stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב רז
ביוגרפיה > קריירה עסקית

לאחר שחרורו מצה"ל, ניהל, במשך שש שנים, את "מכללת בֶזֶק לטלקומוניקציה" וכן שתי חברות סטארט-אפ, שאחת מהן הקים.
הוא הקים, עם פרופ' מיכה פופר וד"ר יוסי שוב, את "צומ"ת", גוף המטפל בהשבחת ארגונים בשלושה ממדים: עבודת-צוות, מנהיגות ותרבות התחקיר.
במקביל, רז עוסק בשיווק ופיתוח עסקי בתחום התעופה הצבאית.
ביוגרפיה > פעילות חברתית ופוליטית

רז חבר בפעילות מול הפלסטינים במסגרת המלכ"ר "Minds of Peace" (אנ').
בעקבות המחאה החברתית בישראל 2011 הקים קבוצת הפייסבוק "גֵּיסות הרוח" במטרה לתת במה לשיח חברתי ומוסרי.
ב-2020 נמנה עם חברי הקבוצה שהגישה עתירה לבג"ץ נגד האפשרות להטלת הרכבת הממשלה על בנימין נתניהו ולאחר שהעתירה נדחתה, היה מיוזמי "מכתב הטייסים" ("555 פטריוטים") לנשיא המדינה ראובן ריבלין, לפני הבחירות לכנסת העשרים ושלוש בפנייה שלא להטיל את הרכבת הממשלה על נאשם בפלילים.
בפברואר 2023, בעקבות פרסום תוכנית הרפורמה המשפטית, הוא ציטט בפייסבוק את פרופסור אבשלום אליצור, שמאז חזר בו, וכתב: "אם יקום ראש ממשלה ויטול לעצמו סמכויות דיקטטוריות, ראש הממשלה הזה בן מוות". לאחר כמה דקות מחק זאב את הפוסט והתנצל: "הפוסט שהעליתי כאן עם המילים 'דין רודף' היה ציטטה של אדם שחזר בו, ומחקתי אותו. אינני מזדהה עם פוסט זה ועם רוח הדברים". בעקבות זאת הוא זומן לחקירה משטרתית ב-5 בפברואר 2023.
בשנת 2023 נמנה עם מייסדי התנועה הדמוקרטית האזרחית.
חיים אישיים

רז הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה ופסיכולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים (MBA) מאוניברסיטת תל אביב.
ב-2020 פרסם רז את ספר הסיפורים בחזרה מהירח, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
היה נשוי לגילה ולהם ארבעה ילדים, בהם שלומית עוזיאל.
הערות שוליים

↑  גיא פורן, ‏הסיפור שמאחורי מכתב הטייסים: "ידענו שאין לנו ברירה אחרת", באתר מעריב אונליין, 26 בפברואר 2020
↑  יקי אדמקר, טל שלו, אלי אשכנזי ואמיר בוחבוט‏, "בן מוות": טייס שהפציץ את הכור בעיראק קרא להרוג "ר"מ שינהיג דיקטטורה" - וחזר בו, באתר וואלה, 4 בפברואר 2023
↑  [אחרי שאמר לאולפן ynet "לא פנו אליי מהמשטרה": אל"ם במיל' זאב רז עוכב לחקירה]
↑  התנועה הדמוקרטית האזרחית, באתר "גיידסטאר"
↑   רחל  אליאור, הדברים החשובים באמת סמויים מן העין, באתר הארץ, 8 במאי 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511465705171  BnF: cb16922262j (data)  GND: 1221386085  ISNI: 0000 0004 3723 5209  LCCN: no2020125314  VIAF: 310740529   WorldCat (עם VIAF): 310740529
מנדלוריאן

