stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסכולת פריז
השפעת האסכולה על אמנות ישראלית

החל משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה יצאו ציירים ארץ-ישראלים רבים למסעות לימוד בפריז, בירת האמנות של אותה התקופה. אומנותם הושפעה מהציור הצרפתי, ובעיקר מאמנים כמו אוגוסט רודן, מוריס אוטריו, אדואר וויאר, ראול דופי, מוריס ולאמנק, לצד אמני אסכולת פריז היהודים, ביניהם חיים סוטין, ז'ול פסקין, פנחס קרמין ומישל קיקואין.
פרק זה בציור הישראלי בולט בעבודותיהם של חיים אתר, מנחם שמי, משה קסטל, יצחק פרנקל, אהרון אבני, אריה ארוך, צבי שור, עוזר שבת, משה מוקדי, חנה בן דב, ורבים אחרים. השאלות שעלו לדיון בעקבות הפנייה אל האמנות הצרפתית בכלל ואל אמני 'אסכולת פריז' היהודית בפרט, הגדירו את ייחודיותו של השיח הפרשני שנוצר בשדה האמנות הארצישראלי בתקופה זו.
שיח זה עמד במרכז עניינה של התערוכה בעקבות אסכולת פריז: האמנות הארצישראלית בשנות ה-30 וה-40 שהוצגה ב-2014 במוזיאון מאנה־כץ שבחיפה. בתערוכה הוצגו דוגמאות מן הציור הצרפתי ומיצירת אמני אסכולת פריז היהודית, שהייתה במוקד תשומת לבם של אמני הארץ בתקופה הנדונה. כך נבחנו מאפייני הרשת החברתית שנוצרה בין אמני הארץ לבין מקביליהם בפריז והגיעה לשיאה בשנות ה-30–40. מבחר נרחב של יצירות האמנים הארצישראליים (כ-90 עבודות), המוצגות בתערוכה, חושף את פעילות כינונה של היצירה האמנותית המקיפה שנוצרה בישראל בהתייחס לאותם מקורות השפעה. נבחנות בו הקטגוריות המרכזיות שעליהן הושתת השיח הפרשני של התקופה ומגוון הייצוגים האמנותיים הקשורים אליהן: ייצוג הנוף הישראלי, עיצוב והגדרת השפה הציורית "היהודית" הייחודית, וכן דרכי הבחירה של נושאי הציור השונים.
התערוכה שאפה לספק דרך להתבוננות בעולם המושגים ובערכיה של אחת התקופות המרתקות בתולדות האמנות בישראל - תקופה שהצמיחה יצירתיות שופעת ששאפה לכונן מציאות חדשה ולהמציא את "רוח הזמן".
מוזיקאים

באותה תקופה, שם בית הספר של פריז הורחב גם לאגודה לא רשמית של מלחינים קלאסיים, מהגרים ממרכז ומזרח אירופה שנפגשו בקפה דו-דום במונפרנאס. הם כללו את אלכסנדר טנסמן, אלכסנדר טצ'רפנין, בוהוסלב מרטינו וטיבור הרסני . בניגוד ל-Les Six, קבוצה אחרת של מוזיקאים מונפרנאס בתקופה זו, בית הספר המוזיקלי של פריז היה קבוצה משוחררת שלא דבקה בשום אוריינטציה סגנונית מסוימת.
ראו גם

פבלו פיקאסו
יצחק פרנקל פרנל
סלבדור דאלי
אקספרסיוניזם
משה קסטל
מנחם שמי
מרדכי לבנון
שמשון הולצמן
אמנות האבסטרקאית
הסוריאליזם.
הערות שוליים

