stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קייט דל קסטיו
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | פרויקט | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992 |  Premios TVyNovelas  | Muchachitas | תגלית נשית | מועמדות |
| 1995 |  Premios TVyNovelas  | Imperio de cristal | שחקנית צעירה | זכייה |
| 1998 |  Premios TVyNovelas  | Alguna vez tendremos alas | שחקנית צעירה | מועמדות |
| 1999 |  Premios TVyNovelas  | La mentira | שחקנית צעירה | מועמדות |
| 2005 |  Premios Ariel  | American Visa | שחקנית | מועמדות |
| 2006 |  Festival de Cine Iberoamericano de Huelva  | American Visa | שחקנית | זכייה |
| 2008 |  Premios Diosa de Plata  |  La misma Luna  | שחקנית | מועמדות |
| 2011 |  Premios People en Español  | La Reina del Sur | שחקנית | זכייה |
| 2011 |  Premios People en Español  | La Reina del Sur | הזוג המשולם | מועמדות |
| 2011 |  Premios People en Español  | La Reina del Sur | שחקנית | מועמדות |
| 2018 |  Platino Awards  | לא ניתנת לשליטה | שחקנית בסדרת טלוויזיה | מועמדות |
כתב יתדות

כתובת שומרית בכתב יתדות קדום מהמאה ה-26 לפנה"ס
כתב יתדות (בלעז: כתב קוניפורמי, מלטינית: cuneiform – בצורת יתד) הוא שיטת כתב קדומה שהייתה נפוצה באזור מסופוטמיה, סוריה, ממלכת פרס, ובאזור של אררט. סימני הכתב מורכבים מטביעות בצורת יתד (מכאן שמו) העשוי ממקל שנלחץ על לוחות חומר (טיט רטוב) ויצרו סימנים שונים המורכבים משילובים שונים של סימני יתדות. הלוחות נשרפו והוקשו ויצרו לוחות חרס. שיטת הכתב הייתה כתב הברתי שכל אות בו מציינת הברה שונה. כך, למשל, הסימן גל יכול לציין מילה שנהגית כך, אבל כחלק ממילה שימש כהברה שנקראת כך בתוך המילה.
השפה האוגריתית נכתבה בכתב יתדות אחר, האלפבית האוגריתי, שהיה אבג'ד ללא הברות בן כ־29–31 אותיות.
היסטוריה > מקור הכתב

כתב היתדות הוא מצורות הכתב הקדומות ביותר בתולדות האנושות. הכתב פותח על ידי השומרים סמוך לשנת 3000 לפנה"ס מתוך כתב ציורים של עם קדום שהתגורר בדרום מסופוטמיה (עם שכנראה לא היה ממוצא שומרי ולא שמי), ונעשה לכתב פיקטוגרפים. סימני התמונות הועברו אל מילים בעלות צליל או משמעות דומה לשמותיהן, למשל ציור של בית ששימש כדי לרשום מילה שמשמעותה בית-מגורים או שימש להשמעת ההברה הסגורה "בִּית" הועבר לאוסף סימנים קוויים המתקבלים מהטבעת החרט על לוח הטין הרך. למשל הצורה E= התקבלה מהטבעת חמישה סימני מקף, תחילה שניים זה על זה ומימין להם שלושה זה על זה כשראשי השלושה מחוברים זה לזה בקו אנכי אמצעי. בתחילת השימוש בכתב מספר הסימנים היה כ-2,000, במשך הזמן מספר הסימנים הצטמצם ל-600–800 סימנים.
באכדית נשמרו חלק מהלוגוגרמות השומריות, תופעה הנקראת "שומרוגרמה".
היסטוריה > השימוש בכתב על ידי עמים אחרים

התעודה הראשונה בכתב היתדות נמצאה בארך בשכבה מסוף האלף הרביעי לפנה"ס. ב-2500 לפנה"ס לערך אימצו האכדים את הכתב השומרי. האכדים היו עם ממוצא שמי ששפתם הייתה שונה לחלוטין, אי לכך עיצורים שמיים רבים אי אפשר היה לבטא במדויק באמצעות הסימנים שבכתב השומרי. ברבע האחרון של האלף השלישי לפנה"ס אומץ כתב היתדות על ידי החורים והאֵלַמים. כתב היתדות היה בשימוש בבבל ואשור. טקסטים בכתב היתדות נמצאו במאה ה-18 לפנה"ס באללח' על חופו המזרחי של הים התיכון. מכתבי אל-עמארנה שנכתבו במצרים במאה ה-14 לפנה"ס נכתבו בכתב זה. השימוש בכתב הגיע במאה ה־9 לפנה"ס גם לאוררטו. הכתב נמצא בשימוש גם אצל החיתים. כתב היתדות השומרי-אכדי שימש יסוד גם לשתי שיטות של כתבי יתדות אלפביתיים: כתב היתדות של אוגרית שכלל כ-30 סימנים, וכתב היתדות הפרסי–אחמני הקדום שכלל 41 סימנים.
היסטוריה > התפתחות הסימנים