| --- | --- |

קוספליי של בובה פט
 הופעה ראשונה:  מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים
 יוצרים:  ג'ורג' לוקאס
 נתונים
 טריטוריית מגורים:  סקטור מנדלור
 עיר בירה:  מנדלור
מנדלוריאן, או פשוט המנדלוריאנים הם אנשים בדיוניים, הקשורים לכוכב הלכת מנדלור בזיכיון מלחמת הכוכבים שיצר ג'ורג' לוקאס. הם הופיעו לראשונה בסרט "האימפריה מכה שנית" כקבוצה של "מפקדי-על" משוריינים לבנים. הרעיון התפתח לדמות של צייד ראשים בשם בובה פט. אף על פי שפט אינו מנדלוריאן מאחר שהוא מוריד את קסדתו בפני אחרים, בניגוד לדת המנדלוריאנית, אלא רק לובש שריון מנדלוריאני, הפופולריות שלו עוררה השראה למספר נרחב של עבודות על מנדלוריאנים במדיה אחרת בקאנון מלחמת הכוכבים ובמדיה שאינה קאנונית, כולל ספרים, קומיקס, סדרות טלוויזיה ומשחקי וידאו שונים.
בסדרות הטלוויזיה "מלחמת המשובטים", "המורדים" ו"המנדלוריאן" התרחב הידע של מנדלוריאנים עם הצגת דמויות נוספות תוך ביסוס המנדלוריאנים לא כ"גזע או מין זר", אלא כמוצא אתני (באחד מפרקי "המנדלוריאן", מנדו מסרב להוריד את נשקו בקרבת הג'אוות בטענה שנשקים הם חלק מהדת שלו) מובהק של בני אדם מכוכב הלכת מנדלור ועולמות אחרים (מנדלוריאנים שמגיעים מעולמות אחרים הם לעיתים צאצאים של מנדלוריאנים או אסופים [foundlings], ילדים שאומצו על ידי מנדלוריאנים ואומנו בדרכיו של מנדלור הגדול); מאוחדים באמונה משותפת עם מסורת לוחמת חזקה. המאפיין התרבותי המובהק ביותר שלהם הוא שריונם, המצויד לעיתים קרובות בתרמילי ריחוף ובקסדות, ועשוי ממתכת הידועה בשם בסקר, בדומה לאלה המשמשים את בובה פט ואביו ג'נגו פט. דמות ראשית נוספת בגזע המנדלורי הוא המנדלוריאן (דין דג'ארין) מסדרת הטלוויזיה המפורסמת "המנדלוריאן".
אויבים

המנדלוריאנים הם לא אנשים של שלום ולכן הגיוני שהדת הזאת צברה אויבים רבים, ברשימה: מסדר הג'דיי (נלחמו במנדלור הגדול), האימפריה הגלקטית (כבשו את מנדלור וטבחו במנדלוריאנים רבים ב"טבח הגדול") ולעיתים אפילו מנדלוריאנים אחרים (כמו בדתות אחרות, גם בדת המנדלוריאן יש זרמים שונים שלעיתים מתנגשים אחד עם השני).
חוקי הדת

יש מספר זרמים בדת המנדלוריאן.
לפי הזרם שאליו משתייך המנדלוריאן (דין דג'ארין), למנדלוריאנים אסור להוריד את קסדתם מול יצורים חיים מכל סוג שהוא, אפילו בפני מנדלוריאנים אחרים. אם יסירו את הקסדה, לא יוכלו לחבוש אותה שוב ויגורשו מהשבט.
רוב המנדלוריאנים הם ציידי ראשים מאחר שהתאמנו במגוון כלי נשק רוב חייהם. הם ידועים כלוחמים הכי טובים בגלקסיה.
לפי הזרם של בו קטאן, למנדלוריאנים מותר להוריד את קסדתם ובדרך כלל הם צובעים את השריון שלהם בגוונים שונים של כחול, סגול, ו-ורוד.
שפה בדיונית

הצורה הכתובה של השפה המנדלורית, שיצר פיליפ מטשאן למסכי התצוגה של ספינתו של ג'אנגו פט, עבד 1, בסרט האנימציה מתקפת המשובטים, הופיעה מאוחר יותר מחדש בסדרות הטלוויזיה. המלחין ג'סי הרלין, שהיה זקוק למילים ליצירת הנעימה שרצה במשחק הווידאו קומנדו הרפובליקה מ-2005, המציא צורה מדוברת, כדי לייצג שפה עתיקה. שם השפה נקרא "מנדואה" והורחבה על ידי קארן טרוויס, מחברת סדרת הרומנים "קומנדו הרפובליקה".
הערות שוליים

↑  "Holographic Artist: Philip Metschan". Lucasfilm. 16 ביולי 2002. אורכב מ-המקור ב-2004-10-22. נבדק ב-2016-04-23. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Academy Trivia Gallery". StarWars.com. Lucasfilm. נבדק ב-29 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Visions and Voices Trivia Gallery". StarWars.com. Lucasfilm. נבדק ב-18 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bielawa, Justin (8 במרץ 2006). "Commando Composer: An Interview with Jesse Harlin". MusicOnFilm.net. אורכב מ-המקור ב-2010-01-08. נבדק ב-2016-07-13. {{cite web}}:  (עזרה)
כתב השפה המנדלורית כפי שנוצר עבור "מתקפת המשובטים"
יחסי אינדונזיה–טאיוואן

| יחסי אינדונזיה–טאיוואן |
| --- | --- |
אינדונזיה: טאיוואן


אינדונזיה: טאיוואן
שטח (בקילומטר רבוע)
1,904,569: 35,980
אוכלוסייה
284,049,195: 23,188,420
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,371,171: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,827: 
משטר
דמוקרטיה נשיאותית

יחסי אינדונזיה–טאיוואן הם יחסי החוץ בין אינדונזיה לטאיוואן. נכון לעכשיו, אינדונזיה אינה מכירה רשמית ברפובליקה הסינית (טייוואן) מאחר שנקטה במדיניות סין האחת; הכרה רשמית רק ברפובליקה העממית של סין מאז 1950. למרות אילוצים גאו-פוליטיים, היחסים בין שתי מדינות נותרו פורחים לאורך זמן, וההזדמנויות להרחבת והעמקת היחסים גברו.
היסטוריה

