stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולודימיר קירילוביץ' ויניצ'נקו

| --- | --- |

 לידה:  16 ביולי 1880 (יוליאני) קרופיבניצקי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 במרץ 1951 (בגיל 70) מוז'ין, arrondissement of Grasse, צרפת 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה העממית של אוקראינה 
 מקום קבורה:  מוז'ין 
 השכלה:  אוניברסיטת קייב 
 תפקיד:  שר פנים (15 ביוני 1917–11 בינואר 1918)  Head of the council of people’s ministers of the Ukrainian People’s Republic (9 בינואר 1918–17 בינואר 1918)  Chairman of the Directorate of Ukraine (14 בדצמבר 1918–13 בפברואר 1919)  חבר פרלמנט באספה המכוננת הרוסית של 1918  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מפלגה:  Revolutionary Ukrainian Party, המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה (ברית המועצות), Ukrainian Communist Party, המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, Ukrainian Social Democratic Party, Ukrainian Social Democratic Labour Party, Communist Party of Ukraine 
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית 
 בן או בת זוג:  Rozaliia Vynnychenko 
 חתימה:   
 
וולודימיר קירילוביץ' ויניצ'נקו (באוקראינית: Винниченко Володимир Кирилович‏ 28 ביולי 1880 - 6 במרץ 1951) היה מהפכן אוקראיני, מדינאי, סופר ומחזאי, הראשון שעמד בראש המזכירות הכללית של המועצה המרכזית האוקראינית של הרפובליקה העממית האוקראינית.
ויניצ'נקו נולד ביליזבטגראד במחוז חרסון, באימפריה הרוסית. הוא היה הבן היחיד של אביו והבן הרביעי של אימו (אלמנה עם שלושה ילדים בעת נישואיה לאביו). הוא התבלט בבית הספר והמורה שכנע את הוריו לשלוח אותו לגימנזיה, למרות מצוקתם הכלכלית. כשהיה בגימנזיה, בכיתות הגבוהות, השתתף בארגון מהפכני, כתב שיר בהתאם ועל כך נכלא לשבוע ומאוחר יותר סולק מהגימנזיה. חרף זאת המשיך ללמוד ולהכין עצמו לבחינות הבגרות ובשנת 1900 עמד בבחינות בהצלחה.
ב-1901 התחיל ויניצ'נקו לימודי משפטים באוניברסיטת קייב והתוודע לתורת הסוציאליזם. הוא הצטרף לשורות מפלגה מהפכנית, שעתידה לשנות את שמה למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית האוקראינית. עקב פעילותו הפוליטית נעצר ב-1903, סולק מהאוניברסיטה ונכלא, אך הצליח להימלט ממעצרו. עקב פעילותו המחתרתית נעצר שוב ב-1906, אך לפני שנשפט שוחרר בערבותו של אוקראיני עשיר, פטרון של הספרות האוקראינית. הוא נמלט והיגר מרוסיה. מחוץ לרוסיה הוציא לאור, יחד עם מיכאילו הרושבסקי את המגזין "פרומין". החל מ-1907 הוא חי בלבוב, וינה, ז'נבה, פריז, פירנצה וברלין. ב-1911 נשא לאישה את רוזליה ליפשיץ, רופאה יהודיה צרפתייה. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה שב לרוסיה, התיישב בצורה לא חוקית ליד מוסקבה ועסק בפעילות ספרותית.
פעילות פוליטית לפני הכרזת עצמאות אוקראינה

ב-1917, לאחר המהפכת פברואר, שב לקייב ולקח חלק בפוליטיקה האוקראינית והיה לחבר במועצה המרכזית האוקראינית. באפריל 1917 נבחר ויניצ'נקו כסגן של מיכאילו הרושבסקי וסגן ראש הראדה הקטנה. הוא מונה לראש המשלחת האוקראינית, שנשלחה לפטרוגרד ב-16 במאי 1917 כדי לנהל משא ומתן עם הממשלה הזמנית של רוסיה על ההכרה ברא'דה המרכזית כסמכות האזורית העליונה והענקת זכויות אוטונומיה לאוקראינה כחלק מרוסיה שנבנתה מחדש על פי המודל הפדרלי. מ-15 ביוני 1917, עמד ויניצ'נקו בראש המזכירות הכללית - הגוף דה פקטו של הרשות המבצעת בשטח של 9 (מאוחר יותר 5) מחוזות אוקראינים, וגם קיבל את תפקיד המזכיר הכללי (שר) לענייני פנים.
פעילות ויניצ'נקו  במסגרת הרפובליקה העממית האוקראינית

