stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אידה ווה
ביוגרפיה

אידה ווג נולדה בפילדלפיה. היא בתם של הצייר סמואל בל ווה ואשתו הראשונה, שרה לנדנהול, ולכן הייתה אחותה למחצה של הצייר פרדריק ג'אד ווה. אמה החורגת הייתה מרי אליזה יאנג ווה, ציירת מיניאטורות.
היא למדה באקדמיה ז'וליאן ובאקדמיה דלקוז בפריז. בשנת 1868 השתתפה בשיעור ציור עירום נשי הראשון באקדמיה לאמנויות בפנסילבניה. באותה כיתה היו גם אמילי סרטין וקתרין אן דרינקר.
אידה ווה שיתפה פעולה עם בת זוגה, איימי אלה בלאנשאר, בהוצאת ספרי ילדים - ווה כמאיירת ובלנשארד כסופרת. ווה גם פרסמה ספרים בכוחות עצמה. מלבד איור ספרי ילדים, ווה הייתה ציירת עטורת פרסים. בשנת 1869 הציגה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה שתי עבודות, "המציאה" ופורטרט של קרל גרטנר.
הדיוקן העצמי שלה וציור אחר, "קוסטה קטנה" (1870), נמצאים באוסף הקבוע של מוזיאון האמנות וודמיר, פילדלפיה.
הכומר ג'יי הנרי סמית ג'וניור, בוגר אוניברסיטת פנסילבניה היה אחד התינוקות שהוצגו בסדרה של אידה ווה, "סאנשיין בייביס" (1887). חברת A.D. Matthews Sons הדפיסה את הסדרה מחדש בשנת 1907.
בשנות השמונים של המאה ה-19 היא ציירה את דיוקנה של פלורנס סלרס קוקס פול. עבודתה הידועה ביותר, "הגר וישמעאל" הוצגה בסלון בצרפת בשנת 1888, ונרכשה אז על ידי האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה. בשנת 1890 פרסמה ספר בן 21 עמודים עם איורים בשחור-לבן של אמנים שונים, כולל האיור הראשון שפרסמה ג'סי ווילקוקס סמית'.
בשנת 1893 הציגה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו: "פיירו", "שני תינוקות" ו"הכל בארבע שניות" הם הוצגו ברוטונדה, בבניין האישה, ו"הגר וישמעאל" הוצג בארמון המרכזי של האמנויות.
בשנת 1895 הוצגה יחד במאמר על ציירות נשים אחרות שפורסם ב"פילדלפיה אינקוויירר". המאמר הדגיש כיצד קירות הסטודיו של ווה היו "מודפסים עם רישומים רבים ... רובם הם תנוחות ראש ודמיות, שכן אמנית זו, התמחתה בציור פורטרטים". בשנת 1896 האולפן, ברחוב הערמונים 1530, ניזוק עקב שרפה שהרסה את הסטודיו שלידה השייך לקרול בק.
אידה ווה הייתה בת זוגה של איימי אלה בלאנשארד (1856–1926), סופרת ילדים. הן הכירו כשווה עדיין גרה עם הוריה ובלאנשארד הועסקה כמורה של אחיה הצעיר של ווה, הצייר לעתיד פרדריק ווה.
אידה ווה נפטרה ב־25 בינואר 1919 בביתה בניו יורק, והיא קבורה לצד אביה בוודלנדס, פילדלפיה.
הערות שוליים

↑  Ida Waugh, A Limited Biography & Collection of 100+ Illustrations, ReusableArt.com (באנגלית)
↑  "Clipped From New-York Tribune". New-York Tribune. 1919-01-27. p. 11. נבדק ב-2021-05-24.
↑  "06 May 1869, Thu • Page 8"
↑  "Sunshine Baby Pictures to Be Distributed by A. D. Matthews' Sons - 29 May 1907, Wed • Page 3"
↑  Nudelman, Edward D. (1990). Jessie Willcox Smith: A Bibliography. Pelican Publishing. p. 25
↑  United States Women Painters: 1893 Exposition--page 12, arcadiasystems.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1074145372  ISNI: 0000 0001 0417 2983  LCCN: nr94013158  NTA: 071805303  RKD: 102772  ULAN: 500099584  VIAF: 12188152   WorldCat (עם VIAF): 12188152
אליטוס ארנה

| --- | --- |

 מיקום:  אליטוס , ליטא ליטא
 קואורדינטות:  54°24′14″N 24°01′20″E﻿ / ﻿54.403889°N 24.022222°E﻿ / 54.403889; 24.022222
 תקופת הפעילות:  1981 (לאחר השיפוץ - ב-12 בפברואר 2011) – הווה
 שופץ:  2009–2010
 הורחב:  2009–2010
 עלות הבנייה:  35 מיליון ליטו (10 מיליון אירו לערך)
 מפעיל:  VšĮ Alytaus sporto ir rekreacijos centras
 קבוצות:  מועדון הכדורסל אליטוס (אנ')
 מושבים:  כדורסל 5,500 קונצרט 7,000
 asrc.lt
 he
 