הכתב שימש במשך כ-3,000 שנה, במשך זמן זה חלה בו התפתחות והוא עבר מספר שלבים. הכתב היה בשימוש עד המאה הראשונה לספירה ואז הוחלף לחלוטין באלפבית. הכתב מורכב מצירוף של סימנים הברתיים ועיצורים. רוב הסימנים הם רבי הגאיים, כלומר אפשר לקרוא אותם ביותר מדרך אחת, ומובנו של הסימן הוא לפי ההקשר. ובמקביל יש הגאים בעלי סימנים שונים. כתב היתדות עבר מספר שינויים במשך כל תקופת השימוש בו. הדוגמה שלהלן מדגימה את השינויים שהכתב עבר.
שלב 1 – מראה את המילה בשלב של כתב הציורים בערך 3000 לפנה"ס.
שלב 2 – מתוארך סביב 2800 לפנה"ס. סימן הראש הסתובב על צידו, ופונה עתה כלפי מעלה.
שלב 3 – מתוארך סביב 2600 לפנה"ס. זהו הכתב הקדום ביותר הידוע לנו. הציור הפך קווי, ומופשט יותר וקיבל סומן כ"אות" (אידאוגרמה, ובלשון המחקרית "סימן").
שלב 4 – שלב 4 דומה לכתב בשלב 3 אלא שהוא כתוב באמצעות קנה ("יתד") על גבי חרס.
שלב 5 – מייצג את הסימן בסוף האלף השלישי (סביבות 2200) לפנה"ס, כ-400 שנה אחרי שלב 2. היתדות לא לגמרי מקבילים זה לזה.
שלב 6 – מייצג את הכתב האשורי הקדום בתחילת האלף השני (1999 והלאה) לפנה"ס. היתדות כולן התיישרו אנכית או אפקית. כתב זה אומץ על ידי החיתים.
שלב 7 – הסימן פשוט יותר. כתב היתדות האשורי מתחילת האלף הראשון (סביבות שנת 1000) לפנה"ס ועד להיעלמות הכתב.
בתקופות הקדומות ביותר הסימנים סודרו בתיבות והשורות נקראו מלמעלה למטה. לאחר מכן שונה כיוון הסימנים ב-90 מעלות והשורה נקראה משמאל לימין.
היסטוריה > היעלמות הכתב

במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס החל הכתב האלפביתי הכנעני (על גרסאותיו הפיניקיות, הארמיות ואף העבריות) לדחוק את השימוש בכתב היתדות. גם בבבל ובפרס בתקופה האחמנית ואחר כך בתקופה הממלכה הסלאוקית, עד שהשימוש בכתב נעלם כליל במאה הראשונה לספירה. המסמך האחרון בכתב יתדות שנמצא הוא טקסט אסטרונומיה מבבל המתוארך לשנת 75 לספירה. כתב היתדות נשתכח במשך השנים שלא היה בשימוש. התיירים האירופאים הראשונים שהגיעו למסופוטמיה במאה ה־18 נתקלו בסימנים, אך לא זיהו את הסימנים ככתב.
מספרים

כתב יתדות כולל גם שיטת ספירה וסימנים לציון מספרים. בשיטה זו נעשה שימוש לראשונה בסביבות המאה ה-19 לפני הספירה. היא התבססה על בסיס 60, והיא העתיקה ביותר הידועה שמשתמשת בערכי מיקום (בדומה לשיטה העשרונית המקובלת כיום), כלומר שיטה שבה ערכה של ספרה נקבע לא רק לפי צורתה, אלא גם לפי מיקומה במספר.
לשיטת הספירה יש הדים גם כיום: אנו מחלקים כל שעה ל-60 דקות, וכל דקה ל-60 שניות. כמו כן, כאשר אנו מודדים זוויות באמצעות מעלות, אנו מייחסים להקפה אחת של מעגל ערך של 360 מעלות.
פענוח כתב היתדות

