stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צוואר בקבוק גנטי
דוגמאות > חיות אחרות

| שנה | ביזון אמריקאי (הערכה) |
| --- | --- |
לפני 1492: 60,000,000
1890: 750
2000: 360,000
הביזון האירופי (Bison bonasus), שנקרא גם וִ֫יזֶנְט (Wisent), עמד בפני הכחדה בתחילת המאה ה-20. הפרטים החיים כיום הם צאצאיהם של 12 פרטים ויש להם שונות גנטית נמוכה ביותר, שאולי מתחילה להשפיע לרעה על יכולת הרבייה של השוורים.
אוכלוסיית הביזונים האמריקאים (Bison bison) התמעטה עקב ציד מופרז, שכמעט הוביל להכחדתה בסביבות שנת 1890, אם כי מאז היא החלה להתאושש (ראו טבלה).
דוגמה קלאסית לצוואר בקבוק באוכלוסייה היא פיל הים הצפוני, שאוכלוסייתו ירדה לכ-30 בשנות ה-90 של המאה ה-19. כיום הוא מונה אומנם מאות אלפים, אך הפוטנציאל לצווארי בקבוק בתוך מושבות נותר בעינו. שוורים דומיננטיים מסוגלים להזדווג עם מספר גדול מאוד של נקבות – לפעמים אפילו 100. כאשר גורים רבים כל כך במושבה הם צאצאיו של זכר דומיננטי אחד, הדבר מגביל את המגוון הגנטי, והופך את המין לפגיע יותר למחלות, ולמוטציות גנטיות.
האוגר הזהוב הוא מין בעל צוואר בקבוק דומה. מוצאם של הרוב המכריע של האוגרים המבויתים הוא מהמלטה בודדת שנמצאה במדבר הסורי בסביבות 1930, ונשארו מעט מאוד אוגרים זהובים בבר.
דוגמה קיצונית לצוואר בקבוק באוכלוסייה היא שחור-החזה של ניו זילנד, שכל פרטיו כיום הם צאצאים של נקבה יחידה בשם "כחולה זקנה" (Old Blue). אוכלוסיית שחור-החזה עדיין מתאוששת מנקודת השפל של חמישה פרטים בלבד ב-1980.
בגנום של הפנדה הענקית יש עדויות לצוואר בקבוק חמור לפני כ-43,000 שנה. יש עדויות למין אחד של פרימט לפחות, חרומף זהוב, שסבל מצוואר בקבוק בסביבות תקופה זו. נראה שאירוע סביבתי לא ידוע גרם לצווארי הבקבוק שנצפו בשני המינים הללו. צווארי הבקבוק גרמו כנראה למגוון הגנטי הנמוך שנצפה בשני המינים.
לפעמים ניתן להסיק עובדות אחרות מצוואר בקבוק שנצפה באוכלוסייה. בין צבי הענק של איי גלאפגוס – שהם בעצמם דוגמה לצוואר בקבוק – האוכלוסייה הגדולה יחסית במורדות הר הגעש אלקדו (אנ') היא משמעותית פחות מגוונת מארבע אוכלוסיות צבים אחרות באותו אי. ניתוחי DNA מתארכים את צוואר הבקבוק לכ-88,000 שנים לפני זמננו. בערך 100,000 שנה לפני זמננו התפרץ הר הגעש בעוצמה, וטמן את רוב בית הגידול של הצב באבן געשית ספוגית ובאפר.
לפני שהגיעו האירופים לאמריקה הצפונית, הערבות שימשו בית גידול לשכווי ערבות ענק. באילינוי לבדה, מספר שכוֵוי הערבה הענקיים צנח מלמעלה מ-100 מיליון ב-1900 לכ-50 ב-1990. צמצום האוכלוסייה היה עקב ציד והרס בתי גידול, אך ההשלכות האקראיות גרמו לאובדן גדול של מגוון גנטי באוכלוסיית המין. ניתוח DNA המשווה בין הציפורים מ-1990 ומאמצע המאה מראה ירידה גנטית תלולה בעשורים האחרונים. שכווי הערבות הענק חווה כעת הצלחה רבייתית נמוכה.
צוואר בקבוק באוכלוסייה הוא איום גדול על היציבות של אוכלוסיות המינים. Papilio homerus הוא הפרפר הגדול ביותר ביבשת אמריקה והוא נמצא בסכנת הכחדה על פי IUCN. היעלמותה של אוכלוסייה מרכזית מהווה איום גדול של צוואר בקבוק באוכלוסייה. שתי האוכלוסיות הנותרות מבודדות כעת גאוגרפית והאוכלוסיות עומדות בפני עתיד לא יציב עם הזדמנויות מוגבלות שנותרו לזרימת גנים.
צווארי בקבוק גנטיים קיימים בברדלסים.
דוגמאות > ברירה מלאכותית

