stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צו השעה
צו שלישי > רשימת רצועות

| צו השעה – צו שלישי> מס' | צו השעה – צו שלישי> שם | צו השעה – צו שלישי> מבצע(ים) | צו השעה – צו שלישי> משך | צו השעה – צו שלישי>  | צו השעה – צו שלישי>  | צו השעה – צו שלישי>  | צו השעה – צו שלישי>  | צו השעה – צו שלישי>  | צו השעה – צו שלישי>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | אלוקים נתן לך במתנה  | יעקב שוואקי | 4:03 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | אני גיטרה  | משה פרץ | 3:59 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | וידוי  | בניה ברבי ודניאל זמיר | 4:58 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | חור בלבנה  | ארקדי דוכין ונופר סלמאן | 3:43 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | כשאת עצובה  | לינט, אלי לוזון ופירקת אלנור | 4:44 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | לא ידעתי שתלכי ממני  | גיא מזיג וגל דה פז | 4:16 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | לא יכול להוריד ממך את העיניים  | רותם כהן וקובי אפללו | 3:08 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | למחרת  | ערן צור ואפרת בן צור | 3:57 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | מביאה הכל  | גלי עטרי וכרקוקלי | 3:13 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | מה אעשה  | נועם בנאי ולאה שבת | 3:20 |  |  |  |  |  |  |
| 11. | מלנכולי  | רמי פורטיס | 3:52 |  |  |  |  |  |  |
| 12. | מנגן ושר  | בר צברי | 3:34 |  |  |  |  |  |  |
| 13. | ציפור שנייה  | אסתר עופרים ויוני רכטר | 4:49 |  |  |  |  |  |  |
| 14. | קול גלגל  | תמיר בר | 4:42 |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 56:18 |  |  |  |  |  |  |
ראו גם

עבודה עברית
הערות שוליים

↑  דויד פרץ, בעל חברת התקליטים ניצן זעירא: "אם הממשלה לא תשמור על המוזיקה, זה יוביל לקריסת הזהות שלנו", באתר ישראל היום, 8 באוקטובר 2020
1 2  צו השעה, החלק השני: מארינה מקסימיליאן עם שמעון בוסקילה ויסמין מועלם וטונה שרים אביב גפן, באתר ‏מאקו‏, 27 באוקטובר 2020
↑  וואלה! תרבות‏, השיר "בית משוגעים" של רן דנקר הוא שיר השנה של גלגלצ ו-וואלה, באתר וואלה, 5 בספטמבר 2021
↑  מערכת mako מוזיקה, ‏צו השעה: שרית חדד יחד עם נטע ברזילי ונסרין קדרי שרה זוהר ארגוב, באתר ‏מאקו‏, 9 בספטמבר 2020
↑  מערכת mako מוזיקה, ‏צו השעה, החלק השלישי: רותם כהן וקובי אפללו עושים מאיר אריאל, באתר ‏מאקו‏, 22 בדצמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: e19c7424-dd54-4f7c-924f-5ff2d659e3b7
צבי אבירם

| --- | --- |

 לידה:  25 בינואר 1927 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  23 באוקטובר 2020 (בגיל 93) 
 מדינה:  גרמניה 
 
צבי אבירם (ברלין, 25 בינואר 1927 – ישראל, 24 באוקטובר 2020) היה ניצול השואה, ממייסדי המחתרת "חוג חלוצי" בגרמניה הנאצית בתקופת השואה, פעיל בעלייה ב', סופר ואיש עדות.
קורות חיים > ילדות ונעורים בברלין

צבי אבירם נולד בשם היינץ אברהמזון (Heinz Abrahamsohn) בברלין. אביו ארתור אברהמזון (נולד ב-1889 בברלין, נרצח ב-1943 באושוויץ) היה חייל בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה וסנדלר במקצועו, בעל חנות קטנה. אמו מרגרטה אברהמזון לבית יעקובזון (נולדה ב-1901 בברלין, נרצחה ב-1943 באושוויץ) הייתה תופרת. אחותו בטי נולדה ב-1929.
קורות חיים > בגרמניה הנאצית

