stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סליחות
סדר הסליחות ונוסחן

הסליחות מורכבות מפסוקים, תפילות וקטעי פיוט הנעים בין תפילות 'י"ג מידות', 'וידוי', ו'נפילת אפים'.
קטעי הפיוט נכתבו על פי רוב בתקופת הגאונים ובימי הביניים, ויש כמה קטעים המוזכרים בגמרא. בין כותביהם נמצאים רבנים מפורסמים כרבי שלמה הבבלי, רבנו גרשום, רבי שמעון בן יצחק, רבי שלמה אבן גבירול, רש"י, רבי אלעזר מוורמייזא ועוד.
ברוב נוסחי הסליחות, פותחים באמירת מזמור אשרי יושבי ביתך ובחצי קדיש, וחותמים בקדיש תתקבל.
עד לסוף תקופת הראשונים בחירת הפיוטים הייתה נתונה לבחירתו האישית של החזן או השמש. במהלך השנים, התקבעו סדרי פיוטים קבועים בקהילות, בהם נקבע מראש אילו פיוטים יאמרו באיזה יום ובאיזה סדר. באשכנז, הקהילה האחרונה בה נקבע סדר סליחות קבוע היא וורמייזא, לאחר חידוש הקהילה בשנת ה'תנ"ט. המנהג המקורי השתמר בקהילות איטליה עד לא מכבר, ברם בתקופה האחרונה נתקבע מעין נוסח אחיד של פיוטים בקהילות שעדיין שומרות על מנהג זה.
הנוסח האשכנזי משמר תבנית קבועה המורכבת משלוש עשרה מידות, וידוי ופסוקים עם פיוטים מתחלפים מדי יום, בעוד הנוסח ברוב קהילות הספרדים אינו משתנה מיום ליום. במספר קהילות בצפון אפריקה קיימים סדרי סליחות הכוללים פיוטים מתחלפים לימים שונים, כגון שפתי רננות של יהודי לוב וג'רבא שמכיל מעמדי סליחות לימי שני, חמישי ושבת (בשאר הימים נאמרות הסליחות הספרדיות הרגילות) וסליחות כפי מנהג גרדאיא באלג'יריה. בקרב חלק מקהילות גאורגיה, נהוג להוסיף אחרי פיוט "אדון הסליחות", פיוט על סדר הא' ב' הפותח במילים "יה אדיר אדיר אתה", ובסיום הסליחות את הפיוט "בת אהובת אל קמה בשחר".
ככלל, במנהגי הסליחות השתמר פיצול רב יותר בין הקהילות מאשר בנוסחי התפילה הקבועה ומנהגי החגים. דרך משל, אף על פי שבין האשכנזים התקיימו בכל השנה שני ענפי-נוסח בלבד – נוסח אשכנז המזרחי (נוסח פולין) ונוסח אשכנז המערבי – בסדר הסליחות ענפים אלו מפוצלים למנהגים קטנים יותר, לעיתים של קהילה בודדת. למעשה, שלשה עשר סדרי סליחות שונים זכו לשרוד באשכנז עד לדפוס: אשכנז הכללי (פפד"מ), ב) עלזאס, ג) פיורדא-נירנברג, ד) וורמייזא, ה) פלאס (אנ'), ו) שוואבן-שווייץ, ז) קוילן, ח) האשכנזים שבאיטליה, ט) ליטא, י) פולין, יא) בהמן-אונגארן, יב) פוזנא-הורודנא, יג) בית הכנסת הישן בפראג. נוסחאות א-ח שייכים לענף אשכנז המערבי, ואילו נוסחאות ט-יג שייכים לענף אשכנז המזרחי. לרוב, לכל ענף היה מבנה כללי קבוע, והנוסחים השונים התפלגו בסדר הספציפי של הסליחות. מבין נוסחים אלה, הנפוצים ביותר בקהילות בישראל ובארצות הברית כיום הם פולין (י) וליטא (ט), ואילו נוסח בהמן (יא) הוא הנפוץ בקהילות אנגליה.
סדר הסליחות ונוסחן > בקשות שנכתבו בארמית

בסליחות ישנן בקשות שנכתבו בארמית, כגון מחי ומסי ועוד. על בקשות אלה יש מחלוקת האם ניתן לומר אותן בתפילת יחיד, והדעה המקובלת היא שאין לאומרם ללא מניין. על פי התלמוד,חלק מן הפוסקים כתבו שאסור ליחיד לומר בקשות בלשון ארמי אלא רק כאשר הם נאמרים בתפילת הציבור,, וכך נפסק בשולחן ערוך. על פי פסיקה זו, קבע רבי אליה שפירא שיחיד האומר סליחות ידלג הבקשות שנכתבו בארמית, ודבריו הובאו בפוסקים האחרונים, כגון משנה ברורה וילקוט יוסף. מנגד, ישנם פוסקים הסבורים שממקורות אחרים עולה שמותר לומר בקשות בלשון ארמי, ושכך היה המנהג בעדות שונות (עיראק, תוניס, תימן ומרוקו), ולכן מתירים אמירת הסליחות שבארמית גם ביחידות.
פיוטים בולטים

