stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איקא ישראלי
ביוגרפיה > ירושלים > עולם התשובה

לאחר ביסוסו כאדם דתי החל להפעיל חוגי בית בביתו בשכונת שערי חסד. חוגים לגברים (התשתית לישיבת אור שמח) ולנשים (נווה ירושלים). הוא ייסד שיעורי תורה וחוגי יהדות בתל אביב, בחיפה, ברחובות ועוד. שיא פעילותו היה בהקמת ישיבת 'אור שמח' לישראלים. המחלקה הישראלית של "אור שמח" הייתה נדבך חשוב של תנועת התשובה בישראל.
דירתו שבתל אביב שימשה כבית מדרש בה היה משוחח עם צעירים שהגיעו ללמוד ולשמוע. רבים מהם עברו להתגורר בירושלים והמשיכו בלימוד תורה וקיום מצוות. בדירתו נהג לארח גם מרצים אורחים, הבולט שבהם ידידו הרב משה שפירא. באותה תקופה קיבל את כינויו "האדמו"ר מדיזנגוף". לאחר עזיבתו את אור שמח הצטרף למדרשייה החדשה מיל"י (מדרשה ישראלית ללימודי יהדות) יחד עם מרדכי ארנון (פופיק), לאחר מכן הקימו יחד את 'מדרשת בית הלל', במסגרתה קיימו הרצאות, סמינרים וחוגים, ואת עמותת 'תואר' (תורה – ארט) לקידום האמנות הדתית.
ביוגרפיה > ירושלים > משפחה

בשנת 1979 נישא לסנונית, שהייתה אלמנת הטייס סא"ל שוקי לבנת ואחות אשתו של הרב אורי זוהר ולה שני בנים ובת. יחד נולדו להם ארבעה ילדים נוספים.
חתנו הצעיר הוא שמואל גריינימן, מוזיקאי ומרצה חרדי המשורר שירת קרליבך ביחד עם הזמר חזקי סופר מירושלים.
הוא התגורר עם משפחתו במשך קרוב לשלושים שנה בשכונת מטרסדורף בירושלים, והתיידד עם רבי נתן קמנצקי, רבי בצלאל ז'ולטי ועם רבנים אחרים. ידידות מיוחדת וארוכת שנים הייתה לו עם רבי דב צבי רוטשטיין, ובמובן מסוים אף היה תלמידו. היה שכנם לבניין של רבי בן ציון אבא שאול ורבי בצלאל שטרן. בשנת 2007 עבר לגור ביישוב טלז-סטון הסמוך לירושלים ובנה סטודיו תחת ביתו.
ביוגרפיה > ירושלים > אמנות לחרדים

ישראלי המשיך לצייר גם לאחר חזרתו בתשובה. סגנון ציוריו הפך מינימליסטי, ועסק בעיקר בקומפוזיציה ובצבע. שילב טכנולוגיות מתקדמות בהדפסת ציורים. כמו כן המשיך בפועלו להפצת יהדות אך במקביל גם בהקניית ידע ובגילוי כישרונות בקרב הציבור הדתי. מאחר שנוכח כי אמנים דתיים ובעיקר בעלי תשובה, מתקשים למצוא את מקומם כאמנים בעולם הדתי והחרדי, החל בפעילות מאסיבית, על מנת להביא תחומים אלו למודעות ציבורית.
לשם כך פעל במישור הציבורי על ידי פרסום בעיתונות, שתדלנות במחלקות התרבות (בעירייה ובממשלה) וקיום תערוכות קבוצתיות. ראש העיר ירושלים אהוד אולמרט נהג להשתתף בחוגי בית ובשיעורים, ככל הנראה משום שרעייתו, עליזה אולמרט, היא ציירת.
כמו כן הקים בית ספר לאומנויות (במסגרת עמותת תואר), יחד עם מרדכי ארנון בשם "המקלט לאמנות" (שם סימבולי המתאר את מיקומה של האמנות במגזר החרדי, אך גם בשל מיקומו הפיזי במקלט). בהמשך, המקלט הסב את שמו ל"גלריית המקלט". שם קיים ואצר תערוכות ציור של אמנים דתיים רבים, ביניהם מחותנו נחום קרוגר, שאול שץ, מוטה ברים, ליאוניד בלקלב, סילביה ברעם, אורי רווח, יעקב קשמכר ואחרים. כיום מנהלת ואוצרת המקלט היא האמנית הדתיה נעה לאה כהן.
המקום משמש הן ללימודי ציור למתחילים ולמתקדמים, והן לתערוכות רבות המתקיימות בו – כולם על ידי אמנים דתיים. במקלט ניתנה במה לאמנים מתחומי הציור, הצילום, השירה, המוזיקה, והוידאו ארט.
תערוכות מיוחדות