לאחר עליית הנאצים לשלטון, בחרם אחד באפריל 1933 על עסקים יהודיים, הותקפה המשפחה. בני המשפחה לא נפגעו פיזית, אך האב סגר את חנותו. הוא היה חבר בברית חיילי החזית היהודים עד שזו פוזרה וקיומה נאסר בצו הנאצים. אבירם היה חבר בקבוצת הכדוריד של הקהילה היהודית בברלין, עד שקיום הקבוצה נאסר ב-1938. הוא היה עד לתקיפת יהודים ולשריפת בית כנסת בליל הבדולח. לאחר ליל הבדולח נאסר עליו ללכת לבית ספר ממלכתי והוא החל ללמוד בבית ספר יהודי. בליל הבדולח נעצרו דודיו קורט גרינברג (Kurt Grünberg) ואריך יעקובזון (Erich Jacobsohn) הקומוניסט ונשלחו למחנה הריכוז זקסנהאוזן, אך שוחררו כעבור תקופה קצרה. אחותו של צבי, בטי, נשלחה בקינדרטרנספורט לבריטניה ומשם לאוסטרליה.
באפריל 1941 החל צבי בלימודיו כחניך בעבודות מתכת (נפחות וחרשות ברזל) אך כעבור כחודשיים נאלץ לעזוב את לימודיו והחל להיות מועסק בעבודות כפיה בתעשיית המתכות והחימוש (במפעלי Tachometer-Werken (deuta-Werke)) של אדולף שינדלינג (גר'), במשמרות לילה. הוריו גויסו לעבודות כפייה אף הם. בעבודה התיידד אבירם עם קומוניסט והחל לדון עמו על אפשרויות מחבוא. מחוץ לעבודה נמנע אבירם מענידת הטלאי הצהוב והסתובב באורח חופשי.
ב-27 בפברואר 1943 נאסרו הוריו של אבירם באקציית בתי החרושת ונשלחו לאושוויץ, שם נרצחו בתאריך לא ידוע. דירתם נחתמה בידי הגסטפו. אנשי גסטפו הגיעו לדירה לעצור את אבירם, אך הוא לא היה בה וכך ניצל. אבירם הגיע לדירה בחשאי, בלילה, אך לאחר ימים מעטים הפסיק לישון בה מחשש למעצר בידי הגסטפו.
קורות חיים > פעילות מחתרתית

דרך חברו מתקופת הלימודים לאופולד (פולדי) חונס (Leopold Chones) ;‏ נולד ב-1924, נרצח באושוויץ ב-1943) יצר אבירם קשר עם גד בק ויצחק שוורזנץ, פעיל "החלוץ" בז'נבה. שוורזנץ הסתתר בסיוע חברתו אדית וולף. השלושה, עם חברים נוספים, ייסדו את תנועת הנוער הציונית-חלוצית "חוג חלוצי". התנועה ארגנה מזון, מסמכים מזויפים ומקומות מסתור עבור יהודים נרדפים, בעיקר ילדים שהוריהם גורשו או שהיו חסרי בית. החוג קיים חגיגות וטקסי חגים כדי לגבש את תחושת הביטחון ולהפחית את הדיכאון בקרב היהודים שנעזרו בו. רבים מהטקסים והחגים סבו סביב ארץ ישראל והתקווה להגיע אליה.
באביב ובקיץ 1943 הסתתר אבירם בביתן בברלין, ברובע קרלסהורסט (אנ'), עם שותף קומוניסט, וישנייבסקי (Wischniewsky). לעיתים הסתתר בביתם של דודו היהודי קורט גרינברג ואשתו הנוצריה של קורט, מריה גרינברג, או בבקתת הנופש שלהם ברובע בלנקנבורג (אנ') בברלין. הוא התפרנס ממכירת כרטיסי מזון בשוק השחור וכך גם סייע ליהודים אחרים, במזון ובכסף. בשותפות עם וישנייבסקי הניח אבירם כרוזים אנטי נאציים בקרונות רכבת ובתחנות רכבת בברלין. הוא נשא אקדח שקיבל מווישנייבסקי. כל שנות המלחמה לא סיפר לחבריו מהמחתרת הציונית-חלוצית על פעילותו המקבילה במחתרת הקומוניסטית, ולחבריו הקומוניסטים לא סיפר על חברותו במחתרת הציונית.
קורות חיים > מעצר ובריחה

בנובמבר 1943 נעצר אבירם על ידי הגסטפו ועבר עינויים כדי שיסגיר את שותפיו למחתרת. הוא לא נשבר. בליל סילבסטר, 31 בדצמבר 1943, הצליח להימלט מהכלא עם שני שותפים מתנועת "חוג חלוצי" שנכלאו עמו. הוא הסתתר בבקתתם של מריה וקורט, במקומות מסתור שארגן עבורו ועבור מסתתרים נוספים יצחק שוורזנץ, ובביתה של הסוחרת בשוק השחור אלזה שימקה (Else Szimke), שהציגה אותו כאחיינה וכבנה, חליפות. לעיתים נאלץ לישון בבתים מופצצים ובפארקים ציבוריים.
קורות חיים > סיוע ליהודים נרדפים

אבירם, בק ויתר הנהגת "חוג חלוצי" קיבלו 100,000 רייכסמארק שהעביר נתן שוואלב משווייץ דרך שוורזנץ לברלין. בכסף השתמשו אבירם ובק למימון מקומות מסתור, מזון ומסמכים מזויפים עבור יהודים נרדפים בברלין, כמו גם למימון בריחה של יהודים לשווייץ.
במרס 1945 נעצר אבירם שוב על ידי הגסטפו, עם גד בק. השניים נחקרו ועברו עינויים. בהפצצות בעלות הברית נהרס חלק מהבניין בו שהו במעצר, וגד בק נפצע. ב-22 באפריל, בעיצומו של הקרב על ברלין, שחרר מפקד הכלא את השניים כדי שלא יועמד לדין על רציחתם, לאחר הכניעה הנאצית הממשמשת לבוא. עד השחרור הסתתרו השניים בבית החולים היהודי בברלין.
קורות חיים > אחרי המלחמה

