stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משבר יולי
הרקע למשבר > בקשות לחקירה

ב-30 ביוני החלו דיפלומטים אוסטרו הונגרים וגרמנים, להגיש למקביליהם הסרבים והרוסים בקשות לחקירת ההתנקשות. תת-שר החוץ הגרמני ארתור צימרמן העביר לשגרירויות בארצו את הבקשה. גם השגריר האוסטרו הונגרי בסרביה הגיש בקשה דומה למשרד החוץ הסרבי. שתי הבקשות נדחו על סף. משהסתיימה החקירה פלילית ב-23 ביולי והתגלה שבתכנון וארגון ההתנקשות היה מעורב רב-סרן בצבא הסרבי, הגישה אוסטרו-הונגריה מכתב רשמי לממשלת סרביה. המכתב הזכיר לסרביה את מחויבותה לכבד את החלטת המעצמות בקונגרס ברלין ביחס לבוסניה-הרצגובינה ולשמור על יחסי שכנות טובים עם אוסטרו-הונגריה. המכתב אף הכיל דרישות מפורטות שמטרתן להרוס את מקורות המימון ובסיסי הפעולה של ארגוני הטרור אשר לדעת אוסטרו-הונגריה עמדו מאחורי הרצח בסרייבו. אוסטרו-הונגריה אף איימה כי במידה וסרביה לא תקבל את מלוא דרישותיה בתוך 48 שעות, תחזיר אוסטריה את שגרירה מן המדינה. סרביה קיבלה למעשה את כל הדרישות האוסטרו-הונגריות, להוציא את הדרישה (אחת מתוך עשר שנקבעו באולטימטום) כי יותר לסוכנים אוסטרים לנהל חקירה בבלגרד, כיוון שהדבר פגע לטענתה בריבונותה.
חיילי מילואים סרביים אשר הושטו על נהר הדנובה בספינות קיטור, חצו כנראה בטעות את הנהר לגדה האוסטרו-הונגרית בטמש-קובין וחיילים אוסטרו-הונגריים ירו באוויר כדי להרחיקם. תקרית זו יצאה מכל פרופורציה וממשלת אוסטרו-הונגריה הכריזה מלחמה על סרביה והחלה לגייס את צבאה ב-28 ביולי 1914. רוסיה אשר תמכה באופן מסורתי בשאיפות הלאומיות של הסרבים, מיהרה להתייצב לצידם וגייסה את צבאה. בהתאם להסכם סודי משנת 1892 בין צרפת לרוסיה, הייתה אף צרפת מחויבות לגייס את צבאה. גרמניה מצידה, מתוקף הסכם עם אוסטרו-הונגריה, גייסה אף היא את צבאה. עד מהרה הצטרפו כל המעצמות לצדדים היריבים (להוציא את ממלכת איטליה, ששמרה על נייטרליות ולא כיבדה את הברית המשולשת שכרתה עם אוסטריה וגרמניה בשל הטיעון כי הברית הייתה הגנתית ואילו אוסטריה הייתה התוקפן) והמלחמה פרצה.
מצווה לשמוע דברי חכמים

| --- | --- |
 מקרא:  דברים, י"ז, ח'–י"ג
 משנה:  מסכת הוריות, פרק א'
 תלמוד בבלי:  מסכת סנהדרין, דף פ"ו, עמוד ב'
 משנה תורה:  ספר שופטים, הלכות ממרים, פרק א'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה קע"ד, לאו שי"ב ספר החינוך, מצווה תצ"ה, מצווה תצ"ו
 
מצווה לשמוע דברי חכמים היא מצוות עשה בתורה, כפי המקובל בפרשנות חז"ל, המחייבת ציות לחכמים בנושאים הלכתיים ("ככל אשר יורוך") ומצוות לא תעשה על המריית פיהם ("לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך"). הציווי מתייחס לחובת הציות ההלכתית להכרעת חכמי הסנהדרין אשר במקדש בירושלים, מתוקף מעמדם כערכאה ההלכתית והדיונית הגבוהה ביותר במקרה של חילוקי דעות.
הרחבת המצווה

היו שהרחיבו את חובת הציות הכלולה במצוות אלו, וביססו עליהן חובה לשמוע בקול תלמידי חכמים בנושאים הלכתיים, ובפרט כלפי סמכויות הלכתיות ספציפיות כמו הספרות ההלכתית המקובלת או גדולי הדור שבכל דור. מהציווי ההלכתי נגזר גם ערך כללי יותר המכונה אמונת חכמים, שאינו קשור בהכרח לנושאים הלכתיים, ותוקפו וגדריו נתונים במחלוקת.
תוצאה בולטת של מצווה זו היא החובה לברך ברכת המצוות (שעוסקת בציווי האלוהי לקיום המצווה) קודם קיום מצוות מדרבנן ולא רק מצוות מדאורייתא.
מקור המצווה

הפרשה במקרא שבה מוזכרת מצווה זו עוסקת במקרה שמתעורר ספק. התורה מדריכה לפנות אל הכהנים הלווים ואל השופט שבדור על מנת להכריע את הספק. התורה מצווה להישמע לפסיקת ההלכה של אותה סמכות, ואף מתריעה בעונש מיתה על מי שיערער על פסיקת הלכה זו:
כִּי יִפָּלֵא מִמְּךָ דָבָר לַמִּשְׁפָּט – בֵּין דָּם לְדָם, בֵּין דִּין לְדִין, וּבֵין נֶגַע לָנֶגַע, דִּבְרֵי רִיבֹת בִּשְׁעָרֶיךָ – וְקַמְתָּ וְעָלִיתָ אֶל הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' אֱלֹהֶיךָ בּוֹ.

