stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואיג'י קאדורנה
ביוגרפיה > קריירה צבאית

בבוקר 1 ביולי 1914, גנרל אלברטו פוליו מת לפתע מהתקף לב. כמה ימים קודם לכן, ב-28 ביוני, רצח גברילו פרינציפ את יורש העצר הארכידוכס פרנץ פרדיננד ואת בת זוגו סופי צ'וטק בסרייבו. ב-27 ביולי שלאחר מכן הציע המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, בהמלצת הגנרל בלדיסרה, את התפקיד לקאדורנה. כדי לא לחזור על השגיאות של מלחמות הריסורגימנטו, הציב האחרון את התנאי של התלות, היררכית וממסדית, רק על המלך ולא על הממשלה. המלך קיבל, ואמר לו "הסמכות שלי תשמש רק לגרום לכולם לציית לה". קדורנה השתלט אז על משרד הרמטכ"ל. ב-23 ביולי העמידה האימפריה האוסטרו-הונגרית את האולטימטום שלה לסרביה, וגררה תגובת שרשרת אשר, לאחר סדרה של משברים דיפלומטיים ומהלכי נגד מדיניים-צבאיים, הביאה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה תוך מספר שבועות. הוא התמנה לרמטכ"ל ביולי 1914. עם כניסת איטליה למלחמה לצד מעצמות ההסכמה היו לצבא האיטלקי 36 דיוויזיות של חיל רגלים שמנו כ-875,000 חיילים דלים בחימוש ומצוידים רק ב-120 קני ארטילריה מודרניים.
על פי הוראות אמנת הברית המשולשת, קאדורנה החל לארגן את הצבא להתערבות נגד צרפת. בשל היעדר תקשורת מוחלט בין הפוליטיקאים לצבא לא הודיעו לו כי הממשלה בוחנת את האפשרות לנטוש את בני בריתה הנוכחיים.
ב-31 ביולי, באותו היום שבו החליט הקבינט על נייטרליות, שלח קדורנה למלך את תוכנית המלחמה שלו שהציעה לפרוס חיל צבא שלם לצד גרמניה נגד הצרפתים, תוכנית שאושרה על ידי ויטוריו עמנואל ב-2 באוגוסט, בעוד נייטרליות הוכרזה במקביל.
איטליה הכריזה מלחמה על הקיסרות האוסטרו-הונגרית ב-13 במאי 1915. החזית השתרעה מאזור טרנטינו ומשם מזרחה לעמק נהר האיזונצו עד לים האדריאטי. קאדורנה בחר בטקטיקה של הגנה בחזית טרנטינו והתקפה בחזית האיזונצו. בין 1915 עד 1917 ערך קאדורנה 11 התקפות בחזית האיזונצו ללא שינוי משמעותי בקו החזית פרט לכיבוש העיר גוריציה בקרב השישי על האיזונצו באוגוסט 1916. בקרבות אלה נהרגו כ-150,000 איטלקים. המורל בקרב החיילים היה נמוך והמשמעת הצבאית נשמרה על ידי הוצאות להורג והדחות מפקדים. קאדורנה הכניס לתוקף את המנהג הרומאי של דקימאטיו - הוצאה להורג של אחד מתוך עשרה חיילים ביחידות שהראו מורך לב בקרב.
קאדורנה הצטיין בהדיפת המתקפה האוסטרית הגדולה בחזית טרנטינו במאי 1916. המצב בחזית זו השתנה כאשר נכנסה גרמניה לחזית. צבאו של קאדורנה היה מותש ולא מוכן למתקפה של הגרמנים והאוסטרים בקפורטו.
בעקבות התבוסה הקשה בקרב קפורטו, הודח קאדורנה ובמקומו נתמנה סגנו, ארמנדו דיאז. לאחר המלחמה נשלח קאדורנה כנציג איטליה למועצת המלחמה העליונה בוורסאי. מסקנות ועדת החקירה הממשלתית על התבוסה בקפורטו נתפרסמו בסוף יולי 1919. הן תלו בו את האשמה כאחראי העיקרי לתבוסה ולכל היבט כואב של המלחמה. הן הביאו גינויים קשים, שזכו לבולטות בלתי הוגנת מהשתיקה שבה כוסתה אחריותם של גורמים צבאיים ופוליטיים אחרים. הוא התפטר מהוועדה בוורסאי וחזר לאיטליה.
ב-1924 העניק לו בניטו מוסוליני דרגת פילדמרשל (Maresciallo d'italia).
סנטור מ-1913 עד 1928, קאדורנה לא הצטרף לפשיזם. בשנת 1924 מינה אותו בניטו מוסוליני באופן מפתיע למרשל איטליה ושמו שוקם לחלוטין בעקבות הלחץ שהפעיל קרלו דלקרואה, נכה מהמלחמה ונשיא אגודת הוותיקים
הוא נפטר בבורדיגרה ב-21 בדצמבר 1928 ב"פנסיון ג'ולי", שהפך מאוחר יותר ל"מלון בריטניק". לוח הנצחה הוצב על חזית המבנה, שופץ והפך לבניין מגורים. גופו מונח במאוזוליאום, שתוכנן על ידי האדריכל מרצ'לו פיאצ'נטיני, בעיר הולדתו (Pallanza), על גדת אגם מאג'ורה.
ביוגרפיה > קריירה צבאית > הנצחה

