stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיגלוזיס

| --- | --- |
חיידקי שיגלה במשטח צואה
חיידקי שיגלה במשטח צואה
 שמות נוספים:  דיזנטריה בצילרית
 תחום:  מחלות זיהומיות
 שכיחות:  270 מיליון מקרים ברחבי העולם שיעור היארעות של 36.4 ל-1,000 איש
 סיבות:  חיידקים מהסוג Shigella
 גורם:  Shigella, בפסקה זו 4 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 תסמינים:  כאב בטן שלשול דמי ורירי חום
 אבחון:  תרבית צואה PCR מצואה
 טיפול:  צפטריאקסון קינולון אזיתרומיצין
 פרוגנוזה:  שיעור תמותה של 2.9 ל-100,000
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  article/182767 
 DiseasesDB:  12005
 MedlinePlus:  000295
 סיווגים
 ICD-10:  A03
 ICD-11:  1A02
 
שִׁיגֵלוֹזִיס (Shigellosis), או דיזנטריה בצילרית, היא מחלה זיהומית של המעיים, הנגרמת על ידי חיידקים מהסוג Shigella ומתבטאת בדיזנטריה – שלשול דמי ורירי מלווה בכאב בטן ולעיתים חום. המחלה, אשר נפוצה בעיקר בדרום אסיה ובאפריקה שמדרום לסהרה, ושם גם עלולה לגרום לשיעורי תמותה גבוהים יותר, מועברת במחזור צואה-פה, לרוב באמצעות מים או מזון הנגועים בחיידק. כמות החיידקים הנמוכה הדרושה לגרימת מחלה, הופכת את המחלה למידבקת ביותר מבין זיהומי המעיים. האבחנה של המחלה היא על ידי זיהוי מחולל המחלה בצואה, בתרבית צואה או ב-PCR מדגימת צואה. לרוב המחלה חולפת מאליה תוך מספר ימים, אולם במחלה קשה, או במטרה למנוע התפרצויות, הטיפול כולל אנטיביוטיקה: ציפרופלוקסצין, אזיתרומיצין או צפטריאקסון.
אפידמיולוגיה

המונח דיזנטריה נטבע על ידי היפוקרטס לתיאור שלשול דמי ורירי המלווה בכאבים בצאייה, ואף שרק בשלהי המאה ה-19 נעשתה ההבחנה בין דיזנטריה בצילרית הנגרמת מ-Shigella לדיזנטריה אמבית, חלק ניכר מהתייחסות לדיזנטריה בכתבים שונים מיוחס לשיגלוזיס, נוכח ההקשר שנעשה למערכות צבאיות ולמצור, עת תנאי התברואה ירודים במיוחד.
מחקר שבחן את עומס מחלת השיגלוזיס העולמי אמד בשנת 2016 את מספר המקרים ב-270 מיליון מקרים ברחבי העולם, עם שיעור היארעות של 36.4 ל-1,000 איש. מדובר בירידה בהיקף המחלה לעומת שנות ה-90 של המאה ה-20. עומס המחלה הגבוה ביותר נמצא בדרום אסיה ובאפריקה שמדרום לסהרה, ושם גם שיעורי התמותה הגבוהים היותר מהמחלה. בישראל היקף התחלואה עומד על 30–60 מקרים בשנה ל-100 אלף איש, לעומת 1.6 מקרים ל-100 אלף איש באיחוד האירופי.
המחלה מופיעה בעיקרה בילדים מגיל חצי שנה עד 10 שנים, כשקבוצת הגיל השכיחה ביותר היא בני שנה עד ארבע, אך גם מבוגרים עלולים ללקות במחלה, בפרט אם ילדיהם חלו בה או שהם ביקרו במדינות מתפתחות. נדיר לראות תינוקות בני פחות מחצי שנה עם שיגלוזיס, ייתכן משום תזונה שמבוססת על הנקה. התפרצויות של שיגלוזיס מתוארות במעונות יום, ואף בקרב משפחות דתיות מרובות ילדים.
בדומה למחלות שלשוליות אחרות, שיגלוזיס היא מחלה של תקופת הקיץ. העונתיות של המחלה תוארה כבר על ידי היפוקרטס, אשר עמד על הקשר בין אביב גשום לאחר חורף שחון לבין עלייה במספר מקרי הדיזנטריה בקיץ.
מגפות של שיגלוזיס עשויות להתרחש במחזורים של 20–30 שנה, ביטוי להתפתחות חסינות, אשר דועכת עם לידתם של ילדים שלא נחשפים לזן מחולל המגפה ועד להבשלת התנאים להתפרצות נוספת. במחצית השנייה של המאה ה-20 התפרצו ארבע מגפות של שיגלוזיס מהזן S. Dysenteriae 1: במרכז אמריקה בסוף שנות ה-60, בדרום אסיה ובמרכז אפריקה בשנות ה-80 ובמזרח אפריקה בשנות ה-90.
אטיולוגיה

