הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים
רקע > חיל הים הישראלי

תפישת הביטחון בישראל ראתה בזירה היבשתית ובזירה האווירית את הזירות העיקריות, ובהתאם לכך הקצתה את מרבית המשאבים לזרועות היבשה והאוויר. על אף גודלם והתחזקותם של ציי מדינות ערב, נותר חלקו של חיל הים בתקציב, לאחר מלחמת ששת הימים ועד מלחמת יום הכיפורים, פחות מ-6% מסך הוצאות הביטחון. ההגנה על חופי המדינה בתקופה זו הוטלה גם על חיל האוויר.
אבטחת השיט הישראלי בים הפתוח נתפסה כמשנית בחשיבותה לנוכח ההשערה כי כמו מלחמת ששת הימים, גם מלחמה עתידית תהיה קצרה. ההנחה הייתה, שהנזק העיקרי שעלול לקרות יכלול עיכוב קל של התעבורה הימית בנמלי ישראל ואירופה עד תום הקרבות. חיל הים יועד אפוא להגנה על החופים ולביצוע פעולות קומנדו נקודתיות נגד מטרות איכות.
חיל הים הישראלי פעל במסגרת תקציבית מצומצמת. פיקוד החיל הבין שלא יהיה ביכולתו לרכוש כלי שיט גדולים כמו פריגטות ומשחתות. לפיכך, מאז תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 החל בניין הכוח של חיל הים להיות מבוסס על פיתוח עצמי. עקרונות ההתנהלות של מפקדת חיל הים כללו: ריכוז המאמץ בלוחמת השטח, חימוש באמצעי לחימה בעלי עליונות טכנולוגית שיאפשרו התמודדות עם העדיפות הכמותית של ציי ערב, והסתפקות בכלי השיט הקטן ביותר האפשרי במגמה לקבל מספר רב של יחידות לחימה. ההצטיידות נועדה להיות מהירה ככל האפשר, על ידי חיפוש דגמים קיימים הדורשים התאמה בלבד, ולא פיתוח של כלי שיט חדשים, מהלך הדורש זמן ומשאבים רבים.
ספינות הטילים החדשות של חיל הים נבנו במספנות בצרפת לפי תכנון גרמני. התותחים של הספינות נרכשו באיטליה. בשנים 1967 עד 1969 הגיעו לישראל הספינות הראשונות. הספינות חומשו בהדרגה בטילי ים-ים "גבריאל" מתוצרת התעשייה האווירית.
הזירה הימית בשנים שקדמו למלחמת יום הכיפורים – מלחמת ששת הימים פרצה כאשר חיל הים היה בעיצומו של מהלך הצטיידות מחדש. החיל לא היה מוכן למלחמה: אמצעי הלחימה שהיו ברשותו היו מעטים ונחותים. ההצלחות בקרבות האוויר והיבשה לא השפיעו על הזירה הימית במלחמת ששת הימים, וחיל הים המצרי לא נפגע מפעילות ישראלית. למרות בקשת חיל הים, לא נכבש אזור פורט פואד בצפון תעלת סואץ, והצי המצרי חזר והתבסס בנמל פורט סעיד. הסיורים הימיים המצריים מול חופי חצי האי סיני הופסקו כאשר בקרב רומני ביולי 1967 הושמדו שתי טרפדות מצריות. ואולם ב-21 באוקטובר 1967 הטביעו ספינות טילים מסוג קומאר של הצי המצרי את המשחתת אח"י אילת בטילי סטיקס. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של הלוחמה הימית בה הוטבעה אוניית מלחמה בטיל ים-ים. ב-14 במאי 1970 הטביעו המצרים את סירת הדיג "אורית", אותה חשבו לספינת טילים.
חסימת השיט לישראל דרך מצרי טיראן, שהייתה אחת הסיבות לפרוץ מלחמת ששת הימים, הביאה לתודעת שר הביטחון משה דיין את הצורך בכוח לחימה ימי גם בים סוף. טווח הפעולה ותנאי הים בזירה זו חייבו ספינות גדולות יותר, ובשנת 1968 אושרה רכישת שש ספינות טילים נוספות מדגם סער 4 ממספנות ישראל.
לוחמה אלקטרונית – במקביל לבניית הספינות, פיתח חיל הים מערכות לוחמה אלקטרונית, שנועדו לסייע לסטי"לים בהתמודדות עם הטילים הסובייטיים שהיו בעלי טווח גדול מזה של טילי "גבריאל". חיל הים הניח תחילה שהטילים הסובייטיים תוכננו נגד אוניות גדולות ולא יצליחו לפגוע במטרות קטנות כמו ספינות הטילים, אך הטבעת ספינת הדיג "אורית" בירי טילי סטיקס הוכיחה שהטילים אפקטיביים גם נגד ספינות קטנות. בשל כך גובש מענה טקטי רחב שכלל מערכות "שלדג" לגילוי מכ"ם, רקטות "אבשלום" לפיזור מוץ להטעיית מכ"ם האויב, ומערכות "אמנון" להגנה עצמית.
