stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסיי הראשון, צאר רוסיה
סיכום הכהונה

במהלך כהונתו בוצעה רפורמה דתית של ניקון.
בוצע סיפוח שטחים משמעותיים באוקראינה בהתאם להסכם אנדרוסובו.
מלחמות עם שוודיה לא נתנו מענה למוצא לים הבלטי.
נמשכו מאמצי התיישבות בסיביר. הוקמו ערים אירקוטסק ונרצ'ינסק שהיה מרכז תעשיית פלדה חשוב.
בוצעו שינויים משמעותיים במדיניות מונטרית, מיסוי ומשפט.
משפחה

אלכסיי היה נשוי פעמיים והיו לו 16 ילדים. שלושה מבניו היו צארים, אף אחת בנותיו לא התחתנה.
מריה מילוסבסיק (13 ילדים)
דמיטרי
יבדוקיה
מרפה
אלכסיי
אנה
סופיה
יקטרינה
מריה
פיודור
פאודוסיה
סימאון
איוואן החמישי
נטליה נרישקינה
פיוטר
נתליה
פאודורה
אסון אברוון

| --- | --- |

הקשתות בבית העלמין המסמנות את קברי הילדים מהאסון
 סוג:  מפולת בוץ
 תאריך התרחשות:  21 באוקטובר 1966
 תאריך התחלה:  21 באוקטובר 1966 
 במדינות או באזורים:  אברוון, ויילס, בריטניה
 הרוגים:  144
 קואורדינטות:  3°20′51″N 51°41′41″W﻿ / ﻿3.3475°N 51.694722°W﻿ / 3.3475; -51.694722
  (למפת ויילס מוגדלת) קארדיף סוונסי ניופורט רקסהאם בארי אנגליה הים האירי אנגלסיאברוון(למפת ויילס רגילה) קארדיף סוונסי ניופורט רקסהאם בארי אנגליה הים האירי אנגלסיאברוון
 
אסון אברוון (אנגלית: Aberfan disaster) היה אסון מפולת בוץ פחם שהתרחש  ב-21 באוקטובר 1966 בסביבות השעה 9:15 באברוון (אנ') שבוויילס, בריטניה. תקופה של גשם כבד הובילה להצטברות מים בתוך קצה ההר, שגרמה לפחם להחליק לפתע במורד כמערבולת. במפולת נהרגו 116 ילדים ו-28 מבוגרים, כאשר הפחם בלע את בית הספר פאנטגלאס ומבנים סמוכים נוספים. הר הפחם היה באחריות מועצת הפחם הלאומית (NCB), והחקירה שלאחר מכן הטילה את האשמה באסון על הארגון ועל תשעה עובדים בעלי שם.
קרן ההנצחה לאסונות אברוון (ADMF) הוקמה ביום האסון. היא קיבלה כמעט 88,000 תרומות, בהיקף כולל של 1.75 מיליון ליש"ט. רבים מתושבי הכפר סבלו מבעיות רפואיות, ומחצית מהניצולים חוו הפרעת דחק פוסט-טראומטית בשלב כלשהו בחייהם.
רקע

אברוון ממוקמת באזור עם כמות גשמים גבוהה, 60 אינץ' (1,500 מ"מ) בממוצע בשנה. בשנת 1960 ירדו בעיר 70.5 אינץ' (1,790 מ"מ), הכמות הגבוהה ביותר בשנים האחרונות שלפני האסון. בין השנים 1952–1965 ירדו כמויות גשם גדולות באזור פנטגלס באברוון לפחות ב-11 הזדמנויות. התושבים התלוננו כי מי השיטפון שחורים והשאירו שאריות שומניות כשנסוגו. התושבים הגישו תלונות למועצת הרובע של מחוז מרטיר טידפיל, שהתכתבה עם מועצת הפחם הלאומית בין יולי 1963 למרץ 1964. בתחילת 1965 התקיימו פגישות בין המועצה לבין המרכז הבינלאומי, בהן הסכים הדירקטוריון לנקוט צעדים במסגרתם יבנו תעלות ניקוז וינסו למנוע שיטפונות. עד מועד האסון באוקטובר 1966 לא ננקטה כל פעולה.
המפולת

