stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מירקה גינובה
ביוגרפיה > מותה

ב-6 ביולי 1946, במקום דולגה ליבאדה בהר פוס, ליד וודן, הקימה מירקה גינובה פלוגה פרטיזנית קטנה. עד מהרה, במבצע של 400 ז'נדרמים יוונים וחיילים, הותקפה הפלוגה ופרצה קטטה בה מירקה ג'ינובה (שהייתה היחידה חמושה) הרגה שני ז'נדרמים. כשנגמרו לה התחמושת, היא נלכדה, יחד עם שישה מחבריה. הז'נדרמים תקפו אותה באכזריות ובבגדים קרועים וכולם מכוסים בדם נשאו אותה ברחובות אדסה, אך היא הלכה עם ראשה ישר ותמיד חייכה אל האנשים שהתאספו לראות אותה. ואז, התחילו עינויים נוראיים שבהם הוכתה מירקה גינובה בעץ, בדלי עשוי תיל ומתכת, דפקו מסמרים מתחת לציפורניה והכו בה בחשמל. לאחר מכן, היא נקברה בחיים עד צווארה, בעוד ז'נדרים ירו מעל ראשה. בהמשך ליוו את מירקה גינובה וששת חבריה לגיניסטה (אנ'). במשפט בבית הספר העירוני ב-25 ביולי 1946, נגזר עליה גזר דין מוות שיבוצע על ידי כיתת יורים. יחד עם חברים אחרים, מירקה גינובה נורתה ב-27 ביולי 1946. מלבדה, נורו גם ריסטו סטויאנוב (45), טומה מיג'אנגוב (55), ג'ורג'י פרוב (25), פטר פופ דימיטרוב (35), דימיטר לימובוב (40) וגורגיוס מוצאצ'יס-אלקו. במהלך המשפט, היא הראתה את כל אומץ לבה. אף על פי שהיא מודעת לתוצאות הידועות מראש, היא הצהירה להגנתה בפני בית המשפט:
אני מקדונית ואני מאמינה ב-KKE, מאחר שרק אותה מפלגה מייצגת את רצונות העם ביוון ומבטיחה למקדונים זכויות שוות עם כולם. נלחמתי נגד הגרמנים... ועכשיו אני גאה למות כי נלחמתי נגד הכובשים החדשים.
היא הראתה אומץ דומה בעצם פעולת הירי, כשלא נתנה לעיניים להיות מכוסות עיניים, וכל הזמן היא שרה את האינטרנציונל ותמיד צעקה "הורה למפלגה הקומוניסטית של יוון!". חייל יווני שנכח בירי הבחין ברגעיה האחרונים של מירקה גינובה, ובמכתב לאביה הוא כתב את הדברים הבאים:
... מזל טוב על הבת שילדת. היא בירכה את המוות בחיוך על פניה, באומץ, שרה וכולנו נדהמנו. בשעה 5.30, ניגשתי אליה ושאלתי אם היא רוצה שאכתוב משהו להורים שלה. והיא אמרה לי: 'אם אתה מחבב אותי, תכתוב לאבי את הדברים הבאים: אני מתה למשהו שאני מאמינה בכל נפשי, כנה, לא ככה לא ישר, בגלל החיים הגרועים יותר של אחרים, לא שלי'. היא הייתה מופלאה, ואפילו לפני מותה לא גילתה שום ייאוש. וגם כך ששת האחרים, אך יותר מכך. אני לא כותב את המילים האלו כדי לשבח את בתך, אני רק חושף את האמת שראיתי. אני מברך אותך, חייל שהוטל עליו חובה להשתתף במעשה האומלל הזה והיה לי הרצון לכתוב לך את המילים האחרונות של אירינה הבלתי נשכחת, המכונה לכולם מירקה...
מורשת

במקדוניה הצפונית, פניה של מירקה הם סמל לאומץ לבן של נשים מקדוניות. אומץ לבה מושר בפולקלור המקדוני, כמו השירים "Тихо Мирка си заспала"‏ ו-"Мирка на Гинови". הוא מושר גם על ידי משוררים מקדוניים, כמו השיר "Мирка Гинова" מאת איוואן צ'פובסקי (מק'). כיום, לכבודה ברחבי מקדוניה הצפונית, ישנם עשרות מוסדות, ארגונים ורחובות הנושאים את שמה (למשל מעון הסטודנטים הממלכתי לסטודנטים תיכוניים ואוניברסיטאים בביטולה, בית התרבות בדמיר קפיה וכו'), וכן הוקמה אנדרטה לזכרה שהוקמה על ידי דראגן פופובסקי-דאדא בטיילת בביטולה ב-2006.
לקריאה נוספת

