stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חטיפת לינדברג
מעצר האופטמן

במהלך תקופה של שלושים חודשים, בוזבזו מספר שטרות מכספי הכופר ברחבי העיר ניו יורק. הבלשים הבחינו שרבים מהשטרות הוצאו לאורך קו הרכבת התחתית של שדרת לקסינגטון (אנ'), שחיברה את הברונקס עם הצד המזרחי של מנהטן, הכולל את השכונה הגרמנית-אוסטרית יורקוויל (אנ').
ב-18 בספטמבר 1934 הבחין פקיד בנק במנהטן בתעודת זהב מכספי הכופר; מספר לוחית רישוי ניו יורקית (4U-13-41-N.Y) שנכתב בעיפרון בשולי השטר עזר לאתר את מקור השטר בתחנת דלק בסביבה. מנהל התחנה רשם את מספר לוחית הרישוי מכיוון שהלקוח התנהג באופן "מחשיד" ו"ייתכן שהוא היה זייפן". לוחית הרישוי הייתה שייכת למכונית סדאן בבעלות ריצ'רד האופטמן מ-"222nd Street‏ East‏ 1279" בברונקס, מהגר עם עבר פלילי בגרמניה. כאשר האופטמן נעצר, הוא נשא תעודת זהב בודדת בשווי 20 דולר ומעל $14,000 מכספי הכופר נמצאו במחסן שלו.
האופטמן נעצר, נחקר והוכה לפחות פעם אחת במהלך היום והלילה שלאחר מכן. האופטמן הצהיר כי הכסף ופריטים נוספים הושארו אצלו על ידי חברו ושותפו לעסקים לשעבר איזידור פיש. פיש מת ב-29 במרץ 1934, זמן קצר לאחר שחזר לגרמניה. האופטמן ציין כי רק לאחר מותו של פיש נודע לו כי קופסת הנעליים שנותרה אצלו מכילה סכום כסף נכבד. הוא שמר על הכסף כי טען שפיש היה חייב לו מעסקה שעשו. האופטמן הכחיש בעקביות כל קשר לפשע או ידיעה שהכסף בביתו הגיע מכספי מכופר.
כשהמשטרה ערכה חיפוש בביתו של האופטמן, היא מצאה כמות ניכרת של ראיות נוספות הקושרות אותו לפשע. פריט אחד היה מחברת שהכילה שרטוט של בניית סולם דומה לזה שנמצא בבית לינדברג במרץ 1932. מספר הטלפון של ג'ון קונדון, יחד עם כתובתו, התגלו כתובים על דלת ארון בבית. ראיה מרכזית, חתיכת עץ, התגלתה בעליית הגג של הבית. לאחר שנבדקה על ידי מומחה, נקבע כי מדובר בהתאמה מדויקת לעץ ששימש לבניית הסולם שנמצא בזירת הפשע.
האופטמן הועמד לדין בברונקס ב-24 בספטמבר 1934, בגין סחיטת כופר בסך $50,000 מצ'ארלס לינדברג. שבועיים לאחר מכן, ב-8 באוקטובר, הוגש נגד האופטמן כתב אישום בניו ג'רזי בגין רצח צ'ארלס אוגוסטוס לינדברג הבן. יומיים לאחר מכן, הוא נמסר לשלטונות ניו ג'רזי על ידי מושל ניו יורק הרברט ליהמן כדי לעמוד בפני אישומים הקשורים ישירות לחטיפת התינוק ורציחתו. האופטמן הועבר לכלא המחוזי של הנטרדון בפלמינגטון, ניו ג'רזי, ב-19 באוקטובר.
משפט והוצאה להורג > ערעורים

האופטמן הורשע ב-13 בפברואר 1935, ונידון מייד למוות. עורכי דינו ערערו לבית המשפט לטעויות ולערעורים בניו ג'רזי (אנ'), שהיה אז בית המשפט העליון של המדינה; הערעור נדחה ב-29 ביוני 1935.
מושל ניו ג'רזי הרולד הופמן (אנ') ביקר בסתר את האופטמן בתאו בערב 16 באוקטובר, מלווה בסטנוגרף שדיבר גרמנית שוטפת. הופמן דחק בחברי בית המשפט לטעויות וערעורים לבקר את האופטמן.
בסוף ינואר 1936, בעודו מצהיר כי אין לו עמדה באשר לאשמתו או חפותו של האופטמן, הופמן ציטט ראיות לכך שהפשע אינו עבודה של "אדם אחד" והנחה את שוורצקופף להמשיך בחקירה יסודית ואובייקטיבית במאמץ להעמיד לדין את כל הצדדים המעורבים.
ב-27 במרץ נודע לעיתונות כי הופמן שוקל דחייה שנייה של גזר דין המוות של האופטמן וביקש חוות דעת האם למושל יש זכות להוציא דחייה שנייה.
ב-30 במרץ 1936 נדחה הערעור השני והאחרון של האופטמן בבקשה לחנינה ממועצת החנינות של ניו ג'רזי. מאוחר יותר הודיע הופמן כי החלטה זו תהיה הפעולה המשפטית האחרונה בתיק, וכי לא יעניק דחייה נוספת. למרות זאת, הייתה דחייה נוספת, כאשר חבר המושבעים הגדול של מחוז מרסר (אנ'), שחקר את הודאתו ומעצרו של התובע של טרנטון, פול ונדל, ביקש עיכוב ממנהל בית הכלא מארק קימברלינג. הדחייה האחרונה הזו הסתיימה כאשר התובע במחוז מרסר הודיע לקימברלינג כי חבר המושבעים הגדול התפזר לאחר שהצביע על סיום חקירתו מבלי להאשים את ונדל.
משפט והוצאה להורג > הוצאה להורג

