stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'ורז' פומפידו
חייו > נעוריו ותחילת דרכו

פומפידו נולד בקומונה מוֹנְבּוּדִיףְ שבמחוז קנטל במרכז צרפת. משפחתו של פומפידו מגיעים ממקורות צנועים. הוא נכד לחקלאים משני צידי משפחתו. אמו ואביו היו מורים. הוא למד בבית הספר התיכון "לואי-לה-גראן", שם התחבר עם המשורר והמדינאי הסנגלי לאופולד סדאר סנגור. לאחר מכן הוא למד ב"אקול נורמל סופרייר" וסיים את לימודיו עם תואר בספרות
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לחיל הרגלים. בשנת 1940 עם סיום ההכשרה הוצב בגדוד הרגלים האלפיני ה-141 אשר בשלב מאוחר יותר עוטר במדליה עבור השתתפותו בקרב על הסום. לאחר כיבוש צרפת על ידי הכוחות הנאצים השתחרר משירותו הצבאי.
בתחילה שימש פומפידו כמורה לספרות בבית ספר, אך הקריירה המוקדמת של ז'ורז' פומפידו בבנק רוטשילד מציגה את עלייתו המהירה בעולם הפיננסי למרות היעדר כישורים פורמליים בבנקאות. בשנת 1953, הוא נשכר על ידי גיא דה רוטשילד לעבוד בבנק דה רוטשילד פריז. העסקתו של פומפידו נחשבה ללא שגרתית מכיוון שלא היה לו רקע בפיננסים או בנקאות, ובכל זאת הוא עלה במהירות בסולם הדרגות. ב-1956 הוא הפך למנהל הכללי של הבנק, תפקיד יוקרתי שהציב אותו בלב הפיננסים הצרפתיים. עבודתו ברוטשילד העניקה לו הבנה עמוקה של עניינים כלכליים ופיננסיים, שהפכו מאוחר יותר למכשיר במהלך הקריירה הפוליטית שלו, במיוחד במודרניזציה של כלכלת צרפת. הרקע הבנקאי שלו עזר לו לטפח קשרים עם דמויות חזקות בעסקים ובפיננסים, ותרם לגישתו הפרגמטית הן למדיניות כלכלית והן לדיפלומטיה. יכולתו של פומפידו לנווט בסביבות פיננסיות עתירות חשיבות זיכתה אותו בכבוד הן בחוגים הפוליטיים והן במעגלים הפיננסיים, מה שהפך אותו לדמות מכרעת בעיצוב האסטרטגיות הכלכליות של צרפת במהלך כהונתו כראש ממשלה ונשיא.
לאחר מכן, שכר אותו שארל דה גול כדי שינהל את "קרן אן דה גול לתסמונת דאון" (בתו של דה גול, אן, סבלה מתסמונת דאון).
הוא זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דלהי במהלך כהונתו כראש ממשלה.
חייו > נשיא צרפת

ב-28 באפריל 1969 פרש דה גול מהנשיאות לאחר תבוסתו במשאל עם שבו ביקש להפוך את הסנאט לגוף מייעץ ולתת סמכויות חזקות למועצות אזוריות. בבחירות שנערכו לאחר מכן נבחר פומפידו לנשיא צרפת הבא, כשהביס את איש המרכז, יו"ר הסנאט והנשיא בפועל אלן פוהר. על אף שהוגדר כגוליסט, היה פומפידו גמיש מדה גול, והתיר את הצטרפות הממלכה המאוחדת לקהילה האירופית ב-1973. הוא החל בתוכנית תיעוש ויזם את פרויקט Arianespace, כמו גם את פרויקט TGV, וקידם את תוכנית הגרעין האזרחית הצרפתית.  הוא היה סקפטי לגבי תוכנית "חברה חדשה" של ראש ממשלתו, ז'אק שאבן-דלמאס. ב-1972 החליף את שאבן-דלמאס בפייר מסמר, גאליסט שמרן יותר. בעוד האופוזיציה השמאלנית התארגנה והציעה תוכנית משותפת לפני הבחירות למחוקקים ב-1973, פומפידו הרחיב את הרוב הנשיאותי שלו על ידי הכללת מפלגות פרו-אירופיות צנטרריסטיות. בנוסף, הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לצרכים אזוריים ומקומיים על מנת לחזק את מפלגתו הפוליטית, UDR (Union des Democrates pour la Ve République), שאותה הפך לכוח מרכזי ומתמשך בתנועה הגאוליסטית.
ב-1974, באמצע כהונתו, מת פומפידו במפתיע מסרטן.
חייו > יחסי חוץ

