stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אתונה
ערים תאומות

הולנד אמסטרדם, הולנד
אוקראינה קייב, אוקראינה
איטליה ג'נובה, איטליה
איטליה רומא, איטליה
ארמניה ירוואן, ארמניה
אלבניה טירנה, אלבניה
ארצות הברית וושינגטון די. סי., ארצות הברית
ארצות הברית לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
ארצות הברית שיקגו, אילינוי, ארצות הברית
ארצות הברית פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית
ארצות הברית בוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית
ארצות הברית את'נס, ג'ורג'יה, ארצות הברית
בולגריה סופיה, בולגריה
גאורגיה טביליסי, גאורגיה
לבנון ביירות, לבנון
מרוקו רבאט, מרוקו
הרפובליקה העממית של סין בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין
הרפובליקה העממית של סין שיאן, הרפובליקה העממית של סין
סלובניה ליובליאנה, סלובניה
ספרד ברצלונה, ספרד
ספרד מדריד, ספרד
סרביה בלגרד, סרביה
פולין ורשה, פולין
פורטוגל ליסבון, פורטוגל
הרשות הפלסטינית בית לחם, הרשות הפלסטינית
פרו קוסקו, פרו
צ'ילה סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה
צ'כיה פראג, צ'כיה
קובה הוואנה, קובה
קנדה מונטריאול, קנדה
קפריסין ניקוסיה, קפריסין
רומניה בוקרשט, רומניה
רומניה קלוז', רומניה
רוסיה מוסקבה, רוסיה
טורקיה איסטנבול, טורקיה
לקריאה נוספת

ברכה ריבלין, "אתונה", בתוך: הנ"ל (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 67–86.
הערות שוליים

↑  KAI 53-56: כתובות פיניקיות-יווניות אתונאיות
↑  ציוץ, באתר Twitter
↑  איתן לשם, החופים בריביירה של אתונה, באתר הארץ, 5 ביולי 2021
↑  The Foundation for the Advancement of Sephardic Studies and Culture, p. 3
↑  The Book of the Acts, Frederick Fyvie Bruce, Wm. B. Eerdmans Publishing, 1988, p. 329
1 2 3  זכור - אמונה בימי השואה, באתר zachor.michlala.edu
1 2 3  קהילת יהודי אתונה, באתר dbs.anumuseum.org.il
↑  אודות יהודי יוון בשואה
↑  מאיר בלייך, ‏יומיים באתונה: היסטוריה וארכיאולוגיה בתיבול של קניות ואלכוהול, באתר מעריב אונליין, 10 בנובמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554815705171  BNE: XX452585  BnF: cb11936474k (data)  GND: 4003366-1  LCCN: n79018143  MusicBrainz: 1876749b-4a07-495b-8b57-9dde0ac39c24  NARA: 10044351  NDL: 00628091  NKC: ge128693  NLA: 36504116  NLG: 289  NLK: KAB202016058  SUDOC: 027290530  VIAF: 131280462   WorldCat (עם VIAF): 131280462 
הדמיה תלת־ממדית של מישור אטיקה מכיוון דרום מערב
מראה מהר ליקוויטוס דרומה לכיוון המפרץ הסרוני. משמאל נראה הר אימיטוס
פנים בית הכנסת "עץ החיים" באתונה
הספרייה הלאומית של יוון, באתונה
חילופי משמרות ליד האנדרטה לחייל האלמוני באתונה
כוונת

כוונת היא אמצעי המשמש לסיוע בכיוון, על ידי התאמת כיוון ההתבוננות של העין עם כיוון כלי הירי או כל אמצעי אחר.
איור של כוונת ברזל של רובה M-16. כוונת ברזל מורכבת משני אלמנטים: חרירית שבצורת העיגול הקרובה לעין המכוון, והלהבית, מעין שפיץ, הנמצאת רחוקה יותר. על מנת ליצור "נעילה" על מטרה, יש ללכד את הלהבית במרכז החרירית (כפי הנראה בתמונה), והתלכדות זו יש לכוון על המטרה עצמה.
שתי כוונות של חברת מפרולייט: כוונת זאבון במבט של משחק ירי בגוף ראשון, ובחזית כוונת השלכה מפרו.
ישנם סוגים שונים של כוונות:
כוונת ברזל - מערכת המורכבת בדרך-כלל על כלי ירי (אך גם על טלסקופים) ומאפשרת כיוון גאומטרי, כלומר המסתמך על יישור העין ושתי נקודות נוספות (כוונת אחורית וכוונת קדמית) על קו אחד, שעובר גם דרך הנקודה אליה מכוונים. הכוונת האחורית מורכבת בדרך-כלל מחריר כלשהו, והכוונת הקדמית מורכבת מפין או טבעת שיש להביא למרכז המבט הנצפה דרך החריר.
כוונת אופטית:
כוונת טלסקופית - מערכת עדשות המגדילה את האובייקטים בהם מביטים ומציבה צלב (crosshair) בנקודה אליה מכוון הנשק.
כוונת השלכה (ראו למשל כוונות מפרולייט או טריג'יקון) - כוונת המשלבת מערכת עדשות (כלומר כוונת טלסקופית) עם סיב אופטי, המרכז אור לנקודה במרכז הכוונת, אליה מכוון הנשק.
כוונת פגיון - מערכת אלקטרואופטית הכוללת מחשב ירי, שמשפרת באופן ניכר את דיוק הירי המבצעי.
עם הצמדת הכוונת לנשק (או לכל אמצעי אחר) אין היא מכוונת בהכרח לכיוון אליו הוא מכוון, ולצורך הכיוון יש לבצע תיאום כוונות.
| --- | --- |
 :  ראו גם – אמצעים אופטיים לנשק קל של צה"ל
טבח כפר קאסם

