stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולווטין דרים
קריירת היאבקות מקצועית > WWE > Tough Enough‏ (2015)

קלארק נבחר להיות מתחרה בעונה השישית של התחרות Tough Enough של ה-WWE, שעלתה לאוויר ביוני 2015. אף על פי שנחשב לאחד המתחרים שיזכו בתחרות, קלארק הודח בפרק החמישי, מה שהציב אותו במקום התשיעי הכולל בתחרות.
אליפויות והישגים

הישגים בארגון ההיאבקות Maryland Championship Wrestling - MCW
אליפות הזוגות של MCW (פעם אחת)  - עם ליאו ראש
הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated - PWI
PWI דירג אותו במקום ה-26 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2019
המתאבק המשתפר של השנה (2018)
הישגים בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment - WWE
אליפות צפון אמריקה של NXT (פעם אחת)
Worlds Collide‏ (2019)
פרסי סוף השנה של NXT (פעם אחת)
יריבות השנה (2017)  - נגד אליסטר בלאק
הישגים במגזין ההיאבקות Wrestling Observer Newsletter - WON
הגימיק הטוב ביותר (2018)
הערות שוליים

↑  ולווטין דרים שוחרר מחוזהו ב-WWE
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019055143  VIAF: 976155708732322580001   WorldCat (עם VIAF): 976155708732322580001 
דרים, יוני 2018
דרים החזיק פעם אחת באליפות צפון אמריקה של NXT
חגי ליניק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1959 (בן 65 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס ספיר (2011) 
 
חגי ליניק (נולד ב-1959) הוא סופר ישראלי, חתן פרס ספיר לשנת 2011.
ביוגרפיה

חגי ליניק נולד בשנת 1959 ביהוד, בן למאיה ומרדכי ליניק. אביו היה קבלן בניין, ולימים ראש המועצה המקומית יהוד. חגי הוא הצעיר משישה אחים. אחיו הבכור, זוהר, נהרג ב-25 במרץ 1968 בתאונת אימונים, בעת שירותו בסיירת מטכ"ל.
חגי ליניק שירת בצה"ל בשייטת 13. שיחק כחלוץ בקבוצת הכדורגל הפועל יהוד. בשנים 1985-1982 למד במדרשה למוזיקה בתל אביב ובשנים 1988-1986 למד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
ב-2010 יצר עם איה סומך את הסרט התיעודי, "מתחת לשטיח", שזכה בפרס הצילום המצטיין בפסטיבל "דוקאביב".
מאז 2014 ליניק עורך את סדרת מופעי "אנטישפע".
באוגוסט 2012 עלה מחזהו "דוהרים" בתיאטרון תמונע, בכיכובו של שמואל וולף, אותו ביים ביחד עם אילן תורן.
מלמד בבית הספר לאמנויות המילה בירושלים.
ספריו

מישהו נפל (1996)
מספר מוות (2000)
דרוש לחשן (2011). ספר זה זיכה את ליניק בפרס ספיר לשנת 2011.
המחסל (2015).
מפליגים (2023).
כל ספריו יצאו לאור במסגרת "הספריה החדשה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה. בכל ספריו, ובפרט ב"דרוש לחשן", נכללים רכיבים בעלי אופי אוטוביוגרפי.
הערות שוליים

↑  מיה סלע, הזוכה בפרס ספיר: "דרוש לחשן" של חגי ליניק, באתר הארץ, 16 בינואר 2012
↑  ליניק: "הגעתי כאנדרדוג", באתר גלי צה"ל, 17 בינואר 2012
↑  מחזה חדש של חגי ליניק בתמונע, באתר הבמה, 7 באוגוסט 2012
↑  שרי שביט, בפרס ספיר 2011 זכה הסופר חגי ליניק, באתר ynet, 16 בינואר 2012
↑  הגר ינאי, לכתוב ולהוציא לאור - מדריך עכשווי לכתיבת פרוזה ולפרסום ספרים, עם עובד, 2022, עמ' 215
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291498705171  LCCN: nr97002861  VIAF: 2371621   WorldCat (עם VIAF): 2371621 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ח'ירבת אבו פלאח

