stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחלת קסטלמן

| --- | --- |

 תחום:  מערכת הלימפה
 טיפול:  siltuximab  ריטוקסימאב  טוסיליזומב 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D005871
 סיווגים
 ICD-10:  D47.Z2 
 
מחלת קסטלמן (באנגלית: Castleman's disease) היא הפרעה לימפופרוליפרטיבית נדירה הכוללת גידול יתר של תאים השייכים למערכת הלימפה.
המחלה תועדה לראשונה בשנת 1950 על ידי הרופא והפתולוג האמריקאי בנימין קסטלמן (אנ'), וקרויה על שמו.
הגדרת המחלה

המחלה היא הפרעה לימפופרוליפרטיבית (מחלה שבה יש ריבוי לא מבוקר של תאים השייכים למערכת הלימפתית) שפירה. מחלת הקסלמן אינה מוגדרת כסרטן, אך החולים בה הם בעלי סיכון מוגבר לחלות בלימפומה.
קיימים שני סוגים של המחלה - כאשר המחלה ממוקמת במוקד אחד בגוף (Unicentric Castleman's disease) וכאשר היא מפושטת (multicentric Castleman's disease).
הגדרת המחלה > מחלת קסטלמן - CD

זוהי הצורה הנפוצה יותר של המחלה. היא מוגבלת לקשר לימפה אחד או אזור אחד. המיקום השכיח ביותר הוא בית החזה, ואחריו חלל הבטן. במרבית המקרים החולים אינם תסמיניים, והמחלה מתגלה כממצא מקרי באמצעי דימות. עם זאת, לעיתים בשל ריבוי התאים מופיעה נפיחות בקישורית הלימפה. המחלה פוגעת בדרך כלל בצעירים (גיל ממוצע 35).
אפשרויות טיפול
ניתן לרפא את המחלה בניתוח לכריתת הגידול. כריתה מלאה מביאה להחלמה בכל החולים. גם כאשר לא ניתן לבצע כריתה מלאה - יש לבצע כריתה חלקית, ובחלק מן המקרים נהוג להוסיף טיפול בקרינה.
המחלה מעלה את הסיכוי להופעת לימפומה לאחר מספר שנים.
הגדרת המחלה > מחלת קסטלמן רב-מוקדית - MCD

הצורה הנפוצה פחות אך אגרסיבית יותר. המחלה הפוגעת בעיקר באנשים מבוגרים (גילאי 50–60 ומעלה) ובנשאים של HIV עקב החלשות מערכת החיסון גיל הופעת המחלה צעיר יותר.
הביטוי הראשוני האופייני הוא חום, הזעות לילה, ירידה במשקל וחולשה.
המחלה המפושטת גורמת להגדלת בלוטות לימפה (במקרים רבים בכל הגוף) ולעיתים להגדלת הטחול או הכבד.
בבדיקות דם ניתן למצוא אנמיה, ירידה ברמת החלבון בדם, ירידה בכמות הנוגדנים ושקיעת דם מוחשת.
אפשרויות טיפול
הטיפולים המקובלים הם ניתוח להסרת הגידול, הקרנות, סטרואידים, טיפול אנטי-ויראלי, נוגדנים ספציפיים, טיפול בטוסיליזומב וכימותרפיה.
תוחלת חיים
המחלה עשויה להתקדם במהירות, ולהביא למוות תוך מספר שבועות או להישאר במצב יציב במשך כמה שנים. תוחלת החיים הממוצעת היא של 26–30 חודשים, אך עקב נדירותה היחסית של המחלה והימצאות שונות רבה בין החולים בה, קשה לקבוע מה תוחלת החיים לכלל החולים, עם זאת תוחלת החיים של חולים במחלת קסטלמן רב מוקדית הקשורה ל־HIV נמוכה יותר. לחולים במחלת קסטלמן רב מוקדית שאינה קשורה ל־HIV ישנם סיכויי החלמה גבוהים יותר.
מרבית החולים נפטרים מזיהום מפושט, התקדמות המחלה או ממאירויות נלוות.
תסמינים

עקב היפרפלזיה של בלוטות הלימפה יישנם הגדלות של קשרי לימפה. למחלת הקסטלמן רב מוקדית ישנם תסמינים רבים לא ספציפיים כמו חום, הזעת לילה, הקאות ובחילות, שלשולים, אובדן משקל, בצקת בבטן, דימומים על העור, תחושת נימול ונטייה לחבורות.
גורמים

אף על פי שהמחלה התגלתה לפני למעלה משישה עשורים, המנגנונים שבבסיס מחלת קסטלמן הרב מוקדית - MCD עדיין אינם מובנים במלואם. עם זאת, מבחינה פתופיזיולוגית, נמצא כי MCD מתווכת על ידי יחסי גומלין בין מתווכים דלקתיים (אנ') כמו IL-6 (-ציטוקין) אשר עשויים להיות מונעים על ידי וירוס הנקרא (herpesvirus 8 - (HHV-8. כמו כן הסיכון לחלות במחלה עולה במקרה של ירידה בכושרה של מערכת החיסון, כחצי מן החולים במחלה מאובחנים כמקביל כחולים ב- איידס.
הסיבה להתפרצותה של מחלת קסטלמן חד מוקדית עדיין אינו ידוע.
ראו גם

