stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלגון

ערך זה עוסק במעדן קפוא. אם התכוונתם לחברה לייצור שלגונים, ראו .
| --- | --- |

תמונה של אדם מחזיק בשלגון בטעם מלפפון, סמבוק ונענע.
 
 מאכלים
 סוג:  ice cream bar, גלידה 
 מוצא:  ארצות הברית 
 מרכיבים עיקריים:  flavoring, מים, מיץ 
 
שַׁלְגּוֹן או שִׁלְגּוֹן, הידוע גם בשמו העממי אַרְטִיק, הוא מעדן גלידה על מקל. בדומה לו, קרחון ("קרטיב") הוא מעדן קרח על מקל (בדרך כלל בתוספת צבעי מאכל).
השם העממי "ארטיק", המשמש בפי רבים כשם גנרי למוצר, הוא במקורו שם מותג של מפעל וחברה "ארטיק" שפעלה בישראל ושיווקה מותג שלגון נפוץ. המפעל בתורו נקרא על שם המפעל בבלגיה שממנו נרכש הידע לייצור שלגונים. השם ארטיק הוא שיבוש של המילה הלועזית arctic, שמתארת את חוג הקוטב הצפוני.
קרחון

נקרא עממית קרטיב (גם הוא במקור שם מותג) או ארטיק קרח, ובעבר אֶסְקִימוֹ.
קיימים מקורות פופולריים המייחסים את ההמצאה לאמריקאי פרנק אפרסון, אך לכך אין ביסוס – וקיימות עדויות למעדן דמוי שלגון-קרח עוד במאה ה-19. גם אם אפרסון לא היה הראשון שייצר שלגוני קרח, הוא היה הראשון שניצל את ההמצאה לייצור תעשייתי ומסחרי של המעדן. הקרחון הראשון שיוצר והוגן על ידי פטנט יוצר בארצות הברית על ידי חברת Popsicle של אפרסון ב-1924. השם "פופסיקל" עודנו שם גנרי בארצות הברית לשלגוני קרח.
שלגון

שורשי השלגון ב"סנדוויצ'י גלידה" (גלידת קסטה), גלידה מצופה בשתי עוגיות. גלידות כאלו הופיעו במחצית השנייה של המאה ה-19 בניו יורק ובסן פרנסיסקו. בראשית שנות ה-20 החלו להופיע בארצות הברית מוצרי גלידה על מקל. אחד המוצרים הראשונים היה Good Humor, גלידה על מקל מצופה שוקולד שפיתח הארי ברט ב-1920. מוצר אחר שהופיע באותה תקופה היה ה-Eskimo Pie, שפיתח מהגר מדנמרק, כריסטיאן נלסון, שהוציא פטנט על המצאתו ב-1921 (תוקף הפטנט פג ב-1929). ה"אסקימו פיי" היו שלגונים בטעם וניל עם ציפוי שוקולד.
כיום מיוצרים גם שלגונים שאינם מורכבים מגלידה (על בסיס שמנת) אלא מסורבה, חלב סויה, ללא סוכר (עם תוספת אספרטם) ועוד.
שלגונים בתרבות הפופולרית

בישראל נהנים שלגונים מפופולריות המתבטאת גם בתרבות הפופולרית:
שם סדרת הסרטים אסקימו לימון מבוסס על שלגון (קרח) שהיה מקובל בשנות ה-50 של המאה ה-20.
ב-1993 הופיע צביקה פיק בקדם אירוויזיון עם השיר "ארטיק קרטיב". פיק הגיע למקום השביעי, עם 34 נקודות.
רמי פורטיס ושלומי ברכה יצרו ב-1998 את השיר "משאית פיננסית" המתאר את מסעותיו של שלמה ה"גזלן" (מוכר שלגונים מתוך רכב מסחרי), הפותח בסופו של השיר "מזנון דרכים על גבול ירדן" עם הפזמון "ארטיק-קרטיב, ארטיק-קרטיב, צועק בקול!"
בספר "פיות הים" מאת ליימן פרנק באום, הקרחון מוצג בתור אחד המאכלים שמוגשים בארמונו של זוג, המכשף הרשע.
הערות שוליים

↑  קרטיב קרח, באתר ישראל היום
↑  לפי הפוסט בבלוג של בן משפחה של בעלי המפעל
אזור מפרץ סן פרנסיסקו

