stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סאטושי נאקאמוטו
פיתוח הביטקוין

באוקטובר 2008, פרסם נאקמוטו את המסמך שמתאר את מטבע הביטקוין המבוזר, ברשימת תפוצה בנושא קריפטוגרפיה.
בינואר 2009 שחרר נאקמוטו את תוכנת הביטקוין הראשונה, שהריצה את הרשת. נאקאמוטו פרסם את גרסה 0.1 של תוכנת הביטקוין באתר סורספורג' ב־8 בינואר 2009. במייל שנשלח על ידיו, הוא טען שהחל לעבוד על הקוד בשנת 2007.
נאקאמוטו יצר אתר בדומיין bitcoin.org והמשיך לשתף פעולה עם מפתחים אחרים עד אמצע 2010.
בסביבות הזמן הזה, הוא העניק את השליטה על קוד המקור של קליינט ה־bitcoin core לגווין אנדרסן, שהעביר מספר נוסף של דומיינים לחברים בולטים בקהילת הביטקוין, ולאחר מכן הפסיק את מעורבותו בפרויקט.
עד זמן קצר לפני הפסקת מעורבותו והיעלמותו מהרשת, נאקאמוטו הוסיף שינויים בקוד המקור של ה־bitcoin core בעצמו בלבד.
נאקאמוטו השאיר טקסט בבלוק הראשון שנכרה כעדות לכך שבלוק זה לא נכרה מוקדם יותר מתאריך הטקסט. הטקסט הוא: "The Times 3 January 2009 Chancellor on brink of second bailout for banks". הטקסט מתייחס לכותרת עיתון "הטיימס" מ־3 בינואר 2009. לבלוק הראשון יש חתימת זמן של 3 בינואר 2009, 18:15:05 לפי שעון גריניץ'.
עיון בהיסטוריית הבלוקצ'יין מאפשרת להעריך שלנאקאמוטו יש כמיליון מטבעות ביטקוין בכתובות שונות. נכון ל־20 בפברואר 2025, סכום זה שווה קרוב ל־100 מיליארד דולר, מה שהופך את נאקאמוטו לאדם במקום ה־13 מבחינת עושר בכדור הארץ.
זהות

נאקאמוטו לא הסגיר מידע כלשהו על זהותו כשדיבר בפורומים על עניינים טכניים שקשורים לביטקוין.
הוא העניק פרשנות מסוימת לבנקאות ולבנקאות ברזרבה חלקית. בחשבון ה־P2P foundation שלו, הוא תיאר את עצמו כזכר בן 37 שגר ביפן, אבל יש הטוענים שלא סביר שהוא מתגורר ביפן עקב האנגלית הרהוטה שלו, וכיוון שבקליינט הביטקוין שיצר לא נכללה השפה היפנית.
שימוש מקרי באנגלית בריטית על ידי נאקאמוטו (כמו הביטוי: "bloody hard") הוביל למסקנה כי ייתכן שמוצאו הוא מחבר העמים הבריטי.
סטפן תומאס, מתכנת שווייצרי ופעיל בקהילת הביטקוין, בנה גרף של חתימות הזמן של הפוסטים של נאקאמוטו (מעל 500). הגרף הראה בצורה מובהקת שכמעט ולא פורסמו פוסטים בין 5 בבוקר לבין 11 בצהריים לפי שעון גריניץ'.
תבנית זו חזרה על עצמה גם בימי שבת וראשון, כך שסביר להניח שנאקאמוטו ישן באותו הזמן. בהנחה שנאקאמוטו הוא אכן אדם יחיד בעל הרגלי שינה נורמליים, זה מצביע על כך שהוא התגורר באזור שמשתמש בזמן של UTC-05:00 או UTC-06:00. אזורים אלה כוללים את החלקים של צפון אמריקה שנמצאים בין אזור הזמן המזרחי ואזור הזמן התיכון, ובנוסף את הקאריביים, את מרכז אמריקה ואת דרום אמריקה.
הערות שוליים

↑  נאקאמוטו, סאטושי, Bitcoin: A Peer-to-Peer Electronic Cash System, ‏24 במאי 2009. אוחזר ב־5 במרץ 2014
↑  סאטושי נאקאמוטו (17 בנובמבר 2008), Re: Bitcoin P2P e-cash paper 2008-11-17 16:33:04 UTC, Satoshi Nakamoto Institute, ‏אוחזר ב־4 בדצמבר 2016
↑  בוסקר, ביאנקה, Gavin Andresen, Bitcoin Architect: Meet The Man Bringing You Bitcoin (And Getting Paid In It), HuffPostTech
↑  Bitcoin Genesis Block Newspaper - The Times 03 Jan 2009, Genesis Block Newspaper - Copies of The Times Jan 3 2009 (באנגלית)
↑  joon lan woog, Bitcoin’s mysterious inventor is now one of the world’s 50 richest people, qz.com, ‏17/12/2017
↑  Satoshi Nakamoto's Page, P2P Foundation, ‏אוחזר ב־2 במאי 2016
1 2 3  BENJAMIN WALLACE., The Rise and Fall of Bitcoin, https://www.wired.com/2011/11/mf_bitcoin/all/, ‏23 בנובמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1459181432172  GND: 121911801X  ISNI: 0000 0004 8602 095X  LCCN: nb2018014025  NKC: vse2015890534  SUDOC: 241597455  S2AuthorId: 2120466245  VIAF: 12149365879685600396   WorldCat (עם VIAF): 12149365879685600396
דריק ויליאמס

