stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיתה פרח
קורותיה > ילדות ורקע משפחתי

יהודית (דיתה) פרח נולדה בבית-החולים הדסה בחיפה בשנת 1924 (עם תאומתה שרה (שיה), לימים אשתו של יוחאי בן-נון) ליונה ויצחק בן-יעקב, ממייסדי דגניה א'. האם, יונה לבית גרינשפון, ילידת אודסה, הייתה אשת חינוך בתנועה הקיבוצית. האב, יצחק בן-יעקב, היה ממייסדי התעופה העברית וממקימי חברת 'אווירון', והקים עם דב הוז את ענף התעופה בהגנה. שניהם נִספו בתאונת דרכים ב-1940, ועל שמם נקראים שדה דב בתל אביב ושדה התעופה בן יעקב במחניים בגליל העליון.
בגיל 17 יצאה במסגרת תנועת "הנוער העובד והלומד" למסע רגלי למצדה.
קורותיה > שירות בפלמ"ח

בשנת 1943 התגייסה דיתה פרח לשירות בפלוגה א' בפלמ"ח. היא נטלה חלק פעיל בחיי הפלוגה ושימשה כ בקשרית. בנוסף, נמנתה על חברי להקת הבידור "תת-מקלע", יחד עם חיים גורי. בהמשך, בשנת 1944, בעקבות הקמת מחלקת הטיִס של הפלמ"ח התנדבה לשרת שם, בזכות ידיעותיה בתחום. תחילה עברה קורס דאייה בכפר הילדים בגבעת המורה. בהמשך עברה אימוני טיסה במסגרת קלוב התעופה בשדה התעופה רמלה. עם סיום הקורס הוסמכה דיתה פרח כטייסת, והשתייכה ל.
במסגרת שירותה עסקה בהכנת צילומי אוויר של כפרים ערביים עבור שירות הידיעות של ההגנה (ש"י).
במהלך השירות הכירה את זלמן פרח והשניים נישאו.
דיתה פרח השתחררה ב-1945 מהפלמ"ח.
קורותיה > פעולותיה ככוריאוגרפית

לאחר הקמת המדינה פרח למדה ריתמיקה אצל נועה אשכול, חיברה יצירות מחול, וכתבה תנועה לתיאטרון עבור "הקאמרי".
היא השתתפה כרקדנית במשלחת של מדינת ישראל לפסטיבל הבין-לאומי של הנוער הדמוקרטי בבודפשט ב-1949, שבסיומו הופיעה המשלחת במחנות העקורים של היהודים ניצולי השואה באוסטריה ובאיטליה.
בשנת 1957 יצאה דיתה פרח ככוריאוגרפית של משלחת צעירי קיבוצים לפסטיבל הנוער הבין לאומי במוסקבה. הייתה זו הופעה ראשונה של משלחת אמנים ממדינת ישראל מעבר למסך הברזל, והיא חוללה התרגשות אדירה וחסרת תקדים בקרב היהודים בברית המועצות בכל עיר שבה הופיעה המשלחת.
קורותיה > פעילותה בקיבוץ בית השיטה

פרח הייתה שותפה במשך שנים רבות ליצירה התרבותית שנרקמה בבית-השיטה ובתנועה הקיבוצית.
כמו כן, בהיותה חברה בבית השיטה, תרמה לקיבוץ דרך מילוי תפקידים שונים, כגון מזכירה, מרכזת משק צריכה וחברת מזכירות.
קורותיה > שימור מורשת הפלמ"ח

בשנת 1984 הקימו אנשי הפלמ"ח את עמותת דור הפלמ"ח, שנועדה להקים את בית הפלמ"ח ולהנחיל לציבור את מורשת אנשי הפלמ"ח.
כחלק מפעילות העמותה, יזמה פרח את הקמת ארכיון התצלומים של הפלמ"ח - "אוצר תמונות הפלמ"ח", והחלה בהקמתו. היא אספה את התמונות ואת התצלומים בקופסאות קרטון שהיו בבית השיטה. לאחר חנוכת בית הפלמ"ח בתל אביב, האוסף עבר למבנה ייחודי משלו. המיזם של פרח הפך למבצע נרחב, החובק את כל יחידות הפלמ"ח ומתעד בתצלומים את תרומת הפלמ"ח למדינה.
בשנת 2007 הוענק לדיתה פרח פרס יגאל אלון על מיזם "אוצר תמונות הפלמ"ח".
קורותיה > חיים אישיים

פרח התחתנה עם זלמן פרח, ממנו התאלמנה ב-1989. בנם הבכור נולד בדגניה א' והשניים עברו בשנת 1946 לבית השיטה, שם הקימו את ביתם. במהלך השנים נולדו לשניים שני בנים ושתי בנות.
בנם הבכור, יצחק פרח, נפצע קשה בשנת 1968 בעיצומה של מלחמת ההתשה בעלותו על מוקש בבקעת הירדן בעת שירותו במילואים, וכעבור שנה וחצי נהרג בתאונה במהלך תקופת שיקומו.
פרח נפטרה בבית השיטה ב-22 בנובמבר 2017.
הערות שוליים

