stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיקה קלאסית ישראלית
האבות המייסדים > סרג'יו נטרא

סֶרג'יוּ נַטרָא, בלועזית Sergiu Natra, יליד רומניה (1924) בן למשפחה שמקורה באוסטריה ובצ'כיה, בילדותו למד פסנתר ומוזיקה ובהלחנה החל לעסוק בגיל צעיר מאוד. הוא למד בקונסרבטוריון יהודי ללימודי אומנות ולאחר מכן באקדמיה למוזיקה של בוקרשט, בין השאר תאוריה, קומפוזיציה ותיזמור עם לאון קלפר ומוזיקה מודרנית עם מיכאל אנדריקו. בשנת 1961 עלה לישראל עם אשתו סוניה, פסלת ואומנית רב תחומית.
קטע לתזמורת "מארש וקוראל" משנת 1944 הקנה לו מעמד של מודרניסט ברומניה. התזמורת הפילהרמונית הישראלית ביצעה את יצירתו זו בשנת 1947 בניצוח אדוארד לינדברג. על יצירה זו ועל ה"דיוורטימנטו בסגנון קלאסי" משנת 1943 קיבל את הפרס להלחנה על שם אנסקו.
היצירה "ארבע פואמות" לבריטון ותזמורת, הייתה האחרונה שבוצעה ברומניה לפני שעלה לישראל, שלוש שנים לאחר שהגיש בקשת הגירה לממשלת רומניה, תקופה שבה הוא ואשתו סוניה, פסלת ואומנית ידועה, סבלו מאיסור פרסום ומימוש כל פעילות מקצועית.
כעבור שנה ביצעה הפילהרמונית הישראלית, בניצוח סרג'יו קומיסיונה את ה"סימפוניה לכלי קשת", היצירה האחרונה שכתב ברומניה. יצירתו "מוזיקה לכינור ונבל" משנת 1960, בוצעה בביצוע בכורה על ידי הכנר מרים פריד והנבלנית הצרפתייה פרנסואז נטר.
נטרא הוא מלחין בעל אוריינטציה אירופית מובהקת ובעל סגנון כתיבה עם זרימה מלודית, שפה פולימודאלית, מחשבה פוליפונית, התפתחות מדורגת ועשירה של חומר מוטיבי. הוא משתמש בטקסטים בלשון חדשה, על מקצביה ומצלוליה, ומקורות השראתו נשאבים בין השאר מן הפולקלור היהודי.
לצד ההלחנה עסק נטרא בהוראת מוזיקה. בין השנים 1975 ל-1985 כיהן כפרופסור אורח באקדמיה למוזיקה שבאוניברסיטת תל אביב, שם הירצה על מוזיקה של המאה ה-20, הלחנה וניתוח צורות. במשך השנים העמיד נטרא דורות של תלמידים. לאורך השנים קיבל נטרא פרסים חשובים על הצטיינות בהלחנה, בניהם: פרס ג'ורג'ה אנסקו להלחנה (1945), שהוענק אישית על ידי המלחין עצמו, שעל שמו נקרא הפרס ברומניה; הפרס הלאומי של רומניה (1951); פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל; פרס מילוא (1966); פרס אנגל (1970); פרס ראש הממשלה (1984); פרס אקו"ם על מפעל חיים בתחום היצירה המוזיקלית (1989).
דור ההמשך

מלחיני דור ההמשך של המוזיקה הקלאסית הישראלית נולדו בשנות ה-20 וה-30, חלקם נולדו וגדלו בארץ ישראל המנדטורית ואחרים עלו אליה כילדים או בני נוער. צעירים אלה כבר גדלו בתרבות מוזיקלית קיימת ושגשגת – התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית ותזמורת רשות השידור היו לעובדה קיימת בשחר ילדותם, הם יכלו ללמוד במוסדות הלימוד הראשונים שקמו והתפתחו בשנים אלה – המדרשה למורים למוזיקה, קונסרבטוריון רון שולמית והאקדמיה למוזיקה בתל אביב – ומוריהם למקצועות המוזיקה ולנגינה היו מדור האבות המייסדים ומטובי האמנים, שנמלטו לארץ ישראל מאימת הנאצים. דור זה גדל בהווי של תרבות עברית איתנה, ספרות, שירה ועיתונות שהבטיחו את מקומן בחוגי המשכילים ואנשי הרוח, במדינה שבדרך ובראשית מדינת ישראל. בהתבגרם היו הם למלחינים המובילים, הכותבים, המלמדים, המקימים והמפתחים. בכתיבתם יכלו לשאוב השראה הן מן המוזיקה המערבית, שהמשיכה להתפתח בטכניקות, בשיטות ובאסכולות חדשניות בעולם שמחוץ לישראל, והן מן המלחינים הישראלים שקדמו להם, מוריהם הישירים ומוריהם הרוחניים.
דור ההמשך > יעקב גלבוע

