stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גנו כחול
תפוצה ובית גידול

הגנו הכחול נפוץ בדרום, מזרח ומרכז אפריקה במדינות: קניה, טנזניה, מוזמביק, זמביה, זימבבואה, אנגולה, בוצוואנה, נמיביה, סווזילנד, דרום אפריקה, ובעבר גם במלאווי. התפוצה מתחלקת בין תת-המינים כדלהלן:
גנו לבן זקן מערבי מאכלס בעיקר את צפון מערב טנזניה, ובמקצת מדרום מערב קניה.
גנו לבן זקן מזרחי מאכלס את צפון מזרח טנזניה, ודרום מזרח קניה. תפוצתו כמעט חופפת לעמיתו המערבי.
גנו ג'ונסטון מאכלס בעיקר את דרום ומזרח טנזניה, וצפון מוזמביק.
גנו קוקסון מוגבל לצפון מזרח זמביה; בעבר היה מצוי במלאווי ובמרכז מוזמביק.
גנו דרומי מאכלס את דרום מערב זמביה, דרום ומרכז אנגולה, צפון ומרכז נמיביה (כולל רצועת קפריבי), דרום ומערב זימבבואה, דרום ומרכז מוזמביק, מרבית בוצוואנה וסווזילנד, וצפון, מרכז, ומזרח דרום אפריקה (פרובינציות: הכף הצפוני, קוואזולו-נטאל, מפומלנגה, לימפופו, הפרובינציה הצפון-מערבית, חאוטנג והמדינה החופשית).
התפוצה הגאוגרפית משתרעת לאורך רמות אפריקה המרכזית, ונעצרת במישורי "הקארו הגדול" ונהר אורנג' בדרום, מדבר נמיב במערב, הסוואנות הגשומות של קונגו בצפון מרכז, ואגם ויקטוריה והר קניה בצפון מזרח.
בית הגידול של הגנו הכחול הוא בעיקר סוואנות עשב-קצר מישוריות כדוגמת הסרנגטי וסוואנות-שיטה, וכן סוואנות שיחים דוקרניות, חורשים דלילים, אזורים צחיחים למחצה כערבות-מדבר קלהארי, ובכללות כל מקום שאינו יבש או גשום מדי מלבד גנו קוקסון שמאכלס גם אזורים גשומים. הגורם שמשפיע בעיקר על בחירת בית הגידול הוא הזמינות של מקורות מים. הוא נמנע לחלוטין מיערות טרופיים, מדבריות "אמיתיים" או ממדרונות ההרים, ורק לעיתים רחוקות ימצא בגבהים של 2,100-1,800 מטר מעל פני הים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות ברוב השנה, וכמות המשקעים הממוצעת נעה בין 100 ל-1,000 מילימטר לשנה.
אקולוגיה והתנהגות > פעילות ומערכת חברתית

הגנו הכחול פעיל בעיקר בשעות הבוקר ושעות אחר הצהריים, ובשעות החמות של היום נח באזורים מוצלים. הגנו יוצא דופן מרוב הפריים (מלבד הבקר) בכך שהוא האנטילופה היחידה שנהנית להתגלגל בחול ובוץ. ממחקרים על פעילות הגנואים הכחולים בפארק הלאומי סרנגטי, נמצא כי למעלה מ-50% מהיום הם ניצלו למנוחה, 33% למרעה, ו-12% להליכה ומגע חברתי. עם זאת זה די השתנה בין קבוצות הגיל השונות. הגנו נח בדרך כלל בסמוך לגנואים נוספים, כדי שיזהירו אותו במקרה של סכנה. באופן כללי בשעות הלילה הגנואים מתקבצים בעדרים של אלפי פרטים, ומרחק בין פרט לפרט הוא 1–2 מטר - מלבד האימהות והעגלים שנשארים במגע צמוד. המבנה החברתי של הגנו מתחלק לשלושה: הנקבות נמצאות בעדרים גדולים של 1,000-150 פרטים בשטחים קבועים בגודל של קילומטר אחד, כשמלבד נקבה וצאצאיה הקשר בין הנקבות די רופף והם עלולים להחליף עדר מספר פעמים. הזכרים הצעירים (מתחת לגיל 3) יוצרים עדרי רווקים קטנים של 6–20 פרטים, וניתן לזהות אותם על ידי רמת פעילות נמוכה והמרווח שבין פרט לפרט. בסביבות 90% מהעגלים מצרפים לעדרי הרווקים לפני עונת הרבייה. הזכרים הבוגרים הופכים לטריטוריאליים בגיל ארבע או חמש שנים, והם רעשניים ופעילים מאוד - בייחוד בתת-המין המערבי. שטח ממוצע של כל זכר הוא 4-2.5 דונם, והקרבה ביניהם די נסבלת, כשקמ"ר אחד של מישור עלול להכיל עד 270 זכרים. המרחק בין כל פרט עשוי להשתנות בהתאם לבית הגידול. בשל התלות של הגנו במזון ומים שגורם לנדידות הגדולות, רוב השטחים תפוסים רק באופן זמני, ופחות ממחצית מהזכרים הטריטוריאליים מחזיקים שטחים קבועים בכל השנה. הזכר מסמן את הגבולות של שטחו עם ערימות של גללים והפרשות פורמונים מבלוטות הריח בראש וברגליים, וכן על ידי התנהגות בולטת; התקשורת חזיתית בין הזכרים כוללת עמידה זקופה ויציבה, שפשוף הראש וגלגול על הקרקע, ושאגות ונחירות שמפיקות את צליל "גא-נו" המוכר. כאשר שני יריבים מתחרים על טריטוריה, הם רוטנים בקול רם מהרגיל, בועטים בקרקע, דוחפים עם קרניהם, ומבצעים תצוגות אחרות של תוקפנות; אך קרבות רציניים במיוחד מתרחשים לעיתים נדירות.
אקולוגיה והתנהגות > תזונה

