מלחמת אל הסער בים
במחקר > תולדות המחקר

פרט למקרא, מעט מאוד מספרות המזרח הקרוב הקדום היה מוכר עד למאה ה-19. מוטיב מלחמת אל הסער בים שרד במקרא, במסורת היהודית והנוצרית ובתרגומי פילון איש גבל ליוונית מן המיתולוגיה הפיניקית, אך לא נערך אז מחקר ביקורתי בנושא. למעשה, עצם העיסוק האינטלקטואלי-מחקרי בנושא ואף המונח עצמו היו בין הראשונים שהדגימו את הצורך בתחום עצמאי של מחקר מדעי-ביקורתי של הדת הממוסדת. ממסדי הדתות המונותאיסטיות בנצרות, ביהדות או באסלאם, ראו אז, ובמידה רבה גם כיום, בעבודת אלילים אחד מן החטאים החמורים ביותר. ממסדי דתות כאלו תכופות מאשימים דתות וזרמים מונותאיסטיים מתחרים בעבודת אלילים, ולפיכך מתקשים בדרך-כלל להודות בכל השפעה אלילית בכתבי-הקודש החשובים והעתיקים ביותר שלהם.
המחקר החל עם גילוי ופיענוח אנומה אליש, מיתוס הבריאה הבבלי בכתב יתדות בשפה האכדית, מאז שנת 1849 באתר העתיק של נינוה, על-ידי ארכאולוגים ואשורולוגים בריטיים כאוסטן הנרי לייארד, הורמוזד רסאם וג'ורג' סמית'. באנומה אליש מומלך אל הסער הבבלי מרדוך לראש האלים, לאחר שהרג את תיאמת או "תיאמתום", אלת הים המסופוטמית הקדומה, ואת מפלצותיה, וברא את העולם מגופתה.
הראשונים שחקרו את הדמיון בין אנומה אליש לספרי המקרא היו התאולוג הפרוטסטנטי ומבקר המקרא הגרמני הרמן גונקל, והכומר האפיסקופלי וחוקר השפות השמיות הקנדי ג'ורג' ארון בארטון (George Aaron Barton). שניהם, ובעקבותיהם חוקרים רבים נוספים, הצביעו על מוטיב המלחמה בים המשותף לשני המקורות. בדוגמה לשונית מפורסמת, המילה "תהום" המופיעה כבר בפסוק השני של ספר בראשית: "וְהָאָרֶץ הָיְתָה תֹהוּ וָבֹהוּ, וְחֹשֶׁךְ עַל פְּנֵי תְהוֹם, וְרוּחַ אֱלֹהִים מְרַחֶפֶת עַל פְּנֵי הַמָּיִם”, ועוד כ-30 פעמים נוספות במקרא, בכללן גם צורת הרבים "תהמת" או "תהומות", מקורה להצעת חוקרים שונים במילה האכדית תיאמת. החוקר הידוע ביותר שהציע את הקשר בין "תיאמת" האכדית ל"תהום" המקראית, אם כי קרוב לוודאי שאף הוא לא הראשון, היה הרמן גונקל בספרו משנת 1895 "בריאה וכאוס", ובעשרות השנים שלאחר מכן עסקו בו חוקרים רבים נוספים, למשל ההיסטוריון של עם ישראל היהודי-ציוני אברהם שלום יהודה באוניברסיטאות אוניברסיטת מדריד הספרדית החל משנות ה-20 של המאה ה-20 והניו סקול האמריקאית בשנות ה-40 של המאה ה-20.
בתחילת המאה ה-20 הסיקו חוקרים כאלו שמקור המוטיב היה במסופוטמיה "ערש התרבות" והכתב, הקדומים באלפיים שנה לפחות אף מן המקרא. באותן שנים, החוקר היחידי שראה במוטיב השפעה שמחוץ למסופוטמיה, על סמך המקרא וכתבי פילון בלבד, היה אלברט קליי (Albert T. Clay), כומר לותרני וחוקר שפות שמיות אמריקאי מאוניברסיטת ייל. הוא הסיק שמקור המוטיב בכנען, והגיע לבבל עם האמורים.
גם בהמשך התקדם מחקר המוטיב בעיקר בעקבות תגליות ארכאולוגיות. התגלית הידועה ביותר התפרסמה בתחילת שנות ה-30: חפירות העיר הכנענית העתיקה אוגרית בראשות הארכאולוג הצרפתי שארל וירולו, ופיענוח השירה האוגריתית של מלחמת האל בעל באל ים, בתחילה על-ידי עוזרו של וירולו, הבלשן העברי עדיה חורון. קטעים אחרים באותה שירה ייחסו לבעל מלחמה בלווייתן (אוגריתית: לתנ), ולאחותו ענת מלחמה בים, בלוויתן ובתנין (אוגריתית: תננ). היו אלו רק מקצת מן המקבילות הלשוניות הבולטות בין השירה האוגריתית והמקרא. לאחרונה ציינה התאולוגית האמריקאית רוזאנה לו שהשורש השמי "תהום" מופיע אף הוא בכתבים הכנעניים מאוגרית, הן בצורת היחיד "תהמ", הן בצורת הרבים "תהמת" והן בצורה הזוגית "תהמתמ". משמעותן בתעודות של טקסים דתיים היא ישות אלוהית לא ברורה, ובמקורות המיתולוגיים היא לפעמים מקום קדוש, לעיתים מתואר כלוחש או משוחח עם כוכבים, לעיתים כרוחש או רותח, או מונע על ידי ברקים. ייתכן שהצורה הזוגית "תהמתמ" מקבילה למוצא הנהרות, המקום שאליו הלכו האלים הכנעניים כדי למצוא את ראש האלים אל, בדומה לגן עדן המתואר בפרק ב' בספר בראשית כמקור נהרות הפישון, הגיחון, הפרת והחידקל.
