stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רשימת שינדלר
הפקה > ליהוק

| --- | --- |

ליאם ניסן מגלם את אוסקר שינדלר (משמאל) ברשימת שינדלר.
ליאם ניסן נבחן בתפקיד שינדלר בשלב מוקדם של פיתוח הסרט. הוא לוהק בדצמבר 1992 לאחר שספילברג ראה אותו מופיע במחזמר "אנה כריסטי" בברודוויי. וורן ביטי השתתף בהקראת התסריט, אך ספילברג היה מודאג מכך שהוא לא יכול להסוות את המבטא שלו. קווין קוסטנר ומל גיבסון הביעו עניין בגילום שינדלר, אך ספילברג העדיף ללהק את ניסן האלמוני יחסית כדי שמידת הפרסום של השחקן לא תשפיע על הדמות. ניסן הרגיש ששינדלר נהנה להערים על הנאצים, שראו בו נאיבי משהו, "הם לא ממש לוקחים אותו ברצינות, והוא השתמש בזה במלוא העוצמה". כדי לעזור לו להתכונן לתפקיד, ספילברג הראה לניסן קטעי סרטים של מנכ"ל טיים וורנר, סטיב רוס, שהייתה לו כריזמה שספילברג השווה לזו של שינדלר. הוא גם איתר קלטת ובה נשמע שינדלר מדבר, אותה למד ניסן כדי ללמוד לחקות את קולו של שינדלר.
רייף פיינס לוהק לתפקיד אמון גת לאחר שספילברג צפה בתפקידיו בסרטים "A Dangerous Man: Lawrence After Arabia"(אנ') ואנקת גבהים של אמילי ברונטה. ספילברג אמר על האודישן של פיינס כי "ראיתי רוע מיני. הכל עניין של עדינות: היו רגעים של חסד שהיו נעים על עיניו ואז מתקררים מיד". פיינס העלה 13 ק"ג (28 פאונד) כדי לשחק את התפקיד. הוא צפה בסרטי חדשות היסטוריים ושוחח עם ניצולי השואה שהכירו את גת. בדמותו, פיינס אמר "התקרבתי לכאב שלו. בתוכו יש בן אדם שבור ואומלל. אני מרגיש מפוצל לגביו, מצטער עליו. הוא כמו איזו בובה מלוכלכת ומוכה שנתנו לי ושבאתי להרגיש. קשור באופן מיוחד". הרופאים סמואל ג'יי ליסטדט ופול לינקובסקי מאוניברסיטת בריסל מתארים את דמותו של גת בסרט כפסיכופת קלאסי, "פיינס כל כך דומה לגת בתלבושת, שכאשר מילה פפרברג פגשה אותו, היא רעדה מפחד".
דמותו של יצחק שטרן (בגילומו של בן קינגסלי) היא שילוב של רואה החשבון שטרן, מנהל המפעל אברהם בנקייר, ומזכירו האישי של גת, מייטק פמפר. הדמות משמשת כאלטר אגו ומצפונו של שינדלר. דסטין הופמן הוצע לתפקיד אך הוא סירב לו.
בסך הכל, יש 126 שחקנים מדברים בסרט. במהלך הצילומים נשכרו אלפי ניצבים. ספילברג ליהק שחקנים ישראלים ופולנים שנבחרו במיוחד בשל חזותם המזרח אירופאית. רבים מהשחקנים הגרמנים נרתעו מללבוש את מדי ה-SS, אך חלקם הודו מאוחר יותר לספילברג על החוויה הקתרטית של הופעתם בסרט. באמצע הצילומים הגה ספילברג את האפילוג, שבו 128 ניצולים חולקים כבוד בקברו של שינדלר בירושלים. המפיקים נאבקו למצוא את יהודי שינדלר והטיסו אותם כדי לצלם את הסצנה.
הפקה > צילום

