stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניברסיאדת זאגרב (1987)

| --- | --- |

 עיר מארחת:  יוגוסלביה זאגרב, יוגוסלביה
 מדינות משתתפות:  122 במספר
 ספורטאים משתתפים:  6,423
 תחרויות:  12 ענפים
 טקס הפתיחה:  8 ביולי 1987
 טקס הנעילה:  19 ביולי 1987
 נפתח רשמית על ידי:  Lazar Mojsov 
 האצטדיון הראשי:  אצטדיון מקסימיר
 
אוניברסיאדת הקיץ ה-14 נערכה בזאגרב, יוגוסלביה ב-1987; טקס הפתיחה והמשחקים נערכו באצטדיון מקסימיר. במשחקים השתתפו כ-6,400 ספורטאים.
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות ב-12 ענפי ספורט: אתלטיקה, התעמלות מכשירים, טניס, חתירה, כדורמים, כדורסל, כדורעף, כדורגל, סיף, קאנו, קפיצה למים ושחייה.
סך הכול הוענקו 415 מדליות, מתוכן 75 לברית המועצות, אך ארצות הברית זכתה במספר מדליות זהב גדול יותר.
אירועים מיוחדים > שחייה

נעמי לאנג (רומניה רומניה) זכתה ב-5 מדליות זהב בתחרויות השחייה.
דייצ'י סוזוקי (יפן יפן) זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
טבלת המדליות (חלקית)

| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ארצות הברית ארצות הברית | 27 | 20 | 24 | 71 |
| 2 | ברית המועצות ברית המועצות | 23 | 33 | 19 | 75 |
| 3 | רומניה רומניה | 21 | 13 | 9 | 43 |
| סך הכל | סך הכל | 139 | 139 | 137 | 415 |
| משחקי האוניברסיטה העולמיים |
| --- | --- | --- |
| משחקי הקיץ | טורינו (1959) • סופיה (1961) • פורטו אלגרה (1963) • בודפשט (1965) • טוקיו (1967) • טורינו (1970) • מוסקבה (1973) • רומא (1975) • סופיה (1977) • מקסיקו סיטי (1979) • בוקרשט (1981) • אדמונטון (1983) • קובה (1985) • זאגרב (1987) • דיסבורג (1989) • שפילד (1991) • באפלו (1993) • פוקואוקה (1995) • סיציליה (1997) • פלמה (1999) • בייג'ינג (2001) • דאיגו (2003) • איזמיר (2005) • בנגקוק (2007) • בלגרד (2009) • שנג'ן (2011) • קאזאן (2013) • קוואנגג'ו (2015) • טאיפיי (2017) • נאפולי (2019) • צ'נגדו (2021) • ריין-רוהר (2025) |  |
| משחקי חורף | שאמוני (1960) • וילאר (1962) • שפינדלרוב מלין (1964) • ססטרייר (1965) • אינסברוק (1968) • רובניימי (1970) • לייק פלאסיד (1972) • ליביניו (1975) • שפינדלרוב מלין (1978) • חאקה (1981) • סופיה (1983) • בלונו (1985) • צ'טרבסקה פלסו (1987) • סופיה (1989) • סאפורו (1991) • זאקופונה (1993) • חאקה (1995) • מוג'ו/צ'ונג'ו (1997) • פופרד (1999) • זאקופונה (2001) • טרוויזיו (2003) • אינסברוק/זיפלד (2005) • טורינו (2007) • חרבין (2009) • ארזורום (2011) • טרנטו (2013) • גרנדה (2015) • אלמטי (2017) • קרסנויארסק (2019) • לוצרן (2021) • לייק פלאסיד (2023) • טורינו (2025) |  |
אוניברסיאדת בוקרשט (1981)

| --- | --- |
 עיר מארחת:  רומניה בוקרשט, רומניה
 מדינות משתתפות:  86 במספר
 ספורטאים משתתפים:  2,912
 תחרויות:  10 ענפים
 טקס הפתיחה:  19 ביולי 1981
 טקס הנעילה:  30 ביולי 1981
 נפתח רשמית על ידי:  ניקולאה צ'אושסקו 
 האצטדיון הראשי:  אסטאדיו ליה מנוליו
 → אוניברסיאדת מקסיקו סיטי 
 
אוניברסיאדת הקיץ ה-11 נערכה בבוקרשט, רומניה ב-1981; טקס הפתיחה והמשחקים נערכו באסטאדיו ליה מנוליו. במשחקים השתתפו כ-3,000 ספורטאים.
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות בעשרה ענפי ספורט: אתלטיקה, היאבקות, התעמלות מכשירים, טניס, כדורמים, כדורסל, כדורעף, סיף, קפיצה למים ושחייה.
סך הכול הוענקו 367 מדליות, מתוכן 109 לברית המועצות.
אירועים מיוחדים > התעמלות