↑  L. Carluccio, J. Leymarie, R. Negri, F. Russoli, Y. Brunhammer, École de Paris, Fabbri, Milan, 1967-1975 ; Rive Gauche, Productions, Paris, 1981
↑  Gladys Beurdeley-Favre, L'École de Paris, la part de l'autre 1904-1929, Musée d'Art Moderne de la Ville de Paris, 1999
↑  Stanley Meisler (2015). Shocking Paris: Soutine, Chagall and the Outsiders of Montparnasse. Palgrave Macmillan.
↑  Jeanine Warnod, L'École de Paris, Arcadia Éditions, musée du Montparnasse, Paris 2004
↑  Enriched by Otherness : Impact of the Ecole de Paris, written in French by Juliette Gaufreteau, Sorbonne University, translation by Lily Pouydebasque, University College of London. Article available on L'AiR Arts Association website.
↑  Estimation et cote de Alexandre FRENEL | Expertise gratuite, Mr Expert (בצרפתית)
↑  artnet Galleries: A House in Safed by Yitzhak Frenkel-Frenel from Jordan-Delhaise Gallery, web.archive.org, ‏2013-12-03
↑  Barzel, Amnon (1974). Frenel Isaac Alexander (באנגלית). Israel: Masada. p. 14.
↑  Nadine Nieszawer, Peintres juifs à Paris. École de Paris (1905-1939), Denoël, 2000
1 2  "The Jewish painters of l'École de Paris-from the Holocaust to today". Jews, Europe, the XXIst century (באנגלית אמריקאית). 2021-11-25. נבדק ב-2023-11-19. " l'École de Paris is a term coined by the art critic André Warnod in 1925, in the magazine Comœdia, to define the group formed by foreign painters in Paris. The École de Paris does not designate a movement or a school in the academic sense of the term, but a historical fact. In Warnod's mind this term was intended to counter a latent xenophobia rather than to establish a theoretical approach.
↑  תערוכה חדשה: גירוש מונפרנאס, סופה של אסכולת פריז, במגזין יד ושם 40 (2006), ע' 6.
↑  Korabelʹnikova, Li͡udmila Zinovʹevna (2008). "European Destiny: The Paris School". Alexander Tcherepnin: The Saga of a Russian Emigré Composer. Indiana University Press. pp. 65–70. ISBN 978-0-253-34938-5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph329299 
ג'ורג'ו דה קיריקו, "מסתורין ומלנכוליה של רחוב", 1914
אנדרה בלונדל, "טבע דומם עם מסור"
דיכוי מח עצם

סריקת תלת מימד של מח העצם לאחר פגיעה
MacPherson H, Keir P, Edwards C, Webb S, Dorin J (2006). "Following damage, the majority of bone marrow-derived airway cells express an epithelial marker". Respiratory Research.
דיכוי מח עצם הוא הירידה בייצור תאי דם האחראים על הובלת החמצן בגוף (תא דם אדום), תאים הפועלים כחלק ממערכת החיסון (תא דם לבן) ותאים המשתתפים בקרישת הדם (טסית דם). דיכוי מח העצם נגרם בעיקר כתוצאה מסרטן (מחלה), הקרנות, כימותרפיה ותרופות כגון אזתיופרין.
עקב הירידה בייצור תאי הדם, סימני התופעה הם של אנמיה, לויקופניה ותרומבוציטופניה.
גורמים > סרטן

סרטנים הפוגעים בדם כגון לוקמיה או אשר מעורבת בהם פגיעה של מח העצם עלולים להוות גורם לדיכוי מח העצם.
גורמים > כימותרפיה

טיפול כימותרפי לסוגיו, עלול לפגוע ברקמות במח העצם אשר יוצרות את תאי הדם השונים ובכך לגרום לדיכוי מח עצם.
גורמים > רדיותרפיה

טיפול באמצעות קרינה עלול לגרום לדיכוי מח עצם אצל המטופל, ובעיקר שמדובר על הקרנות בעצמות גדולות כגון עצמות האגן אשר מכילות כמות גדולה של מח עצם.
גורמים > ניתוחים

נמצא כי ישנו קשר בין ניתוחים גדולים לבין דיכוי מח עצם. קשר זה אינו מובן במלואו אך נחשד כי התופעה נגרמת כתוצאה מהיחלשות מערכת החיסון בעקבות הניתוח או בעקבות ההרדמה.
גורמים > תרופות

תרופות המדכאות את מערכת החיסון כגון אזתיופרין (המשמשת בין השאר למניעת דחיית איברים מושתלים בגוף) עלולות לגרום לדיכוי של מח העצם אצל המטופל. בנוסף נמצא גם שתרופות אחרות כגון אנטיביוטיקה NSAIDs עלולות לגרום לדיכוי של מח העצם.
Azathioprine 3d structure
תרופות כימותרפיות
תרופות אנטיביוטיות
תסמינים

בדיכוי מח עצם ישנה ירידה בייצור של תאי הדם השונים ולכן תסמיני המחלה יהיו של ירידה בכמות תאי הדם האדומים, ירידה בכמות תאי הדם הלבנים וירידה בכמות טסיות הדם.
תסמינים > מחסור בכדוריות דם אדומות