וּבָאתָ אֶל הַכֹּהֲנִים הַלְוִיִּם וְאֶל הַשֹּׁפֵט אֲשֶׁר יִהְיֶה בַּיָּמִים הָהֵם, וְדָרַשְׁתָּ וְהִגִּידוּ לְךָ אֵת דְּבַר הַמִּשְׁפָּט.

וְעָשִׂיתָ עַל פִּי הַדָּבָר אֲשֶׁר יַגִּידוּ לְךָ מִן הַמָּקוֹם הַהוּא אֲשֶׁר יִבְחַר ה' וְשָׁמַרְתָּ לַעֲשׂוֹת כְּכֹל אֲשֶׁר יוֹרוּךָ.

עַל פִּי הַתּוֹרָה אֲשֶׁר יוֹרוּךָ וְעַל הַמִּשְׁפָּט אֲשֶׁר יֹאמְרוּ לְךָ תַּעֲשֶׂה, לֹא תָסוּר מִן הַדָּבָר אֲשֶׁר יַגִּידוּ לְךָ יָמִין וּשְׂמֹאל.

וְהָאִישׁ אֲשֶׁר יַעֲשֶׂה בְזָדוֹן לְבִלְתִּי שְׁמֹעַ אֶל הַכֹּהֵן הָעֹמֵד לְשָׁרֶת שָׁם אֶת ה' אֱלֹהֶיךָ אוֹ אֶל הַשֹּׁפֵט, וּמֵת הָאִישׁ הַהוּא וּבִעַרְתָּ הָרָע מִיִּשְׂרָאֵל.

וְכָל הָעָם יִשְׁמְעוּ וְיִרָאוּ וְלֹא יְזִידוּן עוֹד.
”כִּי יִפָּלֵא מִמְּךָ” - במופלא שבבית דין הכתוב מדבר.
”הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' אֱלֹהֶיךָ בּוֹ” - בית המקדש שבירושלים.
”הַכֹּהֲנִים הַלְוִיִּם וְאֶל הַשֹּׁפֵט אֲשֶׁר יִהְיֶה בַּיָּמִים הָהֵם” - הסמכות ההלכתית בבית המקדש הייתה הסנהדרין הגדולה (מכונה גם "בית דין הגדול") של שבעים ואחד דיינים, שישבה בלשכת הגזית שבעזרת בית המקדש. מאזכור בני שבט לוי בפסוק נלמדת מצוות בית דין שיהיו בו כהנים ולויים.
חז"ל פירשו שעונש המיתה המתואר בפרשה מתייחס למקרה של "זקן ממרא"[דרוש מקור] - אחד מן החכמים הסמוכים שאינו מקבל את הסמכות העליונה של הסנהדרין, ומורה הלכה למעשה בניגוד לדבריה.
על איזה סוג ספק פונים

חז"ל סיווגו על פי מילות הפסוק את התחומים בהם יש לברר את הספק אצל הסנהדרין.
”מִמְּךָ”- זו עצה (ספק בשיקול הדעת).
”דָבָר” - ירושלמי: זו אגדה. בבלי: זו הלכה.
”לַמִּשְׁפָּט” - זה הדין (ספק במידות שהתורה נדרשת בהן).
בדבר המחלוקת בין הירושלמי לבבלי כתב הראי"ה קוק:
סדר-לימוד שהוא נסמך על שרשי הנבואה וסעיפיה, ההלכות עם האגדות מתאחדות על ידו, ויש עניני קבלה ומסורת בדעות כמו במעשים, וזאת היא דעת הירושלמי. אבל בסדר לימוד שבחוץ לארץ, שאינה ראויה לנבואה וממילא אין ענפי רוח הקודש מתלכדים עם ההלכה ונתוחיה - הדעות הנן רק מה שאפשר להוציא מתוך השכל ההגיוני, ואין לעניני האגדות שייכות להלכה ולא שייך עליהם לא-תסור, וזה החילוק טבע את חותם ההבדל בין בבלי לירושלמי.
סמכות חכמים בתקופות מאוחרות