לאחר השחרור סייע אבירם לחיילים סובייטים לתפוס יהודי שהיה מלשין של הגסטפו. ביוני 1945 עבר לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה והגיע למינכן. הוא סייע לניצולי שואה שפגש להגיע לבית חולים, ולאחר מכן היה מהשותפים לארגון עלייה ב', עם גד בק. אבירם ביקר במספר מחנות עקורים ברחבי גרמניה מטעם הסוכנות היהודית וכן מטעם אונרר"א. הוא סייע לעקורים בשיפור התנאים הפיזיים, הביא לרשותם חומרי לימוד וספרות ציונית, וסייע בארגון מסעם לארץ ישראל. אבירם היה אחראי על הקשר עם הרשויות הגרמניות ורשויות הכיבוש האמריקאיות, ואילו בק היה אחראי על ארגון המסמכים מול רשויות המנדט הבריטי עבור אלה מבין ניצולי השואה שקיבלו אשרה חוקית (היתר עלו באופן לא חוקי, במסגרת "עלייה ב'"). הוא-עצמו עלה בינואר 1948. בישראל היה נגר. ב-1968 נישא לאסתר ולהם שלושה ילדים.
קורות חיים > פעילות הנצחה

באוקטובר 2013 נאם אבירם בבית הנבחרים של ברלין (אנ'). הוא ביקר בגרמניה פעמים רבות ונהג להרצות בבתי ספר על קורותיו בשואה ולשוחח עם תלמידים. בשנת 2015 יצאה לאור האוטוביוגרפיה שלו, "Mit dem Mut der Verzweiflung. Mein Widerstand im Berliner Untergrund 1943–1945" ("הכוח שבייאוש: התנגדות במחתרת בברלין, 1945-1943"), הוא היה נושא לכתבת טלוויזיה מאת העיתונאי מרקוס לנץ (אנ') ברשת ZDF (אנ'), ויד ושם עשה על סיפורו סרט תיעודי. מצילתו של אבירם, מארי גרינברג, הוכרה בשנת 1984 כחסידת אומות העולם, ואבני נגף לזכר הוריו הוצבו ליד ביתם ברובע פרנצלאואר ברג בברלין.
לקריאה נוספת

Zvi Aviram: Mit dem Mut der Verzweiflung. Mein Widerstand im Berliner Untergrund 1943–1945. Band 6 der Reihe Publikationen der Gedenkstätte Stille Helden, herausgegeben von Beate Kosmala und Patrick Siegele, Metropol Verlag Berlin, 2015, ISBN 978-3-86331-237-4.
צבי אבירם, ברלין, בין שתי מחתרות (מגרמנית: אורי אשכר, 2015)
הערות שוליים

↑  עדותו של אבירם בתוך הפרק "לא הייתי רוצה להיות יהודי בגרמניה" - פרק מיוחד לציון ליל הבדולח, מתוך הפודקאסט של יד ושם (עם תמלול)
↑  נאומו של אבירם בבית הנבחרים של ברלין, באתר העיתון Süddeutsche Zeitung.(בגרמנית)
↑  הסרט על אבירם באתר יד ושם
↑  רשימת אבני נגף ברובע פרנצלאואר ברג בברלין, בוויקיפדיה הגרמנית (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460719005171  BnF: cb17906366w (data)  GND: 1070490156  ISNI: 0000 0004 4796 8713  LCCN: no2015095425  VIAF: 315585620   WorldCat (עם VIAF): 315585620
ארמנדו קלדרון סול

ארמנדו קלדרון סול (Armando Calderón Sol; ‏24 ביוני 1948 — 9 באוקטובר 2017) היה פוליטיקאי מאל סלוודור,נשיא אל סלוודור בשנים 1994–1999.
סול היה איש עסקים ועורך דין במקצועו, והיה בעל תואר שני במשפטים ומדעי החברה מהאוניברסיטה הלאומית של אל סלוודור. את הקריירה הפוליטית החל לאחר שנבחר לראשות העיר סן סלבדור. בתפקיד זה כיהן בשנים 1988–1994. לאחר מכן התמודד בבחירות לנשיאות, וזכה לאחר שניצח את יריבו ראובן סאמורה מקואליציית CD-FMLN.
אלפרדו כריסטיאני