↑  ניר מן, עם כל הכבוד לרוני (היו טייסות קרב לפניה), באתר הקיבוצים, ‏12.7.2001(הקישור אינו פעיל)
1 2 3 4 5  דיתה פרח, באתר קיבוץ בית השיטה
1 2 3  פרח (בן יעקב) דיתה, באתר הפלמ"ח
↑  משדר החדשות של השעה 16:00 , תאגיד השידור "כאן", 22 בנובמבר 2017
↑  דיתה פרח דף יזכור אתר בית השיטה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286158805171  ISNI: 0000 0004 0262 7974  LCCN: no2009020800  VIAF: 298416925   WorldCat (עם VIAF): 298416925
דיאנה סקריבינה

דיאנה סקריבינה (באנגלית: Diāna Skribina; נולדה ב-3 ביוני 2001) היא כדורגלנית לטבית המשחקת בעמדת הקשרית בFK Olaine ובנבחרת לטביה.
קריירה > קריירת נבחרות

סקריבינה ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת לטביה הבוגרת ב-1 בספטמבר 2018, בניצחון 4–0 על ליטא.
הערות שוליים

↑  Diāna Skribina, פדרציית הכדורגל הלטבית
↑  Latvia vs Lithuania, פדרציית הכדורגל הלטבית
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "דיאנה סקריבינה".
דיוויזיית השריון ה-11 (בריטניה)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1941 1952 – 1946 1956 (כ־5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 דרגת המפקד:   מייג'ור גנרל
דיוויזיית השריון ה-11 של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיית שריון בריטית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

במרץ 1941 הוקמה הדיוויזיה ביורקשייר, והועמדה תחת פיקודו של פרסי הוברט. הדיוויזיה הייתה אמורה להשתתף במבצע לפיד, אולם לבסוף לא נשלחה לצפון אפריקה, מאחר שתנאי הקרקע שם לא התאימו כל כך ללוחמת שריון. זמן קצר לאחר הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, נחתה בנורמנדי הדיוויזיה, שם הייתה מעורבת בלחימה קשה במהלך המערכה בנורמנדי, ובמיוחד במבצע אפסום בסוף יוני, ובאמצע יולי במבצע גודווד. בעקבות התמוטטות הוורמאכט בנורמנדי לאחר קרב פאלז, דיוויזיית השריון ה-11, חצתה את נהר הסן ב-28 באוגוסט, כבשה את אמיין רק שלושה ימים לאחר מכן, והגיעה לאנטוורפן ב-4 בספטמבר, חמש שנים מאז תחילת המלחמה. לאחר שמילאה תפקיד קטן בלבד במבצע מרקט גארדן, הייתה הדיוויזיה מעורבת בקרב הבליטה ובמבצע ממשי בפברואר – מרץ 1945. הדיוויזיה חצתה את נהר הריין בסוף מרץ והשתתפה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, בתהליך שחרור מחנה הריכוז ברגן בלזן באמצע אפריל ונכנסה לליבק בתחילת מאי. יום הניצחון באירופה בא זמן קצר לאחר מכן, ובינואר 1946 פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה הוקמה מחדש בשנת 1950, אולם פורקה שוב בשנת 1956 והוסבה לדיוויזיה ה-4.
מפקדים

פרסי הוברט (9 במרץ 1941 – 22 בפברואר 1942)
כריסטופר פטו (22 בפברואר 1942 – 21 באפריל 1942)
צ'ארלס קייטלי (21 באפריל 1942 – 17 במאי 1942)
פרסי הוברט (17 במאי 1942 – 15 באוקטובר 1942)
ברוקאס בורוז (15 באוקטובר 1942 – 6 בדצמבר 1943)
פיליפ רוברטס (6 בדצמבר 1943 – ינואר 1946)
הנרי פוט (1950 – 1953)
הרולד פימן (1953 – 1955)
ג'ון אנדרסון (1955 – מרץ 1956)
רג'ינלד יוטסון (מרץ 1956 – 1 באפריל 1956)
הערות שוליים

↑  אולם למרות שכבשה את הנמל ללא פגע, הדיוויזיה לא טיהרה את שפך הסכלדה, מה שהוביל לקרב ממושך ולפתיחת הנמל רק ב-28 בנובמבר
דמיטרי דונסקוי

ערך זה עוסק בנסיך. אם התכוונתם לצוללת הקרויה על שמו, ראו .
דמיטרי דונסקוי (ברוסית: Дмитрий Иванович Донской‏; 12 באוקטובר 1350 – 19 במאי 1389) היה נסיך ולדימיר ונסיך מוסקבה. בתקופתו התחזק מאוד מעמדה של נסיכות מוסקבה והושג ניצחון צבאי חשוב בקרב קוליקובו.
תחילת השלטון

