מוזיאון המאבק לשחרור אוקראינה
הִיסטוריה > פירוק

לאחר מלחמת העולם השנייה, המוזיאון נסגר רשמית על ידי השלטונות הקומוניסטיים של צ'כוסלובקיה. כספי המוזיאון יוצאו לברית המועצות, שם שימשו למלחמה בהגירה האוקראינית ובהתנגדות לממשלה הסובייטית באוקראינה.
ככל שהסובייטים התקדמו, נהרה האינטליגנציה האוקראינית למערב. נותרו בפראג מי שהאמינו בתמימות שהם "לא פגעו" בכך שהם פעלו לפיתוח התרבות האוקראינית וכי ברית המועצות, לאחר שניצחה במלחמה, תהפוך למדינה דמוקרטית בהשפעת בעלות הברית המערביות ותהיה סובלנית כלפיהן. פעילות פוליטית. בין אותם "אופטימיסטים" היו הנריז'ני. על ידו נפלה המשימה הקשה ביותר של הצלת האוספים ששרדו. המעצרים בקרב ההגירה האוקראינית הלכו וצברו תאוצה. אבל זה לא הפחיד את נאריז'ני. הוא נשאר בפראג כדי לשמור על כספי המוזיאון. אחרי הכל, זה היה בלתי אפשרי פיזית לקחת טונות רבות של חומרים לחו"ל או להחביא אותם בבטחה בצ'כוסלובקיה.
ב-7 באפריל 1945 יזם סימון את האספה הכללית של האגודה, בה הציע יושב ראשה דמיטרו דורושנקו לשנות את שם המוזיאון ל"מוזיאון האוקראיני". כולם הרגישו שהסובייטים לא ישאירו לבד מוסד בשם כזה כמו "מוזיאון מאבק השחרור של אוקראינה". לכן, הם פנו לשנות את שמו, מכיוון שהשם החדש נראה נייטרלי יותר מהקודם. ב-19 ביוני 1945 הכריזו חיילי סמרש בראשות סגן בכיר פרלין כי כל החומרים של משרד הפנים בקלמנטינום והארכיון של משרד הפנים הם רכוש בלתי ניתן להפרה של ברית המועצות . הם נסגרו רשמית. איש לא הודיע להנהלת המוזיאון על ההחרמה בפועל של כספי המוזיאון שנותרו בחיים. מאחר שהרשויות הקומוניסטיות הצ'כיות התעלמו מתלונות על פעולות כאלה מצד נריז'ני, הוא כתב בייאושו שני מכתבים לסטלין (6 באוגוסט ובסוף ספטמבר 1945), בהם הוכיח שרכוש המוזיאון הוא רכושו של האוקראיני. אגודת המוזיאונים. ובאופן מוזר, בקרוב, בעקבות ההנחיות ממוסקבה, נאלצו השלטונות הצ'כיים למסור את רכוש המוזיאון האוקראיני לבעליו המקורי. התיק זכה. אולם כספי המוזיאון נחסמו, והבניין נהרס.
נריז'ני פנה באופן מסורתי בבקשת עזרה לפזורה בארצות הברית, שהייתה הפטרון הראשי של המוזיאון. אולם הפזורה הגיבה בקרירות. היא חשדה בו בשיתוף פעולה עם ברית המועצות. קודם כל, כי הוא פנה ישירות לסטלין. וזה גם גרם לאי הבנה לא נעימה. כלומר: באוקטובר 1945, ארכיון הקבינט ההיסטורי האוקראיני, שהיה מוסד ממלכתי ורכוש של משרד החוץ של צ'כוסלובקיה, נלקח מפראג ל- SSR האוקראינית. לאחר מכן, בהוראתה הישירה של בריה, קבוצה של ארכיונאים בולטים של אוקראינה הגיעה לפראג וקיבלה מממשלת צ'כוסלובקיה את ההסכמה לייצא את החומרים של ה-UIC לארכיון ההיסטורי המרכזי של המדינה בקייב "כמתנה של צ'כוסלובקיה ל- האקדמיה האוקראינית למדעים כאות לידידות כנה של העמים הצ'כיים והאוקראינים". אירוע זה נדון באחד מהגליונות של כתב העת המאויר הצ'כי "Svmt Sovetu" לשנת 1945 - פורסם תמונה עם הכיתוב: "ממשלת צ'כוסלובקיה מעבירה את הקבינט ההיסטורי האוקראיני לממשלת SSR האוקראינית". הודעה זו הודפסה מחדש על ידי המגזינים האוקראינים המרכזיים במערב. חלק מהמוציאים לאור "תיקנו" את שם המוסד מ"הקבינט ההיסטורי האוקראיני" ל"מוזיאון למאבק השחרור של אוקראינה". בתפוצות ידעו על שינוי השם, אבל איש לא הבין את המצב. מאמר זה ערער את סמכותו של נריז'ני. אז השקר הפך ל"אמת", למרות שכל הארכיונים ששרדו של המוזיאון נכון לשנת 1945 נשמרו על כנו בפראג. בהשפעת המידע הזה כתב ליסיוק מכתב לס' נריז'ני ב-1946 ובו דרישה שישלח לו לפחות את חומרי הארכיון היקרים ביותר על מאבק השחרור הלאומי של אוקראינה בדואר, ושלח 200 דולר לדואר. עם זאת, זה נדחה, והכסף נשלח בחזרה. ואז, בשנת 1947, הפטרון לשעבר של משרד הפנים והתקשורת של אוקראינה, HK Lysyuk, ייסד את המוזיאון הלאומי האוקראיני שלו באונטריו, קליפורניה, והכריז עליו כיורש של משרד הפנים והתקשורת שנפל כביכול בפראג.