| הנשמה לך | אדון הסליחות | מכניסי רחמים |
| --- | --- | --- |
|  "הנשמה לך והגוף פעלך (יצירתך) חוסה על ישראל עמך הנשמה לך והגוף שלך ה' עשה למען שמך אתאנו (באנו) על שמך ה' עשה למען שמך בעבור כבוד שמך כי אל חנון ורחום שמך" |  "אדון הסליחות, בוחן לבבות, גולה עמוקות, דובר צדקות, חטאנו לפניך – רחם עלינו. הדור בנפלאות, ותיק בנחמות, זוכר ברית אבות, חוקר כליות, חטאנו לפניך – רחם עלינו." |  "מכניסי רחמים, הכניסו רחמינו לפני בעל הרחמים משמיעי תפילה, השמיעו תפילתנו לפני שומע תפילה" |
הפיוט אדון הסליחות הוא הפיוט המפורסם ביותר בתרבות הישראלית, ומסמל עבור רבים את אווירת הסליחות ויום הכפורים. הפיוט מקובל בכל קהילות הספרדים, מיהדות מרוקו שבמערב ועד יהדות הודו שבמזרח. בנוסף, הפיוט מושר בנוסח איטליה.
הפיוט מכניסי רחמים עורר פולמוס סוער, שכן הוא כתפילה אל המלאכים, דבר המנוגד לדברי רבי יודן בתלמוד הירושלמי: ”רַבִּי יודָן אָמַר...לא יִצְוַוח, לֹא לְמִיכָאֵל וְלֹא לְגַּבְרִיאֵל, אֵלָא לִי יִצְוַוח, וַאֲנִי עוֹנֶה לוֹ מִיָּד.” (ירושלמי ברכות ט א), וכן לעיקר האמונה החמישי לפי הרמב"ם. לעומת המתנגדים, התומכים מסתייעים בכך שהתפילה מופיעה כבר בסדר רב עמרם גאון, וכן במאמרי חז"ל דוגמת ”למה יוצאין לבית הקברות...וחד (ואחד האמוראים) אמר: כדי שיבקשו עלינו מתים רחמים” (תענית טז א), וכן ”ויעלו בנגב...הלך ונשתטח על קברי אבות...אבותי בקשו עלי רחמים שאנצל מעצת מרגלים” (סוטה לד ב). התומכים באמירתו, מחלקים בין בקשה מהמתים או המלאכים עצמם, שאסורה, לבין הבקשה שיבקשו מהבורא רחמים, ובפיוט, שיכניסו את תפילותינו. אחרים טענו שבתפילה זו הכוונה לבקשה מהבורא עצמו, בדרך מכובדת: ”אינו אלא דרך שפלות ועבדות שמדבר אל המלך, ליועציו לדבר למלך שהוא בוש לקרוב אל המלך ואין זה דרך אמצעי כלל”.
הפולמוס לא הוכרע, וגם בימינו, יש האומרים אותו ויש הנמנעים מאמירתו.
סליחות במועדים אחרים

נוהגים לומר סליחות גם בתענית ציבור, בין בתעניות הקבועות (שבעה עשר בתמוז, תענית אסתר ועשרה בטבת) ובין בתעניות ציבור אחרות, כתענית בה"ב הנהוגה בקרב האשכנזים. יש הנוהגים להתענות ולומר סליחות גם בערב ראש חודש, המכונה יום כיפור קטן, ובימי השובבי"ם. בנוסף על כך, בקהילות רבות היו נהוגות תעניות ציבור מקומיות לרגל מאורעות שאירעו באותה קהילה, ואף בהן נאמרו סליחות, לעיתים סליחות שנכתבו במיוחד עבור יום זה ולעיתים סליחות רגילות. למשל, ביהדות פולין נהגו לומר סליחות בכ' בסיוון על פי תקנת הש"ך וועד ארבע ארצות, לזכר גזירות ת"ח-ת"ט. כיום השתמר מנהג אמירת הסליחות רק במספר חצרות חסידיות. יום זה נקבע כיום תענית כבר בזמן הראשונים עקב עלילת הדם בבלואה בצרפת בשנת ד'תתקל"א 1171, ואף אז נקבעו סליחות ביום זה.
המנהג המקורי הוא לומר סליחות בתענית ציבור בתוך חזרת הש"ץ, בברכת סלח לנו (ומכאן השם 'סליחות'), אולם במרבית הקהילות עברו לומר אותן לאחר חזרת הש"ץ, בחלק התחנון, בעקבות פסק השולחן ערוך.
בתשעה באב נהגו בבבל בימי הגאונים לומר סליחות כבכל תענית ציבור (כמופיע למשל בסדר רב עמרם גאון ובסידור רב סעדיה גאון), וכך נהגו גם בנוסח ספרד העתיק. אולם, בתקופה מסוימת חדלו הספרדים מכך, וכיום אין מנהג האומר סליחות בתשעה באב, אלא קינות לתשעה באב.
בצום גדליה, למנהג האשכנזים (למעט חב"ד) אין אומרים סליחות בתפילת שחרית ככל תענית ציבור, כיוון שכבר אמרו סליחות באשמורת הבוקר ככל ימי עשי"ת (אולם משלבים בסליחות באשמורת פיוטי סליחות שעוסקים בצום גדליה). בנוסח הספרדים ובנוסח איטליה אומרים סליחות פעמים, הן באשמורת ככל עשי"ת והן בתפילת שחרית כתענית ציבור.
נוסף לסליחות בתענית ציבור, היו קהילות אשכנזיות שנהגו לומר סליחות בליל הושענא רבה. כמו כן, היו חברות שומרים לבקר שנהגו לומר סליחות בכל יום שאומרים בו תחנון, ואמרו תחינות ופיוטים אחרים בימים שאין בהם תחנון.
ראו גם

