stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיצויי פיטורים
בישראל

הסדרתם של פיצויי הפיטורים בישראל נעשית בחוק פיצויי פיטורים, התשכ"ג–1963 והתקנות שהותקנו מכוחו. המנהג לשלם פיצויי פיטורים התקיים גם קודם לחקיקת החוק (כבר בשנת 1939 פסק השופט שניאור זלמן חשין פיצויי פיטורים לעובד, לאחר שהוכח שמדובר במנהג קיים בענף הייצור), והחוק ביסס מנהג זה והחיל אותו על כל העובדים ומעסיקיהם.
הזכות הבסיסית לקבלת פיצויי פיטורים קבועה בסעיף 1 לחוק: "מי שעבד שנה אחת ברציפות – ובעובד עונתי שתי עונות בשתי שנים רצופות – אצל מעסיק אחד או במקום עבודה אחד ופוטר, זכאי לקבל ממעסיקו שפיטרו פיצויי פיטורים".
החוק מונה שלל מקרים שבהם דינו של העובד המתפטר הוא כדין מפוטר, כלומר הוא זכאי לפיצויי פיטורים אף שהפסקת העבודה נעשתה שלא ביוזמת המעסיק (אלא ביוזמת העובד או גורם אחר).
סעיף 14 לחוק פיצויי פיטורים ואישור כללי בדבר תשלומי מעבידים לקרן פנסיה ולקופת ביטוח במקום פיצויי פיטורים שהוצא מכוחו, מאפשרים למעסיק ולעובד (או לארגוניהם) להגיע להסכם לפיו ההפקדות החודשיות של המעסיק לקרן פנסיה או לקופת ביטוח על שם העובד יבואו במקום מחויבותו לתשלום פיצויי פיטורים (כולה או חלקה), ואילו העובד יהיה זכאי לסכומים אלה גם אם התפטר מרצונו, בלא שהתקיים בו תנאי אחר המזכה בפיצויי פיטורים. אופציה זו אכן ממומשת בהסכמים קיבוציים ובצווי הרחבה שהוצאו לפיהם.
פיטורי העובד עקב התנהגות חמורה שלו שאינה מאפשרת את המשך העסקתו עלולים להביא לשלילת זכותו לפיצויי פיטורים.
בהתאם לחוק, פיצויי הפיטורים מחושבים לפי המשכורת החודשית האחרונה של העובד, מוכפלת במספר שנות הוותק שלו. דוגמה: עובד שמשכורתו האחרונה היא 8,000 שקל לחודש ופוטר לאחר שעבד 5 שנים, זכאי לפיצויי פיטורים בסך 40,000 שקל. פעמים רבות נכלל חלק מפיצויי הפיטורים (או כולם) בקופת הגמל המשמשת לביטוח פנסיוני של העובד, כך שהמעסיק נדרש רק להשלים אותם לסכום הקבוע בחוק.
בהסכמי פרישה מובטח לעיתים לעובד סכום פיצויים מוגדל, הנקוב באחוזים מהסכום הנדרש בחוק. פיצויים בשיעור 200% למשל, הם פיצויים שגובהם כפול מהנדרש בחוק.
בהתאם לפסיקה של בית המשפט העליון, פיצויי פיטורים אינם בגדר הכנסת עבודה. בהתאם לכך, פיצויי פיטורים פטורים מדמי ביטוח לאומי ומדמי ביטוח בריאות.
סעיף 9(7א) לפקודת מס הכנסה מעניק פטור ממס הכנסה למענק פרישה, שהוא מכלול התשלומים שניתנו לעובד עקב הפסקת עבודתו, ובהם בעיקר פיצויי הפיטורים. פטור זה מוגבל לתקרה המהווה את הסכום הנמוך מבין:
150% ממשכורת חודשית
₪13,310 (נכון ל-2023) לכל שנת עבודה.
כאשר מענק הפרישה משולם עקב מות העובד, מוכפל הסכום הפטור. קיימות דרכים נוספות להקטנת מס ההכנסה על פיצויי פיטורים.
קבלת פטור ממס לפיצויי פיטורים עלולה לפגוע בזכות לפטור ממס לפנסיה.
הערות שוליים

1 2  דוד בן-גוריון, פקודת הפיצויים הארצישראלית, דבר, 29 בנובמבר 1926
↑  Redundancy: your rights, Gov.UK
↑  נותני עבודה מתנקשים בזכות הפיצויים, דבר, 11 בדצמבר 1939
↑  תשלום פיצויי פיטורים, באתר משרד העבודה, ‏20 בינואר 2021
↑  פיצויי פיטורים אחרי התפטרות: עובד התפטר עקב הלנת שכר ותבע פיצויים, באתר דין - עורכי דין ומידע משפטי בישראל, ‏16 ביולי 2020
↑  התפטרות ופיטורים, באתר הסתדרות העובדים הכללית החדשה
↑  ראו, למשל, סעיף 11 לצו הרחבה בענף התעשייה - מסגרת לביטוח פנסיוני מקיף בתעשייה, באתר חילן
↑  סעיף 14 לחוק פיצויי פיטורים, באתר כל זכות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00572573  NKC: ph309613
פסטר ביזימונגו

