מלחמת תשע השנים
תשע שנות מלחמה: 1688–1697 > בריטניה

ניסיונותיו השנויים במחלוקת של ג'יימס השני להכניס קתולים לצבא, לממשלה ולמוסדות אחרים התבררו כבלתי פופולריים יותר ויותר בקרב נתיניו הפרוטסטנטיים בעיקרם. הקתוליות הגלויה שלו ויחסיו עם צרפת הקתולית פגעו גם ביחסים בין אנגליה לרפובליקה ההולנדית, אך מכיוון שבתו מרי הייתה היורשת הפרוטסטנטית לכס המלכות האנגלי, בעלה ויליאם מאורנז' לא שש לפעול נגד ג'יימס השני מחשש לכך שזה יהרוס את סיכויי הירושה שלה. עם זאת, אם אנגליה תישאר לעצמה, המצב עלול להפוך נואש לרפובליקה ההולנדית: לואי ה-14 היה עלול להתערב וכך להפוך את ג'יימס השני לווסאל; או שג'יימס, שרוצה להסיח את דעתם של נתיניו, עשוי אפילו להצטרף ללואי בחזרה של המתקפה שנעשתה על הרפובליקה ההולנדית ב-1672. עד סוף 1687, לפיכך, ויליאם הביט בהתרחשויות, ובתחילת 1688 הוא החל לעשות הכנות אקטיביות בחשאי. לידתו של בן לאשתו השנייה של ג'יימס ביוני דחקה את אשתו של ויליאם, מרי, מתפקיד יורשת העצר של ג'יימס. כשהצרפתים עסוקים ביצירת ה-cordon sanitaire שלהם בפפאלץ (עסוקים מכדי לשקול התערבות רצינית בארצות השפלה הספרדיות או לנוע נגד מחוזות דרום-מזרח הולנד לאורך הריין), המדינות השונות ברפובליקה העניקו לוויליאם פה את תמיכתן, בידיעה שהפלת ג'יימס השני הייתה לטובת ביטחונה של המדינה ההולנדית.
צי הפלישה ההולנדי כלל 463 ספינות ו-40,000 איש על הסיפון, בערך פי שניים מגודלה של הארמדה הספרדית, עם 49 ספינות מלחמה, 76 אוניות תובלה הנושאים חיילים ו-120 עבור חמשת אלפים סוסים שנדרשו לרכבת הפרשים והאספקה. למטרות תעמולה, האדמירל האנגלי ארתור הרברט מונה לפיקוד, אך למעשה השליטה המבצעית נותרה בידי סגן-אדמירל קורנליס אוורטסן הצעיר וסגן-אדמירל פיליפס ואן אלמונד. לואי ה-14 ראה בפלישה של ויליאם הכרזת מלחמה בין צרפת לרפובליקה ההולנדית (הוכרזה רשמית ב-26 בנובמבר); אבל הוא עשה מעט כדי לעצור את הפלישה – הדאגה העיקרית שלו הייתה חבל הריין. יתרה מכך, דיפלומטים צרפתים חישבו שהפעולה של ויליאם תכניס את אנגליה למלחמת אזרחים ממושכת שתספוג משאבים הולנדים או תקרב את אנגליה לצרפת. עם זאת, לאחר שכוחותיו נחתו באין מפריע בטורביי ב-5 בנובמבר (O.S), רבים קיבלו את ויליאם בזרועות פתוחות, והמהפכה המהוללת שבאה מיד לאחר מכן הביאה לקיצה המהיר של מלכות ג'יימס השני. ב-13 בפברואר 1689, ויליאם מאורנז' הוכתר כויליאם השלישי, מלך אנגליה – שמלך יחד עם אשתו מרי – וקשר את גורלן של אנגליה והרפובליקה ההולנדית. עם זאת, מעטים האנשים באנגליה שחשדו שוויליאם חיפש את הכתר לעצמו או שמטרתו הייתה להביא את אנגליה למלחמה נגד צרפת לצד הולנד. הפרלמנט לא צפה שההצעה למונרכיה משותפת תביא למלחמה עם צרפת, אך פעולותיו של המלך המודח הובילו לבסוף את הפרלמנט להצטרף למדיניות המלחמה של ויליאם.
ההיסטוריון הבריטי J.R. Jones קובע שלמלך ויליאם ניתן
פיקוד עליון בתוך הברית לאורך מלחמת תשע השנים. ניסיונו והידע שלו בענייני אירופה הפכו אותו למנהל ההכרחי של האסטרטגיה הדיפלומטית והצבאית של בעלות הברית, והוא שאב סמכות נוספת ממעמדו המוגבר כמלך אנגליה – אפילו הקיסר לאופולד ... הכיר במנהיגותו. נתיניו באנגליה של ויליאם מילאו תפקידים כפופים או אפילו מינוריים בעניינים דיפלומטיים וצבאיים, עם חלק עיקרי רק בכיוון המלחמה בים. הפרלמנט והאומה היו צריכים לספק כסף, אנשים וספינות, וויליאם מצא לנכון להסביר את כוונותיו... אבל זה לא אומר שהפרלמנט או אפילו השרים סייעו בגיבוש המדיניות.
המקור באנגלית
supreme command within the alliance throughout the Nine Years' War. His experience and knowledge of European affairs made him the indispensable director of Allied diplomatic and military strategy, and he derived additional authority from his enhanced status as king of England – even the Emperor Leopold ... recognized his leadership. William's English subjects played subordinate or even minor roles in diplomatic and military affairs, having a major share only in the direction of the war at sea. Parliament and the nation had to provide money, men and ships, and William had found it expedient to explain his intentions ... but this did not mean that Parliament or even ministers assisted in the formulation of policy.