| --- | --- |

אנדרטה לנספי הטבח בכפר קאסם
 מידע כללי
 סוג:  טבח 
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  כפר קאסם 
 קואורדינטות:  32°06′51″N 34°58′18″E﻿ / ﻿32.114166666667°N 34.971527777778°E﻿ / 32.114166666667; 34.971527777778
 תאריך:  29 באוקטובר 1956 
 נפגעים
 הרוגים:  43
 פצועים:  13 
 
 he
 
טבח כַּפְר קָאסִם היה מעשה טבח בתושבי היישוב הערבי-ישראלי כפר קאסם שבוצע על ידי יחידה של משמר הגבול, שהיה באותה עת תחת פיקודו של צה"ל, ב-29 באוקטובר 1956, היום הראשון למבצע קדש, ובמהלכו נורו למוות 43 מתושבי הכפר: גברים, נשים וילדים; עוד ארבעה מתושבי הכפר נהרגו בנפרד באותו ערב.
הטבח

בשנות ה-50 של המאה ה-20 היו היישובים הערביים שלאורך הקו הירוק נתונים תחת ממשל צבאי. ב-29 באוקטובר 1956, היום הראשון למלחמת סיני (מבצע קדש), הורה פיקוד המרכז להטיל עוצר על הכפרים הערביים הסמוכים לגבול הירדני באזור המשולש. העוצר הוטל במסגרת כוננות למלחמה עם ירדן. מפקד חטיבה מרחבית 17, אלוף-משנה יששכר שדמי, החליט על דעת עצמו להקדים את שעת כניסת העוצר מהשעה 21:00 לשעה 17:00, אך הודעה על כך נמסרה למוכתרים של הכפרים הערביים רק חצי שעה לפני כניסת העוצר לתוקפו. התושבים הערבים שעבדו מחוץ לכפריהם לא ידעו דבר על העוצר, והחלו לחזור לבתיהם עם חשכה, לאחר שעת כניסת העוצר.
גדוד משמר הגבול בפיקודו של רב-סרן שמואל מָלִינקי, שסופח לחטיבה 17 של שדמי, קיבל משימה לאכוף את העוצר ב-8 כפרים ערביים בגזרה הדרומית של "המשולש הקטן". לאחר מעשה טען מלינקי שלפני הפעולה שוחח עם מפקד החטיבה ושאל כיצד יש לנהוג בתושבים ערבים שאינם יודעים על קיום העוצר. לטענתו, תשובת שדמי הייתה: "אללה ירחמו" (בערבית: "אלוהים ירחם עליהם", ברכה מוסלמית על המתים). שדמי הכחיש לימים את הדברים שייחס לו מלינקי. בסדרת פקודות שנתן מלינקי למפקדי הפלוגות והמחלקות שלו, העביר להם הוראות ברוח דומה. בתגובה לשאלות מספר קצינים, הוא הנחה אותם במפורש לירות על מנת להרוג בכל ערבי שיימצא מחוץ לביתו לאחר שעת כניסת העוצר, כולל תושבים החוזרים מעבודתם מחוץ לכפרים. כשנשאל מה בקשר לנשים וילדים, השיב: "בלי סֶנטימֶנטים" (לפי גרסה אחרת: "דינם כדין כולם").
למרות ההוראות הברורות שנתן מלינקי לקציניו, כמעט כולם הפעילו שיקול דעת, ולא פעלו בהתאם להנחיותיו. מפקד הפלוגה הצפונית של הגדוד, יהודה פרַנקֶנטַל, דחה על דעת עצמו את שעת כניסת העוצר בחצי שעה, והורה למפקדי המחלקות שלו לא לירות בכפריים החוזרים מעבודתם לאחר כניסת העוצר, אלא ללוותם לבתיהם. מפקד הפלוגה הדרומית, חיים לוי, לא שינה אומנם את פקודותיו של מפקד הגדוד, אך אישר למפקדי המחלקות שביקשו ממנו הנחיות, לפעול בהתאם לשיקול דעתם.
מתוך 8 מפקדי המחלקות של הגדוד, רק סגן גבריאל דהאן, שפיקד על המחלקה שפעלה בכפר קאסם, קיים כלשונה את הפקודה שניתנה לו. חייליו עצרו את הכפריים שחזרו לכפר מעבודתם ברגל או ברכב, ירו למוות ב-43 מתושבי הכפר, בהם 9 נשים ו-17 ילדים ונערים, ופצעו 13 נוספים. בנוסף לכך נהרגו בתוך הכפר עוד ארבעה תושבים. תושבי הכפר מונים בנספים גם אדם שמת משבץ לאחר ששמע על מות בנו בטבח, ואת עוברה של אישה הרה שנרצחה בטבח, ומגיעים ל-49 נספים.
היו גם מספר פצועים שהעמידו פני מתים וכך ניצלו חייהם.
בשונה מהאירוע בכפר קאסם, בגזרות אחרות של הגבול הניחו חיילי צה"ל ושוטרי מג"ב כמעט לכל מפירי העוצר לעבור דרך המחסומים ולשוב לבתיהם.
פרסום הטבח ותגובת הממשלה