ארצות הברית הייתה להוטה לשקם את היחסים החיוביים עם צרפת לאחר עזיבתו של דה גול את תפקידו. נשיא ארצות הברית החדש ריצ'רד ניקסון ויועצו הבכיר הנרי קיסינג'ר העריצו את פומפידו; הפוליטיקאים היו מסכימים ברוב נושאי המדיניות העיקריים. ארצות הברית הציעה לסייע לתוכנית הגרעין הצרפתית. עם זאת, התעוררו קשיים כלכליים בעקבות הלם ניקסון והמיתון של 1973–1975, במיוחד על רקע תפקידו של הדולר האמריקאי כאמצעי לסחר עולמי.
פומפידו ביקש לשמור על יחסים טובים עם המושבות הצרפתיות לשעבר באפריקה העצמאיות. ב-1971 הוא ביקר במאוריטניה, סנגל, חוף השנהב, קמרון וגבון. הוא הביא מסר של שיתוף פעולה וסיוע כספי, אבל בלי הפטרנליזם המסורתי. באופן רחב יותר, הוא עשה מאמץ לטפח יחסים הדוקים יותר עם מדינות צפון אפריקה והמזרח התיכון על מנת לפתח עורף הכולל את כל האומות הגובלות בים התיכון.
חייו > המודרניזציה של פריז

תקופתו של פומפידו בתפקיד התאפיינה במאמצים מתמידים למודרניזציה של עיר הבירה של צרפת. הוא עמד בראש בניית מוזיאון לאמנות מודרנית, מרכז בובורג (ששמו שמו למרכז פומפידו לאחר מותו), בקצה אזור המארה של פריז. ניסיונות נוספים למודרניזציה כללו את הריסת השווקים הפתוחים בלה אל והחלפתם בקניון בעל אותו השם, בניית מגדל מונפרנאס ובניית כביש מהיר על הגדה הימנית של הסיין.
חייו > מותו

בעודו בתפקיד, פומפידו נפטר ב-2 באפריל 1974, בשעה 21:00 בדירתו, מסרטן הדם. גופתו נקברה ב-4 באפריל, בחצר הכנסייה של אורווילייה, שם קנה בית אופה ישן שהפך לבית לסוף השבוע. טקס האזכרה הרשמי עבורו התקיים בקתדרלת נוטרדאם (פריז) בהשתתפות 3,000 נכבדים (כולל 28 ראשי מדינות ונציגים מ-82 מדינות). 6 באפריל הוכרז יום אבל לאומי ואירועי בידור ותרבות בוטלו, תיאטראות ובתי ספר נסגרו.
התעוררה מחלוקת סביב הסודיות שנשמרה על מחלתו של פומפידו, והמעמד הפוליטי הסכים שנשיאי הרפובליקה העתידיים יצטרכו לספק דיווחים על מצב בריאותם; עם זאת, הנשיא פרנסואה מיטראן, שהתחייב במהלך מסע הבחירות שלו ב-1981 לפרסם עלוני בריאות קבועים, יסתור גם, לאחר עלייתו לשלטון, את חומרת הסרטן ממנו סבל.
אשתו של פומפידו, קלוד פומפידו, תאריך ימים יותר משלושים שנה. צרפת פרשה מתחרות האירוויזיון 1974, שהתקיימה ארבעה ימים בלבד לאחר מותו של פומפידו, כאות כבוד.
הנציגים שהשתתפו בלווייתו:
מזכ"ל האו"ם: קורט ולדהיים
מנכ"ל אונסק"ו: רנה מאאה
נשיא הנציבות האירופית: ז'אן ריי
מזכ"ל נאט"ו: יוזף לונס
נשיא צרפת (זמני): אלן פוהר
נשיא ארצות הברית: ריצ'רד ניקסון
ראש ממשלת קנדה: פייר טרודו
ראש ממשלת בריטניה: הרולד וילסון וקודמו אדוארד הית'
קנצלר מערב גרמניה: וילי ברנדט
סגן נשיא מזרח גרמניה: מנפרד גרלך
קנצלר אוסטריה: ברונו קרייסקי
נשיא שווייץ: הנס-פטר טשודי
מלך מרוקו: חסן השני
מלך בלגיה: בודואן
מלכת הולנד: יוליאנה, מלכת הולנד
קיסר אתיופיה: היילה סלאסי
נשיא תוניסיה: חביב בורגיבה
נשיא איטליה: ג'ובאני לאונה
ראש ממשלת טורקיה: בולנט אג'וויט
נשיא פינלנד: אורהו קקונן
נשיא ברית המועצות: ניקולאי פודגורני
ראש ממשלת יוגוסלביה: פטר סטמוביץ'
נשיא צ'כוסלובקיה: גוסטאב הוסאק
ראש ממשלת דנמרק: פול הרטלינג
ראש ממשלת שוודיה: אולוף פלמה
נשיא פורטוגל: אמריקו תומש
נסיך ספרד: חואן קרלוס הראשון
נסיך מונקו: רנייה השלישי
הדוכס הגדול של לוקסמבורג: ז'אן
ראש ממשלת יפן: קאקו טנקה
ראש ממשלת דרום קוריאה: קים ג'ונג פיל
שר החוץ של צפון וייטנאם: נגויין דיוי טרין
נשיא דרום וייטנאם: נגויין ואן ת'יו
חייו > מורשתו