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  רמאללה ואל-בירה
 שטח:  17,606 דונם קמ"ר
 גובה:  760 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  5,252 (2007)
 קואורדינטות:  32°00′56″N 35°18′05″E﻿ / ﻿32.015677777778°N 35.301316666667°E﻿ / 32.015677777778; 35.301316666667 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דרום השומרון מוגדלת) ח'ירבת אבו פלאח(למפת דרום השומרון רגילה) ח'ירבת אבו פלאח(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'ירבת אבו פלאח(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'ירבת אבו פלאח  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ח'ירבת אבו פלאח (בערבית: خربة ابو فلاح) הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה, הנמצא 26 ק"מ מצפון לרמאללה שבמרכז השומרון. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 4,237 תושבים במפקד 2007.
ח'רבת אבו פלאח מנתה במפקד 1997, 2,900 תושבים. פליטים פלסטינים וצאצאיהם היוו 1.4% מהתושבים. במפקד 2007 של הלמ"ס גדלה אוכלוסיית ח'רבת אבו פלאח ל-3,966. מספר משקי הבית היה 620, כאשר בכל משק בית היו בממוצע בין שש לשבע נפשות. נשים היוו 49% מהאוכלוסייה וגברים 51%.
האוכלוסייה בכפר מוסלמית, ויש בו שלושה מסגדים: המסגד הישן, המסגד המזרחי ומסגד אבו עוביידה. יש בח'רבת אבו פלאח שתי חמולות: חמולת חַמַ֫איֶל, שכוללת את משפחות אבו מ֫וּרַּה, אל-פ֫וּקַהַא ואבו חַ֫יַּה; וחמולת שומַ֫אן, שכוללת את משפחות א-סַּרַאסִ֫יר, נַזַּ֫אל ואבו פלאח. מאז שנת 2000 היגרו מהכפר חמש משפחות.
גאוגרפיה

חי'רבת אבו פלאח ממוקם באזור הררי, במישורים המרכזיים של הגדה המערבית, וגובהו הממוצע הוא 743 מטר מעל פני הים. הוא ממוקם 15.7 ק"מ צפונית מזרחית לרמאללה. היישובים הקרובים ביותר הם מזרעה א-שרקיה מדרום-מערב, תורמוס עיא מצפון, אל-מוע'ייר ממזרח, וכפר מאליכ מדרום.
היסטוריה

ארכאולוגים מעריכים כי הכפר היה מיושב בתקופת הברונזה המוקדמת ובמרבית תקופת הברונזה התיכונה (בערך 3000 עד 1550 לפנה"ס). משלהי תקופת הברונזה המאוחרת (1550 עד 1200 לפנה"ס).
היסטוריה > התקופה העותמאנית

הכפר מוזכר בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1883.
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית ח'ירבת אבו פלאח מנתה 519 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל אוכלוסיית ח'ירבת אבו פלאח מנתה 588 תושבים, ב-125 בתים.
בשנת 1945 אוכלוסיית ח'ירבת אבו פלאח מנתה 710 תושבים, אשר בבעלותם 8,186 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
היסטוריה > לאחר 1967

מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, ח'ירבת אבו פלאח נמצאת תחת שלטון ישראלי.
בנובמבר 2014 טענו פלסטינים כי בוצעה פעולת תג מחיר בכפר, מתנחלים הציתו בית ונמצאו כתובות נאצה בעברית.
כלכלה

מקור התעסוקה הגדול ביותר בח'ירבת אבו פלאח הוא מגזר השירותים, המהווה כ-50% מכוח העבודה של הכפר. מגזרי תעסוקה מרכזיים אחרים, הם תעסוקה ממשלתית או מקצועית (20%), חקלאות (17%) וסחר (10%). התעשייה, המהווה כ-3% מכוח העבודה בח'ירבת אבו פלאח, מתעסקת ברובה סביב תעשיית האבן המקומית. יש שלוש מחצבות, 30 חנויות מכולת, וחנויות נוספות. בשנת 2011 שיעור האבטלה בחי'רבת אבו פלאח היה 20%.
לכפר שטח כולל של 8,245 דונם. שטחים בנויים מהווים 8.4% מאדמות הכפר, בעוד שטחים חקלאיים ושטחים פתוחים מהווים 56.4% ו-35.1%, בהתאמה. מתוך השטחים החקלאיים, 3,981 דונם נטועים בגידולים קבועים, בעיקר עצי זית ודגנים. כ-5% מתושבי חי'רבת אבו פלאח מגדלים בעלי-חיים, ובבעלותם כ-840 כבשים וכ-550 עיזים.
הערות שוליים

