יחסי אלג'יריה–צרפת
אלג'יריה הצרפתית > דת

לאימפריאליזם נלווה גם מניע דתי. לאלג'יריה יצאו מיסיונרים אירופאים רבים אשר ביקשו להטביל לנצרות את יושביה, בעיקר את עובדי האלילים. בנוסף, בתקופת השלטון הצרפתי שימשה הנצרות ככלי להתבוללות. חלק מהמיסיונרים יצאו ביוזמתם והאחרים יצאו בשליחות המדינה. אמנם הנצרות נכנסה לראשונה לאלג'יריה עוד בימי האימפריה הרומית, אך היא התבססה מחדש עם בוא הצרפתים והקמת הדיוקסיה של אלג'יר ב-1838. כמו לעמים רבים בצפון אפריקה, לתושביה הברברים של אלג'יריה הייתה היסטוריה נוצרית טרם הכיבוש הערבי. האסלאם הגיע לאלג'יריה רק עם התרחבות האימפריה המוסלמית בתקופת בית אומיה, ומשכך מפקדים בצבא הצרפתי סברו כי ניתן יהיה להשיב את הברברים "לדתם הקודמת" - הנצרות. כמו כן, הצרפתים סברו שיש להמיר את דתם של בני האוכלוסייה המוסלמית לנצרות כחלק מתהליך המודרניזציה, והם פעלו בדרכים שונות כדי ליישם מטרה זו. כך למשל התקיימה אפליה מעמדית על רקע דתי. חוקים נקבעו כדי לבסס את זכויות האלג'יראים על זהותם הדתית. צו כרמייה משנת 1870 היווה דוגמה לכך, שכן הוא נתן אזרחות מלאה לתושבי אלג'יריה בתנאי שהיו נוצרים או יהודים. רוב תושבי אלג'יריה, אשר היו מוסלמים, לא זכו למעמד זה. למרות זאת, מעטים המוסלמים באלג'יריה אשר המירו את דתם בעקבות צו כרמייה. עם התרחבות האוכלוסייה הנוצרית השתנתה החלוקה המנהלתית במדינה והיא חולקה לארכידיוקסיה של אלג'יר או לאחת משלוש הדיוקסיות האחרות: הדיוקסיה של לאגוואט, הדיוקסיה של אוראן או הדיוקסיה של קונסטנטין. בשיאה, הקהילה הנוצרית באלג'יריה מנתה כמיליון תושבים, רובם קתולים. אף על פי שהנוצרים הם מיעוט דתי באלג'יריה, כנסיות שנבנו במהלך השלטון צרפתי עומדות על תילן עד היום.
מתחילת הכיבוש הצרפתי המוסלמים באלג'יריה נתנו ללחימה נופך דתי. המנהיג המורד המרכזי, האמיר עבד אל קאדר, היה מוסלמי אדוק ביותר. הוא בא ממשפחה דתית מיוחסת וקיבל ייעוץ רוחני ופתוות מהעלמאא׳ של פס. כמו כן, הוא החשיב את הלחימה בצרפת כמלחמת מצווה וניהל אותה בהתאם לחוקי השריעה. בהתאם לכך, הקפיד שגם ההסכמים עליהם חתם מול הצרפתים יעמדו בעקרונות האסלאם. הצרפתים לא קיבלו את התנהלות המשפטית בתחומי המעמד האישי של יושבי אלג'יריה המוסלמים. ההלכות הדתיות-מוסלמיות עמדו בסתירה לרוח המהפכה הצרפתית ובהתאם לכך לחוקי צרפת, אשר מחייבים את כל אזרחיה. כמו כן, עם התרחבות הכיבוש הצרפתי, נסגרו האגודות המוסלמיות.
