stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטיבן דיקייטר מילר

סטיבן דיקייטר מילר (באנגלית: Stephen Decatur Miller‏; 8 במאי 1787 – 8 במרץ 1838) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל קרוליינה הדרומית ה-52 מ-1828 עד 1830. הוא ייצג את קרוליינה הדרומית כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-1817 עד 1819, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מ-1831 עד 1833.
ביוגרפיה

מילר נולד ב-8 במאי 1787 ביישוב וקסהאו, קרוליינה הדרומית וסיים את לימודיו במכללת קרוליינה הדרומית ב-1808. לאחר שלמד משפטים, הוא עבד כעורך דין בסמטרוויל. מילר התחתן פעמיים. אשתו הראשונה, אליזבת דיק, מתה ב-1819. אף אחד משלושת ילדיהם לא שרד עד לבגרות. מילר נישא בשנית ב-1821; אשתו השנייה הייתה נערה צעירה ממנו בשש-עשרה שנים, מרי בויקין (1804–1885). נולדו להם ארבעה ילדים משותפים. למרות הפרש הגילאים, נישואיהם היו מאושרים ומלאי תשוקה.
מילר ייצג את קרוליינה הדרומית כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-1817 עד 1819, ובהמשך כיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הדרומית מ-1822 עד 1828. הוא כיהן כמושל קרוליינה הדרומית ה-52 מ-1828 עד 1830, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מ-1831 עד 1833. במהלך הקמפיין המוצלח שלו לסנאט על מצע של ביטול מכסים, הוא נשא נאום בסטייטבורג, קרוליינה הדרומית, בספטמבר 1830 שבו אמר: "ישנם שלושה, ורק שלושה, דרכים לתקן את החקיקה של הקונגרס שלנו. רק העיקרון של נציגות, שיפוט ומלחמה ניתן לסמוך עליו; או כפי שהם נקראים יותר בדרך כלל, קופסת הקלפי, קופסת המושבעים וקופסת התותח." סטיבן מילר ויתר על הקריירה הפוליטית שלו ב-1833 והחל לעסוק בחקלאות במיסיסיפי. הוא מת בריימונד, מיסיסיפי, ב-8 במרץ 1838, והותיר את אשתו וילדיו בחובות.
בתם מרי בויקין מילר (1823 – 1886) התחתנה עם ג'יימס צ'סנאט הבן (1815 – 1885), שהפך מאוחר יותר לחבר הסנאט של ארצות הברית ולגנרל של הקונפדרציה. מרי צ'סנאט התפרסמה ביומנה המתעדת את החיים בקרוליינה הדרומית במהלך מלחמת האזרחים.
הערות שוליים

1 2  NGA Biography of Stephen Decatur Miller (אורכב 30.09.2007 בארכיון Wayback Machine)
↑  "Ballot Box, Jury Box, Cartridge Box – Quote Investigator". 9 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118200461X  ISNI: 0000 0000 5231 7908  LCCN: nr2001049456  SNAC: w62v2pp2  US Congress: M000755  VIAF: 9777014   WorldCat (עם VIAF): 9777014
יעקב האפט

| --- | --- |

 לידה:  11 בינואר 1884 קונוטופ, אוקראינה
 פטירה:  26 בפברואר 1966 (בגיל 82) ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות, ירושלים
 בת זוג:  הדסה בת משה אהרן יוּריץ
 
יעקב האפט (11 בינואר 1884, קונוטופ, אוקראינה - ו' באדר תשכ"ו 26 בפברואר 1966, ירושלים) היה סופר, איש ציבור ורואה חשבון. ייסד את חברת "האפט את האפט" לראיית חשבון (היום חלק מBDO), היה חבר הנשיאות בוועד הלאומי ובוועד קהילת ירושלים, ייסד את פרס ברנר בשנת 1945, והיה ממקימי שכונת בית הכרם בירושלים.
שנים ראשונות והעלייה לארץ ישראל