פשט הכתובים מתייחס למצווה להישמע אך ורק לסמכות ההלכתית שנמצאת "במקום אשר יבחר ה'". כך אכן פסקו חז"ל לגבי זקן ממרא, ש"המקום גורם", כלומר הזקן הממרא נענש רק אם המרה את פי בית הדין שישב במקומו בירושלים, כלומר כאשר תפקוד הסנהדרין מלא ותקין, ולא במצבי ביניים שונים.
סמכות חכמים בתקופות מאוחרות > דעת המרחיבים

בדברי הראשונים ישנן גישות שונות בתוקף ציווי זה בהיעדר סנהדרין בירושלים. הראשון שהתייחס להרחבה של המצווה הזו הוא הראב"ד, שכתב שהיא מחייבת אפילו לציית לרב המקומי, ה"מרא דאתרא". הרשב"א הרחיב את המצווה לכדי חיוב לציית לגדולי הדורות המפורסמים; כאשר הוא נשאל האם מותר לחכם לפסוק כפי דעתו בניגוד לספרי הפסיקה המקובלים של הראשונים, השיב הרשב"א שהדבר אסור בגלל המצווה לשמוע לדברי חכמים. הרחבה נוספת יש בספר החינוך שבדבריו על מצווה זו מאריך לכתוב על חובת הציות לרבנים הגדולים שבכל דור, ולדבריו חובה זו מהווה מצווה יסודית ביהדות.
סמכות חכמים בתקופות מאוחרות > דעת המצמצמים

לעומת זאת ראשונים אחרים הגבילו את תחולת המצווה רק לסנהדרין היושבת בלשכת הגזית שמקדש. ריה"ל בספר הכוזרי מסביר שמברכים ברכת "אשר קדשנו במצוותיו וציוונו" רק על קיום מצוות דרבנן שתוקנו על ידי הסנהדרין שבירושלים שאליהם יש חובה לציית, ואילו על תקנות חכמים מתקופות מאוחרות יותר אין מברכים. גם הרמב"ם בהקדמתו לספר משנה תורה כותב שמצוות אלו נאמרו רק לגבי בית הדין הגדול שבירושלים, ומשום כך בהיעדר סנהדרין אין מחויבות לקבל את פסקי הגאונים, וכל חכם יכול לפסוק לפי מה שדעתו נוטה. הרמב"ן הגביל עוד יותר את תחולת המצווה לציית לסנהדרין, וכתב שהיא קיימת רק כאשר מתמלאים תנאים ספציפיים המפורטים בתלמוד לגבי "זקן ממרא".
סמכות חכמים בתקופות מאוחרות > דעת ביניים

דעת ביניים נמצאת בדרשות הר"ן, שכותב שאמנם מצוות "לא תסור" מתייחסת רק לסנהדרין בירושלים, אך הוא מחדש שבכל זאת מצווה לשמוע לדברי החכמים בתקופות מאוחרות יותר בגלל מצווה אחרת: "אחרי רבים להטות", שהיקפה מוגבל יותר.
ציות לסנהדרין בניגוד להיגיון

הפסוק המובא "לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך ימין ושמאל", משמש כבסיס לדיון בחז"ל אודות גבולות הציות לסנהדרין. הבנה אחת המובאת במדרש ספרי גורסת כי יש ללכת אחר חכמים גם כאשר דבריהם סותרים את ההיגיון הפשוט:
"לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך ימין ושמאל" – אפילו מראים בעיניך על ימין שהוא שמאל ועל שמאל שהוא ימין - שמע להם.
מנגד, התלמוד הירושלמי במסכת הוריות מסביר את הפסוק בצורה הפוכה לחלוטין:
"וְאִם בְּטוֹעֶה לוֹמַר הַתּוֹרָה אָֽמְרָה אַחֲרֵיהֶם אַחֲרֵיהֶם - אֵין זֶה שִׁמְעוֹן בֶּן עַזַּאי. כְּהָדָא דְתַנֵּי: יָכוֹל אִם יֹאמְרוּ לָךְ עַל יְמִין שֶׁהִיא שְׂמֹאל וְעַל שְׂמֹאל שֶׁהִיא יְמִין תִּשְׁמַע לָהֶם? תַּלְמוּד לוֹמַר לָלֶכֶת יָמִין וּשְׂמֹאל. שֶׁיֹּאמְרוּ לָךְ עַל יָמִין שֶׁהוּא יָמִין וְעַל שְׂמֹאל שֶׁהִיא שְׂמֹאל"
הבנה זו נפסקה למעשה ברמב"ם.
בסוגיה המקבילה בתלמוד הבבלי מוכרע כי "תלמיד הראוי להוראה" שהלך אחר פסיקה שגויה של חכמים בניגוד להבנתו האישית, טעה בהבנת המצווה לשמוע דברי חכמים. תלמיד זה אינו יכול לתלות את חטאו בבית הדין, ומתחייב עליו באופן עצמאי.
יש מהראשונים שסייגו את הדין שאין לשמוע לסנהדרין כשיודע שהם טועים; הרמב"ן כתב שזה רק כאשר אותו חכם שיודע שהם טועים לא הציג את טיעוניו לפני הסנהדרין, אך אם הוא דן לפניהם בנושא והם לא השתכנעו מדבריו – הוא חייב לקבל את דבריהם. הרשב"א כותב שהמצווה לציית לדברי החכמים קיימת גם כאשר נראה לו שהם טועים, כל עוד אין לו ראיה מוצקה המצביעה על טעותם..
הסמכות בתקנות דרבנן

