stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנה וינטור
קריירה > השיבה להוצאה לאור

וינטור שבה לעבוד ב-1980, ירשה את אלזה קלנש (Elsa Klensch) כעורכת אופנה בכתב עת חדש לנשים בשם Savvy.
הוא יועד לפנות לנשות קריירה שנוהגות לבזבז את כספן בעצמן, הקוראת וינטור תשים לעצמה למטרה מאוחר יותר להיות עורכתו של הווג.
בשנה שלאחר מכן, היא מונתה לעורכת אופנה של המגזין New York.
כתב העת משופע באופנה וצילומי אופנה בהם היא השקיעה שנים רבות והללו סוף סוף לכדו את תשומת הלב של גורמים בתעשייה, היא נהפכה לחביבתו של העורך אדוארד קוזנר (Edward Kosner). הוא לפעמים שינה חוקים נוקשים מאוד עבורה, בהרגיזו את יתר הצוות. הוא פרסם את עבודתה על חלקים שונים של המגזין והיא למדה דרך עבודתה על העטיפה שבה כיכבה רייצ'ל וורד, באיזו קלות ידוענים מוכרים עיתונים.
עמית לשעבר ארגן לה ריאיון עם עורכת הווג גרייס מיראבלה (Grace Mirabella). הריאיון הסתיים מהר ווינטור החליטה שהיא מעוניינת להשיג את משרתה של מיראבלה.
קריירה > המאה ה-21

גיליון ספטמבר 2004 כלל מספר שיא של 832 עמודים, הייתה זו המהדורה הגדולה ביותר של ירחון שהתפרסמה באותה עת (מאז עלתה מהדורה רחבה יותר שעלתה עליה מגיליון ספטמבר 2007).
היא גם פיקחה על הפקתם של שלושה מגזינים שהם מיזמי בת של ווג: Teen Vogue, Vogue Living ו-Men's Vogue.‏ Teen Vogue פרסם יותר מודעות פרסומת והרוויח יותר הכנסה מפרסום מאשר ELLE Girl ו-Cosmo Girl ו-164 עמודי פרסומת בגיליון הבכורה של Men's Vogue היו הרבים ביותר לגיליון הראשון של כתב עת כלשהו בהיסטוריה של קונדה נאסט.
בשל הגיליון עתיר הפרסומות הזה הכתיר אותה מגזין תעשיית הפרסומות AdAge כ"עורכת השנה".
לפי מה שדווח, משכורתה היא 2 מיליון דולרים בשנה.
בנוסף לכך היא מקבלת הטבות אחדות, כמו מרצדס מסוג Mercedes-Benz S-Class עם נהג (גם בניו יורק וגם בחו"ל) והקצבה לקניות בסך 200,000$, ואת סוויטת קוקו שאנל במלון ריץ שבפריז כשהיא נוכחת בתצוגות אופנה באירופה.
היא גם רכשה בית בגריניץ' וילג' באמצעות הלוואה ללא ריבית של 1.6 מיליון דולרים מחברה הנמצאת בבעלותו של נשיא קונדה נאסט, סמואל אירוינג ניוהאוז הבן (Samuel Irving Newhouse, Jr),
היא קיבלת תואר של מסדר האימפריה הבריטית Officer of the Order of the British Empire‏ (OBE) בשנת 2008.
בשלהי שנת 2008 רווחו שמועות שהיא עומדת לפרוש.
שמה של קארין רויטפלד, עורכת המהדורה הצרפתית של ווג (French Vogue), הוזכר פעמים רבות כמי שתחליף אותה.
נמסר שהעורך של GQ הרוסי הציג את אליונה דולסקאיה (Alyona Doletskaya), העורכת של הווג הרוסי, כמי שתהיה העורכת הבאה של המגזין האמריקני.
תגובתה של חברת קונדה נאסט הייתה בפרסום מודעה שהתפרסה על עמוד שלם בניו יורק טיימס ושיבחה את הישגיה של וינטור. באותה עיתון, קאתי הורין (Cathy Horyn) כתבה מאוחר יותר שבעוד וינטור לא איבדה את המגע שלה, כתב העת נהיה "נדוש וצפוי." כפי שהתלוננו הקוראים במדור המכתבים למערכת. "לקרוא את ווג בשנים האחרונות זה לתהות על היחוד של 'סיפור וילה בטוסקנה', מוסיפה הורין. נדמה גם שעוברים על המגזין ימים קשים בהתמודדות עם המיתון העולמי, היא ציינה.
וינטור החלה להופיע יותר בכלי התקשורת בשנת 2009. במאי היא הייתה נושא תוכנית דיוקן של "60 דקות", שם נשאלה אם היא שוקלת פרישה. "כלל וכלל לא", היא ענתה "עבורי אלו הם זמנים מעניינים מאוד להיות במשרתי ואני חושבת שזה במידה מסוימת בלתי אחראי לא לצעוד קדימה ולהוביל אותנו לזמנים שונים."
בספטמבר יצא לאולמות הקולנוע הסרט התיעודי "The September Issu" אותו ביים קאטלר (R. J. Cutler), במאי הסרט "The War Room", על הפקת גיליון ספטמבר 2007. הוא התמקד במערכת היחסים הקשה לפרקים בין וינטור לקודינגטון.
היא הופיעה בתוכנית לייט שואו, עם דייוויד לטרמן על מנת לקדם אותו.
שם היא גם מגנה על הרלוונטיות של האופנה בזמנים כלכליים קשים.
ב-4 בינואר 2025 הוענקה לה, לצד אישים אחרים, מדליית החירות הנשיאותית בידי הנשיא ג'ו ביידן.
קריירה > האישה החזקה של עולם האופנה