נולד בקונוטופ באוקראינה ב-11 בינואר 1884. אביו הרב ר' בנציון, בן הרב מקונוטופ, ר' אריה ליב, ואמו שפרינצה, בת הרב חיים ניקרייטין. בגיל שלוש עברה המשפחה לקלינצי, עיר שדה באוקראינה. למד תורה אצל אביו וסבו. בן 16–17 החל ללמוד בישיבת וולוז'ין והשתלם בלימוד עצמי ובהשכלה עברית כללית.
יעקב היה מבין מארגני חבורה ציונית בעירו, ועד מהרה נבחר לצאת בשליחותה לעיירות בסביבתה. כך הוא פגש את אורי ניסן גנסין, שנעשה עד מהרה לידידו הקרוב. בשנת 1904 החליט יעקב לעלות לארץ ישראל עם החבורה הציונית שעליה נמנו גנסין והדסה יוּריץ, רעייתו לעתיד. זאת למרות ניסיונות שכנוע נגד הרעיון מאישים שפגש, כמו הרב טשרנוביץ, שבניו תכננו לעלות עם יעקב ארצה. עלה לארץ ישראל ביולי 1904, זמן קצר לאחר מותו של הרצל וימים אחדים לאחר רצח שר הפנים הרוסי פלבה. בין מקבלי פניו בארץ היה מנחם גנסין, אחיו של אורי ניסן, שהכירו מנעוריו. עם הגיעם לארץ, התפזרו בני החבורה בארץ ונפגשו מדי פעם במקומות שונים.
יעקב החליט לעבוד בקטיף בפרדסי פתח תקווה, והיה אחד מראשוני הפועלים היהודיים שעסקו בעבודה זו - עד אז רק הפועלים הערבים עבדו בה. לאחר ששכנעו את יהושע שטמפפר - ממייסדי פתח תקווה - והביעו נכונות לא לקבל שכר בימי עבודתם הראשונים (ימי ניסיון), הצליחו יעקב וחברו שבא עמו מרוסיה, הלל קרסיק, לקבל את העבודה הנכספת. בעקבות הצלחתם בעבודת הקטיף, הם המשיכו בה ואף נוספו עוד פועלים עברים לעבודה זו, ביניהם א"ד גורדון, שעבד לצדו של יעקב בשלב מסוים. לאחר זמן מה, עבר יעקב לעבוד כפועל גם בפרדסי מקוה ישראל.
המעבר לארצות הברית והעלייה השנייה לארץ ישראל

בשנת 1905 השתתף יעקב בקונגרס הציוני השביעי בבזל, כנציג של חברי התנועה הציונית ממחוז קונוטופ שבו נולד. בקונגרס זה נדחתה סופית "תוכנית אוגנדה". לאחר הקונגרס חזר יעקב לרוסיה, ונישא להדסה בת משה אהרן יוּריץ ב-1906 בעיירת מולדתה קלינצקי. באותה השנה עברו בני הזוג לשיקגו, ארצות הברית ויעקב עבד שם כסוכן מכוניות. בני הזוג לא הצליחו להתרגל לאורח חייה ולמושגיה של החברה האמריקאית, ולכן ב-1910 החליטו שניהם לעלות ארצה.
חוות כנרת וירושלים

עם עלייתו, מונה יעקב על ידי ארתור רופין למנהל האדמיניסטרטיבי של חוות כנרת, שאותו מילא בשנים 1911–1912 תחת מנהל החווה, האגרונום משה ברמן. בחווה נולדו ליעקב ולהדסה שני ילדים - לוטוס וורדינה - שנפטרו לפני שהגיעו לגיל שנה. בנם הבכור לוטוס נולד ב-1911, והיה הילד הראשון שנולד בחוות כנרת. נפטר בגיל שישה חודשים בבית החולים הסקוטי בטבריה. קברו היה השני בבית הקברות על שפת הכנרת. עקב האסון הכפול, עזבו בני הזוג את החווה ופנו לירושלים, שם יעקב עבד כמנהל בתי המלאכה של בית הספר לאמנות בצלאל בשנים 1913–1918.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר חברו הטוב של האפט, יוסף חיים ברנר, עם בני משפחתו לחוות בן שמן, והותיר את כל כתבי היד שלו אצל האפט למשמרת.
לאחר שהבריטים כבשו את הארץ בשנת 1918, החלו התושבים היהודים בירושלים לארגן את מוסדותיהם תחת השלטון החדש. ביוזמתו של יעקב טהון, הם בחרו ב"וועד העיר ליהודי ירושלים", לייצגם מול השלטון הבריטי ולארגן את השירותים הקהילתיים - חינוך, בריאות וסעד. האפט היה חבר בוועד עד שנת 1932, ואף היה חבר בנשיאותו מספר שנים. גם היישוב היהודי בארץ ישראל החל להתארגן מחדש באותה התקופה. האספה המכוננת בראשותו של טהון התכנסה מספר פעמים והכינה את הבחירות לאספת הנבחרים. האספה בחרה ב"וועד הלאומי לכנסת ישראל", שהיה המוסד העליון של היישוב היהודי בארץ בתקופת המנדט הבריטי. יעקב היה ציר אספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי, גם בנשיאותו, עד שנת 1927.
יעקב והדסה התגוררו באותה התקופה בשכונת בצלאל, שם נולדו בניהם דניאל ויהונתן. בהמשך נולדו להם בן נוסף ובת - מיכאל ומקסימה. בשנים 1918–1919 עבד יעקב כמנהל עסקי בבית החולים "הדסה", ובשנים 1920–1928 היה מנהל מחלקת ביקורת החשבונות בהנהלה הציונית ומילא בה גם תפקידים אחרים.
במאורעות תרפ"א נרצח ברנר בכפר ערבי סמוך לתל אביב. מותו השרה דיכאון רב על מעריציו ואוהביו, וביניהם יעקב האפט, שייסד לזכרו בשנת 1945 את פרס ברנר, שהוענק מדי שנה לסופר עברי בארץ ישראל.
בשנת 1925 הוסמך יעקב לרואה חשבון, ומשנת 1928 כיהן כראש החברה לראיית חשבון אותה ייסד, "האפט את האפט".
ייסוד שכונת "בית הכרם"