האופטמן דחה הצעה גדולה מעיתון של ויליאם רנדולף הרסט להודאה וסירב להצעה של הרגע האחרון להמיר את עונשו מעונש מוות למאסר עולם ללא שחרור על-תנאי בתמורה להודאה. הוא הוצא להורג בכיסא חשמלי ב-3 באפריל 1936.
לאחר מותו, כמה עיתונאים וחוקרים עצמאיים העלו שאלות רבות על הדרך בה התנהלה החקירה ובנוגע להגינות המשפט, לרבות הטרדת עדים ושתילת ראיות. פעמיים בשנות ה-80 תבעה אנה האופטמן את מדינת ניו ג'רזי על הוצאתו להורג שלא בצדק של בעלה. התביעות נדחו בשל חסינות התביעה ומשום שחלפה תקופת ההתיישנות. היא המשיכה להילחם כדי לטהר את שמו עד מותה, בגיל 95, ב-1994.
תיאוריות חלופיות

מספר ספרים טענו כי האופטמן חף מפשע, והדגישו בדרך כלל עבודת משטרה לא מספקת בזירת הפשע, התערבותו של לינדברג בחקירה, חוסר היעילות של פרקליטו של האופטמן, וחולשות בעדים ובראיות פיזיות. לודוביק קנדי (אנ') הטיל ספק בחלק ניכר מהראיות, כגון מקור הסולם ועדויות רבות מהעדים.
לדברי ההיסטוריון לויד גרדנר (אנ'), מומחה לטביעות אצבע בשם ארסטוס מיד הדסון, השתמש בתהליך לא נפוץ בזמנו, שימוש בכסף חנקתי למציאת טביעות אצבע על הסולם ולא מצא זכר לטביעות האצבע של האופטמן, אפילו במקומות שיוצר הסולם בוודאי נגע בהם. לדברי גרדנר, גורמים רשמיים סירבו לשקול את ממצאיו של מומחה זה, ולאחר מכן נשטפו מהסולם כל טביעות האצבעות.
ג'ים פישר, סוכן FBI לשעבר ופרופסור באוניברסיטת אדינבורו בפנסילבניה (אנ'), כתב שני ספרים, "The Lindbergh Case"‏ (1987) ו-"The Ghosts of Hopewell"‏ (1999) העוסקים במה שהוא מכנה "תנועת תיקון" לגבי המקרה. הוא מסכם:
"כיום, תופעת לינדברג היא תרמית ענקית המבוצעת על ידי אנשים המנצלים ציבור חסר ידע וציני. על אף כל הספרים, תוכניות הטלוויזיה והתביעות המשפטיות, האופטמן אשם כיום כפי שהיה ב-1932 כאשר חטף והרג את בנם של מר וגברת צ'ארלס לינדברג."
ספר אחר, "Hauptmann's Ladder: A step-by-step analysis of the Lindbergh kidnapping" מאת ריצ'רד קהיל, מגיע למסקנה שהאופטמן היה אשם, אך מטיל ספק אם היה צריך להוציאו להורג.
לפי ג'ון רייזינגר ב-"Master Detective", בלש מניו ג'רזי בשם אליס פרקר ערך חקירה עצמאית בשנת 1936 והשיג הודאה חתומה מהתובע לשעבר של טרנטון, פול ונדל, שיצר סנסציה והביא לעיכוב זמני של ההוצאה להורג של האופטמן. התיק נגד ונדל קרס, כאשר הוא התעקש שהודאתו נכפתה עליו.
ספרו של רוברט זורן "Cemetery John" (אנ')‏ (2012) מעלה את האפשרות שהאופטמן היה חלק מקונספירציה עם שני גברים נוספים ילידי גרמניה, וולטר וג'ון נול. אביו של זורן, הכלכלן יוג'ין זורן, העיד שכשהוא היה נער הוא היה עד לדיון על הקונספירציה.
בתרבות הפופולרית > ברומנים