| --- | --- |

ויליאמס במדי פנרבחצ'ה בשנת 2019
 לידה:  25 במאי 1991 (בן 33) לה מיראדה, קליפורניה, ארצות הברית
 עמדה:  פאוור פורוורד
 גובה:  2.03 מטר
 מכללה:  אריזונה
 דראפט:  בחירה מספר 2, 2011 מינסוטה טימברוולבס
 קבוצות כשחקן
 2011–2013   2013–2015   2015–2016   2016–2017   2017   2017–2018   2018   2018–2019   2019–2020   2020–2021   2021–2022   2023-2022:  מינסוטה טימברוולבס   סקרמנטו קינגס   ניו יורק ניקס   מיאמי היט   קליבלנד קאבלירס   טיינג'ין גולד ליונס   לוס אנג'לס לייקרס   באיירן מינכן   פנרבחצ'ה   ולנסיה   מכבי תל אביב   פנאתינייקוס
 הישגים כשחקן
 חמישיית הרוקיז השנייה   אליפות גרמניה (2019)
דריק לרון ויליאמס (באנגלית: Derrick LeRon Williams; נולד ב-25 במאי 1991) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בגואינבו מטס מליגת העל הפורטוריקנית. הוא נבחר בדראפט ה-NBA בשנת 2011 במקום השני על ידי מינסוטה טימברוולבס.
ראשית חייו

דריק ויליאמס נולד בלה מיראדה שבקליפורניה. הוא סיים את לימודיו ושיחק בתיכון לה מיראדה.
קריירת מכללות

ויליאמס היה אמור לשחק באוניברסיטת דרום קליפורניה אך כישרונו התגלה על ידי המאמן של אוניברסיטת אריזונה והוא נענה להזמנה לשחק בשורותיה.
בעונת הפרשמן של ויליאמס הוא זכה להצלחה אישית רבה ועמוסת תארים כאשר הוא מעמיד ממוצע של כ-15.7 נקודות למשחק. בעונת הסופמור במכללות הצלחתו נמשכה וממוצע הנקודות למשחק שלו עלה ל-19.5.
קריירת ה-NBA

ויליאמס נבחר בבחירה שנייה בדראפט ה-NBA בשנת 2011 על ידי מינסוטה טימברוולבס.
בשבוע האול סטאר ניצח יחד עם קבוצת צ'אק את קבוצת שאק במשחק הריזינג סטארס. בקבוצה השנייה שיחק חברו לקבוצה הרכז ריקי רוביו. בנוסף השתתף בתחרות ההטבעות בה ניצח ג'רמי אוונס.
ב-28 בפברואר 2012, קבע שיא קריירה בנקודות כשקלע 27 בניצחון נגד הלוס אנג'לס קליפרס.
ב-17 במרץ 2013, שבר את שיאו בנקודות שהוביל את קבוצתו לניצחון נגד ניו אורלינס הורנטס עם 28 נקודות.
ב-26 בנובמבר 2013 הועבר בטרייד לסקרמנטו קינגס עבור לוק רישר מבאה א מוטה.
תארים