בשנים 1946–1947, העיתונות הצ'כית והסלובקית הייתה מלאה בנאומים אנטי-אוקראיניים בקשר לנוכחות בשטח הרפובליקה של יחידות חמושות של צבא המורדים האוקראיני, שניסו להיכנס באופן חוקי לאוסטריה וגרמניה (לאזור האמריקני). ) דרך צ'כוסלובקיה. ב-6 בפברואר 1947, הוועדה הסלאבית הפרו-סובייטית שלחה מכתב למשרד הפנים הצ'כוסלובקי, שהתייחס לאופי ה"אנטי-סובייטי" וה"אנטי-ממלכתי" של פעילותה של החברה "מוזיאון השחרור". מאבק אוקראינה" בפראג בעבר ותבע את איסורו. אני תוהה אם, במצב זה, נריז'ני זכר את הצעתו של ליסיוק לגבי הוצאת כספי המוזיאון לשווייץ הנייטרלית עוד לפני המלחמה.
ב-6 בינואר 1947, ד"ר וולודימיר גלאן (1893–1978), נשיא ועדת הסיוע האוקראינית-אמריקאית המאוחדת (UUARC) בפילדלפיה, ביקר בפראג במקרה. הוא התרשם ממספר החפצים הרב ששמר המוזיאון והבטיח סיוע כספי. UUARC היה הארגון האוקראיני הבולט ביותר במערב. היא נוסדה בשנת 1944 כדי להעניק סיוע חומרי שיועדה על ידי הממשלה האמריקאית לאוקראינים בבית ובפזורה. אך לאחר זמן מה הכריזה UUARC, ככל הנראה בהשפעת ליסיוק, שהיא מוכנה להעניק סיוע כספי למוזיאון בתנאי שכל כספיו יהפכו לרכושו. נריז'ני הסכים לבסוף להצעה זו. הוכנו מסמכים ואושרו רשמית על העברת הרכוש של משרד הפנים והתקשורת בפראג ל-UUARC בבעלות קבועה. אבל זה כבר היה מאוחר מדי... ממשלת צ'כוסלובקיה הפרו-סובייטית, כמובן, לא תאפשר את העברת ארכיון המוזיאון לארצות הברית, מה שהוכח באירועים שלאחר מכן.
כבר בתחילת מרץ 1948 קבעו רשויות הביטחון מעקב חשאי אחר המוזיאון האוקראיני ועובדיו. ב-26 במרץ נסגר המוזיאון באופן רשמי, מפתחות, חותמות ו"חפצי ערך" נלקחו מנריז'ני, והחברה "מוזיאון מאבק השחרור של אוקראינה" חוסלה. ב-30 במרץ 1948 הועברה ליושב ראשה, זקלינסקי, החלטה של מועצת העם של זמסקי על סגירה. בו ניתנה, בין היתר, הסיבה לחיסול המוזיאון:
"החברה "מוזיאון מאבק השחרור של אוקראינה", שבסיסה בפראג מאז 1925, ... נוסדה על ידי קבוצה בעלת אוריינטציה ימנית של הגירה אוקראינית, שנשענה על מתנגדים שונים של המשטר הסובייטי, שנאספה תחת מסווה של עבודה מדעית, חומר פוליטי אנטי-סובייטי...".
זקלינסקי נעצר בלילה באחת מתחנות התחבורה בעיר פראג ונשלח לבית חולים פסיכיאטרי בבוגניץ למשך שבעה חודשים. בתקופה זו החל תהליך ייצוא כספי המוזיאון לברית המועצות. שום תלונות וערעורים של סיימון נריז'ני לא עזרו לעצור את חיסול המוזיאון. יתרה מכך, שלטונות המדינה של צ'כוסלובקיה לא הרחיבו את זכותו להישאר במדינה, ולכן בסוף פברואר 1950 עזבו הוא ומשפחתו את הארץ.
בינתיים, עוד במחצית השנייה של אפריל 1948, נכנסו לחצר קלמנטינום בלילה משאיות עמוסות חלק מחומרי הארכיון של משרד הפנים והתקשורת. עובדי הספרייה הלאומית והאוניברסיטאית לא ידעו לאן נלקחו החומרים הללו. זה נחשב ל"סוד מדינה". כבר ידוע שהגעת החומרים של משרד הפנים והתקשורת מפראג לברית המועצות התרחשה בשנת 1958, ולכן ביולי ודצמבר 1983 התפזרו כספי המוזיאון בין מוסדות שונים של ברית המועצות. חלקם התיישבו במוסקבה, בעוד שחלקם הגיעו באוקראינה, והם הופצו בין הארכיונים של קייב, חרקוב, לבוב, רובנה וטרנופול. יותר משמונה טונות של חומרים מקייב הועברו לארכיון ההיסטורי האזורי בברהוב שבטרנסקרפטיה. חלק מהחומרים ממשרד הפנים והתקשורת מאוחסנים בספרייה הסלאבית ובארכיון המדינה המרכזי בפראג ובסווידניק .