stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנס פון מארי
קורות חייו

מארי נולד למשפחה בנקאים באלברפלד, חלק מוופרטל בגרמניה. בשנת 1847 עברה משפחתו לקובלנץ, שם התחנך בגימנסיה. בשנים 1853–1855 למד באקדמיה בברלין, ובשנת 1854 נכנס לסטודיו של הצייר והדפס קרל שטפק. הוא שירת בצבא בשנים 1855–1857, ולאחר מכן עבר למינכן שם פגש את פרנץ פון לנבאך.
בתקופתו במינכן התרכז בעיקר בציור פורטרטים. בשנת 1864 הרוזן אדולף פון שק שלח את מארי ואת לנבאך לאיטליה כדי להעתיק ציורים של ציירים ותיקים. באיטליה התיידד עם תאורטיקן האמנות קונרד פידלר, שלימים הפך לפטרונו, והפסל אדולף פון הילדברנד.
בשנת 1869 ביקר יחד עם פידלר בצרפת, הולנד וספרד. הוא שירת בצבא במלחמת צרפת–פרוסיה (1870-71) ולאחר מכן התגורר בברלין ובדרזדן. בשנת 1873 הוא עיטר את קירות הספרייה של המכון הגרמני הזואולוגי הימי שנבנה בנאפולי, איטליה.
ציורי הקיר מורכבים מחמש סצנות המתארות דמויות בנופים, שהוגדרו במסגרת של קישוטים שתוכננו על ידי הילדברנד. אין להם שום תוכנית סימבולית או מיתולוגית ספציפית, ונועדו פשוט לבטא, כלשונו של מארי את עצמו – את שמחת החיים בים ובחוף. בשנה שלאחר מכן עבר לפירנצה, שם התוודע לאנסלם פוירבך וארנולד בוקלין, שני חברים מובילים בקבוצת האמנים האינטלקטואלים הגרמנים שברומא.
הוא פנה יותר ויותר לנושאים מיתולוגיים ופיתח טכניקה מורכבת ואינדיבידואלית, שצבע יתר על המידה על טמפרה בשכבות של שמן ויצר עומק צבע בשונה לגמרי מהגוונים השקטים ששימשו את עמיתו פוירבך.
בשנות השמונים של המאה ה-19 מארי צייר טריפטיכיות מונומנטליות – כמו פסק הדין של פריז, שלושה קדושים על סוסים. במהלך תקופה זו הוא גם הפיק ציורים מיתולוגיים קטנים יותר וכמה דיוקנאות.
הוא בילה את השנים האחרונות של חייו ברומא, בתמיכתו של פידלר. הוא נפטר שם בשנת 1887, בגיל 49, ונקבר בבית העלמין הפרוטסטנטי.
בשנת 1935 נגנב הציור Die Labung על ידי המשטר הנאצי. בשנת 1980 הוא הגיע לרשות מוזיאון ויסבאדן. על מנת להשלים את פרויקט המוזיאון לזיהוי השוד הנאצי ולהחזירו ליורשים הלגיטימיים – המוזיאון המשיך להציג רק את החלק האחורי של העבודה, עד שאספו מספיק כסף באמצעות תרומות כדי לקנות אותה בסוף אותה שנה.
הערות שוליים

↑  German Masters of the Nineteenth Century: Paintings and Drawings from the Federal Republic of Germany, libmma.contentdm.oclc.org (באנגלית)
↑  Fritz Novotny, Painting and sculpture in Europe, 1780-1880, Harmondsworth, Penguin, 1971, ISBN 978-0-14-056120-3
↑  FOCUS Online, Die Suche nach Nazi-Raubkunst in Museen, FOCUS Online (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302319605171  PLWABN: 9810631042705606  BIBSYS: 90116418  BnF: cb11940823j (data)  CANTIC: a11966531  GND: 118577662  ISNI: 0000 0000 8343 1068  KulturNav: c62d8039-b0ac-4842-903d-ad352d414b0d  LCCN: n83204518  NKC: xx0173328  NTA: 070727791  RKD: 52556  SELIBR: 299183  SNAC: w64q8c6k  SUDOC: 027346544  ULAN: 500014099  VcBA: 495/32447  VIAF: 40170629   WorldCat (עם VIAF): 40170629
הפשיטה על מוצב החרוט

