אה"מ הוד
שרידי האונייה

בשנת 2001, ערוץ 4 הבריטי הזמין את צייד הספינות הטרופות דייוויד מירנס והחברה שלו, Blue Water Recoveries, לאתר את השרידים של הוד, ואם אפשר, להפיק צילומים תת-מימיים של סיירת המערכה וגם של המשמידה שלה, ביסמרק. זה היה אמור לשמש לסרט דוקומנטרי גדול שישודר במלאת 60 שנה לקרב בין האוניות. זו הייתה הפעם הראשונה שמישהו ניסה לאתר את מקום המנוחה של הוד. מירנס בילה את שש השנים הקודמות במחקר פרטי על גורלה של הוד במטרה למצוא את סיירת המערכה, ורכש את תמיכת הצי המלכותי, אגודת HMS Hood וקבוצות ותיקים אחרות, והניצול האחרון שחי, טד בריגס.
צוות החיפוש והציוד היו צריכים להתארגן בתוך ארבעה חודשים, כדי לנצל חלון צר של תנאי רגיעה בצפון האוקיינוס האטלנטי. ארגון החיפוש היה מסובך על ידי נוכחות על סיפונה של צוות דוקומנטרי וציוד הקולנוע שלהם, יחד עם עיתונאי טלוויזיה שפרסם חדשות בשידור חי באמצעות לוויין במהלך החיפוש. צוות החיפוש גם תכנן לשדר וידאו מהכלי התת-ימי המופעל מרחוק (ROV) ישירות לאתר של ערוץ 4.
לאחר שנאספו הצילומים של ביסמרק, מירנס וצוות החיפוש החלו לסרוק תיבת חיפוש של 2,100 קמ"ר אחר הוד; כיסוי מלא של השטח נאמד במשך שישה ימים. אזורים שמירנס חש כי יש סיכוי גבוה יותר למצוא בהם את השרידים קיבלו עדיפות, והסונאר של סריקה צדדית איתר את סיירת המערכה בשעה ה-39 של החיפוש.
שרידיה של הוד שוכנים על קרקעית הים בחתיכות בין שני שדות פסולת בעומק של כ-2,800 מטר (9,200 רגל). השדה המזרחי כולל את החתיכה הקטנה של הירכתיים ששרדה את פיצוץ מחסן התחמושת, כמו גם את החלק ששרד של החרטום וכמה שרידים קטנים יותר, כמו המדחפים. מנהל בקרת האש של תותחי 4 אינץ' שוכן בשדה הפסולת המערבי. מגדל הניווט המשוריין בכבדות ממוקם בפני עצמו, מרוחק מהחתיכה הראשית. החלק באמצע האונייה, החלק הגדול ביותר של שרידי האונייה ששרד את הפיצוצים, נמצא הפוך מדרום לשדה הפסולת המזרחי במכתש פגיעה גדול. הצד הימני של הקטע באמצע האונייה חסר עד לדופן הפנימית של מכלי הדלק והלוחות של גוף האונייה מתפתלים כלפי חוץ; זה התפרש כמצביע על נתיב הפיצוץ דרך מכלי הדלק הימני.
עוד מניחים ששדות הפסולת הקטנים הם השברים מהגוף האחורי שבו היו ממוקמים המחסנים והצריחים, שכן קטע זה של גוף האונייה נהרס כליל בפיצוץ. העובדה שקטע החרטום נפרד ממש לפני צריח 'A' מעידה על כך שאולי התרחש פיצוץ משני באזור זה. חוקרים אחרים טענו שהמטח האחרון שנורה על ידי הוד לא היה כלל מטח, אלא להבה מפיצוץ מחסן התחמושת הקדמי, שהעניק אשליה של ירי הוד בפעם האחרונה. נזק זה, לפני המחיצה המשוריינת, יכול היה להיות נזק התפרצות שנגרם בזמן שהוד טבעה, שכן חדר טורפדו שהוסר במהלך אחד מהשיפוצים האחרונים שלה מתקרב למקום השבירה.
זו הייתה דעתם של מירנס ווייט שחקרו את השרידים שזה לא סביר מכיוון שהנזק היה מוגבל מדי בקנה מידה, וגם לא יכול היה להסביר את הלוחות המפוזרים כלפי חוץ שנצפו גם באזור זה. ביל יורנס מציין כי לא היה מחסן תחמושת כלשהו במיקום השבירה וכי מיקום השבירה ממש לפני המחיצה המשוריינת הרוחבית הקדמית מעיד על כך שמבנה האונייה כשל שם כתוצאה ממתחים שנגרמו כאשר החרטום הורם למצב אנכי על ידי קטע הירכתיים השוקע. יתר על כן, המיקום הנוכחי של הלוחות בשולי השבירה משקף רק את המיקום האחרון שלהם, לא את הכיוון שבו הם נעו לראשונה.
הקטע הקדמי שוכן בצד השמאלי שלו, כאשר בקטע באמצע האונייה השדרית למעלה. קטע הירכתיים עולה מקרקעית הים בזווית. מיקום זה מראה את ההגה נעול בסיבוב לשמאל של 20 מעלות, המאשר כי ניתנו פקודות (ממש לפני התפוצצות המחסנים האחוריים) לשנות את כיוון האונייה ולהביא את הצריחים האחוריים 'X' ו-'Y' לכיוון האוניות הגרמניות.
בשנת 2002, האתר הוגדר רשמית כקבר מלחמה על ידי ממשלת בריטניה. ככזה, הוא נשאר מקום מוגן על פי חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986.