וועקער
אל ארך אפים
לקריאה נוספת

שולמית אליצור, למקורם של פיוטי הסליחות, תרביץ פד, חוברת ד, תמוז תשע"ו, עמ' 503-542, וכן תקציר המאמר.
דניאל גולדשמידט, מבוא, סדר הסליחות כמנהג ליטא וקהילות הפרושים בארץ ישראל, מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ל, עמ' 5–23, באתר אוצר החכמה.
הרב אבירן יצחק הלוי, מבוא לסדר הסליחות, סדר הסליחות כמנהג הספרדים ובני עדות המזרח, בני ברק תש"ן, עמ' א-מד, באתר אוצר החכמה.
אלעד פורטל, אילת השחר - דיואן לימי הסליחות, פיוטי הסליחות שחוברו בצפון אפריקה בין השנים 1391–2001, הדסים, תשע"ג.
לקט פיוטי סליחות, מאת פיטני אשכנז וצרפת, אסף מכתבי יד דניאל גולדשמידט, הגיה עיבד ובאר אברהם פרנקל, ירושלים תשנ"ג. 2 כרכים.
מוישה אופניק

| --- | --- |

 תוכנית טלוויזיה:  רחוב סומסום
 דיבוב בשפה העברית:  ז'יל בן דוד
 מידע
 כינויים:  משה אופניק אופניק מר אופניק מיושה
 מין:  זכר
 אזרחות:  ישראל 
 דמויות קשורות
 משפחה:  אוסקר (בן דוד/ה) 
 
מוישה אופניק הוא שמה של בובה מהגרסה הישראלית של תוכנית הטלוויזיה "רחוב סומסום", שהופקה ושודרה בטלוויזיה החינוכית בין השנים 1983–1987, ובשידורים חוזרים במהלך שנות השמונים ושנות התשעים. אופניק הוא הבובה היחידה ששרדה את המעבר של התוכנית לערוץ הופ! עד לשנת 2015 וחזר ב-2016 בתוכנית הבת של רחוב סומסום "הופ! אני יודע" לצד הבובה אביגיל.
מוישה אופניק במהלך צילום פרק מהתוכנית "מהפך בפח" ב-2013.
מקור שמו של אופניק (אוף + סופית ניק) הוא מהתלונות הרבות, לרבות "אוף", אותן הוא משמיע לעיתים קרובות. אופניק הוא מפלצת שעירה וחומה, בעלת אף אדום וגבה אחת ארוכה מעל עיניו. הוא חסר בית ומתגורר בטרנטה בצבע כחול בחצר השכונה (בעונה החדשה בערוץ הופ! הוא גר בפח זבל ירוק). הוא בדרך כלל שרוי במצב רוח עצבני, ומהווה כעין תמונת מראה שלילית לשאר הבובות החיות ברחוב סומסום, המאופיינות במזג טוב. למוישה יש ציפור מחמד בשם נחמן (מעין מגביל של סליימי התולעת של אוסקר( אשר הופיעה בעונות של החינוכית בלבד, וכמו כן באחד הפרקים גידל גם חילזון וב"שלום סומסום" גידל גם זבוב בשם "זבי".
אופניק מגיע לראשונה לרחוב סומסום כשמכוניתו הישנה נתקעת בפתח הרחוב. רעש המנוע מעיר את קיפי בן קיפוד אך משאינו לאחר שהוא הולך לקרוא לאחד מדיירי הרחוב לחזות במכונית היא נעלמת והוא חוזר לישון. יום לאחר מכן שאר דיירי הרחוב רואים אף הם את המכונית הם פותחים בשיחה עם אופניק שנבהל מעצם המחשבה שכטיפוס רוגז ונרגן ייאלץ לבלות עם דיירי הרחוב הנחמדים. הם עוזרים לו לנסות לצאת מהרחוב ודוחפים את מכוניתו, אך הוא עושה תאונה ועולה על הדשא ברחוב ומאז מכוניתו תקועה במקום שהיה למקומה הקבוע על סט הצילומים.
אופניק עוצב כמקביל הישראלי של הדמות אוסקר מהגרסה האמריקנית של רחוב סומסום, והוצג בתוכנית כבן דודו של אוסקר.
את הבובה של מוישה אופניק מדבב ז'יל בן דוד ומפעיל פבלו אריאל.
בשנת 1994 הופיע בספיישל פורים בחינוכית לצד שרי צוריאל.
בשנת 1997 התראיין לרגל עליית הסדרה השנייה של רחוב סומסום בתוכנית "ערב חדש".
בשנת 2012 נבחר מוישה אופניק לככב בתשדיר של פיקוד העורף לצידו של העיתונאי ומנחה הטלוויזיה עידו רוזנבלום.
בשנת 2013 הופיע מוישה אופניק בתוכנית הטלוויזיה "מהפך בפח" לצידו של השחקן יוסף סוויד.
בשנת 2017 הופיע מוישה אופניק בתוכנית האירוח "היום בלילה עם גורי אלפי" ובקיץ של אותה שנה כיכב בפרסומת לחברת הכבלים "הוט".
שוורין

