stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצרים העתיקה
טכנולוגיה, רפואה ומתמטיקה > רפואה

הבעיות הרפואיות מהם סבלו המצרים הקדמונים היו קשורות בסביבת המחיה הטבעית שלהם. המגורים סמוך לנילוס הביאו להתפרצותן של מחלות טפיליות שונות, כגון מלריה ובילהרציה, שגרמו לפגיעה בכבד ובמעיים. מקרי פציעות כתוצאה מהיתקלות בתנינים והיפופוטמים ששכנו בנילוס היו שכיחים אף הם והצריכו טיפול. בנוסף על כך היה הנזק המצטבר שנגרם בשל לחץ על עמוד השדרה והמפרקים כתוצאה מהעבודה הפיזית הקשה בחקלאות ובבניין ופציעות שנגרמו כתוצאה מתאונות עבודה.
התזונה של השכבות האמידות באוכלוסייה הייתה עשירה בסוכרים והביאה לעיתים קרובות להתפתחות דלקות חניכיים. המומיות החנוטות של רבים מבני המעמדות הגבוהים חושפות עודף משקל ומצב בריאותי רעוע כתוצאה מאכילה וסביאת יתר. תוחלת החיים הצפויה באותם ימים למצרי הממוצע הייתה כ-35 שנים לגברים וכ-30 שנים לנשים, ותמותת תינוקות הייתה נפוצה (כשליש מהאוכלוסייה לא הגיעה לגיל בגרות).
הרופאים של מצרים העתיקה היו מוערכים ביותר במזרח התיכון הקדום בשל כישוריהם הריפויים, וחלקם, כגון הרופא אמנחותפ, נותרו מפורסמים שנים רבות לאחר מותם. הרודוטוס מציין את הדרגה הגבוהה של התמחות בקרב הרופאים המצריים, כאשר חלקם התמחו ברפואת הראש והבטן בעוד שאחרים התמחו ברפואת עיניים ורפואת שיניים. ההכשרה של הרופאים התקיימה במוסד שנקרא בשם "בית החיים". במיוחד נודעו בתי החיים בערים פר-בסט בזמן הממלכה החדשה ואבידוס וסאיס בתקופה המאוחרת. פפירוסים רפואיים מצביעים על ידע רב באנטומיה, טיפול בפציעות וטיפולים פרקטיים שונים.
הרופאים המצרים השתמשו בשיטות טיפול מגוונות: פצעים טופלו באמצעות חבישות עם בשר נא, בד פשתן לבן, תפרים, פדים, וחבישות עם צמר גפן טבול בדבש למניעת זיהומים. אופיום ותמצית צמח הבלדונה שימשו כמשככי כאבים. בטיפול בכוויות השתמשו בתחבושות ספוגות בחלב אם. עובש (מלחם מקולקל, סוג של אנטיביוטיקה טבעית), דבש ומלחי נחושת שימשו למניעת זיהום מאבק ולכלוך של פצעי כוויות. המצרים נהגו לאכול שום ובצל שהאמינו כי הם בעלי סגולות רפואיות שונות.
מנתחים מצרים תפרו פצעים, קיבעו עצמות שבורות וביצעו כריתה של גפיים בסכנת נמק. במקרים קשים בהם לא יכלו להציל את החולים ממוות עשו הרופאים המצריים ככל יכולתם על מנת להקל את ייסוריהם. בנוסף לכך האמינו המצרים בסגולות הרפואיות של התפילה אל האלים ונהגו לשאת תפילותיהם אל האלה איסיס,
אלת הרפואה המצרית, בבקשת רפואה והחלמה.
טכנולוגיה, רפואה ומתמטיקה > טכנולוגיה ימית

