stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסטרדיול
גילוי האסטרדיול

את האסטרדיול גילו במקביל החוקרים אדוארד אדלברט דויזי, ביוכימאי אמריקאי מאוניברסיטת אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס בשיתוף עם אדגר אלן ביולוג אמריקאי מאוניברסיטת מיזורי, והחוקר הנאצי אדולף בוטנאנדט, אשר קיבל על תגליתו פרס נובל לכימיה לשנת 1929.
בתחילת המאה העשרים ביולוג בשם אדגר אלן חקר את מחזור הייחום בעכברים, כבר אז הצטבר ידע רב על השינויים המתרחשים ברחם לאורך הייחום מה שהכין את הקרקע לתגלית הורמוני המין. באחד הימים הבחין אלן כי קיים קשר בין שינויים בזקיקי השחלה ובתריסריון, לבין שינויים היסטולוגים ברחם של עכברות. אי לכך הניח אלן כי השחלות מפרישות הורמונים. כדי לבחון את הרעיון, הלך אלן למפעל לאריזת בשרים והשיג זקיקי שחלה של חזירים. את הנוזל המצוי בזקיקי השחלה הוא חילץ מן הזקיקים, ולאחר מכן הוא הזריק את החומר לעכברים וחולדות שטרם התבגרו מינית. מאוחר יותר הבחין אלן כי בעקבות ההזרקה הרחם של המכרסמות עורר בצורה המאפיינת את תהליך ההתבגרות המינית. ממצא זה אישש את ההנחה כי קיימים הורמונים המווסתים תהליכים מיניים המופרשים מהשחלה.
אלן ניסה לזקק מנוזל הזקיקים את החומר הפעיל, קרי את ההורמון, אשר גורם לשינויים שנזכרו לעיל, אך עבודתו זו לא נשאה פרי. אלן פנה אל שכנו הביוכימאי אדלברט דויזי עם בעיית הזיקוק. דויזי באותו הזמן התעסק בזיקוק אינסולין, אך אלן הצליח לשכנע אות לקחת על עצמו את הניסיון לבודד את ההורמונים השחלתיים. במחקרו דוזי נתקל בעבודתם של החוקר הגרמני-ישראלי ברנרד צונדק ושותפו למחקר סלמאר אסחיים (Selmar Aschheim), אשר גילו כמות גדולה של חומרים אסטרוגניים בשתן של נשים הריוניות. דויזי הבין כי מחקר המבוסס על בידוד הורמוני המין יתאפשר ביתר קלות אם יעבור ממחקר של נוזל הזקיקים השחלתיים של חזירים למחקר של שתן נשים הריוניות. בעזרת שיתוף פעולה עם אחות חדר לידה, השיג דוייזי מספיק דגימות שתן כדי לבצע חקר מדעי. בשנת 1929 לאחר רכישת ציוד מעבדה יקר ערך, וחמש שנים של פיתוח מנגנון רב שלבי לזיקוק חומרים, הצליח דויזי להפיק קריסטל של אסטרון טהור. באותה העת הוא קרא לחומר שגילה בשם "תיהלין" (theelin), ומסר על כך הרצאה בפני חברי הקונגרס הבין לאומי השלוש עשרה לפיזיולוגיה. חודש לאחר מכן, באופן בלתי תלוי פרסם החוקר אדולף בוטנאנדט מאמר בו הראה כי הצליח לבודד אסטריול טהור מה שהוביל את ועדת פרסי נובל להעניק לו בשנת 1939 יחדיו עם לבוסלב רוז'יצ'קה על זקוק הטסטוסטרון והאסטרוגנים. בעוד מדויזי נמנעה הכרה זאת.
דויזי המשיך בחקר הורמוני המין גם לאחר זיקוק האסטרון, ובשנת 1931 הוא הצליח לבודד את האסטריול וקרא לו "תילול" (theelol). עד לגילוי האסטרדיול לקחו עוד כמעט עשר שנים כך שרק בשנת 1940 בודד דויזי, בעזרת קולגות נוספים, את האסטרדיול ונתן את השם דיהידרותיהלין (dihydrotheelin).
ראו גם

טיפול הורמונלי
גיל המעבר אצל נשים
נוירוטרנסמיטור
HPA
מיקי בוגנים

| --- | --- |

 לידה:  30 בספטמבר 1973 (בן 51) רמלה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקצוע:  מעצב שיער מאפר מנחה טלוויזיה
 www.mikibuganim.com
 
מיכאל (מיקי) בוגנים (נולד ב-30 בספטמבר 1973) הוא מעצב שיער, איש אופנה ומנחה טלוויזיה ישראלי. בוגנים הוא מעצב השיער של הפקות אופנה ובעל מספרה בתל אביב, בית ספר ללימודי איפור, מותג מוצרי איפור וליין של מוצרים לטיפוח השיער.
פרסים והוקרות