1934: אגתה כריסטי קיבלה השראה מנסיבות המקרה כאשר תיארה את חטיפתה של דייזי ארמסטרונג ברומנה על הרקול פוארו, רצח באוריינט אקספרס.
1981: החטיפה והשלכותיה שימשו השראה לספרו של מוריס סנדק "Outside Over There"‏.
1991: הרומן "Stolen Away" של מקס אלן קולינס (אנ'), החמישי בסדרת Nathan Heller שלו; הלר מסתבך בחקירת חטיפת לינדברג, מראיין את המדיום אדגר קייס (אנ'), ועשרות שנים מאוחר יותר פוגש אדם ששניהם מאמינים שהוא צ'ארלס לינדברג הבן החטוף שמעולם לא חזר, לאחר שגדל וחי כל חייו תחת שם אחר. הספר זכה בפרס שאמוס (אנ') לשנת 1992.
1993: ברומן "Along Came a Spider" (אנ') מאת ג'יימס פטרסון ובסרט (אנ') המבוסס על הרומן, דמות שואבת השראה מחטיפת לינדברג עבור פשעו.
2013: "The Aviator's Wife" מאת מלאני בנג'מין (אנ') היא יצירה בדיונית היסטורית המסופרת מנקודת המבט של אן מורו לינדברג.
2022: "The Lindbergh Nanny" מאת מריה פרדריקס (אנ') היא יצירה בדיונית היסטורית המסופרת מנקודת המבט של בטי גו – המטפלת של משפחת לינדברג.
בתרבות הפופולרית > במוזיקה

מאי 1932: יום אחד בלבד לאחר מציאת גופתו של לינדברג, אמן ההקלטות הקאנטרי הפורה בוב מילר (אנ') (תחת השם הבדוי בוב פרגוסון) הקליט שני שירים עבור קולומביה רקורדס ב-13 במאי 1932, לזכר האירוע. השירים שוחררו עם הכותרות ".Charles A. Lindbergh, Jr" ו-"There's a New Star Up in Heaven (Baby Lindy Is Up There)‏".
בתרבות הפופולרית > בקולנוע

1991: בסרט "My Girl" (אנ'), ואדה סולטנפוס (בגילומה של אנה קלמסקי) מזכירה בשיעור לימודי חברה את התינוק של לינדברג שנחטף מביתו.
2011: החטיפה, החקירה והמשפט מוצגים ב"ג'יי אדגר", הביוגרפיה של ג'ון אדגר הובר, ראש ה-FBI (בבימויו של קלינט איסטווד ובכיכובו של לאונרדו דיקפריו).
בתרבות הפופולרית > בטלוויזיה

1976: "The Lindbergh Kidnapping Case" (אנ')
1995: ב"משפחת סימפסון" עונה 7, פרק 8 (אנ'), בזמן שה-FBI פושט על ביתה של משפחת סימפסון כדי ללכוד את אימו של הומר, מונה, אברהם סימפסון מנסה לעכב את ה-FBI בטענה שהוא התינוק של לינדברג.
1996: "Crime of the Century" (אנ')
2000: ב"איש משפחה" עונה 2, פרק 4 (אנ'), כאשר הוא דן על לגמול את סטואי מחיתולים, פיטר אומר, "הוא לא קצת צעיר בשביל זה? את יודעת מה קרה לתינוק של לינדברג". לאחר מכן מתנגן קטע המראה את התינוק של לינדברג נשטף באסלה ואת הוריו מאשימים שהוא נחטף. צ'ארלס לינדברג אומר "בסדר, הוא נחטף. לכי תתקשרי למשטרה, אני אכתוב את מכתב הכופר."
טקס הסלנה

טקס ההסלנה נערך לכבוד הטיסה הראשונה של חברת התעופה ריינאייר בנמל תעופה של רייקה בשנת 2011
ספינת כיבוי אש עורכת טקס ההסלנה לכבוד ספינת צי ארצות הברית USS Vandegrift ליד גשר הפלדה בנמל פורטלנד, מדינת אורגון
טקס הסלנה (התזת סילוני מים) הוא טקס הצדעה והוקרה מסורתי המציין אירוע משמעותי בתעופה או בצי וחיל ים.
בתעופה, הטקס מתבצע כאשר מטוס מתקדם על הקרקע תחת סילוני מים המותזים עליו מאחת או כמה כבאיות תעופיות.
בשדה תעופה, בדרך כלל מספר זוגי של כבאיות נעמדות במאונך לציר תנועת המטוס, בצדי מסלול הסעה או בצדי רחבת חנית מטוסים וסילוני מים מיצרים שורת קשתות מעל המטוס. נוצר דמיון סמלי לטקס חתונה תחת קשת הנישואין או קשת חרבות (בחתונות אנשי צבא).
מקובל לציין בטקס ההסלנה את הטיסה הראשונה (השקת קו טיסה חדש) או האחרונה של חברת תעופה מסוימת בנמל תעופה בו מתקיים הטקס, או הטיסה הראשונה או האחרונה של דגם מסוים של המטוס, או יציאה לגמלאות של קברניט הראשי או פקח טיסה ראשי ואירועים אחרים.
את טיסתו האחרונה של קונקורד מנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי ציינו בטקס ההסלנה כאשר סילוני מים נצבעו בצבעי כחול, לבן ואדום.
לאחר ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, נערך טקס ההסלנה בנמל התעופה לה גוארדיה לכבוד טיסתו הראשונה בתור נשיא ארצות הברית במטוס אייר פורס 1.
בצי, ברוב המקרים, את התזת סילוני מים מבצעים מספינת כיבוי אש. הטקס נערך לכבוד ביקור ראשון או אחרון של רב-חובל הספינה או פרישתו, או הפלגה הראשונה או אחרונה של הספינה, ביקור של ספינת מלחמה בנמל ואירועים חשובים אחרים.
יוסוף א-ת'וניאן