מחלוקת נוספת הנוגעת למצווה זו היא בשאלה האם מצווה זו מקנה לחכמים סמכות רק לפרש את מצוות התורה, או גם סמכות נוספת לחוקק תקנות חדשות בעצמם. בהלכה ישנן תקנות רבות הנחשבות בעלות תוקף מדרבנן, כלומר שאין להן מקור מקראי אלא הן תקנות מאוחרות יותר, והמחלוקת האמורה היא האם מקור הסמכות של החכמים להתקין את התקנות הללו הוא מדאורייתא.
בתלמוד יש התייחסות לשאלה זו בנוגע למצוות הדלקת נרות חנוכה, שאינה מצווה דאורייתא, ובכל זאת מברכים עליה: "ברוך אתה ה'... אשר קדשנו במצוותיו וציוונו להדליק נר של חנוכה". על כך מופיע בתלמוד:
והיכן ציוונו? רב אוויא אמר: מ"לא תסור".
כלומר, על פי רב אוויא המצווה המקראית "לא תסור" מחייבת לציית גם לתקנות חכמים מחודשות.
כך גם מבאר האמורא אביי לגבי תקנת חכמים האוסרת את השניות לעריות – גילוי עריות בין קרובי משפחה מדרגה שנייה, כמו סבתא ונכד. התקנה הזו נקראת במשנה "איסור מצווה", ואביי מבאר שהמצווה המדוברת היא "מצווה לשמוע דברי חכמים".
על פי זה כתב הרמב"ם ש"כל מה שאמרו חכמים לעשותו, וכל מה שהזהירו ממנו - כבר ציווה משה רבינו בסיני שיצוונו לקיימו", וכך מקובל על ראשונים רבים שמקור סמכות תקנות חכמים הוא מהתורה. לעומת זאת, הרמב"ן חלק על הרמב"ם בטענה שלדבריו לא מובן מדוע המצוות דאורייתא נחשבות חמורות יותר מבחינה הלכתית מאשר תקנות דרבנן. הרמב"ן האריך להשיג על דברי הרמב"ם והביא ראיות רבות לטענתו שהעובר על תקנה דרבנן לא עבר על מצווה דאורייתא של "לא תסור", ושדברי רב אוויא בעניין אינם אלא בדרך רמז ואסמכתא.
ישנן גם דעות ביניים בשאלה זו. הר"ן מבחין בין שני סוגים של תקנות חכמים: "דברים שיש להם עיקר בתורה", כלומר תקנות הבאות כהרחבה למצווה מקראית, כמו "שניות לעריות"; ולעומת זאת "מה שאין לו סמך בתורה", כמו הדלקת נרות חנוכה שהיא מצווה מחודשת לחלוטין. לדעת הר"ן, המצווה דאורייתא לשמוע לדברי חכמים מאצילה להם סמכות בסוג הראשון של "דברים שיש להם עיקר בתורה", אך לא בתקנות מחודשות לגמרי. יש שהבחינו הבחנה אחרת בין אדם שעובר על איסור דרבנן מתוך מרידה בסמכות חכמים, שבכך הוא עובר על מצוות "לא תסור", לבין מי שעובר על איסור דרבנן מתוך תאווה בלבד וכדומה, שבכך אין "לא תסור".
הערות שוליים

↑  ספרי דברים קנב, באתר ויקיטקסט
↑  בבלי סנהדרין פו:-פז.; ירושלמי יא, ג;
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף י"ד, עמוד ב'
↑  מובא בחידושי הריטב"א, מסכת שבת, דף קל עמוד א
1 2  שו"ת הרשב"א, חלק ב, סימן שכב
↑  ספר החינוך, מצווה תצה
↑  ספר הכוזרי, מאמר ג, סימן לט
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות ממרים, פרק א'
1 2 3  השגת הרמב"ן על ספר המצוות לרמב"ם, שורש א, בפסקה "והנה"
1 2  דרשות הר"ן, הדרוש השנים עשר
↑  ספרי דברים, פסקה קנד, סעיף יא
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות שגגות, פרק י"ג, הלכה ה'
↑  הוריות ב:, באתר ויקיטקסט
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף כ"ג, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף כ', עמוד א'
↑  ספר המצוות לרמב"ם, השורש הראשון
↑  הגהות הרא"ם על הסמ"ג הלכות מגילה; המבי"ט בהקדמה לקריית ספר, סימן ה
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
מרשה נורמן

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1947 (בת 77) לואיוויל, קנטקי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  Agnes Scott College  אוניברסיטת לואיוויל 
 מעסיק:  בית הספר ג'וליארד 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לדרמה (1983)  star on Playwrights' Sidewalk 
 
