stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Unforgettable Fire
משתתפי האלבום

בונו – שירה
דה אדג' – גיטרה, קלידים, קולות רקע
אדם קלייטון – גיטרה בס
לארי מולן ג'וניור – תופים
בריאן אינו – קולות נוספים, תזמור, טיפולים
דניאל לנואה – קולות נוספים, תזמור, טיפולים
פול בארט – סינתיסייזר פיירלייט
כריסי היינד – קולות רקע ב-"Pride (In the Name of Love)‎"
מצעדים ותעודות

מצעדי אלבומים
| מצעד | מיקום שיא |
| --- | --- |
מצעד האלבומים האוסטרלי: 1
מצעד האלבומים הקנדי: 5
מצעד האלבומים הניו זילנדי: 1
מצעד האלבומים הנורווגי: 6
מצעד האלבומים הפורטוגזי: 27
מצעד האלבומים השוודי: 6
מצעד האלבומים של הממלכה המאוחדת: 1
בילבורד 200: 12
מצעדי סינגלים
| שנה | שיר | אירלנד | קנדה | הולנד | ניו זילנד | הממלכה המאוחדת | ארצות הברית - מיינסטרים רוק | ארצות הברית - בילבורד הוט 100 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1984 | "Pride (In the Name of Love)‎" | 2 | 27 | 5 | 1 | 3 | 1 | 33 |
| 1984 | "The Unforgettable Fire" | 1 | — | 4 | 3 | 6 | — | — |
| 1984 | "Wire" | — | — | — | — | — | 31 | — |
| 1985 | "Bad" | — | — | — | — | — | 19 | — |
תעודות
| אזור | תעודה | מכירות |
| --- | --- | --- |
| קנדה | פלטינה משולשת | 300,000 |
| צרפת | זהב | 100,000 |
| הולנד | זהב | 50,000 |
| הממלכה המאוחדת | פלטינה כפולה | 600,000 |
| ארצות הברית | פלטינה משולשת | 3,000,000 |
בועת דיבור

שלוש בועות דיבור מקובלות. 
 העליונה - לדיבור 
האמצעית - למחשבה 
התחתונה - לצעקה
בועת דיבור או בלון קומיקס (באנגלית: Speech balloon - בלון דיבור) היא מוסכמה גרפית נפוצה בספרי קומיקס, רצועות קומיקס וקריקטורה המאפשרת למילים, ולעיתים רחוקות גם תמונות, לייצג את הדיבור או המחשבה של דמות קומיקס מסוימת.
לעיתים קרובות ישנה הבחנה מפורשת בין בלון המציין מחשבות, המכונה גם "בלון מחשבה", לבין בלון אשר מצביע על מילים שנאמרו בקול רם או בצעקה. 
את האותיות בבועיות הדיבור כותב הלטרר.
היסטוריה

אחד התקדימים המוקדמים ביותר לבועת הדיבור המודרנית היו "מגילות הדיבור", קווים החיברו דיבור בגוף ראשון לפיות הדוברים באמנות המסו-אמריקאית בין השנים 600 ל-900 לספירה. מוקדם יותר, ציורים, המתארים סיפורים במסגרות עוקבות, תוך שימוש בטקסט תיאורי הדומה לבועות דיבור, שימשו בציורי קיר, דוגמה כזו ביוון במאה ה-2, הציור נמצא בקפיטוליאס, כיום בירדן.
באמנות הגרפית המערבית, תוויות שחושפות את מה שדמות בתמונה אומרת, הופיעו לפחות מאז המאה ה-13. אלה היו בשימוש אירופאי נפוץ בתחילת המאה ה-16. בועות מילים החלו להופיע בדפים מודפסים מהמאה ה-18, וקריקטורות פוליטיות מהמהפכה האמריקאית (כולל כמה שפורסמו על ידי בנג'מין פרנקלין) השתמשו בהם לעיתים קרובות  – כפי שעשה הקריקטוריסט ג'יימס גילריי בבריטניה. מאוחר יותר הם יצאו משימוש, אך עד 1904 חזרו לפופולריות שלהם. עם התפתחות תעשיית הקומיקס במהלך המאה ה-20, הופעתם של בלוני דיבור הפכה לסטנדרטית יותר ויותר.
בשנת 1825 בבריטניה, The Glasgow Looking Glass, שנחשב למגזין הקומיקס הראשון בעולם, נוצר על ידי הקריקטוריסט הסאטירי האנגלי ויליאם הית'. הוא מכיל את רצועת הקומיקס הראשונה בעולם, והוא גם הפך אותו לראשון להשתמש בבועות דיבור.
הילד הצהוב הוא הדמות האמריקאית הראשונה שניתנה לה רצועת קומיקס. דבריו נכתבו תחילה על חולצתו הצהובה, אולם מהר מאוד דבריו הועברו בעזרת בלון דיבור. עד תחילת המאה ה-20 השימוש בבלונים היה בכל מקום, אולם במשך שנים רבות הוא היה נפוץ יותר בארצות הברית מאשר באירופה, שם השתמשו בכיתובים ספרותיים שהופיעו מתחת לרצועת הקומיקס, ברווח שבין שורה אחת לשנייה.
בועות שונות > בועת דיבור