חקר התרבויות העתיקות שהשתמשו בכתב יתדות נקרא אשורולוגיה. בתחילת המאה ה-17 ביקר האציל האיטלקי פייטרו דלה וַאלֶה במסופוטמיה והיה הראשון שזיהה את חורבות בבל. בשובו לאירופה הביא איתו מבבל מאור ומפרספוליס לוחות עם כתובות, אך לא ניסה לפענח אותן. הלוחות פורסמו לאחר מותו. ב-1711 פורסמו בספריו של ז'אן שארדן, שביקר בפרספוליס ב-1674, ציורים ברורים למדי של כתובות בכתב יתדות. בשנת 1778 יצר הדני קרסטן ניבור העתקים מכתובות שונות של פרספוליס. העתקים אלה היו הראשונים שהיו מקיפים ומדויקים מספיק כדי לשמש בסיס לפענוח. ב-1798 הצליח אולוף גרהרד טיכסן לפענח את סימן המרווח המפסיק בין המילים. בשנת 1802 בדק ג'פ' גרוטפנד (אנ') את העתקיו של ניבור והצליח לזהות נכון 12 מסימני כתב היתדות הפרסי העתיק. זו הייתה תחילתו של הפענוח. בשלב ראשון בודדו הסימנים שסימנו את שמות המלכים, שמות אבותיהם ותואריהם. השמות האלה הושוו לשמות שהיו ידועים ממקורות אחרים: מקורות עבריים, יווניים ופרסיים מאוחרים יותר.
הטקסט הראשון המלא שפוענח כהלכה היה כתובת של דריווש הראשון, הנקראת כתובת ביסותון שהייתה כתובה בשלוש שפות. הפענוח נעשה על ידי הנרי רולינסון שטיפס על סלע והעתיק את הכתובת. החפירות הראשונות בצפון מסופוטמיה שהחלו בשנת 1842 הביאו לגלויים רבים, חשיפת ארמונות, תבליטי אבן ועוד. בשנת 1854 נחשפה הספרייה הגדולה של אשורבניפל בנינוה שגילויה אפשר המשך פענוח של הכתב.
פענוח כתב היתדות > רישום כתב היתדות המפוענח

רישום ופענוח כתב היתדות נעשה בשני שלבים: ראשית, סימון הסמלים לפי טבלה האומרת את שמות האותיות בשומרית עתיקה, או את משמעותן כמילה באכדית, או את משמעותן כהברה. תוכן זה נקרא תעתיק מפוצל והוא נראה כך: E4.GAL il-um-MEŠ (היכל האלים). מהתעתיק המפוצל, דרך כללי דקדוק ידועים נוצר תעתיק מקושר (קומפוזיטי), הנשמע כהברות המשוערות מתוך הכתב. למשל, ekalum ilumi (היכלום אילומי).
פענוח כתב היתדות > תרגום אוטומטי

ב-2023 חוקרים הראו שניתן לתרגם שפות כתב יתדות כמו אכדית באופן אוטומטי ברמה גבוהה באמצעות שיטות של עיבוד שפה טבעית כמו רשת קונבולוציה.
בארכאולוגיה של ארץ ישראל

עד שנת 2012, 95 מקורות כתובים בכתב היתדות נתגלו ב-28 אתרים שונים בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל. כמחצית מהטקסטים (42 במספר) זוהו על ידי המחברים כשייכים לתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל. שאר הטקסטים מתחלקים בין תקופת הברונזה התיכונה, לתקופת הברזל בארץ ישראל. אפיון נוסף של הממצא בארץ ישראל הוא המגוון הרב של הסוגות הספרותיות ושפות הכתיבה המצויים בו, בין השאר: מכתבים, טקסטים אדמיניסטרטיביים, טקסטים משפטיים, כתובות מונומנטליות רשמיות, לחשים מאגיים, ואפוסים – בשפות אכדית, שומרית, ושפות כנעניות.
בין השאר נמצאו:
בארכאולוגיה של ארץ ישראל > מכתבי תענך

מכתבי תענך – שלושה עשר לוחות שהתגלו באתר הארכאלוגי תל תענך בדרום עמק יזרעאל. הלוחות כתובים בכתב יתדות בשפה האכדית על גבי חרס (בדומה למכתבי אל-עמארנה). 12 תעודות התגלו בחפירות של 1903–1904, ותעודה נוספת התגלתה על ידי אלברט גלוק בשנת 1968. התעודות הן מתקופה שקדמה לתקופת אל-עמארנה והן מתוארכות לתקופת הברונזה המאוחרת א, אבל מבחינת סגנונן שייכות לאותה תרבות.
בארכאולוגיה של ארץ ישראל > תל חצור

ב-2010, נחשפה בחפירות תל חצור תעודת חרס בת כ-3,800 שנה, הכוללת חוקים בסגנון חוקי חמורבי הכתובה בכתב יתדות בשפה האכדית. זו הייתה הפעם הראשונה שבה נחשפה בארץ ישראל תעודה שנכתבה בסגנון הכתיבה של מלך בבל חמורבי, ושקודקס חוקיו היה הנרחב ביותר במזרח הקדום.
בארכאולוגיה של ארץ ישראל > תל אפק