יוסוף א-ת'וניאן (בערבית: يوسف الثنيان) (נולד ב-18 בנובמבר 1963) הוא כדורגלן עבר סעודי.
א-ת'וניאן כבש 33 שערים ב-95 משחקים בנבחרת ערב הסעודית. בגיל 34 שיחק לראשונה בגביע העולם בכדורגל, במונדיאל 1998. ברוב הקריירה שלו, א-ת'וניאן שיחק בקבוצת אל-הילאל.
יום שפת האם הבין-לאומי

טקס הסרת הלוט מעל "פסל יום שפת האם הבין־לאומי" באשפילד פארק, סידני, אוסטרליה
יום שפת האם הבין־לאומי מצוין מדי שנה ב-21 בפברואר לקידום ההכרה והמודעות בגיוון של שפות ותרבויות בכל רחבי העולם. היום הוכרז לראשונה על ידי אונסק"ו ב-17 בנובמבר 2009 והוכר רשמית על ידי העצרת הכללית של האו"ם כחלק מההחלטה להכיר בשנת 2008 כשנה הבין־לאומית לשפות. בבנגלדש מציינים את 21 בפברואר כיום השפות הבין־לאומי כבר מ-1952 לזכר הסטודנטים שנהרגו בעימותים עם המשטרה הפקיסטנית במהלך מחאה של התנועה להכרת השפה הבנגלית כשפה רשמית לצד אורדו ואנגלית.
אונסק"ו מציינת את יום שפת האם הבין־לאומי במשך כ-20 שנה, במטרה לקדם חינוך רב לשוני, תוך שימור שפת אם. בכל שנה, נבחר נושא מוביל ליום.
מכון לינגואפאקס (The Linguapax Institute), בברצלונה, ספרד, הפועל לשמר ולקדם את המגוון הלשוני בעולם מחלק בכל שנה ביום שפת האם הבינלאומי את פרס לינגואפקס. הפרס הניתן לאנשים וגופים שעשו עבודה יוצאת דופן לקידום הגיוון הלשוני או החינוך הרב לשוני. פרס לינגאפקס הוענק לראשונה בשנת 2002.
הערות שוליים

↑  העצרת הכללית של האו"ם, עונה 61, החלטה 61/266
↑  interlibnet, 21st February, the background history of becoming ‘International Mother Language Day’ and a proposal of establishing ‘Ekushe Corner’ at every library of the world., International Librarians Network, ‏2017-03-09 (באנגלית) (ארכיון)
↑  International Mother Language Day: Time To Celebrate Linguistic Diversity, NDTV.com
↑  International Mother Language Day, www.timeanddate.com (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יונג ריינלנד

