העיר העתיקה של צפת
היסטוריה > מלחמת העצמאות והקרב על שחרור צפת

ב-29 בנובמבר 1947 אושרה תוכנית החלוקה באו"ם ובמסגרתה נקבע כי העיר צפת תהיה חלק מהמדינה היהודית על אף שרוב תושביה הם ערבים. כפי שקרה בכל רחבי הארץ - הדבר הוביל לגל תקיפות כלפי היישוב היהודי בעיר. ההתקפה הגדולה הראשונה של צבא ההצלה הערבי על כוחות ההגנה בפיקודו של מיבר בוצעה ביום שישי – 2 בינואר 1948 ונמשכה כעשר שעות.
לאחר שכוחות ההגנה הצליחו לבלום תקיפה זו וסיימוה ללא נפגעים, ניסו הכוחות הערביים לבצע תקיפה נוספת – ביום ראשון, בשעה 18:00. גם את תקיפה זו סיימו כוחות ההגנה כשידם על העליונה, כאשר הם מסיבים אבדות רבות לצד הערבי. גם את ההתקפות שבוצעו לאחר מכן הצליחו כוחות ההגנה לבלום, כאשר ההסלמה מגיעה לשיא ב-19 במרץ, בעקבות חטיפת אחד ממנהיגי הערבים על ידי כוחות ההגנה לצורך איסוף מידע מודיעיני.
ב-16 באפריל, עם עזיבת הבריטים את העיר במפתיע, החל הקרב הגדול ביותר כלפי יושבי הרובע היהודי. ערביי האזור שקיבלו את כלל העמדות החשובות בהם החזיקו הבריטים בטקס רשמי אשר ערכו הבריטים בחצר בית הסראייה, החלו בהתקפה שנמשכה כ-14 שעות ולוותה בארטילריה כבדה, במטרה לפרוץ לרובע ולחסל את כל יושביו. עם-זאת, גם במקרה זה הצליחו כוחות ההגנה להדוף את הכוחות הערביים. שעות לפני עזיבתם את העיר, העמידו הבריטים משאית עליה דגל לבן בחצר המשטרה העירונית וקראו ליהודים לפנות את העיר מיוזמתם, ע"מ שלא ייטבחו. יהודי העיר ובראשם הרב משה פדהצור – מראשי היישוב היהודי, דחו בתוקף את ההצעה.
ב-17 באפריל, בעקבות בקשה שהעביר מיבר, הגיע תגבור לכוחות ההגנה ששהו בעיר בדמות גדוד פלמ"ח בפיקודו של אלעד פלד. מיד עם הגעתו של פלד וגדוד הפלמ"ח, העביר מיבר את האחריות על פיקוד הכוחות לידיו של פלד ושת"פ בין 2 הכוחות בהגנת היישוב בשבועות שלאחר מכן היה מלא, כאשר פלד שכינויו המחתרתי היה 'הכנעני' מכריז יום לאחר הגעתו על כינון משטר צבאי בעיר. יומיים לאחר הגעתו על צו גיוס כללי בעיר של כל הגברים מגיל חמש עשרה ועד גיל חמישים ושל כל הנשים מגיל חמש עשרה ועד גיל שלושים וחמש. הקרב הקשה ביותר עבור כוחות ההגנה היה קרב בלימת ההתקפה על הרובע היהודי מכיוון השוק והמסגד אשר עמדו בפתח הרובע הערבי (וכיום חלק מקרית האומנים).
על מנת למנוע את המתקפות מאזור זה הוקמו בו מספר עמדות, הבולטות מבניהם - עמדת אשת"ם ועמדת בלויגרונד, כאשר במפלס העליון יותר של הרובע היהודי הוקמה עמדת שרף (ע"ש ליפא שרף, בעל הבית שבמרתפו הוקמה העמדה), בה עמדו אנשי האצ"ל בצפת לאחר הסכם שותפות שחתמו עם כוחות ההגנה. בהתקפה, אשר בוצעה ב-28 באפריל, הצליחו הערבים בעזרת מבצע מתוחכם של הסחת-דעתם של כוחות ההגנה לפרוץ את עמדת בית אשתם והחלו להיכנס לתוככי המרכז המסחרי מלווים בצעקות ”עליהום גדם או איטבח". באותם פורצים את דלת החנות האחרונה במרכז כשכוונתם לפנות הלאה - לפרוץ את המחסום האחרון שעמד בפתח הרובע היהודי ולהתחיל ולטבוח ביהודי הרובע, פתחו לעברם באש מתוככי המחסום קבוצת חיילי ההגנה שהוזעקה למקום ובראשם מפקד רובע ד' בנימין גייגר. הטווח הקצר, איכות הביצוע ואפקט ההפתעה עשו את עבודתם והניסו את התוקפים.
מאוחר יותר, מחשש שהתקיפה תחודש על ידי הכוחות הערביים, עלה גדעון אילון, אחד מחיילי ההגנה, לעמדת בלוינגרונד לתצפת על הרובע הערבי. ירי שביצע לעבר הרובע הערבי חשף אותו לירי הצלפים והוא נורה ונהרג. גם הדיפת-תקיפה זו לא שינתה את מצב אי-הודאות וחוסר ההכרעה נמשך.