1954 – מוזיאון תל אביב (הציג לצד זריצקי, סטימצקי, שטריכמן ועוד).
1955 – בית תרבות, חולון.
1957 – בית ליסין, ת"א (סלון הסתיו).
1965 – רמת השרון.
1980 – גבעת המבתר אצל משה פינקל.
1989 – ז'ראר בכר בהשתתפות רה"ע מר אהוד אולמרט.
1992 – רמדה רנסאנס בירושלים.
1994 – בית טובי העיר בשיתוף ובהשתתפות יהורם גאון.
1996 – "תערוכת ה-70" יזם, הפעיל ואצר תערוכת שבעים אמנים חרדים.
2000 – מקלט לאמנות בהשתתפות ראש העיר אורי לופוליאנסקי, סגן רה"ע מר ניר ברקת, ח"כ אברהם רביץ, ח"כ ראובן ריבלין, ציירים, שחקנים ומשוררים.
2006 – תערוכת הצילום החרדי הראשונה בעולם.
2006 – התיאטרון היהודי בשילוב הצגת 'מים אחרונים'- של האמן החוזר בתשובה שולי רנד.
לקריאה נוספת

דרך אחרת, איקא ישראלי – אליהו ישראלי, אוגוסט 2012.
הערות שוליים

↑  תערוכת איקא בחולון, דבר, 26 במאי 1955.
↑  נ. קור, ממדף הספרים, דבר, 18 בדצמבר 1959.
↑  , thisworld.online
↑  העולם הזה, המסדר היהודי "בני ברית" באמריקה, בביקורת על החלטת המשפט הציבורי של איקא ישראלי
↑  בידיים נקיות, דבר, 25 ביוני 1967.
↑  שחתניו הם המקובל הרב דוד דייוויד שגר בבית וגן והמקובל הרב ראובן ניסים סופר שגר בשכונת גאולה ופרטים עליו ועל יוצאי חלציו הוזכרו בספר תולדות כף החיים מאת הרב א"א סופר
↑  התגורר בבית וגן ונפטר בכ"ב באייר ה'תש"ע.
↑  שמואל גריינמן, באתר רדיו קול חי
↑  גלריית המקלט אתר הבית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279691  NLI: 987007519170305171  ULAN: 500479845  VIAF: 308268357   WorldCat (עם VIAF): 308268357
המשטרה הצבאית של גרמניה

| --- | --- |

תג היחידה
 Suum Cuique - "לכל אחד לפי זכויותיו"
 פרטים
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 סוג:  משטרה צבאית
 בסיס האם:  הנובר, גרמניה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  6 באוקטובר 1955 – הווה (69 שנים)
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  3 רגימנטים
 פיקוד
 יחידת אם:  מפקדת קישור בין־שירותית, בונדסוור
שוטר צבאי גרמני מכוון את התנועה.
תרגול עם כלב תקיפה.
תרגול השתלטות על מהומות.
רכב סיור של המשטרה הצבאית הגרמנית.
רכב סיור של המשטרה הצבאית הגרמנית.
המשטרה הצבאית של גרמניה (בגרמנית: Feldjäger; פֶלדיֶיגר) היא המשטרה הצבאית של הבונדסוור. סמל המשטרה הצבאית מורכב ממסדר העיט השחור, בו טבוע מוטו המסדר: Suum Cuique (לטינית: "לכל אחד לפי זכויותיו"). משמעות המונח Feldjäger היא רובאי או יגר.
היסטוריה

עם החתימה על החוק להקמת הבונדסוור, הופעלה יחידת ה-Feldjäger הראשונה ב-6 באוקטובר 1955. במקור הייתה כוונה לקרוא ליחידות המשטרה של הבונדסוור "Militärpolizei", שמשמעותו משטרה צבאית. יחד עם זאת, התעוררה התנגדות מצד המדינות הפדרליות שניתנה להן המשימה לשמירה על החוק. הן רצו כי המילה "Polizei" (משטרה) תישאר ייחודית להן ולכן השם שונה ל-Feldjäger בשנת 1956.
מבנה

חיל המשטרה הצבאית משרת את כל הזרועות של הכוחות המזוינים של גרמניה כגון: צבא גרמניה, חיל הים, חיל האוויר, חיל רפואה ומפקדת קישור בין־שירותית. מפקדת המשטרה הצבאית ממוקמת בהנובר. למשטרה הצבאית 3 רגימנטים המוצבים סביב גרמניה וכפופים למפקדת המשטרה הצבאית.
משימות

24 תחנות המשטרה הצבאית הממוקמות ברחבי גרמניה, עובדות סביב השעון ומשימתן העיקרית היא להוות נקודה מרכזית ליצירת קשר לכל החיילים הזקוקים לסיוע. החיילים יכולים ליצור קשר באמצעות מספר חירום המקשר אותם לתחנת המשטרה הצבאית הקרובה אליהם.
למשטרה הצבאית יש 4 משימות נוספות: שמירה על סדר ומשמעת צבאית, שליטה על התנועה הצבאית, פעולות ביטחון וחקירות.
משימות > משמעת צבאית

