stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בניין המדיאטק בסנדאי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מדיאטק 
 מיקום:  Aoba-ku 
 מדינה:  יפן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 26 בינואר 2001
 תאריך פתיחה רשמי:  26 בינואר 2001 
 אדריכל:  טויו איטו 
 קואורדינטות:  38°15′56″N 140°51′56″E﻿ / ﻿38.26555556°N 140.86555556°E﻿ / 38.26555556; 140.86555556
 www.smt.jp
  (למפת מחוז מיאגי מוגדלת) סנדאי אישינומאקי אוסאקי טומה קוריהארה אקיטה איווטה האוקיינוס השקט פוקושימה יאמאגטהבניין המדיאטק בסנדאי(למפת מחוז מיאגי רגילה) סנדאי אישינומאקי אוסאקי טומה קוריהארה אקיטה איווטה האוקיינוס השקט פוקושימה יאמאגטהבניין המדיאטק בסנדאי
 
בניין המדיאטק בסנדאי (Sendai Mediatheque) הוא מתקן ציבורי שמשלב בתוכו גם ספרייה וגם גלריות לאומנות הנבנה בעיר סנדאי, יפן.
הספרייה נפתחה ב-26 בינואר 2001 לאחר 5 שנים של עבודה. האדריכל אשר תכנן ופיקח על שלבי הבנייה הוא טויו איטו.
גובה המתקן הוא 36.49 מטרים. שטחו הוא 21,682 מטרים רבועים. הוא נבנה מבטון מזוין, פלדה וזכוכיות. הרעיון בהקמת המתקן הוא ליצור מבנה שקוף, שנותן אשליה שהוא נוזל, צף. הבניין הוא קובייה שקופה שדרך הזכוכיות ניתן לראות את הצינורות שעוברים בין הקומות. הקובייה נראית כמו חלל אינסופי, ההשתקפויות של חזיתות הזכוכית נותנות אשליה של מראה שמתמשך.
מיקום הספרייה הוא בלב העיר סנדאי ביפן, מספר בניינים מבית העירייה. ישנן כניסות בכל 4 הצדדים של הבניין.
המתקן מורכב משלושה אלמנטים עיקריים: צינורות, רצפה ומעטפת. הצינורות הם בטווח של בין 7–30 אינץ'. אף על פי שהם נראים רציפים, הצינורות יצרו למעשה מקטעים שמחברים בין קומה לקומה. תפקיד הצינורות הוא קודם כל לשמש תמיכה לבניין. בנוסף, 4 הצינורות שקרובים לפינות החיצוניות נועדו כדי לעמוד בפני רעידת אדמה.
בניין המדיאטק נחשב ביפן ליצירה גאונית – כזו שהוכיחה את עצמה ברעש האדמה הקשה שפקד את יפן ב-2011 הבניין עצמו לא ניזוק והוכיח את עוצמתו הטכנולוגית (רק חלקים בעיצוב הפנים נפגעו).
החלוקת הקומות במבנה:
קומה ראשונה – מרחב פתוח – בתי קפה, חנויות, מודיעין.
קומה שנייה – ספרייה מולטימדיה, ספריית ילדים.
קומה שלישית ורביעית – ספריות.
קומה חמישית – גלריית אומנות פתוחה, ציבורית.
קומה שישית – חדר תערוכות וגלריה מקצועית.
קומה שביעית – קולנוע, סטודיו, חדר ישיבות ומשרדי הנהלה.
בית גמול

מואב וגבולותיה לפי המקרא
בֵּית גָּמוּל הייתה עיר מקראית במואב, הנזכרת פעם אחת בתנ"ך.
העיר נזכרת ב"משא מואב" המובא בספר ירמיהו: ”וּמִשְׁפָּט בָּא אֶל אֶרֶץ הַמִּישֹׁר אֶל חֹלוֹן וְאֶל יַהְצָה וְעַל מופעת (מֵיפָעַת) וְעַל דִּיבוֹן וְעַל נְבוֹ וְעַל בֵּית דִּבְלָתָיִם וְעַל קִרְיָתַיִם וְעַל בֵּית גָּמוּל וְעַל בֵּית מְעוֹן וְעַל קְרִיּוֹת וְעַל בָּצְרָה וְעַל כָּל עָרֵי אֶרֶץ מוֹאָב הָרְחֹקוֹת וְהַקְּרֹבוֹת”.
עיר זו, בניגוד לרוב הערים הנזכרות במקור זה, אינה נזכרת במצבת מישע.
העיר מזוהה כיום עם חורבה בשם ח'רבת אלג'מיל, הנמצאת מזרחית לערוער ומצפון לנחל ארנון, ואשר בה נמצאו חרסים מתקופת הברזל, ובכלל זה חרסים מואביים, כמו גם חרסים מתקופות מאוחרות יותר.
הערות שוליים