הבועה הידועה ביותר היא בועת הדיבור, היא מגיעה בשתי צורות לשתי נסיבות: דמות בתוך פאנל רצועת הקומיקס או מחוצה לה. כאשר היא בתוך הפאנל מצורף אליה חץ, הנקרא זנב, המכוון אל הדובר. כאשר לדמות אחת יש מספר בלונים בתוך הפאנל, בדרך כלל רק אל הבלון הקרוב ביותר אל ראשו של הדובר מחובר זנב, והאחרים מחוברים ברצף של רצועות דקות. סגנון זה משמש את מד מגזין בשל הדיאלוג של שיחה ותגובה בין הדמויות.
עבור דמות מחוץ לפאנל (כביכול "מחוץ למסך") יש מספר אפשרויות לבועות. הראשונה היא בועה רגילה, השנייה שמקורה במאנגה היא בועה שהזנב מצביע לתוך הבועה במקום החוצה. והשלישית שהזנב מתחבר עם הצד של הפאנל.
בקומיקס אמריקאי, בועה בלי זנב מציינת כי הדובר הוא לא רק מחוץ לשדה הראייה של הקורא, אלא גם בלתי נראה מנקודת המבט של הדמות שבתוך רצועת הקומיקס.
בדרך כלל, רוב בועות הקומיקס מאופיינות כטקסט שחור על רקע לבן, אך לעיתים הרקע משתנה לצבעים שונים בצהוב על מנת להדגיש קולות ייחודיים. לפעמים, בעיקר במאנגה, נמצאות בועות דיבור לבנות על רקע שחור.
בקומיקס אמריקאי, בועה ללא זנב פירושה שהדובר אינו רק מחוץ לשדה הראייה של הקורא, אלא גם בלתי נראה לדמות נקודת המבט.
בועות שונות > בועת מחשבה

בועות מחשבה מגיעות בשתי צורות: בועת שרשרת מחשבה ובועה מעורפלת.
בועת שרשרת מחשבה היא סמל אוניברסלי שפירושו לחשוב בקריקטורות. הוא מורכב מבועה גדולה דמוית ענן, המכילה את הטקסט של המחשבה, אשר מחובר לאזור ליד הדמות על ידי שרשרת של בועות מעגליות קטנות יותר ויותר.
דיבור אצל דמויות בעלי חיים כמו סנופי וגארפילד מופיע לעיתים קרובות כבועת מחשבה במקום דיבור.
בועת חשיבה נוספת, בעיקר במאנגה, היא בועה דומה בצורתה, אך קוויה קוציים (זיגזג) בצורתם ויוצרים את הרושם של חוסר בהירות. אין בה זנב והיא ממוקמת באזור הקרוב לדמות החושבת.
בועות מחשבה נתפסות לעיתים כשיטה לא יעילה לביטוי מחשבה מכיוון שהן מחוברות ישירות לראשו של ההוגה, בניגוד לשיטות כמו תיבות כיתוב, שיכולות לשמש הן כביטוי למחשבה והן לקריינות תוך קיימות בפאנל שונה לחלוטין מחשיבת הדמות. עם זאת, הם מוגבלים לדמות נקודת המבט הנוכחית. דוגמה לכך היא "וי פור ונדטה" של אלן מור ודייוויד לויד, שבו במהלך פרק אחד, מונולוג המובע בכתוביות משמש לא רק לבטא את מחשבותיה של דמות אלא גם את מצב הרוח, המעמד והפעולות של שלושה אחרים.
צורות אחרות

ניתן להשתמש בצורת בלון דיבור כדי להעביר מידע נוסף. הנפוצים כוללים את הדברים הבאים:
בועות צעקה המצביעות על כך שדמות צורחת או צועקת, בדרך כלל עם קו משונן או קו עבה יותר. האותיות שלהם בדרך כלל גדולות או מודגשות מהרגיל.
לבועות שידור (הידועות גם כבועות רדיו) עשויות להיות זנב משונן כמו הציור המקובל של הבזק ברק וקו מתאר מרובע או משונן. בועות שידור מצביעות על כך שהרמקול מתקשר באמצעות מכשיר אלקטרוני, כגון טלפון, רדיו או טלוויזיה, או שהוא רובוטי.
בועות לחישה מצוירות בדרך כלל עם קו מתאר מקווקו (מנוקד), גופן קטן יותר או אותיות אפורות כדי לציין שהטון רך יותר, מכיוון שרוב הדיבור מודפס בשחור.
לבועות נטיפי קרח יש "נטיפי קרח" משוננים בקצה התחתון, המייצגים עוינות "קרה".
לבועות מפלצת יש דם או רפש נוטף מהן.
ניתן להשתמש בבועות צבעוניות כדי להעביר את הרגש הנלווה לדיבור, כמו אדום לכעס או ירוק לקנאה. סגנון זה משמש לעיתים רחוקות בקומיקס מודרני. לחלופין (במיוחד בקומיקס שפורסמו באינטרנט), ניתן להשתמש בצבעים כדי לספק רמז נוסף לגבי מי מדבר. לדמויות הראשיות יש לעיתים קרובות צבעים נושאיים בודדים, ובועות הדיבור שלהן נצבעות לעיתים קרובות בצבען; במיוחד במצבים שבהם אין שום תווים גלויים לבועות דיבור להצביע עליהם.
הילד הצהוב
רצועת קומיקס עם בועות דיבור וכיתובים בחלקם התחתון (בוסטון, 1775)
בועת מחשבה עם קווים קוציים, כותרת ובועות דיבור (1952)
קריקטורה של ג'ורג' קרוקשנק, על נפוליאון בונפרטה שהוגלה לאלבה (12 במאי 1814)
לפני המאה ה-20, הדיבור תואר באמצעות רצועות, דגלים, מגילות או גיליונות נייר. תמונה זו מ-1506.
Where the Road Runs Out