אלפרדו פליקס כריסטיאני בוקארד (Alfredo Félix Cristiani Burkard; נולד ב-22 בנובמבר 1947) היה פוליטיקאי מאל סלוודור, נשיא אל סלוודור בשנים 1989–1994.
כריסטיאני נולד וגדל בסן סלבדור, ולמד בבית הספר האמריקאי בעיר. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון, שם סיים את לימודיו וקיבל תואר במנהל עסקים.
הוא נכנס לחיים הפוליטיים בתחילת שנות ה-80 כאשר מלחמת האזרחים במדינה הלכה והתגברה. הוא הצטרף למפלגת הברית הרפובליקנית הלאומנית (אנ') והפך למנהיג המפלגה בשנת 1988. בבחירות לנשיאות בשנת 1989 נבחר כריסטיאני לנשיא, לאחר שזכה ב-53% קולות.
מסע המלך (סדרת משחקים)

| --- | --- |

 כללי
 סוגה:  משחקי הרפתקאות גרפיים
 פיתוח:  Sierra Entertainment
 הוצאה לאור:  IBM
 דרישות תוכנה
 פלטפורמות:  IBM PCjr, IBM PC, Sega Master System, TRS-80, Nintendo Entertainment System, מקינטוש, Apple II, אטארי ST, Tandy 1000, קומודור אמיגה, FM Towns 
 
מסע המלך (אנגלית: King's Quest) היא סדרה של משחקי הרפתקאות מתוצרת Sierra Entertainment (לשעבר Sierra On-Line). הסדרה נחשבת בעיני רבים כקלאסיקה מתור הזהב של משחקי ההרפתקה והיא זאת שבנתה בראש ובראשונה את המוניטין של החברה, כהמשך להצלחה של הפרק הראשון בסדרה - משחק הרפתקה ממוחשב ה"תלת-ממדי" הראשון. על העיצוב של כל המשחק אחראית אחת מהבעלים של סיירה, רוברטה ויליאמס (Roberta Williams).
סדרת המשחקים

| שם המשחק | שנת הוצאה | פלטפורמות |
| --- | --- | --- |
| King's Quest: Quest for the Crown | 1984 | IBM PCjr, Tandy 1000, Apple II, Apple IIGS, Atari ST, Amiga, Macintosh, MS-DOS, Master System |
| King's Quest II: Romancing the Throne | 1985 | PC, Apple II, Atari ST |
| King's Quest III: To Heir Is Human | 1986 | MS-DOS, Apple II, Apple IIGS, Amiga, Atari ST, Mac, Tandy Color Computer 3 |
| King's Quest IV: The Perils of Rosella | 1988 | MS-DOS, Amiga, Apple II, Apple IIGS, Atari ST |
| King's Quest V: Absence Makes the Heart Go Yonder! | 1990 | MS-DOS, Windows, NES, Mac, Amiga, FM Towns, Tandy Memorex VIS, NEC PC-9801 |
| King's Quest VI: Heir Today, Gone Tomorrow | 1992 | MS-DOS, Windows, Macintosh, Amiga |
| King's Quest VII: The Princeless Bride | 1994 | MS-DOS, Windows, Macintosh |
| King's Quest VIII: The Mask of Eternity | 1998 | Microsoft Windows |
| King's Quest (אנ') | 2015–2016 | Microsoft Windows, PlayStation 3, PlayStation 4, Xbox 360, Xbox One |
תיאור

העולם בו מתרחשת סדרת "מסע המלך" אינו עקבי מאוד או מתוחכם במידה רבה. הוא מקיף מעל עשרה עולמות שונים, ביניהם Daventry (מסע המלך 1), Kolyma (מסע המלך 2), Llewdor (מסע המלך 3), Tamir (מסע המלך 4) ו-Serenia (מסע המלך 5).
הדמויות הראשיות בכל פרק בסדרה הן המלך גרהאם (King Graham) ובני משפחתו. קיים רק יוצא מן הכלל אחד - "מסע המלך 8" - בו השחקן שולט על סר קונר מדבנטרי (Sir Connor of Daventry), האביר של המלך גרהאם (שמופיע גם בחידוש הלא-רשמי של "מסע המלך 2", שם הוא יוצר קשר בין שתי הדמויות). עקב זאת, ובגלל ההתמקדות הגדולה באלמנטים של RPG וארקייד במשחק האחרון, מעריצים רבים נמנעים מלהחשיב אותו כהמשך אמיתי של הסדרה והם מכנים אותו KQ:MOE (King's Quest: Mask of Eternity).
דמויות מפורסמות רבות ממיתוסים ואגדות מופיעות בסדרת המשחקים, כולל היפה והחיה, עוץ לי גוץ לי, כיפה אדומה והרוזן דרקולה. הם מופיעים בעיקר במשחקים המוקדמים יותר, בהם הקונספט היה פתרון של פאזלים בעולם פנטזיה סוריאליסטי. המשחקים המאוחרים יותר בסדרה דורשים שימוש רב יותר בלוגיקה ויש להם עלילה מבוססת יותר, בנוסף למקומות ודמויות ריאליסטיות.
בסך הכול יצאו לאור שמונה משחקים בסדרת "מסע המלך". מספר אתרי אינטרנט מספקים תוכניות עבור פרק תשיעי בסדרה, אך למעשה לא קיים משחק רשמי כזה. אולם, קיימת קבוצה של מעריצים שעובדת בימים אלו על יצירת המשך לא רשמי לסדרה בשם The Silver Lining.
ראו גם