בתל אפק (אנטיפטריס) נמצאו שישה שברים של לוחות טין כתובים בכתב יתדות, כנראה חלק מארכיון שהיה במקום. ביניהם, קטע של עלילה מיתולוגית, מילון למונחי עבודת האדמה בשפות האכדית והשומרית; ומילון נוסף, שכלל נוסף על האכדית והשומרית, גם את השפה הכנענית. הממצא החשוב ביותר מן הארמון הוא מכתב שלם על לוח טין, כתוב באכדית, שנשלח מאוגרית, בשנת 1230 לפנה"ס בקירוב. המכתב נשלח מאדם בשם תכוחלינו אל בכיר בממשל המצרי בארץ-ישראל בשם חיא, שניהם דמויות מוכרות היטב בתכתובת הדיפלומטית הבינלאומית מאותה תקופה.
בארכאולוגיה של ארץ ישראל > תל חדיד

במהלך החפירות הארכאולוגיות בשולי תל חדיד, מטעם אוניברסיטת תל אביב, נחשפו שתי תעודות כתובות בכתב יתדות, במצב השתמרות מצוין. שתי התעודות הן מסמכים משפטיים הכתובים באשורית.
שטר מכר של קרקעות משנת 698 לפנה"ס
שטר הלוואה משנת 664 לפנה"ס.
תעודות אלה מצטרפות לשתי תעודות בכתב יתדות הכתובות באשורית, מן השנים 651 ו-649 לפנה"ס, שהתגלו בתל גזר, כ-10 ק"מ מדרום לתל חדיד.
ראו גם

אכדית
שומרית
שומרוגרמה
פרסית עתיקה
אלפבית אוגריתי
לקריאה נוספת

W. Horowitz and T. Oshima with S. Sanders, Cuneiform in Canaan. Cuneiform from the Land of Israel in Ancient Times, Israel Exploration Society and the Hebrew University of Jerusalem, 2006
חיים ברמט ומיכאל ויצמן, אבלה – תעלומה ארכאולוגית, הוצאת כתר, 1982, פרק 4: "הבה נלמד כתב יתדות".
ביאורים

1 2 3 4 5  התו לא קיים ביוניקוד
הערות שוליים

↑  Rykle Borger, Mesopotamisches Zeichenlexikon, Ugarit Verlag, 2004, עמ' 245–539
↑  Gai Gutherz, Shai Gordin, Luis Sáenz, Omer Levy, Jonathan Berant, Translating Akkadian to English with neural machine translation, PNAS Nexus 2, 2023 doi: 10.1093/pnasnexus/pgad096
↑  נתן וסרמן, חורבן גדול הוא גם עדן לחופרים, באתר הארץ, 31 ביולי 2007
ויין הורוביץ, תעודות חדשות מתקופת הברונזה בחצור, קדמוניות, חוברת 143, 2012, עמ' 34
↑  ציפורה כוכבי-רייני, למלך אדוני: מכתבי אל-עמארנה, מוסד ביאליק, 2005, עמ' 14
↑  אסף שטול-טראורינג, נחשפה תעודה בת 3,800 שנה בסגנון חוקי חמורבי, באתר הארץ, 27 ביולי 2010
↑  נתן סרמן, חורבן גדול הוא גם עדן לחופרים, באתר הארץ, 31 ביולי 2007
↑  משה כוכבי, אפק - אנטיפטריס - חמשת אלפים שנות היסטוריה, רעננה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989
↑  אתר רשות העתיקות
↑  התעודות פורסמו לראשונה על ידי פרופ' נדב נאמן ופרופ' רן צדוק מאוניברסיטת תל אביב
| מסופוטמיה |
| --- | --- | --- |
| ממלכות בתקופת הברונזה | ממלכות בתקופת הברונזה |  |
| שומר | אומה • אור • ארידו • ארך • אשנונה • באד-טיבירה • בורסיפה •  דיר • לגש • מלגיום • נגירסו • ניפור • סיפר • כיש • שדופום • שורופק |  |
| עילם | שושן • אנשאן |  |
| אכד | אכד • מארי • גותים |  |
| אמורים | אמר • תותול • איסין • ארך • לרסה • בבל • כיש • מרי • תרקה • ימחֿד • אכלתום |  |
| בבל | התקופה הבבלית הקדומה • כשים • האימפריה הבבלית החדשה • כשדים • דור-כוריגלזו |  |
| אשור | אשור • כלח • דור שרוכין • נינוה • חרן • אימגור-אנליל • האימפריה האשורית החדשה |  |
| חור | מיתני • אורקש • נוזי • אוררטו |  |
| נושאים מרכזיים | נושאים מרכזיים |  |
| ממשל | מלכי שומר • מלכי אשור • מלכי בבל |  |
| מיתולוגיה | מיתולוגיה מסופוטמית • הוראות שורופק • אנומה אליש • עלילות גילגמש • מרדוך • קינת ניפור • הדת הבבלית אשורית |  |
| שפה | כתב יתדות • אלפבית ארמי • שומרית • אכדית • אמורית • עילמית • חורית • ארמית |  |
| נהרות | פרת • חידקל • חבור • בליח • דיאלא • הזב הגדול • הזב הקטן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538333605171  BNE: XX527007  BnF: cb119552161 (data)  GND: 4163552-8  LCCN: sh85034811  NDL: 00570625  NKC: ph191048 
פסלו של אד-רימי מלך אללח' במאה ה־15 לפנה"ס על הפסל נמצא טקסט של 104 שורות המפרט את קורות חייו
התפתחות הסימן סָג שמשמעותו היא ראש
לנדולט