מרשה נורמן (באנגלית: Marsha Norman; נולדה: 21 בספטמבר 1947), היא תסריטאית, מחזאית וסופרת אמריקאית. היא זכתה בפרס פוליצר לדרמה בשנת 1983 עבור המחזה שלה "לילה, אמא'" (אנ'). נורמן כתבה ספרים ושירים עבור הברודוויי כמו "סוד הגן הנעלם" (אנ').
ילדות ונעורים

נורמן נולדה בלואיוויל, קנטאקי, בשנת 1947. היא הבכורה מבין ארבעת ילדיהם של בילי וברטה וויליאם. את ילדותה בילתה נורמן בקריאת ספרים, נגינה על פסנתר והשתתפות בתיאטרון. מאוחר יותר, היא ההשתתפה בהפקות שנוסדו באותה תקופה של תיאטרון השחקנים של לואיוויל.
קריירה

נורמן היא בעלת תואר במדעי הרוח. את התואר קיבלה מהאוניברסיטת לואיוויל בשנת 1969.
לאחר סיום לימודייה התחלה נורמן לעבוד כעיתונאית, עסקה בכתיבת מאמרים וביקורות על ספרים, וכתיבת מחזות וסרטים עבור לואיוויל טיימס. בשנת 1971 קיבלה תואר שני ב-.M.A.T. מאוניברסיטת לואיוויל. נורמן לימדה בבתי ספר ציבוריים בין השנים 1970-1973 ועבדה עבור הוועדה לאמנויות של קנטקי בין השנים 1973-1976.
לאחר מכן, החליטה נורמן לפנות לכתיבת מחזאים במשרה מלאה. המחזה הראשון של נורמן (Getting out" 1977" (אנ')), נוצר בהשראת עבודתה בבית החולים המרכזי של המדינה, בזמן שהיא קיבלה את התואר השני שלה ב-UofL. איגוד מבקרי התיאטרון האמריקאי הצביע על "Getting Out" למחזה החדש הטוב ביותר שהופק על ידי תיאטרון אזורי ולאחר מכן הוצג בניו יורק בתיאטרון דה ליס. לאחר הצלחת המחזה הזה נורמן עברה לניו יורק.
נורמן זכתה בפרסים כגון פרס פוליצר, פרס טוני ב-1991 ופרס הדרמה דסק (אנ'). ב-1983 כתבה נורמן את "לילה, אמא", שזכה בפרס פוליצר. ארבע שנים מאוחר יותר היא פרסמה את הרומן הראשון שלה, "מגדת העתידות," ואחריו "ארבע מחזות" ב-1988. היא כתבה רבות לטלוויזיה ולקולנוע.
נורמן עבדה בפקולטה של בית הספר ג'וליארד, אשר שוכן בניו יורק, כמנהלת שותפה של תוכנית המחזאים האמריקאית של ג'וליארד. נורמן זכתה לכבוד בפסטיבל וויליאם אינג' בשנת 2011 בהישגים של התיאטרון האמריקאי. היא עזבה את ג'וליארד בשנה האקדמית 2019-2020.
הערות שוליים

↑  Marsha Norman, Primary Stages
1 2 3  Marsha Norman, UofL -  College of Arts & Sciences
↑  Marsha Norman, American Repertory Theatre
↑  Marsha Norman Named 2011 William Inge Theatre Festival Honoree, TheaterMania (באנגלית אמריקאית)
↑  Tanya Barfield Named New Co-Director of Juilliard's Lila Acheson Wallace American Playwrights Program, Playbill
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568324405171  PLWABN: 9810697885605606  BnF: cb12705126t (data)  CiNii: DA02163990  GND: 119384795  ISNI: 0000 0001 0861 5235  LCCN: n80045705  NKC: ola2003193682  NLK: KAC201824904  NTA: 071442111  SNAC: w6749k9v  SUDOC: 075013274  VIAF: 134546   WorldCat (עם VIAF): 134546
מיקולה אזארוב

מיקולה יאנוביץ' אזארוב (נולד בשם: ניקולאי איאנוביץ' פאכלו, באוקראינית: Мико́ла Я́нович Аза́ров;‏ נולד ב-17 בדצמבר 1947 בקאלוגה, רוסיה) הוא פוליטיקאי אוקראיני, יושב ראש "מפלגת האזורים", שכיהן החל ממרץ 2010 ועד ינואר 2014 כראש ממשלת אוקראינה.
הוא שימש בשנים 2005-2002 ובשנים 2006–2007 כסגן ראש הממשלה ושר האוצר בממשלות בראשות ויקטור ינוקוביץ'. החל מדצמבר 2003 עד לינואר 2004 היה ממלא מקום של ראש הממשלה.
בעקבות ניצחונו של ויקטור ינוקוביץ' בבחירות לנשיאות בשנת 2010 החליף אזארוב את ינוקוביץ' בראשות מפלגתם, מפלגת האזורים, והתמנה לראש ממשלה. אזארוב הוא גאולוג בהכשרתו, בעל תואר דוקטור, ומשנת 1991 פרופסור באוניברסיטה הטכנית הלאומית בדונצק.
בשנים 1996–2002 כיהן כראש רשות המסים של אוקראינה.
באוגוסט 2015 הקים בגלות מוסקבה "ועד להצלת אוקראינה". ממשלת קייב ביקשה את הסגרתו.
ילדותו וצעירותו