↑  Finkelstein, Israel; Lederman, Zvi, eds. (1997). Highlands of many cultures. Tel Aviv: Institute of Archaeology of Tel Aviv University Publications Section. ISBN 965-440-007-3.
↑  Conder and Kitchener, 1882, SWP II, p.   292
↑  Barron, 1923, Table VII, Sub-district of Ramallah, p. 16
↑  Mills, Census of Palestine, 1931, page 47
↑  Department of Statistics, 1945, p. 25
↑  ב ניסני, פלסטינים טוענים: מתנחלים הציתו ל.., באתר כיכר השבת, ‏2014-11-23
| דגל פלסטיןיישובי נפת רמאללה ואל-בירה |
| --- | --- | --- |
| ערים | אל-בירה • ביתוניא • רוואבי • רמאללה |   |
| מועצות מקומיות | אל-איתיחאד (ביתילו, דיר עמאר, ג'מאלא) • א-זיתונה (מזרעה אל-קיבליה, אבו שוחידם) • ביר זית • בית ליקיא • בני זייד (דיר ע'סאנה, בית רימא) • בני זייד א-שרקייה (עארורה, מזארע א-נובאני) • דיר ג'ריר • דיר דיבוואן • חרבתא אל-מצבאח • מזרעה א-שרקיה • נעלין • סילוואד • סינג'יל • תורמוס עיא |   |
| כפרים | אבו קש • אום צפא • א-לובן אל-ע'רבי • אל-ג'אנייה • אל-מוע'ייר • אל-מידיה • בודרוס • בורקה • בית סירא • ביתין • בית עור אל-פוקא • בית עור א-תחתא • בלעין • ג'יפנה •דורא אל-קרע • דיר אבו משעל • דיר איבזיע • דיר א-סודאן • דיר ניזאם • דיר קדיס • ח'ירבת אבו פלאח • ח'רבת'א בני חרית • טייבה • טירה • יברוד • כובאר • כפר מאליכ • כפר ניעמה • כפר עין • נבי סאלח • סאפא • סורדא • עאבוד • עבוין • עג'ול • עטארה • עין יברוד • עין עריכ • עין סיניא • עין קיניא • קיביה • קראוות בני זייד •  ראס כרכר • רמון • רנתיס • שוקבא • שיבתין |   |
| מחנות פליטים | אל-אמערי • ג'לזון • קדורה • קלנדיה |   |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007584321905171  VIAF: 426146461457927730517   WorldCat (עם VIAF): 426146461457927730517
ולוול זבארז'ר

| --- | --- |

 לידה:  1826 זברז', האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  2 ביוני 1883 (בגיל 57 בערך) קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  מולדביה, ממלכת רומניה 
 
וֶלוֶול זבַּארזֶ'ר (שמו האמיתי: בנימין וולף אֶרֶנקרָנץ, ביידיש: בנימין וואלף עהרענקראנץ; 1826, זברז', גליציה – 2 ביוני 1883, קונסטנטינופול) היה משורר עברית ויידיש. היה חבר בזמרי ברודי.
ביוגרפיה