לפני העצמאות של אינדונזיה, בתקופת הודו המזרחית ההולנדית בראשית המאה ה-20, הרפובליקה של סין פנתה לאינדונזים, במיוחד כלפי הסינים מעבר לים. ב-1900, הארגון Tiong Hoa Hwe Koan, המכונה גם האיגוד הסיני, נוסד באיי הודו המזרחית. מטרתם הייתה לזרז את הסינים האתניים באינדונזיה לתמוך בתנועה המהפכנית בסין היבשתית. הקמתה של הרפובליקה של סין בשנת 1912 חופפת את התנועה הסינית-לאומנית ההולכת וגדלה בתוך אינדונזיה. באותה תקופה, הרבה אינדונזים סינים הייו בעלי אזרחות כפולה ולעיתים קרובות עדיין הראו את נאמנותם, שכוונם לרפובליקה של סין כמולדתם.
לאחר שאינדונזיה הכריזה על עצמאותה בשנת 1945 וזכתה להכרה בשנת 1949, אינדונזיה הכירה בקצרה ברפובליקה של סין בין התקופות 1949–1950. עם זאת, לאחר התבוסה של הצבא המהפכני הלאומי להשחרור העממי, ונסיגתו לטייוואן, בשנת 1950 העבירה אינדונזיה את ההכרה הרשמית שלה לרפובליקה העממית של סין, ובחרה במדיניות סין האחת.
בשנת 1965, לאחר טיהור הקומוניסטים באינדונזיה, סערה פוליטית באינדונזיה שהובילה לנפילת סוקרנו ולעלייתו של סוהארטו, היחסים בין אינדונזיה לסין הקומוניסטית החמירו כאשר שתי המדינות ניתקו את היחסים הדיפלומטיים. עם זאת, אינדונזיה לא כוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה של סין, על אף ששיתפה אז תחושות אנטי-קומוניסטיות. עם זאת, אינדונזיה וטאיוואן נהנות מיחסים קרובים מאז סוף שנות ה-60 עד שנת 2021.
אינדונזיה הקימה משרד כלכלי ומסחר באינדונזיה בטאיפיי מאז 1970, ואילו טאיוואן יוצגה באמצעות הקמת משרד הכלכלה והסחר של טייפה (TETO) בג'קרטה מאז 1971. באוקטובר 2015 הודיע משרד החוץ על פתיחתו של ה-TETO השני בסורביה, מזרח ג'אווה. המשרד נפתח רשמית ב-18 בדצמבר 2015 והחל את פעולתו ב-21 בדצמבר 2015.
יחסים כלכליים

אינדונזיה היא שותפת הסחר ה-10 בגודלה של טאיוואן, כאשר נפח המסחר הדו-צדדי השנתי מגיע ל-12.3 מיליארד דולר. עבור אינדונזיה, טאיוואן היא מקור ההשקעות הישירות הזרות התשיעי בגודלה, כאשר סך ההשקעות מסתכמות ב-15.3 מיליארד דולר ומניבות כמיליון הזדמנויות עבודה, בעוד שיש בה כ-8,000 אנשי ניהול וטכניים טאיוואניים העובדים באינדונזיה. על פי הדירקטוריון לתיאום השקעות, 1,475 משקיעים טאיוואניים השקיעו באינדונזיה עד יוני 2012.
ב-12 במאי 2016, שני הצדדים חתמו על הסכם לשיתוף פעולה חקלאי בטאיפיי, הכולל טיפולי חקלאות, גננות, חקלאות חלב וגידולים במדרון לתחומי שיתוף פעולה והשקעה.
תיירות

טייוואן היא המקור הגדול ביותר מבין שמבקרים באינדונזיה. בשנת 2012 ביקרו באינדונזיה 216,535 תיירים טייווניים. עם 88 טיסות בשבוע בין שתי המדינות, יעדי התיירות הפופולריים למבקרים בטאיוואן הם באלי, בורובודור וג'קרטה.
עובדים זרים

אינדונזיה היא המקור הגדול ביותר בטייוואן למהגרי עבודה זרים. בשנת 2012 היו בטייוואן כ-185,000 מהגרי עבודה אינדונזיים, שהם 42% מכלל כוח העבודה הזר בטאיוואן. המספר עלה ללא הפסקה מאז ינואר 2011, אז נחתמו ההסכמים על מיקום כוח האדם האינדונזי בטאיוואן. בשנת 2014 עלה המספר ל-190,000 עובדים אינדונזיים מתוך סך של 450,000 עובדים זרים בטייוואן. נשיא אינדונזיה, ג'וקו וידודו, הילל את טאיוואן על היחס הידידותי שלה לעובדים אינדונזיים.
סכר הובר