המצרים הקדמונים ידעו להרכיב קרשים מעץ לכדי גוף ספינה (אנ') ושלטו בצורות מתקדמות של בניית ספינות (אנ') כבר בשנת 3000 לפני הספירה. המכון הארכאולוגי של אמריקה (אנ') מדווח כי ספינות הקרשים העתיקות ביותר הידועות הן סירות אבידוס. קבוצה של 14 ספינות שהתגלו באבידוס נבנו מלוחות עץ ש"נתפרו" זה לזה. הן התגלו על ידי האגיפטולוג דייוויד אוקונור מאוניברסיטת ניו יורק, ונמצא כי השתמשו ברצועות ארוגות כדי לקשור את הקרשים זה לזה, וקנים או עשב ממולאים בין הקרשים עזרו לאטום את ה"תפרים". מכיוון שהספינות היו קבורות כולן יחדיו וליד בית מתים השייך לפרעה חעא סח'מוי, במקור חשבו שכולן שייכות לו, אך אחת מ-14 הספינות מתוארכת לשנת 3000 לפני הספירה, וקנקני החרס שנמצאו בקבר עם הכלים מרמזים גם על תיארוך מוקדם יותר. הספינה המתוארכת לשנת 3000 לפני הספירה באורך 23 מטרים וכיום חושבים שהיא הייתה שייכת לפרעה קדום יותר, אולי חור אחע.
המצרים הקדמונים ידעו גם לחבר קרשי עץ עם מסמרי עץ (אנ') כדי להדק אותם זה לזה, תוך שימוש בזפת (אנ') לאיטום המחברים. הספינה של ח'ופו, כלי שיט באורך 43.6 מטרים במתחם הפירמידה של גיזה למרגלות הפירמידה הגדולה של גיזה מתקופת השושלת הרביעית בסביבות 2500 לפני הספירה, היא דוגמה בגודל מלא ששרדה ומילאה את ייעודה הסמלית של דוברת שמש. המצרים הקדומים ידעו גם לחבר את הקרשים של ספינה זו יחד עם מחברי שגם ומגרעת.
ידוע כי ספינות ים גדולות שימשו רבות את המצרים בסחר עם ערי-מדינה במזרח הים התיכון, במיוחד גבל (חוף לבנון של ימינו), ובמספר משלחות במורד ים סוף לארץ פונת. למעשה אחת המילים המצריות המוקדמות ביותר לספינה ימאית היא "ספינת גבל", אשר הגדירה במקור סוג של ספינות ים מצריות ששימשו בשיט לגבל; עם זאת, עד סוף תקופת הממלכה הקדומה, המונח כלל ספינות ימיות גדולות, לא משנה מה יעדן.
בשנת 1977 התגלתה תעלה עתיקה מצפון לדרום המשתרעת מאגם תמסח ועד אגמי באלה. היא תוארכה לתקופת הממלכה התיכונה של מצרים על ידי אקסטרפולציה תאריכית של אתרים עתיקים שנבנו לאורך מסלולה.
בשנת 2011, ארכאולוגים מאיטליה, ארצות הברית ומצרים, שחפרו לגונה מיובשת הידועה בשם מרסה גאוואסיס (Mersa Gawasis), חשפו עקבות של נמל עתיק שהשיק מסעות ימיים מוקדמים, כגון הפונת של חתשפסות, משלחת אל האוקיינוס הפתוח. כמה מהעדויות המעוררות ביותר של האתר ליכולת הימאות של המצרים הקדמונים כוללות ספינות עץ גדולות ומאות מטרים של חבלים, עשויים מפפירוס, מפותלים בצרורות ענק. בשנת 2013, צוות של ארכאולוגים צרפתיים-מצריים גילה את הנמל העתיק ביותר בעולם הידוע, שראשיתו לפני כ-4,500 שנה, מתקופת המלך ח'ופו, על חופי הים האדום, ליד ואדי אל-ג'ארף (כ-110 מייל דרומה מסואץ).
טכנולוגיה, רפואה ומתמטיקה > מתמטיקה

הדוגמאות המוקדמות ביותר לחישובים מתמטיים מתוארכים לתקופת נקאדה הקדם-שושלתית, ומראות מערכת ספרות מפותחת במלואה. חשיבותה של המתמטיקה למצרי המשכיל עולה במכתב בדיוני של הממלכה החדשה, שבו הכותב מציע תחרות אקדמית בין עצמו לפקיד אחר בנוגע למשימות חישוב יומיומיות כגון חישוב שטח אדמה, עבודה ותבואה. כתבים כמו פפירוס רינד ופפירוס מוסקבה מראים שהמצרים הקדמונים יכלו לבצע את ארבע הפעולות המתמטיות הבסיסיות - חיבור, חיסור, כפל (אנ') וחילוק - להשתמש בשברים, לחשב את שטחיהם של מלבנים, משולשים ומעגלים ולחשב את נפחיהם של קופסאות, עמודים ופירמידות. הם הבינו מושגים בסיסיים של אלגברה (אנ') וגאומטריה (אנ'), ויכלו לפתור מערכות משוואות ליניאריות.
הסימון המתמטי היה עשרוני, והתבסס על סימני חרטומים לכל חזקה של עשר עד מיליון. כל אחד מאלה יכול להיכתב את מספר הפעמים הדרוש כדי להוסיף למספר הרצוי. כדי לכתוב את המספר שמונים או שמונה מאות, הסמל של עשר או מאה נכתב שמונה פעמים בהתאמה. מכיוון ששיטות החישוב שלהם לא יכלו להתמודד עם רוב השברים עם מונה גדול מאחד, הם היו צריכים לכתוב שברים כסכום של מספר שברים. לדוגמה, הם פתרו את השבר שתי חמישיות לסכום של שליש ואחד חלקי חמש עשרה. טבלאות ערכים סטנדרטיות הקלו על כך. עם זאת, מספר שברים נפוצים נכתבו עם גליף מיוחד - המקבילה לשני שלישים המודרנית מוצגת בצד שמאל.
המתמטיקאים המצרים הקדמונים הכירו את משפט פיתגורס כנוסחה אמפירית. הם היו מודעים, למשל, לכך שלמשולש יש זווית ישרה מול היֶתֶר כאשר צלעותיו נמצאות ביחס של 3–4–5. הם הצליחו להעריך את שטחו של מעגל על ידי הפחתת תשיעית מקוטרו והעלאת התוצאה בריבוע:
שטח ≈  [(8/9)D]^{2}=(256/81)r^{2}=3.16r^{2},
קירוב סביר של הנוסחה πr2.
לוח שנה