אנה וינטור נהפכה במהלך השנים לאחת מהאנשים החזקים ביותר בתעשיית האופנה, היא ביססה מגמות והכתירה מעצבים חדשים. הגארדיאן כינה אותה "אשת ראש העיר הבלתי רשמית" של העיר ניו יורק.
היא פעלה מאחורי הקלעים כדי לעודד בתי אופנה לשכור מעצבים צעירים כמו ג'ון גליאנו, שחב לה את משרתו בבית האופנה כריסטיאן דיור. היא שכנעה את דונלד טראמפ להתיר למארק ג'ייקובס להשתמש באולם הריקודים של מלון פלאזה לצורך תצוגת אופנה כשלו ולשותפו היה מחסור במזומנים. לאחרונה, היא שכנעה את האחים ברוקס (Brooks Brothers) לשכור את תום בראון (Thom Browne) שהיה ידוע אך מעט.
בת טיפוחיה בווג, פלאם סקייס (Plum Sykes), נעשתה סופרת מצליחה, כשהיא מכניסה לעלילות ספריה את תעשיית האופנה בעיר ניו יורק.
בדרך כלל היא דואגת לנהל את ענייניה באמצעות תיווכם של הכפופים לה ולעיתים נדירות מתבצע מגע ישיר עימה. אנשי יחסי ציבור בתעשיית האופנה נוהגים לשאול: "אתה רוצה שאני אפנה לאנה עם זה?".
חייה האישיים

לווינטור שני ילדים משאפר: צ'ארלס (צ'ארלי) וקתרין (נודעת כבי), שכותבים בלוגים בדיילי טלגרף.
הזוג התגרש ב-1999; בטורי הרכילויות בעיתונים סופר שהיה זה בשל רומן שהיה לה עם איל ההשקעות שלבי בריאן (Shelby Bryan).
אולם וינטור סירבה להגיב על כך
היא שומרת על קשרים ממושכים עם בריאן שחברים אומרים שמיטיבים עמה. "היא מחייכת עכשיו ונראית צוחקת," ציטט האובזרבר אחד מהם אומר.
וינטור גם עוסקת בפעילות נדבנית. היא יושבת בחבר הנאמנים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, שם היא ארגנה קרנות שגייסו 50 מיליון דולרים עבור מכון התלבושות של המוזיאון.
היא ייסדה ביחד עם Council of Fashion Designers of America‏ (CFDA) קרן של המגזין ווג שתעודד, תתמוך ותדריך מעצבי אופנה בלתי ידועים. היא גם גייסה מעל 10 מיליון דולרים עבור תרומה למלחמה באיידס מאז 1990, בכך שהיא ארגנה תרומות שזכו לפרסום רב.
היא מתעוררת מדי יום לפני 6 בבוקר, משחקת טניס, מעצבת את שיערה, מתאפרת והולכת למשרדי ווג ב-8 בבוקר. היא תמיד מגיעה לתצוגות אופנה בדיוק בזמן שהן מתחילות. "אני מנצלת את זמן ההמתנה לטלפן ולעשות רשימות; אני מקבלת כמה מהרעיונות הטובים ביותר שלי בתצוגות," היא אומרת.
חייה האישיים > טעמה באופנה