רולס-רויס סילבר גוסט לנדולט (תמונה מספר 2)
מכונית לנדולט (באנגלית: Landaulet) הוא סוג של מכונית בעלת גג רכב אשר נפתח בחלקו (הקדמי או האחורי).
היסטוריה

לפני ייצור מכוניות לנדולט, ייצרו באירופה כרכרות לנדולט", אשר היו מיועדות לשניים עד ארבעה נוסעים (בתא סגור), ואילו נהג הכרכרה ישב חשוף בקדמת הכרכרה, ללא הגנת הגג.
רוב דגמי הלנדולט יוצרו באירופה, החל מ-1910 עד שנות ה-30 של המאה ה-20.
משנות ה-60 של המאה ה-20 יוצרו מכוניות בתצורת לנדולט בכמות מזערית, באירופה, בעיקר דגמי לימוזינה אשר היו מיועדים לראשי מדינות.
מאפייני ייצור דגמי הלנדולט השתנו מאוד במהלך השנים. בראשית המאה העשרים, בדרך כלל החלק הקדמי של גג הדגם היה פתוח, ואילו משנות ה-60 של המאה ה-20 החלק האחורי של הגג היה נפתח, והחלק הקדמי היה נשאר סגור.
משנות ה-60 של המאה ה-20, גג הרכב מעל המושבים הקדמיים נשאר סגור, והחלק האחורי של תא הנוסעים אשר היה מכוסה בדרך כלל בברזנט אשר היה מתקפל, ומשאיר את חלקו האחורי של תא הנוסעים פתוח.
דגמי הלנדולט אופיינו בבסיס גלגלים ארוך, וכללו מכוניות פאר מסוג לימוזינות.
לואי רנו עיצב בשנת 1908 את דגם הלנדולט רנו Type AX, בנוסף לתצורות הקופה והקבריולה של הדגם.
בשנת 1965 ייצרה חברת מרצדס את דגם "מרצדס בנץ 600 לנדולט" אשר היה מיועד לאפיפיור פאולוס השישי.
חברת מייבאך ייצרה את דגם "מייבאך 62 S לנדולט" בשנת 2011.
בשנת 1961 ייצרה חברת לנצ'יה את דגם לנצ'יה פלמיניה 335 אשר שימשה את נשיאי הרפובליקה האיטלקית.
תמונות

אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת בביקור ב -גרמניה (1965), ב- "מרצדס לנדולט"
מרצדס בנץ W189 לנדולט
פיאט Brevetti לנדולט, שנת 1906
רולס-רויס לנדולט, שנת 1905
דה דיון בוטון לנדולט, שנת 1908
פיאט 520 לנדולט
פיאט 2B, לנדולט, שנת 1909
קדילאק 1957 לנדולט
כרכרת לנדולט, 1898
מרצדס בנץ S 500, לנדולט
לנצ'יה פלמיניה 335 שנת 1961 - בתמונה: נשיא הרפובליקה האיטלקית ג'ורג'ו נפוליטנו
ראו גם

סיווג מכוניות
לקריאה נוספת

פולמן לנדולט 1967 (600 Pullman Landaulet 1967 - גלריות - אוטו)
עמנואל צור

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1911 גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  13 באפריל 1991 (בגיל 80) 
 שם לידה:  עמנואל צוקברג 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מעסיק:  נמל התעופה בן-גוריון 
 
עמנואל מילק צור (צוקרברג) (22 במרץ 1911 –  13 באפריל 1991) היה מראשוני הטייסים בארץ ישראל, מדריך הטיסה המקצועי הראשון בארץ ישראל, שליח רכש של חיל האוויר הישראלי בבריטניה, מנהלו הראשון של נמל התעופה בן-גוריון, מחבר חוקת הטיס בישראל ועוד.
תולדות חייו

