stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה

המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה החלה ב-10 במאי 1940, ארכה כחודש וחצי, ובמהלכה פלשה גרמניה הנאצית לצרפת ולארצות השפלה, והכניעה אותן.
המתקפה הגרמנית שמה קץ לתקופת "המלחמה המדומה", שהחלה בראשית ספטמבר 1939, ובה עמדו צבאות הצדדים היריבים בחזית המערב זה מול זה ללא לוחמה פעילה, כשהם מחופרים מאחורי שני קווי ביצורים, קו מאז'ינו בצד הצרפתי וקו זיגפריד בצד הגרמני.
ניתן לחלק את המערכה לשני שלבים עיקריים. בשלב הראשון של המתקפה הגרמנית, ששם הקוד שלו היה "Fall Gelb" ("מקרה צהוב"), בוצע מאמץ התקפי משני נגד ארצות השפלה, במטרה למשוך לאזור זה את היחידות הניידות המובחרות של הצבא הצרפתי ואת כוח המשלוח הבריטי. במקביל התבצע המאמץ הגרמני העיקרי באזור הארדנים. עיקר הכוח המשוריין של הצבא הגרמני הבקיע דרך מערך ההגנה הצרפתי על הנהר מז, ולאחר מכן פנה דרום-מערבה, הגיע עד חוף תעלת למאנש, וכיתר את הכוחות הצרפתיים והבריטיים בבלגיה ובצפון-מערב צרפת. חלק ניכר מכוח המשלוח הבריטי וחלק מהכוחות הצרפתיים המכותרים הצליחו לחצות את התעלה דרך נמל דנקרק, ולהימלט מהכוחות הגרמנים במסגרת מבצע דינמו.
השלב השני של המתקפה הגרמנית, ששם הקוד שלו היה "Fall Rot" ("מבצע מקרה אדום"), החל ב-5 ביוני 1940. הכוח העיקרי של הצבא הגרמני תקף דרומה, הבקיע בזמן קצר את מערך ההגנה הצרפתי החדש, שהתבסס על הנהר סום, כבש את הבירה פריז, איגף את ביצורי קו מאז'ינו ותקף אותו מעורפו. איטליה הכריזה מלחמה על צרפת ב-10 ביוני, אך הכוח הפולש האיטלקי לא הגיע להישגים משמעותיים.
המערכה הסתיימה בכניעת הצבא הצרפתי. צרפת חולקה לשטח כיבוש גרמני בצפון ובמערב, שטח כיבוש איטלקי זעיר בדרום-מזרח, ושטח שכונה צרפת של וישי שבו שלטה ממשלה של משתפי פעולה עם גרמניה בראשות אנרי פיליפ פטן ופייר לאוואל. ב-10 בנובמבר 1942 נכבש גם שטח זה על ידי הגרמנים, ונותר בידם עד נחיתת בעלות הברית בנורמנדי ביוני 1944, וכיבוש השטח שנכבש על ידי הגרמנים ב-1944 וב-1945.
במערכה על צרפת הגיע הוורמאכט לשיאו. תורת הלוחמה הממוכנת החדישה שלו, הבליצקריג, הביאה לתבוסה מכרעת של צבא צרפת, שנחשב לאחד הצבאות החזקים בעולם, ושל חיל המשלוח הבריטי, בתוך שישה שבועות. היטלר היה לאדונה של אירופה היבשתית, מחוף האוקיינוס האטלנטי ועד גבולה של ברית המועצות. הייתה זו אחת מנקודות השפל של המלחמה עבור בעלות הברית, כאשר נראה היה שאין כוח בעולם המסוגל לעמוד בפני צבא גרמניה הנאצית. הישגים צבאיים אלו של הוורמאכט לא מונפו לכדי הישג מדיני. היטלר לא הצליח להכניע את בריטניה, או לאלץ את הבריטים לחתום על הסכם שביתת נשק עם גרמניה, בטרם תקף את ברית המועצות כשנה לאחר מכן, ובטרם הצטרפה ארצות הברית למלחמה. למרות זאת, המערכה על צרפת נחשבת אחת המערכות הצבאיות המכריעות בהיסטוריה הצבאית המודרנית, והניצחון בה נחשב אחד ההישגים הגדולים של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
אירועים מקדימים > יחסי המדינות

התקופה המודרנית ראתה מספר מערכות של שפיכות דמים לפני מלחמת העולם השנייה. מן הראשונה, מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870, יצאה גרמניה המאוחדת עטורת ניצחון. צרפת איבדה את קיסרותה השנייה, את מעמדה כמעצמה מובילה ביבשת, ושטחים נרחבים בצפון-מערבה. מן השנייה, בחזית המערבית של מלחמת העולם הראשונה, ניצחה צרפת, החזירה לעצמה את השטחים שאיבדה, וכפתה תנאי כניעה משפילים על גרמניה. אך דור שלם אבד בחפירות המלחמה, והרפובליקה הצרפתית השלישית איבדה את דרכה. בצד תחושת אמונה בלתי מעורערת בכוחו של הצבא הצרפתי, בגאונותם של מפקדיו, ובעליונות כלי נשקו, רווחו דעות תבוסתניות והלכי רוח שראו במניעת המלחמה העתידית מטרה עליונה, שבשמה ניתן להקריב כל קרבן מדיני. אל מול השחיתות והפילוג שאפיינו את הרפובליקה השלישית בימיה האחרונים, עלתה לשלטון בגרמניה המפלגה הנאצית שהחלה בהכנות ממשיות למלחמה, ומטרתה המוצהרת הייתה הסרת כבלי הסכם ורסאי.