כמרבית הפריים הגנו הכחול הוא בעל חיים צמחוני ובררן למדי, הניזון בעיקר מסוגים מסוימים של עשבים קצרים האופייניים לסוואנות ומישורים; מסיבה זאת השריפות העונתיות באפריקה מועילות לו מאוד בשל הצמחייה החדשה והקצרה שבאה בעקבותיהם. הפה הרחב שלו מותאם לאכילת כמויות גדולות של עשבים בו זמנית ושעות האכילה שלו הם הן ביום והן בלילה. בתקופות של יובש כאשר העשבים נדירים, הוא יאכל גם שיחים, ועלים; באופן כללי תזונתו מורכבת מ-95% עשבים, ו-5% שיחים ועלים. כאשר יש מחסור במזונו העיקרי הוא נודד למקום אחר. את עדרי הגנו ניתן לראות תדיר לצד עדרי זברה מצויה, אולם הם אינם מתחרים על אותו מזון כיוון שהזברות מעדיפות לאכול את החלקים העליונים של הצמח, ומשאירות את החלק התחתון שמועדף יותר על הגנואים. הגנו רועה גם לצד יענים, אימפלה, ראם הצבי, ג'ירף, בובאל הכף, בובאל ליכטנשטיין, בובאל קוקה דאמאליסק הסהר, קרנף רחב-שפה, חזיר יבלות, צבי תומסון, צבי גראנט, דלגן, קודו גמלוני, היפופוטם מצוי, ואוכלי עשב אחרים. במידת האפשר הגנו יבוא לשתות לפחות פעמיים ביום, ובשל הדרישה הקבועה שלו למים הוא מצוי בדרך כלל במרעה לח עם מקורות מים זמינים. למרות זאת הוא שורד בהצלחה במדבר קלהארי הצחיח למחצה, שבו הוא מקבל את המים הנחוצים לו ממלונים, צברים, שורשים ופקעות. גנו בוגר שותה בממוצע 9–12 ליטר ליומיים.
אקולוגיה והתנהגות > נדידה

בכל שנה בסביבות מאי, כמה אוכלוסיות של הגנו הכחול במזרח אפריקה שמספרם למעלה ממיליון פרטים, לוקחות חלק בנדידת בעלי חיים הגדולה ביותר על פני כדור הארץ משמורת הסרנגטי בטנזניה לשמורת מסאי מארה בקניה, יחד עם זברות, צבאי תומסון, דאמליסקי הסהר, איילנדים מצויים, אימפלות, בובאלים, ועוד, בשל הצורך באספקה סדירה של מרעה ומים. הנדידה מתבצעת למרחקים ארוכים - בתזמון מושלם עם התחלת עונת הגשמים וצמיחת עשבים חדשים. במהלך הנדידה הגנואים חוצים את נהר מארה השורץ תנינים, ומלבד אלו שנטרפים ישנם גם מאות שנספים מתשישות, טביעה, או שנרמסים על ידי חבריהם למוות. בנובמבר בסוף עונת הגשמים הם נודדים חזרה דרומה בשל מחסור במי שתייה, וכאשר היא חוזרת שוב לאחר כמה חודשים הם מתחילים את הנדידה מחדש. העיתוי של הנדידה בשני הכיוונים יכול להשתנות במידה ניכרת משנה לשנה. עם זאת לא כל הגנואים נודדים, ואלה שנשארו יוצרים עדרים קטנים של עד 10 נקבות בתוספת צאצאים צעירים או מתבגרים. הנקבות בעדרים אלה מקימות היררכיה דומיננטית נוקשה, והם מטרידות כל זר שמנסה להצטרף. הגנואים עלולים לנוע למרחקים גדולים גם מחוץ לעונת הנדידה בשל מחסור יוצא דופן במזון או מים, ובמקרים כאלה הם מתרחקים לעיתים עד 50 קמ"ר משטחם הקודם בחיפוש אחר מקום חדש.
למרות מראיהם המגושם, הגנואים הם בעלי חיים זריזים מאוד; כאשר הם נבהלים הם מזנקים בפראות, מניפים את זנבותיהם ומנענעים את ראשם. במקרה וטורף מתקרב לעברם הם יפתחו בריצה לטווח קצר במהירות של 65 קמ"ש, ואז יעצרו ויעריכו את האיום מחדש כדי לחסוך במאמץ מיותר. כאשר הם נרדפים בצורה רצינית, הם עלולים להגיע למהירות של 80 ק"מ לשעה. הטורפים העיקריים של הגנואים הם אריות, צבועים נקודים, ברדלסים, נמרים וזאבים טלואים, ובעת חציית הנהרות בנדידה נטרפים מאות על ידי תניני יאור שמחכים לתקופה זאת כל השנה. לחלק מהטורפים היבשתיים הנזכרים הגנו מהווה את פריט הטרף העיקרי. על פי רוב אחוזי הטריפה עולים בהרבה בעדרים גדולים לעומת עדרים קטנים, בשל חוסר הערנות שלהם ובכך שהטורפים מתמרנים בצורה שיצליחו לתפוס פרטים זקנים, חולים או צעירים. האימהות מגנות על צאצאיהם בהצלחה לעיתים קרובות במקרה של תקיפת צבוע או ברדלס בודד.
אקולוגיה והתנהגות > רבייה ומחזור חיים