יעקב גלבוע (2 במאי 1920 – 9 במאי 2007) היה מלחין ישראלי.
עקב גלבוע (ארווין גולדברג) נולד בקושיצ'ה, צ'כוסלובקיה ב-1920. מגיל שלוש גדל בווינה, שם למד נגינה בפסנתר מגיל שמונה. בשנת 1938 עלה לארץ ישראל בזכות מלגת לימודים לטכניון בחיפה. אחרי מלחמת העצמאות, בה שירת בפלמ"ח, החל לעבוד כמנהל חשבונות בעיריית תל אביב. בשנת 1980 יצא לגמלאות והקדיש את כל זמנו להלחנה. בשנת 1973 זכה בפרס אנגל.
גלבוע החל ללמוד מוזיקה בארץ ישראל, תחילה בכוחות עצמו, מספר "תורת ההרמוניה" של ארנולד שנברג, ואחר אצל יוסף טל בירושלים. הוא הספיק לסיים את לימודיו בבית המדרש למורים בירושלים לפני שהתגייס לפלמ"ח בשנת 1947. אחרי המלחמה המשיך ללמוד בעצמו ולבסוף למד באופן פרטי תזמור אצל פאול בן-חיים, בין השנים 1953 עד 1956. בשנים אלה החל להלחין בסגנון פוסט-רומנטי ים-תיכוני. הוא כתב שירים לקול ותזמורת ולהרכבים שונים, ביניהם שירים למילים של רחל, פניה ברגשטיין ויעקב פיכמן.
את השנים הבאות הקדיש גלבוע לחיפושי סגנון חדש, לאחר שסגנון הכתיבה הקודם לא ענה עוד על דרישותיו. הוא בחן את שיטת שנים-עשר הטונים, הסריאליזם והנאו-אימפרסיוניזם, בעיקר של ליגטי ואף השתתף בקורס למוזיקה חדשה בקלן, בהדרכת שטוקהאוזן ואחרים, אך סגנונם לא ישר בעיניו ולאחר שובו ארצה החל ליצור לו סגנון משלו, המאחד את סגנון האוואנגרד עם מאפיינים מזרח תיכוניים וחופשי מכל אסכולה מוגדרת. אחת מיצירותיו החשובות של יעקב גלבוע היא "שנים-עשר החלונות של שאגאל בירושלים" (1966), עשרים וארבעה קטעים קצרים, מחציתם ווקאליים ומחציתם אינסטרומנטליים. הקטעים הווקאליים מוקדשים לשנים-עשר שבטי ישראל, קטע לכל שבט, וסדר נגינתם תלוי ברצון המנצח, אך עליו להקדים קטע אינסטרומנטלי לכל קטע ווקאלי. בביצוע הבכורה השתתפו זמרת הסופרן פרידל טלר-בלום, זמרים ונגנים מן התזמורת והמקהלה של התזמורת הסימפונית ירושלים, רשות השידור, עם הפסנתרן פרנק פלג והמנצח איתן לוסטיג, 1968. היצירה זכתה בפרס אנגל לשנת 1973.
יעקב גלבוע זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים, בפרס אקו"ם ופעמיים בפרס אנגל. הוא נפטר בתל אביב ב-9 במאי 2007.
דור ההמשך > צבי אבני

אבני נולד בשם הרמן יעקב שְׁטֶיְינְקֶה ('Hermann Jakob Steinke) בזארבריקן שבגרמניה של ויימאר בשנת 1927, ועלה לארץ ישראל כילד ב-1935. את ילדותו ונעוריו עשה בחיפה. אל המוזיקה הגיע בכוחות עצמו. הוא למד לנגן בכלים עממיים כמפוחית, מנדולינה וחלילית. באופן ספונטני החל לחבר מוזיקה כבר מילדותו, ורק בגיל 16 החל ללמוד פסנתר וספרות מוזיקלית בצורה מסודרת. בין מוריו הראשונים נמנים הפסנתרן פרנק פלג והמלחין אבל ארליך. תוך כדי שירותו הצבאי בחיל הים, החל ללמוד קומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בתל אביב. מאוחר יותר המשיך לימודים אצל פאול בן-חיים ואצל מרדכי סתר שבהדרכתו סיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה בתל אביב בשנת 1958. תוך כדי לימודיו ולאחריהם עבד במשך שמונה שנים כמורה למוזיקה בבתי ספר וכן ניהל את הקונסרבטוריון העירוני של לוד בשנים 1958–1961. בין השנים 1962–1964 שהה בארצות הברית שם השתלם בקומפוזיציה אצל אהרן קופלנד ולוקס פוס וכן פעל בהמלצתו של אדגר וארז בתחום מוזיקה אלקטרונית באוניברסיטת קולומביה בהדרכת ולדימיר אוסצ'בסקי.
עם שובו מארצות הברית השתלב צבי אבני בחיי המוזיקה האמנותית בישראל. בין התפקידים שמילא: ניהול הספרייה המרכזית למוזיקה בישראל, יו"ר איגוד הקומפוזיטורים בישראל, יו"ר הנהלת נוער מוזיקלי בישראל (תפקיד בו הוא מכהן עדיין) ועורך ירחון הנוער המוזיקלי "גתית" במשך שנים רבות.
ב-1971 הוזמן לנהל את המעבדה למוזיקה אלקטרונית באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים. הוא השתלב במהירות בחיי המוסד ובשנת 1976 מונה לפרופסור. במהלך השנים הפך צבי אבני לאחד המורים המשמעותיים לקומפוזיציה בישראל והשפיע על דורות של תלמידים.
כמלחין התבסס מעמדו כאחד היוצרים החשובים ביותר של הדור השני. יצירותיו בתחומים השונים של המוזיקה זכו במספר רב של ביצועים והקלטות בישראל וברחבי העולם.
יצירותיו של אבני זכו בפרסים רבים, בהם פרס מדינת סארלנד בגרמניה (1999), פרס ישראל (2001) ופרס "א.מ.ת." (2015).
דור ההמשך > בן-ציון אורגד

