stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בריגדיירו

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מגדן 
 על שם:  בריגדיר 
 מטבח:  המטבח הברזילאי 
 מוצא:  ברזיל ברזיל
 תאריך יצירה:  1946 
 מרכיבים עיקריים:  האגלסלג, חמאה, אבקת קקאו, חלב מרוכז 
 
בריגדיירו הוא כדור שוקולד ברזילאי ומעדן פופולרי בברזיל שנוצר בשנות ה-40 של המאה ה-20, ואשר נקרא מאוחר יותר על שמו של איש הצבא והפוליטיקאי אדוארדו גומס (Gomes). את הבריגדיירו מכינים מחלב מרוכז, אבקת קקאו ומרגרינה בלבד.
אדוארדו גומס היה קצין בדרגת "בריגדיר" (בפורטוגזית: Brigadeiro; בריגדיירו, ומכאן שם המעדן) בחיל האוויר הברזילאי, דרגה המקבילה ל-Rear admiral, ומקבילתה בישראל היא תת-אלוף. גומס נודע עקב חלקו בדיכוי הפיכת הנפל הקומוניסטית בריו דה ז'ניירו. לאחר הדחתו של ז'טוליו ורגאס התמודד גומס בבחירות והפסיד פעמיים, בשנת 1946 לגספאר דוטרה ובשנת 1950 לורגס.
עם תום השגשוג שחוותה ברזיל במרוצת שנות מלחמת העולם השנייה, שרר מחסור במוצרי יסוד במרוצת שנותיה הראשונות של הרפובליקה השנייה. לנוכח הקושי בהשגת מוצרים שונים כגון ביצים, סוכר, חלב טרי ומוצרים מיובאים, כגון אגוזים ופירות אירופאים שונים מחד, ולאור כניסתה של חברת נסטלה (Nestlé) לשוק הברזילאי עם אבקת קקאו, מאידך, נולדה גרסה פשוטה יותר של כדור השוקולד. כך, הימצאותו של מוצר חדש וזול בשוק שהיווה תחליף למחסור, מותג קליט וקלות ההכנה חברו יחדיו ליצירת המעדן הפופולרי.
ישנה שמועה הגורסת כי המצאת הבריגדיירו הייתה בדיחה על חשבונו של גומס, שכן זה איבד אחד מאשכיו במהלך הקרבות בשנת 1935, ובניגוד למרבית המעדנים הברזילאיים הפופולריים, אין צורך בביצים להכנת הבריגדיירו. הבדיחה מתאפשרת מכיוון שבדומה לעברית, גם בפורטוגזית ביצה היא מילת סלנג לאשך.
ישנן שתי דרכים עיקריות להגשת הבריגדיירו: הדרך המסורתית היא לגלגל את כדורי התערובת בפצפוצי שוקולד. דרך אחרת היא ליצור תערובת נוזלית למחצה ולאכלה בעזרת כפית.
בן עמי ברבדו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 ביולי 1933 
 פטירה:  26 באפריל 2023 (בגיל 89) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מספר צאצאים:  4 
 
בן עמי ברבדו (19 ביולי 1933 – 26 באפריל 2023) היה פרופסור בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית של האוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה לויטיקולטורה (אנ') (מדע הגידול, הטיפוח והבציר של ענבים) ואונולוגיה (המדע והמחקר של יין וייצור היין), מהחוקרים הבולטים בחקר חקלאות היין בעולם.
ביוגרפיה

בן עמי ברבדו נולד בשנת 1933, בן ליפה (לבית הכטמן) וזאב ברבדו, חקלאים ממושב אביחיל. בשנים 1952–1955 שירת בצה"ל.
בשנת 1957 קיבל תואר ראשון, בשנת 1960 קיבל תואר שני, על עבודת גמר שכותרתה "מחקר במחלת העלעלת בהדרים", ובשנת 1966 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "יעילות ניצול המים על ידי הגפן", כולם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1966–1967 שהה בפוסט-דוקטורט בתחנת הניסיונות החקלאית של קונטיקט בניו הייבן. בשנת 1967 מונה למרצה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1972 עלה לדרגת מרצה בכיר. בשנת 1979 מונה לפרופסור חבר במכון וולקני וב-1984 עלה לדרגת פרופסור מן המניין.
משנת 1970 היה חבר במועצת המנהלים של מכון היין הישראלי. שימש כיושב ראש וחבר בוועדת המומחים של הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין (OIV), ויושב ראש ענף הגפן של החברה הבינלאומית להורטיקולטורה (ISHS).
בשנת 2001 הקים יחד עם תלמידו, פרופ' עודד שוסיוב, את יקב כרמי יוסף, שבהמשך שונה שמו ליקב ברבדו.
ביוני 1958 נישא לרות קירשנבאום, ולהם ארבעה ילדים. נפטר ב-26 באפריל 2023, והובא לקבורה בבית הקברות ברחובות.
הערות שוליים