במטרה לשמור על משמעת צבאית, ה-Feldjäger מבצעים סיורים בבסיסי הכוחות המזוינים ובמקומות כינוס של חיילים. הם מסיירים גם באירועים צבאיים, מסייעים לבתי המשפט הצבאיים ומסייעים באיסוף והובלה של שבויי מלחמה.
משימות > הכוונת תנועה צבאית

ה-Feldjäger עובדים ביחד עם המשטרה האזרחית בעת הכוונת תנועה צבאית במטרה לשפר את בטיחות התנועה ולהגן על החיילים. משימות המשטרה הצבאית בתחום זה כוללות חקירת תאונות במעורבות חיילים, הכוונת תנועה צבאית, ליווי שיירות צבאיות, הקמת נקודות ביקורת ועוד.
משימות > פעולות ביטחון

חלק מפעולות המשטרה הצבאית כוללות פעולות ביטחון במטרה למנוע פשעים כנגד הכוחות המזוינים הגרמנים ולמנוע הפרות סדר בטקסים רשמיים של הבונדסוור. בנוסף, ה-Feldjäger אחראיים להגן על כוחות בעלות ברית בתוך גרמניה ולספק שירותי אבטחת אישים לקציני בונדסוור בסיכון גבוה. הם גם אחראיים על אבטחת מבני שליטה ובקרה של יחידות גדולות, ליווי אחמ"ים, אבטחת כנסים וועידות, הגנה על רכוש צבאית וביצוע משימות לשליטה על התפרעויות.
משימות > חקירות ותשאול

חקירות מכסות תחומים רבים כולל דיווח על תאונות חמורות, סיוע בחקירת עבירות צבאיות וחיפוש אחר עריקים. לחיל המשטרה הצבאית יש גם צוותים הכוללים כלבי משטרה. הכלבים מאומנים לשמש ככלבי סיור וככלבי חיפוש. הצוותים האלה מסייעים בחיפוש אחר חומרי נפץ וסמים.
משימות מחוץ לגרמניה

ה-Feldjäger מסייעים לכוחות הגרמנים הפועלים מחוץ לגרמניה על ידי כך שהם מבצעים פעולות שיטור צבאי. הם מהווים חלק מכוחות משטרה צבאית רב לאומיים ולא רק מפקחים על התנהגות החיילים הגרמנים באזור הפעילות, אלא עובדים בצמוד לרשויות המקומיות, משטרה, ארגונים או משטרה צבאית של מדינות אחרות המוגדרות תחת מגילת האומות המאוחדות.
מדים

על אף שה-Feldjäger מהווים כוח משותף לכלל זרועות הבונדסוור, הם לובשים את מדי הצבא מכיוון שבמקור הם חלק מהזרוע של צבא היבשה. הם חובשים כומתות אדמות עם סמל של מסדר העיט השחור.
בעת משימות סיור שגרתיות הם לובשים מדי צבא רגילים עם סרט MP שחור והמילה Feldjäger בקטן, וכן חגורה בצבע שחור, נרתיק שחור ומחזיק אזיקים שחור. לעומת זאת כאשר הם במשימה ייצוגית לדוגמה מצעדים, טקסים וליווי צבאי לקצינים בכירים נלבש "ציוד לבן": חגורה לבנה, כפפות לבנות ונרתיק לבן בצד שמאל.
סמכויות

לשוטרים הצבאיים בגרמניה, יש סמכויות רק על חיילים, עובדים אזרחיים של הכוחות המזוינים ואזרחים שנכנסו למתחם צבאי.
פלדז'נדרמרי

פלדז'נדרמרי (בגרמנית: Feldgendarmerie, בתרגום חופשי: משטרת השטח) הייתה המשטרה הצבאית של צבאות הקיסרות הגרמנית (כולל הורמאכט), מתקופת פוסט-נפוליאון ועד סוף מלחמת העולם השנייה.
שמחה סיאני

| --- | --- |

 לידה:  30 בינואר 1948 (בת 77) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 
שמחה סיאני (נולדה ב-30 בינואר 1946) היא סופרת, עורכת, שחקנית תיאטרון, מדריכת סיורים פולקלוריים, מספרת עממית ומרצה ופעילה חברתית ישראלית.
ביוגרפיה