Георги Ајановски „Ирина Гинова Мирка“, Скопје, 1992.
Ташко Мамуровски „Мирка Гинова (1916-1946): време, живот и дело“, Скопје, 1996.
הערות שוליים

↑  „Македонска енциклопедија“, МАНУ, 358 стр.
↑  Мирка Гинова-Μίρκα Γκίνοβα (1916-1946) | Нова Зора – NovaZora.gr, novazora.gr (ארכיון)
↑  Pollitecon Publication (ארכיון)
↑  Мирка Гинова - биографија | Македонски документи, Мирка Гинова - биографија | Македонски документи, ‏2011-05-01 (ארכיון)
↑  Македонска нација, 1 септември 2010 (ארכיון)
↑  Сокол ми лета високо - Збирка на народни песни од Егејска Македонија, Културно-уметничко друштво „Гоце Делчев“ - Скопје, Скопје, 1978, стр. 66.
↑  Мирка Гинова - И. Чаповски | Македонски документи, Мирка Гинова - И. Чаповски | Македонски документи, ‏2011-03-19 (ארכיון)
↑  „Откриена биста на Мирка Гинова“, Вечер, бр. 13279, 23 август 2006.(הקישור אינו פעיל)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 121187330  ISNI: 0000 0000 5539 9822  LCCN: n99030464  NKC: jn20000728148  VIAF: 72243222   WorldCat (עם VIAF): 72243222 
אנדרטה לזכר מירקה גינובה בביטולה
מייקל מארוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בפברואר 1941 טורונטו, קנדה 
 פטירה:  23 בדצמבר 2022 (בגיל 81) טורונטו, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת טורונטו 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  חבר במסדר קנדה  מלגת גוגנהיים 
 www.yadvashem.org
 
מייקל רוברט מארוס (באנגלית ובצרפתית: Michael Robert Marrus;‏ 3 בפברואר 1941 – 23 בדצמבר 2022) היה היסטוריון קנדי של השואה, היסטוריה אירופית והיסטוריה יהודית מודרנית והמשפט ההומניטרי הבינלאומי. הוא מחברם של שמונה ספרים בנושא השואה ונושאים קשורים.
ביוגרפיה

מארוס נולד בטורונטו וקיבל תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת טורונטו בשנת 1963 ותואר שני באמנויות ותואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנים 1964 ו-1968. הוא קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת טורונטו בשנת 2005. מארוס היה פרופסור להיסטוריה ודיקן ללימודי תואר שני באוניברסיטת טורונטו, ושימש במשך תשע עשרה שנים כמנהל המוסד. הוא היה עמית בכיר במכללת מאסי עד שנת 2017 והוא פרופסור אמריטוס ללימודי השואה בקתדרה על שם קנצלר רוז וריי וולף.
בשנת 1981 כתב מארוס יחד עם רוברט פקסטון את "משטר וישי בצרפת והיהודים", שהוכיח שהאנטישמיות של צרפת וישי הייתה אנדוגנית לאזור ולא נכפתה מבחוץ וכי ממשלת וישי, שניצלה מכיבוש לתקופת מה, הייתה אכזרית ואנטישמית ביחסה ליהודים אפילו יותר ממדינות שבניגוד לווישי היו למעשה תחת הכיבוש הנאצי, במיוחד בתפקידה של ממשלת וישי בארגון גירושם של היהודים למחנות ההשמדה.
ספרו של מארוס "השואה בהיסטוריה" (1987) יישם את כלי הניתוח ההיסטוריוגרפי על הספרות העצומה בנושא, וניסה להבהיר סוגיות כמו בעיית הייחודיות והאוניברסליות של השואה; דעת הקהל ביחס ליהודים באירופה הנאצית; אנטישמיות כגורם לשואה; התנגדות יהודית בשואה; תפקיד היודנראט; העומדים מהצד (אוכלוסיות מקומיות ותפקידן ברדיפת היהודים בתקופת השואה); ותפקידן של הכנסיות בשואה. הוא כתב גם על ההיסטוריה של תנועות הפליטים האירופיות במאה העשרים ועל השבת רכוש יהודי שדוד מתקופת השואה בשנות ה-90.
ספרו "לקחי השואה", שפורסם בשנת 2015, עוסק במחלוקות ההיסטוריות והמוסריות הכרוכות בפרשנות השואה ומשמעותה. מארוס טען בספר זה כי אין לקח מוחלט מהשמדת יהודי אירופה, ושישנן שאלות רבות ומתפתחות, שיש ללמוד ולפרש באופן מתמשך. ספריו תורגמו לצרפתית, גרמנית, פולנית, עברית, פורטוגזית ויפנית.
ביוגרפיה > תפקיד בוועדה ההיסטורית הבינלאומית-קתולית לחקירת השואה