גביע ווינר (1): 2021/2022
סטטיסטיקות הקריירה > בעונה הסדירה של ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011/2012 | מינסוטה | 66 | 15 | 21.5 | 0.412 | 0.268 | 0.697 | 4.7 | 0.6 | 0.5 | 0.5 | 8.8 |
| 2012/2013 | מינסוטה | 78 | 56 | 24.6 | 0.430 | 0.332 | 0.706 | 5.5 | 0.6 | 0.6 | 0.5 | 12.0 |
| 2013/2014 | מינסוטה | 11 | 0 | 14.7 | 0.352 | 0.133 | 0.875 | 2.4 | 0.1 | 0.4 | 0.4 | 4.9 |
| 2013/2014 | סקרמנטו | 67 | 15 | 24.7 | 0.437 | 0.286 | 0.708 | 4.4 | 0.8 | 0.7 | 0.2 | 8.5 |
| 2014/2015 | סקרמנטו | 74 | 6 | 19.8 | 0.447 | 0.314 | 0.684 | 2.7 | 0.7 | 0.5 | 0.1 | 8.3 |
| 2015/2016 | ניו יורק | 80 | 9 | 17.9 | 0.450 | 0.293 | 0.758 | 3.7 | 0.9 | 0.4 | 0.1 | 9.3 |
| 2016/2017 | מיאמי | 25 | 11 | 15.1 | 0.394 | 0.200 | 0.620 | 2.9 | 0.6 | 0.4 | 0.2 | 5.9 |
| 2016/2017 | קליבלנד | 25 | 0 | 17.1 | 0.505 | 0.404 | 0.692 | 2.3 | 0.6 | 0.2 | 0.1 | 6.2 |
| 2017/2018 | ל.א. לייקרס | 2 | 0 | 4.5 | 0.250 | 0.000 | 0.000 | 0.5 | 0.0 | 0.0 | 0.0 | 1.0 |
| קריירה |  | 428 | 112 | 20.7 | 0.434 | 0.300 | 0.710 | 4.0 | 0.7 | 0.5 | 0.3 | 8.9 |
סטטיסטיקות הקריירה > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | קליבלנד | 8 | 0 | 4.8 | 0.533 | 0.600 | 1.000 | 0.4 | 0.5 | 0.0 | 0.1 | 2.6 |
| קריירה |  | 8 | 0 | 4.8 | 0.533 | 0.600 | 1.000 | 0.4 | 0.5 | 0.0 | 0.1 | 2.6 |
מחסום ד'אנפר

| --- | --- |

שני מבני השער. משמאל מוזיאון שחרור פריז ומימין שער הכניסה לקטקומבות של פריז
 מידע כללי
 סוג:  שער
 כתובת:  כיכר ד'אנפר-רושרו
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 בעלים:  עיריית פריז 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1786–1787
 אדריכל:  קלוד-ניקולא לדו
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית
 מידות
 קומות:  4
 
 קואורדינטות:  48°50′02″N 2°19′56″E﻿ / ﻿48.8339°N 2.3321°E﻿ / 48.8339; 2.3321
 he  (למפת פריז מוגדלת) מחסום ד'אנפר(למפת פריז רגילה) מחסום ד'אנפר
 
מחסום ד'אנפר (בצרפתית: Barrière d'Enfer, מילולית: "מחסום הגיהנום") הם זוג בניינים היסטוריים הנמצאים בכיכר ד'אנפר-רושרו (צר') ברובע הארבעה-עשר של פריז בדרום פריז ששימשו כשער ונקודת מכס בחומת פריז השישית החל מהמאה ה-18.
עם התרחבות העיר הורחבו גבולותיה ומבנים, כמו מחסום ד'אנפר, שהיו חלק מחומות שהקיפו את העיר המצומצמת, שינו את יעודם.
כיום משמש אחד הבניינים (המזרחי) כשער הכניסה לקטקומבות של פריז ואילו הבניין השני (המערבי) משמש כאכסניה למוזיאון שחרור פריז.
רקע

פריז הוקמה בתקופת האימפריה הרומית כעיר מבוצרת המוקפת חומה. לאורך השנים גדלה העיר ומדי תקופה נבנתה חומה חדשה שנתנה מענה להגנת העיר המתרחבת.
ארכאולוגים והיסטוריונים מונים שמונה חומות כאלו שנבנו לאורך ההיסטוריה וזאת על בסיס ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו ברחבי פריז וכן על בסיס מפות היסטוריות שנשמרו.
אחת מחומות אלו הייתה חומת הפרם ז'נרל או חומת המכס (צר') שנבנתה בין 1784 ל-1791. בניגוד לחומות הקדומות יותר, שנבנו להגנה על העיר, חומה זו נבנתה למימוש זיכיון פרם ז'נרל שאיפשר לבעלי הזיכיון לנתב את המגיעים לעיר ל-62 שערים בהם אולצו המגיעים לשלם מכס.
גביית מס זו גרמה למירמור בקרב תושבי העיר והיא בוטלה במהלך המהפכה הצרפתית אך הוחזרה ב-1798. החומה ושערי הגבייה בוטלו ונהרסו במסגרת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז באמצע המאה ה-19.
אחד מאותם מחסומים של החומה, שנבנו בדרום פריז, היה מחסום ד'אנפר.
שם השער

שם השער ניתן לו משמו של רחוב ד'אנפר (צר') שעבר דרכו.
ההיסטוריונים מחזיקים מספר גרסאות לגבי משמעות השם ד'אנפר d'Enfer:
השערה אחת טוענת שהשם נלקח מהכינוי "גיהנום" מאחר שאזור השער היה אזור מפוקפק בו פעלו גנבים ובתי הוללות.
אחרים מפרשים את המילה Enfer כשיבוש של המילה voie inférieure "הדרך התחתונה" וזאת מול "הדרך העליונה" שהתייחסה לרחוב סן-ז'אק (rue Saint-Jacques) שהצטלב איתו בסמוך השער.
דעה נוספת מפרשת את השם כנגזר משמו של שער נוסף בחומות פריז שנקרא "שער הברזל" (En Fer כשמשמעות המילה Fer בצרפתית זה ברזל).
מקום השער