האפט היה ממייסדיה הבולטים של שכונת בית הכרם, ונטל חלק מרכזי בארגונה ובניהולה במשך שנים רבות. היה מיוזמי הקמתה של אגודת "בוני בית" בשנת 1920, שמטרתה הייתה להקים שכונת גנים חדשה במערב ירושלים, עם בתי מגורים על מגרשים נרחבים, שבמרוצת הזמן יהיו מוקפים גינות, אילנות ועצי פרי. חברי האגודה - מורים, סופרים ופקידים במוסדות ציבוריים - שילמו תשלומים חודשיים בשיעורים קטנים, כדי לקנות את השטח שעליו תוקם השכונה החדשה. בארגון היו כ-150 חברים, ולכן הם נזדקקו לשטח גדול - לפי התכנונים הראשוניים הם רצו לרכוש לכל חבר מגרש בשטח של כ-1.5 דונמים, ובסה"כ היו זקוקים לשטח של כ-300 דונם, כולל שטחים ציבוריים וכבישים.
חברי האגודה חיפשו שטח מתאים לבניית השכונה. תחילה מצאו שתי חלקות בדרך להר הצופים, אך ויתרו עליהן מאחר שלאחת דרשו מחיר גבוה מדי, והשנייה, למרות מחירה הנמוך, הייתה על גבעה רמה, שמשני עבריה מורדים תלולים המוליכים אל גיאיות - מקום לא מתאים לבניית שכונת מגורים. בהמשך הם מצאו חלקת אדמה במקום בו נמצאת כיום שכונת "בית וגן", אך חברי האגודה "בית וגן" הכריזו שיש להם זכות קדימה על החלקה, ולכן חברי "בוני בית" ויתרו עליה. לבסוף הם קנו חלקת אדמה ממערב לירושלים, בשטח סלעי, שם נמצאת שכונת "בית הכרם" היום. זאת לאחר ששכנעו אדם אמיד שגם רצה לרכוש את השטח הזה, לוותר על העסקה.
יעקב האפט מילא תפקיד מכריע לא רק בעסקה לקניית השטח, אלא גם בתכנונה ובראשית בנייתה, תוך ניצול קשריו עם מוסדות ההסתדרות הציונית וההסתדרות הכללית. תכנון השכונה החדשה הופקד בידיו של ריכרד קופמן, אדריכל ובונה ערים, שארתור רופין מינה אותו למנהל המחלקה לבניין ערים ואדריכלות מטעם ההנהלה הציונית וחברת הכשרת היישוב. תוכניתו אושרה על ידי הוועדה לבניין ערים ב-5 ביולי 1922. קופמן החשיב את השכונה ליצירתו המשובחת ביותר, שבוצעה בדיוק על פי התכנון שלו, על כל פרטיו.
האפט נבחר ליו"ר הוועד של השכונה ב-1922 והוא הציע את תקנון השכונה והביאו לאישור המועצה ולאחר מכן לאישורה של ממשלת המנדט בינואר 1924. בסוף 1925 הוא התפטר מראשות הוועד, שהחליט באספה כללית לרשום את שמו של האפט כמייסד השכונה וכראש הוועד הראשון, כהוקרה על שירותו לשכונה ועל חלקו המכריע בבניינה. בשנת 1927 נבחר יעקב שוב ליו"ר הוועד, ולאחר שהוציא את הוועד ממצבו הכספי הקשה - בעזרת הלוואות שהצליח להשיג - וביצע שיפורים רבים בשכונה, פרש בשנית מניהול הוועד, אך המשיך בפעילותו בוועדות אחרות בשכונה.
כתיבתו הספרותית