בן-ציון אורגד (21 באוגוסט 1926 – 28 באפריל 2006), היה מלחין ישראלי וחתן פרס ישראל לשנת 1997.
בן-ציון אורגד נולד בשם בן ציון בושל בגלזנקירכן, גרמניה ועלה לארץ ישראל בגיל שש. למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב. כינור הוא למד אצל רודולף ברגמן ופסח כינרי וקומפוזיציה אצל פאול בן-חיים. לאחר ששירת בהגנה ובפלמ"ח למד באקדמיה הישראלית למוזיקה בירושלים, ולמד קומפוזיציה מפי יוסף טל.
אורגד היה ישראלי בכל הווייתו, סייר וממפה שטחים במלחמת העצמאות, שהכיר את שבילי הארץ ברגליו ונתן ביטוי לאהבתו אליה במוזיקה שכתב. את יחסו העמוק אל נופי הארץ כינה "דת הנופים". רביעיית מיתרים, מיצירותיו האחרונות, חוברה לדבריו בהשראת הכנרת, שלחופיה הרבה לשבת.
בשנת 1948 חיבר יצירה לבריטון ותזמורת, למילים של חיים גורי, בשביל חטיבת גבעתי, שבה שירת במלחמת העצמאות. בשנת 1953 חיבר מוזיקה להצגה "אכזר מכל המלך" של המחזאי נסים אלוני.
המוזיקה של אורגד לא השתייכה לשום אסכולה, כפי שכתב יהודה כהן בספרו "נעימי זמירות ישראל". היה לו קשר ברור לצליל הפעמונים, ואלה נשמעו לעיתים קרובות במוזיקה שלו, גם כאשר לא היו פעמונים בין הכלים בפרטיטורה.
אורגד כתב מוזיקה בהקשרים תנ"כיים, כמו הצבי ישראל, סיפור המרגלים, חזון ישעיהו. בנוסף, הרבה להלחין מוזיקה לשירי משוררים, בהם אראלה אור ונתן זך ולפיוטים של שלמה אבן גבירול ויהודה הלוי. מאז 1980 כתב גם שירה ופרסם כמה קובצי שירים. בין השאר כתב מוזיקה ל"שירים מעמק החושן", שאת מילותיהם חיבר בעצמו. אורגד אהב את השפה העברית, חקר את מצלוליה ואת הפוטנציאל המוזיקלי שלה, נושא שעליו גם כתב ספר.
בשנת 1960 קיבל אורגד את פרס אנגל.
בן-ציון אורגד חיבר כ-90 יצירות להרכבים שונים, ווקאליים, תזמורתיים וקאמריים. בשנים 1975–1988 היה ממונה על החינוך המוזיקלי מטעם משרד החינוך.
ב-28 באפריל 2006 נפטר בתל אביב בגיל 79, ונקבר לבקשתו בבית העלמין בכפר תבור.
דור ההמשך > יחזקאל בראון