| --- | --- |

 בימוי:  רודולף ביטנדאך 
 מדינה:  גינאה המשוונית 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2014 
 שפת הסרט:  ספרדית, אנגלית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
Where the Road Runs Out (בתרגום: איפה שהכביש נגמר) הוא סרט דרום אפריקאי-הולנדי-גינאה המשוונית משנת 2014, בכיכובו של אייזק דה בנקולה. זהו הסרט העלילתי הראשון שצולם בגינאה המשוונית.
עלילה

ג'ורג' הוא מדען המתגורר ברוטרדם, ומרגיש יגע מן העולם האקדמי. מותו הפתאומי של חבר ותיק גורם לו לחזור לשורשיו האפריקאים, והוא לוקח על עצמו את הניהול של תחנת שדה בג'ונגל של גינאה המשוונית. שם הוא פוגש בילד יתום בעל אופי אופטימי, שפוקח את עיניו של ג'ורג' ליופי של המקום הצבעוני בו הוא נמצא. הילד משחק כשדכן בין ג'ורג' והאישה שמנהלת את בית היתומים המקומי, והכל נראה יפה וטוב עד שחבר ותיק אחר של ג'ורג' מופיע באופן פתאומי, והופך את חייהם על פיהם.
השחקנים

איסאק דה בנקולה - ג'ורג'
ג'ולייט לנדאו - קרינה
סטליו סוואנטה - מרטין
סיזו מוטסוקו - ג'ימי
הפקה

הסרט צולם בגינאה המשוונית, וכן בדרבן ורוטרדם.
יציאת הסרט

בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סן דייגו ב-26 בספטמבר 2014.
ב-8 ביוני 2016, הודיעה נטפליקס כי רכשה את זכויות ההפצה של הסרט.
הערות שוליים

↑  Obenson, Tambay A. (6 באפריל 2016). "'Where The Road Runs Out' (1st Feature Shot In Equatorial Guinea) Gets USA Tour". IndieWire. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tiggett, Jai (3 בספטמבר 2014). "'Where The Road Runs Out' w/Isaach De Bankolé to Make World Premiere at San Diego Film Festival". IndieWire. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lincoln, Ross A. (8 ביוני 2016). "Netflix Drives To 'Where The Road Runs Out'; FilmBuff Releasing 'Don't Worry Baby'". Deadline Hollywood. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kay, Jeremy (8 ביוני 2016). "Netflix acquires 'Where The Road Runs Out'". Screen Daily. {{cite web}}:  (עזרה)
תלייה

איור של תלייה טיפוסית
התלייה היא שיטה ותיקה להוצאה להורג, לרצח ולהתאבדות. התלייה מתבצעת בדרך כלל על ידי קשירת לולאת חנק לצווארו של הנתלה והשלכתו כך שהחבל נמתח בפתאומיות. בדרך כלל המוות בתלייה לא נגרם עקב חנק אלא ממספר גורמים ובהם שבירת המפרקת. התלייה משמשת גם להוקעת מוצאים להורג, לרבות כאלו שהוצאו להורג בשיטות אחרות. במקרה בו החבל מפעיל כח חזק מדי על הצוואר הראש של הנתלה עלול להתנתק מהגוף.
הגורמים למוות בתלייה

התלייה יכולה לגרום למותו של התלוי במספר דרכים:
שבירת המפרקת כתוצאה מעוצמת הנפילה ומשיכת הראש לאחור על ידי החבל, דבר הגורם לאובדן הכרה, הפסקת הנשימה ומוות מהיר.
חסימת דרכי הנשימה ומעבר כלי הדם, ומוות כתוצאה מחנק.
חסימת העורק המחבר בין המוח ללב.
חסימת הוורידים המחברים בין המוח ללב.
דום לב הנוצר כתוצאה מלחץ גבוה בעורק המחבר בין המוח ללב.
שימוש בתלייה לאורך ההיסטוריה