פסטר ביזימונגו (Pasteur Bizimungu; נולד ב-1950 או 1951) הוא מדינאי רואנדי, שכיהן כנשיא רואנדה בין 19 ביולי 1994 ל-23 במרץ 2000.
ביוגרפיה

ביזימונגו הוא בן לקבוצה האתנית הוטו, קבוצת הרוב ששלטה ברואנדה מאז קבלת עצמאותה. הוא מילא תפקידים בממשל הרואנדי הנשלט בידי ההוטו, עד 1990, עת הצטרף לחזית הפטריוטית הרואנדית, ארגון שהתבסס על בני המיעוט הטוטסי. כאשר השתלטה החזית הפטריוטית על המדינה ב-1994 ועצרה את רצח העם שביצעו ההוטו בטוטסי, מונה ביזימונגו לנשיא, מתוך כוונה לתת ייצוג בהנהגה הבכירה לבני הוטו, המהווים רוב במדינה. בתקופת כהונתו נטען לעיתים כי בעל הכוח האמיתי הוא סגנו, פול קגאמה, מנהיג החזית הפטריוטית, ששימש גם כשר ההגנה.
במרץ 2000 התפטר ביזימונגו מתפקידו, לאחר סכסוך על מדיניות הממשלה ובמחאה על קיפוח בני הוטו בשלטון. קגאמה תפס את מקומו. ב-2001 ייסד ביזימונגו מפלגת אופוזיציה, "מפלגת הדמוקרטיה וההתחדשות", שנאסרה על ידי הממשלה בטענה שהיא מפלגה רדיקלית המסיתה לגזענות. ב-2002 הושם ביזימונגו במעצר בית וב-2004 נשלח ל-15 שנות מאסר לאחר שהורשע בניסיון להקים מיליציה, בהסתה לגזענות ובעבירות שחיתות. באפריל 2007 העניק לו הנשיא קגאמה חנינה.
צ'ארלס ר. מייבי

צ'ארלס רנדל מייבי (באנגלית: Charles Rendell Mabey‏; 4 באוקטובר 1877 – 26 באפריל 1959) היה פוליטיקאי אמריקאי, מושל מדינת יוטה החמישי בין השנים 1921–1925. הוא מושל יוטה האחרון שכיהן בתפקידו במשך כהונה אחת בלבד.
ביוגרפיה

מייבי נולד בבאונטיפול (Bountiful), אז בטריטוריית יוטה, בנם של ג'וזף תומאס מייבי ושרה לוקרישה טולמן. אביו היה מהגר מאנגליה. מייבי שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד. בשנים 1900–1903 היה מייבי מיסיונר של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים בגרמניה. במקצועו היה בנקאי.
מ-13 בינואר 1913 עד 8 בינואר 1917 היה חבר בית הנבחרים המדינתי של יוטה, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה נקרא חזרה לשירות פעיל בשירותי הארטילריה של מדינת יוטה. לתקופה מסוימת אף כיהן כראש עיריית באונטיפול. בבחירות 1920 נבחר לתפקיד מושל יוטה, וב-3 בינואר 1921 הוא הושבע לתפקידו. במהלך כהונתו התגלה כפוליטיקאי עקשן וחסר-פשרות, מה שהעיב על יחסיו עם המפלגה הרפובליקנית המדינתית. משמיאן להיענות לדרישות של בכירי הרפובליקנים ביוטה, ניגש מייבי אל הבחירות ב-1924 ללא תמיכה מובהקת של מפלגתו.
בנוסף, מגמות כלכליות לאומיות הוסיפו להציבו כאנדרדוג בבחירות לכהונה שנייה. רוב כהונתו כמושל התאפיינה בשפל כלכלי בתחומי החקלאות והכרייה, שתיים מהתעשיות העיקריות של יוטה. אף על פי שראה עצמו כמומחה לכלכלה, מייבי למעשה קידם גידול משמעותי בהקצבות כספי הציבור למגזר הפרטי, למורת רוחם של הרפובליקנים. המצביעים, שנאלצו לשלם את מסים אלה עם דולר חלש, לא ששו לבחור את מייבי מחדש ב-1924. בעקבות קמפיין חסר ברק הן של מייבי והן של מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ורג' דרן, מייבי הפסיד בבחירות לדרן, וכהונתו תמה בינואר 1925.
בשנים 1925–1935 שימש מייבי כחבר במועצה הכללית של "אגודת הגברים הצעירים לקידום הדדי" של הכנסייה המורמונית. במהלך חייו חבק מייבי ארבעה ילדים: רנדל, צ'ארלס, רוברט ואדוארד. הוא הלך לעולמו ב-26 באפריל 1959, באותה העיר בה נולד.
הערות שוליים