לאחר מהפכת פברואר 1917 שב ויניצ'נקו לאוקראינה והחל בעבודה פוליטית פעילה. הוא היה לחבר במועצה המרכזית האוקראינית ולאחר מכן, ב-15 ביוני, עמד בראש המזכירות הכללית והתמנה למזכיר הכללי לענייני הפנים. הוא התנגד למיליטריזם, לפירוק הכוחות המזוינים וליצירת מיליציה במקום צבא סדיר, ולכן הייתה עליו ביקורת מצד מתנגדיו, במיוחד מצד סימיון פטליורה.
וולודימיר ויניצ'נקו הוא המחבר של כמעט כל ההצהרות ופעולות החקיקה של הרפובליקה העממית האוקראינית. בלחץ הצבא, ב-10 ביוני 1917, בקונגרס הצבאי הכל-אוקראיני ה-2, הוא הכריז על ההאוניברסל הראשון של הראדה המרכזית וב-26 ביוני 1917, במליאת הראדה המרכזית, הצהרת המזכירות הכללית, שהכריזה על מהלך הראדה המרכזית האוקראינית ל"מימוש אוטונומיה מתמשכת" של אוקראינה.
ב-29 באפריל 1918 אימצה הראדה המרכזית את חוקת הרפובליקה העממית האוקראינית. לאחר מכן, עם התגברות הלאומנות, עזב את הממשלה. פחות מחודש לאחר מכן, הוא שוב עמד בראש הממשלה.
חייו בגולה

הנצחת ויניצ'נקו על בול של אוקראינה
אפי דפרין

| --- | --- |

דפרין, 2021
 לידה:  1972 (בן 53 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 כינוי:  אפי
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל חיל השריון חיל השריון
 תקופת הפעילות:  1991–2024 (כ־33 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 9  מפקד גדוד 532  מפקד חטיבה 27  סגן מפקד עוצבת געש  נספח צה"ל בהודו  ראש חטיבת תבל (לשעבר חטיבת קש"ח)
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה  האינתיפאדה השנייה   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן    מבצע צוק איתן
 תפקידים אזרחיים
 סמנכ"ל שיווק ברפא"ל
אפרים (אפי) דֶפְרין (נולד ב-1972) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון כיהן כראש חטיבת תבל. קודם לכן שירת כסגן מפקד עוצבת געש ומפקד חטיבה 27. מיועד לתפקיד דובר צה"ל.
ביוגרפיה

דפרין נולד ב-1972 בגבעת אולגה. אביו ברוך עלה מרומניה ואמו עליזה עלתה ממרוקו. בנערותו למד בבית ספר מקצועי.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבה 7 של חיל השריון, שם עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושירת כמפקד מחלקת טנקים. שירת במספר תפקידי פיקוד בחיל ובהם בשנת 1997 מפקד פלוגה בגדוד 75 של חטיבה 7.
במלחמת לבנון השנייה שירת כמפקד גדוד 9 של חטיבה 401, הוביל אותו בקרב בסלוקי, במהלכו נפצע באורח קשה. לאחר מספר שבועות החלמה שב לפקד על גדודו.
בהמשך שירת כמפקד גדוד 532 בחטיבה 460 וכקצין אג"ם אוגדה 162. השתלם בקורס מפקדי חטיבות ומונה למפקד חטיבה 27. לאחר שסגר את החטיבה והיא פורקה, נכנס בשנת 2014 לתפקידו כסגן מפקד עוצבת געש וכיהן בתפקיד עד שנת 2015. ב-12 בספטמבר 2016 הוחלט על מינויו לנספח צה"ל בהודו.
דפרין הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לראש החטיבה לקשרי חוץ באגף התכנון, והמשיך בתפקידו גם כשהחטיבה הוכפפה לאגף האסטרטגיה והמעגל השלישי כחטיבת תבל. באוגוסט 2024 סיים את תפקידו ופרש מצה״ל לאחר 33 שנות שירות.
כיהן כסמנכ"ל השיווק ברפא"ל.
ב-9 במרץ 2025 החליט הרמטכ"ל אייל זמיר למנותו לדובר צה"ל.
נשוי לסא"ל (מיל') כרמל, ששירתה בתפקידים בכירים בחיל החינוך והנוער.
לקריאה נוספת

עמוס הראל ואבי יששכרוף, "קורי עכביש", הוצאת ידיעות אחרונות, 2008.
אלישיב שמשי, "עוד ניצחון כזה...: על רוח לחימה במלחמת לבנון השנייה", בן שמן: הוצאת מודן, 2013.
הערות שוליים

↑  אבי יששכרוף, עמוס הראל, גבורת הלוחמים לא חיפתה על כישלון הפיקוד בסלוקי, באתר הארץ, 29 בינואר 2008.
↑  חנן גרינברג, המג"דים של מלחמת לבנון משתדרגים, באתר ynet, 18 באפריל 2011.
↑  מינוי תא"ל אפי דפרין לדו"צ, בערוץ הטלגרם קבינט מדיני בטחוני - מוריה אסרף ודורון קדוש, 9 במרץ 2025
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרנץ ראקוצי