ירידה בכמות תאי הדם האדומים נקראת גם אנמיה ותסמיניה יהיו:
עייפות
חיוורון
דופק מואץ
סחרחורות
קוצר נשימה
תסמינים > מחסור בתאי דם לבנים

ירידה בכמות תאי הדם הלבנים נקראת גם לויקופניה ותסמיניה יהיו:
סיכון מוגבר לפיתוח זיהומים
חום גבוה וצמרמורות במקרה של זיהום.
תסמינים > מחסור בטסיות דם

ירידה בכמות טסיות הדם נקראת גם תרומבוציטופניה ותסמיניה יהיו:
חבורות מרובות
דימום מהאף, מהפה או מהחניכיים
פטכיה
דם בשתן
צואה כהה או שחורה
טיפול

הטיפול בדיכוי מח עצם משתנה בהתאם לגורם. אם תרופות הן הגורם לדיכוי מח העצם ניתן לשקול שינוי של סוג התרופה (לדוגמה החלפת התרופה אזתיופרין המשמשת בדיכוי מערכת החיסון לאחר ניתוח השתלת איברים בתרופה Mycophenolate). בדיכוי מח העצם הנגרם כתוצאה מסרטן קשה יותר לטפל ופעמים רבות ניתנת המלצה למטופל להימנע מפעילות העלולות לגרום לו לדימומים כגון: פעילות ספורטיבית, גילוח, אכילת ירקות חיים או אכילת מזונות קשים. כדי למנוע זיהומים, מומלץ על המטופלים לשמור על היגיינה, לשטוף שריטות וחתכים, להימנע מאכילת ירקות ופירות חתוכים העלולים להכיל חיידקים ולהימנע מלהימצא באזורים העלי צפיפות אנשים גבוהה. במידת הצורך מטופלים הסובלים מדיכוי מח עצם מאושפזים.
ראו גם

מח עצם
סרטן (מחלה)
השתלת איברים
לקריאה נוספת

Chloramphenicol induced bone marrow suppression, Adel A Yunis, Medicine
Olsalazine and 6‐mercaptopurine‐related bone marrow suppression: A possible drug‐drug interaction Lionel D. Lewis MB, BCh, MD Andrea Benin MD Carol L. Szumlanski BS Diane M. Otterness BS Lynne Lennard PhD Richard M. Weinshilboum MD David W. Nierenberg MD
Anemia in early rheumatoid arthritis is associated with interleukin 6-mediated bone marrow suppression, but has no effect on disease course or mortality. Cathrin Nikolaisen, Yngve Figenschau and Johannes C Nossent The Journal of Rheumatology March 2008, 35 (3) 380-386;
הערות שוליים

↑  https://www.stanfordchildrens.org/en/topic/default?id=managing-bone-marrow-suppression-in-children-90-P02734
↑  Correlation between intensity modulated radiotherapy
and bone marrow suppression in breast cancer
Q. WANG1, T. YE1, H.-L. CHEN1, X.-G. ZHANG1, L.-Z. ZHANG2
↑  Yunis, A. A. (1973). Chloramphenicol induced bone marrow suppression. Seminars in Hematology, 10(3), 225-234.
↑  Bone marrow toxicity caused by azathioprine in inflammatory bowel disease: 27 years of experience.
W R Connell, M A Kamm, J K Ritchie, J E Lennard-Jones
↑  http://www.cancer.ca/en/cancer-information/diagnosis-and-treatment/managing-side-effects/low-blood-cell-counts/?region=on
↑  Human bone marrow stromal cells suppress T-lymphocyte proliferation induced by cellular or nonspecific mitogenic stimuli
Massimo Di Nicola, Carmelo Carlo-Stella, Michele Magni, Marco Milanesi, Paolo D. Longoni, Paola Matteucci, Salvatore Grisanti and Alessandro M. Gianni
Blood 2002 99:3838-3843; doi: https://doi.org/10.1182/blood.V99.10.3838
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
צביעה בשיטת רייט של משטח מח עצם של חולה בלוקמיה
מכשיר לטיפול ברדיותרפיה
מימין לשמאל:
תא דם לבן, טסית דם, תא דם אדום.
צולם באמצעות מיקרוסקופ אלקטרוני סורק (SEM)
שטיפת ידיים עם סבון כחלק משמירה על היגיינה
האובליסק השחור (ספר)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אריך מריה רמרק
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  רומן היסטורי
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1956
 