קאדורנה הונצח באתרים רבים באיטליהː
דרך קאדורנהː היום כביש 141. בשנת 1916 הקימו לקדורנה קווי הגנה אחוריים ליד הר גראפה על מנת להגן על היחידות הגדולות שנפרסו בחזית טרנטינו במקרה של פריצת דרך של הקווים המתקדמים בגזרה מויצ'נזה למונטלו. הוא נתן פקודה למהנדסי הצבא לבנות במהירות כביש ושני כבלים שיוכלו לשאת כלי רכב וחיילים עד להר גראפה. עבדו שם כ-30,000 איש, כולל חיילים ואזרחים. הדרך הושלמה ימים ספורים לפני התבוסה של קפורטו וקווי ההגנה של גראפה שימשו את הארמייה הרביעית בפיקודו של הגנרל מריו ניקוליס די רובילנט, שנסוגה מחזית הדולומיטים של טרנטינו. בכמה הזדמנויות, עד ימי המלחמה האחרונים, דיממו האוסטרים את עצמם למוות בניסיון העקר לכבוש את פסגת ההר, ששלטה על גזרה שלמה של החזית וממנו, במשך עשרות קילומטרים, הלמו האיטלקים את חיילי האויב.
בפאלנצה, היום כפר של ורבניה, עיר הולדתו על אגם מאג'ורה (מחוז ורבאנו קוסיו אוסולה), הוקם המאוזוליאום שהוקדש לו, שנחנך ב-1932 ועוצב על ידי מרצ'לו פיאצ'נטיני.
תחנת הרכבת הצפונית של מילאנו, המשקיפה על פיאצלה לואיג'י קאדורנה. אחת הככרות המרכזיות ליד מבצר ספורצה.
המנהרה העשרים של כביש 52 המנהרות של מונטה פאסוביו, שנחפרה במהלך הלחימה במלחמת העולם הראשונה, נושאת את שמו.
מחיקת השם מהרחובות והכיכרות של אודינה. בשנת 2011 החליטה ועדת הטופונימיה של אודינה לשנות את שמה של הכיכר המוקדשת לקדורנה, ל"פיאצלה יוניטדה ד'איטליה", שכן במהלך השנים אושרה והתרחבה ההסכמה לדעתם של היסטוריונים שביקרו את גישתו של הבוז והזלזול בחיי החיילים בחזית.
ספריםː
התקפה חזיתית ואימונים טקטיים, רומא, USSME, 1915.
המלחמה בחזית האיטלקית, הקדמה מאת אלדו א. מולה, רומא, Bastogi Libri, 2019, ISBN 978-88-99376-33-8.
גנרל רפאלה קדורנה בריסורגימנטו האיטלקי, מילאנו, פראטלי טרבס, עורכים, 1922.
דפים נוספים על המלחמה הגדולה, מילאנו, מונדדורי, 1925.
קפורטו? לואיג'י קדורנה מגיב, הקדמה מאת אלדו א. מולה, רומא, Bastogi Libri, 2020, ISBN 978-88-5501-089-4.
מִכתָבִי מכתבי משפחה, בעריכת Raffaele Cadorna, מילאנו, Mondadori, 1967.
המנהל והאלוף. התכתבות אלברטיני-קאדורנה, עריכה: אנדריאה גואיסו. הקדמה מאת סימונה קולאריזי, מילאנו, Fondazione Corriere della Sera, 2014, ISBN 978-88-96820-14-8.
ביוגרפיה > קריירה צבאית > עיטורים והצטיינות איטלקיים

אביר הצלב הגדול מעוטר ב-Grand Cordon של מסדר הכתר של איטליה 29 בדצמבר 1910.
אביר הצלב הגדול מעוטר בגראנד קורדון ממסדר ה-SS. מוריס ולזרוס 30 בינואר 1915.
אביר הצלב הגדול מעוטר ב-Grand Cordon של המסדר הצבאי של סבויה 28 בדצמבר 1916.
מדליה מאוריצית לזכות צבאית של 10 ברק
מדליית הנצחה למלחמת איטליה-אוסטריה 1915 - 18 (4 שנות מערכה)
מדליית ניצחון איטלקית
מדליית הנצחה לאיחוד איטליה
מרשל איטליה --- 4 בנובמבר 1924.
ביוגרפיה > קריירה צבאית > עיטורים והצטיינות איטלקיים > עיטורים וכיבודים זרים