שני המבנים של השער נמצאים בכיכר ד'אנפר-רושרו (צר') ברובע הארבעה-עשר של פריז בגדה השמאלית. בין שני המבנים עוברות שדרות אנרי רול-טנגי (צר') הקרויות על שם מנהיג המחתרת הצרפתית אנרי רול-טנגי. רחוב זה ממשיך לשדרות גנרל פיליפ לקלרק (צר') שנקראות על שם הקצין הצרפתי שפיקד על דיוויזיית השריון השנייה ושחרר את פריז.
ההיסטוריה של המבנים

שני המבנים שעמדו מצידי המחסום תוכננו ונבנו ב-1787 על ידי האדריכל הצרפתי קלוד-ניקולא לדו בסגנון נאו-קלאסי. הם עוטרו באפריזים בידי ז'אן גיום מויט (צר').
השער היה חלק מ"חומת הפרם ז'נרל" (או "חומת המכס") (צר') והנכנסים לעיר דרך השער נדרשו לשלם מכס למוכסים שעבדו במקום.
ב-1844 הוקמה "חומת טייר" שהקיפה שטח גדול יותר של פריז ובכך הפכה את חומת הפרם ז'נרל לחלק מהעיר הפנימית כך שמחסומיה (כולל מחסום ד'אנפר) לא שימשו עוד לגביית מכס.
ב-1907 הוכרזו המבנים כאתרי מורשת על ידי ארגון המונומנטים ההיסטוריים של צרפת (צר').
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה נחפרו מתחת לפריז כ-200 מקלטים תת-קרקעיים להגנה בפני התקפות אוויר. אחד מאותם מקלטים נחפר תחת המבנה המערבי של המחסום. בשלהי הכיבוש הגרמני של צרפת שימש מקלט זה כמפקדתו של אנרי רול-טנגי שהיה אחד ממנהיגי תנועת ההתנגדות הצרפתית ומוביל ההתנגדות הפעילה באוגוסט 1944 שהובילה לשחרור פריז.
ב-1953 הוגשה תוכנית להריסת שני המבנים ההיסטוריים כדי לשפר את דרכי הגישה לאוטוסטרדה חדשה שנבנתה (6A). כנגד התוכנית הוגשו התנגדויות של ארגוני שימור ומועצת העיר פריז ותוכנית ההריסה בוטלה.
עד 2017 שכנו בבניין המזרחי משרדי המפקח על המחצבות בצרפת אז פונה הבניין והפך לשער הכניסה לקטקומבות של פריז
ב-2019 הועבר מוזיאון שחרור פריז לבניין המערבי וזאת לאחר שפעל 25 שנה במבנה מעל תחנת מונפרנאס.
אזכורים באומנות

ב-1895 השלים ג'אקומו פוצ'יני את כתיבתה של האופרה לה בוהם כשבסצנה השלישית יוצאת הגיבורה את העיר דרך מחסום ד'אנפר.
גלריה

מבט נוסף על שני המבנים
רישום של השער מ-1860. ניכרת הגדר שחיברה בין הבניינים ואיפשרה לבקר את העוברים בשער
תחריט מ-1843 המראה את התנועה הערה של העגלות בכניסה לשער
תור ארוך משתרך למרגלות המבנה המזרחי המשמש שער הכניסה לקטקומבות של פריז
המבנה המערבי המאכלס את המוזיאון לשחרור פריז
ביאורים

↑  רחוב ד'אנפר לא קיים כיום לאחר שעל חלקו נסללו שדרות סן-מישל ושמו של חלק אחר שונה לרחוב ד'אנפר-רושרו (צר') (ובהמשך לשדרות ד'אנפר-רושרו (צר'))
שלמה זלמן טריר

רבי שלמה זלמן הכהן טְרִיֶר (בגרמנית: Salomon Abraham Trier; ה'תקי"ח, 1757/1758 – י"ד בחשוון ה'תר"ז, 3 בנובמבר 1846), רבה של קהילת פרנקפורט בתקופת הפילוג הקהילתי בין הרפורמים לאורתודוקסים, התפרסם בשל מלחמתו ברפורמים הראשונים שביטלו את ברית המילה. חבר הסנהדרין של פריז.
ביוגרפיה