אליטוס ארנה  (בליטאית: Alytaus arena – תעתיק מדויק: "אליטאוס ארנה") הוא מתקן ספורט רב-תכליתי הנמצא בעיר השישית בגודלה בליטא, אליטוס. אולם הכדורסל, בעל תכולה של 5,500 מקומות ישיבה, הוא החמישי בגודלו בליטא, אחרי ז'לגיריס ארנה, סימנס ארנה, שיאולאי ארנה וצידו ארנה. האולם נפתח לראשונה ב-1981 אך שופץ לקראת אליפות אירופה בכדורסל שהתקיימה בליטא בשנת 2011. המתקן החדש נחנך ב-12 בפברואר 2011.
משחקי שלב הבתים הראשון – בית ג' של אליפות אירופה בכדורסל 2011 נערכו באליטוס ארנה.
מאז שנת 2011 אליטוס ארנה משמשת כאולמה הביתי של קבוצת כדורסל מקומית 'מועדון הכדורסל סבאנוריס'.
אליטוס ארנה
אליטוס ארנה מבחוץ
הערות שוליים

1 2  בשנים 2005–2011 שימש האולם כאולמה הביתי של הקבוצה 'מועדון הכדורסל אליטוס', ששיחקה בליגת העל הליטאית ובליגה הבלטית. בשנת 2011 הקבוצה פשטה את הרגל. בעיר הוקמה קבוצה אחרת 'מועדון הכדורסל סבאנוריס' (אנ') שעושה שימוש במתקן למשחקיה הביתיים.
↑  לפני השיפוץ האולם הכיל 1,200 מקומות ישיבה. ראו: "אולם ספורט צר-מידות של אליטוס הפך לארנה מרווחת", באתר יורובאסקט לט, 11 בפברואר 2011 (בליטאית)
אידה לונסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1889 
 פטירה:  19 במרץ 1924 (בגיל 35 בערך) 
 
אידֶה לונסקי (ביידיש: אידע לונסקי; 1889, סלונים, פלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 19 במרץ 1924, וינה, אוסטריה) הייתה מורה וסופרת ילדים בווילנה.
ביוגרפיה

אידה לונסקי נולדה בשנת 1889 בעיירה סלונים שבפלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה), בתו של שמואל אשר הלוי לונסקי, מלמד, ואחותו הצעירה של חייקל לונסקי (1881–1942), פולקלוריסט וביבליוגרף, ספרן ספריית שטראשון במשך כחצי מאה והיסטוריון של יהדות וילנה. בילדותה, בשנת 1896, עברה עם הוריה לעיר וילנה, ושם סיימה את לימודיה בבית ספר תיכון רוסי ובבית ספר יהודי. למדה פדגוגיה באוניברסיטת ברלין, ומשנת 1911 ועד מותה עבדה כמורה למדעי הטבע בבתי ספר ציבוריים יהודיים ובתיכון יהודי בווילנה.
ב-1914 החלה לפרסם סיפורים לילדים בעיתון הילדים הראשון ביידיש, "גרינינקע ביימעלעך" (עצים ירקרקים), ובהמשך כתבה גם ביומון הווילנאי "ווילנער טאָג" ובעיתון המצויר לילדים "שִׁבֳּלִים" (שיבולים) שהופיע בוורשה בהוצאת "תרבות" בשנים 1922–23.
בשנת 1922 הופיע קובץ סיפוריה "דערציילונגען וועגן ווילדע מענטשן" (סיפורים על בני אדם פראיים).
בקיץ 1923 חלתה בשחפת ונסעה להתרפא בווינה, שם נפטרה ב-1924, כבת 35 במותה.
לכבוד יום השנה למותה, ב-1925, ראה אור הספרון "דער איַיז פּעריאָד" (תקופת הקרח) בעריכת אחיה, חייקל לונסקי, ובו יצירותיה ומאמרים על אודותיה מאת ש"ל ציטרון (ציטראָן), זלמן רייזן (רייזען) וגרשון פלודרמאכר (פלודערמאַכער).
ספריה

דערציילונגען וועגן ווילדע מענטשן: מיט בילדער (באארבעט לויט פארשיידענע קוועלן), וילנה: די יִיד. צענטר. שולאָרגאַניזאַציע (דפוס ב' ציונסאָן), תרפ"ב 1922. (הספר, בארכיון האינטרנט)
דער איַיז פּעריאָד, וילנה: ב' ציונסאָן און קאָמפּ., תרפ"ה 1925. (הופיע לאחר מותה. עם מאמרים על אודותיה מאת ש"ל ציטרון, זלמן רייזן וגרשון פלודרמאכר)
אלטר נח הכהן כ"ץ קייזר-מיכאלנקיס

| --- | --- |

 לידה:  1850 לערך אוקראינה SSR נסכיז', הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית
 פטירה:  22 באוגוסט 1920  (בגיל 70 בערך) המנדט הבריטי ירושלים, המנדט הבריטי
 כינוי:  יארנאמער רבי
 בני דורו:  מרדכי עבאדי, שלמה גאנצפריד, משה שיק, יקותיאל יהודה טייטלבוים, מנחם מנדל הגר, אברהם יצחק הכהן קוק
אלטר נח הכהן כ"ץ קייזר-מיכלאנקיס (1850 לערך – 22 באוגוסט 1920) היה אדמו"ר חסידי שפעל כמקובל ולמד את תורת הקבלה עם המקובל הירושלמי מרדכי עבאדי. השניים כתבו יחד ספר קבלי חשוב, אך במהלך חייו נקלע קייזר-מיכלאנקיס למחלוקות רבות בקהילות שונות.
ביוגרפיה