פומפידו היה מעריץ של אמנות עכשווית, שמו נותר ידוע ברחבי העולם בזכות מרכז פומפידו, אותו יזם ונחנך ב-1977; לאחר מכן שמו הופץ עם סניפים ברחבי העולם, במץ (צרפת), מלגה (ספרד), בריסל (בלגיה) ושנגחאי (סין). גם מוזיאון ז'ורז' פומפידו מוקדש לו בעיר הולדתו.
לפומפידו היה בן מאומץ, אלן פומפידו, נשיא משרד הפטנטים האירופי בין 1 ביוני 2004 ועד 30 ביוני 2007.
חייו > ספרים

התשוקה של ז'ורז' פומפידו לספרות ולעיסוקיו האינטלקטואליים מילאו תפקיד משמעותי בעיצוב השקפת עולמו וגישתו הפוליטית. לפני שנכנס במלואו לזירה הפוליטית, לפומפידו היה רקע אקדמי עמוק במדעי הרוח. 
אהבתו לספרות לא הייתה רק אקדמית. פומפידו חיבר אנתולוגיה של שירה צרפתית, המציגה את הערכתו לאמנויות ולתרבות. אוסף זה יצא לאור בשנת 1961 ושיקף את עיסוקו האישי במסורות ספרותיות צרפתיות. האנתולוגיה כללה מגוון רחב של משוררים מתקופות שונות, המשקפת את רצונו לחגוג את המורשת התרבותית הצרפתית, אותה ראה חיונית לזהות הלאומית.
הרקע הספרותי של פומפידו השפיע גם על מנהיגותו הפוליטית. החזון התרבותי שלו לצרפת חרג מעבר למודרניזציה כלכלית; הוא היה מחויב עמוקות לקידום האמנויות. זה הוביל ליוזמתו ליצור את מרכז ז'ורז' פומפידו, מרכז תרבותי לאמנות מודרנית בפריז. מרכז פומפידו, שנפתח ב-1977 לאחר מותו, נותר אחת המורשת המשמעותית ביותר של נשיאותו, המסמלת את אמונתו בחשיבות האמנות והתרבות בחברה הצרפתית.
לפיכך, תשוקותיו הספרותיות והתרבותיות של פומפידו לא היו רק תחביב אישי אלא היבט בסיסי של מנהיגותו וחזונו לצרפת.
ספרים שפרסם:
Anthologie de la Poésie Française, Livre de Poche/Hachette, 1961-
Le Nœud gordien, éd. Plon, 1974-
Entretiens et discours, deux vol., éd. Plon, 1975-
Pour rétablir une vérité, éd. Flammarion, 1982-
חייו > הוקרה

לגיון הכבוד:
אביר בלגיון הכבוד (צרפת) (1948)
קצין בלגיון הכבוד (צרפת) (1957)
הצלב הגדול בלגיון הכבוד (1969), מאסטר גדול של המסדר (1969–1974, כנשיא הרפובליקה)
הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הלאומי (צרפת)
הצלב הגדול של מסדר אולף הקדוש (נורווגיה, 1962)
אביר הצלב הגדול של מסדר סילבסטר הקדוש (הוותיקן, 1964)
הצלב הגדול של המסדר הריבוני הצבאי של מלטה (1969)
אביר הצלב הגדול של מסדר האריה ההולנדי (הולנד, 1969)
גרנד קורדון של מסדר לאופולד (בלגיה, 1972)
כוכב הרפובליקה של אינדונזיה, מחלקה ראשונה (אינדונזיה, 1972)
הצלב הגדול של מסדר האריה המוזהב של בית נסאו (לוקסמבורג, 1972)
גרנד קורדון של מסדר פולוניה רסטיטוטה (פולין, 1972)
אביר הצלב הגדול במסדר האמבט (בריטניה, 1972)
גרנד קורדון של מסדר העצמאות (תוניסיה, 1972)
אביר הצלב הגדול עם קולר מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה (איטליה, 1973)
ראו גם

מרכז ז'ורז' פומפידו - מרכז תרבות עירוני בפריז, שמשמש כמוזיאון לאמנות מודרנית, הנקרא על שמו.
חיים גליקשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באפריל 1915 
 פטירה:  15 במאי 1986 (בגיל 71) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית, אנגלית 
 