↑  ספר ירמיהו, פרק מ"ח, פסוקים כ"א–כ"ד.
↑  אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, כרך ב', 70.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית משיח ברוכוף

| --- | --- |

בית משיח ברוכוף, 2011
 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 שימוש:  סניף בנק
 כתובת:  יפו 64
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  בנק מרכנתיל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1908
 תאריך פתיחה רשמי:  1908 
 סגנון אדריכלי:  אקלקטי
 מידות
 קומות:  2 
 קואורדינטות:  31°47′01″N 35°13′01″E﻿ / ﻿31.783638888889°N 35.216944444444°E﻿ / 31.783638888889; 35.216944444444
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית משיח ברוכוף(למפת ירושלים רגילה) בית משיח ברוכוף(למפת הרי ירושלים רגילה) בית משיח ברוכוף(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית משיח ברוכוף
 
בית משיח ברוכוף הוא מבנה ברחוב יפו 64 בירושלים (פינת רחוב ראול ולנברג) אשר נבנה כבית מגורים והיום משמש סניף בנק.
היסטוריה

הבית נבנה בשנת 1908 על ידי סוחר גרמני בשם וילהלם דויסברג, ונקנה על ידי משיח ברוכוף, עסקן יהודי בוכרי שגם תרם להקמת בית היתומים הספרדי שנבנה בתקופה זו בקרבת מקום.
בשנת 1947 נרכש הבית על ידי בנק ברקליס שסניפו בירושלים שכן בבניין עיריית ירושלים ההיסטורי, באזור שהחל לאבד את כוחו העסקי. בשלהי אותה שנה, עם פרוץ קרבות מלחמת העצמאות שרבים מהם ניטשו באזור מבנה הבנק הישן, הואץ תהליך השיפוץ והבנק עבר לפעול מבית ברוכוף. בשנת 1971 מוזג בנק ברקליס עם בנק מרכנתיל ומאז שוכן במקום סניף של בנק זה.
המבנה

הבית המפואר נבנה בסגנון אקלקטי עם ארקדה של שלוש קשתות בחזיתו. את הקשתות תומכים עמודים עם כותרות קורינתיות בראשיהם. בכניסה לחצר הבית ניצב שער כניסה עם אריות אבן שעמדו בראש שני משקופיו. בשנת 2016 נגנב אחד מהאריות. ביום תל חי בשנת 2021 העמיד האמן דוד (דוכי) כהן במקומו של האריה החסר אריה חדש, הדומה לאריה השואג מבית הקברות בכפר גלעדי. בסורג שניצב בראש השער מצוינת שנת בניית המבנה - 1908.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, רחוב יפו ירושלים, ביוגרפיה של רחוב - סיפורה של עיר, ירושלים: כתר, 2005, עמ' 267, מסת"ב 9650713808
הערות שוליים

↑  דוד אסף, נגנב האריה של בית בורוכוף בבלוג "עונג שבת".
↑  פוסט בדף הפייסבוק של האמן דוד (דוכי) כהן
בית משה מיכאל בז'רנו

| --- | --- |

סמל שווייץ מעטר את הכניסה לבית בז'רנו
 מידע כללי
 סוג:  וילת מגורים
 שימוש:  בית שגריר שווייץ בישראל
 כתובת:  רחוב מקדונלד 14, שכונת תל בנימין
 מיקום:  רמת גן
 מדינה:  ישראל ישראל
 בעלים:  שווייץ שווייץ
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1947
 אדריכל:  דב כרמי
 סגנון אדריכלי:  הסגנון הבין-לאומי 
 מידות
 שטח:  400 מ"ר 
 קומות:  2
 קואורדינטות:  32°05′05″N 34°48′31″E﻿ / ﻿32.084722222222°N 34.808611111111°E﻿ / 32.084722222222; 34.808611111111
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) בית משה מיכאל בז'רנו(למפת גוש דן רגילה) בית משה מיכאל בז'רנו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית משה מיכאל בז'רנו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית משה מיכאל בז'רנו  he בית משה מיכאל בז'רנוhe בית משה מיכאל בז'רנומפת  __ רמת גן (in English: Ramat Gan)  __ גבעתיים (in English: Givatayim) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון ומערב: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono), __ מחנה דורי (in English: Tel HaShomer Base) מדרום: __ אור יהודה (in English: Or Yehuda), __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית משה מיכאל ב׳זרנו הוא וילת מגורים ברחוב מקדונלד 14 בשכונת תל בנימין ברמת גן, המשמש כמעונו של שגריר שווייץ בישראל. הבית הוכרז כמבנה לשימור על ידי עיריית רמת גן והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
תיאור הבית

הבית הוא וילה דו קומתית המשתרעת על שטח בנוי של 400 מ״ר ששוכן במגרש בגודל 1.4 דונם שבו מדרון משופע מסלע כורכר. הבית, שתוכנן על ידי האדריכל דב כרמי, עוצב בסגנון הבין לאומי מינימליסטי, אחד מהמאפיינים המוכרים ביותר שלו זו דלת החזית השקועה בקיר העמוק ומסתיימת בחלקה העליון בקשת.
היסטוריה