יונג ריינלנד (בגרמנית: Das Junge Rheinland ) הייתה אגודת אמנים מודרנית, שהוקמה ב־24 בפברואר 1919 ביוזמת הסופר הרברט אולנברג והציירים ארתור קופמן ואדולף אוזרסקי בדיסלדורף. העמותה אמורה הייתה לייצג את האינטרסים המשותפים של האמנים הצעירים תושבי חבל הריין ולארגן תערוכות. רבים מהאמנים בעמותה נקשרו לאקספרסיוניזם.
את הארגון בזמן ההקמה ניהלו היינריך נאון, פריץ ווסטנדורפ, אדולף אוזרסקי, אדוארד שטורם, ארתור קאופמן, אלפרד פישר, קרל מוריץ שריינר ואירמה גוקה שהיו במועצה. הוועדה המייעצת כללה את הרמן בורג, ולטר כהן, הרברט אולנברג, אלפרד פלכטיים, פרנץ האניאל, קרל קואטשאו, אוגוסט שטיין, ואחרים.
ורנר הייזר, זוג ביער
התערוכה הראשונה של הקבוצה של "יונג ריינלנד" התקיימה ביוני / יולי 1919 בדיסלדורף בהשתתפות 113 אמנים. את השם לקבוצה טבע היסטוריון האמנות ולטר כהן, אשר ארגן בשנת 1918 תערוכה תחת הכותרת "יונג ריינלנד" בדיסלדורף, 19 אמנים הציגו שם. משנת 1921 הופיע כתב עת עם הכותרת "דאס יונגה ריינלנד". מטרתם הייתה ליצור ערוץ תקשורת לאמנות ותרבות שיהיה בלתי תלוי בסחר באמנות ויקדם את האמנות החדשה. בנוסף, נערך בשנת 1922 קונגרס בינלאומי שהיה הפעולה הגדולה ביותר של הקבוצה.
יחד עם קבוצות אמנים אחרות בריינלנד כמו הזצסיון בדויסבורג, יונג ריינלנד הייתה חלק מהוויה האינטלקטואלית השמאלנית בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. הקבוצות שמרו על קשר הדוק ופעלו דרך האמנות והספרות, תערוכות ופעילות פוליטית.
יונג ריינלנד כללה כמה עשרות אמנים ביניהם: את יענקל אדלר, מתיאס בארז, לורנץ בוסקן, ארנו ברקר, אוטו דיקס, יוזף אנסלינג, ארתור ארדל, מקס ארנסט, ריינהולד אוולד, ליאופולד פליישאקר והנס פיסר, ארנסט גוטשלק, קרל שוסיג, ברנהרד גובייט, ורנר הייזר, פיטר ינסן ואחרים.
בשנת 1923 הקבוצה שנקראה "ריינגרופ "התפצלה על מנת להתאחד בשנת 1928 עם " יונג ריינלנד" ואחרים כדי ליצור את "הזצסיון הרייני". את האיחוד הקים יוליוס ברץ יחד עם כמה ציירים. בשנת 1930 התקיימה התערוכה השנתית של "הזצסיון הרייני" עם תערוכת הנצחה לולטר אופי בדיסלדורף.  בשנת 1930 פרשה קבוצה מהזצסיון הרייני לאחר סכסוכים פנימיים אלימים.
לאחר מינויו של אדולף היטלר לתפקיד קנצלר הרייך ב־30 בינואר 1933, התרחשו פעולות כמו הריסת אנדרטת רובסאם לנופלים במרץ 1933 ושריפת הספרים באפריל 1933 הראו את המהירות שבה נפגעו האמנים בדיסלדורף. ב־28 ביולי. בשנת 1933 הוצא צו שהוציא מחוץ לחוק את כל הארגונים של האמנים.
בשנת 1946 הוקם מחדש הזצסיון הרייני. ממנה בשנת 1949 ביוזמתו של לודוויג גבריאל שרייבר התפצל "הזצסיוו החדש של הריין".
מפברואר עד יוני 2019, התערוכה "טוב מכדי להיות אמיתי" התקיימה במוזיאון Kunstpalast - Das
הערות שוליים

↑  Landeshauptstadt Düsseldorf, Seite nicht gefunden, www.duesseldorf.de (בגרמנית)
↑  Nicole Thesen: Die Kunstszene Rhein Central. Ein knappes Jahrhundert Kunst und Kultur im Zeitraffer, web.archive.org, ‏2011-04-27
↑  Jahresausstellung Rheinische Sezession Mai/Juni 1930, www.eifel-und-kunst.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 5191471-2  SUDOC: 028193318  VIAF: 192633087   WorldCat (עם VIAF): 192633087
יוהאן זינהובר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 במרץ 1887 גומבינן, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  23 באוקטובר 1979 (בגיל 92) אאוגסבורג, גרמניה המערבית גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1907–1945 (כ־38 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל התותחנים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-28   מפקד הקורפוס ה-82
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
יוהאן זינהובר (בגרמנית: Johann Sinnhuber;‏ 27 במרץ 1887 – 23 באוקטובר 1979) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