אזארוב נולד ב-1947 בקלוגה ברוסיה, תחת השם ניקולאי פאכלו כבן ליאן רוברטוביץ' פאכלו, מהנדס מכרות ממוצא אסטוני ורוסי, יליד מחוז ייגבה, ויקטרינה קוואסניקובה, ממוצא רוסי. מפני שבעת הולדתו הוריו לא היו נשואים רשמית, הילד קיבל את שם המשפחה של סבתו מצד האם - אזארוב. הוא גדל אצל אותה סבתא בכפר שלה, אזארובו. לפי מקורות אחרים - שאל מאוחר יותר את שם המשפחה הרוסי שלו מאשתו - ליודמילה אזארובה.
אזארוב הצטיין בלימודיו בבית ספר וסיים את התיכון עם מדליית כסף. למד לאחר מכן גאולוגיה-גאופיזיקה באוניברסיטת מוסקבה ובשנת 1971 סיים בה דוקטורט בגאולוגיה ומינרלוגיה. בהמשך עבד עד שנת 1976 כמהנדס בחברת הפחם של העיר טולה. בשנים 1976–1984 עבד במחלקת המחקר ותכנון בנייה של מכון הפחם בעיר נובומוסקובסק שבמחוז טולה.
המשך עבודתו המדעית ובהוראה

במאי 1984 עבר אזארוב לדונצק, באוקראינה, והתמנה שם לסגן מנהל המכון הגאולוגי הממלכתי האוקראיני. בהמשך היה למנהל המכון. החל משנת 1991 היה לפרופסור באוניברסיטה הטכנית הלאומית של דונצק. בשנת 1997 נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה האוקראינית למדעים.
פעילות פוליטית

בשנת 1990 אזארוב השתתף בקונגרס ה-28 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והצטרף לסיעת האופוזיציה "המצע הדמוקרטי".
בשנים 1991–1992 היה פעיל בתנועה לתחיית הדונבאס. אחרי התפרקות ברית המועצות והכרזת עצמאות אוקראינה, הוא נמנה עם ראשי הקונגרס האזרחי של אוקראינה. בדצמבר 1992 התקבל להנהגת מפלגת העבודה האוקראינית שהוקמה על ידי ראשי התעשייה מדרום מזרחה ודרומה של המדינה. מטעם מפלגה זו נבחר בשנת 1994 לראשונה כחבר בפרלמנט האוקראיני. מטעם אזור של העיר דונצק.
בשנים 1995–1997 היה חבר בוועדת הכספים של הפרלמנט ופעל במסגרת הסיעה הבין-אזורית שתמכה בנשיא לאוניד קוצ'מה.
החל מנובמבר 2000 היה אזארוב חבר בהנהלת מפלגת העבודה במתכונת שלה החדשה - "מפלגת התחייה האזורית" «סולידריות העבודה של אוקראינה» ששינתה בשנת 2001 את שמה ל"מפלגת האזורים"
בין נובמבר 2002 לפברואר 2005 כיהן מיקולה אזארוב כמשנה לראש הממשלה ושר האוצר של אוקראינה בממשלה בראשות ויקטור ינוקוביץ'.
במהלך הקדנציה של ממשלה זו יושמה תוכנית רפורמות כלכליות, ביניהן רפורמות פיסקליות, של המיסים והקצבאות. הצמיחה השנתית של התל"ג הייתה 9.6% בשנת 2003, 12.1% ב-2004, 2.7% ב-2005 וההשקעות עלו ב-31.3% וב-28%.
אזארוב היה ממלא מקום ראש הממשלה בין 7 בדצמבר 2004 ל-28 בדצמבר 2004 אחרי שינוקוביץ' פוטר על ידי הנשיא קוצ'מה באמצע הבחירות לנשיאות. אחרי סיבוב ההצבעה השנייה, ניסה ינוקוביץ' לחזור לראשות הממשלה אך לא הצליח והתפטר ב-31 בדצמבר 2004. הממשלה התפטרה רשמית ב-5 בינואר 2005 ואזארוב התמנה שוב לממלא מקום ראש הממשלה. שימש בתפקיד זה עד להשבעתו של השניא החדש ויקטור יושצ'נקו והוחלף בתפקיד על ידי יוליה טימושנקו ב-24 בינואר 2004.
בשובו של ינוקוביץ' לשלטון באוגוסט 2006 התמנה שוב אזארוב כבן ברית נאמן שלו, כשר האוצר ומשנה לראש הממשלה.
כראש ממשלה החל ממרץ 2010 עומד אזארוב בראש קואליציה של מפלגת האזורים, המפלגה הקומוניסטית האוקראינית והגוש ליטווין, וכן חברי פרלמנט אחדים ממפלגות אחרות. כדי להסביר את היעדרות הנשים ממשלתו, טען אזארוב ב-19 במרץ 2010 ש"ביצוע רפורמות בעת משבר אינה מתאימה לנשים" טענה שעוררה ביקורות רבות. מן החוגים הלאומנים נמתחה עליו בקורת גם בגלל שליטתו החלשה בשפה האוקראינית.
ב-21 בנובמבר 2013 ממשלת אזארוב הורתה להשעות את ההכנות להסכם התחברות בין אוקראינה ובין האיחוד האירופי, החלטה שעוררה בהמשך הפגנות המוניות הידועות כ"אירומיידאן". הפגנות שהביאו לכך שבינואר 2014 הוא הגיש את התפטרותו לנשיא.
לאחר התפטרותו שהה זמן מה בווינה. במרץ 2014 הטילה עליו הנציבות האירופית סנקציות בחשד להברחת כספים מחוץ לאוקראינה. בשנת 2010 בוטלו הסנקציות נגדו.
אזארוב פרסם 112 מאמרים מדעיים, וחיבר בשותפות ספרים, בתחום הגאולוגיה והכלכלה.
מיקולאי אזארוב נשוי לליודמילה, ולזוג נולד בן אחד, אולקסי אזארוב, איש עסקים יליד 1971.
בגלות רוסיה