הפשיטה על מוצב החרוט היא פשיטה של כוחות צה"ל שהתרחשה ב-25 באוקטובר 1968, במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
מטרות המבצע היו הריסת מוצב החרוט, אשר נקרא כך על שום מבנה בצורה זו שהיה בשטחו, של הצבא הירדני, בירדן ממנו יצאו תקיפות מחבלים תדירות כנגד על קיבוצי אשדות יעקב וכנגד סיורי צה"ל שלאורך הירמוך. נוסף על כך סייעו חיילי המוצב למחבלים במתן מודיעין, מחסה וסיוע. במבצע השתתפו לוחמי סיירת גולני, פלוגת טנקים מחטיבה 7 ולוחמי שייטת 13. על סיירת גולני ובראשה מפקדה, סרן אורי שגיא, הוטלה המשימה להשתלט על מוצב החרוט ולפוצצו. על לוחמי חטיבה 7 הוטל לחפות על הסיירת באש טנקים.
מהלך הפעולה

הפשיטה נערכה בלילה כדי לשמור על יתרון ההפתעה לכוח הפושט. לאחר שכוחות הסיירת, בפיקוד שגיא, צלחו את נהר הירמוך, באמצעות סירות גומי אותן השיטו לוחמי שייטת 13, והתמקמו בעמדות המתנה, נשלח סיור צה"ל למטרת גירוי המחבלים לפתיחה באש. לאחר שהמחבלים החלו לירות לעבר הסיור הוא נסוג ואילו כוח סיירת גולני נע דרך מטע בננות שבשטח ירדן, עבר בזחילה את תעלת הע'ור דרך מעברים תת-קרקעיים, כדי שלא להתגלות לעיני חיילי מוצב החרוט. בעת שיצאו הלוחמים מן המעברים שמתחת לתעלה, הבחינו במחבלים הנמלטים. כוח הסיירת ירה לעברם ופתח במרדף אולם הם חמקו. דומה כי כמה מן המחבלים נפצעו בחילופי האש, משום שבסריקה נמצאו כתמי דם. כוחות הצבא הירדני פתחו באש ארטילרית ואף ירו פצצות תאורה כדי לנסות ולזהות את הכוח התוקף. במקביל לתנועת לוחמי הסיירת לעבר המוצב פתחו לוחמי חטיבה 7 באש טנקים לעבר היעדים, אולם האש הייתה לא מדויקת.
כוח הסיירת התפצל לשני כוחות, אשר תקפו במקביל, כשהם נסמכים על כוח חיפוי מן הסיירת, שמוקם בטרם ההסתערות, ופתח באש מקלעים על היעדים. בעוד כוח אחד כבש את המוצב הקטן הסמוך, הוביל אורי שגיא את עיקר הכוח בלחימה לכיבוש מוצב החרוט. כוחות הסיירת הטמינו מטעני חבלה במוצב הקטן ובמוצב החרוט ופוצצו אותם. מן האש שירו החיילים הירדניים נפצעו ארבעה חיילים ובהם סגן רוני שרון, מפקד צוות בסיירת, אשר נפצע קשה ומאוחר יותר מת מפצעיו. הכוח נסוג תחת אש נק"ל וארטילריה לעבר נהר הירמוך, צלח אותו על גבי סירות הגומי, ושב לשטח ישראל.
תוצאות הפעולה

מוצב החרוט ומוצב קטן הסמוך אליו הושמדו. מספר חיילים ירדניים נהרגו ומספר מחבלים נפצעו. אבדות צה"ל במבצע היו חייל אחד הרוג ושלושה חיילים פצועים.
לקריאה נוספת

אורי שגיא, "אורות בערפל". תל אביב, ידיעות ספרים, 1998, עמודים 116–118.
זאב דרורי, אש בקווים: מלחמת ההתשה בחזית המזרחית 1970-1967, הוצאת מודן, 2012, עמ' 169.
אלישיב שמשי, "ממני תראו וכן תעשו", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2016, עמודים 171–182.
הערות שוליים