ערך זה עוסק בעיר בצפון-מזרח גרמניה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
שוורין (בגרמנית: Schwerin) היא עיר בצפון גרמניה, בירת המדינה הפדרלית הגרמנית מקלנבורג-מערב פומרניה. האוכלוסייה נכון לדצמבר 2015 עומדת על כ-96,800 תושבים. שוורין מוקפת על ידי אגמים רבים, הגדול בהם הוא אגם שוורין, ששטחו כ-60 קמ"ר.
היסטוריה

היישוב הוקם במאה ה-11 כשסלאבים בנו טירה באזור בו נמצאת כיום טירת שוורין. במאה ה-14 הפכה שוורין לחלק מדוכסות מקלנבורג, והפכה לעיר המושב של הדוכס מאז ועד ל-1918, מהפכת נובמבר, בה ויתרו הקיסר הגרמני, וילהלם השני, והאצולה המקומית על השלטון. 
במלחמת העולם השנייה נכבשה שוורין על ידי צבא ארצות הברית במאי 1945, נמסרה לאחר מכן לבריטים ולאחר מכן לידי הצבא האדום. שוורין נכללה בתחום אזור הכיבוש הסובייטי והייתה חלק מגרמניה המזרחית. לאחר איחוד גרמניה ב-1990, נוצרה מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה, ושוורין נבחרה בתור בירת המדינה, אף-על-פי שהעיר רוסטוק הנמצאת גם היא במדינה, גדולה יותר.
אתר התיירות המרכזי בעיר הוא טירת שוורין, שנבנתה על אי באגם שוורין למטרת מגורים של הדוכס של מקלנבורג-שוורין. כיום נמצא בטירה פרלמנט המדינה. כמו כן, על האי שוכנת קתדרלת הארמון, שנבנתה במאה ה-16, והייתה הקתדרלה הפרוטסטנטית הראשונה שנבנתה במקלנבורג. 
הקהילה היהודית בשוורין מונה כ-900 איש, רובם יוצאי ברית המועצות. זוהי אחת הקהילות הגדולות במזרח גרמניה.
משנת 1991 מתקיים בעיר פסטיבל סרטים מהגדולים במזרח גרמניה בשבוע הראשון של מאי בשם "FilmArtFestival Mecklenburg-Pomerania".
ב-2024 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם מכלול המגורים של שוורין, הכולל את טירת שוורין ועוד כמה עשרות מבנים ששירתו את הדוכסות ברחבי העיר.
ערים תאומות

פינלנד ואסה, פינלנד (מ־1965)
הערות שוליים

↑  מכלול המגורים של שוורין באתר אונסק"ו (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557381005171  GND: 4053950-7  LCCN: n50054696  MusicBrainz: a96874ba-77ff-4180-841d-f865df02ad71  NKC: ge130755  VIAF: 143721111   WorldCat (עם VIAF): 143721111 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בגרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אוניית קו אוקיינית

הקווין מרי 2 היא אוניית הקו האוקיינית בשירות היחידה כיום.
אוניית-קו אוקיינית היא אוניית נוסעים שנוסעת במסלול קבוע למרחק גדול, ומשמשת בעיקר ככלי תחבורה. האוניות האוקייניות לעיתים נושאות גם משא או דואר. עם עליית השימוש בתחבורה אווירית אוניות הקו נעלמו ברובן. אוניית הקו האחרונה שעדיין פועלת היא הקווין מרי 2.
לפעמים האוניות משמשות למטרות אחרות, כגון שיט תענוגות או אוניית בית-חולים.
אוניות מטען שצמודות ללוח זמנים גם לעיתים נקראות אוניות קו. קטגוריית שייכות זו לא כוללת מעבורות או כלי שיט אחרים שמבצעים שיט קצר, וגם לא אוניית אוניות תענוגות אשר בהן, המסע עצמו, ולא התחבורה, היא תכלית הנסיעה.
אוניות קו אוקייניות בדרך כלל נבנות עם שלד חזק במיוחד כדי להתמודד בפני מים סוערים ותנאים קשים שניתן למצוא באוקיינוס הפתוח. נוסף על כך, האוניות בדרך כלל מעוצבות עם חרטום עבה יותר משל אוניות תענוגות, ויש להן קיבולת גדולה של דלק, אוכל, ומשאבים אחרים עבור הפלגות ארוכות.
אוניות הקו הראשונות נבנו באמצע המאה ה-19. חידושים טכנולוגים כמו מנוע הקיטור ומעטפת פלדה אפשרו את בנייתן של אוניות קו גדולות יותר ומהירות יותר . כך נוצרה תחרות בין המעצמות של אותה תקופה, בעיקר בין הממלכה המאוחדת וגרמניה. אוניות קו אוקיניות, ששימשו פעם ככלי התחבורה העיקרי בין יבשות, הפכו לכמעט לא-רלוונטיות לאחר התפתחות התעופה ארוכת הטווח אחרי מלחמת העולם השנייה. לאחר הוצאת האד"ם קווין אליזבת 2 משירות ב-2008, האונייה היחידה שנמצאת בשירות כאוניית קו אוקיינית כיום היא הקווין מרי 2.
סקירה כללית