↑  העלאות ומינויים באוניבר' העברית, למרחב, 19 בפברואר 1968
↑  מודעה, דבר, 9 ביוני 1958
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259068005171  BIBSYS: 44985  ISNI: 0000 0004 3796 1438  LCCN: n88676744  NSK: 000280998  VIAF: 311205349   WorldCat (עם VIAF): 311205349
ברו נא בוין

הכניסה למתחם הקבר בניוגריינג'.
בחזית האבן ועליה הדוגמה המשלבת שלוש ספירלות.
ברו נא בוין (אירית Brú na Bóinne - "ארמון הבוין") הוא שמו של מכלול אתרים פרהיסטוריים השוכנים במחוז מית' בברך הנהר בוין, כ-50 ק"מ מצפון לדבלין שבאירלנד. ברך הנהר בוין היא עיקול ימני בנהר המתחיל כ-20 ק"מ מערבית למקום שפכו אל הים האירי ומסתיים כ-10 ק"מ לאחר מכן, סמוך לפני שהוא זורם דרך העיר דרוהדה (אנגלית Drogheda; אירית Droichead Átha). האזור ההיסטורי משתרע על שטח של 780 הקטר ובו 40 מעברי קבורה (passage tombs), אתרים פרהיסטוריים אחרים ואתרים נוצריים, ורוב הממצאים מרוכזים על הגדה השמאלית של הנהר.
בשנת 1993 הוכללו שלושה מהאתרים הידועים ביותר בעמק הבוין ברשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו תחת השם הקיבוצי "המכלול הארכאולוגי בברך הבוין". הארגון הגדירם כ"ריכוז הגדול והחשוב ביותר של אמנות מגליתית פרהיסטורית באירופה", והמקום נחשב למונומנט הלאומי של אירלנד. האתרים ברשימה העולמית הם ניוגריינג', נות' ודות', וכל אחד מהם ניצב על תל סמוך לנהר ונושא משמעות ארכאו-אסטרונומית, כאשר ניוגריינג' ודות' מוארים ביום ההיפוך החורפי ונטען כי נות' הואר בעבר בשני ימי השוויון בשנה.
הגישה אל ניוגריינג' ונות' מתאפשרת רק באמצעות סיורים מודרכים המתחילים במרכז המבקרים שליד הכפר דונור (Donore) בצדו הדרומי של הבוין. בשל גודלם מתאפשר הביקור באתרים אלה לכ-700 איש ביום לכל היותר, והגישה לדות' חלקית ומוגבלת. במרכז המבקרים מוצגת תערוכה אינטראקטיבית אודות האתר ודגם בגודל טבעי של אולם הקבורה בניוגריינג'.
ניוגריינג'