ולוול זבארז'ר למד בילדותו בחדר. בהשפעת תנועת ההשכלה שהחלה להיות נפוצה אז בערים הסמוכות ברודי וטרנופול התחיל לעסוק בספרים עבריים ובלימודים חיצוניים. בגיל 18 או 19 התחתן והתפרנס כמלמד. הוא המשיך לעסוק בהשכלה ואף לימד את הילדים תנ"ך עם הביאור של מנדלסון. ב-1845 אחרי חתונתו כתב לאשתו, כדי לשמחה, שיר סאטירי בשם דער חסיד און זיין ווייב (החסיד ואשתו) לו חיבר מנגינה ושר אותו לה. דבר זה קומם עליו את הקנאים שבמקום והם רדפו אותו. בשל רדיפות אלה הוא עבר לרומניה, בתחילה לצ'רנוביץ וזמן קצר לאחר מכן לעיירה ליד בוטושאן. הוא קיווה להביא את אשתו לשם לאחר שיתבסס כלכלית. הוא ניסה להתפרנס ממסחר אבל הפסיד את כל הנדוניה שלו. לאחר מכן עבד גם שם כמלמד אצל חוכר אדמות. הוא ניתק את קשר המכתבים עם אשתו, והתחיל לשתות. זמן קצר לאחר מכן נפטרה אשתו.
כבר בשנות ה-40 של המאה ה-19 הופיע בפני קהל אבל בספרו מקל נועם הוא כותב שהתחיל להתפרנס משירה בשנות ה-50. שמואל ניגר מבהיר שקרוב לוודאי שהוא התחיל להופיע בשנות ה-40 אבל הפך את השירה למקצוע עיקרי רק בשנות ה-50.
בהתחלה הוא לא לקח כסף עבור ההופעות שלו. אלא רק אוכל וכוס יין. כששמו התפרסם יותר הוא היה מוזמן להופיע בפני משכילים עשירים, לכנסים, לשמחות משפחתיות וכדומה ואצלם התחיל לקבל תמורה כספית עבור ההופעות. עם הזמן הפסיק להופיע בפני עשירים מקומיים והיה מופיע במרתפי יין ובתי קפה.
בשנות ה-60 התגורר ביאשי שהיוותה מרכז ממנו יצא למסעות הופעות ברומניה, דרום רוסיה, גליציה ואפילו בוורשה. הוא נהג להופיע בשירים ביידיש ובעברית אותם היה מאלתר. בכך הוא התבדל מהבדחנים הרגילים. ב-1868 הוא נדד על פני ברודי, למברג, דרוהוביץ', טרנופול וערים אחרות בגליציה. במסעות הופעות אלה הרוויח יפה אבל בזבז את הכסף בשתייה עם חברים.
ב-1871 הוא הופיע בווינה בהצלחה מרובה בשני סיבובי הופעות.
בווינה הוא נפגש עם עורך עיתון השחר פרץ סמולנסקין שהתפעל משיריו העבריים של זבארז'ר ושהוא שכנע את העשירים הוינאים לשלם לו הכנסה חודשית כדי שלא יצטרך להופיע בבתי המרזח ובמסעדות. בשלב מסוים המשטרה גילתה שהוא חסר-בית ומסתובב שיכור והוא גורש מווינה.
אחרי וינה הופיע בקונסטנטינופול (1872 וב-1873 שוב בלמברג וברומניה. אחרי שיר מחאה על רדיפות היהודים ברומניה שבו ביקר קשות את הפטריוטים היהודים שפורסם בהשחר ב-1874 הוא פחד שילשינו עליו ולכן נמלט לטורקיה. אחרי שהתברר לו שלא הלשינו הוא חזר לרומניה. ב-1878 הוא חזר לקונסטנטינופול ושם התחתן עם אשתו השנייה מלכה, אותה הכיר עוד מרומניה. בשנים 1878–1880 הוא התגורר בווינה. על פי השמועה, בעלי בתי הקפה שם רבו ביניהם על הזכות שיופיע אצלם. הוא נפטר בקונסטנטינופול ב-2 ביוני 1883 מדלקת ריאות.
יצירתו

ולוול זבארז'ר פרסם שירה בעברית וביידיש. יצירתו הראשונה בעברית פורסמה בכתב העת כוכבי יצחק בווינה, 1848. ספרו הראשון בעברית הוא חזון למועד. יאסי, 1855. שאיפתו הייתה, כך כותב שמואל ניגר להיות משורר עברי. אף על פי שאהב יידיש ראה בה שפה המונית ויומיומית. רק אחרי 10 שנים יצא ספרו הראשון ביידיש: מקל נועם, וינה 1865. ספרו זה ביידיש יצא כשהטקסט מודפס במקביל ביידיש ובתרגום לעברית. לכל ספריו, גם אלה שיצאו ביידיש יש שמות עבריים.
הוא היה משורר עממי שניסה להחדיר את רעיונות ההשכלה דרך השירים. הוא נלחם בבורות ובאמונות טפלות. הוא תוקף את החסידים ואת הצדיקים וכן את הדתיות המזויפת. אבל התקפותיו הן ללא מרירות אלא מתוך אהבה לעם.
הסאטירות שלו משיחס צייטן (ימות המשיח) ודער חסיד איבער טעאטער (החסיד על תיאטרון) תורגמו לאוקראינית.
למרות שהוא שר או דקלם, בדרך כלל את שיריו בעצמו, הרי שזמרי ברודי הופיעו יחד איתו מספר פעמים. השירים שלו היו הרפרטואר הראשון של ברל ברודר. הוא לא היה שחקן ואת שיריו דקלם או שר בלי מחוות תיאטרליות כלשהן. הוא נהג לאלתר גם את המילים וגם את המנגינות תוך כדי ההופעה.
השפעתו

למרות שלא היה שחקן ולא כתב לתיאטרון הרי יצירתו הייתה הבסיס לרפרטואר של זמרי ברודי שמהם יצאו שחקני תיאטרון יידיש הראשונים ישראל גרודנר ומשה פינקל. הוא השפיע גם על אברהם גולדפדן שמאוד העריך את זבארז'ר.
איציק מאנגר כתב עליו סדרת שירים בשם וועלוול זבארזשער שרייבט בריוו צו מלכהלע דער שיינער. (ולוול זבארז'ר כותב מכתבים למלכה היפה. מלכה הייתה אשתו השנייה). השירים התפרסמו ב- 1937.
כתביו

