stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תל אשדוד

| --- | --- |

 מידות
 שטח:  314 דונם 
 גובה מעל פני הים:  50 מ' 
 אתר ארכאולוגי
 גישה לציבור:  גן לאומי ישראלי מוכרז
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  דרום-מזרחית לעיר  אשדוד
 קואורדינטות:  31°45′28″N 34°39′31″E﻿ / ﻿31.757777777778°N 34.658611111111°E﻿ / 31.757777777778; 34.658611111111
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אשדוד מוגדלת) תל אשדוד(למפת אשדוד רגילה) תל אשדוד(למפת השפלה רגילה) תל אשדוד(למפת השפלה מוגדלת) תל אשדוד  he תל אשדודhe תל אשדודמפת  __ אשדוד  __ גן יבנה [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית חבל יבנה ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית באר טוביה ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אשדוד היא אחת מחמש ערי הפלשתים המוזכרות פעמים רבות בתנ"ך. שרידיה נמצאים בגן הלאומי תל אשדוד, הנמצא דרום־מזרחית לעיר אשדוד של ימינו, לצד שרידי העיירה הערבית איסדוד ואזור התעשייה "עד הלום", וכ־4 ק"מ מזרחית לאתר הארכאולוגי אשדוד ים.
תיאור התל

תל אשדוד הוא אחד מהתלים הגדולים בארץ ישראל ושטחו 380 דונם. שטח זה כולל את האקרופוליס (80 דונם) ואת העיר התחתונה (300 דונם). התל שוכן במרחק של כ־5 ק"מ מחוף הים התיכון וחולש על דרך הים (וִיָה מָרִיס). התל מתנשא לגובה של 50 מטרים מעל גובה פני הים.
היסטוריה > אשדוד הכנענית

היישוב המאוכלס הראשון באשדוד הוקם בתקופת שלטון החיקסוס במצרים (1650–1550 לפנה"ס). בתקופה זאת שכן היישוב בתחומי האקרופוליס, הנראים כיום, והוא בוצר בחומת לבנים בעלת שער דו־תאי ובחלקלקה. חשיפת מכלול מבנים מבוצרים, על ידי הארכאולוגים, העלתה את הסברה כי הם היו שייכים לנציב המצרי שייתכן וישב באשדוד, שכן באותה התקופה הייתה ארץ כנען תחת השפעה מצרית חזקה. מתעודות שנמצאו בארכיון העיר אוגרית ניתן בהחלט להתרשם כי באשדוד התקיימה פעילות מסחר ענפה, שכן בתעודות אלה מוזכרת אשדוד כתחנת מסחר מרכזית גם עם מדינות מעבר לים, בעזרת עיר הנמל שלה המזוהה בתל מור (תל אל־אחדר).
באתר נמצאו סימני חורבן מתקופת הברונזה המאוחרת, סוף המאה ה־13 לפנה"ס. נמצא הרס של מספר ביצורים, אשר על פי משה דותן, אינם מעידים על חורבן מלא בתקופה זאת. הממצאים בשטח מעידים על גל שני של פלישה ברבע הראשון של המאה ה־12 לפנה"ס. זה הגל שהביא לשליטה פלשתית באשדוד, שכן באתר נמצאו חרסים מיקניים.
היסטוריה > אשדוד הפלשתית

הפלשתים התיישבו במקום במהלך המאה ה־12 לפנה"ס והפכו את אשדוד לאחת מחמש הערים החשובות בממלכתם (יחד עם אשקלון, גת, עקרון ועזה). במהלך המאה ה־11 לפנה"ס גדלה אשדוד והתרחבה מעבר לתחום האקרופוליס. בעיר נבנתה מצודה וחומה עבה, אשר כללה שני מגדלי שמירה בפתח שער העיר. באשדוד היה קיים המקדש המרכזי בממלכה לאל דגון, אליו הובא ארון הברית על ידי הפלשתים לאחר מלחמתם במהלך תקופת השופטים.
אשדוד חרבה פעם נוספת באמצע המאה ה־10 לפנה"ס. את חורבנה השני מייחסים החוקרים למלחמות שניהל המלך דוד נגד הפלשתים, או מנגד לפלישה שערך פרעה סיאמון בארץ ישראל.
ההתיישבות הפלשתית במקום חודשה בשנת 815 לפנה"ס. העיר בוצרה פעם נוספת בחומה אשר הקיפה את האקרופוליס ואת העיר התחתונה. חומת העיר התחתונה כללה הפעם שער שישה תאים, בדומה לשערים שנתגלו בתל מגידו, בתל גזר, בתל חצור ובתל לכיש.
אולם אשדוד לא האריכה ימים ובמהלך המאה ה־8 לפנה"ס בשנת 770 לפנה"ס בקירוב חרבה פעם נוספת, ככל הנראה על ידי עוזיהו מלך יהודה.
היסטוריה > אשדוד תחת הכיבוש האשורי