ראשית פרסומו הייתה בסיפור שהתפרסם בשבועון "הדור" בעריכתו של דוד פרישמן (שנה ב', תרס"ד) ולאחר מכן פרסם רשימות, סיפורי ילדים ועוד ב"שבלים", בקובץ שערך ברנר, לזכר א"נ גנסין "הצדה" (חתום שם: י. ה.), "העולם", ו"הפועל הצעיר". הוא כתב ויצר עד לשנות ה-30 לחייו. לאחר מכן עשה הפסקה של כ-45 שנה, שלאחריה המשיך לכתוב. יצירותיו מתאפיינות בעיקר בהצגת חייו האישיים ובאהבת הארץ והידורה.
ספרים ומאמרים פרי עטו

ברון כוכבי ערב. הרהורים וזיכרונות (ירושלים, הוצאת ניומן, תשי"ט-1959).
במעגלי זריחה ושקיעה. סיפורים, זיכרונות, מסות על אישים (ירושלים, קריית ספר, תשכ"ג).
"בנבכי החיים", מאזנים, כרך 1 (יוני 1956), עמ' 157–162.
"דמויות", מאזנים, כרך 1 (דצמבר 1962), עמ' 62–67.
שנותיו האחרונות

את שנותיו האחרונות האפט הקדיש ברובן לכתיבה. הוא כתב שני ספרים, אוטוביוגרפיים ברובם, "ברון כוכבי ערב" ו"מעגלי זריחה ושקיעה".
נפטר בירושלים בשנת 1966, ו' באדר תשכ"ו, בגיל 82.
ראו גם

יוסף חיים ברנר
פרס ברנר
חוות כנרת
בצלאל
לקריאה נוספת

'הפט, יעקב', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 181–182. (הספר בקטלוג ULI)
יעקב האפט - איש המעש והספר - דברים שנאמרו לכבודו בהגיעו לגבורות, במסיבה שנערכה על ידי אגודת הסופרים באולם טשרניחובסקי בתל אביב, בי"ד בטבת תשכ"ד (30-12-63), 1965.
אליהו וגר, יעקב האפט: חלוץ, איש המעש והספר מראשוני המייסדים של בית הכרם, ירושלים, הוצאת בית הוועד הישן, תשנ"ב-1992
יעקב האפט, "ייסודה של בית הכרם", בתוך שרגא קדרי (עורך), בית הכרם בת הארבעים תרפ"ג-תשכ"ג, הוצאת בית הכרם, ירושלים תשכ"ו, ע"ע 1–13
הערות שוליים

↑  אליהו וגר, ליקט כתב וערך, יעקב האפט חלוץ איש המעש והספר, מראשוני המייסדים של בית הכרם, ירושלים: הוצאת בית הוועד הישן, תשנ"ב-1992, עמ' 19-11
↑   נורית גוברין, אדם מעשי ונשכח מחכה לביוגרפיה משלו, באתר הארץ, 18 בינואר 2015
↑  דוד תדהר (עורך), "יעקב האפט", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1484
↑  אליהו וגר, ליקט כתב וערך, יעקב האפט חלוץ איש המעש והספר, מראשוני המייסדים של בית הכרם, ירושלים: הוצאת בית הוועד הישן, תשנ"ב-1992, עמ' 20
↑  שמואליק חדש, הילד הראשון - לוטוס האפט, באתר www.kinneret.org.il (ארכיון)
↑  אליהו וגר, ליקט כתב וערך, יעקב האפט חלוץ איש המעש והספר, מראשוני המייסדים של בית הכרם, ירושלים: הוצאת בית הוועד הישן, תשנ"ב-1992, עמ' 30-21
↑  יעקב האפט, "ייסודה של בית כרם", בתוך, בית כרם בת ארבעים, תרפ"ג-תשכ"ג, שרגא קדרי עורך: ירושלים: הוצאת בית הכרם, תשכ"ו, עמ' 13-1
↑  אליהו וגר, ליקט כתב וערך, יעקב האפט חלוץ איש המעש והספר, מראשוני המייסדים של בית הכרם, ירושלים: הוצאת בית הוועד הישן, תשנ"ב-1992, עמ' 46-31
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296832905171  ISNI: 0000 0000 6906 568X  VIAF: 97555430   WorldCat (עם VIAF): 97555430 
בית הכרם, 1925
נייתן בכמן