| --- | --- |
סכר הובר כפי שצולם בשחור-לבן על ידי אנסל אדמס ב-1941.
סכר הובר כפי שצולם בשחור-לבן על ידי אנסל אדמס ב-1941.
 מיקום:  ליד לאס וגאס שבנבדה, ארצות הברית
 סוג:  סכר קשת-כבידה
 סוכר את:  נהר קולורדו
 יוצר את:  אגם מיד
 אורך:  379.2 מטרים
 רוחב בבסיס:  201.2 מטרים
 רוחב בראש:  13.7 מטרים
 גובה:  221.4 מטרים
 נפח סכר:  2,480,000 מ"ק
 ייצור חשמל:  2,080 מגה-ואט
 תקופת הבנייה:  20 באפריל 1931 – 1 במרץ 1936 (4 שנים)
 שטח אגם:  639 קמ"ר
 נפח אגם:  35.2 קמ"ק
 ציון מיוחד:  ציון דרך היסטורי לאומי
 קואורדינטות:  36°0′56″N 114°44′16″W﻿ / ﻿36.01556°N 114.73778°W﻿ / 36.01556; -114.73778
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה סכר הובר(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה סכר הובר(למפת אריזונה רגילה) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקוסכר הובר(למפת אריזונה מוגדלת) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקוסכר הוברheתוכנית סכר הוברשרטוט תוכנית וחתך אורך - סכר הובר ועבודות נלוות
סכר הובר (באנגלית: Hoover Dam) הוא סכר קשת-כבידה מבטון מזוין שהוקם בקניון השחור של נהר קולורדו, בגבול שבין מדינות נבדה ואריזונה בארצות הברית. הסכר נבנה בשנים 1931–1936, במהלך השפל הגדול, ונחנך ב־30 בספטמבר 1935 על ידי פרנקלין דלאנו רוזוולט, הנשיא ה־32 של ארצות הברית. בנייתו היא תוצאה של מאמץ כלכלי כביר בהשתתפות אלפי עובדים, שגבה גם את מותם של למעלה ממאה נפשות. שמו המקורי משנת 1933 היה סכר בולדר, והוא שונה על ידי הקונגרס האמריקאי ב־30 באפריל 1947 באופן רשמי לסכר הובר, על־שם הרברט הובר, הנשיא ה־31 של ארצות הברית.
משנת 1900 לערך זוהו הקניון השחור של הקולורדו וקניון בולדר הסמוך כאתרים פוטנציאליים להקמת סכר שיביא לשליטה בהצפות שפקדו את האזור, באספקת מי השקיה ובהפקת כוח הידרואלקטרי. הקונגרס האמריקאי אישר את הפרויקט בשנת 1928. ההצעה הזוכה לבניית הסכר הוגשה על ידי קונסורציום "שש חברות בע"מ" (.Six Companies, Inc), שהחל במלאכת הבנייה בתחילת 1931. מבנה כה גדול מבטון מזוין לא נבנה מעולם, וחלק מהטכניקות יושמו ללא הוכחה מוקדמת. מזג האוויר הצחיח ומחסור במתקנים בסמוך לאתר, הוסיפו גם הם על הקשיים הרבים ממילא. עם זאת, הקונסורציום מסר את הסכר לידי הממשלה הפדרלית ב־1 במרץ 1936, ובכך הקדים ביותר משנתיים את לוח הזמנים המתוכנן.
סכר הובר יצר את אגם מיד, מאגר המים הגדול ביותר בארצות הברית (בתכולתו המרבית). הסכר ממוקם בסמוך לבולדר סיטי (אנ') בנבדה, עיירה שנבנתה במקור לעובדים בפרויקט הבנייה של הסכר, כ־48 ק"מ דרומית־מזרחית ללאס וגאס בנבדה. הגנרטורים של הסכר מספקים חשמל למדינות נבדה, אריזונה וקליפורניה. הסכר הוא גם מוקד תיירותי מרכזי, ומסיירים בו כמיליון איש מדי שנה. כביש 93 העמוס בתנועה, עבר לאורך ראש הסכר עד אוקטובר 2010, אז נפתח כביש עוקף סכר הובר.
הסכר נפתח רשמית ב־7 בספטמבר 1936, ונחשב לאחד הפלאים ההנדסיים המודרניים של אמריקה ולשיא בבנייה הנדסית.
רקע > החיפוש אחר משאבים