בזמן מות אביו איוואן השני, נסיך מוסקבה בשנת 1359, היה דמיטרי בן 9 בלבד. השליט דה-פקטו של נסיכות מוסקבה היה הארכיבישוף המטרופוליטני אלכסיי, שהיה אדם בעל כישרונות פוליטיים ונשאר יועצו של דמיטרי גם בבגרותו.
באותה תקופה צפון-מזרח רוסיה כללה שלוש נסיכויות חזקות עם מרכזים במוסקבה, טבר וסוזדל. הנסיך הראשי היה בעל התואר של נסיך ולדימיר שהוענק על ידי חאן אורדת הזהב. בשנת 1359 ניתן תואר זה לדמיטרי מסוזדל אך אצולת מוסקבה המשיכה לפעול להעברת התואר לנסיך דמיטרי. בשנת 1361, בגיל 11, נסע דמיטרי לאורדת הזהב במטרה לקבל את התואר נסיך ולדימיר. לאחר מסע שתדלנות ותוך ניצול מאבקי כוח פנימיים בחצר החאן התואר הועבר לנסיך דמיטרי, והנסיך חזר למוסקבה. אומנם בתחילת 1363 התואר הועבר לנסיך מסוזדל, אך האחרון לא הצליח לממש אותו וגורש מולדימיר על ידי כוחות צבאיים של נסיכות מוסקבה. בהמשך התפתח מאבק פנימי בנסיכות סוזדל והנסיך דמיטרי מסוזדל נאלץ לבקש עזרה מדמיטרי. במסגרת עזרה זו נחתם בשנת 1365 הסכם בו הנסיך מסוזדל ויתר על השאיפות לקבל תואר נסיך ולדימיר. בשנת 1366 דמיטרי אף התחתן עם בתו של נסיך סוזדל.
מאבקים עם טבר וליטא

את המחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-14 הנסיך דמיטרי ניצל להתבססות בשלטון ולרפורמות בניהול המדינה והצבא. באותה התקופה הוחל בבניית הקרמלין מאבן במוסקבה. בנייה זו הסתיימה בשנת 1367 ואיפשרה לעמוד במצור הליטאי בשנים 1368 ו-1370.
באותה תקופה התחדש המאבק עם נסיכי טבר. מיכאל, נסיך טבר, הוזמן למוסקבה ונעצר, אך שוחרר לאחר התערבות משלחת מאורדת הזהב. לאחר שחרורו כרת מיכאל ברית עם נסיך ליטא, והכוחות המשותפים החלו לנוע לכיוון מוסקבה. בקרב שהתרחש ב-21 בנובמבר 1368 הכוחות של נסיכות מוסקבה נחלו תבוסה והחל מצור על העיר. העיר עמדה במצור אך הפרברים שלה נבזזו על ידי הכוחות של נסיכות טבר וליטא. בהמשך היו פשיטות הדדיות מתמשכות ללא הכרעה. בתחילת 1371 נסע מיכאל לחאן אורדת הזהב וחזר עם פקיד בכיר מאורדת הזהב שדרש מדמיטרי לבוא למשכנו. דמיטרי סירב לנסוע אך הזמין את נציג אורדת הזהב למוסקבה ונתן לו סכומי כסף גדולים. בשנת 1371 הוא נסע לאורדת הזהב ותמורת 10,000 רובל קנה מהחאן את בנו של הנסיך מטבר שהוחזק בחצר החאן כבן ערובה. המאבק נפסק למספר שנים.
בשנת 1371 היה ויכוח על גבולות נסיכות מוסקבה עם הנסיך ריאזן. במספר מהלכים צבאיים הרחיב דמיטרי בהצלחה את גבולות הנסיכות שלו. בשנת 1372 נחתם חוזה שלום עם הדוכסות הגדולה של ליטא. בהתאם לחוזה זה הפסיקו הליטאים לתמוך בנסיכות טבר. הסכם זה חיזק את המעמד של נסיכות מוסקבה ועצר את התקדמות ליטא לשטחים הסלבים.
בשנים 1374–1375 התעוררו חילוקי דעות בין דמיטרי לבין החאן של אורדת הזהב. מיכאל נסיך טבר ניצל זאת והחל את המאבק מחדש. הפעם תמכו רוב נסיכי רוסיה בדמיטרי ומוסקבה עמדה במצור במשך חודש. ב-3 בספטמבר 1375 נערך הסכם שלפיו הנסיך מטבר ויתר סופית על שאיפותיו לקבלת תואר נסיך ולדימיר ואף הבטיח לעזור במאבקי המשך נגד אורדת הזהב, אם כי בהמשך לא עמד בהבטחה זו.
מאבקים עם אורדת הזהב