נבחרת ההתעמלות של רומניה (רומניה) לנשים וגברים זכתה ב-12 מדליות זהב. הנשים זכו ב-7 מדליות זהב, מהן 5 מדליות הוענקו לנדיה קומנץ' ו-3 מדליות הוענקו לאמיליה אברלה. הגברים זכו ב-5 מדליות זהב.
אירועים מיוחדים > שחייה

ג'יל סטרקל (ארצות הברית ארצות הברית) זכתה ב-5 מדליות זהב, מהן 3 אישיות.
קים לינהאן (ארצות הברית ארצות הברית) זכתה ב-2 מדליות זהב אישיות.
טבלת המדליות (חלקית)

| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ברית המועצות ברית המועצות | 40 | 36 | 33 | 109 |
| 2 | רומניה רומניה | 30 | 17 | 20 | 67 |
| 3 | ארצות הברית ארצות הברית | 29 | 18 | 9 | 56 |
| סך הכל | סך הכל | 133 | 117 | 117 | 367 |
אגן הרני

| --- | --- |

אגן הרני סמוך לברנס (אנ')
 מידע כללי
 סוג:  ערבה
 נתונים ומידות
 גובה:  1,253 מטרים
 שטח:  3,855 קילומטרים רבועים
 מיקום
 מיקום:  אורגון אורגון בארצות הברית ארצות הברית
 אזור:  האגן הגדול
 עיירות:  ברנס (אנ')
 קואורדינטות:  43°15′14″N 118°42′54″W﻿ / ﻿43.253889°N 118.715°W﻿ / 43.253889; -118.715
 
 מפה של אזור אגן הרני של אורגון
אגן הרני של אורגון (באנגלית: Oregon Harney Basin) הוא אגן סגור (אנ') בדרום-מזרח מדינת אורגון בארצות הברית בפינה הצפון-מערבית של האגן הגדול. האגן, אחד האזורים הפחות מיושבים ב-48 המדינות הרציפות של ארצות הברית, שוכן ברובו בצפון מחוז הרני, תחום בצפון ובמזרח על ידי רמת קולומביה - שבתוכה הוא מוכל, מבחינה פיזיוגרפית - ובדרום וממערב על ידי מישור געשי. האגן משתרע על שטח של 3,859 קילומטרים רבועים באגן הניקוז של אגם מלהיור (אנ') ואגם הרני (אנ'). אגם מלהיור הוא אגם מים מתוקים, ואילו אגם הרני הוא אגם מלח-אלקלי.
האגן תחום בצפון בקצה הדרומי של ההרים הכחולים (אנ'). רכס הר סטינס (אנ') מפריד בין האגן לאגן הניקוז של מדבר אלבורד (אנ') מדרום-מזרח. אין נחלים החוצים את המישורים הגעשיים המפרידים בין האגן לאגן הניקוז של הנהר קלאמת לדרום-מערב. האגן כולל אתרים ארכאולוגיים של "אזור המשאבים של דרוזי" (Drewsey Resource Area).
גאוגרפיה

באגן המרכזי יורדים בממוצע 150 מילימטרים של גשם בשנה, כאשר ההרים שמסביב זוכים בממוצע ל-380 מילימטרים של גשם בשנה. מרכז האגן שטוח ומכיל את האגמים מלהיור והרני הקולטים את הנחלים שמקורם באגן בהרים שמסביב, כולל הנהר סילוויס (אנ') מצפון והנהר דונר אונד בליצן (אנ') מדרום. אגם הרני הוא הנקודה הנמוכה באגן של האגן. הוא מחובר בשנים מסוימות לאגם מלהיור, אך מופרד כיום על ידי דיונות חול המשתנות ללא הרף. שני האגמים משתנים מחזורית בין מים פתוחים בשנים גשומות לביצות בשנים שחונות יותר. אזורי הביצות סביב אגם מלהיור ואגם הרני יוצרים נווה מדבר של ביצות באגן, המהווה בית גידול למינים רבים של עופות נודדים, כולל 2.5 מיליון ברווזים מדי שנה. אגם מלהיור וסביבתו הם חלק ממקלט חיות הבר הלאומי מלהיור (אנ').
במחוז הרני באורגון הייתה אוכלוסייה כוללת של 7,422 תושבים במפקד האוכלוסין של 2010, וברנס (אנ') במישור מצפון לאגם מלהיור היא הקהילה היחידה עם אוכלוסייה גדולה מ-1,000 תושבים. חקלאות מדברית היא הבסיס לכלכלת האזור, עם יחסית מעט מים להשקיה מהנחלים הזורמים לאגם מלהיור.
גאוגרפיה > השדה הגעשי של אגן הרני

השדה הגעשי של אגן הרני (Harney Basin Volcanic Field) הוא סדרה של קילוחים געשיים של ריוליט ושל אפר געשי בסביבות ברנס (אנ'). השדה נמצא בפרובינציית מישורי הלבה הגבוהים (High Lava Plains Province).
גאוגרפיה > אגן הניקוז של אגמי הארני-מלהיור