נייתן לין בכמן (באנגלית: Nathan Lynn Bachman‏; 2 באוגוסט 1878 – 23 באפריל 1937) היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטנסי משנת 1933 ועד מותו. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה

בכמן נולד ב-2 באוגוסט 1878 בצ'טנוגה, טנסי. אביו היה ד"ר ג'ונתן וו. בכמן, ותיק צבא הקונפדרציה וכומר לשעבר של הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה בצ'טנוגה. הוא למד במספר מכללות, כולל אוניברסיטת דרום-מערב הפרסביטריאנית בקלארקסוויל, טנסי (המוסד שקדם לקולג' רודס הנוכחי בממפיס, טנסי; הקמפוס הוא הסביבה הנוכחית של אוניברסיטת אוסטין פיי סטייט), האוניברסיטה המרכזית בריצ'מונד, קנטקי (כיום התמזגה עם סנטר קולג' בדנוויל, קנטקי), ואוניברסיטת וושינגטון ולי בלקסינגטון, וירג'יניה. לאחר מכן חזר הביתה, למד במכללת צ'טנוגה למשפטים (אז בית הספר למשפטים של אוניברסיטת צ'טנוגה, כיום אוניברסיטת טנסי בצ'טנוגה) לפני שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה ב-1903. הוא החל לעסוק בעריכת דין בצ'טנוגה באותה שנה.
בכמן היה פרקליט העיר צ'טנוגה בשנים 1906 עד 1908 ושופט בית המשפט המחוזי מ-1912 עד 1918. ב-1918 הוא הפך לשופט בית המשפט העליון של טנסי והתפטר ב-1924 כדי לרוץ לסנאט האמריקני. מסע הבחירו שלו ב-1924 לא הצליח והוא חזר לעסוק בעריכת דין.
עם זאת, ב-28 בפברואר 1933, מונה בכמן לסנאט של ארצות הברית על ידי מושל טנסי היל מקאליסטר לתקופת כהונתו שטרם הסתיימה של הסנאטור קורדל הול, שהתפטר כדי לקבל את מינויו של הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט לתפקיד מזכיר המדינה. בנובמבר 1934, נבחר בכמן לשארית כהונתו שטרם הסתיימה של הול. הוא השלים את הקדנציה אליה נבחר הול ולאחר מכן נבחר לכהונה מלאה בזכות עצמו ב-1936. הוא מת בוושינגטון די. סי., באביב הבא לאחר שכיהן פחות מארבעה חודשים מאותה כהונה.
בכמן היה מנהיג בולט באחוות הבונים החופשיים בצ'טנוגה.
בכמן מת מהתקף לב בוושינגטון הבירה ב-27 באפריל 1937 ונקבר בבית הקברות פורסט הילס, צ'טנוגה, טנסי.
"אבובי בכמן"

"אבובי בכמן" הם מנהרות כבישים מהירים בכבישים המהירים של ארצות הברית 41/76 דרך מיסיונרי רידג' המחברים את צ'טנוגה עם העיירה הסמוכה איסט רידג', אשר נקראות לכבוד אביו.
הערות שוליים

↑  "Nathan L. Bachman". The Political Graveyard. נבדק ב-14 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1282095528  ISNI: 0000 0000 4934 7671  LCCN: n2008163351  SNAC: w6pp1gkq  US Congress: B000010  VIAF: 48709021   WorldCat (עם VIAF): 48709021
סטיבן דורסי

סטיבן וולאס דורסי (באנגלית: Stephen Wallace Dorsey; 28 בפברואר 1842 – 20 במרץ 1916) היה פוליטיקאי רפובליקני שייצג את ארקנסו בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1873 ל-1879, בתקופת השיקום.
ביוגרפיה