חיים גליקשטיין (1 באפריל 1915 – 15 במאי 1986) היה עיתונאי ומבקר תיאטרון ישראלי, מזכיר עיתון "דבר", ומתרגם פורה, שתרגם לעברית עשרות ספרים ומחזות רבים.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חיים גליקשטיין נולד ב-1915, השלישי מארבעת ילדיהם של זוג ילידי פולין, אסתר (לבית ויסוסקי) ועקיבא גליקשטיין, קבלן-מהנדס. אביו היה גיסם של הלל יפה וחיים מרגליות קלווריסקי.
בשנות ה-40 השתייך ל"הגנה", והיה דייר-משנה של מנחם שטרן.
בספטמבר 1947, ערב מלחמת העצמאות, ערך והוציא ביחד עם שלמה טנאי ומשה שמיר את הקובץ "דף חדש" ("לספרות, אמנות וביקורת"), שהיה אחד מכתבי העת הראשונים של בני דורו.
גליקשטיין, שהיה עיתונאי מקצוען, שימש כמזכיר עיתון "דבר". בשנים 1957-59 שימש כשליח "דבר" ללונדון. היה חבר נשיאות אגודת העיתונאים בתל אביב.
פרסם מאמרים רבים של ביקורת תיאטרון וכן מאמרים בנושאי ספרות מעל במות שונות, בהן כתבי העת "במה", "משא". משנות ה-50 היה בין מבקרי התיאטרון של "קול ישראל" ומעורכי התוכנית השבועית לספרות ותיאטרון "השבועון לספרות ולתרבות". לדברי העיתונאי ואיש התרבות אורי קיסרי, גליקשטיין היה "מבקר רציני ושקול".
חיים גליקשטיין נפטר ב-1986, בגיל 71.
משפחה

אחיו הצעיר של גליקשטיין, טוני קליף (במקור: יגאל גליקשטיין; 1917–2000), שהיגר לבריטניה בשנות ה-40, היה המנהיג-המייסד של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית (SWP) הטרוצקיסטית הבריטית, הוגה ומחבר ספרים חשובים על אודות הקומוניזם.
אחיינו (בן אחותו אלכסנדרה) דוד טרטקובר הוא מעצב גרפי, אמן, אוצר ואספן פריטי נוסטלגיה ישראליים, חתן פרס ישראל לעיצוב.
גיסו של גליקשטיין, טוביה שלונסקי, הוא חוקר ספרות.
הערות שוליים

1 2 3  חיים גליקשטיין באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  דוד תדהר (עורך), "עקיבא גליקשטיין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3104.
↑  צור ארליך, שירת העיתון: על תולדות הטור העיתונאי השירי בישראל, "דיוקן", מקור ראשון, כ"ח באדר ב' תשס"ה, 8 באפריל 2005, באתר "מהמחסן של צור ארליך".
↑  לדברי נפתלי לאו-לביא, גליקשטיין היה "עיתונאי בעל רמה מקצועית וידע רב בעולם העיתונות" (לאו-לביא, עם כלביא, תל אביב, ספרית מעריב, תשנ"ג 1993, עמ' 210).
1 2  אנשים ומוסדות, דבר, 8 במאי 1957.
↑  אורי קיסרי, הטיוטות שלי, מעריב, טור 2, 13 בנובמבר 1970.
↑  יעקב רבי, על הרומן הפוליטי: (בשולי "הדיפלומאט" לג'יימס אולדרידג'), על המשמר, 31 באוגוסט 1951 (מובאות במאמר דוגמאות).
↑  מרדכי אבישי, עולם בהידרדרותו בעיני סול בלו, מעריב, טור 3, 12 במרץ 1971.
↑  יותם ראובני, אנשים פשוטים, עצובים, רבים, מעריב, טור 3, 19 באוקטובר 1981.
↑  יורם קניוק, מבט שני | הסנדק והסינדיקט, דבר, טור 1, 19 במרץ 1971 (מובאות שם דוגמאות).
↑  כוכבים | נדנדה – נדנדה..., מעריב, 22 ביולי 1960; א. בן-מאיר, על במות ותערוכות | "נדנדה בשניים" ב"קמרי", חרות, 21 בספטמבר 1960.
↑  טלילה בן-זכאי, מסך ומסכה, מעריב, טור 5, 30 ביולי 1967.
↑  חיים גליקשטיין באתר הבימה.
↑  תיאטרון, מעריב, טור 1, 30 באפריל 1964.
↑  על "המלך נוטה למות" לאונסקו: "תרגומו של חיים גליקשטיין נשמע יפה" (נחמן בן-עמי, ערב בכורה | הגוסס התוסס, מעריב, 21 באוקטובר 1963); "בתרגומו הטוב של ח. גליקשטיין" (עזרא זוסמן, הלשון והמוות, דבר, טור 3, 1 בנובמבר 1963). על "אדם לכל עת" לרוברט בולט: "תרגומו העברי של חיים גליקשטיין היה שוטף, בעל הדרת-לשון וערב לאוזן" (נחמן בן-עמי, תיאטרון | מצפון מול "ביצועיזם", מעריב, טור 3, 13 ביולי 1964); "חיים גליקשטיין עשה מלאכת תרגום נאה והעברית הנשמעת בפי השחקנים משופרת ועם זאת רהוטה ושוטפת" (א. בן-מאיר, "אדם לכל עת" ב"קאמרי", חרות, 17 ביולי 1964). על "מסיבת יום הולדת" להרולד פינטר: "תרגומו של חיים גליקשטיין היה חלק, אם כי לא חשנו בו את הייחוד הלשוני שהינו אופייני לכתיבתו של פינטר" (נחמן בן-עמי, תיאטרון | האנטי-הגיון אינו צריך פירוש, מעריב, 19 באוקטובר 1965)
↑  מאמר בתוך: חגי אשד, זה לא רק החום המלוח: אסופת מאמרים ויומן אחרון; בעריכת ניבה לניר, תל אביב: דביר, תשנ"ב 1991, עמ' 36.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307958905171  PLWABN: 9810683081005606  ISNI: 0000 0000 4424 8332  LCCN: no2002108730  SUDOC: 234536071  VIAF: 65147266899035482458   WorldCat (עם VIAF): 65147266899035482458
יורם גלבוע