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 על שם:  מפרץ סן פרנסיסקו 
 שטח:  26,390 קמ"ר
  ‑ הנקודה הגבוהה:  Copernicus Peak 
  ‑ הנקודה הנמוכה:  Alviso 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במטרופולין:  7,765,640 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  37°49′N 122°22′W﻿ / ﻿37.81°N 122.37°W﻿ / 37.81; -122.37 
 אזור זמן:  UTC-8
 https://bayareametro.gov
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אזור מפרץ סן פרנסיסקו (באנגלית: San Francisco Bay Area) הוא אזור מטרופולין הנמצא בחלקה הצפוני של מדינת קליפורניה שבארצות הברית. באזור מטרופולין, אשר מקיף את מפרץ סן פרנסיסקו, חיים מעל ל-7.44 מיליון תושבים. האזור כולל הן את שלוש הערים הגדולות סן פרנסיסקו, סן חוזה ואוקלנד, וכן את אזור עמק הסיליקון ואזור האיסט ביי, והן אזורים כפריים ועירוניים קטנים יותר.
תשעת המחוזות של המטרופולין (בכיוון השעון) הם מחוז מארין, מחוז סונומה, מחוז נאפה, מחוז סולאנו, מחוז קונטרה קוסטה, מחוז אלמדה, מחוז סנטה קלרה, מחוז סן מטאו ומחוז סן פרנסיסקו.
אזור מפרץ סן פרנסיסקו הוא המטרופולין השנייה בגודלה במדינת קליפורניה (אחרי המטרופולין של לוס אנג'לס), והחמישית בגודלה בארצות הברית. האזור המאוכלס והגדול ביותר במפרץ הוא בחלקו המזרחי, האיסט ביי, והאזור הפחות מאוכלס הוא בחלקו הצפוני, הנורת׳ ביי.
זהו אחד האזורים העשירים ביותר בארצות הברית על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
ערי המטרופולין > ערים עם מעל ל-300,000 תושבים

סן חוזה - 945,942 תושבים (2010)
סן פרנסיסקו - 805,235 תושבים (2010)
אוקלנד - 390,724 תושבים (2010)
ערי המטרופולין > ערים המונות בין 50,000 עד 300,000 תושבים

| --- | --- |
 פרימונט – 210,160 תושבים (2010)  סנטה רוזה – 154,212 תושבים (2010)  הייוורד – 140,606 תושבים (2010)  סאניווייל – 130,519 תושבים (2010)  קונקורד – 122,204 תושבים (2010)  ואלחו – 116,844 תושבים (2010)  סנטה קלרה – 108,518 תושבים (2010)  פיירפילד – 104,897 תושבים (2010)  ריצ'מונד – 102,120 תושבים (2010)  ברקלי – 101,555 תושבים (2010)  דיילי סיטי – 101,005 תושבים (2010)  אנטיוק – 100,586 תושבים (2010)  ואקאוויל – 92,691 תושבים (2010)  סן מטאו – 91,601 תושבים (2010)  ליברמור – 79,438 תושבים (2010)  סן ליאנדרו – 78,030 תושבים (2010):  נאפה – 74,966 תושבים (2010)  מאונטיין ויו – 74,066 תושבים (2010)  רדווד סיטי – 73,691 תושבים (2010)  אלמדה – 70,699 תושבים (2010)  יוניון סיטי – 69,477 תושבים (2010)  פלזנטון – 66,397 תושבים (2010)  מילפיטאס – 64,292 תושבים (2010)  וולנאט קריק – 63,701 תושבים (2010)  פיטסבורג – 63,017 תושבים (2010)  סאות' סן פרנסיסקו – 61,354 תושבים (2010)  פאלו אלטו – 57,809 תושבים (2010)  סן רפאל – 56,008 תושבים (2010)  סנטה קרוז – 54,778 תושבים (2010)  פטאלומה – 54,660 תושבים (2010)  קופרטינו – 52,948 תושבים (2010)  נובאטו – 51,518 תושבים (2010)
גלריית תמונות