מערכת הלימפה
קשרי לימפה
היפרפלזיה
הערות שוליים

↑  Masashi Matsuyama, Takeshi Suzuki, Hiroto Tsuboi, Satoshi Ito, Mizuko Mamura, Daisuke Goto, Isao Matsumoto, Akito Tsutsumi, Takayuki Sumida, Anti-interleukin-6 Receptor Antibody (Tocilizumab) Treatment of Multicentric Castleman's Disease, Internal Medicine 46, 2007, עמ' 771–774 doi: 10.2169/internalmedicine.46.6262
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012575188405171  LCCN: sh2021006900 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אילן בשור

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1952 (בן 72) געש, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  צילום 
 www.ilanbesor.com
 
אילן בשור (נולד ב-27 במרץ 1952) הוא צלם מסחרי ואמנותי ישראלי.
ביוגרפיה

אילן בשור נולד, גדל והתחנך בקיבוץ געש. הוריו, חוה ואשר, עלו מארגנטינה ב-1950, עברתו את שם משפחתם מ"ברושטיין" ל"בשור" - וכן נמנו על מייסדי הקיבוץ. אילן הוא הבכור מבין שלושה אחים: אחיו הצעיר נמרוד הוא מדריך תיירים, ואחיהם הצעיר אריאל הוא צלם עיתונות.
בצה"ל שירת כקצין לוחם בסיירת אגוז בתפקידים של מפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה. בעשר השנים האחרונות לשירות המילואים שלו שירת כצלם סטודיו בעיתון "במחנה".
עד ללימודיו בבצלאל, בגיל שלושים, בשור מעולם לא צילם, למעט קורס ערב בצילום. הוא בוגר המחזור השני של המחלקה לצילום באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל (1986-1982). בין מוריו היו פרופסור חנן לסקין, אבי גנור, שמחה שירמן וקני לסטר. בתום לימודיו שימש במשך שנה כאסיסטנט של צלם האופנה בן לם. כעבור שנה, ב-1988, משלא הסתייע בידו לפתוח סטודיו לצילום בקיבוץ, עזב אותו ביחד עם אשתו עליזה ושני ילדיו (כיום יש לו שלושה ילדים) ופתח סטודיו לצילום בתל אביב. הם התיישבו בכפר הירוק, שם אשתו לימדה וניהלה במשך שנים רבות את בית הספר, הם מתגוררים במקום עד היום.
בעשר השנים הראשונות לעבודתו צילם בעיקר אופנה לעיתוני הנשים: לאישה, עולם האישה, את; כמו כן צילם פורטרטים למגזינים: במחנה, מוניטין (צלם מערכת במשך שנתיים), המוספים 7 ימים ו-7 לילות של העיתון ידיעות אחרונות ועוד. צילם שערים רבים, על פי רוב של אמנים, שחקנים, מוזיקאים ואנשי בידור. ההיכרות עם האמנים שצילם למגזינים, הביאה אותם לפנות אליו ובשור הרבה לצלם עטיפות תקליטים ודיסקים וכרזות להצגות. בין הזמרים להם צילם עטיפות תקליטים: יהודה פוליקר, גידי גוב, אלון אולארצ'יק, שלמה ארצי, דויד ברוזה, ריקי גל, נורית גלרון, דנה ברגר, שלמה גרוניך, אתי אנקרי, הכול עובר חביבי, שלמה ידוב, דני ליטני, אריק סיני, אהובה עוזרי, רמי קליינשטיין וריטה. בנוסף לכך עבד עם מעצבים, חברות אופנה ומשרדי הפרסום המובילים בישראל. מצלם בעיקר אנשים ופרזנטורים של חברות.
בין החברות להן צילם קמפיינים ניתן למנות את אל על, סלקום, כלל עסקי ביטוח, בנק מזרחי, Yes, בנק דיסקונט, ביטוח AIG, ההסתדרות הכללית, וואלה!, כאל, מקדונלד'ס, סטודיו סי, 012, בנק לאומי ועוד.
ביים את הוידאו קליפ לשיר “לונדון” של להקת “החשמליות”.
בשור לימד קורס צילום סטודיו בבית הספר לעיצוב ויטל ואחר-כך לימד קורסי בחירה בצילום אופנה ובצילום פורטרטים במכללת שנקר.
ספריו