אף על פי שנפוליאון השלישי אפשר בשנת 1865 לתושבי אלג'יריה המוסלמים לקבל אזרחות צרפתית, על המבקשים היה לקבל את מלוא הסמכות המשפטית הצרפתית, לרבות חוקים המשפיעים על נישואין ועל ירושה, ובכך לדחות את סמכות בתי הדין הדתיים. למעשה, פירוש הדבר שמוסלמי שהתאזרח נאלץ לוותר על כמה מערכי הדת שלו כדי להפוך לאזרח צרפתי. מצב זה עורר תרעומת מצד המוסלמים, שהרי הדרך היחידה שלהם לקבל שוויון פוליטי נתפסה ככפירה באסלאם. למרות יתרונותיה הרבים, רוב מוחלט מקרב המוסלמים ויתר על האזרחות הצרפתית, ובחר לשמור על התרבות המקומית. בהתאם לכך, עד שנת 1871 פחות ממאתיים מוסלמים ביקשו אזרחות צרפתית. אמנם הרפובליקה השנייה אפשרה את הקמה מחדש של מוסדות המדרסה כדי להכשיר שופטים אסלאמים, אך ניתנה להם סמכות לדון בדיני אישות בלבד. מצב זה הוביל לאי שוויון מעמדי ומשפטי, בו תושבי אלג'יריה משוללי זכויות ובתי הדין שלהם מוגבלים בסמכותם. בתוך כך, הצרפתים החלו לפגוע במוסדות הדת המוסלמיים, מתוך תחושת עליונות תרבותית על תושבי אלג'יריה המוסלמים.
הצרפתים פגעו גם במנהיגים הדתיים המקומיים וצמצמו את סמכויותיהם ואת סמכויות בתי הדין השרעיים. עשרות מסגדים נסגרו על ידי שלטונות צרפת ולעיתים אלו אף הוסבו לכנסיות. נכסי הווקף הופקעו מידי העולמא וניהולם הועבר לפקידים צרפתים, אשר לא פעם חילקו אותם בין המתיישבים האירופאיים. פגיעת השלטון הצרפתי באסלאם הייתה אחת הסיבות להתעוררות הלאומית באלג'יריה ובדומה, גם במדינות נוספות בצפון אפריקה. הצרפתים לא כיבדו את האופן שבו הדת האופן שבו החברה באלג'יר הדגישה את מרכזיות הדת בקביעת זהותה והתנהלותה. הפגיעות במוסדות האסלאם העלו את חמתם של המוסלמים הרבה יותר מאשר הדיכוי הפוליטי והכלכלי ומוסלמים רבים הפגינו את כעסם על הסלידה שהפגינו הצרפתים כלפי דתם.
על פי החוק הצרפתי, המוסלמים לא יכלו לקיים פגישות ציבוריות, לשאת נשק או לעזוב את בתיהם או כפריהם ללא אישור. אדמת נאמנויות הצדקה האסלאמית (habus) נחשבה רכוש הממשלה והוחרם. חלק גדול מרשת בתי הספר הקוראניים המסורתיים והזאואיות - שנחשדו בחשד כמרכזי התנגדות פוטנציאליים - התמוטטו, ושיעור האוריינות נפל. עם זאת, הופעתו של החוקר הדתי והרפורמיסט עבד אל-חמיד בן-באדיס תלך לשנות את המגמות הללו. החל משנות ה-90 הוא הטיף נגד המראבים המסורתיים והכתות הקדושות, האמינו בבובות וודו, וקרא לחשיבות החינוך הערבי והאסלאמי; תלמידיו הקימו רשת ענפה של בתי ספר, ובמהרה הביאו את הכתות הקדושות לחרפה נרחבת, מה שהפך את האסלאם האלג'יראי ליותר אורתודוקסי. בעוד שבאסלאם, חברה מוסלמית הכפופה לשליטים לא מוסלמים מקובלת (ראה הקוראן), ההפליה נגד האסלאם הובילה אותה להיות מרכיב חזק בתנועת ההתנגדות לצרפתים במלחמת העצמאות באלג'יריה. לוחמי העצמאות נקראו "מג'אהדין" - אנשי הג'יהאד - ונופליו נקראים צ'והאדה, קדושים מעונים, למרות הסוציאליזם המוצהר של המהפכה; אפילו במהלך המהפכה, עשה ה-FLN מאמצים סמלי להטיל עקרונות אסלאמיים, כגון איסור על יין וזנות.
