stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצר פרמון
מבנה המבצר > הכניסות למבצר

למבצר נבנו שתי כניסות (צר'): כניסת חיילים וכניסת משאיות ורכבות תחמושת וציוד. כניסות אלו היו מבוצרות בכבדות והוגנו על ידי תותחי נ"ט 47 מ"מ ומכונות ירייה. בכל אחת מהכניסות הותקנו שני שערי ברזל שאיפשרו ליצור תא כליאה שנועד לעצור פולשים למבצר. כמו כן הותקנו בעמדות מחוץ לשערים צריחי מקלעים שנועדו גם הם להגן על השער. בקרבת המבצר נבנו ארבע ביצורים בודדים שנועדו להגן על המבצר הראשי בעזרת תותחי נ"ט ומכונות ירייה.
בהמשך אזור הכניסה הותקנו מעליות משא, מעליות לאנשים וגרמי מדרגות שהובילו את המגיעים לתחתית המבצר. מאזור פריקת התחמושת מחוץ לשערים הותקנו בריצפת המבצר מסילות ברזל שנמשכו לתוך המעליות ואיפשרו הובלת תחמושת וציוד מרחבת הכניסה לתוככי המבצר.
מבנה המבצר > גלריה

כניסת החיילים למבצר
תותח נ"ט 75 מ"מ בחרך ירי בכניסה למבצר
מבט נוסף על חלק מעמדות הכניסה שכללו תותחי נ"ט ומקלע. ניתן לראות את החפיר לפני העמדות שמנע גישה אל הפתחים
שני צריחי מקלע קבועים ששמרו על שער הכניסה לחיילים
כניסת התחמושת. ניכרים שרידי מסילת הברזל עליה הובלו ארגזי התחמושת אל פנים המבצר
אזור הכניסה לפני הירידה במעליות. מימין תותחי נ"ט ששימשו להגנת הכניסה
מבנה המבצר > מנהרות המבצר

מתחתית המעליות הוליכה מנהרה ראשית באורך של ק"מ לאזור המבצעי בו הותקנו עמדות התותחים והמקלעים כשלכל אורכה של מנהרה זו הונחה מסילת רכבת. לאורך ציר ראשי זה נבנו מנהרות משנה שהתפצלו מהראשית ובהן נבנו מחסני התחמושת, מגורי החיילים ומתקני שירות. בסה"כ נבנו במעמקי המבצר מנהרות באורך של כ-10 ק"מ.
אחת ממנהרות המבצר. ניכרת המסילה שהונחה לאורך המנהרה
מנהרה צדדית
מנהרה. ניתן לראות את צנרת החשמל, מים ותקשורת שנמתחה לאורך הקירות
מבנה המבצר > הבלוקים

החלק המבצעי, שחולק לבלוקים (צר'), כלל צריחים ועמדות תותחים, עמדות מכונות ירייה, עמדות תצפית ומחסני תחמושת משניים. כל הצריחים נבנו ממתכת כשחלקם היה קבוע ובחלקם נעשה שימוש בטכנולוגיה מתקדמת שאיפשרה להעלות את הצריח בזמן הירי ולהורידו לאחר סיום הירי.
שילוב צריחי התותחים, המקלעים ועמדות התצפית איפשר, מצד אחד, להפעיל את התותחים כנגד מטרות אויב רחוקות ומצד שני להפעיל את המקלעים לטווח קצר כנגד ניסיונות של האויב לכבוש את המבצר.
במקור תוכננה בניית 11 בלוקים ובפועל נבנו שבעה:
בלוק 1 כלל צריח מתרומם עבור 2 תותחי 75 מ"מ, צריח קבוע לרומה רימונים וצריח קבוע למכונת ירייה
בלוק 2 כלל צריח מתרומם לשני מכונות ירייה וצריח קבוע למכונת ירייה נוספת
בלוק 3 כלל צריח מתרומם למכונת ירייה, צריח קבוע למכונת ירייה נוספת וצריח קבוע לתצפית
בלוק 4 כלל שלוש עמדות לתותחי 75 מ"מ, צריח מתרומם למכונת ירייה וצריח קבוע למכונת ירייה
בלוק 5 כלל צריח מתרומם לשתי מרגמות 81 מ"מ וצריח קבוע למקלעים
בלוק 6 כלל צריח מתרומם לשתי מכונות ירייה וצריח מתרומם למרגמה 81 מ"מ
בלוק 7 כלל עמדה לשתי מכונות ירייה, עמדה לתותח נגד טנקים 47 מ"מ (צר'), צריח קבוע למקלע רימונים וצריח קבוע למכונת ירייה.
עמדת תותח 75 מ"מ בבלוק 4
הדגמת ירי בעמדת תותח 75 מ"מ
בלוק 4 במבט מבחוץ. ניתן לראות את פתחי הירי לתותחים ומימין עמדת תצפית ומקלע
מבט מבחוץ של צריח עולה של תותחי 75 מ"מ
צריח קבוע של שני תותחים
בלוק 7
מבנה המבצר > מערכת התובלה

