מלחמת האזרחים ברוסיה
מהלך המלחמה > 1918

בינואר הכוחות הסובייטיים בפיקודו של מורבייב פלשו לאוקראינה וכיתרו את קייב שנשלטה על ידי ממשלה רפובליקנית עממית. בסיוע מצד הפועלים של מפעל הנשק בקייב שפתחו במרד עממי מזוין העיר נכבשה על ידי הבולשביקים ב-26 בינואר. בזמן שמלחמת האזרחים הפכה למציאות החליטה הממשלה הבולשביקית להחליף את המשמרות האדומים הארעיים בצבא קבע מאורגן הוא הצבא האדום בהנהגתו של טרוצקי – שהודיע על כינונו בהצהרה מיום 28 בינואר 1918. ב-23 בפברואר הבולשביקים כבשו מחדש את רוסטוב על דון מידי הקוזאקים. יום קודם צבא המתנדבים בפיקוד של לאוור קורנילוב נסוג מהעיר במה שכונה "צעדת הקרח" לעבר מחוז קובאן – שם הם הצטרפו לקוזקים המקומיים ופתחו במתקפה כושלת על קרסנודר. הגנרל קורנילוב נהרג בלחימה ב-13 באפריל, והפיקוד המבצעי עבר לידי אנטון דניקין שפתח בארגון מחדש של הכוחות הצבאיים – תהליך שנמשך חודשים ספורים.
קודם לכן, ב-18 בפברואר שיחות השלום של הממשלה הבולשביקית והגרמנים עלו על שרטון, והגרמנים פתחו בפלישה כוללת למרחבי רוסיה כשהם מתקדמים למעשה ללא התנגדות כלשהי במהלך צבאי שנמשך 11 ימים. על אף גיוס מסיבי של מגויסים טריים הצבא האדום נכשל בבלימת ההתקדמות הגרמנית והסובייטים חתמו על הסכם שלום בתנאים שהוכתבו על ידי גרמניה. חוזה ברסט-ליטובסק נחתם ב-3 במרץ 1918 ורוסיה הודיעה על "פרישתה" מהמלחמה לצד מדינות ההסכמה והעבירה לידי הגרמנים שטחים נרחבים במערב רוסיה. הסכם זה היווה מהלומה קשה לבריטניה וצרפת שתמכו ברוסיה בהיקף נרחב, באספקת ציוד צבאי ומימון במהלך המלחמה כנגד מעצמות המרכז. לאחר החתימה על ההסכם נראה היה שחלק רב מהציוד הצבאי עומד ליפול לידי האויב הגרמני.
בנסיבות אלה מעורבותן של בריטניה וצרפת במלחמת האזרחים הייתה בלתי נמנעת והן מיהרו לשלוח כוחות לערי הנמל הרוסיות בהם פרצה התכתשות אלימה בין חייל המשלוח הבריטי והצרפתי לבין החיילים המקומיים שהיו נאמנים לבולשביקים. באמצע אפריל המשטרה החשאית הסובייטית הצ'קה ערכה פשיטה לילית על מעוזי האנרכיסטים בפטרוגרד וביצעה מעצרים המוניים. בסוף אפריל נערכו בו זמנית פשיטות דומות ומעצרים בפטרוגרד ובמוסקבה (פאול אווריץ', גרגורי מקסימוב).
במהלך מרץ 1918 גנרל פיוטר קרסנוב בתמיכה גרמנית גירש את השלטון הסובייטי מאזור דון והכריז על רפובליקת דון. בהמשך לאור קריסת גרמניה שהייתה בעלת הברית העיקרית שלו הוא הצטרף לצבא הלבן.
ב-13 באפריל הוכרז על הקמתה של קומונת באקו שהתקיימה עד 25 ביולי 1918. הצבא האדום של באקו גילה התנגדות עיקשת לצבא האסלאם העות'מאני שפלש לאזרבייג'ן אך נאלץ לסגת לבאקו. עם זאת, כוחות ההפדרציה המהפכנית הארמנית, הס"רים הימניים והמנשביקים פתחו במשא ומתן עם גנרל דנסטרוויל מפקד החילות הבריטיים בפרס. הבולשביקים ובעלי בריתם הס"רים השמאליים התנגדו לכך אך היו במיעוט בהצבעה שהתקיימה בסובייט של באקו שהחליט לזמן את הכוחות הבריטיים כתוצאה מכך הודיעו הבולשביקים על התפטרותם מהמועצה. הקומונה של באקו חדלה להתקיים והוחלפה בדיקטטורה המרכז-כספית.