הצילום הראשי החל ב-1 במרץ 1993 בקרקוב, פולין, עם לוח זמנים מתוכנן של 75 ימים. הצוות צילם במקומות האמיתיים או בסמוך להם, אם כי היה צורך לשחזר את מחנה פלשוב במחצבה נטושה סמוכה, שכן דירות מודרניות גבוהות נראו מהאתר של המחנה המקורי. צילומי פנים של מפעל כלי האמייל בקרקוב צולמו במתקן דומה באולקוש, בעוד שצילומי חוץ והסצנות על מדרגות המפעל צולמו במפעל בפועל. ההפקה קיבלה אישור מהרשויות הפולניות לצלם בשטח המוזיאון הממלכתי של אושוויץ-בירקנאו, אך הקונגרס היהודי העולמי העלה התנגדויות לצילומים בתוך מחנה המוות. כדי להימנע מצילומים בתוך המחנה בפועל, צוות הצילום בנה העתק של חלק מהמחנה ממש מחוץ לכניסה לבירקנאו.
היו כמה תקריות אנטישמיות. אישה שנתקלה בפיינס במדיו הנאצים אמרה לו: "הגרמנים היו אנשים מקסימים. הם לא הרגו אף אחד שלא היה ראוי לכך". סמלים אנטישמיים היו משורבטים על שלטי חוצות ליד אתרי הצילום, בעוד קינגסלי כמעט נכנס לקטטה עם איש עסקים מבוגר דובר גרמנית שהעליב את השחקן הישראלי מייקל שניידר. למרות זאת, ספילברג אמר כי בפסח, "הופיעו כל השחקנים הגרמנים. הם חבשו כיפות ופתחו הגדות, והשחקנים הישראלים עברו ממש לידם והתחילו להסביר להם את זה, ומשפחת השחקנים הזו השאירה את העדפות הגזע והתרבות השונה מאחור".
קיבלתי מכה בפנים בחיי האישיים. החינוך שלי. יהדותי. הסיפורים שסיפרו לי סבי וסבתי על השואה, והחיים היהודיים חזרו ללבי. בכיתי כל הזמן. (ספילברג על מצבו הרגשי במהלך הצילומים).
הצילומים ברשימת שינדלר היו מרגשים מאוד עבור ספילברג, שכן הנושא אילץ אותו להתעמת עם אלמנטים מילדותו, כמו האנטישמיות שעמדה בפניו. הוא הופתע מכך שלא בכה בביקור באושוויץ; במקום זאת, הוא מצא את עצמו מתמלא בזעם. הוא היה אחד מאנשי צוות רבים שלא יכלו להכריח את עצמם לצפות במהלך הצילומים של הסצנה שבה יהודים מזדקנים נאלצים לרוץ עירומים בזמן שנבחרו על ידי הרופאים הנאצים לצאת לאושוויץ. ספילברג העיר שהוא מרגיש יותר כמו כתב מאשר יוצר סרטים - הוא היה מקים סצנות ואז צופה באירועים מתפתחים, כמעט כאילו הוא צופה בהם במקום ליצור סרט. כמה שחקניות נשברו בעת צילומי סצנת המקלחת, כולל אחת שנולדה במחנה ריכוז. ספילברג, אשתו קייט קאפשו וחמשת ילדיהם שכרו בית בפרברי קרקוב למשך הצילומים. מאוחר יותר ספילברג הודה לאשתו "על שהצילה אותי תשעים ושניים ימים ברציפות... כשהדברים פשוט נעשו בלתי נסבלים מדי". רובין וויליאמס התקשר לספילברג כדי לעודד אותו, לאור חוסר ההומור העמוק על הסט.
ספילברג בילה מספר שעות בכל ערב בעריכת פארק היורה, שהיה אמור לצאת להקרנת בכורה ביוני 1993.
ספילברג השתמש מדי פעם בדיאלוג בשפה הגרמנית והפולנית כדי ליצור תחושה של ריאליזם. בתחילה הוא שקל ליצור את הסרט כולו בשפות הללו, אבל החליט ש"יש יותר מדי בטיחות בקריאה [[[כתוביות]]]. זה היה תירוץ [לקהל] להסיר את העיניים מהמסך ולצפות במשהו אחר".
הפקה > סגנון

בהשפעת הסרט התיעודי "שואה" משנת 1985, החליט ספילברג לא לתכנן את הסרט עם סטוריבורד, ולצלם אותו כמו סרט תיעודי. 40 אחוז מהסרט צולם במצלמות ידניות, והתקציב הצנוע תרם לכך שהסרט צולם במהירות במשך שבעים ושניים ימים. ספילברג הרגיש שזה נותן לסרט "ספונטניות, יתרון, וזה גם משרת את הנושא". הוא צילם ללא שימוש בסטדיקאם, צילומים מזווית עילית או עדשות זום, "כל מה שעבורי עשוי להיחשב כרשת ביטחון". זה הבשיל את ספילברג, שהרגיש שבעבר הוא תמיד עשה כבוד לבמאים כמו ססיל בי דה-מיל או דייוויד לין.
ספילברג החליט להשתמש בצבעים שחור ולבן כדי להתאים את התחושה של צילומים דוקומנטריים של התקופה. הצלם יאנוש קמינסקי השווה את ההשפעה לאקספרסיוניזם הגרמני ולניאוריאליזם האיטלקי. קמינסקי אמר שהוא רוצה ליצור רושם של נצחיות לסרט, כדי שלקהל "לא תהיה תחושה מתי הוא נוצר". יו"ר יוניברסל, טום פולוק, ביקש ממנו לצלם את הסרט על נגטיב צבעוני, כדי לאפשר למכור עותקי VHS צבעוניים של הסרט מאוחר יותר, אך ספילברג לא רצה בטעות "לייפות אירועים". עם זאת, הסצנות עם הילדה במעיל האדום צולמו בצבע, ולאחר מכן עברו עיבוד רוטוסקופ כדי להסיר את כל הצבע מלבד המעיל.
ניתוח הסרט > סמל הילדה באדום