בוני המבצר רישתו את כל המנהרות (מהכניסה ועד צריחי התותחים) במסילות ברזל צרות (60 ס"מ) עליהן נעו רכבות טרזינה שהונעו על ידי קטרי חשמל. הרכבות שימשו הן להובלת חיילים ובעיקר להובלת תחמושת לתותחים ולמכונות הירייה. התקנת הפסים גם בתוך מעליות המשא איפשרה להוריד את הרכבת מהכניסה למנהרות ומהמנהרות לתותחים.
בין מחסני התחמושת, קרונות המשא, והתותחים הותקנו בתקרה מסילות מונורייל למנופים ניידים שאיפשרו העברת מארזי תחמושת הכבדים.
תחנת רכבת בתחילת המנהרה הראשית. ניתן להבחין בפסי הרכבת הכפולים ובמסילה המחברת בין המסילות
סובבן שאיפשר סיבוב הקטר ב-90 או 180 מעלות
מערכת המנופים העיליים (מונורייל) להובלת ארגזי תחמושת כבדים
הקטר החשמלי וקרונות הנוסעים להובלת תיירים לאורך המנהרה הראשית
קרון משא מקורי על שלוחת מסילת הרכבת בכניסת התחמושת
מבנה המבצר > מחסני התחמושת

במבצר נבנו שלושה סוגי מחסני תחמושת:
מחסן תחמושת מרכזי (M1) במפלס 30- וקרבת מעלית הכניסה למבצר. מחסן זה חולק לשלושה תאים
מחסני תחמושת של הבלוקים (M2) שנבנו במפלס 30- אך בקרבת התותחים
מאגרי תחמושת לכל תותח (M3) שנבנו לייד כל תותח
היקף התחמושת שאוחסנה תוכננה כך שתספיק לירי משמעותי של כל התותחים במשך שמונה ימים כך שנפח האכסון הכולל כלל:
24,800 פגזי 75 מ"מ
6,400 פגזי מרגמות 81 מ"מ
1,800 פגזי 47 מ"מ
1.8 מיליון מחסניות למקלעים
תחמושת התותחים אוחסנה בארגזים של 50 פגזים לכל ארגז כשכל ארגז שקל כ-200 ק"ג ונישא על ידי המנופים הניידים בתקרה.
שחזור אחד ממחסני התחמושת העיקריים (1M)
מצבור תחמושת לייד תותח בבלוק 4 (3M)
תא נוסף של מחסן התחמושת הראשית (1M)
מערכות עזר

המבצר חובר אומנם לרשת החשמל הארצית של צרפת אך צויד בארבעה דיזל גנרטורים של 225 כוח סוס כל אחד שנועדו לספק חשמל למבצר במקרה של תקלה ברשת החיצונית. מערכות התמיכה בגנרטורים כללו מערכת פינוי גזים, מכל שמן (4,800 ליטר), מכל דלק (185,000 ליטר) ומכל מים למערכת הקירור של הגנרטורים (225,000 ליטר).
כמו כן הותקנו במבצר מכלי מי שתייה שאיפשרו לשוהים במבצר להיות מנותקים מהעולם במשך תקופה ארוכה.
בקרבת כניסת החיילים הורכבה מערכת של 24 מסנני אוויר שתוכננה לטהר את האוויר למבצר במקרה של מתקפת גזים.
מסנני האוויר בכניסת החיילים שנועדו לטיהור אוויר במהלך התקפה כימית
דיזל גנרטור (מאחור), מנוע חשמלי (מקדימה) ומערכת מיתוג חשמלי
חדר השינה של חיילי המבצר
ההיסטוריה של המבצר > הקמת המבצר