במצרים העתיקה נהגו שני לוחות שנה. לוח שנה ירחי ששימש כלוח דתי, ולוח אזרחי שבו אורך השנה תמיד 365 ימים ללא שנה מעוברת. השנה נחלקה ל-12 חודשים בני 30 יום וחמשה ימים נוספים בין סוף השנה לתחילת השנה החדשה. היממה החלה בעלות השחר והחודש הירחי הסתיים בראיית הירח האחרונה שאז הוא זורח זמן קצר לפני השמש. בתקופה מסוימת הונהג מחזור של 25 שנה שמהן 9 שנים בנות 13 חודשים, באופן זה הלוח הירחי הותאם ללוח האזרחי בדיוק רב, רק כעבור למעלה מ-500 שנה יצטבר פער של יום אחד בין הלוח הירחי למופעי הירח. תלמי השלישי הכריז בצו קנופוס על תיקון סטיית הלוח האזרחי מיום זריחת סיריוס בבוקר על ידי הוספת יום אחד מדי 4 שנים, הכרזה זו לא יושמה בפועל עד כיבוש מצרים על ידי האימפריה הרומית שבה נהג הלוח היוליאני שמבוסס על תיקון זה.
לדעת חנן אשל וסשה שטרן, הגעת הלוח האזרחי לארץ ישראל בתקופת שלטון בית תלמי הביאה ליצירת לוח השנה במגילות קומראן.
מורשת

התרבות והאנדרטאות של מצרים העתיקה הותירו מורשת מתמשכת בעולם. הציוויליזציה המצרית השפיעה באופן משמעותי על ממלכת כוש ומרואה, כאשר הן אימצו נורמות דתיות ואדריכליות מצריות (מאות פירמידות (בגובה 6-30 מטרים) נבנו במצרים וסודאן), כמו גם שימוש בכתב המצרי כבסיס לכתב המרואי (אנ'). המרואית היא השפה הכתובה העתיקה ביותר באפריקה, מלבד מצרית, והייתה בשימוש מהמאה ה-2 לפנה"ס ועד תחילת המאה ה-5 לספירה. פולחן האלה איסיס, למשל, הפך פופולרי באימפריה הרומית, כאשר אובליסקים ושרידים אחרים הועברו חזרה לרומא. הרומאים ייבאו גם חומרי בניין (אנ') ממצרים כדי להקים מבנים בסגנון מצרי. היסטוריונים מוקדמים כמו הרודוטוס, סטראבון ודיודורוס סיקולוס חקרו וכתבו על הארץ, שהרומאים ראו בה מקום של מסתורין.
במהלך ימי הביניים והרנסאנס, דעכה התרבות הפגאנית המצרית לאחר עליית הנצרות ומאוחר יותר האסלאם, אך העניין בעתיקות המצרית נמשך בכתביהם של חוקרים מימי הביניים כגון דחול-נון אל-מיסרי (Dhul-Nun al-Misri) ואל-מקריזי. במאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה החזירו מטיילים ותיירים אירופאים עתיקות וכתבו סיפורים על מסעותיהם, שהובילו לגל של אגיפטומניה (אנ') ברחבי אירופה, כפי שבא לידי ביטוי בסמליות כמו עין ההשגחה והחותם הגדול של ארצות הברית. עניין מחודש זה שלח אספנים למצרים, שלקחו, רכשו או קיבלו עתיקות רבות וחשובות. נפוליאון סידר את הלימודים הראשונים באגיפטולוגיה כשהביא כ-150 מדענים ואמנים לחקור ולתעד את ידיעת הטבע של מצרים, שפורסם בתיאור מצרים (Description de l'Égypte).
במאה ה-20, ממשלת מצרים וארכאולוגים כאחד הכירו בחשיבות כבוד תרבותי ושלמות בחפירות. מאז שנות ה-2010, משרד התיירות והעתיקות מפקח על חפירות ושחזור חפצים.
ראו גם

אגיפטולוגיה
לקריאה נוספת

ג'יימס הנרי ברסטד, דברי ימי מצרים, פרידמן, 1957(הספר בקטלוג ULI)
רפאל בנבנשתי, "הכלכלה בשחר ההיסטוריה: מוסדות כלכליים במסופוטמיה באלף השלישי ותחילת האלף השני לפסה"נ". הוצאת מאגנס, ירושלים 2016. ISBN 978-965-493-862-4.
Bleiberg E. "The Economy of Ancient Egypt", in Sasson J.M et al (eds.) Civilizations of the Ancient Near East, vol. III, New York 1995
Janssen J. J., Commodity Prices from the Ramessid Period, Leiden 1975
Kemp B. J., Ancient Egypt Anatomy of a Civilization, London 2006
מונטה, פייר, חיי יום יום במצרים בעולם העתיק – בתקופת הרעמססים, תל אביב, הוצאת עם הספר, 1963 (תרגום: דליה טסלר, עריכה מדעית: מגן ברושי) (הספר בקטלוג ULI)
ביאורים