יחזקאל בּרַאוּן (18 בינואר 1922 – 26 באוגוסט 2014) היה מלחין ישראלי, פרופסור מן המניין בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה של אוניברסיטת תל אביב. חתן פרס ישראל למוזיקה (תשס"א).
בראון נולד בברסלאו שבגרמניה, בן לאב מיהדות מזרח אירופה ואם קתולית גרמניה שהתגיירה. ב-1924, כשהיה בן שנתיים, עלה לארץ ישראל עם משפחתו, וגדל תחילה ברחובות, לאחר מכן בתל אביב. בילדותו ובנעוריו למד נגינה על כינור. הצטרף לתנועת הנוער השומר הצעיר ובמסגרתה הצטרף לקיבוץ משמר העמק. התגייס לבריגדה היהודית והשתתף בקרבות על נהר סניו באיטליה. לאחר שובו לארץ ישראל נטל חלק בהגנת הקיבוץ בקרבות משמר העמק.
ב-1951 עזב את הקיבוץ ולמד באקדמיה הישראלית למוזיקה בתל אביב. ב-1953 סיים את לימודיו והחל ללמד מוזיקה. בראון היה גם בעל תואר מוסמך ללימודים קלאסיים מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1975 השתלם במזמור גרגוריאני אצל דון ז'אן קלייר במנזר הבנדיקטי ב-Solesmes שבצרפת.
תחומי התעניינותו האקדמית היו בעיקר נעימות יהודיות מסורתיות ומזמורים גרגוריאניים. הוא הוזמן להרצות בתחומים אלה ואחרים באוניברסיטאות וכנסים באנגליה, צרפת, ארצות הברית וגרמניה.
בראון היה פרופסור, ולאחר פרישתו פרופסור אמריטוס, בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה של אוניברסיטת תל אביב.
ב-3 בפברואר 2007 התקיים בתל אביב קונצרט חגיגי לציון יום הולדתו ה-85. בין היתר לקחו חלק בקונצרט האנסמבל הקולי קולגיום תל אביב עם המנצח אבנר איתי, הזמרת תהילה ניני גולדשטיין, מקהלת הילדים "בת קול" בניצוח ענת מורג ושלישיית ענבר.
היה נשוי לשולמית, שנפטרה חודשים אחדים לפניו, ולהם שני בנים ובת. אחיו הוא ההיסטוריון מרדכי בר-און.
בערוב ימיו כתב את ספר זיכרונותיו, שעם מותו נותר בכתב יד. הספר, "יחזקאל בראון, חייו ויצירתו", הוצאת כרמל ירושלים, יצא לאור בשנת 2017 בעבודה משותפת של כתיבה ועריכה, של רתם לוז, בתו של בראון, פרופסור אמריטוס יהואש הירשברג ואחרים.
בראון נפטר ב-26 באוגוסט 2014, בגיל 92. נקבר בבית העלמין "גני אסתר" בראשון לציון.
ארכיונו שמור במרכז המוזיקה של הספרייה הלאומית. הפסנתר האישי של בראון נמסר על ידי משפחתו לקיבוץ משמר העמק.
דור ההמשך > ירדנה אלוטין

ירדנה אלוֹטִין נולדה בשנת 1930 בתל אביב. את לימודיה המוזיקליים החלה בגיל חמש, ועוד בילדותה הלחינה שיר של אנדה עמיר-פינקרפלד. לאחר קום המדינה למדה במדרשה למורי מוזיקה אצל סתר ובן-חיים. בהמשך למדה אצל בוסקוביץ' באקדמיה למוזיקה בתל אביב, וכן הייתה תלמידתו של פרטוש באופן פרטי.
בשנים 1975 עד 1977 הייתה אלוטין מלחינת הבית של אוניברסיטת בר-אילן. בכתיבתה המוזיקלית עשתה שימוש במסורות מערביות ומזרחיות ובפולקלור יהודי לצד רעיונות מודרניים, זאת בהתאם לאידיאלים שקיבלה ממוריה למוזיקה.
ירדנה אלוטין הייתה בתם היחידה של הכירורג והסופר ד"ר אריה אלוטין, ושל רופאת הילדים ד"ר חנה אלוטין.
ירדנה אלוטין נפטרה ב-4 באוקטובר 1994 בניו יורק.
דור ההמשך > יצחק סדאי

