צ'ינוק (קבוצה אתנית)
קבוצות בתוך שבט הצ'ינוק

הקבוצות דוברות הצ'ינוק כוללות:
צ'ינוק תחתון (Lower Chinook) - בשפך הנהר קולומביה בוושינגטון של ימינו, חלק מהאומה האינדיאנית של הצ'ינוק הלא מוכרת.
קתלמט (Kathlamet או Cathlamet או Cathlahmah) - בשפך הנהר קולומביה באורגון ובוושינגטון של ימינו, חלק מהאומה האינדיאנית של הצ'ינוק הלא מוכרת.
קלקאמס (Clackamas או Cathlascans, "אלה שלאורך נהר קלקאמס"), אכלסו את עמק וילאמט בגדה המזרחית של הנהר וילאמט עד למפלי וילאמט (אנ'), מעל ומתחת למפלים עצמם בשתי גדות, ולאורך הנהרות קלקאמס (אנ') וסנדי (אנ'). לואיס וקלארק העריכו את אוכלוסייתם ב-1,800 נפשות בשנת 1806. באותה תקופה חי השבט ב-11 כפרים והתקיים מדגים ושורשים. ב-1855 הועברו 88 חברי השבט ששרדו לשבטי הקונפדרציה של קהילת גראנד רונד של אורגון (אנ').
קלאצופ (אנ') (Clatsop) - סביב השפך של הנהר קולומביה ומישורי קלאצופ (אנ') בצפון-מערב אורגון, הצ'יף קובוויי (Coboway) אירח את לואיס וקלארק; ב-1840, מספר האינדיאנים של קלאצופ היה 200, ב-1850 המספר ירד לחצי; היום בעיקר אחד השבטים בקונפדרציה של האומה האינדיאנית של הצ'ינוק; כמה אחרים חלק מקונפדרציית השבטים האינדיאנים של סילץ (אנ'), ושבטי הקונפדרציה של קלאצופ-נהאלם שאורגנו לאחרונה ואינם מוכרים.
קלואוואלה (Clowwewalla), גם "האינדיאנים של המפלים" (Falls Indians, מפלי וילאמט) או "האינדיאנים של מפלי טומווטר" (Tumwater Falls Indians) - שלטו בעמק וילאמט באורגון, אולי תת-קבוצה של הקלקמאס, אולי כללו את הקושוק (Cushook), צ'הקובה (Chahcowa) ונמלקווינר (Nemalquinner) של לואיס וקלארק, שהעריכו שהם מונים 650 ב 1805–6. על בסיס זה העריך מוני (1928) שייתכן שהיו 900 בשנת 1780. הם הצטמצמו מאוד בעקבות המגפה של 1829 וב-1851 היו רק 13 וכנראה נכחדו. אולי חלקם שורדים כקלקמאס כחלק משבטי הקונפדרציה של קהילת גראנד רונד של אורגון (אנ').
ואסקו-וישראם (אנ')
ואסקו (Wasco) - חיו באופן מסורתי על הגדה הדרומית של הנהר קולומביה, אורגון, הם חולקו לשלושה תת-שבטים: "דלס ואסקו" (Dalles Wasco) או "ואסקו פרופר" (Wasco proper), חיו ליד דה דלס (אנ') במחוז ואסקו, "ואסקו של הנהר הוד" חיו לאורך הנהר הוד (אנ') עד לשפך אל הנהר קולומביה. לפעמים מחולקים לשתי קבוצות: "קבוצת הוד ריבר" (Hood River Band) באורגון, ו"קבוצת נהר הסלמון הלבן" (White Salmon River Band) בוושינגטון. בשנת 1822 הוערכה אוכלוסייתם כ-900, משערים שכיום 200 בני שבט מתוך 4,000 חברי שבטי הקונפדרציה של שמורת וורם ספרינגס (אנ') הם בני ואסקו.
וישראם (Wishram) - חיו באופן מסורתי בגדה הצפונית של הנהר קולומביה בוושינגטון, כפר וישראם או Nixlúidix ("מקום מסחר" ) ליד פייב מייל רפידס (Five Mile Rapids), היה מרכז מערכת הסחר האזורית עבור שבטי חוף האוקיינוס השקט, הרמה, האגן הגדול והמישורים. במאה ה-18 מנתה אוכלוסיית הווישראם המשוערת 1,500 נפשות. בשנת 1962 נספרו רק 10 בני וישראם במפקד האוכלוסין בוושינגטון, כיום הם רשומים בעיקר כחלק מאומת יקאמה (אנ').