אביר הצלב הגדול של מסדר כוכב קראדאורביץ' (מעמד צבאי)
אביר הצלב הגדול של מסדר הרכיבה על הכשרון האזרחי והצבאי
קורדון גדול ממסדר לאופולד
אביר הצלב הגדול של הנשר האדום
אביר הצלב הגדול של לגיון הכבוד
הצלב הגדול של מסדר הנסיך דנילו הראשון
אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט
חבר כיתה א' במסדר מיכאל האמיץ
צלב המלחמה 1918-1914
הערות שוליים

↑  A. Gatti, Un italiano a Versailles, Milano, Ceschina, 1958, pag. 73.
↑  Marshall, 108. Keegan claims 25 divisions. See Keegan, 227
↑  "Luigi Cadorna? Era un bravo generale e Caporetto non fu colpa sua". 30 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  נתונים שנלקחו מאתר הפרלמנט האיטלקי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277541705171  PLWABN: 9810588542605606  BNE: XX1723112  BnF: cb158258691 (data)  GND: 119291592  ICCU: RAVV078427  ISNI: 0000 0000 7976 5030  LCCN: n85326495  NARA: 10569742  NTA: 202399133  SNAC: w6xt03fj  SUDOC: 122322835  VcBA: 495/101016  VIAF: 62355177   WorldCat (עם VIAF): 62355177 
לוח הנצחה בורדיגרה International Phonetic Alphabet - SIL
דיסציפלינה

דִּיסְצִיפְּלִינָה (באנגלית: discipline; בעברית: על פי האקדמיה ללשון העברית: תְּחוּם דַּעַת, תְּחוּם חֵקֶר) היא ענף של ידע, אשר נלמד או נחקר באורח רשמי במערכת החינוך או באקדמיה, בו בעלי מקצוע מתמחים ובבסיסו עומדת שיטה מוסכמת.
דיסציפלינה אקדמית היא תחום-דעת שבו מבוצע מחקר אקדמי, בדרך כלל באוניברסיטאות. הדיסציפלינה מוגדרת בדרך כלל על ידי כתבי-עת אקדמיים ואגודות מקצועיות, היוצרים שיח פנימי של התחום.
דיסציפלינות אינן סטטיות, כי הן משתנות עם התפתחות הידע האנושי, ועם קבלתם של תחומים נוספים אל מאגר הידע הנלמד באוניברסיטאות. באוניברסיטאות האירופאיות הקלאסיות היו מקובלות בעבר רק ארבע דיסציפלינות (תאולוגיה, רפואה, משפטים, ואמנויות), אך כיום המספר גדול בהרבה. דיסציפלינות רבות מחולקות לתת-דיסציפלינות ("ענפים"), אשר קווי התיחום ביניהם הם לעיתים קרובות שרירותיים ולא ברורים.
בתחום החינוך, כל מקצוע הנלמד בבית הספר מכונה "דיסציפלינה". מבנה של דיסציפלינה מעין זו מושתת על מספר גורמים: הנחות יסוד, מטרות, כללים, אופן ארגון החומר, ודרכי ההערכה.
תחום דעת המשלב דיסציפלינות אחדות מוגדר כאינטרדיסציפלינרי – בין-תחומי.
תחום דעת המשלב מספר רב של דיסציפלינות מוגדר כמולטידיסציפלינרי – רב-תחומי.
ביקורת על התבססות מערכות החינוך על תחומי הדעת

רבים מהחוקרים מבקרים את ההתבססות הבלעדית בתוכניות הלימודים של רוב מערכות החינוך על תחומי דעת. ביקורת זו נובעת מהעבודה כי כמות תחומי הדעת הקיימים היום בעולם הוא גדול מאוד, עובדה המחייבת מחנכים לבחור את תחומי הדעת בהם הם רוצים להתמקד. נכון לשנת 2008 הכיר משרד החינוך רשמית ב-998 מקצועות אותן אפשר ללמד בבתי הספר. ביקורת נוספת נשמעת על החלוקה לתחומי דעת היא העובדה כי תחומי הדעת מתחדשים חדשות לבקרים ואין אפשרות להדביק את קצב ההתרבות שלהם.
ביקורת על התבססות מערכות החינוך על תחומי הדעת > פתרונות חליפיים