ב-1927 הוקמה בצרפת "הוועדה לארגון אזורים מבוצרים" (צר'), כדי לתכנן את קו מאז'ינו, ולאחר שסיירה בשטח המיועד למבצר אישרה הוועדה במאי 1931 את הקמתו. המבצר המתוכנן היה חלק מצבר של מבצרים שנקרא "הסקטור המבוצר של קרוסנס" (צר') שכלל עוד מספר מבצרים שגיבו אחד את השני באש ארטילרית. המבצר היה המבצר השני בקו מאז'ינו לכן נקרא A2.
לאחר אישור ההקמה החל פרויקט הבניה וב-1935 נמסר המבצר לצבא צרפת. במבצר הוצבו כ-570 חיילים וקצינים מרגימנט הרגלים ה-149 (צר') ומרגימנט הארטילריה ה-151(צר').
ההיסטוריה של המבצר > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה היה המבצר מעורב במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. ב-10 במאי 1940 פתחו הגרמנים במערכה זו וכדי להימנע מהתמודדות עם ביצורי קו מאז'ינו פלשו דרך הארדנים בבלגיה. בגזרה זו לא בנו הצרפתים קו הגנה חזק וזאת על בסיס בריתם עם הבלגים ועל בסיס הקונספציה שלא ניתן להעביר צבא גדול דרך האזור ההררי של הארדנים.
מקומו של מבצר פרמון בשוליו הצפוניים של קו מאז'ינו איפשר לו להיות מעורב במאמץ של צבא צרפת לחסום את פלישת הגרמנים. בתחילת המערכה ירו תותחי המבצר על הגרמנים המתקדמים וחיפו על נסיגת חיילי  הארמייה השלישית הצרפתית מהקו הקדמי. מ-15 במאי 1940 סייעו תותחי המבצר להדוף מתקפות גרמניות על מבצר פרם-שאפי (A1) שנבנה מצפון למבצר.
ב-17 ביוני תקפו כוחות גרמניים מ הדיוויזיה ה-183 את המבצר בירי ארטילרי מתותחי 88 מ"מ וגרמו לנזק משמעותי בבלוק 4.
ב-21 ביוני התקיפו כוחות של  הדיוויזיה ה-161 הגרמנית את מבצר פרמון והמבצר השכן (A1). תחילה תקפו הגרמנים בתותחי 88 מ"מ ומרגמות 210 מ"מ ו-305 מ"מ תוך הסתייעות במטוסי שטוקה ובהמשך תקפו את המבצר רגלית. אש מסיבית שירה השכן מדרום, מבצר לטירמון A3 (צר') לכוון התוקפים  גרמה לנסיגת הגרמנים שמנו 80 נפגעים מצדם.
בסופו של דבר, ב-27 ביוני 1940, עם חתימת ההסכם לכניעת ממשלת צרפת, נכנעו גם חיילי המבצר והוא נמסר לגרמנים.
ב-1941 השתמשו הגרמנים במבצר לצילום שיחזור התקיפה של המבצר ב-1940.
ב-1944, במהלך שחרור צרפת, עקפו האמריקאים את המבצר וגרמו בכך לנסיגת הגרמנים. במהלך הקרב על הבליטה שימש המבצר כמקום התרעננות לכוחות בעלות הברית שהשתתפו בקרב.
לאחר המלחמה

ב-1951 החלה ממשלת צרפת לשפץ חלק ממבצרי קו מאז'ינו (אלו שפונים צפון מזרחה) כדי להפוך אותם לקו הגנה בעקבות החשש מפלישה אפשרית של צבאות ברית ורשה בראשות ברית המועצות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, עם הכרזתה של צרפת כמעצמה גרעינית (אנ'), השתנתה התפיסה הביטחונית של צרפת וירדה חשיבתו של קו הביצורים וב-1967 עזב הצבא את המבצר.
שיקום המבצר

ב-1975 העביר משרד ההגנה את האחריות על המבצר לאגודה ציבורית בשם "אגודת מבצר פרמון וקו מאז'ינו" (Fort Fermont Fortification and the Maginot Line Association (AAOFLM) ) ששמה לה למטרה לשפץ את המבצר ולהנגיש אותו לציבור. ביוני 1977 נפתח האתר לציבור ופוקדים אותו, מדי שנה, כ-20,000 מבקרים.
העוסקים בשחזור השתדלו לשמר, במידת האפשר, את הציוד המקורי. דבר זה בולט במיוחד במעליות, ברכבות, במנופים, בתותחים ובצריחים. ביקור באתר אורך כשעתיים וכולל את המרכיבים הבאים:
ירידה למנהרות, ביקור במחסן התחמושת ובחדרים השונים ששימשו את החיילים במקום, נסיעה ברכבת חשמלית מאזור הכניסה לאזור הבלוקים וביקור בצידם הפנימי של צריחי התותחים של בלוק 4. התצוגה כוללת את הציוד המקורי עצמו וכן חדרי תצוגה בהם שוחזרו חיי היום יום של חיילי המצודה (חדרי מגורים, חדרי אוכל, מטבח, מרפאה ועוד).
הליכה בחלקו הגלוי של המבצר שם ניתן לראות את צריחי התותחים
מחוץ למבצר הוקם מוזיאון, המהווה השלמה לתצוגה במבצר עצמו. המוזיאון כולל הסברים על המבצר בפרט וקו מאז'ינו בכלל וזאת בליווי תצוגת ציוד, נשק, תחמושת וכלי רכב. התצוגה כוללת גם מספר צריחי מקלעים וארטילריה שהובאו ממבצרים אחרים.
דגם במוזיאון של עמדת ירי של תותח
דגם במוזיאון של מרכז תקשורת
ארבעה צריחים מתרוממים, המוצגים במוזיאון, עבור תותחים ומכונות ירייה
דגם המוצג במוזיאון של בלוק במבצר ובו תותח ומכונת ירייה
באומנות