התלייה שימשה כשיטת הוצאה להורג לאורך ההיסטוריה. חוקרים סבורים ששיטה זו פותחה ויושמה לראשונה באימפריה הפרסית לפני כ-2,500 שנה וממנה נפוצה לשאר התרבויות והעמים באירופה ואסיה. במגילת אסתר מסופרת תלייתם של המן ועשרת בניו.
השיטה אומצה במדינות ותרבויות רבות בגלל יתרונותיה הבאים:
פשטות – התלייה פשוטה לביצוע ואינה דורשת אמצעים מיוחדים (חבל, עצים, סולם ועגלה היו מצויים כמעט בכל מקום).
הרתעה – את התלייה היה ניתן לבצע בפומבי, כאשר הנידון מוצב גבוה מעל הקהל ונראה בבירור על ידי ההמון. ביצוע התלייה היה מחריד דיו בשביל ליצור הרתעה אצל הקהל ולהעביר את המסר. את הגופה אפשר היה לתלות (או על עץ או על עמוד) כתזכורת לאוכלוסייה שלא לעבור על החוק או למרוד בשלטון.
ניקיון – בניגוד לעריפת ראש או ירייה שיטה זו נחשבת לנקייה, ללא התזת דמו של המוצא להורג.
באופן היסטורי, התלייה שימשה כעונש מוות עבור פושעים רגילים. באנגליה הפיאודלית, לדוגמה, התלייה שימשה כנגד איכרים בעוד שהאצילים היו מוצאים להורג בעריפת ראש. מסיבה זו יצא לתלייה מוניטין של הוצאה להורג ללא כבוד (לנידון), כלומר: עונש הממיט קלון על זה הנידון. ייתכן כי מסיבה זו שימשה התלייה כעונש לפושעי מלחמה ונאצים במשפטים שנערכו באירופה, ביפן ובישראל לאחר מלחמת העולם השנייה. כן ניתן למנות את 200 הנידונים למוות מקרב נשפטי קשר העשרים ביולי שלפי דרישתו האישית של אדולף היטלר ניתלו על מיתרי פסנתר שהונחו על אונקליות לתליית בקר בקצביות.
כהוצאה להורג במשפט הפלילי באנגליה, השימוש לראשונה בתלייה מתוארך לסביבות שנת 400, התקופה הסקסונית. התליין הראשון שמופיע ברשומות שמות התליינים של בריטניה הוא תומאס דה וורבלינטון (Thomas de Warblynton) ב-1360, אך מידע שלם ומתועד לגבי כל התליינים קיים רק לגבי 1500 ואילך, עד לתליינים האחרונים: לסלי סטוארט והארי אלן, שביצעו את התלייה האחרונה בבריטניה בשנת 1964.
דוגמאות לנידונים למוות שהומתו בתלייה בארצות הברית במאה ה-19 הם נט טרנר וג'ון בראון, שהנהיגו מרידות נגד מוסד העבדות.
התלייה הייתה צורת ההוצאה להורג החוקית ברוב ארצות העולם עד המאה ה-20, אז החלו מדינות לבטל בהדרגה את עונש המוות. היא הייתה נפוצה מאוד באירופה של העת החדשה ושימשה גם את גרמניה ורוסיה. התלייה הונהגה גם בצרפת עד להנהגתה של הגיליוטינה בעת המהפכה הצרפתית. גם הנאצים השתמשו בתלייה כשיטת הוצאה להורג, בעיקר נגד אסירים ומתנגדים פוליטיים, שהיו אסורים במחנות ריכוז.
התלייה המשיכה להיות אחת משיטות ההוצאה להורג הנפוצות ביותר (שנייה אחרי כיתת יורים) גם במאה ה-20. התלייה עדיין נהוגה במדינות הבאות: ארצות הברית (בשימוש רק במדינות ניו המפשייר ווושינגטון ורק כאלטרנטיבה לזריקת רעל), יפן, סינגפור, מלזיה, קוריאה הדרומית, קוריאה הצפונית, הודו, פקיסטן, בנגלדש, מספר מדינות אפריקניות כגון בוטסואנה וזימבבואה, מדינות המזרח התיכון כגון איראן, עיראק, סוריה, מצרים, ירדן, כווית, תימן ולבנון.
שימוש בתלייה לאורך ההיסטוריה > התלייה בארץ ישראל

הבריטים השתמשו בתלייה באופן נרחב כדי לדכא מרידות וסכסוכים אלימים בקולוניות שבהן שלטו ובשטחי החסות שלהם. התלייה שימשה גם את המנדט הבריטי על ארץ ישראל כדי לדכא מרידות, כנופיות אלימות, ארגוני מחתרת ופושעים מסוכנים. הבריטים התקינו מספר גרדומים (ראו בהמשך) בתחנות משטרה ברחבי הארץ, ביניהם במצודה בעכו העתיקה ובבית הסוהר המרכזי במגרש הרוסים בירושלים. בגרדומים אלה הוצאו להורג בין השאר פעילי אצ"ל ולח"י בעוון פעילותם כנגד הבריטים והערבים, אלה נקראים עולי הגרדום. כדי להפסיק את ההוצאות להורג, חטף האצ"ל שני חיילים בריטים ותלה אותם. מאז לא הוצאו עוד פעילי מחתרות יהודים להורג.
במדינת ישראל בוצעה רק תלייה אחת – תלייתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן. אייכמן נתלה ב-1962 בכלא רמלה בידי שלום נגר, גופתו נשרפה ואפרו פוזר מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.
התלייה ביהדות