↑  אורי שגיא, "אורות בערפל". תל אביב, ידיעות ספרים, 1998, עמוד 22.
↑  אורי שגיא, "אורות בערפל". תל אביב, ידיעות ספרים, 1998, עמוד 116.
↑  גל פרל, "אם האנשים אינם מאחורינו, אנחנו ניכשל", הבלוג על הכוונת, ‏ 7 בדצמבר 2012.
↑  אבי צור, "היינו קרובים להסכם עם סוריה הרבה יותר ממה שהציבור יודע", ריאיון עם האלוף אורי שגיא, "ביטאון הלוחם", ‏ אפריל 2010 - גיליון 222, כפי שהועלה באתר "תנועה לשלום ישראל-סוריה", אורי שגיא: "רגע קשה במיוחד היה ב־69', כשהייתי מפקד סיירת גולני. פשטנו על מוצב ירדני שממנו יצאו פיגועים לעבר עמק בית שאן ועמק הירדן. פעולה קשה, היו לנו נפגעים. ביצענו את המשימה, אבל היה קרב קשה. איבדתי שם מפקד צוות מצטיין, קצין מקיבוץ גבת בשם רוני שרון".
↑  אורי שגיא, "אורות בערפל". תל אביב, ידיעות ספרים, 1998, עמוד 117.
המפלים הגדולים (נהר הפוטומק)

| --- | --- |
המפלים הגדולים של נהר הפוטומק
המפלים הגדולים של נהר הפוטומק
 מידע כללי
 מיקום:  הגבול בין מרילנד, לבין וירג'יניה, כ-23 ק"מ מוושינגטון הבירה במעלה הנהר
 נהר:  נהר הפוטומק
 סוג מפל:  גוש, מפוצלים
 גובה כולל:  23 מטר
 קואורדינטות:  38°59′51″N 77°15′09″W﻿ / ﻿38.9975°N 77.2525°W﻿ / 38.9975; -77.2525
 he
 
המפלים הגדולים של נהר הפוטומק (באנגלית: Great Falls Potomak River) הם סדרה של מפלים ואשדות על נהר הפוטומק, כ-23 קילומטרים במעלה הזרם מוושינגטון די. סי., על הגבול של מחוז מונטגומרי (אנ') במדינת מרילנד, ומחוז פיירפקס (אנ') במדינת וירג'יניה. נהר הפוטומק והמפלים עצמם נמצאים בתוך מרילנד, שכן גבולה של המדינה עוקב אחר הגדה הדרומית של הנהר.
גאוגרפיה וגאומורפולוגיה

המפלים נחשבים על ידי רבים לאחד המפלים הגדולים בארצות הברית. הנהר מתפצל מסביב לכמה איים משוננים וסלעיים, ומתנפץ דרך חללים צרים בכמה צלילוֹת ומפלים, תלוי באיזה ערוץ בדיוק מדובר. המפלים מורכבים מסִדרת אשדות מדורגים בגובה של כ-7 מטר, עם ירידה אנכית של כ-23 מטר (76 רגל) על פני מרחק של כ-קילומטר וחצי (במדרון של כ-1.6%).
נהר הפוטומאק מצטמצם ברוחבו מכ-330 מטר, ממש מעל המפלים, לרוחב שבין 20 ל-33 מטר, כשהוא זורם בעוצמה ובמהירות דרך ערוץ מָאתֶּר (אנ') הצר מאד, ובמרחק קצר מתחת למפלים. המפלים הגדולים של הפוטומק מציגים את קו המפלים התלול ביותר מבין כל נהרות מזרח ארצות הברית. כאשר יורד גשם כבד או שלג בקו פרשת המים במעלה הזרם, נגרמים שיטפונות של "מים לבנים" אשר "מטביעים" לחלוטין את הסלעים, ואף מאיימים על מרכז המבקרים של הפארק הסמוך. כשמפלס האוקיינוס עולה, עוצמת נפילת המפלים תפחת עקב ירידה אנכית קצרה יותר, וכמו כן הזרימה תואט. אם מפלס האוקיינוס יעלה על גובה המפלים, הזרימה תתהפך לחלוטין, וסחף ימלא את המפלים בקרקעיתם. עמוד בגדה של וירג'יניה, הרבה מעל ערוץ הנהר, מסמן את המפלס אליו הגיע הנהר במהלך השיטפונות בצפון-מזרח ארצות הברית בשנת 1936 (אנ'). שיא זה של שיטפון, התרחש ב-18–19 במרץ, ונגרם מהפשרה מהירה של שלג וקרח, יחד עם גשם זלעפות. בשיטפון הזה, ספיקת הנהר הייתה 275 מיליארד גלונים ליום לעומת ממוצע רב שנתי של בערך 7 מיליארד גלונים ליום.
גאולוגיה