בשנת 2002 יצא לאור בספריית מעריב ספרו "פנים מוכרות" ובו כמאה תצלומי דיוקנאות בשחור לבן של הדמויות המרכזיות בתחומי הבמה והמוזיקה בישראל. בין המצולמים: יוסי בנאי, יעל אבקסיס, אלון אבוטבול, אסף אמדורסקי, שלמה ארצי, אהוד בנאי, אורנה בנאי, ריקי גל, אביב גפן, ארקדי דוכין, אסי דיין, רמי הויברגר, איילת זורר, שלום חנוך, מרב מיכאלי, אחינועם ניני, ברי סחרוף, רמי פורטיס, ריטה, מיכה שטרית. לספר הקדמה של ארבעה עמודים מאת העיתונאי והסופר רון מיברג. בספר נכללו צילומים מתוך מאגר עבודות שנעשה עבור כתבי עת, תיאטראות וחברות תקליטים ולא זכו להתפרסם. לצד צילומים שנעשו לצורך הספר עצמו.
בשנת 2017 יצא לאור ספרו השני "אילן בשור מצלם תרבות ישראלית". הספר כולל תצלומים של מאה שחקנים, מוזיקאים ויוצרים ידועים, בהם: אילנית, יהודה פוליקר, נורית גלרון, דויד ברוזה, יעל אבקסיס, יוסי בנאי, רבקה מיכאלי, שלמה ארצי, אחינועם ניני, שלום חנוך, ג'וזי כץ, גידי גוב ויהודית רביץ. את ההקדמה לספר כתב יואב קוטנר.
תמונות שצילם

יוסי בנאי, מתוך סשן צילומים עבור שער 7 לילות של ידיעות אחרונות. מופיע גם בספר הצילומים של בשור ״פנים מוכרות״
צילום עטיפת הדיסק של שלמה ארצי "אהבתיהם", בעטיפה הוחלפה הסיגריה בפרח; מופיע גם בספר ״פנים מוכרות״
יהודה פוליקר, צילום לילה ברחוב מוזס
יהודית רביץ, צולם בביתה, לכתבה באחד המגזינים. מופיע גם בספר ״פנים מוכרות״
ריקי גל, צולם במיוחד עבור הספר ״פנים מוכרות״. הצילום שימש לאחר מכן כעטיפת דיסק אוסף שירים של גל, לאחר ש"נחתך" מעל החזה
כלניות, צילום מתוך הפרויקט ״נקודה בזמן״
אקורדיון, צילום מתוך הפרויקט ״קרקס״
מלאכים, צילום מתוך הפרויקט ״מלאכים״
אקווה סאן, צילום מתוך הפרויקט ״שמיים שחורים״
תערוכות יחיד

2016 - "״מלאכים״, גלריית בית יד לבנים, רמת השרון.
2016 - "זהב שחור", בנייני האומה, ירושלים.
2015 – "תופסות מקום", גלריית קסטיאל as is.
2012 – "נקודה בזמן", הבית הירוק (ערב להעצמה נשית בבית הירוק).
2009 – "אינטימיות", גלריה מדרה, רשפון.
2007 – "בשורה ראשונה", וואהל סנטר.
2004 – "לראות את הקול", גלריה ארטספייס.
2003 – "שמיים שחורים", המשכן לאמנויות הבמה.
2003 – "הקרקס", קרני בר.
2001 – בית יד לבנים רעננה.
2000 – תיאטרון תמונע תל אביב.
2000 – צוותא תל אביב.
1998 – סינמטק ירושלים.
1996 – תיאטרון ירושלים.
תערוכות קבוצתיות

2017 - ״בעקבות״, בית האמנים תל אביב.
2011 – בית האמנים תל אביב.
2010 – גלריה עין הוד.
2009 – גלריה צדיק יפו.
2003 – Gallery Yoram Gil, בוורלי הילס, קליפורניה.
2000 - "קרקס בשחור לבן", Tali's fine art Gallery, ניו יורק.
1999 – בית יד לבנים רמת השרון.
פסיכופריחה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רונן דוד
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  תמוז
 תאריך הוצאה:  2006
 מספר עמודים:  109
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 0005500465458
 הספרייה הלאומית:  002538836
פסיכופריחה הוא רומן מאת רונן דוד, שיצא לאור בהוצאת "תמוז" בשנת 2006.
הספר מבוסס על קורות חייו של המחבר, ומתאר בגוף ראשון את התפתחותה של פסיכוזה מסוג מאניה. הספר מביא את סיפורו של אורי, מפקד פלוגה בצה"ל, שבמהלך שירות מילואים קרבי לוקה בהתקף של פסיכוזה המערער את עולמו ומביאו לאשפוז כפוי ולמציאות שונה לגמרי מזו שאפיינה את חייו קודם לכן.
הספר פותח צוהר לעולם בריאות הנפש, ומאפשר היכרות עם החוויות העוברות על האדם בצל הפסיכוזה, ועם יחס החברה כלפיו.
ראו גם