עמנואל נולד באוסטרו-הונגריה (גליציה) לאנה ו-וילהלם, משפחה מבוססת בעלת בארות נפט. בגיל 14 הלך לצלם מטוס פולני שנחת בקרבתו, והטייס לקח אותו לטיסה במטוס, טיסה ששינתה את חייו. בשנות השלושים נשלח על ידי זאב ז'בוטינסקי לפריז כנציג ארץ ישראל ללמודי אווירונאוטיקה. יחד עמו למדו אווירונאוטיקה גם מרסל דאסו (מייסד מפעל דאסו תעופה, שייצר מאוחר יותר את המיראז') ואנטואן דה סנט-אכזופרי (מחבר הספר הנסיך הקטן). במהלך לימודיו התאמן בטיסה וקיבל רישיון טיס פרטי.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל לייסד את התעופה העברית. עמנואל צור הפך למדריך הטיסה הראשי של ההגנה ומחלקת הטיס של הפלמ"ח. קורס הטיס הראשון של חברת אווירון הועבר על ידי צור וארנסט רפופורט, והשתתפו בו תשעה חניכים. הזוג הדריך גם את קורס הטיס הראשון של הפלמ"ח שנערך בשדה התעופה של חיל האוויר הבריטי ברמלה בשנת 1943.
מסעות הרכש

בדצמבר 1947 החליטו המעצמות על אמברגו נשק על המזרח התיכון. חיל האוויר הישראלי, שהיה עדיין בחיתוליו, נזקק נואשות להגדלת צי המטוסים שלו (12 בסך הכל). שליח הרכש של חיל האוויר בבריטניה היה עמנואל צור. על מנת לקנות מטוסים בבריטניה ולהבריחם לישראל, היה על צור להיעזר בשירותיהם של אנשי העולם התחתון בלונדון. את המטוס הראשון שקנה מהם, "דראגון ראפיד", הטיס בעצמו כאשר במטוס היו עמו שני האנשים מהם קנה את המטוס. כדי להגיע לישראל, נעשו מספר חניות ביניים. הראשונה שבהם הייתה בפאריס והאחרונה הייתה בניקוסיה. ניווט המטוס לישראל נעשה באמצעות מפה ומצפן בלבד. בהגיעם לישראל, חזרו שני המלווים של צור לאנגליה. בצורה דומה הצליח צור להבריח לישראל עוד מספר מטוסים.
מבצע הרכש המרשים ביותר של צור התבצע ביוני 1948. אחד מאנשי הקשר של צור בבריטניה סיפר לו על מכירת שישה מפציצי בריסטול בופייטר כגרוטאות לפירוק מעודפי חיל האוויר המלכותי הבריטי (RAF). צור הגה רעיון של הסרטת סרט קולנוע על מעללי טייסי הקרב הניו זילנדיים ב-RAF, כאשר מטוסים אלו ישמשו אותם לצילומים – ובאמצע ההסרטה יסתלקו עם המטוסים לישראל. לצורך תוכנית זו הוא רתם לעזרתו את טרי פרנפילד, מדרום אפריקה, ששימש כטייס RAF במלחמת העולם השנייה והיה נשוי ליהודיה. פרנפילד רשם על שמו חברת קולנוע פיקטיבית בשם: Air Pilot Film Company. לצורך הסרט נשכרו ארבעים שחקנים וניצבים בנוסף לצוותי צילום ותאורה. לפני צילומי הסרט התרסק מטוס אחד בטיסת ניסוי ואחר הוחרם. לצורך צילומי הסרט ביקשו המפיקים אישור לטוס לסקוטלנד, בטענה שנופי סקוטלנד מזכירים את נופי ניו זילנד. ב-30 ביולי התאספו שחקנים, ניצבים וצופים לצילום סצנה מהסרט בשדה תעופה. ארבעת המטוסים המריאו דרומה לכיוון ישראל, ולא לכיוון סקוטלנד כמתוכנן. באיחור מתוכנן של שלוש שעות, דיווח בעל המטוסים למגדל הפיקוח בסקוטלנד על המראת המטוסים, כדי להקנות לטייסים מרווח זמן בין החשש להיעלמותם ותחילת החיפושים אחריהם. בזמן שהמטוסים נחתו באז'אקסיו שבקורסיקה לתחנת ביניים ראשונה, לאחר ארבע וחצי שעות, עדיין לא ידעו הבריטים על היעלמות המטוסים. חנייתם הבאה של המטוסים הייתה ביוגוסלביה, ולמחרת המריאו המטוסים לבסיס תל נוף שבדרום ארץ ישראל.
בין המטוסים שצור הבריח לישראל הוא המיילס 57 איירואן, אותו קנה ב-3,500 ליש"ט. סה"כ הבריח צור לישראל 18 מטוסים.
תפקידיו בישראל