האובליסק השחור (בגרמנית: Der schwarze Obelisk) הוא רומן, שכתב אריך מריה רמרק ב-1956. הספר נכתב על רקע החיים בגרמניה בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, בסמוך לסיום מלחמת העולם הראשונה והסכמי השלום, שהטילו על גרמניה תשלומי פיצויים כבדים, שהובילו להיפר-אינפלציה והתרוששות מרבית הגרמנים.
בספר יש אלמנטים אוטוביוגרפיים של חיי הסופר, שעבד כמורה, מוכר מצבות ועורך בעיתון.
עלילה

הדמות המרכזית בספר הוא צעיר גרמני בן 25 בעיר שדה, שבילה שלוש שנים בחזיתות המלחמה, שם נקשר לחיילים אחרים, איתם הוא ממשיך קשרים לאחר המלחמה. הצעיר, לודוויג, שמאס בעיסוקו כמורה כפרי, עובד בחברה של חברו מהצבא ואחיו, העוסקת בשיווק מצבות. אי קבלת שכר בגלל המצב הכלכלי, מחייב אותו לחפש עבודות צדדיות במתן שיעורי עזר ובנגינה בעוגב במוסד לחולי נפש. בנוסף לנגינה על פסנתר ועוגב, הגיבור גם עוסק בשירה וחבר באגודת משוררים מקומית. חיי האהבה שלו נפגעים שוב ושוב מכך שבנות זוגו מעדיפות אחרים בעלי הכנסה גבוהה משלו.
הגיבור מתאהב בצעירה מאושפזת בבית החולים לחולי נפש, צעירה שמבריאה וכתוצאה מהבראתה שוכחת את קשריה איתו. הוא מחליט מסיבות שונות לעזוב את עירו ולעבור לברלין, שם יהיה עורך בעיתון.
שם הספר קשור למצבה בצורת אובליסק שחור, שזמן רב לא מצליחים למצוא לה קונה ולפני נסיעתו מצליח לודוויג למצוא קונה במחיר טוב מאוד.
ב-1988 הופק סרט לפי הספר בבימויו של פטר דויטש.
הערות שוליים

↑  Der schwarze Obelisk (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4435968-8
אריה לינדנבאום

| --- | --- |

אריה לינדנבאום-לין (2015)
 לידה:  1929 (בן 95 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
אריה לינדנבאום (לין) (Arieh Lindenbaum; נולד ב-1929) הוא עיתונאי וסופר בולאי ישראלי.
ביוגרפיה

לינדנבאום נולד ב-1929 בעיירה בז'זנה, אז תחת שלטון פולין. הוריו ושני אחיו נספו בשואה, והוא מצא מקלט אצל אוקראינית בשם אולגה רומנישינה (שב-24.08.2000 הוכתרה על ידי מוסד יד ושם כחסידת אומות העולם).
עלה לארץ ישראל מאיטליה עם ילדי סלבינו בשנת 1946. הוגלה למחנה המעצר בקפריסין, ועלה שנית לקבוצת משמר השרון, ממנה התגייס לפלמ"ח ונפצע קל בסביבת הקסטל. יחד עם חברים מהכשרת משמר השרון יצא להתיישבות בקיבוץ צאלים בנגב.
בעל השכלה פדגוגית עם השתלמות אוניברסיטאית במִנהל חינוכי. בשנים 1975–1977 פעל בשליחות מטעם הסוכנות היהודית באורוגוואי. בין השנים 1983–1995 היה מנהל היחידה להשכלה בהסתדרות העובדים בתל אביב, וממייסדי מפעל המכללות לגמלאים בתל אביב רבתי.
עבד שנים רבות בעיתון "דבר" וערך כמה מדורים.
פרסם מספר ספרים בנושא בולאות, בעברית ואנגלית. ערך והוציא לאור מגזינים בולאיים: "הירחון הישראלי לבולאות" (ביטאון התאחדות אגודות הבולאים בישראל), "בולים" (הירחון הישראלי לבולאות) ו"שבֶל" (מגזין הבולאים בישראל).
שנים משמש יו"ר אגודת אספני יודאיקה.
אלמן משולמית זוהר (הלר) (2016-1932), ואב לשניים.
ספריו