היישוב במקום התחדש אם כי לתקופה קצרה בלבד, שכן בשל סמיכותו לחוף הים מחד ובשל קרבתו לדרך הים מאידך היווה יעד לצבא האשורי. בשנת 734 לפנה"ס יצא תגלת פלאסר השלישי במסע מלחמה "נגד פלשת". במקורות האשוריים מסופר על שתי מרידות של תושבי אשדוד כנגד האימפריה האשורית ובראשה סרגון השני, מלך אשור. אותן המרידות הובילו, בשנת 712 לפנה"ס, לחורבן העיר והגליית תושביה. לאחר כיבוש העיר, הפכה אשדוד לפחווה אשורית.
בשל היחלשות האימפריה האשורית במהלך המאה ה־7 לפנה"ס, נכבשה אשדוד על ידי פרעה פסמתיך הראשון. הרודוטוס מציין בכתביו, כי נדרשו לצבא המצרי, בפיקודו של פסמתיך הראשון, 29 שנים על מנת לכבוש את העיר. במרוצת המאה ה־7 לפנה"ס נכללה אשדוד לתקופה מסוימת, ככל הנראה, בתחומי ממלכת יהודה. על כך מעידים מספר ממצאים ארכאולוגיים יהודאיים, דוגמת משקולות פים ונצף.
מגוון רחב של ממצאים ארכאולוגיים נחשפו מהתקופה וביניהם: אתר פולחני, מפעל ליצור קרמיקה וארמון הנציב האשורי.
היסטוריה > אשדוד מהכיבוש הבבלי ועד לתקופת השלטון הרומאי

בשנת 605 לפנה"ס נכבשה אשדוד על ידי נבוכדנצר השני מלך בבל. בשנת 539 לפנה"ס שוקמה העיר על ידי הפרסים, אך נכבשה בשנת 332 לפנה"ס בעת מסע המלחמה של אלכסנדר מוקדון בארץ ישראל, אז שונה שמה לאַזוֹטוּס. עם זאת, מרבית הממצאים מהתקופה הפרסית לא נשתמרו או נפגעו בשל הבנייה ההלניסטית האינטנסיבית באתר.
לאחר מלחמת הדיאדוכים נכללה אשדוד בתחום ממלכת בית תלמי, אולם בשנת 220 לפנה"ס, בעקבות ניצחונו של אנטיוכוס השלישי על מצרים התלמיית בקרב פניום, עברה השליטה על ארץ ישראל בכלל ועל אשדוד בפרט לידי הממלכה הסלאוקית.
העיר שגשגה כאזוטוס תחת השלטון ההלניסטי, עד למרד החשמונאים. במהלך המרד מוזכרת העיר מספר פעמים. ראשית, בהקשר של קרב אמאוס, כאשר הצבא הסלאוקי ברח מפני החשמונאים לערים ההלניסטיות יבנה ואשדוד: ”וְהָאַחֲרוֹנִים נָפְלוּ כֻּלָּם לְפִי חֶרֶב וַיִּרְדְּפוּ אוֹתָם עַד גֶּזֶר וְעַד שְׂדוֹת אֱדוֹם וְאַשְׁדוֹד וְיַבְנֶה”.
בהמשך הותקפה אשדוד על ידי יהודה המכבי ואחיו: ”וִיהוּדָה פָּנָה לְאַשְׁדוֹד בְּאֶרֶץ הַנָּכְרִים, הָרַס אֶת-בָּמוֹתֵיהֶם, שָׂרַף בָּאֵשׁ אֶת-פְּסִילֵי אֱלֹהֵיהֶם”.
אולם אשדוד המשיכה להתקיים עד לכיבושה, בשנת 147 לפנה"ס על ידי יונתן הוופסי כחלק ממלחמתו של האחרון נגד אפולוניוס, אחד משריו של דמטריוס השני ניקטור. בתום הקרב החריב יונתן את המקדש שהוקם לכבוד דגון. בהמשך נכבשה אשדוד על ידי יוחנן הורקנוס הראשון ונכללה בתחומי ממלכת החשמונאים, אולם עם כיבוש ארץ ישראל על ידי פומפיוס, צומצם שטחה של הממלכה החשמונאית. במסגרת הצמצום הוחלט כי רק השטחים בהם האוכלוסייה היהודית היוותה את הרוב, נותרו תחת שלטונו של הורקנוס השני, נכדו של יוחנן הורקנוס הראשון. כך למעשה נלקחו מן הממלכה החשמונאית רוב השטחים אותם כבש יוחנן הורקנוס הראשון ואלכסנדר ינאי בנו, לרבות אשדוד. יוסף בן מתתיהו מתייחס לכך בספרו תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים (ספר א', פרק ז', סעיף ז'):
בתקופה הרומית שגשגה אשדוד כעיר נמל מרכזית. בשנת 30 לפנה"ס חידש אוגוסטוס קיסר את מלכותו של הורדוס בארץ ישראל ומסר לידיו את השליטה על ערי מישור החוף הדרומי וביניהן על אשדוד. בשנת 41 לספירה נכללה אשדוד בתחומי ממלכתו של אגריפס הראשון, אשר בשל קרבתו לקיסרי השושלת היוליו־קלאודית הצליח לאחד מחדש את ממלכת סבו, הורדוס, תחת שלטון יהודי. בשנת 66 לספירה, עם פרוץ המרד היהודי ברומאים, נכללה העיר בתחומי שליטת המורדים, אולם בשנת 67 לספירה נכבשה מידיהם על ידי אספסיאנוס, קיסר רומא.
אשדוד מוזכרת בברית החדשה כאחת מערי החוף בהן עבר פיליפוס הקדוש, אחד משנים עשר שליחיו של ישו להפצת הנצרות. בימי הגאוגרף היווני סטראבון (64~ לפנה"ס - 24 לספירה) נחשבה אשדוד כחלק מפיניקיה; ממצא הארכאולוגי מאשר את שהות פיניקית באשדוד. חשיבותה של העיר נשמרה עד למאה ה־4, אז התרחבה עיר הנמל שלה אשדוד ים (אַזוֹטוֹס פָּארָאלְיוּס) וחשיבותה של העיר דעכה בהדרגה.
היסטוריה > אשדוד מהכיבוש הערבי ועד למלחמת העצמאות