הסלעים של המפלים הם בני כ-750 מיליון שנים, המתוארכים לתקופת הפרקמבריון המאוחרת. הסלעים הם מטמורפיים של גנייס, שיסט, ומטאקונגלומרטים (אנ'). על פי מחקר חדש שנערך על ידי גאולוגים מאוניברסיטת ורמונט, לפני כ-35,000 שנה הנהרות סוסקהאנה (אנ') ופוטומק, בהתאמה, החלו לחצוב את גְדול מפלי הפוטומק וערוץ ה-הולטווד (בפנסילבניה), זאת כאשר מפלס הים ירד בעידן הקרח האחרון, מה שגרם לפוטומאק לחתוך את העמק שלו. אגב תהליך זה, התרחש תהליך של נדידת הערוץ, אשר חשף את הטרסות עליהם מטיילים כיום המבקרים בפארק המפלים הגדולים.
תעלות עוקפות מפלים ואשדות

מסביב למפלים הגדולים נבנו מספר מערכות של תעלות. ניתן למצוא את שרידי תעלת פאטוומאק (אנ'), שנבנתה במאה ה-18, בצד של וירג'יניה. התעלה הוזמנה על ידי ג'ורג' וושינגטון, והייתה מורכבת ממערכת של חמישה "לוקרים", כדי לאפשר לדוברות להימנע מהמפלים. מאוחר יותר, תעלת צ'ספיק ואוהיו (אנ') נבנתה בתחילת המאה ה-19 בצד מרילנד של המפלים. בסופו של דבר, היא חיברה את מי הגאות של הפוטומאק עם קמברלנד, מרילנד.
המפלים הקטנים של הפוטומק

המפלים הקטנים של הפוטומק (אנ') היא סדרה קטנה של מפלים ונקראת ביחס למפלים הגדולים. הם ייחודיים במיקומם, בו נפגשות די.סי., מרילנד ווירג'יניה.
ראו גם

הרפרס פרי (וירג'יניה המערבית)
וייט'ס פרי
ביאורים

↑  ראו ביאור להלן:
↑  בכל האתרים הרלוונטיים מציינים את המפלים כמי שנופלים בערך 23 מטר (76 רגל) בסך הכל, אך נתונים טופוגרפיים מצביעים על כך שזה כמעט בלתי אפשרי. בערוץ הראשי של הנהר יש ירידה כוללת של כ-14.2 מטר, בעוד שלערוצים הקטנים יותר בצד המזרחי של האי אולמסטד (אנ') יש ירידה כוללת מעט גבוהה יותר, אך באורך זרימה ארוך, ופחות תלול מהערוץ הראשי. לא ברור מהיכן מקורו של המספר 23 מ' (76 רגל), אבל סביר להניח שהוא מושפע לפחות חלקית מנוכחות הסכר ממש במעלה הזרם של המפלים, שמסיט חלק מהנהר לתוך תעלות צ'ספיק ואוהיו (אנ'). גם אם לוקחים בחשבון את גובה הסכר, ניתן להסביר ירידה מצטברת של 76 רגל רק על ידי נסיעה של 1.8 מייל במורד הזרם מהסכר (או אם לא כולל את הסכר, למעלה מ-2 מייל במורד הזרם מראש המפלים.). סימוכין: בסיס הנתונים העולמי למפלים
↑  שנבנה מסיבה זו על כלונסאות.
הערות שוליים

↑  Great Falls - Montgomery County, Maryland, United States, World Waterfall Database
1 2 3 4  Robert Simmon, Great Falls of the Potomac, NASA Earth Observatory
↑  Great Falls of the Potomac, National Park Service
↑  Great Falls - Floods, National Park Service
↑  Potomac Basin Facts, ICPRB - Interstate Commission on the Potomac River Basin
↑  Geology of Potomac Heritage National Scenic Trail, National Park Service - Potomac Heritage
↑  Lynda Majarian, Geologists Discover Water Cuts Through Rock at Surprising Speed, NASA Earth Observatory, July 22, 2004
↑  Luke Reusser et al., 2004, Late Pleistocene Bedrock Channel Incision of the Lower Susquehanna River: Holtwood Gorge, Pennsylvania, University of Vermont.
↑  The Patowmack Canal, The National Park Service
↑  Chesapeake & Ohio Canal - History & Culture, The National Park Service
↑  August Croft, Where Does the Potomac River Start?, A-Z-Animals.com, October 14, 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543947005171  LCCN: sh87005231  NARA: 10042434  VIAF: 315144249   WorldCat (עם VIAF): 315144249
הנס פון בזלר

| --- | --- |

הנס פון בזלר
 לידה:  27 באפריל 1850 גרייפסוואלד, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892)
 פטירה:  20 בדצמבר 1921 (בגיל 71) פוטסדאם, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר
 מקום קבורה:  Invalids' Cemetery 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  גימנסיום פרידריך-וילהלם 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1868–1910   1914 – 1918
 דרגה:   גנרל-אוברסט
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-6   מפקד קורפוס המילואים ה-3   המושל הצבאי של פולין
 פעולות ומבצעים
 מלחמת צרפת–פרוסיה   מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 פור לה מריט
 