אריה לינדבאום (עורך), יודאיקה: יהודים על בולים / Judaica, Jews on stamps, תל אביב: יסוד, תשי"ח. (אלבום עם הסברים בעברית ואנגלית)
Stamps Tell the Story of Stamps, New York: Sabra Books, 1970. (על תולדות הבולים, שימושיהם וערכם עבור אספנים)
Great Jews in Stamps, New York: Sabra Books, 1970.
ספריו > בעריכתו / השתתפותו

אריה לינדנבאום, ד"ר ש. דגוני, מדריך יודאיקה לאספני בולים, תל אביב.
א. לין, י. נכטיגל, חותמות אירוע של דואר ישראל - חלק ד' 1948-1998, תל אביב.
האקדמיה ללשון העברית בשיתוף התאחדות בולאי ישראל, מילון למונחי הבולאות.
אריה לינדנבאום, קטלוג בולי שנת הפליט העולמית.
מדור "תחביבים", דבר
אריה לינדנבאום, אלבום בולי ישראל 1970-79, תל אביב: עם עובד בשיתוף בנק הפועלים
הערות שוליים

↑  The Righteous Among The Nations - Romanishina FAMILY, Romanishina Olga, באתר יד ושם, המחלקה לחסידי אומות העולם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309111405171  ISNI: 0000 0004 0195 6012  VIAF: 297017614   WorldCat (עם VIAF): 297017614
אריה לייסנר

אריה הרברט לייסנר (באנגלית: Aryeh Herbert Leissner; נולד ב־12 בינואר 1926 – 30 בנובמבר 1988) היה עובד סוציאלי ומרצה לעבודות קהילתיות, מחלוצי הטיפול בילדי רחוב וחבורות נוער מנותק בניו-יורק ובישראל.
ביוגרפיה

לייסנר נולד ב-1926 בברלין לאם יהודייה ואב נוצרי. האב נטש את משפחתו וכשעלו הנאצים לשלטון נעצרה האם ושולחה לאחד ממחנות ההשמדה. לייסנר עזב את גרמניה ולאחר נדודים ממושכים ביערות אירופה הצליח להגיע לארץ ישראל.
תחילה למד בכפר הנוער בן שמן ואחר כך שירת בבריגדה היהודית. במלחמת העצמאות לחם בחזית ירושלים.
ב-1953 השתקע בניו-יורק, שם למד פסיכולוגיה ועבודה סוציאלית באוניברסיטת קולומביה והניו סקול. במהלך לימודיו פיתח שיטה חדשנית לטיפול בחבורות נוער מנותק, בין היתר בשכונת הארלם. השיטה מבוססת על שיתוף פעולה וקרבה אישית בין המדריך לחבורה ויצירת אימון ברצונו של המדריך וביכולתו לסייע, לעיתים גם תוך העלמת עין מהתנהגות עבריינית.
ב-1963 הוזמן לייסנר לתל אביב כדי לנסות שם את שיטת עבודתו על בסיס מחקרי. הפרויקט מומן בחלקו על ידי ממשלת ארצות הברית. דין וחשבון שחיבר לייסנר יחד עם סלי בורס וניסן רובין הצביע על כמה הצלחות שהשיג הפרויקט אך חילוקי דעות בין משרדי הממשלה השונים שהיו מעורבים בו מנעו את המשכתו.
ב־1966 התיישב לייסנר בבריטניה, שם עבד תחילה כחוקר בכיר בארגון "National Children's Bureau", ובשנת 1975 הצטרף לאוניברסיטת קיל כמרצה לעבודות קהילתיות. בנובמבר 1988 שם קץ לחייו ביריית אקדח. קודם לכן כתב לאחד מעמיתיו בישראל כי גופתו תועלה באש וביקש לפזר את אפרה מעל הרי ירושלים. בנו דן לייסנר, הוא משפטן וסופר המתגורר באנגליה.
ספריו

Family Advice Services (Study in Child Development). London, Longman, 1967
Street Club Work in Tel Aviv and New York (Study in Child Development). London, Longman, 1969
Advice, Guidance and Assistance: Study of Seven Family Advice Centres (Study in Child Development). London, Longman, 1971
Intermediate Treatment: A Community Based Action-research Study. London, Longman, 1977
לקריאה נוספת