בשל העמדה הרמה בה היא נמצאת, בוחנים בקפידה את מלתחתה של וינטור ומחקים אותה. בשלב מוקדם בקריירה שלה, היא ערבבה טי-שירטים אופנתיים עם וסטים וג'ינסים מעוצבים. כשהיא התחילה להיות המנהלת הקריאטיבית של הווג היא החליפה לחליפות שאנל וחצאיות מיני.
היא המשיכה ללבוש אותם במהלך שני ההריונות שלה, תוך שהיא פותחת מעט את החצאיות מאחור ומושכת את הג'קט שלה קדימה לכיסוי.
מנהגה לחבוש משקפי שמש בהיותה במקומות סגורים היה נושא להסברים רבים. לפי הביוגרף שלה ג'רי אופנהיימר, היא חובשת אותם מכיוון שהיא סובלת מקשיים בראייה, בדומה לאלו שפגעו באביה. עמית שלה לשעבר שהוא ראיין, נזכר שהוא מצא את משקפי ה-ריי באן Wayfarer שלה במשרדה כשהיא נעדרה ממנו והוא חבש אותם, ומיד חטף סחרחורת, זאת בגלל עובי העדשות.
"אני חושב שבשלב זה הם נהיו, אתה יודע, באמת שריון," וינטור בעצמה אמרה לכתב "60 דקות" מורלי סייפר (Morley Safer) והסבירה לו שהם איפשרו לה לשמור על פנים חתומות."
חייה האישיים > פוליטיקה

וינטור היא ליברלית שתמכה באל גור במירוץ לנשיאות.
היא אירחה אירוע לגיוס כספים עבור מועמדותו של ברק אובמה, מה שגרם לה לשער, אחרי שהוא נעשה נשיא, שייתכן שהדבר גרם להרגיע עורכי דין של הגבלים עסקיים כך שהקמעונאים יוכלו להגביל את מכירותיהם לתקופה מסוימת במהלך השנה, כפי שהדבר נהוג באירופה.
היא מאמינה שאופנה ופוליטיקה הן קשורות הדדית. "אם אתה מסתכל על כל צלם אופנה גדול מחוץ להקשר, הדבר יוכל להסביר לך מה מתרחש בעולם בדיוק כמו הכותרות בניו יורק טיימס", היא אמרה.
בגיליון ווג של פברואר 2008 וינטור מתחה ביקורת חריפה על הילרי קלינטון על כך שהיא חזרה בה מצילום עטיפה בו היא נראתה יותר מדי נשית בבגדי המעצבים: "התפישה שאישה מודרנית חייבת להיראות גברית כדי שייקחו אותה ברצינות כמועמדת לתפקיד עם עוצמה היא פשוט מפחידה. זאת אמריקה, לא ערב הסעודית."
השטן לובשת פראדה

לורן וייסברגר, כותבת הספר "השטן לובשת פראדה", עבדה כעוזרתה של וינטור בשנות האלפיים.
היא עזבה את ווג ועברה למגזין Departures, שם עבדה לצד ריצ'רד סטורי (Richard Story), וכתבה את הרומן "השטן לובשת פראדה" תחת חסותו. הייתה ציפייה גדולה לתיאור מבפנים של וינטור לפני פרסום הרומן. וינטור אמרה לניו יורק טיימס, "אני תמיד נהניתי מסיפורת טובה. עוד לא החלטתי אם אני רוצה לקרוא את הספר או לא."
בעוד שהוצע שההווי המתואר בספר ומירנדה פריסטלי התבססו על ווג ועל אנה וינטור, וייסברגר טוענת שהיא הסתמכה לא רק על חוויותיה שלה אלא גם על אלו של חבריה.
לווינטור עצמה הייתה הופעה קצרה סמוך לסיום הספר, שם נאמר שהיא ומיראנדה שנאו זו את זו.
ברומן יש למיראנדה קווי דמיון רבים עם וינטור - בהם, היא בריטית, יש לה שני ילדים, היא יושבת בחבר המנהלים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות. פריסטלי מתוארת בידי הסופרת לורן וייסברגר כעריצה המעמידה דרישות בלתי אפשריות מהכפופים לה, וכמעט שאינה נותנת להם מידע או קובעת זמן הנחוץ להשלים את העבודה ואז היא גוערת בהם על כישלונותיהם לבצע את המשימה בהצלחה.
תיאורה בספר של וינטור/פריסטלי אינו שלילי לגמרי. אנדריאה מציינת שהיא מקבלת את כל ההחלטות החשובות בקשר לעריכת מגזין האופנה החשוב מדי חודש רק בעצמה, ושהיא בעלת רמה וסגנון איכותיים.
לא ווג ולא אף כתב עת אחר של חברת קונדה נאסט ביקרו את ספרה של וייסברגר. כשהסרט יצא לבתי הקולנוע, הניו יורקר יצא בביקורת שהמעיטה מערכו של הסרט לעומת הספר. ג'נט מסלין מהניו יורק טיימס נמנעה מלהזכיר את שמה של וינטור באחת משתי הביקורות השליליות של הספר.
בשני האזכורים החיוביים של הסרט לא אוזכרו לא ווג ולא וינטור.
השטן לובשת פראדה > הסרט