שמחה סיאני נולדה בי"ט שבט ה'תש"ו בירושלים, ומתגוררת בה.
בעלת תואר ראשון בחינוך ובפולקלור יהודי והשוואתי ותואר שני בפולקלור יהודי והשוואתי מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עובדת במשרד החינוך. יושבת ראש העמותה לנערות במצוקה – בית אריאל, יושבת ראש ועדת התרבות ב"הדסה ישראל", חברת ההנהלה במועצה הציונית ויושבת ראש פורום קהילות ישראל.
שימשה בתפקידים שונים במשרד החינוך – ביניהם: מזכירת יו"ר רשות הספורט (1986-1981), מנהלת לשכתה של סגנית השר – חה"כ מרים תעסה-גלזר. כיום עובדת במשרד החינוך והתרבות בתפקידים שונים במרכזי פסג"ה: רכזת אדמיניסטרטיבית למורי מורים, ספרנית, מעצבת וקליגרפיקאית.
חברה באגודת הסופרים העברים, בפא"ן, באקו"ם, בסומליון, בוועדת התרבות של "נעמת". היא משמשת יו"ר העמותה לנערות במצוקה – בית אריאל, יו"ר ועדת התרבות ב"הדסה ישראל", חברת ההנהלה במועצה הציונית ויו"ר פורום קהילות ישראל, חברה באיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית ועוד. השתתפה בשלושה קונגרסים ציוניים כציר וכסגנית ציר (בשנים: 1997, 2001, 2003). שימשה כשחקנית בתיאטרון "בימתנו" (1980-1975), מדריכה סיורים פולקלוריים מטעם "יד בן-צבי", "החברה להגנת הטבע" ו"בית שמואל", מספרת עממית מטעם "אמנות לעם" ו"סל תרבות", ומרצה אורחת באוניברסיטאות בנושא הסיפור העממי. עורכת את השנתון "צרור המור" מאז 1990. ספרה "רומיה ומרבד הקסמים" נבחר ב"מצעד הספרים".
פרסומים

ילדים
רומיה ומרבד הקסמים, שי"ח ירושלֵם, 1998, 1999, 2001 – נבחר ל"מצעד הספרים";
רומיה עולה לארץ ישראל, שי"ח ירושלֵם, 2003.
סיפורת
שושנות לנצח, שי"ח ירושלֵם, 2006.
טיפת סחוג בדלי של חלב, הוצאת שי"ח ירושלם 2008
האישה ושפמו של הצבוע (סיפורים מחורזים), הוצאת שי"ח ירושלם, 2010
זיכרונות אבודים (מחזה), הוצאת שי"ח ירושלם, 2019
עריכה
צבע הכסף, ספרי תאנה, 2002.
ללא הד, ספרי תאנה, 2002.
שי"ח אוהבים - קובץ מאמרי מחשבה ועיון בנושא "אהבה", שי"ח ירושלֵם, 2003.
צרור המור, שנתון בהוצאת המשוררת, 2005-1990
שי"ח אוהבים ממבט שני - שנים עשר מאמרים על אודות אהבה, הוצאת שי"ח ירושלם, 2015.
פרסים

פרס "מקור ראשון" בתחרות הסיפור הקצר: 2003.
לקריאה נוספת

שמחה סיאני, הרב, העגלון ומה שביניהם, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 339–342, הוצאת כרמל, 2017.
הקהילה היהודית בשטוטגרט

בית הכנסת ומרכז קהילת וירטמברג שנבנו בשנת 1952 במקום בו עמד בית הכנסת העתיק שנהרס בליל הבדולח
הקהילה היהודית בשטוטגרט הוקמה רק בראשית המאה ה-18 אף על פי שנוכחות יהודית בעיר שטוטגרט ובסביבתה תועדה כבר במאה ה-13.
בין המאה ה-14 למאה ה-18

במחצית הראשונה של המאה ה-14 יהודי שטוטגרט התגוררו באזור הרחובות דורותינשטראסה ויודנגאסה (גר'), שם הוקמו בית הכנסת ובית הספר היהודי הראשון. הקהילה הושמדה בשנת 1349 לאחר שהיהודים הואשמו בגרימת מגפת המוות השחור. בתחילת המאה ה-15 חזרו לעיר יהודים בודדים שהצליחו לקבל כתבי חסות מהדוכסים ומהרוזנים המקומיים.
במשך שלוש מאות השנים הבאות, רק יהודים מעטים הצליחו להתבסס בעיר הודות לקשרי המסחר שקיימו עם יהודי הסביבה ולכתבי חסות שהוענקו להם על ידי השליטים המקומיים. בשנת 1679 בוטל איסור ההתיישבות בעיר ובשנת 1706 יהודים הורשו לעסוק במסחר בירידים המקומיים. בראשית המאה ה-18 מספר היהודים בעיר אפשר הקמת קהילה. בתיעוד משנת 1721 מוזכר מקווה טהרה והעובדה שחל איסור על יהודים לבצע טקסי ברית מילה בבית הכנסת. בתיעוד מאוחר יותר מוזכר היתר להקמת מוסד לשחיטה כשרה ואיסור על הלנת יהודים זרים בעיר. הקהילה גדלה ושגשגה למרות הקשיים וההתנגדות המתמדת של התושבים הנוצרים.
המאה ה-19