סן חוזה
סן פרנסיסקו
אוקלנד
הערות שוליים

↑
| דגל קליפורניה מדינת קליפורניה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | סקרמנטו |  |
| אזורים גאוגרפיים | עמק אנטלופ • העמק המרכזי של קליפורניה • החוף המרכזי של קליפורניה • דרום קליפורניה • איי התעלה של קליפורניה • רכסי החוף של קליפורניה • עמק אימפריאל • עמק קואצ'לה • עמק קונחו • עמק המוות • מדבר מוהאבי • עמק אוונס • עמק פומונה • עמק סקרמנטו • חצי האי סן פרנסיסקו • עמק סן פרננדו • עמק סן גבריאל • עמק סנטה קלרה • עמק סנטה קלריטה • עמק סן חואקין • סיירה נבדה • עמק הסיליקון • ערי המעבר • אזור מפרץ סן פרנסיסקו • לוס אנג'לס רבתי • מטרופולין ריברסייד-סן ברנרדינו-אונטריו • רצועת החוף המרכזית של קליפורניה • מדבריות קליפורניה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | לוס אנג'לס • סן דייגו • סן חוזה • סן פרנסיסקו • פרזנו • סקרמנטו • לונג ביץ' • אוקלנד • בייקרספילד • אנהיים • סנטה אנה • ריברסייד • סטוקטון • צ'ולה ויסטה • אירוויין • פרימונט • סן ברנרדינו • מודסטו • אוקסנארד • פונטנה |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות קליפורניה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553410205171  BnF: cb12478087d (data)  GND: 4243504-3  LCCN: sh85117096  SUDOC: 033978999  VIAF: 191314688   WorldCat (עם VIAF): 191314688
החשוד האחרון (סרט, 2024)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן של יוג'ין צירוביצ'י
 בימוי:  ארם קופר
 הופק בידי:  אדם קופר, דבורה גלובר
 תסריט:  אדם קופר
 עריכה:  מאט וילה
 שחקנים ראשיים:  ראסל קרואו קארן גילאן
 מוזיקה:  דייוויד הירשפלדר
 צילום:  בן נוט
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  The Avenue
 הקרנת בכורה:  22 במרץ 2024
 משך הקרנה:  102 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מתח, סרט פשע, סרט בלשי 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
החשוד האחרון (באנגלית: Sleeping Dogs) הוא מותחן פשע אמריקאי משנת 2024 בבימויו של אדם קופר, עם ראסל קרואו בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על הרומן "The Book of Mirrors" (אנ') מאת יוג'ין צ'ירוביצ'י (אנ') משנת 2017.
העלילה היא על שוטר בגמלאות הסובל מדמנציה ומתבקש לחקור רצח בעבר. בסרט יש קטעים רבים של פלשבקים.
תקציר העלילה

רוי פרימן (ראסל קרואו) הוא שוטר שהוצא לפנסיה מוקדמת עקב תאונה שגרם כשנסע שיכור. הוא גר לבדו וסובל מדמנציה בשלבים ראשוניים. כל הבית מלא בפתקים שעוזרים לו לזכור. כעת הוא נמצא בטיפול נסיוני בו נועצים אלקטרודות במוחו שמטרתם לגרות את עצבי המוח וביחד עם אמצעים נוספים כמו הרכבת פאזל גדול, יש תקווה לשיפור מצבו.
יום אחד מגיעה אליו עורכת דין בשם אמילי דיץ (קלי גרייסון) מטעם אגודת מתנדבים למען אסירים ומודיעה לו כי האסיר איזק סמואל (פצ'ארו מזמבה) שנידון למוות לפי עשר שנים על רצח ד"ר ג'וזף וידר מרטון צ'וקאש מבקש להיפגש אתו. פרימן אינו זוכר את המקרה אך תיק החקירה נמצא בביתו והוא מתחיל לשנן אותו. סמואל מודה כי אכן היה בביתו של וידר אך אין לו קשר לרצח.
פרימן מתחיל לחקור את המעורבים בדבר בעזרת עמיתו השוטר הפנסיונר ג'ימי רמיס (טומי פלנגן) ומגלה אנשים שהיה להם עניין במותו של וידר - ד"ר לורה ביינס (קארן גילאן) שעבדה אתו על מחקר ובקשה לקחת את הקרדיט על עצמה, את ריצ'רד פין (הארי גרינווד) שעבד כמזכירו של וידר והיה מאוהב בביינס ואת ג'יימס דברו (תומאס רייט) שהיה עובד תחזוקה של וידר שטיפל בו בפוסט טראומה מהמלחמה בעיראק.
כולם חשודים ברצח אלא שעם התפתחות החקירה מתבהר זכרונו של פרימן והוא מגלה כי הוא עצמו היה קשור לפרשה, גילוי שגורם לו הלם נפשי קשה (ללא ספוילר).
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ראסל קרואו | רוי פרימן |  |
| קארן גילאן | לורה ביינס |  |
| מרטון צ'וקאש | ד"ר גוזף וידר |  |
| טומי פלנגן | ג'ימי רמיס |  |
| הארי גרינווד | ריצ'רד פין |  |
| תומאס רייט | ג'יימס דברו |  |
| פצ'ארו מזמבה | איזק סמואל |  |
| אמילי דיץ | קלי גרייסון | עורכת דין |
הרוקי מורקמי