הסכם מינכן, שעליו חתם ראש הממשלה הצרפתי אדואר דאלאדיה אצל הפיהרר אדולף היטלר, היווה נקודת שפל במדיניות הצרפתית בשנים שקדמו למלחמה. אחרי כיבוש צ'כוסלובקיה בידי היטלר, ברור היה כי פניו מועדות למלחמה. הדוקטרינה הצבאית הרווחת בצרפת הייתה של הגנה נייחת. היטלר, מצידו, הקשיב לאנשים כהיינץ גודריאן, שפיתחו תורת לחימה התקפית וניידת, תוך שימוש בכלי הלחימה החדשים שבאו לעולם במלחמת העולם הראשונה - מטוסי קרב וטנקים. גרמניה הלכה והתחמשה והכינה עצמה ללחימה זה שנים, שנים שבוזבזו על ידי צרפת בוויכוחים פנימיים ובמדיניות פייסנית.
האידאולוגיה הנאצית ראתה במזרח את מרחב המחיה שנועד לעם הגרמני. צרפת הייתה מבחינת הנאצים אויב משני, אך היטלר רצה לצאת לקרב נגד ברית המועצות כשבריטניה לצדו וצרפת נתונה למרותו. העם הגרמני ראה בשנות ההשפלה של הנוכחות הצבאית הצרפתית על אדמת גרמניה בחבל הריין, בשילומים שנכפו בהסכם ורסאי ובהשפלה הצבאית והמדינית שהייתה כרוכה בהסדרים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, הצדקה מספיקה ללחימה נוספת מול צרפת. אל המלחמה הגיעו הצדדים באופן שלא היה לרוחם. היטלר הגיע אליה כשהוא חתום על חוזה לאי-תקיפה עם ברית המועצות, שעמד בניגוד לאידאולוגיה שלו, וכשצבאו דורש עוד זמן נוסף להכנות. צרפת הגיעה אל המלחמה כשצבאה אינו מוכן, כשהיא במצב של פיצול פנימי, וכשקולות של תבוסתנות קוראים לה לשיתוף פעולה עם גרמניה.
אירועים מקדימים > מתקפת הסאר והמלחמה המדומה

ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה הנאצית לפולין, במהלך שהביא לפרוץ מלחמת העולם השנייה. צרפת ובריטניה, שהיו בברית עם פולין, ראו עצמן מחויבות לסייע לה. במצב שבו מרבית הצבא הגרמני שעט אל עבר הנהר ויסלה במזרח, ייתכן שניתן היה בפעולה החלטית לפרוץ במערב ולהגיע להישגים על אדמת גרמניה. אך גורמים צבאיים, ובראשם ראש המטה הכללי הצרפתי מוריס גמלאן, הסתייגו מפעולה. כדי לעמוד במחויבות כלפי פולין, ולו באופן פורמלי, יצא הצבא הצרפתי למתקפה. עד 12 בספטמבר התקדמו 9 דיוויזיות צרפתיות לעומק שמונה קילומטרים, עד תחילת ביצורי קו זיגפריד בחבל הסאר, וכבשו ללא התנגדות אזור חסר משמעות וריק מאדם. לאחר כניעת פולין שבו הכוחות לגבול הצרפתי. עד 4 באוקטובר הסתיימה המתקפה ללא תוצאות מעשיות כלשהן. מפקד אזור הגבול המערבי של גרמניה, הגנרל וסטפאל, העריך כי בשלב זה הוחזק הגבול על ידי עשרים וחמש דיוויזיות לא איכותיות, ללא שריון, וחימושן הספיק לשלושה ימי לחימה.