Shigella הוא סוג מתג גראם שלילי אל-אווירני פקולטטיבי נייח וחסר קופסית ממשפחת ה-Enterobacteriaceae. הוא התגלה וזוהה כמחולל של דיזנטריה בצילרית על ידי הרופא והבקטריולוג היפני קיושי שיגה בשנת 1906, עת בודד מצואת אדם עם דיזנטריה. מספר שנים לפני כן, בודד סיימון פלקסנר חיידק דומה, אך שונה סרולוגית, מאדם אחר עם דיזנטריה שנרכשה בפיליפינים.
בסוג Shigella ארבעה מינים, שמכילים יחדיו כ-40 סרוטיפים ואשר נבדלים זה מזה במאפיינים ביוכימיים וסרולוגיים: Shigella dysenteriae (קבוצה A), הנקרא גם מתג שיגה, מכיל את הסרוטיפ 1 האלים יותר, אשר נקשר בהתפרצויות רחבות-היקף ותמותה במדינות מתפתחות. Shigella flexneri (קבוצה B) הוא הזן האנדמי במדינות המתפתחות באסיה ובאפריקה. Shigella boydii (קבוצה C) אנדמי לתת-היבשת ההודית. Shigella sonnei (קבוצה D) הוא הזן אנדמי בעולם המערבי. בישראל 95% ממקרי השיגלוזיס המאובחנים נגרמים מזן זה, בעוד היתר נגרמים מ-S. flexneri.
לחיידקי ה-Shigella קרבה גנטית לזן Enteroinvasive E. coli‏ (EIEC), מחולל נוסף של דיזנטריה בצילרית. חיידקים אלה חולקים גורמי אלימות משותפים, אשר חלקם כרומוזומליים וחלקם מועברים אופקית.
פתוגנזה > העברה

חיידק ה-Shigella מועבר מאדם לאדם במחזור צואה-פה. החיידק יכול לעבור, למשל, בין ידיים לא רחוצות, כשמספר החיידקים הנמוך, לעיתים אף פחות מ-100, הנחוץ לגרימת מחלה, הופך את שיגלוזיס למחלה השלשולית החיידקית המידבקת ביותר. הדבר מסביר מדוע התפרצויות עלולות להתרחש בקרב אוכלוסיות המתגוררות בצפיפות, דוגמת מחנות צבא, בתי כלא, מוסדות לחוסים ומשפחות מרובות ילדים. באופן דומה, צריכה של מזון או מים מזוהמים בחיידק הם מקור לרכישת שיגלוזיס, כשהתפרצויות עשויות להתרחש כאשר מקור מזון או מים משותף, דוגמת באר מים, מזדהם בצואה נגועה בחיידק. בנוסף, מתוארות גם התפרצויות של שיגלוזיס עמיד לאנטיביוטיקה בקרב גברים המקיימים יחסי מין עם גברים. זבוב הבית נקשר אף הוא בהעברה של שיגלוזיס, בפרט באזורים טרופיים, נוכח העלייה בשיעור הדיזנטריה כשאוכלוסיית הזבובים בשיאה, הזיקה של זבוב זה לצואת אדם, הבידוד של חיידקי Shigella מזבובים בשילוב עם המזרע הנמוך הדרוש לגרימת מחלה, והפחתת שיעורי הדיזנטריה בעת הדברת זבובים סביבתית.
פתוגנזה > חדירה לרירית המעי

חיידקי ה-Shigella העמידים לתנאי החומציות שבקיבה, עושים את דרכם לאחר הבליעה לעבר המעי הדק, ותוך 12 שעות מתרבים ומגיעים לריכוזים של עשרות מיליונים עד מיליארד תאים למ"ל תוכן מעי. בתוך מספר ימים החיידקים עוזבים את המעי הדק ומתיישבים במעי הגס. כפי שעולה ממחקר שבחן את המראה הקולונוסקופי של שיגלוזיס, ככל שמתקדמים במעי הגס לעבר החלחולת, כך המעי מעורב יותר במחלה, עם מעורבות של 100% במעי העקול והחלחולת, ושיעור הולך ויורד עד ל-15% במעי הגס העולה.
במעי הגס החיידקים חודרים לתאי רירית המעי, לרבות תאי האפיתל, המקרופאגים ולתאי M. לצורך החדירה הם עושים שימוש במערכת הפרשה מסוג III, המזריקה חלבונים חיידקיים, בהם רעלנים ומשרי אפופטוזה, לתא הרירית. החיידקים מתרבים בתוך תאי המעי ועוברים להדביק תאים סמוכים בתהליך תלוי אקטין, תוך שהם גורמים להרס של התאים ומעוררים דלקת. זיהום זה מוגבל לרקמת הרירית בלבד, ומעבר של החיידק לזרם הדם הוא נדיר.
פתוגנזה > רעלנים

בעוד ארבעת המינים של Shigella נושאים על גבי פלזמיד את הגן לרעלן ShET2 (אנטרוטוקסין שיגלה 2), הזן S. flexneri 2a נושא בכרומוזום את הגן ל-ShET1 (אנטרוטוקסין שיגלה 1), ואילו הזן S. dysenteriae 1 מייצר את רעלן השיגה STx, הדומה לרעלן המופרש מ-Enterohemorrhagic E. coli ונקשר בהתפתחות תסמונת המוליטית-אורמית. רעלנים אלה גורמים להפרשת מים ואלקטרוליטים לחלל המעי.
פתוגנזה > דלקת