התלייה לא נמנתה עם ארבע המיתות המסורות לבית דין. אף על פי כן, התורה דנה במציאות של תלייה, והגבילה אותה למשך יום אחד:
וְכִי יִהְיֶה בְאִישׁ חֵטְא מִשְׁפַּט מָוֶת, וְהוּמָת, וְתָלִיתָ אֹתוֹ עַל עֵץ. לֹא תָלִין נִבְלָתוֹ עַל הָעֵץ, כִּי קָבוֹר תִּקְבְּרֶנּוּ בַּיּוֹם הַהוּא, כִּי קִלְלַת אֱלֹהִים תָּלוּי; וְלֹא תְטַמֵּא אֶת אַדְמָתְךָ, אֲשֶׁר ה' אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לְךָ נַחֲלָה.
חז"ל למדו מפסוקים אלו שעל התלייה להיעשות לאחר ההמתה. ועוד, כפי הנראה מכמה פסוקים, היה המנהג בימי קדם אם נגזרה מיתה על איש אחד, להרוג אותו תחלה בסייף ואחר כך לתלות נבלתו על העץ, וכבר בא הצווי בתורה: ”וְהוּמָת וְתָלִיתָ אֹתוֹ עַל עֵץ” (ספר דברים, פרק כ"א, פסוק כ"ב), אשר מזה למדו חז״ל כי כל המומתין נתלין. וכן אמר יוסף לשר האופים תחלה: ”יִשָּׂא פַרְעֹה אֶת רֹאשְׁךָ מֵעָלֶיךָ”, ואחר כך: ”וְתָלָה אוֹתְךָ עַל עֵץ”, וכן עשה יהושע לחמשת המלכים שנאמר: ”וַיַּכֵּם יְהוֹשֻׁעַ אַחֲרֵי כֵן וַיְמִיתֵם וַיִּתְלֵם עַל חֲמִשָּׁה עֵצִים וַיִּהְיוּ תְּלוּיִם עַל הָעֵצִים עַד הָעָרֶב” (ספר יהושע, פרק י', פסוק כ"ו), וכן עשה דוד לרכב ובענה, ככתוב: ”וַיַּהַרְגוּם... וַיִּתְלוּ עַל הַבְּרֵכָה בְּחֶבְרוֹן” (ספר שמואל ב', פרק ד', פסוק י"ב), וכן עשו הגבעונים לשבעת בני שאול (ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק ט'). אף במגילת אסתר, נכתב שהרגו תחלה את עשרת בני המן ואחר כך נכתב שתלו אותם (את אלה שכבר הרגו).
עוד למדו, מהמילים "כי קללת אלהים תלוי" - שיש לענוש בתלייה את המקלל את ה', ובדומה לו את העובד עבודה זרה, לאחר סקילתם. ואף על פי כן אין להלין את נבלתם, כי השארתם על העץ תגרום לפרסום קללתם את ה', מה שיביא לפגיעה בכבודו.
ביאור אחר של חז"ל לטעם המצווה "כי קללת אלהים תלוי" הוא הפגיעה בצלם אלהים שבאדם. עם הלכות תלייה מוצאים חז"ל לנכון לתאר את צער השכינה שנגרם יחד איתה.
כפרקטיקה נפסק להלכה שאת המקלל את ה' ואת העובד עבודה זרה שנסקלו על ידי בית דין תולים על עץ בידיהם סמוך לשקיעת החמה, ומתירים מייד. גם העץ עליו נתלו נקבר עמם, שלא יאמרו "זה העץ שנתלה עליו פלוני".
בספר יהושע מסופר על תלייתם של חלק ממלכי ארץ ישראל על ידי יהושע, שהוריד את נבלתם מהעץ בערב.
במגילת אסתר ניתן לראות כי המן ועשרת בניו נתלים על עץ, את אותו העץ הכין במקור המן עבור מרדכי, אך לבסוף התהפכו היוצרות, והעץ שימש נגדו, ובסופו, לתליתו ומותו.
התפתחות שיטות התלייה > תלייה על עצים