בסרט בלטה דמותה של ילדה קטנה במעיל אדום בעת פינוי הגטו, סצנה המפורטת באריכות בספר. המעיל האדום היה הצבע היחיד שנעשה בו שימוש בסרט, שצולם בשחור-לבן (מלבד סצנת הפתיחה וסצנת הסיום). מאוחר יותר, גופת הילדה מזוהה בדרכה למשרפות במעיל האדום שעדיין נותר עליה.
מבקרי הקולנוע ציינו את "הילדה באדום" כסמל התמימות והתקווה, כסמל לדם האדום של העם היהודי וכמייצגת את הילדים היהודיים שנספו בשואה. אחד ההסברים לשימוש הילדה בסרט הוא להראות את שינוי יחסו של שינדלר ליהודים, כשהבחין במעיל האדום על עגלת הגופות. קשה לטעות בהבעת פניו של שינדלר בסרט לנוכח מראה זה.
סטיבן ספילברג עצמו הסביר: "אמריקה ורוסיה ואנגליה - כולם ידעו על השואה כשזו קרתה, ובכל זאת לא עשינו דבר בקשר לזה. לא הקצנו את כל כוחותינו כדי לעצור את המצעד הבלתי פוסק לעבר המוות. זה היה כתם דם גדול, צבע אדום ענק על הרדאר של כולם, אבל אף אחד לא עשה שום דבר בעניין. בגלל זה רציתי להביא את הצבע האדום".
את הילדה גילמה אוליביה דברובסקה, שהייתה כבת שלוש בזמן הצילומים. ספילברג ביקש ממנה לא לצפות בסרט עד שתהיה בת שמונה עשרה, אבל היא צפתה בו כשהייתה בת אחת עשרה ואמרה שהיא "מבועתת". כשראתה את הסרט שוב כמבוגרת, היא הייתה גאה בתפקיד שגילמה.
רומא ליגוקה, סופרת יהודייה פולנית ניצולת השואה, סיפרה שהילדה הייתה ידועה בגטו קרקוב בזכות המעיל האדום שלה, והיא מרגישה שהדמות הייתה מבוססת עליה. ליגוקה, בניגוד למקבילתה הבדיונית, שרדה את השואה. לאחר שהסרט יצא לאקרנים, היא כתבה ופרסמה סיפור משלה, "הנערה במעיל האדום: זכרונות" (אנ') (2002, בתרגום). מנגד, לטענת קרוביה שהתראיינו ב-2014, ייתכן שכתיבת דמות הילדה קיבלה השראה מתושבת קרקוב, גניה גיטל צ'יל.
ניתוח הסרט > הביקורת על הסרט

אחת הביקורות כלפי הסרט טענה שהיהודים הוצגו בו באופן סטריאוטיפי, כדמויות שאוהבות כסף מצד אחד, וכדמויות כנועות מצד שני. תשומת הלב הייתה ממוקדת בעיקר ביהודים שניצלו, ואילו הנספים נשארו על פי רוב עלומים. הסרט לא מספר על היהודים שהגיעו למפעלי שינדלר ממחנות העבודה (לעומת זאת בספר כן מזכירים אותם). טענת ספילברג לכך היא שלא היה מקום בסרט להכניס קטעים אלו.
במאי הסרט הואשם בכך שהתחמק מטיפול ממשי בזוועות השואה, והציג תמונה רכה של המציאות האמיתית. נטען כי אנשים רבים שאין להם ידע מוקדם על השואה ויצפו בסרט, עלולים לחשוב שהרבה יותר יהודים ניצלו ממה שקרה באמת. גם גרמני נאצי שהציל יהודים היה בעייתי לטענת המבקרים, כי היה מאוד נדיר ולא ייצג את רוב העם הגרמני. אחת הסצנות הבעייתיות בסרט, על פי המבקרים, הייתה כשראו שבמקלחות במחנה פרצו זרמי מים ולא גז רעיל. חלק מהמבקרים טענו גם שהסוף לא התאים לשאר הסרט והיה רגשני מדי.
עם זאת, באופן כללי הסרט זכה לאהדה מצדם של המבקרים, לצד הצלחתו הקופתית הגדולה.
ניתוח הסרט > נרות

סצנת הפתיחה מציגה משפחה שומרת שבת. ספילברג אמר כי "להתחיל את הסרט עם הדלקת הנרות... זה יהיה ארון ספרים עשיר, להתחיל את הסרט בטקס שבת רגיל לפני שמתחיל השמד נגד היהודים". כשהצבע מתפוגג ברגעי הפתיחה של הסרט, הוא מפנה את מקומו לעולם שבו עשן בא לסמל גופות שנשרפות באושוויץ. רק בסוף, כששינדלר מאפשר לעובדיו לקיים תפילות שבת, התמונות של אש הנרות מחזירות את חמימותן באמצעות צבע. עבור ספילברג, הם מייצגים "רק נצנוץ של צבע, וזיק של תקווה".
שרה הורוביץ, מנהלת מרכז קושיצקי ללימודי יהדות באוניברסיטת יורק, רואה בנרות סמל ליהודי אירופה, שנהרגו ואחר כך נשרפו במשרפות. שתי הסצנות עוטפות את העידן הנאצי, ומצינות את תחילתו וסיומו. היא מציינת שבדרך כלל, אשת הבית מדליקה את נרות השבת. בסרט, גברים הם אלה שמבצעים את הטקס הזה, ומדגימים לא רק את תפקידן הכפוף של נשים, אלא גם את עמדת הכפיפות של גברים יהודים ביחס לגברים הארים, במיוחד גת ושינדלר.
ניתוח הסרט > סמליות אחרת