עונת הרבייה נמשכת כשלושה שבועות בדיוק בתום עונת הגשמים (סביבות מרץ או אפריל). כיוון שבתקופה זאת יש שפע של מזון העשיר בחלבונים ומינרלים, הנקבות נמצאות במצב גופני מעולה ושיעור הפריון הוא גבוה מאוד ומגיע לכ-95%. תקופת הייחום מתחילה בדרך כלל בליל ירח מלא, מה שמצביע על כך שלמחזור הירח יש השפעה על תחילת העונה. בשלב זה אצל הזכרים יש ייצור מואץ של טסטוסטרון וכתוצאה מכך הם הופכים לטריטוריאליים ורעשניים. ההתנהגויות של הזכרים גורמות גם לנקבות להיכנס מהר יותר לייחום. הזכרים שלהם שטח מסמנים אותו תדיר, והם מתחרים על הנקבות על ידי לחימה. על פי רוב יש תחילה טקס מקדים שכולל שאגות, נחירות וגניחות, חפירה עם הקרניים בקרקע, ועוד. הקרב עצמו כולל התנגשות עם הקרניים בברכיים כפופות - דבר שייחודי לבובאלים, ודחיפה ורדיפה אחרי היריב. ברגע שהדומיננטיות נקבעת, כל זכר מנסה למשוך נקבות לתחומו. הזכר לא אוכל ולא נח כאשר הנקבה נמצאת בטריטוריה שלו, ושומר עליה מפני זכרים אחרים. חרף זאת, הנקבה בדרך כלל מתרבה עם מספר זכרים.
ההריון נמשך כשמונה חודשים וחצי, כאשר 90% מהנקבות ממליטות כל אחת עגל יחיד בתקופה של 2–3 שבועות לפני הגשמים כאשר התנאים האקולוגים נוחים ביותר (מדצמבר עד ינואר). המבול של העגלים בתקופה כה קצרה מונע מהטורפים להרוג את כולם כפי שהיה קורה אם הלידות היו פרושים על פני תקופה ארוכה יותר. בעדרי נקבות גדולים 80% מהעגלים שורדים את החודש הראשון, בהשוואה לשיעור הישרדות של 50% בעדרים קטנים יותר. בעת הלידה העגל שוקל כ-19 ק"ג, פרוותו בצבע חום צהבהב בהיר עם רגליים לבנבנות, והפרצוף שלו שחור כשל הבוגרים; בגיל חודשיים צבעו מתחיל להשתנות לזה של הבוגרים. העגל מסוגל לעמוד על רגליו 15 דקות בלבד לאחר הלידה, ומתחיל לעקוב אחרי אימו זמן קצר לאחר מכן. בשעות הראשונות לחייו אימו צמודה אליו ממש על מנת שיקלוט את הריח שלה, ובעזרת זה הם מזהים אחד את השני גם ממרחק בגיל גדול יותר. נקבת הגנו ממליטה את העגל במרכז העדר ובדרך כלל באמצע היום. מאפיין זה מאפשר לעגל להיות יציב על רגליו כבר לפני רדת הלילה שאז הטורפים הופכים לפעילים יותר. העגל נגמל לאחר 4 חודשים ויישאר קרוב לאימו במשך כשמונה חודשים, ולעיתים עשוי להמשיך לינוק עד שאימו תמליט עגל נוסף. בעוד שהנקבות נשארות בעדר של אימם, הזכר הצעיר נדחף מהעדר על ידי הזכרים הטריטוריאליים ומצטרף לעדרי זכרים צעירים או בוגרים שאינם טריטוריאליים. הנקבות מגיעות לבגרות סביבות 2.5-1.5 שנים, והזכרים לאחר 3–4 שנים.
תוחלת החיים של הגנו הכחול עד 20 שנים בטבע. הפרט המבוגר ביותר שתועד בשבי היה בגיל 24.3 שנים.
איומים ושימור