אות קין (סרט)
מוקש ימי

מוקש מגע ימי פולני
פיצוץ מוקש ימי
מוקש ימי הוא אמצעי לחימה אקטיבי, המונח במים כדי לפגוע באוניות מלחמה, אוניות סוחר או צוללות. בניגוד לכלי נשק ימיים אחרים, מוקשים ימיים פועלים בדרך אוטונומית; הם מופעלים אוטומטית במגע פיזי או על ידי קרבה מגנטית. הפעלת המוקש הימי גורמת לפיצוצו ולנזק רב לכלי השיט בו הוא פגע, ועלולה לגרום לטביעתו.
שיטות פעולה

בפעילות התקפית, מוקשים ימיים מונחים במקומות בהם רגילות או צריכות אוניות האויב לעבור, כמו בנתיבי שיט מרכזיים, ובמיוחד בפתחי נמלים, נהרות או מצרי ים, באופן שמכביד על תנועת האויב. בנוסף לנזק הנגרם על ידי המוקש, יש להנחת מוקשים גם אפקט פסיכולוגי חשוב: מוקש אחד שנמצא בנתיב שיט אזרחי עלול להקפיא את כל התנועה בנתיב זה, עד לסיום פעולות הסריקה והפינוי. בפעילות הגנתית, מונחים מוקשים ימיים סביב נמלים ואזורים אחרים כדי להקשות על האויב לחדור אליהם וליצור אזורים מוגנים.
ניתן להניח מוקשים ימיים בדרכים מגוונות: על ידי מקשת (Minelayer), אונייה ייעודית להנחת מוקשים; על ידי אוניות שהותאמו למטרה זו, על ידי צוללות, מטוסים ואף על ידי הטלה ידנית. מוקשים ימיים יכולים להיות זולים מאד: ישנם מוקשים שעולים 1,000 דולר אמריקני בלבד. לעומתם ישנם מוקשים שעלותם מיליוני דולרים, ובהם חיישנים שונים, המסוגלים לירות רקטה או טורפדו.
מוקשים ימיים הם אמצעי לחימה יעילים מאוד, במונחים של עלות-תועלת, וככאלה הם מושכים בעיקר עבור הצד הפחות חזק בעימות. עלות ייצורו והנחתו של מוקש ימי היא בין 0.5% ל-10% מעלות שלייתו ופירוקו; משך הזמן הנדרש לנטרול ופירוק שדה מוקשים ימיים עלול להיות פי 200 מהזמן הנדרש להנחתו. ישנם שדות מוקשים שהונחו עוד במלחמת העולם השנייה שלא פורקו עד היום בשל העלות הגבוהה הכרוכה בכך. מוקשים כאלה עלולים להוות סכנה מאות שנים לאחר הנחתם.
משפט הים

על פי החוק הבינלאומי על מדינות להודיע כאשר הן מניחות מוקשים באזור מסוים, כדי להקל על תעבורה ימית אזרחית לעקוף את המקום. הודעות אלה אינן חייבות להיות מפורטות: במלחמת העולם השנייה הודיעה בריטניה בפשטות על מיקוש תעלת למאנש, הים הצפוני, וחופי צרפת. מיקומם המדויק של מוקשים, התקפיים או הגנתיים, עשוי להיות סוד שמור היטב.
היסטוריה > מוקשים מוקדמים

התיאור המוקדם ביותר של מוקש ימי מופיע בחיבור מן המאה ה-14 שנכתב בסין בתקופת שושלת מינג. מקורות סיניים מן המאה ה-16 מתארים שימוש במתקנים ימיים שנועדו לפגוע בשודדי ים יפניים. מתקנים אלו היו קופסאות עץ שמולאו בחומר נפץ, ונאטמו במֶרֶק. היו אלה מתקנים צפים, שהופעלו מרחוק.
במערב הוצע לראשונה מתקן מעין זה בשנת 1574. אדם בשם ראלף ראבארדס הציג תכנון למעין מוקש ימי בפני אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. מתקן נוסף הומצא על ידי ההולנדי קורנליוס דרבל, שהועסק על ידי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה בייצור נשק. האנגלים כנראה ניסו נשק כזה בעת המצור על לה רושל, ב-1627.
היסטוריה > בעת החדשה