בליל הטבח הגיעו סא"ל דב נשרי ורס"ן שמעון פורסט מפיקוד המרכז, לעריכת תחקיר על האירוע. בהמשך הלילה התקיים דיון בהשתתפות נשרי ומלינקי ואחרים אצל מפקד פיקוד המרכז, צבי צור, ובבוקר הגישו נשרי ופורסט את דו"ח התחקיר שקיימו. הדו"ח מתח ביקורת חריפה על התנהלותו של רס"ן מלינקי, ואת מעשיו של אחד החיילים הגדיר כ"רצח לשמו".
תגובתה הראשונית של ממשלת ישראל שבראשות דוד בן-גוריון לטבח הייתה ניסיון להסתירו באמצעות מניעת הכניסה לכפר ובאמצעות הצנזורה הצבאית. ב-1 בנובמבר 1956 מינה בן-גוריון ועדת חקירה בראשות הנשיא התורן של בית המשפט המחוזי בחיפה, בנימין זֹהר, ראש עיריית חיפה אבא חושי והפרקליט הצבאי הראשי לשעבר אהרן חטר-ישי. כשבוע לאחר הטבח, ב-6 בנובמבר הגישה הוועדה את הדו"ח שלה לבן-גוריון, ובו קבעה כי יש להעמיד לדין את מפקד הגדוד וכמה מפקודיו, וכן קבעה פיצוי כספי למשפחות הקורבנות. בעקבות זאת נמסרה הודעה רשמית לעיתונות על האירוע.
לבסוף פיצתה המדינה את המשפחות השכולות ב-5,000 ל"י על כל הרוג.
פעיל מפ"ם לָטיף דוֹרי וחברי הכנסת מאיר וילנֶר ותופיק טובי (מטעם מק"י) גבו עדויות מהפצועים והביאו את דבר האירוע לידיעת הציבור. וילנר וטובי אף השתמשו בחסינותם הפרלמנטרית וסיפרו על האירוע מעל דוכן הכנסת. חברת הכנסת אסתר וילנסקה (מק"י) הזכירה את הטבח באחד מנאומיה, אך נדרשה להפסיק ודבריה נמחקו מהפרוטוקול.
כתוצאה מכך ומהלחץ מצד העיתונים לפרסם פרטים על האירוע, ב-12 בדצמבר 1956 מסר ראש הממשלה במליאת הכנסת הודעה על המקרה, שאמרה כי "בכפרים נפגעו על ידי משמר הגבול כמה כפריים, ולכן מינה ראש הממשלה ועדה לברר מידת אחריותם של אנשי משמר הגבול, ואם יש להעמידם לדין". ראש הממשלה תיאר את האירוע כ"מעשה זוועה הפוגע ביסודות הקדושים ביותר של המוסר האנושי השאוב מתורת ישראל" והוסיף כי "אין עם בעולם שמחשיב יותר מהעם היהודי יקר חיי אדם, אנו למדנו כי אדם נברא בצלם אלוהים ואין איש יודע מה היה צבע עורו של האדם הראשון". הודעה זו נמסרה כשישה שבועות לאחר האירוע, כאשר רוב תושבי ישראל עדיין לא ידעו במה מדובר. הכנסת כיבדה את זכר החללים בקימה לדקת דומייה.
המשפט, נאשמיו ועונשיהם

