stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוראת ההיסטוריה בישראל

כיתה בבית ספר תיכון, 1954
היסטוריה היא אחד המקצועות המרכזיים בתוכנית הלימודים של בתי הספר בישראל. המקצוע נלמד בכיתות ו'-י"א כמקצוע נפרד, אך גם בשנים מוקדמות יותר משולבים נושאים היסטוריים שונים בהוראה. תוכנית הלימודים בישראל עברה שינויים רבים עם השנים. בשנים האחרונות רבו המחלוקות הציבוריות בנוגע לתכני תוכנית הלימודים וספרי הלימוד, וכן בנוגע לדרכי הוראת המקצוע.
מטרות הוראת ההיסטוריה

ההיסטוריה היא מקצוע הומניסטי מובהק הפותח פתח להבנת האדם ומעשיו על ציר הזמן. הוראת היסטוריה תורמת לחינוך החברתי של האדם ופיתוח זיקותיו הלאומיות והכלל-אנושיות. החשיבה ההיסטורית יכולה לפתח את יכולת התלמידים להבחין בין עיקר וטפל ולמצוא את הדומה ואת השונה בין אירועים היסטוריים שונים.
תוכנית הלימודים בישראל בהיסטוריה לחטיבה העליונה בבית הספר הממלכתי קובעת את מטרות ההוראה המרכזיות במקצוע כדלקמן:
הכרת אירועים היסטוריים מרכזיים והבנתם
פיתוח חשיבה היסטורית ורכישת מיומנויות הדרושות ללימוד ההיסטוריה
טיפוח הזהות הלאומית וטיפוח ההכרה והזיקה למורשת היהודית
טיפוח הבנה וסובלנות כלפי רגשות, מסורות, תרבויות ואורחות חיים של האחר
טיפוח ערכים מוסריים כלל אנושיים הומניסטיים וטיפוח יכולת לשפוט אירועים היסטוריים על פי הערכים האלה
מחלוקות בהוראת היסטוריה בישראל

מחלוקת אחת בהוראת היסטוריה נוגעת לשאלת אופן ההוראה של המקצוע. מצד אחד עומדים אלה המבקשים להדגיש בהוראה את מקומם של העובדות ההיסטוריות כאמצעי לחזק את הזהות של התלמידים (בעיקר הלאומית) ומצד שני עומדים אלו המדגישים בהוראת ההיסטוריה את חשיבות ההבנה של תהליכים היסטוריים ושל פיתוח יכולות התלמיד לחשיבה מורכבת ורבת-פנים.
קשורה למחלוקת זו, אם כי לא זהה לה, היא המחלוקת על תוכנם של ספרי הלימוד ותוכניות הלימודים במערכת. ספרי לימוד שונים עמדו במרכזה של מחלוקת, עם דעות לכאן ולכאן, בנוגע לתכנים הנלמדים בהם. היו אף שרי חינוך שהתערבו באופן ישיר בהחלטה אילו ספרים ילמדו במערכת ומה יהיה תוכנם. המעורבות הזו חיזקה את הדיון בשאלה האם ההחלטות בנוגע להוראת המקצוע צריכות להתקבל על ידי אנשי המקצוע (היסטוריונים, מורים ומעצבי תוכניות לימודים) או על ידי אנשי הדרג הפוליטי.
מחלוקת נוספת בתחום זה היא על השמטת חלקם ההיסטורי של יהודים שמוצאם אינו אירופי בהיסטוריה ולפעמים גם עיוות או מחיקת עובדות שמציגה אותם בצורה מזלזלת בתוכן הנילמדת במסגרת החינוך.
היקף הוראת ההיסטוריה

כל כיתות ו'-י"א בישראל מחויבות ללמוד היסטוריה. המקצוע אף נכלל בתעודת הבגרות בהיקף של שתי יחידות לימוד - כאשר הלימודים לרוב פרושים על פני שנתיים: כיתה י' וכיתה י"א והתלמידים ניגשים בסוף כל שנה ליחידת לימוד אחת.
במסגרת הרפורמה ללמידה משמעותית הוחלט כי החל משנת תשע"ו ייבחנו התלמידים בבחינה אחת, לרוב בכיתה יא', שתהווה 70% מציון הבגרות. במהלך כיתה י' או יא' מבצעים התלמידים עבודה פנים בית ספרית המהווה 30% מציון הבגרות. במשך כשנתיים העבודה נכתבה במסגרת הנושא "מלחמת העולם השנייה והשואה", ומשנת תשפ"א ייבחנו התלמידים על מלחמת העולם השנייה והשואה בבחינת הבגרות, ואילו על הנושאים "ערים וקהילות בימי הביניים" או "בית שני", שעד אז נכללו בבחינת הבגרות, תיכתב העבודה הפנימית. זאת ועוד, לראשונה יורשו התלמידים להשתמש בחומר פתוח בבואם לענות על פרק "מלחמת העולם השנייה והשואה" בבחינת הבגרות כאשר הם יקבלו שעה לצורך מענה על השאלות שבפרק הספציפי. בתום שעה יכניסו התלמידים את חומר העזר לתיקם ויקבלו את שאר פרקי הבחינה - "לאומיות וציונות", "המאבק על הקמת מדינת ישראל" ו"סוגיות נבחרות בתולדות מדינת ישראל". משך הבחינה על כל פרקיה, החל משנת תשפ"א - 3 שעות, כאשר עד אז עמד על שעתיים וחצי.
ראו גם