מצבם של יהודי שטוטגרט השתפר מאוד לאחר הקמת ממלכת וירטמברג בשנת 1806 והתחזקותה של העיר כמרכז שלטוני. עם זאת רק יהודים אמידים שהונם נעמד בעשרים אלף גילדן ויותר, או כאלה שהביאו תועלת רבה לממלכה, הורשו להתיישב בעיר. בשנת 1828 נחקק חוק בעניין החינוך היהודי. ב-3 באוגוסט 1832 פורסם צו שהתיר הקמת קהילה עצמאית שמנתה באותה עת מאה עשרים ושישה חברים ושטוטגרט הוגדרה כמקום מושבו של הרב הראשי. בשנת 1834 נרכשה קרקע להקמת בית קברות יהודי בהוֹפֶּלְהאַואֶר. בית הכנסת השלישי נחנך ב-1837, וב-1861 נבנה בית כנסת נוסף, גדול יותר בסגנון נאו-מורי. הבניין נהרס בשנת 1938 באירועי ליל הבדולח. בית כנסת חדש נבנה באותו מקום בשנת 1952.
המאה ה-20 והמאה ה-21

כל בתי הכנסת, שרובם נבנו במאה ה-19, ומוסדות יהודיים רבים אחרים נחרבו במהלך ליל הבדולח. הגברים היהודים נעצרו על ידי הגסטפו מיד לאחר הפוגרום והובלו לכלא משטרת וֶלצהַיים או למחנה הריכוז דכאו. בין השנים 1941 - 1945,שטוטגרט שימשה תחנת מעבר בה רוכזו יהודי ויטמברג לפני שליחתם למחנות ההשמדה.
בעת הקמת המדינה הפדרלית באדן-וירטמברג בשנת 1952 חיו בשטחה רק מאות בודדות של יהודים. הקהילה גדלה מעט בשנים שלאחר התפרקותה ברית המועצות הודות להגירת יהודים מתחומה. הקהילה היהודית של וירטמברג (בגרמנית Israelitische Religionsgemeinschaft Württembergs) שמרכזה בשטוטגרט משרתת את יהודי שטוטגרט, אסלינגן, אולם, רויטלינגן והיילבורן. היא הוקמה מחדש בשנת 1945 כמוסד המוכר על ידי המדינה ומונה כ-3,000 חברים.
אנדרטה לזכר חיילים יהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה

בבית הקברות פראג (בגרמנית Pragfriedhof) (לשם אין קשר לפראג בירת צ'כיה), בית הקברות הגדול ביותר בשטוטגרט, קיימת מאז שנת 1874 חלקה יהודית. ב-3 ביולי 1925 נחנכה בה, ביוזמת ברית חיילי החזית היהודים, אנדרטה לזכר החיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה. האנדרטה הוקמה בחלקה הצבאית, שם הובאו למנוחות שמונה עשר חיילים יהודים שנפלו במלחמה בשורות הצבא הגרמני. על האנדרטה נחקקו שמותיהם של כל החיילים היהודים בני שטוטגרט שנפלו במלחמה, כולל אלה שלא הובאו לקבורה במקום. סביב הקברים והאנדרטה ניטעה חורשה המשמשת מקום שקט להתייחדות עם זכר הנופלים. עלות האנדרטה, בסך 12,000 מארק מומנה מתרומות הקהילה היהודית.
אנדרטאות לזכר קורבנות המשטר הנאצי

אנדרטה לזכר 2,498 "האחים והאחיות שנרצחו בין השנים 1933 – 1948", הוקמה בחלקה היהודית בבית הקברות פראג בשנת 1947 ביוזמת הקהילה היהודית של וירטמברג.
בשנת 2006 נחנכה האנדרטה לזכר 2,600 יהודי וירטמברג שנשלחו למחנות ההשמדה בתקופת המשטר הנאצי, בין השנים 1941 – 1945. האנדרטה הוקמה בתמיכת העמותה "סימני זיכרון" בתחנת רכבת צפון, ומורכבת מחמש מסילת ישנות ששימשו בעבר את רכבות המשא. ליד המסילות הוקם קיר באורך שבעים מטר עליו חקוקים שמות היהודים והצוענים שגורשו. בקדמת המסילות מוצב קיר עליו פרטי הרכבות שיצאו מהתחנה. עלות הפרויקט הייתה חמש מאות אלף אירו. מחציתה מומנה על ידי עיריית שטוטגרט ומחציתה על ידי תורמים.
בין השנים 1939 - 1945 שימש הוהנפארק קילסברג נקודת איסוף ליהודי האזורים וירטמברג והוהנצולרן לפני העלאתם לרכבות שהובילו אותם למחנות הריכוז. בשנת 1962 הוקמה בפארק אנדרטה "לזכר 2,000 היהודים ... שיצאו מכאן בין השנים 1941 - 1942 למחנות הריכוז ואל מותם".
ראו גם