לאחר כיבוש הארץ על ידי הערבים בשנת 634 לספירה, התהווה על התל הכפר איסדוד. מיקומו של הכפר על דרך הים הביא לעלייה בחשיבותו ובמהלך התקופה העות'מאנית נבנה במקום חאן – סימן לחשיבותו הכלכלית והמסחרית של הכפר. ב־28 באוקטובר 1948, במסגרת מבצע יואב, נטשו תושבי איסדוד את הכפר, בעקבות הצבא המצרי הנסוג דרומה.
מהכפר נותרו מספר מבנים: שרידי החאן, מסגד "א־סולטאן איברהים אל־מתבולי" ובו קברו של השייח' ובית הספר לבנים.
אשדוד במקורות המקראיים

אשדוד מוזכרת, כאמור, מספר פעמים בתנ"ך כאחת מחמש ערי הפלשתים:
אזכורה הראשון של העיר מופיע בספר יהושע כחלק משלוש הערים בהן לא השמיד יהושע בן נון את הענקים:
"לֹא-נוֹתַר עֲנָקִים בְּאֶרֶץ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, רַק בְּעַזָּה, בְּגַת וּבְאַשְׁדּוֹד נִשְׁאָרוּ"
בהמשך נמנית אשדוד בין רשימת הערים שלא עלה בידי יהושע לכבוש:
"וִיהוֹשֻׁעַ זָקֵן, בָּא בַּיָּמִים... וְהָאָרֶץ נִשְׁאֲרָה הַרְבֵּה-מְאֹד לְרִשְׁתָּה. זֹאת הָאָרֶץ הַנִּשְׁאָרֶת, כָּל-גְּלִילוֹת הַפְּלִשְׁתִּים...חֲמֵשֶׁת סַרְנֵי פְלִשְׁתִּים, הָעַזָּתִי וְהָאַשְׁדּוֹדִי, הָאֶשְׂקְלוֹנִי, הַגִּתִּי וְהָעֶקְרוֹנִי..."
על אף העובדה כי לא עלה בידי יהושע לכבוש את העיר, היא בכל זאת נמנית בתחום נחלתו של שבט יהודה:
"זֹאת נַחֲלַת מַטֵּה בְנֵי-יְהוּדָה לְמִשְׁפְּחֹתָם...כָּל אֲשֶׁר-עַל-יַד אַשְׁדּוֹד וְחַצְרֵיהֶן. אַשְׁדּוֹד, בְּנוֹתֶיהָ וַחֲצֵרֶיהָ"
בספר שמואל א' פרק ה' מוזכרת אשדוד בהקשר ללכידת ארון הברית בידי הפלשתים, שנענשו לאחר מכן במגפה. מתוך תיאור המאורע ניתן להסיק כי בפנתיאון האלים של תושבי אשדוד תפס דגון מקום מרכזי.
"וּפְלִשְׁתִּים לָקְחוּ אֵת אֲרוֹן הָאֱלֹהִים וַיְבִאֻהוּ מֵאֶבֶן הָעֵזֶר אַשְׁדּוֹדָה... וַיַּשְׁכִּמוּ אַשְׁדּוֹדִים מִמָּחֳרָת וְהִנֵּה דָגוֹן נֹפֵל לְפָנָיו אַרְצָה לִפְנֵי אֲרוֹן ה' וַיִּקְחוּ אֶת דָּגוֹן וַיָּשִׁבוּ אֹתוֹ לִמְקוֹמוֹ...
וַתִּכְבַּד יַד-ה' אֶל-הָאַשְׁדּוֹדִים, וַיְשִׁמֵּם; וַיַּךְ אֹתָם בעפלים (בַּטְּחֹרִים), אֶת-אַשְׁדּוֹד וְאֶת-גְּבוּלֶיהָ. וַיִּרְאוּ אַנְשֵׁי-אַשְׁדּוֹד, כִּי-כֵן; וְאָמְרוּ, לֹא-יֵשֵׁב אֲרוֹן אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל עִמָּנוּ כִּי-קָשְׁתָה יָדוֹ עָלֵינוּ, וְעַל דָּגוֹן אֱלֹהֵינוּ"
בספר ישעיהו מוזכר כיבושה של אשדוד על ידי ממלכת אשור:
"בִּשְׁנַת בֹּא תַרְתָּן, אַשְׁדּוֹדָה, בִּשְׁלֹחַ אֹתוֹ, סַרְגוֹן מֶלֶךְ אַשּׁוּר; וַיִּלָּחֶם בְּאַשְׁדּוֹד, וַיִּלְכְּדָהּ"
הנביא עמוס, בן דורו של עוזיהו מלך יהודה, ניבא את חורבנה של העיר:
"וְהִכְרַתִּי יוֹשֵׁב מֵאַשְׁדּוֹד וְתוֹמֵךְ שֵׁבֶט מֵאַשְׁקְלוֹן, וַהֲשִׁיבוֹתִי יָדִי עַל-עֶקְרוֹן, וְאָבְדוּ שְׁאֵרִית פְּלִשְׁתִּים..."
ואכן התייחסות לחורבנה של אשדוד, על ידי עוזיהו, ניתן למצוא בספר דברי הימים ב', בהקשר למסע המלחמה שלו בפלשת:
"וַיֵּצֵא, וַיִּלָּחֶם בַּפְּלִשְׁתִּים, וַיִּפְרֹץ אֶת-חוֹמַת גַּת וְאֵת חוֹמַת יַבְנֵה, וְאֵת חוֹמַת אַשְׁדּוֹד; וַיִּבְנֶה עָרִים, בְּאַשְׁדּוֹד וּבַפְּלִשְׁתִּים"
אשדוד זוכה למספר התייחסויות נוספות, הפעם מפי נחמיה בן חכליה, ממנהיגי שיבת ציון. התייחסותו הראשונה נוגעת לניסיונות החבלה של תושבי אשדוד במפעל שיקום חומות ירושלים, ואילו בהתייחסותו השנייה מביע נחמיה שאט נפש מתהליך ההתבוללות שעברו חלקים נרחבים מעם ישראל, בין היתר בשל נישואים עם נשים אשדודיות:
"גַּם בַּיָּמִים הָהֵם רָאִיתִי אֶת-הַיְּהוּדִים הֹשִׁיבוּ נָשִׁים אשדודיות (אַשְׁדֳּדִיּוֹת), עמוניות (עַמֳּנִיּוֹת), מוֹאֲבִיוֹת. וּבְנֵיהֶם חֲצִי מְדַבֵּר אַשְׁדּוֹדִית וְאֵינָם מַכִּירִים לְדַבֵּר יְהוּדִית..."
החפירות בתל