לקראת סוף מאי התחוללה הסלמה של הקונפליקט בשל מרד הלגיון הצ'כי. כוח זה היה חלק מהצבא הצארי וערב המהפכה מנה קרוב ל-30,000 חיילים. במהלך 1918 כוחו עלה ל-61,000 חיילים. שאת רובם היוו שבויי מלחמה לשעבר ועריקים מהצבא האוסטרו-הונגרי. בעידודו של טומאש מסריק הלגיון קיווה להמשיך את הלחימה נגד הגרמנים. הממשלה הבולשביקית הסכימה לאפשר ללגיון גישה לנמל ולדיווסטוק על מנת שיוכלו להגיע דרך הים לצרפת ולהצטרף ללגיונות הצ'כוסלובקיים בצרפת, אולם העניינים השתבשו בשל ניסיון של הבולשביקים לפרוק את הלגיון מנשקו במקום זאת הלגיון פרק מנשקו את הכוחות הבולשביקיים ביוני 1918 בצ'לייבינסק. בתוך כחודש חלש הלגיון על רוב המסילה הטרנס-סיבירית מאגם באיקל ועד הרי אורל. ב-26 ביולי הוא השתלט על יקטרינבורג. זמן קצר לפני נפילת יקטרינבורג (ב-17 ביולי 1918), בוצע רצח משפחת הצאר ניקולאי השני בהוראת סובייט אורל, כביכול על מנת למנוע נפילתם לידי הכוחות הלבנים.
המנשביקים והס"רים הימניים תמכו במאבק האיכרים כנגד השתלטות הבולשביקים על אספקת המזון. במאי 1918, בעזרת תמיכה מצד הלגיון הצ'כוסלובקי, הם ייסדו באזור השליטה של הלגיון מעין ממשל סוציאל-דמוקרטי שכונה בשם קומוץ'. בין הצעדים שניסתה ממשלה זו לכונן היה מעבר ליום עבודה בן 8 שעות ופעולות "השבה" של מפעלים ואדמה לבעליהם הקודמים (לאחר שהולאמו בידי הבולשביקים). ביולי שני ס"רים שהועסקו בצ'קה, בליומקין ואנדרייב, ביצעו התנקשות בשגריר הגרמני, הרוזן מירבאך, במוסקבה בניסיון לעורר את הגרמנים לפעולת תגמול ולחדש את הלחימה נגדם. ס"רים שמאליים אחרים ניסו לעורר מרד של חיילים בצבא האדום נגד המשטר. הסובייטים בסיוע כוחות צבאיים של הצ'קה הצליחו לדכא התקוממויות מקומיות אלה, ולנין התנצל אישית בפני הגרמנים על ההתנקשות. בעקבות כך נערכו מעצרים המוניים של הס"רים.
בעקבות סדרה של מפלות בחזית, נקט טרוצקי בסדרה של אמצעים חריפים על מנת למנוע נסיגות בניגוד לפקודות, עריקות או מרידות בצבא האדום. הוקמה מחלקת עונשין מיוחדת של הצ'קה שמטרתה הייתה לפעול נגד "גורמים קונטרה-רבולוציוניים ופעולות חבלה" שהייתה צמודה לצבא האדום וערכה משפטי שדה והוצאות להורג מסיביות של חיילים וקצינים שערקו, נסוגו מעמדותיהם או שהציגו חוסר להט התקפי מספק. השימוש האינטנסיבי בעונש מוות הורחב על ידי טרוצקי גם כלפי קומיסרים פוליטיים שהפלוגה עליה היו ממונים נסוגה או התפרקה לנוכח פני האויב. באוגוסט, בשל תסכולו מדיווחים חוזרים ונשנים על חיילים בצבא האדום שנסוגו תחת אש, הורה טרוצקי על הקמת פלוגות "נגד נסיגה" שהוצבו מאחורי יחידות "בלתי מהימנות" של הצבא האדום עם פקודות לירות למוות בכל אחד שנסוג מקו החזית בניגוד לפקודות.
ממשלות קונסרבטיביות ולאומניות הוקמו על ידי הבשקירים, הקירגיזים והטטרים (ראו מדינת אידל-אורל) כמו גם ממשלה אזורית סיבירית באומסק. בספטמבר 1918, נערך מפגש בין כל הממשלות האנטי-סובייטיות באופה והם הגיעו להסכמה על הקמת ממשלה זמנית מרכזית באומסק, שבראשה יעמדו חמישה: 3 ס"רים (ניקולאי אבקסנטייב, בולדברב וולדימיר זנזינוב) ושני קדטים (ו.א. וינוגרדוב, ופ.ו. וולוגוסקי).
באוקטובר, גנרל מיכאיל אלכסייב מפקד הכוחות הלבנים בדרום רוסיה מת מהתקף לב והוחלף על ידי דניקין. באומסק הממשלה הזמנית הפכה במהירות להיות נטולה תחת השפעתו של גנרל קלצ'אק שמונה לשר המלחמה. ב-18 בנובמבר הפיכה שקטה ביססה מעמדו של קלצ'אק כדיקטטור. חברי הממשלה נאסרו וקלצ'אק הכריז על עצמו כ"שליט העליון של רוסיה". בעיני רבים הוא נחשב מנהיג כושל הן מהבחינה הצבאית (לא הייתה לו הכשרה בתחום של לחימה יבשתית) והן מהבחינה המדינית כאשר הוא הסתכסך עם מנהיגי הלגיון הצ'כוסלובקי – שהיו הכוח הצבאי החזק ביותר באזור. לאחר ארגון מחדש של "צבא העם", כוחותיו של קלצ'אק השתלטו על פרם ואופה בדצמבר 1918. אך מדובר היה בהישג צבאי שהשפעתו הכוללת על המערכה הייתה זניחה. בנוסף לכך שימשה ההפיכה כנשק תעמולתי בידי הבולשביקים שהיה להם נוח להציג את הכוחות הלבנים כריאקציונרים אנטי-דמוקרטיים.