ניוגריינג' (אנגלית Newgrange; אירית Dún Fhearghusa) הוא מעבר קבורה פרהיסטורי השוכן ב-
53°41′39.73″N 6°28′30.11″W﻿ / ﻿53.6943694°N 6.4750306°W﻿ / 53.6943694; -6.4750306. הוא נחשב לידוע באתרי ברו נא בוין ולמפורסם מכל האתרים הפרהיסטוריים האיריים. ניוגריינג' נחשב למבנה העתיק בעולם אשר שרד וייחודו בכך שעם שחר ביום ההיפוך החורפי, חודרת קרן שמש דרך פתח מיוחד מעל לפתח הכניסה לתל ומאירה את רצפת אולם הקבורה למשך 17 דקות. הפתח המיוחד לכניסת קרני השמש ייחודי לניוגריינג'.
התל עשוי מ-97 אבנים ניצבות תומכות, קוטרו בין 79 ל-85 מטר, גובהו 13 מטר והוא משתרע על שטח של חצי הקטר. הוא מכוסה בגג אבנים שנותר שלם וחסין מים במשך למעלה מ-5,000 שנות קיומו של המבנה. הכניסה מצופה באבני קוורץ לבנות. מעבר נמוך שאורכו כ-18 מטר מוביל אל אולם הקבורה שצורתו כשל צלב ושתקרתו נראית כארובה ללא מוצא בגובה של 6 מטר.
המבנה נבנה בין 3300 ל-2900 לפנה"ס, והוא קדם לפירמידה הגדולה של גיזה בכ-500 שנים לפחות. בתקופת האבן החדשה ובתקופת הברונזה שימש ניוגריינג' למטרות טקסיות שכללו שריפת בעלי חיים, ונוספו לו מעגלי עץ ואבנים ניצבות אשר ניצבו במרחק של 12 עד 15 מטר מהתל. בגומחות שבאולם הקבורה נתגלו שרידיהם של חמישה בני אדם המעידים על נוהג של שריפת גופות.
האתר לא היה ידוע במשך 4,200 שנים לפחות, והתגלה במקרה רק בסוף המאה ה-17 על ידי אנשים שחיפשו אבנים לבנייה ותיארו אותו כמערה. עבודות מחקר ושחזור נערכו במקום בין 1962 ל-1975, וחלקן שנויות במחלקות בקרב ארכאולוגים כיוון שעשו שהשתמשו בטכניקות מודרניות והרחיבו את פתח הכניסה.
בכניסה למעבר מונחת אבן שוכבת המעוטרת בדוגמאות של ספירלות ומעוינים. הידועה מבין הדוגמאות עשויה משילוב של שלוש ספירלות והיא ייחודית לניוגריינג', אם כי היא מזכירה את סמל הטריסקל של האי מאן ושל סיציליה, ודוגמאות דומות לה נתגלו בכמה אתרים באנגלסי שבצפון ויילס. דוגמה זו מופיעה שוב באתר לאורך המעבר לאולם הקבורה ובאולם עצמו, והיא אומצה כסימלה של רשות המורשת של אירלנד.
הקמתו של האתר נקשרה עם אגדות שונות במיתולוגיה הקלטית, אך ברור שזה הוקם 2000 שנים לפחות לפני בואם של הקלטים לאירלנד.
נוֹּת'

נות' (אנגלית Knowth; אירית Cnobha) שוכן ב-53°42′06″N 6°29′30″W﻿ / ﻿53.70167°N 6.49167°W﻿ / 53.70167; -6.49167 כקילומטר צפונית-מערבית לניוגריינג', והוא הגדול במעברי הקבורה שבברו נא בוין. באתר תל קבורה גדול שמוקף ב-17 תילים קטנים המקיפים אותו כמעט מכל עבריו ושפתחיהם פונים לעברו. בתל המרכזי שקוטרו 67 מטר וגובהו 12 מטר שני מעברים נפרדים המובילים אל שני אולמות קבורה שונים ומנותקים זה מזה. המעבר המזרחי מוביל לחדר בצורת צלב הדומה לזה שבניוגריינג', ואילו המעבר המערבי מתרחב לחלל מלבני. סביב התל מעגל של 127 אבנים ששלוש מהן חסרות וארבע פגומות.
התל הוקם בין 2500 ל-2000 לפנה"ס, ועל כן הוא מאוחר לתל בניוגריינג' בכאלף שנים. נראה כי בתקופת האבן החדשה ובתקופת הברונזה, לאחר שהתל המרכזי שוב לא היה בשימוש, נוספו מעגלי עץ ליד הכניסה המזרחית ובהם התמקדה הפעילות הטקסית. במעגלים אלה נמצאו שרידים רבים של חפצים אשר שימשו כמנחה. עם השנים נחסמו שתי הכניסות לתל המרכזי על ידי אבנים שנפלו ממקומן וכך נותר התל משך כ-2000 שנה. כ-35 קברים נמצאו באתר אך אלה מתוארכים לתקופה הקלטית המאוחרת יותר. בתקופת הברזל ובראשית התקופה הנוצרית באירלנד, בוצר התל והוקף בחפיר, ולראשונה בתולדותיו היה גם למקום יישוב. נראה כי במועד זה התגלו שוב הכניסות אל התל, ובחדר הקבורה המזרחי נתגלו ציורי קיר נוצריים מוקדמים. נות' צברה חשיבות פוליטית והייתה לבירתם של מלכי ברגה (Brega), אך לאחר הכיבוש הנורמני בין המאה ה-12 למאה ה-14, עבר המקום לשליטת הנזירים ממנזר מליפונט (Mellifont Abbey) והתל שימש ככל הנראה כחווה. הוא הוקף בחומת אבן שהוקמה על התל עצמו ונבנו עליו מבני אבן. ב-1939 רכשה ממשלת אירלנד את האתר, והוא נחקר ב-1941 באופן שטחי ובצורה מעמיקה החל ב-1962. הכניסות למעברים נתגלו שוב רק ב-1967 (המערבי) וב-1968 (המזרחי).
נות' עשיר באמנות מגליתית בצורה יוצאת דופן ונמצאו בו למעלה מ-200 אבנים מעוטרות, חלקן הגדול נמנות עם האבנים התומכות של התל, ובמיוחד אלה הסמוכות לכניסות לשני מעברים. הדוגמאות כוללות מעוינים, ספירלות ודוגמאות דמויות נחשים המוכרות גם במקומות אחרים, אך לצידן נמצאו דוגמאות ייחודיות לאתר כמו צורות סהר. חלק מהדוגמאות התגלו על צידן האחורי והנסתר של האבנים, וייתכן שהדבר נעשה במכוון או שהאבנים הוסתו ממקומן לאחר שכבר נשאו את הדוגמאות.
קיימת תאוריה לפיה הוארו שני המעברים בנות' בשני ימי השוויון בשנה, אולם התופעה, אם אכן התרחשה אי פעם, אינה מתקיימת היום. יכול שהדבר נגרם בשל הרס וחסימה של המעברים בעבר ושינוי של הכיוונים והזוויות המדויקות הנחוצות להתרחשות התופעה.
דוֹּת'