בין השנים 1962–1972 נערכה בתל אשדוד חפירה ארכאולוגית רחבה בראשותו של פרופסור משה דותן מטעם רשות העתיקות.
בין החודשים יולי–אוגוסט 2003 נערכה חפירת בדיקה כ־120 מטרים צפונית לתל אשדוד, סמוך לתוואי מסילת הרכבת אשדוד־אשקלון, על ידי דניאל ורגה מטעם רשות העתיקות. במסגרת חפירה זאת נחשפו כלים מהתקופה הפרסית, כבשנים מהתקופה ההלניסטית וכן קברים מהתקופה הרומית.
בין החודשים נובמבר 2003–ינואר 2004 ובין החודשים אפריל–יוני 2004 נערכו שתי עונות של חפירות הצלה על ידי אלנה קוגן־זהבי ופרחיה נחשוני מטעם רשות העתיקות. חפירות אלה עמדו בסימן "אשדוד תחת הכיבוש האשורי" ובמסגרתן נתגלה מתחם, כ־200 מטרים צפונית לתל אשדוד, בעל שטח של 10 דונם. אתר זה, לדעת החוקרים, שימש ארמונו של הנציב האשורי. הארמון הוקם על גבי משטח הגבהה, הבנוי לבנים שיובשו תחילה בשמש, בגובה של 3 מטרים.
במתחם הארמון נחשפו מגוון כלים מבהט, חרס ומתכת.
בין הממצאים השונים שנמצאו באתר, במרוצת השנים, ניתן למנות: חרפושיות וצלמיות מצריות, צלמיות (בפרט צלמית בדמות נקבה, שזכתה לכינוי אשדודה) וקרמיקה פלשתית, קרנוסים וכני פולחן (בפרט כן הפולחן, שזכה לכינוי כן המנגנים), ידית של קנקן חרס עם הכתובת: "למלך", חלקי שלדים של כ־3000 איש המתוארכים לתקופת הכיבוש האשורי, אסטלה אשורית המיוחסת לסרגון השני ואוסטרקון מהתקופה הפרסית עליו מופיע כיתוב בשפה הארמית – כרם זבדיה.
במאי 2022 הכריזה רשות הטבע והגנים על תל אשדוד כגן לאומי מוכרז.
גלריה

מבנים ערביים
ראו גם

אשקלון (עיר עתיקה)
גת (עיר פלשתית)
עקרון (עיר מקראית)
עזה
לקריאה נוספת

שלמה גודוביץ, שרידי מנזר למרגלות תל אשדוד, עתיקות (2006): 1–2.
לאה די סגני, הכתובת היוונית שנמצאה לרגלי תל אשדוד, עתיקות (2008): 31–36.
כלי חרס זואומורפיים, קרנוי וצלמיות חרס זואומורפיות מתל מקנה–עקרון, אשדוד ופלשת במאות הי"ב עד הי' לפנה"ס, המכון לארכאולוגיה, האוניברסיטה העברית ירושלים, 1999
יעקב באומגרטן, עדויות לבית יוצר מהתקופה הביזאנטית לרגלי תל אשדוד (אתר 'עד הלום'), עתיקות (2000): 69–74.
פרחיה נחשוני, אשדוד, החוף הדרומי חדשות ארכאולוגיות: חפירות וסקרים בישראל (2001): 157–157.
אנלי אלהנקו

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1953 (בת 71) בוגוטה, קולומביה 
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 פרסים והוקרה:  ליטריס אט ארטיבוס (1998) 
 www.annelialhanko.se
 