בעיני ספילברג, צילום הסרט בצבעי שחור-לבן באה לייצג את השואה עצמה: "השואה הייתה חיים ללא אור. בשבילי סמל החיים הוא צבע. לכן סרט על השואה צריך להיות בשחור ולבן".
רוברט ג'לאטלי מציין שניתן לראות את הסרט בשלמותו כמטאפורה לשואה, כאשר אלימות ספוראדית מוקדמת מתגברת לכדי קרשנדו של מוות והרס. הוא גם מציין הקבלה בין מצב היהודים בסרט לבין הוויכוח בגרמניה הנאצית בין שימוש ביהודים לעבודת עבדות או השמדתם על הסף.
מים נתפסים כמעניקים גאולה על ידי אלן מינץ, פרופסור לחקר השואה בסמינר היהודי התאולוגי של אמריקה בניו יורק. הוא מציין את נוכחותה בסצנה שבה שינדלר מארגן טרנספורט עמוסה בקורבנות הממתינים להובלה, ואת הסצנה באושוויץ, שבה הנשים זוכות למקלחת ממשית במקום לקבל את הגז הצפוי.
פסקול הסרט

את הפסקול של "רשימת שינדלר" הלחין, ניצח והפיק המוזיקאי ג'ון ויליאמס. הפסקול - שאף זכה בפרס האוסקר - מורכב ברובו ממוזיקה תזמורתית כשכלי הנגינה המוביל הוא כינור, עליו מנגן הכנר יצחק פרלמן. בחלק מהשירים שולבה מקהלה. את הסרט חותם השיר "ירושלים של זהב", אך בעקבות הביקורת על כך שהשיר לא קשור לשואה, שינה ספילברג את שיר הסיום בגרסה שהופצה בישראל ובחלק ממדינות אירופה לשיר "הליכה לקיסריה" ("אלי אלי"), בביצועה של נתנאלה.
על גבי עטיפת האלבום כתב ספילברג מספר מילות הערכה לעבודתו של ויליאמס לסרט זה: "הפתרון שמצא ויליאמס (לפסקול) הוא עדין ופשוט. רוב הסרטים, עליהם עבדנו יחד, דרשו מאיתנו שיתוף פעולה מלא. עובדה זו התקיימה בסרטים כדוגמת "אינדיאנה ג'ונס" או "מלתעות". כל אחד מאיתנו נדרש להתנתק מסגנונו האישי ולהתחיל מחדש. זהו בהחלט אלבום המיועד להאזנה בעיניים עצומות ובלב פתוח".
הכנסות

הסרט הכניס 96.1 מיליון דולר (203 מיליון דולר ב-2023 דולר). בארצות הברית ובקנדה ומעל ל-321.2 מיליון דולר ברחבי העולם. בגרמניה, הסרט נצפה על ידי למעלה מ-100,000 אנשים בשבוע הראשון שלו בלבד מ-48 מסכי קולנוע, ובסופו של דבר הוקרן ב-500 בתי קולנוע (כולל 80 בתשלום על ידי הרשויות העירוניות), עם סך של שישה מיליון קבלה, ורווח של 38 מיליון דולר. ההקרנות ליום השנה ה-25 של הסרט גרפו 551,000 דולר ב-1,029 בתי קולנוע.
סך ההכנסות בישראל הם 2,159,482 דולר (נכון ל-2023).
פרסים

"רשימת שינדלר" היה מועמד לשנים עשר פרסים בטקס פרסי אוסקר ה-66. הוא זכה בשבע קטגוריות: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, הפסקול המקורי הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, הצילום הטוב ביותר ועיצוב ההפקה הטוב ביותר.
ליאם ניסן היה מועמד לשחקן הטוב ביותר, רייף פיינס היה מועמד לשחקן המשנה הטוב ביותר, והסרט היה מועמד לפרסים על הסאונד הטוב ביותר, עיצוב התלבושות הטוב ביותר והאיפור הטוב ביותר.
ספילברג זכה בפרס גילדת הבמאים של אמריקה לבימוי מצטיין - סרט עלילתי על עבודתו, וחלק את פרס גילדת המפיקים של אמריקה לסרט הקולנוע הטוב ביותר עם המפיקים השותפים ברנקו לוסטיג וג'רלד ר. מולן. סטיבן זאיליאן זכה בפרס גילדת הסופרים של אמריקה לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט זכה גם ב"מועצה הלאומית לביקורת" בתואר "הסרט הטוב ביותר", יחד עם איגוד המבקרים האמריקני לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר, לשחקן המשנה הטוב ביותר ולצילום הטוב ביותר.
פרסים מחוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק ניתנו עבור הסרט הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר והצלם הטוב ביותר. איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס העניק את הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר (קשור לסרט הפסנתר), ועיצוב ההפקה הטוב ביותר.
הסרט זכה גם בעוד מספר רב של פרסים ומועמדויות ברחבי העולם.
מחלוקות