השליטים של אורדת הזהב והמפקד הצבאי ממאי במיוחד היו מודאגים מהתחזקות נסיכות מוסקבה. בשנת 1377 ערך ממאי פשיטה על ניז'ני נובגורוד ובקרב על נהר פיאנה הכוחות הרוסים נחלו תבוסה כואבת. בשנת 1378 שלח ממאי צבא לפשוט על מוסקבה. הכוחות נפגשו על נהר בוז'ה ב-11 באוגוסט 1378 והקרב הסתיים בניצחון של הרוסים.
בקיץ 1380 ממאי החל בפשיטה נוספת על נסיכות מוסקבה. הקרב המכריע התרחש באזור נהר דון. קרב קוליקובו הסתיים בניצחון מוחץ של הרוסים. הליטאים, שהיו לכאורה בעלי ברית של אורדת הזהב עמדו לא רחוק ממקום הקרב אך לא התערבו. החל ממועד זה הנסיך שינה את שמו לדמיטרי דונסקוי (בתרגום מרוסית: דמיטרי איש הדון).
בשנת 1381 דרש החאן החדש טוכטמיש מדמיטרי להגיע לחצרו. דמיטרי סירב ואף הפסיק את העברת התשלומים השנתיים. בשנת 1382 החלו הכוחות של אורדת הזהב להתקדם לכיוון הנסיכות וב-26 באוגוסט נכבשה מוסקבה ונהרסה, ותושבים רבים נלקחו בשבי. הנסיך דמיטרי מיהר לחצר החאן והצליח לשכנע אותו לא לקחת ממנו את תואר נסיך ולדימיר.
השלכות שלטונו

במשך 30 שנות שלטונו הפך דמיטרי למנהיג מדיניות המאבק הצבאי כנגד אורדת הזהב. כמו כן הוא הרחיב מאוד את שטחה של נסיכות מוסקבה ולמעשה סיים את התהליך של הכללת נסיכות ולדימיר בתוך נסיכות מוסקבה. בתקופתו התגברו המחשבות על איחוד הנסיכויות הרוסיות עם חיזוק נסיכות מוסקבה וחיזוק שלטון הנסיך הגדול. שטחה של נסיכות מוסקבה בתקופת שלטונו הוכפל.
בעיר מוסקבה נבנה קרמלין חדש מאבן ומספר מנזרי-מבצר להגנת העיר. דמיטרי החליט שנסיכים לא יגורו יותר בערים שלהם, אך יעברו לגור במוסקבה בחצר נסיך מוסקבה. בתקופתו החלה הטבעת מטבעות מכסף בנסיכות.
דמיטרי הנהיג רפורמות בארגון הצבא שהצדיקו את עצמם בקרב קוליקובו.
למספר שנים היה סמל הניצחון רוסי על אורדת הזהב, אף על פי שלא הצליח להשתחרר סופית מהתלות בה.
בשנת 1988 הוכרז קדוש. בשנת 2002 הקימה הכנסייה הרוסית מסדר על שמו.
בשנת 2002 נקראה צוללת על שמו.
דמיטרי דונסקוי על האנדרטה המילניום של רוסיה
פסלו של דמיטרי דונסקוי במצודת העיר קולומנה
האוניברסיטה הלאומית של קולומביה

ערך זה עוסק באוניברסיטה בקולומביה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |


 אוניברסיטה ציבורית
 מוטו:  Inter Aulas Academiæ Quære Verum 
 תקופת הפעילות:  22 בספטמבר 1867 – הווה (157 שנים) 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  Vacante 
 סטודנטים
 :  54,284 (נכון ל־2014) 
 מיקום
 מדינה:  קולומביה קולומביה
 קואורדינטות:  4°38′08″N 74°04′58″W﻿ / ﻿4.6355555555556°N 74.082777777778°W﻿ / 4.6355555555556; -74.082777777778
 www.unal.edu.co
  (למפת בוגוטה מוגדלת) האוניברסיטה הלאומית של קולומביה(למפת בוגוטה רגילה) האוניברסיטה הלאומית של קולומביה
 