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1949 (בן 75) קיוטו, יפן 
 מדינה:  יפן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ואסדה 
 שפות היצירה:  יפנית, אנגלית 
 סוגה:  מסה, סיפורת, ספר זיכרונות 
 זרם ספרותי:  סוריאליזם, ריאליזם קסום 
 יצירות בולטות:  מרדף הכבשה, 1Q84, הרג קומנדטורה, על מה אני מדבר כשאני מדבר על ריצה, קפקא על החוף, יער נורווגי, קורות הציפור המכנית, צקורו טזאקי חסר הצבע ושנות העלייה לרגל שלו 
 תקופת הפעילות:  מ-1979 
 הושפע מ:  ריצ'רד בראוטיגן, ריימונד קארבר, ג'רום דייוויד סלינג'ר, פרנסיס סקוט פיצג'רלד, קורט וונגוט, ריימונד צ'נדלר, פרנץ קפקא 
 פרסים והוקרה:  פרס הספרות נומה לסופר חדש (1982)  טיים 100 (2015)  Hideo Kobayashi Sho (2012)  פרס איגנוטוס לרומן הזר הטוב ביותר (2012)  פרס קטלוניה הבין-לאומי (2011)  פרס הספרות של האנס כריסטיאן אנדרסן (2016)  הפרס העולמי ע״ש סינו דל דוקה (2022)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (7 ביוני 2018)  פרס נסיך אסטוריאס לספרות (2023)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לייז' (2007)  פרס ירושלים (2009)  פרס אשאסי (2006)  פרס יומיורי (1995)  פרס טניזאקי (1985)  Order of Arts and Letters (2009)  פרס עולם הפנטזיה לרומן הטוב ביותר (2006)  פרס פרנץ קפקא (2006)  פרס פרנק אוקונור הבינלאומי לסיפור קצר (2006)  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 www.harukimurakami.com
 חתימה:   
 
הַרוּקי מוּרַקַמי (ביפנית: 村上 春樹; נולד ב-12 בינואר 1949) הוא סופר ומתרגם יפני. ספריו תורגמו ליותר מחמישים שפות והיו לרבי מכר ביפן וברחבי העולם. עבודתו זכתה להוקרה בעולם בדמות פרסים ספרותיים בינלאומיים כגון פרס הפנטזיה העולמי, פרס פרנץ קפקא ופרס ירושלים.
בין יצירותיו הבולטות ניתן למנות את "יער נורווגי", "קורות הציפור המכנית", "קפקא על החוף", "1Q84" ו"הרג קומנדטורה". נוסף על יצירתו הספרותית המקורית, מורקמי תרגם מאנגלית ליפנית ספרים מאת קארבר, סלינג'ר ועוד. הפרוזה שלו לא התקבלה על ידי הממסד הספרותי ביפן בתחילת דרכו, ונחשבה כ'לא יפנית' בסגנונה השוטף וכמושפעת יתר על המידה מתרבות המערב ומתרבות אמריקאית בפרט. מורקמי שאב השראה מכתיבתם של סופרים מערביים שונים, החל מצ'נדלר וקורט וונגוט וכלה בבראוטיגן ופרנץ קפקא, וסגנונו מתקשר לספרות הפוסטמודרנית. סיפוריו זכו להערכה על צורתם המגיעה מן הריאליזם הפנטסטי ומשלבת יסודות של רומן פיקרסקי, יחד עם מאפיינים רומנטיים וסוריאליסטיים. כתיבתו מאופיינת בהומור דק, למרות המימד המלנכולי של המספרים בספריו שמציגים מוטיבים קיומיים כמו בדידות, ניכור, אדישות וניתוק בתוך הפוסט-מודרניות של החברה הקפיטליסטית. מורקמי נחשב לאחד הסופרים היפניים הפופולריים והמוערכים ביותר, והוא מזה מספר שנים מועמד מוביל לזכייה בפרס נובל לספרות.
ביוגרפיה

מורקמי נולד בקיוטו ב-1949, אך את רוב נעוריו בילה בעיר קובה. אביו היה בן לנזיר בודהיסטי, אמו הייתה בתו של סוחר מאוסקה. שניהם לימדו ספרות יפנית. מורקמי הושפע עוד מילדותו מהתרבות המערבית, ובמיוחד מהמוזיקה ומהספרות, והשפעה זו ניכרת בספריו. בשנת 1968 החל את לימודי התיאטרון באוניברסיטת ואסדה שבטוקיו, שם פגש את אשתו יוקו, איתה התחתן בשנת 1971. את לימודיו סיים רק לאחר חמש שנים (ולא לאחר ארבע, כנהוג ביפן) ואת תוארו קיבל בשנת 1975. בשנת 1974 פתח מועדון ג'אז בשם Peter Cat (פטר חתול), שאותו ניהל עד 1982.
לאחר שמכר את מועדון הג'אז שלו התרכז מורקמי בכתיבה. בכדי לאזן את שעות הישיבה הרבות שהקדיש לכתיבה הוא החל לרוץ בזמנו הפנוי, ועקב כך הפסיק לעשן. ברבות השנים השתתף בתחרויות מרתון, ביניהן מרתון ניו יורק, וכן אולטרה מרתון וטריאתלון. בשנת 2007 פרסם ספר על חוויותיו כאצן בשם על מה אני מדבר כשאני מדבר על ריצה, הלקוח משם ספרו של ריימונד קארבר על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה.
הוא תרגם ליפנית את התפסן בשדה השיפון של סלינג'ר וכמה מיצירותיהם של ריימונד צ'נדלר וריימונד קארבר.
ספרו הראשון, שמע את הרוח שרה(אנ'), פורסם בשנת 1979, וזכה בפרס ספרותי לכישרונות צעירים. במהלך השנים פרסם מורקמי עשרות ספרי סיפורת, ספרי עיון וכן תרגומים שונים, בעיקר מספרות אמריקאית החביבה עליו במיוחד - דבר הנלמד היטב מקריאה בספריו. לשיא פרסומו הגיע בשנת 1987, כאשר פרסם את הספר יער נורווגי (שקרוי כך בעקבות שיר של הביטלס בעל אותו שם מתוך האלבום Rubber Soul). הספר נמכר ביותר מ-3 מיליון עותקים. בשנת 1991 קיבצה ההוצאה היפנית קודנשה את כל ספריו מהעשור הראשון של כתיבתו בהוצאה של 8 כרכים.
בשנים 2015–2017 מיאקו קוואקמי ערכה איתו מספר ראיונות שבסופו של דבר פורסמו בספר "הרוקי מורקמי: ראיון ארוך, ארוך".
ב 13 באפריל 2023 יצא לאור ספרו החדש The City and Its Uncertain Walls בשפה היפנית.
סגנונו