אבי סער, קידום נוער בתל אביב יפו-הלכה למעשה, קידום נוער בתל אביב יפו (כתב עת), ינואר 2003
הערות שוליים

↑  עופר ישראלי, בן ממשיך, חקלאי ומחנך, הוצאה עצמית, 2010 עמ' 32 ואילך
↑  אברהם רותם, "השיטה: לחדור ל'כנופיות' כדי להבריאן", מעריב 28 בינואר 1965; יורם פרי, "עבריינות נוער בישראל, מדריך מבפנים לכנופיה", דבר 3 בפברואר 1966
↑  אריה לייסנר, סלי בורס וניסן רובין, מחקר על הכוחות הפועלים בחבורות רחוב, תמצית הדו"ח הסופי, משרד הסעד, 1968
↑  גדעון לויטס: "מועדוני נוער בקרנות רחוב", למרחב, 8 ביוני 1966; אברהם הופמן: "משרד הסעד ומחקרו של א. לייסנר", דבר, 15 ביוני 1966
↑  עופר ישראלי, בן ממשיך, חקלאי ומחנך, הוצאה עצמית, כפר ויתקין 2010, עמ' 60
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301173805171  ISNI: 0000 0001 0788 1371  VIAF: 113702892   WorldCat (עם VIAF): 113702892
ארמון דנפרמליין

שרידי הארמון
ארמון דנפרמליין (באנגלית: Dunfermline Palace) שימש בעבר את בית המלוכה של סקוטלנד. הארמון ממוקם בדנפרמליין שבמחוז פייף.
הארמון נבנה בסמוך למנזר דנפרמליין על ידי מלך סקוטלנד ג'יימס הרביעי בשנת 1500, ושימש מקום המגורים המועדף על ידי מלכי סקוטלנד עד איחוד המלוכה עם בית המלוכה האנגלי.
המלכים ג'יימס הרביעי, ג'יימס החמישי, מרי מלכת הסקוטים וג'יימס השישי התגוררו בארמון זה. לאחר נישואיה של אן מדנמרק למלך ג'יימס השישי בשנת 1589 הוענק לה הארמון כמתנה, ובו נולדו ילדיה: אליזבת, רוברט וצ'ארלס הראשון, לימים מלך בריטניה, בשנת 1600.
המלך האחרון שהתגורר בארמון היה המלך צ'ארלס השני, זמן קצר לפני קרב פיטרבי (בשנת 1650). הארמון נעזב זמן קצר לאחר מכן וגגו הוסר בשנת 1708.
כיום נותרו שרידי חומתו הדרומית של הארמון והמטבח.
ארמון האחדות

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון 
 מיקום:  דושנבה 
 מדינה:  טג'יקיסטן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1975
 תאריך פתיחה רשמי:  1975 
 קואורדינטות:  38°35′24″N 68°47′09″E﻿ / ﻿38.59°N 68.78577778°E﻿ / 38.59; 68.78577778
  (למפת טג'יקיסטן מוגדלת) דושנבה ח'וג'נד בוח'תר חורוג סין קירגיזסטן אוזבקיסטן אפגניסטן פקיסטןארמון האחדות(למפת טג'יקיסטן רגילה) דושנבה ח'וג'נד בוח'תר חורוג סין קירגיזסטן אוזבקיסטן אפגניסטן פקיסטןארמון האחדות
 
ארמון האחדות (בטג'יקית: Кохи Ваҳдат) הוא מבנה בדושנבה, בירת טג'יקיסטן. הוא מיועד לקיום אירועים ומשמש בתור מטה המפלגה השלטת של המדינה.
האולם הראשי של הארמון מיועד ל-1,714 מקומות.
הארמון הוקם ב-1975, עוד בתקופה הסובייטית, עם חנוכתו ניתן לו שם "בית לחינוך פוליטי". עם פירוק ברית המועצות שונה יעודו. בשנת 2000 הסתיימו שיפוצים במבנה והוא קיבל את שמו הנוכחי. בארמון מתקיימים אירועים ממלכתיים ותכופות הוא נשכר לצורך קיום ועידות בינלאומיות.
ב-2007 התרחש פיגוע סמוך לארמון. בנובמבר אותה שנה הונחה פצצה בתוך שקית פלסטיק ליד אחת החומות של הארמון. הנפגע היחיד היה גבר כבן 77 שהרים את השקית, דבר שגרם לפיצוץ.
אסכולת צפון-מערב (אמנות)