הגנו הכחול מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC) בשל תפוצה רחבה, מספרים גדולים, ונוכחותו באזורים מוגנים רבים; מגמת האוכלוסייה יציבה. עם זאת כמה אוכלוסיות של תת-מינים כדוגמת גנו לבן זקן מזרחי וגנו קוקסון בירידה, ושל גנו לבן זקן מערבי תלויה לחלוטין בפעולות השימור. בשל הנטייה שלהם לחיות בעדרים גדולים, הם פגיעים ביותר לציד, אובדן בית גידול, וייבוש מקורות המים. האיומים העיקריים עליהם הם בצורות, התפרצות של מחלות שונות כדוגמת וירוס "rinderpest", מחלת הפה והטלפיים ומחלת השינה, וגידור המונע מהם לנדוד למקומות שעשירים במזון ומים. דוגמאות כאלה קרו בבוצוואנה שבה נספו ב-1980 אלפי גנואים בצפון מזרח מדבר קלאהרי לאחר שנחסמה להם הגישה לאזורים עם מים, ובקניה שבה התרחשה ירידה דרסטית מ-119,000 בשנת 1977, ל-22,000 בלבד כעשרים שנה מאוחר יותר בשל אובדן שטחי ההמלטה. בעיה נוספת היא כיוון שהגנואים הם בעלי חיים נודדים, האזורים המוגנים מספקים להם הגנה כל עוד הם בתוכם ולא מחוץ להם.
להלן אזורים מוגנים בולטים שבהם מצוי הגנו הכחול, המחולקים לפי תת-המינים כדלהלן: גנו לבן זקן מערבי - מסאי מארה, הפארק הלאומי סרנגטי ואזור השימור נגורונגורו. גנו לבן זקן מזרחי - "הפארק הלאומי טראנגירה", "הפארק הלאומי קאג'יאדו", ושמורת אמבוסלי. גנו ג'ונסטון - שמורת הציד סלוס. גנו קוקסון - "עמק לואנגווה". גנו דרומי - הפארק הלאומי אטושה, הפארק הלאומי קרוגר, דלתת האוקבנגו, הפארק הלאומי קאגלאגדי, "שמורת חלוחלווה-אומפולוזי", "שמורת מאקוזי", "שמורת האלן", "שמורת דרום ומרכז קלאהרי", "הפארק הלאומי נג'אמילאנד", ועוד רבים אחרים.
אומדן האוכלוסייה העולמי נכון לשנת 2004 הוא 1,550,000 פרטים ומתבסס על סקרים אוויריים. מתוכם 1,300,000 פרטים של גנו לבן זקן מערבי (למעלה מ-70% מהאוכלוסייה); 130,000 פרטים של גנו דרומי; 75,000-50,000 פרטים של גנו ג'ונסטון; 10,000-5,000 פרטים של גנו קוקסון; 8,000-6,000 פרטים של גנו לבן זקן מזרחי.
הגנו והאדם

בתור אחד מאוכלי העשב הגדולים של אפריקה הדרומית והמזרחית, הגנו הכחול ממלא תפקיד חשוב במערכת האקולוגית של הסוואנות, וזאת מפני שעל ידי אכילתם הם מעודדים צמיחה חדשה של עשבים וגלליהם מזבלים את הקרקע; עם זאת בעת מנוסה הם מחוללים נזק גדול לאדמה. הגנו הוא אחד מבעלי החיים שמושכים תיירים רבים על מנת לצפות בהם; בתור שכזה הוא בעל חשיבות כלכלית גדולה למדינות אפריקניות. הגנו הכחול פופולרי בציד-ספורטיבי עבור גביע ציד, וישנן עשרות חוות ציד פרטיות שמגדלות אותו בזימבבואה, נמיביה, קניה ודרום אפריקה; הילידים האפריקנים צדים אותו בעיקר לעור האיכותי שלו, ובמידה פחותה גם לבשרו אשר נחשב ליבש קשה למדי. בשר גנו מיובש המכונה "בילטונג" מהווה חלק חשוב מהמטבח הדרום-אפריקני. הבשר של נקבות רך יותר מזה של הזכרים (במיוחד בסתיו), ומגנו אחד ניתן להפיק כמות בשר העולה פי עשרה על זו של צבי תומסון. הזנב השעיר של הגנו יכול לשמש כמניפה מפני זבובים.
הגנו הכחול משפיע על בני אדם גם באופן שלילי. יש להם תחרות עזה עם בעלי חיים מקומיים על מרעה ומים, והם יכולים להעביר מחלות קטלניות ולגרום למגפות אצל בקר הבית. הם גם מפיצים קרציות, שרשורים וזבובים. הגנואים הכחולים מצויים בעשרות גני חיות ברחבי העולם כדוגמת ממלכת החיות של דיסני, גן החיות של סן דייגו, גן החיות ברונקס, הספארי ברמת גן, חוות האנטילופות בערבה, גן החיות של בורגרס, ועוד.
בחפירות ארכאולוגיות במצרים נמצא לוח מגולף עתיק של צפחה המתאר בעלי חיים שדומים מאוד לגנו הכחול. הלוח שגילו מוארך סביב 3000 לפני הספירה, נמצא באזור המשוער של העיר הרקליאופוליס מגנה, אשר הייתה הבירה של מצרים העתיקה באותה העת. זה עשוי להראות על כך שבעלי חיים אלו התרחשו בעבר גם בצפון אפריקה והיו מוכרים למצרים.
הגנו הכחול נמצא על סמלים, מטבעות ושטרות אפריקנים רבים.
הערות שוליים