אף שהחיידקים גורמים לדיכוי הפרשת פפטידים אנטימיקרוביאליים, ובכך מצליחים להתחמק ממערכת החיסון, בסופו של דבר, הרס הרירית מעורר תגובה חיסונית תאית והומורלית, עם עלייה ברמות ציטוקינים ככל שהמחלה קשה יותר. הנזק הרקמתי והתגובה הדלקתית מתארגנים לכדי מורסות זעירות, המתמזגות זו עם זו לכדי מורסות גדולות יותר, שמתקלפות מהרירית ויוצרות כיבים ברירית.
תסמינים וסימנים

תקופת הדגירה של המחלה היא 1–4 ימים. לאחר מכן, שלב ריבוי החיידק במעי הדק מביא לתסמינים של כאב בטן עוויתי וחום, המתועד בכשליש מהמקרים. לאחריהם מופיע שלשול מימי בנפח גבוה. עם מעבר החיידקים למעי הגס, החום יורד אך תדירות השלשולים עולה במקביל לירידה בנפח, והצואה עצמה עשויה להפוך לדמית (40% מהמקרים) ורירית (50% מהמקרים), עם דחיפות לצאייה ודחף ריק (טנזמוס, התחושה שצאייה קרֵבה מבלי שיוצא תוכן).
הממצאים בבדיקה הגופנית עשויים לכלול חום גבוה, רגישות בבטן תחתונה וניע ער. ביצוע בדיקה רקטאלית יפיק כאב, והרירית תיראה גדושה ופריכה, עם ריבוי הפרשות ריריות ואזורי דמם כתמי. התכייבות של רירית החלחולת יכולה להיראות לאחר מספר ימי מחלה. באנשים עם שלשולים מרובים, תיתכן צניחת חלחולת.
בדיקות עזר

בספירת דם מלאה ניתן לראות לעיתים לויקוציטוזיס, או לחלופין לויקופניה, עם ריבוי צורות צעירות (סטייה שמאלה). הסתכלות מיקרוסקופית ישירה על משטח צואה צבוע במתילן בלו תראה ריבוי תאי דם לבנים, בעיקר נויטרופילים. ריבוי תאי הדם הלבנים בצואה מעיד על דלקת מפושטת של המעי הגס. רמות לקטופרין בצואה היא בדיקה רגישה יותר למידת הדלקת ברירית המעי, ובמרבית מקרי שיגלוזיס היא חיובית.
זיהוי מתג ה-Shigella בצואה מתבצע בראש ובראשונה בעזרת תרבית, בפרט בשלבי המחלה הראשונים, כאשר עומס החיידקים בצואה גבוה. בשלבי ההחלמה ריכוז החיידקים בצואה יורד במספר סדרי גודל. העברת הדגימה בהקדם למעבדה תביא לשיעור זיהוי גבוה יותר, שכן ככל שדגימת הצואה עומדת בטמפרטורת החדר, חלה ירידה במספר התאים החיוניים. לצורך זיהוי החיידק נזרעת הדגימה על שני מצעי גידול שונים לפחות. האחד כולל מעכבים מעטים של חיידקים גראם שליליים, דוגמת אגר מקונקי, והשני סגולי יותר עם יורת מעכבים, דוגמת מצע שיגלה–סלמונלה. מושבת החיידק מתאימה לחיידקים שאינם מפרקים לקטוז.
בנוסף, בדיקת PCR עשויה אף היא לזהות את החיידק בצואה, אלא שהגן הנבדק משותף ל-EIEC, ולכן הבדיקה אינה יכולה להבדיל בין שני החיידקים הדומים הללו. במכוני מחקר משתמשים גם בצביעות פלואורסצנטיות תחת המיקרוסקופ. רמת הנוגדנים נגד שיגלה עולה בדם בשלב ההחלמה, ואף שמידת העלייה נמצאת במתאם לחומרת המחלה, כלי סרולוגי זה משמש בהקשרים אפידמיולוגיים.
אבחנה

החשד האבחנתי לשיגלוזיס עולה באנשים המתייצגים עם שלשול חריף המלווה בתסמינים סיסטמיים, בפרט אם השלשול נמשך למעלה מיומיים, החום גבוה, יש דם או ריר בצואה, או כאשר יש הדבקה בתוך המשפחה בהפרש של עד שלושה ימים בין המקרים.
תרבית צואה היא מדד הזהב לאבחנה. עם זאת, שיטות PCR, לרבות PCR המכוון למספר מחוללים בו־זמנית, הולכות ותופסות נתח נרחב יותר באבחנה של שיגלוזיס, שכן רגישותן וסגוליותן גבוהות מאוד ביחס לתרבית צואה (96% ו-99%, בהתאמה, עבור זיהוי Shigella או EIEC‏), והזמן לקבלת תשובה מתקצר למספר שעות, תוך הפחתת העלויות הכוללות של הבירור והטיפול. החסרונות של השיטות המולקולריות הללו הוא בחוסר היכולת שלהן להבחין בין Shigella ל-EIEC, נוכח הגן הזהה שמאותר בבדיקה, ובכך שאינן נותנות מידע על עמידות לאנטיביוטיקה. משום כך, לאחר זיהוי של Shigella או EIEC בבדיקה מולקולרית של צואה, מתבצע וידוא של התוצאה על ידי תרבית לצרכים אפידמיולוגיים ולצורך קבלת מידע על עמידות.
באבחנה המבדלת לשיגלוזיס נמצאות סיבות אחרות לשלשול, ובפרט לדיזנטריה ולדלקת הקיבה והמעיים, דוגמת אמביאזיס. מאחר ששיגלוזיס היא מחלה חריפה, סיבות כרוניות יותר לשלשול דלקתי עם דם וריר, הן פחות סבירות אם כי לא נשללות על הסף.
טיפול