דורסי נולד ב-28 בפברואר 1842 בבנסון שבמחוז רוטלנד, ורמונט, ולאחר מכן עבר לאוהיו והתיישב באוברלין, שם למד בבתי ספר ציבוריים.
בשנת 1861, הוא הצטרף לרגימנט התותחנים הקלים הראשון של אוהיו בצבא האיחוד כטוראי במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. עד סוף המלחמה הוא קודם לדרגת קולונל. לאחר המלחמה חזר לאוהיו והתיישב בעיר סנדוסקי, שם הועסק על ידי חברת Sandusky Tool Company ולבסוף מונה לנשיאה. לאחר מכן מונה לנשיא חברת Arkansas Railway Company ועבר להתגורר בהלנה, ארקנסו.
הוא נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית מארקנסו ב-3 במרץ 1873, וכיהן כיושב ראש הוועדה למחוז קולומביה (הקונגרס ה-45).
פחות משנה לפני פרוץ מלחמת ברוקס-בקסטר, עימות על משרת מושל ארקנסו, תמך דורסי בתחילה במושל אלישע בקסטר. עם זאת, הוא, יחד עם רוב הרפובליקנים ה"צקלונאים" במדינה - שכונו לעיתים "מינסטרלים" - העביר בהמשך את תמיכתו לטובת טענתו של ברוקס. במהלך התקופה הסוערת הזו, חבר הקונגרס ג'ספר ד. וורד מאילינוי ביקר בארקנסו כדי להעריך את המצב מטעם ועדת פולנד. וורד התארח אצל דורסי, ששיחק תפקיד מרכזי בהבטחת הדו"ח של וורד שיתמוך בהשבתו של ברוקס כמושל. למרות המאמצים הללו, הניסיון לא הצליח לבסוף. המפלגה הדמוקרטית השתלטה לחלוטין על בית המחוקקים של המדינה עם קבלת חוקת ארקנסו החדשה ב-1874 ובחירתו של אוגוסטוס גרלנד, מה שהוביל לכך שדורסי לא ביקש להיבחר מחדש ב-1879.
בשנת 1880, כאשר המפלגה הרפובליקנית מינתה את ג'יימס א. גרפילד כמועמד לנשיא ארצות הברית ואת צ'סטר א. ארתור כמועמד לסגן הנשיא, דורסי הפך למזכיר הוועדה הלאומית הרפובליקנית. עם זאת, המוניטין שלו נפגע בשל שערוריית מסלולי הכוכבים (Star Route scandal), שבה דורסי ושותפיו הואשמו בהונאת הממשלה בסכום של 412,000 דולר. דורסי זכה להגנה מצד עורך הדין הפלילי הנודע רוברט ג'. אינגרסול. אף על פי שנמצא זכאי, עלויות ההגנה והפגיעה במוניטין שלו כמעט והרסו את שאיפותיו הפוליטיות והכלכליות.
בשנת 1876 הוא מונה לחבר בוועדה הלאומית הרפובליקנית, ובשנת 1878 הוא בנה את אחוזת דורסי בטריטוריית ניו מקסיקו.
לאחר דורסי, אף רפובליקני לא שימש כסנאטור מארקנסו עד טים האצ'ינסון בשנת 1997, ואף רפובליקני אחר לא כיהן במושב הסנאט מקבוצה 3 של המדינה עד ג'ון בוזמן בשנת 2011.
הוא עסק בגידול בקר ובכרייה בניו מקסיקו ובקולורדו ולאחר מכן עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, שם התגורר עד מותו ב-20 במרץ 1916. הוא קבור בבית הקברות פיירמאונט בדנוור, קולורדו.
הערות שוליים

↑  Pruden, William. "Poland Committee". Encyclopedia of Arkansas. נבדק ב-2024-02-05.
↑  "Stephen Wallace Dorsey (1842–1916) - Encyclopedia of Arkansas". www.encyclopediaofarkansas.net.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2008127915  SNAC: w6mc96ht  US Congress: D000441  VIAF: 46583088   WorldCat (עם VIAF): 46583088
רונה שוז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1958 (בת 67 בערך) 
 מקום לימודים:  בית הספר לכלכלה של לונדון  אוניברסיטת קיימברידג' 
 מוסדות:  המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט  אוניברסיטת בר-אילן 
 אתר רשמי
 