עם הקמת שכונת תל בנימין הקצה מקים השכונה יצחק לייב גולדברג, שהיה הבעלים של פרדס גדול סמוך, מגרשים בשכונה ליזמים שהקימו את מפעל "עסיס", מסחטת מיצים שהעסיקה עובדים יהודים בלבד. מהיזמים קנו את המפעל והמגרשים אנשי העסקים משה מיכאל בז'רנו ואחיו, שמעון בז'רנו, שבחרו לעבור ולהתגורר בשכונה. הבית הוקם בשנות ה-40 עבור בני הזוג מלי ומשה בז׳רנו, שהיו מהמשפחות החזקות במשק בארץ ישראל באותה תקופה עם מספר נכסים בבעלותיהם, כגון מפעל "עסיס" וחברת "סיגריות אחים בז'רנו".
הזוג הזמין את האדריכל דב כרמי לעצב את הבית. בניית הבית הסתיימה ב-1947, אז עברה להתגורר בו משפחת בז׳רנו. המשפחה התגוררה בו שנה בלבד, עד קום המדינה, אז מונה בז׳רנו לנספח המסחרי במוסקבה. הבית נמסר לשימוש של משה שרת, מי שהיה לשר החוץ הראשון של המדינה, והתגורר בו עד שעבר לבית כהן-שרת הסמוך שנרכש עבורו על ידי המדינה ב-1949. משפחת בז'רנו שבה לגור בבית אחרי שחזרה מרוסיה.
ב-1960 שכרה לראשונה שגרירות שווייץ את הבית עבור מגורי השגריר. ב-1974 ביקשה השגרירות לערוך שיפוץ בבית מסיבות ביטחוניות והטילה את התשלום על בעלי הבית, שהעדיפו למכור לשגרירות את הבית במקום. מאז הבית משמש כמעון שגריר שווייץ.
בבית הותקנו מזגנים שהיו בין המזגנים הראשונים שהותקנו במדינה.
הערות שוליים

↑  תמר טוכלר וננה שנקר, כשנדל"ן פוגש פיסת היסטוריה, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
1 2 3 4 5  מיכאל יעקובסון, נוח ואלגנטי כמו שעון שווייצרי: ביקור במעון השגריר ברמת גן, באתר Xnet‏, 21 באוקטובר 2017
ביקורת על הדת

ביקורת על הדת הן כלל הביקורות על הרעיון, המוסריות, התקפות או הפרקטיקה של דת מסוימת או של כולן כאחת.
היסטוריה

לביקורת על הדת היסטוריה ארוכת ימים, שראשיתה לפחות מהמאה החמישית לפני הספירה, עם עבודתו של דיאגוראס ממלוס היווני ומאוחר יותר במאה הראשונה - לוקרטיוס הרומאי ויצירתו הגדולה "על טבע היקום".
בתקופת הרנסאנס, המדינאי האיטלקי ניקולו מקיאוולי היה מבקר חריף של הדת, מתוך טענה כי הדת משמשת ככלי בידם של השליטים לשלוט בהמונים. וולטר בן המאה ה-18, אם כי היה אדם מאמין, העביר ביקורת חריפה על הדת, בין השאר בטענה שהיא מאפשרת עוולות (כמו רצח אינדיאנים בידי מתיישבים אירופאים בגלל סירובם להתנצר). בן תקופתו, הפילוסוף הסקוטי דייוויד יום הדגיש בעיקר את חוסר הראיות שהדת מציגה לקיומו של אל כלשהו, בהתאם לשיטתו לפיה היקום כולו מוסבר בצורה טבעית ללא צורך בהתערבות אלוהית. יום תקף גם את הסבירות לקיומם של ניסים ובכך היה אחד ממייסדי תנועת הספקנות המודרנית. מבקר חריף אחר של הדת בן התקופה היה הברון ד'אולבאק שבספריו תקף הן את הנצרות והן דתות אחרות כבלתי-מוסריות.
במאה הנוכחית הביקורת על הדת מתרכזת בעיקר בקרב חוגי האתאיזם החדש, כשהבולטים שבמבקרי הדת הם: ריצ'רד דוקינס, כריסטופר היצ'נס, דניאל דנט וסם האריס ואחרים. יחד עם זאת, ביקורת על הדת איננה בהכרח קשורה עם אתאיזם.
טענות מרכזיות > טענות חברתיות