עתה השתררה תקופה של חוסר פעילות שנקראה "המלחמה המדומה" (בגרמנית "Sitzkrieg" ובצרפתית "Drôle de guerre"). מפקדי הצבא הצרפתי והבריטים קיוו כי הזמן שיעבור עד מתקפתו הבאה של היטלר יאפשר להם להכין את צבאותיהם למלחמה ולהתחמש, עד שצבאם יהיה שווה בכוחו לוורמאכט. היטלר קיווה כי מעצמות המערב יכירו בתוקף כיבושיו במזרח, יעשו עמו שלום, ויצאו לצדו למלחמה נגד ברית המועצות. הדבר נראה הכרחי, שכן מלאי חומרי הגלם של גרמניה היה נמוך ברמה קריטית, וכך גם יתרות מטבע החוץ שלה. היטלר היה תלוי עתה בברית המועצות - מצב שהיה לא נוח מבחינה אידאולוגית ומסוכן מבחינה מעשית. ב-6 באוקטובר 1939 נשא היטלר נאום ברייכסטאג בו קרא לשלום, וטען כי "ראש מאמציי היה לפטור את יחסינו עם צרפת מכל שמץ של רצון רע ולעשותם נסבלים לשתי האומות... לגרמניה אין שום תביעות נוספות מצרפת... תמיד הבעתי לצרפת רצוני לקבור לעד את איבתנו הישנה ולקרב יחד את שתי האומות האלה שלשתיהן עבר מפואר כל כך...". התגובה הצרפתית והבריטית לנאום הייתה דחייה. אך במקביל, ובטרם נשא נוויל צ'מברלין את נאומו בפרלמנט הבריטי ב-12 באוקטובר, נתן היטלר ב-9 באוקטובר הוראה למפקדי צבאו להכין מתקפה במערב, היא "הוראה מס' 6" ‏- "Führer Anweisung N°6".
האסטרטגיה הגרמנית > הוראת הפיהרר מס' 6

כאשר נתן היטלר ב-9 באוקטובר את "הוראת הפיהרר מס' 6", סברו מנהיגי צבאו כי המתקפה במערב יכולה להתרחש לכל המוקדם בשנת 1942. היטלר עצמו סבר כי אין להשתהות, וכי על המתקפה להתחיל בתוך שבועות ספורים. "עקרון המנהיג" חייב את ראשי ה-OKH (מפקדת כוחות הצבא היבשתיים), פרנץ האלדר וולטר פון בראוכיטש, לציית להוראותיו. כאשר מפקדי הצבא דיברו על מחסור בפלדה ובתחמושת, הנחה אותם היטלר במילים פשוטות להגיש תוכנית מבצעית לכיבוש ארצות השפלה וצפון צרפת ולהביס חלק גדול של הצבא הצרפתי, כדי ליצור בסיס למתקפה העתידית על בריטניה. התקפה זו אמורה הייתה להיערך עוד בשנת 1939. היטלר התעלם מהנייטרליות של בלגיה והולנד, נייטרליות אותה הבטיח פעמים רבות לכבד, ממזג האוויר הצפוי בעונת החורף, שעשוי להשפיע על האפקטיביות של הכוח האווירי הגרמני, ומזמן ההתארגנות מחדש הדרוש לדיוויזיות הפאנצר שזה עתה סיימו את כיבושה של פולין. לאחר שהביעו את הסתייגותם, ניגשו ראשי המטה הכללי, בראשות הגנרל פרנץ האלדר לשרטוט תוכנית המבצע, על פי הנחיות כלליות שהעביר להם היטלר ב"הוראה מס' 6" ובעל פה.
הנחת היסוד, הן של היטלר והן של הפיקוד הבריטי והצרפתי, הייתה כי המלחמה לא תיערך בצורה של מתקפה חזיתית על קו מאז'ינו. מרחבי השפלה של פלנדריה והולנד נראו מתאימים לתמרוני השריון המורכבים שחזו הצדדים, וזאת ממספר סיבות. המכשול המלאכותי של קו מאז'ינו נפסק בגבול בלגיה, הן מסיבות פוליטיות, שכן הצרפתים לא רצו לתת לבלגים את התחושה כי הם נמצאים מעברו הלא מוגן של הקו החוסם את הגרמנים, והן מסיבות טקטיות. ההערכה הכללית הייתה כי יער הארדנים הוא מכשול בלתי עביר לשריון, היוצר חסימה טבעית השווה באיכותה לחסימה המלאכותית של קו מאז'ינו. מסיבה זו היה ברור כי כל מתקפה השואפת להגיע להישגים על אדמת צרפת, צריכה לעבור דרך בלגיה אל צפון צרפת. גם מבחינת המגננה הצרפתית, נראה שעדיף יהיה לצרפתים לקיים את המלחמה על אדמת בלגיה ולא על אדמתם הם, ולפגוש את הכוח הפולש במקום נוח בטרם הגיע ליעדיו. מנהיגי הצבאות ראו בשלב זה את המלחמה כמפגש בין הצבא הגרמני והצבא הצרפתי על אדמת בלגיה, כבשלבים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה. ברוח זו הורה היטלר על כיבוש ארצות השפלה וצפון צרפת, ובהתאם לכך החל האלדר לתכנן את תוכנית המתקפה.