על סגנונו ניתן ללמוד מתוך דרך תיאורו את אחת הדמויות בספרו קורות הציפור המכנית:
...סיפוריה היו ארוכים וסבוכים בהרבה מאלה שלי. נוסף על כך היא - בניגוד לי - לא הייתה משליטה שום סדר בסיפוריה, אלא הייתה קופצת מנושא לנושא על פי מה שרגשותיה הכתיבו לה. היא הייתה הופכת ללא כל הסבר את סדר הזמנים או מתארת כגיבור ראשי מישהו שלא הזכירה כלל עד לאותו רגע. כדי לשייך כל אחד מהקטעים בסיפורה לפרק החיים המתאימים לו נדרשה למאזין מחשבה רבה, ובמקרים מסוימים גם היא לא עזרה. היא הייתה מספרת את הדברים שראתה במו עיניה, וגם אירועים שלא הייתה עדה להם בכלל.
לעיתים קרובות מבדילים אותו מסופרים יפנים אחרים בשל השפעות התרבות המערבית על כתיבתו. ספרות יפנית לעיתים קרובות שמה דגש על שפה יפה, אשר הופכת את החיבור לנוקשה ובלום, ואילו שפתו של מורקמי שוטפת יותר.
ניתן למצוא הקבלות בין יצירותיו לספריהם של טומיהיקו מורימי וניל גיימן.
ביבליוגרפיה > ספריו

| מקור> כותרת | מקור> שנה | תרגום> כותרת | תרגום> הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 風の歌を聴け Kaze no uta o kike | 1979 | שמע את הרוח שרה (אנ') | פורסם באנגלית בשם Hear the Wind Sing בשנת 1987 ושוב בשנת 2015. |
| 1973年のピンボール 1973-nen no pinbōru | 1980 | פינבול, 1973 (אנ') | פורסם באנגלית בשם Pinball, 1973 בשנת 1985 ושוב בשנת 2015. |
| 羊をめぐる冒険 Hitsuji o meguru bōken | 1982 | מרדף הכבשה | (כתר ספרים, 2004), תרגמה מיפנית: עינת קופר |
| 世界の終りとハードボイルド・ワンダーランド Sekai no owari to Hādo-boirudo Wandārando | 1985 | ארץ פלאות קשוחה וסוף העולם | (כתר ספרים, 2008), תרגמה מאנגלית: עידית שורר |
| ノルウェイの森 Noruwei no mori | 1987 | יער נורווגי | (כתר ספרים, 2000), תרגם מיפנית: דורון ב. כהן. הספר עובד לסרט בשם זהה |
| ダンス・ダンス・ダンス Dansu dansu dansu | 1988 | לרקוד לרקוד לרקוד (אנ') | הוצאת כתר, 2010, תרגמה מאנגלית: כרמית גיא |
| 国境の南、太陽の西 Kokkyō no minami, taiyō no nishi | 1992 | דרומית לגבול, מערבית לשמש (אנ') | (מחברות לספרות, 1999), תרגם מאנגלית: יונתן פרידמן |
| ねじまき鳥クロニクル Nejimaki-dori kuronikuru | 1994–1995 | קורות הציפור המכנית | (כנרת זמורה-ביתן, 2005), תרגם מאנגלית: יונתן פרידמן |
| スプートニクの恋人 Supūtoniku no koibito | 1999 | ספוטניק אהובתי | (כתר ספרים, 2005), תרגמה מיפנית: עינת קופר |
| 海辺のカフカ Umibe no Kafuka | 2002 | קפקא על החוף | (כתר ספרים, 2007), תרגמה מיפנית: עינת קופר |
| アフターダーク Afutā dāku | 2004 | אחרי החשכה (אנ') | מיפנית: מיקי בול, הוצאת כתר, כנרת זמורה-ביתן, 2009 |
| 1Q84 Ichi-kyū-hachi-yon | 2009–2010 | 1Q84 | מיפנית: עינת קופר. הוצאת כתר, 2011 (ספרים 1 - 2), 2012 (ספר שלישי). |
| 色彩を持たない多崎つくると、彼の巡礼の年 Shikisai o motanai Tazaki Tsukuru to, kare no junrei no toshi | 2013 | צקורו טזאקי חסר הצבע ושנות העלייה לרגל שלו | מיפנית: עינת קופר. הוצאת כתר, 2015 |
| 騎士団長殺し Kishidanchō-goroshi | 2017 | הרג קומנדטורה | מאנגלית: שאול לוין. כנרת זמורה-ביתן, 2020 |
| 街とその不確かな壁 Machi to sono futashika na kabe | 2023 | The City and Its Uncertain Walls (אנ') | טרם תורגם, צפוי לצאת באנגלית בנובמבר 2024  |
ביבליוגרפיה > אוספי סיפורים קצרים