בשנת 2002, היה בוגנים מעצב השיער המוביל בטקס פרסי האופנה.
בשנת 2012, הוגדר כמאפר ומעצב השיער המשפיע על תעשיית האופנה בישראל של מגזין "את" ושל מגזין BELLEMODE.[דרוש מקור] במשך שלוש שנים ברציפות החל משנת 2012, היה מאפר ומעצב השיער הנבחר של טקס פרסי האופנה. בשנת 2013, הוענק לבוגנים פרס בקטגוריית מעצב השיער והמאפר המוביל בישראל, במסגרת טקס פרסי האופנה הישראלי של אותה שנה ושנה לאחר מכן (2014) נבחר שוב למקום הראשון בקטגוריית מאפר השנה ובקטגוריית מעצב השיער של השנה.
בשנת 2016, השתתף ברשימת ה-40 המשפיעים על הקהילה הגאה ובשנת 2019 כאחד מ-10 הסלבס הגאים הנבחרים של MAKO. ב-2023, דורג במקום ה-11 ברשימת הלהט"ב המשפיעים בישראל.
הערות שוליים

↑  ילד יומולדת: הדרך שעשה מיקי בוגנים, באתר וואלה! מזל טוב, ‏30 בספטמבר 2015
↑  רותה קופפר, תוכנית אירוח למיקי בוגנים, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2005
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏הפרסומת המדוברת ברשת: "באתי נדלקתי" של מחסני תאורה, באתר גלובס, 17 בנובמבר 2009
↑  מיקי בוגנים בשיתוף עם מותג היוקרה איב סאן לורן מארחים בארוחת בוקר את החברות הטובות של בוגנים..., באתר Scooper, ‏18 בדצמבר 2011
↑  מיקי בוגנים‏, כך ערכתי את וואלה! אופנה, באתר וואלה, 17 באוקטובר 2011
↑  שי ארזואן‏, מיקי בוגנים נבחר להיות הספר האישי של מריה קארי, באתר וואלה, 20 באפריל 2016
↑  גיל משעלי, ‏"הפרצוף האמיתי שלי": מיקי בוגנים מצטרף ל"מחוברים", באתר ‏מאקו‏, 10 באפריל 2022
↑  איתי יעקב, טקס פרסי האופנה 2014: הרגעים הגדולים והזוכים המאושרים, באתר Xnet‏, 25 בנובמבר 2014
↑  עידן יוסף-ימין, ‏גאווה ישראלית - הלהט"ב המשפיעים בישראל, באתר ‏מאקו‏, 1 ביוני 2023
ג'ורג' מקגוורן

ג'ורג' סטנלי מקגוורן (באנגלית: George Stanley McGovern; ‏19 ביולי 1922 – 21 באוקטובר 2012) היה היסטוריון, סופר ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור מטעם מדינת דקוטה הדרומית, והיה מועמד לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות בשנת 1972, אז הובס על ידי הנשיא המכהן ריצ'רד ניקסון.
מקגוורן גדל במיטשל שבדקוטה הדרומית, והצטיין בתורת הנאום. הוא התנדב לחיל האוויר של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה וטס שלושים וחמש פעמים מעל אירופה הכבושה. הוא זכה במדליות רבות על שירותו, כולל בצלב התעופה המצוינת על נחיתת אונס שהצילה את צוותו. לאחר המלחמה סיים את לימודיו באוניברסיטת נורת'ווסטרן, היה לדוקטור והרצה בנושאי היסטוריה. הוא נבחר לבית הנבחרים ב-1956 ונבחר שוב ב-1958. לאחר ניסיון כושל להיבחר לסנאט ב-1960, הצליח להיבחר ב-1962.
כסנאטור, נחשב מקגוורן לליברל מובהק ול"סמן שמאלי" במפלגתו, ונודע כאחד המתנגדים הבולטים למעורבות האמריקאית בווייטנאם. הוא ניסה להיות מועמד מטעם מפלגתו לנשיאות בבחירות בשנת 1968, כמחליף לרוברט קנדי שנרצח. ועדה שעמד בראשה לאחר הבחירות שינתה מן היסוד את תהליך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית, העלתה את מספר אספות הבחירה וההתמודדויות המקדימות והקטינה את השפעת מנהיגי המפלגה. ב-1970 וב-1971 ניסה להעביר חוק שיחייב את ארצות הברית לסגת מווייטנאם, ללא הצלחה. ב-1972 נבחר כמועמד מפלגתו לנשיאות, אולם הותיר את המפלגה מפולגת מבחינה אידאולוגית. סגנו המיועד היה תומאס איגלטון, אולם פיטוריו של זה בידי מקגוורן פגעו בו. בבחירות הפסיד לריצ'רד ניקסון, שזכה בניצחון סוחף. מקגוורן נבחר לסנאט גם ב-1968 וב-1974, וב-1980 הפסיד בניסיון להיבחר מחדש.
מקגוורן עסק במהלך הקריירה שלו בנושאים הקשורים לחקלאות, מזון, תזונה ורעב. ב-1961 מינה אותו הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי כממונה על התוכנית מזון לשלום, במסגרתה הועברו עודפי מזון מארצות הברית למדינות עולם שלישי, בין היתר כדי למנוע השפעה סובייטית עליהן. תוכנית זו שימשה בסיס לתוכנית המזון העולמית של האו"ם. בין 1968 ו-1977, כיהן כיושב ראש ועדת הסנאט לתזונה, ופרסם דו"ח שקבע הנחיות תזונה. לאחר מכן כיהן כשגריר ארצות הברית בסוכנויות האו"ם למזון ולחקלאות בין 1998 ו-2001. ב-2001 מונה לשגריר עולמי לנושאי רעב. במסגרת תפקידו שב לפעול לצמצום הרעב בעולם, תוך שיתוף פעולה עם עמיתו לסנאט לשעבר, בוב דול, כשהם מספקים ארוחות למיליוני ילדים בעשרות מדינות. על פעילותם זו זכו השניים בפרס המזון העולמי ב-2008.
ילדותו ולימודיו