במהלך שלושת השבועות הראשונים של אוקטובר 1966 ירדו 170 ס"מ של גשם, כמעט מחציתם בשבוע השלישי. בלילה שבין ה-20 ל-21 באוקטובר הגיע הסופה לשיאה, והמסילות שדרכן הועבר הפחם לראש ההר התמוטטו ונפער חור ענק באדמה. תנועת הקילקול התגלתה בשעה 7:30 בבוקר על ידי העובדים הראשונים שהגיעו למשמרת הבוקר באיוש העמדות בהר. אחד העובדים ניגש אל המפקח על מנת לדווח על הבור שנפער, חזר עם המפקח לקבלת עצות, והוחלט כי לא תיעשה עבודה נוספת באותו יום, ובשבוע הבא יוחלט על מסלול חדש להעברת הפחם.
בשעה 9:15 בבוקר התנתקה כמות משמעותית של התנזלות קרקע מקצה 7 בהר וזרמה במורדו במהירות 11–21 מייל לשעה (18–34 קמ"ש), בגלים בגובה 20–30 רגל (6.1–9.1 מ').
המפולת פגעה בבית הספר לצעירים פאנטגלאס בדרך מוי, הרסה ובלעה חלק ניכר מהמבנה ומילאה את כיתות הלימוד בבוץ סמיך. 109 ילדים, מתוך 240 תלמידי בית הספר, וחמישה מורים נהרגו בבית הספר. התלמידים הגיעו לבית הספר דקות ספורות קודם לכן ליום האחרון לפני חופשת המחצית, שהייתה אמורה להתחיל בשעה 12:00. המורים רק החלו לרשום את הנוכחות של הילדים כאשר המפולת פגעה במבנה. גם בית הספר התיכון הסמוך נפגע, ו-18 בתים וכבישים שמסביב נהרסו. בוץ ומים הציפו בתים אחרים בסביבה, ואילצו רבים לפנות את בתיהם. ברגע שהתמוטטות הפחם נבלמה, הוא התקשה מחדש, ותל ענק בגובה של עד 9 מטר חסם את האזור.
חלק מהצוות מת בניסיון להגן על הילדים. ננסי ויליאמס, אחראית האוכל בבית הספר, השתמשה בגופה כדי להגן על חמישה ילדים, כולם שרדו. ויליאמס עצמה לא שרדה, וגופתה נמצאה על ידי מחלצים כשהיא עדיין מחזיקה בידה שטר לירה שאספה לכסף לארוחת צהריים. דאי ביינון, סגן מנהל בית הספר, ניסה להשתמש בלוח הכתיבה כדי להגן על עצמו ועל חמישה ילדים, אך נכשל, ונהרג יחד עם 34 תלמידיו. כשהמפולת נפסקה, פסק גם הרעש, אחד התושבים נזכר ואמר "בשקט הזה לא יכולת לשמוע ציפור או ילד, רק את השקט".
מאמצי חילוץ וקבורה

הנפגעים הראשונים מהריסות בית הספר הגיעו לבית החולים סנט טימפיל במרתיר טידפיל בשעה 09:50. כל הנפגעים שנמצאו הגיעו לפני השעה 11:00 בבוקר: 22 ילדים, אחד מהם מת עם הגעתו, וחמישה מבוגרים. 9 נפגעים נוספים נשלחו לבית החולים הכללי איסט גלמורגן. לא נמצאו ניצולים לאחר השעה 11:00 בבוקר. מתוך 144 ההרוגים באסון, 116 היו ילדים, בעיקר בגילאים 7 עד 10. 109 מהילדים מתו בבית הספר פאנטגלאס. חמישה מההרוגים המבוגרים היו מורים בבית הספר. 6 מבוגרים נוספים ו-29 ילדים נפצעו.
בשעה 10:30 דיווח ה-BBC על התאונה. בעקבות זאת, נסעו אלפי מתנדבים לאברוון כדי לסייע, אך מאמציהם הקשו עוד יותר על עבודת הכורים המנוסים וצוותי החילוץ.
קלדווין יוז, שר החוץ של ויילס, ביקר במקום בשעה 16:00 אחר הצהריים. הוא התקשר להרולד וילסון, ראש ממשלת בריטניה, ותמך ברצונו של וילסון לבקר גם הוא. וילסון אמר ליוז "לנקוט בכל פעולה שהוא חושב שנחוצה, ללא קשר לשיקולים של 'נהלים רגילים', הוצאות או מגבלות סטטוטוריות". וילסון הגיע לאברוון בשעה 21:40, שם שמע דיווחים מהמשטרה וחיזק את עובדי החילוץ. לפני שעזב, בחצות, הוא ויוז הסכימו שיש לקיים חקירה עצמאית ברמה גבוהה. באותו ערב פתח ראש עיריית אברוון, מרטיר טידפיל במסע לגיוס תרומות כספיות - שנקראה בקרוב רשמית "קרן האסון של אברוון" - כדי להקל על המצוקה הכספית ולסייע בבניית אתר הנצחה אזורי.
עד בוקר יום שבת 22 באוקטובר נספרו 111 גופות, מתוכן זוהו 51. עם עלות השחר ביקר במקום גיסה של המלכה, אנתוני ארמסטרונג-ג'ונס, ושוחח עם עובדים והורים. בשעה 11:00 בבוקר ביקר במקום הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, ודיבר עם כוחות ההצלה. בשעות אחר הצהריים המוקדמות החל לרדת גשם קל, שהלך והתחזק. הגשם גרם לתנועה נוספת בקצה ההר, שאיימה על עבודת החילוץ והעלתה את האפשרות שיהיה צורך לפנות את האזור מחשש למפולת נוספת.
ב־23 באוקטובר הודיע וילסון על מינויו של השופט אדמונד דייוויס ליו"ר חקירת האסון. ההלוויות הראשונות, לחמישה מהילדים, התקיימו למחרת. הלוויה המונית של 81 ילדים ואישה אחת התקיימה בבית העלמין ברינטף באברוון ב-27 באוקטובר. הם נקברו בקבר אחים באורך 80 מטר. 10,000 איש השתתפו בהלוויה.
בשל המספר הגדול והקושי בחיפוש, עבר שבוע עד שזוהו כל הגופות. הקורבן האחרון נמצא ב-28 באוקטובר. המלכה והדוכס מאדינבורו ביקרו באברוון ב-29 באוקטובר על מנת לחלוק כבוד לאלו שמתו. ביקורם התרחש בסיום שלב החילוץ. לימים סיפרה המלכה כי ביקורה המאוחר במקום האסון באברוון היה המאורע שעורר בה את החרטה הגדולה ביותר בימי כהונתה, ושהיה עליה להגיב באופן מהיר יותר לאירוע.
ביקור המלכה אליזבת השנייה בכפר שלאחר האסון, שוחזר בעונה השלישית של סדרת הדרמה ההיסטורית הכתר
.
הנצחה