מהלך המערכה > "מאורע צהוב" - כיבוש ארצות השפלה > פתיחת הלחימה

המתקפה הגרמנית במערב נפתחה ב-10 במאי עם עלות השחר. תנועת קבוצת ארמיות B החלה עם כיבוש לוקסמבורג ללא כל התנגדות, והמשיכה במתקפה על בלגיה והולנד. יחידות צנחנים מיוחדות בפיקודו של קורט שטודנט נחתו במפתיע בהאג, על הדרך לרוטרדם ויחידה מיוחדת מוטסת בדאונים הונחתה על מצודת אבן אמאל, עמדת מפתח במערך ההגנה הבלגי, והשתלטה עליה במטרה למנוע עיכובים ולהסיר מכשולים בפני התקדמות קבוצת הארמיות. במקביל החל הכוח הגרמני העיקרי, קבוצת ארמיות A, את מסע ההתקרבות שלו דרך יער הארדנים לקראת חציית נהר מז באזור סדאן.
תגובת הפיקוד הצרפתי הייתה מיידית. שעה לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית הורה גמלאן לז'ורז' להורות לקבוצת הארמיות הראשונה לנוע צפונה בהתאם לתוכנית D, בטענה שהממשלה הבלגית ביקשה סיוע להדיפת הפלישה לשטחה. תנועה זו כללה את מיטב הכוחות הצרפתים הניידים ואת חיל המשלוח הבריטי.
כבר בערב של 10 במאי, לאחר יום הלחימה הראשון, חצתה הארמייה השביעית הצרפתית, בפיקודו של אנרי ז'ירו את גבול הולנד, כמתחייב מ"תרגיל ברדה". ז'ירו מצא כי ההולנדים נמצאים בנסיגה מלאה אל מול מתקפה גרמנית עזה. החיפוי האווירי הצרפתי היה יעיל פחות משציפו המפקדים, ועד מהרה השיג הלופטוואפה עליונות אווירית, שמנעה מבעלות הברית יכולות סיור בסיסיות, ופגעה ביכולת תיאום הכוחות ובתקשורת. הכוח הצרפתי הראשון שנתקל בגרמנים היו יחידות מהארמייה השנייה של הונציגר, שנתקלו ב"קבוצת הפאנצר פון קלייסט", במהלך תנועתה מזרחה דרך הארדנים. היה זה הסימן הראשון לכך שהפיקוד הגרמני מבצע תמרון בכוח גדול באזור זה, אך הפיקוד הצרפתי לא שינה את תוכניתו, והורה לארמיות הראשונה והשביעית לתפוס את עמדותיהן בהתאם לתוכנית D.
מהלך המערכה > "מאורע צהוב" - כיבוש ארצות השפלה > כיבוש הולנד

כיבוש הולנד היה חלק מתוכנית המערכה הגרמנית. לפיקוד הגרמני היה ברור שאין מנוס מהפרת הנייטרליות ההולנדית, משום שכדי להגיע לאזור תעלת אלברט היה על הכוחות הגרמניים לחצות את מבלט מאסטריכט בשטח הולנד. ההולנדים הקימו שלושה קווי הגנה. הקו הראשון התבסס על הנהרות אייסל ומז. השני, קו גרבה פיל, באזור ביצות פיל בדרום, והשלישי, קו "מבצר הולנד", שהתבסס על הצפת שטחים נרחבים כדי להגן על ליבה של הולנד ועל הערים המרכזיות רוטרדם, אמסטרדם, אוטרכט והאג. תוכנית זו לא לקחה בחשבון את הכוח האווירי של הגרמנים, ואת נכונותם להשתמש בו כנגד אוכלוסייה אזרחית.
הלופטוואפה הבטיח תוך זמן קצר שליטה אווירית מוחלטת בשמיים מעל הולנד. חיל האוויר ההולנדי הקטן, שכלל 144 מטוסי קרב, הושמד ברובו כבר ביום הראשון של המתקפה הגרמנית, בו הפנה הלופטוואפה את עיקר מאמציו אל הולנד. במקביל לחדירת הארמייה ה-18 אל "מבצר הולנד" מדרום, הונחתו צנחנים גרמנים במספר רב של נקודות מפתח בעורף הכוחות ההולנדים. הצנחנים הצליחו להשתלט על מספר גשרים חשובים, ובכך איפשרו התקדמות מהירה של כוחות השריון הגרמני מערבה, שיבשו את תוכנית ההגנה ההולנדית, ויצרו מידה רבה של בהלה ובלבול. אמנם המבצע שנועד לכבוש את האג באמצעות כוח מוצנח נחל כישלון חרוץ, ועלה לגרמנים באבדות כבדות (1,745 צנחנים גרמנים נהרגו ו-1,200 נשבו במהלך התקפת נגד הולנדית מוצלחת על כוחות מוצנחים גרמניים, שניסו להשתלט על שדות התעופה בסמוך להאג), אולם להצלחה מקומית זו לא הייתה השפעה על תוצאות המערכה.