כאשר ארצות הברית החלה בפיתוח השטחים בדרום-מערבה, נהר הקולורדו נתפס כמקור פוטנציאלי למי השקיה. ניסיון מוקדם להטות את הנהר למטרות השקיה התרחש בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19, כאשר ספסר הקרקעות, ויליאם ביטי (Beatty), בנה את תעלת אלאמו מעט צפונית לגבול מקסיקו. התעלה נכנסה לתוך שטח מקסיקו לפני הגיעה לאזור השומם, שביטי כינה "עמק אימפריאל". אף על פי שהמים בתעלה האימפריאלית אפשרו להרחיב את ההתיישבות בעמק, התעלה התבררה כיקרה לתפעול. לאחר פריצה קטסטרופלית שגרמה לנהר הקולורדו למלא את ימת סלטון, חברת הרכבות, סאות'רן פסיפיק, הוציאה שלושה מיליון דולר בשנים 1906–1907 כדי לייצב את נתיב המים, סכום שקיוותה שיוחזר על ידי הממשלה הפדרלית. ייצוב נתיב המים התברר כבלתי משתלם עקב סכסוכים מתמשכים עם בעלי קרקעות בצד המקסיקני של הגבול.
עם השיפור בטכנולוגיות לשינוע זרם חשמלי, עלה ערכו של נהר הקולורדו התחתון בשל הפוטנציאל שלו לייצור כוח הידרואלקטרי. בשנת 1902, חברת החשמל של לוס אנג'לס סקרה את הנהר בשאיפה לבנות סכר בגובה 12 מטרים, שיכול להפיק 10,000 כוחות סוס (7,500 קילוואט). אולם המגבלה הטכנולוגית בתקופה זו איפשרה העברת חשמל למרחק של עד כ-130 קילומטרים, ובמרחק זה היו מעט לקוחות פוטנציאליים, רובם מכרות. עקב חוסר כדאיות כלכלית בהקמה ותפעול סכר באזור, חברת החשמל של לוס אנג'לס אפשרה לזכויותיה בסביבת הנהר לפקוע, כולל הזכות בשטח בו הוקם בהמשך סכר הובר.
בשנים שלאחר מכן, זיהתה לשכת הטיוב של ארצות הברית, שהייתה מוכרת אז בשם "שירות הטיוב", גם היא את עמק נהר קולורדו התחתון כאתר פוטנציאלי להקמת סכר. ראש השירות, ארתור פאוול דייוויס (Davis), הציע להשתמש בדינמיט, 32 ק"מ צפונית לאתר שבסופו קם הסכר, כדי למוטט את קירות קניון בולדר לתוך הנהר, מתוך מחשבה כי הנהר יסחוף את שברי הסלע הקטנים, וייבנה סכר המשלב את שברי סלע אלו. בשנת 1922, לאחר ששקל אותה במשך מספר שנים, דחה לבסוף שירות הטיוב את ההצעה, תוך ציון ספקות לגבי הטכניקה הבלתי מוכחת ושאלות אם היא אכן תחסוך בהוצאות הפרויקט.
רקע > תכנון ואישורים

בשנת 1922 הציג שירות הטיוב דוח הקורא לפתח סכר על תוואי נהר הקולורדו, שישמש לבקרת הצפות וייצור חשמל. הדוח נכתב בעיקרו על ידי דייוויס, והוא נקרא דוח פול-דייוויס, על שם שר הפנים, אלברט פול. דוח פול-דייוויס פירט את השימוש בנהר הקולורדו כאינטרס פדרלי, כיוון שאגן הנהר כיסה מספר מדינות, והנהר בסופו של דבר עובר גם בשטח מקסיקו. אף על פי שדוח פול-דייוויס קרא לסכר "בקניון בולדר או בסמוך לו", שירות הטיוב (ששמו שונה למשרד הטיוב בשנה שלאחר מכן) מצא שהקניון הזה לא מתאים מהסיבה שאתר פוטנציאלי אחד בקניון בולדר נחצה על ידי העתק גאולוגי ושניים אחרים היו כה צרים שלא היה בהם מקום לציוד בנייה בתחתית הקניון או למברץ. שירות הטיוב אף חקר את הקניון השחור ומצא אותו אידיאלי; ניתן להניח מסילת רכבת מלאס וגאס לאתר הסכר. למרות ההמלצה לשינוי, פרויקט הסכר כונה "פרויקט קניון בולדר".
אי-הבהירות לגבי הדין בעניין הקצאת מים בין המדינות ומיעוט ההנחיות בנושא מבית המשפט העליון הביאו את תומכי הסכר לחשוש מתביעות אינסופיות. דלף קרפנטר, עורך דין מקולורדו, הציע ששבע המדינות שיש להם שטחים בתוך אגן הנהר (קליפורניה, נבאדה, אריזונה, יוטה, ניו מקסיקו, קולורדו וויומינג) יחתמו על הסכם בין-מדינתי, באישור הקונגרס. הסכמים מסוג זה הם חוקתיים, על פי פרק 1 לחוקת ארצות הברית, אך לא היה תקדים להסכם בו שותפות יותר משתי מדינות. ב-1922 נפגשו נציגי שבע מדינות עם מזכיר המסחר של ארצות הברית, הרברט הובר. השיחות הראשוניות לא הניבו תוצאות, אך הפסיקה של בית המשפט העליון בתיק "ויומינג נגד קולורדו", המערערת על הטענות של המדינות במעלה הזרם, החלו הצדדים לחתור להסכם ביתר שאת. כתוצאה מכך, נחתם ב-24 בנובמבר 1922 "הסכם נהר הקולורדו" לו היו שותפים נציגים משבע המדינות, אך אישורו הסופי של ההסכם היה טעון את הסכמת הקונגרס ואשרורו על ידי המדינות.
הצעות חקיקה לאישור בניית הסכר הוצגו שוב ושוב על ידי שני רפובליקנים מקליפורניה, חבר בית הנבחרים פיל סווינג (אנ') והסנאטור היירם ג'ונסון, אך נציגים מאזורים אחרים בארצות הברית התייחסו לפרויקט כיקר מידי ומועיל בעיקר לקליפורניה. השיטפון במיסיסיפי (אנ') ב-1927 גרם לחברי קונגרס וסנאטורים מהמערב התיכון והדרום להיות אוהדים יותר כלפי פרויקט הסכר. ב-12 במרץ 1928, כשל סכר סנט פרנסיס (אנ'), שנבנה על ידי העיר לוס אנג'לס, וגרם לשיטפון הרסני בו נהרגו כ-600 איש. מכיוון שסכר סנט פרנסיס היה מסוג קשת-כבידה, בדומה לסוג הסכר שתוכנן בקניון השחור, טענו מתנגדיו שלא ניתן להבטיח את בטיחותו של סכר הקניון השחור לכשייבנה. הקונגרס מינה מועצת מהנדסים לבחון מחדש את התוכניות לסכר המוצע. מועצת מהנדסי "נהר הקולורדו" מצאה כי הפרויקט בר-ביצוע, אך הזהירה שאם הסכר ייכשל, כל האוכלוסייה וההתיישבות במורד הנהר תושמד, והנהר עלול לשנות את מסלולו ולהישפך לימת סלטון. המועצה הזהירה: "כדי להימנע מאפשרויות כאלה, יש לבנות את הסכר המוצע לפי עקרונות תכנון שמרניים ואולי אף שמרניים באופן קיצוני". ב-21 בדצמבר 1928, חתם הנשיא קלווין קולידג' על הצעת החוק המאשרת את הסכר. חוק פרויקט קניון בולדר הקצה 165 מיליון דולר עבור הפרויקט, שכלל גם את סכר אימפריאל במורד הנהר והתעלה הכול-אמריקנית, חלופה לתעלה של ביטי, שתבנה בצד האמריקני של הגבול בלבד. החוק גם איפשר להסכם בין המדינות להיכנס לתוקף כשלפחות שש מתוך שבע המדינות יסכימו לו. ההסכם נכנס לתוקף ב-6 במרץ 1929 עם אשרורו על ידי יוטה (אריזונה לא אשררה את ההסכם עד 1944).
רקע > תכן, הכנות ומכרז