ספר חזון למועד. יאס, תרי"ח 1858.
מקל נועם: פאלקס לידער> בלשון המדוברת בין היהודים בארצות פולין ומאלדויא עם העתקת לשון עברית. וינה, תרכ"ה.
מקל חובלים: כולל שירי-עם <פאלקס ליעדער> בלשון המדוברת בין היהודים בארצות פולין ומאלדויא עם העתקת לשון עבר מאת בנימין וואלף עהרענקראנץ. Przemyś, 1869.
רמניא: זה ספר תולדות רומאניע לחרפת עולם ולדראון נצח ... גוי אין יראת אלהים בלבו ואין אהבת אדם בו. וויען, תרל"ד.
שפתי ישנה: כולל שירים שונים בשפתנו. פרזעמישל, 1874.
וועלוועלע זבארעזשערס בריוו: צו זיין ברודער מאיר: לויט די אריגיניאלן פון דער ביבליאטעק פון דער יידישער קהילה אין ווין (מכתבי ולוולה זבארז'ר לאחיו מאיר). ווילנע: ב. קלצקין, תרפ"ח.
שפתי ישנה: כולל שירים שונים בשפתנו. פרזעמישל: א’ זאפניק עט קאמפ, 1874.
לקריאה נוספת

לעקסיקאן פון יידישן טעאטער, באנד 1. ניו יארק, 1931.
לעקסיקאָן פֿון דער נײַער ײִדישער ליטעראַטור, באנד ג.
ב. גארין, די געשיכטע פון אידישען טהעאטער: צוויי טויזענט יאהר טהעאטער ביי אידען, באנד 1. ניו יארק, 1923.
דוד ישעיהו זילברבוש, וועלוויל זבאראשער אדער וואלף עהרענקראנץ. בתוך: סקיצען. וויען: ליטעראטור-פריינד, 1920.
הערות שוליים

↑  יש מחלוקת לגבי שנת לידתו. על פי הכיתוב שעל גבי מצבתו, נולד ב-1826; על פי פרופ' ווייסברג,[דרושה הבהרה] ב-1819; ועל פי רשם תעודות הלידה מזבאראז', ב-1823 (לעקסיקאן, עמ' 758).
↑  לעקסיקאן, עמ' 758.
↑  דוד ישעיהו זילברבוש, עמ' 50
↑  זילברבוש, עמ' 58
↑  לעקסיקאן, עמ' 759.
↑  ברקוביץ', עמ' 30.
1 2  לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, באנד 3, עמ' 581.
1 2  לעקסיקאן, עמ' 760.
↑  זילברבוש, עמ' 91
↑  לעקסיקאן, עמ' 761.
↑  לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, באנד 3, עמ' 583.
↑  לעקסיקאן, עמ' 762.
↑  לעקסיקאן, עמ' 763.
↑  א. ליטווין. בתוך לעקסיקאן, עמ' 764.
↑  ב. גארין, באנד א, עמ' 147.
↑  דוד ישעיהו זילברבוש. בתוך: מפנקס זכרונותי אברהם גולדפדן וזאב אהרנקרנץ.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260616605171  GND: 141728299  ISNI: 0000 0000 8284 7061  LCCN: no2001012872  MusicBrainz: c986ef94-51c6-4746-ada6-d131a4d88f7e  NKC: zmp20191056403  SELIBR: 249206  SUDOC: 256934088  VIAF: 97281763   WorldCat (עם VIAF): 97281763 
שער הספר "מקל נועם" בהוצאת ולוול זבארז'ר
ולוול זבארז'ר (וועלוועל זבארזשער) בספר השירים היידי אמנטאלאגיע פינף הונדערט יאהר אידישע פאעזיע, 1917 ניו יורק. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 150
חוסה איראראגורי

חוסה איראראגורי אלו (בספרדית: Jose Iraragorri; ‏16 באפריל 1912 – 27 באפריל 1983) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת הקיצוני שמאלי.
ביוגרפיה