העיבוד של הרומן לסרט לא הייתה הפעם הראשונה שסרט שואב השראה מדמותה של וינטור. יש המציינים כדוגמה לכך את תספורתה של עדנה מודה (Edna Mode) ב"משפחת סופר-על".
דוגמה אחרת לכך היא טים ברטון, שגילה בבדיחות, שג'וני דפ ביסס את התנהגותו של וילי וונקה בסרט "צ'ארלי בממלכת השוקולד" באופן חלקי על דמותה של וינטור.
במהלך הפקת הסרט ב-2005, נמסר שווינטור הודיעה לאנשים בולטים בעולם האופנה, במיוחד מעצבים, שווג לא יפרסם אותם אם הם יופיעו בסרט בתפקיד עצמם.
היא הכחישה זאת באמצעות הדובר שלה שאמר שהיא הייתה מעוניינת בכל דבר ש"יתמוך באופנה." אולם, בעוד שמעצבים רבים מוזכרים בסרט, הרי שרק אחד, ולנטינו גראביני (Valentino Garavani), הופיע בסרט בתפקיד עצמו.
הסרט יצא לאולמות הקולנוע באמצע 2006 וזכה להצלחה כלכלית גדולה. וינטור הגיעה להקרנת הבכורה כשהיא לובשת פראדה מכף רגל ועד ראש. בסרט, השחקנית מריל סטריפ משחקת את פריסטלי בצורה שונה מהמתואר הספר במידה כזו שהיא זכתה לשבחים על הופעתה המקורית (והסימפתית יותר) דמותה (אף על פי שמשרדה של סטריפ בסרט דומה מאוד למשרדה של וינטור שנמסר שווינטור שיפצה אותו מאז).
לפי מה שנמסר וינטור אמרה שהסרט בוודאי יופץ מיד ב-DVD.
הוא גרף הכנסות של מעל 300 מיליון דולרים ברחבי העולם. מאוחר יותר ב-2006 בריאיון לברברה וולטרס ששודר ביום הפצת ה-DVD, וינטור אמרה שלדעתה הסרט "ממש מבדר" ושיבחה אותו על כך שהתייחס לאופנה כ"מבדרת, זוהרת ומעניינת... אני תמכתי בו במאה אחוזים."
ייתכן שאנה וינטור אינה נוטרת טינה כלפי הסרט וכלפי אלה שהיו מעורבים בו, אבל נמסר שהיא מעולם לא סלחה לווייסברגר.
כשדווח שהעורכת של וייסברגר אמרה לה להתחיל לכתוב את הרומן השלישי שלה, דוברה של וינטור הציע שהיא צריכה להשיג עבודה כעוזרתו של מישהו אחר."
לדעתו של אופנהיימר ייתכן ש"השטן לובשת פראדה" עשה לווינטור טובה בכך שהוא פיאר את שמה ואת המוניטין שלה. "מלבד זה שהוא נתן לווייסברגר את 15 הדקות שלה," הוא אומר, "הוא הציב את אנה כפי שמגיע לה - בפנתאון הסלבריטאי השלט."
ביקורות נוספות

ב-2005, שנתיים לאחר פרסום הספר "השטן לובשת פראדה", פורסם ספרו של אופנהיימר "Front Row: The Cool Life and Hot Times of Vogue's Editor In Chief". הוא מסתמך על מקורות שונים שאינו נוקב בשמם כדי לשרטט דיוקן דומה לזה המוצג בספר "השטן לובשת פראדה" של האישה האמיתית. אופנהיימר כותב כי וינטור לא רק שסירבה לבקשתו להתראיין, אלא היא גם הורתה לאחרים לא לשתף עמו פעולה.
ביקורות נוספות > אישיותה