↑  עם שתי נשותיו הראשיות והרמון הגדול, רעמסס השני הוליד יותר מ-100 ילדים. (Clayton (1994), p. 146)
↑ מתוך Killebrew & Lehmann (2013), עמ' 2: "נטבע לראשונה בשנת 1881 על ידי האגיפטולוג הצרפתי G. Maspero (1896), המונח המטעה משהו "עמי ים" מקיף את המילים האתנוניות לוּקַה, שַרְדַנַה, שֶקֶלֶש, טֵרֶש, אֵקְוֵש, דֶנְנ, סִיקוּלוּ / Tjekker, וֱשוֱש (ופלשת) הערת שוליים: המונח המודרני "עמי הים" מתייחס לעמים המופיעים במספר טקסטים מצריים של הממלכה החדשה כמקורם ב"איים"... השימוש במירכאות בשילוב עם המונח "עמי ים" בכותרת שלנו נועד למשוך את תשומת הלב לבעייתיות של זה נפוץ. מונח ראוי לציין שהכינוי "של הים" מופיע רק ביחס לשרדן, שקלש, ו-Eqwesh לכמה אתנונים נוספים, כולל הפלשתים, שמוצגים בהופעתם המוקדמת ביותר כפולשים מהצפון בתקופת שלטונם של מרנפת ורעמסס השלישי".
מתוך Drews (1993), עמ' 48–61: "התזה לפיה "הגירה גדולה של עמי הים" התרחשה בסביבות 1200 לפנה"ס מבוססת כביכול על כתובות מצריות, אחת מתקופת שלטונו של מרנפטה ואחרת מתקופת שלטונו של רעמסס. ובכל זאת בכתובות עצמן לא מופיעה הגירה כזו לאחר סקירת מה יש לכתבים המצריים לומר 'עמי הים', ציין לאחרונה אגיפטולוג אחד (וולפגנג הלק) כי למרות שחלק מהדברים אינם ברורים, "אין זה ברור: Nach den agyptischen Texten haben wir es nicht mit einer 'Volkerwanderung' zu tun כך מבוססת השערת ההגירה." לא על הכתובות עצמן אלא על פרשנותן".
↑  ראה תעלת סואץ
↑  ההבנה של המתמטיקה המצרית אינה שלמה עקב מיעוט חומר זמין והיעדר לימוד ממצה של הכתבים שנחשפו.
אבולוציה
מקור השם

המילה אבולוציה (מלטינית: Evolvere) שימשה ברומא העתיקה לתיאור פעולה של פרישת קלף מגולל. במאה ה-12 היא קיבלה משמעות של מעבר זמן, ולאחר מכן הורחבה המשמעות למושגים הקשורים בהתפתחות. במובנה הרחב, המילה "אבולוציה" משמשת בעת החדשה לתיאור כל תהליך של שינוי והתפתחות.
המילה אבולוציה לא הופיעה במהדורה הראשונה של מוצא המינים של דרווין. היא נוספה רק במהדורות מאוחרות יותר, וגם אז הופיעה רק בפרק האחרון. היא הוחדרה לביולוגיה בהשפעתו של הרברט ספנסר ונקלטה בשפה האנגלית כשם נרדף לקדמה. דרווין התנגד בתחילה למילה זו, משום שתורתו לא כללה שום רעיון של התקדמות כוללנית כתוצאה צפויה מראש של מנגנון שינוי כלשהו. דרווין השתמש בה לראשונה בספרו מוצא האדם, שראה אור ב-1871. הוא לא אהב את המונח אבולוציה, וניאות להשתמש בו רק משום שמטבע הלשון של ספנסר כבר נעשה נחלת הכלל.
היסטוריית חקר האבולוציה > תפיסות קודמות וחלופיות לתורת האבולוציה המודרנית