באוקטובר 1999 היה מארוס אחד משלושה חוקרים יהודים שמונו לוועדה ההיסטורית הבינלאומית-קתולית-יהודית לחקור את תפקידו של האפיפיור פיוס השנים עשר במהלך השואה.
הוועדה הייתה אמורה לסקור ולדון ברשומות הוותיקן שפורסמו בעבר בנוגע לתקופת מלחמת העולם השנייה ולדווח על הערכתם. באוקטובר 2000 הוציאה הנציבות דוח ראשוני ובו 47 שאלות על תגובת הוותיקן לשואה. לאחר מכן, בשנת 2001, דחה הוותיקן את מאמצי הוועדה לגשת לארכיון הוותיקן של פיוס ה-12 מתקופת המלחמה, והוועדה התפרקה בעקבות המחלוקת. בראיון בג'רוזלם פוסט הביע מארוס צער על כך שהוועדה נתקלה ב"קיר לבנים" בנושא פתיחת ארכיוני הוותיקן.
ביוגרפיה > מחלוקת מכללת מאסי

ב-26 בספטמבר 2017, בארוחת צהריים במכללת מאסי, הצטרף לשולחן יו סגל, שהיה אז בעל תואר מאסטר ממכללת מאסי, שם ישב גם סטודנט שחור. מארוס העיר, "אתם יודעים שזה המאסטר שלכם, אה? אתם מרגישים את השוט?" מארוס התנצל על ההערה והתפטר מתפקידו כעמית בכיר במכללה ב-1 באוקטובר 2017 במכתב לראש המכללה, בו הצהיר על "חרטתו העמוקה ביותר כלפי כל מי שאולי פגעתי בו". הוא הוסיף, "אני כל כך מצטער על מה שאמרתי, במאמץ ירוד להומור ... אני רוצה להבטיח למי ששמע אותי ... שאמנם לא הייתה לי שום כוונה רעה כלשהי, אבל אני יכול להבין כיצד מי שעל יד השולחן ואלה ששמעו על כך יכולים להעלב מדברי."
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 1971 התחתן מארוס עם רנדי גרינשטיין; לבני הזוג שלושה ילדים.
ביוגרפיה > הצטיינות ופרסים

ספריו של מארוס זכו בפרסים ואותות הצטיינות רבים, כולל הפרס הלאומי לספרים יהודיים ל-1982 בקטגוריית השואה על ספרו "משטר וישי בצרפת והיהודים" ופרס הספר היהודי הקנדי על ספרו "לקחי השואה". הוא היה עמית מחקר או מרצה במכללת סנט אנטוני, אוקספורד, במכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת UCLA ובאוניברסיטת קייפטאון, דרום אפריקה. הוא עמית של החברה המלכותית בקנדה והחברה ההיסטורית המלכותית. בשנת 2008 התקבל כחבר במסדר קנדה.
יצירות נבחרות

Marrus, Michael R. (1977). "European Jewry and the Politics of Assimilation: Assessment and Reassessment". The Journal of Modern History. 49: 89–109. doi:10.1086/241541. S2CID 143795089.
The Politics of Assimilation: The French Jewish Community at the Time of the Dreyfus Affair, 1971; second ed. 1980 (book publication of Ph.D. dissertation).
Coauthored with Robert O. Paxton, Vichy France and the Jews, 1981.
Marrus, Michael R.; Paxton, Robert O. (1982). "The Nazis and the Jews in Occupied Western Europe, 1940-1944". The Journal of Modern History. 54 (4): 687–714. doi:10.1086/244227. S2CID 144716937.
The Unwanted: European Refugees in the 20th Century, 1985.
The Holocaust in History, 1987.
The Nazi Holocaust: Historical Articles on the Destruction of European Jews, 9 volumes, 1989. Editor.
"Three Roads From Nuremberg"; Tablet magazine; Nov. 20, 2015.
Samuel Bronfman: The Life and Times of Seagram's Mr. Sam, 1991.
Marrus, Michael R. (1994). "Reflections on the Historiography of the Holocaust The Hedgehog and the Fox: An Essay on Tolstoy's View of History. Isiah Berlin". The Journal of Modern History. 66: 92–116. doi:10.1086/244779. S2CID 146939600.
Lessons of the Holocaust. Foreword by Margaret MacMillan. University of Toronto Press, 2015.
הערות שוליים

