מזבח הר עיבל
ניתוח הממצאים > ההיפותזה של זרטל

זרטל מזהה את המבנה המרכזי כמזבח ישראלי, ומזהה אותו עם המזבח הנזכר בספר דברים פרק כ"ז ובספר יהושע פרק ח'. הזיהוי כמזבח נובע מעצם המבנה, אשר תואם במידה רבה את תיאורי המזבחות בתנ"ך ובמשנה. בין הסממנים המובהקים של מזבח ישראלי:
המזבח בנוי מאבנים לא מסותתות, כפי שאמור להיות מזבח על פי המצווה בתנ"ך: "וְאִם מִזְבַּח אֲבָנִים תַּעֲשֶׂה לִּי, לֹא תִבְנֶה אֶתְהֶן גָּזִית: כִּי חַרְבְּךָ הֵנַפְתָּ עָלֶיהָ וַתְּחַלְלֶהָ". וכן נאמר מפורשות בפרשיית בניית המזבח בהר עיבל עצמו: "וּבָנִיתָ שָּׁם מִזְבֵּחַ לַ-ה' אֱלֹהֶיךָ מִזְבַּח אֲבָנִים לֹא-תָנִיף עֲלֵיהֶם בַּרְזֶל. אֲבָנִים שְׁלֵמוֹת תִּבְנֶה אֶת-מִזְבַּח ה' אֱלֹהֶיךָ וְהַעֲלִיתָ עָלָיו עוֹלֹת לַ-ה' אֱלֹהֶיךָ" - לא להניף ברזל על אבני המזבח, כלומר לא לסתת את האבן בעזרתם (מזבחות כנעניים שנחפרו, למשל, בנויים אבנים מסותתות).
המבנה הסכמטי של המזבח דומה למבנה של מזבח העולה במשכן.
אל מרומי המזבח עולים ב"כֵּבֶשׁ" ולא במדרגות. לפי הציווי המקראי: "ולא תעלה במעלות על מזבחי, אשר לא תגלה ערותך עליו" (שמות, כ', כ"ג).
מסביב למזבח, בגובה שליש המזבח, יש סוללה המאפשרת מעבר מסביב למזבח, המקביל ל"סובב" המוזכר במשנה.
רובן המוחלט של עצמות בעלי החיים שהתגלו באתר שייכות לבהמות כשרות, צאן, בקר ויחמור, ושרידי חזיר נעדרים כליל. זרטל טען בספרו הפופולרי עם נולד - מזבח הר עיבל וראשית ישראל ובהרצאות כי שרידי הבהמות מייצגים כולם זכרים צעירים - המין והגיל הנדרשים להקרבה על פי התורה. עם זאת, בפרסום המדעי של הממצא מצוין במפורש שהזוויג והגיל של מרבית העצמות לא ניתנים לזיהוי.
באתר נמצאו גם עצמות יחמור, מין אייל מן הבר. עצמות אלו מהוות 28% מסך שברי העצמות המזוהים (שכיחות גבוהה בהרבה יחסית לרוב אתרי התקופה) ושכיחותן גבוהה יחסית במילוי המזבח עצמו (21% מול 5% בשטחי החפירה האחרים). היחמור מופיע בתנ"ך ברשימת הבהמות הכשרות למאכל (דברים יד, ד-ז), והדעות חלוקות האם הוא כשר להקרבה בבמה. על פי בנימין מזר, ייתכן כי היחמור שימש כבהמת קורבן במאה ה-12 לפני הספירה, שעה שדיני התורה היו בתהליך גיבוש, במהלך המעבר מנוודות-למחצה לחקלאות-קבע. אפשרות נוספת, היחמורים שימשו רק לסעודות המשתתפים בפולחן אך עצמותיהם הובאו כתרומת מנחה למילוי מזבח האבנים בשיירי סעודות הקודש. כמו כן, נמצאו באתר עצמות בודדות של מספר מיני חיות בר קטנות, כקיפוד, ארנבת, סמור משויש, זוחלים ועופות. ייתכן שאלה מתו באתר לאחר נטישתו (אינטרוסיביים)
חלק גדול (כשליש) משברי העצמות שנמצאו במבנה המרכזי שרופות, בניגוד לאחוזי השריפה הנמוכים ברוב אתרי היישוב מאותה תקופה, אולי בהתאם לפעילות של העלאת קורבנות.
נמצאו באתר שתי חרפושיות (חותמות מצריות) המתארכות את המבנה לרבע האחרון של המאה ה-13 לפנה"ס ובייחוד לתקופתו של רעמסס השני, אשר מתאימות ליתר הממצאים (חרסי שפת הצווארון למשל) המתארכים את המזבח לראשית תקופת הברזל ה-I בנוסף נמצאו באתר אף עגילים בעלי סגנון מצרי וקוביות גורל (מה שמתאים להלכה הדורשת לבחור את מבצע ההקרבה בגורל).
האתר כולו שוכן בתור מתחם שנראה כמתחם פולחני כללי בצורת כף רגל. מתחמים דומים מאותה התקופה אשר היו בנויים בצורת כף רגל ונחשדו כמקודשים גם הם נמצאו באופן דומה גם בכמה מקומות בבקעת הירדן. על פי זרטל, מכאן בא הביטוי התנ"כי "עלייה לרגל".
המבנה נמצא גנוז באדמה ולא הרוס ומנותץ כשם שיש להרוס את מזבחות הכנעניים לפי ציווי התורה. בימי חזקיהו ויאשיהו נגנזו מזבחות ישראליים מחוץ לירושלים, בתל ערד ובתל שבע.
המבנה המרכזי מרובע, בניגוד למבנים הכנענים המקובלים בחפירות ארכאולוגיות מאותה תקופה ומאותו אזור, שהם עגולים.
במספר בורות גניזה, ומסביב למזבח בכלל, נמצאו פיסות טיח, אותן ניתן לקשור לצו של משה לסוד אבנים בשיד (שמות כ, כא) לשם כתיבת התורה עליהן, בסמוך לצו המורה על בניית המזבח.
האתר מכיל כמה וכמה מאפיינים המתאימים לאתר ישראלי ולא כנעני - היעדר עצמות חזיר ופסלי אלוהויות (כנענים, מצריים ובכלל) וקנקני שפת צווארון.
הרב יואל בן נון כתב מאמר הלכתי בו הוא מוצא סימנים רבים נוספים שמזבח זה נבנה על פי ההלכה, ביניהם: חומה מקיפה את המזבח במקביל לקלעים שבמשכן, ה"יסוד" איננו מקיף את כל הצדדים, כבש כפול למזבח וליסוד, ריוח בין ה"יסוד" למזבח, שתי מערכות של אש, משטחים חלקים שנמצאו מסביב למזבח ושימשו אולי כבסיס לשחיטה, מתקנים שונים נוספים הצמודים למערב הכבש וגובה מוערך בכ-10 אמות.
גם היותו של המזבח חלול היא מאפיין של מזבחות ישראלים. כך אפשר להבין שהעפר שנמצא שפוך סביבות המזבח מילא אותו בעת ההקרבה, ובעת גניזת האתר שפכו את העפר החוצה ומילאו את המזבח באפר הקרבנות.
לדברי זרטל, המסקנות מהחפירה בהר עיבל לגבי ראשית ישראל והאמינות של חלקו הקדום של המקרא, מרחיקות לכת: ”אם עמד מזבח עולה בהר עיבל ונערך בו 'טקס יסוד'...הדבר מאשש את המסורת בספר דברים ובספר יהושע,...(ומעיד) על גיבוש לאומי ודתי של שבטי ישראל מיד עם תחילת ההתנחלות”.