צווארי בקבוק קיימים גם בקרב בעלי חיים גזעיים (למשל כלבים כגון פאג, וחתולים כגון חתול פרסי) מכיוון שהמגדלים מגבילים את מאגר הגנים שלהם לפרטים בודדים (שזכו בתערוכות) כדי להקנות להם את המראה וההתנהגות המבוקשים. השימוש הנרחב בחיות אינדיבידואליות מבוקשות, תוך כדי הדרה של אחרות, עלול לגרום לאפקט הזכר הפופולרי המייסד (popular sire effect).
טיפוח גזעי כלבים באמצעות ברירה מלאכותית גרם לצווארי בקבוק צרים יותר ויותר בתוך גזעים ספציפיים. צווארי בקבוק אלו הובילו לכך שלכלבים יש בממוצע 2%–3% יותר עומס גנטי (אנ') (הפער בין הכשירות של הגנוטיפ הממוצע באוכלוסייה לבין הכשירות של גנוטיפ ממשי או תאורטי שמשמש להשוואה) מאשר לזאבים מצויים. תוכניות הרבייה הקפדניות וצווארי הבקבוק באוכלוסייה הובילו לשכיחות גבוהה של מחלות כמו מחלות לב, עיוורון, סרטן, דיספלסיה של מפרק הירך, וקטרקט.
ברירה מלאכותית לפיתוח גידולי שדה בעלי יבול גבוה גרמה לצווארי בקבוק גנטיים בגידולים אלו והובילה לאחידות גנטית. המגוון הגנטי המופחת הזה בגידולים רבים עלול להוביל לרגישות רחבה יותר למחלות או מזיקים חדשים, והדבר עלול לסכן את הביטחון התזונתי העולמי.
דוגמאות > צמחים

מחקר הראה שיש כמויות נמוכות להפליא, כמעט בלתי ניתנות לזיהוי, של מגוון גנטי בגנום של עצי אורן וולמי (אנ') (Wollemia nobilis).‏ ב-2011, ה-IUCN ערך ספירת אוכלוסייה ומצא 80 פרטים בוגרים וכ-300 שתילים וצעירים, ולפני כן היו פחות מ-50 פרטים של אורן וולמי בטבע. גודל האוכלוסייה הנמוך והמגוון הגנטי הנמוך מצביעים על כך שאורן וולמי עבר צוואר בקבוק חמור של אוכלוסייה.
צוואר בקבוק של אוכלוסייה נוצר בשנות השבעים באמצעות מאמצי השימור של הצמח חרב הכסף מאונה קיה (Mauna Kea silversword) בהוואי, הנמצא בסכנת הכחדה. האוכלוסייה הטבעית הקטנה שלו גדלה במהלך שנות ה-70 בזכות פרטים שנשתלו. נמצא שכל צמחי חרב הכסף שנשתלו הם צאצאים ישירים או עקיפים של שתי אימהות מייסדות בלבד מהאוכלוסייה הטבעית. הכמות הנמוכה של לוקוסים פולימורפיים (אנ') בפרטים שנשתלו הובילה לצוואר הבקבוק של האוכלוסייה, וגרמה לאובדן אלל הסמן בשמונה מהלוקוסים.
ראו גם

בייבי בום
אפקט המייסד
משגל (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אנדריאה דבורקין 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  הגות פמיניסטית
 נושא:  יחסי מין 
 הוצאה
 הוצאה:  Free Press 
 הוצאה בשפת המקור:  Free Press
 תאריך הוצאה:  1987 
 מספר עמודים:  224
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת בבל
 תאריך:  2003
 תרגום:  דניאל פרידמן
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 00-2907-970-5
 הספרייה הלאומית:  002655627
 
משגל הוא ספר משנת 1987 מאת אנדריאה דבורקין, בו דבורקין מציעה ניתוח פמיניסטי רדיקלי ליחסי מין בספרות ובחברה. דבורקין חוקרת את התפישות של גברים ושל נשים לגבי משגל, ומשתמשת בטקסטים קלאסיים כדי לתת פתח לרעיונות אליהם לא התכוונו הסופרים. כשהיא בוחנת עבודות מאת טולסטוי, פלובר, בשביס-זינגר, ואחרים, היא מביאה אותן כדוגמאות, ולא כמקורות, ומסיקה שבחברה הדוגלת בעליונות גברית, יחסי מין בין גברים לנשים מהווים גורם מרכזי לכפיפותן של נשים לגברים.
התזה