איראראגורי נולד בבסאורי שבספרד בשנת 1912. קבוצתו הראשונה הייתה אתלטיק בילבאו, שם היה חלק מההתקפה עם גיירמו גורוסטיסה, באטה, צ'יררי השני ולפואנטה. במהלך תקופתו באתלטיק זכה עימה ב-4 תוארי אליפות, ארבע פעמים ברצף בגביע הספרדי וב-5 אליפויות אזוריות (חבל הבסקים). הקריירה שלו נעצרה עקב מלחמת אזרחים שהייתה בספרד באותו זמן, והוא וקבוצתו קיימו משחקי ידידות ברחבי אירופה בתור הקבוצה מחבל הבסקים. הם גם שיחקו במקסיקו בקבוצה שנקראה בשם דפורטיבו אוזאקי.
לאחר מכן עבר איראראגורי לשחק בארגנטינה במועדון סן לורנסו שמבואנוס איירס, שם שיחק יחד עם השחקנים הבסקים איסידרו לאנגרה ואנחל זובייטה. אחרי ששיחק במשך שנתיים בקבוצה חזר לשחק במקסיקו בקבוצה אספניה, ואחר כך חזר לספרד לקבוצה בה התחיל את הקריירה, אתלטיק בילבאו.
בנבחרת ספרד ערך 7 הופעות בהן כבש 2 שערים, כששניהם נכבשו נגד ברזיל במונדיאל 1934. שערו הראשון בעצם היה גם לשער הראשון בהיסטוריה של הנבחרת בטורניר המונדיאל.
לאחר פרישה ממשחק היה איראראגורי למאמן קבוצת אתלטיק, וזכה עימה בגביע הספרדי בשנת 1950. הוא גם אימן עוד כמה קבוצות ספרדיות, אך לא נשאר בהן לאורך זמן רב.
תארים > כשחקן

אליפות ספרד (4): 1929/30, 1930/31, 1933/34, 1935/36
תארים > כמאמן

הגביע הספרדי: 1950
ח'רבת אל-מוטלה (ג'נין)

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  ג'נין
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  490 (2022)
 קואורדינטות:  32°25′13″N 35°24′26″E﻿ / ﻿32.420266291°N 35.407176288685°E﻿ / 32.420266291; 35.407176288685 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עמק בית שאן מוגדלת) ח'רבת אל-מוטלה(למפת עמק בית שאן רגילה) ח'רבת אל-מוטלה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'רבת אל-מוטלה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'רבת אל-מוטלה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ח'רבת אל-מוּטִלֶה (בערבית: خربة المطلة) או בשפת התושבים: מוּטִלֶה, הוא כפר פלסטיני בנפת ג'נין, הכפר נמצא כ-24 ק"מ דרומית מזרחית מהעיר ג'נין והוא בגובה של כ-500 מטר מעל פני הים.
מקור השם

משמעות המלה מוטלה (المطلة) היא: "המשקיפה" והשם ניתן לה על שום היותה במקום גבוה, ממנו ניתן להשקיף על עמק יזרעאל ועמק בית שאן, ובימים יפים ניתן אף לראות את עבר הירדן.
היסטוריה

אחת מהמשפחות המייסדות של הכפר היא משפחת אלבְּזוּר (البزور). כאשר גרעין הכפר הוקם, הוא נקרא: ח'רבת אלבּזור (خربة البزور). המשמעות המילולית של השם: הגרעינים.
יסודות בתים רבים בכפר וכן הקומה הראשונה במסגד בכפר נבנו בימי האימפריה העות'מאנית.
חלק מתושבי הכפר השתתפו במרד הערבי הגדול ושניים מהם נהרגו על ידי הצבא הבריטי.
בשנת 1997 מנה הכפר 196 תושבים בשנת 2022 היו בכפר 490 תושבים.
המאה ה-21 > חינוך

בכפר פועל בית ספר יסודי משותף לבנים ובנות, תלמידי התיכון לומדים ביישובים סמוכים וכ-30 מצעירי הכפר הם סטודנטים, רובם באוניברסיטה הערבית-אמריקאית ג'נין.
המאה ה-21 > תשתיות

לרשות התושבים עומד מגדל מים לשתייה, אולם הם תלויים במי גשמים לחקלאות וגידול בעלי חיים.
הכפר מחובר לכפר הסמוך אל מוע'יר וכן ישנם גנרטורים פרטיים.
הערות שוליים

1 2  palestineremembered.com, ח'רבת אלמוטילה, Palestine Remembered
1 2 3 4 5 6  כתב התנועה, قرية المطلة - הכפר אלמוטילה, פת"ח, 2015
1 2 3   סרטון אודות הכפר, משנת 2022 ובו ראיון עם ראש המועצה נאצר בְּזוּר, סרטון בערוץ "PalestineTV  تلفزيون فلسطين", באתר יוטיוב (אורך: 07:53)
חוק למניעת אכזריות כלפי בהמות 1822