עוד בטרם אישר הקונגרס את פרויקט קניון בולדר, לשכת הטיוב בחנה באיזה סוג של סכר יש להשתמש. בסופו של דבר החליטו גורמים רשמיים על סכר קשת-כבידה מבטון מזוין, בפיקוחו של מהנדס התכנון הראשי של לשכת הטיוב, ג'ון ל. סאבאג'. הסכר המונוליתי יהיה עבה בתחתיתו ודק בחלקו העליון, ויציג פנים קמורות לכיוון המים שמעל הסכר. הקשת המעוקלת של הסכר תעביר את כוח המים אל הגדות, ובמקרה זה אל קירות הסלע של הקניון. הסכר בצורת טריז יהיה בעובי 200 מטרים בתחתיתו ויצטמצם ל-14 מטרים בחלקו העליון, כשהוא משאיר מספיק מקום לסלילת כביש על גביו המחבר בין נבדה לאריזונה.
ב-10 בינואר 1931 פרסם שירות הטיוב את מסמכי המכרז לרשות חברות קבלניות, תמורת חמישה דולרים לעותק. לפי מסמכי המכרז הממשל יספק את חומרי הבניה והקבלן שיזכה יכין את האתר ויעמיד את כוח האדם הדרוש לבניית הסכר. הסכר תואר במכרז לפרטי פרטים באורך כולל של 100 עמודי טקסט ו-76 שרטוטים. עם הגשת ההצעה למכרז כל קבלן שישתתף יעמיד ערבות של 2 מיליון דולר (שתוחזר לו אם לא זכה). הקבלן הזוכה ירשום ערבות ביצוע של 5 מיליון דולר, ויהיו לו שבע שנים להשלים את בניית הסכר. עיכובים בלוחות הזמנים יגררו אחריהן קנסות.
האחים ווטיס (אנ'), בעלי חברת הבנייה של יוטה (אנ'), רצו להשתתף במכרז ולהגיש את הצעתם להקמת הפרויקט אך חסר להם הכסף לערבות הביצוע. חסרו להם המשאבים המספקים, אפילו בשילוב עם שותפיהם הוותיקים, מוריסון-קנודסן, שהעסיקו את בונה הסכרים המוביל במדינה, פרנק קרואו. לבסוף, הם נגשו למכרז באמצעות מיזם משותף שיצרו עם חברת פסיפיק ברידג' מפורטלנד, אורגון, הנרי ג'יי קייזר ושות' וחברת בכטל מסן פרנסיסקו, חברת מקדונלד וקהאן בע"מ מלוס אנג'לס וחברת J.F. Shea מפורטלנד, אורגון. שותפות זו נקראה "שש חברות בע"מ", כאשר השותפות הנרי קייזר ובכטל נחשבו לחברה אחת. במכרז התקבלו שלוש הצעות בנות תוקף. הצעת "שש חברות בע"מ" על סך 48,890,955 דולר הייתה הנמוכה ביותר שהתקבלה, בטווח של 24,000 דולר מהערכת הממשלה החסויה של עלות בניית הסכר, וחמישה מיליון דולר פחות מההצעה הנמוכה הבאה. העיר לאס וגאס הפעילה לחצים כבדים על מנת שמטה בניית הסכר יהיה בשטחה, וסגרה את הספיק איזי הרבים שפעלו בה עם הגעתו של מקבל ההחלטות, שר הפנים ריי ליימן וילבור, לעיר. במקום זאת, הודיע וילבור בתחילת 1930 כי תיבנה עיר מתוכננת במדבר, ליד אתר הסכר. עיירה זו נודעה בשם בולדר סיטי, נבאדה. בספטמבר 1930 החלה בניית קו רכבת המחבר את לאס וגאס ואתר הסכר.
הקמה > הטיית הנהר