אלטר נח הכהן כ"ץ קייזר-מיכלאנקיס נולד בעיירה נסכיז'. בצעירותו עלה לארץ ישראל ולמד קבלה בירושלים עם המקובל מרדכי עבאדי. השניים כתבו יחד ספר בקבלה אשר נחשב לנכבד בקרב לומדי הקבלה.
לאחר תקופה בארץ, חזר לחו"ל והחל לנהוג באדמו"רות. הוא עסק בחלוקת קמיעות ובמתן ברכות, אך עקב כך עורר ביקורת רבה בקרב רבנים חשובים. בין הרבנים שהתנגדו לו נמנים מחבר "הקיצור שולחן ערוך", המהר"ם שיק, "הייטב לב", "הצמח צדיק", ורבים אחרים. מתנגדיו טענו שהוא מוליך שולל את הציבור הרחב בהבטחות שווא ובהגדת עתידות, אך לא העלו טענות ממשיות המבדילות אותו משאר אדמו"רים, ביניהם חלק מחריפי מתנגדיו עצמם. בנוסף, נטען כי עיגן מספר נשים והתנהג בקלות דעת בחייו הפרטיים, אך שמועות אלו נחשבות לא מבוססות.
ביוגרפיה > פעילותו בלונדון

בתקופה מסוימת נדד קייזר-מיכלאנקיס בין קהילות שונות, ואף שהה תקופה בלונדון, שם זכה להצלחה מסוימת בקרב הציבור המקומי. עם זאת, פעילותו עוררה התנגדות גם מצד חוגים ליברליים בלונדון.
ביוגרפיה > משפט בירושלים

בסוף חייו חזר לירושלים, שם נקלע למחלוקת משפטית חריפה עם בעל מלון מקומי. קייזר-מיכלאנקיס טען שבעל המלון אנס את בתו הקטנה. המחלוקת הגיעה לבית הדין של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ושימשה נושא לדיונים ציבוריים רבים. אף הסופר ש"י עגנון התייחס לפרשה זו בכתביו.
ביוגרפיה > מותו

אלטר מת בגיל 70 בירושלים.
קייזר-מיכלאנקיס נותר דמות חידתית בהיסטוריה היהודית. יש שרואים בו אדמו"ר לגיטימי ומקובל ירא שמיים שנרדף על ידי אדמו"רים שחששו ממעמדו ההולך וגדל, ויש הרואים בו שרלטן שניצל את מעמדו לרעה.
אינגליש אלקטריק קנברה

האינגליש אלקטריק קנברה (באנגלית: English Electric Canberra) היה מפציץ בינוני ומטוס סיור סילוני בריטי אשר נכנס לשירות ב-1951 ושירת בחיל האוויר המלכותי עד 2006, בנוסף למספר מדינות נוספות סביב העולם.
הקנברה פותח בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, הוא נועד להוות מחליף למטוס הדה הבילנד מוסקיטו המוצלח. הקנברה עשה שימוש בטכנולוגיית ההנעה הסילונית שהחלה להתפתח בשנות המלחמה האחרונות, מתוך כך הציג המטוס יכולות מרשימות לתקופה בעיקר בסייג רום של 15ק"מ, מהירות טיסה ועיצוב שאיפשר גמישות להתאמות ושינויים עתידיים. הצלחתו של הקנברה הובילה אותו לשרת בחיל האוויר המלכותי במשך למעלה מ-50 שנים, לצד מדינות נוספות שרכשו אותו בהן ארצות הברית שאף ייצרה גרסה מקומית תחת השם מרטין B-57 קנברה.
מטוס הקנברה נקרא כך על שם עיר הבירה של אוסטרליה שהייתה המדינה הראשונה מחוץ לבריטניה שהביעה עניין ברכישת המטוס. בשנים הראשונות ביצועי המטוס הובילו למספר שיאי עולם, בהם שיא הגובה שנקבע ב-1957 (21,430 מ'), הטיסה הטראנס-אטלנטית הסילונית הראשונה ללא עצירה או תדלוק בשנת 1951 ושנה לאחר מכן הטיסה הטראנס-אטלנטית הכפולה הראשונה על ידי מטוס סילוני - טיסה שערכה 10 שעות ושלוש דקות.
גרסאות ודגמים עיקריים > מטוסי הפצצה