מבנה הדעת – ג'רום ברונר הגה את השימוש במונח "מבנה דעת" המכוון לכך שבכל מקצוע (תחום דעת) קיים מבנה בסיסי בו מושגי יסוד חשובים אותם חשוב ללמד. לטענת ברונה ברגע שנלמד הבסיס כדפוס של מבנה דעת בגיל צעיר, חזרה עליו ופיתוחו בגילאים מאוחרים יותר נותנים סיכוי גדול יותר להבנת המקצוע, כמו שמתמטיקה הנלמדת בתיכון בנויה על הבסיס הנלמד בכיתה א' כך יש למצוא את "מבנה הדעת" בכל מקצוע
המבנה הסובטנטיבי והסינטקטי – ג'וזף שוואב מחלק את תחומי הדעת לשני מבנים: מבנה סובסטנטיבי מורכב ביסודו מרעיונות והשקפות שמאמץ חוקר בבואו לחקור תחום דעת מסוים. למשל בחקר ההיסטוריה יש חוקרים הנותנים לכלכלת התקופה משקל רב יותר ולעומתם כאלו המחשיבים דווקא את הפן הדתי כמשפיע המרכזי על אותה תקופה. כאשר התלמיד יבין את ההבדלים במבנה הסובסטנטיבי הוא יבין את המקצוע יותר טוב. בנוסף יש בתחומי הדעת את המבנה הסינטקטי המורכב משיטות המחקר והכלים לגילוי הידע וארגונו. למשל דרכי החקר במקצוע המתמטיקה שונה מדרכי החקר של הפיזיקה ששונה מהותית מדרכי החקר של תחום הדעת היסטוריה. [דרוש מקור]
ראו גם

הישגים אקדמיים
פרדיגמה
פירוט של הדיסציפלינות המדעיות השונות: תחומי מחקר מדעיים
הערות שוליים

↑  Michael H. Shank, The medieval university, Edward Elgar Publishing, 2023-10-19, עמ' 15–32, ISBN 978-1-80088-807-4
↑  תכנון לימודים, הוראה והערכה. שרה גורי רוזנבליט. הוצאת האוניברסיטה הפתוחה עמ' 70
↑  משה זילברשטיין ומרים בן-פרץ. תהליך הפיתוח של תוכנית לימודים. עיונים בחינוך (1979) עמודים 69–96
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566085605171  GND: 4151461-0  LCCN: sh85141103  LNB: 000347821  NDL: 00562212 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חוק יסוד: מבקר המדינה

| --- | --- |

 פרטי החוק
 סוג:  חוק יסוד
 תאריך חקיקה עברי:  כ"ז בשבט התשמ"ח
 גוף מחוקק:  הכנסת האחת עשרה
 עיקרי החוק:  תפקיד מבקר המדינה וסמכויותיו  תהליך בחירת מבקר המדינה  כפיפותו של מבקר המדינה
 נוסח מלא:  אתר הכנסת
 
חוק יסוד: מבקר המדינה נחקק בידי הכנסת האחת עשרה ב-15 בפברואר 1988 (כ"ז בשבט התשמ"ח), והוא מסדיר את כלל ההלכות הכלליות והסדרת מעמדו של מבקר המדינה. חוק היסוד נחקק על מנת לאגד חוקים קודמים ולקבע את תפקידיו ואחריותו של מבקר המדינה כמו גם את אחריותו רק בפני הכנסת ולא הממשלה. לרעיון של מוסד מבקר המדינה יש שורשים עמוקים במסורת היהודית.
עיקרי החוק

סעיף 2: מבקר המדינה יקיים ביקורת על המשק, הנכסים, הכספים, ההתחייבויות והמינהל של המדינה, של משרדי הממשלה, של כל מפעל, מוסד או תאגיד של המדינה, של הרשויות המקומיות ושל גופים או מוסדות אחרים שהועמדו על פי חוק לביקורתו של מבקר המדינה. מבקר המדינה יבחן את חוקיות הפעולות, טוהר המידות, הניהול התקין, היעילות והחיסכון של הגופים המבוקרים, וכל עניין אחר שיראה בו צורך.
סעיף 4: מבקר המדינה יברר תלונות מאת הציבור על גופים ואנשים כפי שייקבע בחוק או לפיו; בתפקידו זה יכהן מבקר המדינה בתואר "נציב תלונות הציבור".
סעיפים 7–9: המבקר, אזרח ותושב ישראל, יבחר על ידי הכנסת בהצבעה חשאית לתקופת כהונה אחת של שבע שנים, ובאפשרותה גם להדיחו מתפקידו והיא אף קובעת את שכרו – בהחלטת ועדת הכנסת. עם היבחרו על מבקר המדינה להצהיר הצהרת אמונים בלשון הדברים:
סעיפים 10–12: כדי להבטיח את אי תלותו ברשות המבצעת, שעליה הוא מפקח, תקציבו נקבע על פי הצעת המבקר עצמו על ידי ועדת הכספים של הכנסת, ולא על ידי משרד האוצר. כמו כן, המבקר אחראי בפני הכנסת בלבד – מקיים עימה קשרים והתיעצויות, ופעם בשנה – מגיש לה דין וחשבון על ממצאיו בשנה שעברה, וכן המלצותיו לתיקון הליקויים ולמניעת הישנותם בעתיד. הדו"ח מוגש לידי יושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת, וכן לגופים המבוקרים, כדי שיוכלו לתקן את מה שהמבקר המליץ לתקן.
סעיף 13: כדי להעביר את מבקר המדינה מתפקידו נדרשת הצבעה בכנסת שבה יושג רוב של שלושה רבעים מחברי הכנסת.
היסטוריה חקיקתית