אנלי אלהנקו (בשוודית: Anneli Alhanko; נולדה ב-11 בדצמבר 1953) היא רקדנית בלט שוודית.
ביוגרפיה

אלהנקו נולדה בקולומביה בעת שאביה כיהן שם בתפקיד דיפלומטי. כשהייתה בת ארבע, חזרה משפחתה לשוודיה ומיד לאחר מכן החלה ללמוד בלט.
מ-1963 ועד 1971 למדה בבית הספר השוודי המלכותי לבלט.
ב-1971 החלה לעבוד בבלט המלכותי, וכבר בשנתה הראשונה קיבלה את התפקיד הראשי ב"מפצח האגוזים".
ב-1973 התמנתה כרקדנית סולנית. היא הוזמנה להופיע במספר להקות, מופעי וארגוני בלט ברחבי העולם.
ב-1975 הופיעה על גבי בולי דואר בשוודיה.
ב-1984 הופיעה בבלט ז'יזל בתיאטרון בולשוי במוסקבה תחת ניהולה של גלינה אולנובה.
ב-1984 גם ביצעה הופעה בסרט הבלט הטלוויזיוני "Abbalett".
היא הנחתה את האירוויזיון לרוקדים צעירים 1993.
ב-1993 גילמה בלרינה בסרט "Sista dansen", שבו שיחקו גם אווה פרולינג וסטלאן סקארסגארד.
ב-2003 הוצב דיוקן שלה בגלריה הלאומית לדיוקנאות בטירת גריפסהולם.
ב-2007 החלה לעסוק בלימוד בלט וב-2010 פתחה אקדמיה משלה.
השתתפה במספר תוכניות בטלוויזיה השוודית.
חוק שירות המילואים

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  16 באפריל 2008
 תאריך חקיקה עברי:  י"א בניסן תשס"ח
 גוף מחוקק:  הכנסת השבע עשרה
 שטחים שעליהם חל החוק:  ישראל 
 תומכים:  21
 מתנגדים:  0
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 2152, עמ' 502
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד הביטחון
 מספר תיקונים:  2
 נוסח מלא:  חוק שירות המילואים, התשס"ח-2008
 
חוק שירות המילואים, התשס"ח-2008 הוא החוק המסדיר את שירות המילואים בישראל. עד לחקיקת חוק זה בשנת 2008 הוסדר נושא זה בחוק שירות ביטחון.
הרקע לחקיקת החוק

בשנת 2004 הקים שר הביטחון, שאול מופז, ועדה ציבורית לבחינת מערך המילואים. ראש הוועדה היה נשיא אוניברסיטת בן-גוריון, פרופ' אבישי ברוורמן, והיו חברים מנכ"ל משרד האוצר, יוסי בכר; מנכ"ל משרד האוצר לשעבר, דוד ברודט; היועצת המשפטית למערכת הביטחון, עו"ד צביה גרוס; תא"ל אריאל היימן (קצין מילואים ראשי); עו"ד אשר חלד; סגן הרמטכ"ל, דן חלוץ; אלוף (מיל.) שלמה ינאי; ועו"ד אריה נייגר. הוועדה הגישה את המלצותיה לממשלה, וזו אישרה אותן ב-13 במרץ 2005. עיקרי ההמלצות כללו רפורמה בתפיסת מערך המילואים, שלפיה יש להשתמש במערך המילואים רק למטרות חירום, ולא לשם ביטחון שוטף. הוועדה הציעה לקבוע באופן מפורש שלא כל החיילים המשוחררים יהיו חייבים בשירות מילואים, אלא רק אותם חיילים שהצבא זקוק להם. באמירה מפורשת כזו היה משום חידוש, שכן יישומה פירושו ערעור מודל "צבא העם" הנוהג בצה"ל מקום המדינה. עוד המליצה הוועדה להגדיל את התגמולים המוענקים לחיילי המילואים, להגביל את המשימות שבגינן ניתן לקרוא לשירות מילואים ולצמצם את מספר הקריאות.
במאי 2005 יזמה הממשלה הצעת חוק שנועדה לעגן את המלצות ועדת ברוורמן, אך הכנסת השש עשרה התפזרה בטרם הושלם הליך החקיקה. בתוך כך החל בצה"ל תהליך של הערכה מחדש של המלצות הוועדה, שהתעצם בעקבות מלחמת לבנון השנייה. בסופו של דבר, העדיפה הממשלה שלא לקדם את הצעת החוק שהגישה ב-2005, ובמאי 2007 הגישה הצעת חוק חדשה. עיקרי ההבדלים בין שתי ההצעות היו:
בהצעה המקורית הוצאה תעסוקה מבצעית מגדר המטרות שלשמן ניתן לקרוא לשירות מילואים, ומטרה זו נוספה בהצעת החוק החדשה.
בהצעת החוק המקורית נקבע כי תקופת שירות המילואים המרבית במשך 3 שנים תהיה 42 ימים לחייל ו-70 ימים לקצין, ובהצעת החוק החדשה הועלו התקופות ל-54 ימים לחייל, 70 ימים למש"ק ו-84 לקצין.
בהצעת החוק החדשה נוספו הוראות המאפשרות שירות מילואים במשמר הגבול וביחידות סמך של משרד ראש הממשלה.
לצד החוק שיזמה הממשלה קידמו ארגונים של חיילי מילואים הצעת חוק נפרדת. את הצעת החוק יזמו בכנסת השש עשרה חברי הכנסת אבשלום וילן, אהוד יתום, איתן כבל ואהוד רצאבי, והיא נוסחה בסיוע יורם דנציגר; ובכנסת השבע עשרה קידמו אותה אבשלום וילן ודני יתום. בהצעת חוק זו הוצע להמשיך בקיומו של מודל "צבא העם", והיא כללה הוראות רבות נוספות, ובהן הקמת קרן לתגמול חיילי מערך המילואים, הוראות בדבר תשלום פיצויים וקצבאות לחיילי מילואים ובני משפחותיהם, זכויות עובדים, הארכת מועדים, זכויות סטודנטים, הטבות מס ועוד.
הצעות החוק נדונו במשולב בוועדת החוץ והביטחון, ובאפריל 2008 אישרה הכנסת את החוק, המבוסס בעיקר על הצעת הממשלה בשינויים שונים.
הוראות החוק > מערך המילואים