מקגוורן נולד בחווה קטנה בדקוטה הדרומית. אביו ג'וזף (יליד 1868) היה כומר מתודיסטי. ג'וזף היה בנו של אלכוהוליסט שהיגר מאירלנד, וגדל בכמה מדינות, כשהוא עובד במכרות פחם מגיל תשע. אביו התייתם מהוריו בגיל שלוש עשרה. ג'וזף היה שחקן בייסבול בליגות הנמוכות, אולם סירב להמשיך להתאמן בשל הרגלי השתייה, ההימורים והמין של חבריו לקבוצה. במקום זאת פנה למנזר. אמו של מקגוורן הייתה פרנסיס מקליין (ילידת 1890), שגדלה באונטריו. משפחתה עברה לקלגרי לאחר מכן, והיא עברה לדקוטה הדרומית בניסיון למצוא עבודה כמזכירה. ג'ורג' היה בנם השני של הזוג, והיו לו עוד שני אחים קטנים. משפחתו של מקגוורן התקיימה בצמצום, המשכורת של אביו הייתה נמוכה והוא בדרך כלל קיבל תשלום בפריטי מזון. שני הוריו היו חברים במפלגה הרפובליקנית, אולם לא היו פעילים במיוחד.
בגיל שלוש, עברה משפחתו של מקגוורן לקלגרי, כדי לתמוך בסבתו החולה. בגיל שש חזרה המשפחה לארצות הברית ועברה אל מיטשל, עיירה בת 12,000 תושבים. מקגוורן למד בבתי הספר הציבוריים והיה תלמיד ממוצע. הוא היה ילד ביישן וסירב לדבר בכיתה א'. מקגוורן נהג לראות סרטים, דבר שהיה אסור למתודיסטים. במהלך השפל הגדול, חוו אזורי המישורים הגדולים סופות אבק עזות ומכות ארבה. משפחתו הידרדרה לעוני במהלך שנות השלושים. חוויותיו מתקופה זו הובילו את מקגוורן לגלות אהדה כלפי פועלים עניים וחקלאים. הוא הושפע מהגל הפופוליסטי שהיה אז בקרב המדינות החקלאיות.
מקגוורן למד בבית הספר התיכון של מיטשל, ולא התבלט בו עד שהמורה שלו הציע לו להירשם לקבוצת הדיבייט. מקגוורן הצטיין בתחום. הוא והנבחרת זכו בכמה פרסים מקומיים. ב-1940 סיים את לימודיו בעשירון העליון של כיתתו.
לאחר התיכון החל ללמוד במכללה מתודיסטית, והצטיין בה. הוא מימן את לימודיו באמצעות עבודה. כשמלחמת העולם השנייה פרצה, למד לטוס. בתחילת שנות הארבעים היה לו רומן עם מתמחה שהוביל ללידת ילדה, דבר שלא נחשף במהלך חייו. האישה עברה לאינדיאנה ושמרה על הילדה בסוד. מקגוורן סיפר את הסיפור לכותב האוטוביוגרפיה שלו והתחרט על מעשיו. רק ב-2015 נחשף הסיפור לאחר שחרור תיקי ה-FBI של מקגוורן לציבור, זאת אף על פי שריצ'רד ניקסון ידע זאת והחליט לא לחשוף זאת במהלך ההתמודדות ביניהם ב-1972. באפריל 1941, החל לצאת עם אלינור סטגברג. המפגש הראשון ביניהם היה בדיבייט בו אלינור ואחותה התאומה אילה ניצחו את מקגוורן ושותפו.
מקגוורן הקשיב לשידורי הרדיו במהלך שיעור מוזיקה כששמע על ההתקפה היפנית על פרל הארבור . בינואר 1942, נסע עם תשעה תלמידים אחרים להתנדב לחיל האוויר האמריקאי. הוא התקבל, אולם לצבא עדיין לא היו מספיק מדריכים כדי לאמן את כל המתנדבים. הוא התארס לאלינור, וסירב להינשא לה עד לגמר המלחמה. בשנת לימודיו האחרונה ניצח בתחרות כתיבת נאומים. מקגוורן נבחר לתלמיד האהוד ביותר בכיתתו. בפברואר 1943, ניצח יחד עם שותף בטורניר דיבייט ארצי. לאחר חזרתו הביתה, גילה שהצבא החליט לגייס אותו.
שירותו הצבאי