פסלו של ראקוצי בבודפשט
פֶרֶנץ ראקוצי השני (בהונגרית: Második Rákóczi Ferenc;‏ 27 במרץ 1676 – 8 באפריל 1735) היה אציל הונגרי (נסיך טרנסילבניה), שהוביל בין השנים 1703 ל-1711 מרד נגד שלטון בית הבסבורג לשם השגת עצמאות ממלכת הונגריה, חופש דת לפרוטסטנטים ורפורמות חברתיות וכלכליות, ועמד בראש מדינה הונגרית עצמאית קצרת-ימים. חיילי צבא המורדים שהשתתפו במלחמת עצמאות זו של פרנץ ראקוצי נקראו קורוץ או קורוצים ומתנגדיהם שצידדו בבית הבסבורג נקראו לבאנץ או לבאנצים. ראקוצי עצמו לא השתמש במילה זו של קורוץ, אלא השתמש במונחים כמו "מורדים" ו"חסרי שביעות רצון". ראקוצי נחשב לגיבור לאומי בארצו, על שמו קרויים רחובות בכל עיר הונגרית כמעט, ודיוקנו מופיע על שטר 500 פורינט.
עד המרד

פרנץ ראקוצי נולד בבורשה (בהונגרית: בורשי; כיום בסלובקיה), בן לאחת ממשפחות האצילים החזקות והעשירות בהונגריה. אביו, פרנץ ראקוצי הראשון, היה נסיך טרנסילבניה. אמו, אילונה זריני (Zrínyi Ilona), הייתה בתו של הבאן של קרואטיה ובת-אחיו של מיקלוש זריני. אביו נפטר כשהיה בן ארבעה חודשים, אחיו הבכור ג'רג' נפטר כילד, ופרנץ נותר היורש היחיד. הוא גדל בטירת מונקאץ', תחילה תחת חסותו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאחר מכן תחת חסותו של בעלה השני של אמו, אימרה טקלי.
ב-1678 הנהיג האציל טקלי התקוממות נגד שלטון בית הבסבורג, כשהוא נתמך על ידי מלך צרפת לואי ה-14 ועל ידי הסולטאן העות'מאני מהמט הרביעי. ב-1680 הסכים הקיסר ליאופולד הראשון להחזיר להונגרים את החירות הדתית והמדינית, אך לא היה בכך די לטקלי, והוא חבר אל הסולטאן, שהכריז על טקלי כ"מלך הונגריה העליונה" (רוב השטח שכיום הוא סלובקיה). בהשראת מרידתו של טקלי ערך הסולטאן מסע אל וינה, אך הובס ב-1683 על ידי צבאם המאוחד של האוסטרים והפולנים בקרב וינה. תבוסת הסולטאן הביאה להתמוטטות כללית, הן של שלטון העות'מאנים בהונגריה והן של מלכותו של טקלי.
ב-1688, לאחר שנכבשה טירת מונקאץ', עברו ראקוצי ואחותו לארמונו של רודולף הראשון בווינה. ב-1694 נשא ראקוצי את בתו בת ה-15 של נסיך הסן-ונפריד (וצאצאית של אליזבת מתורינגיה), היה לרוזן מחוז שארוש (Sáros, כיום בסלובקיה) והתיישב בטירת ראקוצי שבמקום. ב-1691 נכבשה טרנסילבניה מידי טקלי ובשל הסכם קרלוביץ נאלצו הוא ואשתו, אמו של ראקוצי, לבלות את שארית ימיהם בקונסטנטינופול. ראקוצי, מנגד, יצא לווינה על מנת לטהר את שמו וסירב להצעות לעמוד בראש מרידה בחבל טוקאי. הוא אף קיבל מידי הקיסר חברות במסדר גיזת הזהב. אולם באפריל 1700 תפס מרגל אוסטרי מכתב שנשלח לראקוצי מצרפת ובו הבטחה לסיוע אם יפעל בכוח כנגד אוסטריה לשם השגת עצמאות הונגרית. ב-18 באפריל נשלח ראקוצי לכלא בווינר נוישטאדט עם גזר דין מוות על ראשו. בסיוע מנהל הכלא הצליח ראקוצי להימלט לפולין.
מרידת ראקוצי (מלחמת העצמאות של ראקוצי)