אף על פי ששיגלוזיס אינה גורמת בדרך כלל לאובדן נוזלים ואלקטרוליטים משמעותי בשלשול, בגילאי הקצה ניכרת לעיתים התייבשות, הניתנת לטיפול באמצעות החזרי נוזלים ומלחים. החזרי הנוזלים ניתנים דרך הפה, אלא אם ישנן הקאות מרובות או שהאדם במצב כללי ירוד, שאז הם ניתנים בעירוי.
מאחר שברוב המקרים שיגלוזיס היא מחלה החולפת מאליה, ומאחר שהשימוש העודף באנטיביוטיקה עלול לברור זנים עמידים, טיפול אנטיביוטי ניתן לאנשים עם מחלה בדרגת חומרה קשה, כגון אנשים שמחלתם מחייבת אשפוז, אנשים עם תיעוד החיידק בדם ואנשים עם סיבוכים אחרים של המחלה. כמו כן, אנטיביוטיקה ניתנת לאנשים שיש להם גורמי סיכון לפתח מחלה קשה, ובפרט אנשים עם דיכוי חיסוני וקשישים. בנוסף, במטרה למנוע התפרצות, טיפול אנטיביוטי ניתן לאנשים העובדים עם מזון, לדיירי בתי אבות ומוסדות אשפוז כרוני ולאנשים העובדים במעונות יום. אוכלוסיות אלו יקבלו טיפול גם אם יאותרו כנשאים ללא מחלה גלויה.
בשל שיעורי עמידות לאנטיביוטיקה הולכים ועולים, הטיפול האמפירי מביא בחשבון את גורמי הסיכון ל-Shigella עמידה, כך שבאנשים ללא גורמי סיכון ציפרופלוקסצין היא תרופת הבחירה, בעוד שבאנשים עם גורמי סיכון ניתן לטפל בצפלוספורין מדור שלישי, דוגמת צפטריאקסון. גורמי הסיכון הם שהות בדרום-מזרח אסיה ובאפריקה, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים ו-HIV.
הקווים המנחים של החברה האמריקאית למחלות זיהומיות ממליצים כקו ראשון על טיפול אנטיביוטי באזיתרומיצין, ציפרופלוקסצין או צפטריאקסון לטיפול בשיגלוזיס. בנוסף, במקרה של ריכוז מעכב מזערי של 0.12 מיקרוגרם למ"ל ומעלה עבור ציפרופלוקסצין, מנחים המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן על הימנעות ממתן התרופה, גם אם הדיווח של המעבדה מזהה את החיידק כרגיש. חלופות אפשריות הן טרימתופרים/סולפמתוקסזול. שיותר ויותר זנים הפכו עמידים אליה, ואמפיצילין. משך הטיפול המקובל הוא שלושה ימים.
הסיכון לפתח תסמונת המוליטית-אורמית הקיים בזנים המפרישים את רעלן השיגה עולה לאחר טיפול אנטיביוטי. משום כך, זיהוי של חיידק המפריש את הרעלן בצואה יביא להימנעות מטיפול אנטיביוטי.
הטיפול בתרופות עוצרות עלול להחמרת חדירת החיידק לרירית המעי, ועל כן נחשב כלא מועיל. אולם, אם ניתן יחד עם אנטיביוטיקה, הוא עשוי לקצר את משך השלשול.
פרוגנוזה וסיבוכים

באנשים עם מערכת חיסונית כשירה שיגלוזיס היא מחלה חולפת מאליה, וגם בהיעדר טיפול אנטיביוטי היא נמשכת בין מספר ימים לחודש, כשהממוצע עומד על שבעה ימים. עם זאת, מבין מחלות השלשולים הזיהומיות, היא מביאה יותר אנשים לכדי אשפוז. מחלה קשה יותר נצפית בילדים בתת-תזונה, במדוכאי חיסון ובקשישים, אז גם הסיכון לתמותה עולה.
הסיבוכים אינם שכיחים וכוללים: התייבשות חמורה, פרכוסי חום בילדים, אלח דם, דלקת ריאות, דלקת לחמית וקרנית ודלקת פקעיות הכליה כתוצאה משקיעת מכלולי חיסון.
סיבוכים המופיעים לאחר חלוף הזיהום כוללים: תסמונת מעי רגיז המופיעה ב-4% מהמקרים במדינות מפותחות, דלקת מפרקים ראקטיבית, ובחיידקים המפרישים את רעלן השיגה תסמונת המוליטית-אורמית.
הזן S. Dysenteriae 1 גורם בדרך כלל למחלה קשה יותר, ובעת התפרצויות כאשר לא מטופל, כרוך בשיעורי תמותה של עד 20%.
מניעה > מניעה סביבתית