מעט לאחר מכן, התנדב מקגוורן לצבא בתור טוראי. הוא התאמן במשך חצי שנה, וטען שהיה מדובר בתקופה הקשה בחייו. לאחר מכן התאמן חודשיים על טיסה. ב-31 באוקטובר 1943, החליט להתחתן עם אלינור. אביו היה הכומר בחתונה. כעבור שלושה חודשים, עבר מקגוורן לאימונים בקנזס על מטוס. באפריל 1944, מקגוורן התקדם לשיעורי טיסה בטקסס. הוא הראה כישרון בטיסה. אלינור מקגוורן סייעה לו באימונים והייתה שם כשקיבל את כנפי הטיסה ודרגת לוטננט שני.
מקגוורן למד טיסה כטייס מפציץ B-24 ליברייטור בקנזס. הוא טען שהיה מדובר באימון הקשה ביותר, שהיה מדובר במטוס שהיה קשה להטיס. היה מדובר במפציץ הגדול ביותר באותה התקופה. אלינור חששה לחייו של בעלה בשל המאמץ הכרוך בהטסת המפציץ. אובדן הטייסים הרב במהלך המלחמה הוביל להאצת אימוניו של מקגוורן. הוא החליט להוליד ילד, ואלינור נכנסה להיריון. ביוני 1944 עבר את אימוניו האחרונים.
בספטמבר 1944, הצטרף לגדוד ה-741 של חיל האוויר, שהוצב באזור פוליה באיטליה. האוכלוסייה המקומית הייתה מוכת רעב ומחלות. המראות הקשים גרמו לו להחליט להילחם ברעב בשארית חייו. ב-11 בנובמבר, החל לטוס וערך שלושים וחמש גיחות מעל שמי אירופה. מטוסו כונה "מלכת דקוטה", על שם אשתו. מטרותיו היו אוסטריה, צ'כוסלובקיה, גרמניה הנאצית, הונגריה, פולין וצפון איטליה, שהייתה תחת כיבוש גרמני. במשימות שלו תקף בדרך כלל בתי זיקוק כחלק מההפצצות האסטרטגיות. המשימות ארכו שעות רבות ובאותו הזמן חיל האוויר הגרמני כבר לא היווה איום. המטוסים חוו הפצצות ארטילריות רבות מהקרקע.
ב-15 בדצמבר, במשימה מעל לינץ, משימתו השנייה כטייס, רסיסים מהשמשה כמעט הרגו אותו. למחרת היום הומלץ להעניק לו מדליה לאחר ששרד פיצוץ גלגל במטוסו במהלך הטיסה, השלים את הטיסה מעל גרמניה ונחת ללא נזק. ב-20 בדצמבר, במשימה מעל פלזן, צ'כוסלובקיה, החל המנוע של מטוסו לבעור. ללא יכולת לחזור לאיטליה, טס מקגוורן לשדה תעופה בריטי באזור הים האדריאטי ליד החוף היוגוסלבי שנשלט בידי כוחות הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו. השדה יועד לנחיתת מטוסים קטנים, ובדרך כלל מפציצים התרסקו עליו. מקגוורן הצליח להנחית את מטוסו בנחיתת חירום מוצלחת והציל את הצוות שלו, וכך זכה במדליית צלב התעופה המצוינת.
בינואר 1945, יצא מקגוורן לחופשה ברומא ונכח במיסה של האפיפיור. מזג האוויר הפסיק את המשימות בחורף, ומקגוורן החליט בזמנו הפנוי להפוך לפרופסור בהיסטוריה. בפברואר קודם לדרגת לוטננט ראשון. ב-14 במרץ, הפציץ בטעות חווה של משפחה באוסטריה. כעבור ארבעים שנה, בביקור באוסטריה, פגש את הבעלים של החווה, שהסביר שאף אדם לא נפגע בהפצצה, ושהיה ראוי לוותר על החווה בתמורה לניצחון על גרמניה הנאצית.) לאחר מכן גילה שנולדה בתו הראשונה, אן. ב-25 באפריל, יצא למשימה ה-35 שלו מעל לינץ. השמיים היו שחורים ומטוסו נפגע כמה פעמים, כך שהוא ספג 110 חורים בכנפיו. מהנדס המטוס אף חווה הלם קרב. מקגוורן הצליח להחזיר את המטוס בבטחה אל הבסיס.
במאי וביוני 1945, לאחר סיום המלחמה באירופה, הטיס מקגוורן מזון לצפון איטליה, וחזר לארצות הברית. ביולי שוחרר מחיל האוויר בדרגת לוטננט ראשון. בנוסף הוענקה לו מדליית האוויר על שירותו.
לימודים גבוהים וראשית הקריירה