בפולין נפגש ראקוצי עם הרוזן מיקלוש ברצ'ני (Bercsényi Miklós), אציל עשיר ומשכיל שנחלתו באוז'הורוד גבלה בנחלתו של ראקוצי, והשניים באו במגעים עם נציגי צרפת על מנת לתכנן מלחמת עצמאות (המכונה בהונגריה מלחמת העצמאות ראקוצי ובהונגרית: Rákóczi-szabadságharc). באותה עת היה הצבא האוסטרי עסוק במלחמת הירושה הספרדית ודילל את כוחותיו בהונגריה.
ב-15 ביוני 1703 נכנס ראקוצי לשטחי הונגריה בראשות צבא בן 3,000 חיילים הונגרים ("מיליציה של איכרים", Hajduk בהונגרית) ו-600 שכירי חרב פולנים במימון צרפתי, והחל במרידה מזוינת נגד בית הבסבורג. בתחילה כבש שטחים בהונגריה העליונה בין נהרות הטיסה והדנובה וכן בשטחי טרנסילבניה. ראקוצי נשא את דגל הלאומיות ההונגרית, הסובלנות הדתית, וכן נתן דעתו לבעיית הצמיתים, ופטר את אלה ששירתו בצבאו מן החובה לשרת את אדונם הפיאודלי. על אף שהוא עצמו היה קתולי, דיבר ראקוצי אף בשם ההונגרים הפרוטסטנטים, אשר דוכאו תחת שלטון הבסבורג.
בספטמבר 1705 התכנסה על יד סצ'ן (מחוז נוגראד) דיאטה הונגרית (אספה פרלמנטרית של למעלה מ-1,000 נציגים של האצולה הזוטרה מ-25 מחוזות, ובנוסף 38 אצילים בכירים וששה בישופים) להכתיר את ראקוצי כ"נסיך שליט" ("vezérlő fejedelem" ) של הונגריה. ראקוצי הקים ישות פוליטית הונגרית שנקראה "האדמות הקונדרטיביות של ממלכת הונגריה". היא הנהיגה מערכת מיסוי ומטבע משלה בשטחים שכבש.
לצידו של ראקוצי נבחר סנאט של הונגריה, בן 24 חברים. ראקוצי והסנאט הוסמכו לנהל את יחסי החוץ, לרבות את ניהול המו"ם לשלום.
במקביל, בתיווך בריטניה והולנד החלו שיחות שלום בין מדינתו ההונגרית לבין אוסטריה, כאשר אבן הנגף העיקרית הייתה טרנסילבניה, עליה איש מן הצדדים לא הסכים לוותר. המדינה ההונגרית החזיקה מעמד, תוך מאבק מתמיד, כשמונה שנים, אך המצב הבינלאומי לא נטה חסד למרידה. הצרפתים, יריביו הטבעיים של בית הבסבורג, הכזיבו, ולא סיפקו את העזרה שהבטיחו בראשית המרידה. הברית עם הצאר הרוסי פיוטר הגדול, שנרקמה בעת המלחמה הצפונית הגדולה ובה הוצע לראקוצי כתר מלך פולין, הייתה כפי הנראה בעלת אופי הצהרתי בלבד.
לפי המלצת ראקוצי ובתמיכת ברצ'ני, הדיאטה ההונגרית התכנסה שוב, ב-13 ביוני 1707 הפעם באונוד במחוז בורשוד, והכריזה על הדחת בית הבסבורג מכס המלכות של הונגריה.
החלטה זו וגם הנפקת מטבעות נחושת כדי למנוע אינפלציה לא עזרו.
בעוד ראקוצי עוסק בשתדלנות בפולין, נכנע אחד ממפקדי צבאו לצבא הבסבורג, וחתם במאי 1711 על "הסכם סאטמר", בו הבטיח הקיסר קרל השישי לכבד את חוקי הונגריה, ולהבטיח את חופש הדת. צוין כי אנשי ראקוצי שיישבעו אמונים לקיסר יוכלו לשמור את נחלותיהם. המסמך אמנם הבטיח את שלומו האישי של ראקוצי, אך הוא נזהר והעדיף להישאר בגלות.
גלות

עד נובמבר 1712 שהה ראקוצי בגדנסק, אז המשיך לאנגליה וממנה לדייפ שבצרפת, אליה הגיע בראשית 1713. ראקוצי שהה בחצרו של לואי ה-14 עד מותו של המלך, לאחר מכן נענה להזמנתו של הסולטאן העות'מאני ונחת בגליפולי ב-10 באוקטובר 1717. במסגרת שלום פוז'ארוואץ סירבו העות'מאנים לדרישה אוסטרית להסגיר לידיהם את ראקוצי וכ-40 מאנשיו. ראקוצי הקים בעיר טקירדא (Tekirdağ, הנקראת גם Rodosto) שלחופו הצפון-מערבי של ים השיש מושבה של הונגרים גולים, בהם מזכירו קלמן מיקש ואנשי רוח ואצילים רבים אחרים, וחי במקום כ-18 שנה.
במותו ציווה שגופו ייקבר בקונסטנטינופול לצד אמו, בעוד לבו ייקבר בצרפת, איבריו הפנימיים נקברו בכנסייה היוונית אורתודוקסית בטקירדא. ב-1906 הועברו עצמותיו לקתדרלה בקושיצה.
הנצחה

הלאומיות ההונגרית רואה בראקוצי את אחד מגיבורי האומה הגדולים. על שמו קרויים רחובות וכיכרות בכל ערי הונגריה כמעט ושלל מבני ציבור, ספריות ובתי ספר. בבודפשט קרויה על שמו שדרה מרכזית בעיר, בה ממוקמת בין השאר תחנת הרכבת קלטי פאייאודבר, הרחוב נקרא על שמו ב-28 באוקטובר 1906, במסגרת הבאת עצמותיו לקבורה בהונגריה, כאשר מסע ההלוויה עבר בשדרה וארונו הוסע ברכבת מיוחדת. ב-1937 הוצב פסלו בכיכר שלפני בניין הפרלמנט ההונגרי בעיר. פסלו ניצב גם בכיכר הגיבורים וגשר ראקוצי על הדנובה נקרא על שמו. כן נקראים על שמו שני כפרים בשטח שהיה נחלת משפחתו לשעבר.
ביתו לשעבר בטקירדא הוא מוזיאון, ובעיר מוצב קונסול כבוד הונגרי.
מארש ראקוצי הוא לחן (מארש) פטריוטי שמחברו אינו ידוע, שעובד לתזמורת על ידי הקטור ברליוז ושולב על ידי פרנץ ליסט ביצירתו רפסודיות הונגריות.
שטר 500 פורינט עם דיוקנו
איגנץ זמלווייס