חופש הדת והפולחן הובטח כבר בהסכם הכניעה מאלג'יר. עם זאת חיי הדת של היהודים באלג'יריה הושפע רבות מהתערבות השלטון הצרפתי במדינה.
מה־16 בנובמבר 1830, היום בו מונה יעקב בכרי ל׳ראש האומה היהודית׳, החל תהליך כרסום הדרגתי במעמדה של הנהגת הקהילה ובמערכת המשפט העברי, שעל־פיו התנהלה האוטונומיה הקהילתית. במרץ 1831 צומצם חופש הפעולה של הדיינים. אלה לא הורשו למלא תפקידם. אלא אם כן הוסמכו לכך על ידי המפקד העליון של הצבא הצרפתי, שהיה רשאי לבטל את פסקיהם. ב־10 באוגוסט 1834, לאחר שהוגבלה האוטונומיה השיפוטית של הרבנים לענייני אישות בלבד, שונה הארגון של מערכת השיפוט מן היסוד: המפקד העליון הוסמך להקים, במידת הצורך, בתי דין רבניים בהרכב של דיין אחד או שלושה. הללו הורשו לעסוק אך ורק בענייני נישואין וגיטין וכן באותן עבירות על מצוות הדת שלא טופלו בחוק הצרפתי. בפברואר 1841 הוצא צו חדש, שביטל למעשה את מערכת בתי־הדין הרבניים. על היהודים חל במלואו החוק האזרחי הצרפתי. בנושאים הנוגעים לענייני אישות ודת, התבקשו הרבנים לצרף את חוות־דעתם בכתב, אך הערכאות הצרפתיות היו רשאיות להחליט אם להתייחס לתוכנן אם לאו. מה שמצטייר בעינינו כפגיעה באושיות החברה היהודית, נחשב אז על ידי הצרפתים כיוזמה שבאה לקדם את הקהילה לקראת ״שיקומה״ ושילובה בתוך החברה הצרפתית: שכן הם נמנעו מכל צעד דומה כלפי הערבים, ששמרו על מוסדותיהם ועל חוקיהם הדתיים.
כבר בתחילת הקולוניאליזם הצרפתי על אדמת אלג'יריה, צרפת הנהיגה רפורמות בקהילה היהודית. השינויים שערך הממסד הצרפתי פגעו במוסדות המסורתיים כמו ראשי הקהילה ובתי הדין הרבניים. במקום זאת, היהודים הוכפפו לחוק ולשלטון הצרפתי. בשנת 1858 החל קמפיין לאזרוח יהודי אלג'יריה בנימוק שהיהודים מהווים גורם נאמן לצרפת. כשביקר נפוליאון השלישי באלג'יריה בשנת 1860, הוא קיבל עצומה של 10 אלף יהודים המבקשים אזרחות צרפתית. ואכן בשנת 1870 המדינאי היהודי-הצרפתי אדולף כרמיה פרסם את פקודת כרמיה שאזרחה את יהודי אלג'יריה. מבחינה חברתית השוואת מעמדם של היהודים למעמד הצרפתים סייע בהתפתחות הקהילה. המעמד החדש החליף את מעמד הד'ימיף כלומר בני חסות החייבים במס גולגולת, מגבלות בלבוש ובנשיאת נשק. עם זאת, הללו סבלו מאנטישמיות הן מצד הצרפתים והן מצד המוסלמים. יהודי אלג'יריה נותרו בין הפטיש לסדן. מחד הם כבר אינם דומים לתושבים הערבים, מאידך בעיני אירופאים רבים הם לא נחשבו צרפתים באמת.