דרך הררית
מטרות כתיבת האוטוביוגרפיה

סיפור חייה של טוקאן אינו רק סיפור אישי, חטטני ומציצני אלא הוא משקף את תחושותיה, מצוקותיה ואופני התנהלותה כאישה. סיפור חיים אישי-נשי זה פותח צוהר לעולם עלום, "גן נעול" - עולמן של נשים שהמכנה המשותף להן הוא מינן וזהותן הלאומית - עולמן של נשים פלסטיניות בעיצומם של מאבקים לאומיים.
"דרך הררית" התחיל בכיבוש הבריטי והסתיים בכיבוש הישראלי ב-1967. בהקדמה של היצירה חשפה טוקאן את המטרות שהניעו אותה לתעד את סיפור חייה ולפרסמו ברבים: ”מעודי לא קיבלתי את חיי באהבה ומעולם לא הייתי מאושרת בהם. אילן חיי לא הניב אלא מעט ורוחי לא חדלה מלשאוף להישגים יפים יותר ולאופקים רחבים יותר”. ”מדוע, אפוא, כתבתי את הספר, שבו אני חושפת כמה פינות בחיי שמעולם לא גיליתי שביעות רצון מהן?” שאלה טוקאן והשיבה: ”בענווה שאינה כוזבת אומר כי החיים הללו, על פריים הדל, לא היו נטולים סערת המאבק [...] הזרע אינו רואה אור לפני שהוא מבקיע לעצמו את דרכו הקשה באדמה וסיפורי זה הוא סיפור מאבקו של הזרע באדמה הסלעית הקשה, סיפור המאבק בצמא ובסלע”. ג’וליה קרסטיבה דיברה על "האחרות האימהית" של האישה ועל כך שיצירותיה הן "יעד שיכול להיות מושג רק תמורת מחיר כבד". אמירה זו מעלה את הזיהוי המוכר של הכוח היצירתי עם השיגעון – הדחף ליצירה כצורך לרפא בקע בעולמו הפנימי של היוצר. ביצירתו ניתן לראות את טביעת האצבעות של נפשו, חיים פנימיים שנשפכו החוצה. אולם טוקאן מודה בפתח היצירה שלה, שהיא לא פתחה את תיבת חייה כולה, אלא השאירה דברים יקרים ללב סגורים בתוך התיבה, הרחק מפגיעתן של העיניים המציצות. בכל זאת היה חשוב לה לכתוב את קורות חייה כדי להאיר את הדרך הקשה בפני האחרים.
"דרך הררית" מספר על דרכה הקשה של טוקאן בתוך ביתה, הבית העתיק והגדול מבתי שכם העתיקה, המעלים בזיכרון את ההרמונות, ארמונות הנשים הכלואות שתוכננו בהתאם לצורכי החברה הפיאודלית: ”בבית זה בין כתליו הגבוהים המסתירים את העולם החיצוני כולו מעיני הנשים הקבורות בו בעודן בחיים, נשחקו ילדותי ונעוריי וחלק לא מבוטל מעולמי”. בבית הבורגני והשמרני הזה היו בנות המשפחה מוגבלות בעצמאותן, ונזקקו לחסותם המתמדת של האחים, אפילו בגיל בוגר. כל הישג בחיי היצירה שלה – לימודים, קריאה, כתיבה ופרסום, היה מלווה בהתמודדות עם מכשולים חברתיים. זכות ההתבטאות אסורה עליה, הצחוק והזמרה מנועים, ואפשר למשוך מהם בגנבה רק אחרי יציאת הגברים, "האדונים", לעבודתם. העצמאות האישית היא מושג שאיננו קיים ואין לו חלק בחייה.
סיפור חייה של טווקאן (שנחשבת למשוררת הלאומית הפלסטינית), כפי שמתועד ביצירתה האוטוביוגרפית, מבטא את הרעיון שהאישי והמשפחתי הם פוליטיים. המשפחה היא חוויה ממשית לגבי היחיד, הוא נולד אל תוכה, גדל בה, ובצילה מתעצבת זהותו. לגבי החברה, המשפחה שהיא מאבני הבניין שלה. היא גם מוסד בפני עצמה, מעין יחידת ייצור ותחזוקה מצומצמת של אזרחים ואזרחים בפוטנציה. לכידות המשפחה נכפית על החברה מתוקף התרבות והסדרים חברתיים קיימים, והם אלה המעניקים לה עיקרון וסדר, היגיון ושיטה.
בעצם הכתיבה האוטוביוגרפית פרצה טוקאן מחסום שתיקה שגזרה עליה החברה הפטריארכאלית והפכה מאובייקט לסובייקט. ממעמד שולי בשיח הציבורי היא מתייצבת עתה במרכזו, מורדת בשיח ההגמוני שעניינו היחסים בין המינים ובכלל זה בדמות ההגמוניה של ה"אני" הנשי שעוצבה וגובשה על ידי הכותבים הגבריים.
האוטוביוגרפיה העניקה לטוקאן הזדמנות חד-פעמית למחאה מגדרית אישית וקולקטיבית; היא דיברה בשמה ובשם ציבור הנשים שהיא נמנית עמו וקראה תיגר על המנהגים, המסורת והתרבות ועל שולחיהם הגברים, שניסו באמצעותם לעצב את אישיותה ולחרוץ את גורלה. אולם באוטוביוגרפיה של טוקאן יש לא רק מחאה אלא גם הצעה לסדר יום מגדרי-חברתי חדש: שחרור האישה תחילה ובעקבותיו שחרור האומה כולה. טוקאן סבורה כי כל אימת שהחברה הפלסטינית על קברניטיה לא תפנים את הצורך המידי בריפוי חוליה החברתיים, סיכוייה לממש את יעדיה הלאומיים קלושים ואפילו אפסיים, שכן חברה הכובלת את נשותיה, שהן למעלה ממחציתו של הקולקטיב הלאומי, ושוללת מהן את חירותן לא תוכל לכונן את ריבונותה במדינה עצמאית.