תנועת הארמייה הצרפתית השביעית לאזור ברדה לא הצליחה למנוע את כיבוש הולנד או לבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית. הגרמנים הצליחו להקדים את הכוח הצרפתי. הארמייה השביעית ספגה אבדות כבדות בקרב היתקלות עם השריון הגרמני ומתקיפות בלתי פוסקות של מפציצי צלילה גרמניים ונאלצה לסגת על עקבותיה לכיוון אנטוורפן, מבלי שהצליחה לגרום נזק משמעותי לאויב או להשיג הישג כלשהו. תנועת הסרק של הארמייה שללה מהפיקוד הצרפתי חלק ניכר מהעתודות הניידות שלו, עובדה שעתידה הייתה להתגלות כשגיאה קריטית תוך ימים אחדים.
בשלב זה עדיין היה רוב הצבא ההולנדי שלם, וארבע הערים העיקריות של "מבצר הולנד" טרם נכבשו. כדי לאלץ את ההולנדים להיכנע, הפציצו הגרמנים את רוטרדם ב-14 במאי. לעיר נגרם נזק חמור. מרכז העיר הושמד, מאות נהרגו, וכ-80,000 איש איבדו את בתיהם. ממשלת הולנד חששה כי המשך ההתנגדות עלול לגרום לכך שערים הולנדיות נוספות יסבלו מגורל דומה. לכן היא הסכימה להיכנע ב-15 במאי, והצבא ההולנדי חדל לשמש גורם בהמשך המערכה. המלכה וילהלמינה יצאה לגלות, והקימה ממשלה גולה בבריטניה. הצבא ההולנדי במושבות המשיך להילחם, וכוח הולנדי קטן המשיך להילחם במשך שלושה ימים נוספים, כשהוא מתבצר באזור זיילנד, עד שהוכנע אף הוא.
מהלך המערכה > "מאורע צהוב" - כיבוש ארצות השפלה > הלחימה במרכז - חציית הארדנים

במרכז, עוכבה התקדמות הכוחות הגרמניים באזור הארדנים לזמן קצר על ידי יחידות ממונעות בלגיות, ומספר דיוויזיות פרשים צרפתיות קלות מהארמיות השנייה והתשיעית, ששימשו כמסך סיור ואבטחה קדמי. אולם חלק מהיחידות הבלגיות קיבלו הוראה לנוע צפונה, כדי לנסות לבלום את התקדמות כוחות קבוצת ארמיות B. יחידות אחרות גילו אמנם התנגדות, אך לא היה להם מספיק נשק נ"ט כדי לבלום את המאמץ הגרמני המשוריין העיקרי. אמנם, חלק מיחידות הארמייה התשיעית והארמייה השנייה נתקלו בגרמנים כבר ביום הראשון של המתקפה הגרמנית, אך לא היה להם כל סיכוי להתמודד מול 7 דיוויזיות הפאנצר של קבוצת ארמיות A, שכללו למעלה מ-1500 טנקים. טנקי ההוצ'קיס הצרפתיים שהופעלו בגזרת הארדנים היו נחותים לעומת טנקי הפאנצר סימן 3 וסימן 4 שהפעילו הגרמנים.
המכשול המרכזי שעמד בפני ההתקדמות הגרמנית היה עצם גודלו של הכוח המשוריין שנדרש להתקדם לנהר המז דרך הארדנים בדרכים לא סלולות לעיתים, ובשטח קשה למעבר. לוחות הזמנים שתוכננו על ידי הפיקוד הגרמני היו אופטימיים מדי, ועד מהרה נוצרו פקקי תנועה עצומים, שהחלו מעבר לנהר ריין ונמשכו עד החזית. עובדה זו הפכה את השדרות המשוריינות של קבוצת הארמיות A לפגיעות מאוד לתקיפה מהאוויר על ידי מפציצי בעלות הברית, אך זו לא באה. בתחילה בשל פקודתו של גמלאן שלא להפציץ באזורים בנויים, ולאחר שפקודה זו בוטלה, בשל העליונות האווירית שרכש הלופטוואפה ביום הלחימה הראשון, לאחר שהשמיד את חילות האוויר של בלגיה והולנד.
הרמטכ"ל הצרפתי, גמלאן, לא הבין כי המתקפה הגרמנית בהולנד ובבלגיה היא רק הסחה, ולא קיבל מידע לגבי גודלו של הכוח הגרמני המתקדם דרך הארדנים. אמנם לאור ידיעות מדאיגות שהתקבלו מגזרה זו, הוא הורה על הכנת חלק מדיוויזיות העתודה לתנועה לאזור, אך היה זה מועט מדי, ומסתבר שגם מאוחר מדי.