בשנת 1977 פרסמה ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת הצעת חוק­ יסוד: מבקר המדינה. ההצעה נדונה בקריאה ראשונה בכנסת השמינית, אך הטיפול בה לא הגיע לסיום.
הצעת החוק הוגשה פעם נוספת על ידי הממשלה בינואר 1985, וזו אושרה ב-15 בפברואר 1988.
בגרסה המקורית של החוק נקבע שמבקר המדינה ייבחר לכהונה של חמש שנים, וכן נקבע כי "מי שכיהן כמבקר המדינה שתי תקופות בזו אחר זו לא יהיה מועמד בבחירות לתקופה הסמוכה לאחריה". בתיקון ראשון לחוק, שאושר בכנסת ב-25 במרץ 1998, תוקן סעיף זה, ונקבע שמבקר המדינה ייבחר לתקופת כהונה אחת בלבד, בת שבע שנים. נימוקו של חבר הכנסת מאיר שטרית, יוזם התיקון, היה "אם רוצים להאריך את כהונת מבקר המדינה הרי שתהליך הבחירה ייעשה בעודו מכהן בתפקיד. במצב זה עלול המבקר להיות נתון ללחצים מצד גורמים העשויים להשפיע על בחירתו מחדש."
בתיקון נוסף לחוק היסוד, שאושר ב-26 ביולי 2005, תוקן סעיף 13, המסדיר את העברת מבקר המדינה מכהונתו.
פרשנות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש להציג נושאים נוספים שעלו לדיון פרשני.
מבקר המדינה אליעזר גולדברג ציין: "אמנם, אין זה חדש כי מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור בוחן במסגרת תפקידו את השמירה על זכויות האדם והאזרח ומברר תלונות על הפרתן, אך יש חשיבות לעיגון עניין זה בלשון מפורשת בחוק, והוא משתלב עם המטרה להגן על אופייה הדמוקרטי של המדינה." הצעה זו של המבקר לא הגיעה לכלל חקיקה. לדעת נשיא בית המשפט העליון בדימוס, אהרן ברק, הוראת סעיף 2(ב) לחוק יסוד: מבקר המדינה מסמיכה ואף מחייבת את מבקר המדינה לדאוג לשמירת זכויות האדם. התנגדות נחרצת לפעולתו של מבקר המדינה כנציב זכויות האדם, מובעת במאמר מאת מתנאל בראלי.
ראו גם

מבקר המדינה
לקריאה נוספת

אורי זילברשייד, שוויון חברתי? לא בחוקתנו, הוצאת שוקן, 2015, עמ' 281–283.
נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", מבקר המדינה, כרך ראשון, בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), עמ' 203–207, באתר דעת.
הערות שוליים

↑  הישיבה הארבע–מאות–וארבע של הכנסת האחת–עשרה, יום שני, כ"ז בשבט התשמ"ח (15 בפברואר 1988), באתר הכנסת
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", מבקר המדינה, כרך ראשון, בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), עמ' 203–207, באתר דעת.
↑  הצעת חוק יסוד: מבקר המדינה, ה"ח 1297 מ-9 במרץ 1977
↑  הצעת חוק יסוד: מבקר המדינה, ה"ח 1707 מ-1 בינואר 1985
↑  חוק יסוד: מבקר המדינה, ס"ח 1237 מ-24 בפברואר 1988
↑  יוסף צוריאל, בקריאה שלישית אישרה הכנסת את חוק יסוד: מבקר המדינה, מעריב, 16 בפברואר 1988
↑  חוק יסוד: מבקר המדינה (תיקון), ס"ח 1665 מ-1 באפריל 1988
↑  הצעת חוק יסוד: מבקר המדינה (תיקון מס' 2), ה"ח 2698 מ-9 במרץ 1988
↑  חוק יסוד: מבקר המדינה (תיקון מס' 2), ס"ח 2017 מ-1 באוגוסט 2005
↑  הקדמת מבקר המדינה, אליעזר גולדברג, לדו"ח השנתי של נציב תלונות הציבור, מס' 27, שנת 2000
↑  אהרן ברק, מבקר המדינה וזכויות האדם בישראל, עיונים בביקורת המדינה 63, 2018, עמ' 40
↑  מתנאל בראלי, ‏הנציב שאיש לא מינה, השילוח, 13 בפברואר 2019
| ישראל חוקי־יסוד |
| --- | --- | --- |
| חוקי־יסוד משוריינים | הממשלה • חופש העיסוק • ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי • משאל עם |  |
| חוקי־יסוד משוריינים־חלקית | הכנסת • משק המדינה • מקרקעי ישראל • ירושלים בירת ישראל |  |
| חוקי־יסוד לא־משוריינים | נשיא המדינה • הצבא • השפיטה • מבקר המדינה • כבוד האדם וחירותו |  |
אלוהים