במשגל, דבורקין מרחיבה את ניתוחיה הקודמים של פורנוגרפיה לכדי דיון ביחסי מין הטרוסקסואליים באופן כללי. בעבודות כגון שנאת נשים ופורנוגרפיה: נשים בבעלות גברים, דבורקין טענה כי פורנוגרפיה וספרות ארוטית בחברה פטריארכלית עושות ארוטיזציה עקבית לשליטה מינית בנשים על ידי גברים, ולעיתים קרובות גם למעשים בוטים של ניצול או אלימות. במשגל, היא טוענת שהכפיפות המינית הזו של נשים היא מרכזית לחוויית המין גם של גברים וגם של נשים, ושהיא מחוזקת בכל רובדי תרבות המיינסטרים, לא רק באמצעות פורנוגרפיה, אלא גם בעבודות קלאסיות של הקאנון הספרותי בו גברים הם דומיננטיים.
דבורקין דנה בהרחבה ביצירות כמו סונאטת קרויצר, מאדאם בובארי, ודרקולה, ואף מתייחסת לטקסטים דתיים, פרשנות משפטית, ופורנוגרפיה. היא טוענת כי תיאורים של יחסי מין באמנות ובתרבות המיינסטרים מדגישים באופן עקבי את הסקס ההטרוסקסואלי כצורה היחידה או ה"אמיתית" של סקס; ושסקס מתואר בהם במונחים אלימים או פולשנים; שהם מתארים את האלימות והפולשנות כמרכזיים לארוטיקה; וכי לעיתים קרובות הם מוצמדים ליחס מזלזל של גברים, וסלידה מפני, ואפילו רצח, של נשים מיניות. היא טוענת כי תיאורים מסוג זה מנציחים גישה אנדרו-צנטרית וכוחנית למיניות, ושהשילוב של הגישות האלה עם תנאי חייהן של נשים בחברה סקסיסטית הופכת את החוויה ההטרוסקסואלית במין לחלק מהותי מדיכויין של נשים והכפפתן לגברים, כאשר עבור נשים זו חוויית "כיבוש", אשר בו זמנית אמורה להיות מענגת עבור נשים, ולהגדיר את עצם הסטטוס שלהן כ-נשים. דבורקין מתארת את הגישה הזו ליחסי מין באומרה:
זהו ניהיליזם - או אמת. הוא צריך להדחף פנימה אל מעבר לגבול. קו המתאר של הגוף הוא מובחן; נפרד. שלמותו היא אשליה, הונאה טרגית, כיוון שבין הרגליים ישנו חריץ נסתר ועליו להידחק לתוכו. שום פרטיות אמיתית של הגוף אינה יכולה להתקיים בד בבד עם משגל: עם היותו נחדר. הווגינה עצמה היא שרירית, ויש להידחף בין שרירים אלה כדי להפרידם. הדחיפה היא פלישה מתמשכת. היא פעורה, מפושקת באמצעיתה. היא כבושה - בגופה, בפנימיותה, בפרטיותה... בשום מקום ובקרב שום קבוצה אנושית אין אח ורע לחוויה הזו - בני אדם שנוצרו למטרת משגל: לשם חדירה, כניסה, כיבוש. לא בארצות כבושות, לא בקרב גזעים משועבדים, לא בקרב מתנגדי משטר כלואים, לא בתרבויות שנפלו קרבן לקולוניאליזם, לא בצייתנותם של ילדים למבוגרים ולא בזוועות שהותירו את חותמן על המאה העשרים, החל באושוויץ וכלה בגולאגים. אין שום דבר הדומה לכך בדיוק, ולא משום שהפלישה הפוליטית והחשיבות של המשגל הן בנליות לעומת ההיררכיות ומעשי האכזריות האחרים. משגל היא מציאות ייחודית לנשים כבנות למעמד נחות; והיא כוללת, בין היתר, שבירה של גבולות, השתלטות, כיבוש, הרס של פרטיות - כשכל אלה מובנים כנורמליים ואף חיוניים להמשכיותו של הקיום האנושי. שום דבר הנעשה לקבוצה אנושית נחותה אחרת אינו דומה לכך במשמעותו ובהשלכותיו, גם כאשר נכפית על אנשים אלה זמינות מינית, הטרוסקסואלית או הומוסקסואלית. עמים משועבדים, למשל, אנוסים אולי לקיים יחסי מין עם שליטיהם, אבל האלוהים שאינו קיים לא התנה בהיענותם את הקיום האנושי בכללותו. המשמעות הפוליטית של המשגל לנשים היא שאלה יסודית של פמיניזם וחירות: האם עם כבוש - כבוש פיזית מבפנים, שתוכו נפלש - יכול להיות חופשי; האם יכולים אלה שפרטיותם פגועה באופן עקרוני להיות בעלי הגדרה עצמית; האם יכולים אלה שהם חסרי שלמות גופנית ביולוגית להיות בעלי כבוד עצמי?
מחלוקת