תורת האבולוציה התפתחה במשך ההיסטוריה. צ'ארלס דרווין נחשב לאבי תורת האבולוציה המודרנית, והעיקרון המרכזי מתבסס על סלקציה של הפרטים המתאימים ביותר לסביבה מתוך מגוון פרטים השונים מעט זה מזה. מנגנון זה ידוע בשם הברירה הטבעית. העיקרון מתבסס על שני מרכיבים, מרכיב אקראי ומרכיב שאינו אקראי. החלק האקראי מבוסס על הופעתן של מוטציות גנטיות שגורמות כתוצאה מכך לשונות מורפולוגית ופיזיולוגית בקרב אוכלוסייה של מין מסוים. החלק השני בתהליך קורה כאשר הפרטים הנושאים את המטען הגנטי (אותו הם גם מעבירים בתורשה) המקנה להם יתרון תחרותי בסביבה בה חי המין, שורדים באחוזים גבוהים יותר. להלן מספר דוגמאות להוגים שקדמו לדרווין ורעיונותיהם המרכזיים:
קדמות העולם/נצחיות המינים – הסבר שלפיו העולם, כולל מיני האורגניזמים שבו, היה תמיד כפי שהוא כיום. אחד מתומכי הסבר זה היה הפילוסוף אריסטו, שרעיונותיו היו מקובלים עד ראשית העת החדשה. אחרים שדגלו בכך היו ויליאם פיילי וצ'ארלס לייל בני המאה ה-18.
בריאתנות – גישה הגורסת כי החיים נבראו בדיוק (או כמעט בדיוק) על פי המתואר בספר בראשית, בקוראן או בספרי קודש אחרים. הסבר זה בולט בקרב מתנגדי תורת האבולוציה בעשור הראשון של המאה ה-21. הסבר זה משתייך לקבוצת ההסברים המכונה תכנון תבוני. טענת "התכנון התבוני" היא כי האורגניזמים מורכבים מאוד ולכן הופעתם היא תוצאה של הליך תכנון מכוון על ידי ישות תבונית ולא תוצאה של הליך ללא מתכנן. רעיון הבריאתנות גם לא מתמודד עם השאלה הטריוויאלית בנוגע להיווצרותו של אותו מתכנן אן יוצר תבוני. רעיון זה אינו נתמך על ידי ממצאים מדעיים והוא למעשה מיתוג מחדש לכתבי הקודש על מנת שיוכלו להילמד כתאוריות מדעיות בבתי ספר. בריאתנות איננה תאוריה מדעית מאחר שאין שום דרך לשלול אותה.
תאוריית הבריאה הספונטנית – הסבר שלפיו אורגניזמים רבים נוצרים בחיי היום-יום מן הדומם, למשל: הלכלוך יוצר זבובים, טל הבוקר יוצר גחליליות.
מלומדים בני תקופות שונות ביטאו גם דעות הדומות יותר לרעיונות בסיסיים שונים בתורת האבולוציה. הבולטים במלומדים אלה היו בני המאה ה-18. במאה זו חלה התפתחות רבה במחקר הביולוגיה ובמסגרתה פרסמו ז'אן-בטיסט דה לאמארק וקארולוס ליניאוס את רעיונותיהם. ליניאוס יסד את תורת המיון – הסיסטמטיקה, המחלקת את האורגניזמים למינים, סוגים וכיוצא בזה. בלא הסיסטמטיקה קשה לנסח את תורת האבולוציה המודרנית. לאמארק שכנע את המלומדים כי יש שינוי באוכלוסייה מדור לדור, אולם הוא סבר שסיבת השינוי היא ניסיון החיים של ההורים ולא התייחס אל הברירה הטבעית. תפיסתו מכונה לאמארקיזם.
היסטוריית חקר האבולוציה > תפיסות קודמות וחלופיות לתורת האבולוציה המודרנית > תפישות עתיקות, הדומות לאבולוציה המודרנית

הפילוסוף היווני אמפדוקלס, איש אקראגאס בסיציליה ובן המאה ה-5 לפנה"ס, טען שלוש טענות:
אין כלל דבר ייחודי ביצורים חיים. כלומר הם אינם נבדלים מעצמים אחרים, מבחינת ההרכב שלהם, אלא רק מבחינת יחסי הכמויות בלבד. הוא פסל את הטענה שביצורים חיים ישנם מרכיבים נוספים מלבד החומריים, וכך היה הראשון בהיסטוריה המתועדת שפסל את קיום הנשמה.
אורגניזמים חיים לא נוצרו כצורתם כיום, אלא קדמו להם אורגניזמים פשוטים. מתוכם נוצרו גרסאות שונות (מפותחות יותר) – מרביתן מפלצות שהסביבה דחתה, ומיעוטן יצורים מתקדמים ששרדו.
התפתחות האורגניזם היא תהליך אקראי, ואינו תלוי בתוצאה. בכל דור נוצרים פיתוחים רבים של האורגניזם, ומה שמתרחש לאחר מכן אינו מושפע מתהליך השינוי באורגניזם.
מכאן שעקרונותיו של אמפדוקלס על התפתחות היצורים החיים הם:
הנחה שמוצא החיים הוא חומר דומם.
התפתחות האורגניזם מצורת המקור לצורה מורכבת יותר.
הנחה שהתפתחות האורגניזם היא תהליך מתמיד שמתרחש בתהליך אקראי.
הנחה שקיימים תהליכי הכחדה בלתי אקראיים של ה"דחויים".
למעשה אמפדוקלס הקדים את צ'ארלס דרווין ביותר מ-2,000 שנים. אף על פי שהקדים את דרווין, אמפדוקלס לא סיפק תאוריה מדעית מוצקה, שגיבשה קהילה מדעית חוקרת, אלא תאוריה כללית שמתבססת על הנחות יסוד שבתקופתו לא היו האמצעים לבחון ולאושש.
היסטוריית חקר האבולוציה > גיבוש תאוריית האבולוציה המודרנית