ב-3 באוגוסט 2015 הצהיר אזארוב, שגלה למוסקבה, כי הוקם "ועד להצלת אוקראינה" בראשות ולודימיר אוליניק ובראשותו, המסתייג מהנשיא לשעבר ויקטור ינוקוביץ', ושולל לגיטימציה לשלטונו של הנשיא פטרו פורושנקו ומתכוון לפעול להדחתו.
שלטונות אוקראינה פתחו בתחילת שנת 2015 הליכים להסגרתו של אזארוב לאוקראינה.
פלילים

באוקטובר 2021, בית המשפט הנפתי פצ'רסקי בקייב עצר שלא בפניו את מיקולה אזארוב באשמת בגידה מדינית: בית המשפט כלל את החתימה על הסכמי חרקוב (אנ') על משך השהות של צי הים השחור של הצי הרוסי בקרים.
פרסים ואותות כבוד

1998 - עיטור ולדימיר הקדוש
1998 - העיטור הדוכס הגדול גדימינאס של ליטא - בדרגת קצין
2000 העיטור להצטיינות של אוקראינה דרגה 1
2004 עיטור הנסיך ירוסלב הנבון דרגה 5
2007 - יקיר האזור דונצק
2007 - עיטור הידידות של רוסיה - מטעם הנשיא ולדימיר פוטין
2009 - עיטור הצלב הגדול של מסדר ריו ברנקו של ברזיל - בדרגת אביר
2011 - עיטור הקבר הקדוש מטעם הפטריארכיה האורתודוקסית בירושלים
2012 - עיטור הכבוד של רוסיה
2013 - האות להצטיינות מטעם ראש הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית
ספרים

2017 - Уроки майдана. Украина после переворота (שיעור מ"מיידן". אוקראינה אחרי ההפיכה)
2017 - Судьбу не выбирают (את הגורל לא בוחרים) רומן היסטורי - ב־2 כרכים
הערות שוליים

↑  https://www.rbc.ua/rus/news/azarova-zaochno-arestovali-delu-harkovskih-1634744661.html
| ראשי ממשלת אוקראינה |
| --- | --- | --- |
| ראשי ממשלה באוקראינה העצמאית | ליאוניד קוצ'מה • יפים זביאהלסקי • פבלו לאזרנקו • ויקטור יושצ'נקו • ויקטור ינוקוביץ' • יורי יחנורוב • יוליה טימושנקו • מיקולה אזארוב • סרגיי ארבוזוב • אולכסנדר טורצ'ינוב • ארסני יאצניוק • וולודימיר גרויסמן • אולכסיי גונצ'רוק • דניס שמיהל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810617226505606  GND: 1068888024  ISNI: 0000 0001 1654 0843  LCCN: n2001102638  NKC: js2014826410  SUDOC: 150574398  VIAF: 60642289   WorldCat (עם VIAF): 60642289
מרשה מייסון

| --- | --- |
מרשה מייסון, (2009)
מרשה מייסון, (2009)
 לידה:  3 באפריל 1942 (בת 82) סנט לואיס, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1966 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ובסטר  Nerinx Hall High School  סטודיו אייץ' בי 
 בן או בת זוג:  ניל סיימון (1973–1983) 
 פרסים והוקרה:  שני פרסי גלובוס הזהב
 פרופיל ב-IMDb
 
מרשה מייסון (באנגלית: Marsha Mason; נולדה ב-3 באפריל 1942) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, שהייתה מועמדת לארבעה פרסי אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידיה בסרטים "סינדרלה ליברטי", "דירה לשניים", "פרק ב" ו"רק כשאני צוחקת"; שעל השניים הראשונים היא גם זכתה בשני פרסי גלובוס הזהב.
ביוגרפיה