בינואר 1957 הועמדו לדין 11 קצינים וחוגרים שהיו מעורבים בטבח בכפר קאסם. התובעים במשפט היו התובע הצבאי הראשי, משה דוד, ולצדו המשפטן קולין גילון. פסק הדין ניתן באוקטובר 1958 בבית הדין הצבאי המחוזי בירושלים בראשותו של בנימין הלוי. בפסק דינו קבע השופט בנימין הלוי מהי "פקודה בלתי חוקית בעליל", שעל החייל לסרב לציית לה כאשר היא ניתנת לו:
שמונה מהנאשמים הורשעו ונידונו לתקופות מאסר ממושכות (7 עד 17 שנה). המורשעים ערערו על פסק הדין, והרכב בית הדין הצבאי לערעורים בראשות שופט בית המשפט העליון משה לנדוי קבע בחודש אפריל 1959 הקלה מסוימת בעונשם: מ-17 ל-14 שנה לרב-סרן שמואל מלינקי, מ-15 ל-10 שנים לסגן גבריאל דהאן ולטוראי ראשון שלום עופר, ומ-7 ל-3 שנים לחמשת הטוראים המורשעים.
חמשת הטוראים ריצו את עונשם, בניכוי שליש מתקופת המאסר. ואולם איש משלושת בעלי הדרגות הבכירות לא ריצה את מלוא תקופת מאסרו. זמן קצר לאחר גזר הדין החליט הרמטכ"ל חיים לסקוב להמתיק את עונשם של שלושת המורשעים שנותרו במאסר: עונשו של מלינקי הופחת ל-10 שנים, של דהאן ל-8 שנים, ושל עופר ל-7 שנים.
בנובמבר 1959 סיים שלום עופר לרצות את עונשו בעקבות חנינה מנשיא המדינה. מיד לאחר מכן החליט נשיא המדינה יצחק בן-צבי להמתיק עוד את עונשם של שני האסירים הנותרים, מלינקי ודהאן, ל-7 ו-5 שנות מאסר, בהתאמה.
גבריאל דהאן שוחרר במרץ 1960, בתום ארבעים חודשי מאסר.
ימים ספורים אחריו שוחרר ממאסר שמואל מלינקי, אחרון האסורים, מטעמים רפואיים. לאחר שחרורו חזר לשרת בכוחות הביטחון, היה לקצין ביטחון בקריה למחקר גרעיני – נגב וסיים את שירותו ב-1964 בדרגת אלוף-משנה.
תחילה החליטה הפרקליטות הצבאית שלא להעמיד לדין את מפקד החטיבה יששכר שדמי, אולם לאור דברי בנימין הלוי כי הוא מקבל את דברי מלינקי כי קיבל פקודה משדמי (אך היה עליו לסרב לבצעה, לפי הלוי) הועמד שדמי לדין בנפרד באשמת רצח וחריגה מסמכות. שדמי זוכה מאשמת הרצח, לאחר שהשופטים לא קיבלו את עדות מלינקי, והורשע בסעיף החריגה מסמכות בהטלת העוצר. בגזר הדין ננזף והוטל עליו קנס סמלי של עשר פרוטות. בעקבות עונש זה, הפך הביטוי "הגרוש של שדמי" למטבע לשון ברחוב הערבי המצביע על עיוות הדין. שדמי המשיך בשירותו הצבאי לאחר המשפט.
בקיץ 2017 טען שדמי, בפני ההיסטוריון אדם רז, שמשפטו היה משפט ראווה שהתקיים כדי למנוע את התרחבות הפרשה כלפי הדרגים שמעליו.
בשנת 2017 הגיש רז בקשה לעיין בפרוטוקול המשפט ובמסמכים שהוגשו במהלכו. המדינה התנגדה לבקשה בנימוק שקיים חשש שחשיפת הפרוטוקולים תפגע בביטחון המדינה, ביחסי החוץ שלה או בפרטיות ובביטחון של אנשים מסוימים. בשנת 2022 לאחר הסרת התנגדות המדינה, התיר בית הדין הצבאי לערעורים, בראשות האלוף  דורון פיילס, את פרסום הפרוטוקולים, אך אסר את פרסום מסמכי "מבצע חפרפרת" (ראו להלן) ותמונות מהטבח.
בעקבות הטבח

ב-7 בדצמבר 1956 הקדיש נתן אלתרמן את "הטור השביעי" לטבח כפר קאסם, ונמנה עם הראשונים לגנותו. בין השאר כתב:
לא תיתכן חברת אנוש אשר מקרה כזה לא יחרידנה כסיוט,

ולא ירעיד בה, לפחות במעט, כיסאות של מפקחים ומפקדים גם ישירים וגם לא-ישירים,

ולא ירעיש בה מושגים שנשתרשו ולא יזעיק מורי פיקוד והדרכה ולא יעיר בה את חשבון-הנפש-והאחריות,