מסעותיו של טורין - משחק הרפתקאות קומי מבית סיירה
עילבון

עבדאללה יוסוף, חרש נחושת, מספר סיפורים ונגן כינור מעילבון
עֵילַבּוּן (בערבית: عيلبون) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1973. שוכנת מערבית לכנרת, דרומית למע'אר ומזרחית לעראבה. רוב תושביה הם ערבים-נוצרים, אך יש בה גם מיעוט ערבי-מוסלמי משמעותי.
היסטוריה

לפי מסורת מקומית, היישוב הנוכחי נוסד במאה ה-19 על ידי תושבים ערבים-נוצרים מהיישוב הסמוך דיר חנא, אולם כיום מתגוררים עימם מיעוט משמעותי של מוסלמים. עילבון מופיעה במפת הקרן לחקר ארץ ישראל (1880). שם הכפר משמר כנראה את שמו של היישוב היהודי הקדום עיילבו, שבתקופת המשנה והתלמוד התגוררה בה משמרת הקוץ, אחת מ-24 משמרות כהונה. בתחומי היישוב נמצא ציונו של התנא רבי מתיא בן חרש.
ב-1879 הוקמה כנסייה קתולית בכפר ביוזמתו של הכומר בולוס אשקר. חדר הלימוד הראשון לבנים בכפר נבנה בשנת 1899 על ידי כמרים גרמנים קתולים. בשנת 1905 נבנה חדר לימוד דומה לבנות.
במפקד האוכלוסין שערכו הבריטים ב-1931 נמנו בכפר 85 בתים מיושבים, אשר בהם 404 תושבים, מהם 372 נוצרים והשאר מוסלמים. לפי דו"ח של משטרת ישראל משנת 1954, ערביי עילבון לא לקחו חלק במאורעות תרפ"ט, אולם במהלך המרד הערבי הגדול אירחו בני הכפר, במיוחד אנשי חמולת זריק, את אנשי הכנופיות. על פי הדו"ח, אנשי עילבון התייחסו אל אנשי הכנופיות באיבה, אך שיתפו איתם פעולה מתוך חשש. בדצמבר 1937 התרחש בכפר קרב בין הצבא הבריטי וכנופיה ערבית גדולה.
בשנת 1943 הוקם בית ספר יסודי ממלכתי שמנה שני חדרים. חדרים אלה עדיין מהווים חלק מבית הספר כיום.
היסטוריה > מלחמת העצמאות ותוצאותיה

במלחמת העצמאות חנו בכפר כוחות צבא ההצלה של קאוקג'י ואנשי הכפר שיתפו איתם פעולה, חפרו תעלות קשר, סיפקו מזון לחיילים והשתתפו בשמירה על הכפר.
במסגרת מבצע חירם לסילוק צבאו של קאוקג'י מהגליל, נכבש הכפר על ידי חטיבת גולני ב-30 באוקטובר 1948. בקרב, שנערך החל משעות אחר הצהריים של ה-29 באוקטובר 1948, נתקלו כוחות צה"ל בהתנגדות חזקה, ורק סמוך לחצות הצליחו להיכנס לכפר לאחר שכוחות צבא ההצלה נסוגו ממנו על פי עדותו של משקיף או"ם השתתפו צעירי הכפר בלחימה לצד חייליו של קאוקג'י. כמרים של הכפר מסרו רשמית על כניעתו, אולם לאחר כיבוש הכפר נרצחו 14 מתושביו על ידי החיילים כנקמה על כך שראשיהם של שני חיילים ישראלים שנהרגו בקרב עם אנשי קאוקג'י נכרתו ונישאו בתהלוכה ברחובות הכפר. על פי הנטען תושבי הכפר השתתפו בתהלוכה או הריעו לה. לעומת זאת, תושבי הכפר טענו שהם הביעו מורת רוח אל מול התהלוכה והסתגרו בבתיהם בעת התרחשותה. על פי מכתב ששלחו זקני הכפר לשר המיעוטים בכור-שלום שטרית, התושבים כונסו לכיכר המרכזית, ובמהלך הכינוס נהרג אחד התושבים. לאחר מכן בחר מפקד הכוח 12 צעירים מבין תושבי הכפר והם הוצאו להורג על ידי החיילים. שאר התושבים גורשו לכיוון גבול לבנון, ובמהלך הגירוש נהרג תושב נוסף.
בכפר נשארו רק מספר כמרים וזקנים וזמן קצר לאחר מכן, במפקד האוכלוסין בנובמבר 1948, על פיו נקבע אלו ערבים רשאים להישאר במדינת ישראל, הכפר היה ריק מאדם. חלק מאנשי הכפר נשאר בסביבתו, וחלק אחר הפך לפליטים בלבנון. במשך השבועות הבאים הסתננו בחזרה אל הכפר מאות מתושביו, שנמלטו לערוצים ולמערות בסביבה או לכפרים אחרים. אנשי הכפר החלו לפנות לגורמים שונים בבקשה לחזור אליו. ב-7 בדצמבר 1948 פנה יגאל ידין למשרד החוץ לבקש חוות דעת לגבי השבת אנשי עילבון לכפרם. תשובת יעקב שמעוני הייתה שאין אפשרות להחזיר ערבים שברחו כל עוד המלחמה נמשכת, גם אם נגרם להם עוול. כארבעה חודשים לאחר כיבוש הכפר שלח מוכתר הכפר ביחד עם מספר כמרים מכתב לשר לענייני מיעוטים, בכור-שלום שטרית, ובו בקשה להשיב את תושבי הכפר, מכיוון שהם לא ברחו אלא גורשו. אל שיטרית הגיעו גם לחצים מצד גורמים כנסייתיים בינלאומיים וגורמים פוליטיים בישראל, בהם אנשי מפ"ם. בתחילה הורשו תושבי הכפר ששהו בישראל לחזור לכפר, ובקיץ 1949 הושג הסכם בין המדינה והכנסייה היוונית קתולית, על פיו הורשו תושבי הכפר לחזור לישראל תמורת הבטחת הכנסייה לשתף פעולה עם ישראל. עם זאת, תושבי הכפר נחשבו לנפקדים ונכסיהם נוהלו על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים.
היסטוריה > במדינת ישראל