בחינת הבגרות בהיסטוריה
היסטוריה
ההיסטוריוגרפיה של הציונות
זיכרון השואה בישראל
לקריאה נוספת

אבנר בן-עמוס (עורך), היסטוריה, זהות וזיכרון, דימויי עבר בחינוך הישראלי, 2002.
אייל נווה, אסתר יוגב, היסטוריות: לקראת דיאלוג עם האתמול, תל אביב: הוצאת בבל, 2002.
יצחק קונפורטי, זמן עבר : ההיסטוריוגרפיה הציונית ועיצוב הזיכרון הלאומי, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2006
אריה קיזל, היסטוריה משועבדת: ניתוח ביקורתי של תוכניות הלימודים וספרי הלימוד בהיסטוריה כללית 1948 - 2006, הוצאת מכון מופ"ת, 2008
אייל נווה, עבר בסערה - מחלוקות על סוגיות היסטוריות בישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת "קו אדום", ומכון מופ"ת, 2017.
הערות שוליים

↑  היסטוריה, תוכנית לימודים לחטיבה העליונה בבית הספר הממלכתי, משרד החינוך, 2003.
↑  אדיר ינקו, מעט שעות, פחות מזרחים והתעלמות מהעולם: מה כוללים שיעורי ההיסטוריה בבית הספר?, באתר ynet, 14 באוגוסט 2018
ואחטי

| --- | --- |
 מדינה:  מצרים העתיקה 
 מקום קבורה:  tomb of Wahtye 
 מעסיק:  נפרירקאר קאקאי 
 
ואחטי (חי במאה ה-25 לפני הספירה) היה כוהן ופקיד בכיר שכיהן תחת פרעה נפריר כא רע קאקאי במהלך השושלת החמישית של מצרים. אין פרטים על חייו וידוע רק כי ככל הנראה היה חולה במלריה ומת בסביבות גיל 35.
קברו

בנובמבר 2018 הוכרז כי קברו נמצא בנקרופוליס סקארה. בתוך הקבר נמצאו תבליטים של ואחטי, אשתו ורט פטה ואמו מריטה מין. אורכו של הקבר הוא 10 מטרים מצפון לדרום, ורוחבו 3 מטרים ממזרח למערב והוא מכיל ארבעה פירים ונבנה בשנת 2405–2415 לפני הספירה. ואחטי ומשפחתו קבורים אך לא כולם בסרקופגי עץ. בקבר יש כיתוב על ואחטי: "ואחטי, כהן מטוהר למלך, משגיח על הנחלה האלוהית, משגיח על הסירה הקדושה, נערץ עם האל הגדול, ואחטי". בבדיקת מבנה העצמות, גילו הארכאולוגים שעצמותיו התרחבו מה שמעיד על כך שהוא סבל ממחלה. אחת ההשערות של הפרופסור לראומטולוגיה מאוניברסיטת קהיר היא שהייתה לו מלריה, אם כך הדבר ייתכן שזהו התיעוד הראשון של מחלת המלריה, אלף שנים לפני התיעוד שהיה ידוע עד אז.
חייו

משפחת של ואחטי שנמצאה בקברו כללה את אמו מרט מין, אשתו ורט פטה, בניו סשמנפר, קיימכנטייר, סבאייב ובת בשם סקט.
סרט תיעודי

ב-28 באוקטובר 2020 שודר בנטפליקס סרט תיעודי בן 120 דקות על גילוי קברו של ואחטי בשם "סודותיו של אתר הקבורה סקארה".
הערות שוליים

↑  Williams, A. R. (17 בדצמבר 2018). "Untouched 4,400-year-old tomb discovered at Saqqara, Egypt". National Geographic. נבדק ב-17 בדצמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Egypt tomb: Saqqara 'one of a kind' discovery revealed". BBC News. 15 בדצמבר 2018. נבדק ב-17 בדצמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Daragahi, Borzou (17 בדצמבר 2018). "Untouched 'one-of-a-kind' ancient tomb belonging to 'divine inspector' uncovered in Egypt". The Independent. נבדק ב-17 בדצמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Secrets of the Saqqara Tomb | Netflix Official Site". www.netflix.com (באנגלית). נבדק ב-2020-10-28.
↑  Hoare, Callum (2020-10-27). "Egypt bombshell: 4,500-year-old Saqqara mummy bone analysis 'could change ancient history'". Express.co.uk (באנגלית). נבדק ב-2020-10-29.
↑  "A report on the excavation of the Supreme Council of Antiquities in the sacred animal necropolis at the Bubasteion in Saqqara". Pražské egyptologické studie (באנגלית) (23): 83–91. 2019. ISSN 1214-3189.
↑  "'Secrets of the Saqqara Tomb' on Netflix Delivers Real-Life Mummies for Halloween". Decider (באנגלית אמריקאית). 2020-10-28. נבדק ב-2020-10-28.
↑  "Video: Netflix to release new documentary 'Secrets of the Saqqara Tomb' on October 28". Egypt Independent (באנגלית אמריקאית). 2020-10-15. נבדק ב-2020-10-28.
ז'אן-ז'אק רוסו