וזאת מ ח ו ץ לעונש שיחול על ראש עושי התועבה האסורים.
ביום השנה לטבח, תושבים ערבים באזור המשולש, יחד עם פעילים של המפלגה הקומוניסטית, הנהיגו שביתה של שעתיים לזכר הטבח כמחאה על המדיניות של הממשל הצבאי. מדובר באחת מפעולות המחאה המאורגנות הראשונות של האוכלוסייה הערבית בישראל כנגד הממשל הצבאי.
ועדה לבירור תביעות נפגעי הטבח בראשות "זקן השומרים" אברהם שפירא מונתה על ידי ראש עיריית פתח תקווה פנחס רשיש, ובעקבות פרסום מסקנותיה נערכה בנובמבר 1957 בכפר קאסם סולחה שבה נכחו כ-800 אורחים. על פי המסורת היו אמורים 11 הנאשמים להגיע לטקס, אך שלטונות צה"ל סירבו לאפשר להם להשתתף, בין השאר מחשש שהגעתם בעת המשפט שנערך להם עלולה להביא לטענות על עיוות דין. את הצד היהודי ייצגו יו"ר הוועדה אברהם שפירא, שר המשטרה בכור שטרית, אלוף פיקוד המרכז צבי איילון, ראש הממשל הצבאי מישאל שחם וראש עיריית פתח תקווה פנחס רשיש, כשבראש הצד הערבי עמד מוכתר הכפר ודיע אחמד צרצור.
בשנת 1958 כתב דן אלמגור, לתוכנית "תן חיוך" של תיאטרון סמבטיון, את השיר "הכומתה", המתייחס לטבח, אך השיר נפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
בשנת 1994 הוצג בתיאטרון "הבימה" מחזהו של רוביק רוזנטל, "מלינקי", העוסק בטבח כפר קאסם.
באוקטובר 1991 פרסם העיתונאי רוביק רוזנטל מאמר שבו טען כי טבח כפר קאסם היה חלק מתוכנית חפרפרת – תוכנית מדינית כוללת לגירוש ערביי המשולש לירדן. טענה זו שבה ועלתה במהלך השנים, בין השאר במאמר מ-2009 של ההיסטוריון גדי אלגזי. תוכנית חפרפרת הוזכרה בפרוטוקולים ממשפט הטבח, שהותרו לפרסום ב-2022.
בדצמבר 2007 אמר נשיא מדינת ישראל שמעון פרס בעת ביקור בכפר, כי "קרה כאן בעבר אירוע קשה ביותר, שאנחנו מצטערים עליו מאוד".
ב-2014 השתתף לראשונה נשיא המדינה, רובי ריבלין, בטקס לציון הטבח בכפר קאסם.
ב-29 באוקטובר 2021 השתתף נשיא המדינה, יצחק הרצוג, בטקס לזכר ההרוגים, במלאת 65 שנים לטבח, וביקש סליחה בשם מדינת ישראל.
בשנת 2024 יצרה אילת הלר את הסרט התיעודי "דגל שחור", העוסק בטבח כפר קאסם.
לקריאה נוספת

אדם רז, טבח כפר-קאסם: ביוגרפיה פוליטית, כרמל, ירושלים, 2018
רוביק רוזנטל (עורך), כפר קאסם: אירועים ומיתוס, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
יגאל עילם, ממלאי הפקודות, פרק שלישי: "פקודה בלתי חוקית בעליל", בית הוצאה כתר, 1990
משה קורדוב, 11 כומתות ירוקות בדין, ע. נרקיס - הוצאת ספרים, תל אביב, 1959
משה אלעד, סָעַרְתְּ עָלַי, ארצי: אירועים שהסעירו את ישראל, הוצאת צמרת, תל אביב, תשפ"א 2021, עמודים 273–306
דניאל פרידמן, קץ התמימות: משפט ושלטון בישראל, ידיעות ספרים, 2019, הפרק "מהומות בוואדי סאליב", עמ' 203–214
טיסה 191 של אמריקן איירליינס

| --- | --- |

המטוס שהתרסק כפי שצולם באפריל 1974
 תאריך:  25 במאי 1979
 מיקום:  מחוז קוק, אילינוי, ארצות הברית
 גורם:  תחזוקה לקויה
 קואורדינטות:  42°00′35″N 87°55′48″W﻿ / ﻿42.009722222222°N 87.93°W﻿ / 42.009722222222; -87.93
 הרוגים:  273 (2 על הקרקע)
 פצועים:  6 (על הקרקע)
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  מקדונל דאגלס DC-10
 מספר זנב:  N110AA
 מוצא:  נמל התעופה שיקגו או'הייר, ארצות הברית
 יעד:  נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס, ארצות הברית
 מפעיל:  אמריקן איירליינס
 נוסעים:  258
 אנשי צוות:  13
  (למפת שיקגו מוגדלת) מיקום ההתרסקות(למפת שיקגו רגילה) מיקום ההתרסקות
 
טיסה 191 של אמריקן איירליינס הייתה טיסת נוסעים סדירה של חברת אמריקן איירליינס מנמל התעופה שיקגו או'הייר לנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס. מטוס מקדונל דאגלס DC-10 אשר שימש לטיסה זו ב-25 במאי 1979 התרסק דקות לאחר ההמראה משיקגו. כל 258 הנוסעים ו-13 אנשי הצוות נהרגו בהתרסקות וכן שני בני אדם שהיו על הקרקע. זהו אסון התעופה החמור ביותר בתוצאותיו בתחומי ארצות הברית.
חוקרים מצאו כי כאשר המטוס החל ברוטציה להמראה, מנוע מספר אחד, על כנף המטוס השמאלית, ניתק מן הכנף והתהפך מעל משטח הכנף. בעת ניתוק המנוע נותקו צינורות מערכות הידראוליות בכנף, שלא איפשרו עוד את שליטת הטייס במשטחי שפת הכנף, ונפגע קטע של כ-90 סנטימטר משפת הכנף. לחץ האוויר על הכנף גרם לצמצום משטח הכנף. תוך כדי צבירת גובה, איבדה הכנף השמאלית את תכונת העילוי, בעוד הכנף הימנית, שבה משטחי הכנף היו מורחבים, המשיכה ליצור עילוי. כתוצאה מכך המטוס נטה בחדות לשמאל, עד שהתהפך חלקית, בזווית נטייה של 112 מעלות, בטרם התרסק בשדה פתוח סמוך לקצה המסלול. ניתוק המנוע מן הכנף יוחס לנזק שנגרם למבנה עליו תלוי המנוע ומוצמד לכנף, זאת עקב נוהלי תחזוקה לקויה בחברת אמריקן איירליינס.
אף על פי שממצאי החקירה הובילו למסקנה כי הגורם העיקרי להתרסקות המטוס היו נוהלי תחזוקה לקויים, התאונה וקרקוע כל המטוסים מדגם DC-10 על ידי מנהל התעופה הפדרלי הוסיפו לתדמיתם השלילית של מטוסי DC-10 בציבור, אשר נוצרה כתוצאה משורה של תקלות ותאונות במטוסים מדגם זה. החקירה אף חשפה מטוסים נוספים מדגם זה, בהם נוהלי תחזוקה לקויים הותירו נזקים. לאחר תיקון נוהל התחזוקה במטוס, הוא המשיך לשרת כמטוס נוסעים במשך שנים ארוכות ומשמש עד היום כמטוס מטען בחברות תעופה.
רקע > המטוס