מבקריה של דבורקין באו בטענה שהתזה המרכזית של משגל היא כי "כל סקס הטרוסקסואלי הוא אונס." ואולם, אין בספר משפט כזה, והטענה מבוססת על המשפט בספר "אונס הוא מילה נרדפת למשגל". אך בספר, ההשוואה בין מין הטרוסקסואלי לבין כיבוש, בעלות, משת"פיות, וכדומה, נעשים בהקשר של דיונים על הדרך שבה יחסי מין מתוארים "בשיח של האמת הגברית - בספרות, מדע, פילוסופיה, פורנוגרפיה", והאכיפה של המושגים דרך הכוח החברתי שגברים מחזיקים על נשים.
דבורקין עצמה דחתה את הפרשנות הזו, כחוסר הבנה תהומי של עבודתה. כשנשאלה על כך בראיון, היא הסבירה:
לא, לא כתבתי [שכל סקס הטרוסקסואלי הוא אונס], ולא אמרתי את זה, לא אז, ומעולם לא... כל הנושא של משגל כהבעה האולטימטיבית של שליטה גברית בתרבות הזאת הפכה ליותר ויותר מעניינת עבורי. במשגל, החלטתי לגשת לנושא מהכיוון של פרקטיקה חברתית, מציאות גשמית. אולי זו ההיסטוריה שלי, אבל אני חושבת שההסבר החברתי לטענת ה"כל סקס הוא אונס" הוא שונה ומן הסתם די פשוט. רוב הגברים ומספר לא מבוטל של נשים חשים הנאה מינית במסגרת חוסר השוויון. מכיוון שהפרדיגמה של סקס הייתה של כיבוש, חזקה, וחילול, אני חושבת שגברים רבים חושבים שהם צריכים יתרון לא הוגן, שבמופע הקיצוני שלו הוא נקרא אונס. אני לא חושבת שהם באמת צריכים אותו. אני חושבת שגם משגל וגם הנאה מינית יכולים לשרוד שוויון, ושאכן יעשו כן. זה גם חשוב לומר, בנוסף, שיצרני הפורנוגרפיה, ובמיוחד פלייבוי, פרסמו שוב ושוב במשך שנים את הדיבה הזו, ש"כל סקס הוא אונס" וזה התפשט לאחרים, כמו TIME, שכאשר מבקשים מהם להביא מקור לכך, אינם יכולים.
העיתונאית קאתי יאנג כתבה שבין אם דבורקין התכוונה בדיוק לאמירה המיוחסת אליה ואם לאו, הגישה הכללית של דבורקין היא שסקס הטרוסקסואלי הוא אלים, וזה היינו הך, וש"לא משנה מה אומרים מגניה, דבורקין אכן הייתה אנטי-סקס."
ביקורות

צבי טריגר, טקסט פמיניסטי קלאסי, באתר הארץ, 15 ביוני 2005
Sternhell, Carol (3 במאי 1987 ). "Ice and Fire by Andrea Dworkin; Intercourse by Andrea Dworkin. "Male and Female, Men and Women"". The New York Times . {{cite news}} : (עזרה)
Reply: Dworkin, Andrea (24 במאי 1987 ). "Reviewing Andrea Dworkin (letter to editor)". The New York Times . {{cite news}} : (עזרה)
Following response: MacKinnon, Catharine (14 ביוני 1987). "Dworkin's Arguments (letter to editor)". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
Following response: Daly, Mary (14 ביוני 1987). "Dworkin's Arguments (letter to editor)". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
Reviewer's reply: Sternhell, Carol (14 ביוני 1987). "Dworkin's Arguments (letter to editor)". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
Mullarkey, Maureen (30 במאי 1987). "Intercourse by Andrea Dworkin; Feminism Unmodified by Catharine MacKinnon. "Porn in the U.S.A., Part I". The Nation. {{cite news}}:  (עזרה)
Villar, Giney (1998). "Intercourse by Andrea Dworkin — Tenth Anniversary Edition (1997)". Women in Action. אורכב מ-המקור ב-2003-04-02. נבדק ב-2016-07-30.
הוצאה לאור

Andrea Dworkin, Intercourse. 1st Ed., Free Press, 1987. ISBN 00-2907-970-5
Andrea Dworkin, Intercourse. 20th Anniversary Ed., Basic Books, 2006. ISBN 04-6501-752-5
אנדריאה דבורקין, משגל. הוצאת בבל, 2003. תרגום: דניאל פרידמן.
ראו גם

תרבות אונס
הערות שוליים

↑  Dworkin, Andrea (1987). Chapter 7, "Occupation/Collaboration". Intercourse. Basic Books; republished at NoStatusQuo.com.
↑  משגל, אנדריאה דבורקין, הוצאת בבל, 2003. 134-136
↑  Dworkin, Andrea (1987).
↑  "The Lie Detector: The Andrea Dworkin Online Library". Pushing Buttons/ACLU.
↑  Dworkin, Andrea (21 באפריל 1995). "Fighting Talk". New Statesman & Society (ראיון). Interviewed by Michael Moorcock. London: republished online with permission at NoStatusQuo.com. {{cite interview}}:  (עזרה)
↑  The Dworkin Whitewash Cathy Young | 4.17.2005 reason
נישואי בהלה