| --- | --- |

דיוקן בצבע פסטל מאת מוריס קטנן דה לה טור, מ-1753
 לידה:  28 ביוני 1712 ז'נבה ז'נבה, הרפובליקה של ז'נבה (צר')
 פטירה:  2 ביולי 1778 (בגיל 66) ממלכת צרפת ארמנונוויל (צר'), ממלכת צרפת
 מקום קבורה:  cenotaph of Jean-Jacques Rousseau 
 השקפה דתית:  נצרות (קלוויניזם, אחר כך נצרות קתולית ושוב קלוויניזם)
 זרם:  הנאורות הצרפתית
 תחומי עניין:  פילוסופיה פוליטית, פילוסופיה של החינוך
 עיסוק:  פילוסוף, אנציקלופדיסטים, מחזאי, כותב מכתבים, מסאי, חוקר מדע המדינה, מבקר מוזיקה, חוקר טבע, אוטוביוגרף, סופר, איש חינוך, מלחין קלאסי, מחבר רומנים, מוזיקולוג, בוטנאי 
 הושפע מ:  אפלטון, תומאס הובס, שפינוזה, ג'ון לוק, מונטסקייה
 השפיע על:  עמנואל קאנט, קרל מרקס, ג'ון דיואי, פרידריך ניטשה, אדמונד ברק, הרברט מרקוזה
 מדינה:  רפובליקת ז'נבה 
 יצירות ידועות:  אמיל, או על החינוך, Julie, or the New Heloise, האמנה החברתית, הווידויים 
 בן או בת זוג:  Thérèse Levasseur (30 באוגוסט 1768–2 ביולי 1778)   
 חתימה:   
 
ז'אן־ז'אק רוסו (בצרפתית: Jean-Jacques Rousseau;‏ 28 ביוני 1712 – 2 ביולי 1778) היה פילוסוף, סופר, תאורטיקן פוליטי, מלחין ותאורטיקן של החינוך מז'נבה שפעל בעיקר בצרפת. רוסו נחשב לאחד מהפילוסופים החשובים של עידן הנאורות, ורעיונותיו השפיעו על המהפכה הצרפתית, כמו גם על התפתחות התאוריה הסוציאליסטית ועל תנועת הלאומיות. עבודתו החשובה, "האמנה החברתית", שראתה אור ב־1762, הפכה לאחד הספרים המשפיעים בפילוסופיה הפוליטית של תרבות המערב.
רוסו עסק בפילוסופיה של החינוך, ונחשב להוגה הדעות הראשון שהציג מתווה לחינוך של ילדים בגישה טבעית. הוא תרם לתחום המוזיקה, הן כתאורטיקן והן כמלחין. ספרו "הווידויים" (Les Confessions), שיצא לאור לאחר מותו, היה לאביה של האוטוביוגרפיה המודרנית, בשל הדגש ששם על ראייה סובייקטיבית מכוונת, וללא ניסיון לחתור לאמת כלשהי. ספרו "ז'ולי, או אלואיז החדשה" (Julie, ou la nouvelle Héloïse) היה לרב־מכר בתקופתו.
הפילוסופיה של רוסו > החברה והטבע