מהלך המערכה > "מאורע צהוב" - כיבוש ארצות השפלה > חציית נהר המז

לאחר כיומיים של התקדמות, ב-12 במאי הגיעו כוחות החלוץ הגרמניים אל נהר המז. כדי לאפשר לכל כוחות קבוצת ארמיות A לחצות את הנהר, תכנן הפיקוד הגרמני לצלוח אותו בשלוש נקודות במקביל - באזור סדאן, במונתארם, עשרים ק"מ צפונית-מערבית לסדאן, ובדינאן, חמישים קילומטרים נוספים לכיוון צפון - ולהקים שם ראשי גשר מהם ניתן יהיה לפתח את המשך המתקפה. יחידות החלוץ הגרמניות לא נהנו מעדיפות מספרית על הכוחות המגינים, והסיוע הארטילרי שעמד לרשותם היה רחוק מלהיות מספק. יחידות הארטילריה המעטות שהצליחו להגיע לטווח יעיל מהעמדות הצרפתיות על נהר המז, סבלו ממחסור בתחמושת עקב הקשיים הלוגיסטיים שיצרו פקקי התנועה בעורפן. מצד שני, כוחות השריון הגרמניים נהנו ממוראל גבוה, והונהגו על ידי מפקדים מעולים כגון היינץ גודריאן מפקד הקורפוס ה-19, וארווין רומל, מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, שהיוותה חלק מהקורפוס הממונע ה-15. דיוויזיות הפאנצר, שהובילו את המתקפה הגרמנית, היו יחידות קו ראשון מאומנות היטב ומנוסות, ואילו כוחות הרגלים הצרפתיים שניצבו מולן, סבלו מאימון לקוי, מחימוש ירוד וממוראל נמוך. מפקדים שניסיונם הקרבי נרכש בעיקר במלחמות במושבות צרפת בצפון אפריקה כאנדרה קוראפ, מפקד הארמייה התשיעית, התקשו להתאים את עצמם ללחימה המודרנית, ולהתמודד כנגד טקטיקת הבליצקריג הגרמנית החדשנית.
מהלך המערכה > "מאורע צהוב" - כיבוש ארצות השפלה > חציית נהר המז > דינאן - רומל

דיוויזיית הפאנצר ה-7 של ארווין רומל הייתה הראשונה לחצות את נהר המז, עוד ב-13 במאי, באזור דינאן, ליד הכפר או (Houx). מול כוחותיו של רומל עמדו יחידות מהארמייה הצרפתית התשיעית, אך הפיקוד הצרפתי הצליח להקצות רק פלוגת טנקים אחת, בסיוע שלושה גדודי ארטילריה, למתקפת נגד על ראש הגשר הגרמני. למחרת היום הורחב ראש הגשר ותוגבר בכוחות נוספים. מפקד הארמייה התשיעית, אנדרה קוראפ, הורה לארגן התקפת נגד חדשה בעוצמה של שתי דיוויזיות, אך לרוע מזלו, הדיוויזיה המשוריינת ה-1, שהועברה תחת פיקודו מהארמייה הראשונה לצורך התקפת הנגד, חנתה במרחק של כ-60 ק"מ מראש הגשר הגרמני, ולא הספיקה להגיע ליעדה בזמן. ב-15 במאי עם שחר, הותקפו הטנקים של הדיוויזיה המשוריינת ה-1, בעודם בחניון לשם תדלוק מחדש, על ידי כוחותיו של רומל, שפרצו החוצה מראש הגשר שלהם. הכוח העיקרי של רומל עקף את השריון הצרפתי והמשיך בהתקדמותו מערבה, ודיוויזיית הפאנצר ה-5, שבאה בעקבותיו, השלימה את המלאכה, והשמידה את רוב הטנקים הצרפתיים שנותרו לאחר קרב קשה. בתום היום כבר היה ראש הגשר בעומק של כ-40 ק"מ מעבר לנהר המז גדוש בכוחות שריון וחי"ר גרמניים של הקורפוס הממונע ה-15, בפיקוד הרמן הות.
מהלך המערכה > "מאורע צהוב" - כיבוש ארצות השפלה > חציית נהר המז > מונתארם - ריינהרדט

צליחה נוספת של הנהר, שנתקלה בקשיים גדולים יותר, התבצעה בגזרתו של גאורג הנס ריינהרדט מפקד הקורפוס הממונע ה-41, שחצה את המז ליד העיירה מונתארם. מונתארם שכנה במעין חצי אי המוקף משלושת עבריו בנהר. כוחותיו של ריינהרדט נתקלו במערך הגנה צרפתי מבוצר היטב, שחסם את הבסיס של חצי האי, והמגינים הצרפתיים, שלחמו בנחישות, הצליחו לסכל את כל הניסיונות הגרמניים לפרוץ החוצה מחצי האי במשך יומיים, כשהם גורמים אבדות כבדות לתוקפים. אולם משהצליחו אנשיו של ריינהרדט לבסוף להבקיע דרך מערך ההגנה הצרפתי, קרסה ההגנה הצרפתית באופן מהיר ומוחלט. ביום אחד בלבד, ב-15 במאי, הצליחה דיוויזיית הפאנצר ה-6 להתקדם 56 קילומטרים מערבה, והנחיתה את מכת המוות על הארמייה הצרפתית התשיעית, שכבר נמצאה בתהליך התמוטטות.