אוניות קו אוקייניות היוו כלי התחבורה העיקרי עבור מסע בין-יבשתי למשך יותר ממאה, מאמצע המאה ה-19 עד שמטוסי הנוסעים תפסו את מקומן בשנות ה-50. בנוסף לנוסעים, אוניות הקו נשאו דואר ומשא. אוניות שהיו תחת הסכם לנשוא דואר בריטי, נשאו את הקידומת אד"ם. אוניות קו היוו גם הדרך המועדפת להעביר זהב וגם מטענים רבי-ערך אחרים.
הנתיב העמוס ביותר עבור אוניות קו היה באוקיינוס האטלנטי הצפוני, אוניות נעו בין אירופה וצפון אמריקה. בנתיב הזה, האוניות הגדולות והמהירות והמתקדמות ביותר שייטו. למרות שרוב אוניות הקו מבחינה היסטורית היו כלי שיט בגודל בינוני אשר שימשו כנושאות הנפוצות של נוסעים ומשא בין מדינות ובין מדינות אם לקולוניות שלהן ומדינות התלויות בהן לפני עידן התעופה האזרחית. נתיבים שכאלו כללו נתיבים בין אירופה לקולוניות אפריקאיות ואסייתיות, אירופה לאמריקה הדרומית, ותנועת מהגרים בין אירופה לצפון אמריקה במאה ה-19 ובשני העשורים הראשונים של המאה ה-20, וגם לקנדה ואוסטרליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם התחלת עידן הסילון וירידת קרנו של המסע הבין-אוקייני באוניות הביאו לשינוי הדרגתי מאוניות קו אוקייניות לאוניות תענוגות כדרך תחבורה. כדי שאוניות הקו יישארו רווחיות, חברות הספנות הסבו אותם לשימוש בנתיבי שיט תענוגות, כגון הא/ק פראנס. כמה מאפיינים של אוניות קו אוקייניות ישנות יותר הפכה אותן ללא מתאימות עבור שיט תענוגות. כגון צריכת דלק גבוהה, מאפיינים טכניים שמונעים מהן להיכנס לנמלים שנמצאים במים רדודים וחדרים (בדרך כלל פנימיים, חסרי חלון) שעוצבו להרחיב את קיבולת הנוסעים למקסימום, במקום להיות מעוצבות לנוחות. האוניות האיטלקיות א/ק מיכלאנג'לו והא/ק רפאלו, הן אוניות הקו האחרונות שנבנו לשירות עיקרי של חציית האוקיינוס האטלנטי, הן לא היו מתאימות להסבה, ולכן היו להן קריירות קצרות.
היסטוריה > תחילת המאה ה-20

למרות שהאוניות הגרמניות שלטו בשוק מבחינת מהירות, האוניות הבריטיות שלטו מבחינת גודל. אד"ם אוקיאניק ו"ארבע הגדולות" של וויט סטאר ליין היו האוניות הראשונות שעקפו את הא/ק "גרייט איסטרן" כאוניות הנוסעים הגדולות ביותר. למרות שטכנית, בעליהן היה אמריקאי (וויט סטאר ליין הסתפחה לקרן של ג'יי. פי. מורגן). הממשלה הבריטית תמכה כספית בקונארד ליין לאור תחרות מתחזקת, ועזרה לבנייתן של שתי אוניות בתנאי שהן יעברו הסברה לאוניות מלחמה ויועבר לחיל הים במקרה הצורך. תוצאת השותפות הזאת היא השלמתן ב-1907 של שתי האוניות האחיות אד"ם לוסיטניה ואד"ם מאוריטניה, שתיהן זכו בסרט הכחול בזמן הפלגת הבכורה שלהן. האחרונה שמרה עליו למשך 20 שנה. המהירות הגדולה שלהן הושגה בעזרת השימוש של טורבינות. בתגובה לתחרות הגוברת מקונארד ליין, וויט סטאר ליין הזמינה את "שלוש האחיות" (טיטניק, בריטניק ואולימפיק) בסוף 1907. האונייה הראשונה מהן שבנייתה הסתיימה ב-1911 היא האד"ם אולימפיק, שלה הייתה קריירה טובה, למרות שהייתה מרובת תאונות. זה לא היה המקרה עבור אחותה, האד"ם טיטניק, אשר טבעה בהפלגת הבכורה שלה ב-15 באפריל 1912, ובכך גרמה לשינויים נרחבים באמצעי הבטיחות הימיים. ובנוגע לאחות השלישית, הבריטניק, היא לעולם לא השלימה את יעודה כאוניית נוסעים, וגויסה למלחמת העולם הראשונה כאוניית בית-חולים, וטבעה ב-1916.
באותו הזמן, צרפת ניסתה להשאיר חותמה בנוכחותה עם השלמתה של הא/ק פראנס ב-1912 שהייתה בבעלות "קומפנייה ז'נרל טרנסאטלנטיק" גרמניה השיבה זמן קצר לאחר מכן לתחרות עם הבריטים. מ-1912 עד 1914, המבורג אמריקה ליין השלימה את בנייתן של שלוש אוניות שהיו גדולות באופן משמעותי מ"שלוש האחיות" של וויט סטאר ליין. הראשונה מהן, שבנייתה הושלמה ב-1913 הייתה הא/ק אימפרטור. אחרי הא/ק ואטרלנד ב-1914. הבנייה של האוניה השלישית בסדרה, הא/ק ביסמרק נעצרה עקב מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה הייתה זמן קשה עבור אוניות הקו האוקייניות. חלק מהן, כמו המאוריטניה, אקוויטניה, והבריטאניק הוסבו לאוניות בית-חולים בזמן הקונפליקט. אחרות נהיות מובילות חיילים, ואחרות כמו הא/ק קייזר וילהלם דר גרוסה, השתתפה במלחמה כאוניית מלחמה. הובלת חיילים הייתה פופולרית מאוד עקב גודלן הגדול של האוניות. אוניות הקו שתפקדו כאוניות מלחמו נצבעו בצבעי הסוואה כדי לצמצמם את הסיכון שלהן להיתפס על ידי צוללות אויב.
המלחמה אופיינה על ידי אבדות רבות של המון אוניות קו. הבריטניק בזמן ששירתה כאוניית בית חולים טבעה בים האגאי ב-1916 לאחר שהיא פגעה במוקש ימי.
האוניות שנפגעו במהלך המלחמה פוצו על ידי הסכם ורסאי ב-1919. מה שהוביל לכך שהרבה אוניות של חברות גרמניות, להעביר בעלותיהן לבעלות הברית המנצחות. למשל השלישייה של המבורג אמריקה ליין (אימפרטור, ואטרלנד וביסמרק) חולקו בין קונארד ליין, וויט סטאר ליין, ויונייטד סטייטס ליינס.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם הראשונה