| --- | --- |

 לידה:  ספטמבר 1945
 פטירה:  פברואר 1994 (בגיל 48)
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  צ'וצ'ו
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1964–1987 (כ־23 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד בא"ח גולני  סגן מפקד עוצבת חירם  סגן מפקד עוצבת חצי האש  מפקד עוצבת חירם  סגן מפקד עוצבת הגליל  סגן קחצ"ר  מפקד הנח"ל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל קבוצת צוות 3
 
יורם (צ'וצ'ו) גלבוע (ספטמבר 1945 – פברואר 1994) היה קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כמפקד פיקוד הנח"ל.
חייו

גלבוע נולד בקיבוץ יגור. התגייס לצה"ל ב-1964 ושירת כמפקד כיתה במחנה 80. במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת החוד של גדוד 908 של הנח"ל ועמה לחם ברמת הגולן. במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין אג"ם בנח"ל. לאחר המלחמה מונה למפקד פלוגה בבה"ד 1, ב-1975 מונה למפקד בא"ח גולני ולאחר מכן שירת כסגן מפקד ומפקד עוצבת חירם. לאחר תקופת לימודים במכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת' שבקנזס, מונה ב-1981 לסגן מפקד עוצבת הגליל ולחם עמה במלחמת לבנון הראשונה. בתפקידו הבא שירת כסגן קצין חי"ר וצנחנים ראשי. ב-1984 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד הנח"ל, שירת בתפקיד עד אוגוסט 1987 ולאחר מכן פרש משירות הקבע. גלבוע הביע את עמדותיו בפומבי גם בנושאים רגישים. הוא ביקר בחריפות את חיילי הנח"ל שנשבו בשביית שמונת חיילי הנח"ל בלבנון. כן אמר ש"אישה לא יכולה להיות מפקדת בשריון וגם לא בהיאחזות ולא לפקד עד חיילים, כי אין לה מה לתרום בתחום המבצעי."
לאחר שחרורו מונה בפברואר 1990 על ידי השר אברהם כץ עוז למנכ"ל רשות שמורות הטבע. אולם ביקורת על המינוי, בטענה שהיה מינוי פוליטי, ומחאת עובדי הרשות טרפדו את המינוי וגלבוע הצטרף לבנו שהקים את קבוצת צוות 3 המספקת שירותים בתחום השמירה, האחזקה והניקיון.
גלבוע היה נשוי ואב לארבעה ילדים. נפטר מהתקף לב בגיל 49. היה תושב נס ציונה, ונקבר בבית העלמין המקומי . על שמו קרוי מרוץ נס ציונה.
הערות שוליים

↑  אתר "נשמה"
↑  גדוד נח"ל 908 – מחזור חורף 1967 – מלחמת ששת הימים בעמק הירדן
↑  ברוך נאה, מפקד הנח"ל על השבויים: "הם היו שמונה פחדנים", מעריב, 10 ביוני 1985
↑  נחמן שי, ביטחון 50: צה"ל, קהיליית המודיעין, משרד הביטחון, אלפא תקשורת, 1998
↑  אהרן פריאל, השרים הפכו את שמורות הטבע לסניף פוליטי, מעריב, 25 בפברואר 1990
↑  עובדי רשות שמורות הטבע בכינוס בנחל התנינים: נאבק נגד ניהול פוליטי, מעריב, 27 בפברואר 1990
↑  רונה חזקיה, ‏"אבא היה אומר שאיתי הוא עובד קשה כמו בימים בהם הוא היה מג"ד", באתר גלובס, 6 באוגוסט 2014
קורט לנדאואר

| --- | --- |

 לידה:  28 ביולי 1884 פלאנג, ממלכת בוואריה 
 פטירה:  21 בדצמבר 1961 (בגיל 77) מינכן, בוואריה, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Neuer Israelitischer Friedhof 
 תפקיד:  נשיא (1913–1933)  נשיא (1947–1951) 
 
לוח זיכרון בקרבת האליאנץ ארנה
קורט לנדאואר (בגרמנית: Kurt Landauer; ‏28 ביולי 1884 – 21 בדצמבר 1961) היה שחקן כדורגל יהודי-גרמני, שכיהן בשלוש תקופות שונות, כנשיא קבוצת הכדורגל באיירן מינכן, סך הכל במשך כעשרים שנה, הזמן הרב ביותר בו כיהן מישהו בתפקיד זה אי פעם.
קורות חייו