| --- | --- |

 לידה:  1 ביולי 1818 Tabán, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  13 באוגוסט 1865 (בגיל 47) Oberdöbling, אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת וינה, אוניברסיטת אטווש לוראנד, Budapesti Egyetemi Katolikus Gimnázium 
 תפקידים:  רופא, גינקולוג, רופא מיילד, מרצה באוניברסיטה, בוטנאי, hygienist 
 בן או בת זוג:  Mária Weidenhofer 
 
איגנץ זמלווייס
איגנץ פיליפ זֶמֶלְוַויְיס (בגרמנית: Ignaz Philipp Semmelweis; בהונגרית: Ignác Fülöp Semmelweis; ‏1 ביולי 1818 – 13 באוגוסט 1865) היה רופא אוסטרו-הונגרי, רופא נשים ומחלוצי תחום האפידמיולוגיה. זמלווייס גילה ב-1847 כי רחצת ידיים בחומר מחטא בבתי יולדות מקטינה מאוד את הידבקות היולדות באלח דם (מחלה שכונתה באותה תקופה "קדחת הלידה" ונחשבה קטלנית), וכונה בעקבות זאת "מציל האימהות".
קורות חייו

זמלווייס נולד בבודה, העיר על הגדה הימנית של הדנובה שאוחדה ב-1873 עם העיר פשט שעל הגדה השמאלית ויצרו ביחד את בירת הונגריה בודפשט. הוא היה בנו החמישי של סוחר עשיר ממוצא גרמני. הוא למד בגימנסיה הקתולית של בודה, אחר כך באוניברסיטת פשט מ-1835 עד 1837. אביו רצה שיהיה עורך דין צבאי, לכן נסע לווינה ב-1837 להירשם ללימודי משפטים, אך שינה את דעתו ועבר לרפואה. בתום שנת הלימודים הראשונה חזר זמלווייס לפשט (בודפשט כיום) להמשך לימודיו ברפואה, בין 1839–1841. כיוון שלדעתו האוניברסיטה המקומית לא הייתה מתקדמת דיה, שב ב-1841 לווינה ללמוד רפואה בבית ספר נוסף, ששילב עבודת מעבדה לצד עבודה קלינית עם החולים. זמלווייס השלים לימודיו ב-1844. מאוקטובר 1844 עד פברואר 1846 עבד עם יוזף סקודה. זמלווייס השתלם בהמשך במיילדות, בשיטות אבחנה רפואית וסטטיסטיקה, ומונה לאסיסטנט במחלקת היולדות של בית החולים הכללי של וינה שבו התנסו הסטודנטים לרפואה.
תגליתו