בדומה לזיהומים אחרים העוברים במחזור צואה-פה, הבטחת גישה למי שתייה נקיים היא צעד מהותי בצמצום ההיקף של שיגלוזיס, בפרט במדינות מתפתחות עם תשתיות תברואה לקויות. באופן דומה, הכלרת מים היא צעד נוסף בהפחתת שיעור הזיהומים החיידקיים של מערכת העיכול העוברים במים. הדברת מזיקים מסייעת אף היא בצמצום אוכלוסיית החרקים היכולים להעביר את המחלה.
ברמת הפרט, שמירה על היגיינה אישית עם רחצת ידיים תכופה ויעילה ושמירה על בטיחות המזון, לרבות הרחקת אנשים משלשלים מהכנת מזון ובישול מזון ואחסנתו בתנאי קירור נאותים, עשויים לצמצם התפרצויות של המחלה. במקומות בעלי פוטנציאל הדבקה גבוה, כמו מעונות יום ומוסדות לטיפול כרוני, וידוא הכחדת החיידק על ידי תרבית שלילית בסיום טיפול אנטיביוטי עשויה לצמצם את הסיכון להתפרצות. בעולם המתפתח הנקה היא אמצעי להפחתת סיכויי הדבקת תינוקות בשיגלוזיס.
מניעה > חיסון

ניסיונות לייצור חיסון לשיגלוזיס טרם הבשילו לכדי פיתוח תרכיב. עוד בשנת 1919 ניסח האימונולוג אלכסנדר בזרדקה את הרעיון שלפיו החסינות בפני דיזנטריה בצילרית, הנרכשת לאחר מחלה, היא תוצאה של ריגוש רירית המעי למתגי הדיזנטריה, וכי לנוגדנים בנסיוב תפקיד מזערי, אם בכלל, בהקניית חסינות. אחד הניסיונות המוצלחים יותר היה מתן של זנים חיים מוחלשים של שיגלה לאוכלוסיית חיילים בצבא יוגוסלביה ולילדים באזורים היפראנדמיים. החיסון ניתן במספר מנות והצליח למנוע מחלה, אך לא למנוע נשאות.
ראו גם

טיפוס הבטן
כולרה
דיסמנוריאה

| --- | --- |

 תחום:  רפואת משפחה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  253812 
 MeSH:  D004412
 סיווגים
 ICD-10:  N94.4, N94.6 
 ICD-11:  GA34.3 
 
דיסמנוריאה היא בעיה רפואית גינקולוגית של כאבי הבטן התחתונה והאגן בעת הווסת או מספר ימים לפניה, בעיקר כאבים חמורים המשבשים את אורח החיים התקין. דיסמנוריאה מופיעה לעיתים עם מנורגיה, דימום יתר.
סוגים

דיסמנוריאה ראשונית, כאבי וסת עזים בנשים בריאות מכל בחינה אחרת.
דיסמנוריאה שניונית, כאבים כתסמין של בעיה גינקולוגית אחרת, דוגמת אנדומטריוזיס, זיהום של מערכת הרבייה (Pelvis Inflammatory Disease, PID), כולל הרחם, השחלות והחצוצרות, אדנומיוזיס ובעיות אנטומיות בתצורת הרחם.
תסמינים נלווים לדיסמנוריאה כוללים כאבי ראש, בחילות והקאה, שלשול, עייפות כרונית וכאבים באזור הגב התחתון והירכיים.
שכיחות

שכיחותה של הדיסמנוריאה נעה בין 40% ל-90% מהנשים, דיסמנוריאה ראשונית נפוצה בעיקר בקרב נערות ונשים צעירות עד גיל 25, ואילו דיסמנוריאה שניונית נפוצה יותר בקרב נשים מגיל 30 ומעלה. עישון מהווה גורם סיכון. השכיחות נמוכה יותר בקרב נשים לאחר לידה ונשים הנוטלות גלולות למניעת הריון.
תהליכים בגוף ותסמינים

דיסמנוריאה ראשונית מופיעה בעיקר אצל נערות ונשים צעירות ומתחילה לרוב בשנים הראשונות לאחר תחילת הווסת. הכאבים עשויים להופיע מספר ימים לפני תחילת הדימום או עם תחילתו, ומלווים לעיתים בבחילות, הקאות, שלשול, כאבי ראש או כאבים המקרינים מאזור האגן לגב ולירכיים. הכאבים נגרמים על ידי שחרור פרוסטגלנדינים מרקמת האנדומטריום (רירית הרחם), אשר גורמים להתכווצויות של שריר ברחם. במחקר שנערך, אספו מדענים שוודים תחבושות היגייניות וטמפונים משומשים וגילו שאצל נשים הסובלות מכאבים חמורים (דיסמנוריאה) נמצאה בדם הווסתי כמות פרוסטגלנדין הגבוהה פי 20 ואפילו פי 30 מאשר אצל נשים שלא דיווחו על כאבים כאלו.
דיסמנוריאה שניונית מופיעה כתסמין של מחלות גינקולוגיות של הרחם ומערכת הרבייה, כאשר הנפוצה מביניהן היא אנדומטריוזיס, גידול של רקמת אנדומטריום בחלל הבטן. הורמוני המין המופרשים במהלך הווסת גורמים לרקמה האנדומטריאלית לדמם, והדם שאינו מתנקז גורם לכאבים ולתסמינים הנלווים. אבחון של אנדומטריוזיס נעשה על ידי בדיקת האגן או על ידי לפרוסקופיה.
גורמים אחרים לדיסמנוריאה שניונית: ציסטות על גבי השחלות, מיומות, או דלקת בקטריאלית, ויראלית, פטרייתית או טפילית באגן.
טיפול