דתות לרוב אינן פועלות על-פי הגיון והן דוגמטיות בהגדרתן. כך למשל, נטען שסיפור הבריאה התנכ"י, שפרשנותו המילולית מקובלת כתיאור מעשי של תהליך הבריאה בקרב חלקים גדולים של היהדות והנצרות, מונע ממאמיני הדתות לקבל את ההתפתחות המדעית בתחום הקוסמולוגיה והביולוגיה.
הדת מעניקה משמעות שלמה ליקום ולחיי האדם, ולכן יש בה כדי לדכא את יצר החקירה והסקרנות המדעית. יתר על כן, כאשר הדת מוצאת במדע סתירה לאמונות המקובלות בקרבה, היא עלולה להתנגד בצורה אקטיבית למדע. כך לדוגמה נטען ביחס להוצאתו להורג של ג'ורדנו ברונו בידי האינקוויזיציה במאה ה-16 או להתנגדות הכנסייה הנוצרית במאה ה-21 למחקר בתאי גזע.
דתות רבות משמשות כלי לצבירת הון או כוח בידי מנהיגי הדת. כך למשל נטען ביחס לגורו אושו, שהחזיק בבעלותו צי של 90 רכבי רולס-רויס. קרל מרקס תיאר את הדת כאופיום להמונים משום היותה כלי המאפשר למעמד השולט לשלוט במעמד הפועלים.
טענות מרכזיות > טענות מוסריות

דתות לרוב דורשות מהמאמינים לבצע פעולות לא-מוסריות. כך נטען לדוגמה, לגבי עונש המוות ביהדות בעבר, או לגבי הג'יהאד כנגד לא-מאמינים באסלאם. סטיבן ויינברג ניסח זאת כך: נדרשת דת כדי לגרום לאנשים טובים לבצע מעשים רעים.
דתות לעיתים מפלות בין מגדרים, או על רקע נטייה מינית. כך למשל רבים ממאמיני שלוש הדתות המונותאיסטיות (היהדות, הנצרות והאסלאם) מאמינים כי יחסי מין חד-מיניים הם מעשה אסור, ואף ראויים לענישה (אם כי ישנם דתות, כמו הינדואיזם, שבהם אין התייחסות שלילית שכזו).
הטפת השקפת עולם לילדים, לטענת מבקרי הדת, היא מעשה בלתי-מוסרי בכך שהמטיף מונע מהילד השקפת עולם נטולת דעה קדומה על העולם.
דתות כמו היהדות והאסלאם מאפשרות נישואי קטינים, ולמעשה פדופיליה. כך לדוגמה נטען שעל-פי ההלכה היהודית אין הגבלה על גיל הנישואין לבנות, ובאסלאם אחת מנשותיו של מוחמד, עאישה, הייתה בת 9 בעת נישואיה. גם בקרב המורמונים מקובלים נישואים בגילאים 14 ואף בגיל צעיר יותר.
דתות רבות הן גזעניות. כך למשל נטען ביחס לקבוצה הנוצרית "זהות נוצרית", המאמינה בעליונות הגזע הלבן, וביחס למרבית המורמונים, המאמינים כי שחורים מקוללים, ומונעים מהם להצטרף לדת.
בדתות רבות נקבע יחס לא-הוגן או הריגת בעלי-חיים בצורה אכזרית או מיותרת. כך נטען ביחס להקרבת קורבנות בבית המקדש או למנהג הכפרות ביהדות (יחד עם זאת, היהדות אוסרת על צער בעלי חיים).
טענות מרכזיות > טענות נגד

לתאולוגים רבים יש הבנה נרחבת במדעים עיוניים והם אינם מתעלמים מהסתירות, יש המיישבים אותם עם הדת בהוצאת כתבי הקודש מפשוטם כמו למשל הרמב"ם בחיבורו "מורה הנבוכים". אחרים משתמשים בטענות מתחום הפילוסופיה של המדע כנגד הנחות הבסיס של המדע המודרני, אשר הן כמו כל הנחות בסיס שרירותיות במידה כזאת או אחרת (כמו למשל התער של אוקהם, או הטבע דטרמיניסטי).
הדת מעניקה רובד של משמעות לחיי האדם, כאשר העולם מורכב מחומר בלבד אין משמעות לפעולת האדם, וכל דבר לא מדיד הוא בחזקת לא קיים. בנתינת המשמעות לחיים הדת מניעה את האדם לפעול ולחקור.
הדת דואגת לחלשים ומעודדת נתינת צדקה ועשיית חסד. עדויות על מאמינים המשתמשים בדת לצבירת הון לא מייצגות נכונה את הדת, ומכלילה את אותו הפרט בצורה שגויה לגבי כללות המאמינים.
הדת מעניקה מוסר אובייקטיבי למאמין. בגישות אחרות המוסר הוא דבר נזיל ושרירותי המעוגן בנורמות סטטיסטיות, או אינו קיים באופן מוחלט כלל אלא כל מוסר הוא לגיטימי. ולכן טענות השוללות את היסוד המוסרי של דת הן בעצמן משוללות יסוד ללא ההנחה כי המוסר הוא אובייקטיבי
כל חינוך הוא מעצב דעות, חינוך חילוני מטיף לדעות ונורמות מסוימות בדיוק כמו חינוך דתי.
נקודת ההנחה היוצאת היא שהבדלה גזעית היא דבר רע במהותו, הנחה זו ללא מוסר אובייקטיבי היא משוללת יסוד.
ראו גם