רוסו ביסס את הפילוסופיה שלו על הפער בין החברה האנושית ובין טבע האדם. הוא הסיק כי יצר לב האדם טוב מטבעו, וכי במצבו הטבעי האדם הוא "פרא אציל". מצב טבעי זה הוא המצב שבו נמצאים כל יתר היצורים שאינם האדם, ובו היה מצוי האדם בטרם נוצרו החברה האנושית והציוויליזציה. יצירתה של החברה משחיתה את האדם האצילי מטבעו. רוסו ראה בחברה דבר מלאכותי, וטען כי התפתחות החברה, במיוחד התפתחות המוסדות היוצרים תלות הדדית חברתית, נוגדת את טובת בני האדם.
לפי רוסו, השפעתה השלילית של החברה על האדם האצילי מטבעו, מביאה להידרדרות ה־Amour de soi או יצר ההישרדות והאינטרס הטבעי שבהם ניחן האדם לכלל amour-propre, האגואיזם המוגזם, הגאווה ההרסנית, שהיא מלאכותית ומכריחה את האדם להשוות עצמו לאחרים, וליצור פחד, שמחה לאיד, ורעות חולות נוספות.
ב"מסה על האמנויות והמדעים" טוען רוסו שהמדעים והאמנויות לא הטיבו עם המין האנושי, שכן אינם צרכים אנושיים, אלא תוצאה של גאוות הבל. יתרה מכך, ההזדמנויות שנוצרו לזמן פנוי ולמותרות, הביאו להשחתת המין האנושי. הוא טען שהתקדמות הידע הופכת את הממשלות לחזקות יותר, ומוחצות את החירות האישית. הוא הסיק שההתקדמות החומרית ממעיטה את האפשרויות ליחסי ידידות אמיתיים בין בני אדם, ומחליפה אותם בקנאה, בפחד ובחשד.
ה"מסה על אי־השוויון" שבאה לאחריה, עקבה אחר התקדמותו והתנוונותו של המין האנושי מן המצב הטבעי הקדום, אל החברה המודרנית. רוסו טען כי בני האדם המוקדמים חיו באופן מבודד ונבדלו מהחיות שבקרבן חיו ברצונם החופשי. הוא אף טען כי בני אדם פרימיטיביים אלו היו בעלי מניע בסיסי לדאוג לעצמם, ויכולת טבעית לחמלה ולרחמים. כאשר בני האדם הוכרחו להתאגד, בלחץ גידול האוכלוסין, הם עברו שינוי פסיכולוגי והחלו לחשוש ממה שיאמרו עליהם האחרים. רוסו ייחס מודעות עצמית זו לתור הזהב של הפריחה האנושית. אך התפתחות החקלאות והשימוש במתכת, הקניין הפרטי וחלוקת העבודה הובילו לתלות הדדית גדלה והולכת ולאי־שוויון. התוצאה הייתה מצב של עימות, שהוביל את רוסו לטעון שהמצב הטבעי הומצא כסוג של אמנה חברתית שהציעו בעלי הכוח והעשירים. אמנה מקורית זו הייתה פגומה מאוד, בכך שהעניקה יתרונות אדירים לבעלי הכוח על פני האוכלוסייה בכללותה, וכך ביססה את אי השוויון כבסיס להתאגדות האנושית.
הפילוסופיה של רוסו > התאוריה הפוליטית של רוסו

עבודתו החשובה ביותר של רוסו היא "האמנה החברתית", שהטקסט שלה מתחיל במשפט המפורסם: ”האדם נולד חופשי ובכל מקום כבול הוא באזיקים”. הספר מתווה את הבסיס לסדר פוליטי לגיטימי. הספר פורסם ב־1762 והפך לאחד הספרים המשפיעים בפילוסופיה הפוליטית של תרבות המערב.
בספר זה טוען רוסו כי המצב הטבעי הוא מצב גרוע, שלא ניתן להתקיים בו, מצב שאין בו חוק או מוסר, וכי בהיותו במצב זה היה על המין האנושי להתאגד וליצור חברה, או להיעלם מן העולם. במצב הטבעי מצוי האדם בתחרות מתמדת עם אחיו, תחרות ללא חוקים, שבה שולט הכוח; רק לאחר היווסדות המוסדות החברתיים האדם הוא בן חורין. רק באמצעות יצירת אמנה חברתית הזונחת את הרעיונות על הזכות הטבעית, יכולים בני האדם לשמר את עצמם ולהישאר חופשיים, וזאת מכיוון שהם מוסרים מרצונם את חירותם לסמכותו של הרצון הכללי (מונח אותו נטל מניקולא מלבראנש), המבטיח אותם משיעבוד לרצונו של החזק. אותו רצון כללי, שהוא המדינה, כולל את הרצון הפרטי של כל אחד מהפרטים שמסרו בידי המדינה את חירותם, וכך שומר חירות זו, ובה בעת יוצר בסיס חוקי ומוסרי לקיום האנושי.
בעוד שרוסו טוען כי הריבונות חייבת להישאר בידי העם (ומכאן, למשל, התנגדותו לממשל על ידי נציגים, כגון הדמוקרטיה הייצוגית), הוא גם מבחין בין הריבון ובין הממשלה. בידי הממשלה ניתנת החובה ליישם ולאכוף את הרצון הכללי. רוסו סבר כי העם צריך להיות המחוקק (ולא נציגיו), וכי סמכויות הביצוע יינתנו לקבוצה קטנה של אזרחים, שאינם אדוני העם כי אם פקידיו, ובידי העם הכוח לפטרם כרצונו, וזאת גם במקרים של שלטון הנופל בידי משפחה אחת או בידי קבוצה או מעמד מצומצמים. את הידרדרות הממשל האידיאלי לכלל עריצות ניתן למנוע באמצעות אספות עם תכופות, שבהן תישאלנה שתי שאלות – האחת: ”הֲיִיטב בידי הריבון לקיים את הצורה הנוכחית של הממשל”, והשנייה: ”הֲיִיטב בידי העם להשאיר את ההנהלה בידי אותם האנשים שהם ממונים עליה כעת?”. עם כל זאת, סבר רוסו כי יחיד המתנגד לפעולת משטר זה, ניתן לנקוט כלפיו בצעדים חמורים, ו"כל מי שימאן להישמע לרצון הכללי, יכריחוהו לכך הגוף כולו. דבר זה אין פירושו אלא זה שיכריחוהו להיות חופשי".
רעיונותיו אלו של רוסו שימשו כבסיס לתנועות סוציאליסטיות רבות סביב העולם, ובמידה מסוימת גם לתנועות דמוקרטיות רפובליקניות ולאומיות. גם בימינו, כשתקשורת המחשבים וטכנולוגיית התקשורת המתקדמת הופכות את החזון בדבר הביטוי העממי הישיר למציאות, יש הנדרשים לתורתו של רוסו. בדבריו בדבר "הכורח להיות חופשי" יש הד למשטרים הרודניים של המאה ה־20 שקמו כמאתיים שנים לאחר שכתב את ספרו.
במקביל, רוסו סבר כי המלחמה מנוגדת למצב הטבעי ורק הסדר הפוליטי גורם למלחמה: ”במצב הטבע, אם כן, אין מלחמה כללית של כל אדם נגד כל אדם; הגזע האנושי לא נוצר על מנת להשמיד את עצמו”.
הפילוסופיה של רוסו > החינוך