שיטות תלייה קדומות נעזרו בעץ גבוה על מנת לתלות את הנידון. התליין היה קושר לולאת חנק לצווארו של הנידון ואת הקצה השני של החבל היה מלפף סביב עמוד עץ מספיק גבוה וחזק. אזי התליין היה מושך את הנידון כלפי מעלה, מקבע את החבל (קושר את הקצה החופשי לעצם כבד ומוצק) ונותן לנידון להיחנק לאט. את הנידון היו משאירים כמה ימים על מנת שהעוברים ושבים יראו את גופתו המרקיבה כאות אזהרה למען יראו וייראו. כך, למשל, בסיפור "מעשה באחד שיצא ללמוד פחד" - המעשייה הרביעית ברשימת הסיפורים שליקטו האחים גרים בכפרי גרמניה - רואה הגיבור בדרכו את "העץ ששבעה גברים נשאו עליו את בתו של עושה החבלים לאישה, ועכשיו הם לומדים לעוף..".
שכלול ועידון של שיטה זו כלל סולם או עגלה שעליה טיפס הנאשם בשעה שהחבל הונח על צווארו. אחרי שהחבל היה מהודק, התליין היה מזיז את העגלה או הסולם והנידון היה נופל ונתלה. ב-1800 הומצאה מכונה שנועדה למשוך כלפי מעלה נידונים למוות בתלייה.
היסטוריונים ופילוסופים רבים טענו כי המשמעות של תלית אדם דווקא על עץ ולא גרדום וכדומה בימי קדם היא כי עץ בניגוד לשאר הכלים היה נותן תחושה לא נעימה למבחינים באדם התלוי, שכן עץ נחשב לסמל של חיים, ולראות אדם תלוי עליו מעורר הרגשות לא נעימות בקרב הצופים שרואים שהחיים והמוות מתנגשים (העץ והאדם תלוי עליו),חלק מההרגשות היו: צמרמורת, חרדות וכדומה. הגורמים האחראים לתליה בחרו הרבה פעמים דווקא בשיטה זו משום שהיא גרמה לאנשים להבין שטעות אחת קטנה עלולה לעלות להם במחיר של מעבר של כמה דקות בין חיים למוות, ובכך, התלייה על העצים גרמה לאנשים לחדול ממעשיהם הרעים.
התפתחות שיטות התלייה > הגרדום

בעקבות הגידול במספר ההוצאות להורג בתלייה, פותח מתקן ייעודי לתלייה, הנקרא גרדום. הגרדום כלל במה עם דלת נפתחת וקורה שבה היה מקום לתלות מספר אנשים והחליפה את התלייה על עץ. מתחת לבמה הוצבו לעיתים סלים מעץ, עגלה או כיור מבטון על מנת להיפטר ביעילות ובאופן היגייני מהגופות. הגרדום הפך במהרה נפוץ בכל רחבי בריטניה. בצרפת, לעומת זאת, העדיפו את הגיליוטינה.
תהליך ההוצאה להורג בגרדום היה מתבצע כדלהלן:
טקס רשמי, לרוב משפטי (קריאת צו בית המשפט, אשמת הנידון וגזר הדין) או דתי (וידוי אחרון בפני הכומר) לפני תחילת ההוצאה להורג.
הלבשת שק שחור (Hood) על ראשו של הנידון (אופציונלי). קשירת ידיו ברצועה.
הכנסת הראש ללולאת חנק ("עניבת חנק", "Noose") התלויה בקצה השני על קורה כאשר מתחת לנידון למוות הייתה דלת נפתחת. לולאת החנק כללה כ-13 פיתולים שאפשרו ללולאה להתהדק סביב צווארו של הנידון כאשר הופל.
משיכה בידית שהותקנה על הבמה גרמה לדלת להיפתח כלפי מטה והאדם היה נופל כאשר לולאת החנק מתהדקת על גרונו.
האדם היה מושאר תלוי עד למותו. בדרך כלל המוות נגרם משבירת מפרקת אך בהרבה מקרים היה צורך לחכות עד אשר האדם ימות מחנק, דום לב או סיבות אחרות.
התפתחות שיטות התלייה > תלייה בגרדום

חידוש משמעותי בתחום התלייה היה המצאת הדלת הנפתחת (באנגלית דלת זו והשימוש בה מכונים "the drop" או "ההפלה"), שהייתה למתקן הכרחי בכל גרדום. למרות שבסוף המאה ה-18 כבר הומצאה הדלת הנפתחת ויושמה בתליות, בהתחלה היא שימשה רק כתחליף לעגלה או סולם. התליין הראשון שהיה ידוע בשימוש בה היה ויליאם קלקראפט (William Calcraft).
יורשו, ויליאם מרווד (William Marwood), לו מיוחס הציטוט "קלקראפט תלה אותם, אני הוצאתי אותם להורג", היה זה שהכניס לשימוש את שיטת "ההפלה הארוכה" (באנגלית "long drop") ב-1872 אחרי שהבין שעל מנת לגרום לנידונים למות מהר משבירת מפרקת יש צורך בהפלה שונה בהתאם למשקל הנידון.
באמצעות תהליך של ניסוי וטעייה על נידונים למוות, גילה מרווד שדרושה אנרגיה של 1,710 ג'אול על מנת לשבור מפרקת של אדם. מכאן, אפשר לחשב את גובה הנפילה הדרוש על מנת לשבור אדם עם מסה נתונה m באמצעות חוקי המכניקה הניוטונית.
במשך הזמן, מרווד שכלל את הנוסחה הבסיסית הזו והוסיף לה פרמטרים הנובעים ממצבו הפיזיולוגי של האדם: בריאותו, מבנה גופו, חוסנו ועוד. הוא עשה זאת לאחר שכמה טעויות הובילו להפלת נידון חזק מידי, באופן שתלש את ראשו מעל צווארו וגרם למעשה לעריפתו. מרווד ערך גם ניסויים במיקום הקשר של לולאת החנק וגילה שהצבתו מתחת לאוזן השמאלית או מתחת לזווית הלסת השמאלית יגרום למשיכת הראש אחורנית בסוף ההפלה וישבור את המפרקת (ליתר דיוק את ה-cervical vertebrae). אנשי הצוות שנדרשו, בעקבות ביטול ההוצאות להורג בפומבי בשנת 1868, לחזות בהוצאות להורג, קידמו בברכה את המוות המהיר והנקי שסיפקה להם שיטת התלייה של מרווד.
ואכן, במאה ה-19 התלייה נהפכה לפעולה הנדסית יותר מאשר אומנות. במאה ה-20 בוצעו רוב התליות בצורה מהירה ומדויקת, כאשר הזמן הממוצע שבו לקח לנידון לתלייה למות עמד על 15 שניות. השיא העולמי בהוצאה להורג המהירה ביותר שייך לתליין הבריטי אלברט פיירפוינט כאשר תלה ב-8 במאי 1951 את ג'יימס אינגליס (James Inglis), שהורשע ברצח זונה 3 שבועות קודם לכן. אינגליס הוכרז מת כ-7 שניות אחרי שהופל.
סוגי תלייה > הפלה קצרה