דות' (אנגלית Dowth; אירית Dubhadh) שוכן ב-53°42′10.5″N 6°26′57″W﻿ / ﻿53.702917°N 6.44917°W﻿ / 53.702917; -6.44917 כ-2.5 ק"מ צפונית-מזרחית לניוגריינג', ומתוארך ל-3000 לפנה"ס לערך. אולם הקבורה בתל נמוך ועיטוריו אינם יוצאי דופן ונראה כי נבזז בעברו. קוטרו של התל כ-85 מטר וגובהו 15.25 מטר. הוא מוקף באבנים תומכות שחלקן מעוטרות, ושרידי קוורץ שנמצאו בסמוך לו מעידים כי הכניסה אליו הנמצאת בצידו המערבי, עוטרה בקוורץ לבן כמו בניוגריינג'. המעבר שבו אבנים שחלקן מעוטר בדוגמאות מעוינים, צורות V, מעגלים וספירלות, מוביל לאולם קבורה בצורת צלב המכוסה בקורות אבן ואשר במרכזו ניצב אגן אבן בודד.
ראו גם

סטונהנג'
המקדשים המגליתיים במלטה
מבט מניוגריינג' החוצה. אבן הכניסה המעוטרת נראית ברקע הקרוב
התל המרכזי ומספר תילי משנה בנות'
דוגמאות לאמנות בנות'
אבן מעוטרת בדות'
"תקרת הארובה" בתוך אולם הקבר בניוגריינג'
ברברה (אי, אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק באי בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 מיקום:  מפרץ מרגריט 
 קואורדינטות:  68°08′00″S 67°06′00″W﻿ / ﻿68.1333°S 67.1°W﻿ / -68.1333; -67.1
 נתונים מדיניים
 אוכלוסייה:  0
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהברברה(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהברברה(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיברברה(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיברברה
 
האי ברברה (באנגלית: Barbara Island) הוא הגדול והצפוני מבין איי דבנהאם, שבחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
היסטוריה > גילוי האי

האי התגלה על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1937–1934 בפיקודו של ג'ון ריימיל.
היסטוריה > מקור השם

ריימיל קרא לאי על שמה של ברברה, בתו של פרנק דבנהאם, חבר הוועדה המייעצת של משלחת החקר הבריטית אל ארץ גרהאם.
הערות שוליים

1 2 3  מידע גאוגרפי והיסטורי
| איי דבנהאם |
| --- | --- | --- |
| האיים בסדר אלפביתי: | האי אודרי • האי אן • האי בארי • האי בראיין • האי ברברה • האי ג'ון |  |
| האיים מצפון לדרום: | האי ברברה • האי אן • האי בארי • האי בראיין • האי אודרי • האי ג'ון |  |
ג'ובאני גראנצ'ינו

| --- | --- |
 לידה:  1637 
 פטירה:  1709 (בגיל 72 בערך) 
 