זינהובר נולד ב-27 במרץ 1887 בגומבינן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה בנו של בעל האחוזות וגולה זלצבורג אדוארד זינהובר. אחיו הגדולים היו פרנץ, שלימים הפך לרופא, והרמן, שלימים הפך למהנדס. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-52 (פרוסיה המזרחית ה-2). מסמסטר החורף של 1909 ועד סמסטר הקיץ של 1913, הוא למד כלכלה ומשפטים במינכן, לוזאן, ברלין וקניגסברג. במקביל ללימודיו השתתף בתרגילי מילואים ובאפריל 1914 חזר לשרת בצבא. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה זינהובר שירת ברגימנט הארטילריה ה-52 בגומבינן. באמצע אוגוסט 1914, במהלך קרב גומבינן, הוא הפך להיות עזר ליחידת הוביצר שדה קלה של הגדוד. מפרוסיה המזרחית הוא הועבר תחילה לפולין, אחר כך לקרפטים וחזרה לפולין. בנובמבר 1915 הוא מונה לסמג"ד ברגימנט הארטילריה ה-52. בתחילת מרץ 1916 יצא לחזית המערבית, לחם בוורדן והשתתף בהסתערות על מבצר וו. לאחר מכן הוא הועבר שוב לחזית המזרחית, ובהמשך מונה לשליש בחטיבת הארטילריה ה-1. באמצע ינואר 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף למשמר הגבול המזרח פרוסי והיה מעורב בשחרור קניגסברג מדיוויזיית הצי העממית בנובמבר 1918. לאחר מכן הצטרף זינהובר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. באוגוסט 1933 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-3 בפרנקפורט על האודר, ובאוקטובר 1933 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-21, ובספטמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט. במרץ 1938 הוא מונה למפקד פיקוד הארטילריה ה-18 בליגניץ, ובאפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בסוף מאי 1940 הוא מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-28, והוביל אותה במהלך מבצע מקרה אדום ובמהלך מבצע ברברוסה. באפריל 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט. הוא נשאר מפקד דיוויזיית הרגלים ה-28 עד מאי 1943, ופיקד עליה בשני קרבות לדוגה הראשונים, וב-5 ביולי 1941 עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. באמצע יולי 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-82, שהיה מוצב בצפון צרפת בזמן הפלישה לנורמנדי. לאחר מחלוקת עם גאולייטר בורקל על סמכות הפיקוד, הועבר זינהובר לעתודת המילואים על פי דרישתו של הימלר בספטמבר 1944. בתחילת אוקטובר 1944 הוא נאלץ להתייצב בפני בית המשפט הצבאי בטורגאו בשל ביקורת על הפיהרר, וכתוצאה מכך לא קיבל תפקיד נוסף. ההליכים הופסקו בתחילת 1945 בשל היעדר עבירות פליליות, ובפברואר 1945 הוא מונה למפקד אזור ההגנה המבורג-ברמן. הימלר התערב ובעקבות כך הוא קיבל תפקיד דומה בחזית האיטלקית, אולם בשל כניעת הכוחות באיטליה, הוא לא קיבל את התפקיד בפועל, ולאחר מכן נפל בשבי צבא ארצות הברית.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

זמן קצר לאחר מכן הוא קיבל משימה מיוחדת מטעם הצבא האמריקאי לתאם את הלינה של שבויי מלחמה בעמקי האלפים. בעקבות כך הוא יכול היה להחזיק כלי נשק, סמלים ומדליות והיה מצויד בתעודת זהות אמריקאית. לאחר מכן הוא הקים צוות קישור באאוגסבורג עם המפקד העליון גנרל ג'ורג' פטון. בעזרת האמריקנים הצליח להביא לאאוגסבורג את משפחתו שפונתה לתורינגיה, אולם בהמשך הוא נכלא על ידי צו של אייזנהאואר. בתחילת 1946, לאחר מספר שינויים במחנה, הוא הגיע לאלנדורף ליד מרבורג, שם רשויות הכיבוש האמריקניות הקצו גנרלים גרמנים לחטיבה ההיסטורית. בהמשך הוא הפך ליושב ראש מועצת הכבוד של הגנרלים.
באמצע מאי 1947, זינהובר שוחרר מהשבי. לאחר שחרורו הוא עסק בעבודות מזדמנות ומצא עבודה בעיתון עסקי, בתחילה כמפרסם מנויים, ומ-1951 עד 1958 היה פעיל כנציג מו"ל בצפון בוואריה, אבל הוא נשאר באאוגסבורג.
לאחר פרישתו עסק בהתכתבות עם חברים לשעבר. בשנת 1965, עקב נפילה, הוא איבד חלק מראייתו, ובשנת 1971 מתה אשתו עקב תאונה. זינהובר מת ב-23 באוקטובר 1979 בביתו באאוגסבורג.
יוהוי צ'וי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בספטמבר 1984 (בת 40) קיטקיושו, יפן 
 מדינה:  קוריאה הדרומית 
 תקופת הפעילות:  מ-2002 
 פרופיל ב-IMDb
 
יוהוי צ'וי (Yuhui Choe) היא רקדנית בלט קוריאנית, סולנית ראשונה בבלט המלכותי בלונדון מאז שנת 2014.
ביוגרפיה