צ'ילוקיטקוואו (Chilluckittequaw או Chiluktkwa) - חיים בצד הצפוני של הנהר קולומביה במחוזות קליקיטאט (אנ') וסקאמניה (אנ') בוושינגטון, מכ-15 קילומטרים במורד הנהר מדה דלס ועד לסמוך לרכס הקסקייד. בשנת 1806 העריכו לואיס וקלארק את מספרם ב-2,400. לפי מוני חיו שרידים מבני השבט ליד שפך נהר הסלמון הלבן (אנ') עד 1880, אז הם עברו לרכס הקסקייד, שם כמה מהם עדיין התגוררו ב-1895, שנחשבים היום לפעמים כ"קבוצת הנהר סלמון הלבן" של תת-השבט "ואסקו של הנהר הוד" בוושינגטון.
וטלאטה (Watlata) או "אינדיאנים של הקסקייד" - חיו במורד הזרם בנפרד משאר קבוצות הוואסקו וחולקו לשתי קבוצות, אחת בכל צד של נהר קולומביה ובמפלי נהר הקולומביה ונהר וילאמט באורגון; קבוצת אורגון נקראה Gahlawaihih. הווטלאטה, שהניב שדברו הוא הניב השונה ביותר מהוואסקו, אולי היה שבט נפרד אם כי זוהה כוואסקו מאז 1830, ונרשם כ"קבוצת קי-גאל-טוואל-לה של הוואסקו" (Ki-gal-twal-la band of the Wasco) ו"קבוצת דוג ריבר של הוואסקו″ (Dog River band of the Wasco) בשבטי הקונפדרציה של שמורת וורם ספרינגס (אנ').
קילוקלניוק (Kilooklaniuck) – נכחד כשבט.
מולטנומה (אנ') (Multnomah או Cathlascans) - גרים בכ-15 כפרים באי סאובי (אנ') שבהם מתגוררים בסך הכל 2,000 אנשים שבנו והתגוררו בבתי בולי עץ ארז אדום מערבי באורך 27 מטרים על 11 מטרים רוחב. כפרים אחרים היו ממוקמים לאורך ערוץ מולטנומה (אנ') ועמק ואפאטו (Wapato Valley) ליד שפך הנהר וילאמט (מולטנומה) אל הנהר קולומביה ובדרך כלל לאורך הגדה המערבית של הווילאמט, הידועים גם כבני ואפאטו (Wappato / Wapato people) על שם חצצון רחב עלים (אנ') (תפוח אדמה אינדיאני), המכונה גם ואפאטו, צמח שגדל בביצת עשב דמוי תפוח אדמה או בצל שהיה מזון בסיסי חשוב עבור העמים הילידים, כיום חלק מקונפדרציית השבטים האינדיאנים של סילץ (אנ'), מיעוטם רשומים בשבטי הקונפדרציה של קהילת גראנד רונד של אורגון (אנ').
סקילוט (Skilloot) חיו משני צדי הנהר קולומביה, בין הנהר אשוגל (אנ') (משפת צ'ינוק, "מים שוצפים") לבין הנהר קאוליץ (אנ'); קלארק הזכיר כפר אחד של 25 בתים, עשויים מלוחות עץ עם גגות קש. בסך הכל העריכה המשלחת את אוכלוסיית הסקילוט בשנת 1806 בכ-2,500. אומדן האוכלוסייה של 1850 קבע את גדול השבט על כ-200 חברים ששרדו. הסקילוט כבר לא קיימים כקבוצה עצמאית.
והקיאקום (Wahkiakum, או Wackiakum, או Wac-ki-cum או Wahkiaku, "עץ גבוה" בהתייחס לבתי הלוחות, מקור אחר מפרש "אזור במורד הנהר") חיו בשני כפרים לאורך הנהר אלוצ'ומן (אנ') בגדה הצפונית של הנהר קולומביה בוושינגטון, מול הקתלמט באורגון; נחשבת לפעמים לקבוצת כפר קתלמט בהנהגתו של הצ'יף והקיאקום, חלק מקונפדרציית השבטים האינדיאנים של סילץ (אנ'), ושל האומה האינדיאנית של הצ'ינוק הלא מוכרת.
וילאפה צ'ינוק (Willapa Chinook) - לאורך הגדה הצפונית של הנהר קולומביה בדרום-מערב וושינגטון מסביב למפרץ וילאפה (אנ') הדרומי, מכף דיסאפוינטמנט (אנ') ועד מפרץ גרייס הארבור (אנ'), חלקם שייכים כיום לשבט מפרץ שואלווטר (אנ') ולאומה האינדיאנית של הצ'ינוק הלא מוכרת.
במאה ה-21, חלק גדול מבני הצ'ינוק חיים באזורים המקיפים את העיירות ביי סנטר, צ'ינוק (אנ') ואילוואקו (אנ') בדרום-מערב וושינגטון, ובאסטוריה (אנ') באורגון.