המוקש הימי היעיל הראשון הומצא על ידי האמריקני דייוויד בושנל. המוקשים שלו הורכבו מחבית אבק שרפה עם מנגנון הצתה פנימי שהופעל בעת התנגשות של ספינה בחבית. המוקשים הונחו בנהר דלאוור במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית בינואר 1778 כדי למנוע מעבר של ספינות הצי המלכותי הבריטי. אולם פיצוץ מוקדם של אחד המוקשים הזהיר את הבריטים מפני המצאות המוקשים והם ירו מרחוק בכל דבר שראו צף על פני המים.
רוברט פולטון, שפעל בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, פיתח מוקשים ימיים עבור הצרפתים ולאחר מכן עבור הבריטים.
בשנת 1812 הצליח המהנדס הרוסי פאבל שילינג לפוצץ מתקן תת-מימי, בעזרת מעגל חשמלי. סמואל קולט פיתח את מוקשי הים המבוקרים, שהופעלו על ידי חשמל, ושימשו לצרכים הגנתיים כגון הגנת נמלים.
במהלך מלחמת קרים עשו הרוסים שימוש נרחב במוקשים ימיים בלוחמה הימית בזירת הים הבלטי. המוקשים הללו גרמו לנזק משמעותי לכמה וכמה אוניות מלחמה בריטיות. יותר מ-1,500 מוקשים פוזרו במי מפרץ פינלנד; מוקשים אלו פותחו על ידי אלפרד נובל ומוריץ הרמן יעקובי. במהלך מלחמה זו נערכה גם שליית המוקשים הראשונה, שנמשכה 72 שעות. במהלך סריקה זו נשלו 33 מוקשים.
גם במלחמת האזרחים האמריקנית נעשה שימוש יעיל במוקשים ימיים; ב-1862 הוטבעה אוניית האיחוד "קיירו" (Cairo) על ידי מוקש ימי במימי נהר היאזו (Yazoo). באותה תקופה נקראו כל המתקנים התת-מימיים שנועדו לפוצץ אוניות אויב בשם הכולל "טורפדו". בשם זה נכללו גם מוקשים ימיים, וגם טילים שנורו אל אוניות האויב ומתקני חומר נפץ אחרים. אחת מהאמרות המפורסמות בתולדות צי ארצות הברית מתייחסת למוקשים ימיים אך קוראת להם "טורפדו". זוהי אמרתו של אדמירל דייוויד פאראגוט, מגיבורי הצי; בעת המצור על מוביל, אלבאמה, ב-5 באוגוסט 1864, נרתעו אוניות האיחוד ממוקשים ימיים שהגנו על העיר. פאראגוט הורה: "לעזאזל הטורפדות, מהירות מלאה קדימה!" ("Damn the torpedoes, full speed ahead!").
מאז מלחמת קרים נעשה השימוש במוקשים ימיים נפוץ מאוד. במלחמת רוסיה–יפן, 1904–1905, עשו שני הצדדים שימוש נרחב במוקשים, ושני הצדדים סבלו אבדות כבדות. היפנים הטביעו את אוניית הדגל הרוסית, פטרופבלובסק; מפקד הצי הרוסי, אדמירל סטפן מקארוב, נספה יחד עם רוב אנשי הצוות. מנגד, איבדו היפנים שתי אוניות מערכה, ארבע סיירות, שתי משחתות וספינת טורפדו כתוצאה ממיקוש התקפי של הרוסים. אחת מפעולות המיקוש הייתה פעילותה של מניחת המוקשים הרוסית "אמור", שהניחה שדה מוקשים ליד פורט ארתור, מוקשים שהטביעו את אוניית המערכה היפנית "הטסוצה".
מוקשים היו חלק חשוב בהגנת נמליה של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. המוקשים היו מעוגנים לקרקעית הנמל (ראו להלן) והופעלו מרחוק, מעמדות בחוף.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה נעשה שימוש נרחב במוקשים ימיים, להגנת חופים, נתיבי תעבורה ימית, נמלים ובסיסים ימיים. הצי הגרמני הקיסרי הניח מוקשים בנתיבי הים כדי לפגוע באוניות סוחר ואוניות מלחמה שהיו בדרכן או בשירות בריטניה. הגרמנים היו הראשונים שהשתמשו בצוללות למטרת מיקוש.
מדינות ההסכמה ניסו לפגוע בעזרת מוקשים ימיים בצוללות גרמניות, במצר דובר וליד האיים ההברידיים. ב־1918, בניסיון לחסום את היציאה צפונה מהים הצפוני הניחו מדינות ההסכמה מחסום בן למעלה מ־70,000 מוקשים ימים, מצפונה של סקוטלנד מזרחה. מעריכים שסביב בריטניה ובמפרץ הלגולנד הונחו כ-190,000 מוקשים, ובסך הכל הונחו במלחמת העולם הראשונה כ-235,000 מוקשים. ב-51 חודשי המלחמה הוטבעו בידי מוקשים 46 אוניות מלחמה בריטיות, ובהן חמש אוניות מערכה, וכן אוניות מסחר בנפח כולל של למעלה ממיליון טון.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