האוניברסיטה הלאומית של קולומביה (בספרדית: Universidad Nacional de Colombia) היא המוסד האקדמי החשוב והגדול בקולומביה שבאמריקה הדרומית. הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה ממוקם בבוגוטה, בירת קולומביה, וקמפוסים נוספים נמצאים במדיין, מניסלס, פלמירה, לטיסיה, אראוקה ובאי סן אנדרס.
המתחם המרכזי שבבוגוטה שימש בעבר כנציגות של קיסר צרפת דאז נפוליאון, בימי שלטונו על ספרד ומושבותיה ברחבי יבשת אמריקה הדרומית, ובשנת 1819 הולאם המבנה לצורך אחזקת כלי נשק ואמצעי לחימה אחרים שבהם הקולומביאנים השתמשו כנגד ספרד וצרפת בשנים אלה. המבנה הוסב לאוניברסיטה בשנת 1867.
האוניברסיטה נחשבת למוסד האקדמי הטוב ביותר בקולומביה, ואף בכל אמריקה הלטינית. הלימודים האקדמיים באוניברסיטה מגוונים ומכסים את כל תחומי הידע. יש בה כ-98 תוכניות לימודים לתואר ראשון, 88 סוגי התמחויות שונות, 118 תוכניות לימודים לתואר מוסמך ב-40 תחומים שונים ו-30 תוכניות לימודים לתואר שלישי. זוהי אחת האוניברסיטאות היחידות במדינה שבהן מתרחש תהליך של פוסט-דוקטורט. בסך הכל, ישנן כ-430 תוכניות לימוד. אוכלוסיית הסטודנטים כוללת קרוב ל-40,000 סטודנטים הלומדים לתואר ראשון וקרוב ל-4,000 סטודנטים לתארים מתקדמים.
בין בוגרי האוניברסיטה הידועים ניתן למנות את: פרננדו בוטרו וגבריאל גארסיה מארקס.
הרב דוד שרבני שימש כמרצה באוניברסיטה בקתדרה לעברית.
בניין בקמפוס של האוניברסיטה הלאומית של קולומביה במדיין. הבניין הוגדר כנכס תרבותי של קולומביה. ניתן להבחין בסגנון המלוכני-צרפתי השולט בעיצוב בניין זה
כיכר בקמפוס המרכזי בבוגוטה
מצפה כוכבים בקמפוס של מניסלס
בניין בקמפוס של מדיין
דמיטרי בלנדין

דמיטרי איגורביץ' בלנדין (בקזחית: Дмитрий Игоревич Баландин; נולד ב-4 באפריל 1995) הוא שחיין קזחי, הוא האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) במשחה ל-200 מטר חזה ובכך היה לשחיין הקזחי הראשון שזוכה במדליה אולימפית. הוא אלוף אסיה במשחי החזה ושיאן אסיה במשחה ל-50 מטר חזה.
ביוגרפיה

בלנדין נולד באלמטי.
ביוגרפיה > 2014 > אלוף אסיה

במשחקי אסיה שנערכו באינצ'ון, קוריאה הדרומית בשנת 2014 זכה בלנדין ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בשיא משחקים חדש של 27.78 שניות, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא משחקים חדש של 59.92 שניות ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא משחקים חדש נוסף של 2:07.67 דקות.
ביוגרפיה > 2015 > אלוף האוניברסיאדה

באוניברסיאדה שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בתחילת יולי 2015 זכה בלנדין בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.96 שניות ומדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.47 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בתחילת אוגוסט סיים בלנדין במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.42 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 59.38 שניות ועלה מהמקום השלישי. במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.58 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:09.22 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אסיה חדש של 27.24 שניות.
ביוגרפיה > 2016 > אלוף אולימפי

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה בלנדין במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא לאומי חדש של 2:07.46 דקות, לפני ג'וש פרנוט מארצות הברית (2:07.53 דקות) ואנטון צ'ופקוב מרוסיה (2:07.70 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.85 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 59.45 שניות.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

50 מטר חזה: 27.24 שניות (2015), שיא אסיה
100 מטר חזה: 59.38 שניות (2015), שיא קזחסטן
200 מטר חזה: 2:07.46 דקות (2016), שיא קזחסטן
דוד בלכר

| --- | --- |

 לידה:  8 באוקטובר 1913 בואנוס איירס, ארגנטינה 
 פטירה:  14 בספטמבר 1996  (בגיל 82) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  ארגנטינה 
 פעילות בולטת:  שר העבודה בממשלת ארגנטינה 11 לפברואר 1959 עד 30 בדצמבר 1960
 השכלה:  האוניברסיטה הלאומית של לה פלאטה 
 מפלגה:  1-איחוד אזרחי רדיקלי עממי 2-איחוד אזרחי רדיקלי בלתי מתפשר
 בת זוג:  1-אנה דובינסקי 2- נלי קאסאס 3-מריה אלסירה אלטונה
 צאצאים:  1-אנאבלה וירג'יניה בלכר 2- חואן דוד בלכר 3- אנה לאורה בלכר
 
דוד בלכר (בספרדית: David Bléjer;‏ 8 באוקטובר 1913 – 14 בספטמבר 1996) היה עורך דין ופוליטיקאי יהודי-ארגנטינאי, שכיהן כשר העבודה בתקופת נשיאותו של ארתורו פרונדיזי.
ביוגרפיה