↑  Yehuda Bauer, Book Review in [Oxford journal of] Holocaust and Genocide Studies (1988) 3 (3): 345-347
↑  "Marrus, Michael R." University of Toronto Centre of Jewish Studies. אורכב מ-המקור ב-2011-07-06. נבדק ב-2011-01-12.
↑  Melissa Radler. "Vatican Blocks Panel's Access to Holocaust Archives." The Jerusalem Post (July 24, 2001).
↑  Freeman, Josh (2017-09-28). "Junior fellows demand apology after alleged racist incident at Massey College" (בCanadian English). CTV News Toronto. נבדק ב-2017-09-28.
↑  "Massey College under pressure to cut ties with professor after comment denounced as racist". The Globe and Mail (באנגלית). 2017-09-28. נבדק ב-2017-09-30.
↑  "Massey College professor resigns over racially offensive remark, cites lack of 'due process'". The Globe and Mail. 2 באוקטובר 2017. נבדק ב-3 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Past Winners". Jewish Book Council (באנגלית). נבדק ב-2020-01-21.
↑  "The Canadian Jewish Literary Awards". Canada Jewish Literary Awards.
↑  "Order of Canada: Michael Robert Marrus, C.M., Ph.D., F.R.S.C." Governor General of Canada. נבדק ב-2011-01-12.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265046805171  PLWABN: 9810661390605606  BIBSYS: 90076931  BnF: cb12051637q (data)  CiNii: DA01178176  GND: 124026699  ICCU: TO0V012555  ISNI: 0000 0001 0932 0260  LCCN: n80119476  NDL: 00478560  NKC: jx20110930020  NLA: 35329324  NSK: 000058889  NTA: 068578695  RERO: 02-A003564376  SNAC: w6cc23fv  SUDOC: 028742885  VIAF: 108811217   WorldCat (עם VIAF): 108811217
עמנואל זימה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בדצמבר 1881 
 פטירה:  8 באפריל 1963 (בגיל 81) 
 מדינה:  ציסלייטניה (ארצות אוסטריה), צ'כוסלובקיה 
 מקצוע:  קונסיירז' 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (25 במאי 1971) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  עמנואל זימה
 
עמנואל זימה (בצ'כית: Emanuel Zíma;‏ 1 בינואר 1881 – 8 באפריל 1963) היה פקיד בשגרירות הצ'כית בבודפשט, מחסידי אומות העולם, שהציל יהודים במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ערב מלחמת העולם השנייה, שובץ זימה עמנואל לעבודה בשגרירות צ'כיה בבודפשט בירת הונגריה. בעקבות כיבוש צ'כיה באביב 1939 על ידי גרמניה, סופחה השגרירות הצ'כית בבודפשט לשגרירות הגרמנית, וזימה המשיך לעבוד בשגרירות שהייתה בשליטה גרמנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה חלה זימה ואושפז בבית החולים היהודי בבודפשט, שם טופל על ידי האחות מריה פלאם. בעקבות הטיפול המסור שקיבל, הציע זימה לאחות מריה מחסה אם מצבם של יהודי המדינה ידרדר. זימה הבטיח למריה כי אם היא וקרוביה יזדקקו למקום מחבוא, הוא יאפשר להם להתגורר בחדר שנפגע והוצא משימוש. תחילה ההצעה כוונה למריה ולבעלה אולם לאחר שזימה פגש את אחותה, העזרה הוצעה גם לאחות ולבעלה. ביולי 1944, הגיעו כוחות של מפלגת צלב החץ לתפוס את תושבי הבית שהוגדר כ"יהודי" שבו גרו מריה, בעלה ואחותה ולהעבירם למחנה. השלושה הצליחו לברוח ולהתחבא זמן מה אצל מכרים נוצרים. לאחר מכן הועברו, לפי הצעתו של זימה, לאותו חדר בשגרירות. כעבור זמן גם הבעל של אחותה הצטרף וכן תשעה יהודים נוספים שהוחבאו בו במהלך המלחמה. מדי בקר, עוד לפני שיתר עובדי השגרירות הגרמנים הגיעו לעבודתם, זימה או בנו הגיעו למקום והביאו אוכל ומצרכים ליהודים המסתתרים. כאשר הצבא האדום הלך והתקרב לבודפשט, הועברה השגרירות מן העיר אולם בשל מחלת אשתו, זימה נשאר בבודפשט והמשיך לעזור ליהודים המסתתרים בשגרירות הריקה.
גם לאחר שהעיר והשגרירות שוחררו על ידי הרוסים, זימה המשיך להגן על היהודים הללו שכן חלקם התגוררו קרוב לחזית וגם בשל החשש שהגרמנים ינסו להשתלט בחזרה על חלקים מבודפשט.
הכרה והנצחה

זימה נפטר ב-1963, אך מספר ניצולים עלו לארץ והביאו איתם את הסיפור ליד ושם. ב-1971 הוענק לזימה עמנואל אות חסיד אומות העולם וננטע עץ לזכרו. מפני שזימה נפטר ובשל היחסים הקרים עם מדינות מזרח אירופה וחוסר ההצלחה באיתורבנו, האות לא הועבר לקרוב משפחה של זימה ונשאר ביד ושם. לאחר פירוק ברית המועצות ועם חידוש הקשרים בין ישראל להונגריה, בשנת 2014 אותר בצ'כיה מיקלוס, נכדו של זימה. האות הוענק לנכד בטקס שהתקיים בבניין השגרירות הצ'כית בהונגריה, בהשתתפות שגריר ישראל בבודפשט. כמו כן הוקמה תערוכת קבע בשגרירות צ'כיה בבודפשט על פועלו.
הערות שוליים