היא מתוארת פעמים רבות כקרה ומתנשאת, אפילו כלפי חבריה. "בשלב מסוים של הקריירה שלה, אנה וינטור חדלה להיות אנה וינטור, ונעשתה 'אנה וינטור', בנקודה זו היא סגרה חלקים גדולים מאישיותה בפני הציבור," כתב הגארדיאן.
אני סבורה שהיא נהנית מהיותה בלתי נגישה, אתה יודע. אפילו המשרד שלה הוא מאוד מפחיד, נכון? אתה צריך ללכת כמייל לתוך המשרד לפני שאתה מגיע לשולחן שלה ואני בטוחה שאין הדבר בכוונת תחילה", אומרת קודינגטון.
היא אומרת שהיא מעריצה את אביה צ'ארלס, הנודע כ"צ'ארלס הקריר" בשל היותו "עמוק".
רבים משותפיה לעבודה אמרו לג'רי אופנהיימר איך היא שמרה מרחק מרובם. אולם היא גם ידועה בשל היותה נוחה להתרגז, ובגלל הכינוי שניתן לה כתוצאה מכך "וינטור הגרעינית". למרות השימוש הרחב בו היא אינה אוהבת אותו ודרשה שהניו יורק טיימס לא ישתמש בו.
אני חושבת שהיא התנהגה בגסות כלפי הרבה אנשים בעבר, בדרכה למעלה - בקצרה, אמר אותו החבר, שהאובסרוובר ציטט על ההשפעה החיובית של מערכת יחסיה עם בריאן. "היא אינה מנהלת שיחת חולין. היא אף פעם לא נהפכת לחברה של עוזריה."
עוזר שלה לשעבר אמר, "אסור לך לעלות למעלית ביחד איתה."
אפילו אלה שמחבבים אותה מודים שהם חשים מתח מסוים בנוכחותה. "אנה היא חברה שלי," אומרת ברברה אמיאל "עובדה שאינה מסייעת לי להתמודד עם האימה שאוחזת בי כל פעם שאנחנו נפגשות."
היא תוארה פעמים רבות כפרפקציוניסטית שבאופן קבוע מעמידה דרישות בלתי אפשריות ושרירותיות בפני העובדים עבורה או תחתיה ומתייחסת אליהם בצורה לא אדיבה. "מספרי מטבח בעבודה," במילותיו של פרשן אחד.
היא פעם הכריחה את אחד מחברי הסגל הזוטרים להסתכל באשפה כדי למצוא תמונה שהוא סירב לתת לה.
"התפישה שאנה רוצה שמשהו ייעשה 'עכשיו' ולא 'עוד מעט' היא מדויקת, " אומרת אמיאל על "השטן לובשת פראדה". "אנה רוצה לקבל את מבוקשה מיד."
עוזר שלה מזה זמן רב אומר, "היא זורקת אותך למים: או שתטבע או שתשחה."
פיטר בראונשטיין, כתב התקשורת לשעבר של המגזין Women's Wear Daily, שהורשע לאחר מכן בניצול מיני של עמיתתו לשעבר לעבודה, חטף התקף זעם אחרי תקרית שהייתה לו עם וינטור. לאחר שהוא קיבל רק כרטיס אחד לתצוגת האופנה של ווג בשנת 2002, מעשה שהוא ראה כסנוביות, הוא כעס כל כך עד שהעיתון פיטר אותו.
במשפטו בשנת 2007, התובעים הציגו כהוכחה מגזין שהוא שמר כקובץ מחשב שבו הוא הצהיר על רצונו להרוג אותה. "היא פשוט לעולם לא מדברת עם אנשים פשוטים כמונו," הוא התלונן.
בגלל יחסה לעובדיה היא הפסידה כסף פעם אחת. ב-11 במאי 2004, בית משפט קבע שעליה ועל שאפר לשלם $104,403 ושעל וינטור בעצמה לשלם $32,639 נוספים, על מנת ליישב תביעה שהגישו נגדם במדינת ניו יורק חברת הביטוח Workers' compensation. הם לא שילמו סכום של $140,000 אחרי שאחד מעובדיהם נפגע בזמן עבודתו ולא היה ברשותו כיסוי ביטוחי מתאים.
ביקורות נוספות > עמדתה בעד פרווה

היא הייתה פעמים רבות מטרה להתקפה מצד ארגוני זכויות בעלי חיים כמו הארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים", שכעסו על כך שווג מציג נשים שלובשות בגדים מפרווה, על מאמרי המערכת שלה בעד פרווה ועל סירובה לפרסם מודעות בתשלום מטעם ארגונים למען זכויות בעלי חיים. בלי להירתע, היא המשיכה להשתמש בפרווה בתצלומים בעיתון. היא אמרה שאקטיביסטים תקפו אותה פיזית פעמים רבות כל כך עד שהיא "הפסיקה לספור."
בביקורה בפריז באוקטובר 2005 נזרקה עליה פשטידת טופו כשהייתה בדרכה לתצוגת האופנה של קלואה (Chloé).
היא ורון גאלוטי (Ron Galotti), המוציא לאור של ווג, הגיבו פעם על הפגנה שהייתה מחוץ למשרדי קונדה נאסט, בזמן מסיבת חג המולד השנתית, בכך ששלחו למפגינים צלחת של רוסטביף.
אחרים פרט ל"אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים", העלו את סוגיית הפרווה. בראונשטיין רמז לה בגילוי הדעת שלה, באומרו שהיא תלך לגיהנום וישמרו עליה חולדות גדולות, שם יהיה כל כך חם עד שהיא לא תצטרך ללבוש פרווה.
פמלה אנדרסון, בריאיון בראשית 2008, בחרה באנה וינטור כאדם החי אותו היא מתעבת ביותר, ואמרה שזה מפני ש"היא מכריחה מעצבים ודוגמניות צעירים להשתמש בפרווה."
הספרים שמובאים כמקור