הגרסאות העיקריות של הקנברה יועדו להפצצה טקטית ונשאו את האות B (הפצצה; Bombing) בשם הדגם.
קנברה B.1: דגם אב הטיפוס של הקנברה, נקרא A.1 במהלך פיתוחו. 4 מטוסים יוצרו.
קנברה B.2: דגם הייצור הראשון, כלל מכלי דלק נוספים בקצוות הכנפיים, מנועים משודרגים מסוג Avon R.A.3 בעלי כוח דחף Kn‏28.91 ומקום לשלושה אנשי צוות כולל מטילן. 418 מטוסים יוצרו סך הכל, מהם 208 על ידי אינגליש אלקטריק והשאר על ידי אוורו, הנדלי פייג' ושורט ברוד'רס.
קנברה B.6: הדור השני של הקנברה, בעל זוג מנועי Avon R.A.7 עם כוח דחף Kn‏33.32 והארכה של גוף המטוס בכ-30 ס"מ. סך הכל יוצרו 106 מטוסים מדגם זה על ידי אינגליש אלקטריק ושורת ברוד'רס.
קנברה B.15: גרסה משודרגת של ה-B.6 לשירות במזרח הרחוק והמזרח קרוב, כלל התקנים לנשיאת חימוש מתחת לכנפיים במשקל 450 ק"ג והותקנו 3 מצלמות. 39 מטוסים שודרגו מה-B.6.
קנברה B.20: דגם משודרג של ה-B.2 שיוצר ברישיון באוסטרליה, הדגם כלל תוספת של מכלי דלק בכנפיים.
קנברה B.52 ו-B.62: דגמים משודרגים של ה-B.2 שנכמרו לאתיופיה וארגנטינה בהתאמה.
גרסאות ודגמים עיקריים > מטוסי אמנעה אווירית

דגמי הפצצה טקטית שיועדו לאמנעה אווירית בעומק הטקטי של האויב, גרסאות אלו סומנו ב-(I)‏B (‏interdiction).
קנברה (I)‏B.8: מטוס הפצצה טקטית מהדור השלישי של הקנברה אשר יועד לאמנעה אווירית. הדגם התבסס על ה-B.6 וכלל מספר רב של שדרוגים והתאמות, בהם עיצוב מחדש של קדמת המטוס והעברת עמדת הנווט לקדמת הטייס. הדגם כלל מתקן לתותחי 20 מ"מ מתחת לכנפיים לתקיפת מטרות קרקעיות, בנוסף למתק חימוש לנשיאת פצצות או רקטות במשקל 454 ק"ג ומערכת הפצצה לגובה נמוך (LABS) לביצוע הפצצה עם חימוש אטומי טקטי. סך הכל יוצרו 72 מטוסים מדגם זה.
קנברה (I)‏B.12‏, (I)‏B.56‏, (I)‏B.66 ו-(I)‏B.68: דגמים מבוססים על ה-(I)‏B.8 וה-(I)‏B.6 עבור חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד, פרו והודו.
גרסאות ודגמים עיקריים > מטוסי צילום

גרסאות שפותחו למטרת סיור וצילום אווירי, סומנו באותיות PR (‏Photo-reconnaissance).
קנברה PR.3: דגם הסיור והצילום הראשוני שהוכנס לשירות ב-1953, המטוס כלל מכלי דלק נוספים להגדלת טווח הטיסה ותוספת לגוף המטוס להכלת מערכת הצילום, דגם זה כלל רק שני אנשי צוות.
קנברה PR.7: דגם עם התאמות דומות אשר התבסס על ה-B.6 עם מנועי Avon 109. סך הכל 74 מטוסים יוצרו.
קנברה PR.9: דגם שהתבסס על ה-(I)‏B.8, גוף המטוס והכנפיים הוארכו, המנועים שודרגו ל-Avon 206 וחופת הטייס הוזזה שמאלה כדי לאפשר פתח מילוט לנווט שישב מול הטייס.
קנברה PR.57 ו-PR.67 דגמים שהבססו על ה-PR.7 עבור חיל האוויר ההודי, ה-PR.57 כלל התאמות למזג אוויר טרופי ומדברי.
גרסאות ודגמים עיקריים > מטוסי אימון

מספר דגמים שפותחו למטרת אימון טייסים ולאימון צוותים מקצועיים במספר תחומים בהם זיהוי מטרות אוויריות, ניווט וכדומה. גרסאות אלו סומנו באות T (אימון; Trainer).
קנברה T.4: דגם האימון הראשון שכלל הגאי טיסה כפולים ומקום לשלושה אנשי צוות.
קנברה T.11: דגם לאימון צוותי ירוט לתרגול הפעלת מכ"ם ירוט לתנאי מזג אוויר שונים, כלל ארבעה אנשי צוות.
קנברה T.17: דגם אימון לוחמה אלקטרונית לתרגול צוותי נ"מ ומכ"ם יבשתיים בהתמודדות עם מטוסים בעלי אמצעי חסימה אלקטרונית.
קנברה T.19: דגם לאימון זיהוי מטרה אווירית שקטה.
קנברה T.22: דגם אימון שפותח בהתאם לצורכי הצי המלכותי.
גרסאות ודגמים עיקריים > מרטין B-57 קנברה

לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ותחילת מלחמת קוריאה חיל האוויר של ארצות הברית היה זקוק למפציץ טקטי למטרות אמנעה אווירית, כמחליף לדאגלס A-26 אינווידר המיושן. מספר חלופות נבחנו והקנברה נבחר ב-1951 לאחר שבוצעו תצוגות תכלית מבין חמשת המטוסים שהוצעו. חיל האוויר העדיף ייצור מקומי של מטוס וחברת גלן ל. מרטין זכתה במכרז היצור עם הזמנה ראשונית של 250 מטוסים, לאחר מכן באוגוסט 1951 הגיע מטוס הקנברה השני שנשלח מבריטניה כבסיס ליצור והפיתוח האמריקאי. משום הדחיפות לשלוח את המטוסים הראשונים ללחימה בקוריאה, המטוסים הראשונים שפותחו B-57A היו כמעט זהים לחלוטין לדגם B.2 הבריטי עליו היו מבוססים, בהמשך דגמי ה-B-57B והלאה הותאמו לדרישות חיל האוויר האמריקאי וכללו שינויים נרחבים יותר.
ה-B-57 קנברה היה המפציץ הראשון בשירות ארצות הברית שביצע גיחות הפצצה קרביות, הוא זכה להערכה רבה לאורך השנים ונחשב למטוס אמין ובעל ביצועים טובים. הקנברה שירתה בחיל האוויר של ארצות הברית בין 1954 ועד שיצא משירות צבאי ב-1983, כיום מספר מטוסים ממשיכים לשרת בנאס"א לביצוע מחקר בגובה רב כמו גם כסיוע לבחינת מערכות תקשורת. חברת מרטין פיתחה מספר דגמים עיקריים לאורך השנים, בהם מטוסי הפצצה טקטיים לאמנעה אווירית ומטוסי סיור וצילום, מטוסי קנברה שירתו באופן נרחב בעיקר במלחמת וייטנאם ולאחר מכן בהדרגה הוחלפו במטוסים מתקדמים יותר כגון הדאגלס A-3 סקייווריר והנורת' אמריקן A-5 ויג'ילנטה.
ה-B-57 של חברת מרטין נמכר בעיקר לפקיסטן וטאיוואן. בשירות פקיסטני מטוסי קנברה לקחו חלק במספר מערכות ומלחמות בהן מלחמת הודו-פקיסטן של 1965 ומלחמת הודו-פקיסטן של 1971, עד שיצא משירות מבצעי בשנת 1985.
מפעילות עיקריות

הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
חיל האוויר המלכותי: 782 מטוסים שירתו לאורך השנים ב-60 טייסות שונות במגוון משימות.
זרוע האוויר של הצי המלכותי: 69 מטוסים.
ארצות הברית ארצות הברית - 403 מטוסים מדגם מרטין B-57 קנברה בתוצרת מקומית תחת רישיון.
הודו הודו - 107 מטוסים.
פרו פרו - 60 מטוסים.
אוסטרליה אוסטרליה - חיל האוויר המלכותי האוסטרלי: 56 מטוסים שירתו בשלוש טייסות (טייסת 1, 5 ו-6) לצד יחידות נוספות.
ונצואלה ונצואלה - 46 מטוסים.
ניו זילנד ניו זילנד - 31 מטוסים.
ראו גם

דה הבילנד מוסקיטו
מרטין B-57 קנברה
אינגליש אלקטריק לייטנינג
איליושין Il-28
הערות שוליים

↑  (RAF)
B-57B קנברה של חיל האוויר האמריקאי
מדינות מפעילות של הקנברה (כחול כהה) והמרטין B-57 קנברה (כחול בהיר)
קנברה של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, 1967
אימפרטריצה מריה (אוניית מערכה, 1913)

| --- | --- |
אוניית אימפרטריצה מריה
אוניית אימפרטריצה מריה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי הרוסי הקיסרי
 סדרה:  אימפרטריצה מריה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנות בעיר ניקולאייב על שפת הים השחור
 הוזמנה:  30 באוקטובר 1911
 הושקה:  19 באוקטובר 1913
 תקופת הפעילות:  10 ביוני 1915 – 20 באוקטובר 1916 (שנה)
 אחריתה:  טבעה
 מלחמות וקרבות:  Trebizond Campaign 
 מידות
 הֶדְחֶק:  23,413 טון (סטנדרטי);  24,800 טון (מקסימלי)
 אורך:  168.0 מטרים
 רוחב:  27.43 מטר
 שוקע:  8.50 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  מהירות נקובה: 21.5 קשרים
 גודל הצוות:  1,202 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  2,950 מיל ימי
 הנעה:  20 דודי קיטור, 4 טורבינות קיטור
 אמצעי לחימה
 שריון:  גוף האונייה:262 מ"מ, בתי הצריח: בין 125 ל-250 מ"מ
 חימוש:  12 תותחים 305 מ"מ, 20 תותחים 120 מ"מ, 4 מערכות טורפדו
 