לאחר תקופה קצרה של בנייה מחדש, חברות הספנות התאוששו מהר מהנזק שנגרם להן על ידי מלחמת העולם הראשונה. האוניות, אשר בנייתן החלה לפני המלחמה, כמו הא/ק פריז של פרנצ' ליין, הושלמו ונכנסו לשירות. אוניות קו בריטיות בולטות, כמו האולימפיק והמאוריטניה, נכנסו לשירות גם הן בחזרה ונהנו מקריירה מוצלחת בתחילת שנות ה-20. אוניות מודרניות יותר נבנו גם, כמו הא/ק "איל דה פראנס" (שבנייתה הושלמה ב-1927). "יונייטד סטייטס ליינס", שקיבלה את ה"ואטרלנד", שינתה את שמה ל"לויתאן". והפכה אותה לספינת הדגל של צי החברה. מכיוון שכל הספינות שהניפו דגל אמריקאי נחשבו כהמשך של טריטוריה אמריקאית, תקופת היובש - החוק שגרם לה, הפך את האוניות לחופשיות מאלכוהול, מה שגרם לנוסעים שכל מטרתם הייתה אלכוהול לבחור באוניות אחרות למסעות מה שגרם להפסד רווחים עבור "יונייטד סטייטס ליינס".
ב-1929, גרמניה חזרה לתחרות עם שתי ספינות של "נורדדויטשר ללויד", "ברמן" ו"אורופה". "ברמן" זכתה בסרט הכחול מהמאוריטניה הבריטית לאחר שהיא החזיקה בו 20 שנים. לאחר זמן קצר איטליה גם נכנסה לתחרות עם הא/ק "רקס" והא/ק "קונטי די סאבויה" של "איטליין ליין". הספינות הללו שברו שיאי יוקרה ומהירות. צרפת נכנסה מחדש לתחרות עם הא/ק "נורמנדי" של חברת הספנות הצרפתית "קופנייה ז'נרל טרנסאטלנטיק". האונייה נהייתה האונייה הגדולה ביותר בעולם בזמן השלמת בנייתה ב-1932. היא הייתה גם המהירה ביותר וזכתה בסרט הכחול ב-1935.
משבר נוצר כשארצות הברית החלה לצמצם באופן דרסטי את מכסת המהגרים שלה, מה שגרם לחברות הספנות לאבד חלק נרחב מההכנסה שלהם ונאלצו להתרגל למציאות הזאת. השפל הגדול גם שיחק תפקיד חשוב, וגרם לירידה משמעותית במספר האנשים שחוצים את האוקיינוס האטלנטי וגם צימצמה את מספק ההפלגות הרווחיות. בתגובה, חברות ספנות שינו את ייעודן של חלק מהאוניות מאוניות קו לאוניות תענוגות. ב-1934, הממלכה המאוחדת, קונארד ליין ו-וויט סטאר ליין היו במצב כלכלי רעוע מאוד. שר האוצר של בריטניה הציע מיזוג של שתי החברות כדי לפתור את בעיותיהן הכלכליות. המיזוג קרה ב-1934 והשיק איתו את בנייתה של הקווין מרי בזמן שהחברה שלחה באופן הדרגתי את האוניות הישנות שלה לגריטה. הקווין מרי הייתה האונייה המהירה ביותר בזמנה והגדולה ביותר לזמן קצר. היא זכתה בסרט הכחול פעמיים, פעמיים זכתה אותו מהא/ק "נורמנדי". בנייתה של ספינה שנייה, ה"קווין אליזבת" נפסקה עקב מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > דעיכתן של ההפלגות ארוכות הטווח