לפני שניתן היה לגשת למלאכת בניית הסכר, היה צורך בהסטת נהר הקולורדו מאתר הבנייה. כדי להשיג זאת, נחפרו דרך קירות הקניון ארבע מנהרות הסטה בקוטר של 17 מטרים, שתיים בצד של נבאדה ושתיים בצד של אריזונה. אורכן הכולל של 4 המנהרות היה 5 קילומטרים. החוזה חייב את השלמת בניית המנהרות הללו עד 1 באוקטובר 1933, וכל עיכוב יגרור אחריו קנס של 3,000 דולר ליום. כדי לעמוד בתאריך היעד החוזי, היה על "שש חברות בע"מ" להשלים בפועל את העבודה עד תחילת שנת 1933, שכן רק בסוף הסתיו והחורף מפלס המים בנהר היה נמוך מספיק כדי להטותו בבטחה.
במאי 1931 החלו עבודות כריית 4 המנהרות מהחלק התחתון של מנהרות נבאדה. זמן קצר לאחר מכן, החלו העבודות על שתי מנהרות דומות בקיר הקניון של אריזונה. במרץ 1932 החלו העבודות על ציפוי המנהרות בבטון. העבודה כללה מיקום טפסות ניידות מפלדה והבאת בטון לתוך המנהרות בעזרת עגורני שער (אנ') שנעו על מסילות, ופועלים שעמדו במקביל למסילות שימשו להנחת ויציקת הבטון בתוך הטפסות. תחילה נשפך הבטון בבסיס ואט אט התקדמו ביציקות כלפי מעלה עד השלמת חתך המנהרה. לבסוף נוצקו התקרות באמצעות אקדחים פנאומטיים. עובי שכבת הבטון הוא 1 מטר, כך שקוטר המהנרה קטן מ-17 ל-15 מטרים.
ב-13 בנובמבר 1932 פוצץ סכר מגן ארעי שהגן על המנהרות בצד של אריזונה. בו בזמן, שורה של משאיות הטילו במהירות כמויות עצומות של סלע ופסולת לתוך הנהר, מגשר שהוקם כמאה מטר מפתח המנהרות במורד הנהר. עשרות טונות של סלעים ואדמה הושלכו לתוך הזרם כל דקה במשך כ-15 שעות, עד שבשעות הערב החלה הפסולת להיערם מעל פני המים ולחסום את הנתיב הטבעי של הנהר, שמימיו החלו לזרום לתוך שתי המנהרות. המנהרות בצד של נבאדה נבנו על מנת להוות בטוחה לעונת ההצפות באזור.
לאחר השלמת סכר הובר, נאטמו שתי מנהרות ההטיה החיצוניות באמצע ובפתחי הכניסה שלהן, באמצעות "פקקי" בטון גדולים. חצאי המנהרות במורד הזרם, בקטעים שבין פקקי הבטון האמצעיים ליציאות, הם כעת גופי המים העיקריים של שפיכת המים העודפים. מנהרות ההטיה הפנימיות היו סתומות בכשליש מאורכן. כיום עוברים בהן צינורות פלדה המחברים את מגדלי היניקה לתחנת הכוח. ביציאות של המנהרות הפנימיות מותקנים שערים הניתנים לסגירה כדי לנקז ולייבש את המנהרות לצורך תחזוקה.
הקמה > עבודות עפר, פינוי סלעים והזרקת דייס