בדיוני ועדת החוץ והביטחון בהצעת החוק הוחלט שלא לסגת ממודל "צבא העם", והדבר בא לידי ביטוי בסעיף 4 לחוק, הקובע כי "יוצא צבא, שנמצא כשר לשירות ביטחון לפי חוק שירות ביטחון ושאינו בשירות סדיר, יימנה עם מערך המילואים, אלא אם כן קיבל פטור משירות ביטחון".
כן כולל החוק חידוש שלא היה בחוק שירות ביטחון, ולפיו הרמטכ"ל יקבע בפקודות הצבא את רמת הכשירות הנדרשת ממערך המילואים ואת המדדים לבחינת רמת הכשירות. רמת כשירות זו תוצג לפני הממשלה אחת לשנה. עוד נקבע כי על צה"ל להבטיח את רמת הכשירות באמצעות הכשרות, אימונים וציוד הולמים.
הוראות החוק > הוראות קריאה לשירות

החוק מגביל את המטרות שלשמן ניתן לקרוא לחייל מילואים לשלוש מטרות עיקריות: הכשרה ואימון, ארגון וניהול כוח אדם ותעסוקה מבצעית. עם זאת שר הביטחון הוסמך לקבוע בצו מטרות נוספות, אם שוכנע כי אין חלופה סבירה אחרת לשירות חיילי מילואים. צו כזה יצא באוגוסט 2008, ובין המטרות הנמנות בו כלולות פעולות הדרכה וחינוך, רפואה, שירותי דת, שירות במערכת המשפטית של צה"ל.
משך שירות המילואים נקבע בהתאם להצעת החוק של הממשלה: בתקופה של שלוש שנים - 54 ימים לחייל, 70 ימים למש"ק ו-84 ימים לקצין. גם כאן הוסמך שר הביטחון לחרוג מהוראות החוק ולקבוע בצו תפקידים ומקצועות שיש בהם צורך בתקופות הכשרה ואימון ארוכות יותר או שקיים בהם חוסר בכוח אדם, ושלגביהם ניתן יהיה לקרוא ל-108 ימים בשלוש שנים. כן נקבע כי קריאה לשם תעסוקה מבצעית תהיה לתקופה של עד 25 ימים, והיא תתאפשר רק אחת לשלוש שנים. תחילתו של סעיף זה נקבעה ל-1 בינואר 2010, ועד אז עמדו בתוקפן הוראות חוק שירות ביטחון הרלוונטיות, המאפשרות קריאה לשירות מילואים ל-36 ימים בשנה.
נוסף על הוראות הקריאה הרגילות, מוסמך שר הביטחון להוציא צווים לשירות מילואים בנסיבות חירום, שאינם מוגבלים בזמן. צווים אלה מכונים צווי 8, משום שבחוק שירות ביטחון המקורי (מ-1949) עוגנה סמכות זו בסעיף 8. בגרסאות מאוחרות יותר של החוק היא נדדה לסעיפים 26 ו-34, ובחוק שירות המילואים שוב נקבעה בסעיף 8. צווי 8 טעונים את אישורן של הממשלה ושל ועדת החוץ והביטחון. שימוש ראשון בצווים לפי החוק החדש נעשה במבצע עופרת יצוקה בדצמבר 2008. גיוס חירום נוסף מתאפשר לפי סעיף 9 לחוק, במקרים שבהם "קיימים צרכים ביטחוניים חיוניים או כי התרחשה פגיעה חמורה בשלום הציבור, הנפש או הרכוש או כי קיים חשש לפגיעה חמורה כאמור". צו כזה מוגבל לשירות של 25 ימים, והוא טעון את החלטת הממשלה ואישור ועדת החוץ והביטחון. לראשונה נעשה שימוש בצו כזה במסגרת מבצע עמוד ענן בשנת 2012.
ההוראות בדבר גיל הפטור משירות מילואים נותרו בחוק שירות ביטחון, אך שונו. עד לחקיקת החוק ניתן היה באופן פורמלי לקרוא לגברים עד גיל 54 ולנשים עד גיל 38, אף שבפועל הוריד צה"ל בהדרגה את גיל הפטור מיוזמתו. לפי החוק החדש, הועמד גיל הפטור על 40 לחיילים, 45 לקצינים, ו-49 לתפקידים מסוימים שקבע שר הביטחון בצו באישור ועדת החוץ והביטחון (בעיקר תפקידים במערך הרפואה, נהגי רכב כבד, מכונאים וטכנאים).
הוראות החוק > שירות מילואים במסגרות שאינן צבאיות