הרעיון שהמינים משתנים היה מבוסס כמה עשרות שנים לפני זמנו של דרווין, ולמארק ניסח אותו כבר ב-1809. הרעיון נקרא "טרנספורמיזם", מלשון טרנספורם, השתנות, כשהכוונה הייתה למעבר מצורה אחת לאחרת. חוקרים צרפתים ואנגלים אחרים קדמו לדרווין בהצעת תאוריה של מוצא המינים על ידי ברירה טבעית. חלק מהם קדמו לו במאה שנה ויותר, בהם סבו, ארסמוס דרווין.
צ'ארלס דרווין נולד לאב רופא. הוא קיבל תואר ראשון בתאולוגיה, והחל ללמוד ביולוגיה במסגרת אוניברסיטאית, אך זנח לימודים אלה. תחילה למען סיורי הלימוד של חוקרי הגאולוגיה ולבסוף למען משרה בצי הסוחר. במסגרת היותו חוקר טבע במסע של אוניה ביגל בשנים 1931–1936, הוא ניהל תצפיות על החי במקומות שונים שבהם ביקר, והגיע למסקנותיו על אודות הברירה הטבעית ותפקידה באבולוציה. חלק חשוב מהמסקנות אליהן הגיע דרווין נובעות מביקורו באיי גלאפגוס, והתצפיות במיני הפרושים השונים החיים בהם. מאחר שקבוצת האיים מרוחקת מהיבשה (כאלף קילומטרים) וגיל האיים יחסית צעיר (פחות מ-3.5 מיליון שנים), הניח דרווין שמוצא כל מיני הפרושים שבאיים מקורו במין יחיד שמקורו ביבשת אמריקה הדרומית שהשתנה ויצר את המינים הקיימים שם כיום. מינים אלו עברו התאמה ולמרות הדמיון הרב ביניהם, ישנה שונות מורפולוגית במבנה הגוף והמקור שמאפשרת להם התאמה לסביבתם. במשך עשרות שנים דרווין כתב ספרים ומאמרים על גאולוגיה ואבולוציה, סיכם את ממצאיו שלו, ואסף חומרים מחוקרים אחרים לשם גיבוש תורת האבולוציה.
בשנת 1858 הציגו דרווין ואלפרד ראסל וולאס את תורת האבולוציה, הפועלת על פי עקרונות הברירה הטבעית. ב-1859 פרסם דרווין את החיבור "מוצא המינים", שחשף את תורת האבולוציה למדענים רבים בני-זמנו. אנשי דת וכן תומכי רעיונות מדעיים סותרים, כמו הלאמארקיסטים, ביקרו בחומרה את "מוצא המינים" עם פרסומו. אך בחלוף הזמן רעיונותיו של דרווין קיבלו חיזוקים רבים יותר מאשר הרעיונות האחרים במישור הניסויי, בעיקר במישור התצפיתי ועל כן הרעיונות האחרים ננטשו.
הביולוג ארנסט הקל התרשם כי בדרך-כלל, שלבי התפתחות העובר חוזרים על האבולוציה שעבר המין כולו, מהתא הראשון עד לצורתו הסופית. את תצפיותיו בנושא הוא סיכם ב"חוק הביוגנטי". החוק נתפס כראיה חזקה לתורת דרווין. כיום ברור כי אין זה חוק טבע תקף, וגם במקרים שיש דמיון להתפתחות העובר, אין לצפות לחפיפה מושלמת עם ההתפתחות האבולוציונית. לדוגמה, בעוברי האדם, כמו בכל עוברי בעלי החוליות, מופעים חריצי הזימים (אבל העובר אינו נושם דרכם) והזנב במהלך התפתחות העובר. מאידך, הזדקפות האדם כהולך על שתיים בניגוד לאבותיו הקופים שנטייתם קדימה מקלה את אחיזת הידיים בענפי העצים, נעשתה בעזרת קיצור חלק משלבי ההתפתחות העוברית שבהריון ולא בעזרת הוספת שלב להתפתחות העוברית.
תורת דרווין קיבלה חיזוק נוסף עם התפתחות הגנטיקה בתחילת המאה ה-20, בעיקר עם הפרסום מחדש של כתביו של גרגור מנדל והפיתוח של מודל הארדי-ויינברג שהביאו מאוחר יותר להתפתחות הסינתזה האבולוציונית המודרנית. בעזרת הגנטיקה של מנדל ניתן היה להסביר את מנגנון התורשה עליו פועלת הברירה הטבעית, דבר שנבצר מדרווין לעשות והיווה לו מכשול.
היסטוריית חקר האבולוציה > השתלבות תאוריית האבולוציה במדע המודרני