קהילת יהודי באדן-וירטמברג
הערות שוליים

↑  ראו יודנגאסה
↑  STUTTGART - JewishEncyclopedia.com, www.jewishencyclopedia.com
↑  Jüdischer Friedhof im Pragfriedhof Stuttgart, www.alemannia-judaica.de
האנדרטה לזכר החיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה
אנדרטה שהוקמה בהוהנפארק
אנדרטת "סימני זיכרון" בתחנת הרכבת צפון
וילפרד נוקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 במאי 1886 קיבוורת, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  9 בפברואר 1950 (בגיל 63) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  טריניטי קולג' 
 השקפה דתית:  אנגליקניזם 
 
וילפרד לורנס נוֹקֶס OGS FSA FBA ‏(1886–1950) היה כומר אנגליקני ותאולוג אנגלי. לאחר שסיים תואר ראשון באוקספורד בהצטיינות מהשורה הראשונה בלימודים קלאסיים, החל נוקס לעסוק בעבודה קהילתית עם עניים באיסט אנד של לונדון, ולאחר מכן למד לכהונה. לאחר כהונה קצרה ככומר בקהילה, החל לנהל את חבר הרועה הטוב (אנ') מ־1924 עד 1940, ושימש עמית בפמברוק קולג', קיימברידג' וכן ככומר הקולג'. הוא עסק בברית החדשה מזווית של פילולוגיה יוונית והיסטוריה הלניסטית, וכתב כמה ספרים על פאולוס השליח ועל היבטים אחרים של היסטוריה כנסייתית דרך הפילולוגיה. כמו כן חיבר ספרים המסבירים את האנגלו־קתוליות ואת אורח החיים הנוצרי.
חייו > שנים מוקדמות

נוקס נולד ב־21 במאי 1886 בכפר קיבוורת', לסטרשייר, אנגליה. הוא היה הבן השלישי, והרביעי מבין ששת ילדיהם, של אדמונד ארבת'נוט נוקס, הרקטור (הכומר הבכיר) של קיבוורת', ושל אשתו הראשונה, אלן פנלופה לבית פרנץ'. הבנים האחרים היו אדמונד, דילווין ורונלד; אחותו הצעירה הייתה ויניפרד פק. אדמונד היה משורר סאטירי ולימים עורך כתב העת פאנץ'; דילווין (דילי) היה פפירולוג ומפצח צפנים בזמן מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה בבלצ'לי פארק, ורונלד היה כומר קתולי בולט, סופר, ומתרגם הביבליה מלטינית. אביהם היה צאצא של ג'ון ארבת'נוט, הוויקונט השמיני של ארבת'נוט.
אביו של וילפרד, הרקטור, לא היה שלם עם החיים הנוחים בכפר, וסבר שיוכל להביא יותר תועלת באזור מקופח יותר. ב־1891, כשווילפרד היה בן חמש, עברה המשפחה לאסטון-יוקסטה-בירמינגהם, פרבר עני של ברמינגהאם. בשנת 1892 מתה אמו, אלן נוקס. וילפרד ואחיו הצעיר נשלחו לגור עם דודם הרווק, אמו התקיפה, ואחיותיו. שנתיים לאחר מכן הפך אדמונד האב לבישוף הסופרגני של קובנטרי, נישא בשנית, ואיחד מחדש את ששת ילדיו. הוא היה נחוש שהבנים ילמדו בפאבליק סקול. כל ארבעת הבנים זכו במלגות לראגבי (וילפרד ואדמונד הבן) או לאיטון (דילווין ורונלד).
העניין המוקדם של וילפרד בעוני התחזק באסטון. בראגבי הושפע מתלמיד מבוגר ממנו, ויליאם טמפל, לימים הארכיבישוף מקנטרברי, שאמונתו שילבה נצרות וסוציאליזם. בנוסף לדעותיו של טמפל, הרשימו את נוקס גם כתביו של ג'ון ראסקין ושל פרדריק דניסון מוריס, שנטו כולם לסוציאליזם או למלחמה בעוני.
אחרי ראגבי, זכה נוקס במלגה לטריניטי קולג', אוקספורד. באוקספורד אירע משבר באמונתו הדתית, והוא שיקע עצמו בלימודים, והצטיין בבחינות. כשסיים את לימודי באוקספורד קיבל תפקיד בשירות המדינה כבוחן זוטר במשרד החינוך. בשלב זה התחזק מחדש באמונתו, אך התרחק מהאוונגליסטיות של אביו לכיוון האנגלו-קתוליות. אביו, הבישוף נוקס, הוטרד מהשקפותיו האמוניות של בנו, אך תמך לגמרי בעבודתו בקרב העניים באיסט אנד של לונדון. המדריכים והמודלים לחיקוי שלו היו טמפל וג'ורג' לנסברי, לימים מנהיג מפלגת הלייבור, שהיה דמות בולטת באיסט אנד. בהשפעת לנסברי הצטרף נוקס לאיגוד החינוך של העובדים, אשר טמפל היה נשיאו.
חייו > כּמוּרה

