יעקב לוינסון
בבנק הפועלים

בשנת 1968 מונה לוינסון ליו"ר ההנהלה של בנק הפועלים, שהיה הבנק השלישי בגודלו במדינה (לאחר בנק לאומי ובנק דיסקונט), ונמצא בשליטתה של ההסתדרות הכללית. לוינסון הסכים להתמנות לתפקידו בבנק הפועלים רק לאחר שהבטיח את שמירת השליטה בקרן ההשקעות של חברת העובדים בידיו, והוצאת השליטה במכשיר חשוב זה מידי המחלקה הכלכלית של חברת העובדים, אותה עזב (אשר ידלין, מזכיר חברת העובדים, התנגד לצעד זה, אך לשווא). אריה אבנרי תיאר את העוצמה שהקנה מהלך זה ללוינסון:
עד מהרה נתברר גם כי לוינסון אינו רואה את מינויו ליו"ר הנהלת בנק הפועלים כפרישה מפעילות בחברת העובדים אלא להפך. מבנק הפועלים המשיך לחלוש על הנעשה בחברת העובדים, קבע מי ימונה ומי יודח, איזה חברה תשגשג ואיזו תיפול.
עם מינויו ליו"ר הבנק אמר לוינסון שהוא מציב לעצמו מטרה, להשיג את בנק לאומי תוך עשר שנים, וכך היה.
למרות חשיבותו לחברת העובדים, השימוש במכשיר איגרות החוב הצמותות הבלתי צמודות, היה מוגבל, שכן היו הגבלות סטטוטוריות על סוגי ההשקעה של קרנות הפנסיה. לכן רוב ההשקעות של הקרנות נעשו באמצעות איגרות חוב צמודות שהונפקו בעיקר על ידי חברת "גמול" (וכן השקעות במקרקעין באמצעות חברת "אמות"). חברות אלה נשלטו במקורן על ידי קרנות הפנסיה (וקופות גמל), אולם בהמשך הועברו לשליטת בנק הפועלים שבהנהלת לוינסון. ההלוואות הצמודות, שניתנו לחברות ההסתדרותיות מכספי קרנות הפנסיה והגמל, העיקו על מפעלי חברת העובדים, והם ביקשו להסיר מעליהם את עול ההצמדה.
מיד לאחר מינויו ליו"ר מועצת המנהלים של הבנק, הצליח לוינסון, לאחר מאמצים רבים שהחלו עוד קודם לכן, להשיג מהממשלה הסדר "ביטוח הצמדה". באוגוסט 1968 אישר שר האוצר פנחס ספיר את ההסדר, לפיו תעניק הממשלה "ביטוח הצמדה" לבנק הפועלים ולחברת "גמול" על כספי הקרנות והקופות. כלומר, הבנק ו"גמול" ישלמו פרמיה נומינלית קבועה לממשלה, ותמורתה תישא המדינה בכל הפרשי ההצמדה שיחולו על ההלוואות הבלתי צמודות שנתנו למפעלי ההסתדרות. באופן זה, יכול היה הבנק לתת הלוואות בלתי צמודות למפעלי ההסתדרות מכספי קרנות הפנסיה וקופות הגמל, תוך תשלום ריבית והצמדה מלאה לקרנות ולקופות על איגרות החוב שירכשו מהבנק. מאחר שסכומי ההצמדה ששילמה הממשלה עלו על הפרמיה שקיבלה, היה הסדר זה דרך לסבסוד המערכת ההסתדרותית. כספי קרנות הפנסיה וקופות הגמל (לרבות קופות שאינן הסתדרותיות) עברו דרך המערכת הזאת שהופעלה על ידי בנק הפועלים ושלוחותיו.
באופן זה, קיבלו מפעלי ההסתדרות (על פי "התוכנית הכספית של חברת העובדים") הלוואות מסובסדות בלתי צמודות, קרנות הפנסיה והגמל השקיעו את כספיהן בהשקעות צמודות, הבנק גבה עמלות, שהגיעו לסכומים גדולים ביותר, ובהפסדים נשאה מדינה ישראל, שמכרה "ביטוח הצמדה" במחירי הפסד. הסדר "התוכנית הכספית" הסתיים בשנת 1980, לאחר ששר האוצר, יגאל הורביץ, סירב להאריכו, חרף לחצים של בכירי ההסתדרות ומפלגת העבודה, ובהם לוינסון.