רוסו הביע את דעותיו על החינוך בספרו "אמיל", מעין נובלה בדיונית העוסקת בגידולו של נער צעיר בשם אמיל על ידי רוסו עצמו – המשך של מסורת ארוכה של ספרים בתבנית דומה, העוסקים בחינוך ילדים ובעקרונות שיש להקנות להם. רוסו מגדל את אמיל בכפר, מקום שהוא מאמין שבו האנשים קרובים יותר למצב הטבעי מאשר בעיר, שבה ילמד מנהגים רעים פיזיים ואינטלקטואליים. מטרת החינוך, אומר רוסו, היא ללמוד לחיות, ואת זה יש להשיג באמצעות הליכה בעקבות המורה המבוגר, היכול להראות את הדרך אל החיים הטובים.
גדילתו של הילד מחולקת לשלושה שלבים. הראשון הוא עד גיל 12 בערך, כאשר חישובים וחשיבה מסובכת אינם אפשריים, והילדים, על פי תפיסתו של רוסו, קרובים להיות חיות. השני, בין 12 ל־16, כאשר ההיגיון והחשיבה ההגיונית מתחילים להתפתח, ולבסוף מגיל 16 ואילך, כאשר הילד גדל להיות מבוגר. בשלב זה מוצא אמיל נערה צעירה שתלווה אותו.
הספר מבוסס על רעיונותיו של רוסו בדבר החיים הבריאים. הנער חייב לפתח הן את גופו והן את האינטלקט שלו, ולהימנע מן הצרות והרעות החולות של חיי העיר, האינדיבידואליזם ההרסני והמודעות העצמית המוגברת המצויים בעיר.
חינוכו של אמיל אינו נייטרלי מבחינת מגדר: החינוך שהוא מציע לסופי, הנערה שלה מיועד אמיל להינשא, שונה בהרבה מזה של אמיל. סופי, המייצגת את האידיאל הנשי, מחונכת להיות צייתנית לבעלה, בעוד שאמיל, המייצג את האידיאל הגברי, מחונך להיות אדם עצמאי. זה אינו מאפיין מקרי; ביסודו עומדת ההבחנה הליברלית המקובלת בין הפרטי ובין הציבורי.
על דרך החינוך ב"אמיל" עלתה ביקורת כי הרעיונות אינם מעשיים. בנוסף, ניסיונו המעשי של ז'אן־ז'אק רוסו בחינוך, לא היווה הצלחה; רוסו שימש פעמיים מחנך של ילדים ממשפחות אצולה, אך שני ניסיונות אלו לא היו מוצלחים ולפי הודאתו של רוסו עצמו "הם לא סרו למרותו והוא לא הועיל להם בדבר". כהורה, רוסו מסר את חמשת ילדיו לבית יתומים וכך נמנע מכל קשר לחינוכם. מאוחר יותר הביע רוסו חרטה על כך. קיימת הערכה לפיה הספר "אמיל" נכתב מתוך ייסורי מצפון של רוסו על כשליו אלו. גם נושא הספר, חינוך, הביא לזניחת הספר על ידי רבים מקוראיו ה"פוליטיים" של רוסו.
ממשיכי דרכו של רוסו בתחום החינוך היו בין הוגי הדעות המשמעותיים בראשית דרכו של החינוך המודרני, ורעיונותיהם של רוסו וממשיכיו שימשו כחלק מההשראה שהצמיחה גישות לימודיות חדשניות במאות השנים שלאחר חייו.
הפילוסופיה של רוסו > הדת