הנס הרטוויג פון בזלר (בגרמנית: Hans Hartwig von Beseler;‏ 27 באפריל 1850 – 20 בדצמבר 1921) היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

פון בזלר נולד בגרייפסוואלד ב-27 באפריל 1850 לגאורג פון בזלר שהיה פרופסור למשפטים באוניברסיטת גרייפסוואלד. בשנת 1868 התגייס פון בזלר לצבא הפרוסי, ולחם במלחמת פרוסיה צרפת. לאחר מכן מילא פון בזלר בצבא תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1903 מונה למפקד הדיוויזיה ה-6, ובשנת 1904 מונה למפקח הכללי על ביצורי גרמניה. בשנת 1910 פרש לביתו.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון בזלר למפקד קורפוס המילואים ה-3 שהיה חלק מהארמייה הראשונה ולחם בחזית המערבית. הקורפוס בפיקודו נטל חלק בקרבות מונס ולה קאטו, והשתתף במצור על אנטוורפן. לאחר כניעת אנטוורפן לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב איפר הראשון במסגרת הארמייה הרביעית. באביב 1915 הועבר לחזית המזרחית יחד עם מקס פון גלוויץ, וניהל בהצלחה את המצור על נובוגאורגייבסק. ב-27 באוגוסט 1915 מונה למושל הצבאי של פולין, ובתפקידו זה נשאר עד סוף המלחמה. פון בזלר שניסה ליצור אהדה בקרב הפולנים למען מעצמות המרכז, הורה ששפת הלימוד באוניברסיטת ורשה תהיה פולנית, וכן נתן ידו לניהול המועצות המקומיות על ידי הפולנים המקומיים, אך נכשל במטרתו, משום שהעם הפולני ראה בניצחון מדינות ההסכמה את הדרך הטובה ביותר לעצמאות.
ב-11 בנובמבר 1918 הותקף חיל המצב הגרמני בוורשה על ידי הלאומנים הפולנים ופורק מנשקו. פון בזלר הצליח לברוח כשהוא מחופש לגרמניה, והתגורר בפוטסדאם, שם התגורר כאדם שבור ומאוכזב עד מותו ב-20 בדצמבר 1921.
ראו גם

הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
ממלכת פולין (1916–1918)
הנס פון טטאו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בנובמבר 1888 באוצן, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  30 בינואר 1956 (בגיל 67) מנשנגלדבך, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1909–1945 (כ־36 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-24   מפקד הדיוויזיה ה-604
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
הנס פון טטאו (בגרמנית: Hans von Tettau;‏ 30 בנובמבר 1888 – 30 בינואר 1956) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון טטאו נולד ב-30 בנובמבר 1888 בבאוצן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס פון טטאו לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-105 (הסקסוני המלכותי ה-6 - וילהלם השני, מלך וירטמברג), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-16 באפריל 1915 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 באוגוסט 1917 הוא הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון טטאו לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בנובמבר 1930 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-101, וב-1 באפריל 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

במהלך המערכה בפולין לחם פון טטאו עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-14, וב-1 במרץ 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. במהלך המערכה על צרפת שוב לחם פון טטאו עם הרגימנט שבפיקודו, וב-14 ביוני 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-24. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-4 במסרת הארמייה ה-17, והשתתפה בקרב אומן ובקרב קייב, ולאחר מכן אף השתתפה במצור על סבסטופול כחלק מהארמייה ה-11. באוגוסט 1942 הועברה הדיוויזיה לגזרה הצפונית, שם לחמה כחלק מהארמיות ה-16 וה-18 לסירוגין. ב-1 במרץ 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-5 במאי הוענק לו על פעולותיו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-3 בספטמבר 1942 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בספטמבר 1943 הוא מונה למפקד מחנה הדרכה בהולנד, ובמהלך הקרב על ארנהם הוא פיקד על צוות קרב שהוקם מכוחותיו. ב-4 בנובמבר 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-604, ובאמצע ינואר 1945 הוא מונה למפקד צוות קרב בקולברג. ב-16 במרץ 1945 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-5 באפריל הוא קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים. בסוף המלחמה נפל פון טטאו בשבי בעלות הברית.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בשנת 1947 השתחרר פון טטאו מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר במנשנגלדבך ועסק שם בטקסטיל, עד מותו ב-30 בינואר 1956.
הנס פון זלמות