אימפרטריצה מריה (ברוסית: Императрица Мария) הייתה אוניית המערכה המובילה של הסדרה שמנתה שלושה דרדנוטים שנבנו עבור הצי הרוסי הקיסרי במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא שירתה בצי הים השחור במהלך המלחמה וחיפתה על אוניות מערכה ישנות יותר פרה-דרדנוט כשהן הפגיזו מתקנים עות'מאניים ב-1915. הספינה פגעה בסיירת הקלה העות'מאנית מידילי, (לשעבר SMS ברסלאו הגרמנית) מספר פעמים מבלי לגרום לנזק חמור יותר מאשר פגיעת רסיס. הספינה טבעה במעגן בסבסטופול כתוצאה מפיצוץ חדר תחמושת בסוף 1916, בו נהרגו 228 אנשי צוות. לאחר מכן היא חולצה, אך מצבה היה ירוד מאוד. היא בוטלה לבסוף ב-1926, לאחר תום מלחמת האזרחים ברוסיה.
תיאור

אורכה של אימפרטריצה מריה היה 168 מטר (551 רגל 2 אינץ') בקו המים, הרוחב שלה היה 27.43 מטר (90 רגל 0 אינץ') והשוקע היה 8.36 מטר (27 רגל 5 אינץ'). ההדחק שלה היה 23,600 טון ארוך (23,979 טון) בעומס, 1,000 טון ארוך (1,016 טון) יותר מההדחק שתוכנן עבורה של 22,600 טון ארוך (22,963 טון). היא התגלתה ככבדת חרטום בשירות ונטתה לקלוט כמויות גדולות של מים דרך פתחי התותחים הקדמיים שלה. התחמושת עבור תותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) הקדמיים הופחתה מ-100 ל-70 פגזים כל אחד, בעוד שתחמושת ה-130 מילימטר (5.1 אינץ') הופחתה מ-245 ל-100 כדורים לכל תותח, בניסיון לפצות על קיצוץ. זה לא פתר את הבעיה במלואה, אבל האונייה טבעה לפני שניתן היה ליישם שינויים אחרים.
הספינה צוידה בארבע טורבינות קיטור מסוג פרסונס שיובאו מג'ון בראון והחברה, בריטניה. הם תוכננו עבור סך של 26,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט), אך הפיקו 33,200 כוחות סוס (24,757 קילוואט) בניסויי השיט שלה באמצעות קיטור שהופק על ידי 20 דודי Yarrow משולשים עם אש מעורבת עם לחץ עבודה של 17.5 אטמוספירות (1,700 קילופסקל, 260 PSI). המהירות המיועדת הייתה 21 קשר (39 קמ"ש). קיבולת הפחם המקסימלית שלה הייתה 1,700 טון ארוך (1,727 טון) בתוספת 500 טון ארוך (510 טון) מזוט, מה שנתן לה טווח של 1,640 מיילים ימיים (3,040 ק"מ) במהירות מרבית. כל הכוח החשמלי שלה הופק על ידי שלושה גנרטורים טורבו ראשיים של קרטיס 360 קילוואט (480 כ"ס) ושתי יחידות עזר של 200 קילוואט (270 כ"ס).
החימוש העיקרי שלה היה מורכב מתריסר תותחי אובוכובסקי מודל 1907 בקוטר 12 אינץ', המורכבים בארבעה צריחי תותחים משולשים שפוזרו לאורכה של הספינה. החימוש המשני שלה כלל עשרים תותחים בקוטר 130 מ"מ B7 מודל 1913 שהותקנו בעמדות משוריינות. הם היו מסודרים בשתי קבוצות, שישה תותחים לכל צד מהצריח הקדמי לארובה האחורית והארבעה הנותרים התקבצו סביב הצריח האחורי. היו לה ארבעה תותחי נ"מ בקוטר 75 מילימטר (3 אינץ'), אחד מותקן על גג של כל צריח. ארבעה צינורות טורפדו שקועים בגודל 17.7 אינץ' (450 מ"מ) נישאו, שני צינורות על כל צד רוחב מאחורי המחסן הקדמי.
היסטוריית שירות