ג'ובאני גראנצ'ינו (באיטלקית: Giovanni Grancino;‏ 12 במרץ 1637 - 3 ביוני 1709), בנו של אנדראה גראנצ'ינו, היה אחד מבוני הכינורות המוקדמים במילאנו, וייתכן שעבד עם אחיו, פרנצ'סקו.
ג'ובאני הוא הידוע ביותר במשפחת בוני כלי הקשת האיטלקית  גראנצ'ינו. בני המשפחה האחרים היו אנדראה גראנצ'ינו, פרנצ'סקו גראנצ'ינו, ג'אנבטיסטה גראנצ'ינו (או ג'ובאני ג'אנבטיסטה) ופאולו גראנצ'ינו. בכלים שבנו ניגנו יהודי מנוחין (כינור), זיגפריד פאלם (צ'לו) ואדריאן ברס (קונטרבס, בין השאר. הכנר הישראלי-קנדי דניאל ברד מנגן בכינור "ג'ובאני גראנצ'ינו", שקיבל בהשאלה מיהודה זיסאפל.
הסדנאות של גראנצ'ינו נמצאו כולן ב"קונטראדה לארגה", כיום "ויה לארגה" במילאנו. כלי הנגינה שלו נושאים את ה"'segno della corona" (סימן הכתר) האופייני.
אף כי בוני כלי הקשת של מילאנו יצרו כלים באיכות משתנה, הכינורות, הוויולות, הצ'לי והקונטרבסים של גראנצ'ינו נחשבים מעולים בטיבם. גראנצ'ינו השתמש תחיל בלכה סמיכה, אדומה כהה, אך בהמשך עבר לשימוש בלכה במרקם עדין, בצבעי צהוב צלול עד חום בהיר.
התבניות ועיצובי כלים המוקדמים של גראנצ'ינו הושפעו מניקולו אמאטי מקרמונה, שיצירותיו המרשימות השפיעו על בוני כלים רבים באיטליה באותה תקופה. עם זאת, הכלים שהפיק בשנים הבאות מגלים קימור שטוח יותר וצורה צרה יותר בהשפעת סטרדיווריוס. הצ'לי של גראנצ'ינו נוטים להיות גדולים יותר מאחרים, אך צלילם הזך אופייני לבוני כלי הקשת האיטלקים.
ממשיכיהם של יצרני הכלים גראנצ'ינו היו בני משפחת טסטורה. המבוגר שבהם, קארלו ג'וזפה טסטורה, בנה כינור לגראנצ'ינו השמור כיום במוזיאון המוזיקה הלאומי בקמפוס של אוניברסיטת דרום דקוטה.
בין תלמידיו של גראנצ'ינו היה בונה כלי הקשת המילאנזי ג'ובאני ואסאלו.
לכינורות של גראנצ'ינו שמור מקום מעניין בסיפורת. הסופרת הקנדית  אמילי-ג'יין הילס אורפורד (ילידת טורונטו, 1957) הכניסה לרומן שלה כינור גראנצ'ינו שכרוכה בו תעלומה לפיענוח.  הרומן של האמריקאי הרולד דקר, בהוצאה עצמית, "אני, ג'וליה: מראה מבעד לפתחי-F" מתאר את חייו של כינור הגראנצ'ינו האהוב שלו. שחקנית הילדים הקנדית, פגי הילס (ילידת טורונטו 1950) מזכירה גם היא כינור גראנצ'ינו בקלטת שלה לילדים, "הכינור של פגי", שהייתה מועמדת לפרס יוני ב-2007.
לקריאה נוספת

Kulik, A. 'Reise ins Jahr 1710. Ein Grancino-Cello gibt sein Geheimnis preis', Toshiba Visions, German Edition Nr.5, 2001, p. 48-51.
Vannes, Rene (1985) [1951]. Dictionnaire Universel del Luthiers (vol.3). Bruxelles: Les Amis de la musique. OCLC 53749830.
William, Henley (1969). Universal Dictionary of Violin & Bow Makers. Brighton; England: Amati. ISBN 0-901424-00-5.
Walter Hamma, Meister Italienischer Geigenbaukunst, Wilhelmshaven 1993, ISBN 3-7959-0537-0
Willibald Leo Freiherr von Lütgendorff, Die Geigen und Lautenmacher von Mittelalter bis zur Gegenwart (2 vols) (Frankfurt 1922).
הערות שוליים

↑  צ'ארלס בר וקארלו קייזה, "ג'ובאני גראנצ'ינו" ב[[מילון 
גרוב למוזיקה ומוזיקאים]] אונליין
↑  ביוגרפיות של חברי הפרויקט הקאמרי הישראלי
↑  גרוב
↑  גרוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 6654154260749924480007   WorldCat (עם VIAF): 6654154260749924480007
ג'ובאני דאנדולו

ג'ובאני דאנדולו (באיטלקית: Giovanni Dandolo;‏ נפטר ב-2 בנובמבר 1289) היה הדוכס ה-48 של ונציה. ג'ובאני דאנדולו כיהן כדוג'ה מ-31 במרץ 1280 ועד פטירתו.
קורות חיים