| --- | --- |

 לידה:  11 בנובמבר 1888 מץ, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  1 בינואר 1962 (בגיל 73) היידלברג, גרמניה המערבית 
 מקום קבורה:  ויסבאדן 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1907–1945 (כ־38 שנים)
 דרגה:   גנרל אוברסט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הקורפוס ה-30   מפקד הארמייה ה-17   מפקד הארמייה הרביעית   מפקד הארמייה השנייה   מפקד הארמייה הרביעית   מפקד הארמייה ה-15
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל-אוברסט הנס פון זלמות (בגרמנית: Hans von Salmuth;‏ 11 בנובמבר 1888 – 1 בספטמבר 1962) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון זלמות נולד ב-11 בנובמבר 1888 במץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-3 (המלכה אליזבת). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם בשורות הרגימנט בחזית המערבית, וב-24 בנובמבר 1915 הועלה לדרגת אובר-לויטננט. ב-18 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן, וב-9 בספטמבר 1916 מונה לתפקיד מטה בקורפוס המילואים ה-14. ב-1 בינואר 1917 הועבר לתפקיד מטה בדיוויזיית המילואים ה-35, וב-1 באפריל 1917, הועבר לתפקיד מטה בדיוויזיית הפרשים של המשמר. ב-1 באוגוסט 1917 הועבר לקורפוס ה-66, ולאחר מכן חזר לדיוויזיה ה-35. מספטמבר 1917 ואילך מילא פון זלמות תפקידי מטה בקבוצת הארמיות "הארכידוכס יוזף", בקבוצת הארמיות "לינסינגן", ובקבוצת הארמיות "אייכהורן", ומיולי 1918, במטה פיקוד המזרח. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון זלמות ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1927 מונה פון זלמות למפקד פלוגה 1 ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי), וב-1 בפברואר 1928 הועלה לדרגת מיור. ב-13 בינואר 1930 מונה לתפקיד מטה בדיוויזיה ה-1 של הרייכסווהר,. וב-1 בפברואר 1932 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. ב-1 באוקטובר 1932 מונה פון זלמות למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-12, וב-1 בדצמבר 1933 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-2 של הרייכסווהר. ב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 ביולי 1934 מונה לראש מטה הקורפוס ה-2. ב-1 באוגוסט 1937 הועלה פון זלמות לדרגת גנרל מיור, וב-1 באוקטובר 1937 מונה לראש מטה קבוצת הארמייה הראשונה. ב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ומונה לראש מטה הארמייה השנייה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה הפכה הארמייה השנייה לקבוצת ארמיות צפון, ופון זלמות השתתף עימה במערכה בפולין. ב-12 באוקטובר 1939 שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות B, ופון זלמות השתתף עימה במערכה על צרפת. ב-19 ביולי 1940 קיבל פון זלמות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-10 במאי 1941 מונה פון זלמות למפקד הקורפוס ה-30, ופיקד עליו במהלך מבצע ברברוסה, כחלק מהארמייה ה-11 במסגרת קבוצת ארמיות דרום. וב-27 בדצמבר 1941 פרש פון זלמות מתפקידו, והועבר לעתודת המילואים. ב-20 באפריל 1942 מונה פון זלמות למפקד הארמייה ה-17, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום. ב-6 ביוני 1942 מונה למפקד הארמייה הרביעית, וב-15 ביולי מונה למפקד הארמייה השנייה. ב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל אוברסט, וב-3 בפברואר פרש מתפקידו, והועבר שוב לעתודת המילואים. ב-1 ביוני 1943 מונה שוב למפקד הארמייה הרביעית, ופיקד עליה עד 31 ביולי 1943. ב-1 באוגוסט 1943 מונה למפקד הארמייה ה-15, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות D, והחל מינואר 1944 חלק מקבוצת ארמיות B. לאחר התמוטטות הכוחות הגרמניים בחזית המערבית, הודח פון זלמות מתפקידו ב-25 באוגוסט 1944 על ידי היטלר, ולא חזר למלא תפקיד פיקודי עד סוף המלחמה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בסוף המלחמה נפל פון זלמות בשבי האמריקאים, אך הועבר לברית המועצות, שם נשפט על פשעי מלחמה, ובסתיו 1948 נידון ל-20 שנות מאסר. ב-2 בפברואר 1951 הופחת גזר דינו ל-12 שנים, וב-23 ביולי 1953 שוחרר מבית המעצר לנדסברג. לאחר שחרורו התגורר פון זלמות בהיידלברג עד למותו ב-1 בינואר 1962.
הפרייקור של ליצו