קארל מוריס, "חקלאות", 1941-2, ציור קיר, משרד הדואר של יוג'ין, אורגון.
אסכולת צפון-מערב הייתה תנועת אמנות אמריקאית שהוקמה באזור סיאטל. התנועה פרחה בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
"ארבעת הגדולים"

החברים הראשונים בתנועה, שהיו גם האמנים שהגדירו אותה, מכונים "ארבעת הגדולים". האמנים הללו הם: גיא אנדרסון, קנת קלהאן, מוריס גרייבס ומארק טובי. עבודתם זכתה להכרה ארצית כאשר מגזין LIFE פרסם עליהם מאמר בשנת 1953. הייתה זו הפעם הראשונה שאמנים מאזור זה זכו להכרה כה נרחבת, שהיא מעבר להכרה בצורות האמנות המסורתיות של העמים הילידים מצפון-מערב ארצות הברית, שידועות היו בשם "אמנות צפון-מערב".
אמני האסכולה האמריקאית שילבו אלמנטים טבעיים המאפיינים את אזור מפרץ פיוג'יט הסובב, עם אסתטיקה אסיאתית מסורתית, כדי ליצור סגנון אזורי חדש ומובחן. סגנון זה התבטא במיוחד בציור ובפיסול, אך כלל גם כמה עבודות רישום, הדפס וצילום. טובי, קלהאן, גרייבס ואנדרסון היו כולם מחוברים לאווירה של האזור הצפון מערבי של האוקיינוס השקט, ומושפעים ממנה.
סיאטל הייתה נקודת ייחוס שכל אחד מהם התגורר בה בשלב כלשהו בחייו, וחלק מהאמנים היו קשורים בתקופות מסוימות גם למוזיאון האמנות בסיאטל. העיר אדמונדס שבווישינגטון תופסת גם היא מקום דומיננטי באסכולה, שכן היא עיר הולדתו והעיר בה ממוקדם היה הסטודיו של גיא אנדרסון; ביתו והסטודיו של מוריס גרייבס היו בעיירה וודוויי הסמוכה. עם הזמן, ההשפעה של הסביבה הטבעית של וושינגטון המערבית, ובמיוחד המישורים, אפיקי הנהר המתפתלים והשמים הפתוחים לרווחה של עמק סקגית, הפכו להיבט מאחד ביצירה של ארבעת האמנים הללו. המדיה הנפוצות ביותר ששימשו את הציירים בקבוצת אמנים זו היו טמפרה, שמן וגואש על בד. הם השתמשו גם באמצעים אלה על נייר ועץ. מוריס גרייבס עבד בחלק מהזמן גם בצורות תלת־ממדיות, תוך שימוש, בין היתר, בפלדה, בזכוכית ובאבן. גיא אנדרסון, שהמדיום העיקרי בו השתמש היה ציור שמן, עשה גם עבודות מברונזה. סביב ביתו היו לו קולאז'ים מאובייקטים שמצא במהלך הליכות על החוף, יחד עם מתכות שמצא בהן חן. הצורות הללו השפיעו על ציורו.
סגנון

סגנון אסכולת צפון-מערב מתאפיין בשימוש בסמלים מתוך הטבע הסובב בוושינגטון המערבית, כמו גם בניסיון לדמות את האור האופייני לאזור עמק סקגית. האור וגווני הצבע הארציים הם התכונות החשובות ביותר של אמנות זו. סגנונו של טובי, שיצירותיו לא כללו הרבה תוכן הקשור בטבע הצפון-מערבי, קשור בסגנון הקבוצה לאור שימושו התכוף בצבעי פסטל רכים, ובחומר טבעי, לצד צבעי הערפל הכהים יותר עבור האור.
האמנים הצפון מערביים סומנו כמיסטיקנים, אם כי חלקם הכחישו בתוקף את הכינוי. הם הכחישו גם את הכותרת "אסכולת אמנות" אבל הם כן הכירו אחד את עבודתו של רעהו. קלהאן אירח מפגשים בהם השתתפו האחרים; אנדרסון וגרייבס טיילו יחד וציירו במפלים הצפוניים ובמקומות אחרים.
סוחרים כמו זואי דוסאן, גורדון וודסייד וג'ון בראסט מגלריית וודסייד/בראשט, כמו גם אנשי מקצוע ממוזיאונים, התייחסו אל ארבעת האמנים כקבוצה, וכך עשו גם עיתונאים. בסגנונות שלהם זוהו כמה נושאים מאחדים שהיו ייחודיים ולא נראו בעבר באמנות של אזור גאוגרפי זה. סקירה של הכותרות שניתנו לחלק מהציורים מצביעה על פרשנויות רוחניות של החיים הצפון-מערביים.
בנוסף להקשר לטבע המקומי ולהשפעות האסייתיות, אסכות הציור הצפון-מערבי מכילה השפעה מסוימת גם מהסוריאליזם, מהקוביזם ומהאקספרסיוניזם המופשט. ניתן לראות את ההשפעה הקוביסטית בציורים "פריזמה" ו"גלובוס כהה" מאת קנת קלהאן (1946) ובציור "עיירה מערבית" מאת טובי (1944). כל האמנים האלה אהבו את אזור צפון-מערב האוקיינוס השקט ובמקביל היו מודעים היטב לעולם הגדול יותר שהוא חלק ממנו. כך, עבודתם זכתה להכרה משום שהייתה במקביל צפון-מערבית אך גם לא צרת אופקים.
השפעות