עם חזרתו הביתה, חזר מקגוורן לאוניברסיטה, זאת בזכות חוק שאפשר לחיילים ללמוד לימודים גבוהים. ביוני 1946 סיים עם תואר ראשון בכבוד רב. במשך זמן קצר סבל מסיוטים לאחר המלחמה. הוא המשיך בדיבייט, ושוב זכה בתחרות נאומים, הפעם עם נאום שהושפע מוודרו וילסון וממדיניות החוץ שלו. בתו השנייה, סוזן, נולדה במרץ 1946.
מקגוורן שינה את דתו למתודיזם מתון יותר. הוא הושפע מתנועות חברתיות, והחל בלימודי תאולוגיה בשיקגו. הוא החל לעבוד כמטיף מתודיסטי בין 1946 ל-1947, אולם רצה לעסוק בנושאים חשובים יותר. בסוף 1947 עזב את לימודי הדת והחל ללמוד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, בה גם עבד כעוזר הוראה. כיתת ההיסטוריה שם הייתה מהטובות במדינה והוא למד אצל מורים נחשבים. את התואר השני בהיסטוריה קיבל ב-1949.
מקגוורן חזר לאוניברסיטה בדקוטה ולימד בה היסטוריה ומדעי המדינה. בין 1949 ו-1950 המשיך ללמוד בקיצים ובזמנו הפנוי. בתו השלישית, תרזה, נולדה ביוני 1949. אלינור מקגוורן החלה לסבול מדיכאון, אולם המשיכה לטפל במשק הבית ובילדים. מקגוורן השיג דוקטורט בהיסטוריה מאוניברסיטת נורת'ווסטרן ב-1953. הוא אחד משני מועמדים נשיאותיים שהשיגו דוקטורט. הראשון היה וודרו וילסון. עבודת הדוקטורט שלו הייתה על שביתת כורי הפחם בקולורדו בין 1913 ו-1914, והוא תמך בכורים במאבקם מול משפחת רוקפלר. המנחה שלו טען שהיה התלמיד הטוב ביותר שלימד. מקגוורן הושפע בידי ההיסטוריונים הפורגרסיביים. רוב ניתוחיו כפוליטיקאי היו קשורים להיסטוריה. הוא היה מורה אהוד במיוחד.
בילדותו היה רפובליקני, אולם במהלך מלחמת העולם השנייה החל להעריץ את פרנקלין דלאנו רוזוולט, אף על פי שתמך בתומאס דיואי בבחירות של 1944. עם מותו של רוזוולט, בזמן שהיה באיטליה, הביע תדהמה. הוא טען שרוזוולט נחשב לנשיא נצחי והיה המנהיג שעורר השראה בלוחמים. הוא למד על התרבות האסייתית וטען שמדיניות ארצות הברית בדרום-מזרח אסיה לא עוזרת למדינה. עם פרוץ המלחמה הקרה, בגלל התנגדותו לנשיא הארי טרומן, החליט לתמוך בבחירות של 1948 במזכיר החקלאות וסגן הנשיא לשעבר, הנרי וולאס. הוא כתב טורים לטובת וולאס ונכח בוועידה הלאומית של המפלגה הפרוגרסיבית כציר. לאחר מכן טען שכמה מהאסטרטגים של המפלגה היו קיצוניים. עם זאת הוא המשיך לתמוך בוולאס, אולם לא יכול היה להצביע עבורו: מקגוורן התגורר באילינוי, ואילו וולאס לא הצליח להירשם להתמודדות שם.
ב-1952, החל להתקרב אל המפלגה הדמוקרטית. מקגוורן נכנס לחיים הפוליטיים בעקבות נאום של המועמד לנשיאות עדלי סטיבנסון בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1952, והפך לפעיל במסע הבחירות הכושל של סטיבנסון. הוא פרסם שבע כתבות שהיללו את הדמוקרטים. לבנו היחיד, שנולד לאחר הוועידה, קרא סטיבן. במהלך מסע הבחירות, פגש לראשונה את ריצ'רד ניקסון, אויבו לעתיד. הוא טען שתיעב את ניקסון מהשנייה הראשונה בה החל ניקסון לעלוב בגיבורו הפוליטי. סטיבנסון הפסיד, אולם מקגוורן נשאר פעיל בפוליטיקה. In early 1953, מקגוורן עזב את האוניברסיטה והפך למזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית בדקוטה הדרומית, תפקיד שנמסר לו לאחר שקראו את כתבותיו. הדמוקרטים היו חלשים במדינה, והחזיקו בשני מושבים בלבד במועצה המחוקקת. לקחת את התפקיד היה התאבדות פוליטית, אולם מקגוורן חפץ בהתחלת קריירה פוליטית. מבחינתו, כניסה לפוליטיקה הייתה מסלול טבעי לאחר ההשתתפות במלחמה.
את השנים לאחר מכן השקיע בחיזוק המפלגה במדינתו, ויצר רשת מצביעים גדולה. בבחירות של 1954 השיגו הדמוקרטים עשרים וחמישה מושבים. בין 1954 ל-1956, ייעץ למועצה הדמוקרטית הלאומית. בתו החמישית, מרי, נולדה ב-1955.
בית הנבחרים