יצחק סדאי (סידי) נולד בשנת 1935 בסופיה שבבולגריה, ועלה לארץ עם הוריו בשנת 1949. הוא למד הלחנה אצל בוסקוביץ' בקונסרבטוריון למוזיקה בתל אביב בשנים 1951–1956, ולאחר מכן אצל יוסף טל. כן השתתף בסדנאות למוזיקה מודרנית בדרמשטאדט בשנים 1962 ו-1964.
סדאי כתב מאמרים אקדמיים רבים בנושא אפיסטמולוגיה, פנומנולוגיה ופרצפציה מוזיקלית בכתבי עת מקצועיים בכל העולם, ופרסם שלושה ספרים חשובים, בהם הספר המתודולוגי "Harmony in its Systemic and Phenomenological Aspects" – אחד הספרים המשפיעים ביותר בתחום האנליזה המוזיקלית כיום.
בשנים 1960–1981 לימד הלחנה כמרצה בכיר באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ומ-1966 עד 2003 לימד באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. בשנת 1974 ייסד באקדמיה בתל אביב את הסטודיו למוזיקה אלקטרונית. בין תלמידיו: יוסי מר-חיים, בטי אוליברו, רון לוי, אורי שרביט ורון קולטון.
ביצירותיו המוקדמות ניסה סדאי, מצד אחד, לחבר בין מקאמים ערביים ואקספרסיוניזם בסגנון אלבן ברג, ומצד שני להשתחרר מן ההשפעות האוריינטליות של המוזיקה הישראלית של תחילת המאה העשרים. בהמשך עבר לחקור טכניקות אירופיות חדשות יותר, למשל הווריאציות הסריאליות לצ'מבלו Impressions d'un chorale שבוצעו בפסטיבל ישראל 1964 בידי פרנק פלג. החל משנת 1971 כוללות יצירותיו של סדאי אלמנטים אלקטרו-אקוסטיים.
בתחום המוזיקה האלקטרונית כתב סדאי בין השאר את "התפילה שהופרעה" (1974) – יצירה שנכתבה בהשראת מלחמת יום הכיפורים ומנסה לתאר באמצעים אלקטרוניים את ההתנגשות בין הרוחני לחומרי.
יצחק סדאי היה חתן פרס א.מ.ת למוזיקה לשנת 2008.
יצחק סדאי נפטר בפברואר 2019.
דור ההמשך > נעם שריף

נעם שִרִיף נולד בתל אביב ב-1935. את השכלתו המוזיקלית רכש בתל אביב אצל פאול בן-חיים וזאב פריאל (וולפגנג פרידלנדר), והשתלם בהלחנה אצל בוריס בלכר בברלין ובניצוח אצל איגור מרקביץ' בזלצבורג. ב-1957 בחר המנצח ליאונרד ברנשטיין ביצירתו "אקדמות למועד" כיצירה שתחנוך את היכל התרבות בתל אביב בביצוע התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
שריף משלב ביצירותיו אלמנטים מוזיקליים מתוך התרבות הים-תיכונית העתיקה תוך כדי שילובם עם מורשת המערב. לאחר "אקדמות למועד" כתב יצירות שבהן: "שיר המעלות" (1959), "סוויטה ישראלית" (1965), "שאקון" (1968). בין יצירותיו החשובות שלוש יצירות ווֹקאליות, המהוות טרילוגיה:
"מחיה המתים", המבוסס על המסורת המוזיקלית של יהודי מזרח אירופה וגם על נעימות מהמסורת האוריינטלית הקדומה של השומרונים. היצירה נחלקת לארבעה חלקים: 1. חיי היהודים בתפוצות (עד השואה); 2. שואה; 3. קדיש ויזכור; 4. תחייה ותקומה.
. "פסיון ספרדי" – ביצוע הבכורה נערך בטולדו שבספרד ב-1992 על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה ועם הטנור פלאסידו דומינגו כסולן. היצירה הוזמנה לרגל 500 שנה לגירוש ספרד ומבוססת על נעימות ספרדיות יהודיות.
. "תהילים של ירושלים" – ביצוע הבכורה היה בירושלים ב-1995 לרגל פתיחת החגיגות של 3,000 שנה לירושלים. היצירה כתובה לתזמורת ולארבע מקהלות ילדים, המפוזרות ברחבי האולם ושרות בעברית ובלטינית.
נעם שריף היה פעיל כמנצח והיה מנהל מוזיקלי של ארבע תזמורות: התזמורת הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הישראלית והתזמורת הסימפונית חיפה. כמו כן כיהן שריף כפרופסור לניצוח והלחנה באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
נעם שריף היה חתן פרס א.מ.ת לשנת 2003 ופרס ישראל לשנת 2011. הוא נפטר ב-25 באוגוסט 2018.
דור ההמשך > עמי מעייני