נולד בפרנקפורט בשנת ה'תקי"ח לאביו ר' אברהם טרייר, ונשא את סארלה, בתו של גבאי הצדקה רבי שלמה שפירא כ"ץ. בכ"ה בחשוון ה'תקס"ו, עם מינויו של רבי צבי הירש הורוביץ לרבה של פרנקפורט על מקום אביו רבי פנחס הורוביץ, מונה רש"ז לאחד מששת הדיינים של קהילת יהודי פרנקפורט בבית דינו של רבי שמואל זנוויל דראך. וגם כיהן כראש ישיבה.
עם כינון הסנהדרין של פריז נשלח לפריז כאחד משני נציגי הקהילה בפרנקפורט יחד עם יצחק הילדסהיים, מרדכי ברויאר מדגיש כי רש"ז ניאות לנסוע לכינוס הסנהדרין על אף ש-250 מחברי הקהילה בפרנקפורט שלחו מכתב תודה לנפוליאון על "שהכיר בצורך לטהר את דתנו ולהסיר ממנה מנהגים פסולים שחדרו אליה" ובנאומו לפני מושב הסנהדרין הביע את נכונות קהילתו לקבל את ההחלטות.
עם פטירת רבי צבי הירש הלוי הורוויץ בעל מחנה לוי, בשנת תקע"ז (1817), נבחר רבי שלמה זלמן בשנת ה'תקע"ח לרב הקהילה, הוא שימש בתפקידו 25 שנים עד להתפטרותו, והיה הרב האחרון של הקהילה לפני הפילוג.
אף על פי שרש"ז נחשב לשמרן מאוד, בשנת 1832 הביע את הסכמתו לשינוי שפת הדרשות בבית הכנסת לשפה הגרמנית, אך הודה שאיננו מסוגל לכך בעצמו עקב גילו ולכן הזמין צעירים שיציעו את מועמדותם לתפקיד.
בשנת ה'תקצ"ג העניק הסכמה לאפרים משה פינר – מלומד יהודי מברלין, שתרגם את התלמוד לשפה הגרמנית. הסכמתו פתחה בפני פינר את הדרך לקבלת הסכמות מרבנים נוספים. לבסוף חזרו בהם אחדים מהרבנים המסכימים, ביניהם רבי משה סופר, בעקבות חשדות שהתעוררו שפינר נוטה להשכלה.
מלחמתו ברפורמה

בבחירות שנערכו בקהילה בשנת 1838 כבשו הליברלים את השלטון בקהילת פרנקפורט, ולתומכי הרפורמה ניתנה השפעה חזקה. הוקמה תנועה בשם "איחוד ידידי הרפורמה" ובשנת 1842 היא פרסמה מצע ובו התקפות על התלמוד, ברית המילה ודיני כשרות.
רש"ז פנה למועצת העיר בבקשה שלא ירשמו במרשם האוכלוסין כיהודים את אלו שנמנעו מלמול את בניהם. לצורך כך אסף מכתבים מרבנים רבים באירופה כנגד הרפורמה והדפיסם בספר שנקרא "Rabbinische Gutachten über die Beschneidung". בספר הובאו מכתבים של רבנים חשובים. בהם: רבי יעקב צבי מקלנבורג, רבי יעקב עטלינגר, רבי יצחק דב במברגר, ורבי שמשון רפאל הירש, לצד מכתבי תמיכה של אישים מראשי חכמת ישראל, כמו רבי שלמה יהודה רפפורט, יצחק נח מנהיימר, שמואל דוד לוצאטו, ויום טוב ליפמאן צונץ. הספר הודפס במהדורה מצומצמת ולא נמכר בחנויות הספרים כדי שלא ליצור את הרושם שברית המילה נתונה לוויכוח.
בתקופה זו הורע מאוד מצבם של האורתודוקסים בקהילה. בסוף שנת 1843 נבחר המטיף הרפורמי ליאופולד שטיין (אנ') למשרת סגן לרב הראשי הרב טריר. הרב טריר סירב לקיים את הבחינה שנדרשה כתנאי למינוי, ובתגובה החליטה מועצת העיר לוותר על הצורך בבחינה ולמנות את שטיין לתפקיד ללא מינוי. כמחאה התפטר רבי זלמן מתפקידו, ובמקומו מונה שטיין כרב הקהילה. בשנת 1849, לאחר פטירתו של הרב טריר, התארגנו חלק מהאורתודוקסים (שכבר אז התפללו במניינים פרטיים) והקימו קהילה נפרדת, "עדת ישורון".
הערות שוליים