סצנות מהסרט "נהרות הארגמן 2: מלאכים ואפוקליפסה" (אנ') צולמו במצודה.
ביאורים

↑  שיטת הפעלה זו של צריחי המבצרים הייתה בשימוש כבר במערכת הביצורים סרה דה ריברה אבל בקו מאז'ינו נעשה שימוש בטכנולוגיה מעודכנת
↑  ארבעת הבלוקים הנוספים, שיועדו גם הם למכונות ירייה ותותחים, לא נבנו בגלל חוסר במשאבים
↑  ברית זו נשברה לאחר שמלך בלגיה הודיע ב-1940 על הנייטרליות של ארצו
↑  הצרפתים יצקו במקום ביטון ותיקנו את הנזק
↑  מבצר לטירמון ירה באותו קרב כ-1,600 פגזים
לקריאה נוספת

Jean-Yves Mary, Quelque part sur la ligne Maginot : l'ouvrage de Fermont, 1930-1980, Paris, SERCAP, 1985, 357 p. (ISBN 2-7321-0224-5).
Georges Maistret, Fermont, gros ouvrage de la ligne Maginot, Longuyon, Association des amis de l'ouvrage de Fermont et de la ligne Maginot, 1988, 33 p. (BNF 35416390)
Georges Maistret, Sur la Ligne Maginot, l'ouvrage de Fermont tient toujours, Longuyon, Association des amis de l'ouvrage de Fermont et de la ligne Maginot, 1988, 135 p. (BNF 36166428)
Jean-Yves Mary, Fermont : ouvrage d'artillerie de la Ligne Maginot, Paris, Citédis éd., coll. « Collection Étapes », 1999, 48 p. (ISBN 2-911920-19-8)
Jean-Yves Mary, Alain Hohnadel, Jacques Sicard et François Vauviller (ill. Pierre-Albert Leroux), Hommes et ouvrages de la ligne Maginot, t. 1, Paris, éditions Histoire & collections, coll. « L'Encyclopédie de l'Armée française » (no 2), 2000 (réimpr. 2001 et 2005), 182 p. (ISBN 2-908182-88-2)
Hommes et ouvrages de la ligne Maginot, t. 2 : Les formes techniques de la fortification Nord-Est, Paris, Histoire et collections, 2001, 222 p. (ISBN 2-908182-97-1)
Hommes et ouvrages de la ligne Maginot, t. 3 : Le destin tragique de la ligne Maginot, Paris, Histoire et collections, 2003, 246 p. (ISBN 2-913903-88-6)
Hommes et ouvrages de la ligne Maginot, t. 5 : Tous les ouvrages du Sud-Est, victoire dans les Alpes, la Corse, la ligne Mareth, la reconquête, le destin, Paris, Histoire & collections, 2009, 182 p. (ISBN 978-2-35250-127-5)
מפת מבצר פרמון והביצורים סביבו. ניכר המרחק בין שתי הכניסות (EM ו-EH) לבין שבעת הבלוקים של התותחים והמקלעים
בשר שנתעלם מן העין

דין בשר שנתעלם מן העין הוא אחד מדיני כשרות בהלכה היהודית, אשר לפיו חל איסור לאכול בשר אשר לפחות לזמן-מה לא היה בהשגחת יהודי, מחשש שמא הוחלף על ידי עורבים, עכברים או אדם, בבשר שאינו כשר. דין זה אינו מן התורה, ויש האומרים שאין הוא אלא חומרה בלבד. כן ישנה מחלוקת באיזה היקף נפסק דין זה להלכה.
מקור הדין