↑  Zíma Emanuel, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  Opening of the permanent exhibition of Emanuel and Josef Zima at the Embassy of the Czech Republic in Budapest, www.mzv.cz
יחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ'

יחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ' הוקמה על ידי שרידי הלוחמים בגטו ורשה, חברי אי"ל. היא כללה כ-80 לוחמים יהודים, שיצאו מהגטו הבוער דרך תעלות הביוב בשתי קבוצות בסוף אפריל ובראשית מאי 1943. בסיוע של המחתרת הפולנית הקומוניסטית ארמייה לודובה, הם הועברו ליערות וישקוב, כ-60 ק"מ צפונית לוורשה, ובמשך כ-5 חודשים [מאי-ספטמבר 1943] הם ביצעו פעולות נגד הכוחות הגרמנים, וביניהן חבלה במסילות ברזל, וכן פעולות עונשין נגד משתפי פעולה עם הגרמנים.
מרבית הלוחמים נהרגו במהלך יולי-ספטמבר 1943 ביערות וישקוב בלחימה נגד חיילים גרמנים, שקיבלו סיוע מתושבים מקומיים ופולקסדויטשה שהסגירו את הלוחמים היהודים. חלקם נהרגו על ידי חברי המחתרת הפולנית הגדולה, ארמייה קריובה, שהתנגדו לפעילות של כוח פרטיזני חדש, שקשור לארמייה לודובה, באזור שנתון למרותה. לוחמים יהודים נוספים נהרגו עקב הלשנה במקום מסתור בוורשה. אחרים נהרגו בלחימה במרד הפולני ב-1944. בסיום המלחמה נותרו 20-10 לוחמים מהיחידה.
היציאה של הלוחמים מגטו ורשה בסיום המרד והמעבר ליערות לומיאנקי

לקראת סיומו של המרד בגטו ורשה, לאחר שמפקדי המרד הגיעו למסקנה שאין כל אפשרות להמשיך ולהילחם בתוך השטח הבנוי ובין הבתים, החליטו הנותרים לחפש דרך לבריחה והצלה ולהמשך המאבק נגד הגרמנים. הדרך היחידה שנותרה הייתה יציאה אל מחוץ הגטו הבוער דרך תעלות הביוב. חלקם הצליחו בכך ואילו השאר נספו בלחימה או במהלך המילוט מהגטו. ב-29 באפריל וב-10 במאי 1943 יצאו מהגטו הבוער שתי קבוצות של לוחמים יהודים, שמנו ביחד כ-80 איש.
הקבוצה הראשונה של כ-40 לוחמים יצאה מהגטו דרך תעלות הביוב ברחוב אוגרודובה ב-29 באפריל, בהנהגתו של דוד נובודבורסקי, והובלה על ידי הקשרים של אי"ל רגינה פודן ושלמה ברצ'ינסקי: "השעה הייתה 9 בבוקר, בעוד שעה עתידים היינו להיכנס למנהרה וממנה לתעלת הביוב. המלווים לילית (רגינה פודן) ושלמה (ברצ'ינסקי) קבלו פקודה לרדת לתעלה, לסייר בה ולהודיע לנו האם הדרך פנויה. חילקו אותנו לקבוצות... היינו עייפים ושבורים. מזה כמה יממות לא עצמנו עין ולא טעמנו דבר. התעלה הייתה צרה ונמוכה ומי הביוב הגיעו עד לברכיים. הריחות חנקו והחולדות קפצו מעל לראשנו ומדי פעם הגיעו מי הביוב עד לראש".. הקבוצה השנייה של כ-34 לוחמים, יחד עם מספר מפקדים מאי"ל שברחו מהבונקר במילא 18 לפני נפילתו - מרק אדלמן, צביה לובטקין, טוסיה אלטמן ואחרים, יצאה ב-10 במאי דרך תעלות הביוב ברחוב פרוסטה על ידי קשר אי"ל, שמחה ראטהייזר רותם (קז'יק).
שתי הקבוצות הועברו במשאיות על ידי חבר המחתרת הפולנית הקומוניסטית ארמייה לודובה, ולאדיסלאוו גאייק (קשאצ'ק), אל יערות לומיאנקי (Lomianki), כ-7 ק"מ צפונית-מערבית לוורשה, והתחבאו בחורשה דלילה שלא היוותה מסתור ראוי. הניצולים סבלו מקור, תשישות, רעב וצמא.
חלק מהניצולים חזרו לוורשה ולערים אחרות, כדי לסייע ליהודים ואחרים לא היו כשירים ללחימה עקב פציעות ופגיעות במהלך הבריחה בתעלות הביוב, שכן הגרמנים ניסו למנוע את בריחתם על ידי הטלת פצצות גז והזרמת עשן. אל הניצולים הצטרפו יהודים שהצליחו לברוח באופן עצמאי מוורשה ומעיירות בסביבה.
המעבר ליערות וישקוב והקמת יחידת פרטיזנים יהודית