אנתרופולוגיה של הדת
אתאיזם
אנטי-תאיזם
אנטי-דת
מיזותאיזם
מחשבה חופשית
ביקורת האתאיזם
הערות שוליים

↑  הדת במילון הפילוספי של וולטר
↑  יקום מתוכנן?
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529427405171  GND: 4049408-1  LCCN: sh85112550  NKC: ph280652
ארמון מפרה

ארמון מפרה (בפורטוגזית: Palácio de Mafra), הידוע גם בתור "הארמון-מנזר של מפרה" ו"הבניין המלכותי של מפרה" (Real Edifício de Mafra), הוא מנזר-ארמון בארוקי ונאו-קלאסי מונומנטלי השוכן במפרה, פורטוגל, כ-30 קילומטרים צפונית לליסבון. הבנייה החלה בשנת 1717 תחת ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל והושלמה לחלוטין בשנת 1755.
הארמון סווג כמונומנט לאומי בשנת 1910 והיה גם מועמד לגמר בשבעת פלאי פורטוגל (אנ'). ב-7 ביולי 2019 נוספו הארמון והגנים הצמודים אליו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשם "המבנה המלכותי של מפרה - ארמון, בזיליקה, מנזר, גן סרקו ופארק ציד (טפדה)".
היסטוריה

הארמון, ששימש גם כמנזר פרנציסקני, נבנה בתקופת שלטונו של המלך ז'ואאו החמישי (1707–1750), כתוצאה מנדר שהמלך נדר ב-1711, לבנות מנזר אם אשתו, המלכה מריה אנה, תלד לו צאצאים. לידת בתו הראשונה, ברברה מפורטוגל, גרמה לתחילת בניית הארמון. הארמון היה ממוקם בצורה נוחה ליד שמורות ציד מלכותיות, ובדרך כלל היה מקום מגורים משני למשפחת המלוכה.
הבנייה מומנה ברובה מהכנסות המושבות בברזיל, שם כרו זהב ולאחר מכן יהלומים בכמויות גדולות.
המתחם העצום הזה, שנבנה ברובו מאבן ליוש, הוא בין מבני הבארוק המפוארים ביותר בפורטוגל ובשטח של 40,000 מטרים רבועים, אחד מהארמונות המלכותיים הגדולים ביותר. הארמון תוכנן על ידי האדריכל הגרמני ז'ואאו פרדריקו לודוביס (אנ'), ונבנה באופן סימטרי מציר מרכזי, שבו שכנה הבזיליקה, וממשיך לאורכו דרך החזית הראשית עד שני מגדלים מרכזיים. מבני המנזר ממוקמים מאחורי החזית הראשית. הבניין כולל גם ספרייה מרכזית, עם כ-30,000 ספרים נדירים. הבזיליקה מעוטרת במספר פסלים איטלקיים וכוללת שישה עוגבים היסטוריים ושני קריונים, המורכבים מ-98 פעמונים.
היסטוריה > הבנייה

האתר המדויק נבחר בשנת 1713 ונרכש בשנת 1716. הבנייה החלה בהנחת האבן הראשונה ב-17 בנובמבר 1717 עם טקס מפואר בנוכחות המלך, כל חצרו והפטריארך הקרדינל של ליסבון.
בתחילה היה זה פרויקט קטן יחסית ונועד למנזר של 13 נזירים קפוצ'ינים, שהיו אמורים להקפיד על עוני מוחלט. עם זאת, כאשר החלו להגיע לליסבון שפע משלוחי זהב ויהלומים מהמושבה הפורטוגלית של ברזיל שינה המלך את תוכניותיו והכריז על בניית ארמון מפואר יחד עם מנזר גדול בהרבה. העושר העצום הזה אפשר למלך להיות פטרון נדיב של האומנויות.
הוא מינה את האדריכל הגרמני ז'ואאו פרדריקו לודוביס (אנ') למנהל העבודות המלכותיות במפרה. לודוביס למד אדריכלות ברומא והכיר אמנות איטלקית מאותה תקופה. מידת אחריותו של לודוביס אינה ברורה, שכן כמה אדריכלים אחרים היו מעורבים בפרויקט זה: הבנאי ממילאנו קרלוס בפטיסטה גרבו, קוסטודיו ויירה, מנואל דה מאיה ואפילו בנו שלו אנטוניו. אולם היישום של אותו סגנון אדריכלי על הבניין כולו מעיד על עבודתו של לודוביס כאדריכל הראשי האחראי על משרד העבודות המלכותי (Real Obra).
הבנייה נמשכה 13 שנים וגייסה צבא עצום של פועלים מכל הארץ (ממוצע יומי של 15,000 עובדים, אך בסופו של דבר טיפס ל-30,000 ולמקסימום 45,000), בפיקודו של אנטוניו לודוביס, בנו של האדריכל. בנוסף הוקצו 7,000 חיילים לשמור על הסדר באתר הבנייה. הם השתמשו ב-400 קילוגרם של אבק שריפה כדי לפוצץ את הסלע לצורך הנחת יסודות. היה אפילו בית חולים לעובדים החולים או הפצועים. סך של 1,383 פועלים מתו במהלך הבנייה.
אורך החזית הוא 220 מטר. המתחם כולו משתרע על פני 37,790 מטרים רבועים עם כ-1,200 חדרים, יותר מ-4,700 דלתות וחלונות ו-156 גרמי מדרגות.
כאשר הושלם הבניין הוא כלל מנזר המסוגל לשכן 330 נזירים, יחד עם ארמון מלכותי וספרייה ענקית של 30,000 ספרים, מעוטרים בשיש, עץ אקזוטי ואינספור יצירות אמנות שנלקחו מצרפת, פלנדריה ואיטליה, שכללו שישה עוגבים מונומנטליים ושני קריונים.
הבזיליקה והמנזר נחנכו ביום הולדתו ה-41 של המלך ב-22 באוקטובר 1730. החגיגות נמשכו 8 ימים והיו בקנה מידה שלא נראה כמותו בפורטוגל. הבזיליקה הוקדשה לגברתנו ולאנטוניוס הקדוש.
אולם הבניין לא הושלם. הפנס שעל הכיפה הושלם בשנת 1735. העבודה נמשכה עד 1755, אז היה צורך בכוח העבודה בליסבון בגלל הרס שגרמה רעידת האדמה בליסבון.
היסטוריה > היסטוריה מהמאה ה-19 ואילך