↑  Gov. Charles Rendell Mabey, באתר אגודת המושלים הלאומית (באנגלית)
1 2 3  סטנפורד ג'. לייטון, MABEY, CHARLES RENDELL, באתר Utah History Encyclopedia (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1192320085  ISNI: 0000 0000 3811 9753  LCCN: n2001057712  SNAC: w61k24zz  VIAF: 33805011   WorldCat (עם VIAF): 33805011
פרנקוניה עילית

פרנקוניה העילית (בגרמנית: Oberfranken) היא מחוז מנהלי במדינת בוואריה בדרום גרמניה. היא מהווה חלק מן האזור ההיסטורי של פרנקוניה, שכלל גם את פרנקוניה התיכונה ואת פרנקוניה התחתית, כל האזורים הם היום חלק מבוואריה).
מבחינה גאוגרפית, המחוז מצוי בין תורינגיה (צפונית לו); פרנקוניה תחתית ממערב לו; פרנקוניה המרכזית מדרום-מערב; הפאלץ העילי בדרום מערב; וסקסוניה וצ'כיה במזרח. בירת פרנקוניה עילית היא ביירוית (בה מתקיים פסטיבל ביירוית הנודע). בין הערים האחרות במחוז ניתן למנות את במברג, קובורג, הוף ופוֹרְשְהָיים. האזור ידוע כאזור של מבשלות בירה. יש בו יותר מ-200 מבשלות קטנות המייצרות כ-1000 סוגים שונים של בירות; וכתוצאה מכך, הכמות הגבוהה ביותר של מבשלות בירה לנפש בעולם. קיים גם מסלול תיירותי הקרוי "דרך המבשלות הפרנקונית" (Fränkische Brauereistraße), המחבר בין מבשלות שונות.
יהודים בפרנקוניה עילית

במהלך התקופה הנאצית היה יוליוס שטרייכר הגאולייטר של פרנקוניה עילית, והוא זה שיזם ועודד רדיפת יהודים באזור עוד לפני תחילת עליית הנאצים לשלטון.
פורט סמית'

| --- | --- |
דגל פורט סמית'דגל פורט סמית'

שדרות גריסון בפורט סמית'
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארקנסו ארקנסו
 מחוז:  סבסטיאן
 ראש העיר:  George McGill
 תאריך ייסוד:  1817 
 שטח:  165.74 קמ"ר
 גובה:  141.1 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  89,142 (דירוג: 3, 2020)
  ‑ במטרופולין:  279,974 (2020)
  ‑ צפיפות:  1,392.9 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  35°22′07″N 94°23′55″W﻿ / ﻿35.36861°N 94.39861°W﻿ / 35.36861; -94.39861
 אזור זמן:  UTC -6
 www.fortsmithar.gov
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה פורט סמית'(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה פורט סמית'(למפת ארקנסו רגילה) ליטל רוק פאייטוויל ספרינגדייל ג'ונסבורו קונוויי רוג'רס פיין בלאף טקסארקנה טקסס א ו ק ל ה ו מ ה  מיזורי טנסי מיסיסיפי לואיזיאנהפורט סמית'(למפת ארקנסו מוגדלת) ליטל רוק פאייטוויל ספרינגדייל ג'ונסבורו קונוויי רוג'רס פיין בלאף טקסארקנה טקסס א ו ק ל ה ו מ ה  מיזורי טנסי מיסיסיפי לואיזיאנהפורט סמית'  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פורט סמית' (באנגלית: Fort Smith) היא העיר השלישית בגודלה (אחרי ליטל רוק ופאייטוויל) במדינת ארקנסו, ארצות הברית, ואחת משתי הבירות של מחוז סבסטיאן (ביחד עם גרינווד). העיר נמצאת במקום בו נהר פוטו (Poteau) נשפך אל נהר ארקנסו, על גבול ארקנסו-אוקלהומה.
לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, בעיר מתגוררים כ-89,142 תושבים (נכון ל-2020), ובמטרופולין שלה מתגוררים 279,974 תושבים (נכון ל-2020).
היסטוריה