באמצע המאה ה-19 הייתה "קדחת הלידה" (Sepsis) נפוצה מאוד בבתי חולים, ותמותת היולדות ממנה נעה בין 10% ל-30% בממוצע. זמלווייס ניהל בין 1841 ל-1846 אחת ממחלקות היולדות בבית החולים הכללי בווינה, בה תמותת היולדות הממוצעת הייתה של כ-10%, לעומת כ-4% בממוצע באותן שנים במחלקת היולדות השנייה, באותו בית חולים. באותה מחלקה מקבילה לשלו, אחיות נהגו להדריך את הסטודנטים, ולא רופאים; על רקע זה יצא למחלקתו מוניטין רע, ונשים רבות העדיפו ללדת אפילו ברחוב, או בדרכן לבית החולים, במקום להתאשפז במחלקה אותה הוא ניהל.
ב-1847 מת רופא מאותו בית החולים, יאקוב קולצ'קה, ידידו של זמלווייס, מזיהום בחתך באצבע שנגרם במהלך נתיחה שלאחר המוות שביצע. נתיחה שבוצעה בגופתו של קולצ'קה הראתה פתולוגיה דומה לממצאים שנתגלו בנשים שמתו מ"קדחת הלידה". זמלווייס טען שחייב להיות קשר בין זיהום מגופות שנותחו, לבין תמותת היולדות. הוא ערך השוואה בין שיעורי התמותה בשתי מחלקות הלידה, והסיק כי התמותה באחת מהן גבוהה יותר בגלל "חלקיקים" שכנראה נשאו הסטודנטים על ידיהם. במחלקה השנייה, כאמור, מיילדות ולא רופאים הדריכו סטודנטים גם בנתיחת הגופות. היה זה לפני גילוי החיידקים כגורמי מחלות, וזמלווייס קבע כי קדחת הלידה נגרמה, קרוב לוודאי, מזיהום על ידי חומר כלשהו. בהמשך, הוא הנהיג כנוהל מחייב נטילת ידיים בחומר מחטא שמכיל סידן תת-כלורי (חומר עם מבנה מולקולרי כמו של נתרן תת-כלורי, המרכיב החשוב ב"אקונומיקה") בין נתיחת גופות לבדיקת יולדות, ושיעור התמותה במחלקתו ירד דרסטית ל-2.38%, שיעור תמותה דומה לזה של מחלקת היולדות השנייה.
השערתו של זמלווייס לא הייתה פופולרית, שכן לא נתמכה על ידי תאוריות המדע המקובלות באותה עת. טענתו לקשר בין "קדחת הלידה" לניתוח גופות נתפסה כרעיון דתי או כאמונה טפלה, ועקב כך הוא כונה "הטיפש מפשט".
ב-1848 הרחיב זמלווייס את דרישותיו לשמירת היגיינה: הוא דרש לחטא את כל המכשירים בהם הסתייעו בלידה, ובכך העלים לגמרי את "קדחת הלידה" במחלקתו. למרות הצלחתו הדרמטית נמנע זמלווייס מלפרסם את שיטתו בכתב, ופרדיננד פון אברה פרסם בשמו שני מאמרים, שלא זכו לתמיכה רבה למרות התרשמותם של הרופאים הבכירים בווינה מן הממצאים.
זמלווייס, שהיה חסיד פעיל של הליברליזם, פוטר ממשרתו בווינה ב-1849 בשל הריאקציה באוסטריה לאירועי 1848, אירועי "אביב העמים". ב-1851 הוא חזר לפשט שבהונגריה, כנראה בגלל קשיים כלכליים, ושם מונה לאחראי על מחלקת היולדות בבית החולים בעיר מ-1851 ועד 1857. נוהלי החיטוי שהנהיג במחלקה הקטינו את התמותה בה מ"קדחת הלידה" ל-0.85%, והדבר הביא לקבלת שיטתו בכל רחבי הונגריה. בווינה, לעומת זאת, עדיין נדחו רעיונותיו, ובמחלקה שבה הוא הצליח להיפטר מתופעת האלח דם לגמרי, המריאה תמותת היולדות ב-1860 ל-35%.
ב-1861 פרסם זמלווייס את תגליתו בספרו "Die Ätiologie, der Begriff und die Prophylaxis des Kindbettfiebers" (קדחת הלידה, אטיולוגיה, עקרונות וטיפול מונע) ושלח עותקים שלו לרופאים בגרמניה, אנגליה וצרפת. בתשובה לכמה ביקורות צוננות הוא פרסם מכתבים בעיתונות, אך רעיונותיו עדיין נדחו. ביולי 1865 הוא לקה בהתמוטטות עצבים, או התקף של מחלת אלצהיימר, או שיטיון. ידידיו אילצוהו לנסוע לווינה, שם אושפז בבית חולים פסיכיאטרי פרטי. לאחר פרץ אלימות שלו שם, הוא הוכה נמרצות על ידי אנשי סגל המוסד, נפצע ולאחר שבועיים מת מפצעיו.
מחדל דחיית הממסד הרפואי את ממצאיו של זמלווייס גרם למותן המיותר של אלפי אמהות צעירות. הפרשה הפכה לדוגמה למצב שבו התפיסה השמרנית של אנשי המקצוע הבכירים גרמה לבלימת ההתפתחות המדעית.
רק ב-1969 שונה שם האוניברסיטה לרפואה ומקצועות הבריאות בבודפשט, ומאז היא נקראת על שמו, אוניברסיטת זמלווייס.
לקריאה נוספת

לואי-פרדינן סלין, זמֶֶלְווייס - האיש שזעק אמת, ספרית פועלים, 2021, תרגמה והוסיפה אחרית דבר רמה איילון
מורטון תומפסון, זעקת האמהות, עידית, 1954 (תרגום: ש. שניצר)
הערות שוליים

↑  מבט היסטורי, באתר אוניברסיטת זמלווייס (באנגלית)
↑   נועה לימונה, מציל האימהות: איש לא הבין מדוע היולדות מתות, עד שהגיע איגנץ זמלווייס, באתר הארץ, 31 במרץ 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009832290405171  PLWABN: 9810590080605606  BIBSYS: 90260698  BNE: XX934760  BnF: cb13086501d (data)  CiNii: DA0667209X  GND: 118613138  ISNI: 0000 0000 8357 4923  LCCN: n79058752  NDL: 00621465  NKC: nlk20010091336  NLA: 35905164  NLG: 92227  NTA: 071209301  RERO: 02-A000147849  SNAC: w6vm6p8x  SUDOC: 087591944  Trove: 1139806  VcBA: 495/148967  VIAF: 12442422   WorldCat (עם VIAF): 12442422 
בקבוק עם נוזל חיטוי, חלק מציוד תקני ליד מיטת חולה בבית חולים
ג'ימי אלכסיס

ג'ימי בנד אלכסיס (באנגלית: Djimy Bend Alexis; נולד ב-8 באוקטובר 1997 בקאפ-האיסיין שבהאיטי) הוא כדורגלן האיטי, המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אתלנטיקו.
קריירת מועדונים