במלזיה, הסרט נאסר בתחילה. מועצת צנזורת הסרטים של מלזיה כתבה למפיץ הסרט, ואמרה:
הסיפור משקף את הפריבילגיה והמעלות של גזע מסוים בלבד... מטרת הסרט היא לחשוף את האכזריות והאכזריות של החיילים הנאצים כלפי היהודים. נראה שהאיור הוא תעמולה במטרה לבקש אהדה וגם להכתים את הגזע האחר.
ראש ממשלת מלזיה מהאטיר מוחמד, אמר שלמלזים "יש זכות לאסור כל סרט". הוא המשיך ואמר, "אני לא אנטישמי... אני אנטי-ציוני והתפשטות (ו) כיבוש שטחים ערביים על ידי ציונים".
הסרט נאסר גם באינדונזיה, שם הוועדה לסולידריות מוסלמית עולמית תיארה אותו כ"כלום מלבד תעמולה ציונית".
בפיליפינים, הצנזורית הראשית הנרייטה מנדז הורתה לחתוך שלוש סצנות המתארות יחסי מין ועירום נשי לפני שניתן היה להקרין את הסרט בבתי הקולנוע. ספילברג סירב, ומשך את הסרט מהקרנה בבתי קולנוע פיליפינים, מה שגרם לסנאט לדרוש את ביטול מועצת הצנזורה. הנשיא פידל ראמוס החמישי עצמו התערב וקבע שניתן להקרין את הסרט ללא צנזורה לכל מי שמעל גיל 15.
לפי הקולנוען הסלובקי Juraj Herz, הסצנה שבה קבוצת נשים מתבלבלת בין מקלחת ממשית לתא גזים לקוחה ישירות, צילום אחר צילום, מתוך סרטו Zastihla mě noc (הלילה עוקף אותי, 1986). הרץ רצה לתבוע את הסרט, אך לא הצליח לממן את התיק.
השיר "ירושלים של זהב" מופיע בפסקול הסרט ומתנגן לקראת סוף הסרט. בעקבות ביקורת על זיהויו של השיר בחברה הישראלית עם מלחמת ששת הימים (ולא עם השואה), הוקלט השיר הליכה לקיסריה בביצוע נתנאלה ובו נעשה שימוש בהקרנות הסרט בבתי הקולנוע בישראל במקום "ירושלים של זהב".
עבור תוכנית הטלוויזיה האמריקאית של 1997, הסרט שודר כמעט ללא עריכה. השידור היה הראשון שקיבל דירוג TV-M (כיום TV-MA, פירושו אזהרה על ייתכנות דיאלוג מיני או רמיזות) תחת הנחיות להורים בטלוויזיה (אנ') שנקבעו מוקדם יותר באותה שנה. טום קובורן, אז חבר קונגרס של אוקלהומה, אמר שבשידור הסרט, NBC הביאה את הטלוויזיה "לשפל של כל הזמנים, עם עירום חזותי מלא, אלימות וניבול פה". אך לאחר שספג אש מצד הרפובליקנים והדמוקרטים כאחד, קובורן התנצל ואמר, "כוונותיי היו טובות, אבל ברור שעשיתי טעות בשיפוט באופן שבו הלכתי ואמרתי את מה שרציתי לומר". הוא הבהיר את דעתו וקבע כי הסרט היה אמור להיות משודר מאוחר יותר בלילה כאשר לא יהיו "מספר גדול של ילדים שצופים ללא השגחת הורים".
מחלוקת התעוררה בגרמניה בעקבות הקרנת הבכורה של הסרט בטלוויזיה ב-ProSieben. הפגנות בקרב הקהילה היהודית התפתחו כאשר התחנה התכוונה לשדר אותה בטלוויזיה עם שתי הפסקות פרסומות של 3-4 דקות כל אחת. איגנץ בוביס, ראש המועצה המרכזית של היהודים בגרמניה, אמר: "זה בעייתי להפריע לסרט כזה בפרסומות". יז'י קאנאל, יו"ר הקהילה היהודית בברלין, הוסיף "ברור שלסרט יכולה להיות השפעה גדולה יותר [על החברה] כאשר הוא משודר ללא הפרעה מפרסומות. התחנה צריכה לעשות הכל כדי לשדר את הסרט ללא הפרעה". כפשרה, השידור כלל הפסקה אחת המורכבת מעדכון חדשות קצר ממוסגר בפרסומות. כמו כן, נאלצה פרוסייבן לשדר שני סרטים תיעודיים נלווים לסרט, המציגים את "חיי היומיום של היהודים בחברון ובניו יורק" לפני השידור ו"ניצולי השואה" לאחר מכן.
השפעת הסרט ומורשתו