תורת האבולוציה המודרנית מעולם לא הייתה מבודדת משאר המחקר המדעי. כבר בכתביו של דרווין הכילה תורת האבולוציה טיעונים מתחום הגאולוגיה (שוני במורפולוגיית המאובנים בשכבות קרקע שונות) והגאוגרפיה (ייחודו של אזור המחיה, ובידודו מאזורי מחיה אחרים, ממלאים תפקיד בהתפתחות החיים שבו) וכן אקולוגיה – התאמת היצורים החיים לסביבה הטבעית שבה הם חיים.
לאחר פרסום כתבי דרווין, משכה תורת האבולוציה בעיקר חוקרים שהשתמשו בה ככלי לפיתוח תורת הטקסונומיה (תורת מיון היצורים החיים). בהמשך, לאחר שהתגבשה קהילת חוקרים שתורת האבולוציה עצמה הייתה מרכז עניינם, החלו חוקרי ביולוגיה רבים אחרים להתעניין בה. הבולטים שבהם עסקו באנטומיה, באקולוגיה ובגנטיקה. תורת האבולוציה אפשרה לחוקרים אלה למצוא משמעות בממצאיהם במקום להציגם כרשימת עובדות שרירותית. בחלוף הזמן, גברה השפעת תורת האבולוציה על כלל ענפי הביולוגיה, ומאמרים מחקריים רבים בביולוגיה כוללים גם דיון במשמעות האבולוציונית של ממצאי המחקר.
הבסיס לתאוריית האבולוציה בתורת התורשה

תורשה היא העברת תכונות מהורה לצאצא בתהליך הרבייה. המדע העוסק בתורשה קרוי גנטיקה. הגנטיקה חוקרת את החומר התורשתי, דרך הורשתו והשפעתו על תכונות האורגניזם.
העובדה שתכונות מועברות בתורשה הייתה ידועה מאז ומעולם ושימשה להכלאת צמחים וחיות משק, אולם קודם למחקר בגנטיקה לא היה ידוע כיצד מורשות תכונות ומה הסיכוי שלהן לעבור בתורשה. מסיבה זו, דרווין פרסם את כתביו על אבולוציה תוך התייחסות אל מנגנון התורשה כאל תעלומה.
...איש אינו יכול לומר מדוע אותו ייחוד בפרטים שונים... לפעמים עובר בתורשה ולפעמים אינו עובר; מדוע הילד חוזר לעיתים לתכונות ידועות של סבו, או של אחד מאבותיו בדור רחוק יותר; מדוע ייחוד עובר לעיתים תכופות מזוויג אחד לשני הזוויגים, או לזוויג אחד בלבד, והוא בדרך-כלל, אך לא תמיד, הזוויג הנכון.
התעלומה החלה להתבהר בניסויים שערך גרגור מנדל בהכלאות בין צמחי אפונה. מנדל ניסח את חוקי התורשה עבור האפונה ופרסם אותם בשנת 1865. התברר שחוקים אלה חלים על כלל היצורים החיים. מנדל טבע מושגים עבור גן – מידע תורשתי המקודד לתכונה אחת ועבור אָלֵל – גרסה מסוימת של הגן, מתוך מספר גרסאות אפשריות, המתבטאות בגרסאות שונות של אותה תכונה. למשל, לגן לצבע פרח האפונה יש אלל לפרח לבן ואלל לפרח צהוב. במהלך המאה העשרים הפכו מושגים אלה למושגי יסוד בתורשה ובאבולוציה.
הקהילה המדעית התוודעה אל פרסומי מנדל בסביבות שנת 1900. על פניו נראה כי תורתו של מנדל סותרת את תורתו של דרווין, כי דרווין שיער שהתורשה מתרחשת באמצעות יחידות הורשה שלהן קרא "גמולות". אולם, בשנות ה-30 של המאה ה-20 יושבו הסתירות לכאורה בין התורות, ונוסחה תורת הסינתזה האבולוציונית המודרנית, המקובלת כיום. בתורה זו משמשת תורת מנדל כהסבר למנגנון המבטא את השונות התורשתית, הנדרשת לקיום הברירה הטבעית, שעליה דיבר דרווין.
בשנות ה-40 של המאה העשרים גילה אוסוולד אוורי (Oswald Avery) כי החומר התורשתי הוא חומר שכונה DNA. ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק גילו את מבנה ה-DNA ב-1953 ונתנו ביסוס פיזיקלי לתורת התורשה. ה-DNA הוא מולקולה המהווה שרשרת ארוכה (פולימר) של ארבעה סוגי נוקלאוטידים. הוא ארוז בכל תא, במבנים המכונים כרומוזומים. סדר הנוקלאוטידים מקודד מידע הקובע את תכונותיו של הפרט. הבדלים בקידוד זה, באתרים מסוימים של הכרומוזום, יוצרים הבדלים בתכונות ספציפיות בין פרטים שונים. הסתבר שהמושג "גן" מתאר אזור ב-DNA המכיל מידע תורשתי. כאשר קיימים הבדלים בין המופעים של גן מסוים (בדרך כלל, שני מופעים שנמצאים בזוג כרומוזומים, בהתאמה) – כל אחד מהמופעים מכונה אָלֵל.
מערך הגנים של פרט מסוים הוא הגֵּנוֹטִיפּ של הפרט. מערך תכונות הפרט הנראה לעין (מבנה, פיזיולוגיה והתנהגות) נקרא הפֵנוֹטִיפּ של הפרט. הפנוטיפ נובע מיחסי גומלין בין הגנוטיפ לבין הסביבה. לדוגמה, צבע העור של בני האדם נובע הן מתכונותיהם התורשתיות והן ממידת חשיפתם לשמש.
הבסיס לתאוריית האבולוציה בתורת התורשה > מוטציה