חוק למניעת אכזריות כלפי בהמות 1822 (באנגלית: Cruel Treatment of Cattle Act 1822) או בשמו המלא 'החוק למניעת אכזריות ויחס בלתי הולם לבהמות' (באנגלית: An Act to prevent the cruel and improper Treatment of Cattle) הוא חוק שהתקבל בפרלמנט הבריטי ב-22 ביולי 1822 ומטרתו למנוע אכזריות כלפי סוגים שונים של בהמות. חוק זה נודע בשם 'חוק מרטין' (באנגלית: Martin's Act) על שם ריצ'רד מרטין, פוליטיקאי אירי ופעיל להגנת בעלי חיים, שהציע אותו והוביל לחקיקתו. חוק זה הוא החוק הלאומי הראשון בעולם המודרני להגנת בעלי חיים.
היסטוריה

ההצעה הראשונה בפרלמנט הבריטי בדבר הגנה על בעלי חיים הועלתה בשנת 1800, לפיה יש לאסור את ספורט הדמים (אנ') הכרוך בהתגרות בשוורים. שר החוץ דאז, ג'ורג' קנינג, תיאר הצעה זו כאבסורדית, תהה איזה עיסוק יכול להיות יותר תמים מהתגרות בשוורים והשווה ספורט דמים זה לתחרויות אגרוף ולריקודים. קנינג הניח שההצעה מבקשת להוציא את ספורט הדמים הזה מחוץ לחוק משום שמסוכנותו נעוצה בהתקבצות ההמון שעלולה להוביל להתנהגות לא מוסרית של בני האדם אחד כלפי השני. הנחה זו נשענה על התפיסה דאז לפיה התנהגות שמזיקה לבעלי חיים אינה מצדיקה חקיקה. עיתון הטיימס החזיק גם הוא בתפיסה זו ופרסם מאמר לפיו "כל מה שיש בו התערבות בשימוש הפרטי האישי בזמנו או ברכושו של האדם הוא עריצות. כל עוד אדם אחר אינו נפגע, אין מקום לסמכות של התערבות" והצעת חוק זו נדחתה. בשנת 1809, לורד תומאס ארסקין (אנ') הציע חוק למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים שנקרא "החוק למניעת יחס רשלני והתאכזרות כלפי בעלי חיים", אולם גם הצעת חוק זו נדחתה.
חקיקת חוק מרטין

במאי 1821, ריצ'רד מרטין הציג לפרלמנט עצומה נגד אכזריות כלפי סוסים והתלונן על היחס שהסוסים מקבלים בשירות הדואר המלכותי הבריטי. ב-18 במאי 1821, הוא ניסח הצעת חוק לפיה יחס אכזרי לבעלי חיים מסוימים כגון פרות, חמורים, כבשים, עגלים וסוגים נוספים של בהמות וחיות עבודה ייחשב לעבירה. תחילה, הצעת חוק זו עוררה לעג בקרב חברי הפרלמנט אך ב-1 ביוני 1821 עברה את אישור בית הנבחרים ברוב קולות של 40 תומכים ו-16 מתנגדים. לאחר מכן, ההצעה עלתה לאישור סופי של בית הלורדים, אולם עוררה לעג רב: כשעלתה ההצעה להגן על חמורים, נשמעו בבית הפרלמנט הבריטי קולות צחוק רמים כל כך עד שכתב הטיימס, שסיקר את הדיון, התקשה מאוד לשמוע את חילופי הדברים. כשיושב ראש הדיון חזר על ההצעה - הצחוק באולם התגבר. אחד מחברי הפרלמנט אמר כי מרטין יחוקק חוק להגנת הכלבים, והתפרצות צחוק מחודשת נשמעה באולם, וכשאחד מחברי הפרלמנט הוסיף בצעקה 'וחתולים!' - נתקפו חברי הפרלמנט בעוויתות צחוק, והחוק נפסל. מרטין המשיך במאמציו להעביר את הצעת החוק, והציג לבית הלורדים עצומות נגד אכזריות לבעלי חיים שאסף במנצ'סטר, בליברפול וברותרהם (אנ') כדי להראות להם שהצעת החוק שלו זוכה לתמיכה ציבורית. הוא ניסה לאסור אכזריות כלפי בעלי חיים תחת החוק לסיוע לעניים (אנ'), אולם ניסיונו לא צלח. בעזרתו של לורד תומאס ארסקין, מרטין ניסח מחדש את החוק כך שיתקבל הרושם שהחוק נועד להגן על רכושם הפרטי של הבעלים ולטובתם של הבעלים, ולא למען בעלי החיים עצמם. ב-22 ביולי 1822, הצעת החוק קיבלה אישור מלכותי כשהמלך ג'ורג' הרביעי חתם עליה והכניס אותה לספר החוקים של בריטניה (3 Geo. IV c. 71). חוק זה נודע כ'חוק מרטין' והיה לחקיקה הלאומית הראשונה בעולם להגנת בעלי חיים, שהכירה באכזריות כלפי בעלי חיים כפעולה בת ענישה.
אכיפה וניסיונות לתיקון החוק