ב-2001 עוגנה לראשונה בחוק שירות ביטחון הסמכות לזמן חיילים לשירות מילואים במשמר הגבול. הוראה זו נקבעה כהוראת שעה, והיא הוארכה מעת לעת. בחוק שירות המילואים נקבעה סמכות זו כהוראה קבועה, המותנית בהסכמתו של חייל המילואים או בשירותו במשמר הגבול גם בשירות הסדיר. כמו כן, נקבעה לראשונה הסמכות לזמן לשירות מילואים ביחידות סמך של משרד ראש הממשלה, כגון שירות הביטחון הכללי ו"המוסד".
הוראות החוק > תגמולים והוקרה

אחת ממטרותיו של חוק שירות המילואים הייתה תגמול חיילי המילואים על פעילותם ושיפור זכויותיהם.
ביטוי אחד לתגמול זה ניתן בתגמול כספי. ב-1997 תוקן חוק שירות ביטחון ונוסף בו תגמול כספי המכונה "תגמול מיוחד", המוענק לחיילי מילואים ששירתו למעלה מ-26 ימים בשנה. תגמול זה עוגן מחדש בחוק שירות המילואים, ועליו נוסף עוד תגמול, המכונה "תגמול נוסף". תגמול זה מוענק על ידי רשות המיסים בסכומים שווי ערך לנקודות זיכוי במס הכנסה. תגמול זה מחולק אף הוא על פי משך שירות המילואים. מאחר שתוקצב בסכום קשיח, הסכום שמקבל כל חייל משתנה מדי שנה לפי מספר החיילים ששירתו תקופות ממושכות. הסכום המרבי צפוי להיות שווה ערך ל-2 נקודות זיכוי, שהן 4,728 ש"ח (בערכי שנת 2009). בסוף 2008 הוענק לראשונה התגמול הנוסף, עבור שירות מילואים שהתקיים ב-2007.
עוד נקבע בחוק כי הממשלה וכן כל גוף ציבורי רשאים "לקיים פעולות או לקבוע הוראות שיש בהן כדי לתגמל חיילי מילואים או להביע הוקרה כלפיהם, בהתחשב בין השאר, במספר הימים ששירתו בשירות מילואים, במשך התקופה בה שירתו בשירות מילואים, ברציפות שירות המילואים לאורך השנים, בטיבה של ההטבה שתינתן להם לפי פעולה או הוראה כאמור ובהיקפה".
הוראות אחרות בחוק קובעות הקמת ועדת שרים לעניין מערך המילואים ויום הוקרה שנתי, מדי ל"ג בעומר.
הוראות החוק > תיקונים עקיפים

עם חקיקת חוק שירות המילואים תוקנו תיקונים עקיפים בחוקים שונים; הבולטים שבהם הם חוק שירות ביטחון (תיקונים שעיקרם ביטול הפרק העוסק בשירות מילואים, תיקון ההוראות בדבר גיל הפטור והתאמות שונות) וחוק הביטוח הלאומי.
פרק י"ב בחוק הביטוח הלאומי עוסק בתגמולים הניתנים לחיילי מילואים מהמוסד לביטוח לאומי בשל שירות המילואים. שלא כתגמול המיוחד והתגמול הנוסף, שהם מענקים כספיים, התגמול מהביטוח הלאומי נועד לשמש תחליף לשכר. התגמולים ניתנים לעצמאים ישירות מהביטוח הלאומי, ואילו שכירים מקבלים את התגמולים כחלק ממשכורותיהם, והמוסד לביטוח לאומי מעביר את הסכומים למעסיקים.
עם חקיקת החוק נערכו גם שינויים אחדים באופן קביעת שיעור התגמול. עד לתיקון השתווה התעריף ליום מילואים לשכר של חודש חלקי 30 - זאת בשעה שהתעריף המקובל ליום עבודה הוא שכר של חודש חלקי 25 או 22. הסיבה לכך היא שבחישוב תגמולי המילואים מובאים בחשבון גם ימי המנוחה השבועית, שהם חלק מתקופת המילואים. בשירות מילואים קצר, שנמשך פחות משבוע, תגמולי המילואים נמוכים מהשכר שהיה משולם בתקופה זו. במסגרת התיקון השתנתה שיטת התשלומים: מספר ימי המילואים ששירת חייל המילואים מחולק ב-7. אם אין שארית, מועבר התשלום כרגיל; אם השארית היא 6, משולם התגמול גם עבור יום נוסף; אם השארית היא בין 1 ל-5, מוכפלת השארית ב-1.4 (כך, לדוגמה, חייל ששירת 5 ימים, מקבל תגמול עבור 5 X‏ 1.4 ימים, שהם 7 ימים).
תיקון אחר למדיניות התגמולים קובע את גובה התגמול המזערי. עד אז הוצמד גובה התגמול המזערי לשכר המינימום, ומי שהשתכר סכום נמוך מכך או שלא עבד כלל קיבל מהביטוח הלאומי תגמול בשיעור שהיה מקבל אילו השתכר שכר מינימום. בתיקון זה הועלה התגמול המזערי, והועמד על 68% מ"הסכום הבסיסי" - סכום המוגדר בחוק הביטוח הלאומי, ומתעדכן מדי שנה על פי עליית מדד המחירים לצרכן. נכון לשנת 2008 עומד הסכום הבסיסי על 7,352 ש"ח, ולפיכך, מאז כניסתו לתוקף של החוק, ב-1 באוגוסט 2008, ועד לסוף 2008 עמד התגמול המזערי על 4,999 ש"ח. כלומר, מי ששכרו נמוך מסכום זה או שאינו עובד כלל, יקבל תגמול כאילו הייתה משכורתו החודשית 4,999 ש"ח.
תיקון שלישי בחוק הביטוח הלאומי קבע שהמוסד לא יוכל לקזז מהתגמול חוב שחייל המילואים חב לו, אלא אם כן החייל הסכים לכך, וזאת כדי למנוע מצב שבו יש למוסד אמצעי לגביית חובות שיכול להפעיל רק כלפי חיילי מילואים. כן נקבע שביום שבו לא נפגע שכרו של איש מילואים במשך תקופת המילואים (למשל משום שהתייצב למילואים ביום המנוחה השבועי שלו או הגיע לעבודה ביום חופשה מהמילואים), יהיה זכאי לשכרו וגם לתגמול המילואים. זאת בניגוד לכלל שנהג קודם לתיקון זה, ונקבע בפסיקה של בית הדין הארצי לעבודה, לפיו במצב כזה יקבל איש המילואים רק את שכרו.
תיקון נוסף קבע שבעבור שירות מילואים שתחילתו אחרי השעה 16:00 ושמשכו פחות מ-6 שעות יינתן תגמול בשיעור של חצי יום עבודה (קודם לכן קבעו הוראות חוק הביטוח הלאומי כי יש לתת תגמול בעד יום שלם).
ג'יי קורטני