נישואי בהלה היו נישואים חפוזים שנערכו לקטינים יהודים באימפריה הרוסית בשנת 1835, בעקבות שמועות עקשניות על צו מלכותי שעומד להתפרסם בעניין העלאת גיל המינימום הנדרש לנישואים. הורים מיהרו להשיא את ילדיהם הקטינים, בגילאים מוקדמים מאוד, על מנת שיוכלו להקדים את יישומו של הצו, ולשמור על האוטונומיה המסורתית, שהייתה קיימת במנהגי הנישואים והשידוכים של התקופה. גלים של "נישואי בהלה" עקב שמועות פרצו גם בשנת 1827 ברוסיה, בעקבות שמועות על גיוס נערים רווקים לצבא. בשנות השישים והשבעים של המאה ה-18 פרצו גלים של נישואי בהלה גם בשטחי פולין, אך הגל המשמעותי ביותר היה ברוסיה בשנת 1835.

תופעה דומה ארעה בתימן בעקבות גזירת היתומים.
הרקע ההיסטורי

במסורת היהודית הופקדה ההכרעה של שידוך הצאצאים בידי ההורים, מתוך תפיסה שהזוגות הם צעירים ללא ניסיון חיים ויכולת לעמוד על דעתם. השאיפה במזרח אירופה הייתה לחתן את הילדים מוקדם, הן כדי לדאוג לילדים טרם פטירתם של ההורים, אבל בעיקר מתוך דאגה לטהרת המשפחה והמוסר; הנישואים המוקדמים היוו ריסון לפיתוי המיני המוקדם שעלול לעמוד בפני המתבגרים. הגיל הרצוי לבן היה 18 ולנערה – 16, אך היו רבים שהקדימו. כך או כך, העניין היה נתון להחלטת ההורים.
בשנת 1835 נפוצו שמועות ברוסיה על כוונת הצאר ניקולאי הראשון לקבוע גיל מינימלי לנישואי היהודים: 18 לבנים ו-16 לבנות, וכל הנישא טרם הגיעו לגיל המינימום יוענש. בסופו של דבר הכוונה לא יצאה אל הפועל, אך השמועה עשתה את שלה. היהודים ראו כוונה זו בחומרה רבה. ראשית, הם התנגדו עקרונית להתערבות במנהגי המשפחה והמסורת שנהגו בקרבם, ושנית, הם חששו מאפשרות הגיוס של הנערים הרווקים לצבא הצאר.
הקהילה היהודית נקטה מיד בפעולת מנע כדי לסכל את רוע הגזירה. היה זה הגל הגדול ביותר של נישואי בהלה בקרב הקהילה היהודית. המקורות הספרותיים מספרים על נישואים חפוזים שנקבעו ומומשו ביום אחד בין בנים שהיו בגילאי 10 ואילך, ובנות שהיו אף בגילאים מוקדמים יותר, החל מגיל 8 ואילך. הילדים הקטנים הועמדו תחת החופה וקודשו על ידי רב, ולאחר מכן חזרו "בני הזוג" הצעירים מאוד לבית הוריהם, אך גילחו את ראשה של הילדה והיא חויבה לכסות את ראשה, ואילו הילד החל להתפלל בטלית, כמנהג הגברים הנשואים. רק בגיל מאוחר יותר הפגישו שוב ביניהם.
גם בשנת 1827 פרצו ברוסיה שמועות על גיוס של נערים רווקים לצבא, שתרמו לנישואי בהלה מוקדמים בקהילה, כדי להקדים תרופה למכה.
מקורות ספרותיים