עמי מעייני נולד ברמת גן ב-1936. הוא למד באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, נגינה בכינור, ויולה וחצוצרה וכן ניצוח אצל איתן לוסטיג ותורת המוזיקה אצל פאול בן-חיים. בהמשך השתלם במוזיקה אלקטרונית אצל ולדימיר אוסצ'בסקי בניו יורק במקביל ללימודי אדריכלות.
עמי מעייני היה בין מייסדי תזמורת הגדנ"ע, שאותה ניהל ועליה ניצח בשנים 1953–1957 ולאחר מכן בשנים 1970–1973. בשנות ה-80 היה היושב ראש של איגוד הקומפוזיטורים, ומאז 1980 כיהן כפרופסור להלחנה] לתורת המוזיקה ולפילוסופיה באקדמיות למוזיקה של תל אביב ושל ירושלים. בין השנים 1994–1998 ושוב משנת 2000 עד 2004 כיהן כמנהל האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
את יצירותיו הראשונות כתב מעייני בסגנון ים-תיכוני ובהשפעת הפולקלור היהודי של מזרח אירופה. במוזיקה שלו לנבל – כלי שהוא מרבה מאוד להלחין לו – באה לביטוי השפעה יהודית-עממית, הן ממזרח אירופה והן מארצות האסלאם. הסגנון והעיטורים הארכיטקטוניים של הערבסקה בולטים בסגנון כתיבתו בשנות ה-50 וה-60. יצירותיו בשנים אלה מתאפיינות בהרכבים תזמורתיים יוצאי דופן ומציגות תביעות גבוהות מן המבצעים, הן מכל נגן בנפרד והן כמכלול. לספר תהילים, שיר השירים והמגילות הגנוזות, בין השאר, הייתה השפעה על בחירת נושאי יצירתו, ולעומת זאת הלחין גם את "אידישע לידר" ('שירים יידיים', 1973) למילים של כמה משוררים יהודיים, כ"...ניסיון לסינתזה של תרבות ארכאית, פיוטית-לירית, ומסורת מוזיקלית הנוצרת כאן בארץ" (לדבריו).
ב"פסאקאליה בסגנון מזרחי" לנבל סולו (1975) ניסה מעייני לראשונה למזג חומר מוזיקלי-מזרחי עם צורות מקובלות של תקופת הבארוק. ביצירה זו נעשה שימוש בטכניקות נגינה שונות, תוך שימת דגש על אנהרמוניה, חילופי דוושות והפקת הרמוניות כרומטיות. שילוב זה של חומר מזרחי עם סגנון בארוקי הופיע בעוד יצירות בהמשך דרכו.
יצירתו "שני פרקי רביעייה" מ-1982 מבוססת על פולקלור של יהודי תימן, מן האוסף "קולות רבים" של ברכה צפירה (הפרק הראשון) ועל פולקלור של יהודי מזרח-אירופה מתוך "הכלייזמרים" של יהויכין סטוצ'בסקי (הפרק השני). שילוב זה קיים גם ביצירה "סינפונייטה על נעימות יהודיות עממיות" מ-1982.
בשנת 1959 זכתה הטוקטה לנבל סולו של מעייני בפרס הראשון בתחרות הנבל הבינלאומית השנייה. בשנת 1963 זכה מעייני בפרס אנגל.
עמי מעייני נפטר ב-17 בפברואר 2019.
דור ההמשך > אנדרה היידו

אנדרה היידו (נולד ב-5 במרץ 1932 בבודפשט, הונגריה, נפטר ב-1 באוגוסט 2016 בישראל) ולמד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. בהדרכתו של זולטן קודאי, שהיה מורה באקדמיה, עסק היידו באתנומוזיקולוגיה, ועקב כך בילה זמן רב בקרב הצוענים. בשנת 1955 זכה בפרס ראשון על יצירתו "קנטטה צוענית". בשנת 1966 עלה לישראל, בעקבות המחקר המוזיקלי שעסק בו והגיע לאוניברסיטה העברית. נושא התמחותו שם היה המוזיקה הכלית של יהודי מזרח אירופה. מאז 1967
היידו כיהן כמרצה לקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בתל אביב ומשנת 1970 גם באוניברסיטת בר-אילן, שם כיהן כראש המחלקה למוזיקולוגיה. בשנת 1978 התמנה לפרופסור באוניברסיטה זו. בין תלמידיו של היידו היו גדעון לבינסון, שהחליפו כראש המגמה לקומפוזיציה באוניברסיטת בר-אילן, גיל שוחט, מתן פורת, דניאל שליט ועוד. במקביל לימד בבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים. במהלך עבודתו פרסם את הספר "לאן שוחים דגי הסלמון – שיחות על מוזיקה", בשיתוף עם מירה זכאי.
בכתיבתו המוזיקלית נותן היידו משקל רב למסורת היהודית. בין היצירות שכתב במגמה זו:
"משחק הפסחא" (1970)
"המגדל הפורח באוויר" (1971–1973) להרכבים שונים – קול ופסנתר, מקהלת ילדים חד-קולית ומקהלה א-קפלה
"56 קטעי משנה" (1972–1973)
"תרועת מלך" (1974)
"נביאי האמת והשקר" (1977)
"תהילים" (1982)
"סיפורי יונה" (1986–1987)
"חלומות באיספמיה" (1991–1992) – קנטטה לגירוש יהודי ספרד
"קהלת" (1994)
"לידתו של ניגון" (1998)
יצירות אחרות שלו הן בעלות מגמה חינוכית, לשם פיתוח היצירתיות המוזיקלית, ובהן: "שביל החלב", "אומנות הפסנתר", "ספר האתגרים", "רגליים שמחות", "קונצ'רטו ל-10 פסנתרנים קטנים".
היידו פרסם מאמרים על שירת הצוענים, על מוזיקת הכליזמרים ועל הניגון החסידי.
בשנת 1997 הוענק לו פרס ישראל למוזיקה.
היידו נפטר ב-1 באוגוסט 2016.
תלמידי דור ההמשך