בשנת 1913 התפטר נוקס משירות המדינה. הוא למד תאולוגיה בסנט אנסלם קולג', קיימברידג', והוסמך כדיאקון ב־1914, וככומר שנה אחר כך. הוא שימש כעוזר כומר בשכונת סנט מרי'ס, גרהם סטריט, לונדון. הוא נדר באופן פרטי נדרי עוני ופרישות. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לשרת ככומר צבאי, אך נדחה על ידי משרד המלחמה, אשר לא סמך על אנגלו-קתולים.
ב־1920 עבר נוקס לקיימברידג' כחבר בארגון "חֶבר הרועה הטוב", וחי שם עד 1922. אז בילה שנתיים בעבודת קהילה בשכונת סנט סיוויור, הוקסטון, במזרח לונדון, כעוזר כומר. ב־1924 עזב את לונדון וחזר לקיימברידג' וקיבל את תפקיד מנהל "חבר הרועה הטוב". במקביל לתפקיד זה, התקבל כחבר בפמברוק קולג', שם השלים תואר ראשון בתאולוגיה (1937) ודוקטורט בתאולוגיה (1943). בשנת 1941 מונה למשרת הכומר של הקולג', ובשנת 1946 נבחר לעמית בקולג'.
נוקס הלך לעולמו בקיימברידג', ב־9 בפברואר 1950, בגיל 63. הקהל שביקש להשתתף במיסה לזכרו בכנסיית פמברוק היה כה רב, עד שנאלצו לחלק כרטיסים ולהגביל את הכניסה.
כתבים

The Catholic Movement in the Church of England, 1923
St Paul and the Church of Jerusalem, 1925
Meditation and Mental Prayer, 1927
The Church in Crisis, 1928
(with Eric Milner-White) One God and Father of All, 1929
Life of St Paul, 1932
(with Alec Vidler) The Development of Modern Catholicism, 1933
(with Vidler) The Gospel of God and the Authority of the Church, 1937
St Paul and the Church of the Gentiles, 1939
Some Hellenistic Elements in Primitive Christianity (The Schweich Lectures 1942), 1944
The Acts of the Apostles 1948
(ed. Henry Chadwick) The Sources of the Synoptic Gospels (two volumes, 1953 and 1957)
הערות שוליים

↑  The Spectator. Vol. 20. 1847. p. 1171.
↑  'The Gentleman's Magazine. Vol. 177. 1845. p. 311.
↑  Arbuthnot, William (16 בפברואר 2010). "The Descendants of John, 8th Viscount of Arbuthnott". Kittybrewster.com. נבדק ב-4 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Canon W. L. Knox". The Times. London. 10 בפברואר 1950. p. 9. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279452605171  BIBSYS: 90221059  GND: 172209102  ISNI: 0000 0000 8119 8493  LCCN: n85822370  NLA: 35706865  NTA: 074208535  SUDOC: 075986310  Trove: 1051306  VcBA: 495/303618  VIAF: 40847054   WorldCat (עם VIAF): 40847054
הרפורמות בחוקי הקרקעות באימפריה העות'מאנית 1858–1914

האימפריה העות'מאנית עברה במאה ה-19 שינויים מקיפים ומרחיקי לכת בתחומי הממשל, המשפט והכלכלה. המכנה המשותף ביניהם היה הגברת הריכוזיות (ריכוז השליטה במדינה בידי השלטון המרכזי באיסטנבול). המאות הקודמות התאפיינו בהרחבת המערך הביורוקרטי והצבאי שהביאה ללחץ כלכלי וזה לצד יריבויות בינלאומיות. אלו התעצמו משמעותית במאה זו והכבידו על קופת המדינה. בעקבות מאבקים צבאיים דרש הצבא תוספת תקציב. המדינה נגררה לחובות למימון הצבא והביורוקרטיה. הידוק הפיקוח על ההכנסות מקרקע וחקלאות, מקור הכנסה מרכזי עבור כלכלת האימפריה, היה הכרחי כדי להתמודד עם יחסי הכוחות הפוליטיים העולמיים שהשתנו גם הם. בהקשר הכלכלי מדובר בשינוי תפיסות עושר מדינתי (ופרטי) ומיסוי. עד המאה ה-19 מדינה נחשבה עשירה אם השתרעה על שטח נרחב ונהנתה מפירות הקרקע בשטחיה ומכספי המיסים עליהם. מהמאה ה-19, הדגש היה על הכנסות המדינה ממלאכה, תעשייה ומסחר ומיסוי הפעילות הכלכלית בתחומים אלה, בנוסף להכנסות מקרקע. בהקשר של הקרקעות, הדגש עבר מפירות הקרקע (תוצרת חקלאית ומיסוי עליה) לקרקע עצמה. חוקי קניין אפשרו גביית מיסים על פעולות כרישום בטאבו, או מכירה הקשורה בקרקע ולא בתוצרת שהניבה. כך שהקרקעות עצמן הפכו למוצר-צריכה. המיסוי הקפדני והפרטני הפך, בנוסף לאמצעי להכנסה, לביטוי של ריבונות; רגולציה שמטרתה להגביר את הפרודוקטיביות שבבוא העת תגדיל את ההכנסות שניתן למסות. דגש זה הצריך הידוק הפיקוח על אותה פעילות כלכלית
מטרות החוק