אגן הניקוז של אגמי הארני-מאלהור משתרע על שטח של 3,700 קילומטרים רבועים. האגן הסמוך של הנהר דונר אונד בליצן (אנ') משתרע על שטח של 1,980 קילומטרים רבועים ונשפך לתוך אגם מלהיור וכולל את חלק הנהר במקלט חיות הבר הלאומי מלהיור (אנ') בשטח של 760 קילומטרים רבועים. "שדה אלקלי ממוקם ישירות מדרום לאגם מלהיור, כמה קילומטרים מזרחית לנהר דונר אונד בליצן".
האזור האקולוגי של ביצות המדבר הגבוה (High Desert Wetlands ecoregion) הוא קבוצה של אזורי ביצות בשטח של 4,280 קילומטרים רבועים באורגון, כולל אזור גדול סביב אגמי הרני ומלהיור.
היסטוריה

האגן נוצר לפני כ-32,000 שנים כאשר קילוחי לבה יצרו את פער מלהיור (Malheur Gap), המפריד בין אגן הניקוז לנהר מלהיור (אנ'), יובל של הנהר סנייק. עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שהאגן היה מיושב כבר לפני 10,000 שנה. תיעוד אבקת פרחים מצביע על כך שהאקלים, במיוחד כמויות הגשם והשלג, השתנה מאוד מאז סוף הפליסטוקן. עדויות לטכניקות דיג פרהיסטוריות נמצאו במספר אתרים. עדויות מצביעות על כך שהיו קיימים באגן כמה מינים - בפרט, Acrocheilus alutaceus (אנ'), קטוסטומיים ו-Ptychocheilus oregonensis (אנ') - שנמצאים כיום רק באגן הנהר קולומביה, מה שמצביע על כך שבשלב מסוים ייתכן שאגן הרני היה מחובר לקולומביה. במהלך שנים גשומות יותר, התרומם מפלס המים של אגם מלהיור לעומק של 7.6 מטרים, מה שאיפשר לאגמים להתנקז מעל פער מלהיור. עם זאת, בתקופה המודרנית, מפלס האגם אינו עולה מעל 3 מטרים בשנים הגשומות ביותר.
במאה ה-19 היה האגן מיושב על ידי בני שבט הפאיוט צפוניים. הוא נחקר והונחו בו מלכודות רבים לבונים על ידי ציידי פרוות של חברת מפרץ הדסון בשנות ה-20 של המאה ה-19. האגן היה מרוחק מהמסלול של שביל אורגון, אבל בשנת 1845 הוביל איש ההרים (אנ') המנוסה, סטיבן מיק (אנ'), משלחת חסרת מזל מעבר לאגן דרך מעבר סטיניקינגווטר (Stinkingwater Pass), בחיפוש אחר קיצור דרך לעיירה דה דלס (אנ') באורגון לאורך מה שנודע כ"קיצור הדרך של מיק" (Meek Cutoff). 23 בני אדם מתו בזמן שהמשלחת נדדה באגן עד שמצאה מים בנהר קרוקד (אנ').
ההתיישבות של האירופאים באגן הייתה דלילה בשל האקלים שלו, והוא הושאר לפאיוט עד סוף המאה ה-19. לחצים להתיישבות וסכסוכים עם הפאיוט באזורים אחרים באורגון גרמו לנשיא יוליסס ס. גרנט להקים בשנת 1872 שמורה עבור הפאיוט (אנ') המקיפה את אגם מלהיור וחלק גדול מהאגן. לחצים גוברים להתיישבות, ובמיוחד גילוי זהב בהרים שמסביב, כמו גם האינטרס של מתיישבים לבנים ליצור חוות באזור, גרמו לנציב לענייני האינדיאנים לחסל את השמורה בפתאומיות בשנת 1879. הפאיוט הצפוניים שרדו כמעט ללא קרקע עד שקיבלו חלקות קרקע ליד ברנס ב-1935.
באגן יש ירידה מתמשכת נרחבת של מי התהום שהעמידה את האזור בסכנת קריסה אקולוגית וכלכלית. שאיבת מים להשקיה מורידה את גובה פני המים עד 3.0 מטרים בכל שנה באזור אחד.
הערות שוליים