כשם שמלחיני דור ההמשך הלכו בדרך שסללו למענם קודמיהם, בני דור המייסדים בטרם יפלסו להם דרכים משלהם, כך באו ממשיכיהם של אלה, ילידי שנות ה-40 וה-50, נטלו ממוריהם את הידע, הניסיון, היזמה והחדשנות, והמשיכו בדרכים משלהם. החידוש שבארץ המדברית, שטופת השמש והאקזוטית, שהשפיע כל כך על האבות המייסדים, היה כבר למובן מאליו בעיני המוזיקאים הצעירים, שנולדו לתוך כל אלה. הם חיפשו אתגרים חדשים, ניסיוניים, שלא היו קשורים לישראליות דווקא. ריבוי התזמורות, ההרכבים ובתי הספר למוזיקה זימן למלחיני המחצית השנייה של המאה ה-20 שפע הזדמנויות להלחין, ללמוד, ללמד ולהתפתח, בכיוונים ובגוונים שונים ורבים.
תלמידי דור ההמשך > יוסי מר-חיים

יוסי מר-חיים נולד בירושלים בשנת 1940. באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים למד הלחנה אצל יצחק סדאי, תורת הצורות אצל חיים אלכסנדר ופסנתר אצל אלכסנדר תמיר. לאחר סיום לימודיו יצא להשתלמות בארצות הברית, שם למד אצל דייוויד דיאמונד בבית הספר מנהטן למוזיקה ואצל האל אוברטון ולוצ'אנו בריו בג'וליארד.
יצירותיו של מר-חיים מתאפיינות בנסיינות ובחדשנות, הבאות לביטוי בשילוב פעולות חריגות או רעשים חוץ-מוזיקליים שונים בנגינה, בחלוקת הביצוע בין אתרים שונים תוך תיאום ביניהם ובשילוב סגנונות שונים ורחוקים כמו סריאליזם וג'אז, זה מול זה או בעת ובעונה אחת. בכמה מיצירותיו כלל מר-חיים מובאות משל אדגר וארז ואוליבייה מסייאן.
יוסי מר-חיים מלחין לתיאטרון, לקולנוע, לרדיו ולבלט. הוא מלמד ג'אז ואלתור במכללת אורנים ומופיע כפסנתרן ג'אז.
בשנת 2003 זכה יוסי מר-חיים בפרס אקו"ם על מפעל חיים.
תלמידי דור ההמשך > שולמית רן

שולמית רן (רנד) נולדה בתל אביב בשנת 1947, למדה נגינה בפסנתר אצל מרים בוסקוביץ' ואמה גורוכוב והלחנה אצל בן-חיים ובוסקוביץ'. בגיל 11 ניגנה בקונצרט יצירות שחיברה לפסנתר, וצמד החלילנים חנוך ושרונה תל אורן ניגנו סונאטה לשני חלילים שחיברה בגיל 12. כשהייתה בת 14 ביצעו תזמורת קול ישראל והתזמורת הסימפונית חיפה את יצירתה "מוזיקה לחליל, קרן וכלי קשת". בשנת 1961 עברה לניו יורק והמשיכה את לימודיה במאנס קולג'. בשנת 1963 ניגנה עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח ליאונרד ברנשטיין "קפריצ'ו לפסנתר ותזמורת" שחיברה, יצירה שהשפעת ג'ורג' גרשווין ניכרת בה. בהמשך השתלמה בטנגלווד אצל קופלנד ופוס.
בשנת 1991 חיברה סימפוניה, שזיכתה אותה בפרס פוליצר. היא חברה ותיקה בסגל המורים של אוניברסיטת שיקגו וכיהנה כמלחינת הבית הן בתזמורת שיקגו והן באופרה הלירית של שיקגו. בשנת 2003 כתבה קונצ'רטו לכינור לכנר הישראלי איתי שפירא.
תלמידי דור ההמשך > ינעם ליף