|  פרטים |
| --- | --- |
 כינוי:  Schwarze Jäger 
 מדינה:  פרוסיה פרוסיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1813–1814 
 מלחמות:  המלחמות הנפוליאוניות 
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  לודוויג אדולף וילהלם פון ליצו 
 
סטודנטים מינה במדי הפרייקור של ליצו (פרדידנד הולדר, 1909)
חייל במדי היחידה
הפְרַייקוֹר (הכוחות החופשיים) של לִיצוֹ (בגרמנית: Lützowsches Freikorps, הפרייקור הליצואי) היו יחידת מתנדבים של צבא פרוסיה בהנהגת הגנרל לודוויג אדולף וילהלם פון ליצו (Lützow) אשר הוקם ולחם בשלהי המלחמות הנפוליאוניות (1813–1814).
לחימה

הקורפוס החופשי של ליצו הבדיל את עצמו מהמוני הצבא, בכך שהיה אגודה התנדבותית, שחבריה היו ראויים לציון בפעילות מעולה, באנרגיה וביזמות.  בניגוד לרבים מהצבא הסדיר, נאמנותם הייתה דווקא לגרמניה כולה מאשר לפרוסיה או לבית הוהנצולרן;  רבים מהם נשבעו לא לגזור את שערם ולא את זקנם עד שיגרשו את הצרפתים לגמרי מארצות גרמניה.  אף על פי כן, היה לה את האחוז הגבוה ביותר של עריקים בצבא פרוסיה, ולכן זכו ליחס של קרירות ניכרת על ידי המלך (שהיה הכל מלבד לאומן נלהב וממילא העדיף את חייליו הסדירים), ולא זכו להישגים צבאיים רבים יחסית.
גודלו הממוצע של הקורפוס היה 2,900 חיילי רגלים, 600 פרשים ו-120 ארטילריות, הגודל השתנה לאורך המלחמה.  הם נלחמו בקרבות רבים, הם פעלו תחילה באופן עצמאי בעורף הכוחות הצרפתיים, לאחר מכן כיחידה סדירה בצבאות בעלות הברית.  הם הפגינו גבורה רבה לאורך שארית המלחמה, והוכיחו מקור לעצבנות מתמדת לצרפתים, שהתייחסו אליהם בעוינות יוצאת דופן, נפוליאון עצמו התייחס למפקדם כאל שודדים.
היסטוריה

היחידה הוקמה ב-1813 וכללה בעיקר סטודנטים ואקדמאים מכל רחבי גרמניה אשר התנדבו ללחום כנגד נפוליאון בונפרטה הצרפתי. בשל העובדה כי לממלכת פרוסיה הייתה בעיה להחזיק ולתחזק את צבאותיה הסדירים, על המתנדבים היה לדאוג לעצמם לציוד ולביגוד, וכמו כן הם לא זכו לשכר בעבור שירותם. כך אומץ הצבע השחור כצבע מדיהם, שכן שחור היה הצבע היחידי שניתן היה לצבוע בו את בגדי האזרחים בצורה אחידה וללא כל גוון שונה. עיטורים אדומים נבחרו על מנת לסמן את דרגותיהם של החיילים, ובתוספת לכפתורי הפְּלִיז הזהובים לבשה היחידה סכמת צבעים של שחור-אדום-זהב, סכמה אשר הפכה למזוהה עם רעיונותיהם הרפובליקניים של הלוחמים וכיום היא סכמת הצבעים של דגל גרמניה.
גודלה של היחידה היה כ-2,900 רגלים, 600 פרשים ו-120 קני ארטילריה. היא לחמה בקרבות רבים, תחילה תוך זינוב בכוחות הצרפתיים הנסוגים ומאוחר יותר כיחידה סדירה כחלק מכוחות הקואליציה.
למרות גודלה הקטן, הפכה היחידה למפורסמת לאחר המלחמה, שכן הייתה זאת היחידה הבודדת אשר הורכבה מחיילים מכל רחבי גרמניה. הכוח התפרסם גם בשל חברותם ותמיכתם של אינטלקטואלים לאומנים כגון יוזף פון אייכנדורף ופרידריך לודוויג יאן. רבים ממשוחררי היחידה השתתפו בפסטיבל וארטרבורג הראשון בשנת 1817, תוך דרישה לאחדות גרמנית ולרפורמות דמוקרטיות, ועל כן הפכה סכמת הצבעים של מדיהם למזוהה עם הרעיונות הרפובליקניים שלהם. במהלך פסטיבל האמבך ב-1832 והמרידות הגרמניות של 1848 דגלים בצבעי השחור-אדום-זהב הונפו. צבעים אלו הוכרו כצבעים הלאומיים של גרמניה וכצבעי דגל גרמניה בשנת 1919 ושוב בשנת 1949.
טום בורווינקל