הפיל נעלם, תרגמו מאנגלית: רינה וגדעון ברוך, עם עובד (1999): קובץ ובו שבעה-עשר סיפורים קצרים, שהאלמנט הבולט בהם הוא השילוב בין הריאליזם לבין אירועים סוריאליסטיים, ספק מאגיים.
ריקוד האדמה, (כתר ספרים, 2008): קובץ ובו שישה סיפורים קצרים, תרגמה מיפנית: מיכל דליות־בול.
ערבה עיוורת, עלמה נמה(אנ'), מיפנית: עינת קופר. כתר הוצאה לאור בשיתוף זמורה ביתן, 2009
גברים ללא נשים, תרגום: שאול לוין. כנרת זמורה ביתן, 2021
גוף ראשון יחיד (אנ'), יצא לאור באנגלית בשנת 2021.
ביבליוגרפיה > נובלות

שינה, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2011
המתקפה על המאפייה, 2013
הספרייה המוזרה, מיפנית: עינת קופר. הוצאת זמורה ביתן, 2015
ביבליוגרפיה > ספרי עיון

אנדרגראונד(אנ'), (כתר ספרים, 2002): בו פרסם את ראיונותיו עם קורבנות התקפת הגז ברכבת התחתית בטוקיו על ידי כת אום שינריקיו ועם חברים בכת.
על מה אני מדבר כשאני מדבר על ריצה, מיפנית: עינת קופר. הוצאת כתר, 2010
הערות שוליים

↑  עמרי רייס, משל הביצה של מורקאמי והמפלט שבאוניברסליות, באתר nrg
↑  הסופר היפני הרוקי מורקאמי הוא זוכה פרס ירושלים לשנת 2009, באתר nrg
↑  Roland Kelts, The Harukists, Disappointed, The New Yorker (באנגלית)
↑  Morimi Tomihiko in the Encyclopedia of Science Fiction, 20.11.2019
↑  https://www.penguinrandomhouse.com/books/746554/the-city-and-its-uncertain-walls-by-haruki-murakami/, PenguinRandomhouse.com (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265777105171  PLWABN: 9810660381105606  BIBSYS: 90667003  BNC: 000328785  BNE: XX1044183  BnF: cb12206638k (data)  CANTIC: a10376021  CiNii: DA00365644  GND: 119037092  ICCU: LO1V086706  ISNI: 0000 0001 2146 8778  LCCN: n81152393  LNB: 000008179  MusicBrainz: b3a0e12e-71a0-454d-86e2-2c608bb4ffba  NDL: 00104237  NKC: xx0004280  NLA: 35828900  NLG: 68864  NLK: KAC199632310  NSK: 000295617  NTA: 07492866X  RERO: 02-A000116962  SELIBR: 283411  SUDOC: 030703476  Trove: 1455187  VIAF: 108238901   WorldCat (עם VIAF): 108238901 
הרוקי מורקמי מקבל את פרס ירושלים לשנת 2009 מידי ראש עיריית ירושלים, ניר ברקת
שמואל יעקבסון (מאמן)

| --- | --- |

שמואל יעקובסון
 לידה:  1933 ליטא קובנה, ליטא
 פטירה:  1997 (בגיל 64 בערך)
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 ספורט
 ענף ספורט:  כדורסל 
 