בלכר הוא צאצא של מתנחלים יהודים ממחוז אנטרה ריוס, התיישב בקולוניה סן אנטוניו, במחוז קולון.
משפחתו הייתה במקור מאודסה, כיום באוקראינה. הוא סיים את לימודיו כעורך דין מהאוניברסיטה הלאומית של לה פלטה בשנת 1936.
בין 1937 ל-1945 עסק בעריכת דין בעיר ווילאגוואי, הסמוכה לעיר הולדת הוריו.
הוא היה חבר מועצה בווילאגוואי בשנת 1939, ולאחר מכן היה שותף פעיל באופוזיציה בתקופת פרוניזם,עד 1955.
במהלך הדיקטטורה המכנה את עצמה המהפכה המשחררת (Revolucion Libertadora) הוא הצטרף לקו הפנימי בראשות ארתורו פרונדיזי, שבסופו של דבר ייפרד מה- UCR בשם "האיחוד האזרחי הרדיקלי הבלתי מתפשר" (Union Civica Radical Intransigente)
בשנת 1958, עם קבלת הנשיאות על ידי פרונדיזי, הוא היה תת-מזכיר במשרד הפנים. בפברואר 1959 מונה לשר העבודה, מה שהפך אותו ליהודי הראשון שקיבל לתפקיד שר במדינה.
במהלך כהונתו, התקיים העימות החריף ביותר בין הממשלה לבין CGT,מרכז האיגוד המקצועי הארגנטינאי, והממשלה הגיבה לשאלות האיגוד עם יישום תוכנית CONINTES, מערכת דיכוי שהכפיף שובתים ומפגינים לסמכות צבאית. העימות שלהם עם העובדים והאיגודים המקצועיים הגיע לשיא במהלך יישום מה שמכונה תוכנית לארקין, שכללה נטישת 32% מהמסילות הקיימות, פיטורי 70,000 עובדי רכבת והפיכת כל קטרי הקיטור לגרוטאות, כמו כן 70,000 קרונות משא ו-3,000 קרונות נוסעים. האיגודים הגיבו ב"תוכנית מאבק" להגנה על מקורות עבודתם. באמצעות יישום תוכנית קונינטס נעצרו אלפי בני אדם ולפחות 111 הורשעו במשפטים צבאיים, שנערכו על ידי מועצות צבאיות.
באותה מסגרת שולבו בכפייה עשרות אלפי עובדי תחבורה ושירות ציבורי בשירות צבאי והוצבו תחת פיקודם של הכוחות המזוינים. גם איגודים מקצועיים ותומכים מקומיים התערבו.
בסוף שנות ה-60, כאשר מתקפת האיגודים המקצועיים הייתה ברמה הגבוהה ביותר, התפטר דוד בלכר מהמשרד; במהלך השנה שלאחר מכן, האיגודים הובסו באופן זמני בעימות שלהם עם הממשלה.
לאחר התפטרותו מונה לשגריר במקסיקו, והחזיק בתפקיד זה פחות משנה. לאחר שהותו בפוליטיקה חזר לעסוק בעריכת דין ופעל בארגונים בינלאומיים. הוא מת בווילאגוואי בשנת 1996.
הערות שוליים

↑  Ana Weinstein, DAVID BLEJER, http://coloniasjudiasarg.amia.org.ar/, ‏1985
↑  Lic. Ana E. de Weinstein, Entrevista a: Dr. David Blejer, http://coloniasjudiasarg.amia.org.ar/, ‏אוקטובר 1985
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 34156809346845120696   WorldCat (עם VIAF): 34156809346845120696
דורל רייט

| --- | --- |

רייט במדי גולדן סטייט ווריורס, 2011
 לידה:  2 בדצמבר 1985 (בן 38) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 עמדה:  סמול פורוורד
 גובה:  2.06 מטרים
 דראפט:  בחירה מספר 19, 2004 מיאמי היט
 קבוצות כשחקן
 2004–2010 2010–2012 2012–2013 2013–2015 2015–2016 2016 2017 2017–2018 2018–2019 2019–2020:  מיאמי היט גולדן סטייט ווריורס פילדלפיה 76' פורטלנד טרייל בלייזרס בייקונג פליי דראגונס מיאמי היט איגוקאה ברוזה במברג לוקומוטיב קובאן איגוקאה
 הישגים כשחקן
 זכייה באליפות ה-NBA‏ (2006)
דורל לורנס רייט (באנגלית: Dorell Lawrence Wright; נולד ב-2 בדצמבר 1985) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בעמדת הסמול פורוורד. בין השנים 2004–2016 שיחק עבור 4 קבוצות שונות בליגת ה-NBA, ולאורך התקופה רשם ממוצעים כוללים של 8.4 נקודות, 3.8 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק. אחיו המבוגר של הכדורסלן דלון רייט.
קריירת תיכונים