המערכה באוקיינוס האטלנטי, שבמשך רוב המלחמה הייתה בעיקרה קרב בין הצוללות הגרמניות לבין חילות הים של בעלות הברית, החלה בהנחת מוקשים גרמניים בנתיבי השיירות ובכניסות לנמלים.
במהלך מלחמת העולם השנייה חלו פיתוחים נרחבים בטכנולוגית המוקש עצמו ובאופן פיזורו. המוקשים שהיו בשימוש בתחילת המלחמה הופעלו במגע, כלומר כאשר פגעה בהן אוניית אויב. מוקשים אלה קובעו למקומם בעזרת כבל, שהיה מעוגן לקרקעית. מוקשים אלו פגעו בדרך כלל באונייה שנתקלה בהם, ופערו בה חור. המלחמה הביאה לפיתוחם של סוגי מוקשים חדשים, שהופעלו בעזרת חיישנים שונים ולא על ידי מגע ישיר: מוקשים מגנטיים, אקוסטיים ומוקשי לחץ. חלק נכבד מתפקיד פיזור המוקשים הימיים עבר לידי חילות האוויר, ומטוסים פיזרו אלפי מוקשים ברוב האוקיינוסים.
השימוש במוקשים בעת מלחמת העולם השנייה הביא לתוצאות הרסניות. מאמץ המיקוש של ארצות הברית כנגד יפן הביא לסגירתם של נמלים חשובים, כמו הירושימה, למשך ימים ארוכים; תנועת האוניות בין קובה ליוקוהמה ירדה ב-90% עד תום המלחמה. מנגד, היו אמצעי שליית המוקשים של היפנים גרועים: כוח שולות המוקשים של הצי הקיסרי היפני היה קטן יחסית ושיטות העבודה שלו היו מיושנות. היפנים הצליחו לשלות לא יותר מ-15% מן המוקשים שהניחו האמריקאים.
הערכה גסה מונה את מספר האוניות שהושמדו על ידי מוקשים במהלך המלחמה באובדן של כ־1,000 אוניות לכל אחד מהצדדים.
היסטוריה > מאז מלחמת העולם השנייה

מאז מלחמת העולם השנייה הוטבעו 14 אוניות של צי ארצות הברית על ידי מוקשים, לעומת ארבע אוניות בלבד שהוטבעו על ידי אמצעים אחרים. במהלך מלחמת קוריאה נפגעו ממוקשים ימיים 11 כלי שיט של צי ארצות הברית. במהלך מלחמת איראן–עיראק, בין 1980 ל-1988 מיקשו הצדדים היריבים חלקים מהמפרץ הפרסי. מכליות שנעו באזור נפגעו מן המוקשים, ומאוחר יותר נפגעו גם אוניות מלחמה מערביות שהגיעו לאזור כדי להגן עליהן. בקיץ 1984 נפגעו לפחות 19 ספינות ממוקשים שהונחו בים האדום. ארצות הברית הסיקה שהאחרית למיקוש הייתה לוב; ארצות הברית, בריטניה וצרפת פתחו בתגובה במבצע שליית מוקשים נרחב. גם במהלך מלחמת המפרץ נפגעו אוניות אמריקניות ממוקשים עיראקיים.
גם ארצות הברית עסקה במיקוש; ב-1984 הורה ממשל רייגן על מיקוש נמל פוארטו סנדינו שבניקרגואה, כדי למנוע אספקה מהסנדיניסטים. אחת מהאוניות שנפגעו מהמוקשים הייתה מכלית סובייטית. ב-1986 פסק בית הדין הבינלאומי לצדק כי הנחת המוקשים הייתה מנוגדת לחוק הבינלאומי.
גם במהלך מלחמות ישראל נעשה שימוש במוקשים ימיים. במהלך מלחמת יום הכיפורים מיקש חיל הים המצרי את מצרי יובל, מוצאו של מפרץ סואץ לים סוף. המיקוש בוצע בתחילת המלחמה אך נתגלה רק אחרי הפסקת האש, כאשר המכלית "סיריס" בדרכה מאילת למסוף אבו רודס נפגעה ממוקש וטבעה. לאחר שמכלית נוספת עלתה על מוקש הועברה התעבורה הימית לנתיב מזרחי יותר.
סוגי מוקשים ימיים

מוקשים ימיים מחולקים לשתי קבוצות עיקריות:
מוקשים מבוקרים - מוקשים שניתנים להפעלה או לנצירה לפי רצון המפעיל שלהם. מוקשים אלה משמשים להגנת נמלים, ומופעלים לרוב על ידי מתקנים בחוף. מוקשים אלו הם בדרך כלל חלק ממערך הגנה המשלב ארטילריה חופית, וכן אמצעי גילוי שונים כמו הידרופונים ואחרים. יתרון חשוב שיש למוקשים אלו הוא האפשרות להניח אותם בימי שלום, ולהפעיל אותם בעת מלחמה. מוקשים אלו נשלטים מרחוק, וניתן להפוך אותם גם למוקשים בלתי מבוקרים. מוקשים מבוקרים הומצאו ב-1812 על ידי רוברט פולטון, ונעשה בהם שימוש במלחמת האזרחים האמריקנית.
מוקשים בלתי מבוקרים - מוקשים שמופעלים על ידי המטרה עצמה. מוקשים אלה מתחלקים למוקשים קבועים, המונחים על הקרקעית במים רדודים, או המקובעים למקומם באמצעות עוגן, ומוקשים חופשיים, שנעים בים בהשפעות רוחות וגלים.
סוגי מוקשים ימיים > דרכי הפעלה