בהפלה הקצרה (Short Drop) מופל הנידון מרחק קצר, כך שהוא נופל בעוצמה שרק מותחת את החבל אך לא גורמת לשבירת מפרקת. הנידונים שמוצאים להורג בשיטה זו מתים בדרך כלל מחנק.
שיטה זו היא הקדומה ביותר, שכן ההפלה הקצרה היא התוצאה הטבעית של תליית אדם באמצעות העמדתו על עגלה מוגבהת, קשירת חבל לצווארו, ואז הזזת העגלה. למרות ההתפתחות בשיטות התלייה - בייחוד המצאת ההפלה התקנית וההפלה הארוכה (האחרונה כללה חישובים מדעיים שהבטיחו את שבירת המפרקת אצל הנידון) שפותחו בסוף המאה ה-19, שיטת ההפלה הקצרה עדיין נהוגה בכמה מדינות בהן נהוג עונש מוות למשל סוריה, איראן, אפגניסטן ולוב. שיטה זו הייתה נהוגה גם על ידי הנאצים.
סוגי תלייה > תלייה על ידי משיכה

בתלייה על ידי משיכה (Suspension Hanging) מתיחת החבל לא נעשית על ידי הפלת הנידון, אלא על ידי משיכת החבל כלפי מעלה והסתמכות על משקל הנידון שימתח את החבל. שיטה זו נהוגה באיראן ובאפגניסטן תחת שלטון הטאליבאן. במדינות אלה, לנידונים נקשר חבל סביב הצוואר שקצהו השני חובר למנוף נייד (ולעיתים, גם לקנה של טנק או מנוף של רכב גרר). המנוף משך את החבל וכך גרם להרמת הנידון לאוויר תוך מתיחת החבל. מאחר שהמשיכה הייתה לרוב איטית יחסית, הנידון מת רק כתוצאה מחנק איטי או מאטימת העורקים והוורידים ללב בצוואר. ייסורי התלוי הנחנק על החבל הונצחו בעקיפין ברומן הידוע של צ'ארלס דיקנס, "תקוות גדולות". גיבור הספר, פיפ הצעיר, מתוודע בלונדון של המאה ה-19 לפקידו של עו"ד מפורסם, המחזיק באוסף מסכות גבס, שנטבעו מפניהם של תלויים, זמן קצר לאחר שהורדו מהגרדום. כששואל פיפ את מר ומיק האספן לפשר אותם "קלסתרי פנים נפוחים להחריד ונעווים", הוא נענה כי "אכן, זה המראה האופייני, כאילו נתפס אחד מנחירי האף בקרס זעיר של חכה...".
בארצות הברית הונהגה וריאציה שונה לתלייה על ידי משיכה: לקצה השני של החבל חוברה משקולת כבדה, וכאשר הופלה, נמשך הנידון בכוח כלפי מעלה. לעיתים המשיכה באמצעות משקולת הייתה חזקה מספיק על מנת לגרום לנידון מוות מהיר כתוצאה משבירת מפרקת.
סוגי תלייה > הפלה תקנית

הפלה תקנית (Standard Drop Hanging) הייתה שיטת ההוצאה להורג התקנית ששימשה בארצות הברית במסגרת הפיכת ההוצאה להורג להליך ענישה פורמלי, מסודר ואחיד. בשיטה זו נופל הנידון מגובה (מרחק נפילה) של 4–6 רגל (כ-125–183 סנטימטר), בכך שהוא מופל על ידי פתיחת הדלת ברצפה כלפי מטה. מרחק הנפילה נקבע באופן אחיד לכל הנידונים, ללא שקלול של משקלו או מצבו הבריאותי.
שיטה זו נחשבה לעדיפה על פני ההפלה הקצרה, ואכן גרמה למותם של רבים מוות מהיר כתוצאה משבירת מפרקת או להקלת המוות האיטי כתוצאה מאובדן הכרה. למרות זאת, נידונים רבים מתו מחנק ולא משבירת מפרקת מאחר שלא הופלו מגובה מספיק. יתרה מכך, לעיתים היו מקרים בהם הנפילה הייתה ארוכה מידי, וכתוצאה מעוצמת הנפילה, ראשו של הנידון נתלש מצווארו. במשפטי נירנברג השתמשו התליינים בשיטה זו כדי לתלות את הבכירים הנאצים, חלק מהם מתו באיטיות כתוצאה מחנק.
בשיטה זו נתלה בשנת 2006 הרודן העיראקי סדאם חוסיין.
סוגי תלייה > הפלה ארוכה