האזור בו נמצאת פורט סמית' הפך לחלק מארצות הברית במסגרת רכישת לואיזיאנה ב-1803. באותן שנים האזור, שנודע בשם המערב הישן של אמריקה, היה מיושב בדלילות והוקמו בו מוצבים של צבא ארצות הברית כדי לחזק את השליטה בו. אחד האחראים להגנה היה הגנרל תומאס אדמס סמית' והוא הורה להקים מוצב על גדות נהר ארקנסו. בהתאם לכך ב-1817 הוקם פורט סמית' (מילולית: "מבצר סמית") במקום בו נמצאת העיר היום.
כעבור זמן קצר נוצרה התיישבות מסביב למוצב שנשאה את שמו, אך המוצב עצמו הועבר ב-1824 כ-130 קילומטרים מערבה, לפורט גיבסון. לאחר מכן אדם בשם ג'ון רוג'רס קנה את קרקעות הממשל באזור ותרם לפיתוחה של פורט סמית'. ההתיישבות גדלה כל-כך עד שהממשל "נאלץ" להקים בה מוצב חדש כדי להגן על עיירת הסְפַר.
בשנים הראשונות של מלחמת האזרחים האמריקנית צבא הקונפדרציה השתלט על ההתיישבות ועל המבצר. צבא האיחוד השתלט על העיר לאחר שניצח ב-1 בספטמבר 1863 בקרב דוויל'ס בקבון (Battle of Devil's Backbone) בהרים בקרבת פורט סמית'. ב-31 ביולי 1864 כוחות הקונפדרציה ניסו להשתלט מחדש על פורט סמית', אך הם נכשלו. במהלך המלחמה ולאחריה העיר החלה להתפתח, כשהיא הייתה יעד לעבדים נמלטים ותומכי האיחוד בדרום ארצות הברית.
חינוך

בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת ארקנסו - פורט סמית'.
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה האזורי פורט סמית', הנמצא במרחק 6 קילומטרים דרום-מזרחית למרכז העיר.
פורט סמית' נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 40, המקשר בין ברסטו בקליפורניה ובין וילמינגטון בקרוליינה הצפונית. כמו כן, בקרבת פורט סמית' מתחיל אחד המקטעים המרכיבים את כביש בין-מדינתי 49, אשר מגיע עד צפון ארקנסו.
ערים תאומות

איטליה צ'יסטרה די לאטינה, איטליה
הערות שוליים

1 2  אתר American FactFinder של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
1 2  אוכלוסייה במטרופולינים לפי מפקד 2010 והערכות אוכלוסייה ב-2011, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
| דגל ארקנסו מדינת ארקנסו |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | ליטל רוק |  |
| אזורים גאוגרפיים | רמת אוזרק • הרי אוצ'יטה • הרי בוסטון |  |
| היישובים הגדולים ביותר | ליטל רוק • פורט סמית' • פאייטוויל • ספרינגדייל • ג'ונסבורו • נורת' ליטל רוק • קונוויי • רוג'רס • פיין בלאף • בנטונוויל • הוט ספרינגס • בנטון • טקסארקנה • שרווד • ג'קסונוויל • ראסלוויל • בלה ויסטה • וסט ממפיס • פאראגולד • קאבוט |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות ארקנסו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557353405171  BnF: cb170796937 (data)  GND: 10354296-6  LCCN: n80002585  MusicBrainz: 1fff5149-c000-483e-8ccc-9e7b9d389e20  NARA: 10046063  SUDOC: 201715562  VIAF: 124327433   WorldCat (עם VIAF): 124327433
פיצוץ מלון סמירמיס

מלון סמירמיס לאחר הפיצוץ
מלון סמירמיס היה בית מלון בן שלוש קומות שפעל בתקופת המנדט בשכונת קטמון בירושלים, ושכן במקום בו מצוי כיום המפגש בין רחוב החי"ש לרחוב מחלקי המים. המלון פוצץ על ידי אנשי ארגון "ההגנה" בתחילת מלחמת העצמאות, ב-5 בינואר 1948, עקב זיהויו, השגוי ככל הנראה, של הבניין כמפקדת הנג'אדה (ארגון נוער צבאי למחצה). בפיצוץ נהרגו 26 איש וכ-60 נפצעו, מרביתם אזרחים. המלון, שהיה קרוי על שמה של סמירמיס, היה שייך למשפחת אבו סואן הנוצרית.
רקע לפיצוץ המלון