ב-1956 התמודד מקגוורן על מושב בבית הנבחרים מטעם המחוז הראשון של דקוטה הדרומית. הוא התמודד מול הרולד לובר, שכיהן בבית הנבחרים כבר ארבע כהונות. בעזרת רשימת המצביעים שאסף, ניהל מסע בחירות בתקציב נמוך, והשקיע 12,000 דולר כשלווה 5,000 אחרים. אישיותו השקטה משכה את הבוחרים, ואילו לובר סבל מכעס בגלל מדיניות ממשלו של דווייט אייזנהאואר כלפי החקלאות. כשמעמדו של מקגוורן השתפר בסקרים, טען לובר שתמיכתו של מקגוורן בכניסת הרפובליקה העממית של סין לאומות המאוחדות ותמיכתו בהנרי וולאס היו כיוון שהיה קומוניסט. בנאומו מסוף מסע הבחירות, טען מקגוורן שתמיד תיעב את הקומוניזם ואת כל צורות העריצות. הוא זכה לניצחון מפתיע, כשהוא משיג 116,516 קולות לעומת 105,835 ליריבו. הוא היה הדמוקרט הראשון שנבחר לקונגרס מטעם דקוטה הדרומית מזה עשרים ושתיים שנים.
המשפחה הקימה בית במרילנד.
בקונגרס ה-85, הפך מקגוורן לחבר בוועדת החינוך והעבודה של הקונגרס. הוא השקיע מאמץ מיוחד בנוגע לנושאי מחוזו. הוא היה תומך במחירים גבוהים לסחורות, תמיכה במחירי התוצרת החקלאית, תוכניות לאחסון חיטה, ובקרה על ייבוא הבשר, באמונה שהתוכניות יסייעו במקרי חירום ובמקרי רעב. הוא תמך בפיתוח כפרי, בסיוע ממשלתי לעסקים קטנים ולחינוך, ובכיסוי רפואי לקשישים תחת הביטוח הלאומי. ב-1957 נסע למזרח התיכון וחקר אותו מטעם הוועדה הנוצרית-אמריקנית לפלשתינה, שתמכה בחלוקת הארץ ובהקמת מדינה ליהודים. לאחר מכן שיתף פעולה עם משפחת קנדי ותמך בחוק שהסנאטור ג'ון קנדי קידם בנוגע לרפורמה בחוקי העבודה.
ב-1958, התמודד על כהונה נוספת, והפעם מול המושל הרפובליקני ג'ו פוס, מעוטר מדליית הכבוד במלחמת העולם השנייה, שנחשב למועמד המוביל. מקגוורן ניהל מסע בחירות מוצלח ונאם נאומים רבים. הוא נבחר ברוב קטן.
בקונגרס ה-86, התמנה מקגוורן לוועדת בית הנבחרים לנושאי חקלאות. הוא נחשב ללוחם הנחוש ביותר על זכויות החקלאים. הוא העביר חוק תלושי מזון חדש. הוא היה אחד מתשעה חברי קונגרס שנשלחו לוועדה הפרלמנטרית של נאט"ו ב-1958 וב-1959. יחד עם הסנאטור יוברט האמפרי, תמך מקגוורן בשינוי חוקי החקלאות מתקופת אייזנהאואר ומתן דגש לשימוש בעודפי התוצרת לסיוע למדינות העולם השלישי, זאת כדי לקדם את השלום והיציבות העולמיים. במהלך כהונתו, נחשב לליברל, ותמך בהצעות האמריקנים לפעולה דמוקרטית. הוא התמקד בשני תחומים מרכזיים: שיפור רמת החיים לחקלאים ומלחמה ברעב, תחומים להם הקדיש את חייו.
ב-1960, ניסה מקגוורן להתמודד לסנאט מול הסנאטור הרפובליקני קארל מונדט, שהיה דמות פוליטית מוכרת, שמקגוורן התנגד אליו בשל המקארתיזם שלו. המירוץ סבב סביב נושאים כפריים, אולם הקתוליות של ג'ון קנדי, שהתמודד על הנשיאות, פגעה בדמוקרטים במדינה הפרוטסטנטית. מקגוורן פלט כמה פליטות פה במהלך מסע הבחירות והעיתונות תקפה אותו. הוא טען שהיה מדובר במסע הבחירות הגרוע ביותר שלו, ושיצא מאיזון בשל שנאתו למונדט. מקגוורן השיג 145,217 קולות בלבד לעומת 160,579 למונדט, אולם היה זה שליש מההפרש שבו הפסיד קנדי לסגן הנשיא ריצ'רד ניקסון במדינה.
הממונה על תוכנית מזון לשלום