משפחת דאנדולו הייתה משפחת אצולה ונציאנית עשירה ורבת השפעה. ג'ובאני דאנדולו הוא אחד מארבעה דוג'ים שמקורם במשפחה זו (יחד עם סבו הגדול אנריקו דאנדולו, וכן פרנצ'סקו דאנדולו ואנדראה דאנדולו). כמו כן שתים מנשות המשפחה היו נשואות לדוג'ים: ג'ובאנה דאנדולו הייתה רעייתו של פאסקואל מאליפיירו, וזיליה דאנדולו הייתה נשואה ללורנצו פריולי.
ג'ובאני דאנדולו היה מעורב בפוליטיקה המקומית, וכן כיהן כפודסטה של בולוניה ופדובה, וכמפקד הצי הוונציאני.
ההחלטה על בחירתו של ג'ובאני דאנדולו לדוג'ה התקבלה בעת שפיקד על הצי הוונציאני בקרבות באיסטריה ובטרייסט. מלחמות אלה נמשכו במהלך כהונתו של דאנדולו כדוג'ה.
דאנדולו הצליח להגיע להסכם שלום עם אנקונה (הסכם רוונה), וללחום בכרתים שמרדה בשליטת וונציה. בראש המורדים עמד אלקסיוס קאלרגיס היווני, אשר קיבל תמיכה מקיסר האימפריה הביזנטית מיכאל השמיני.
בשל המלחמות הרבות במזרח הים התיכון נאלצה רפובליקת ונציה לדון ולהגיע להסכמי שלום במערב, ונחתם הסכם אורוויטו עם שארל הראשון והסכם שלום נוסף עם פיליפ השלישי, מלך צרפת.
במהלך כהונתו של דאנדולו היחסים בין ונציה לאפיפיור היו רעועים - ונציה סירבה להצטרף למדינת האפיפיור ולצאת למלחמה כנגד סיציליה - החלטה שהביא לכך שהאפיפיור מרטינוס הרביעי החליט להחרים את העיר כולה. החלטה זו בוטלה על ידי יורשו של מרטינוס, האפיפיור הונוריוס הרביעי בשנת 1285.
בשנת 1827 מרדה איסטריה כנגד השליטה הוונציאנית, וזמן קצר לאחר מכן מרדה גם פריולי. בעקבות התערבות קיסר האימפריה הרומית הקדושה רודולף הראשון, נאלצה ונציה להגיע להסכם שלום.
דאנדולו נקבר בבזיליקת סנטי ג'ובאני אי פאולו. קיברו של דאנדולו לא נשתמר עד ימינו, אולם מצבה בכנסייה מציינת את זכרו.
קורות חיים > הטבעת הדוקטים

בתקופת כהונתו של דאנדולו, בשנת 1284 הוטבע מטבע הדוקאט הוונציאני הראשון. במטבע הדוקאט נעשה שימוש עד נפילתה של לה סרניסימה. החל משנת 1284 נקבע יחס הזהב במטבע ומשקלו - 3.56 גרמים, 24 קרט כאשר במטבע 0.997 גרמים של עופרת).
במהרה הפך המטבע למטבע מקובל בכל המדינות עימהן ונציה סחרה.
מקור שמו של המטבע בכתובת אשר נכתבה על גבו של המטבע: Sit tibi Christe datus quem tu regis iste ducatus.
דוקאט זהב ונציאני משנת 1382.
ג'ובאני גבריאלי

| --- | --- |
 לידה:  1557 ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  12 באוגוסט 1612 (בגיל 55 בערך) ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 מקום קבורה:  Santo Stefano, Venice 
 מוקד פעילות:  הרפובליקה של ונציה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
ג'ובאני גבריאלי (באיטלקית: Giovanni Gabrieli;‏ 1553–1612) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי. הוא היה אחד המוזיקאים המשפיעים ביותר בזמנו, ומייצג את סגנון האסכולה הוונציאנית בזמן המעבר בין תקופת הרנסאנס לתקופת הבארוק.
חייו