נישואי הבהלה הטביעו את חותמם על הזיכרון התרבותי של יהודי העיירה.
זכרונותיו של יחזקאל קוטיק מספקים תמונה חיה ומפורטת של נישואי הבהלה ברוסיה, 1835. קוטיק מביא את סיפורו של אייזיקל הקצב.
לפתע פתאום התפשטה שמועה אודות צו חדש, שעל פיו אסור יהיה לילדים ולילדות להינשא לפני הגיעם לגיל עשרים. והצו הזה, אשר יצא בשנת תקצ"ב, 1842, גרם בכל רחבי ליטא וּווֹלין ל"בהלה" המפורסמת. כל מי שהיו לו בת או בן בגיל שמונה חיתן אותם, וכדי שהמשטרה לא תדע על כך, ערכו את החתונות בחשאי, בהיחבא, ללא שום גינוני טקס. המחותנים התכנסו והביאו את הילד והילדה לבית אחד מהם, העמידו חופה בחדר בנוכחות מניין יהודים, ולסיום שתו קצת יי"ש, קינחו בפרוסה של עוגת לעקעך – וזהו זה. לאחר מכן לקח עמו האב את הילד, קנה לו טלית, וכבר למחרת בבוקר התפלל הילד עטוף בטלית אך בלי תפילין. גם אבי הכלה לקח את ה"אישונת" עמו, גילח את שערותיה וחבש לראשה שביס עם סרט. ה"אישונת" וה"אישון" כלל לא ידעו כי הם מעתה זוג נשוי.
דוד אסף מסביר שקוטיק טעה טעות כפולה בציון השנה, ועל כך גם העיר דובנוב; השנה העברית הייתה תקצ"ה, והאזרחית – 1835. קוטיק ממשיך ומספר מפיו של הקצב, כיצד העירה אותו אימו באמצע הלילה, כשהיה בן 8 בלבד תוך כדי איומים לעונש, משום שהוא סירב לקום, ושלחה אותו לחופה עם ילדה, שיום קודם לכן הוא משך בשערותיה. באותו היום, מוסיף הקצב לספר, חיתנו את כל ילדי קמניץ.
אייזיק מאיר דיק מספר בסאטירה "הבהלה אשר הייתה בעיר ההרס בשנת תקצ"ה" על יהודי בפלך וילנה, שבא לבית הכנסת בבוקר תשעה באב ומודיע על הצו של הגבלת הנישואים. עד הערב, מעיד דיק, היו כבר עשרות נישואים של ילדים ללא הקפדה על כללי שידוך רגילים כמו תיאום, ייחוס, משתה, נדוניה וכדומה. בעקבות זאת נפוץ השיר ביידיש: "אינגעלעך מיט מיידעלעך / האבן זיך צו נומען / תשעה באב די חתונה / קיינער איז ניט געקומען" [בתרגום חופשי: ילדים וילדות / חותנו בידי אם ואב / איש לא בא לחתונה / שהתקיימה בתשעה באב]
ישראל אקסנפלד, הסופר היידי, מספר בספרו "הגיוס היהודי הראשון" על נישואי הבהלה בשנת 1827, לאחר שנפוצו שמועות על גיוס יהודים רווקים לצבא הצאר. היילפרין מסיק ממחזהו של אקסנפלד וממקורות אחרים שהיהודים זכרו לרעה שמועות דומות בפולין שהיו בשנות השישים של המאה ה-18 וגררו אחריהן נישואי בהלה דומים.
הנישואים החפוזים לא הבטיחו זיווג מושלם, ואליעזר צבי צווייפל, למשל, מספר באוטוביוגרפיה הקצרה שלו, שאביו "השיאני אשתי הראשונה בשנת הבהלה (עת יצאה הגזרה הרעה שבן שמונה עשרה הוא ראוי לחופה לא קודם) שהייתה לא כלבבי והוכרחתי לנוע ולנוד שנים רבות עדי נרצתה לקבל גט פיטורין וספר כריתות ממני"
המוסדות הרבניים גם הם נאלצו להתמודד מדי פעם עם תוצאותיהם של נישואים חפוזים אלו, מאחר שהיו מקרים רבים של עגונות ונתעוררו גם שאלות הלכתיות שונות לגבי כשרות הנישואים ויישומם.
ראו גם

נישואים בהלכה
גזירת היתומים
שידוך בחברה החרדית
לקריאה נוספת

ישראל היילפרין, "נישואי בהלה במזרח אירופה", ציון, כרך 1, (ינואר 1962), עמ' 36 - 58 (ראו פרטים היסטוריים וספרותיים במאמר על גלי הבהלה בפולין)
הערות שוליים

1 2 3  יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות, אחיאסף, 1960, כר' ו', עמ' 13
1 2 3 4  ישראל היילפרין, "נישואי בהלה במזרח אירופה", ציון, כרך 1, (ינואר 1962), עמ' 36 - 58
↑  יעקב כץ, מסורת ומשבר (מוסד ביאליק, 1964), עמ' 163–175
↑  שירן פריז, נישואים וגירושים בחברה היהודית באימפריה הרוסית, מרכז זלמן שזר, 2013 (הסעיף: נישואי בהלה)
↑  יחזקאל קוטיק, זכרונותיו של יחזקאל קוטיק, מהד' מתורגמת ומבוארת בידי דוד אסף, המכון לחקר התפוצות, 2005, פרק שלישי
↑  ישראל אקסנפלד, דער ערשטער יודישע רעקרוט: אין רוסלאנד בשנת התקפ"ז, לייפציג, 1861
↑  אוצר הספרות, כר' ב', עמ' 274
↑  אברהם חיים פריימן, סדר קידושין ונישואין אחרי חתימת התלמוד, מוסד הרב קוק, תש"ה, עמ' שי-שיב
חתונה יהודית (של בוגרים) בגליציה.
עכשיו ולתמיד