↑  גנו כחול באתר הרשימה האדומה של IUCN
| פריים |
| --- | --- | --- |
| ראמים | ראמים |  |
| דישון | דישון מקראי |        |
| ראם | ראם לבן • ראם הצבי • ראם ביסה • ראם סהרה • ראם שולי-אוזניים |        |
| אנטילופת סוס | אנטילופת סוס שחורה • אנטילופה סוסית קצרת-קרן |        |
| בובאלים | בובאלים |        |
| בובאל | בובאל איילי • בובאל הכף • בובאל ליכטנשטיין |        |
| גנו | גנו כחול • גנו שחור |        |
| דאמאליסק | דאמאליסק הסהר • דאמאליסק הצבי |        |
| הירולה | הירולה |        |
| אימפלים | אימפלים |        |
| אימפלה | אימפלה |        |
| צביונים | צביונים |        |
| צביון | צביון חום • צביון צהוב-גב • צביון זברה • צביון אדרס • צביון פיטרס • צביון הארווי • צביון ז'נטינק • צביון לבן-גחון  • צביון נטאל  • צביון שחור  • צביון שחור-חזית  • צביון אוגילבי  • צביון אדום  • צביון אבוט   • צביון וינס •  צביון לבן-רגליים |        |
| צביון גמדי | צביון כחול • צביון מקסוול • צביון וולטר |        |
| צביון סבכים | צביון סבכים |        |
| צבאי סוף | צבאי סוף |  |
| קובוס | קובוס המים • קובוס שחור-רגל • קובוס המשקפיים • קובוס הנילוס • קובוס וארדון |  |
| צבי סוף | צבי סוף מצוי • צבי סוף ההרים • צבי סוף הסוואנה |  |
| פלינים | פלינים |  |
| אנטילופה איילית | אנטילופה איילית |  |
| פאנטולופים | פאנטולופים |  |
| אנטילופה טיבטית | אנטילופה טיבטית |  |
| פרים • יעלים • צבאיים | פרים • יעלים • צבאיים |  |
בקניה.
גנו צעיר ובוגר מתת-המין המערבי במכתש נגורונגורו.
מגה-עדר של גנו כחול בסוואנות הסרנגטי.
עדר מעורב של גנואים וזברות בטנזניה.
גנואים חוצים נהר במהלך הנדידה
עגל יונק מאימו.
קרב בין זכרים
נקבה ועגלים.
צייד לצד גופת גנו כחול.
איור של גנואים כחולים משנת 1894.
תיק שנעשה מעור הגנו.
סולון בורלנד

סולון בורלנד (באנגלית: Solon Borland‏; 21 בספטמבר 1808 – 1 בינואר 1864) היה פוליטיקאי, עיתונאי, רופא וקצין צבא אמריקאי. הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מארקנסו בין השנים 1848 ל-1853. בהמשך חייו, הוא שירת כקצין בצבא הקונפדרציה כולל פיקוד על רגימנט פרשים בזירת טרנס-מיסיסיפי במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

סולון בורלנד נולד ב-21 בספטמבר 1808 במחוז ננסמונד, וירג'יניה לתומאס בורלנד, יליד סקוטלנד, ולהארייט גודווין בורלנד. כשהיה צעיר, משפחתו עברה למורפריסבורו, קרוליינה הצפונית, שם למד באקדמיית הרטפורד. בורלנד למד גם רפואה בפילדלפיה ובלואיוויל. כקפטן ב-1831, הוא הוביל פלוגה של כוחות מיליציה של וירג'יניה שנשלחו למחוז סאות'המפטון כדי להילחם במרד העבדים של נט טרנר. היו לו עבדים בעצמו.
בשנת 1843, לאחר מות אשתו השנייה, עבר בורלנד לליטל רוק, שם ייסד את העיתון Arkansas Banner, שהפך לעיתון משפיע בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית ברחבי המדינה. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1846, בורלנד איתגר לדו-קרב את העורך של העיתון היריב Arkansas Democrat-Gazette, עיתון המזוהה עם המפלגה הוויגית, בעקבות השמצה שפורסמה נגדו.
ביוגרפיה > מלחמת ארצות הברית–מקסיקו

במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, מונה בורלנד לדרגת מייג'ור ברגימנט הרגלים הרכוב של ארקנסו תחת פיקודו של ארצ'יבלד יל. הוא שירת לאורך כל המלחמה, לאחר שהעביר את עסקי העיתונות שלו לשותפים. ב-23 בינואר 1847, נלקח בשבי על ידי הצבא המקסיקני, מדרום לסלטיו, אך הצליח להימלט.
בורלנד שוחרר מתפקידו כשהרגימנט שלו פורק ביוני של אותה שנה, אך המשיך לשרת בצבא כעוזר מתנדב של גנרל ויליאם ג'יי. וורת' במהלך שארית המערכה. הוא השתתף בקרב מולינו דל ריי ועד לכיבוש מקסיקו סיטי ב-14 בספטמבר 1847.
ביוגרפיה > פוליטיקה

לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, נבחר בורלנד לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את כהונתו שטרם הסתיימה של אמברוז האנדלי סווייר. דעותיו נטו לגרסה בדלנית של הפוליטיקה הדרומית, והוא לא היה פופולרי בקרב רבים מחברי הסנאט. במהלך דיון בשנת 1850 על זכויות הדרום, תקף פיזית את הסנאטור הנרי פוט ממיסיסיפי.
עם שובו לליטל רוק, ארקנסו, גילה שדעותיו אינן פופולריות גם בביתו. בשנת 1852 התנגד להחלטה לשלוח את הקומודור פרי לפתוח את יפן לסחר בינלאומי בטענה שמנהיגי יפן לא פגעו באינטרסים של ארצות הברית בכך שסירבו לפתוח את ארצם לסחר בינלאומי.
בורלנד התפטר מהסנאט של ארצות הברית בשנת 1853 ומונה כשליח מיוחד ושגריר מלא סמכויות בניקרגואה.
מיד לאחר הגעתו למנגואה, קרא בורלנד לממשלת ארצות הברית לדחות את הסכם קלייטון-בולוור, ולצבא האמריקני לתמוך בהונדורס במקרה של מלחמה אפשרית עם בריטניה הגדולה. בנאום פומבי בניקרגואה, הצהיר כי שאיפתו הגדולה ביותר היא לראות את ניקרגואה "מהווה כוכב בוהק בדגל ארצות הברית". על התבטאות זו ננזף על ידי מזכיר המדינה, ויליאם מרסי.
במאי 1854, בעת שעזב את גרייטאון, התערב בורלנד במעצר של אזרח אמריקאי במקום. קהל מקומי התאסף, ובמהלך האירוע הושלך בקבוק שפגע בפניו של בורלנד. בזעם, דיווח על התקרית לנשיא ארצות הברית, שהגיב במהירות על ידי שליחת ספינת תותחים ודרישת התנצלות. כאשר התנצלות לא התקבלה, גרייטאון הופגזה והוחרבה.
בורלנד חזר לליטל רוק באוקטובר 1854, וחידש את עיסוקו ברפואה וניהול בית המרקחת שלו. הוא דחה מינוי לנציבות הנשיא פירס כמושל טריטוריית ניו מקסיקו. עם זאת, המשיך להיות פעיל בפוליטיקה המקומית והביע באופן נמרץ את דעותיו בנוגע לזכויות המדינות ולפרישה מן האיחוד.
באוקטובר 1855, נטש בורלנד, יחד עם אלברט פייק וכריסטופר סי. דנלי, את המפלגה הדמוקרטית, בטענה שהמפלגה הפכה לאבוליציוניסטית. דנלי, שהיה עורך בעיתון Arkansas Democrat-Gazette, רכש את הבעלות על העיתון מוויליאם אי. וודרוף והפך אותו לפלטפורמה לקידום עמדות המפלגה Know Nothing, אליה הצטרפו דנלי ובורלנד באוקטובר 1855.
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים האמריקנית

בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, מונה סולון בורלנד למפקד במיליציה של ארקנסו על ידי מושל ארקנסו, הנרי מ. רקטור. הוא קיבל הוראה להוביל משלחת שתתפוס את פורט סמית', ארקנסו, בימים הראשונים של המלחמה, על אף שארקנסו עדיין לא הכריזה על פרישה מהאיחוד.
כשהגיעו בורלנד וכוחותיו לפורט סמית', החיילים הפדרליים כבר עזבו את המקום, ולא נורו יריות כלל. פחות מחודש לאחר מכן, הוחלף בורלנד בתפקידו במהלך כינוס הפרישה של ארקנסו, אך הצליח לקבל תפקיד כמפקד בצפון-מזרח ארקנסו.
בשנת 1861, פיקד לתקופה מסוימת על בסיס בפיטמן'ס פרי, ליד פוקהונטס, ארקנסו, והיה אחראי על פריסת כוחות ואספקה.
בנו היחיד מנישואיו השלישיים, ג'ורג' גודווין בורלנד, הצטרף לצבא הקונפדרציה בגיל 16 בלבד, ונהרג מאוחר יותר בקרב. בנו מנישואיו הראשונים עם הולדה ג. רייט, הרולד, שירת בצבא הקונפדרציה כקצין בדרגת מייג'ור במחלקת הטרנס-מיסיסיפי, באזור המזרחי של טקסס.
בורלנד עזר לגייס חיילים לקונפדרציה בתקופה זו, וסייע לגייס את רגימנט הפרשים השלישי של ארקנסו ב-10 ביוני 1861, ומונה לקולונל הראשון שלו. הרגימנט אליו השתייך בורלנד נשלח לקורינת', מיסיסיפי, אך ללא השתתפותו. רגימנט זה שירת בהמשך תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל ג'וזף ווילר ולקח חלק בקרבות משמעותיים כמו הקרב השני על קורינת' וקרב גשר האצ'י, וכן בקרבות נוספים במסגרת ארמיית מיסיסיפי. עם זאת, בורלנד עצמו מעולם לא עזב את ארקנסו במהלך המלחמה.
בעת פיקודו על צפון ארקנסו, הורה בורלנד על אמברגו על סחורות במטרה לשים קץ לספקולציות מחירים, אך החלטתו בוטלה על ידי מושל ארקנסו, הנרי מ. רקטור. בורלנד מחה וטען שמושל אינו יכול לבטל פקודה של גורם צבאי, אך בינואר 1862 בוטלה ההוראה באופן רשמי על ידי מזכיר המלחמה של הקונפדרציה, יהודה פ. בנג'מין. במצב בריאותי מתדרדר ולאחר שחש מושפל מהתקרית, התפטר בורלנד משירותו בקונפדרציה ביוני 1862 ועבר למחוז דאלאס, ארקנסו. הוא נפטר ב-1 בינואר 1864 במחוז האריס, טקסס, ונקבר בבית הקברות הישן של יוסטון.
הערות שוליים

↑  "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-19, נבדק ב-2022-07-11
↑  "Rival Editors Duel After Insults Exchanged - A Title Essay Series". DAH Site (באנגלית). נבדק ב-2024-07-31.
↑  Moneyhon, Carl H. (2002-01-01). The Impact of the Civil War and Reconstruction on Arkansas: Persistence in the Midst of Ruin (באנגלית). University of Arkansas Press. ISBN 978-1-55728-735-9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3343 2900  LCCN: n90628480  NARA: 10571947  SNAC: w6515264  US Congress: B000642  VIAF: 40995810   WorldCat (עם VIAF): 40995810
פייר סיל

| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1923 אגנו, צרפת 
 פטירה:  25 בנובמבר 2005 (בגיל 82) טולוז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Cemetery of Bram 
 מקום מגורים:  מילוז 
 אירועים משמעותיים:  מעצר (3 במאי 1941) 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 מספר צאצאים:  3 
 
פייר סיל (בצרפתית: Pierre Seel; 16 באוגוסט 1923 – 25 בנובמבר 2005) היה ניצול שואה הומוסקסואל שגויס בכפייה לצבא הגרמני והצרפתי היחיד שהעיד בגלוי על כך שגורש במהלך מלחמת העולם השנייה בשל נטייתו המינית.
קורות חיים

סיל היה הבן החמישי למשפחה קתולית אמידה, ממוצא אוסטרי-אלזסי. הוא גדל בטירה המשפחתית באגנו. בנעוריו גילה שהוא נמשך לגברים והתקשה לקבל זאת. הוא האשים את משפחתו בהיותו הומוקסואל, בשל הערכים הקתוליים האדוקים שהנחילו לו, שאסרו עליו להראות עניין בנשים בילדותו, מטעמי צניעות.
קורות חיים > מלחמת העולם השנייה