בנובמבר 1954 התגוררו בכפר כ-815 תושבים, כולם נוצרים, שבאותו זמן חנכו בכפר כנסייה חדשה. רוב תושבי הכפר, כ-700 תושבים, היו יוונים קתולים, והשאר היו אורתודוקסים.
בין הקתולים, שהפגינו יחס חיובי למדינת ישראל, לאורתודוקסים, שהיו מזוהים עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית, שררה מתיחות רבה, שהובילה למעשי אלימות. לדוגמה, הנער סוהיל זוריק, נשרף למות לאחר שביתו של אחיו, מזכיר המפלגה הקומוניסטית בעילבון, הוצת. באוגוסט 1953 הוגלו שבעה פעילים קומוניסטים מהכפר ליפו למשך שנה, לאחר שפקידים ממשלתיים הותקפו על ידי תושבי הכפר, ונטען שהסתה קומוניסטית הייתה הגורם לכך. אולם, עם השנים המפלגה הקומוניסטית זכתה להשפעה רבה יותר בכפר.
ביוני 1968 התגוררו בכפר כ-1,600 תושבים, כולם נוצרים. באותו זמן טרם חובר הכפר לרשת החשמל וטרם נסללו בו כבישים פנימיים.
במהלך השנים נוספו לכפר תושבים מוסלמים שגרו קודם לכן בכפר חיטין, ובדואים שנדדו באזור.
בשנת 1965, במסגרת מדיניות של הקמת מועצות מקומיות ביישובי המיעוטים בגליל, הוחלט להפוך את עילבון למועצה מקומית, אולם הדבר יצא אל הפועל רק בשנת 1973.
היסטוריה > במדינת ישראל > בעיית המים

בראשית ימיו, היה מעיין קטן מקור המים היחיד של הכפר. בשנת 1933, קטנה ספיקת המעיין, והתושבים חפרו סביבותיו כדי להשיג מים נוספים. שנת 1950 הייתה שנה שחונה, ותושבי הכפר נאלצו להביא מים במכוניות מיישובים סמוכים. בשנת 1959 הוחלט לחבר את הכפר לאספקת מים של חברת מקורות.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים בעיילבון 5,823 תושבים, מתוכם 5,798 תושבי ישראל (מקום 223 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎-0.2% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 63.0%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 9,477 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
| שנה | אוכלוסייה |
| --- | --- |
1899: 150
1922: 319
1931: 404
1945: 550
1950: 675
1954: 815
1961: 1,100
1968: 1,600
2002: 4,040
2007: 4,374
2010: 4,900
2019: 5,752
חינוך

חדר לימוד ראשון, לבנים בלבד, הוקם בכפר בשנת 1899 על ידי כמרים קתוליים גרמניים. בשנת 1905 נפתח חדר לימוד דומה לבנות. בשנת 1943 בנו הבריטים במקום מבנה בן שני חדרים עבור בית ספר. בשנת הלימודים תשכ"ה זכה בית הספר בעילבון בפרס החינוך. כיום בכפר שני בתי ספר (בית הספר היסודי חט"ב, נחשב על ידי משרד החינוך לשני בתי ספר, אולם הוא נמצא באותו מתחם ויש לו מנהל יחיד):
בית ספר יסודי וחט"ב עילבון – היסודי נוסד בשנת 1970 והחטיבה בשנת 1977. בית ספר ממלכתי בו לומדים תלמידים נוצרים ומוסלמים. זכה בפרס מחוזי בתחום החינוך הגופני בשנת 2009
גמנסיה הגליל הנוצרית – תיכון שנוסד בשנת 1966. בעבר שירת גם תלמידים מיישובי הסביבה. נחשב לאחד מהתיכונים הטובים במדינה עם שיעור זכאות לבגרות של מעל 85%.
מנהרת עילבון