דעותיו של רוסו על הדת עוררו מחלוקת בקרב בני זמנו. טענתו כי האדם טוב מטבעו סתרה את הדוקטרינה של החטא הקדמון. רוסו ראה בנצרות דת טובה וחיובית, המבוססת על יסודות מוסריים שניתנו למאמינים, אך מצא בה פגם: שהיא מחנכת את המאמינים בה להיות כפופים לעריצות, ובאחת ההתבטאויות שלו המטילה ספק בפרשנות הנוצרית לתנ"ך, לעומת הפרשנות היהודית הוא אף כותב:
באוניברסיטת סורבון אין כל ספק שהנבואות על המשיח מתייחסות לישו. באותה מידה של ודאות ברור לרבני אמסטרדם שאין לנבואות הללו כל קשר אליו. נראה שלעולם לא אדע מה באמת טוענים היהודים, כל עוד אין להם מדינה חפשית, בתי מדרש ואוניברסיטאות, שבהם יוכלו לדבר ולדון ללא סכנה. רק אז נוכל לדעת מה בפיהם.
המקור בצרפתית
En Sorbonne, il est clair comme le jour que les prédictions du Messie se rapportent à Jesus-Christ. Chez les Rabbins d’Amsterdam, il est tout aussi clair qu’elles n’y ont pas le moindre rapport. Je ne croirai jamais avoir bien entendu les raisons des Juifs, qu’ils n’aient un État libre, des écoles, des universités, où ils puissent parler & disputer sans risque. Alors, seulement, nous pourrons savoir ce qu’ils ont à dire.
בספרו על האמנה האזרחית הבחין רוסו בין "הדת הטבעית" שהיא עבודת האל בלב האדם, הפשוטה והטהורה, בין "הדת האזרחית" שהיא הביטוי הממסדי לדת במדינה אחת, שלה יש חוקים ופולחן משלה, הקובעים זכויות וחובות, ובין סוג שלישי של דת המנוגדת למדינה, ויוצרת סתירה בין חוקי הדת וחוקי המדינה, כדוגמת דת הלאמות, דת היפנים, ודתם של הנוצרים ברומא העתיקה.
רוסו סבר כי דת מן הסוג השלישי היא פסולה, והיתרון בדת מן הסוג השני הוא כי היא מאחדת את אהבת האל עם אהבת המולדת, אך מטבעה היא מיוסדת על טעות ושקר, והופכת את בני האדם למאמינים באמונות טפלות. רוסו הטיף לדת אזרחית בעלת עיקרים פשוטים, הכוללים את ההכרה במציאות האל, את הקדושה של האמנה החברתית של החוקים, ואת פסילת אי־הסובלנות הדתית. לדעת רוסו על הריבון, הוא העם, לקבוע את עיקרי האמונה האזרחית, לאו דווקא כדוקטרינה דתית, אלא כדעה חברתית הנדרשת מאזרח טוב. אדם שיסטה מן הדעה לא יהיה "כופר בעיקר" אלא פשוט אזרח לא טוב ולא רצוי, והריבון יהיה רשאי לגרשו מהמדינה. לדעת רוסו, אם עוזבים את הדת עוזבים את המוסר ואת הצווים המוסריים. מכאן שאתאיסט לדעתו לא יכול להיות אזרח טוב, כי מי שאינו מאמין באל אינו אדם מוסרי. דעות אלו הביאו להחרמת ספריו בצרפת ובז'נבה.
השפעתו