טיפול בתרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידליות (NSAIDS) ותרופות נוספות ממשפחה זו, יכולות להקל בחלק מן המקרים, כאשר לכאבים חזקים יותר יש לתת לעיתים קודאין להקלת הכאבים.
התרופות הנוספות המקובלות כיום הן:
אנטי פרוסטגלנדינים- אלו תרופות הניתנות למצבים של דיסמנוריאה. איבופרופן (אדקס, אדוויל, ארטופן, נורופן ועוד) (ממשפחת ה-NSAIDS) היא תרופה יעילה להקלת הכאבים ופועלת להורדת כמות הפרוסטגלנדינים אשר אחראים לתופעה. תרופות מהדור החדש כגון valdecoxib (מעכבי האנזים COX 2) הן יעילות ומביאות להפחתה בתופעות הלוואי הקשורות במערכת העיכול. יש לקחת את התרופות מיד עם תחילת הכאבים ולעיתים אף יום-יומיים טרם מועד תחילת הווסת המשוער, היות שתרופות אלו חוסמות את תהליך יצור הפרוסטגלנדינים, ולקיחתן בזמן הכאב תהיה אפקטיבית פחות.
גלולות למניעת הריון- גלולות הניתנות במינון נמוך אולם המכילות באופן יחסי יותר אסטרוגן מפרוגסטרון, מונעות במרבית המקרים את הכאב. המכניזם של הכאב קשור ככל הנראה להיעדר תהליך הביוץ או לדיכוי רקמת האנדומטריום המביאים ליצירה מופחתת של פרוסטגלנדינים. טיפול משולב של גלולות יחד עם NSAIDS פועל באופן סינרגיסטי להורדת הכאב.
טיפול ניתוחי- אצל חלק מהנשים, הכאב הוא כה חמור שתרופות אינן מצליחות לשפר את מצבן. לעיתים מתבצע ניתוח שמטרתו הפסקת שליחת האותות העצביים לכאב- Presacral neuroectomy. לחלופין ניתן לצרוב את רירית הרחם (אצל נשים שלא מעוניינות בהבאת ילדים לעולם).
ראו גם

תסמונת קדם-וסתית
הערות שוליים

↑  (באנגלית) Dysmenorrhea, Professional Guide to Diseases (Eighth Edition).
↑  דיסמנוריאה באתר משרד הבריאות.
↑  אנדומטריוזיס, באתר 4-women.
↑  המחזור החודשי, ד"ר ירון רבינוביץ', באתר eMaMa.
↑  ציסטות שחלתיות, ד"ר דוד סוריאנו, וואלה! בריאות, 31 במאי 2005.
↑  מהי מיומה?, מרכז רפואי שיבא.
↑  דף מידע: דלקת באגן, מרכז רפואי שיבא.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567964705171  BnF: cb12066858n (data)  LCCN: sh85040339  LNB: 000328196  NKC: ph194785 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
הריסת בתי מחבלים

דחפור די-9 משוריין הורס בית של מחבל פלסטיני ברצועת עזה במהלך האינתיפאדה השנייה. הדחפור נועץ את ה"סכין" בבית, "מכרסם" את הקירות, ממוטט את היסודות ולבסוף "משטח" את ההריסות על מנת שלא ישמשו מסתור למחבלים ומטעני חבלה.
הריסת בית באמצעות פיצוץ.
לעיתים ההריסה מתבצעת לאחר מיפוי הבית.
הריסת בתי המחבלים שביצעו את הפיגוע באלעד באמצות מחפר ממוגן, 8 באוגוסט 2022.
הריסת בתי מחבלים היא פעולה של מדינת ישראל להריסת בתים של מחבלים פלסטינים כחלק ממדיניות להרתעה מלבצע פיגועים. הבסיס החוקי למדיניות זו נעוץ בתקנה 119 בתקנות ההגנה (שעת חירום) והיא אושרה מספר רב של פעמים גם בבג"ץ. עיקר השימוש בה נעשה בתקופות של גלי טרור ואלימות פלסטינית.
היסוד החוקי