סמוך לכפר נמצאת מנהרת המים הראשונה של המוביל הארצי, "מנהרת עילבון" שנחנכה ב-28 במרץ 1956. העבודות על המנהרה הביאו לפריחה כלכלית לכפר, תעסוקה בעבודות וקשרי מסחר עם העובדים במנהרה. בשנת 1993 פתחה המועצה במאבק משפטי כנגד חברת מקורות, בתביעה לתשלום ארנונה בגין השימוש בשטחה עבור המוביל הארצי. המועצה זכתה, והחל משנת 1998, החלה לגבות ארנונה ממקורות. בעקבות תקדים זה, גם מועצות אחרות החלו לגבות ארנונה ממקורות.
פרשת מותם של אייזיק רוזנבוים וחיים מילר

| --- | --- |

אייזיק רוזנבוים
 תאריכי המאבק:  26 בנובמבר 1946 
אייזיק רוזנבוים (14) וחיים מילר (כבן 30) נהרגו בג' בכסלו תש"ז (26 בנובמבר 1946) על סיפונה של אוניית המעפילים כנסת ישראל במהלך מאבק בין נוסעי האונייה לחיילים בריטיים.
רקע

החל משנת 1934 הגבילו הבריטים את מספר היהודים הנכנסים לארץ ישראל, לאחר השואה, ביקשו רבים מניצולי השואה לעזוב את אירופה ולעלות לארץ ישראל, כמות העולים הבלתי לגאליים גאתה ועמם גם ניסיונות הבריטיים למנוע את הגעת היהודים, במקרים רבים מנעו הבריטים את הגעתן של ספינת מעפילים לחופי הארץ, עצרו את נוסעיהן או גירשו אותם חזרה לאירופה (לרוב לקפריסין).
עם זאת, יהודים רבים הצליחו להסתנן לארץ על אף הסיכון הכרוך בכך.
האונייה כנסת ישראל נרכשה בארצות הברית בידי המוסד לעליה ב' והוכשרה לקליטת מעפילים.
ב־8 בנובמבר 1946 הפליגה האונייה מנמל באקאר שביוגוסלביה לכיוון ארץ ישראל.
ההרוגים > אייזיק רוזנבוים

יצחק יהודה יחיאל אייזיק (אייזיק'ל) רוזנבוים נולד בי"ג באלול תרצ"ב בסירט, רומניה לסימא רייזל ולרבי חיים מרדכי, לימים האדמו"ר מנדבורנה. רבי שלמה יוסף פייג מסיגט נשכר כמלמד לו ולאחיו בער'ל, הוא התפרסם כנער מוכשר ושקדן ונקבע לו לימוד בחברותא עם רבי מרדכי שיבר, מרבניה ודייניה של סירט, רבי משה הגר העיד כי בני העיר היו מבקשים ממנו ברכות.
באוקטובר 1941 גורש יחד עם משפחתו לטרנסניסטריה, הם התיישבו בדז'ורין וסבלו את מאורעות שואת יהודי רומניה. ב־1945, אחרי שהאזור שוחרר על ידי הרוסים שבו בני המשפחה לביתם בסירט.
באותה שנה נחגגה גם שמחת בר המצווה של אייזיקל, סבו רבי איתמר מנדבורנה הגיע במיוחד לסירט כדי להניח לו את התפילין ובהם פרשיות שכתב רבי משה מפשוורסק שהיו בידי סבו.
בקיץ 1946 עלה אחיו יעקב ישכר בער לארץ ישראל כדי ללמוד בישיבתו של רבי יוסף צבי דושינסקי בירושלים, כשהחלו להגיע מכתבי אחיו לביתם שברומניה ובהם תיאר את ישיבת הרב דושינסקי ואת התמדתו בתורה, ביקש אייזיק להצטרף לאחיו ולעלות לארץ ישראל כדי ללמוד בישיבת הרב דושינסקי בירושלים.
באסרו חג סוכות תש"ז, יצא לדרך בליווי אמו שנסעה עמו ברכבת עד בוקרשט, משם המשיך לטימישוארה וקיבל אשרת כניסה ליוגוסלביה, ביוגוסלביה המתין בזאגרב עד 7 בנובמבר אז עלה על סיפונה של כנסת ישראל.
במהלך ההפלגה דאג אייזיק לעצמו ולנוסעים נוספים לאוכל כשר ולמים לנטילת ידיים.
ההרוגים > חיים מילר