מייסון נולדה בסנט לואיס, בתם של ג'וזף וז'קלין הלנה מייסון.
גדלה ביחד עם אחותה לינדה בעיר קרסטווד שבמיזורי, למדה ב"תיכון נריקס הול" ולאחר מכן ב"אוניברסיטת ובסטר".
מייסון לוהקה בשנת 1973 על ידי המחזאי ניל סיימון להצגה "הדוקטור הטוב", במהלך עבודתם ביחד הם התאהבו והחליטו להינשא. נישואיהם החזיקו מעמד כשמונה שנים.
באותה שנה הופיעה בתפקידה הגדול הראשון בקולנוע בדרמה הספרותית של מרק ריידל "סינדרלה ליברטי" בתור הפרוצה מגי פול, הופעת הבכורה שלה העניקה למייסון את פרס גלובוס הזהב לשחקנית הדרמטית בתפקיד ראשי. 
ב-1977 הופיעה בקומדיה "דירה לשניים" בסרט על פי תסריטו של בעלה ניל סיימון. על הופעתה בתור פאולה מק'פוארד זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית בסרט קומי ביחד עם דיאן קיטון.
לשנה זו הוסיפה מייסון גם הופעה בתפקיד הראשי בסרט האימה של רוברט וייז "אודרי רוז".
ב-1979 שיחקה בגרסה קולנועית שנייה למחזהו של ניל סיימון "פרק ב'" המבוסס על מערכת היחסים שלה ושל סיימון, הופיעה בסרט בתפקידה של ג'ני מקליין והייתה מועמדת בפעם שלישית לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפעם רביעית לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הקומית הטובה ביותר, באותו טקס גלובוס זהב הייתה מועמדת גם לפרס השחקנית הדרמטית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "לחישות באפלה". 
ב-1981 הייתה מייסון מועמדת בפעם הרביעית לפרס האוסקר על הופעתה בדמות שחקנית הברודוויי השיכורה ג'ורג'יה היינץ בקומדיה "רק כשאני צוחקת", עיבוד למחזה של ניל סיימון "גברת הזנגביל".
לאחר מספר עבודות תחת תסריטו של ניל סיימון הייתה מייסון שותפה לסרט "מקס דוגן חוזר" בו גילמה את נורה מק'פי, אם אלמנה שנפגשת עם אביה הגוסס מקס דוגן (ג'ייסון רוברדס) שנטש אותה בגיל תשע.
ב-1986 שיחקה בתפקיד הראשי בדרמת המלחמה של קלינט איסטווד "מקצוע לוחם" בתור אגי, אשתו לשעבר של סמל חיל הנחתים האמריקני טומאס הייוואיי.
בשנות ה-90 גילמה את תפקיד פולי קורנין אמה של אליזבת' (פיבי קייטס) בקומדיה "תתפגר פרד", שיחקה כסנטורית רובינס בקומדיית העיתונות "צרות בכותרות" ובמותחנים "90 דקות לרצח" ו"שני ימים באל. איי".
ב-2004 שיחקה ב"כלה ודעה קדומה" סרט בסגנון בוליוודי המבוסס על הרומן "גאווה ודעה קדומה".
מייסון הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה בשישה פרקים בסדרה "פרייז'ר".
פילמוגרפיה נבחרת

אני אוהב את גרושתי (1973)
סינדרלה ליברטי (1973)
אודרי רוז (1977)
דירה לשניים (1977)
בלש בגרוש (1978)
בטחות האפלה (1979)
פרק ב' (1979)
רק כשאני צוחקת (1981)
מקס דוגן חוזר (1983)
מקצוע לוחם (1986)
סטלה (1990)
תתפגר פרד (1991)
צרות בכותרות (1994)
90 דקות לרצח (1995)
שני ימים באל. איי (1996)
כלה ודעה קדומה (2004)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

סיינפלד (1992)
פרייז'ר (1998-1997)
נשות קבע (2008)
מקום טוב באמצע (2017-2010)
מזכירת המדינה (2016-2015)
האישה הטובה (2016)
גרייס ופרנקי (2016-הווה)
מנקין כחול-כיפה

| מנקין כחול-כיפה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי-טירן
משפחה:: מנקיניים
סוג:: Lepidothrix
מין:: מנקין כחול-כיפה
שם מדעי
 Lepidothrix coronata ‏שפיקס, 1825
תחום תפוצה


מנקין כחול-כיפה (שם מדעי: Lepidothrix coronata) הוא מין של ציפור ממשפחת המנקיניים אשר חי באמריקה הדרומית החי ביערות גשם לחים במדינות: בוליביה, ברזיל, קולומביה, אקוודור, פרו וונצואלה.
המין תואר למדע ב-1825 בידי החוקר יוהאן בפטיסט פון שפיקס.