רעיונותיו של רוסו היו בבסיס הפילוסופיה של עידן הנאורות. עבודתו שהתמקדה בקשר שבין החברה האנושית לפרט, תרמה לרעיונות שיובילו בסופו של דבר  למהפכה הצרפתית. רובספייר וסן־ז'וסט ממנהיגי המהפכה הצרפתית הושפעו רבות מרעיונותיו של רוסו. כותבים כהגל ובנז'מין קונסטן האשימו את רעיונותיו של רוסו באכזריות שאליה הגיע שלטון הטרור בתקופת המהפכה, אך טענות אלו אינן מקובלות על הוגים אחרים.
רעיונותיו של רוסו על הדמוקרטיה שונים אף הם מן הגישות של הדמוקרטיה הליברלית הנהוגות כיום. פרט להתנגדותו לדמוקרטיה ייצוגית, שקיבלה את צורתה המודרנית ואת הבסיס האידאולוגי שלה בכתבי הפדרליסט שפרסמו ג'יימס מדיסון, אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי בעשור שלאחר מותו, הבחין רוסו גם בין "הרצון הכללי" ו"רצון הרוב". רוסו סבר כי לא תמיד רצון הרוב הוא הצודק, וכי מטרת הממשל הטוב היא להבטיח את החירות, השוויון והצדק לכל אזרחי המדינה, ואחת היא מהו רצון הרוב. עם זאת, רוסו לא ייחס להבדל בין רצון הרוב והרצון הכללי חשיבות מכרעת, שכן סבר כי הפרט, כיצור תבוני ורציונלי, יגשים את רצונו הפוליטי בדרך שתיצור הסכמות מוחלטות. בראייתו את הפרט כיצור רציונלי הכשיר לקבלת הכרעות ואזרחות פעילה, הצטרף רוסו להוגים בני דורו, שערערו את בסיס המלוכנות האבסולוטית הנהוגה בימיהם מחד, אך לא הגבילו את מוסרות שלטון העם, באופן בו נהגו אבות החוקה האמריקנית, מאידך. ג'ון סטיוארט מיל בחיבורו המפורסם ביותר, "על החירות", שלל מכול וכול את הרעיון שהחברה כגוף רשאית לכפות את עמדותיה ורצונותיה על היחיד, ולו גם השקפותיו ודבריו של אותו יחיד אינן עולות בקנה אחד עם מה ש"הכלל" רואה כנכון או כצודק.
ההיסטוריונית פניה עוז־זלצברגר מתייחסת לנקודה זו במאמר שכתבה ומציגה בו את הפרשנות הבאה: ”במאה העשרים התברר שהרצון הכללי הוא עניין שנוי מאוד במחלוקת, וכי הליכים "רציונליים" לקבלת החלטות מדיניות וחברתיות לא תמיד מניבים תוצאות "רציונליות". אבל בעיות אלה עוד לא הקדירו את אופק שמיהם של הוגי המאה השמונה־עשרה, שמסעם התבוני אל המדינה היותר טובה הוביל אל החוקה האמריקנית, אל הגיליוטינה והסוציאליזם”.
הוגה רעיון הדמוקרטיה הטוטליטרית, יעקב טלמון, מצא את שורשיה בתורת "הרצון הכללי" של רוסו כפי שהובעה בספר זה. לדעת טלמון, האמונה בחופש והשאיפה של אסכולות חברתיות מדיניות אוטופיסטיות כקומוניזם לממשו, מתיישבות לכאורה עם שימוש באמצעי כפייה לצורך הגשמת הרעיון האוטופי, ומכאן קצרה הדרך אל ה"דמוקטטורה". הפסקה המופיעה בספר א' פרק ז', שלפיה: ”כל מי שימאן להישמע לרצון הכללי, יכריחוהו לכך הגוף כולו, דבר זה אין פירושו אלא זה שיכריחוהו להיות חופשי”, מקבלת לאור ניסיון המאה ה־20 משמעות חמורה וקשה. אחד העקרונות הבסיסיים בפילוסופיה הפוליטית של רוסו הוא כי הפוליטיקה והמוסר צריכים להיות כרוכים יחדיו, ואין להפרידם. כאשר המדינה נכשלת בפעולה שאינה מוסרית, היא אינה מתפקדת באופן הראוי וחדלה מלייצג את הרצון הכללי של הריבון, הוא העם, ובכך מאבדת את סמכותה כלפי היחיד.
רעיונותיו של רוסו על החינוך, שעיקרם החינוך באמצעות התנסות ישירה, מעבר ללימוד באמצעות הספרים, והתייחסות לחינוך רגשות הילד מעבר לפנייה להגיונו, השפיעו על התאוריה החינוכית המודרנית. בכתביו המוקדמים זיהה רוסו את הטבע עם המצב הפרימיטיבי של האדם הפראי; לאחר מכן התייחס אל הטבע כספונטניות של ההליך שבאמצעותו האדם בונה את אופיו ועולמו. הטבע מסמל שלמות וכבוד עצמי, בניגוד לשיעבוד שכופה החברה על האדם. מכאן שהחזרה אל הטבע על פי רוסו משמעה שחרור האדם מכבלי החברה וממוסכמות הציוויליזציה. רעיון זה הפך את רוסו לאחד מאבות התנועה הרומנטית, על אף שמבחינה כרונולוגית ורעיונית הוא שייך עדיין לעידן האורות.
כתבי רוסו בעברית

אמיל או על דבר החנוך, לקט ותרגם מן המקור אשר בן-ישראל, הוצאת דב-בר אהרונסון, תש"ה, 1945.
אמיל או על החינוך, תרגום: ארזה טיר-אפלרויט, ערך עמוס הופמן, הוצאת מאגנס, כנרת זמורה-ביתן, דביר, 2010.
האמנה החברתית, תרגם עידו בסוק, ערך עמוס הופמן, הוצאת רסלינג, 2006.
הווידויים, תרגמה והוסיפה הערות אירית עקרבי, הוצאת כרמל, 1999. בתוספת מאמרים מאת יעקב גולומב, נדין קונפרטי-צור ודוד אוחנה.
הווידויים, תרגם אליהו מייטוס, הוצאת "המתמיד", תשט"ו, 1955.
הזיות של מטייל בודד, תרגמה אירית עקרבי, הוצאת כרמל, 1992. בתוספת אחרית דבר מאת ברוניסלב בצ'קו.
מאמרים, תרגם עידו בסוק, ערך יעקב גולומב, הוצאת מאגנס, 1993.
מסה על מוצא הלשונות: שבה ידובר על המלודיה ועל החיקוי המוזיקלי, תרגם עידו בסוק, עריכה מדעית רות הכהן-פינצ'ובר, הוצאת רסלינג, תשס"ח, 2008.
על האמנה החברתית או עקרוני המשפט המדיני, תרגם יוסף אור, ערך ח"י רות, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1932 (יצא לאור במהדורות רבות, האחרונה בתשנ"ט).
מכתב לד'אלמבר, על התיאטרון, תרגום ארזה טיר-אפלרויט, ערך עמוס הופמן, הוצאת כרמל, 2017
לקריאה נוספת