אלכסיס החל את הקריירה שלו בקפואיז מהליגה המקומית בהאיטי, ובהמשך עבר ללורי מליגת העל הארמנית.
ב-26 ביולי 2021 חתם בסקציה נס ציונה מהליגה הלאומית. בסיום העונה העפיל עם קבוצתו לליגת העל.
ב-4 בספטמבר 2022 חתם בהפועל פתח תקווה. בסיום העונה העפיל עם הקבוצה לליגת העל.
ב-2 בספטמבר 2023, במהלך משחק ליגה מול בני סכנין, הורחק בכרטיס אדום ישיר לאחר פגיעה קשה בבירם כיאל.בעקבות הפגיעה הקשה הורחק ל-6 משחקים בפועל.ב-28 באוגוסט 2024 חתם בהפועל עירוני ראשון לציון.
קריירה בינלאומית

ב-17 באוקטובר 2018 ערך אלכסיס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת האיטי, כשנכנס כמחליף בניצחון 1–2 על נבחרת סנט לוסיה במסגרת מוקדמות ליגת האומות של CONCACAF. ב-25 ביוני 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–2 על נבחרת קוסטה ריקה במסגרת גביע הזהב 2019.
הערות שוליים

↑  דג׳ימי אלכסיס חתם בנס ציונה, לאלא בכפר מנדא, באתר ONE‏, 26 ביולי 2021
↑  בני ריינה לראשונה אי פעם בליגת העל, גם סקציה נס ציונה עלתה, באתר וואלה, 6 במאי 2022
↑  זר ראשון בהפועל פתח תקווה: דג'ימי אלכסיס חתם, באתר ONE‏, 4 בספטמבר 2022
↑  שלמה וייס‏, "ג'ימי אלכסיס צריך להיות מורחק ליותר משחקים משחקן שהרביץ", באתר וואלה, 3 בספטמבר 2023
↑  שלמה וייס‏, בעקבות הכניסה בכיאל: ג'ימי אלכסיס הורחק לשישה משחקים בפועל, באתר וואלה, 21 בספטמבר 2023
| נבחרת האיטי – גביע הזהב 2019 |
| --- | --- | --- |
|  1 פלאסידה •  2 ארקו •  3 ז'רום •  4 אדה •  5 אלכסיס •  6 ג'פאר •  7 באזילה •  8 הרוויו •  9 נאזו •  10 גרייר •   11 אטיין •  12 דוברגר • 13 ביסאנטייה •  14 הרולד • 15 קאנטווה • 16 ז'אן-בפטיסטה • 17 קלרבו • 18 דיסייר • 19 סאבה • 20 פיירו • 21 אלקו • 22 כריסטיאן • 23 רואוד • מאמן: קולה |  1 פלאסידה •  2 ארקו •  3 ז'רום •  4 אדה •  5 אלכסיס •  6 ג'פאר •  7 באזילה •  8 הרוויו •  9 נאזו •  10 גרייר •   11 אטיין •  12 דוברגר • 13 ביסאנטייה •  14 הרולד • 15 קאנטווה • 16 ז'אן-בפטיסטה • 17 קלרבו • 18 דיסייר • 19 סאבה • 20 פיירו • 21 אלקו • 22 כריסטיאן • 23 רואוד • מאמן: קולה | האיטי |
| נבחרת האיטי – גביע הזהב 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 א. פייר •  2 ארקו •  3 אלכסיס •  4 אדה •  5 סיאנס •  6 מטוסאלה •  7 אנטואן •  8 ז'אן ז'אק •  9 נאזו •  10 גרייר •   11 אטיין •  12 דוברגר • 13 פריבורג •  14 ל. פייר • 15 פיקו • 16 פרונייה • 17 ז'אן • 18 סנט • 19 סאבה • 20 פיירו • 21 אלקו • 22 כריסטיאן • 23 אינוסנט • מאמן: פלגרינו |  1 א. פייר •  2 ארקו •  3 אלכסיס •  4 אדה •  5 סיאנס •  6 מטוסאלה •  7 אנטואן •  8 ז'אן ז'אק •  9 נאזו •  10 גרייר •   11 אטיין •  12 דוברגר • 13 פריבורג •  14 ל. פייר • 15 פיקו • 16 פרונייה • 17 ז'אן • 18 סנט • 19 סאבה • 20 פיירו • 21 אלקו • 22 כריסטיאן • 23 אינוסנט • מאמן: פלגרינו | האיטי |
אישטוון סצ'ני

אישטוון סצ'ני, דיוקן
ייסוד האקדמיה ההונגרית למדעים על ידי התרומה של סצ'ני, תבליט על קיר בניין האקדמיה
הרוזן אִישְטְװָן סֵצֶ'נִי (בהונגרית: Gróf Széchenyi István;‏ 21 בספטמבר 1791 – 8 באפריל 1860), מגדולי המדינאים ההונגרים, תומך ויוזם המודרניזם והליברליזם בתנועה הלאומית ההונגרית והוגה איחוד הערים בודה ופשט לבירת הונגריה, בודפשט.
שנים ראשונות