↑  Greater Harney Basin Agricultural Water Quality Management Area Plan
↑  "Harney County Oregon, Range Seeding Projects". Archaeology: Harney County, Oregon. אורכב מ-המקור ב-2011-01-03.
↑  "2010 Demographic Profile Data: Harney County, Oregon". U.S. Census Bureau. אורכב מ-המקור ב-2020-02-13.
↑  "Stratigraphy Theme Key". Oregon Geologic Data Compilation. Oregon Department of Geology and Mineral Industries. אורכב מ-המקור ב-2010-11-27.
↑  Michael L. Cummings, Sherry L. Cady, and Robert B. Perkins, A tale of two basins: Comparisons and contrasts in the high desert hydrogeology of Steens Mountain, southeastern Oregon, Geological Society of America, Field Guides, 2009, 15, p. 295-318, doi:10.1130/2009.fld015(15)
↑  "Boundary Descriptions and Names of Regions, Subregions, Accounting Units and Cataloging Units". USGS.gov.
↑  "Harney County Oregon, Range Seeding Projects". Archaeological Report. AJMorris.com. אורכב מ-המקור (p. 23) ב-2010-09-17. Texaco Basin was surveyed by Thomas, Goheen and Loring on August 13, 19 and 20, 1980 [p. 19]
↑  Cook, Emily Cureton (16 במרץ 2022). "Race to the bottom: How big business took over Oregon's first protected aquifer". Oregon Public Broadcasting. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540609205171  LCCN: sh2009009662 
מאר מלהיור (אנ') סמוך לדיאמונד (אנ') באורגון
ציור קיר המשחזר ההתפרצות הגעשית באגן הרני המיוצג על ידי תצורת רטלסנייק (אנ')
אוטובוס בהרים

"אוטובוס בהרים" הוא שמה של סדרת ציורים מאת הצייר הישראלי אריה ארוך. ארוך יצר שני ציורים מוקדמים בהם מופיע מוטיב של אוטובוס בנוף ועוד ארבעה ציורים נוספים, בעלי סגנון ציור שונה תחת הכותרת "אוטובוס בהרים". הסדרה משקפת את המעבר של ארוך מציור אקספרסיבי בהשפעה קוביסטית, אל הפשטה בנוסח פאול קליי ז'ואן מירו.
ציורי הסדרה

"האוטובוס האדום", הציור המוקדם בסדרה הנמצא באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, צויר בין השנים 1944-1946. בפברואר 1947 הוצג הציור בתערוכה של קבוצת "השבעה" במוזיאון תל אביב ושנת 1949 בתערוכה של "אופקים חדשים" במוזיאון תל אביב. ארוך יצר בעבודה תיאור בסגנון קוביסטי של אוטובוס הנע בנוף הפתוח. משטח הציור מחולק לאזורים תחומים, כמעין רגיסטרים, המעמעמים את תחושת העומק של התיאור. בביקורת שהתפרסמה בעיתון דבר תיאר אריה לרנר את אופן תכנון הציור של ארוך הבונה "את המשטח הקדמי בגושים שנונים בצבע כהה המסתיימים בקו זיגזג. המשטח המרכזי בנוי בצבע בהיר יותר ומאחוריו משתרע שוב משטח ההרים, שאף הוא שנון ועשוי צבעים כהים. גם בחלקי הנוף, כגון העצים והבניינים, מגיע ארוך לידי סכימטיות". ביקורתו של לרנר מחדד את ההבחנה כי ציור זה של ארוך מבטא ניסיון להשתחררות מן הזיקה לצבעוניות ובמקומה את הניסיון "להתרכז בעיקר בבעיות מבנה השטח והחלל".
ב-"האוטובוס" (1948) מציג ארוך התמקדות ברכב כאובייקט מרכזי, תוך הזנחה מסוימת של תיאור הנוף. ארוך השתמש במשיכות מכחול רכות שיצרו אזורים כמעט מופשטים על ידי שימוש בתתי-גוונים ובחומריות עדינה. בעבודה זו ארוך מרמז על ראשי הנוסעים ברכב. מרדכי עומר טען בפרשנותו על ציור זה כי, מן הצד האחד האופן שבו חוסם האוטובוס את הנוף מסמלת מידה גוברת של ניכור בין האדם לטבע, אך אופן הנחת הצבע עשוי לרמוז גם על השלמה של מצב זה.
ב"אוטובוס בהרים" משנת 1954, המכונה גם כ-"מכוניות בכביש" הנמצא באוסף שושנה ואברהם רבני, עובר הדימוי של ארוך מהפך ציורי. ארוך זונח את הסגנון האקספרסיוניסטי-קוביסטי ומאמץ טכניקה של שרבוט המאזכרת ציורי ילדים ואת עבודותיהם של פאול קליי וז'ואן מירו. על רקע שכבת צבע ירוקה-חומה מופיעים כתמים שחורים ועליהם חרט ארוך דימויים של רכבים הנעים לכיוונים שונים, חלקם מעוטרים גם בכתמי צבע פנימיים ובקו קונטור צבעוני. מעל הרכבים מופיע ענן כחול. בנוסף, מפוזרים על גבי משטח הציור סימנים נוספים העשויים בחריטה.
ב"אוטובוס בהרים" (1955) ארוך מצמצם את דימוי האוטובוס לכדי שירבוט או חריטה בצבע הרטוב בלבד. האוטובוס הקטן נוסע בתוך מרחב הררי העשוי מגושי צבע שחורים-ירקרקים. מעליו ניצב מעין ענן אדום על רקע שמיים כחולים. מרדכי עומר טען כי צבעיו של ציור זה מהווים מעין ניגוד לציור משנת 1954. ראו: עומר, עמ' 161. יונה פישר תיאר ציור זה בשנת 1972 עבודה המאתגרת את גבולות יצירתו של ארוך. "כאן", כתב פישר, "כבר מאותגרת המסורת האסתטית של הציור, במובנים שאינם אך ורק פורמליים. מלאכת היד, המהווה חלק אינהרנטי במעשה הציורי, פותחה בשנים הבאות והורחבה אל שפה. היא הפכה אל קנה המידה דרכו נשקלים האלמנטים הסותרים והדימוי."
ב"אוטובוס בהרים" (1955), המצוי באוסף מוזיאון ישראל מחלק ארוך את הפורמט לחלק תחתון, הצבוע בצבע סגול, ובחלק עליון בצבע אוכר. עליהם הוסיף ארוך לצד השרבוטים והחריטות גם צורות מעוגלות המאזכרות את המספר 8. צורות אלו עתידות להופיע בעבודותיו בעתיד כסמל של אינסוף. עבודה זו שונה גם במשטחי הצבע הרחבים. עומר טען כי כאן עושה ארוך "צעדים מכריעים אל ההפשטה וההשגבה.
היסטוריה ופרשנות