ינעם ליף נולד בירושלים ב-1953 ולמד הלחנה אצל מרק קופיטמן באקדמיה על שם רובין בירושלים. בשנת 1979 נסע לארצות הברית להמשך לימודים באוניברסיטת פנסילבניה, שם למד הלחנה אצל ריצ'רד ורניק, ג'ורג' רוכברג וג'ורג' קראמב. ב-1982 למד בטנגלווד אצל לוצ'אנו בריו, שם סיים מחזור שירים בשם "הכרמל האי-נראה" לפי שירים של המשוררת זלדה, עליו זכה בפרס ההלחנה ע"ש האלסטד.
יצירותיו של ינעם ליף בוצעו בפסטיבלי מוזיקה שונים בארצות הברית, בפסטיבל ישראל ב-1986 ובימי המוזיקה הקאמרית בגליל העליון ב-1987. ליף לימד באוניברסיטת פנסילבניה ובקולג'ים שונים בארצות הברית. ב-1985 חזר לישראל והחל ללמד באקדמיה למוזיקה בירושלים.
תלמידי דור ההמשך > רון וידברג

רון וידברג נולד בתל אביב בשנת 1953. בין 1975 ל-1979 למד באקדמיה למוזיקה בתל אביב אצל פרופ' קרול קליין (פסנתר) ולאון שידלובסקי (הלחנה). יצירותיו הראשונות, "שלושה קטעים לפסנתר", "שלישיית מיתרים" ו"פאסאקליה" לרביעיית מיתרים היו א-טונאליות ודודקפוניות בסגנון האסכולה הווינאית של שנברג, ברג ווברן. בשנות ה-80 המשיך את לימודיו בארצות הברית, באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו וקיבל תואר שני בפסנתר. על יצירתו "תשע חצוצרות", הבנויה על צבירי צליל ואלתורים, זכה ב-1982 במענק פרס קלרמונט. "תשע חצוצרות" היא יצירתו האוונגרדית ביותר. אחרי חיבורה שינה וידברג כיוון לתחום השירה והאופרה ופנה עורף לטכניקות הלחנה חדשניות. בתחום זה חיבר ב-1981 את האופרה "דראקולה" ללברית בשפה האנגלית, בסגנון פוסט-רומנטי ושירים רבים למילים של דוד אבידן, דליה רביקוביץ ואחרים.
פסטיבל ישראל הזמין אצל וידברג יצירה לשמונה פסנתרים בארבע ידיים כל אחד. את היצירה, "מבוא, פוגה כרומטית ופולקת קרקס", הקדיש וידברג לאריה ורדי, שהשתתף בביצועה, עם עוד חמישה עשר פסנתרנים מן הטובים בישראל, בפסטיבל של 1984. היצירה בוצעה שוב בטקס הפתיחה של תחרות הפסנתר הבינלאומית על שם ג'ינה בכאואר בסולט לייק סיטי בשנת 1988, בנגינת חבר השופטים. מאפיינים אותה נימה אופטימית משעשעת, מורכבות רב-קולית ומבנה צורני-סימפוני מגובש.
ב-1988 איגד רון וידברג מלחינים ישראלים, בהם יוסי מר חיים, אריק שפירא ואחרים, במטרה ליזום קונצרטים של מוזיקה ישראלית עכשווית. הקונצרט הראשון בסדרת "מוזיקה עכשיו" נערך בנובמבר 1988 במוזיאון תל אביב.
תלמידי דור ההמשך > בטי אוליברו

בטי אוליברו נולדה בתל אביב בשנת 1954. בגיל ארבע החלה ללמוד נגינה בפסנתר, וכבר בילדותה עסקה בהלחנה.
למדה באקדמיה למוזיקה על שם רובין באוניברסיטת תל אביב, קומפוזיציה אצל סדאי ושידלובסקי ופסנתר אצל אילונה וינצה-קראוס. בהמשך יצאה ללימודים בארצות הברית, שם למדה בבית הספר הגבוה למוזיקה באוניברסיטת ייל. בשנת 1981 סיימה את לימודיה. בעקבות זכייתה במלגה ע"ש ליאונרד ברנשטיין מטעם מרכז ברקשייר בטנגלווד בשנת 1982, החלה ללמוד אצל המלחין לוצ'אנו בריו, והמשיכה את לימודיה איתו באיטליה בין השנים 1983–1986. אוליברו נשארה באיטליה במשך 18 שנים.
חלקה הגדול של המוזיקה של אוליברו מתייחס למסורת מוזיקלית יהודית. ביצירות רבות היא משתמשת בנעימות עממיות וליטורגיקה של המסורת הספרדית והמזרח-תיכונית. יצירותיה בוצעו על ידי מיטב התזמורות וההרכבים בישראל ומחוצה לה. בטי אוליברו נמנית עם חבר המייסדים של "המרכז למחקר ע"ש לוצ'אנו בריו" באיטליה, יחד עם פייר בולז, מאוריציו פוליני והוזמנה כמרצה אורחת באוניברסיטאות יוקרתיות בארצות הברית ובאירופה. כן זכתה בפרסים ואותות כבוד, הן בישראל והן בארצות הברית.
בטי אוליברו מכהנת כפרופסור למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 2004–2008 הייתה מלחינת הבית של התזמורת הסימפונית ירושלים.