שמואל (שמוליק) יעקבסון (1933–1997) היה מאמן כדורסל ישראלי.
ביוגרפיה

שמואל יעקבסון נולד בקובנה שבליטא ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1934. אביו, פסח יעקובסון, היה מראשוני מורי החינוך הגופני בארץ וממעצבי דמותם, אשר ייסד והיה מראשי אגודת מכבי רמת גן, וחינך את בנו ברוח הספורט. אמו, שושנה יעקובסון, הייתה ממנהיגי הציונים הכלליים ברמת גן.
יעקבסון היה ספורטאי רב גוני שהצטיין בכדורסל וכדורגל. בוגר המדרשה למורי חינוך גופני (1952). מאמן כדורסל במשך 40 שנה.
אימן את קבוצות הליגה הלאומית מכבי רמת גן, הפועל גבעת חיים, מכבי חיפה, הפועל רמת גן, הפועל חולון, הפועל גבת/יגור והפועל תל אביב ועם חלקן הגיע להישגים בליגה הבכירה, בגביע המדינה ובגביעי אירופה.
בזמן שאימן את קבוצת הפועל גבת/יגור, נפצע קשה בתאונת דרכים בעת שנסע לאסוף את שחקנה הצעיר של הקבוצה, אור גורן, מבסיסו.
יעקבסון שימש מאמן נבחרת אס"א באירועים בינלאומיים, ומאמן נבחרת אוניברסיטת תל אביב במשך 25 שנה. הוא עבר השתלמויות רבות באירופה וארצות הברית והיה מראשוני המרצים בבית ספר למאמנים במכון וינגייט. כמו כן שימש יעקובסון כפרשן כדורסל בערוץ השני, קול ישראל, כתב טור "רוץ שמוליק" ב"ידיעות אחרונות" ובשנותיו האחרונות גם שימש כפרשן "דבר ספורט". כתב את הספרים "כדורסל 1982" (במשותף עם ישראל פז) ו"כדורסל 2000".
שמוליק יעקבסון ייסד וניהל במשך שנים רבות את בית הספר לכדורסל במכבי רמת גן.
שמואל יעקובסון עם הוריו, שושנה ופסח יעקובסון בישראל בשנת 1935
אדוארד דה בונו

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1933 מלטה, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  9 ביוני 2021 (בגיל 88) מלטה 
 מדינה:  מלטה הבריטית 
 השכלה:  טריניטי קולג'  כרייסט צ'רץ'  אוניברסיטת מלטה 
 מעסיק:  אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת פרטוריה 
 פרסים והוקרה:  מלגת רודס (1953)  דוקטור לשם כבוד 
 http://www.debono.com
 
אדוארד צ'ארלס פרנסיס פובליוס דה בונו (19 במאי 1933 – 9 ביוני 2021) היה רופא ופילוסוף מלטזי. כתב ספרים רבים על חשיבה, כולל שישה כובעי חשיבה.
קריירה והגות

דה בונו סיים תואר הראשון ברפואה באוניברסיטת מלטה. בשנת 1955 זכה במלגת רודס ועבר לקולג' כרייסט צרץ', באוניברסית אוקספורד, שם רכש תואר תואר שני בפסיכולוגיה ופיזיולוגיה. בהמשך, קיבל תואר דוקטור ברפואה מטריניטי קולג', קיימברידג' .
דה בונו היה חבר סגל בפקולטה באוניברסיטת אוקספורד, בקיימברידג' (שם סייע בהקמת בית הספר לרפואה של האוניברסיטה) לונדון והרווארד. הוא היה פרופסור באוניברסיטת מלטה, אוניברסיטת פרטוריה(אנ'), אוניברסיטת מרכז אנגליה(אנ') (כיום אוניברסיטת העיר ברמינגהם) ואוניברסיטת העיר דבלין(אנ'). דה בונו נשא את הקתדרה של פרופסור דה וינצ'י לחשיבה באוניברסיטה לטכנולוגיה מתקדמת(אנ') בטמפה, אריזונה. ב-2009 היה דה בונו אחד מ-27 השגרירים לשנת היצירתיות והחדשנות האירופית.
בשנת 1969 הקים דה בונו את "הקרן למחקר קוגניטיבי" (Cognitive Research Trust) במטרה לקדם את החינוך לחשיבה יצירתית בבתי ספר. לדבריו, "חשיבה יצירתית היא מיומנות נרכשת, לא כישרון מולד."
דה בונו כתב 85 ספרים שתורגמו ל-46 שפות ולימד את שיטות החשיבה שלו לסוכנויות ממשלתיות, לקוחות ארגוניים, ארגונים ויחידים, באופן פרטי או ציבורי במפגשים קבוצתיים. דה בונו היה משוכנע שהמפתח לקידום האנושות היא שפה טובה יותר. בספרו הקוד הוא מציג רשימה של מילים חדשות, המבוססות על מספרים, כאשר כל צירוף מספרים מייצג רעיון או מצב שימושי, שייצוגו דורש מספר מילים. לדוגמה, קוד דה בונו 6/2 פירושו "הצג לי את נקודת המבט שלי ואני אציג לך את נקודת המבט שלך". קוד כזה עשוי לשמש במצבים שבהם אחד הצדדים בעימות או שניהם אינם עושים מאמץ מספיק כדי להבין את נקודת המבט של השני.
קריירה והגות > חשיבה מקבילה