חיים מילר (נולד ב־1924) השתייך לגרעין ספיח, גרעין יוצאי הונגריה שלימים הקימו את הקיבוץ בית קמה.
מותם

כשהייתה כנסת ישראל במרחק 25 מיל מערבית לחיפה, הקיפו את האונייה שלוש משחתות בריטיות. המפקד הבריטי ניהל דו-שיח עם המעפילים, שהתנגדו לכל הצעה. בהגיע האונייה לנמל חיפה הוסכם לאפשר לבריטים לעלות על הספינה. הבריטים עלו ותפסו עמדות אסטרטגיות. המעפילים, שהיו מאורגנים עם אמצעי הגנה כמו מקלות וקופסאות שימורים, הסתירו אותם בינתיים.
ב־26 בנובמבר 1946 הוגשה בקשה לבית המשפט לעכב את גירוש המעפילים והוצא צו על תנאי המעכב את הגירוש עד לדיון. בינתיים ניסו הבריטים להעביר בכוח את המעפילים לשלוש אוניות גירוש, ובעקבות כך פרץ מאבק אלים, שבמהלכו נהרגו אייזיק ונוסע אלמוני נוסף כבן 30.
לפנות בוקר הורדו הגופות לנמל חיפה ובעזרת הרב יעקב כץ הועברו לבית החולים הממשלתי בחיפה. כדי למנוע מהומות הורו הבריטים לקיים את ההלוויות עוד באותו לילה, תחת עוצר שהוטל על חיפה.
אייזיק וההרוג הנוסף לא זוהו, אולם אנשי החברה קדישא הכירו על פי לבושו כי מדובר בבן אדמו"רים והקצו לו מקום מכובד בבית הקברות.
בכיסיו של אייזיק נמצאו תפילין של רש"י ושל רבנו תם, וכן תמונה משפחתית בה הוא נראה לצד אחיו יעקב ישכר בער, לימים האדמו"ר מנדבורנה.
אייזיק זוהה למחרת מותו בעוד ההרוג הנוסף זוהה רק כעבור 74 שנים כחיים מילר, מגרעין ספיח בית קמה.
אחרית דבר

למחרת פטירתו הופצו בארץ מודעות אבל לזכרו ותנועת אגודת ישראל קראה לעלייה המונית לקברו. רבים בראשות גיסו רבי צבי הירש רוזנבוים עלו לקברו שם נאמרו פרקי תהילים ונישאו הספדים.
במוצאי שבת שלאחר פטירתו התקיימה אזכרה בפתח תקווה, שם נשאו דברים הרב שלמה קרובקה, מרבני ישיבת אור ישראל, והרב ישראל אידלמן.
ביקורת על התנהלות הבריטים

אייזיק לא היה חמוש ובכל זאת נורה בראשו, לטענת חלק מהמעפילים הדבר נבע ממניעים אנטישמיים שכן אייזיק בלט ב"מראה יהודי" עם לבוש חסידי ופאות ארוכות. הבריטים מנעו גם קיום הלוויה מכובדת ודחקו לקבור אותו עוד באותו לילה, ובנוסף, מחשש ללחץ בינלאומי ומתגובות הקהל בבריטניה ובעולם, הם פרסמו כי גילו של ההרוג עמד על 17.
הבריטים טענו כי במהלך ההשתלטות על הספינה נהרגו שני חיילים, אולם מאוחר יותר התברר שבאותו שבוע כלל לא נהרגו חיילים בריטיים וכי המידע השגוי שמסרו שלטונות המנדט נועד לרכך את הביקורת שהוטחה בהם.
הנצחה

מחנה 63 אליו הופנו מעפילי כנסת ישראל נקרא על ידי הגולים "זיכרון יצחק" על שמו.
לקראת חתונת אחותו עם רבי דוד משה מקרעטשניף הלחין אייזיק ניגון למילים "והוא כחתן יוצא מחופתו". ניגון זה מושר עד היום בחופות של חצרות בית נדבורנה וקרעטשניף.
אביו הקים קרן גמ"ח בשם "יסוד יצחק" לזכרו. בי"ח בטבת תשכ"ט התקיימה הכנסת ספר תורה שנכתב לזכרו.
אביו, ולאחר מכן אחיו הקפידו לפקוד את קברו מדי שנה בג' בכסלו, כיום ממשיכים במנהג זה אחייניו.
במסורת החסידית

ביומו השני של ראש השנה תש"ז, עלה אייזיק לתורה בבית המדרש של אביו לקריאת פרשת עקדת יצחק, לאחר מכן אמר אביו כי היה בזה רמז לבאות.
אייזיק נקרא על שמו המלא של רבי יצחק אייזיק יהודה יחיאל מקומרנה, במסורת החסידית נטען כי שמו המלא "גבוה" מאוד וכי סכנה לקרוא על שמו, והקרויים על שמו אל להם לבקר בארץ ישראל.
לקריאה נוספת

מרדכי גרליץ, עקידת יצחק, באתר אוצר החכמה