לנדאואר נולד בפלנאֵג (Planegg) מערבית למינכן למשפחה יהודית עשירה. בשנת 1901 הצטרף לבאיירן מינכן כשחקן. הוא עזב ללוזאן, שם התמחה כבנקאי, אך בשנת 1905 שב לבאיירן מינכן ושימש כשוער. בשנת 1913 נבחר לכהן בתור נשיא המועדון, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, תמה תקופת כהונתו הראשונה. במלחמה שירת לנדאואר כחייל בצבא גרמניה.
על שירותו זכה בעיטור צלב הברזל (דרגה 2).
לאחר המלחמה שב לנדאואר למינכן ונבחר לתקופת כהונה שנייה בתור נשיא המועדון, תפקיד בו כיהן עד 1933, להוציא כשנתיים, בין 1921–1922. בתקופת כהונתו זכתה באיירן מינכן באליפות הראשונה בתולדותיה, כשניצחה את איינטרכט פרנקפורט במשחק הגמר של 1932. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה אולץ לנדאואר להתפטר ממשרתו, ב-20 במרץ 1933.
ב-10 בנובמבר 1938, יום לאחר פרוץ פרעות ליל הבדולח ביהודים, נעצר לנדאואר ונכלא במחנה הריכוז דכאו. בזכות שירותו בצבא במלחמת העולם הראשונה שוחרר מדכאו לאחר 33 ימי מעצר.
בזכות חברי המשפחה שחתמו לו ערבות בפני הרשויות השווייצריות, הצליח ב-15 במרץ 1939 לצאת מגרמניה לז'נבה, שם חי כפליט. כל אחיו להוציא אחד נרצחו בשואה.
בשנת 1940, כשמלחמת העולם השנייה כבר בעיצומה שיחקה באיירן מינכן במשחק ידידות בז'נבה נגד נבחרת שווייץ בכדורגל. שחקני באיירן מינכן זיהו את לנדאואר ביציע, בין הצופים ולמרות החשש לנוכח היותו יהודי, הם ניגשו לברך את מנהלם לשעבר. הם אכן זכו עקב כך לאזהרת הגסטפו, שסוכניו היו מודעים לאירוע, אך בסופו של דבר לא ננקטו נגדם אמצעים נוספים.
לאחר המלחמה, ביוני 1947 שב לנדאואר למינכן ומונה לכהונה שלישית בתור נשיא מועדון הכדורגל של באיירן מינכן. בשנת 1951 נבחר מחליפו והוא פרש מהתפקיד.
בשנת 1955 נישא למריה באומן, נוצריה פרוטסטנטית שעבדה בבית הוריו כמנהלת משק הבית משנת 1927 והייתה צעירה ממנו ב-15 שנים. חליפת המכתבים בין השניים בזמן שהותו של לנדאואר בשווייץ נמסרה לידי הקהילה היהודית במינכן לאחר מותו.
לנדאואר נפטר בשנת 1961 במינכן. נטמן בבית העלמין היהודי החדש במינכן.
הנצחתו

באוקטובר 2013, 52 שנים לאחר מותו מינתה באיירן את לנדאואר לנשיא הכבוד שלה, האדם השני בלבד בתולדותיה, שזכה לתואר זה.
מועדון הספורט היהודי "מכבי מינכן" קרא את אחד המגרשים על שמו ועורך כל שנה טורניר על שמו.
בדצמבר 2015 קרא מועדון באיירן מינכן רחבה לפני אליאנץ ארנה, אצטדיון הקבוצה, על שמו.
בשנת 2010 הופק הסרט התיעודי "Kick it like Kurt" בעזרת המרכז לתיעוד הנאציזם במינכן על פועלו של לנדאואר ומועדון הכדורגל באיירן מינכן בתחילת המאה ה-20.
"Landauer–Der Präsident", סרט טלוויזיה גרמני משנת 2014 על חייו.
הערות שוליים

↑  על קורט לנדאואר, נשיא הכבוד של הקבוצה, באתר הרשמי של באירן מינכן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526538505171  GND: 140351779  ISNI: 0000 0000 7672 6909  LCCN: no2016036529  SUDOC: 253624800  VIAF: 103876633   WorldCat (עם VIAF): 103876633
המועצה הפדרלית של שווייץ

| --- | --- |


המועצה הפדרלית של שווייץ לשנת 2024
 מידע כללי
 מדינה:  שווייץ שווייץ
 תחום שיפוט:  שווייץ 
 סוכנות בת:  המחלקה הפדרלית ליחסי חוץ של שוויץ 
 תאריך הקמה:  1848 
 ראש:   נשיא שווייץ
 מטה מרכזי:  הארמון הפדרלי של שווייץ, ברן
 אתר רשמי
 