רונה שוז (באנגלית: Rhona Schuz) (נולדה ב-1958) היא פרופסור חבר למשפטים במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט. עבודתה מתמקדת במחקר של חטיפת ילדים בין-לאומית, זכויות ילדים ומשפט בינלאומי פרטי. ספרה The Hague Child Abduction Convention: A Critical Analysis (Hart Publishing, December 2013 הוכתר כ"ספר המוביל בעולם בתחום זה".
ביוגרפיה

שוז נולדה וגדלה באנגליה. עלתה לארץ בשנת 1993. היא נשואה ואם לשבעה ילדים.
רונה שוז סיימה תואר ראשון במשפטים (first class) מאוניברסיטת קיימברידג' (1979) ותואר שני במשפטים (first class), אף הוא מאוניברסיטת קיימברידג' (1980). ב-1994 היא קבלה דוקטורט ב-London School of Economics באוניברסיטת לונדון.
במהלך לימודיה היא קיבלה פרסים ומלגות שונות מ-Newnham College ומאוניברסיטת קיימברידג' (1978-80), וכן מלגה ע"ש גולדה מאיר מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1990–1991).
מינויים אקדמיים

בשנים 1980–1982 כיהנה שוז כמרצה באוניברסיטת נוטינגהאם, אנגליה.
בשנים 1982–1993 היא לימדה משפטים ב-LSE, לונדון.
מאז 2001 שוז היא חברת סגל במרכז אקדמי שערי מדע ומשפט. בשנת 2014 היא קיבלה דרגת פרופסור-חבר. נוסף על כן היא מרצה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן (משנת 2001). בנובמבר 2014 היא כיהנה כמרצה אורחת בפקולטה למשפטים באוניברסיטת וינה.
שוז היא עורכת-שותפה (יחד עם פרופ' איילת בלכר-פריגת) של כתב העת "משפחה במשפט" (משנת 2007), מנהלת-שותפה של המרכז לזכויות הילד והמשפחה במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט (משנת 2005), ויועצת לנשיא של המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט בעניין קידום נשים (מ-2014).
פעילות מקצועית נוספת

שוז היא הדווחית לעניין ישראל למאגר incadat של ועדת האג, העוסק בפסיקה על פי אמנת האג בדבר חטיפה בין-לאומית של ילדים (משנת 2004).
שוז כיהנה כחברה בוועדת שיפמן לבחינת נושא מזונות הילדים במדינת ישראל (2006–2012). בשנים 2011–2012 ובשנת 2017 היא יצגה את האגודה הבין-לאומית לדיני משפחה בפגישות השישית והשביעית של הוועדה המיוחדת של ועידת האג למשפט בינלאומי פרטי לעניין חטיפת ילדים (Hague Conference on Private International Law's 6th Special Commission on the Child Abduction Convention of 1980 and the Child Protection Convention of 1996). בשנים 1990–1991 היא הייתה עמיתה אורחת בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. בשנים 1985–1993 היא כיהנה כיועצת למועצה המשפטית באנגליה בעניין עילות לגירושין.
תחומי הוראה

שוז מלמדת קורסי מבוא וקורסים מתקדמים במשפט בינלאומי פרטי, היבטים בינלאומיים של דיני משפחה, דיני הורים וילדים, חטיפת ילדים בין-לאומית, קורס על הולדה, משפט ואתיקה, ומבוא למשפט אנגלי. במהלך עבודתה באנגליה היא לימדה משפט בינלאומי פרטי, דיני משפחה, מיסוי של המשפחה, מיסוי – עקרונות ומדיניות, דיני משפחה במשפט המשווה ודיני חוזים.
מחקר אקדמי > חטיפת ילדים בין-לאומית