בתלמוד מובאת אמרה של האמורא רב: "בשר - כיוון שנתעלם מן העין, אסור". רש"י שם מפרש: "שנתעלם מן העין - שהיה שעה אחת (=רגע אחד) שלא ראהו, ואפילו היה מונח על שולחנו. אסור - שמא נתחלף בנבלה".
התלמוד מקשה סדרת קושיות על שיטת רב: ראשית, מובאת פסיקה של רבי, שאם האטליזים בעיר הם של יהודים (דהיינו שומרי כשרות), מותר לאכול בשר שנמצא ביד גוי באותה עיר. על כך מתרצת הגמרא "נמצא ביד גוי - שאני (=שונה הדבר)", ומפרש רש"י: "שהייתה בחזקת המשתמר, והוא לא שחטה, וטרפה לא מכרו לו למוכרה כאן; אבל בשר המונח - שמא עורבים חלפוהו".
לאחר עוד כמה קושיות מובא שעל שיטתו של רב נחלק לוי, ושדבריו של רב לא נאמרו במפורש, אלא מדובר במסקנה שהוסקה מתוך מעשה שהיה: רב ישב על גשר מעל נהר מסוים, וראה אדם המכשיר ראש של בהמה. הראש נפל למים, והאדם הביא סל להוציא אותו - והוציא שני ראשים. מכך הסיק רב שייתכן שהוא הוחלף בראש אחר, ואסר אותו לאדם.
התלמוד שואל, אם כן כיצד רב אכל בשר, והרי לרוב הוא נעלם מן העין לזמן-מה. ומתרץ, שהוא אכל אותו מיד לאחר שנשחט, ולא העלים עיניו ממנו, או שהבשר היה חתום וצרור, או שהיו בו סימנים.
בירושלמי נאמר שרב כשירד לבבל ראה שהם מקלים באיסורים, ועל כן החליט לאסור עליהם בשר שנתעלם מן העין. וכן היו מהראשונים שכתבו שדברי רב אינם אלא חומרה בלבד.
פסיקת ההלכה

הפוסקים נחלקו בדין זה. רש"י, תוספות ועוד, לא פסקו הלכה כמו רב, אלא כלוי. ועם זאת, ספר התרומה[דרוש מקור], שפסק גם הוא כלוי, כתב שגם לוי לא התיר בעיר שטבחיה גויים ונמצא הבשר שלא במקום שהניחו. והתוספות והרא"ש כתבו שדברי רב הם חומרה בלבד.
הרי"ף, הרמב"ם (הלכות מאכלות אסורות ח, יא-יג), ועוד, פסקו להלכה את דינו של רב. ואולם המגיד משנה (על דברי הרמב"ם שם) הביא את הרמב"ן והרשב"א שדין זה הוא דווקא במקום שיש חשש שעופות או שרצים יחליפו את הבשר, אבל אם היה תלוי במסמר על הקיר, הוא מותר, וכתב שייתכן שגם הרמב"ם יסכים לכך. אך יש מהפוסקים שחששו להחלפה על ידי גנבים, והחלפה כזו אפשרית גם כשהבשר תלוי על מסמר. לעומתם, טענו אחרים, שאין דרכם של גנבים להחליף את הבשר אלא ליטול אותו בלי להשאיר תחליף.
ופסק בשולחן ערוך על פי הרמב"ם, בתוספת סייגו של הרמב"ן; ובתור דעה שנייה, הביא את הראשונים שהתירו בשר שנמצא במקום שהניחו, והרמ"א צידד בדעה זו:
בשר הנמצא מושלך בשוק, הלך אחר הרוב... זה דין תורה; וכבר אסרו חכמים כל הבשר הנמצא, בין בשוק בין ביד גוי, אף על פי שכל המוכרים וכל השוחטים ישראל. ולא עוד, אלא הלוקח בשר והניחו בביתו ונעלם מן העין, אסור, אלא אם כן היה לו בו סימן או שהיה לו בו טביעות עין והוא מכירו ודאי שהוא זה, או שהיה צרור וחתום.
תלה כלי מלא חתיכות בשר, ונשבר הכלי ונפלו החתיכות לארץ ובא ומצא חתיכות ואין לו בהם לא סימן ולא טביעות עין, הרי זה אסור, שיש לומר: אותו בשר שהיה בכלי גררתו חיה או שרץ, וזה בשר אחר הוא. ואם תלאו במסמר וכיוצא בו, שאי אפשר לשרץ ליטול ולהניח, מותר. ויש מתירין בשר שנתעלם מן העין אם מצאו במקום שהניחו. הגה: והמנהג להקל כסברא האחרונה. ואפילו אם היה ביד נכרים, במקום שכל המוכרים הם ישראלים המוכרים בשר כשר.
בשר שנשלח בידי גוי