| --- | --- |

קורטני בכנס קומיק-קון, 2016
 לידה:  15 במרץ 1986 (בן 38) סידני, אוסטרליה 
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 תקופת הפעילות:  מ-2005 
 מקום לימודים:  אקדמיית אוסטרליה המערבית לאמנויות הבמה  Cherrybrook Technology High School 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יי סטיבן קורטני (באנגלית: Jai Stephen Courtney; נולד ב-15 במרץ 1986) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי. מוכר בזכות תפקידיו בסרטי הקולנוע "מת לחיות ביום טוב", "מפוצלים" ובתור קפטן בומרנג בסרט גיבורי העל מבית DC קומיקס; "יחידת המתאבדים" והמשכו "יחידת המתאבדים 2".
ביוגרפיה

קורטני נולד בסידני וגדל בפרבר צ'אריברוק שבמדינת ניו סאות' ויילס, מזרח אוסטרליה. בנם של קארן, מורה וכריס קורטני, עובד חברת חשמל. קורטני הוא בוגר "אקדמיית מערב אוסטרליה לאומנות בימתית" שבחסות "אוניברסיטת אדית קוון".
קריירה

קורטני החל את דרכו כשחקן בטלוויזיה האוסטרלית והתגלה לראשונה בשנת 2010 בסדרת הדרמה "ספרטקוס". בה שיחק בתפקיד העבד הרומאי וארו.
ב-2012 שיחק לראשונה בתפקיד קולנועי משני בהוליווד בהפקתו של טום קרוז "ג'ק ריצ'ר". ב-2013 כבר לוהק קורטני לתפקיד הראשי של ג'ק מקליין בסרט הפעולה "מת לחיות ביום טוב", החמישי מסדרת "מת לחיות".
בשנת 2014 השתתף קורטני בסרט האקשן הבדיוני בכיכובה של שיילין וודלי "מפוצלים" המבוסס על ספרה באותו השם של ורוניקה רות', בתפקיד המנהיג האכזרי אריק, שיחק בסרט הפנטזיה "אני, פרנקנשטיין" בתפקיד גדעון מנהיג צבא הגרגוילים ובסרטה של אנג'לינה ג'ולי "לא נשבר" על פי תסריט של האחים כהן, בתפקיד קאפ, אחד מטייסי המפציץ. שיחק גם בסרטו הראשון של ראסל קרואו כבמאי "עקבות במים".
בשנת 2015 שיחק לצד ארנולד שוורצנגר בסרט הפעולה "שליחות קטלנית: ג'נסיס" בבימויו של אלן טיילור, ומהווה החמישי בסדרת "שליחות קטלנית". בנוסף, שב לגלם את אריק בסרט ההמשך "מורדים".
בשנת 2016 גילם את קפטן בומרנג בסרט גיבורי העל "יחידת המתאבדים" שביים דייוויד אייר בהפקת האחים וורנר.
בשנת 2019 שיחק תפקיד קטן בסרט "אליטה: מלאך קרב" שביים רוברט רודריגז והפיק ג'יימס קמרון.
חיים אישיים

קורטני היה בזוגיות בעבר עם השחקנית התאילנדית-אוסטרלית, ג'מה פראניטה משנת 2006 עד 2013. ב-2015 היה במערכת יחסים מספר חודשים עם השחקנית האנגלייה, אמיליה קלארק, עמיתתו לסרט "שליחות קטלנית: ג'נסיס".
מאז 2016 הוא בזוגיות עם הדוגמנית האוסטרלית, מקי דנט.