מפקד אי"ל, יצחק (אנטק) צוקרמן, ניסה למצוא פתרון ללוחמים שרוכזו ביערות לומיאנקי, שכן הוא הבין שזה לא מקום מסתור קבוע עבורם. הלוחמים היהודים חיפשו דרכים לצאת מיערות לומיאנקי ולחבור לפרטיזנים ביערות, כדי להמשיך בלחימה ובהתנגדות לנאצים כיחידה לוחמת ומלוכדת, בעלת ניסיון קרבי ומחתרתי עשיר בלחימה במרד גטו ורשה במסגרת אי"ל. לארמייה לודובה לא היו תוכניות לנצל את הלוחמים היהודים בפעולות פרטיזניות באזור זה ולכן לא גילתה עניין בגורלם. הלוחמים שלחו קשרים לסניפים שונים של המחתרת הפולנית לבקשת סיוע. צוקרמן קיבל הוראה ממפקד האזור של ארמייה קריובה להוציא את הלוחמים ליערות הפרטיזנים בווהלין במזרח פולין [כיום מערב אוקראינה]. צוקרמן השיב שווהלין מרוחקת מאות ק"מ ואין סיכוי ללוחמים היהודים להגיע ליעד בשלום ובנוסף באזור מתנהלת לחימה בין רוסים אוקראינים וגרמנים ולכן אין בה מקום לפרטיזנים יהודים.
רק לאחר שלושה שבועות בחורשה, בסביבות 20 במאי, הסכימה ההנהגה של ארמייה לודובה להעביר את הלוחמים היהודים ליערות וישקוב (Wyszkow), שעל גדות נהר הבוג, כ-60 ק"מ צפונית לוורשה. זאת כדי להרחיב את השפעתה לאזור זה, שבו פעלה עד אז רק ארמייה קריובה, המחתרת הפולנית הימנית. בשתי משאיות הועברו כ-80 איש ואילו הרכב השלישי נתפס וקבוצת הלוחמים נהרגה. 28 הרובים שהובטחו לצוקרמן עם פרוץ המרד אך לא נמצאה דרך להכניסם לגטו, ניתנו עכשיו לאלה ששרדו את המרד. כאשר הלוחמים יצאו מוורשה בדרכם ליערות וישקוב, הם פרצו בשירה ספונטנית של שירי מולדת ושירים בפולנית. יעקב פוטרמילך העיד: "שירתנו בקעה מתוך גרונותינו מרוב שמחה ונישאה למרחקים. ידענו שאנו הולכים לקראת משימות של מאבק ביערות, אך שקענו בשיכחה - כה שטפה אותנו ההתלהבות. שכחנו שאנו עושים דבר שאין לעשותו בשום פנים ושאנו עלולים לשלם על כך בחיינו".. אם כן, העברת הלוחמים היהודים ליער וישקוב בוצעה מחוסר ברירה ובלחץ זמן, שכן ביערות לומיאנקי לא הייתה להם אפשרות לפעול, היו ללא מזון ומים והיו צפויים להיתפס על ידי הגרמנים בהיעדר מסתור.
מאחר שיחידות הפרטיזנים הפולניות סירבו לקבל לשורותיהן יהודים, והיו אף שהסגירו יהודים לגרמנים, חברו הלוחמים היהודים ל-20 רוסים שברחו מהשבי הגרמני והכירו את היער [חלקם עזבו לאחר מספר ימים] והקימו יחידה פרטיזנית עצמאית, שנקראה יחידת הפרטיזנים על שם מרדכי אנילביץ' – על שם מפקדם הנערץ באי"ל. במפקדת הפלוגה היו ישראל קאנאל, הירש ברלינסקי, דוד נובודבורסקי ומארק פולמן (עד לחזרתו לוורשה). בראש הקבוצות עמדו מרדכי גרובס מהשומר הצעיר, שהיה ממפקדי המרד בגטו, דב שניפר, בקבוצתו השתתפו חברי השומר הצעיר, הבונד ו-פ.פ.ר. ואדם שווארצפוקס, חבר פ.פ.ר. שבקבוצתו היו חברי פ.פ.ר. בלבד. הלוחמים הצטיידו ב-23 רובים שנלקחו ממחסן גרמני בתיעוד מזויף. הם התארגנו ב-4 פלוגות בנות 20-15 איש בכל אחת ופעלו בפועל באופן עצמאי ללא פיקוד מרכזי. שתי פלוגות פעלו בצידו המערבי של נהר הבוג ושתיים בצידו המזרחי, כשהמרחק בין פלוגה לפלוגה כ-15 ק"מ. החצייה של הבוג הייתה מסוכנת מאוד, עקב השמירה החזקה של הגרמנים באזור ועל המעברים בנהר.
פעילות היחידה