הפלה ארוכה (Long Drop Hanging) היא שיטת תלייה הנדסית (ראו לעיל) שמטרתה לגרום למותו המהיר (וחסר הכאב יחסית) של נידון כתוצאה משבירת מפרקת. השיטה פותחה אי שם ב-1850 אך הונהגה בבריטניה רק ב-1872 על ידי התליין ויליאם מרווד. רק ב-1877 החליפה שיטה זו סופית את "ההפלה הקצרה" בבריטניה.
השיטה מבוססת על תגליתו של מרווד שדרושה אנרגיה של 1710 ג'אול על מנת לשבור מפרקת של אדם ועל האבחנה האמפירית (שנתגלתה באמצעות ניסוי וטעייה) שעל מנת לשבור מפרקות של אנשים שונים יש להפילם מרחקים שונים, התלויים במשקלו ובמצבו הבריאותי של כל נידון. התליינים השתמשו בטבלאות שהוכנו מראש שקבעו את גובה ההפלה הדרוש כפונקציה של משקל האדם. במשך השנים השתנו הטבלאות בהתאם להערכות השונות לכמות האנרגיה הדרושה לשבירת מפרקתו של אדם.
המוות בשיטה זו נגרם כמעט תמיד על ידי שבירת המפרקת: בעת שהנידון מופל, הגוף מבצע נפילה חופשית ומואץ כלפי מטה עקב כוח הכבידה, בסוף הנפילה - בעוד שהגוף ממשיך ליפול בתאוצה כלפי מטה במהירות הנקבעת לפי המרחק שהחבל מאפשר לו ליפול - הראש נעצר על ידי לולאת החנק ומרגיש משיכה חזקה כלפי מעלה ביחס לשאר הגוף, דבר שלמעשה שקול למכה חזקה שהראש ועמוד השדרה העליון סופגים. המכה החזקה, בצירוף תנועת המשיכה היחסית שמבצעת לולאת החנק, גורמים לקרע בעמוד השדרה בין החוליה העליונה לגזע המוח וכתוצאה מכך לאובדן הכרה ומוות מהיר.
התלייה כשיטת התאבדות

התלייה היא גם שיטת התאבדות ותיקה. הנוקטים בשיטה זו נוהגים לאלתר בעזרת אמצעים הנמצאים בהישג יד. לעצירים ואסירים בבתי כלא שיש על פי חוות דעת פסיכיאטרית סכנה שיתאבדו נלקחים החגורה, שרוכי הנעליים, טלית ותפילין (פרט לזמן התפילה) כדי למנוע מהם להתאבד בתלייה, אך יש המוצאים אמצעי אחר ומצליחים להתאבד. למשל, הבדרן דודו טופז התאבד באמצעות כבל של קומקום חשמלי שבו השתמש כדי לחנוק את עצמו במקלחת שבתאו בבית המעצר ניצן ברמלה. טופז ניצל את העובדה שהמקלחת היא המקום היחיד בתא שאינו מפוקח במצלמות וכך הצליח להשלים את התאבדותו מבלי שאיש ישים לב.
הערות שוליים

↑  Methods of Execution | Death Penalty Information Center(הקישור אינו פעיל, 23 במרץ 2023)
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף מ"ו, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף מ"ו, עמוד ב'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות סנהדרין והעונשין המסורין להם, פרק ט"ו, הלכה ו'
↑  ספר יהושע, פרק ח', פסוק כ"ט,ספר יהושע, פרק י', פסוק כ"ו.
↑  דברים שמסמלים חיים הרבה פעמים מיוצגיים על ידי עצים, למשל עץ משפחה. וכן גם דוגמאות מהתנך כגון עץ החיים.
↑  טיפול באסיר הנמצא במצוקה נפשית - דרכי התמודדות והתערבות מערכתית - פקודת נציבות שירות בתי הסוהר(הקישור אינו פעיל) 

תאושר הכנסת ציוד אישי מינימלי כגון: נעליים - בלי  שרוכים, פריטי תפילה (טלית, תפילין) שיינתנו לאסיר בסמוך לתפילה וילקחו ממנו בתום  התפילה על ידי הסמל ולא יישארו בתאו.

— פקודת נציבות שב"ס 04.54.01
↑  יהונתן ליס, דודו טופז שם קץ לחייו בתלייה, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548374005171  BnF: cb12372006z (data)  GND: 4505377-7  LCCN: sh85058742 
ציור המתאר תלייה בימי הביניים המאוחרים
גרדום מודרני
הגרדום במוזיאון אסירי המחתרות בירושלים