מוקשים ימיים בלתי מבוקרים מתחלקים חלוקה נוספת לפי אופי הפעלתם:
מוקשים המופעלים על ידי מגע ישיר בכלי שיט;
מוקשים המופעלים על ידי השפעה מגנטית לא ישירה של כלי השיט המתקרב אליהם;
מוקשים המופעלים על ידי רעשים שונים שיוצר כלי שיט;
מוקשים המושפעים מהלחץ שנוצר במים כאשר כלי שיט עובר מעל המוקש.
סוגי מוקשים ימיים > מוקשי מגע

מוקשי מגע היו המוקשים המוקדמים ביותר, אך גם כיום נעשה בהם שימוש בשל מחירם הנמוך מאוד בהשוואה לכל חימוש אחר נגד אוניות, ובשל יעילותם הרבה, הן כאמצעי לחימה והן על ידי ארגוני טרור. מוקשי מגע מופעלים כאשר כלי שיט נוגע בהם. המגע מפעיל את המוקש, ולפיכך הנזק ייגרם בדרך כלל רק לאונייה שפגעה במוקש, ויצטמצם לנזק הישיר מן הפיצוץ (ראו הסבר בהמשך על סוגי הנזקים הנגרמים על ידי מוקשים ימיים). מוקשים ימיים מוקדמים היו מסוכנים לטיפול. המרעום שלהם הופעל בטלטול, והם היו מועדים להפעלה מוקדמת מדי. כמה אוניות מניחות מוקשים הושמדו בשל תאונות כאלו.
מוקשים מוקדמים הופעלו על ידי מנגנונים מכניים, אך בשנות ה-70 של המאה ה-19 נכנסו לשימוש מנגנונים כימיים, שנקראו "קרן הרץ" (על שם ממציאם) או "קרן כימית". על המוקש הותקנו בליטות ממתכת, מעיין קרניים, שבתוכן הייתה מבחנה מזכוכית ובה חומצה גופרתית. כאשר אונייה פוגעת באחת מן הקרניים הללו, המבחנה נשברת, החומצה זורמת וממלאת סוללה חשמלית. עם מילוי הסוללה בחומצה נוצר זרם חשמלי, המפעיל את חומר הנפץ. מנגנונים מוקדמים היו מורכבים ממבחנה שהייתה בתוך מכל שהכיל אשלגן על כלורי וסוכר. כאשר נשברה המבחנה הצית החומצה הגופרתית את תערובת הכלור והסוכר, והלהבה הפעילה את מטען חומר הנפץ.
סוג נוסף של מוקש מגע הוא מוקש אנטנה. מוקש זה מופעל על ידי תיל נחושת ארוך, שקצהו האחד מחובר למצוף, והשני מחובר למוקש עצמו. המוקש נמצא מתחת למים, ומעוגן לקרקעית הים בעזרת כבל ברזל. כאשר נוגעת צוללת בכבל הנחושת שמעל המוקש נוצר שינוי קל במתח החשמלי, בשל ההבדל בין המתכות השונות. שינוי המתח מוגבר מאוד בתוך המוקש ויוזם את הפיצוץ.
סוגי מוקשים ימיים > מוקשים מגנטיים

מוקשים מגנטיים מופעלים על ידי השינוי בשדה המגנטי שיוצרת אונייה. תנועתו של גוף מתכתי גדול יוצרת הפרעה בשדה המגנטי של כדור הארץ, הפרעה הנקלטת על ידי חיישנים המותקנים במוקש ומפעילים אותו. המוקשים המגנטיים הראשונים הופעלו על ידי חיישנים פשוטים יחסית. כיום מותקנים במוקשים מגנטיים מגנטומטרים משוכללים ורגישים בהרבה. מגנטומטר יכול לזהות מטרה גם כאשר כלי השיט עבר תהליכים של ביטול ההשפעה המגנטית שלו (ראו להלן).
סוגי מוקשים ימיים > מוקשים אקוסטיים

מוקשים אקוסטיים מכילים הידרופונים, מיקרופונים מיוחדים לקליטת אותות קול מתחת למים. הידרופונים אלו יכולים לקלוט את הקולות שיוצרים מדחפי האונייה, או קולות אחרים כמו רעשי מנוע וכדומה. ניתן לתכנת מראש את עוצמת הרעש שיגרום להפעלת המוקש, ואת תכיפותו. ניתן אף לתכנת את החיישנים במוקש כדי שיגיבו רק לסוג מסוים של מנוע ולא לסוג אחר. מוקשים אקוסטיים מתקדמים יכולים לפעול כמו סונאר: הם מתוכנתים לשגר אותות ולהיות מופעלים כאשר האותות מוחזרים מאונייה מתקרבת. גם בתחום המוקשים האקוסטיים חלה התקדמות רבה עם השנים: רגישותם עלתה מאוד, וניתן לתכנת את החיישנים כך שיפעילו את המוקש רק כאשר תיקלט חתימת קול מסוימת, כמו סוג מסוים של מנועים או סוג מסוים של מערכת הנעה.
סוגי מוקשים ימיים > מוקשים המופעלים בלחץ