גבריאלי נולד בוונציה. בעוד שלא ידוע רבות על נעוריו, סביר להניח שג'ובאני הצעיר למד אצל דודו, המלחין אנדראה גבריאלי, ואולי אף למד עם אורלנדו לאסוס בזמן שהייתו במינכן בחצרו של הדוכס אלברכט החמישי. גבריאלי נשאר במינכן עד 1579. ב-1584 חזר ג'ובאני לוונציה, שם הפך ב-1585 לנגן העוגב הראשי של בזיליקת סן מרקו. לאחר מות דודו קיבל גם את משרת המלחין הראשי של הכנסייה, והחל במקביל לערוך חלק נרחב מיצירותיו כדי להצילן מאבדון. בניגוד לדודו, שלא הרבה לעסוק בעריכה ופרסום של יצירותיו שלו, החליט ג'ובאני שהן ראויות לכך ותודות למאמציו השתמרו יצירות רבות של אנדראה עד היום.
לכנסיית סן-מרקו הייתה מסורת ארוכת שנים של מצוינות מוזיקלית ועבודתו של גבריאלי שם הפכה אותו לאחד המלחינים הנודעים באירופה. ההתעניינות הגוברת ביצירותיו הביאה לכך שמוזיקאים מכל רחבי אירופה (וביחוד גרמניה) הגיעו לוונציה כדי ללמוד ממנו. רבים מתלמידיו של גבריאלי הפכו לאחר מכן למלחינים נודעים בזכות עצמם וכך הפיצו לכל רחבי אירופה את סגנונו, דבר שהפך אותו לאחד המלחינים המשפיעים ביותר אי פעם (השפעה שניכרת אפילו ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך, כמאה שנים ויותר לאחר מותו של גבריאלי).
החל מ-1606 התדרדרה בריאותו של גבריאלי בהדרגה, ב-1612 הוא מת מסיבוכים של אבן בכליות.
סגנון ומורשת מוזיקלית

בעוד שגבריאלי הלחין ברבות מהצורות שהיו נהוגות בתקופתו, ניכרת ביצירותיו העדפה ברורה למוזיקת קודש ווקאלית ואינסטרומנטלית. כל יצירותיו החילוניות הן מוקדמות יחסית, ובמרוצת הקריירה שלו הוא החל להתרכז אך ורק במוזיקה דתית.
כמו מלחינים לפניו ואחריו, הוא השתמש בצורתה הלא שגרתית של כנסיית סן-מרקו, שבה שני יציעי מקהלות הפונים אחד אל מול השני. מבנה זה איפשר לגבריאלי ובני תקופתו לפצל את המקהלה לשני חלקים או יותר, מה שיצר אפקטים מרשימים של העצמה וניגוד בין התפקידים השונים. צורת הלחנה זו, לשתי מקהלות או יותר, נקראת פוליכורליות. רוב יצירותיו של גבריאלי מאורגנות כך, שאחת המקהלות או קבוצות הכלים תישמע מצד שמאל, ולאחר מכן תופיע "תגובה" של מקהלה או קבוצת כלים מימין (אנטיפון). בעוד צורת תזמור וארגון פוליכורלית זו הייתה קיימת כבר לפניו, היה גבריאלי המלחין הראשון שעשה בשיטה זה שימוש מושכל ומסודר, כדי ליצור אפקטים אקוסטיים חזקים.
גבריאלי היה מקורי לא רק בשימושו בתזמור, אלא גם בשימוש שעשה בסימוני דינמיקה. יצירתו בשם Sonata pian e forte היא כנראה היצירה הראשונה אי פעם שנכתבה תוך שימוש בסימני דינמיקה (Piano\Forte- חזק\חלש). בנוסף, היה גבריאלי בין המלחינים הראשונים שעשו שימוש בשיטת הבאס הממוספר.
בין יצירותיו: מוזיקה לעוגב (קנצונות וטוקטות), סונאטות וקנצונות להרכבים מ 4 קולות ועד ל-22 קולות, מוטטים ומדריגלים.
בלו דה ז'קס

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גבינה צרפתייה, גבינה חלבית, גבינה כחולה, גבינה מחלב פרה, גבינה מחלב נא 
 אזור מוצא:  אן, ז'ורה 
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  חלב פרה 
 גבינות
 ייצור כולל:  510 טונה (נכון ל־2015) 
 תו תקן:  כינוי מקור מבוקר, כינוי מקור מוגן 
 
בלו דה ז'קס (בצרפתית: Bleu de Gex; גם Bleu du Haut-Jura או Bleu de Septmoncel) היא גבינה כחולה שמנת ורכה למחצה העשויה מחלב גולמי (לא מפוסטר) במחוז ז'ורה בצרפת.
מאפיינים

היא נקראת על שם Pays de Gex, אזור היסטורי במה שהוא כיום צרפת ושווייץ. במהלך הייצור, העובש פניציליום רוקפורטי (Penicillium roqueforti) מוסף והגבן הלא שטוף נארז בצורה רופפת. לאחר מכן הגבינה מיושנת לפחות שלושה שבועות. כדי לעמוד בדרישות הסמכת כינוי מקור מבוקר Appellation d'Origine) Contrôlée), על הגבינה להכיל רק חלב פרות מגזע מונבליאר. היא עדינה וצעירה יותר מרוב הגבינות הכחולות הצרפתיות. על כל גלגל מוטבע המילה "Gex".
איסור יבוא לארצות הברית