| --- | --- |

בורווינקל במדי שיקגו בולס, 1969
 לידה:  23 באוגוסט 1945 קליבלנד, אוהיו, ארצות הברית
 פטירה:  26 במרץ 2013 (בגיל 67) וילווברוק, אילינוי, ארצות הברית
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.13 מטרים
 מספר:  18
 מכללה:  אוניברסיטת טנסי
 דראפט:  בחירה רביעית, 1968 שיקגו בולס
 קבוצות כשחקן
 1968–1978:  שיקגו בולס
תומאס "טום" בורווינקל (באנגלית: Thomas "Tom" Boerwinkle; ‏23 באוגוסט 1945 – 26 במרץ 2013) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בקבוצת שיקגו בולס מליגת ה-NBA בין השנים 1968–1978. לאורך 10 עונותיו ב-NBA רשם ממוצעים כוללים של 7.2 נקודות, 9.0 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות

בורווינקל נולד בקליבלנד שבאוהיו, ובין השנים 1964–1968 למד באוניברסיטת טנסי. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1965/1966, שימש כמחליפו מהספסל של כוכב ליגת ה-ABA לעתיד רד רובינס, ובשתי העונות הבאות קלע 13.6 נקודות והוריד 10.7 ריבאונדים למשחק כסנטר הפותח של קבוצתו. בעונת 1966/1967 הוביל את טנסי להישגה הגדול ביותר עד אז – העפלה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen).
קריירה מקצועית

בדראפט ה-NBA‏ 1968 נבחר בורווינקל על ידי שיקגו בולס בבחירה הרביעית, אחרי אלווין הייז, וס אנסלד ובוב קאופמן. ב-4 עונותיו הראשונות בשיקגו היה אחד משחקניה המובילים, לצדם של בוב לאב, ג'רי סלואן וצ'ט ווקר, ולאורך התקופה העמיד ממוצעים של 9.5 נקודות, 12.2 ריבאונדים ו-3.4 אסיסטים למשחק. במשחק מול פיניקס סאנס ב-8 בינואר 1970 אסף 37 ריבאונדים, ובכך קבע את שיא המועדון. בתחילת עונת 1972/1973 נפצע בורווינקל בברכו, ומאז ועד לסיום הקריירה שימש בעיקר כשחקן ספסל, ותרם 4.9 נקודות ו-5.8 ריבאונדים בממוצע למשחק בלבד. לקראת פלייאוף 1975 תפס את מקומו של נייט ת'ורמונד בחמישייה הפותחת, ובשתי סדרות הפלייאוף מול קנזס סיטי קינגס וגולדן סטייט ווריורס הפתיע לטובה עם ממוצעים של 8.2 נקודות, 12.7 ריבאונדים ו-4.2 אסיסטים למשחק.
בסיום עונת 1977/1978 שוחרר בורווינקל מהבולס ופרש ממשחק, בגיל 32. בעת פרישתו ניצב במקום הראשון בתולדות המועדון בסך ריבאונדים בקריירה (5,745), במקום השלישי באסיסטים (2,007) ובמקום השישי בנקודות (4,596). לקראת סיום עונת 1997/1998 עקף מייקל ג'ורדן את בורווינקל כ"מלך הריבאונדים" של הבולס.
ב-26 במרץ 2013 נפטר בורווינקל בעיירה וילווברוק שבאילינוי, לאחר שלקה בתסמונת המיאלודיספלסטית, בגיל 67. בהספדו לבורווינקל, אמר עליו חברו לקבוצה בוב לאב: "מחצית מהסלים שקלעתי הגיעו ממסירות שלו. הוא אחד המוסרים הטובים ביותר אי פעם מעמדות הפנים".