בנוסף לחדשות ולסיקור היסטורי, אסון אברוון והשלכותיו תוארו בספרים, זיכרונות אישיים של המעורבים ואוספי שירה, במוזיקה, בשירים ובמדיה.
במאי 1997 נטעו המלכה והדוכס מאדינבורו עץ בגן הזיכרון של אברוון.
באוקטובר 2016, יום השנה החמישים לאסון, התקיימו אירועי זיכרון בגן הזיכרון ובבית העלמין. הנסיך מוויילס ייצג את המלכה, ושרי ממשלה נכחו כדי לחלוק כבוד.
הערות שוליים

↑  admin, המלכה אליזבת הכריזה על חרטה הגדולה (באנגלית אמריקאית)
↑  קולמן משחזרת את ביקורה של קווין לאחר הטרגדיה של אברוון
↑  "1997: The Queen revisits Aberfan". BBC News (באנגלית בריטית). 2012-06-03. נבדק ב-2020-12-26.
↑  Aberfan: memorials mark 50 years since tragedy in Wales, the Guardian, ‏20 באוקטובר 2016 (באנגלית)
↑  Aberfan: Prince of Wales among those marking disaster's 50th anniversary, the Guardian, ‏21 באוקטובר 2016 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398193305171  LCCN: sh2016001820 
לוח ההקדשה בגן הזיכרון של אברוון
גן הזיכרון של אברוון במרץ 2012
אמבולנס (סרט, 1961)

| --- | --- |
 בימוי:  יאנוש מורגנשטרן
 תסריט:  תדיאוש לומניצקי
 עריכה:  Janina Niedźwiecka 
 שחקנים ראשיים:  Zbigniew Józefowicz 
 מוזיקה:  קריסטוף קומדה 
 צילום:  ג'רזי ליפמן 
 מדינה:  פולין פולין
 הקרנת בכורה:  1961
 שפת הסרט:  פולנית 
 סוגה:  סרט קצר
 דף הסרט ב־IMDb
 
אמבולנס (בפולנית: Ambulans) הוא סרט קצר בן 9 דקות של הבמאי היהודי-פולני יאנוש מורגנשטרן ומציג קבוצת ילדים בשואה.  הסרט מציג באופן "נקי" וכמעט ללא אקט של אלימות את הירצחם של קבוצת הילדים והמורה שלהם.
עלילת הסרט

הסרט מתחיל בהצגה של מרצפות דרך מרובעות, כאשר בהמשך מתברר שהן מצולמות ממשאית שרק צינור הפליטה פולט העשן נראה ממנה. צינור הפליטה יהיה בהמשך מרכיב מרכזי בסרט. ברקע נשמע קולו של אדולף היטלר בנאומו ברייכסטאג. בהמשך נראית קבוצת ילדים מכונסת יחד. הילדים עסוקים בשלהם במשחקי ילדות כאשר לידם עומד מורה הקבוצה, אדם מבוגר לבוש בחליפה ועניבה. סביב הקבוצה עומדים אנשי אס אס אשר אחד מהם אוחז בכלב. אל הקבוצה מתקרבת משאית עם סימני האמבולנס של הצלב האדום. אנשי האס אס בודקים שאת צינור הפליטה של המשאית ניתן לחבר לצינור שיחובר לארגז המשאית כך שיפלוט את אדי הפליטה לתוך ארגז המשאית. בהמשך אנשי האס אס מעלים את הילדים למשאית, לעיתים בכוח ובשימוש במקל. בסוף עולה המורה וילדה נוספת. דלתות המשאית נסגרות, והצופה רואה את המשאית נוסעת מחוץ לשער המחנה לצלילי השיר שנות ילדות של מרדכי גבירטיג.
סמליות