| --- | --- |

עכשיו ולתמיד
 מבוסס על:  סינדרלה
 בימוי:  אנדי טנאנט 
 הופק בידי:  מיירלי סוריה 
 תסריט:  סוזאנה גרנט, אנדי טנאנט 
 שחקנים ראשיים:  דרו ברימור (Cinderella, דיאן דה פואטייה) Matyelok Gibbs ולטר ספראו טובי ג'ונס Andy Henderson (יעקב גרים) ג'נט הנפריי Anna Maguire (Cinderella, דיאן דה פואטייה) Peter Gunn Joerg Stadler (וילהלם גרים) לי אינגלבי טימותי וסט (פרנסואה הראשון, מלך צרפת) ריצ'רד או'בריאן מייגן דודס (elder ugly sister) דוגריי סקוט (אנרי השני, Prince) אנג'ליקה יוסטון (The evil stepmother) ג'ודי פארפיט (קלוד, נסיכת צרפת) אורסולה ג'ונס ירון קרבה מלאני לינסקי (younger ugly sister) פטריק גודפרי (לאונרדו דה וינצ'י) ז'אן מורו פיטר גאן בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  ג'ורג' פנטון 
 צילום:  אנדרו דאן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Flower Films 
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 בדצמבר 1998 
 משך הקרנה:  121 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט דרמה, סרט פנטזיה 
 מקום התרחשות:  צרפת 
 הכנסות באתר מוג'ו:   everafter
 דף הסרט ב־IMDb
 
עכשיו ולתמיד (באנגלית: Ever After; מוכר גם כ"עכשיו ולתמיד - סיפור סינדרלה", Ever After: A Cinderella Story) הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי שיצא לאקרנים ב-1998, בהשראת האגדה סינדרלה. הסרט בבימויו של אנדי טננט ומככבים בו דרו ברימור, אנג'ליקה יוסטון, ודאגרי סקוט. התסריט נכתב על ידי טננט, סוזאנה גראנט, וריק פארקים. המוזיקה המקורית נכתבה לסרט על ידי ג'ורג' פנטון. שיר הנושא "תחבק אותי" מבוצע על ידי להקת הרוק טקסס.
מרכיבי הפנטזיה העל-טבעיים של המעשייה הוסרו, והעלילה מוצגת כדרמה היסטורית המתרחשת בצרפת טרום המהפכה. הסרט נחשב לגרסה מודרנית, פוסט-פמיניסטית לסיפורה של סינדרלה.
ביקורת

הסרט זכה בעיקר בביקורות חיוביות. באתר עגבניות רקובות הסרט זכה בציון של 91%. באתר מציינים כי מדובר בעיבוד משעשע ומעניין לאגדה ישנה, וכי ברימור עושה את הסרט. באתר Metacritic היא זכתה בציון של 66.
עיבוד למחזמר

בשנת 2019 עובד הסרט למחזמר בהפקת תיאטרון אליאנס.
ספרון המחזמר ומילות השירים נכתבו על ידי מארסי הייזלר והלחנים על ידי זינה גולדריץ'.
במחזמר מככבים סיירה בוגס, טים רוגן, רייצ'ל יורק ודייוויד גאריסון.
הערות שוליים

↑  תולסי מנוהרן, אני פמיניסטית ואני חושבת... מתוך אתר התרבות שלה. 1998
↑  עכשיו ולתמיד- ביקורת סרט באתר עגבניות רקובות 1998
↑  עכשיו ולתמיד- ביקורת סרט באתר מטה קריטיק 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n99055490  MusicBrainz work: 4cc89f38-b687-4fbd-8d43-737e329f4de1   WorldCat (עם LCCN): n99-055490
סקנדל רחוב קליבלנד

הסקנדל ברחוב קליבלנד אירע בשנת 1889, כאשר בורדל הומוסקסואלי התגלה ברחוב קליבלנד בלונדון על ידי המשטרה. באותם ימים, יחסים מיניים בין גברים היו לא חוקיים בבריטניה, ולקוחות הבורדל היו חשופים למשפט. הייתה שמועה שאחד הלקוחות היה הנסיך אלברט ויקטור, שהיה הבן הבכור של נסיך ויילס והשני לכתר, למרות ששמועה זו מעולם לא אוששה. הממשלה הואשמה שקברה את הפרשה על מנת להגן על אריסטוקרטים שהיו מעורבים בה.
לקוח נוסף שעליו נפוצו שמועות הוא לורד ארתור סומרסט, יועץ לנסיך ויילס. הוא, וכן מנהל הבורדל, צ'ארלס המונד, נמלטו מהמדינה לפני שהמשפט החל. שני נערי הליווי, אשר עבדו במקביל כשליחים בפוסט אופיס, נדונו לעונשים קלים, ואף לקוח לא הועמד לדין. לאחר שהנרי ג'יימז פיצרוי, רוזן יוסטון, הוזכר בתקשורת כלקוח, הוא טען ללשון הרע. התקשורת הבריטית מעולם לא הזכירה את הנסיך אלברט ויקטור כלקוח, וכן לא הייתה שום ראיה לכך שביקר אי פעם בבורדל, אמנם השמועות בנוגע אליו השפיעו על ראייתם של ביוגרפים עליו.
הסקנדל ליבה את הגישה שהומוסקסואליות הייתה פשע אריסטוקטי שהשפיע על הצעירים מהמעמד הנמוך. השקפות עולם אלו היו עדיין נפוצות בשנת 1895, כאשר המרקיז של קווינסברי האשים בהומוסקסואליות את אוסקר ויילד.
הבורדל