בשנת 1955 הוצגו ארבעה מבין ציורי האוטובוסים בתערוכה של ארוך במוזיאון תל אביב ובית הנכות בצלאל. מבקרים שונים נטו לפרש את הדימוי של הציורים כסממן של המודרניות הממוכן, במסורת התיאור הפוטוריסטית. בביקורת שפרסם בעיתון דבר כתב גבריאל טלפיר על ציורי הסדרה כי הם מתארים את המכונית "כמאפיין של תקופתנו הממוכנת והממונעת." תיאור התנועה, על פי טלפיר, משמש "סמל לברית האדם והמכונה, לפולחן הטכניקה והמהירות בדורנו, לגורל היחיד במסע חייו או להתקדמותה של האנושות אל עברי פי תהום..."
גדעון עפרת, לעומתו מוצא במאמרו "אוטובוס ושמו תשוקה" (2001) כי ציורי הסדרה דווקא מדגישים את הסטטיות של התיאור. סטטיות זו, כמו גם היעדרותם של דימויים אנושיים, יוצרים ביצירות תחושה של ניכור. עפרת רואה בעבודות כציון דרך בניסיונו של ארוך לבלום את גילויי הכאוס הציורי לטובת קומפוזיציה מאוזנת.
בפברואר 2011 נפתחה במוזיאון אשדוד לאמנות התערוכה "בדרך לשומקום", שביקשה לתאר את כלי התחבורה באמנות הישראלית "שראשיתו מסתמנת בציוריו האיקונים של אריה ארוך משנות ה-50, 'אוטובוס בהרים' ו'מכוניות בכביש', והמשכו במופעים מתרבים והולכים באמנות העכשווית".
בנובמבר 2011 הופיע פרט מתוך הציור "אוטובוס בהרים" (1955) על גבי הזמנה לתערוכה "המוזיאון מציג את עצמו, אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון", במוזיאון תל אביב לאמנות.
היסטוריה ופרשנות > ציורי הסדרה

"האוטובוס האדום" (1944-1946), שמן על קרטון, 64x50 ס"מ, אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות
"האוטובוס" (1948), גואש על נייר, 46.5x38.5, אוסף פרטי.
"אוטובוס בהרים" או "מכוניות בכביש" (1954), שמן על בד, 64x50 ס"מ, אוסף שושנה ואברהם רבני.
אוטובוס בהרים (1955), שמן על בד, 100x70 ס"מ, אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות
"אוטובוס בהרים" (1955), שמן על בד, 64.5x100 ס"מ, אוסף מוזיאון ישראל.
הערות שוליים

↑  ראו: דבר, 14.2.1947.
↑  ראו: עומר, אריה ארוך, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, עמ' 160.
↑  Fisher, Yona, "Aroch or the Attempt at Dialogue", Ariel, n. 30, Spring, 1972, pp. 34-36.
↑  דבר, 8 בדצמבר 1955.
↑  עפרת, גדעון, "אוטובוס ושמו תשוקה", בספרייתו של אריה ארוך, בבל, תל אביב, 2001, עמ' 79-88.
↑  "בדרך לשומקום", אתר מוזיאון אשדוד לאמנות.
אברהם חומט