בני המשפחה המלכותית לא התגוררו בארמון באופן קבוע משום שהחדרים היו מבחינתם קודרים מדי. אף על פי כן, זה היה יעד פופולרי עבור בני משפחת המלוכה שנהנו לצוד בשמורת הציד הסמוכה, ה-Tapada Nacional de Mafra. בתקופת שלטונו של המלך ז'ואאו השישי התגוררה המשפחה בארמון במשך שנה שלמה בשנת 1807. המלך היה אחראי על שיפוץ חלקי של המבנה על ידי כמה אמנים ידועים. עם זאת, בשנת 1808 ברחה משפחת המלוכה לברזיל בשל הפלישה הצרפתית לפורטוגל ולקחה עמה כמה מפריטי האמנות והריהוט הטובים ביותר בבניין. המפקד הצרפתי מרשל ז'ונו (אנ') התגורר בארמון, עד שגורש משם על ידי המצביא הבריטי הדוכס מוולינגטון.
ב-1834, לאחר המלחמות הליברליות (אנ'), הורתה מריה השנייה, מלכת פורטוגל על פירוק המסדרים הדתיים והמנזר ננטש על ידי הפרנציסקנים. בתקופת ימיו האחרונים של בית בראגנזה (אנ') שימש הארמון בעיקר כבסיס לציד. בשנת 1849 הוקצה חלק המנזר של המבנה לצבא, שעדיין משתמש בו היום.
ב-5 באוקטובר 1910, בעקבות הכרזת הרפובליקה בפורטוגל, יצא המלך האחרון של פורטוגל, מנואל השני, מהארמון אל כפר החוף הסמוך אריסיירה בדרכו לגלות. הארמון הוכרז כמונומנט לאומי בשנת 1907. הבניין מתוחזק על ידי המכון הפורטוגזי למורשת אדריכלית, שביצע מספר שיפוצים, כולל שימור החזית הראשית. שחזור גדול של העוגבים ההיסטוריים החל ב-1998 בשיתוף מומחים זרים והסתיים ב-2010. השחזור זכה בתואר אירופה נוסטרה 2012.
תיאור > החזית

החזית המרשימה, הבנויה מאבן גיר מקומית, אורכה 220 מטר ופונה אל העיירה מפרה. בכל קצה של החזית ניצב מגדל מרובע עם כיפה בולבוסית. הכנסייה, הבנויה משיש לבן, ממוקמת במרכז החזית הראשית, כשבאגפיה, מחולק בצורה סימטרית, ארמון המלוכה. המלך, שביקש להתחרות בפאר רומא, ביקש עצות אדריכליות מהשגריר שלו בוותיקן, ששלח לו דגמים בקנה מידה קטן של מבני דת רומיים חשובים. המרפסת הבנדיקטית במרכזה משתקפת בבירור את מרפסת בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. אבל מרפסת זו נועדה דווקא למלך, כסמל לכוחו, מאשר לברכה של כוהני דת חשובים.
שני מגדלי הכנסייה (בגובה 68 מטרים) נוצרו בהשראת המגדלים של סַנְט'אַנְיֶיזֶה אִין אָגוֹנֶה (Sant'Agnese in Agone) שבפיאצה נאבונה (מאת אדריכל הבארוק הרומי פרנצ'סקו בורומיני). שני הקריונים שלהם מכילים בסך הכל 92 פעמוני כנסיות, שנוצקו באנטוורפן. הסיפור מספר שיוצקי הפעמונים הפלמים נדהמו כל כך מגודל העמלה שלהם, עד שביקשו לקבל תשלום מראש. המלך השיב על ידי הכפלת הסכום המוצע. קריונים אלו מהווים את האוסף ההיסטורי הגדול בעולם.
שני המגדלים מחוברים בשתי שורות של עמודים קורינתיים. השורה העליונה מכילה את הפסלים של דומיניקוס הקדוש ופרנציסקוס הקדוש, מפוסלים משיש קרארה, הניצבים בגומחה בכל צד של המרפסת. השורה התחתונה מכילה את הפסלים של קלרה הקדושה ואליזבת הקדושה מהונגריה.
תיאור > הארמון המלכותי