המטוס המעורב בתאונה היה מדגם מקדונל דאגלס DC-10, מספר זנב N110AA. הוא נמסר לחברת התעופה ב-25 בפברואר 1972 ובעת התאונה צבר כמעט 20 אלף שעות טיסה בשבע שנים. מנועי המטוס היו מתוצרת ג'נרל אלקטריק מדגם CF6-6D. בדיקה של מסמכי התחזוקה של המטוס הראתה כי נכון ליום 11 במאי 1979 לא היו רשומים ליקויים מכניים שיש לתקנם. ביום התאונה, בניגוד לנוהל, מסמכי התחזוקה לא הוצאו מתוך המטוס והם נהרסו בעת התאונה.
רקע > הצוות

הטייס הראשי היה ולטר לוקס, בן 53, אשר הטיס מטוסים מדגם DC-10 מאז שדגם זה הוכנס לשירות, שמונה שנים קודם לתאונה. הוא צבר 22,000 שעות טיסה, 3,000 מתוכן כטייס במטוס DC-10. לוקס היה בעל הסמכה ב-17 דגמי מטוסים אחרים, כולל מקדונל דאגלס DC-6, DC-7 ובואינג 727. הקצין הראשון היה ג'יימס דילארד, בן 49 ומהנדס הטיסה אלפרד אודוביץ', בן 56, שניהם אנשי מקצוע מנוסים אשר צברו אלפי שעות טיסה, כולל ניסיון רב במטוס מדגם DC-10.
החקירה

המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה הייתה אחראית לחקירת התרסקות המטוס, לקביעת הסיבה להתנתקות המנוע מגוף המטוס ולקביעת הסיבה שהמטוס לא הצליח להמשיך ולטוס עם שני מנועיו הנותרים.
אובדן מנוע בודד לבדו לא צריך לגרום להתרסקות מטוס מדגם זה והמטוס מסוגל להמשיך לטוס כדי לשוב לנחיתה בשדה התעופה עם שני מנועים בלבד. שלא בדומה למטוסי נוסעים אחרים, במטוס ה-DC-10 לא היה מנגנון הנועל במקומם את משטחי הכנף המורחבים ותנועת המשטחים הייתה תלויה אך ורק בלחץ הידראולי במערכת. רק בעקבות תאונה זו הוכנסו שינויים במערכת כך שגם בעת אובדן לחץ הידראולי בכנף לא תהיה תנועה חופשית של משטחי הכנף.
שרידי המטוס ניזוקו במידה כזו שלא איפשרה קביעה באשר למנח המדויק של משטחי הכנפיים והזנב מתוך חלקי המטוס, אלא אך ורק על יסוד מידע שנמסר מעדי ראייה לתאונה וניתוח תמונות שצולמו בזמן אמת.
כל עדי הראיה לתאונה היו תמימי דעים כי המטוס לא פגע בעצם זר כלשהו על מסלול ההמראה ובבדיקת סביבת המנוע שניתק לא נמצאו חלקי כנף, או חלקים אחרים של המטוס, דבר שהוביל למסקנה כי לא היה גורם חיצוני להתנתקות המנוע וכי התקלה אירעה מגורם פנימי בגוף המטוס. מבחינת המנוע שניתק הגיעו חוקרי המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה למסקנה כי התמוכה המחברת את המנוע לכנף היא שנשברה כתוצאה מנזק שנגרם לה עוד בטרם ההתרסקות. מבחינה של היסטורית התחזוקה של המטוס עלה כי המטוס עבר שרות תחזוקתי שמונה שבועות בטרם התאונה, במהלכו פורק המנוע מהמטוס לצורך תיקונים. התמוכה ניזוקה במהלך פירוק המנוע מגוף המטוס. על פי נוהלי היצרן יש לנתק את המנוע מן התמוכה ורק אחר כך לנתק את התמוכה מן הכנף, אולם חברת אמריקן איירליינס, כמו גם חברת קונטיננטל איירליינס ויונייטד איירליינס, הנהיגו נוהל תחזוקה חדש, אשר חסך כ-200 שעות עבודת תחזוקה לכל מטוס והפחיתה את מספר הנקודות שבהן יש לנתק חלקים מגוף המטוס מ-72 ל-27. בנוהל החדש על המכונאים לפרק את המנוע והתמוכה המחוברת אליו כמקשה אחת. על פי הנוהל החדש נעשה שימוש במלגזה גדולה כדי לתמוך במנוע בשעת הפירוק מהכנף. במציאות התברר כי מדובר במטלה קשה ביותר לביצוע, כיוון שהיה צורך להחזיק ביציבות את המנוע בדיוק באותה מנח בשעת הפירוק.
נציגי היצרן מקדונל דאגלס הודיעו לחברת התעופה כי היצרן אינו מעודד את שיטת התחזוקה שאותה הנהיגה עקב מרכיב סיכון. אולם ליצרן אין כל סמכות לאשר או לבטל נוהלי תחזוקת מטוסים של לקוחותיו.
חוקרי התאונה אף קבעו כי נוהל התחזוקה החדש ומבנה התמוכה מקשים על גישה לחלקים שונים של התמוכה לצורך תחזוקה וחושפים את התמוכה לנזק שעלול להיגרם על ידי צוותי התחזוקה. בניגוד לאמריקן איירליינס וקונטיננטל, חברת יונייטד פירקה את יחידת המנוע והתמוכה באמצעות מנוף, ולא מלגזה. בבדיקה שנערכה בציי מטוסי ה-DC-10 בחברות אלה נמצאו מספר מטוסים נוספים בהם נזקים משמעותיים ומסוכנים לתמוכת המנוע של החברות שעשו שימוש במלגזה, בעוד שבחברת יונייטד לא נמצאו נזקים דומים. עוד התברר כי היו קשיים בעת פירוק המנוע של המטוס שהתרסק וכי במהלך הפירוק נגמרה משמרת. לאחר החלפת המשמרות לא ניתן היה לפרק את התמוכה והיה צורך להזיז את המלגזה ולהציבה במיקום הנכון. הנזקים שנגרמו לתמוכה בעת התחזוקה זוהו על ידי החוקרים לאחר התאונה. לא היה די בנזקים אלה כדי לנתק את המנוע מן הכנף מיד, אולם הם אפשרו האצת תהליך של עייפות החומר במהלך שמונת השבועות שחלפו מעת עבודות התחזוקה ועד למועד האסון.
תוצאות החקירה