בעוד שהלכה זו של בשר שהתעלם מן העין היא חומרה הנתונה במחלוקת, הרי שקיימת הלכה בסיסית יותר ולפיה בשר שנשלח ביד נכרי או מי שאינו שומר כשרות, צריך סימן היכר מובהק שאינו ניתן לזיוף, כדי להבטיח שהבשר לא הוחלף.
בעוד שמוצרי מזון רגילים די להם בחותמת רגילה, הרי שדגים, בשר ויין דורשים שמירה כפולה, "חותם בתוך חותם". בהלכה זו לא נפלה מחלוקת, ולדעת הכול היא הלכה פסוקה ולא חומרה בלבד. בגמרא מוזכרות שש צורות של חותמות: טיחה בטיט, פקק, קשר, סימן, מנעול ומפתח. לאחר חתימת התלמוד היו נוהגים להטביע על גוף המאכלים, כגון, גבינות וכדומה, את צורת האות ח - חותם, או את האות כ - כשר. באותה תקופה לא ידעו המזייפים את אותיות הכתב העברי, ולכן לא היו חששות לזיוף חותמות אלו. בדורות מאוחרים יותר, היו זייפנים שהתוודעו לאותיות לשון הקודש, ועקב כך ירדה מהימנותם של חותמות אלו. מאז, ובד בבד עם התפתחות התעשייה, החלו להשתמש בתוויות, בניירות או בחרסים שהודבקו למוצרי המזון או לאריזתם, ושעליהם נכתבה או הוטבעה המילה "כשר" או המילה "חותם". כאשר השתכללו אמצעי הזיופים וגם מהימנות חותמות אלו התערערה באופן ניכר, קיבל כל שוחט ובודק חותמת אשר בה הוטבעה חתימתו, והוא הטביע אותה במוצרים שיצאו מתחת ידו.
כיום נוהגים לחתום כל בשר כשר בחותמת מיוחדת המכונה "הלוגרמה", האמורה למנוע חשש לזיוף; כאשר מטבע הדברים, גם במקרים כאלו קיימת תחרות בין זייפני הכשרות לבין יוצרי החותמות והסייגים.
ראו גם

אכילת בשר ביהדות
לקריאה נוספת

טור ושולחן ערוך יורה דעה סימן סג, והפרשנים במקום
אנציקלופדיה תלמודית, ערך "בשר שנתעלם מן העין" (טור תשלד).
הערות שוליים

↑  לעניין זה, מדובר ביהודי המקפיד על הלכות כשרות דווקא.
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף צ"ה, עמוד א'
↑  ראו ב"ח יו"ד סוף סי' קיט, ושו"ת שמחת כהן יו"ד ח"א סי' קסט
↑  שו"ת הרשב"א ח"א סי' ק"ט.
↑  שו"ת לבושי מרדכי תליתאה יו"ד סימן ז.
↑  פרישה סי' ק"ל ס"ק ט"ו.
↑  שו"ת "גבול יהודה" סי' כ' ועוד.
| כשרות |
| --- | --- | --- |
| כשרות הבשר | אבר מן החי • טרפה • סירכא • גיד הנשה • צומת הגידים • סימני הכשרות • עופות טמאים • זרוע, לחיים וקיבה • איסור אכילת חֵלֶב • שחיטה • הכשרת בשר • איסור אכילת דם • בשר שנתעלם מן העין • כחל (כשרות) |  |
| מצוות התלויות בארץ | שמיטה • יובל • טבל • תרומות ומעשרות • חלה • איסור חדש • איסור ערלה • נטע רבעי • כלאי הכרם • פאה • מתנות עניים • ביכורים |  |
| הלכות הרחקה מגויים | חלב נוכרי, גבינת נוכרי וחמאת נוכרי • יין נסך • פת עכו"ם • בישולי גויים |  |
| הכשרת כלים | טבילת כלים • הכשרת כלים • ליבון • נעיצה |  |
| איסורי תורה | בשר בחלב • חמץ בפסח • איסור אכילת שרצים |  |
| איסורי דרבנן ומנהגים | איסור לינת לילה • משקים שנתגלו • איסור אכילת קטניות בפסח • איסור שתיית מים בחילופי תקופות • אכילת דג עם בשר • אכילת דג עם חלב • אוכלים ומשקים שתחת המיטה |  |
| דינים כלליים | איסור והיתר • תערובת • מיעוט המצוי • טעם כעיקר • נותן טעם • נותן טעם לפגם • נ"ט בר נ"ט • דבר דעביד לטעמא • מעמיד • ביטול איסור לכתחילה • איסורים מבטלים זה את זה • כבוש כמבושל • תתאה גבר • מליח כרותח • עבירה מטמטמת |  |
| כשרות בעת החדשה | ירקות ללא חרקים • ג'לטין • משגיח כשרות • שטירל • בראקל |  |
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
חוק החוזים (חלק כללי)

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  19 באפריל 1973
 תאריך חקיקה עברי:  י"ז בניסן תשל"ג
 גוף מחוקק:  הכנסת השביעית
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 694, עמ' 118.
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד המשפטים
 מספר תיקונים:  2
 נוסח מלא:  חוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג–1973
 
חוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג–1973 הוא החוק העיקרי המסדיר את דיני החוזים בישראל. החוק נחקק בשנת 1973. עוד קודם לחקיקתו, בשנת 1970, נחקק חוק משלים, חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה).
עיקרי החוק