ערך זה עוסק באלוהים באופן כללי בכל הדתות. אם התכוונתם לאלוהים ביהדות, ראו .
.
קריינות של המילה "אלוהים"
אלוהים, על פי אמונות שונות, הוא ישות עליונה שבראה את העולם ולפי חלקן גם מנהיגה אותו. בין המאמינים בקיומו יש דעות שונות על מהותו.
בימי קדם האמינו תרבויות רבות שמספר הכוחות העליונים שווה למספר תופעות הטבע. בתקופות אלו נפוצה עבודת האלילים. על פי רוב היו מקריבים לאלילים קורבנות (לעיתים אף קורבנות אדם) על מנת לרצותם ולשכך את כעסם. לאחר הופעת היהדות, החלו נפוצות בעולם דתות המאמינות באל אחד בלבד, אמונה המכונה "מונותאיזם". כיום הנצרות והאסלאם הן הדתות המונותאיסטיות הנפוצות בעולם.
האמונה המונותאיסטית גורסת שישנו אל עליון, והוא נתפס כישות העליונה, בורא כדור הארץ, העולם והיקום, ומושא האמונה העיקרי.
על פי גישה מקובלת, אלוהים נתפס כבעל כוח בלתי מוגבל, כל יכול, כל יודע, אוניברסלי, בעל טוב אינסופי כמו כן גם בעל קיום נצחי ואינסופי. אלוהים נחשב לרוב כחסר דמות גופנית, כאשר המאפיין מתקשר לרוב לתפיסה האימננטית או הטרנסצנדנטלית.
מקור השם

השם העברי "אלוהים" הוא ריבוי של המילה אלוה (דוגמה לכך תימצא בביטוי "אלוהים אדירים"). המילה משמשת הן כשם פרטי של האל האחד, והן כצורת רבים שמתייחסת לאלוהים אחרים. לשימוש בלשון רבים ייתכנו שני הסברים:
פנייה דרך כבוד בלשון רבים ("ריבוי מלכותי"): הדרך שבהּ פונים אל מלכים, או שבהּ נהגו מלכים לדבר על עצמם, סגנון דיבור זה נפוץ בשפות לועזיות אחדות (וכך גם בתחילת ספר מלאכי: "אדונים אני").
שריד לשוני לתקופה שבהּ האמינו בריבוי אלים.
ייתכן שהמילה אֱלוֹהִים (במקרא תמיד בכתיב חסר: אֱלֹהִים) הייתה במקור צורת ריבוי של המילה אֵל, כשהעיצור ה"א נוסף כהרחבה לבסיס הדו-עיצורי (בדומה לכך: אֵם – אִמָּהוֹת). על פי השערה זו, צורת היחיד אֱלוֹהַ היא גזירה לאחור מצורת הריבוי.
השימוש בלשון רבים לתיאור האל, בא לידי ביטוי בשתי דתות מונותאיסטיות:
ביהדות מקובל לראות בכינוי בלשון רבים את המונח "בעל כל הכוחות כולם".
באסלאם, כל דבר הנאמר על ידי אללה, מופיע בקוראן בלשון רבים – "אנחנו" (בדומה לסיפור הבריאה בספר בראשית: "נעשה אדם בצלמנו כדמותנו"), אף כי המילה "אללה" עצמה היא בלשון יחיד.
מושגים ותפיסות

רעיון האלוהות מלווה את התרבות האנושית במשך אלפי שנים. בתקופות שונות קיבל האלוהים מובנים שונים, הנבדלים אלו מאלו במידה רבה, עד שנראה כי יהא זה קשה לכלול את כולם בהגדרה אחת. נראה שמושגי האלוהות השונים נקשרים אלה לאלה בשם, אך לא בהגדרה.
מושגים ותפיסות > מגמות בעת העתיקה ובפרה היסטוריה