צ'וי נולדה בפוקואוקה, יפן בשנת 1986. אמה היא רקדנית מחול קוריאני מסורתי. צ'וי החלה ללמוד ריקוד בגיל חמש בבית ספר לבלט ביפן בו היא למדה עד גיל 14. לאחר מכן המשיכה את לימודיה בפריז. בגיל 16 זכתה צ'וי במדליית כסף בתחרות בינלאומית למחול של פריז.
בתחרות השווייצרית "Prix de Lausanne" בשנת 2002, זכתה צ'וי בשני הפרסים - בפרס המקום הראשון ובפרס למחול עכשווי. לאחר הצטרפותה לבלט המלכותי בלונדון, ביצעה את תפקיד הסולו הראשון שלה, בבלט היפהפייה הנרדמת בתפקיד "הנסיכה פלורין".
צ'וי שאפה להצטרף לבלט המלכותי על מנת לרקוד תחת הנחייתם של הכוריאוגרפים פרדריק אשטון וקנת' מקמילאן.
בשנת 2008 קודמה צ'וי לדרגת סולנית ראשונה, רקדה את תפקיד פיית שזיף הסוכר בבלט "מפצח האגוזים", והייתה אחת משש הרקדניות בבלט "אינפרה" של ויין מקגרגור, ללחנו של מקס ריכטר.
בשנת 2009 הוסיף העיתון הבריטי הגרדיאן את צ'וי ל"רשימה החמה" של "הכוכבים העולים שכדאי לצפות בהם", והוסיף ציטוט של הבלרינה לורן קות'ברטסון: "אני לא יכולה להוריד ממנה את העיניים. היא משדרת שמחה באופן הטהור ביותר".
בשנת 2014 החליפה צ'וי בהתראה קצרה את הבלרינה המפורסמת נטליה אוסיפובה בתפקיד הנסיכה אורורה - לראשונה בתפקיד ראשי - בבלט "היפהפייה הנרדמת". הגרדיאן ציין בביקורת על ההופעה: "צ'וי נראתה שלווה למול האתגר, ראוי שתקודם כעת לדרגת רקדנית ראשית".
הערות שוליים

↑  רויאל אופרה האוס, יוהוי צ'וי באתר רויאל אופרה האוס (עמ' 1)
טופי (ברזיל)

בת שבט הטופי. ציור מאת אלברט אקחוט, 1641
טוּפִּי או טוּפִּינַמְבַּה הוא שמה של אחת מקבוצות השבטים הילידיות המרכזיות בברזיל, יחד עם הגוארני הקרובים אליהם.
סגנון חיים

הטופי היו קבוצת השבטים הגדולה ביותר בברזיל, ובימי השיא שלה מנתה כ-250 שבטים. כל שבט הכיל מספר כפרים, שהיו קשורים זה לזה בשפה ומנהגים משותפים והתחתנו זה בזה. בכל כפר חיו 400-800 נפשות, שהתחלקו לקבוצות משפחתיות גדולות, שחלקו, כל אחת, 4-8 בתים ארוכים. הארגון החברתי היה בעקרו פטריליניאלי, אך גם חלוקות של גיל ומגדר היו קיימות.
המשאבים של הכפר ושל המשפחה, ובעיקר האדמה, חולקו על פי מפתח של שארות - הבכירים בשושלת זכו בחלקות הטובות ביותר, אך לכל אחד מחברי המשפחה היו זכויות מסוימות, והמזון התחלק בין כל חברי המשפחה. רמת השיתוף בין בני המשפחה והשבט הייתה כה גבוהה עד כי אחד המסיונרים שפגש בהם אמר עליהם כי "הם משמרים את תקופת השליחים - אין להם דבר משל עצמם; הכול משותף ביניהם".
הטופינמבה התמחו בסוג של חקלאות חיתוך ושריפה שנקרא קויבארה (Coivara), אותו עדיין ניתן למצוא בברזיל של ימינו. לאחר שהגברים כרתו את העצים שבשטח האדמה הרצוי, הבעירו אותם ופינו את השטח, היו הנשים אחראיות על כל הפעולות החקלאיות, משתילה ועד קציר והכנת המזון. הגברים, שלא עסקו בחקלאות פרט להכנת שטחים חדשים, העבירו את זמנם בצייד ובדייג. דרך מחיה זו, בשילוב עם הסביבה הפוריה של חופי ברזיל, הביאה לעודפים גדולים במזון, עודפים שאיפשרו קיום פשוט ומנעו את הצורך במסחר כמעט לחלוטין מחד, והשאירו שפע של פנאי למלחמה מחד, ולטקסים מאידך.
לפי עדויות מהמאה ה-16, ובעיקר סיפור המסע של האנס שטאדן, גרמני שנשבה בידי לוחמים משבט הטופי והוחזק בידיהם זמן רב עד ששוחרר, עודף הפנאי והעיסוק הרב בלוחמה ובטקסים הביאו לכך שהקניבליזם היה נפוץ בקרב בני הטופי. טענות אלו היו כה נפוצות, עד ששבט הטופי הפך לסמל לאינדיאנים אוכלי האדם של דרום אמריקה. עם זאת, מחקרים בני ימינו מטילים ספק באמינות דיווחיו של שטאדן ודיווחים אחרים על קניבליזם בקרב הטופי, וטוענים כי מקורות הדיווח הם הגזמות שמקורן בדמיון מפותח יתר על המידה ובאינטרסים של אירופאים שרצו להשחיר את פני האינדיאנים כדי לקבל לגיטימציה לניצולם.
יואכים רנטגן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באוקטובר 1906 אמסטרדם, הולנד 
 פטירה:  6 בדצמבר 1989 (בגיל 83) Laren, הולנד 
 מוקד פעילות:  ממלכת ארצות השפלה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
יואכים רנטגן (בגרמנית: Joachim Röntgen;‏ 27 באוקטובר 1906 - 6 בדצמבר 1989) הוא כנר הולנדי, הצעיר בבניו של המלחין והפסנתרן יוליוס רנטגן.
ביוגרפיה