מאז 1995 כתבה שוז בהרחבה על אמנת האג בדבר היבטים אזרחיים של חטיפת ילדים בין-לאומית ("אמנת האג בדבר חטיפת ילדים"). מאמרה מ-2001 היה הראשון שהצביע על ההבדלים בין מדינות בפרשנות המושג "מקום מגורים רגיל" וצוטט על ידי בית הלורדים האנגלי ב-2005 ועל ידי בית המשפט הישראלי ב-2013. מאמר מאוחר יותר בחן את שיקולי המדיניות המנחים החלטות בעניין מקום מגורים רגיל וצוטט בין היתר על ידי בית המשפט העליון הבריטי ב-2013. מאמרה מ-2002 היה הראשון שניתח את חוסר העקביות בין אמנת האג בדבר חטיפת ילדים לבין האמנה בדבר זכויות הילד.המאמר צוטט בין היתר על ידי בית המשפט העליון הבריטי ב-2011 ועל ידי בית המשפט העליון ב-2006. מאמר באותו נושא בעברית מ-2004 צוטט אף הוא פעמים רבות על ידי בית המשפט העליון בישראל. ב-2009 הוזמנה שוז על ידי השופט ת'ורפ (Thorpe) להציג את עבודתה בכנס בו השתתפו למעלה מ-50 שופטים מובילים בתחום דיני המשפחה מלמעלה מ-20 מדינות. היא אף התמנתה על ידי האגודה הבין-לאומית לדיני משפחה כנציגתה בפגישות השישית והשביעית (באוקטובר 2017) של הוועדה המיוחדת של ועידת האג למשפט בינלאומי פרטי בנושא היישום של אמנות האג מ-1980 ומ-1996. ספרה מ-2013 הוא מחקר מקיף של תופעת חטיפת ילדים בין-לאומית. הספר צוטט לא פעם על ידי בית המשפט העליון.
מחקר אקדמי > זכויות ילדים

מאמריה של שוז עוסקים בענישה גופנית של ילדים, פונדקאות, אימוץ וקולו של הילד בהליכים הנוגעים אליו. מאמרה מ-2007 על זכותו של הילד לגידול על ידי הוריו הביולוגיים צוטט כמה פעמים בבית המשפט העליון. ב-2015 היא פרסמה מאמר בנושא הסכנה לשימוש בשיח זכויות ילדים בזירה הפוליטית והציגה טענות נגד הטענה (בהחלטה מ-2013 של הפרלמנט של מועצת אירופה) שמילת גברים מהווה פגיעה בזכויות הילד.
מחקר אקדמי > משפט בינלאומי פרטי

ב-1997 פרסמה שוז את הספר (A Modern Approach to the Incidental Question (Kluwer, 1997 המציע גישה דיפרנציאלית לבעיה המתודלוגית, המאפשרת להתחשב ביעדי מדיניות של מדינת הפורום. מאמרה מ-1986 בנוגע לדוקטרינת פורום בלתי-נאות נזכר בהסכמה בפסק הדין של בית הלורדים בפרשת The Spiliada. מאמריה בעברית על ברירת הדין בנזיקין צוטטו על ידי כמה מהשופטים בפסק דין סקלאר נ' יובינר.
פרסומים עיקריים > ספרים

A modern approach to the incidental question. Kluwer Law International. 1997. ISBN 978-90-411-0668-1.
The Hague Child Abduction Convention: A Critical Analysis. A&C Black. 4 ביולי 2014. ISBN 978-1-78225-308-2. {{cite book}}:  (עזרה)
פרסומים עיקריים > מאמרים בעברית

זכויות ילדים חטופים: האם חוק אמנת האג (החזרת ילדים חטופים) תשנ"א–1991, עולה בקנה אחד עם דוקטרינת זכויות הילד?, מחקרי משפט כ', תשס"ג–2003, עמ' 421–493
על גישת "מירב הזיקות" במשפט הבינלאומי הפרטי הישראלי, מאזני משפט ד, תשס"ה–2005 (ספר שאקי) עמ' 349–433
כלל ברירת הדין חדש בנזיקין: הטוב והרע, מאזני משפט ה, תשס"ו–2006, עמ' 491–500
זכות הילד לגדול אצל ההורים הביולוגיים: לקחים מפרשת "תינוק המריבה", משפחה במשפט א, תשס"ז–2007, עמ' 163–223
'זכות הילד להשתתפות' בין תאוריה לבין הלכה למעשה בבית המשפט לענייני משפחה, משפחה במשפט ב, תשס"ט–2008, עמ' 207–267
מאמרי דעה בעיתונות
'על מזבח האינטרסים', מקור ראשון, 13 ביולי 2007
הזכות הבסיסית של הילד, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2007
'לשקול גם את טובת הילד', מקור ראשון (מוסף צדק) 15 במרץ 2013
'הפתרון באחידות המזונות', מקור ראשון (מוסף צדק), 2 באוגוסט 2013
'תעשיית הילדים', מקור ראשון (מוסף צדק) 14 בנובמבר 2014