מהלך המערכה > "מאורע צהוב" - כיבוש ארצות השפלה > בליצקריג - הפריצה מערבה

המערכה על צרפת מתוארת לעיתים רבות כאחת הפעמים הראשונות בהן נעשה שימוש בטקטיקת "מלחמת בזק" - בליצקריג (Blitzkrieg). ניתן לומר שטקטיקה זו חתרה להבסת כוחות האויב באמצעות הבקעת קווי ההגנה שלו בגזרה צרה, חדירה מהירה ועמוקה לאזורי העורף שלו וכיתור כוחותיו העיקריים בתנועת מלקחיים המבוצעת על ידי כוחות ממוכנים, הנתמכים בסיוע אווירי מאסיבי. אולם למעשה, הדרגים הבכירים בפיקוד הגרמני לא ראו בעוצבות השריון את הכוח העיקרי שיכריע את המערכה על צרפת. הם עדיין לא הפנימו את לקחי המערכה בפולין ב-1939, ולא האמינו ביכולתן של דיוויזיות הפאנצר לפעול באופן עצמאי בעורף האויב. לכן, לפי תוכנית המערכה הגרמנית, לאחר כיבוש ראשי הגשר מעבר לנהר מז, נדרשו 7 דיוויזיות הפאנצר של קבוצת ארמיות A לאבטח את ראשי הגשר ולהמתין 4 ימים נוספים, כדי לאפשר לדיוויזיות הרגלים של קבוצת הארמיות להדביק אותן, ולאבטח את אגפיהן לקראת המשך המבקע המתוכנן לחוף האוקיינוס האטלנטי. הפיקוד הגרמני חשש שאם עוצבות השריון ינצלו את ההצלחה לצורך התקדמות מהירה לעורפו של הצבא הצרפתי, ללא סיוע החי"ר הגרמני, הן עלולות למצוא עצמן מכותרות ומנותקות מעורפן כתוצאה מהתקפת נגד צרפתית. אילו מפקדי השריון הגרמני היו פועלים בהתאם לתוכנית המערכה המקורית, והפקודות שהם קיבלו מהדרגים העליונים של הפיקוד (מפקדי הארמיות שלהם, ופון רונדשטט, מפקד קבוצת הארמיות A) הדבר היה מעניק לפיקוד הצרפתי מרווח נשימה חיוני לצורך ארגון מחדש של החזית הצרפתית, והזרמת עתודות חזקות לאזור סדאן.
למזלם של הגרמנים, ב-16 במאי הפכו גודריאן ורומל את תוכנית המערכה הגרמנית לבלתי רלוונטית באמצעות יוזמות מקומיות שלהם. הם הפרו את הפקודות שניתנו להם והתקדמו במהירות מערבה לאחר שהבקיעו את החזית הצרפתית. רומל חצה את הנהר סמבר בלה-קאטו, כמאה קילומטרים מנקודת החציה שלו בדינאן. ואילו גודריאן הגיע למארל שעל הנהר איין, כשמונים קילומטרים מסדאן. הדיוויזיה של רומל התקדמה במהירות רבה כל כך, עד שיצאה מטווח קשר הרדיו, והפיקוד הבכיר התקשה ליצור קשר עם רומל. גודריאן עורר את זעמו של מפקדו הישיר, אוואלד פון קלייסט, עד שהאחרון הגיע אל מפקדתו בבוקר 17 במאי והודיע לו כי הוא מפוטר. מפקד קבוצת הארמיות, גרד פון רונדשטט, סירב לאשר את הפיטורין. לבסוף נמסר העניין להכרעת מפקד הארמייה ה-12, וילהלם ליסט, שהציע פשרה שהתקבלה על דעת שני הצדדים. גודריאן לא יורשה להמשיך להתקדם, אך אושר לו לבצע "סיור אלים" בכוח מוגבל. גודריאן פירש הנחיה זו באופן חופשי, ונע מערבה לבצע את "הסיור האלים" עם שתיים מתוך שלוש הדיוויזיות שלו.
מהלך המערכה > "מאורע צהוב" - כיבוש ארצות השפלה > התקפות הנגד של דה גול

הקולונל שארל דה גול היה אחד מאבות החשיבה הצבאית המודרנית בין שתי מלחמות העולם. במשך תקופה זו גזר על עצמו עיכוב בקידום הקריירה הצבאית משום שהתעקש להטיף למען יצירת עוצבות שריון עצמאיות, מהסוג אותו הפעילו עתה הגרמנים. ב-15 במאי נקרא דה גול לקבל פיקוד על כוח חדש מאולתר, הדיוויזיה המשוריינת הרביעית, שהוקמה בחופזה מיחידות שקובצו ממקומות שונים. הוטלה עליו המשימה לעמוד בראש הדיוויזיה, ולפעול באזור העיר ליון, כדי לאפשר התארגנות של כוחות העתודה האמורים לנסות ולבלום את הגרמנים אם יפנו דרומה לפריז.