Oppenheimer, Jerry; Front Row: The Cool Life and Hot Times of Vogue's Editor In Chief, St. Martin's Press, New York, 2005, ISBN 0-3123-231-07
Weisberger, Lauren; The Devil Wears Prada, Broadway Books, New York 2003, ISBN 0-7679-1476-7
צבי אורון

| --- | --- |

 לידה:  1888 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  3 בדצמבר 1980 (בגיל 92 בערך) אשדוד, ישראל 
 תחום יצירה:  צילום
 
צבי אוֹרוֹן (אורוּשקֶס; נכתב גם: אורושקעס, ארושקס, ארושקעס) (1888, ביאליסטוק – 3 בדצמבר 1980, אשדוד) היה צלם וצלם עיתונות ישראלי שפעל בתקופת המנדט הבריטי. שימש צלם עיתונות של עיתונים רבים בישראל ומחוצה לה ושימש כצלם הרשמי של הנציבים העליונים ושל כוחות הצבא הבריטי בארץ.
ביוגרפיה

אורון נולד בשם צבי אורושקס ב-1888 בביאליסטוק שבפולין הרוסית, בנם של רבקה לבית פט וגדליה אורושקס. התחנך בעיר ורשה, שם למד את מקצוע הצילום תוך עבודה אצל גיסו, שהיה בעל מספר צלמניות. בשנת 1913 היגר לארצות הברית עם משפחתו והתיישב במיניאפוליס שבמינסוטה, שם התפרנס כצלם ולמד אנגלית בערבים.
נישא לקלרה כהן, והזוג היו הורים לשניים: רבקה ליגום, עסקנית ויצו בדרום אפריקה, וד"ר אברהם אורון, רופא מומחה לכירורגיה אורולוגית בניו יורק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פתח בתעמולה לגיוס כספים למען יהודי אירופה בעיתונים ובחוגי בית, והיה פעיל במסגרת התנועה הטריטוריאליסטית-הסוציאליסטית, שלאחר הצהרת בלפור (1917) ראתה בארץ ישראל כטריטוריה המיועדת לעם היהודי. עם הגיוס לגדודים העבריים הצטרף לגדוד האמריקאי של הלגיון העברי, גדוד 39 של קלעי המלך, והגיע עמו לארץ ב-1919.
לאחר שחרורו ב-1920 חזר לצילום. השתקע בתל אביב, ובשנת 1920 פתח בה סטודיו לצילום. למחייתו התפרנס מצילום תצלומים משפחתיים ואירועים חברתיים, ולצד זאת עבד מראשית ימיו בארץ כצלם עיתונות עבור העיתונות בישראל ומחוצה לה. לאורך שנות ה-20 צילם עבור קק"ל את היישובים החדשים שהוקמו אז בארץ. עבודתו זכתה להערכתם של פקידי ממשלת המנדט הבריטי.
בשנת 1930 עבר לירושלים, פתח סטודיו לצילום ליד מגרש הרוסים (רח' יפו 28). על רקע קשריו הטובים עם ראשי שלטונות המנדט, מינה אותו הנציב העליון ג'ון צ'נסלור כצלמו הרשמי וכצלם הרשמי של הצבא הבריטי בארץ ישראל.
אורון צילם אירועים חשובים רבים בארץ בתקופת המנדט, משנות ה-20 ועד סוף שנות ה-40. בין השאר תיעד את תחילת בנייתו של נמל חיפה, את יריד המזרח הראשון בתל אביב והמכביה הראשונה (1932), מאורעות תרצ"ו בירושלים. כן ליווה את ועדות החקירה השונות בזמן המנדט, מוועדת שו (1929) ועד ועדת אונסקו"פ (1947). כן צילם תמונות דיוקן של אישים בולטים. המעיט בתמונות נוף. תצלומיו נדפסו בעשרות עיתונים, והוא היה צלמם הקבוע של יותר מ-20 עיתונים.
ואולם, על רקע קשריו עם השלטונות הבריטיים, לא עלה בידו למצוא את מקומו בעיתונות העברית בארץ, וזאת חרף קשריו עם חבריו לגדודים שהגיעו לצמרת הנהגת היישוב, יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון.
אורון לקה בהלם בעקבות פיצוץ בניין הבולשת הבריטית שבמגרש הרוסים (הסמוך לסטודיו שלו) באביב 1944, וסבל מתוצאותיו כל חייו.
ב-1958 תרם את אוסף תצלומיו, ובו אלפי תצלומים (קרוב ל-200 אלבומים) מ-1920 ועד ימיה הראשונים של המדינה, לארכיון הציוני המרכזי. בארכיון הציוני המרכזי שמור גם ארכיונו האישי, הכולל בין השאר קטעי עיתונות בנוגע לתערוכותיו, התכתבויות עם מערכות עיתונים, אישורים שונים של שלטונות המנדט, מכתבי הוקרה, תעודות שונות ונאומים.
ב-1962 הוצגה בבניין הסוכנות היהודית בירושלים תערוכה רטרוספקטיבית (1920–1950) מתצלומיו שנמסרו לארכיון; התערוכה נפתחה על ידי יו"ר הנהלת הסוכנות, משה שרת.
ב-1966 הוצגה התערוכה במוזיאון ההיסטורי לתולדות תל אביב.
לאחר פטירתה של אשתו ב-3 ביוני 1964, עבר להתגורר עם בתו באשדוד.
בשנות ה-60 הציג תערוכה באשדוד. בשנות ה-70 הציג את תצלומיו במוזיאון ישראל ובמוזיאון היהודי של ניו יורק.
אורון נפטר בדצמבר 1980 באשדוד, בגיל 92. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
ב-21 במרץ 2013 נפתחה במוזיאון ארץ ישראל ברמת אביב התערוכה "בשירות הנציב העליון", המציגה תצלומים שצילם אורון בשנות המנדט הבריטי.
לקריאה נוספת