הסרט רשימת שינדלר הופיע במספר רשימות "המיטב של", כולל "מאה הסרטים המובילים של מגזין TIME" כפי שנבחרו על ידי המבקרים ריצ'רד קורליס וריצ'רד שיקל, "סקר 100 הסרטים הגדולים של מגזין Time Out" שנערך ב-1995, וסקר של לאונרד מלטין. "100 סרטי המאה שחובה לראות". הוותיקן כלל את רשימת שינדלר ברשימת 45 הסרטים החשובים שלו - הערך האחרון שיצא לרשימה. סקר של ערוץ 4 מיקם את רשימת שינדלר כסרט התשיעי בגודלו בכל הזמנים, והוא דורג במקום הרביעי בסקר סרטי המלחמה שלהם ב-2005. הסרט נבחר ל"סרט הטוב ביותר של 1993" על ידי מבקרים כמו ג'יימס בררדינלי, רוג'ר אברט, וג'ין סיסקל. בהתחשב בסרט "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית", ספריית הקונגרס בחרה בו בשנת 2004, לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין בפברואר 2023, בו שפילברג קיבל פרס דוב הזהב של כבוד.
בעקבות ההצלחה הרבה של הסרט, הצליח סטיבן ספילברג לעורר עניין בשואת יהודי אירופה בחוגים שלא ידעו אודותיה או לא התעניינו בה. נוסף על כך, פועלו של שינדלר הצליח לעורר תהודה רבה ולהכרה בו על ידי הציבור בעולם כולו.
בעקבות הסרט הקים ספילברג במימונו את "הקרן לתיעוד ההיסטוריה החזותית של ניצולי השואה" (שנקראה לאחר מכן "קרן שואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה - המכון להיסטוריה חזותית וחינוך"), אשר עוסקת בתיעוד עדויות מצולמות של ניצולי השואה ברחבי העולם. ספילברג השתמש בהכנסות מהסרט כדי לממן כמה סרטים דוקומנטריים קשורים, כולל נזכרים באנה פרנק (1995), הילדים האבודים של ברלין (1996), והימים האחרונים (1998). גם כיום הוא ממשיך לממן את הקרן.
מוניקה הרטוויג, בתו של אמון גת סיפרה שקיבלה התמוטטות עצבים בעקבות הצפייה בסרט, תקופה לאחר מכן התקיים מפגש בינה לבין ניצולי השואה בבית מלון בהמבורג שבגרמניה.
בשל העניין המוגבר בקרקוב שנוצר בעקבות הסרט, עריית קרקוב קנתה את מפעל האמייל של אוסקר שינדלר בשנת 2007 כדי ליצור תערוכה קבועה על הכיבוש הגרמני של העיר מ-1939 עד 1945. המוזיאון נפתח ביוני 2010.
לקריאה נוספת

שלמה זנד. הקולנוע כהיסטוריה: לדמיין ולביים את המאה העשרים. תל אביב, עם עובד, 2002. עמ' 254–257, 258.
תורה מגנא ומצלא

תּוֹרָה מַגְּנָא וּמַצְּלָא הוא מושג תלמודי המציין את השמירה שמעניקה התורה לאדם העוסק בה. ישנה מחלוקת מהו אופי השמירה והיקפה.
מקור המושג

מקור המושג בתלמוד הבבלי במסכת סוטה:
א"ר יוסף: מצוה - בעידנא דעסיק בה מגנא ומצלא, בעידנא דלא עסיק בה אגוני מגנא אצולי לא מצלא. תורה - בין בעידנא דעסיק בה, ובין בעידנא דלא עסיק בה מגנא ומצלא.
התלמוד מקשה מדואג ואחיתופל שהתורה לא הגינה עליהם, ומכח זה התלמוד מסיק:
אלא אמר רבא: תורה - בעידנא דעסיק בה מגנא ומצלא, בעידנא דלא עסיק בה אגוני מגנא אצולי לא מצלא. מצוה - בין בעידנא דעסיק בה בין בעידנא דלא עסיק בה אגוני מגנא אצולי לא מצלא.
רב יוסף ורבא נחלקו בתנאים הנדרשים לשמירה. לדעת כולם העיסוק בתורה שומר יותר מעיסוק במצווה, עם זאת, הם נחלקים מהי השמירה היתרה שמוסיף העיסוק בתורה.
לדעת רב יוסף, בעוד שבמצווה קיימת חלוקה בין מתי שהאדם עוסק בה שאז היא "מגינה" ו"מצילה" אותו לבין מתי שאינו עוסק בה שאז היא רק "מגינה עליו", הרי שבעיסוק בתורה בין בזמן שהאדם עוסק בה ובין שאינו עוסק בה היא גם "מגינה" וגם "מצילה" אותו. לעומתו, דעת רבא, שמצווה תמיד רק "מגינה", בעוד שבתורה ישנה חלוקה בין הזמן שעוסקים בה שאז היא "מגינה" ו"מצילה" לבין זמן שלא עוסקים בה שאז היא רק "מגינה".
רש"י מסביר ש"הגנה" היא בפן הגשמי דהיינו שמירה מייסורים, בעוד ש"הצלה" היא במובן הרוחני שהיצר לא יכשיל את האדם לעבירה.
המהרש"א מדגיש שההגנה שהתורה נותנת היא רק מייסורים ולא ממיתה, ולכן דואג ואחיתופל מתו קודם זמנם. עם זאת, הגאון מווילנה מסביר שבקושיית הגמרא מדואג ואחיתופל שהתורה לא הגינה עליהם הכוונה להצלה מן החטא, ולפי זה ניתן לומר שהגנה גשמית אכן הייתה עליהם.
האור החיים כתב שלמסקנה אין הכרח כרבא מכח הקושיה מדואג ואחיתופל, משום שהגמרא במסכת חגיגה מסיקה שתורתם הייתה שלא לשמה או שהיו בעלי עבירות קודם שעסקו בתורה, ומשום כך היא לא הגינה עליהם. החיד"א כתב שדואג ואחיתופל היו קולטים מהאוויר חידושי תורה של אחרים וזה לא מגן או שתורה מגינה רק ממעשה עבירה ולא ממחשבת עבירה ומחשבת עבודה זרה כמעשה, כי אחרת קשה מירבעם בן נבט שמבואר שאין בתורתו כל דופי ועם זאת הוא חטא.
לקריאה נוספת