כיוון שהתפטר מבית הנבחרים במהלך ריצתו לסנאט, יכול היה מקגוורן לקבל תפקיד בממשלו של הנשיא החדש ג'ון פיצג'רלד קנדי. מקגוורן רצה להיות מזכיר החקלאות, ואף זכה לתמיכת החקלאים ורוברט קנדי. הנשיא רצה למנות אותו, אולם אחרים חשו שבגיל שלושים ושמונה, עדיין לא היה מנוסה מספיק. לאחר מכן הבין מקגוורן שתפקיד מזכיר החקלאות בדרך כלל סימן את סוף הקריירה הפוליטית, והסכים להתפשר. הוא נבחר להיות עוזר מיוחד לנשיא, והממונה על התוכנית מזון לשלום, במסגרתה הועברו עודפי מזון מארצות הברית למדינות עולם שלישי, בין היתר כדי למנוע השפעה סובייטית עליהן. התוכנית הגשימה את הנושאים שמקגוורן הטיף לגביהם בבית הנבחרים. הוא נכנס לתפקידו ב-21 בינואר 1961.
כאחראי, דחף מקגוורן לשימוש רב יותר בעודפי מזון, בטענה שעל ארצות הברית לחלוק במזון שלה. הוא היה עצמאי יחסית ולא נתון למרות מחלקות המדינה או החקלאות. הוא עבד עם יועצי קנדי וביקר בדרום אמריקה כדי לדון בנושא העברת עודפי חיטה, ואף נכח בפגישות של ארגון המזון והחקלאות. ביוני 1961, חלה בדלקת כבד בגלל חיסון מזוהם שקיבל לקראת הנסיעה לדרום אמריקה. הוא נעדר מעבודתו במשך חודשיים.
בסוף 1961, פעלה תוכנית מזון לשלום בעשרות מדינות, ועוד עשרה מיליון אנשים זכו לעודפי המזון יחסית לשנה הקודמת. בפברואר 1962, ביקר מקגוורן בהודו ופיקח על הרחבת תוכנית המזון לתלמידים. התוכנית כיסתה חמישית מהתלמידים ההודים, ובאמצע 1962 כ-35 מיליון ילדים ברחבי העולם. בביקור ברומא, שיבח אותו האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה על פועלו, וגם חקלאי דקוטה הדרומית תמכו בו על כך שמצא שווקים לעודפי המזון. תוכנית זו שימשה בסיס לתוכנית המזון העולמית של האו"ם, שמקגוורן סייע בהקמתה בדצמבר 1961. היא החלה בחלוקת אוכל לאזורים שונים ברחבי העולם והפכה לסוכנות ההומניטרית הגדולה ביותר שנלחמת ברעב.
מקגוורן לא אהב את העבודה הממסדית ורצה לנסות שוב להיבחר לסנאט. בתמיכת הנשיא קנדי, התפטר מתפקידו ב-18 ביולי 1962. קנדי טען שמקגוורן הפך את התוכנית לכוח משמעותי ברחבי העולם, ושיפר את רמות החיים של בעלות הברית האמריקניות, מה שסייע לחסימת הקומוניזם. היה זה אחד מההישגים הבולטים של ממשל קנדי, והנשק החזק ביותר שלו בעולם השלישי.
סנאטור > הבחירות ב-1962 ותחילת כהונתו