אין תמונה חופשית
אברהם חוּמֶט (ביידיש: כאָמעט; בפולנית: Abraham Chomet;‏ 1892 – 25 בספטמבר 1978) היה ממנהיגי התנועה הציונית בפולין.
בשנת 1937 נבחרה המפלגה הציונית לראשות הקהילה היהודית בטרנוב, וכיו"ר ההסתדרות הציונית במחוז עמד חומט בראשה, עד מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1948 עלה לישראל. פעל בסוכנות היהודית בקליטת עולים, ובהמשך כיהן כיו"ר ארגון יוצאי טרנוב בישראל.
בשנת תשי"ד ערך ספר יזכור לקהילת טרנוב. בשנת תשכ"ח ערך במשותף עם יוסף קורנילו את הכרך השני, ובאותה שנה ערך את ספר היזכור לקהילות סוקל והסביבה.
נפטר בביתו ברמת גן בסתיו 1978, בגיל 86. נקבר בהלוויה רבת-משתתפים בבית העלמין קריית שאול. אשתו פייגה נפטרה שנה אחריו, ונקברה לצדו.
מצבת קברו של אברהם חומט
כתביו

50 יאָר ציוניזם; ארויסגעגעבן אונטער דער ראדאקציע פון אברהם כאָמעט דורך דער ציוניסטישער אָרגאניזאציע אין טארנע, 1934.
טארנע: קיום און חורבן פון א יידישער שטאט , תל אביב: [חמו"ל], תשי"ד–תשכ"ח.
באנד 1: ארויסגעגעבען דורך לאנדסמאנשאפטן פון טארנער יידן; הויפט-רעדאקטאר: אברהם כאמעט;
באנד 2: ישראל, ארויסגעגעבן דורכען בוך-קאמיטעט; רעדאקטארן: אברהם חומט (כאמעט), יוסף קורנילו.
אברהם חומט (כאמעט) (עורך), ספר סוקל: טרטקוב, ורנז', סטוינוב והסביבה, תל אביב: ארגון יוצאי סוקל והסביבה, תשכ"ח. (עברית ויידיש)
מאמרים:
'די יידן אין סיקאל זינט די עלטעסטע צייטן', בתוך: ספר סוקל, ורנז', סטיינוב והסביבה (תשכ"ח), עמ' 44–95.
'בלעטער וועגן דער געשיכטע פון יידן אין רישע', בתוך: משה יערי-וואלד, קהילת רישא: ספר זיכרון, תל אביב: ארגוני בני רישא בישראל ובארצות הברית, תשכ"ח, עמ' 377–422.
הערות שוליים

↑  נתן מיכאל גלבר, טרנוב, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית).
↑  ד"ר אברהם חומט באתר חברה קדישא ת"א–יפו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301297805171  ISNI: 0000 0000 4119 0120  LCCN: no97002863  NTA: 194982750  VIAF: 44724355   WorldCat (עם VIAF): 44724355 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אוטובוס דו-קומתי

מודל האוטובוס AEM Routemaster, אשר נמצא בעבר בשימוש נרחב במערכת התחבורה הציבורית של לונדון, נחשב כיום לדוגמה האיקונית ביותר לאוטובוס דו-קומתי
אוטובוס דו-קומתי (נקרא גם אוטובוס קומתיים) הוא אוטובוס בעל שתי קומות. אוטובוסים דו-קומתיים נפוצים במיוחד במערכות התחבורה הציבורית בבריטניה, וכמו גם בערים גדולות נוספות באירופה, ובאסיה, כאשר הדוגמה האיקונית ביותר היא האוטובוס האדום של לונדון, ובפרט המודל AEM Routemaster (אנ') אשר היה מיוצר בין השנים 1954 עד 1968.
ישנם שני סוגי אוטובוסים דו-קומתיים - בסוג הראשון הקומה העליונה היא בעלת גג סגור והוא נמצא בעיקר בשימוש בקווי התחבורה הציבורית בערים הגדולות, בסוג השני הגג של הקומה העליונה פתוח, והוא פופולרי במיוחד עבור תיירים.
בישראל