כדי להגן על אתר הבנייה ממי נהר הקולורדו וכדי להקל על פעולת הסטת הנהר, נבנו שני סכרי עצירה. אף על פי שהנהר טרם הוסט, העבודות על סכר העצירה העליון החלו בספטמבר 1932. הסכרים נועדו להגן מפני האפשרות של הצפת אתר הבנייה, שבו עשויים להיות כאלפיים עובדים, ומפרטי הבנייה שלהם פורטו במסמכי המכרז בפירוט רב כמעט כמו הסכר עצמו. הסכר העליון תוכנן ונבנה לגובה של 29 מטרים ועובי בסיסו היה 230 מטרים (עבה יותר מסכר הובר עצמו). הוא הכיל 500,000 מטרים מעוקבים של חומרים שונים.
כאשר סכרי העצירה הוקמו ואתר הבנייה נוקז ויובש ממים, החלה החפירה ליסודות הסכר. כדי שיסודות הסכר יונחו על סלע מוצק, היה צורך בהסרת והוצאת קרקעות סחף לא-יציבות שהצטברו וחומרים משוחררים אחרים באפיק הנחל, עד הגעה לשכבות סלע יציבות. עבודות החפירה ליסודות הסתיימו ביוני 1933 לאחר הוצאת כ-1,100,000 מטר מעוקב של קרקע. מכיוון שהסכר שתוכנן הוא מסוג קשת-כבידה, הקירות הצדדיים של הקניון ישאו את כוחו של לחץ המים שנוצר מהאגם ופועל על הסכר. לכן, גם הקירות הצדדיים של הקניון נחפרו כדי להגיע לשכבת סלע לא סדוקה ובתולית, שכן סלע בלוי עשוי לספק דרכים לחלחול המים דרכו. אתי החפירה נקנו וסופקו מחברת Marion Power Shovel.
האנשים שביצעו את הסרת שכבות הסלע הללו נקראו "מדרגים גבוהים" ("high scalers"). בעודם תלויים מראש הקניון עם חבלים, בין שמיים לארץ, ירדו ה"מדרגים גבוהים" במורד קירות הקניון והסירו את הסלע הרופף עם פטישי אוויר ודינמיט. שברי סלע שנפלו היו סיבת המוות השכיחה ביותר באתר הסכר, ובזמן עבודת ה"מדרגים גבוהים" השתפר היבט בטיחות העובדים כל העת. באחת התקריות, מפקח ממשלתי איבד את אחיזתו בקו הבטיחות (נקרא גם קו חיים) והחל לצנוח במדרון לקראת מוות כמעט ודאי; הוא ניצל לאחר שאחד המדרגים הצליח לתפוס ולאחוז בו בעודו באוויר ולמשוך אותו חזרה אל המדרון. אתר הבנייה הפך כבר אז לאבן שואבת לתיירים. ה"מדרגים גבוהים" היו האטרקציה המרכזית. הם זכו לתשומת לב תקשורתית רבה, ועובד אחד כונה "המטוטלת האנושית" בזכות העובדה שהעביר עמיתים לעבודה (ובפעמים אחרות גם דינמיט) ברחבי הקניון. כדי להגן על ראשם מפני שברי סלע נופלים בזמן העבודה, היו ה"מדרגים גבוהים" טובלים את כובעי הבד שלהם בזפת. חבישת מגן ראש מאולתר שכזה הוכיחה עצמה לא פעם כאמצעי למניעת נזק לגולגולת. עקב כך, "שש חברות בע"מ" הזמינו אלפי "כובעים קשיחים" ועודדו מאוד את חבישתם.
הסלע המנוקה לשכבת הבסיס חוזק בדייס (גראוט) כדי ליצור שכבה חזקה ואטומה למים. למעשה, נקדחו חורים בקירות ובבסיס הקניון, לעומק של עד 46 מטר לתוך הסלע. קידוחים אלו נתקלו לא אחת בחללים וסדקים בתוך שכבת הסלע. וכך מולאו בדייס גם החללים והסדקים הפנימיים. כל זאת על מנת לייצב ולחזק את הסלע, וכדי למנוע ממים לחלחל לתוכו ולהגביל את התרוממות הסלע (על ידי לחץ כלפי מעלה מחילחול מים מתחת לסכר) שעליו נוצקו יסודות הסכר. העובדים פעלו תחת מגבלות זמן חמורות עקב תחילת עבודות יציקת הבטון, וכאשר נתקלו במעיינות חמים או בחללים גדולים (קרסטים) מכדי למלא אותם בקלות, הם המשיכו הלאה מבלי לפתור את הבעיה. בסך הכל 58 מתוך 393 הקידוחים מולאו באופן חלקי. לאחר השלמת הסכר ובזמן שאגם מיד החל להתמלא, התגלו מספר רב של דליפות משמעותיות לתוך הסכר. שירות הטיוב החל בבדיקה וגילה שעבודות הדיוס לא נעשו בצורה שלמה והתבססו על תסקיר גאולוגי חלקי של הקניון. חורים חדשים נקדחו מאזורי בדיקה שבתוך הסכר לסלע שמסביב. השלמת עבודות הדייס ארכה 9 שנים (1938–1947) ובוצעה תחת מעטה סודיות יחסי.