לאחר תום החקירה נקנסה חברת אמריקן איירליינס בסך חצי מיליון דולר על ידי ממשלת ארצות הברית על נוהלי אחזקה שגויים.
ב-6 ביוני 1979, שבועיים לאחר האסון, רשות התעופה הפדרלית השעתה את היתר הטיסה למטוסי DC-10, ובכך קרקעה את כל המטוסים מדגם זה הנמצאים תחת פיקוחה. עוד נאסר על מטוסי DC-10 המופעלים מחוץ לגבולות ארצות הברית להיכנס לתחום האווירי של ארצות הברית. השעיה זו הייתה בתוקף לצורך בדיקה האם התמוכה של המנוע והחיבור לכנף עומדים בדרישות הבטיחות. ב-13 ביולי 1979, לאחר שהרשות שוכנעה כי המטוס בטוח לתעופה וכי מקור התקלה הוא בתחזוקה לקויה ולא בתכנון לקוי של המטוס, חודש היתר הטיסה לדגם זה, זאת בתנאי שהמנוע והתמוכה המחוברת לו לא יפורקו.
שרידי המטוס באתר ההתרסקות עם הגעת כוחות ההצלה
עומר דוסטרי

עומר דוסטרי (נולד ב-24 בספטמבר 1986) הוא דובר ראש הממשלה בנימין נתניהו. דוסטרי הוא דוקטור למדע המדינה, ושימש איש תקשורת וחוקר בתחומי צבא, אסטרטגיה וביטחון לאומי. פרסם מאמרים רבים בתחומי הפוליטיקה, כלכלה, חברה, מדיניות חוץ וביטחון; וכן מחקרים וניירות עמדה במסגרת "מכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון" (JISS) וצוות המחקר של תנועת "הביטחוניסטים".
בשנת 2024 נכלל דוסטרי ברשימת 100 האנשים המשפיעים של עיתון "דה-מרקר" וברשימת 40 הצעירים המבטיחים בישראל של אתר "אייס" וקרן רוטשילד.
קורות חייו