על פי תקנה 119 בתקנות ההגנה (שעת חירום), שאותן ירשה מדינת ישראל מהמנדט הבריטי, רשאי המפקד הצבאי להורות על הריסת כל מבנה שהוא, אם התעורר החשד כי שימש לפעולה המהווה עבירה שעליה נשפטים בבית משפט צבאי, או אם נחה דעתו של המפקד הצבאי כי מי מתושביו היה מעורב בעבירה כזאת. ניסוח התקנה מעניק יד חופשית לצבא להרוס מבנים כאמצעי ענישה או הרתעה. הפעלת הסמכות אינה מותנית בהרשעתו של המפגע בדין הפלילי, אלא די בכך שבפני המפקד הצבאי המורה על כך הונחו ראיות מנהליות, המניחות את דעתו כי העבירה בוצעה על ידי תושב הבית המיועד להריסה:
מפקד צבאי רשאי להורות בצו שיוחרמו לזכות ממשלת ישראל כל בית, מבנה או קרקע, שיש לו טעם לחשוד בהם שמהם נורה כל כלי-יריה שלא כחוק, או שמהם נזרקו, פוצצו, התפוצצו או נורו באופן אחר פצצה, רימון-יד או כל חפץ נפיץ או מבעיר שלא כחוק, או כל בית, מבנה או קרקע השוכנים בכל שטח, עיר, כפר, שכונה או רחוב, שבהם נוכח לדעת כי תושביהם, או מקצת מתושביהם, עברו, או ניסו לעבור, או חיזקו את ידי העוברים, או היו שותפים שלאחר מעשה לעוברים עבירה על התקנות האלה, עבירה שבה כרוכות אלימות או הטלת אימה או עבירה שעליה נדונים בבית-משפט צבאי; ומשהוחרמו כל בית או מבנה או קרקע כנ"ל, רשאי המפקד הצבאי להחריב את הבית או את המבנה או כל דבר הנמצא בבית, במבנה, בקרקע או עליהם.
מדיניות ההריסה כגורם מרתיע > טענות התומכים לגבי הרתעה

במערכת הביטחון הישראלית רווחת הגישה שהריסת בתי מחבלים היא אפקטיבית ביצירת הרתעה ומניעת פיגועים, כאשר ההרתעה היא לא רק כלפי המחבל עצמו אלא גם כלפי בני משפחתו ובני ביתו. דברים ברוח זאת צוטטו מפי בכירים במערכת הביטחון, בהם גדי איזנקוט, אהוד ברק ודני יתום. על פי חוות דעת שירות הביטחון הכללי, הריסת בתי מחבלים מרתיעה מחבלים פוטנציאליים מביצוע פיגועים, ומעודדת בני משפחה להסגיר מפגעים מבעוד מועד.
במהלך השנים פרסם השב"כ מידע על בני משפחה שהסגירו את קרוביהם לכוחות הביטחון במטרה למנוע את הריסת ביתם. כך למשל דודו של עלי אבו חאמד מהכפר אלעיזריה, שתקף בגרזן את צביקה כהן בקניון מעלה אדומים בשנת 2016 ופצע אותו באורח אנוש, הסגיר אותו לשב"כ כדי למנוע את הריסת הבית. ב-15 בנובמבר 2015, בעקבות הריסת בתי המחבלים, הסגירה משפחתו של המחבל שביצע את פיגוע הירי בעתניאל ב-13 בנובמבר 2015 את הרוצח לידי השב"כ מחשש שצה"ל יהרוס את ביתם. בעקבות זאת סירב היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט לאשר את הריסת ביתו של המחבל שרצח ב-2015 את הרב יעקב ליטמן ובנו נתנאל בכביש 60 סמוך לעתניאל.
בשנת 2010 פרסמו שלושה חוקרים מהאוניברסיטה העברית, אפרים בן-מלך, קלוד בר רבי ואסטבן קלור, מחקר הבודק את אפקטיביות הריסת בתי מחבלים, כאשר הפרמטר הנמדד היה הפחתה במספר הפיגועים.
בתקציר למחקרם כתבו השלושה (בתרגום חופשי):
מאמר זה בוחן האם הריסות בתים הן אמצעי יעיל למניעת טרור של מחבלים מתאבדים. אנו מקשרים בין נתונים מקוריים על בתים שנהרסו על ידי צה"ל, עם נתונים על קיומם של פיגועי התאבדות נגד מטרות ישראליות. על ידי בחינת שינויים בהריסות בתים לפי מיקום וזמן, ופיגועי התאבדות במהלך האינתיפדה הפלסטינית השנייה, אנו מראים כי הריסות בתים כעונש (אלה שמכוונות נגד מחבלים מתאבדים פלסטינים) גורמות לירידה מיידית ומשמעותית במספר פיגועי ההתאבדות. האפקט הולך ודועך כשמתרחקים בזמן ומבחינה גאוגרפית. לעומת זאת, מצאנו שהריסת בתים לא ממוקדת (הריסות שההצדקה להן היא רק המיקום של הבית, והן אינן קשורות לזהות או לפעולה כלשהי של הבעלים של הבית) גורמת לגידול משמעותי במספר הפיגועים. תוצאות אלו תואמות את העמדה שאלימות סלקטיבית היא כלי יעיל למאבק בקבוצות טרור, בעוד שאלימות ללא הבחנה מעודדת אותו.
בתוכנית "שש עם סיון רהב-מאיר" אמר הכתב אוהד חמו שבשיחות עם פלסטינים נאמר לו שהריסת בתי מחבלים מייצרת רתיעה בקרב מחבלים פוטנציאלים ובני משפחותיהם מלבצע פיגועים.
השופט נעם סולברג הסביר בפסק דין שבו נדחתה עתירה לביטול הריסת בתים מכוח תקנה 119 לתקנות ההגנה (שעת חירום), את ההיגיון שמאחורי הריסת הבתים:
מחבלים מתאבדים הדגישו בפרֵדות המוקלטות מחיי העולם הזה את ההטבות שבהן יזכו משפחותיהם, כמעין פיצוי על לכתם, ואף תארו עד כמה המחשבה על הטובה שתצמח למשפחתם ליוותה אותם ממש בסמוך למעשה. בהציבם דגש מיוחד על בית משפחת המחבל, מסמנים אפוא ארגוני הטרור עצמם את 'הבטן הרכה' שבה הרתעה עשויה להועיל.
מן המקובץ עולה, כי הריסת בתי מחבלים תוסיף לתחשיב העלות-תועלת שאותו עורך מחבל פוטנציאלי את הידיעה על כך שקרוביו ישלמו מחיר על מעשיו... אולם ההרתעה נועדה להשפיע לא רק במישרין על הלך-מחשבתו של המחבל, אלא גם להניאו ממעשיו באמצעות התערבות מצד בני משפחתו... החשש מפני הרס ביתה, נועד לרתום את משפחת המחבל הפוטנציאלי לממש את השפעתה לכיוון הרצוי, להניעהּ מלהעמיד לרשותו את מעגל התמיכה הקרוב, ובכך להטותו מלחבור לטרור או לממשו. הנה כי כן, ההרתעה תורמת, ולוּ גם במעט. המעט הזה, בנסיבות הזמן והמקום, עשוי לעיתים להיות גורם מכריע; לשבט או לחסד.
מדיניות ההריסה כגורם מרתיע > טענות המתנגדים לגבי הרתעה