המועצה הפדרלית של שווייץ (בגרמנית: Bundesrat; בצרפתית: Conseil fédéral; באיטלקית: Consiglio federale; ברומאנש: Cussegl federal) היא הגוף המבצע המשמש כממשלה הפדרלית של שווייץ וכן כראש מדינה קולקטיבי. המועצה, בת שבעה חברים, אחראית במשותף לממשל הפדרלי במדינה, וכל אחד מחבריה עומד בראש מחלקה מבצעת ספציפית, בדומה לשר בממשלה. אחד מחברי המועצה משמש לסירוגין כנשיאה של שווייץ למשך שנה אחת. הנשיאה לשנת 2025 היא קארין קלר-סוטר.
איוש המועצה ומינוי חבריה

הממשלה הפדרלית מכהנת מאז כינון חוקת שווייץ בשנת 1848. באותה עת הייתה הדמוקרטיה החוקתית בעולם בחיתוליה ולמחברי החוקה לא היו דוגמאות רבות להסתמך עליהן. הם שאבו בכינון הממשל הפדרלי השראה רבה מארצות הברית, אך בשונה ממנה העדיפו גוף ממשל פדרלי קולגיאלי על פני משטר נשיאותי.
חברי המועצה הפדרלית נבחרים על ידי אספת הברית (הפרלמנט הפדרלי של שווייץ) בהצבעה חשאית לתקופת כהונה של ארבע שנים. כל אדם הכשיר להיבחר לאחד משני בתי אספת הברית כשיר להיבחר גם לכהונה במועצה הפדרלית. חבר מועצה רשאי להיבחר מחדש, ונדיר שאספת הברית אינה בוחרת בחבר מועצה מכהן לכהונה נוספת (הדבר קרה רק פעמיים מאז סוף המאה ה-19). על כן למעשה חבר המועצה עשוי לכהן עד אשר יבחר לפרוש ממנה, בדרך כלל אחרי שלוש עד חמש תקופות כהונה. אספת הברית רשאית להדיח חבר במועצה באמצעות הצבעת אי אמון או משפט הדחה (Impeachment).
סעיף 175 לחוקת שווייץ, לאחר תיקון נוסחו בשנת 1999, קובע נוסחה גמישה לאיוש המועצה, ומורה כי בבחירת חבריה, יש לשים לב לכך שיובטח שהאזורים הגאוגרפיים והלשוניים השונים של המדינה יקבלו ייצוג מתאים. בפועל, כאשר חבר מועצה פורש מכהונתו, הוא מוחלף בדרך כלל - אך לא תמיד - על ידי חבר מפלגתו שמוצאו מאותו אזור לשוני.
נשים בשווייץ קיבלו זכות בחירה בשנת 1971, והן נותרו בלתי מיוצגות במועצה הפדרלית עד לבחירתה של אליזבת קופ (Elisabeth Kopp) ב-1984. בשנת 2006 כיהנו במועצה שתי נשים, ב-2007 כיהנו שלוש, וב-2010 נבחרה האשה הרביעית (סימונטה סומרוגה) ולראשונה נוצר רוב נשי בין שבעת חברי המועצה. בסך הכל כיהנו במועצה עד שנת 2019 תשע נשים.
בשנת 1993 נבחר לראשונה אדם ממוצא יהודי לכהן במועצה - חברת המועצה רות דרייפוס.
ליד המועצה מכהן קנצלר פדרלי, הנבחר על ידי אספת הברית לכהונה בת ארבע שנים. על אף שמה של משרתו, לקנצלר אין סמכויות ביצועיות (בניגוד לגרמניה ואוסטריה) והוא משמש כראש המטה של המועצה.
איוש המועצה ומינוי חבריה > נשיא שווייץ

בשלהי כל שנה בוחרת אספת הברית באחד מחברי המועצה, לשמש כנשיא שווייץ במהלך השנה שלאחריה. האספה גם בוחרת סגן נשיא לאותה שנה, שבדרך כלל ייבחר לנשיא לשנה שלאחר מכן. מקובל כי חבר מועצה לא יכהן כנשיא בטרם כיהן תחת חברי מועצה ותיקים ממנו כנשיאים.
נשיא שווייץ משמש כיושב ראש המועצה הפדרלית ומנהל את ישיבותיה. במצבי חירום, וכאשר המועצה אינה יכולה להתכנס במהירות מספקת, רשאי הנשיא לפעול בשמה. מעבר לכך הנשיא הוא רק ראשון בין שווים (primus inter pares) ואין לו כוחות מיוחדים מעבר לאלה של ששת חבריו למועצה. הוא איננו נחשב לראש המדינה - מעמד הנתון לכל חברי המועצה יחד - אך ייחשב ככזה במהלך ביקורים ממלכתיים מחוץ למדינה, אשר המועצה איננה מקיימת אותם במליאתה.
רות דרייפוס הייתה האשה הראשונה והיהודיה הראשונה שכיהנה כנשיאת שווייץ, בשנת 1999.
חברי המועצה המכהנים