באפריל 1962 הכריז שיתמודד שנית לסנאט, הפעם מטעם המושב השני. הוא התכוון להתמודד מול פרנסיס קייס, הסנאטור הרפובליקני. מותו של קייס ביוני הוביל לכך שהתמודד מול סנאטור ממונה, ג'וזף בוטום, שהיה סגן המושל לשעבר. רוב מסע הבחירות עסק בממשל קנדי. בוטום טען שמשפחת קנדי מנסה לקנות את המושב בסנאט. מקגוורן הדגיש את בריחת הצעירים מהמדינה, וזכה לתמיכה חזקה מצד איגוד החקלאים. הסקרים הראו הובלה קטנה של בוטום ומקגוורן חלה שוב בדלקת הכבד לקראת סוף מסע הבחירות. במהלך האשפוז, החל לשקול ברצינות ריצה לנשיאות. אשתו אלינור ניהלה את מסע הבחירות של בעלה. הבחירות היו צמודות ודרשו ספירה מחדש, אולם הוא הצליח להיבחר בהפרש של 597 קולות, כך שהיה הסנאטור הדמוקרטי הראשון מהמדינה מזה עשרים ושש שנים, והסנאטור הדמוקרטי השלישי מאז צירופה לארצות הברית.
מקגוורן נכנס לסנאט בינואר 1963, ומונה לוועדת הסנאט לחקלאות וליערנות, ולוועדה לנושאי פנים. בוועדת החקלאות, תמך במחירי תוצרת גבוהים ובשליטה על ייבוא. מערכת היחסים שלו עם אורוויל פרימן, מזכיר החקלאות, הייתה מתוחה. פרימן היה פחות אהוד בקרב החקלאים, והעימות איתו הפך את מקגוורן לאהוד במדינתו. הסנאטור טד קנדי השתמש בניסיונו של מקגוורן בנושאי חקלאות. מקגוורן לא היה פעיל במיוחד בוועדה לנושאי פנים עד ל-1967, כשמונה למזכיר ועדת המשנה לענייני אינדיאנים. מזכיר הפנים הנרי ג'קסון התעמת איתו רבות בתקופה ההיא. על פעילותו למענם העניקו לו אנשי שבט הסו את הכינוי "נשר לבן גדול".
בנאומו הראשון במרץ 1963, שיבח את תוכנית ברית הקדמה של קנדי, אולם התנגד למדיניות האמריקנית כלפי קובה. באוגוסט 1963 תבע לקצץ חמישה מיליארד דולרים מתקציב הביטחון. הוא התנגד להרתעה גרעינית. בשנות השישים ניסה בכל שנה להקטין את תקציב הביטחון. בנוסף התנגד לתוכניות ביטחוניות רבות, בעיקר בנושאי טילים, והתנגד למתן סיוע צבאי לארצות זרות. ב-1964 פרסם ספר בנושא המאבק ברעב. הוא דרש את הרחבת התוכנית האמריקנית נגד הרעב, וחוק בסנאט הוסיף עוד 700 מיליון דולר לתוכנית.
מקגוורן העדיף להתמקד בנאומים ולא הצטיין בחקיקה. הוא לא הצליח להתקבל לוועדת החקיקה של הסנאט. חוקים מעטים בלבד נשאו את שמו, והוא נחשב למחוקק לא פורה במיוחד, אם כי ניסה לשנות חוקים של אחרים. מקגוורן היה ליברל מובהק, והצביע בהתאם לעמדות של ארגונים ליברלים.
סנאטור > ההתנגדות למלחמת וייטנאם

מקגוורן היה לסנאטור הראשון שביקר את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם, כאשר כינה אותה בנאומו בספטמבר 1963 "כישלון מוסרי ותבוסה פוליטית", על רקע רדיפת הבודהיסטים על ידי ממשלת דרום וייטנאם.
הנאום לא זכה לתהודה רבה, ומקגוורן לא אמר דברים משמעותיים נגד המלחמה לאחר רצח קנדי. הוא פקפק בה יותר משאר הסנאטורים, אולם למרות זאת, הוא המשיך להעניק גיבוי לנשיא לינדון ג'ונסון כאשר זה העמיק את המעורבות האמריקאית במדינה לאחר החלטת מפרץ טונקין. מקגוורן האמין שיש לתת למפקד הכוחות סמכות מוגבלת להגיב להתקפות. הוא תמך בחוק כדי להביע תמיכה בג'ונסון. למחרת היום הביע את החשש שלו שבכך תתערב ארצות הברית יותר בווייטנאם. מקגוורן הותקף בידי מתנגדי המלחמה על הצבעתו, והוא טען שהתחרט על תמיכתו בהחלטה.
בהמשך, ובמיוחד לאחר ביקור שערך בנובמבר 1965 במדינה, החריף את התבטאויותיו נגד המלחמה. הוא טען שהמדינה לא מצליחה לנצח בדרום וייטנאם ולכן לא יכולה להרחיב את מאמציה צפונה. הוא הציע תוכנית בת חמש נקודות להסדר שיכלול את איחוד וייטנאם ואוטונומיה מקומית, כולל נוכחות כוחות או"ם. הנאום הבליט אותו כאחד מה"יונים" בוויכוח בנושא המלחמה. לעיתים היה ניצי יותר, והתנגד לנסיגה מידית מווייטנאם ללא תנאים וביקר את שרפת צווי הגיוס. הוא הדף ביקורות כלפי הנשיא ג'ונסון. בנובמבר 1965 נסע לדרום וייטנאם למשך שלושה שבועות. ההרס שראה שם הוביל אותו להחריף את התנגדותו למלחמה, ולטעון שווייטנאם היא בעיה פוליטית ולא צבאית. עכשיו, טען, היה מוכן להילחם נגד המלחמה.
מקגוורן תמך בהגדלת ההקצבות לדרום וייטנאם בין 1966 ל-1968, כשהוא לא רוצה לפגוע בצבא. עם זאת, ב-1967 הגביר את נאומיו נגד המלחמה. ג'ונסון הזמין את היונים לבית הלבן כדי לנסות להסביר להם את עמדתו. לאחר ביקור באוגוסט 1967, טען מקגוורן שג'ונסון עצמו הרגיש רע בגלל המצב בווייטנאם.