סצ'ני נולד בווינה למשפחת אצולה ותיקה שתמכה באופן מסורתי בבית הבסבורג ששלט באימפריה האוסטרו-הונגרית ושהייתה קשורה לבית אסטרהאזי וליכטנשטיין. אביו, פרנץ סצ'ני, הקים בבודפשט את המוזיאון הלאומי של הונגריה ואת הספרייה הלאומית ההונגרית.
לאחר חינוך פרטי התגייס סצ'ני לצבא האוסטרו-הונגרי ונטל חלק במלחמות הנפוליאוניות. במהלך שירותו, ביקר סצ'ני ונדד ברחבי אירופה. בעיקר התרשם מן הקדמה ומהישגי המהפכה התעשייתית באנגליה. הסיור בעולם הבהיר לו את הפער בין המודרניזם ההולך וצובר תאוצה בבירות המערב לעומת דשדושה של הממלכה ההונגרית. הוא השתחרר ב-1826 בדרגת לויטננט ראשון וחילק את זמנו בין בודפשט לאחוזת המשפחה בנג'צנק ליד העיר גיור, כמו כן המשיך לסייר בבירות העולם.
מחדש ויוזם

עוד ב-1825 זכה סצ'ני להכרה כאשר תרם הכנסה שנתית של אחוזתו למען הקמת האקדמיה ההונגרית למדעים. ב-1827 הקים את ה"קזינו הלאומי" (Nemzeti Kaszinó). ה"קזינו" היווה פורום לדיאלוג מדיני לבני אצולה פטריוטים הונגרים וכר להעלאת הצעות ויוזמות מודרניסטיות וליברליות כמו גם לנטיות לאומיות ולאומניות. סצ'ני עצמו הסתייג מהלאומנות ושאף לראות את ארצו מתחדשת ומתקדמת בתוך המסגרת הרב-לאומית של הממלכה ההונגרית שהיא חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית בשליטת בית הבסבורג.
סצ'ני דרש מהאצולה ההונגרית לוותר על זכויות היתר שלה במערכת המס ועל הכלכלה והמבנה הפאודלי שאבד עליו הכלח, ולהוביל לשינוי עמוק ורציני לכיוון מודרניזם (אך לא שינוי מהפכני ורדיקלי שיפרק את החברה). הוא פרסם את רעיונותיו במספר ספרים Hitel (ה"אשראי", 1830), Világ ("העולם", 1831), ו-Stádium (האצטדיון, 1833). הספרים התפרסמו בשפה ההונגרית ולא בגרמנית, שפתה של האצולה והאינטליגנציה ההונגרית באותה עת, כחלק מתנופת ההתחדשות הלאומית.
סצ'ני ראה בתחבורה כזרז העיקרי לקידמה. הוא איתר את ערוץ הדנובה בין בודפשט לשפך הדנובה לים השחור כערוץ שמסוגל להפוך לנתיב תחבורה בינלאומי מרכזי. אלא שבאותה עת לא היה חלק נהר זה ראוי לשיט ספינות סוחר. סצ'ני הצליח לשכנע את הממשל בווינה להשקיע בפיתוח הנתיב וקיבל מינוי רשמי של המפקח על העבודות, תפקיד אותו מילא במשך שנים ארוכות במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19. בתפקידו נסע לקונסטנטינופול, נשא ונתן עם סולטאן האימפריה העות'מאנית וקשר קשרים בבלקן.
בנוסף, הגה סצ'ני את חיבורן של הערים היריבות (באותה עת) בודה ופשט, לשם יצירת בירה לממלכה ההונגרית שתהווה משקל נגד לבירת הקיסרות, וינה. לשם מימוש החזון יזם את הקמת גשר השלשלאות הקרוי על שמו, שהיה לגשר הקבוע הראשון שחיבר בין שתי הערים ואיפשר את איחודן ב-1849, במהלך המהפכה ההונגרית של 1848.
מדינאות בשנות המהפכה

לעומת סצ'ני, הליברל המתון, עלה כוחו של מנהיג רדיקלי בדמותו של לאיוש קושוט. קושוט דרש ביטול לאלתר של הצמיתות ושל זכויות היתר של האצולה, הפרדה בין אוסטריה והונגריה ומתן עצמאות להונגריה. היריבות בין סצ'ני לקושוט פילגה את הרפורמיסטים ההונגרים. אולם היה זה קושוט שהוביל את המאבק המזוין והפך ב-1849, למשך זמן קצר לנשיא הונגריה החופשית שלאחר המהפכה. סצ'ני הסכים לקבל על עצמו את תפקיד השר לתחבורה ולעניינים חברתיים בממשל המהפכני אך לאחר התבוסה באוגוסט 1849 נמלט למקום מסתור.
ב-8 באפריל 1860, לאחר מות ידידו הברון שאמואל יושיקה, ובעקבות חוסר יכולתו לראות שיפור פוליטי לארצו, התאבד סצ'ני ביריית אקדח בראשו.