רייט נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה, וגדל בעיר לונדייל הסמוכה. בשנת 2003 עבר ללמוד ב"תיכון סאות' קנט" אשר במערב קונטיקט, המוכר בשל אקדמיית הכדורסל שלו, בה שיחקו בשנים הבאות שחקני NBA רבים כגון אנדריי בלאטץ', אייזיאה תומאס, דיון וייטרס ומוריס הארקלס. בעונתו היחידה בקבוצת התיכון רשם רייט ממוצעים של 29.4 נקודות, 14.0 ריבאונדים ו-5.8 חסימות למשחק. במהלך אותה שנה הודיע שילמד באוניברסיטת דה-פול שבשיקגו, אילינוי, אולם בסופו של דבר בחר להירשם לדראפט ה-NBA מבלי ללמוד באוניברסיטה.
קריירת משחק

בדראפט ה-NBA‏ 2004 נבחר רייט בבחירה ה-19, על ידי מיאמי היט. בשתי עונותיו הראשונות עם ההיט שותף ב-23 משחקים בסך הכול, ולא שיחק כלל בפלייאוף 2006, בסיומו זכתה הקבוצה באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה. בשתי העונות הבאות נכנס לרוטציה הקבועה של ההיט, ותרם 6.7 נקודות ו-4.5 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונת 2008/2009 שיחק רייט בשישה משחקים בלבד, בשל פציעה בברכו השמאלית.
ביולי 2010, לאחר 6 עונות במיאמי, חתם רייט על חוזה בגולדן סטייט ווריורס. בעונתו הראשונה עם הווריורס פתח בכל 82 המשחקים, והשיג שיאי קריירה בממוצעי נקודות (16.4), ריבאונדים (5.3), אסיסטים (3.0) וחטיפות (1.5) למשחק. בסך הכול, קלע רייט בעונה זו, אשר הייתה השביעית שלו ב-NBA, יותר נקודות מסך כל הנקודות שקלע בשש עונותיו הראשונות בליגה במצטבר (1,344 לעומת 1,333). כמו כן שבר את שיא המועדון לסך שלשות בעונה, וסיים את העונה כ"מלך השלשות" של הליגה, לאחר שקלע 194 שלשות בסך הכול. בהצבעות לפרס השחקן המשתפר של העונה סיים רייט במקום השלישי, אחרי קווין לאב ולמרכוס אולדרידג'. בעונת 2011/2012 המשיך לשמש כשחקן חמישייה בגולדן סטייט, ותרם 10.3 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת 2012/2013 הועבר לפילדלפיה 76', במסגרת טרייד משולש בו הייתה מעורבת גם ניו אורלינס הורנטס. בעונתו היחידה בפילדלפיה קלע רייט 9.2 נקודות בממוצע למשחק.
ביולי 2013 חתם על חוזה בפורטלנד טרייל בלייזרס. בעונת 2013/2014 קלע 5.0 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של ניקולא באטום, וסייע לקבוצה להעפיל לחצי גמר האזור המערבי, לראשונה מזה 14 שנים.
בקיץ 2015 עזב את ה-NBA כאשר חתם על חוזה בקבוצת בייקונג פליי דראגונס מליגת העל הסינית. ב-37 משחקיו בקבוצה רשם ממוצעים של 24.3 נקודות, 7.5 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק.
באפריל 2016 חזר לשחק במיאמי היט, לקראת פלייאוף 2016. בפלייאוף שותף רייט בחמישה משחקים, בעוד קבוצתו הודחה בסיבוב השני, על ידי טורונטו ראפטורס.
באוקטובר 2017 חתם רייט על חוזה בקבוצת איגוקאה מליגת העל הבוסנית. לאחר ארבעה משחקים בלבד עזב את הקבוצה, וחתם על חוזה בברוזה במברג הגרמנית. הקבוצה הודחה מהיורוליג בשלב הבתים הראשון, וסיימה את העונה במקום הרביעי בליגת העל הגרמנית. ב-27 משחקיו ביורוליג קלע 11.6 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת 2018/2019 שיחק עבור לוקומוטיב קובאן הרוסית. קובאן סיימה את העונה במקום החמישי בליגת ה-VTB, והודחה מהיורוקאפ בשלב רבע הגמר.
לקראת עונת 2019/2020 חזר לשחק עבור איגוקאה, אך כבר לאחר שמונה משחקים שוחרר מהקבוצה. בנובמבר 2020 הודיע על פרישתו ממשחק, בגיל 34.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של רייט ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  פרופיל של רייט, באתר thedraftreview.com
↑  פרופיל של רייט, באתר ה-NBA
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 2004, באתר basketball-reference.com
↑  רייט עבר ניתוח במניסקוס של ברכו השמאלית, באתר ESPN,‏ 4 במרץ 2008
↑  רייט עבר ניתוח בברכו השמאלית, באתר ESPN,‏ 25 בנובמבר 2008