↑  נולד לשמעון ב"ר מאיר טרייר כ"ץ (שהדפיס ספר "שפע טל" פפד"ם תע"ט) בשנת ת"צ~ בפרנקפורט, שימש אב"ד הקלויז בפרנקפורט. ירושתנו י"ב עמ' מט.
↑  לפי נוסח מצבתה. ולפי ממורבוך  של קהילת פפד"מ עמ' 436, מובא בירושתנו, יב, עמ' נה, היה שמה "דינה סארלכה". נפטרה בי"ח בשבט תקע"א מרדכי הורוויץ, אבני זיכרון, פרנקפורט תרס"א, עמ' 558, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  לפי נוסח מצבת אשתו, ראו ב"קישורים חיצוניים".
↑  מרדכי ברויאר, "האמנציפציה והרבנים", אסיף, ירושלים תשנ"ט, עמ' 152, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  ירושתנו י"ב עמ' נ"ה.
↑  מרדכי ברויאר, "האמנציפציה והרבנים", אסיף, ירושלים תשנ"ט, עמ' 156, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  סריקת הספר, באתר גוגל ספרים (בגרמנית).
↑  בית הספרים הלאומי, חוברת זכרון לקהילת פרנקפורט ע"נ מיין, ירושלים תשכ"ו, עמ' ל"ט, באתר אוצר החכמה.
↑  מכתבי גאוני אשכנז במלחמתם בעד קיום ברית מילה נגד מגמות הרפורמים - פרנקפורט דמיין, תר"ד, באתר בית המכירות בידספיריט.
↑  בנימין שלמה המבורגר, הישיבה הרמה בפיורדא, בני ברק תש"ע, חלק ג', עמ' 522–520, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585507805171  GND: 123347580  ISNI: 0000 0003 8551 9858  LCCN: no2010097681  NTA: 170070247  VIAF: 214627504   WorldCat (עם VIAF): 214627504
נפתלי הרץ בכרך

הרב נפתלי בן יעקב אלחנן בכרך, היה רב מקובל, יליד פרנקפורט שבגרמניה.
התפרסם בעקבות ספרו "עמק המלך" שנדפס באמסטרדם שנת ת"ח (1648). בספרו הוא מסכם ומבאר את קבלת האר"י על פי שיטת הרב ישראל סרוג.
ספריו

שבע רצון - ספר קבלי בלשון הזהר.
גן המלך - פירוש למאמרי זהר (נדפס לראשונה מכתבי יד, ההדירו והוסיפו מבוא והערות: יונתן מ' בן הראש ויהודה ליבס בהוצאת מאגנס בשנת תשפ"ג).
מעיין גנים - באור סדר התפילות.
ארבעה ראשים פירוש על פרשיות התורה בדרך פרדס"ן: פ'שט ר'מז ד'רש ס'וד נ'שמה.
אפריון שלמה פירוש על אגדות התלמוד בדרך פשט ובדרך סוד.
משנת חסידים פירוש שישה סדרי משנה על דרך הסוד.
זוהר הרקיע ביאור תרי"ג מצוות בדרך הסוד.
נופת צופים הדרכות לבא ללמוד תורת הסוד כגון: זיכוך הנשמה, תפילות בכוונה, תיקון חצות וכו'.
ברכת השם פירוש התפילות.
ספריו > עמק המלך

ספרו עמק המלך הוא סיכום של קבלת האר"י.
"עמק המלך" הוא הספר הנדפס הראשון על קבלת האר"י. הדפסתו עוררה מחלוקת רבה עם הדפסתו.
בין מבקריו היה תלמידו של ר' חיים ויטאל, ר' חיים הכהן מארם צובא, שביקר קשות את הספר וכתב: "ומי התיר לזולת להעלות אותם בדפוס להתעולל בהם ערלי לב... ומה לעשות דאתמסר עלמא לטפשאי...".

הרב משה חגיז כתב, כי שם הספר ראוי להקרא "עמק הבכא" ולא "עמק המלך".
לדעת החוקר ר' יוסף אביב"י רבי נפתלי בכרך אגד את הקונטרסים שהיו לפניו למהלך האצלה אחד שלם ומסודר, רק שהוא נוסד לא רק על קונטרסיהם של תלמידי האר"י אלא גם על הקונטרסים של מהר"י סרוק ור' יוסף אבן טבול..
בספר נדפסה גם "מסכת כלים" המתארת, לכאורה, את מקום גניזתם של אוצרות בית המקדש.
הרב המחבר לא מסביר למה קרא לספרו בשם עמק המלך, אך הוא שוה בגימטריה לשמו הירץ.
לקריאה נוספת

יונתן מ' בן הראש ויהודה ליבס, ספר גן המלך - פירושי זוהר לר' נפתלי הרץ בכרך, הוצאת מאגנס, 2023
הערות שוליים

↑  הספר מוזכר בספרו עמק המלך, שער י"ד פרק שישים ושלשה ב', 4 פסקאות מהסוף.
↑  יוסף אביב"י, קבלת האר"י, פרק ט"ז סי' ע"ז.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305787905171  GND: 142467774  ISNI: 0000 0000 8436 2869  LCCN: nr94036721  VIAF: 29419349   WorldCat (עם VIAF): 29419349 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שמעון ישראל פוזן

רבי שמעון ישראל פוזן אב"ד שאפראן
רבי שמעון ישראל פוזן (בכתיב יידי: פאזען; נפטר בכ"א בניסן תשכ"ט) היה רבה וראש הישיבה של הקהילה החרדית בעיר שאפראן (שופרון) ואחרי מלחמת העולם השנייה כיהן כר"מ בישיבת סאטמר בוויליאמסבורג.
תולדותיו