לעומת זאת, דו"ח של צוות חשיבה בראשותו של ראש אגף התקשוב בצה"ל, אלוף אודי שני שבחן ב-2005 את מדיניות הריסת הבתים למטרות הרתעה, ציין שלא נמצאה הוכחה לכך שמדיניות הריסת הבתים יעילה לאורך זמן. חה"כ דדי צוקר טען שהריסת בתים "לא מרתיעה ולא משקיטה ... אך משיגה אפקט הפוך, והופכת את התושבים לסמל". צבי גילת בחדשות טען שההריסות אינן יעילות בנימוק שהיו כפרים בהם צה"ל הרס בתים שוב ושוב בסמיכות זמנים.
התייחסות משפטית

הריסת בתים של אנשים שלא בצעו פיגועים מהווה ענישה כלפי אנשים שלאו דווקא פשעו ולכן ישנם המתנגדים לפעולה זאת. נגד הריסת בתי מחבלים הוגשו לבג"ץ עתירות רבות. רוב העתירות נדחו בבג"ץ שאישר עקרונית את הריסת הבתים כצעד ללוחמה בטרור והרתעה, אך קבע שיש להשתמש בה במידתיות. עם זאת, חלק משופטי בית המשפט העליון התנגדו עקרונית להריסת בתים כאמצעי ענישה, בהם מישאל חשין ומני מזוז. בקיץ 1988 בקשו שופטי בג"ץ מנציגי המדינה להודיע מראש על ההריסה למשפחות ולאפשר להן לערער על ההחלטה, אך נציגי המדינה הסכימו לכך רק לגבי מקרים בהם המחבל לא גרם למוות או פציעה חמורה. ב-30 ביולי 1989 פסק בג"ץ שעל המדינה להודיע מראש על הריסת בתים ולאפשר לנוגעים בדבר לערער ולעתור לבג"ץ. בסוף 1989 אישר בג"ץ הריסת בית בו התגורר מחבל בשכירות. במרץ 2024, אישר בג"ץ לראשונה הריסת בית מחבל שביצע פיגוע ירי בו פצוע הפיגוע נשאר בחיים ולא נרצח.
התייחסות משפטית > מאבק ארגוני השמאל וארגוני זכויות אדם

ארגוני שמאל וארגוני זכויות אדם, ובראשם ארגון המוקד להגנת הפרט, פועלים באופן עקבי למניעת הריסת בתי המחבלים, לצורך כך הם משתמשים בארגונים ייעודיים כמו הוועד הישראלי נגד הריסת בתים שפועלים לסכל את ההריסה באמצעים משפטיים ובאמצעות התנגדות פיזית. הם עתרו מספר פעמים לבג"ץ בדרישה שיאסור על הריסת בתי מחבלים. רוב העתירות נדחו.
על פי המכון הישראלי לדמוקרטיה, הריסת בתים נחשבת לאמצעי קיצוני הפוגע פגיעה לא מידתית בקניין הפרטי ומהווה ענישה קולקטיבית. בהתבסס על דו"ח הוועדה של משרד הביטחון בראשות האלוף שני, המכון קרא להימנע מהריסת בתי מחבלים כל עוד לא הוכח ששיקולי התועלת עולים על שיקולי העלות.