הראשון שחקר את הקשר המשולש בין מלחמת בעל בים, אנומה אליש והמקרא היה הארכאולוג המקראי וחוקר המקרא האמריקאי ויליאם פוקסוול אולברייט, בשנת 1936. לשלושת אלו הוא הוסיף מקורות דומים נוספים: את פפירוס עשתרת ממצרים העתיקה, את אגדת לבו המסופוטמית ואת אגדת מלחמת אל הסער בנחש-דרקון אִילוּיׇנְקַה החתית. אולברייט היה הראשון שחיפש מקור משותף לכל סיפורי מלחמת אל הסער בים, אף כי לא הגיע למסקנה נחרצת בשאלה. מאז דנו חוקרי מקרא רבים, מהם מפורסם בשפה העברית משה דוד קאסוטו, בהשפעות הבבליות והכנעניות על המקרא, ובמוטיב המקראי של שלטון האל על "ים" "תהום", "התנינים הגדולים", "לוויתן נחש בריח", "לוויתן נחש עקלתון", "רהב" ועוד..
החל משנת 1946 פרסם החתיתולוג הגרמני-יהודי האנס גוסטב גיטרבוק (Hans Gustav Güterbock) את שירת אוּלִִיכּוּמִי שגילה בחפירות חתושה: עיבוד חתי של שירה חורית, המתארת את מלחמת תשוב, אל הסער החורי, בסלע אוּלִִיכּוּמִי הגדל בים, ובנו של ראש האלים כּוּמָרבִּי. גיטרבוק קשר את שירת אוּלִִיכּוּמִי לשירה האוגריתית של מלחמת בעל בים. הוא גם קשר אליה מיתוסים חורים-חתיים נוספים: שירת חדמו על מלחמת תשוב בנחש חדמו הגדל בים, ואגדת פישישה המאזכרת אף היא מלחמה של אל סער בים.
ב-1964 פורסם לראשונה מחקרם של רוברט גרייבס ורפאל פטאי, שהרחיב את הסברה כי סיפור בריאת העולם בספר בראשית מבוסס על אנומה אליש. עם זאת החל להתערער מעמדה הקדום של אנומה אליש במחקר, כאשר הוצע לאחר את זמן חיבורה מתקופת חמורבי בתחילת האלף השני לפנה"ס למלכותו של נבוכדנצר הראשון בסוף האלף השני, היינו מאוחר מן המיתוסים החורים-חתיים, האוגריתיים ומפפירוס עשתרת המצרי. זהו התיארוך המקובל כיום. בשנת 1968, באוניברסיטת הרווארד, חזר האשורולוג הדני רב-ההשפעה תורקילד יאקובסן (Thorkild Jacobsen) לטענת אלברט קליי כי מלחמת מרדוך בים באנומה אליש איננה מתאימה לגאוגרפיה של התרבות המסופוטמית, המרוכזת סביב נהרות הפרת והחידקל ולא חוף הים, ואף לא למסורת השומרית, ולפיכך היא חייבת להיות השפעה זרה שם. למרות זאת, עד שנות ה-90 עדיין היה מקובל למדי במחקר לראות באנומה אליש את המקור למוטיב מלחמת אל הסער בים, ככל הנראה עקב הקושי להניח השפעה של תרבויות הלבנט הקטנות על בבל הגדולה. לחלופין נטו במחקר לראות בכל המיתוסים הנזכרים למעלה גרסאות של אותו מיתוס קדמון, מבלי להכריע לגבי שאלת מקורו, ומבלי להבחין בשינויים הייחודיים שעבר בכל תרבות.
הדיון בשאלת מוצאו של מוטיב מלחמת אל הסער בים התחדש בשנות ה-90, לאחר פרסום מכתב כתוב אכדית מהארכיון של מארי, המזכיר את מלחמת אל הסער אדו מחלב בים. מכתב זה מתוארך למאה ה-18 לפנה"ס, ונחשב לעדות הקדומה ביותר למוטיב זה. כמו בהשערת קליי כמאה שנה לפני כן, המכתב מקשר את המוטיב לממלכות האמוריות מארי וימחד, אבל אינו יכול לפסול את מוצאו בבבל, אם כי קדום לאנומה אליש, שכן הים מכונה בו בשם האכדי "תמתום", ולא בשם השמי-מערבי "ים".
משנות ה-2000 חקרה נגה איילי-דרשן, מומחית ישראלית לספרות וללשונות המזרח הקרוב הקדום מאוניברסיטת בר-אילן, את המוטיבים השונים של מיתוס מלחמת אל הסער בים בשיטות מחקר גאוגרפיות-היסטוריות, כמו אלו של ארנה ותומפסון למוטיבים ולטיפוסים ספרותיים במיתוס ובפולקלור. היא הצביעה על השפעות של התרבויות השונות זו על זו, ועל המקרא בכלל זה, ועם זאת גם על מאפיינים ייחודיים של המיתוס בכל תרבות. איילי-דרשן וחוקרי מקרא אחרים משחזרים את דמותה ההיפותטית של שירה עברית עתיקה על מלחמת האל המקראי בים, אשר לא נכללה במקרא באופן רשמי, אך שרדה בו בהתייחסויות ובציטוטים מרובים.