עליית הנוער
תקופות בארגון > מהקמתה ועד למלחמת העולם השנייה

ב-30 בינואר 1933, היום בו עלה היטלר לשלטון בגרמניה, נוסדה אגודת "ועד העזרה לנוער יהודי", שכונתה גם כן "עלית הנוער". אגודה זו הייתה מעין ארגון כולל של כל תנועות הנוער הציוניות שבגרמניה, אשר תמכו בעלית נוער יהודי לארץ ישראל. האגודה רשמה מועמדים, הפנתה אותם להכשרה ולארגון העלייה וחילקה סרטיפיקטים (רישיונות עליה). ב-30 במאי באותה שנה, נוסד "ועד שיתוף הפעולה לעלית ילדים ונוער", אשר דאג לארגון ולגיוס כספים ברמה העולמית, וכן להפיץ מידע בנוגע לעלית הנוער. צלע נוספת של הארגון הייתה "הלשכה לעלית הנוער" בירושלים, שהייתה חלק מהמחלקה הגרמנית של הסוכנות היהודית, שהייתה אחראית על יישוב יהודי גרמניה. תפקידה היה להשיג סרטיפיקטים, לדאוג לקשר עם הקיבוצים הקולטים, ולהכניס את הנוער למוסדות החינוך. הנרייטה סאלד הייתה אחראית על ההיבטים הפדגוגיים של המפעל ועל המימון וההיבטים המנהליים היו אמונים אנשי המחלקה הגרמנית בסוכנות, גאורג לנדאור ודוד ורנר סנטור, שהיה גם ראש מחלקת העלייה של הסוכנות. לאחר הקמת הלשכה, הוענקו 350 סרטיפיקטים ראשונים על ידי ממשלת המנדט הבריטי. בתחילה, המטרה הייתה ממוקדת בנוער יהודי גרמניה. עם השנים, נכללו מדינות נוספות במפעל זה, שאף בהן התגברה הסכנה ליהודים. הילדים נשלחו על ידי הוריהם בשמחה רבה, שכן זו הייתה הדרך להצילם. רוב הוריהם של הילדים נהרגו לאחר מכן בשואה.
בתקופה הראשונה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, המיונים היו קפדניים ביותר. שתי סיבות עיקריות היו לכך: האחת, עקב מספרם המועט של הסרטיפיקטים שנתן הממשל הבריטי לעליית הנוער. השנית, בשל הדרישות, התנאים המיוחדים ויכולת הקליטה של הקיבוצים בהם נקלטו הנערים. המיונים נערכו על ידי האגודה "עזרה לנוער יהודי" בברלין, אשר כלל את כל תנועות הנוער הציוניות שבגרמניה. בני הנוער שנבחרו לעלות היו צריכים להיות מגיל 15 ומעלה, לאחר בדיקה גופנית ובאישור הוריהם. אלו שיכלו, נתבקשו לשלם עבור נסיעותיהם והכשרתם במרכזים בגרמניה, עד שיקבלו סרטיפיקטים.
קבוצת הנוער הראשונה שנקלטה באופן רשמי על ידי "הלשכה לעליית הנוער", התחילה פעולתה ב-19 בפברואר 1934 בעין חרוד. קבוצה זאת של כ-50 נערים ונערות התנהלה תחילה כחברת נוער נפרדת, אך בסוף יוני 1934 שולבה עם שאר ילדי עין חרוד לחברת נוער אחת. כעבור ארבעה חודשים הועלתה קבוצה דתית ראשונה לקיבוץ רודגס, לימים קבוצת יבנה. עם זאת, היה מחסור במקומות לקליטת נוער דתי. עד נובמבר 1934 עלו כ-200 נערים ונערות. חלקם השתכנו בשלושה מוסדות: כפר ילדים ונוער אהבה, משק הפועלות ליד תלפיות ובית צעירות מזרחי בירושלים והשאר השתכנו בקיבוצים עין חרוד, רודגס ותל יוסף.
לאחריהן, הוקמו קבוצות בתל חי, כפר חסידים, קבוצת שילר, שריד, גבת, גשר, קריית ענבים, איילת השחר, גבעת השלושה, נהלל, רמת דוד וקיבוצים נוספים. במרץ 1936 הגיעה לעין חרוד קבוצה שנייה, לאחר שהראשונה סיימה במקום ועברה להתיישבות באלונים. כמו כן, הוקם בית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ בקיבוץ יגור לנוער עולה מגרמניה על שם לודוויג טיץ, אחד ממנהיגי הנוער היהודי בגרמניה. באפריל 1936 הובאה קבוצה ראשונה של עליית הנוער למושב נהלל. הקליטה בנהלל נחשבה להצלחה והכונו מקומות נוספים במושבים כפר יחזקאל וכפר יהושע.
במהלך תקופה זו, עלו קבוצות שסיימו הכשרה להתיישבות קבועה באלונים ובשדה אליהו. יתר על כן, הוקם בתלפיות שבירושלים מוסד לנערים בני 13–15, שלאחר מכן עברו לאחד ממוסדות החינוך של עלית הנוער. היה זה בסיס ל"מכינות" שהקימו לאחר מכן.
בשנת 1938 הד"ר שמואל ספירו הקים ובנה את השרות הרפואי של עליית הנוער.
הקבוצות הראשונות של בני נוער אלו נבחרו בקפידה. היה להם זמן להיפרד ממשפחתם וממכריהם. הם הגיעו עם ביגוד וציוד, וידעו שיש להם לאן לחזור בגלות. מלבד הבדלים קטנים, האופי התרבותי של הנערים היה דומה. הם התרגלו לסגנון חיים גרמני, ובארץ פגשו תרבות אחרת לחלוטין. נוער זה היה חדור אידיאלים מהפכניים. אמנם חלקם תכננו לפני בואם לרכוש השכלה גבוהה, אולם משהגיעו לארץ ישראל, שאיפותיהם השתנו. הם הצטרפו להקמת של יישובי חומה ומגדל, הצטרפו לשורות ההגנה, הפלמ"ח והבריגדה היהודית. חלקם אף עזרו בעליה הבלתי לגאלית.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה עלו לארץ ישראל דרך עלית הנוער כ-5,000 נערים ונערות, כאשר כמחצית מהם עלו ב-1939. ממערב אירופה הגיעו כ-90%, והשאר ממזרחה.
בתחילת 1936 הגיעה קבוצה ראשונה של עלית הנוער מפולין. הם היו חברי גורדוניה שהגיעו לכפר הנוער בן שמן. בשנת 1938 קיבלה על עצמה ההסתדרות הציונית ברומניה לממן את מחצית העלות של עליית הנוער מרומניה ובקשה לקדם את העלייה ממדינה זו.