בסרט הקצר ישנם הרבה סמלים הבאים לרמז על אירועים שקרו בתקופת השואה.
מספר דוגמאות:
המורה המלווה את הילדים מזכיר את דמותו של יאנוש קורצ'אק.
ה"אמבולנס" שמגיע – מראה על הציניות והשקרים בהם השתמשו הנאצים לרמות את ההולכים למוות עד הרגע האחרון.
המשחק בו משחקים הילדים סמוך להירצחם – הוא פרה עיוורת המרמז על עיוורונם של הילדים למתרחש.
ציפורים שחורות עפות ברקע סמוך לאירוע הרצח.
היחיד ה"מורשה" לצאת מגדרות המחנה הוא הכלב.
אריאל כהן

ערך זה עוסק בפיזיקאי ואסטרונום ישראלי. אם התכוונתם לבמאי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  אוגוסט 1940 (בן 84) מואסק, צרפת 
 ענף מדעי:  פיזיקה של האטמוספירה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
אריאל כהן (נולד באוגוסט 1940) הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה של האטמוספירה ולאסטרונומיה פלנטרית במחלקה למדעי האטמוספירה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית. שימש ראש חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי. בין השנים 1958 ו-1962 היה כדורסלן בולט בליגת העל בקבוצת מכבי ירושלים.
ילדות ונעורים

כהן נולד במואסק (אנ') שבצרפת, בראשיתה של מלחמת העולם השנייה. הוריו, רחל וליאו כהן (אחיהם של חיים הרמן כהן, שלמה כהן-אברבנאל ואלכסנדר כהן, מהנדס העיר בני ברק ואביו של ידידיה כהן; בן למשפחת קרליבך), עזבו את גרמניה הנאצית במהלך שנות השלושים, וחשבו למצוא מקלט בתחומי צרפת "החופשית" כביכול, צרפת של וישי. כאשר התברר שממשלת וישי של המרשל פטן משתפת פעולה עם הנאצים הם נמלטו והסתתרו ביערות ולקראת סוף המלחמה ניסו להימלט משם לשווייץ. אריאל, אמו ואחיותיו ניצלו, אך אביו, עליו הוטל להבריח מטעם המחתרת קבוצה של צעירים יהודים, נתפס יחד עימם על ידי הגסטאפו, הועבר לאושוויץ, ומשם למכרות בשלזיה, בהם נרצח.
לאחר המלחמה עלה אריאל עם אמו ואחיותיו לארץ ישראל לנמל חיפה, משם נשלחו על ידי ממשלת המנדט למחנה המעבר בעתלית. הם ניצלו מגירוש לקפריסין בזכות פעילותו של דודו, לימים השופט העליון חיים כהן שהגיע לעתלית והצליח לחלצם משם. האם נישאה מחדש ויחד עמה עבר אריאל לירושלים.
לאחר השלמת לימודיו התיכוניים התגייס במסגרת העתודה האקדמית, החל בלימודי פיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קריירה אקדמאית

בשנת 1962 השלים כהן את לימודיו לתואר מוסמך בפיזיקה כמקצוע ראשי, ומתמטיקה ומטאורולוגיה כמקצועות משניים. באותה השנה גויס לצה"ל שם שירת כקצין בחיל האוויר. במסגרת שירותו נשלח על ידי צה"ל לארצות הברית ללמוד את הנושא החדש של הלוויינים המטאורולוגים על מנת להכניסו לחיל האוויר וכן את נושא מכ"ם הלייזר (Laser Radar – LIDAR) ומד טווח הלייזר שהיה אז בחיתוליו, והפך לחלוץ של נושאי מחקר אלו בישראל ולמומחה בעל שם עולמי בתחום מחקריו.
בשנת 1971 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים על פיתוח הלידר, המשיך את עבודתו בתחומי מחקר אילו ואף השתלם בהם מספר שנים במכון הלאומי האמריקאי לפיזיקה של האטמוספירה באמצעות מלגה מטעם האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית).
עם שובו לישראל הצטרף לסגל האקדמי של האוניברסיטה העברית ועסק בקשת רחבה של נושאים בתחומי החלל, האסטרונומיה והחישה מרחוק. הישגיו המדעיים בישראל ומחוצה לה של כהן, אשר חיבר עשרות רבות של מאמרים וספרים בתחומי מחקרו, הביאו לכך שהיה בין הפרופסורים הצעירים ביותר באוניברסיטה העברית בירושלים שזכו כבר בגיל 40 (1980) למינוי בדרגת פרופסור מן המניין.
פעילות ציבורית