יואכים רנטגן נולד באמסטרדם ולמד אצל פליקס טוֹנְיִי (Felix Togni) באמסטרדם, בראם אלדרינג (Bram Eldering) בקלן וקרל פלש בלייפציג. משנת 1928 עמד בראש תזמורת התיאטרון העירוני של וינטרטור, שווייץ, שם גם לימד בקונסרבטוריון וניגן ב"רביעיית המיתרים וינטרטור" ככנר ראשון. אחיו, הפסנתרן יוהנס רנטגן הקים שלישייה קאמרית איתו ועם אחיהם אדוורד פרנטס. בעונת 1938-9 ניגן בתזמורת הפסטיבל בלוצרן בניצוחו של טוסקניני. בשנת 1939 התמנה למורה לכינור בקונסרבטוריון המלכותי בהאג.
בשנת 1940 יסד יואכים רנטגן את רביעיית המיתרים "רנטגן", וניגן בה בתפקיד הכינור הראשון. חבריו לרביעייה היו פיט נֵילנד (כינור שני), וים דה זוּטֶה (ויולה) וקוֹרְנֶלִיס פְּרַאוּט (צ'לו). הרכב המיתרים, שהכיר בחשיבות שבשיתוף הציבור בנגינת רביעיות ברמה גבוהה, ערך מסעות קונצרטים דרך שגרה. בהופעותיהם נהגו חברי הרביעייה להסביר את הקטעים שניגנו, ואף ערכו קונצרטים בבתי ספר.
יואכים רנטגן פרש מעבודתו בשנת 1972.
הערות שוליים

↑  ר. סטרוולד, "יואכים רנטגן" 6 במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1118883144  ISNI: 0000 0000 4039 5116  LCCN: nb2002030852  NTA: 119680343  VIAF: 21649514   WorldCat (עם VIAF): 21649514
יואל אוגוסטו לוי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביולי 1888 אנקונה, ממלכת איטליה
 פטירה:  14 באוגוסט 1975 (בגיל 87) רמת גן, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול
 תאריך עלייה:  1938
 פעילות בולטת:  נשיא התאחדות התעשיינים בישראל
 
יואל אוגוסטו לוי (15 ביולי 1888 – 14 באוגוסט 1975) היה מנהל ישראלי ששימש כנשיא התאחדות התעשיינים בישראל.
ביוגרפיה

יואל אוגוסטו לוי נולד באנקונה, ממלכת איטליה ב-15 ביולי 1888. הוא היה פעיל בתנועה הציונית באיטליה ושימש כיושב ראש ההסתדרות הציונית במקום. הוא למד משפטים במילאנו, וב-1938 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והצטרף לשורות ההגנה. בהמשך עשה הסבה מקצועית והחל להשתלב בחיי הכלכלה והתעשייה בארץ.
בין היתר ארגן את חברת ההשקעות של בנק דיסקונט ונתמנה למנכ"ל. בעקבות ידידותו עם אריה שנקר הגיע לוי להתאחדות התעשיינים, ושימש חבר הוועד הפועל ויו"ר המחלקה המשפטית. בשנת 1964 נתמנה ליו"ר הנשיאות האקדמית של אוניברסיטת תל אביב.
לאחר התפטרותו של אברהם קליר מתפקיד נשיא התאחדות התעשיינים, התמנה לוי לתפקיד בעקבות הפצרות רבות של חברי ההתאחדות. בתפקידו התמקד בפיתוח תעשיות עתירות ידע ובפיתוח התחרות של התעשייה הישראלית עם תעשיות חוץ לארץ. כמו כן עסק רבות בטיפוח יחסי העבודה של ההתאחדות עם ההסתדרות.
לוי נפטר ב-14 באוגוסט 1975 ברמת גן והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
ארכיונו שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית
הערות שוליים

1 2  יואל אוגוסטו לוי באתר GRAVEZ
1 2 3 4  ד"ר יואל אוגוסט לוי (1965-1963) ז"ל, באתר www.industry.org.il
↑  ארכיון אוגוסטו יואל לוי, בספרייה הלאומית
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264564805171  VIAF: 299144239   WorldCat (עם VIAF): 299144239