אחת הדרכים להידוק השליטה בקרקעות הייתה באמצעות שינויי חקיקה, ובמקרה העות'מאני שינוי זה התבטא בחוק הקרקעות שנחקק ב-1858. דרך שינוי הגדרות משפטיות כזכויות קניין, הגדרות בעלות וסיווג אדמה, הגבירה האימפריה העות'מאנית את שליטתה בקרקעות ולמעשה בכלכלה. החוק החדש, שהתבסס על סקרי קרקע ומיפוי הבנה מחדש את מושג הבעלות על הקרקע. חוק הקרקעות התבסס על חוקים קודמים ובעיקר על הקאנון (החוק הסולטאני) שנטען במשמעויות חדשות. הקטגוריות של אדמה פרטית (מוּלְכּ) ואדמת מדינה (מירי) שהתקיימו לפני 1858 כמושגים גמישים הפכו לביטויים של בעלות אינדיבידואלית בלבד. בעלות זו הפכה ליחסים החוקיים היחידים בין האדמה לנתיני האימפריה ולא השאירה מקום לזכויות להכנסה ממסים, זכויות עיבוד וחזקה שבעבר לא נקשרו בהכרח עם בעלות על הקרקע.
עד המאה ה-19 הכיר המשפט העות'מאני בסוגים שונים של קשר לקרקע; תואר בעלות, זכות להכנסה ממסים, וזכות עיבוד וישיבה. ברוב המקרים זכויות אלה ניתנו לגורמים שונים גם על אותה פיסת קרקע. מולכ, שהפכה להגדרה לבעלות פרטית, סימנה עד המאה ה-19 את הזכות ליהנות מהכנסות המיסים על הקרקע ולא בהכרח בעלות כפי שהיא מובנת כיום. הזכויות על הקרקע ביטאו יחסי כוחות חברתיים והתגבשו כתוצאה ממשא ומתן בין קבוצות חברתיות ובין השלטון ומהתמודדות עם נסיבות מקומיות ייחודיות למחוזות השונים. חוק הקרקעות 1858 נחקק כדי לשנות את המצב הזה ונועד לחול באופן שווה על כל מחוזות האימפריה ועל כל אזרחיה. מטרות החוק היו: לתקף את עקרונות בעלות המדינה על קרקע חקלאית (אדמות מירי), להגן על המעבדים, להבהיר סוגיות בעלות ולזהות את החייבים במס כדי לייעל את גביית המיסים.
החוק הגדיר מחדש סוגים שונים של קרקעות ואת הזכויות שכל סיווג מקנה על הקרקע. בנוסף לקרקעות המולכ והמירי שנזכרו לעיל, החוק הגדיר אדמות לצורכי ציבור (מֶתְרוּכּה), אדמות הקדש או ווקף (מֶווקוּפה) ואדמות מתות (כלומר לא מעובדות), נטושות ומרוחקות מכל יישוב (מוואת). סוגי הקרקעות היו מוכרים גם לפני המאה ה-19, אך חוק הקרקעות איגד אותם בקוד משפטי וכאמור ניסח את החוק כדי לאפשר גביית מיסים רבים יותר על הקרקע, הפעילות הכלכלית בה (קנייה, מכירה, השכרה) ותוצרתה. זאת כדי להגדיל את התמורה למדינה, הן באמצעות הסדרת המיסוי והן על ידי הרחבת שטחי העיבוד החקלאי שבתורה תאפשר גביית מיסים רבים יותר על התוצרת. קרקעות בעלות חשיבות מיוחדת בהקשר של הרחבת שטחי העיבוד החקלאי היו הקרקעות המתות (מוואת), כיוון שאותן ניתן היו "להחיות" כלומר לעבד ולשנות את הסיווג שלהן. זה המקום לציין, שהחוק התיר לשנות את סיווגן של קרקעות מסוימות. כך למשל, אדמת מוואת שעובדה במשך עשר שנים, גם ללא אישור רשמי לכך מהשלטונות, הייתה יכולה להפוך לרכוש המעבד. מצד שני, החוק קבע הגבלה על מצב בו נותרת אדמה שאינה מעובדת ברשותו של המעבד. לפי סעיף 68, זכות הבעלות על אדמה שנותרה לא-מעובדת במשך שלוש שנים רצופות מתבטלת ועוברת למדינה. הסיבה לגמישות בסיווג מחד ולקשיחות בנוגע לאדמה לא-מעובדת מאידך הייתה מטרת-העל של החוק: הרחבת עיבוד הקרקעות ורישומן כדין על ידי המדינה כדי לזכות במירב ההכנסות ממסים.