בחוק נקבעו מספר כללים מהותיים בדיני החוזים:
כאשר לא נקבע בחוזה במפורש הזמן לביצוע החוזה, יש לקיימו זמן סביר לאחר כריתת החוזה.
המציע אינו יכול לחזור בו, לאחר שהניצע הביע את הסכמתו בצורה שמחייבת אותו (את הניצע).
המציע הצעה בלתי חוזרת או מציע שקבע מועד לקיבול ההצעה (למשל "עד שבוע"), אינו יכול לחזור בו, אלא אם כן הניצע דחה את ההצעה.
במודעה שפונה לציבור הרחב או לקהל יעד אחר, כל מי שהמודעה מיועדת אליו נחשב ניצע.
קיבול שיש בו תוספת או הגבלה או שינוי, נחשב להצעה.
פגמים בכריתת חוזה

החוק מגדיר מספר גורמים בשלב הטרום חוזי, אשר קיומם מוביל לביטול החוזה בדיעבד: טעות, הטעיה, כפייה, עושק. עבור כל אחד מפגמים אלו, נדרשים מספר תנאים מצטברים.
טעות. החוק מגדיר כ"טעות", פער בין תפיסת המציאות למציאות. כדי לבטל חוזה בעילת טעות, נדרשים לפחות ארבעה תנאים מצטברים: 1. קיום חוזה, 2. קיום טעות אצל המבקש לבטל את החוזה, 3. קשר סיבתי (קש"ס) סובייקטיבי בין הטעות לכניסה לחוזה (כלומר, הטועה לא היה נכנס למצב החוזי, אלמלא הטעות האמורה), 4. קשר סיבתי (קש"ס) אובייקטיבי (כלומר, אצל "האדם הסביר" ידיעת הטעות הייתה סיבה להימנע מכניסה למצב החוזי). במקרה שהצד השני היה מודע לטעות, די בתנאים הנזכרים כדי לבטל את החוזה. במקרה שהצד השני לא היה מודע לטעות, רק בית המשפט יכול להורות על ביטול החוזה, וזאת בכפוף ל"שיקולי צדק" בהם יבחן בית המשפט האם יגרם נזק גדול יותר לאחד הצדדים, במקרה של ביטול החוזה או במקרה של אי ביטולו.
הטעיה. החוק מגדיר כ"הטעיה", מצב בו אחד הצדדים בחוזה, גרם "טעות" לצד השני, בין באופן אקטיבי (על ידי שקר וכיוצ"ב) ובין באופן פסיבי במקרה שהיה עליו ליידע את הצד השני (לפני החוק או הנוהג או הנסיבות). בפסק דין ספקטור נגד צרפתי נחלקו הדעות, האם "אי גילוי" במצב שבו ניתן לברר את המציאות בקלות, נחשב הטעיה. העניין לא הוכרע בצורה חד משמעית. בפועל קיימת "גישת המצמצמים" הגורסת ש"פגם הטעיה" קם רק במצב בו לא ניתן לוודא את העניין בקלות, ו"גישת המרחיבים" גורסת כי "פגם ההטעיה" קם בכל מקרה שלא קוימה "חובת הגילוי" כאמור.
כפייה: החוק מגדיר כ"כפייה", הפעלת כוח או איומים. כלומר לחץ חיצוני בלתי מוצדק.
עבור פגם כפייה, נדרשים שלושה תנאים מצטברים: 1 קיומו של חוזה, 2. הופעלה כפייה, 3. קיים קשר סיבתי (קש"ס) סובייקטיבי בין הכפייה לכניסה לחוזה.
עושק החוק מגדיר כ"מצוקה" שלושה מצבים חלופיים: מצוקה שכלית (רפיון שכל או מצב של "חומרה ושקיעה", מצוקה גופנית וחוסר ניסיון. עבור "פגם עושק" נדרשים חמישה תנאים מצטברים: 1. קיום חוזה, 2. "התנהגות העושק" - העושק יודע ומנצל את מצוקת העשוק, 3. "מצב העשוק" - העשוק שרוי במצב של "מצוקה", 4. קיים קשר סיבתי (קש"ס) בין ניצול המצוקה ובין הכניסה לחוזה, 5. תנאי החוזה גרועים מהמקובל "במידה בלתי סבירה" (במבחן האדם הסביר).
כאשר בחוזה יש פגם של טעות סופר, הפגם לא מהווה עילה לביטול החוזה אלא מקנה לצדדים את האפשרות לתקן את החוזה לפי אומד דעתם.
חוסר תום לב

החוק מגדיר שני סוגי חוסר תום לב. חוסר תום לב בשלב הטרום חוזי, וחוסר תום לב בקיום החוזה. חוסר תום לב בקיום החוזה, מתבטא בעמידה דווקנית על תנאי החוזה, או חוסר שיתוף פעולה ביחס לקיום החוזה.
לקריאה נוספת