הדירות המלכותיות המרווחות ממוקמות בקומה השנייה. הדירות של המלך ממוקמות בקצה אחד של הארמון ואילו דירת המלכה נמצאת במרחק של 200 מטרים בקצה השני. כה גדול היה המרחק הזה, שכאשר יצא המלך מדירתו לכיוון דירת המלכה, הוכרז הדבר למלכה בקול חצוצרה.
מכיוון שהמלך ז'ואאו השישי לקח עמו כמה מפריטי האמנות והרהיטים הטובים ביותר בבניין כאשר משפחת המלוכה ברחה לברזיל בשנת 1808 בשל פלישת הכוחות הצרפתיים, היה צריך לעצב את רוב החדרים מחדש בסגנון המקורי. חדר גביעי הציד (Sala dos Troféus) מעוטר במספר רב של גולגולות של איילים, הרהיטים בנויים מקרניים ומכוסים בעור צבי ואפילו הפמוטים עשויים מקרני צבאים.
גלריית הברכה (Sala da Benção) גובלת במפלס העליון של הבזיליקה. משפחת המלוכה יכלה כאן להשתתף במיסה, כשהיא יושבת ליד חלון הנפתח אל הבזיליקה. פרוטומה של ז'ואאו החמישי באולם זה הוא יצירה של אלסנדרו ג'וסטי (Alessandro Giusti) האיטלקי. חדר הכס, חדר המשמר והחדר של האלה דיאנה מעוטרים בציורי קיר של אמן כמו סירלו וולקמר מאשדו (אנ'), ברנרדו אולביירה גואיש (Bernardo Oliveira Góis) וויירה לוזיטאנו (אנ').
תיאור > הבזיליקה

הכנסייה בנויה בצורת צלב לטיני באורך של 63 מטרים. היא צרה למדי (16.5 מטרים), רושם המודגש באמצעות גובה הספינה שלה (21.5 מטרים). הפרוזדור (מרפסת הגליל) מכיל קבוצה של פסלים גדולים משיש קרארה, המייצגים את הקדושים הפטרונים של מספר מסדרים נזיריים.
בפנים הכנסייה נעשה שימוש רב בשיש מקומי בצבע ורדרד, המעורב בשיש לבן בתבניות שונות. העיצובים מרובי הצבעים של הרצפה חוזרים על התקרה. קמרון החבית נשען על עמודים קורינתיים מחורצים הניצבים בין הקפלות הצדדיות. הקפלות בטרנספט מכילות קישוטי מזבח מישפה שנעשו על ידי פסלים מבית הספר לפיסול של מפרה. במעברים הצדדיים מוצגים 58 פסלי שיש שהוזמנו ממיטב הפסלים הרומים בזמנם. קפלת כל הקדושים בטרנספט מופרדת ממקום המצלב על ידי מעקות ברזל עם עיטורי ברונזה, שחושלו באנטוורפן.
בבית המקהלה יש פמוט ענק מפואר ובו שבע מנורות הצומחות מלועם של שבעה נחשים מפותלים. מעל המזבח הראשי, יש צלב ישפה ענק באורך 4.2 מטרים המשובץ בתקרה, ולצידו שני מלאכים כורעים, מבית הספר לפיסול של מפרה. גם הכיפה מעל מקום המצלב נוצרה בהשראת הכיפה של סַנְט'אַנְיֶיזֶה אִין אָגוֹנֶה ברומא (מאת אדריכל הבארוק הרומי פרנצ'סקו בורומיני). כיפה זו בגובה 70 מטרים המעוטרת פנס קטן בראש, נישאת על ארבע קשתות מפוסלות דק בשיש ורוד ולבן.
ישנם שישה עוגבים, ארבעה מהם ממוקמים בטרנספט, המהווים אנסמבל די נדיר. הם נבנו על ידי ז'ואקים פרש פונטנש (Joaquim Peres Fontanes) ואנטוניו שאווייר משאדו סרביירה (António Xavier Machado Cerveira) בין השנים 1792 ו-1807 (כאשר הכוחות הצרפתיים כבשו את מפרה). הם היו עשויים מעץ ברזילאי מוזהב חלקית. הצינור הגדול ביותר בגובה 6 מטרים וקוטר 0.28 מטר. המלך ז'ואאו החמישי הזמין בגדי כמרים מאומנים של רקמה מג'נובה וממילאנו, כמו ג'וליאנו סאטורני (Giuliano Saturni) ובנדטו סלנדרי (Benedetto Salandri), ומצרפת. הם מעידים על איכות וביצוע מעולים ברקמה בטכניקת זהב ובשימוש בחוטי משי באותו צבע.
הציורים הדתיים בבזיליקה ובמנזר מהווים את אחד האוספים המשמעותיים מהמאה ה-18 בפורטוגל. הם כוללים יצירות של האיטלקים אגוסטינו מאזוצ'י (אנ'), קוראדו ג'אקווינטו (אנ'), פרנצ'סקו טרוויזאני (אנ'), פומפאו באטוני (אנ') וכמה סטודנטים פורטוגזיים ברומא כמו ויירה לוזיטאנו ואינאסיו דה אוליביירה ברנרדס. אוסף הפסלים מכיל יצירות של כמעט כל פסל רומי גדול מהמחצית הראשונה של המאה ה-18. באותה תקופה, הוא ייצג את ההזמנה הגדולה ביותר שנעשתה על ידי מעצמה זרה ברומא והוא עדיין הוא אחד האוספים הגדולים ביותר הקיימים.
קהילת מפרה (סנטו אנדרה דה מפרה) והאחווה המלכותית והמכובדת של הסקרמנט המבורך ביותר של מפרה (אנ') (בפורטוגזית: Real e Venerável Irmandade do Santíssimo Sacramento de Mafra) ממוקמים בבזיליקה.
ב-10 בנובמבר 2020, העניק האפיפיור פרנציסקוס הכתרה קנונית (אנ') לדמותה של גבירתנו של הבדידות (Nossa Senhora da Soledade) של הבזיליקה, הנשמרת על ידי אחוות הסקרמנט המבורך.
תיאור > הספרייה