דוסטרי נולד וגדל בראשון-לציון. למד בתיכון הגימנסיה הריאלית. לאחר שחרורו מצה"ל, למד לתואר ראשון במדעי המדינה ובתקשורת באוניברסיטת אריאל, במהלכו שימש עוזר מחקר לפרופסור אלכסנדר בליי. בהמשך למד לתואר שני במדעי-המדינה באוניברסיטת תל אביב, בה שימש עוזר מחקר בתחום הסייבר בסדנת תל אביב למדע, טכנולוגיה וביטחון. עבודת התזה שלו במסגרת התואר השני ("אסטרטגיית הכפייה של שחקנים מדינתיים מול שחקנים תת־מדינתיים: בחינת וניתוח העימות האלים בין ישראל וחזבאללה בשנים 2000–2015 והשפעת מלחמת לבנון השנייה על ממד ההרתעה של ישראל") זכתה בשני פרסי מחקר - פרס "קרן ענבר" ומלגת מחקר על-שם גד יעקובי. במהלך לימודיו לתואר השני התמחה במכון למחקרי ביטחון לאומי.
בשנת 2022 השלים את לימודיו לתואר שלישי בתחום צבא וביטחון במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית ד"ר מירב משאלי-רם, עסקה בתחרות האסטרטגית (מלחמה עקיפה) בין ישראל לבין איראן וחזבאללה, וכותרתה: "דגמים של עימות באזור האפור ותפקידם של שחקנים לא-מדינתיים בראי אסטרטגיית הכפייה: מקרי-הבוחן של ישראל, איראן וחזבאללה".
החל משנת 2013 החל לכתוב מאמרי-דעה, טורים ופרשנויות בעיתונים ואתרי חדשות בישראל. כתביו התפרסמו בין-היתר בעיתונים ובאתרי החדשות הארץ, nrg, ynet, מקור ראשון, וואלה, TheMarker, ישראל היום ומידה. בין השנים 2016–2018 עבד כעורך חדשות ואקטואליה ב"כאן חדשות", בתאגיד השידור הישראלי. לקראת הבחירות לכנסת העשרים צורף לצוות הדוברות וההסברה בקמפיין הבחירות של מפלגת הליכוד.
בתחום הכלכלי דוסטרי תומך בכלכלת שוק, והוא מרבה לבקר בכתביו את התכנון המרכזי של הכלכלה הישראלית וכותב על הצורך בצמצום המעורבות הממשלתית בכלכלה ובחיי הפרט, האסדרה והבירוקרטיה, כתנאי לחירות האזרח ולמטרת צמיחת המשק והורדת יוקר המחיה. דוסטרי משתייך לזרם המתנגדים לאקטיביזם שיפוטי ולהתערבות היתרה, כפי שהוא רואה אותה, של מערכת המשפט בעבודת הרשות המחוקקת והרשות המבצעת. השקפותיו הפוליטיות מזוהות עם הימין הישראלי, והשקפותיו המדיניות מתיישבות עם אסכולת הריאליזם.
קורות חייו > מחקריו

מחקריו של דוסטרי עוסקים בתחום הפילוסופיה והתאוריה הצבאית, וכן בתחום הביטחון הלאומי ובכלל זה אסטרטגיה צבאית, הכפייה וההרתעה, הטרור, היחס בין הטרור לפשיעה פלילית ומדיניות חוץ.
קורות חייו > דובר ראש הממשלה

דוסטרי מונה לדובר ראש הממשלה ב-4 באוגוסט 2024.
הערות שוליים

↑   TheMarker Online, 100 המשפיעים 2024: מיהם האנשים שיכריעו אם ישראל תצליח לקום מהשבעה, באתר TheMarker‏, 25 בספטמבר 2024
↑  40 הצעירים המבטיחים 2024, באתר אייס
↑  דוסטרי עומר, באתר אוניברסיטת בר-אילן
↑  עומר דוסטרי, המדינה אשמה במשבר הדיור - השוק יתקן, באתר ynet, 19 בנובמבר 2013
↑  עומר דוסטרי‏, פסילת חוק המסתננים - פגיעה בעצמאות הממשלה, באתר וואלה, 25 בספטמבר 2014
↑   עומר דוסטרי, שיונית לוי תלגלג - והימין ימשיך לנצח, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2014
↑  עומר דוסטרי, עמוד השדרה האיתן של נתניהו, באתר nrg‏, 13 באוגוסט 2014
↑  מחליף לטופז לוק: נתניהו הודיע רשמית על דובר חדש, באתר וואלה, 4 באוגוסט 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007373454905171  VIAF: 46151963641400311831   WorldCat (עם VIAF): 46151963641400311831
אליהו דב ברקובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1865 ה'תרכ"ה לובצ'ה (בלארוס)
 פטירה:  2 במרץ 1943 (בגיל 78 בערך) כ"ה באדר א' ה'תש"ג תל אביב
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק
 השכלה:  ישיבת סלבודקה, ישיבת וולוז'ין וישיבת מיר
 מקום פעילות:  נובהרדוק, לידא, תל אביב
 תקופת הפעילות:  1895–1943 (כ־48 שנים)
 השתייכות:  יהדות ליטא, תנועת המוסר, המזרחי
 רבותיו:  הרבנים חיים לייב טיקטינסקי, נתן צבי פינקל, יצחק בלאזר, נפתלי צבי יהודה ברלין
 בת זוג:  לאה
 אב:  נתן מרדכי
 
הרב אליהו דב ברקובסקי (ה'תרכ"ה,  לובצ'ה - כ"ה באדר א' ה'תש"ג, 2 במרץ 1943, תל אביב) היה המשגיח הרוחני בישיבת נובהרדוק, בישיבת לידא ובישיבת תל אביב.