דניאל פרידמן ונילי כהן, חוזים, אבירם הוצאה לאור.
הערות שוליים

↑  חוק החוזים, סע' 41
↑  חוק החוזים, סעיף 3
↑  סעיף 3, סעיף קטן ב'
↑  חוק החוזים, סעיף 2
↑  חוק החוזים, סעיף 11
↑  לא ניתן לדרוש אכיפה או פיצויים, מחמת "פגמים בכריתת חוזה"
↑  סעיף קטן ב', שם
↑  בפס"ד מיה, נידון עניינו של בעל חוב שהשאיר לנושיו שיק על סך מיליון ש"ח ללא כיסוי, ברח לחו"ל, והשאיר נציג מטעמו שהגיע להסכם עם הנושים על מחיקת החובות תמורת תשלום חלק קטן מהם. בית המשפט פסק שהחוזה על מחיקת החובות בטל, מאחר בהתבסס על "מבחן האיכות" ו"מבחן העוצמה", הייתה כאן "כפייה" פסולה
↑  השופט מנחם אלון
↑  דעת המיעוט התנגדה להגדרה זו
↑  בדעת מיעוט, השופט קדמי חייב את השדכן בפיצוי שיתקזז משכרו, כך ששכרו הסופי יעמוד על סכום שאינו "גרוע מהמקובל במידה בלתי סבירה"
↑  סעיף 16 לחוק החוזים
חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  21 בדצמבר 2000
 תאריך חקיקה עברי:  כ"ד בכסלו תשס"א
 גוף מחוקק:  הכנסת החמש עשרה
 תומכים:  56
 מתנגדים:  1
 נמנעים:  2
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 1765, עמ' 58
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד המשפטים
 מספר תיקונים:  5
 נוסח מלא:  חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, התשס"א-2000
 
חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, התשס"א-2000 קובע כי מי שעיסוקו באספקת מוצר או שירות ציבורי או בהפעלת מקום ציבורי, לא יפלה באספקת המוצר או השירות הציבורי, במתן הכניסה למקום הציבורי או במתן שירות במקום הציבורי, מחמת גזע, דת או קבוצה דתית, לאום, ארץ מוצא, מין, נטייה מינית, גיל, השקפה, השתייכות מפלגתית, מעמד אישי או הורות. בנוסף לעילות מפורשות אלה קובע החוק "רואים כהפליה גם קביעת תנאים שלא ממין העניין".
החוק

החוק נחקק בשנת 2000 ביוזמת האגודה לזכויות האזרח. התקשורת נוהגת לעיתים לכנותו "חוק הסלקציה", שכן אחת התופעות שזירזו את חקיקתו הייתה פרקטיקת האפליה בכניסה למועדוני לילה (המכונה בשפה עממית "סלקציה").
בחוק קיימים שלושה סייגים מרכזיים, לפיהם אין רואים אפליה לפי החוק במקרים הבאים:
כאשר הדבר מתחייב מאופיו או ממהותו של המוצר, השירות הציבורי או המקום הציבורי;
כאשר הדבר נעשה על ידי ארגון או מועדון, שאינו למטרת רווח, ונעשה לשם קידום צרכים מיוחדים של הקבוצה שאליה משתייכים החברים במועדון או בארגון, ובלבד שצרכים מיוחדים כאמור אינם נוגדים את מטרת החוק;
בקיומן של מסגרות נפרדות לגברים או לנשים, כאשר אי הפרדה תמנע מחלק מן הציבור את הספקת המוצר או השירות הציבורי, את הכניסה למקום הציבורי, או את מתן השירות במקום הציבורי, ובלבד שההפרדה היא מוצדקת, בהתחשב, בין השאר, באופיו של המוצר, השירות הציבורי או המקום הציבורי, במידת החיוניות שלו, בקיומה של חלופה סבירה לו, ובצורכי הציבור העלול להיפגע מן ההפרדה.
החוק אינו חל ישירות על אפליה מחמת מוגבלות, שכן בעניינם של נכים חלים הסדרי הנגשה ואיסור הפליה ספציפיים הקבועים בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
גובה הפיצוי

העובר על הוראות החוק חייב בפיצוי נזקיו של מי שהופלה, וכן עשוי לחוב בפיצויים ללא הוכחת נזק בגובה של עד 61,000 ש"ח (נכון לאוקטובר 2009, הסכום מתעדכן לפי מדד המחירים לצרכן). הפרת הוראות החוק מהווה עבירה פלילית, ובמקרה של פגיעה בקבוצה גדולה ניתן להגיש, בהתקיים תנאים מסוימים, תובענה ייצוגית על הפרת החוק. בפועל, בתי המשפט לתביעות קטנות פסקו פיצויים בגובה של בין 3,000 ל-9,000 ש"ח על כל מקרה של מניעת כניסה למועדון על רקע מפלה. בתביעות בבית משפט השלום נפסקו סכומים גבוהים בהרבה שהגיעו גם ל-30,000-60,000 ש"ח בתוספת הוצאות משפט.