מוטציה היא חוסר דיוק בהעתקה או בשמירה של המידע המקודד בחומר התורשתי. מוטציה המתחוללת בביצית, בזרע, או בתאים המייצרים ביציות וזרעים, עשויה לעבור לדור הבא. סוגי המוטציות ותדירות הופעתן תלויים בגורמים מגוונים. ישנם תנאי סביבה מעודדי מוטציות (כגון: קרינה גרעינית); ישנם יצורים שבהם יש יותר מוטציות מאשר באחרים, וישנם קטעי גנום שבהם יש יותר מוטציות מאשר בקטעי גנום אחרים. השפעת המוטציה יכולה להיות זניחה או משמעותית, ויכולה לתרום או לגרוע מההתאמה של הפרט לסביבתו. רוב המוטציות הן חסרות השפעה, או בעלות השפעה שלילית.
מוטציות נגרמות באופן ספונטני, כתוצאה משגיאות בשכפול החומר הגנטי של התא במהלך חלוקה רגילה או בחלוקה מינית, כתוצאה מתגובה כימית או פוטוכימית או כתוצאה משילוב נגיפי-רטרו או טרנספוזומים ("גנים קופצים") בחומר התורשתי. מוטציה יכולה להשפיע על ייצור חלבונים, RNA קטליטי, על קטעי DNA הנקשרים לקטליזטורים בתא וכיוצא בזה. שינויים אלה עשויים להשפיע על הפעילות הפיזיולוגית של התאים. שינויים פיזיולוגיים יכולים, למשל, לגרום לשינויים בהתפתחות העוברית שגורמים לשינויים בהתנהגות ובאנטומיה.
ישנן ראיות לכך שבמצבים של עקה, התא מגביר את קצב המוטציות בו (לעיתים פי 100 מיליון). הגברה זו מאפשרת קצב מהיר יותר של התפתחות של תכונות מועילות, וכתוצאה מכך מתאפשרת הסתגלות מהירה יותר לסביבה שהשתנתה.
הבסיס לתאוריית האבולוציה בתורת התורשה > שחלוף

באורגניזמים המתרבים ברבייה זוויגית מופיע כל גן בשני עותקים. מקורו של עותק אחד הוא באבי הפרט ומקור העותק השני הוא באמו של הפרט. הפרט מוריש לצאצא שלו את אחד העותקים מכל גן שלו. עותק זה נבחר באקראי בין שני העותקים, כתוצאה מהחלפת מקטעים בין זוג כרומוזומים הומולוגיים (ליתר דיוק בין הכרומטידות שלהם), בזמן חלוקת הפחתה (מיוזה). לכן, גנום הצאצא מכיל באקראי חצי מהגנים של אביו וחצי מאלה של אמו. תאחיזה היא מצב שבו שני גנים נוטים להיות מורשים יחדיו לצאצאים בסיכוי גבוה מ-50% אחוז. למשל, אם A ו-a הם אללים של גן אחד ו-B ו-b הם אללים של גן שני, מצב שבו כמעט לכל פרט עם אלל A יש גם אלל B בגן השני וכמעט לכל פרט עם a יש b עשוי להעיד על תאחיזה בין הגנים. ביצורים שונים יש כמות שונה של שחלופים. בהליך הייצור של תאי זרע של הזבוב, למשל, אין שחלוף כלל.
הבסיס לתאוריית האבולוציה בתורת התורשה > נאוטניה והיפרמורפיזם

ישנם גנים שתפקידם לווסת את מידת הביטוי של גנים אחרים, ואת משך הביטוי. גנים אלו נקראים "גנים רגולטיביים". מוטציה בגן כזה עוצרת, מאטה, מאיצה, מפתחת מבנה מסוים או התנהגות מסוימת אצל הפרט. לעצירה והאטה כזו קוראים נאוטניה. להאצה ולפיתוח קוראים היפרמורפיזם. דוגמאות: אישה שבגלל מוטציה תפריש לדמה יותר טסטוסטרון מהרגיל תגדל זקן כמו גבר (היפרמורפיזם) וגבר שבגלל מוטציה יפריש לדמו הורמונים נשיים יגדל שדיים (היפרמורפיזם). הכשכוש בזנב אצל כלב הבית הוא נאוטני – זו התנהגות של גורי זאבים.
סוג חשוב של נאוטניה הוא הגעה לבגרות המינית לפני ההגעה ל"בגרות פיזיולוגית", כפי שקורה ברֹאשָׁנִים של מיני סלמנדרה מסוימים, כגון אקסולוטל מקסיקני.