ביולי 1889, השוטר לוק האנקס חקר גנבה שהתרחשה במשרד הטלגרף הראשי של לונדון. במהלך החקירה, התגלו 14 שילינג ברשותו של שליח טלגרף בן 15 בשם צ'ארלס תומאס סווינקאו. סכום זה היה שווה לכמה שבועות של משכורתו. באותו הזמן, לשליחים היה אסור להסתובב עם כסף אישי במהלך עבודתם, על מנת למנוע מצב בו מתערבב כספם עם הכסף של הלקוחות. דבר זה עורר את חשדו של האנקס, והוא לקח את סווינקאו לחקירה בנוגע לגנבה. לאחר היסוס מה, הודה סווינקאו שהרוויח את הכסף בעבודה בזנות עבור גבר בשם צ'ארלס המונד, אשר הפעיל בורדל גברי ברחוב קליבלנד 19. לפי סווינקאו, המונד הוצג בפניו על ידי פקיד בפוסט אופיס בשם הנרי ניולאב, אשר היה בן 18 בזמנו. בנוסף, הוא ציין את שמם של שני שליחים בני 17 אשר גם הם עבדו עבור המונד: ג'ורג' אלמה ווייט וצ'ארלס ארנסט ת'יקברום. חמוש בהצהרותיהם של ווייט ות'יקבורם, השוטר האנקס הצליח לגרום לניולאב להתוודות גם כן על מעשיו.
השוטר האנקס דיווח על העניין לממונים עליו והתיק הועבר לחוקר הבכיר פרדריק אברליין. החוקר אברליין פקד את הבורדל ב-6 ביולי עם צו מעצר על שמם של המונד וניולאב על הפרת סעיף 11 של התיקון לחוק הפלילי משנת 1885. לפי החוק, כל מגע מיני הומוסקסואלי, וכן ניסיון למגע שכזה, הוא מחוץ לחוק, והעונש על כך היה עד לשנתיים מאסר, עם או בלי עבודות כפייה. בהגיעו לבורדל הוא גילה אותו נעול. אדרליין תפס את ניולאב בבית של אימו בקמדן טאון. בזמן שבין התוודותו להאנקס למעצרו, ניולאב הספיק להזהיר את האמונד, אשר הצליח לברוח.
לקוחות ראויים לציון

בדרכו לתחנת המשטרה, ניולאב זיהה כלקוחות את הלורד ארתור סומרסט והנרי ג'יימז פיצרוי, רוזן יוסטון וכן את שמו של קצין בצבא בשם ג'רוביס. סומרסט היה ראש האורוות של נסיך ויילס. למרות שנחקר על ידי המשטרה, לא ננקטו פעולות נגד סומרסט והרשויות פעלו באיטיות ניכרת בטיפול שלהם במעורבותו. הוצב מעקב אחר הבורדל הריק ופרטי המקרה עברו בין משרדי הממשלה.
ב-19 באוגוסט, יצא צו מעצר על שם ג'ורג' וק, מכר של המונד אשר אימץ זהות מזויפת של איש דת. למעשה, וק עבד בפוסט אופיס אך פוטר לאור יחסים לא נאותים עם הנערים השליחים. נער בן 17 אשר שכן בדירה של וק גילה למשטרה שוק נמצא בפורטסמות' ואמור לחזור בקרוב. וק נעצר על ידי המשטרה בתחנת ווטרלו בלונדון. בכיסו התגלו מכתבים מאדם בשם אלגרנון אלייס. החוקר אברליין שלח את האנקס לראיין את אלייס בבית הוריו. אלייס הודה שקיבל כסף מסומרסט, וכן בקיום יחסים מיניים איתו. כמו כן הודה שהוא עובד ברחוב קליבלנד עבור האמונד. ב-22 באוגוסט, המשטרה ראיינה את סומרסט שוב ולאחר מכן נסע סומרסט לבאד הומבורג, שם נסיך ויילס בילה את חופשת הקיץ שלו.
ב-11 בספטמבר, ניולאב ווק הועמדו למשפט. גזר הדין שלו נידונו היה ארבע ותשעה חודשים מאסר עם עבודות כפייה. עונשים אלו נחשבו באותו הזמן לקלים. האמונד ברח לצרפת, אך גורש בעקבות לחץ מהרשויות הבריטיות. האמונד עבד לבלגיה, ממנה היגר לארצות הברית. התיק נגד האמונד נסגר.
סומרסט חזר לבריטניה בספטמבר עבור מכירת סוסים, אבל עזב את המדינה בהקדם, כנראה מכיוון שהוזהר שהוא עלול להיעצר. הוא חזר מספר ימים לאחר מכן בשביל לפקוד את לווייתו של סבתו. לאחר כחודש חזר לצרפת, שם חי בבטחה עד סוף ימיו.