בשכונת קטמון התגוררו בסוף 1947 בעיקר ערבים בני המעמד הבינוני ומעט יהודים עשירים. השכונה הייתה נכס אסטרטגי לערבים בהיותה גבוהה מסביבתה וחוצצת בין השכונות מקור חיים וקריית שמואל היהודיות, מקום שיכול היה להוות ראש גשר עתידי ממנו ניתן היה לחצות את ירושלים היהודית לשניים. ערבים צלפו בקביעות מהשכונה על מקור חיים וירו על מכוניות של יהודים שעברו בסביבה. היהודים הבודדים שהתגוררו בשכונה נמלטו ממנה. במאמץ להבריח את תושבי השכונה הערבים פוצצה "ההגנה" שמונה בתים נטושים בשולי השכונה. מעשה זה ואש הרובים מדי לילה גרמו לכך שחלק מעשירי השכונה הערבים נטשו אותה תוך שהם מפקידים שומרים בשכר על בתיהם.
בראשית 1948 קרא יעקב דורי, ראש המפקדה הארצית של "ההגנה", למישאל שחם, שלימים הקים את יחידה 101, וסיפר לו כי קיבל דו"ח חמור על המצב המתערער בירושלים, ועל פיו היהודים נוטשים את האזורים המרוחקים ואת השכונות המעורבות ועוברים לאזורים היהודיים המאוכלסים בצפיפות. דורי הורה לשחם לעלות לירושלים ולעצור מגמה זו. שחם הגיע למפקדה של מפקד מחוז ירושלים, ישראל עמיר, ב-3 בינואר, ושם נאמר לו כי המצב בשטח גרוע מהדו"ח וכי היהודים משלמים לשוטרים בריטיים על מנת שיעבירו אותם ואת רכושם על פני המחסומים של הערבים. אנשי המודיעין של עמיר אמרו כי הדרך המהירה היחידה לשינוי המצב היא על ידי הנחתת מהלומה צבאית בלב קטמון הערבית. פעולה שתפגע מורלית בתושבי השכונה הערביים ותשפר את המצב המורלי הירוד של תושבי העיר היהודיים. שחם החליט שהמטרה בקטמון תהיה המפקדה של הערבים בשכונה, וביקש לברר היכן היא.
במקביל גם הערבים חרדו לגורלה של קטמון, ולכן ממש באותו יום בו הגיע שחם לירושלים סיירו בשכונה שלושה ממנהיגיהם הצבאיים, עבד אל-קאדר אל-חוסייני, איברהים אבו דאיה ואמיל גורי, בג'יפ של אל חוסייני. אבו דאיה הופקד על ארגון ההגנה במקום והשלושה חיפשו מקומות להציב בהם מאה לוחמים שאבו דאיה התכוון להגניב לשכונה מתחת לאפם של הבריטים. לפנות ערב עצרו השלושה במלון סמירמיס, שהיה מקום מפגש חביב על אל-חוסייני, על מנת לשתות תה ולשוחח עם מנהיגי השכונה.
פיצוץ המלון

למחרת, ב-4 בינואר, הודיע המודיע הערבי של עמיר כי המפקדה הערבית בקטמון מצויה במלון סמירמיס וכי ראה במו עיניו את הג'יפ של אל-חוסייני חונה מחוץ לו. לפיכך ניתנה פקודה ליחידת החבלה של גדוד "מוריה" בחטיבת "עציוני" של ההגנה לפוצץ את המלון עוד באותו לילה. למפקד המבצע התמנה יצחק (איציק) בֶּר, קצין החבלה של גדוד מוריה וסגן קצין החבלה החטיבתי. כוח הפעולה, שמנה 12 לוחמים, צויד בשלוש מכוניות מדגם "רובר" שהיו בשימוש המשטרה הבריטית, אשר עליהן הרכיבו אנטנות דמה, כדי לשוות להן מראה של רכבי משטרה בריטיים אמיתיים, שני מטעני TNT במשקל של כ-30 ק"ג כל אחד, ומטען קטן במשקל חצי קילו לצורך פריצה למבנה המלון.
הלילה שנבחר לצורך המבצע היה לילה סוער במיוחד, ועקב הסופה העזה עזבו רוב השומרים הערבים את עמדותיהם, בהנחה שלא ייתכן שהיהודים יתקפו בלילה כזה. ב-5 בינואר ברבע לאחת לפנות בוקר הגיע כוח קטן של ההגנה בשלושה כלי הרכב אל המלון, כאשר נוסף אל מחזיקי חומר הנפץ הגיעו מספר לוחמי ההגנה על מנת לחפות עליהם. איש לא עצר אותם בדרך שכן המחסומים לא היו מאוישים. מפקד הפעולה יצחק (איציק) בֶּר פרץ למבנה דרך הכניסה העורפית למלון באמצעות הפעלת המטען הקטן והחבלן, אברהם גיל, פרץ את דלת המרתף הנעולה באמצעות רימון יד. הרעש העז העיר את כל דיירי המלון, כולם אזרחים, והם ירדו אל הלובי שנחשב לחדר הבטוח ביותר במלון. בינתיים נתקלו אנשי יחידת החבלה במרתף בבעיות. מטעני ה-TNT הוצמדו אל תומכות הבניין, אבל הפתיל שספג מים בגשם סירב להידלק ואנשי החבלה כבר התכוונו לסגת, אולם אז החליט המפקד איציק בר, לקצוץ את הפתיל שהיה בהשהיה של 60 שניות להשהיה של 30 שניות בלבד, הדליק אותו והורה על נסיגה.
העיתונאים דומיניק לאפייר ולארי קולינס תיארו בספרם "ירושלים, ירושלים" את הפיצוץ:
הנפץ האדיר העיר את רוב תושבי קטמון. מחלון חדרו שבסמוך ראה הסטודנט למשפטים פטר צאלח, השומר שעתה זה שכב לישון, איך המלון מתרומם בקול שאון ואחר כך קורס ומתמוטט. ענן עשן ואבק ניתמר מן ההריסות בעוד גלי ההדף מתגלגלים אנה ואנה על פני הרי יהודה.
בפיצוץ נהרגו 26 איש וכ-60 נפצעו, רובם בני משפחת אבו סואן הנוצרים בעלי המלון וקרובי משפחתם, נשים וילדים, וכן סגן הקונסול הספרדי בירושלים שהתגורר במלון. הפיצוץ נשמע בכל ירושלים המערבית, והמלון הפך לעיי חורבות. תנאי מזג האוויר הקשים והשעה המאוחרת הקשו על פינוי הנפגעים, והגדילו את מספר ההרוגים.
המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית הביעה מחאה על הפעולה, במיוחד כאשר נודע שהמידע המודיעיני שסיפק הש"י לא היה בדוק. הבריטים זעמו על הפעולה, וזימנו את דוד בן-גוריון לשיחת נזיפה. היות שהפעולה בוצעה ללא ידיעה וללא קבלת היתר מן ההנהגה האזרחית, ננזף שחם על ידי בן-גוריון וגולדה מאיר. על שחם נאסר לבצע פעולות נוספות ללא אישורה של מאיר, ולאחר שהיא מנעה ממנו מבצעים נוספים שביקש להוציא לפועל, ביקש לשחררו מהתפקיד ולחזור לפקד על השיירות.
מבנה המלון נותר הרוס עד ראשית שנות ה-80, ולאחר ששוקם הפך לבית דירות.
לקריאה נוספת