כשחזר לישראל בשנת 1948 לאחר סיום מסעות הרכש שלו, מונה למנהל שדה התעופה לוד, לו תרם רבות. הוא אף ערך את הטקס הרשמי לפתיחת שדה התעופה, בו נאם שר התחבורה דוד רמז.
בשנת 1955 נשלח יחד עם יואל פלגי לחקור את נסיבות הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה.
בשנת 1957 הקים את חברת התעופה אויתור, לטיסות פנים בישראל. לפני מלחמת ששת הימים נסגרה חברת אויתור.
בשנות ה-70 השתתף בפיתוח מטוס המנהלים ווסטווינד של התעשייה האווירית לישראל.
עמנואל צור היה נשוי לד"ר מרים צור. אחיו הצעיר צבי צור היה ממייסדי מכתשים אגן תעשיות. בתו היא פרופ' דפנה אטלס מהמחלקה לכימיה ביולוגית באוניברסיטה העברית.
לקריאה נוספת

אריה חשביה, "לגעת בשמיים - סיפורו של הטייס העברי הראשון
תמר הירדני, סיפור מהסרטים על השגת מטוסים מחו"ל במלחמת העצמאות, מגזין סגולה, גיליון 75, אוגוסט 2016
הערות שוליים

↑  שדה התעופה בלוד נפתח לנוסעים, על המשמר, 25 בנובמבר 1948
↑  דיוויד סלע, שדה התעופה בלוד נפתח רשמית, באתר ישראל היום, 22 בנובמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297506405171  ISNI: 0000 0000 7017 7005  VIAF: 97407409   WorldCat (עם VIAF): 97407409
בת יפתח

.
בת יפתח (מעוצבת כגבירת אלצ'ה (אנ')) מקבלת את פני אביה. ציור מאת ג'יימס טיסו
 "וַיָּבֹא יִפְתָּח הַמִּצְפָּה אֶל בֵּיתוֹ וְהִנֵּה בִתּוֹ יֹצֵאת לִקְרָאתוֹ בְתֻפִּים וּבִמְחֹלוֹת וְרַק הִיא יְחִידָה אֵין לוֹ מִמֶּנּוּ בֵּן אוֹ בַת." (שופטים יא מג)
בת יפתח. אלכסנדר קבנל, 1879, שמן על קנבס
בת יפתח היא דמות מקראית, אשר אינה מזוהה בשמה אלא בשם אביה, השופט יפתח הגלעדי. לאחר ניצחונו של אביה יצאה לקראתו בתופים ובמחולות, ואביה יפתח נאלץ לקיים את הנדר שנדר ולהעלותה לעולה. בת יפתח ביקשה ללכת עם חברותיה להרים כדי לבכות על בתוליה, ולאחר חודשיים קיים יפתח את נדרו, אם כי הסיפור אינו מפרט כיצד. דעת הרוב בקרב פרשני המקרא היא שיפתח הרג את בתו כקורבן אדם, אולם קיימת דעת מיעוט לפיה בתו של יפתח התבודדה והסתגרה במשך שארית חייה. בין הפרשנים המחזיקים בדעת המיעוט נמנים רד"ק ופרנץ דליטש.
נדר יפתח

לפני יציאתו של יפתח למלחמה בבני עמון נדר יפתח: ”אִם-נָתוֹן תִּתֵּן אֶת-בְּנֵי עַמּוֹן בְּיָדִי. וְהָיָה הַיּוֹצֵא, אֲשֶׁר יֵצֵא מִדַּלְתֵי בֵיתִי לִקְרָאתִי, בְּשׁוּבִי בְשָׁלוֹם מִבְּנֵי עַמּוֹן - וְהָיָה לַה', וְהַעֲלִיתִיהוּ עֹלָה” (שופטים, י"א, כ"ט–ל"א).
ניסוח הנדר מלמד כי כוונת יפתח הייתה להעלות קורבן אדם. בסיפורי המקרא, רבים המקרים בו יוצאים במחולות לקראת המנצחים במלחמה, כמו בסיפור בשמואל א' י"ח לאחר ניצחונו של דוד על גָּלְיָת. הניסוח של יפתח הביא לתוצאה טראגית: ליפתח מתברר, שהמיט אסון על בתו ועל עצמו. העובדה שבתו יוצאת לקראתו יוצרת את הרושם, שיפתח נענש על נדרו להעלות קרבן אדם.
הדיווח על המלחמה קצר ואילו עיקר הסיפור מוקדש לנדר יפתח ולתשלומו. בפסוק ל"ד פוגשים הקוראים בבת יפתח לראשונה, כאשר היא יוצאת לקראת אביה. היציאה של הבת מן השטח המוגן אל החוץ מרמזת על סכנה. בתו אינה יודעת כאשר היא יוצאת לקראת אביה ששעתה הגיעה. 
”וַיָּבֹא יִפְתָּח הַמִּצְפָּה, אֶל-בֵּיתוֹ, וְהִנֵּה בִתּוֹ יֹצֵאת לִקְרָאתוֹ, בְּתֻפִּים וּבִמְחֹלוֹת: וְרַק הִיא יְחִידָה, אֵין-לוֹ מִמֶּנּוּ בֵּן אוֹ-בַת. וַיְהִי כִרְאוֹתוֹ אוֹתָהּ וַיִּקְרַע אֶת-בְּגָדָיו, וַיֹּאמֶר אֲהָהּ בִּתִּי הַכְרֵעַ הִכְרַעְתִּנִי, וְאַתְּ הָיִית בְּעֹכְרָי; וְאָנֹכִי, פָּצִיתִי פִי אֶל-ה', וְלֹא אוּכַל לָשׁוּב”.
המילה וְרַק מדגישה את היותה יחידה. לפיכך מעמדה היא מעמד של 'בכור'. יפתח קורע את בגדיו לאות אבל, זועק זעקת כאב, וטוען שאינו יכול לחזור בו מנדרו. הוא אינו פונה בשאלה לבתו מדוע יצאה לקראתו.
לדעת יאיר זקוביץ,  סיפורה של בת יפתח הוא סיפור מאוחר, אשר צורף בשלב מאוחר יותר כדי להוסיף עוד חוליה לרצף כישלונות יפתח כשופט. סיפורה של בת יפתח מעוצב כסיפור בבואה לסיפור עקדת יצחק ומציג את יפתח כדמות שלילית לעומת דמותו החיובית של אברהם.
תשובת הבת