נריה גוטל, הסתכנות בעבור "תלמוד תורה דרבים" - תורה מגנא ומצלא, ממשפטי המלוכה - אחריות לאומית כשיקול פסיקה, ניצן: מרכז תורה ומדינה, שיחת דקלים, תשפ"א, עמ' 126, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הערות שוליים

↑  כמבואר בתלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ס"ט, עמוד ב'
↑  ביאור הגאון מווילנה לספר משלי פרק לא פסוק יב
↑  כדבריו מובא בספר הערות רבינו הגרי"ש אלישיב למסכת סוטה בשם התוספות שאנץ
↑  כך מבואר לגבי דואג גם בתלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ק"ו, עמוד ב'
↑  לפירוש בעלי התוספות שם
↑  תלמוד בבלי, מסכת חגיגה, דף ט"ו, עמוד ב'
↑  אור החיים על במדבר פרק יג פסוק כו
↑  פתח עינים על מסכת סנהדרין דף קב עמוד א
הפורוורד

| --- | --- |


 סוגה:  עיתונים יהודיים 
 מייסד:  לואיס מילר, אברהם קאהאן 
 תאריכי הופעה:  22 באפריל 1897 – הווה (127 שנים) 
 שפה:  אנגלית, יידיש 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ISSN:  0746-7869
 yiddish.forward.com
 
מחלקי עיתונים צעירים ממתינים ל"פארווערטס" על מדרגות בניין ההוצאה לאור, 1913
שער מהדורת הפארווערטס מיום 1 בנובמבר 1936: פועל מניח את ידו על כתפו של פרנקלין דלאנו רוזוולט; הכיתוב באנגלית וביידיש קורא לתמוך ב"רוזוולט – בחירת הפועלים"
פורוורד (באנגלית: The Forward או Forverts; ביידיש: פֿאָרװערטס; נהגה: "פוֹרוֶורְטְס"; תרגום מילולי מיידיש: 'קדימה') הוא עיתון יהודי-אמריקני היוצא לאור בניו יורק באנגלית וביידיש.
עורכו הבולט של העיתון, במשך 43 שנים, היה אברהם (אייב) קאהאן. עורך העיתון מאז שנת 2000 הוא ג'יי ג'יי גולדברג. עורכת המהדורה ביידיש היא רחל שכטר. החל מ-2008 יוצא העיתון לאור בפורמט של עיתון חדשות במהדורות נפרדות ביידיש ובאנגלית, שכל אחת מהן מהווה יחידה עצמאית.
היסטוריה > בעת המודרנית

עם דעיכת השפעתה של המפלגה הסוציאליסטית האמריקנית בפוליטיקה האמריקנית בכללותה ובקרב הקהילה היהודית בפרט, הצטרף העיתון למיינסטרים הליברלי, אך בד בבד שמר על אוריינטציה סוציאל-דמוקרטית. כיום מחזיקה הגרסה האנגלית בקרב הקהילה היהודית בעמדה המתירה ביקורת על המדיניות הליברלית.
המהדורה היידית רשמה לאחרונה עלייה קלה בתפוצה, מאחר שקורסים ביידיש נעשו פופולריים יותר בקרב סטודנטים באוניברסיטאות, והתייצבה סביב 5,500 גיליונות. העורך הנוכחי של המהדורה היידית, בוריס סנדלר, נמנה עם כותבי היידיש החילונים הבולטים בני-זמננו.
במשך שנים אחדות הוציא העיתון מהדורה בשפה הרוסית. מהדורה זו הפכה לבסוף לישות נפרדת לחלוטין, הנמצאת בבעלות הארגון "יהודים רוסים-אמריקאיים למען ישראל" (Russian American Jews for Israel, ‏RAJI). בניגוד לגרסה האנגלית, עורכי המהדורה הרוסית וקוראיה היו קשובים יותר לקולות מן הצד הימני של המפה הפוליטית; במרץ 2007 שינה העיתון את שמו ל"פוֹרוּם".
בתקופה מסוימת בשנות ה-90 הגיחו שמרנים לחזית המהדורה האנגלית של העיתון, אך הניתוק מהמסורת לא האריך ימים. מספר שמרנים שפוטרו מהעיתון סייעו מאוחר יותר לייסד את ה"ניו יורק סאן". משנת 2009 משמשת ג'יין אייזנר כעורכת העיתון.
Forward 50