הפלוגות ביצעו מספר פעולות, ביוזמתן וביוזמת המחתרת הפולנית, שכללו חבלה במסילות ברזל והורדת רכבות גרמניות מהמסילה, לקיחת אספקה מהגרמנים והעברת עודפי התוצרת לאיכרים המקומיים, חבלה ברכוש גרמני, כמו חבלה בקוי טלפון ומארב לגרמנים שבאו לתקן את הקו ולקיחת נשקם, הפצת כרוזי תעמולה ופעולות עונשין נגד משתפי פעולה עם הגרמנים. הפעולות הודרכו ע'י פרטיזנים רוסים מ'הצבא האדום' שברחו מהשבי הגרמני, היו בעלי ניסיון בלחימה ביערות והכירו היטב את הדרכים בתוכם.
דו"ח על פעילותה הקרבית של היחידה היהודית בחודש יוני 1943: "הפעולות שבוצעו ע"י המחלקה הפרטיזנית ע"ש אנילביץ', ב-5 ביוני, בקשר עם קניית הלחם בכפר מסויים.... הפצנו כרוזי תעמולה שנערכו על ידינו. ב-16 ביוני ערכנו פעולת החרמה בטחנת קרופינסקה. בכל פעולה, אפילו בעלת אופי של החרמה, אנו זוכרים לשוות לה אופי הסברתי. נתקיימה אז אסיפה כללית של פועלי הטחנה והאיכרים. ב-19 ביוני בוצעה פעולת עונשין נגד ראש הכפר שינקאז'יזנה. את כתב האישום קראו בנוכחות האיכרים, בגלל היעדרות ראש הכפר, נערך רק חיפוש ברכושו. הודבקו מספר כרוזים. ב-24 ביוני נהרסה המחלבה הממשלתית בזאז'יטקה. השמידו 200 ליטר חלב, 20 ליטר שמנת, 2,000 ק"ג חובצה, החרימו 1,500 ביצים, הרסו את המתקנים הטכניים ושרפו את כל התעודות. הדביקו כרוזים. ב-24 ביוני ביצענו פעולת החרמה אצל גרמני בכפר אוציינטה. ב-26 ביוני ביצענו פעולת הסברה, מלווה בחלוקת מצרכי מזון בכפר צ'אפלוביזנה. ב-28 ביוני ביצענו פעולה דומה בכפר קרופיינסקה"
סיוע סובייטי לפרטיזנים היהודים

יחידת הפרטיזנים היהודית הוכפפה למפקדת ארמייה לודובה במסגרת "הגליל השלישי/מחוז ורשה/פרבר פראגה" והיא סיפקה להם נשק. זאת במטרה להביא להעברת יחידות צבא גרמניות מחזית הלחימה נגד ברית המועצות לאזורים עורפיים, כדי לתפוס את הפרטיזנים ולאבטח מתקנים צבאיים שונים באזורים שבהם פעלו.
באחד המקרים הועבר לפרטיזנים היהודים משלוח נשק שהונחת ממטוס סובייטי שכלל 36 רובים אוטומטיים, מוקשים אנגליים לפיצוץ רכבות, רימונים וחומרי נפץ. שני ארגזי נפץ התפוצצו באוויר בעת ההורדה. חלק מהמשלוח נפל לנהר הבוג ולא נמצא. במשלוח הייתה גם חבילת כסף בת 25 מיליון זלוטי ותחנת שידור, אולם החבילה הלכה לאיבוד ונמצאה כנראה על ידי איכרה פולנייה שמסרה אותה למשטרה הגרמנית וקיבלה על כך תשלום זעום.
הקשיים של הפרטיזנים היהודים ביער וישקוב (יולי-ספטמבר 1943)