בשנת 1993 נבחר כנציג מפלגת צומת למועצת העיר ירושלים, ובמהלך כהונתו שנמשכה עד שנת 1998 שימש ממלא מקום ראש העיר לטקסים ובנושאי איכות הסביבה ומדע. בין השנים 1993 ל-1994 שימש ראש חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי. משנת 2002 שימש כשני עשורים יו"ר אגודת מדע, מחשבים ותוכנה בלשכת המהנדסים וכיו"ר הלשכה בירושלים.
כהן היה חבר הוועד הפועל של סוכנות החלל הישראלית. בשנת 1996 יזם בקשה למשרד המדע להקים ועדת בדיקה לתופעת העב"מים, אולם שר המדע, בני בגין, דחה את ההצעה.
נשוי לאריאלה פרחודניק ומתגורר בירושלים.
מספריו

מסע אל ההיסטוריה של האסטרונומיה I, הוצאת ״עידו־אדריאן", 2007.
מסע אל ההיסטוריה של האסטרונומיה II, הוצאת ״עידו־אדריאן", 2007.
חללית בשמי ישראל, הוצאת סטימצקי, 2022.
מה לכהן במועצת העיר ירושלים 1993 - 1998, הוצאת סטימצקי, 2023.
הלוח העברי / פתרון תעלומת שנת הבריאה, הוצאת כרמל - ידיעות ספרים, 2023.
אסנקץ' וורקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1935 אדיס אבבה, אתיופיה
 פטירה:  15 בספטמבר 2011  (בגיל 76 בערך) אדיס אבבה, אתיופיה
 מוקד פעילות:  אתיופיה
 תקופת הפעילות:  1952–1989 (כ־37 שנים)
 עיסוק:  זמרת שחקנית 
 סוגה:  מוזיקה אתיופית מוזיקה מזרח אפריקאית
 כלי נגינה:  שירה אזמרי
 חברת תקליטים:  פיליפס-אתיופיה
 
אסנקץ' וורקו (בצרפתית: Asnaqètch Wèrqu. באמהרית: አስናቀች ወርቁ) הייתה זמרת אתיופית מפורסמת בארץ מוצאה.
ביוגרפיה

אסנקץ' נולדה בשכונת סידיסט קילו באדיס אבבה וגדלה בעיר. הוריה נפרדו זמן קצר לאחר לידתה והיא מעולם לא פגשה את אביה. לאחר שאמה נפטרה כשהייתה בת שלוש, גודלה וורקו על ידי סנדקתה, שלא אהבה אותה כלל. מאוחר יותר עברה אסנקץ' להתגורר עם אחותה הגדולה למחצה, אלפינש מרפיה, והשתיים נהנו ללכת להצגות והופעות בעיר. היא קנתה את הקרר הראשון שלה ב-25 סנט בלבד, לימדה את עצמה כיצד לנגן והחלה להופיע בברים קטנים ובכבלים. עם זאת, היא התפטרה מעבודתה בבר ברחוב צ'רצ'יל בגלל שכר נמוך והטרדות מיניות שעברה. לאחר שנפרדה מבן זוגה בצורה לא נעימה, היא נכנסה לדיכאון, והפסיקה לאכול במשך שלושה ימים.
אסנקץ' הייתה האישה הראשונה באתיופיה שהופיעה בתיאטרון אדיס אבבה, כששיחקה בהצגה "יה פיקיר חורה" (קרני האהבה). בתחילה היא סירבה לקחת את התפקיד, אך לבסוף הסכימה בעקבות לחץ של אביה ובעלה. בשנת 1955 לקחה שיעורי פיתוח קול אצל הזמר פרנץ זלווק. המחזאי טספיי ג'ססי תיאר אותה כ"פנינה של הבמה", והיא שיחקה לעיתים קרובות דמויות לא סימפתיות. במהלך שנות החמישים הופעותיה היו שנויות במחלוקת בגלל יופייה והופעותיה בדרמות רומנטיות. למרות הקריירה הארוכה והמכובדת שלה על הבמה, אסנקץ' ידועה בעיקר לא בגלל הקריירה שלה כשחקנית, אלא בגלל היותה זמרת ונגנית קררי. הקריירה המוזיקלית שלה החלה באמת זמן קצר לאחר שגילמה את דסדמונה באת'לו בשנת 1963. באפריל 1974 יצא אלבומה הראשון, "שירי קרר מאת אסנקץ' וורקו" בהוצאת חברת התקליטים האתיופית פיליפס-אתיופיה. האלבום זכה להצלחה מתונה אך נעלם מהשוק לאחר תחילת המהפכה באתיופיה. אף על פי כן, שיריה הושמעו ברדיו בשנות השבעים והיו לפופולריים ביותר. אסנקץ' יצאה לסיבוב הופעות בן 16 שבועות באירופה ובאמריקה בשנת 1987 כחלק מקמפיין ממשלת אתיופיה להודות למדינות שתרמו להם בזמני משבר כלכליים. אסנקץ' עבדה בתיאטרון הלאומי 30 שנה לפני שפרשה בשנת 1989, אם כי המשיכה לפעול בשנות התשעים באופן לא רשמי.
אסנקץ' מזוהה במיוחד עם עגילי אוזניה, שעליהם מוטבע דיוקנו של הקיסר היילה סלסי.
בתחילת שנות התשעים הופיעה אסנקץ' מספר פעמים באירופה. בשנת 1995 הקליטה את התקליטור "Ende Jerusalem" המוקדש למוזיקה אקוסטית ויצא בגרמניה. התקליטור הכיל את ההקלטות האקוסטיות הראשונות שלה. בשנת 1998 קיבלה פרס על מפעל חיים מטעם המועצה לאמנות האתיופית ופרס המדיה ההמונית. בשנת 2003, פורסם דיסק המכיל הקלטות של אסנקץ' משנות השבעים. במקביל שוחררה ביוגרפיה שלה.
אסנקץ' נפטרה ב־14 בספטמבר 2011 בבית החולים "בט זטה" באדיס אבבה. הלווייתה נערכה בקתדרלת סנט טריניטי באדיס אבבה. סרט תיעודי על חייה שכותרתו הייתה "אסנקץ': אומץ, תשוקה וזוהר באתיופיה" יצא בשנת 2013, ובו הוצגו ראיונות עמה בהם היא דנה במוזיקה ובמערכות היחסים שלה לאורך השנים. את הסרט ביימה רחל סמואל, שכינתה את אסנקץ' "אדית פיאף של אתיופיה".
דיסקוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  Glamour Personified, web.archive.org, ‏2011-07-07
↑  The Queen of Kirar Asnakech Worku Passes Away, www.ezega.com (באנגלית)
1 2 3  The First Lady of Ethiopian Music | Ethiopia Observer, web.archive.org, ‏2016-11-04
1 2 3  Asnakech Worku dies at 76, web.archive.org, ‏2016-11-04
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16610973x (data)  MusicBrainz: c860bed7-9756-4bf8-bd31-190d405170ef  SUDOC: 117827290  VIAF: 79917755   WorldCat (עם VIAF): 79917755 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אסנקץ' וורקו".
אלרטון (אילינוי)