לאחר המלחמה, חלק מהאוניות הועברו שוב ממדינות מפסידות למדינות מנצחות כחלק מפיצויי המלחמה. זה היה המקרה של ה"אורופה", אשר הועברה לצרפת ושמה שונה ל"ליברטה". ממשלת ארצות הברית התרשמה מאוד מהתפקוד של הקווין מרי וה"קווין אליזבת" כאוניות חיילים במהלך המלחמה. כדי להבטיח תחבורת חיילים מהירה ויציבה במקרה של מלחמה נגד ברית המועצות, ממשלת ארצות הברית מימנה את בנייתה של ה"א/ק יונייטד סטייטס" ב-1952. היא זכתה בסרט הכחול בהפלגת הבכורה שלה באותה שנה והחזיקה בו עד 1986 כשריצ'רד ברנסון זכה בו זו עם האונייה "צ'אלנג'ר II". שנה לאחר מכן ב-1954 איטליה השלימה את בנייתה של הא/ק אנדריאה דוריה, אשר טבעה לאחר מכן ב-1956 לאחר תאונה עם ה"א/מ" סטוקהולם.
לפני מלחמת העולם השנייה, המטוס לא היווה איום כלכלי משמעותי עבור אוניות הקו. מרבית המטוסים מלפני המלחמה היו רועשים, רגישים למזג אוויר רע, ולמעט מהם היה את הטווח שנדרש לטיסות בין-יבשתיות, וכולם היו יקרים מאוד והייתה להם קיבולת נוסעים נמוכה. המלחמה האיצה את פיתוחם של מטוסים גדולים עם טווח גדול. מפציצים בעלי ארבעה מנועים, כגון הבואינג B-29 סופרפורטרס, אשר עם טווחו והקיבולת שלו היווה אב-טיפוס למטוסי סילון מהדור הבא שתוכננו לאחר המלחמה. טכנולוגיית עידן הסילון גם הואצה בגלל התפתחות מלחמתית של מטוסי סילון. ב-1954 דה הבילנד קומט, נהיה מטוס הסילון המסחרי הראשון, הקרוול, בואינג 707, וה-DC-8 שבאו לאחר מכן, הביאו לכך שחלק נרחב מהמסעות ארוכי-הטווח בוצעו באוויר. הא/ק מיכלאנג'לו והא/ק רפאלו של "איטליין ליין" שהושקו ב-1962 וב-1963 היו אוניות הקו האחרונות שנבנו בעיקר עבור שירות חוצה האוקיינוס האטלנטי. אוניית הקו של קונארד ליין, "הקווין אליזבת 2", הוסבה גם לאוניית תענוגות. בתחילת שנות ה-60, 95% מתעבורת הנוסעים מעבר לאוקיינוס האולנטי הייתה במטוס. ובכך נגמר עידן אוניות הקו.
היסטוריה > המאה ה-21

בעשור הראשון של המאה ה-21, רק כמה אוניות קו לשעבר היו עדיין קיימות, כמו הא/ק "נורווי", שהפליגה כאוניית תענוגות בזמן שאחרות, כמו ה"קווין מרי" שומרו כמוזיאונים, או עגנו ברציף כמו הא/ק יונייטד סטייטס. לאחר הוצאתה משירות של ה"קווין אליזבת 2" ב-2008, אוניית הקו היחידה בשירות הייתה הקווין מרי 2 שנבנתה ב-4–2003, שמשמשת גם כאוניית קו וגם כאוניית תענוגות.
מאפיינים > גודל ומהירות

