יהודה לייב מאגנס
פעילות פוליטית > ֿלאחר קבלת תוכנית החלוקה

בחורף שנת 1948 מחלקת המדינה האמריקנית הסכימה עם מאגנס וחזרה בה מתוכנית החלוקה.
כשבועיים לפני הכרזת המדינה, לאחר ההתקפה על שיירת הדסה, נסע מאגנס לארצות הברית, חרף מצב בריאותו הקשה. וב-26 באפריל הוא כינס את מקורביו לדיון בשאלה איך לחזק את ההתנגדות לחלוקת הארץ. בין הנוכחים היו פרופ' עקיבא ארנסט סימון, חברו לאוניברסיטה העברית, איש 'ברית שלום', ששהה אז באמריקה, ולסינג רוזנוולד שנחשב "גדול אויבי הציונות בקרב יהודי אמריקה".
מאגנס חשש לגורלו של היישוב היהודי אם תימשך המלחמה. בכינוס בניו-יורק מאגנס התבטא בחריפות נגד המלחמה שהתנהלה בארץ ישראל וקבע כי היישוב העברי יובס, כפי שהגרמנים הובסו במלחמת העולם השנייה. זאת כיוון שיש מיליונים על גבי מיליונים של מוסלמים בעולם, והם לא לחוצים בזמן... מיליונים על גבי מיליונים של ערבים מוכנים לסבול הקרבה של חיים שהם מבחינתם זולים יחסית, לעומת השארית האומללה של היהודים בעולם".[דרוש מקור]
ב-4 במאי הוא נתקבל לפי בקשתו אצל מזכיר המדינה הגנרל מרשל, ולפי הפרוטוקול שנרשם אמר מאגנס: "באפשרות ארצות הברית להפעיל לחץ כבד הן על הערבים והן על היהודים, אם תטיל אפילו סנקציות כלכליות חלקיות, כי היישוב היהודי בארץ ישראל הוא פרי התפתחות מלאכותית, ואם כי לעבודת היהודים אומנם הישגים יפים רבים, כגון חוות חקלאיות, אוניברסיטאות ובתי חולים - אך הם פועל יוצא של תרומות מארצות הברית - ועתה משמש הכסף הנתרם ליישוב היהודי רק למלחמה האוכלת את הכול. אם ארצות הברית תסגור את הברז ותמנע זרימת כספים ארצה תיעצר מכונת המלחמה היהודית בארץ ישראל בשל מחסור בדלק פיננסי." במקביל קרא גם להטלת סנקציות כלכליות אמריקניות גם על הצד הערבי. כל זאת במטרה להכריח את שני הצדדים להפסיק את שפיכות הדמים.
השיחה חיזקה את עמדותיו של שר החוץ האמריקני כנגד הכרזת מדינת ישראל. יומיים אחר כך, ב-6 במאי, מרשל דאג להפגיש את מאגנס עם הנשיא הארי טרומן. לפי החוקר יוסף הלר, מאגנס שטח בפני הנשיא את השקפותיו, אך לא העלה הצעה קונקרטית של פתרון מדיני.
באותה תקופה מאגנס גם עמד בקשר רצוף עם איש האו"ם ראלף באנץ', שעמד בראש ועדת ארץ-ישראל שתפקידה היה להוציא לפועל את תוכנית החלוקה. באנץ' העריך מאוד את מאגנס ואת רעיונותיו ואף הציע לו לשלבו בממשלה הזמנית היהודית שתוקם בחסות האו"ם. מאגנס סירב להצעה זו.
לאחר פלישת צבאות ערב והתגברות החשש כי ישמידו את המדינה שזה עתה נוסדה, שלח מאגנס מברק נוסף למחלקת המדינה האמריקנית, ובו הודיע כי הגנת ישראל הצעירה עולה למדינה 4 מיליון דולר בחודש, וקרא לוושינגטון לנתק אותה מהמקורות הכספיים של היהודים באמריקה, כדי לקדם את סיום המלחמה.
במקביל לפעילותו האינטנסיבית של מאגנס בארצות-הברית, הוא יצר קשר עם הרוזן פולקה ברנדוט ותלה בו את יהבו. ב-27 ביוני 1948, כאשר ברנדוט פרסם את תוכניתו, טביעות אצבעותיו של נשיא האוניברסיטה העברית ניכרו עליה בבירור. אחת מהן בלטה במיוחד: לא נאמר בה שתקום מדינה יהודית. אחרי שפורסמה התוכנית, מאגנס שלח לברנדוט מכתב ובו הצביע בגאווה על הדמיון הרב בין עמדותיו ובין אלו שביטא הרוזן השוודי. הקשרים בין השניים נמשכו עד סמוך למות שניהם.
ידוע על מכתב שכתב ברנדוט לנשיא האוניברסיטה העברית בשלהי יולי 1948, ובו הסביר לו כי צריך להעביר את ירושלים לידיים ערביות "מסיבות כלכליות". כמה שבועות אחר-כך, ב-17 בספטמבר, נורה ברנדוט.
מאגנס נפטר בניו יורק, לאחר שנכשל בניסיונותיו לשכנע את הממשל האמריקאי כי הקמת מדינה חדשה במזרח התיכון ללא הסדר מוסכם, עלולה להביא חורבן על תושביה היהודים והערבים של הארץ. עצמותיו הועלו לקבורה בירושלים, והוא קבור בבית הקברות סנהדריה, בסמוך לרעייתו - ביאטריס. על שמו בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה העברית - הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, כיכר וגינה ציבורית ברחביה, וכן השדרה המרכזית בקמפוס אדמונד ספרא, גבעת רם.
בנו דוד נישא לחוה דנציגר, בתו של ד"ר פליקס דנציגר ואחותו של הפסל יצחק דנציגר והם התגוררו בשכונת רחביה בירושלים.
החל משנת 1951 עורכת האוניברסיטה העברית את מרוץ מגנס, מרוץ עממי באורך של כ-2.3 ק"מ.