כדי לעלות את מודעות הציבור לעובדה שיחס אכזרי כלפי חיות מסוימת אינו חוקי, מרטין רדף אישית את פורעי החוק: הוא סייר ברחובותיה של לונדון, הביא את העבריינים לדין, יזם הליכים פליליים חסרי תקדים ולעיתים אף ניהל אותם. ב-9 באוגוסט 1822, הוא הביא אל בית המשפט שני סוחרים משוק סמית'פילד (אנ') שעברו על החוק. הם הורשעו ונקנסו בעשרים שילינג. מרטין נהג לגלות רגישות כלפי המואשמים שהורשעו בבית המשפט, לא ערער על עונשים מקלים ולעיתים אף שילם את הקנס של מורשעים עניים. במסגרת ניסיונותיו להביא את פורעי החוק לדין, הוא הסתבך לעיתים בתקריות אלימות, וכן התעמת עם השופטים. באחד המקרים, מרטין הפיל ארצה ילד שסירב להפסיק להכות את החמור שלו עם מקל. הדבר עורר בתקשורת קמפיין נגד מרטין. מחשש להסתה לרצח, מרטין נאלץ לנקוט צעדים נגד העיתון The Morning Chronicle (אנ') בו נכתב: "החמור האירי הזה מרטין, עם האידיוטיות הבלתי נסבלת שלו, הופך את כל העניין הזה למגוחך. אני מקווה יום אחד לראות את הגולגולת שלו - עבה ככל שתהיה - מרוסקת". מאבקו של מרטין הפך אותו לדמות נלעגת בעיני הציבור והתקשורת. הוא כונה בכינויים מלגלגים בכלי התקשורת (למשל דון קישוט) ולדמותו בקריקטורות בעיתונות, נוספו לעיתים אוזני חמור במטרה לזלזל בו. בשנת 1823, כשדווח כי מרטין אבד בים, אמר עליו הדוכס מבטפורד (אנ'): "אני שמח שדיק מרטין הזקן מגולוויי מת. כבר הרבה זמן שהוא אינו אלא מטרד אישי וציבורי". חוק מרטין הגן על בעלי חיים מסוימים (בעיקר בעלי חיים ששימשו את האדם לצורכי עבודה) ומרטין ניסה לחוקק חוקים נוספים להגנת כלבים וחתולים, לכונן רגולציה על בית המטבחיים, ולבטל קרבות כלבים, קרבות דובים ושיסוי שוורים, אולם עמיתיו בבית הנבחרים נהגו לצחוק עליו וללעוג לו כשקם להציג את הצעות החוק שלו, והצעות חוק נוספות שלו בתחום זה - לא עברו. אף על פי שמאמציו לתקן את החוק לא הועילו, עצם יישום החוק החדשני היה בבחינת רפורמה גדולה. בשנת 1835, שנה לאחר מותו, החוק שלו תוקן.
אכיפה וניסיונות לתיקון החוק > משפטו של ביל ברנס

המקרה המפורסם ביותר של אישום בגין הפרת חוק מרטין היה המשפט הראשון שנערך לאחר חקיקת החוק נגד הירקן תומאס וורסטר (Thomas Worster) ומוכר בשם 'משפטו של ביל ברנס'. מרטין הביא את הירקן בפני שופט לאחר שזה הכה את חמורו עם אבזם ברזל המחובר לרצועה. חמורו של וורסטר נכח במהלך המשפט, ומרטין ביצע בו בדיקה לעיני השופט כדי להציג את הפצעים שלו מהמכות שקיבל. וורסטר נקנס בטוקן (אנ') אחד. איור משנת 1838, שנקרא 'משפטו של ביל ברנס', תיאר את מה שהתרחש בבית המשפט: הירקן תומאס וורסטר מכונה באיור 'Bill Burns' כמשחק מילים המבקש לרמוז כי היה ראוי לשרוף (Burn) את הצעת החוק (Bill) ולא לאשר אותה. החמור מופיע בבית המשפט כעד נגד בעליו שמואשם באכזריות כלפיו. הסלים הכבדים שנשא על גבו - מוטלים על הארץ מימינו. הבעלים של החמור נוגע עם אגודלו באפו כמחוות זלזול. העתק של חוק מרטין זרוק ברצפה למרגלות אחוריו של החמור כרמיזה למקום אליו שייך החוק.