Forward 50 היא רשימה של חמישים יהודים אמריקאים בעלי השפעה משמעותית על הסיפור היהודי בשנה החולפת. הרשימה מתפרסמת מדי שנה מטעם המערכת של העיתון מאז שנת 1994. הרשימה הייתה יוזמה של סת' ליפסקי, העורך המייסד של פורוורד באנגלית.
על פי אתר האינטרנט של העיתון, הרשימה לא מהווה מחקר מדעי, אלא דעתם של חברי הצוות, בסיוע הצעות מהקוראים. בדירוג מחולקים הנבחרים לקטגוריות שונות (אשר עשויות להשתנות משנה לשנה). בין הקטגוריות: פוליטיקה, אקטיביזם, דת, קהילה, תרבות, פילנתרופיה, שערוריות, ספורט.
הרשימה כוללת גם את אותם יהודים שההשפעה שלהם בשנה האחרונה הייתה נזק דרמטי.
בניין עיתון "פארווערטס"

בשיא הפופולריות שלו הקים העיתון "פארווערטס" בניין משרדים בן עשר קומות, השוכן במרכז מנהטן (במזרח ברודוויי 175, בלואר איסט סייד). חברים ב'איגוד הפארווערטס' הביעו התנגדות למיזם, בטענה שבניין צנוע בן 3 קומות יספק את צרכיו של העיתון, אך העורך אברהם קאהאן ראה את הדברים אחרת. 10 קומות לא היו לצרכים פונקציונליים בלבד, אלא מסר בפני עצמו: ה'פארווערטס' כאן, וכאן יישאר. הבניין תוכנן בידי האדריכל ג'ורג' בוהם (Boehm), ובנייתו הושלמה ב-1912. בחזית הבניין מגולפים תבליטי דיוקנותיהם של קרל מרקס ושל פרידריך אנגלס, וכן דיוקנאותיהם של פרדיננד לסל, מייסד המפלגה הסוציאליסטית הגרמנית הראשונה (איגוד הפועלים הגרמניים הכללי, ADAV) ושל אוגוסט בבל, ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית ויושב הראש שלה בעת שהוקם הבניין.
ב-1974 פינה העיתון את הבניין, ועבר לשכון במשרדי חוג הפועלים.
במפץ הנדל"ן בשנות ה-90 הוסב הבניין לבניין מגורים.
דפוס העיתון

לעיתון היה בית דפוס משלו. ב-1918 רכש בית הדפוס את מכונת הלינוטייפ הראשונה שלו, עם גופנים בעברית להדפסת יידיש. בבניין בברודוויי 175, שכן הדפוס במרתף, וחדר הסדר היה בקומה העשירית, העליונה. בשיא תפארתו היו בסדר של הפורוורד 18 מכונות סדר מסוג "לינוטייפ", והסדרים, המאוגדים באיגוד המקצועי של סדרי דפוס ביידיש, שהוא סניף של איגוד המקצועי של סדרי דפוס בארצות הברית (International Typographical Union(אנ')), נהנו ממעמד מיוחד בעיתון הסוציאליסטי ואף שימשו עורכים לעת מצוא.
איגוד עובדי הדפוס של הפורוורד תרם ב-1929 לדבר, עיתון ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, את מכונת הלינוטייפ הראשונה, תרומה ששיפרה משמעותית את איכות העיתון ותפוצתו.
ב-1974, במעבר מברודוויי 175 למרתף חוג הפועלים, ויתר העיתון על הדפוס, אבל העביר את המסדרה: מ-18 מכונות הלינוטייפ עברו 8 או 9 (אחת מהן הייתה המכונה הראשונה שנרכשה ב-1918. מכונה זו מוצגת היום במרכז לספרי יידיש, באמהרסט, מסצ'וסטס). אחרי הסידור והדפסת ההגהות, היו אלו מצולמות ונשלחות לדפוס אופטי. ב-1983, המהדורה היומית פסקה, והעיתון החל להופיע כשבועון, עם מוסף נפרד באנגלית. העיתון המשיך בדרך זו עד 1991, אז עבר להוצאה לאור שולחנית, כשבדרך, המהדורה היידית מקטינה את תדירותה לדו-שבועית, ומצטמצמת בהיקפה ובמספר המנויים. הגרסה האנגלית, לעומתה, ידעה עליות ומורדות,
המהדורה המודפסת היומית למעשה פסקה, והעיתון עבר להיות מודפס כשבועון, עם מהדורה מעודכנת יומית באתר האינטרנט שלו בלבד. המוסף באנגלית, שהחל להופיע ב-1962 כדף נוסף, בתחילה כדי ליצור קשר עם ילדי הקוראים, הפך למעשה לחלק העיקרי בעיתון, וב-1990 הפך לגוף עצמאי למעשה. כיום, רק הגרסה האלקטרונית קיימת, או ליתר דיוק, שתיים: הפורוורד באנגלית, והפורוורטס היידי.
לקריאה נוספת

אודי מנור, עיתון למען האנושות – הפארווערטס: מהגרים, סוציאליזם ופוליטיקה יהודית בניו יורק 1890–1917, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.