אלרטון (באנגלית: Allerton) הוא כפר בשטחה המוניציפלי של סידל, במחוז ורמיליון במדינת אילינוי שבארצות הברית. חלק משטח הכפר נמצא בשטח המנהלי של מחוז שמפיין. אוכלוסיית הכפר מונה 293 בני אדם (2000).
היסטוריה

סמואל אלרטון היה מגדל בקר ובעל אדמות רבות במחוז ורמיליון, את האדמות עליהן הוקם הכפר רכש בשנת 1880. בטרם הוקם הכפר נקרא המקום חוות המטעים התאומים (באנגלית: Twin Grove Farm) על שם שני המטעים הדומים שהיו באזור. הכפר הוקם בשנת 1902 בשטח הדרום-מערבי של אדמות אלרטון. כאשר חברת הרכבת של שיקגו ומרכז אילינוי ביקשה לעבור באדמותיו, נתן להם אלרטון זכויות בנייה ראשונות. הוא הקים ממגורות בסמוך לקו הרכבת ובנה את הכפר. לאחר מכן היקצה סמואל שטח לפארק, הקים בנק והתקין מערכת מים. סמואל עצמו העדיף לגור בשיקגו.
לאחר מותו, הוריש סמואל אלרטון את השטחים והנכסים שבבעלותו בכפר לנכדו, בנה של קייט (אלרטון) ג'ונסטון.
גאוגרפיה

שטחו של הכפר הוא 1.7 קמ"ר וכל שטחו יבשה. הכפר ממוקם על קו הגבול בין מחוז ורמיליון למחוז שמפיין.
דמוגרפיה

לפי מרשם התושבים האמריקאי חיים בכפר 293 בני אדם ב-112 בתי אב, אשר מתוכם 89 משפחות. 
ההכנסה השנתית החציונית לבית אב עמדה על $42,250 בעוד שההכנסה השנתית החציונית למשפחה עמדה על $51,964. ההכנסה השנתית לנפש בכפר עמדה על $17,512. 4.5% מכלל אוכלוסיית הכפר נמצאת מתחת לקו העוני.
ראו גם

פארק אלרטון
הערות שוליים

↑  City data. 2000 census information Retrieved on May 22, 2010
↑  Biography of Samuel Allerton Chicago Cook County, IL Biographies
↑  Stapp, Katherine; W. I. Bowman (1968). History Under Our Feet: The Story of Vermilion County, Illinois. Danville, Illinois: Interstate Printers and Publishers, Inc. p. 21.
↑  Allerton Left 20,000,000 The New York Times, March 17, 1914
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565231405171  LCCN: n91044461  VIAF: 138175421   WorldCat (עם VIAF): 138175421
אנדרוניקוס אסן