מנחם לוין, 'צלמים יהודיים: צבי אורון (ארושקס) (1920–1965)', בתוך: אלי שילר ומנחם לוין (עורכים), בהשתתפות דן כירם, צילומי ארץ ישראל הראשונים: מסע בעקבות צלמים ראשונים, במלאת 150 שנה לראשית הצילום בארץ (1839–1989): אריאל (כתב עת לידיעת ארץ ישראל) 66-67 (תשמ"ט 1989), עמ' 185–187.
'צבי אורון (ארושקעס) 1888-1980', בתוך: גיא רז, צלמי הארץ: מראשית ימי הצילום ועד היום, תל אביב: מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, עמ' 60.
׳צבי אורון׳, בתוך: ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה, אוגוסט 2021, עמ׳ 67-66.
הערות שוליים

1 2  ארכיון אישי של צבי אורון (אורושקעס) בארכיון הציוני (A278), באתר מיכאל-ישראל.
1 2  מנחם לוין, 'צלמים יהודיים: צבי אורון (ארושקס) (1920–1965)', בתוך: אלי שילר ומנחם לוין (עורכים), בהשתתפות דן כירם, צילומי ארץ ישראל הראשונים: מסע בעקבות צלמים ראשונים, במלאת 150 שנה לראשית הצילום בארץ (1839–1989): אריאל (כתב עת לידיעת ארץ ישראל) 66-67 (תשמ"ט 1989), עמ' 185.
↑  מפה ומפה, דבר, 9 בספטמבר 1958; אוסף תצלומים לארכיון הציוני, חרות, 9 בספטמבר 1958.
↑  1920–1950 בעיני צלם-עתונאי, דבר, 28 במאי 1962; ירושלים: צילומים מזמן המנדט – בתערוכה בסוכנות, מעריב, טור 1, 30 במאי 1962; העדשה זוכרת, מעריב, 7 ביוני 1962 (מבחר מתצלומיו מהתערוכה); אלי ניסן, "עבודתו אינה רק אמנותית אלא גם מעשית ומהירה": מן הימים הגדולים של ארץ קטנה, דבר, 27 ביולי 1962, המשך, המשך.
↑  תקוה ויינשטוק, תערוכות בתל אביב, מעריב, טור 2, 3 בפברואר 1966.
↑  צבי אורון באתר GRAVEZ
↑  בשירות הנציב העליון, באתר מוזיאון ארץ ישראל; צבי אורון (אורושקס) - בשירות הנציב העליון, באתר עכבר העיר; בשרות הנציב העליון - תערוכת צילומיו של צבי אורון אורושקס, באתר תל אביב שלי; רותי קדוש, סבב תערוכות: אסי דיין וערן צור תלויים במוזיאון, nrg מעריב, 7 במרץ 2013; עופר אדרת, ראיתם פעם את הרצל בלי זקן?, באתר הארץ, 18 במרץ 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280889  NLI: 987007299949505171  ISNI: 0000 0000 8901 1822  LCCN: no2014116977  PIC: 336712  VIAF: 129555744   WorldCat (עם VIAF): 129555744
זקני ציון (מגזין)

| --- | --- |
 תדירות:  ירחון, בשנת הלימודים האקדמאית+ אינטרנט
 פורמט:  מגזין סטודנטים
 מו"ל:  דרך העברי בע"מ
 עורך ראשי:  רעות המבורגר ורון גביאן
 מנכ"ל:  גלעד ישראלי
 תאריכי הופעה:  2012–הווה (כ־13 שנים)
 שפה:  עברית
 מערכת:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 אתר העיתון
 