אימפרטריצה מריה, על שם הצארינה מריה פיודורובנה, אמו של הצאר ניקולאי השני, נבנתה על ידי מספנת רוסוד בניקולאייב, האימפריה הרוסית. שדרתה הונחה ב-30 באוקטובר 1911 יחד עם ספינות האחות שלה אימפרטור אלכסנדר השלישי ואימפרטריצה יקטרינה וליקאיה, אך זה היה רק אירוע טקסי שכן התכנון עדיין לא סוכם ולא נחתם החוזה. היא הושקה ב-19 באוקטובר 1913 והגיעה לסבסטופול ב-13 ביולי 1915, שם היא השלימה את ההצטיידות שלה במהלך החודשים הבאים וערכה ניסויים ימיים. ב-1 באוקטובר היא סיפקה חיפוי לאוניות המערכה הפרה-דרדנוט של צי הים השחור כשהם הפגיזו מטרות בקוזלו, זונגולדאק ו-Karadeniz Ereğli. היא עשתה את אותו הדבר כשספינות קרב ישנות יותר הפגיזו מטרות בבולגריה ב-20–22 באוקטובר ולאחר מכן בווארנה עצמה ב-27 באוקטובר. הסיירת הקלה מידילי נמלטה בקושי מקרב עם האימפרטריצה מריה ב-4 באפריל 1916, מכיוון שאוניית המערכה פספסה אותה בקושי מספר פעמים לפני שהספיקה להתנתק. שלושה חודשים לאחר מכן גם אימפרטריצה מריה וגם אימפרטריצה יקטרינה וליקאיה, שהוזעקה על ידי שידורי רדיו יורטו, יצאו למשימה מסבסטופול בניסיון ליירט את סיירת המערכה הגרמנית לשעבר יעבוז כשחזרה מהפגזה על נמל טואפסה הרוסי ב-4 ביולי. היעבוז התחמקה צפונה ונמנעה מהרוסים על ידי הפלגה במקביל לקו החוף הבולגרי בחזרה לבוספורוס. המידילי מיקשה את הנמל של נובורוסיסק ב-21 ביולי, אך הרוסים, שהוזעקו שוב על ידי יירוט רדיו, ניסו ללכוד אותה בדרכה חזרה. מידילי פותתה להיכנס לטווח התותחים של אימפרטריצה מריה למחרת כשהסיירת רדפה אחרי המשחתת הרוסית שסטליבי, אך היא הצליחה להימלט עם נזק מרסיסים בלבד.
בבוקר 20 באוקטובר 1916, התגלתה שריפה במחסן אבקת השרפה הקדמי של האימפאטריצה מריה כשהיא עוגנת בסבסטופול, אך היא התפוצצה לפני שניתן היה לעשות מאמצים כלשהם להילחם בשריפה. מלחים בראשות המהנדס-מכונאי המידשיפמן איגנטייב, לעומת זאת, הצליחו להציף את מחסן הפגזים הקדמי לפני הפיצוץ במחיר חייהם. פעולתם מנעה כנראה פיצוץ קטסטרופלי וכל המחסנים האחרים הוצפו כאמצעי זהירות. כארבעים דקות לאחר הפיצוץ הראשון, אירע פיצוץ שני בקרבת תא הטורפדו שהרס את המחיצה האטומה למים של שאר המחיצות הקדמיות. האונייה החלה לשקוע בחרטום ונטתה ימינה. היא התהפכה כמה דקות לאחר מכן ולקחה איתה 228 מלחים. החקירה שלאחר מכן קבעה כי הפיצוץ היה ככל הנראה תוצאה של בעירה ספונטנית של חומר ההנעה המבוסס על ניטרוצלולוזה בעת פירוקו.
לאחר פעולת חילוץ מורכבת, הספינה הוצפה בסופו של דבר מחדש ב-18 במאי 1918 ועברה לרציף הצפוני של סבסטופול ב-31 במאי, כשהיא עדיין הפוכה. הכאוס של המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים מנעו עבודות תיקון נוספות, אף על פי שתותחי ה-130 מ"מ שלה הוסרו. עד 1923, תמוכות העץ שתמכו אותה במקומה נרקבו. היא צפה החוצה וקורקעה במים רדודים בשנת 1923. היא אושרה לגריטה ביוני 1925 והוצאה מהרשומות באופן רשמי ב-21 בנובמבר 1925, אף על פי שהעבודה החלה רק ב-1926 כשהיא הוצפה מחדש והועברה חזרה לרציף היבש. צריחי התותחים שלה, שנפלו מהספינה כשהתהפכה, נמשו מאוחר יותר. שניים מהם שימשו כסוללת הגנת החוף ה-30 שהגנה על העיר במהלך המצור על סבסטופול במלחמת העולם השנייה.
הערות שוליים

↑  Paul H. Silverstone, Directory of the World's Capital Ships, Hippocrene Books, 1984, p. 377
אימפרטריצה מריה עוגנת ב-24 ביוני 1915; המבנה בחרטום שלה הוא אמצעי עגינה, לא חרטום
גוף האימפאטריטסה מריה בשנת 1919 לאחר ההצלה
איי בונין

איי בּוֹנִין, הידועים גם כקבוצת אוגסווארה (小笠原群島), הם ארכיפלג יפני המונה למעלה מ-30 איים טרופיים וסובטרופיים באוקיינוס השקט. ביולי 2011 הוכרזו האיים כאתר מורשת עולמית טבעי של אונסק"ו, בשל בעלי החיים והצמחים בהם אשר עברו תהליכים אבולוציוניים ייחודיים הודות לניתוקם מהיבשת. מסיבה זו איים אלה גם מכונים "איי גלאפגוס של המזרח".
שטחם הכולל של האיים הוא 73 קמ"ר ומתגוררים בהם 2,440 בני אדם, מרביתם באי צ'יצ'יג'ימה. מבחינה מנהלית האיים משתייכים למחוז טוקיו, ובהגדרה, המונח ארכיפלג אוגסווארה (小笠原諸島) כולל, בנוסף לקבוצת איי בונין, גם איים געשיים ומספר איים בודדים המשתייכים לתחום המוניציפלי של אוגסווארה, אם כי גאוגרפית הם אינם חלק מאיי בונין.
מקור השם בוֹנין הוא מהמילה העתיקה "בוּנין" (無人, אשר כיום נהגית מוּג'ין) שמשמעה "בלתי מיושב".
היסטוריה