בעזרת עתודות ההון הגדולות שגייס לוינסון (בעיקר על חשבון קרנות הפנסיה והממשלה, באמצעות קרן ההשקעות של חברת העובדים, חברת גמול ועוד) הוביל לוינסון את בנק הפועלים לפיתוח מואץ. הוא אילץ את רוב המפעלים ההסתדרותיים החשובים לעבוד עם בנק הפועלים והביא לכך שיותר מ-90% מהעסקאות של מפעלי ההסתדרות ייעשו באמצעות בנק הפועלים (לעומת 40% קודם כניסתו לתפקיד). במהלך כהונתו רכש בנק הפועלים את השליטה בבנקים קטנים רבים: בנק הלוואה וחסכון, בנק זרובבל, בנק יפת (ששינה שמו לבנק אמריקאי ישראלי לאחר שרכש את סניפיו של בנק אמריקאי שפעל בישראל), בנק אוצר החייל, בנק תל אביב למשכנתאות, בנק מסד, הבנק לחרושת ולמסחר, בנק משכן, בנק עין חי ואחרים. בנק הפועלים נכנס לפעילות בינלאומית: ב-1971 נפתחו סניף בלונדון ונציגות בציריך, ב-1974 נפתח סניף בניו יורק והוקם בישראל בנק קונטיננטל, כשותפות בין בנק הפועלים ובנק האיגודים המקצועיים בגרמניה. מגמה זו נמשכה בפתיחתם של סניפים נוספים ברחבי תבל. לוינסון קנה לעצמו יוקרה ועוצמה, והביא את הבנק למעמד מוביל. בשנת 1971 עלה הבנק למקום השני (לפי גודל המאזן) בבנקאות הישראלית, ודחק את בנק דיסקונט למקום השלישי. במהלך כהונתו של לוינסון בראשות בנק הפועלים גדל מספר סניפי הבנק מ-60 ל-330.
בשנת 1975 הוקמה חברת כרטיסי האשראי "ישראכרט" בראשותו, כמותג של בנק הפועלים.
בשנת 1976 יצא עם משפחתו לניו יורק, והתמקד בפיתוח פעילות הבנק, וחברת הבת שלו "אמפל", בארצות הברית. לממלא מקומו בניהול השוטף של בנק הפועלים מונה נפתלי בלומנטל, שהיה סמנכ"ל "כור". בנק הפועלים פתח סניפים בשיקגו, בבוסטון, בפילדלפיה ובמיאמי, והוחל בהקמת שלוחות בקנדה ובאורוגוואי. בשנת 1977 החל לוינסון לחלק זמנו בין ארצות הברית וישראל, עקב פרישת בלומנטל מהבנק בעקבות מינויו למנכ"ל "כור". לקראת סוף 1978 חזר לוינסון לישראל. בתחילת 1978 שכנע לוינסון את אפרים ריינר לקבל את תפקיד יו"ר ההנהלה של בנק הפועלים, ולוינסון נותר יו"ר מועצת המנהלים. באמצע 1980 חזר לוינסון להיות יו"ר מועצת המנהלים ויו"ר ההנהלה של הבנק.
בעקבות משבר מניות הבנקים, שנוצר בעקבות פעולה מכוונת של רוב הבנקים הגדולים לוויסות שערי מניותיהם תוך הבטחת עלייה מתמדת ורצופה בשערי המניות, הוקמה "ועדת בייסקי". על ראשית התהליך נכתב בדו"ח הוועדה:
במסגרת פעולתו של "בנק הפועלים" בניהולו של לוינסון, המליץ הבנק ללקוחותיו להשקיע את כספם ברכישת מניות הבנק. רכישות אלו מצד לקוחותיו אפשרו לבנק להגדיל את ההון המצוי בידיו לצורך מתן הלוואות ללקוחות, השקעות, וכן הלאה. כדי לגרום ללקוחות הבנק להמשיך להשקיע במניות הבנק - כלומר, כדי שהמניות ימשיכו להיות ערוץ השקעה מושך לרוכשים - עסק הבנק גם ברכישה עצמית של מניותיו (באמצעות קרנות וחברות שבשליטתו), כך שנדמה היה כי קיים ביקוש קבוע ומתמיד למניותיו, ושערכן עולה או נשמר באופן קבוע. הבנק גם העמיד לרשות לקוחותיו הרוכשים אשראי נדיב לרכישת המניות, ובכך הצליח ליהנות גם מן הריבית על האשראי.
כהכנה לפרישתו של לוינסון מבנק הפועלים, מונה אפרים ריינר ליו"ר מועצת המנהלים, וגיורא גזית מונה ב-1 בנובמבר 1980 ליו"ר ההנהלה. פעילותו של לוינסון בבנק הצטמצמה, והוא התמקד בפיתוחה של "אמפל". בסוף 1983 פרש מבנק הפועלים ומ"אמפל".