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־14 
 פטירה:  1332 
 מדינה:  בולגריה, האימפריה הביזנטית 
 
אנדרוניקוס אסן (ביוונית: Ανδρόνικος Ασάν; מת בערך 1322) היה האפיטרופוס ("עוצר", "משגיח") של המחוז הביזנטי של מוראה בין השנים 1316 ל-1322.
ביוגרפיה

אנדרוניקוס אסן היה בנם של הצאר הבולגרי איוואן אסן השלישי ואירנה, שהייתה אחותו של הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס. אביו ואמו ברחו לשטח ביזנטי במהלך המרד של איוואילו ב-1280. לאחר מותו של מיכאל קנטקוזנוס ב-1316, אנדרוניקוס השני העניק לאנדרוניקוס אסן את עמדת האפיטרופוס של המחוז הביזנטי הקטן בחלק הדרום-מזרחי של מוראה.
קנטקוזנוס כבר הצליח לגבש את הפרובינציה, וזכה להצלחה מסוימת מול הנסיכות הפרנקית אכאיה בצפון. אסן המשיך באותו קו, ובניצול סכסוכים פנימיים באכאיה, הוא כבש שטחים רבים במרכז מוראה. בשנת 1320, הוא כבש את הטירות של אקובה, פוליפנגוס, קאריטיינה וסנט גאורג בסקורטה, והביס צבא פרנקי ליד המבצר האחרון בספטמבר.
הוא היה אב קדמון של קיסרים ביזנטיים מאוחרים יותר, שכן נכדתו, הלנה, נישאה ליוחנן החמישי פלאיולוגוס, שצאצאיו הפכו מאוחר יותר לקיסרים ביזנטיים.
משפחתו

אנדרוניקוס התחתן עם טארכניאוטיסה מסוימת, ששמה הפרטי אינו ידוע. היא הייתה בתם של פרוטוסטרטור מיכאל דוקאס גלבאס טארכניוטס ואשתו מריה דוקאינה קומנה פלאיולוגינה ברנאינה.
שמות המשפחה של אמה מצביעים על מוצא מהמשפחות דוקס, קומננוס ופלאיולוגוס שמכל אחת מהן יצאו כמה קיסרים ביזנטיים. עם זאת, שם משפחתה מעיד על היותה בת למשפחת ברנאס שהוציאה מנהיגים צבאיים כמו אלכסיוס ברנאס ותאודורוס ברנאס, אך השושלת שלהם מתועדת בצורה גרועה.
היו להם לפחות ארבעה ילדים:
מנואל קומננוס ראול אסן. מפקד צבאי. מאוחר יותר סטרטגוס בדידימוטיכו (1342) ומושל ביזייה (1344). התחתן עם אנה קומנה דוקאינה פאליאולוגינה סינדנה. היא הייתה בתם של תאודורוס קומננוס דוקאס סינדנוס פלאיולוגוס ויודוקיה מוזאקיינה.
יוחנן אסן. מפקד צבאי, מושל מלניקון (1342) ומוראה (1343). התחתן עם בתו של אלכסיוס אפוקוקוס ובתו של דיסיפטוס.
אירנה אסנינה. התחתנה עם יוחנן השישי קנטקוזנוס.
בת נוספת. התחתנה עם קנטוריונה הראשון סקריאס, ברון דמאלה, כלאנדריצה, אסטמירה ונסיכות אכאיה.
אפקה – המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב

| --- | --- |


חזית מכללת אפקה
 מכללה
 מוטו:  מכללה להנדסה גבוהה
 תקופת הפעילות:  1996–הווה (כ־28 שנים)
 בעלי תפקידים
 נשיא:  פרופ' עמי מויאל
 סגן נשיא:  אלון ברנע
 יו"ר:  משה חורב
 רקטור:  פרופ' ענת רטנובסקי
 מנכ"ל:  רו"ח שושי זונבנד-תמרי
 דקאן:  טימור זכאי
 סטודנטים
 כלל הסטודנטים:  3,139
 סטודנטים לתואר ראשון:  2,930
 סטודנטים לתואר שני:  209
 סטודנטים מתוקצבים:  2,141
 מיקום
 מיקום:  שכונת נאות אפקה, תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°06′54″N 34°49′04″E﻿ / ﻿32.115046°N 34.817779°E﻿ / 32.115046; 34.817779
 afeka.ac.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) אפקה – המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב(למפת גוש דן רגילה) אפקה – המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אפקה – המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אפקה – המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב  he אפקה – המכללה האקדמית להנדסה בתל אביבhe אפקה – המכללה האקדמית להנדסה בתל אביבמפת  צפון __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ רמת השרון (in English: Ramat HaSharon), __ הרצליה (in English: Herzliya) ממזרח: __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva), __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סמליל המכללה עד 2022
"אפקה - המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב" היא מכללה אקדמית המכשירה מהנדסים לתואר ראשון (.B.Sc) ולתואר שני (.M.Sc), באישור המועצה להשכלה גבוהה. המכללה מסווגת כמכללה אקדמית מתוקצבת, בה התקציב ושכר הלימוד מסובסד על ידי המדינה.
היסטוריה