אבנים מסותתות וכלים פרהיסטוריים, שנתגלו באי מינאמי איוו ג'ימה בשלהי המאה ה-20, וכן כלי אבן באי צ'יצ'יג'ימה, מעידים כי איי בונין היו מיושבים בתקופות קדומות. הגילוי האירופאי הראשון של האיים מיוחס למגלה הארצות הספרדי ברנרדו דה לה טורה בשנת 1543. באותה העת לא היו האיים מיושבים. בשנת 1670 התגלו האיים כאשר ספינה שהייתה בדרכה מקישו לאדו נקלעה לסערה ונסחפה אל חופי האיים. חמש שנים לאחר מכן חקרה משלחת מטעם השוגון את האיים והכריזה עליהם כשטח יפני. שמם של האיים – איי בוּנין – ניתן להם אז.
בשנת 1727 טען סדאטו אוגסווארה, רונין אשר שייך עצמו לצאצאי סדיורי אוגסווארה, כי האיים נתגלו על ידי סדיורי בשנת 1593 וכי השטח ניתן לו כפייף מטעם טויוטומי הידיושי. חקירה נוספת גילתה כי מדובר בתרמית וכי קיים ספק באשר לקיומו של סדיורי אוגסווארה. כעונש, הוגלה אוגסווארה על ידי השוגונות בשנת 1735.
בשנת 1827 נכבשו האיים בידי האימפריה הבריטית. שלוש שנים מאוחר יותר הגיע אמריקאי בשם נתניאל סבורי לצ'יצ'יג'ימה וייסד את יישוב הקבע הראשון באיים, יחד עם 29 אנשים נוספים מהוואי ומאירופה. בשנת 1847 הגיעו לאיים מתיישבים באמצעות ספינת ציד הלווייתנים הווארד. הם הקימו בתחילה את מושבתם באי הדרומי. בשנת 1853 ביקר הקומודור מת'יו פרי באיים ורכש מסבורי חלקה בפורט לויד תמורת 50 דולר.
בשנת 1862 עברו האיים חזרה לשליטת יפן. היפנים נתנו לכל אי שם של בן משפחה ו-38 מתיישבים יפנים הגיעו לאיים. בשנת 1876 הופקדו האיים תחת משרד הפנים היפני, ושש שנים לאחר מכן קיבלו כל תושבי האיים ממוצא אירופי ואמריקאי אזרחות יפנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה פונו בכוח רוב תושבי האיים אל יפן גופא. בצ'יצ'יג'ימה הוקם בסיס צבאי יפני, שמפקדו, סואאו מאטובה, נודע בביצוע מעשים קניבליים נגד שבויי מלחמה והוצא להורג לאחר המלחמה בשל פשעיו. מטוסו של הנשיא לעתיד ג'ורג' הרברט ווקר בוש התרסק במימי האוקיינוס סמוך לאי צ'יצ'יגימה, והוא חולץ משם על ידי צוללת אמריקאית. קרב איוו ג'ימה התרחש באי איוו ג'ימה השייך לארכיפלג אוגסווארה.
איי בונין נכבשו על ידי האמריקאים ב-1945, ותושביהם ממוצא אמריקאי או אירופי הורשו לחזור אליהם. האיים הוחזרו ליפן בשנת 1968, ואז גם הורשו לחזור התושבים היפנים אליו.
כיום כמעט כל תושבי האיים הם אזרחים יפנים והשפה המדוברת בהם היא יפנית. ככל הנראה התפתחה באי שפת פידג'ין במהלך המאה ה-19.
הסוג דיונון ענק צולם לראשונה בטבע לחופי איי בונין ב-27 בספטמבר 2005 והוא ניצוד בדצמבר 2006. ב-21 בדצמבר 2010 פקדה את האיים רעידת אדמה במגניטודה של 7.4 בסולם מגניטודה לפי מומנט. בעקבות חשש מצונאמי הונחו התושבים לעלות למקומות גבוהים.
גאוגרפיה

איי בונין מקובצים בשלוש קבוצות איים הנקראות על שם האי הגדול בכל קבוצה: מוקוג'ימה (אי החתן), צ'יצ'יג'ימה (אי האב) והאהאג'ימה (אי האם). בנוסף, בארכיפלג אוגסווארה נמצאים גם איי וולקנו, קבוצה של שלושה איים געשיים (מצפון לדרום): "קיטה איוו ג'ימה", איוו ג'ימה ו"מינאמי איוו ג'ימה", וכמו כן האיים נישינושימה, אוקינוטורישימה ומינאמיטורישימה, אם כי, כאמור, גאוגרפית הם אינם חלק מאיי בונין, אך מנהלית הם נכללים בתחום המוניציפלי של אוגסווארה.
לרוב האיים קווי חוף תלולים, פעמים רבות עם צוקים המשתפלים אל הים בגובה של 50 עד 100 מ', אולם בשולי האיים גם שוניות אלמוגים וחופים רבים. הנקודה הגבוהה ביותר באיים היא האי הגעשי "מינאמי איוו ג'ימה" המתנשא לגובה של 916 מ'.