↑  רייט חותם על חוזה בגולדן סטייט, באתר הקבוצה, 12 ביולי 2010
↑  מה קרה העונה לדורל רייט, באתר bleacherreport.com,‏ 20 בינואר 2012
↑  תוצאות ההצבעות לפרסי עונת 2010/2011, באתר basketball-reference.com
↑  רייט נשלח בטרייד לפילדלפיה, באתר ESPN,‏ 11 ביולי 2012
↑  רייט חותם על חוזה בפורטלנד, באתר הקבוצה, 10 ביולי 2013
↑  רייט חותם על חוזה בצ'ונגצ'ינג דראגונס, באתר ספורטס אילוסטרייטד, 17 באוגוסט 2015
↑  רייט חותם על חוזה במיאמי, באתר הקבוצה, 12 באפריל 2016
↑  רייט חותם על חוזה בבאמברג, באתר eurohoops.net,‏ 27 באוקטובר 2017
↑  הסטטיסטיקות של רייט באירופה, באתר היורוליג
↑  רייט חותם על חוזה בקובאן, באתר היורוקאפ, 20 ביולי 2018
↑  רייט עזב את איגוקאה, באתר הליגה האדריאטית, 19 בינואר 2020
↑  רייט מודיע על פרישה ממשחק, באתר eurohoops.net,‏ 18 בנובמבר 2020
דיוויזיית השריון ה-13 (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הדיוויזיה
 פרטים
 כינוי:  "החתולים השחורים"
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיית שריון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  15 באוקטובר 1942   1947 – 15 בנובמבר 1945   1952
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  טנקים
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
דיוויזיית השריון ה-13 של צבא ארצות הברית (באנגלית: 13th Armored Division) הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוקטובר 1942 במחנה ביל, מזרחית למריסוויל, קליפורניה.
דיוויזיית השריון ה-13, הידועה בשם החתולים השחורים, נחתה בלה האבר, צרפת, ב-29 בינואר 1945. לאחר ביצוע תפקידי כיבוש, עברה הדיוויזיה להומברג ליד קאסל כדי להתכונן ללחימה תחת הארמייה השלישית, ב-5 באפריל. באלטנקירכן, היא צורפה לקורפוס המוטס ה-18 והתכוננה למבצע כיס הרוהר. ההתקפה החלה בהונף, ב-10 באפריל. לאחר חציית נהר זיג בזיגבורג, הדיוויזיה ה-13 דחפה צפונה לברגיש גלאדבאך, ואז לכיוון דיסבורג ומטמן ב-18 באפריל.
במעבר דרומה לאשנאו, התכוננה הדיוויזיה לפעולות בבוואריה. הדיוויזיה החלה את מסעה ב-26 באפריל מפרסברג, חצתה את נהר Regen, ולאחר מכן את הדנובה ב- Matting והבטיחה את האזור ליד דונצלינג. ב-28 באפריל יחידות מהדיוויזיה כבשו את פלאטלינג וחצו את נהר האיזר. הדיוויזיה נתקלה בהתנגדות בינונית עד כבדה במהלך נסיעה זו דרך דרום גרמניה. הדיוויזיה נכנסה לבראונאו אם אין, אוסטריה, ב-2 במאי, ועמדת הפיקוד הוקמה בבית שבו נולד היטלר. ראש גשר מעבר לפונדק הוקם במרקטל, אך הנהר לא נחצה כשהגיעו פקודות לדיוויזיה להתמקם מחדש מצפון לנהר אין.
נעשו הכנות להתקדמות נוספת עם סיום המלחמה באירופה. הדיוויזיה ה-13 נשארה בגרמניה עד 25 ביוני ועזבה את לה האבר, צרפת, בחזרה הביתה ב-14 ביולי 1945. במהלך הלחימה נהרגו 214 מלוחמי הדיוויזיה ו-912 נפצעו.
הדיוויזיה עברה למחנה קוק, קליפורניה לאחר שחזרה לארצות הברית, שם התאמנה במבצעים אמפיביים בזמן הכניעה היפנית. הלוחמים היו מודעים לכך שזה סוד גלוי שהם עשויים להשתתף בפלישה ליפן. היא הושבתה ב-15 בנובמבר 1945.
הדיוויזיה הופעלה מחדש בשנת 1947, על ידי שינוי השם של דיוויזיית השריון ה-19, אשר הוכרז על הקמתה, אך לא הופעלה בפועל, במהלך מלחמת העולם השנייה. דיוויזיית השריון ה-19 הופעלה בסופו של דבר מיד לאחר המלחמה, והוקצתה לאזור הארמייה השישית של המילואים המאורגנים (במיוחד קליפורניה, אורגון ואריזונה). בשנת 1947, הדיוויזיה המשוריינת ה-19 הוגדרה מחדש כדיוויזיית השריון ה-13 לבקשת קליפורניה. ב-1952, הדיוויזיה הוגדרה מחדש כדיוויזיית הרגלים ה-63 בלוס אנג'לס, קליפורניה, וכך הושבתה לבסוף הדיוויזיה המשוריינת ה-13.
מפקדים

ג'ון ווגאן (1942–1945)
ג'ון מיליקין (1945)