פותחה תורת לחימה שתורגלה בים ובמתקן תרגול טקטי, ועל פיה זיהו ספינות הטילים ממרחק את ספינות האויב על פי שידורי המכ"ם שלהן, הטעו את הטילים שנורו לכיוונן, וצמצמו את הטווח עד הטווח היעיל של טילי "גבריאל", וכל זאת תוך ביצוע תמרוני התחמקות. ב-1973 כבר הייתה שייטת ספינות הטילים מתורגלת בהפעלת הספינות החדשות ובתורת הלחימה שלהן. נערכו תוכניות מגירה התקפיות שתורגלו, שבהן נוצלו היכולות הטכנולוגיות שנרכשו בתחום הלוחמה האלקטרונית.
סד"כ חיל הים – כוח התקיפה של שייטת ספינות הטילים שעמד לרשות חיל הים בים התיכון עם פרוץ המלחמה כלל 11 סטי"לים ו-2 ספינות תותחים:
2 ספינות טילים מדגם "סער 4"
6 ספינות טילים מדגם "סער 3"
3 ספינות טילים מדגם "סער 2"
2 ספינות תותחים מדגם "סער 1"
שתי הצוללות המיושנות שהיו ברשות חיל הים, אח"י לווייתן ואח"י דולפין, שהיו בתהליך של הוצאה מהשירות, בהמתנה לצוללות מ"סדרת גל" שהיו בבנייה בבריטניה, היו ביבשה על מבדוק, ולכן לא יכלו להשתתף בלחימה. המשחתות והטרפדות הישנות הוצאו משירות, ובמקומן כלל צי הספינות הקטנות של חיל הים 18 ספינות "דבור" חדישות, שהחלו להיכנס לשירות משנת 1970, ועוד כעשר סירות משמר קטנות. כמו כן היו ברשות חיל הים שש נחתות ושתי אוניות תובלה חמושות. לאורך החוף היו תחנות מכ"ם ימי שפעלו באופן רצוף לצורכי ביטחון שוטף.
לחיל הים לא היה כושר לפינוי מוקשים ימיים, ולא היו ברשותו סוללות טילים או תותחי חוף.
סיוע אוויר התקפי – אף על פי שסיוע אווירי היה חיוני בתורת הלחימה, לא היו מטוסים שייעודם הבלעדי היה סיור ימי או משימות ימיות, והסיוע האווירי היה באחריות חיל האוויר הישראלי, שהקצה מטוסי קרב ותקיפה לפי דרישה.
פריסת הכוח הימי – הכוחות העיקריים של חיל הים הישראלי נמצאו בבסיס חיפה בים התיכון. בים סוף היו חמש ספינות "דבור" ושש נחתות שהתבססו במפרץ שלמה, ושם גם הייתה מפקדת הזירה. מוצב הפיקוד ומטה חיל הים הועברו שנה קודם למלחמה למתחם הקריה בתל אביב. מפקד חיל הים היה אלוף בנימין תלם, ועל שייטת ספינות הטילים פיקד אלוף-משנה מיכאל ברקאי. על זירת ים סוף פיקד אלוף-משנה זאב אלמוג. משימותיו של חיל הים היו הגנת החופים ובמיוחד הגנת מתקנים אסטרטגיים כגון בתי הזיקוק בחיפה, וכן הבטחת שיט אזרחי חופשי לישראל וממנה. במפרץ סואץ הייתה מטרת החיל לאבטח את האגף הדרומי של חילות היבשה מנחיתה אפשרית של כוחות מצריים מן הים, הגנת שדה הנפט באבו רודס ומניעת הטלת הסגר ימי מדרום.
יוזמה התקפית – אף על פי שמשימות חיל הים היו הגנתיות מטבען, כמוגדר בפקודת סלע הצה"לית, החליט מפקד חיל הים כבר בשעותיה הראשונות של המלחמה לבצע את משימות החיל בדרך התקפית, והוציא כוח לתקיפת חיל הים הסורי בפתח נמליו. הנושא הוצג לראש המטה הכללי, דוד אלעזר, תוך כדי היתקלות. ההצלחה בקרב הראשון שינתה את התפיסה במטכ"ל, שאישר את המשך פעילות חיל הים במלחמה.