לא ידוע היכן ומתי התפתחה לראשונה האמונה בישויות השולטות בגורל העולם. ככל הנראה, מדובר ברעיון שהתפתח במקביל במקומות שונים. אחד המקדשים היותר מוקדמים שהתגלו עד כה הוא מהאלף העשירי לפנה"ס[דרוש מקור: בעייתי נוכח מחקר אוניברסלים אנושיים] ראשית האמונה באנימיזם, תפישה לפיה לכל דבר קיים יש נפש חיה. לחלק מהנפשות נקשרו, ככל הנראה, כוחות גדולים יותר מאחרות, ואלו נעבדו כאלים. עם התפתחות המחשבה, עברו גם מושגים מופשטים יותר תהליך של האנשה. מרבית אלי המיתולוגיה היוונית, למשל, משלבים פרסוניפיקציה של תופעות טבע (זאוס והברק, פוסידון והים), ואף מייצגי ערכים ורעיונות (אתנה והחוכמה, אפרודיטה או ארוס והאהבה). דמויות אלו שולבו במיתוסים של חברות קדומות, ובמנהגי פולחן. האופן שבו התייחסו לדמויות אלו השתנה מחברה לחברה ומתקופה לתקופה. כך, בתקופה הקלאסית ביוון העתיקה, היו שסברו שיש להתייחס אליהן כאלגוריות בלבד, ואין לקבלן כפשוטן. מכל מקום, רעיונות אלו לא בהכרח חתרו תחת הפולחן הנהוג.
מושגים ותפיסות > הקשר למוסד המלוכה

ברוב הממלכות הקדומות נתפש המלך כדמות אלוהית או כנציגו של האל, שיש לשרתה ולעבדה.
מושגים ותפיסות > בעלי חיים כאלוהות

חיות אימתניות כתנינים ונחשים נעבדו במצרים העתיקה. באירופה ראו בדוב ישות אלוהית. עד היום הזה מקיימים עמים פולחנים לבעלי חיים, כמו פולחן הקוברה בהודו.
השלב הבא בהתפתחות תפיסת האלוהות, בעקבות התפתחות הציוויליזציה וההפשטה האנושית, התבטא בכך שאל אחד מכל האלים תפס מקום מרכזי ועילאי והפך לדמות מופשטת ופרסונלית כאחד, ואילו שאר האלים ירדו ממעלתם למדרגה של משרתים ומלאכים והוכפפו לאל העליון, כפי שקרה ביהדות על פי פרשנות קאסוטו, שבה האל הכנעני מוֹת, אל השאול, שעוצמתו אדירה – שווה לזו של אלים אחרים ואף חזקה יותר – הופך להיות מלאך המוות שלוקח את נפשות האנשים, אבל הפעם כשליחו ומלאכו של אלוהים, ברשותו וברצונו.
מושגים ותפיסות > התגבשות המונותאיזם

חידוש האמונה באל אחד ועילאי ביהדות מיוחס לאברהם העברי, האב האתני והרוחני של היהדות (לפי המסורת הוא נולד ב-1812 לפנה"ס).
כחמש מאות שנה לאחר התקופה המשויכת במסורת לאברהם, הוצג הרעיון של עבודת אל אחד בקרב ממלכה גדולה, במצרים, על ידי המלך אמנחותפ ה-4 (מלך בשנים 1380 לפנה"ס–1362 לפנה"ס), הידוע בשם שאימץ לעצמו – אחנתון (עבד אתון). המלך הנהיג רפורמה דתית בממלכה כך שהפולחן הדתי הופנה לאל השמש אתון בלבד. ככל הנראה, היו כרוכים ברפורמה זו מניעים פוליטיים להורדת כוחה של הכהונה ולהעצמת מעמדו של המלך. השלכות פוליטיות ברורות היו לרעיון האלוהות בעם שהתעצב סמוך מאוד לממלכה המצרית: בממלכת ישראל המאוחדת, איחד הרעיון המונותאיסטי שבטים שונים לכדי אומה אחת, בעלת חוק אחד, תחת אל אחד, אבל בניגוד לתפיסה המטריאליסטית של אחנתון, בממלכה הישראלית אלוהים נתפש כישות שממעל לכל הכוחות כולם. רעיון זה שיחק תפקיד מרכזי בהתהוות של האומה היהודית עד ימינו. בשנת 324 הכריז קיסר רומא קונסטנטינוס הגדול (280–337) על הדת הנוצרית כדת האימפריה, ככל הנראה, בניסיון לאחד את האימפריה הרומית המתפוררת תחת פולחן אחיד המכוון לאלוהות אחת (אך במקרה זה, משולשת – האב, הבן ורוח הקודש). במהלך האלף הראשון לספירה הופץ הרעיון על ידי מיסיונרים לרחבי אירופה והמזרח התיכון, ובאלף השני לספירה הופץ ליבשות נוספות בדחיפת הקולוניאליזם.
גם דת האסלאם עשתה שימוש דומה ברעיון האל על מנת לאחד את השבטים של חצי האי ערב.
במהפכה הצרפתית היה ניסיון נפל להנהיג דת דאיסטית שסגדה לתבונה, שוב בניסיון ליצירת זהות מאוחדת לרפובליקה החדשה.
מושגים ותפיסות > בדתות המונותיאסטיות