אייל מירון, ירושלים וכל נתיבותיה, הוצאת יד בן צבי, 1996, ירושלים
דומיניק לאפייר, לארי קולינס, ירושלים, ירושלים, הוצאת שוקן 1978, עמ' 98–102.
הערות שוליים

↑  הסוכנות היהודית עונה, דבר, 7 בינואר 1948
↑  יהודה לפידות, פיצוץ מלון סמירמיס על ידי ההגנה, באתר "דעת"
↑  אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות, כרך שלישי, עמודים 79-73
↑  יואב גלבר, גרעין לצבא עברי סדיר, עמ' 97
המבנה שנבנה על הריסות מלון סמירמיס
פסטל דה צ'וקלו

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מאכל
 מטבח:  צ'יליאני
 מוצא:  צ'ילה צ'ילה
 אופן הגשה:  חם
 מרכיבים עיקריים:  קמח תירס
פסטל דה צ'וקלו (בפורטוגזית: Pastel de Choclo) הוא מאפה צ'יליאני העשוי מתירס או צ'וקלו ונפוץ במדינות דרום אמריקה.
הקינוח מורכב מתירס מתוק או תירס פרואני הנקרא צ'וקלו, בשר בקר, עוף, צימוקים, זיתים, בצל וביצה קשה שאותם מערבבים, טוחנים ואופים עם חלב ושומן חזיר.
נהוג להגיש את המאכל כארוחה עיקרית.
הערות שוליים

↑  פסטל דה צ'וקלו, באתר טעמים מקצה העולם, ‏5 ביוני 2017
↑  פאסטל דה צ'וקלו | המתכון של סבתא של אסף מהמירוץ, באתר חדשות 13, 26 באוקטובר 2020
↑  פסטל דה צ'וקלו, באתר foodpage - כל המתכונים במקום אחד, ‏12 בדצמבר 2018
↑  Pastel de Choclo: Chilean Beef and Corn Casserole, The Spruce Eats (באנגלית)
צ'יינהטאון (סינגפור)

ערך זה עוסק בשכונה הסינית בסינגפור. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  סינגפור סינגפור
 גובה:  22 מטרים
 קואורדינטות:  1°17′01″N 103°50′39″E﻿ / ﻿1.2836111111111°N 103.84416666667°E﻿ / 1.2836111111111; 103.84416666667 
 אזור זמן:  UTC+8
 https://www.chinatown.sg/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סינגפור מוגדלת) מלזיה אינדונזיה מצר סינגפורצ'יינהטאון(למפת סינגפור רגילה) מלזיה אינדונזיה מצר סינגפורצ'יינהטאון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
צ'יינהטאון (באנגלית: Chinatown, בסינית: 牛车水) היא שכונה במחוז אוטראם שבמרכז סינגפור. השכונה מאופיינת באוכלוסייה של מהגרים מסין המתגוררים בה, ובאופי התרבותי הסיני שלה, ומכונה "צ'יינטאון" – "העיר הסינית". השכונה המכילה את ריכוז האוכלוסייה הגדול ביותר בסינגפור של תושבים סינים. השכונה מכילה גם מגוון מסעדות סיניות וחנויות מזון המוכרות מוצרים מסין.
מכיוון שהקבוצה האתנית הגדולה ביותר בסינגפור היא ממוצא סיני, אשר מהווה כ-75% מכלל אוכלוסיית סינגפור, צ'יינהטאון מהווה כיום פחות מובלעת אתנית ממה שהייתה בעבר. עם זאת, לשכונה ערך היסטורי ותרבותי מהותי. חלקים מסוימים בשכונה הוכרזו אתרי מורשת לאומית שמיועדים לשימור על ידי הרשות לשיקום עירוני.
פלכ אל-אפלאכ

