הנרי השלישי, מלך אנגליה
עוצרות (1216 - 1226) > השבת הסמכות המלכותית

עם תום מלחמת האזרחים הייתה ממשלתו של הנרי עסוקה בבנייה מחדש של הסמכות המלכותית בחלקים רבים של המדינה. עם סיומה של שנת 1217 נוצר מצב שרבים מהמורדים לשעבר התעלמו באופן שגרתי מהוראות שהגיעו מהמרכז ואפילו התומכים הנאמנים ביותר של הנרי המשיכו בקנאות להחזיק בשליטה עצמאית על המצודות המלכותיות. הם בנו באופן בלתי חוקי מבצרים שכונו (Adulterine castles) ושצצו ברחבי הארץ. רשת השריפים קרסה ואתה היכולת לגבות מיסים והכנסות מלכותיות. נסיך ויילס הראשון, ל'ואלין הגדול רב העוצמה, היווה איום רציני באזורי הספר של ויילס.
למרות ניצחונו במלחמה, ויליאם נחל הצלחה מועטה בהשבת הסמכות המלכותית בזמן השלום. סיבה אחת לכך נבעה מכך שויליאם מרשל לא היה מסוגל להציע חסות משמעותית, למרות הציפייה של הברונים הנאמנים שהם יתוגמלו על תמיכתם. ויליאם ניסה לכפות את הזכויות המסורתיות של הכתר לאשר בריתות נישואין וחסויות, אך עם הצלחה מועטה. עם זאת, היה בכוחו של מרשל לחדש את פעולתם של בתי המשפט ואת תפקידו של שר האוצר. הממשלה פרסמה את חוק היער (Charter of the Forest) שניסה לבצע רפורמה בשליטת הכתר ביערות. מועצת העוצרות הגיע לסיכום עם ל'ואלין בהסכם וורסטר (Worcester) ב-1218, אך תנאיו הנדיבים על פיהם ל'ואלין יהפוך לאחראי על השלטת החוק בפועל בוויילס מטעמו של הנרי, הדגישו את חולשתו של הכתר האנגלי.
אמו של הנרי לא הצליחה למצוא לעצמה מקום במועצת העוצרות ושבה לצרפת ב-1217, שם נישאה ליו דה ליזיניאן (Hugh de Lusignan), אציל מקומי רב עוצמה. ויליאם מרשל נפל למשכב ומת באפריל 1219. הממשלה החלופית התגבשה סביב שלושה שרים בכירים: פנדולף (Pandulf) שהיה הנציג האפיפיורי, פיטר דה רושה ויוברט דה בורג. השלושה מונו על ידי המועצה הגדולה של האצילים באוקספורד והממשלה בראשותם נסמכה על החלטת המועצה. יוברט ודה רושה היו יריבים פוליטיים, כשיוברט נתמך על ידי קבוצה רחבה של ברונים אנגלים ובסיס הכוח של דה רושה היה קבוצה של אצילים מהנחלות ביבשת. יוברט נאבק בנחישות כנגד לה רושה ב-1221, האשים אותו בבגידה והדיח אותו מתפקיד האפוטרופוס המלכותי. הבישוף עזב את אנגליה לטובת השתתפות במסעי הצלב. פנדולף נקרא לרומא באותה שנה ובכך נותר יוברט הדמות המרכזית בממשלתו של הנרי.
בראשית ימיה נחלה הממשלה החדשה הצלחה מועטה, אך ב-1220 החל מזלה להשתפר. האפיפיור התיר להנרי לקיים טקס הכתרה שני, והפעם תוך שימוש במערכת חדשה של כתרים. טקס ההכתרה היה אמור לאשר את סמכותו של המלך. הנרי הבטיח לשקם את כוחו של הכתר והברונים נשבעו שהם ישיבו לו את המצודות המלכותיות וישלמו את חובותיהם למלך, תחת איום של נידוי. יוברט, מלווה בהנרי, פלש לוויילס כדי לדכא את ל'ואלין ב-1223 ובאנגליה הוא הצליח לקבל מחדש את מצודותיו. המאבק כנגד הברונים הסרבנים שנותרו הגיע לשיא ב-1224 עם המצור על טירת בדפורד, כשהנרי ויוברט מנהלים את המצור במשך שמונה שבועות. כאשר נפלה הטירה לבסוף הוצאו להורג רוב אנשי חיל המצב במקום.
בינתיים כרת לואי השמיני, מלך צרפת, שעלה אז לכס המלוכה, ברית עם דה ליזיניאן ופלש לפוואטו ולאחר מכן לגסקוניה. לצבאו של הנרי בפוואטו חסרו תגבורות והוא לא קיבל סיוע מהברונים המקומיים שרבים מהם חשו שהם ננטשו במהלך שנות ממשל העוצרות של הנרי. כתוצאה מכך נפלה הפרובינציה במהירות. בשלב זה היה ברור שגם גסקוניה תיפול ללא תגבורות שיישלחו מאנגליה. בראשית 1225 אישרה המועצה הגדולה גביית מס של 40,000 ליש"ט לטובת מימון הצבא שיכבוש מחדש את גסקוניה. בתמורה להסכמתם לתמוך בהנרי, דרשו הברונים מהמלך לפרסם מחדש את המגנה כרטה ואת חוק היער. כעת הכריז המלך שהחוקים יפורסמו בתוקף רצונו האישי ואישר אותם עם החותם המלכותי ובכך נתן לנוסח החדש של המגנה כרטה ולחוק היער תוקף חזק יותר משהיה לכל גרסה קודמת של המסמכים הללו. הברונים ציפו שהמלך יפעל בהתאם לחוקים הללו.