אמנים צעירים רבים ברחבי צפון מערב האוקיינוס השקט מצאו עניין באופן שבו האמנים הללו משקפים באופן כה מובהק את האיכויות של האזור ובד בבד משקפים דבר מה אוניברסלי בעבודותיהם. ביצירותיהם של אמנים עכשוויים רבים ניתן לראות עקבות של השפעה והשראה מציירי אסכולת צפון-מערב. אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא ג'יי סטנסמה, שנפטר בשנת 1997. הוא הותיר אחריו ציורים רבים, אפופי ערפל בסגנון הצפון מערבי המוכר, שלחלקם כותרות המשקפות התפעלות מאנדרסון, טובי, גרייבס והלמי יובונן. כמו כן, בעוד שטובי השפיע על האמן היפני, קנג'ירו נומורה, על עבודותיהם של נומורה ווקמקיצ'י טוקיטה נאמר שהן: "מבשרות את המאפיינים של אסכולת הצפון-מערב".
עבודותיהם של אמנים כמו הצלמת מרי רנדלט והפסל טוני אנגל מתייחסות במובהק לאסכולה. הפיסול של אנגל משלב לעיתים קרובות ציפורים, וכך גם עבודותיהם של ג'יימס וו. וושינגטון, ריצ'רד גילקי ופיליפ מקראקן. סגנונו של אנגל קשור היטב לפסליו של מקראקן. Mary Randlett צילמה תמונות בשחור-לבן של נופים צפון-מערביים בעלי תכונות ציוריות.
המוזיאון לאמנות הצפון-מערבית בלה קונר, וושינגטון מוקדש כיום ליצירותיהם של האמנים המקוריים באסכולת צפון-מערב, ויורשיהם.
אישים בולטים > "ארבעת הגדולים"

Guy Anderson (1906–1998)
Kenneth Callahan (1905–1986)
Morris Graves (1910–2001)
Mark Tobey (1890–1976)
אישים בולטים > אחרים

Doris Totten Chase (1923–2008)
William Cumming (1917–2010)
Richard Gilkey (1925–1997)
Paul Horiuchi (1906–1999)
Clayton James (1918–2016)
William Ivey (1919–1992)
Helmi Juvonen (1903–1985)
Leo Kenney (1925–2001)
John Franklin Koenig (1924–2008)
Philip McCracken (born 1928)
Neil Meitzler (1930–2009)
Carl Morris (1911–1993)
Hilda Grossman Morris (1911–1991)
Ambrose McCarthy Patterson (1877–1966)
Mary Randlett (1924–2019)
Jay Steensma (1941–1994)
George Tsutakawa (1910–1997)
Windsor Utley (1920–1989)
James W. Washington Jr. (1909–2000)
Wesley Wehr (1929–2004)
לקריאה נוספת

Ament, Deloris Tarzan, "Iridescent Light: The Emergence of Northwest Art", University of Washington Press, Seattle, 2001, ISBN 0-295-98147-4.
Conkelton, Sheryl, and Landau, Laura, Northwest Mythologies: The Interactions of Mark Tobey, Morris Graves, Kenneth Callahan, and Guy Anderson, Tacoma Art Museum, Tacoma WA; University of Washington Press, Seattle and London 2003