדריה, כאשר מטען תבערה התלקח בטרם עת בכיסו של אחד מחברי החוליה, שנעצר במקום. לאחר מכן נעצרו כל חברי החוליה. היחיד שלא נעצר היה אברי אלעד, שהצליח להתחמק ממצרים. חברי החוליה הועמדו לדין. ראשי החוליה, ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר, נידונו למוות והוצאו להורג בתלייה. שניים אחרים נידונו למאסר עולם. האחרים נידונו לתקופות מאסר של 15 ו-7 שנים. שניים ממחברי החוליה זוכו.
האירועים הללו היו בגדר כישלון מהדהד של המודיעין הישראלי וניתן להם בתקשורת הכינוי "העסק הביש". בעקבות הכישלון התחוללה בישראל סערה פוליטית שקיבלה את הכינוי "הפרשה". במרכזה עמדה השאלה "מי נתן את ההוראה?". עיקרה של המחלוקת היה האם את ההוראה לביצוע הפעולה הכושלת נתן שר הביטחון פנחס לבון, או ראש אמ"ן בנימין גיבלי. שני האישים הטיחו זה בזה את האשמה על מתן ההוראה. במסגרת הטחת האשמות הדדית זו נטלה דליה כרמל תפקיד חשוב.
לגיבלי לא הייתה כל ראיה לטענתו שלבון נתן את ההוראה לביצוע הפעולה, והוא החליט לייצר ראיה כזאת באמצעות הכנסת זיוף להעתק מכתב ששלח בשעתו לרמטכ"ל משה דיין. ב-12 ביולי 1954 נסע הרמטכ"ל לביקור בחו"ל. במהלך ביקורו נשלחו אליו מספר מכתבים מגיבלי אשר העתקיהם נשמרו בתיקי אמ"ן. העתק מכתבו של גיבלי לדיין מיום 19 ביולי 1954 זויף על ידי מזכירתו דליה כרמל, על פי הוראתו של מרדכי בנצור. גיבלי ידע על הזיוף, ואף הורה לבצעו. בזיוף הוכנסה למכתב המקורי בדיעבד הפסקה האומרת בין היתר: "על פי הוראתו של לבון הכנסנו לפעולה את החבריה של מאה שלושים ואחד".
ראש הממשלה משה שרת לא היה מעורב בפעולה, ונודע לו עליה רק אחרי הכישלון והמעצרים. שרת ביקש לברר מי היה האחראי לתסבוכת, והקים לשם כך את ועדת אולשן-דורי, שכללה את נשיא בית המשפט העליון השופט יצחק אולשן, ואת הרמטכ"ל בדימוס יעקב דורי. המכתב המזויף הונח על שולחנה של ועדת אולשן-דורי, ועל פי מסקנות השניים "הכניס ספק בלבנו בדבר האשמה כי שקר בפי ראש אמ"ן". למרות הטלת הספק לא הצליחה הוועדה להגיע לחקר האמת וכתבה במסקנותיה שהוגשו לשרת ב־12 בינואר 1955: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון. עם זאת, איננו בטוחים שלבון אמנם נתן את ההוראות המיוחסות לו".
במהלך אותה שנה נשלחה דליה כרמל על ידי מפקדיה ללונדון, לשרת כמזכירתו של נספח צה"ל בבריטניה מיכאל בן-גל.
הצנזורה הצבאית הטילה איפול כבד על פרסום פרטי "העסק הביש", ובמשך שנים רבות הייתה ההתייחסות לנושא זה בעיתונות במילות קוד וברמזים בלבד. דליה כרמל קיבלה בתקשורת את הכינוי "המזכירה".