בישראל חברת אגד הפעילה אוטובוסים דו-קומתיים בין השנים 1984 עד 2013.
האוטובוס הדו-קומתי הראשון (שנבנה על ידי החברה הגרמנית ניאופלן (אנ')) הגיע לישראל לראשונה ב-26 באוגוסט 1984, כאשר בתחילה במשך תקופת ניסיון בוצעו 434 נסיעות מבחן עם ארבעה קווים שונים, בהם האוטובוס נסע בסך הכל 195,583 קילומטרים וכתוצאה מכך החלה התעניינות ציבורית רחבה בשימוש באוטובוס דו-קומתי. בשנת 1988 נחתם הסכם בין חברת אגד לחברת ניאופלן אשר במסגרתו אגד הזמינה 20 אוטובוסים דו-קומתיים אשר יכנסו לשימוש עוד במהלך שנה זו, כאשר 30 אוטובוסים דו-קומתיים נוספים יוזמנו בשנה שלאחר מכן. האוטובוסים הדו-קומתיים החלו להגיע לישראל במהלך שנת 1989, ושימשו בעיקר בקווים תל אביב-ירושלים, תל אביב-חיפה, תל אביב-באר-שבע ובקווי אילת.
עם זאת, בשל בעיות אמינות של הדגמים הדו-קומתיים, הדבר הוביל לבסוף לירידה הדרגתית בשימוש בהם. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 חדלה אגד להשתמש באוטובוסים הדו-קומתיים בקו המרכזי האחרון שהפעיל אותם - קו תל אביב-ירושלים (קו 480). במשך תקופה מסוימת נעשה שימוש באוטובוסים הדו-קומתיים בקווים מקומיים באזור השפלה, ולבסוף, בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 חדלו לחלוטין להשתמש בהם.
באוגוסט 2005 נכנסו שלושה אוטובוסים דו-קומתיים לשירות בקו 99 בירושלים (סובב ירושלים) שהופעל עבור תיירים המבקרים בירושלים ועבר ב-35 מהאטרקציות התיירותיות הבולטות בירושלים. שלושת האוטובוסים היו מאותם האוטובוסים הדו-קומתיים של ניאופלן שנרכשו במקור על ידי אגד. בשנת 2015, אגד מכרה את הקו ואוטובוסי הקומתיים לחברת יארא טורס. במהלך תקופת ההפעלה של הקו על ידי יארא טורס הקו הופעל על פי בקשות בלבד. בשנת 2016 יארא טורס הפסיקה להפעיל את הקו.
ביולי 2021 החלה אגד להפעיל אוטובוס דו-קומתי בקו 190 בין ראשון לציון לתל אביב. האוטובוס מבוסס על שלדה של מאן ומרכב של חברת UNVI הספרדית, יכול להסיע כ-90 נוסעים (73 בישיבה) וגם מונגש ברמפה לנכים. אגד רכשה 4 אוטובוסים מסוג זה.
גלריה

אוטובוס דו-קומתי מסוג Brillié-Schneider P2 אשר נוסע ברחובות פריז, צולם בין השנים 1907 ל-1911
אוטובוס דו-קומתי בספרד, 1946
אוטובוס תיירים דו-קומתי בעיר בואנוס איירס שבארגנטינה, מאי 2011
מודל האוטובוס New Routemaster (אנ'), מחליף ה-AEM Routemaster המקורי, אשר נמצא כיום בשימוש נרחב במערכת התחבורה הציבורית של לונדון, יוני 2015
קו 99 של אגד אשר פעל בירושלים
ראו גם

כלי תחבורה דו-קומתי
הערות שוליים

1 2  ויינשטוק, צבי. "סיפורו של הקומתיים באגד". Egged. נבדק ב-9 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אודי עציון, האוטובוס הדו קומתי חוזר לכבישי ישראל, באתר ynet, 10 ביוני 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4486801-7 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אברהם זלינגר

| --- | --- |

אברהם זלינגר בעת ההכנות למשפט אייכמן
 לידה:  1915
 פטירה:  1972 (בגיל 57 בערך)
 תאריך עלייה:  1933
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  משטרת המנדט  משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1936–1944 (משטרת המנדט)   1948 – 1963 (משטרת ישראל)
 דרגה:    ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד מחוז צפון  ראש אגף החקירות והמודיעין  מפקד לשכה 06  סגן המפכ"ל
 
אברהם (רמי) זלינגר (1915–1972) היה ניצב במשטרת ישראל.
ביוגרפיה

זלינגר נולד בטרנוב שבגליציה ובילדותו עבר עם משפחתו ללייפציג. בסיום לימודיו עלה בשנת 1933 לארץ ישראל והצטרף לעין חרוד. בשנת 1936 התגייס למשטרת המנדט ושירת בתחנת יגור. ביולי 1939 נפצע קשה לאחר שעלה על מוקש בכפר חסידים, עבר קטיעת רגל ושהה בשיקום כשנה. בשובו לשירות היה במחלקת חקירות פשעים במחוז חיפה, עד לסיום שירותו ב-1944 ומעברו לתפקידים מנהלתיים בממשלת המנדט. זלינגר היה קצין מחוז בירושלים ובגליל ובשנת 1947 נשלח להשתלמות באנגליה, ממנה חזר זמן קצר טרם הקמת מדינת ישראל.
עם הקמת משטרת ישראל הצטרף לשורותיה ושימש מפקד נפת חיפה בדרגת סגן מפקד מחוז. באמצע 1950 הוא מונה לממלא מקום ראש אגף חקירות פשעים (המחלקה הפלילית של אגף החקירות) והועלה לדרגת מפקח מחוז. בסוף 1950 הוא מונה לתפקיד באופן רשמי, ולאחר חצי שנה, היה למפקד מחוז צפון. באוקטובר 1953 שב למטה הארצי כראשי אגף החקירות, אחד משלושת האגפים במשטרה, במקום ישורון שיף שהתפטר. חמש שנים עמד בראש אגף החקירות ושימש סגן מפכ"ל. בשנת 1958 אורגן מחדש מבנה המשטרה, אוחדו מחוז חיפה ומחוז צפון וזלינגר עבר לשמש מפקד המחוז החדש, ששטחו מחדרה ועד גבול המדינה בצפון. בעקבות הבאת הנאצי אדולף אייכמן לישראל, זלינגר הועבר מתפקידו ובשנים 1960–1961 פיקד על לשכה 06, שעסקה בחקירת אייכמן ובאיסוף חומר הראיות למשפטו. עם תום מלאכתה של היחידה שב זלינגר לפקד על המחוז הצפוני, עד מאי 1963, אז פרש מהמשטרה מתוך כוונה לעבור למכון ויצמן.
משנת 1967 שימש חבר הנהלה במפעל תעשיות אלקטרוכימיות.
זלינגר היה נשוי ואב לשלושה. בשנת 1972 אובחן כחולה סרטן הריאה ונפטר באותה שנה. הוא נקבר בעין חרוד מאוחד.
זלינגר היה צייד חובב.
הערות שוליים