נולד לרב גרשון פוזן, דיין בפרנקפורט ובן לשושלת רבנים. היה תלמידו של הרב שלמה זלמן ברויאר רבה של פרנקפורט, והחשיב אותו כרבו אף אחרי שדבק בשיטת הקנאות. למד בגימנסיה והיה בעל תואר לפילוסופיה. בזמן מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני והגיע עד לקייב שם פגש את רבי דוד מסקווירא ורבי דוד מזלטיפולי והתפעל מדרכי החסידות והחליט שלאחר המלחמה יעזוב את גרמניה. לאחר המלחמה ארז את חפציו ונסע לגור אצל סבו בפאפא שבהונגריה ולמד בישיבת בעלד אצל הרב יואל פלנר. לאחר שעבר רבו לכהן ברבנות אויהל עבר יחד איתו, שם נישא אשתו פיגא בלומה בתו של הרב פנחס הכהן רובין. בהיותו באויהל התפלל בבית הכנסת של חסידי מונקאטש וכך נהיה חסידו של רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, ממנו גם קיבל את קנאותו. רבו העריכו מאוד ואף אמר שכשיגיע לשמים וישאלוהו מה עשה בעולם יענה שהעמיד תלמיד בשם שמעון ישראל.
לאחר מלחמת העולם השנייה כיהן בראשות ישיבה של אגודת ישראל בכפר היוושוולד (אנ') שבפרברי בודפשט (לאחר שראש הישיבה הקודם רבי יהושע גרינוולד עבר לארצות הברית). לאחר זמן היגר לארצות הברית שם התמנה לראש הישיבה הגדולה של חסידות סאטמר בויליאמסבורג. היה חבר בארגון התאחדות הרבנים. היה קנאי קיצוני והיה מקורב לרבי יואל טייטלבוים מסאטמר. בארצות הברית נהיה חסיד של רבי יעקב יוסף טברסקי מסקווירא והפליג בשבחו. 
נפטר בשביעי של פסח ונקבר ביום טוב שני של גלויות בשיכון סקווירא. בצוואתו ביקש שיכתבו על מצבתו: "הרביץ תורה הרבה שנים עם תלמידים אשר רובם הגיעו ליראת ה' באמת על דרך הבעש"ט ובזכות זה ירחם אב הרחמים עליו".
מדרשותיו ומכתביו הודפסו בספר "תורת אלף".
הקים בית מדרש שאפראן בוויליאמסבורג שם כיהן כרב קהילה. בצוואתו הוריש את הרבנות לחתנו רבי צבי הירש מייזליש. לקהילה יש קשר הדוק עם חסידות סאטמר (זלמן לייב). לקהילה יש תלמוד תורה וישיבה קטנה.
ילדיו:
בנו רבי פנחס יהודה מויליאמסבורג
בנו רבי אליעזר מניו סקוור
בנו רבי חיים אלעזר מויליאמסבורג
מרים אשת ממלא מקומו רבי צבי הירש מייזליש, בן רבי חיים הרב מסארוואש מסארוואש.
חי' שרה אשת הרב אליהו פאללאק, אב"ד וואדקערט שנפטר בחייו.
הערות שוליים

↑  ראו פירוט בהקדמה לאור מאיר, היברובוקס.
↑  על משקל אמרתו של הבעל שם טוב על תלמידו רבי יעקב יוסף מפולנאה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300875705171  ISNI: 0000 0004 0247 3434  LCCN: n2018028934  VIAF: 298383175   WorldCat (עם VIAF): 298383175 
מצבתו של רבי שמעון ישראל פוזן
רבי אליהו פולק מווודקרט, חתנו של הרב פוזן
אוונגרד רוסי

האוונגרד הרוסי הוא מונח המתאר תנועות אמנותיות מודרניסטיות שונות ברוסיה, אשר באו לידי ביטוי באמנות הפלסטית, באדריכלות, בעיצוב ובקולנוע. תחום הזמן של האוונגרד האמנותי ברוסיה אינו מוחלט. את מועד פעילותו קובעים פרשנים שונים לתאריכים שונים. הטווח הרחב מצביע על פעילות משתנה מסביבות 1850 ועד לשנות השישים של המאה ה-20. הטווח המצומצם מתייחס לשיאה של התנועה, החל משנת 1914, ועד לדעיכתו במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. שיאה של התנועה הגיע בהדרגה בעשור השני של המאה ה-20, כשרעיונות אומנותיים מהפכנים מוצאים מקום במרכז המהפכה החברתית ברוסיה, כך שאומנות רדיקלית שחתרה כנגד הסדר הישן לעיתים אומצה על ידי הממשל החדש.
האמנות המודרנית בשלהי תקופת האימפריה הצארית