N.J.H.Dent, Rousseau: An Introduction to his Psychological, Social, and Political Theory, Oxford: Blackwell, 1988.
D.Gauthier, Rousseau: The Sentiment of Existence, Cambridge University Press, 2006.
שמואל הוגו ברגמן, ז'אן ז'אק רוסו, פרק ראשון מתוך: תולדות הפילוסופיה החדשה - מתקופת ההשכלה עד עמנואל קאנט, מוסד ביאליק, 1973.
יואב פלד, רוסו וביקורת החברה המודרנית, יחידה 5 בקורס תרבות ההשכלה, האוניברסיטה הפתוחה, 1990.
רועי ברנד, לאהוב לדעת - חיי הפילוסופיה מסוקרטס עד דרידה, רסלינג, 2016. הפרק "לספר לאחרים על הבדידות - רוסו ב'הזיות של מטייל בודד'", עמ' 65–81. (הספר בקטלוג ULI)
ז'אק ז'וליאר, טעותו של רוסו: מסה על-אודות המסקנות ההיסטוריות של רעיון ריבונות העם, עם עובד, 1992.
יפתח גולדמן, רוסו: הקדמה כמלכודת, מאגנס, 2010.
עמוס הופמן, "טבע אהבה ופוליטיקה במשנתו החינוכית של ז'אן-ז'אק רוסו", המבוא לספר אמיל או על החינוך.
עמוס הופמן, "בין אבסולוטיזם למהפכה: רוסו ו'האמנה החברתית' בהקשר היסטורי", המבוא לספר האמנה החברתית.
הערות שוליים

1 2  ז'אן ז'אק רוסו, הווידויים, כרמל ירושלים, 1999
↑  רפאל בן לוי, ‏להשיב את הצדק למלחמה, השילוח, 13, פברואר 2019
1 2  אברום תומר, ‏"יצירתיות בחלל חינוכי", השילוח, גיליון 14, אפריל 2019
↑  חינוך במאה ה־18 באירופה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  החינוך המערבי במאה ה־19, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  פניה עוז-זלצברגר, "הדמוקרטיה הליברלית: מבט היסטורי", כלול בקובץ "סוגיות יסוד בדמוקרטיה ישראלית" בעריכת רפאל כהן-אלמגור (ספרית פועלים, 1999)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267371605171  PLWABN: 9810596336205606  BIBSYS: 90053125  BNC: 000040520  BNE: XX976371  BnF: cb119228797 (data)  Botanist: Rousseau  CANTIC: a10433648  CiNii: DA00157716  GND: 118603426  HDS: 009547  ICCU: CFIV006663  ISNI: 0000 0001 2145 1116  KulturNav: 62b4eeff-837c-4000-8c48-995ba35bb8ef  LCCN: n79008220  LNB: 000027345  MusicBrainz: 4a7f3a02-b1ba-4e26-8e30-f580ece1150c  NDL: 00454830  NKC: jn19990007193  NLA: 35465222  NLG: 61647  NLK: KAC199623614  NSK: 000005743  NTA: 339698268  RERO: 02-A000139771  RSL: 000085770  SELIBR: 206561  SNAC: w6r49ps1  SUDOC: 028202368  TLS: Jean-Jacques_Rousseau  Trove: 962783  ULAN: 500250225  VcBA: 495/72344  VIAF: 100184045   WorldCat (עם VIAF): 100184045 
בית הולדתו של רוסו ברחוב גראן-רו 40 בז'נבה
הבית שבו התגורר רוסו עם פרנסואז-לואיז דה ואראן. כיום משמש הבית כמוזיאון המוקדש לרוסו
שגרירות צרפת בוונציה, שבה שירת רוסו כמזכיר של השגריר הצרפתי
ארונו של רוסו בפנתאון בפריז
פסל של ז'אן ז'אק רוסו הנמצא באי קטן הנושא את שמו על הנהר רון בז'נבה (שווייץ)
הדף הראשון של "האמנה החברתית"
דיוקן של רוסו מאת אלן רמזי, 1766
ליאו הווארד

| --- | --- |

הווארד, 2016
 לידה:  13 ביולי 1997 (בן 27) ניופורט ביץ', ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2005 
 מקום לימודים:  Tri-City Christian School 
 https://www.leo-howard.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ליאו הווארד (באנגלית: Leo Howard; נולד ב-13 ביולי 1997) הוא שחקן ואמן לחימה אמריקאי. הוא ידוע בשילוב כישורי הקראטה שלו בתפקידיו בסרט האקשן "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ" (2009) בתור עיני נחש (אנ') בצעירותו, בסרט הפנטזיה "קונאן הברברי" (אנ') (2011) בתור קונאן הברברי הצעיר ובתור ג'ק ברואר בסדרה "בית ספר לאמנויות לחימה" (2011–2015) של דיסני XD. הוא גם שיחק את לוגן האנטר בסדרה "שייק" בעונה השלישית.