חשיבה מקבילה הוא מונח שטבע דה בונו. החשיבה המקבילה מתוארת כאלטרנטיבה לגישה של דיבייט והגישות של סוקרטס, אפלטון ואריסטו. באופן כללי, חשיבה מקבילה היא פיתוח נוסף של תהליכי החשיבה הרוחבית(אנ'), תוך התמקדות במחקרים.
חשיבה מקבילה מוגדרת כתהליך חשיבה שבו המיקוד מפוצל למספר כיוונים ספציפיים. גישה זו בעת דיונים קבוצתיים קבוצה מונעת את ההשלכות של גישת העימות, הידועה גם בשם הגישה הדיאלקטית, כפי שהיא נהוגה למשל בבתי משפט. בגישה של עימות, המטרה היא להוכיח או להפריך טענות שהעלו הצדדים.
בגישת החשיבה המקבילה, מציגים הצדדים טענות במספר מסלולים מקבילים, רצוי ביותר משני מסלולים. גישה לא דיכוטומית זו מוביל לחקירה של הנושא, שבה כל משתתף יכול לתרום ידע, עובדות, רגשות וכו'. בשיטה חשוב מאוד שהתהליך נעשה בצורה מאורגנת, ושכל משתתף יהיה מעורב ויתרום במקביל. שישה כובעי חשיבה היא דוגמה ליישומה של גישת החשיבה המקבילה.
ביקורת

לטענת מתנגדיו, ניצל דה בונו את תמימותם של אנשים תוך שהוא משתמש בז'רגון פסאודו-מדעי כדי לארוז מחדש את המובן מאליו בצורה מסנוורת.
בספר Frameworks For Thinking מנתח צוות של חוקרים יותר מארבעים גישות פופולריות לפיתוח החשיבה. לגבי אדוארד דה בונו הם מציינים:
[הוא] מתעניין יותר בפיתוח רעיונות מאשר בהוכחת המהימנות או היעילות של הגישה שלו. ישנה עדות מחקרית דלה מאוד שתומכת בכך שאימון בשיטות של Cort [של דה בונו] או בשיטת שישה הכובעים. הערכה מקדמית של CoRT דיווחה על יתרונות משמעותיים לתלמידי חינוך מיוחד... עם זאת, במחקר עדכני יותר על ילדים אבוריג'ינים אוסטרלים, נמצאו עדויות מועטות ליכולת הכללה מלבד בתחום החשיבה היצירתית.
אפצלור רחים, פרופסור המתמחה בניהול קונפליקטים בארגונים, מתייחס לרעיונות של דה בונו המתוארים בספרו Conflicts: A Better to Resolve Them. הוא מסכם כי "גישתו של דה בונו לחיסול מוחלט של עימותים אינה שונה מהגישות של הקלאסיקאים. גישה זו להתמודדות עם קונפליקט אינה מסתדרת לחלוטין עם החשיבה המודרנית, ולכן אינה מספקת."
חיים אישיים

דה בונו נולד בפלוריאנה, מלטה ב-19 במאי 1933. בבית ספרו הוא נחשב ל"גאון" ודילג על שתי כיתות.. אביו, ג'וזף אדוארד דה בונו, היה פרופסור לרפואה. ג'וזפין, אמו, הייתה עיתונאית ששיחקה תפקיד מוביל בקמפיין למען זכות הבחירה הכללית במלטה (שם זכו לבסוף נשים בזכות הצבעה ב-1947).
בשנת 1971 התחתן דה בונו עם ג'וזפין הול-וויט. נולדו להם שני בנים, קספר וצ'רלי. לאחר מכן התגרשו בני הזוג. בצוואתו, שפורסמה לאחר מותו, הוא כלל שני ילדים נוספים: פרנסיס אדוארד דה בונו, בנה של מגדלנה סקאלי, וג'וליאנה פארס, ביתה של דונה פארס.
דה בונו ביקר באופן קבוע באוסטרליה. בשנת 1995 רכש את ליטל גרין איילנד, אי פרטי בשטח של כ-240 דונם בסמוך לקווינסלנד, והקים עליו ריטריט שאירח סמינרים ארגוניים וצוותי חשיבה של חברות ותאגידים. דה בונו החזיק ארבעה איים פרטיים בסך הכל, כולל אי באיי בהאמה, באירלנד ובלגונת ונציה באיטליה. בראיון משנת 2003 הוא ציין "אני פשוט אוהב איים, זה הכל"... אי הוא "נסיכות משלך, טריטוריה ומרחב פסיכולוגי משלך".