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית סוהר, טירה 
 מיקום:  ח'ורמאבאד 
 מדינה:  איראן 
 מידות
 שטח:  5,300 קמ"ר 
 קואורדינטות:  33°29′02″N 48°21′12″E﻿ / ﻿33.483787°N 48.353426°E﻿ / 33.483787; 48.353426
  (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןפלכ אל-אפלאכ(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןפלכ אל-אפלאכ
 
מבצר פלכ אל-אפלאכ
פלכ אל-אפלאכ (בפרסית: فلک‌ الافلاک) הוא מבצר היסטורי בעיר ח'ורמאבאד שבמחוז לורסתאן המשמש כמוזיאון. המקום ידוע גם בשמות "טירת שאפור ח'ואסת" (בפרסית: دژ شاپورخواست) ו"מבצר שנים עשר הצריחים" (בפרסית: قلعه دوازده برجی), ומתוארך לתקופה הסאסאנית.
השם "פלכ אל-אפלאכ" ניתן למבנה בתקופה הקאג'ארית.
המבצר משתרע על פני שטח של 5300 קמ"ר. המתחם כולל חצר חיצונית ופנימית, בית מרחץ ובאר מים. בעבר, הקיפו את המבצר 12 מגדלים, אך כיום נותרו עומדים שניים בלבד.
בתקופת השושלת הקאג'ארית שימש המבנה כבית כלא. בתקופה הפהלווית הוסב המבנה למוזיאון אנתרופולוגי[דרושה הבהרה] אך אחרי המהפכה האסלאמית פעילותו הופסקה. בשנת 1989 נפתח המוזיאון מחדש לאחר שיפוצים. המבצר נכלל ברשימת אתרי המורשת הלאומית של איראן.
הערות שוליים

↑  "قلعه فلک‌الافلاک؛ سپهری بر فراز آسمان خرم‌آباد", خبرگزاری مهر.
↑  סרטון קצר על המקום, מרשת IRINN.
↑  محمد ملاحسینی, "آشنایی با موزه قلعه فلک الافلاک - لرستان", همشهری آنلاین.
ערך זה הוא קצרמרבנושא איראן ובנושא מבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פעמוני מזחלת

פעמוני מזחלת ככלי בתזמורת
פעמוני מזחלת המיועדים לשימוש במזחלות
פעמוני מזחלת (באנגלית: Jingle bells) הם פעמונים שמפיקים צליל צלול, חזק ואופייני ביותר, בעיקר במספרים גדולים: ככל שישנם פעמונים רבים יותר מקובצים על הכלי המונף, מתקבל צליל כללי חזק יותר וצלול יותר. לפעמוני המזחלת ישנם שימושים רבים ומגוונים: ככלי הקשה בתזמורות, במזחלות, ובריקודי עם עממיים שנוהגים להוסיף את פעמוני המזחלת לליווי הריקודים. לרוב, הם משמשים כתחליף זול יותר לפעמונים קטנים "קלאסיים", שנחשבים יקרים יותר.
פעמוני המזחלת הפשוטים ביותר מיוצרים מחתיכה אחת של מתכת המכופפת למספר שקעים כדוריים, הבנויים להכיל כדור קטן, עם קטע קצר של מוט מתכת נוסף שישמש כמעין מוט לאחיזה בפעמונים. שיטת ייצור זו מניבה תוצאות של 2 או 4 בתי כדורים, שבהמשך ניתן להכניס בתוכם את הפעמונים, לנענע את מוט המתכת- ובכך להפיק את צליל הפעמונים המיוחד של פעמוני המזחלת. שיטת ייצור נוספת היא לא לבנות את בתי הכדורים בצורה כזו, אלא לחבר שני חצאי מתכת קטנים לכדי צורה כדורית, שהם ישמשו כבתי הכדורים לפעמונים. זוהי שיטה פחות חסכונית מן השיטה הקודמת, אך כנראה יותר קלה מבחינה טכנית לביצוע.
פעמוני המזחלת ידועים במיוחד בשימושם בעיקר בתקופת חג המולד, וחגים נוצריים אחרים, בשל המיתוסים הנוצריים הרבים על סנטה קלאוס ומזחלת האיילים שלו, שלה יש פעמונים מצלצלים. שיר חג המולד המפורסם ביותר הוא כנראה השיר: "פעמוני מזחלת" ("Jingle bells"). לפעמוני המזחלת המשמשים בחגיגות החגים יש צורה אחרת, ודרך ייצור שונה מאשר פעמוני מזחלת המיועדים באמת למזחלות, או לפעמוני מזחלת אשר בנויים כך שישמשו ככלי הקשה בתזמורת. אחת היצירות המוכרות ביותר אשר בהן נעשה שימוש בפעמוני מזחלת ככלי תזמורתי היא הסימפוניה הרביעית של גוסטב מאהלר, שנכתבה בשנת 1901.
פיל ניל