עוד בטרם סיים כוחו להתארגן, תקף דה גול את הגרמנים ב-17 במאי בראש שלושה גדודי טנקים, באזור העיר מונקורנה, צומת דרכים חשוב בכיוון סן קנטן, ליון וריימס. לפי עדותו של דה גול, במהלך פעולה זו הצליחו כוחותיו להרוג כמה מאות חיילים גרמנים, ולקחת 130 מהם בשבי, במחיר של פחות ממאתיים איש. לאחר הצלחת התקפת הנגד הראשונה קיבל כוחו של דה גול תגבורות של טנקים וארטילריה. בשלב זה עמדו לרשותו 150 טנקים, שלושים מדגם שאר B1 החדיש, ארבעים מדגם סומואה, והיתר מדגם רנו R-35 המיושן.
דה גול יצא ב-19 במאי להתקפה נוספת בראש כוחותיו אל מעבר לנהר הסאר כדי לנתק את נתיב ההתקדמות של גודריאן לכיוון לה פאר, אך לאחר התקדמות מסוימת תחת תקיפות של מפציצי שטוקה קיבל דה גול פקודה להפסיק את המתקפה. על אף שהתעמולה הגוליסטית לאחר תום מלחמת העולם השנייה עשתה שימוש בהצלחות אלו כדי להאדיר את התפקיד שמילא דה גול במערכה על צרפת והציגה אותן כניצחונות היחידים שנחל הצבא הצרפתי במהלכה, חוקרים מודרניים מעריכים כי מדובר היה בפשיטות שריון חסרות השפעה ממשית על מהלך המערכה.
מהלך המערכה > "מאורע צהוב" - כיבוש ארצות השפלה > הפריצה אל הים

בעוד שבעלות הברית אינן פועלות לסכנן, או להימלט מהכיתור שהן עומדות ליצור, ניצלו דיוויזיות הפאנצר את 17 ו-18 במאי למנוחה והתארגנות. ב-18 במאי הצליח רומל לכבוש את העיר קמברה, שמגיניה נסו לאחר שנתקלו בכוח של רגלים המתוגבר בשני טנקים.
נראה כי הצרפתים לא היו מסוגלים להתמודד עם המתקפה, וכי גורלם נחרץ. ב-19 במאי נועץ ראש המטה הקיסרי הבריטי, הגנרל אדמונד איירונסייד עם לורד גורט, מפקד חיל המשלוח הבריטי, במטהו בלנס, ליד קאלה. גורט דיווח כי מפקד קבוצת הארמיות הצפונית, גסטון ביוט לא פקד עליו דבר מזה שמונה ימים. איירונסייד התעמת עם ביוט, ומצא כי הלה אינו מסוגל להחליט דבר.
איירונסייד תכנן להורות לגורט לתקוף לכיוון דרום מערב, לעבר העיר אמיין. גורט הסביר כי שבע מתוך תשע הדיוויזיות שלו עסוקות במגננה בקווים הקדמיים על הנהר סכלדה, והתקפה מסוג זה תצטרך להתבצע רק בכוח של שתי דיוויזיות. איירונסייד שב לבריטניה בלב כבד, והורה על נקיטת אמצעים מיידיים למניעת פלישה גרמנית מן הים.
באותו היום חש הפיקוד העליון הגרמני ביטחון עצמי רב. הם ראו כי לא נשקפת סכנה רבה מדרום, ואכן, האלדר השתעשע עם הרעיון של הפניית כובד המתקפה דרומה לכיבוש מיידי של פריז והוצאת צרפת מן הלחימה במכה אחת. כוחות בעלות הברית בצפון נסוגו אל קו הסכלדה, ואגפם הימני לא היה קיים למעשה. מצב זה דרש ניצול מיידי, והיערכות לכיתור מלוא הכוח הצרפתי והבריטי בבלגיה. במהלך היום שלאחר מכן המשיכו הארמיות הגרמניות בתנועה מערבה, הכו בדיוויזיות הבריטיות ה-18 וה-23, כבשו את אמיין והבטיחו ראש גשר מעבר לנהר הסום על יד העיר אבוויל, בבודדם את הבריטים, הצרפתים, ההולנדים והבלגים בצפון. באותו הערב יכלו היחידות הקדמיות של דיביזיית הפאנצר השנייה לראות את המקום בו נשפך הסום אל תעלת למאנש.
קורפוס האוויר השמיני, בפיקודו של וולפרם פון ריכטהופן הטיל את מלוא כובד משקלו לגיבוי "הריצה אל התעלה". מערכת קשר מתוחכמת ויעילה בין הטנקים הפורצים על הקרקע ובין השטוקות באוויר הביאה לקבלת מענה לרוב הדרישות לסיוע, ולמעשה הביאה לפריצת הדרך מערבה לכוחות המתקדמים. השטוקות שברו ניסיונות להתקפת נגד, הרסו יעדים מבוצרים, וניתקו את קווי האספקה של הצרפתים אל עבר החזית.