זקני ציון הוא מגזין סטודנטים ירושלמי המופץ באוניברסיטה העברית ובמכללות נוספות בירושלים לעשרות אלפי סטודנטים.
זקני ציון החל לצאת בשנת 2012, לקראת סוף שנת הלימודים האקדמאית תשע"א. המגזין הוקם בעקבות התמרמרות סטודנטים באוניברסיטה העברית ממגזין הסטודנטים היוצא לאור באוניברסיטה, פי האתון. הטענות כנגד פי האתון הופנו בעיקרן כנגד רמתו ונקיטת אג'נדת שמאל - קיצוני שאינה מייצגת את הסטודנטים, וכן כנגד היותו מגזין היוצא לאור מטעם אגודת הסטודנטים אשר ככזה לא יכול לבקר את אגודת הסטודנטים ביעילות.
זקני ציון התיימר להציג מגזין מאוזן פוליטית ולהוות אלטרנטיבה עיתונית- סטודנטיאלית לפי האתון. כבר בתחילת דרכו ניתנה במה לגוף המבקר את האגודה בשם "הוג'י ווטש" בדמות טור קבוע במגזין, ובכך נהיה למגזין היחיד באוניברסיטה העברית עם טור ביקורת קבוע על אגודת הסטודנטים. נוסף על כך, זקני ציון מסקר אירועים בירושלים, את המתרחש בעיריית ירושלים, סיקור סוגיות על הפרק באוניברסיטה, מדור תרבות, פורום ועוד.
מקימי המגזין הם סטודנטים מהאוניברסיטה העברית. העורך הראשי של זקני ציון בתחילת דרכו היה יאיר יעקב. בשנת 2013 נתמנתה רננה הרמן להיות העורכת הראשית של זקני ציון. בין עורכי המגזין ניתן למנות את אבנר שאקי, אמרי סדן, הילה מלמד (אשר עברה לעבוד בעיתונים מקור ראשון ומעריב), עידן דוייב, רעות המבורגר, רון גביאן ועוד.
הערות שוליים

↑  עידית ליבנה, האונ' העברית: עיתון הסטודנטים עורר סערה בקמפוס
↑  גיליון 1, זקני ציון, מאמר מערכת בעמוד 2
↑  גיליון 1, זקני ציון, עמוד 6
ערך זה הוא קצרמרבנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סרז' איבקה

סרז' איבקה נגובילה (בצרפתית: Serge Jonas Ibaka Ngobila; נולד ב-18 בספטמבר 1989) הוא כדורסלן קונגולזי בעל אזרחות ספרדית, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת ריאל מדריד מליגת העל הספרדית והיורוליג, ובנבחרת ספרד.
בשיאו נחשב איבקה לאחד משחקני ההגנה המצטיינים בליגת ה-NBA. הוא היה מלך החסימות של הליגה שנתיים ברציפות, נבחר שלוש פעמים לחמישיית ההגנה הראשונה ובעונת 2011/2012 סיים במקום השני בהצבעה לשחקן ההגנה של העונה.
ראשית חייו

איבקה נולד בעיר ברזוויל כאחד מבין 18 אחים להורים שהיו כדורסלנים. אביו שיחק בנבחרת הרפובליקה של קונגו בכדורסל ואימו, שנפטרה כשהיה בן 8, שיחקה בנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. כשהיה בן תשע פרצה מלחמת קונגו השנייה ומשפחתו נמלטה מביתה, בדומה למשפחות רבות, ועברה לצפון המדינה לעיר קטנה בה חי במשך ארבע שנים ללא מים זורמים או חשמל. במהלך המלחמה נכלא אביו, כשעבד בנמל ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו השכנה, שוחרר רק בתום המלחמה ואיבקה גדל בבית סבתו. בנעוריו עבר לספרד שם החל לשחק כדורסל במדי קבוצות מקומיות. כשהיה בן 17 הוא הצטרף לקבוצת הנוער של ברצלונה ולאחר שנה עבר לשחק במדי קבוצת הבת שלה הוספיטלט מליגת המשנה. איבקה שותף במדי הקבוצה ב-32 משחקים לאורך העונה בהם תרם 11.3 נקודות, 8.2 ריבאונדים והוביל את הליגה עם 3.0 חסימות בממוצע.
קריירה מקצוענית > באסקט מנרסה

איבקה נבחר בדראפט ה-NBA בבחירה ה-24 על ידי סיאטל סופרסוניקס, אך חזר לספרד וחתם בקבוצת באסקט מנרסה במדיה שיחק במשך עונה. בעונתו בקטלוניה הוא שותף ב-31 משחקים בהם רשם 7.1 נקודות ו-4.5 ריבאונדים, וסיים עם קבוצתו במאזן של 14 ניצחונות מול 18 הפסדים ובמקום ה-11 בליגה הספרדית.