פיליפ ג'ורג' ניל (באנגלית: Philip George Neal; נולד ב-20 בפברואר 1951) הוא כדורגלן ומאמן עבר אנגלי ששיחק בעמדת המגן הימני.
ניל הוא הכדורגלן האנגלי המעוטר ביותר בהיסטוריה. לזכותו 22 תארים בהם זכה עם קבוצת ליברפול, בהם שמונה אליפויות אנגליה וארבעה גביעי אירופה לאלופות.
ניל זכה לכינוי זיקו, על שמו של הכדורגלן הברזילאי, בשל יכולתו לכבוש שערים ברגעים מכריעים עבור הקבוצה למרות היותו מגן.
קריירת משחק

פיל ניל החל את קריירת המשחק בקבוצת נורת'המפטון טאון מאזור הולדתו, בליגה השלישית בעונת 1968/1969, וכבר בעונה זו ירד עימה לליגה הרביעית. הוא נותר לשחק בקבוצה עד לפתיחת עונת 1974/1975, וצבר קרוב למאתיים הופעות ליגה במדיה.
ב-9 באוקטובר 1974 היה ניל לרכש הראשון של מאמנה החדש של ליברפול, בוב פייזלי, תמורת כ-66 אלף ליש"ט. ב-16 בנובמבר, חודש לאחר מכן, רשם ניל את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, בדרבי המרזיסייד בגודיסון פארק מול אברטון, במשחק שהסתיים בשוויון 0:0. חודש אחר כך החל ברצף שיא של 365 הופעות ליגה רצופות במדי הקבוצה, הארוך ביותר בהיסטוריה של המועדון, שנמשך עד לספטמבר 1983, כשהחמיץ משחק ליגה בגלל פציעה – משחק הליגה היחיד שהחמיץ בכל אותה עונה.
לאחר שלא זכה עם הקבוצה בתארים בעונת הבכורה שלו בקבוצה, החל ניל לצבור זכיות כבר מעונת 1975/1976, בה זכה לראשונה באליפות אנגליה, וכן בגביע אופ"א. עונה אחר כך שמרה הקבוצה על כתר האליפות, וזכתה לראשונה בתולדותיה בגביע אירופה לאלופות. ניל כבש במשחק הגמר מול בורוסיה מנשנגלדבך את שערה השלישי של ליברפול בפנדל בדקה ה-82, בדרך לניצחון 3:1 וזכייה בתואר. עונה אחר כך אמנם נעצר רצף הזכיות של ליברפול באליפות, אך היא השלימה זכייה שנייה ברציפות באליפות אירופה. בשתי העונות הבאות זכתה ליברפול פעמיים נוספות באליפות ובכך עלה מאזנו של ניל לארבע זכיות, ובעונת 1980/1981 היה ניל שותף לזכייה שלישית באליפות אירופה. החל מעונת 1981/1982 החלה ליברפול ברצף של שלוש אליפויות אנגליה נוספות, והגיעה לשיאה עם זכייה רביעית באליפות אירופה בעונת 1983/1984, לאחר ניצחון במשחק הגמר על רומא. ניל כבש את השער הראשון במשחק כבר בדקה ה-13, ולאחר 1:1 בסיום ההארכה גם כבש את הפנדל השני של קבוצתו בדו-קרב הפנדלים בדרך לזכייה בתואר. בכך היה ניל לשחקן היחיד שהיה שותף לכל ארבע הזכיות בגביע אירופה, וכן ליחיד שכובש ביותר ממשחק גמר אחד.
לקראת עונת 1984/1985, תחת המאמן ג'ו פייגן, הפך ניל לקפטן הקבוצה, כשמונה לתפקיד במקומו של גריים סונס שעזב לסמפדוריה. הוא הוביל את קבוצתו כקפטן לגמר גביע אירופה לאלופות 1985 שבו התרחש אסון הייזל. עונה אחר כך, כשפייגן עזב את תפקידו, מונה החלוץ קני דלגליש לתפקיד המאמן, למורת רוחו של ניל שרצה לקראת סיום הקריירה לקבל את התפקיד. זמן קצר לאחר פתיחת העונה, בה החל לאבד את מקומו בהרכב, עזב ניל את ליברפול לאחר 11 שנים. במדי הקבוצה הפך ניל למעוטר שבכדורגלני אנגליה. הוא זכה עם ליברפול ב-22 תארים, שישה מתוכם תארים אירופים.
לאחר שעזב את ליברפול, הצטרף ניל לבולטון וונדררס, אז בתחתית הליגה השלישית כמאמן-שחקן. הוא פרש ממשחק בשנת 1989 בגיל 38, אך המשיך לשמש כמאמן הקבוצה עד 1992.