↑  השוטר זלינגר נפצע במוקש, דבר, 21 ביולי 1938
↑  מצבו של הקורפורל זלינגר עדיין רציני, הַבֹּקֶר, 23 ביולי 1938
↑  י. ציזיק נפרד ממחוז ירושלים, משמר, 12 בספטמבר 1945
↑  הקצין לוסטיג פורש מהמשטרה, חרות, 30 במאי 1950
↑  העלאות במשטרה, חרות, 9 באוגוסט 1950
↑  קצין סופר - לראשות המחלקה הפלילית, מעריב, 12 בדצמבר 1950
↑  זלינגר יעמוד בראש אגף החקירות במשטרה, מעריב, 2 באוקטובר 1953
↑  אורי דן, שינויים מרחיקי לכת במשטרה, מעריב, 24 באוגוסט 1958
↑  ניצב זלינגר פורש ממשטרת ישראל, מעריב, 26 במאי 1963
↑  לטענת בנו, גדעון זלינגר, היה קשר בין מחלתו לחשיפה לחומרים מסרטנים במפעל תעשיות אלקטרוכימיות בעכו, לפי ריאיון לגדעון מלצר ב"ידיעות אחרונות" כאן
↑  אברהם זלינגר, באתר BillionGraves
↑  דוד זוהר, כל החיות המהלכות בארץ - חנוטות במוזיאון על הכרמל, מעריב, 16 במרץ 1964
אורך דביי

בפלזמה ובאלקטרוליזה אורך דביי (נקרא גם רדיוס דביי), נקרא על-שם הפיזיקאי ההולנדי פטר דביי, הוא מדד לטווח ההשפעה האלקטרוסטטי של נושאי מטען בתמיסה. כדור דביי הוא נפח שרדיוסו הוא אורך דביי, שבתוכו ישנה השפעה, ומחוץ לו המטען מסוכך.
המקור הפיזיקלי

אורך דביי מופיע באופן טבעי בתיאור התרמודינמי של מערכות גדולות של מטענים ניידים. במערכת של  N סוגים שונים של מטענים, הסוג ה-  j נושא מטען  q_{j} והוא בצפיפות  n_{j}(\mathbf {r} ) במיקום  \mathbf {r} . על פי מה שנקרא "המודל הפֶּרְמִיטִיבִי", מטענים אלה מפוזרים ברציפות בחומר שמאופיין רק על ידי הפרמיטיביות הסטטית היחסית שלו,  \varepsilon _{r}.
התפלגות זו של מטענים בתוך החומר מייצרת פוטנציאל חשמלי  \Phi (\mathbf {r} ) שמקיים את משוואת פואסון:
כאשר  \varepsilon _{0} הוא הפרמיטיביות של הוואקום.
המטענים הניידים לא רק מייצרים  \Phi (\mathbf {r} ) אלא גם נעים בתגובה לכוח קולון  -q_{j}\,\nabla \Phi (\mathbf {r} ) הנובע מפוטנציאל זה. אם נניח כי המערכת בשיווי משקל תרמודינמי עם אמבט חום בטמפרטורה מוחלטת  T, אז התפלגות המטענים הבדידים,  n_{j}(\mathbf {r} ), היא ממוצע על הצבר התרמודינמי.
בהנחות אלה, צפיפות נושאי המטען מהסוג ה- j מתוארת על ידי התפלגות בולצמן,
כאשר  k_{B} הוא קבוע בולצמן ו-  n_{j}^{0} היא הצפיפות הממוצעת של נושאי מטען  j.
השוואת הצפיפויות הרגעיות והפוטנציאל במשוואת פואסון עם הממוצע שלהם בהתפלגות בולצמן נותנת את משוואת פואסון-בולצמן:
פתרונות למשוואה לא ליניארית זו קיימים לכמה מערכות פשוטות. פתרונות למערכות כלליות יותר, ניתן לקבל בגבול של טמפרטורות גבוהות (צימוד חלש),  q_{j}\,\Phi (\mathbf {r} )\ll k_{B}T, על ידי פיתוח טיילור:
קירוב זה נותן את משוואת פואסון-בולצמן הליניארית
אשר ידועה גם כמשוואת דביי-האקל.