ב-1939, בשעה שנכח בגינה ציבורית שנודעה כמקום לקרוזינג, נשדד. הגנב לקח את שעון היוקרה שלו, שניתן לו על ידי הסנדקית שלו. לאחר שדיווח לשוטרים על האירוע, שמו נוסף ללא ידיעתו לרשימה סודית של הומוסקסואלים שניהלה המשטרה.
ב-3 במאי 1941, סיל נעצר בהפתעה. במהלך המעצר הוא עונה ואף נאנס באמצעות חתיכת עץ. לאחר מכן נשלח לכלא המקומי. ב-13 במאי הועבר למחנה שירמק-וורבוק, כ-30 קילומטר מערבית לשטרסבורג. בגדי האסיר שלבש סומנו בפס כחול, ששימש על מנת לסמן אסירים קתולים או "אנטי-סוציאליים". זאת, מכיוון שבמחנה זה לא היה שימוש במשולש ורוד. בעדותו סיפר סיל כי "לא הייתה כלל סולידריות לאסירים ההומוסקסואלים; הם השתייכו למעמד הנמוך ביותר. אסירים אחרים, אפילו בינם לבין עצמם, נהגו לסמנם כמטרה." במהלך תקופתו במחנה הוא אף חזה בהוצאתו להורג של מאהבו בן השמונה עשרה, ג'ו, על ידי להקת כלבים.
ב-6 בנובמבר 1941, לאחר חודשים בהם סבל מהרעבה, עבודה בכפייה וחולי, שוחרר ללא הסבר מהמחנה והוכרז כאזרח גרמניה. הוא הושבע שלא לספר לאחרים על חוויותיו במחנה על ידי קארל באק ונדרש לדווח כל יום על מעשיו לגסטפו.
ב-21 במרץ 1942 הצטרף בכפייה לשירות העבודה של הרייך על מנת לעבור הכשרה צבאית. ראשית הוא נשלח לווינה כעוזר לשוטר גרמני. בהמשך, עבד בנמל תעופה צבאי ליד הגבול בין גרמניה והולנד. ב-25 באוקטובר 1942, שולב בוורמאכט והפך לאחד מה"malgré-nous" (בצרפתית: "אנחנו שונאים את עצמנו"). כינוי זה ניתן לגברים ילידי אלזס או לורן שגויסו בניגוד לרצונם לצבא הגרמני ונאלצו להילחם נגד בעלות הברית, למרות שתמכו בהן.
כאשר הצבא הגרמני החל לקרוס, סיל נשלח לסמולנסק בחזית הרוסית. לאחר שהתגלה כי שחרר את הסוס של מפקדו לחופשי, נענש ונשלח לעמדה פגיעה ומסוכנת ביחד עם חייל אחר מאלזס, שגויס בכפייה אף הוא. הצבא האדום ירה עליהם ללא הפסקה ועמיתו לעמדה נהרג. סיל העביר את שלושת הימים הבאים לבד והיה על סף אובדן שפיות. בהמשך, כשהמצב של הצבא הגרמני המשיך להדרדר, הציע לו מפקדו של סיל לערוק עימו. אולם, זמן קצר לאחר מכן המפקד נהרג וסיל החליט להיכנע לצבא הסובייטי. לשם כך, החל לעקוב אחרי הכוחות הרוסיים שנעו מערבה. עם זאת, במהלך המסע הוא נעצר בפולין ואוים בהוצאה להורג במקום. סיל הצליח להניא את החיילים מכך לאחר שהפגין את נאמנותו לברית המועצות באמצעות שירת האינטרנציונל.
בפולין סיל נפרד מכוחות הצבא הסובייטי והצטרף לקבוצת ניצולי מחנות הריכוז אשר יועדו לחזור לצרפת. הצלב האדום סיפק שיירת רכבות לשם כך, אך במקום לנסוע מערבה היא נסעה דרומה לאודסה. במהלך המסע סיל סבל מתנאים סניטריים ירודים. באודסה שוכן במחנה פליטים, כשלאורך שהותו שם נדבק במלריה. לאחר זמן רב שחיכה באודסה לספינה שתיקח אותו בחזרה לצרפת, הגיע לפריז ב-7 באוגוסט 1945 לאחר מסע רכבות שעבר ברומניה, גרמניה, הולנד ובלגיה. לאחר שהגיע למילוז וסיים את מסעו, הוא הבין שעליו להסתיר את הסיבה האמיתית שבגללה גורש.
קורות חיים > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה החל לעבוד במפעל בדים והקים עמותה שחילקה מזון וביגוד לעניים. לצד זאת, טיפל באימו החולה, אשר הייתה היחידה לה סיפר את חוויותיו מהמלחמה לאורך תקופה ארוכה. סיל החליט כי עליו לשנות את נטייתו המינית ויצר קשר עם סוכנות שידוכים. ב-21 באוגוסט 1950 התחתן עם בתו של מהגר ספרדי שברח משלטונו של פרנקו. הוא בחר שלא לספר לה על נטייתו המינית.
במהלך השנים שלאחר מכן סיל הלך והתרחק מאשתו ושקע בדיכאון בשל תחושות הבושה, בלבול ותיעוב למיניותו. ב-1978, לאחר שהתגרש ממנה, התמכר לתרופות הרגעה. סיל החל לשתות לשוכרה בתדירות גבוהה ואף שקל להפוך לחסר בית. לאחר שאחד מבניו איים עליו כי ינתק ממנו את הקשר במידה ולא ייגמל משתייה, הצטרף לקבוצת ייעוץ ותמיכה. בהמשך, הצטרף לקבוצה דיסקרטית של הומואים ולסביות.