ב-1 במאי 1948, לאחר שכבשו את המושבים ביריה ועין-זיתון הסמוכים לצפת ופתחו גישה לרובע היהודי הנצור בצפת, הגיעו לעיר לוחמי 'הגדוד השלישי' של הפלמ"ח בפיקודו של משה קלמן, קיבלו את הפיקוד על כלל הכוחות בעיר והחלו בקרב לכיבושה המוחלט בו המטרה היא השגת הכרעה והנסת כוחות ההצלה הערביים. עם-זאת, ניסיונם הראשון של כוחות הפלמ"ח לכבוש את הנכס האסטרטגי ביותר בעיר - הר 'המצודה' במתקפת מרגמות דוידקה נחל כישלון חרוץ, זאת בעקבות מוכנותם של הערבים למתקפה והעמדת ביצורים אותם לא הצליחו הכוחות לפרוץ.
ב-9 במאי, קרוב לשעה 22:00 בלילה, לאחר הסקת מסקנות של מפקד החטיבה יגאל אלון, החל הניסיון שני לכיבוש העיר - כאשר הפעם בוצעה התקפה משולשת בו זמנית על שלושת היעדים החשובים ביותר עליהם שלטו הערבים: בניין המשטרה שהיה נמצא בסמיכות גדולה לרובע היהודי ובו התנהל הקרב הקשה-מכולן בשל חומת האבן שהקיפה אותו ותקלה מבצעית שארעה בזמן הפעולה בדמות גשמים שהרטיבו את חומרי הנפץ והוציאו אותן מכלל שימוש, הר המצודה שהיה נחשב לנכס האסטרטגי ביותר בעיר, ובית שלווה, מבנה בסמיכות למצודת צפת אשר שימש שימש במקור כבית משפט מנדטורי ממנו נשלחו לוחמים לכלא עכו ולאפריקה. עדות מוחשית לתקיפות ולקרב-העיקש לכל אורך אותה תקופה ניתן לראות עד היום בחורי הקליעים הרבים המעטרים את עמדות ההגנה השונות ואת בניין המשטרה הבריטית בעקבות ירי הצלפים. למחרת יום התקיפה, בבוקר 10 במאי היו כל היעדים בשליטת כוחות ההגנה ומשימת כיבוש העיר הושלמה בהצלחה.
בספרו 'אחד מזקני צפת', מתאר בנימין גייגר, ממפקדי הרבעים בעיר את המצב והתחושות בעיר בבוקר בו הושלם המבצע בהצלחה:
המשטרה, המצודה ובית שלווה שהיו בידי הערבים עד לאותו יום, עברו לידינו עם עלות השחר. כבר לא נשמעו יריות יותר. שקט שכזה לא היה מוכר לנו מזה כמה חודשים. אנשי הקטע נעמדו על מרפסת המרכז, הפונה לעבר ההרים, ולא האמינו למראה עיניהם. כל הדרכים המוליכות לכיוון ואדי טווחין וואדי מירון מוצפות היו בהמוני אדם שנסו בבהלה, ומאידך התנופף לו בגאווה, ברוח הצפתית הקרה, דגל ישראל על גג בניין המשטרה. התקבלה הוראה לא לפתוח באש על הנמלטים: "יש לתת להם לברוח ולהקל על יציאתם." תושבי צפת נשמו לרווחה. הם יצאו מהמרתפים ושבו לבתיהם. גם אני כמפקד הקטע עמדתי יחד עם אנשיי על המרפסת המסוכנת והמותקפת ביותר, ללא כל פחד מפגיעה. לא האמנתי למראה הטרגי: עיר שלמה, גברים, חיילים, נשים וילדים עוזבים את בתיהם ונסים על נפשם. כל המחשבות חלפו ביעף בשעה זו. לפי ראות עיניי לא הייתה כל סיבה למעשה הבריחה. אך למעשה ידעתי את הסיבה. הם ודאי זכרו כיצד התנהגו אחיהם בפרעות 1929 ו-1936 ובטוחים היו שאנו ננהג כמותם וננקום. אינני מנסה להעלות על דל שפתותיי מה היה קורה אילו המצב היה הפוך. ברור לי שאנו לא היינו מצליחים לברוח ולא היה נשאר מאתנו שריד ופליט. תוכניתם היתה להשמידנו!
בדיעבד, התברר לש"י - שירות הידיעות בהגנה, שהתקפת הפלמ"ח הקדימה ביום אחד את ההתקפה המתוכננת של צבא ההצלה בפיקודו של אדיב שישכלי לכיבוש הרובע היהודי ושיבשה את תוכניותיו של המופתי אמין אל-חוסייני להכריז על צפת כבירתו הזמנית.
חנות מכשירי כתיבה בעיר העתיקה בצפת. רכון על ספריו בכניסה לחנות: בעל החנות ר' פלפל, 1960
צילום עדכני של המקום. כפי שניתן לראות, במקום חנות מכשירי הכתיבה עומדת כיום גלריה אומנותית, 2019