עקב שינויים שבוצעו בנובמבר 2004 בהגדרה הרשמית של ארצות הברית ל"גבינה רכה", והדרישה שגבינות כאלה מצרפת יעשו מחלב מפוסטר במפעלים בעלי הסמכה צרפתית, לא ניתן למכור את הבלו דה ז'קס בארצות הברית.
ראו גם

רשימת גבינות
רשימת גבינות צרפתיות
הערות שוליים

↑  "Fromages.com - The Best of French Cheeses - bleu Gex".
↑  Fletcher, Janet (7 בינואר 2011). "Gex marks the spot – a creamy blue from France (sfgate.com)". The San Francisco Chronicle. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Iburg, Anne (2004). Dumont's Lexicon of Cheese. REBO publishers. ISBN 90-366-1689-1.
↑  Fletcher, Janet (4 במאי 2005). "French cheeses fall victim to import rules". SFGate. נבדק ב-22 במרץ 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
בן עמי פיינגולד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 באוגוסט 1931 פלשתינה (א"י), האימפריה הבריטית 
 פטירה:  24 באוקטובר 2020 (בגיל 89) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  1952–2020 (כ־68 שנים)
 
בן עמי פיינגולד (4 באוגוסט 1931 – 24 באוקטובר 2020) היה סופר, פרופסור לספרות ומבקר תיאטרון, מחשובי מבקרי התרבות בישראל. היה פעיל משנות ה-60; בשנות ה-70 וה-80 היה גם מבולטי מבקרי תרבות הפופ.
ביוגרפיה

פיינגולד נולד בארץ ישראל ב-1931. אביו, יעקב פיינגולד, עזב את ניו יורק בגיל 17 על מנת להתגייס לגדוד קלעי המלך של הגדודים העבריים. אימו צילה (צביה) לבית בלר, עזבה את פולין בגיל 17 על מנת לעלות לארץ ישראל עם תנועת השומר הצעיר ב-1917; מרבית משפחתה הושמדה בשואה. בילדותו התגורר פיינגולד בשכונת בורוכוב, שלימים הפכה לחלק מהעיר גבעתיים.
שירת בתזמורת צה"ל כנגן גיטרה, מפוחית ואקורדיאון. לאחר שירותו הצבאי למד ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. קיבל תואר שני בשנת 1971 וב-1978 השלים עבודת דוקטורט, שעסקה ביצירתו של ראובן אשר ברודס.
פיינגולד היה מורה בבית הספר עירוני ט' בתל אביב. הרצה בבית הספר לחינוך ובחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ובנוסף הרצה במכללת לוינסקי. במחקריו עסק בחקר ספרות ההשכלה, בדרמה העברית ובהוראת הספרות. כתב וערך מספר ספרי לימוד להוראת הספרות בחטיבות הביניים ובחטיבה העליונה.
נפטר ב-24 באוקטובר 2020.
ספריו

השואה בדרמה העברית - 1989, הקיבוץ המאוחד
הוראת הסיפור הקצר - 1989, רמות
למה דרמה? חינוך ותיאטרון - 1996, איחתאב
ללמוד רחל - 1996, רמות
הבלדה ודרכי הוראתה - 1998, מכון מופת
תש"ח בתיאטרון - 2001, הקיבוץ המאוחד
מכלניות לפונדק הרוחות: אלתרמן המחזאי - 2009, ספריית פועלים (קישור לפרק ב' מתוך הספר)
הערות שוליים

↑  רשימת מקבלי התארים באוניברסיטת ירושלים, דבר, 30 ביוני 1971
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307904605171  BnF: cb145165071 (data)  GND: 142237280  ISNI: 0000 0000 8395 7123  LCCN: n88119152  SUDOC: 077321723  VIAF: 76548513   WorldCat (עם VIAF): 76548513
ברנאר לואזו

| --- | --- |

 לידה:  13 בינואר 1951 Chamalières, פויי-דה-דום, צרפת 
 התאבד:  24 בפברואר 2003 (בגיל 52) סולייה, קוט ד'ור, צרפת 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (13 ביולי 1994) 
 www.bernard-loiseau.com
 
מסעדת "לה רלה ברנאר לואזו", לשעבר מסעדת "לה קוט ד'אור"
מסעדת "לה רלה ברנאר לואזו"
ברנאר לואזו (בצרפתית: Bernard Loiseau‏; 13 בינואר 1951 – 24 בפברואר 2003) היה שף צרפתי.