הבת מאשרת את דברי אביה. היא אינה מתנגדת. גם האב וגם הבת אינם מזכירים את קיום הנדר. בתו מבקשת ממנו חודשיים ארכה עד קיום הנדר. היא מבקשת לבכות על בתוליה ולא על אובדן חייה. מעבר לכך היא לא תהיה לאיש ולא תלד בנים.
וַתֹּאמֶר אֵלָיו, אָבִי פָּצִיתָה אֶת-פִּיךָ אֶל-ה'--עֲשֵׂה לִי כַּאֲשֶׁר יָצָא מִפִּיךָ: אַחֲרֵי אֲשֶׁר עָשָׂה לְךָ ה' נְקָמוֹת, מֵאֹיְבֶיךָ--מִבְּנֵי עַמּוֹן. וַתֹּאמֶר אֶל-אָבִיהָ, יֵעָשֶׂה לִּי הַדָּבָר הַזֶּה: הַרְפֵּה מִמֶּנִּי שְׁנַיִם חֳדָשִׁים, וְאֵלְכָה וְיָרַדְתִּי עַל-הֶהָרִים, וְאֶבְכֶּה עַל-בְּתוּלַי, אָנֹכִי וְרֵעוֹתָי. וַיֹּאמֶר לֵכִי, וַיִּשְׁלַח אוֹתָהּ שְׁנֵי חֳדָשִׁים; וַתֵּלֶךְ הִיא וְרֵעוֹתֶיהָ, וַתֵּבְךְּ עַל-בְּתוּלֶיהָ עַל-הֶהָרִים.
הדגשת הבתולים הביאה את פרשני ימי הביניים כדוגמת רד"ק ורלב"ג לפרש את תשלום הנדר כפרישות. פירוש זה מושפע מהכרתם את מנהגי הנזירות הנוצריות, ומרצונם של פרשנים אלו ל"הקל בדינו" של יפתח. אביה אינו מקונן עליה.
קיום הנדר

כעבור חודשיים חוזרת בת יפתח לביתה כפי שהבטיחה. המחבר המקראי אינו מוסר פרטים מפורשים כיצד קיים יפתח את הנדר.
וַיְהִי מִקֵּץ שְׁנַיִם חֳדָשִׁים, וַתָּשָׁב אֶל-אָבִיהָ, וַיַּעַשׂ לָהּ אֶת-נִדְרוֹ אֲשֶׁר נָדָר; וְהִיא לֹא-יָדְעָה אִישׁ, וַתְּהִי-חֹק בְּיִשְׂרָאֵל. מִיָּמִים יָמִימָה תֵּלַכְנָה בְּנוֹת יִשְׂרָאֵל לְתַנּוֹת לְבַת-יִפְתָּח הַגִּלְעָדִי--אַרְבַּעַת יָמִים בַּשָּׁנָה.
במחקר המקרא, יש הרואים בסיפור זה כסיפור אטיולוגי הבא להסביר את מנהג בנות ישראל לקונן על בת יפתח במשך ארבעה ימים. בספר מהלך המאורות ובספר היובלים וכן בלוח השנה במגילות קומראן מוזכרים ארבעה ימים מיוחדים (אותות/זיכרון/פגועים) הניצבים בארבעת רבעי השנה.
לפי רבי דוד אבודרהם, בת יפתח נשחטה בתקופת טבת, היום הקצר בשנה.