מאז תחילת המאה ה-19, אוניות הקו נדרשו להתאים לביקושים הגדלים. האוניות הראשונות היו קטנות וצפופות, ובכך גרמו לתנאים סניטריים ירודים על הסיפון. כדי לחסל את התופעה הזו, היה צורך באוניות גדולות יותר, כדי לצמצם את העומס על הנוסעים, ואוניות מהירות יותר, כדי לצמצם את זמן חציית האוקיינוס האטלנטי. השלדים מברזל וממתכת, והנעת הקיטור איפשרו את ההתקדמויות האלו. לפיכך, הא/ק "גרייט וסטרן" (1340 טון) והא/ק "גרייט איסטרן" (18,915 טון) נבנו ב-1838 וב-1858 בהתאמה. השיא שנקבע על ידי ה"גרייט איסטרן" נשבר רק 43 שנה אחר כך, ב-1901, כאשר בנייתה של אד"ם קלטיק (20,904 טון) הושלמה. האוניות הראשונות במשקל של יותר מ-20 אלף טונות היו "ארבע הגדולות" של וויט סטאר ליין. סדרת האולימפיק, שהושלמה ב-1911 הייתה הראשונה שלה משקל שעבר את ה-45 אלף טון. הא/ק נורמנדי, שבנייתה הושלמה ב-1935, הייתה במשקל של 79,280 טון. ב-1940, אד"ם "קווין אליזבת" שברה את השיא ל-83,673 טון. היא הייתה אוניית הנוסעים הכי גדולה שנבנתה אי פעם עד 1997. ב-2003, אד"ם קווין מרי 2, נהייתה הגדולה ביותר, 149,215 טון.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, המהירות הממוצעת של אוניות הקו הייתה פחות מ-10 קשר. (חצייה ממוצעת לפיכך לקחה בערך 12 ימים). בשנות ה-70 של המאה ה-19, המהירות הממוצעת של אוניות הקו גדלה ל-15 קשר, וזמן השיט קוצר ל-7 ימים. בתחילת המאה ה-20, אד"ם לוסיטניה ואד"ם מאוריטניה של קונארד ליין הגיעו למהירות של 27 קשר. השיאים שלהם נראו לא ניתנים לשבירה, ורוב חברות הספנות נטשו את מרוץ למהירות לטובת גודל, יוקרה, וביטחון. בשנות ה-30 המירוץ אותחל מחדש, עם בנייתן של אוניות עם מנועי דיזל. ה"נורמנדי" זכתה בו ב-1935 והקווין מרי זכתה בו ב-1938. רק ב-1952 השיא נשבר שבו עם הא/ק יונייטד סטייטס, ששיאה נשאר עד היום, 34.5 קשר (3 ימים, ו-12 שעות של חציית האוקיינוס). בנוסף, מ-1935 הסרט הכחול מלווה על ידי גביע היילס, אשר ניתן למנצח.
מאפיינים > חדרי נוסעים ושירותים

אוניות הקו הראשונות תוכננו לשאת בעיקר מהגרים. התנאים הסניטריים על הסיפון היו ירודים ומגפות התפשטו באופן תכוף. ב-1848, חוקים ימיים הציבו חוקי הגיינה אשר אומצו ושיפרו את תנאי המחיה על הסיפון. באופן הדרגתי, שתי מחלקות התפתחו. מחלקת התאים, ו"מחלקת ההיגוי". הנוסעים שטיילו במחלקת התאים היו עמידים והם נהנו מנוחות במחלקה הזו. הנוסעים שטיילו ב"מחלקת ההיגוי" היו חברי מעמד הביניים או מעמד הפועלים. באותה מחלקה, הם נדחסו במעונות גדולים. עד לתחילת המאה ה-20, לא תמיד הכרטיס כלל מצעים וארוחות. מחלקת ביניים עבור תיירים וחברי מעמד הביניים הופיעה באופן הדרגתי. התאים חולקו לשלוש מחלקות. שירותי האונייה שהוצעו לנוסעים התפתחו עם הזמן. בשנות ה-70 של המאה ה-19, התקנתן של אמבטיות ומנורות שמן גרמה לסנסציה על סיפון אד"ם אוקיאניק. בשנים הבאות, מספר השירותים נהיה רב, למשל: חדרי עישון, טרקלינים, וסיפוני טיילת. ב-1907, אד"ם אדריאטיק אפילו הציעה חמאם ובריכת שחייה. בשנות ה-20, הא/ק פריס הייתה הראשונה להציע אולם קולנוע.
נתיבים > האוקיינוס האטלנטי הצפוני

הנתיב החשוב ביותר שעליו שטו אוניות קו הוא הנתיב הצפון-אטלנטי. בו חלק משמעותי מהביקוש התקיים, אשר טיילו בין הנמלים של ליברפול, סאות'המפטון, המבורג, לה האבר, שרבור, וניו יורק. הרווחיות של הנתיב הזה באה מההגירה לארצות הברית. הצורך במהירות השפיע על בניית אוניות הקו עבור הנתיב, והסרט הכחול ניתן לאונייה עם המהירות הממוצעת הגבוהה ביותר. הנתיב לא היה חף מסכנה, סערות וקרחונים היו מראה נפוץ בנתיב הצפון-אטלנטי.
נתיבים > האוקיינוס האטלנטי הדרומי

האוקיינוס האטלנטי הדרומי היה הנתיב ששימש בתכיפות עבור אוניות קו שהפליגו לאמריקה הדרומית, אפריקה, ולפעמים אוקיאניה. לוויט סטאר ליין, היו כמה אוניות, ביניהן ה"סואביק", בקו ליברפול-קייפטאון-סידני. התחרות באוקיינוס הדרום-אטלנטי הייתה כאין וכאפס לעומת הצפון-אטלנטי. הקאפ ארקונה של "המבורג סוד" גם פעלה בנתיב הזה.
נתיבים > הים התיכון

הים התיכון היה יעד תכוף של הרבה אוניות קו. הרבה חברות הרוויחו מהגירה מאיטליה והבלקן לארצות הברית. אד"ם קרפתיה של קונארד ליין שירתה בנתיב גיברלטר-גנואה-טריאסטה. באופן דומה, אוניות איטלקיות חצו את הים התיכון לפני כניסתן לאוקיינוס האטלנטי הצפוני. פתיחתה של תעלת סואץ הפכה את הים התיכון לנתיב אפשרי לאסיה.