אלוהי הדתות המונותיאסטיות מאופיין בדרך כלל כמשולל גשמיות. עם זאת, ניתן למצוא בתנ"ך תיאורים של האל כדמות גשמית המתהלכת בגן העדן, או נלחמת במפלצות הימיות. לרוב פורשו מקומות אלו באורח אלגורי. לעומת זאת חוקרים מודרניים טוענים כי מדובר, ככל הנראה, בתפישה אחרת של האל, שייתכן וקדמה לתפישה המופשטת. גם בנצרות ניתן למצוא גישה הסוטה מעט מעקרון אי גשמיותו של האל – שכן האל הנוצרי התגשם באדם. לנצרות גם תפישה משולשת של האלוהים (השילוש הקדוש), בבחינת אחד שהוא ריבוי, המבחינה בין אלוהים האב, אלוהים הבן ורוח הקודש.
בניגוד לתפישות המונותאיסטיות ישנן תפישות דואליסטיות, המציבות כנגד האל הטוב יריב שווה כוח, הנלחם על גורל העולם. רעיון זה הוצג לראשונה בדת הזורואסטרית, ששלטה בפרס מהמאה ה-6 לפנה"ס עד המאה ה-7, עם כיבושי האסלאם. במקביל לעליית הנצרות התפתחו באגן הים התיכון תפישות גנוסטיות, אשר ראו באל הבורא של המקרא את האל הרע, יוצר הגשמיות, ושאפו לאיחוד עם האל הטוב, הרוחני, אותו ייצג דווקא הנחש. לתפישות הדואליסטיות הייתה השפעה מסוימת על הדתות המונותאיסטיות, שבאה לידי ביטוי בדמויותיהם של שטן, סטרא אחרא, אשמדאי, לווייתן, ועושי דבריהם – המכשפות. עם זאת, ברוב הזרמים המונותאיסטים כוחות הרוע כפופים לכוחות הטוב ונחותים מהם.
בפילוסופיה ובאמנות המערבית

| --- | --- |
 :  ראו גם – הערכים דאיזם, ואגנוסטיות
בפילוסופיה ובאמנות המערבית > בעת העתיקה

רעיון האלוהות תרם רבות באופן מהותי להתפתחות המחשבה המערבית. לעומת המיתולוגיה היוונית מרובת האלים, הפילוסופים היוונים ניסו למצוא גורם אחד העומד מאחורי כלל התופעות ומאחדן. קסנופנס (475 לפנה"ס–570 לפנה"ס) היה, ככל הנראה, הראשון מביניהם להציע זאת. בניגוד לאלי יוון החומריים, אל זה לא לבש צורת אדם, אלא היה חסר איברים ובצורת כדור הומוגני. למעשה, קסנופנס זיהה את האל עם העולם. אפלטון הציע אל בורא, דמיאורגוס (בדיאלוג תימאיוס), המתבונן בצורות הנִצחיות ומטביע אותן בחומר. אריסטו הציע את האל כהשערה בדבר סיבת התנועה בעולם. מכיוון שלכל תנועה, לפי אריסטו, יש סיבה שגרמה לה, על מנת שלא להסתבך בנסיגה אינסופית יש צורך בתנועה שגרמה לתנועה אחרת, אך לא נגרמה על ידי אחרת. סיבה ראשונה זו (ראשונה מבחינה לוגית, אך לא מבחינה זמנית – שכן העולם על פי אריסטו היה קיים מאז ומעולם) כונתה בפילוסופיה האריסטוטלית "המניע הבלתי מונע", וכן "שׂכל משׂכיל ומושׂכל" – בהיותו שכל ולא חומר, שכן הוא נצחי ואינו כלה) המכיר את עצמו.[דרוש מקור] רעיון האל פותח בפילוסופיה הניאופלטונית, וזוהה עם "האידיאה העליונה" של אפלטון, כאיחוד שעומד בבסיס הריבוי התופעתי. הפעם היה זה גם אל בורא (שוב – לא מבחינה זמנית), אשר ממנו שופעות הצורות על העולם. אצל פילון האל מזוהה כמהות שקיימת אפילו מעבר ל"עולם האידאות" האפלטוני.[דרוש מקור]
רעיונות אלו העסיקו רבות את הוגי ימי הביניים, ולא רק בשל השפעתם על ההגות הדתית.