המכללה הוקמה בשנת 1996, בעקבות החלטה של שר החינוך אמנון רובינשטיין ב-1994, להרחיב את הגישה להשכלה גבוהה בישראל ולהקים את המכללות האקדמיות. כולל מכללות טכנולוגיות ברחבי הארץ, שאינן אוניברסיטאות, למטרת הכשרת כוח אדם לתעשייה, בפרט לתעשיות המחשוב, האלקטרוניקה, והביוטכנולוגיה.
המכללה נוסדה בתוך קמפוס אוניברסיטת תל אביב, על בסיס "בית ספר להנדסאים שליד אוניברסיטת תל אביב" על ידי מנהל בית הספר אלחנן אילת, שהיה גם נשיאה הראשון. באותה עת בית ספר להנדסאים היה בית ספר תיכון שהתקיימה בו גם מסגרת של כיתות מקצועיות י"ג וי"ד לתואר הנדסאי. לאחר שנתיים עברה המכללה לפעול כגוף עצמאי במבנה ברחוב מבצע קדש 38 בשכונת נאות אפקה (בסוף שנת 2004 החליטה האוניברסיטה לסגור את בית ספר התיכון להנדסאים והוא עבר להרצליה ופועל מאז בשם תיכון הנדסאים הרצליה).
בשנת 2001 איציק אביב הקים מסלול להנדסת תוכנה ועמד בראשה. ב-2002 מונה פרופ' מרדכי (מוטי) סוקולוב לנשיאה השני של המכללה. ב-2003 קיבלה המכללה את אישור המועצה להשכלה גבוהה להענקת תוארי BSc לבוגריה.
בשנת 2006 החלו בעבודות להרחבת הקמפוס, במסגרתן נבנתה קומה נוספת בשטח 1,200 מ"ר עבור תוספת כיתות לימוד וחדרי עבודה לסגל האקדמי והמנהלי. החל משנת 2010, נפתחו במכללה מסלולים לתואר שני.
בנובמבר 2014 מונה פרופ' עמי מויאל לנשיאה השלישי של המכללה.
בשנת 2015 זכתה המכללה בתחרות שערכה מנהלת תחליפי הנפט במשרד ראש הממשלה לפיתוח כלי רכב חשמלי עתידני.
תוכנית הלימודים

בעשור השני של המאה ה-21 לומדים במכללה כ-3,000 סטודנטים בשבעה מסלולי לימוד לתואר ראשון:
הנדסת תוכנה
הנדסת חשמל ואלקטרוניקה
הנדסת מכונות
הנדסת תעשייה וניהול
הנדסה רפואית
מדעי המחשב
מדעי הנתונים
וחמישה מסלולי לימוד לתואר שני:
הנדסה רפואית
הנדסת מערכות
הנדסת אנרגיה והספק
מערכות תבוניות
הנדסה וניהול
תוכנית הלימודים > תוכניות מיוחדות

אפקה SMART UP- תוכנית המצטיינים SMART UP היא תוכנית תלת שנתית, אליה נבחרים הסטודנטים המצטיינים ביותר במכללה החל מהשנה השנייה ללימודיהם. מטרת תוכנית ייחודית זו היא טיפוח המצוינות האישית והקבוצתית, עידוד סקרנות, יצירתיות ויזמות תוך הקפדה על מצוינות אקדמית, חשיבה מערכתית ומעורבות בתעשייה ובקהילה.
AFEX- תוכנית היזמות של הסטודנטים באפקה- היחידה מסייעת לסטודנטים, המעוניינים לקדם יזמות בעלת בסיס טכנולוגי במהלך לימודיהם ולהוציאה לפועל. על ידי לימוד ויישום של עקרונות היזמות, באמצעות ליווי מקצועי וסביבה יזמית-חברתית תומכת.
שכר לימוד

שכר הלימוד במכללת אפקה הוא שכר לימוד אוניברסיטאי, מסובסד. עוד מציעה מכללת אפקה מלגות סיוע, ומלגות למועמדים בעלי נתוני קבלה גבוהים.
מחקר

המכללה מעודדת מחקר באמצעות רשות מחקר ומרכזי מחקר הפועלים תחתיה. המרכזים המכונים "Afeka Centers", שואפים להוות מוקד ידע וייעוץ לטובת התעשייה ובתוך כך מובילים מחקרים, כנסים וימי עיון בתחומי ההתמחות שלהם.