| חבר | תמונה | הצטרף למועצה | מפלגה | קנטון | תפקיד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קארין קלר-סוטר |  | ‏1 בינואר 2019 | המפלגה הליברלית | סנט גאלן | הנשיאה לשנת 2025. ראש מחלקת האוצר |
| גי פרמלן |  | ‏1 בינואר 2016 | מפלגת העם | וו | ראש המחלקה לענייני כלכלה, חינוך ומחקר. סגן הנשיאה לשנת 2025. כיהן כנשיא בשנת 2021 |
| איניאציו קאסיס |  | ‏1 בנובמבר 2017 | המפלגה הליברלית | טיצ'ינו | ראש המחלקה לענייני חוץ. כיהן כנשיא בשנת 2022 |
| ויולה אמהרד |  | ‏1 בינואר 2019 | מפלגת המרכז | ואלה | ראש המחלקה הפדרלית לביטחון, הגנה אזרחית וספורט. כיהנה כנשיאה בשנת 2024 |
| אלברט רסטי |  | ‏1 בינואר 2023 | מפלגת העם השווייצרית | ברן | ראש המחלקה לאיכות הסביבה, התחבורה, האנרגיה והתקשורת |
| אליזבת באום-שניידר |  | ‏1 בינואר 2023 | המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של שווייץ | ז'ורה | ראש המחלקה לענייני פנים |
| באט יאנס |  | ‏1 בינואר 2024 | המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של שווייץ | בזל-שטאדט | ראש מחלקת המשפטים והמשטרה |
פעולת המועצה > דיונים והחלטות

כל אחד מחברי המועצה עומד כאמור בראש מחלקה, שכמוה כמיניסטריון במדינות אחרות. קיימות שבע מחלקות בסך הכל, שבכל אחת מהן מאוגדים מספר תחומי אחריות. חברי המועצה אחראים למחלקותיהם, אך על פי מוסכמה חוקתית הם אחראים גם באחריות שיתופית לכל המחלקות גם יחד. מסיבה זו אין זה מקובל שחבר המועצה ימתח ביקורת פומבית על מי מעמיתיו למועצה, והם אמורים לתת גיבוי להחלטות המועצה גם במקרים שהן התקבלו בניגוד לדעתם או בניגוד לעמדת מפלגת האם שלהם. בשנת 2017 פרש מכהונתו חבר המועצה דידייה בורקהלטר, ורק בהמשך הוא התבטא כי היה חלוק על חבריו למועצה בנוגע למספר נושאים עקרוניים.
הצעות להחלטת המועצה מנוסחות מראש על ידי המחלקה הפדרלית הנוגעת בדבר, ומופצות למחלקות האחרות בכתב לפני הבאתן לדיון במועצה. כל מחלקה רשאית להגיש תשובה בכתב להצעה שהובאה בפניה. הליך זה מיועד לאפשר גיבוש קונצנזוס רחב ביחס לפרטי הצעת החלטה מסוימת קודם לדיון בה במועצה. ההחלטות עצמן מתקבלות במועצה ככל האפשר בקונצנזוס, או מוכרעות בהצבעה.
בנושאים המצריכים זאת נערכות התייעצויות נוספות בהשתתפות נציגי הקנטונים, המפלגות באספת הברית וגופים נוספים. התייעצות שכזו היא חובה על פי חוק במקרים מסוימים - למשל במקרה של הצעה לתיקון חוק פדרלי. התייעצויות אלו מיועדות גם לקבוע את המקרים שבהם יידרש לערוך גם משאל עם קנטונלי או ארצי לשם אישורה או פסילתה של פעולה.
לחברי המועצה עומדת חסינות מתביעה בנוגע לכל התבטאות שבה נקטו במסגרת מילוי תפקידם. ניתן להעמידם לדין באישום של עבירה פלילית שעברו במסגרת מילוי תפקידם רק לאחר הסרת חסינותם על ידי אספת הברית. האספה מוסמכת במקרים שכאלו גם להשעות את חבר המועצה מתפקידו.
פעולת המועצה > ישיבות

המועצה מתכנסת לישיבה שבועית מדי יום רביעי במקום מושבה - הארמון הפדרלי בעיר הבירה ברן.
הקנצלר הפדרלי וסגניו נוכחים גם הם בישיבות המועצה ורשאים להשתתף בדיוניה, אך אין להם זכות הצבעה בהן. אחד מהסגנים, המשמש כדובר המועצה, מנהל תדריך לעיתונאים אחרי ישיבותיה.
תוכן ישיבות המועצה איננו גלוי לציבור והוא נותר חסוי למשך 50 שנה. במענה לביקורת שנמתחה על נוהג זה, המנוגד לרעיון של שקיפות ציבורית, טענו חברי המועצה כי הוא חיוני לשם גיבוש קונצנזוס בנושאים שעל הפרק וכדי לשמר את הקולגיאליות של המועצה ואת העצמאות הפוליטית של חבריה.
בנוסף לישיבות המועצה השבועיות מקיימים חברי המועצה פגישות קבוצתיות על מנת ללבן נושאים מסוימים, והם גם יוצאים מדי שנה לסיור בקנטון הבית של חבר המועצה המכהן באותה שנה כנשיא. מבחינה זו פועלת המועצה בדומה למועצת מנהלים של חברה.