אם כן, יחידת הפרטיזנים של לוחמי אי"ל לא התארגנה באופן ספונטני, כפי שאירע בקבוצות פרטיזניות אחרות של יהודים שברחו מהגטאות, אלא הגיעה ליערות וישקוב כקבוצה מלוכדת בעלת ניסין קרבי עשיר בלחימה נגד הגרמנים. לכן מבחינת הארגון, המשמעת, הניסיון הקרבי ובזכות הנשק בידיהם היו התנאים של היחידה ע"ש אנילביץ' נוחים במידה ניכרת מהתנאים של מרבית היחידות היהודיות האחרות בראשית פעילותן הקרבית. על פניו, התנאים האלה יצרו סיכוי טוב להמשך המאבק נגד הגרמנים ביערות, אך היו גורמים שמנעו את מימושן של השאיפות האלה: הפרטיזנים היהודים לא הכירו את האזור, האוכלוסייה - פולנים ופולקסדויטשה - הייתה עוינת ליהודים וכן לא היה שיתוף פעולה, ולו מוגבל, עם תאים אחרים של פרטיזנים. גרוע מכך, התמיכה של ארמייה לודובה הקומוניסטית בפרטיזנים יהודים, גרמה באופן מיידי לסכסוך של הלוחמים היהודים עם התאים המקומיים של המחתרת הגדולה בפולין, ארמייה קריובה. זאת עקב יחסי עוינות ומאבק על שטחי השפעה בין שתי המחתרות הפולניות.
למרות זאת, בהתחלה היה יחסם של המקומיים אל הפרטיזנים היהודים תקין והם סיפקו להם מזון ולבוש, אבל בראשית יולי 1943 הסיתו פרטיזנים חברי הארמייה קריובה את האוכלוסייה הכפרית נגד הפרטיזנים היהודים. זאת כנראה עקב החלטתה של הנהגת הארמייה קריובה לא לאפשר לכוח פרטיזני חדש שקשור לארמייה לודובה לפעול באזור שנתון למרותה. ייתכן שהחלטה זו גם נבעה מנטיות אנטישמיות. בעקבות החלטה זו נאלצו הפרטיזנים היהודים לפעול בשתיים או שלוש חזיתות במקביל - הגרמנים, ארמייה קריובה והאוכלוסייה הכפרית המקומית שגילתה בדר"כ עוינות כלפיהם.
בניסיון לשפר את המצב, נשלח זיגמונט איגלה לוורשה, בסיועו של יצחק צוקרמן, מפקד אי"ל, כדי להתלונן במפקדת הארמייה קריובה, אולם הוא לא קיבל מהם הבטחה לבלום את פעילותם העוינת של לוחמי המחתרת נגד הלוחמים היהודים. גם שמחה רותם (קז'יק) קיבל הוראה מיצחק (אנטק) צוקרמן להיפגש עם נציגי ארמייה קריובה באזור וישקוב. זאת במטרה להסדיר את היחס העוין של חברי המחתרת הפולנית לפרטיזנים היהודים ולבטל את ההתנכלויות מצידם כלפי חברי אי"ל. קז'יק הציג עצמו בפגישה עם המפקד המקומי של ארמייה קריובה כחבר של המחתרת בוורשה שפועל 'על דעתם ומטעמם' והסביר שמפקדת ארמייה קריובה מעוניינת בשלומם של חברי אי"ל והוא גם הוכיח אותם על מעשיהם בעבר כלפי חברי אי"ל. קז'יק קיבל את הרושם שהוא הצליח בשליחותו, שכן נציג המחתרת הבטיח שיעשה הכל למען ביטחונם ושלומם של הפרטיזנים חברי אי"ל וביקש מחברי אי"ל להימנע מלהתנכל לאיכרים בסביבה.
העניינים נרגעו לזמן-מה, מה שיצר הרגשת ביטחון לפרטיזנים היהודים, אבל העוינות של חברי ארמייה קריובה לפרטיזנים היהודים לא התפוגגה. כך פלוגת מרדכי גרובאס שיתפה פעולה עם לוחמי הארמייה קריובה בפעולת חבלה ברכבת גרמנית ביולי 1943, אך בשלב מסוים נעלמו עקבותיהם, ויש חשש מבוסס שהם נרצחו בסיום הפעולה על ידי אנשי הארמייה קריובה. הלוחמים היהודים שנרצחו הם: גרובאס מרדכי, ארבוז חיים, טאסנקרויט ברל, זנדמאן אברהם, פוטרליך חגית, קרוטקי ישראל, יוגנהייזר יולק ולבסקי איז'ו. יצחק צוקרמן כתב: "אחת מפלוגותינו חוסלה בידי ארמייה קריובה. הוכחתי זאת למפקדה הצבאית של הארמייה קריובה... היו לי לכך כל הנתונים והמסמכים...."
בשלב מאוחר יותר, מפקד ארמייה קריובה בפולין, תדיאוש בור קומורובסקי, כתב שפרטיזנים יהודים באזור וישקוב הם בחסות ארמייה קריובה. מכתב זה נשלח על ידי יצחק צוקרמן. ייתכן שמכתב זה מנע רצח פרטיזנים יהודים על ידי אנשי ארמייה קריובה, אבל החשיד פרטיזנים יהודים בעיני פרטיזנים סובייטים.