בראשית דרכה האמנות המודרנית הרוסית ספגה את השראתה מהאמנות המקומית, אשר באה לידי ביטויה המובהק ביותר באיקונינים. אמנות זו מתאפיינת בקוויה הצחים ובצבעיה המרהיבים. מגעה עם המערב, הוליד קבוצה בשם 'עולם האמנות' ('מיר איסקוסטווה'), אשר נוסדה בסנקט פטרסבורג במעבר שבין המאה ה-19 למאה ה-20. עם קבוצה זו נמנו אלכסנדר בנואה, ליאון בקסט, מיכאיל ורובל, וסרגיי דיאגילב. בכתב העת שערכו אמנים אלו, הם עודדו את תנועת האסתטיקה ואמנות האר נובו ברוסיה. ורובל יצר סימבוליזם אישי, רדוף חרדות. בקסט הצטרף לחוג "הפיקוויקים החדשים" אשר התנגד לאקדמיזם הצר ששלט אז באמנות הרוסית. דמות בולטת במיוחד בקבוצה זו היה דיאגילב, אשר ממש תפקד כסוכן תרבות, והביא את אמנות רוסיה על כל גווניה למערב: ביוזמתו ב-1906 הוצגה האמנות החזותית בסלון הסתיו, שבפריס. הוא גם הביא לפריס את הבלט של אנה פבלובה ושל ואצלב ניז'ינסקי, את הכוריאוגרפיה של מיכאיל פוקין ואת התפאורה האקזוטית והזוהרת לבלט של בנואה ושל בקסט. בשנת 1913, ביצוע הבכורה של הבלט 'פולחן האביב' מאת סטרוינסקי חולל מהומה לנוכח האקורדים החדשניים של המוזיקה שלו.
בה בשעה שרוסיה ייצאה את תרבותה למערב, כן היא ספגה מתרבותה של זאת. במוסקבה חיו מספר סוחרי אמנות – ריאבוצ'ינסקי, מורוזוב ושצ'וקין, אשר רכש לא פחות מ-40 יצירות מאת פיקאסו, ושלושים יצירות מאת מטיס. ריאבוצ'ינסקי הלהוט לציוריו של רואו, ייסד כתב עת והיה לרוח החיה של האמנות המודרנית הרוסית. בתערוכה שהוא ערך במוסקבה, הוצגו מיצירותיהם של מיטב הפוסט אימפרסיוניסטים והפוביסטים. הציגו גם אמני ה"נאבּי", הידועים במגוון הרב של מדיות בהן יצרו - לא רק באמנות, אלא גם בדפוס, איור, טקסטיל, ריהוט ועיצוב. ברוחם אלו היו קרובים בהשקפתם לאר נובו, ושאבו את השראתם מתנועת הסימבוליסטים. המאפיין את האמנות שהם עודדו את פיתוחה הוא המעבר מהפיגורטיבי למופשט. סממנים אלו הפכו את מוסקבה למרכז תרבותי רב-עוצמה, אשר הוביל את האוונגרד האירופי, בתחום הציור והפיסול. יחד עם זאת, החלה בריחת מוחות מבריקים מרוסיה אל עבר ארצות המערב, ובעיקר לצרפת ולגרמניה.
עיצוב תלבושות הרקדניות באופרה "חובנשצ'ינה" מאת האמן לוז'קין
דמון בישיבה מאת ורובל, 1890
משה מאת ורובל‏, 1884
"רקדן בתנועה", 1915, ציור מאת לריאונוב
בעיקר בראשית דרכם הנאבי נתנו השראה למיכאיל לריאונוב ולנטליה גונצ'רובה. בציוריהם אלו השכילו לשלב בין האמנות המודרנית האירופית למסורות האמנותיות הרוסיות. מהפולקלור הרוסי הם לקחו את חיתוכי העץ המכונים 'לובקי' וכתובות הענק האקספרסיביות, המצויות לרוב במחנות צבא רוסיים. בסופו של דבר הם ייסדו זרם אמנותי, המכונה 'ריוניזם' (Rayonnism - מלשון 'קרן אור'), שבו פעלו מלבדם גם אל ליסיצקי, קזימיר מלביץ', ולדימיר טאטלין ונחום גאבו ואחיו אנטואן פבזנר. מלביץ' תיאר את ציוריו כ-'קובו-פוטוריסטיות', וזה אכן היה דרכה של האמנות המודרנית הרוסית בראשית דרכה: צעידה מהקוביזם אל הפוטוריזם האיטלקי. גם מארק שאגאל שייך לאסכולה זו, אלא שהוא פנה לכיוון סוריאליסטי. שאגאל נחשב לצייר היהודי הגדול בכל הזמנים. סגנון הציור שלו הושפע רבות מהזרם הקוביסטי, וכן מתאפיינים ציוריו בעולם של פנטסיה וחלום.
על יסודות אלו, אשר כבר היו קיימים ערב המהפכה הבולשביקית, קמו ארבעה זרמים אמנותיים באדמת רוסיה: 'הקונסטרוקטיויזם', ה-'סופרמטיזם', 'הקונטרה-קונסטרוקטיביזם' ו'האמנות הנעלה' של קנדינסקי.