מוקשים המופעלים בלחץ מגיבים לתת הלחץ הנוצר בעת מעברה של אונייה או צוללת. ניתן לתכנת מוקשים אלו כך שיפעלו רק לאחר מעברן של כמה אוניות, וכך לפגוע ביותר מטרות ולהכביד על גילויים.
סוגי מוקשים ימיים > חיישנים מודרניים ושילוב חיישנים

במוקשים מודרניים משולבים גם סוגים אחרים של חיישנים, כמו חיישנים המגיבים לשינוי באור הנגרם עקב מעבר כלי שיט. מוקשים מודרניים משלבים בתוכם כמה סוגי חיישנים - מגנטיים, אקוסטיים, וחיישני לחץ - וכן מחשבים המאפשרים להפעיל את המוקש רק כאשר חולפת מטרה מסוימת מסוג מסוים שנקבע מראש; כך למשל, ניתן לתכנת את המוקש כך שיתעלם ממטרות קטנות, כמו שולת מוקשים, ויפעל רק כאשר מתגלה מטרה גדולה במיוחד בעלת שוקע גדול, כמו נושאת מטוסים או מכלית. באותה מידה ניתן לתכנת את המוקש כך שיתעלם מאוניות שטח ויופעל רק נגד צוללות. אפשרות נוספת, שהייתה קיימת כבר במלחמת העולם השנייה, היא לתכנת את המוקש כך שיתעלם משתי האוניות הראשונות ויופעל רק כנגד האונייה השלישית; בדרך זו לא יופעל המוקש כנגד אוניות ליווי אלא כנגד האונייה העיקרית, שהיא מטרה חשובה יותר.
ריבוי החיישנים במוקש מקשה על גילויו; חלק משיטות הלוחמה נגד מוקשים ימיים (ראו להלן) נועדו להביא לפיצוץ מוקדם של המוקש ללא שיגרום נזק, אך ריבוי החיישנים מביא לכך שהמוקש יופעל רק כאשר יתקבלו אותות מכמה חיישנים יחד, ולא על סמך אות מטעה בודד.
במוקשים מודרניים מותקנת סוללת יוני ליתיום, בעלת אורך חיים רב. עם זאת, כדי לאפשר למוקש משך פעילות רב ככל האפשר מתוכננים מוקשים מודרניים כך שיהיו במצב "רדום", ויופעלו רק כאשר חיישן שאינו דורש כח חשמלי יגלה פעילות כלשהי. ניתן לתכנת מוקשים לפעילות במשכי זמן מסוימים, כלומר שיופעלו לאחר זמן מסוים או יכבו לאחר פרק זמן מוגדר. רוב המוקשים המודרניים בנויים עם מתקני מלכוד, שנועדו להכשיל ניסיונות לנטרול המוקשים על ידי צוללנים.
מוקשים אחרים

בנוסף למוקשים שהוזכרו, פותחו במשך השנים כמה סוגי מוקשים ייחודיים.
מוקשי טורפדו הם מוקשים בעלי יכולת לשגר טורפדו. מוקש כזה נזרע על ידי אוניות או מטוסים, וצולל לקרקעית האוקיינוס. כאשר מתגלה צוללת אויב, מזהה אותה המוקש על פי חתימת הקול שלה, ומשגר לעברה טורפדו. סוג אחר של מוקש כזה הוא מוקש בעל יכולת תנועה עצמית. מוקש כזה יכול להתקדם כ-15 קילומטרים אל תוך נהרות או נמלים שהחדירה אליהן על ידי אמצעים אחרים להנחת מוקשים היא בלתי אפשרית. משהגיע למטרתו, שוקע המוקש ומופעל ככל מוקש אחר.
מוקש גרעיני הוא מוקש ימי שבו הותקנה פצצה גרעינית טקטית. במהלך המלחמה הקרה נעשו ניסויים בכלי נשק מסוג זה, אך הם מעולם לא הוכנסו לשימוש סדיר.
מוקשים מחוברים הם זוג מוקשים המחוברים ביניהם בשרשרת או בחבל. כאשר כלי השיט פוגע בכבל המחבר, נמשכים שני המוקשים אל שני צידי האונייה ומתפוצצים, וכך נגרם לאונייה נזק כפול. חיבור המוקשים בכבל יוצר מצב שבו כלי השיט אינו יכול לחמוק בין מוקשים בודדים.
מוקשי דמה הם מכלים מפלסטיק הנראים כמוקשים אמיתיים, אך הם ממולאים בבטון או חול. מוקשים אלה מוטלים באוניות ומדמים שדה מוקשים; כך נוצרות מטרות דמה רבות המעכבות את תהליך שליית המוקשים ומאלצות את האויב לבזבז זמן רב ויקר.