הספרייה בסגנון הרוקוקו, הממוקמת בחלק האחורי של הקומה השנייה, היא באמת גולת הכותרת של ארמון זה, ומתחרה בפאר של הספרייה של מנזר מלק באוסטריה. ספרייה זו נבנתה על ידי מנואל קאטאנו דה סוזה (אנ'), ואורכה 88 מטרים, רוחבה 9.5 מטרים וגובהה 13 ממטרים. הרצפה המפוארת מחופה אריחים משיש ורוד, אפור ולבן. מדפי הספרים מעץ בסגנון רוקוקו ממוקמים על הקירות הצדדיים בשתי שורות, מופרדות על ידי מרפסת עם מעקה עץ. הם מכילים למעלה מ-36,000 כרכים כרוכים בעור, המעידים על היקף הידע המערבי מהמאה ה-14 עד המאה ה-19. ביניהם, שכיות חמדה ביבליוגרפיות יקרות ערך רבות, כגון אינקונבולות. כרכים מוגמרים יפהפיים אלה נכרכו בבית המלאכה המקומי (Livraria) בסגנון רוקאי (אנ') (גם הוא בתכנון מנואל קאטאנו דה סוזה).
הספרייה ידועה בשימוש בעטלפים מבויתים המגנים על הספרים מפני נזקי חרקים.
הספרייה שימשה בסדרת הטלוויזיה מסעות גוליבר (אנ') מ-1996 כחדר המלחמה הגדול של קיסר ליליפוט.
תיאור > המנזר

במלבן שמאחורי הכנסייה והארמון שוכן המנזר של הנזירים הפרנציסקנים ממסדר אראבידה (Ordem de São Francisco da Província da Arrábida) עם תאים לכ-300 נזירים במסדרונות ארוכים בכמה קומות. בין 1771 ל-1791 התגוררו במנזר זה נזירים אוגוסטינים.
תיאור > בית הספר לפיסול של מפרה

בית הספר לפיסול של מפרה נוסד בתקופת שלטונו של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל, יורשו של המלך ז'ואאו החמישי. מכיוון שלארמון הלאומי של מפרה היה צורך גדול בפסלים, מקומיים וזרים, הוא הפך למקום של אקדמיית פיסול בראשות האיטלקי אלסנדרו ג'וסטי (Alessandro Giusti‏; 1715–1799).
בין המורים היו כמה פסלים חשובים, כמו ז'וזה דה אלמיידה (José de Almeida‏; 1709–1769), קלוד דה לאפרד (Claude de Laprade‏; 1682–1738) וג'ובאני אנטוניו דה פדובה (Giovanni Antonio da Padova) שיצר את רוב הפסלים עבור הקתדרלה של אבורה.
האקדמיה קיבלה הזמנות רבות מהאוגוסטינים מהמנזר, וכתוצאה מכך פסלי השיש הרבים וקישוטי המזבח בשיש וישפה בבזיליקה. מאקדמיה זו יצאו כמה דורות של פסלים פורטוגזים, כמו ז'ואקים מאשדו דה קשטרו (אנ') (1731–1822).