stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת האזרחים ברוסיה
תוצאות והשלכות

תוצאות המלחמה היו נוראיות. רוסיה הקיזה את כוחותיה במלחמה עקובה מדם במשך 7 שנים במהלכה איבדו את חייהם קרוב ל-20 מיליון בני אדם[דרוש מקור]. מלחמת האזרחים עצמה גבתה כ-15 מיליון בני אדם[דרוש מקור], מהם לפחות מיליון חיילי הצבא האדום[דרוש מקור] ולמעלה מחצי מיליון חיילים לבנים שנהרגו בקרב[דרוש מקור]. סמיונוב לבדו ערך טבח ב-100,000 גברים, נשים וילדים באזורים שהיו בשליטתו. בשנות "הטרור האדום" הצ'קה ביצעה כ-250,000 הוצאות להורג ללא משפט של "אויבי העם", בין 300,000 ל-500,000 קוזקים נהרגו או הוגלו על ידי הבולשביקים, זאת מתוך אוכלוסייה של כ-3 מיליון. כ-100,000 יהודים נטבחו באוקראינה בפוגרומים שבוצעו על ידי כוחות לבנים אנטישמיים. גופי עונשין של מחוז הדון שפטו למוות כ-25,000 איש בין מאי 1918 לינואר 1919.
ממשלת קלצ'אק הוציאה להורג ביריה 25,000 בני אדם רק במחוז יקטרינבורג. רוסיה הסובייטית שצמחה מתוך המלחמה הייתה לעיי חורבות. הבצורות של 1920 ו-1921, והרעב הגדול ב-1921, אף החריפו את ממדי האסון. מגפות פרצו בשל תנאי המלחמה והרעב והביאו למותם של כ-3 מיליון תושבים ממגפת טיפוס ב-1920. מיליונים מתו כתוצאה מהרעב והמחלות, מעשי טבח בהיקף נרחב משני הצדדים, ופוגרומים נגד יהודים באוקראינה ודרום רוסיה. ב-1922 היו לפחות 7 מיליון ילדים שנפלטו לרחובות כתוצאה מכמעט עשור של הרס וחורבן ממלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים. קרוב ל-2 מיליון איש מתומכי הלבנים נמלטו מרוסיה רבים עם גנרל רנגל, חלקם דרך המזרח הרחוק, אחרים נמלטו מערבה לתוך המדינות הבלטיות שנוסדו זה מכבר. מהגרים אלה כללו אחוז ניכר משכבות האליטה המשכילה והאריסטוקרטיה של רוסיה.
הכלכלה הרוסית הושבתה כליל בשל המלחמה, מפעלים נהרסו, מקורות המזון נבזזו, המכרות הוצפו, הייצור התעשייתי פחת לכדי שביעית מכמותו ב-1913, וזה החקלאי לשליש מכמותו. פראבדה העיתון הסובייטי תיאר את המצב ששרר: "העובדים בערים ובחלק מהכפרים נחנקו בייסורי הרעב. מסילות הברזל משותקות. הבתים מטים ליפול. הערים מלאות באשפה. מגפות משתוללות והמוות מכה בכל פינה – התעשייה הרוסה". הקומוניזם מלחמתי הציל אומנם את הממשלה הסובייטית במהלך מלחמת האזרחים, אבל הכלכלה הרוסית הייתה משותקת כמעט לחלוטין. האיכרים הגיבו למדיניות הפקעת המזון על ידי הממשלה הסובייטית בסירוב לעבד את אדמותיהם. ב-1921 אחוז השטח המעובד התכווץ ל 62% מהתקופה שלפני המלחמה, והיבול ירד ל-37% מהתפוקה הרגילה. מס' הסוסים ירד מ-35 מיליון ב-1916 ל-24 מיליון ב-1920, ובקר מ-58 מיליון ל-37 מיליון. שער החליפין של המטבע הרוסי לעומת הדולר עלה מ-2 רובל לדולר ב-1914 לשער של כ-1,200 רובל לדולר ב-1920.
עם תום המלחמה לא נשקף יותר איום צבאי ממשי למפלגה הקומוניסטית שהתבססה בשלטון בצבת ברזל. עם זאת החשש מפני התערבות חיצונית נוספת, יחד עם כישלונן של מפלגות הסוציאליסטים לחולל מהפכה במדינות המערב, ובייחוד ניסיון הנפל של המהפכה הגרמנית, חייבו את הממשלה הסובייטית לתהליך של התעצמות צבאית. על אף הצמיחה הכלכלית המהירה שהתרחשה ברוסיה בשנות ה-30, האפקט המשולב של מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים הותירו צלקת עמוקה בחברה הרוסית, והשפיע על אופן התפתחותה של ברית המועצות במשך השנים הבאות.
בתרבות הפופולרית > בספרות

דוקטור ז'יוואגו (1957) מאת בוריס פסטרנק; הוצאת עם עובד 1979
חיל הפרשים ועוד סיפורים, מאת איסאק באבל, תרגמה נילי מירסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1987. מהדורה חדשה (הספריה החדשה) ב-2002.
הגווארדיה הלבנה, מאת מיכאיל בולגקוב, תרגמה נילי מירסקי, הוצאת עם עובד, 2002.
הדרך לגולגותא (1922-41) אלכסיי טולסטוי
צ'פאייב (1923) דמיטרי פורמנוב
שיטפון הברזל (1924) אלכסנדר סרפימוביץ'
הנסיגה (1927) אלכסנדר פדייב
כיצד נתחשלה הפלדה (1934) ניקולאי אוסטרובסקי
טרגדיה אופטימיסטית (1934) וסבולוד וישנבסקי
הדון השקט (1940) מיכאיל שולוחוב
בתרבות הפופולרית > בקולנוע

השדונים האדומים (1923)
ארסנל (1928)
סערה מעל אסיה (1928)
צ'פאייב (1934)
בן שלוש עשרה (1936), בבימויו של מיכאיל רום
אנחנו מקרונשדטט, בבימויו של יפים דזיגן
השנה 1919 (1938), בבימויו של איליה טראוברג
חיל הנחתים הבלטי (1939), בבימויו של א. פיינטצימר
שורס (1939) בבימויו של דובז'נקו
פאבל קורצ'גין (1956), בבימוי א. אלוב וו. נאומוב
הרוח (1958), בבימוי א. אלוב וו. נאומוב
דוקטור ז'יוואגו (1965)
הלבנים והאדומים (1967)
אדומים (1981) – בכיכובו של וורן בייטי
קורטו מלטז בסיביר (2002)
אדמירל (2008)
רבותיי הקצינים: הצילו את הקיסר (2008)
ראו גם

ישויות מדיניות קצרות טווח
הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה
הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה
הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן
הדוכסות הבלטית המאוחדת
הרפובליקה הלאומית הבלארוסית
הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של בסרבייה
הרפובליקה הסובייטית העממית הבוכרית
הרפובליקה של המזרח הרחוק
ממלכת פינלנד (1918)
מדינת אידל-אורל
נייסאאר
הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הליטאית-בלארוסית
לקריאה נוספת

האנציקלופדיה של ההיסטוריה הצבאית, ת.נ. דופוי, הוצאת הרפר-רו
ד.ק. אטלס היסטוריית העולם, 1999, הוצאת דורלינג-קינדרסליי
ו. ברוס לינקולן, ניצחון האדומים
אוון מדסליי, מלחמת האזרחים הרוסית
דייוויד ר. סטון, "מלחמת האזרחים הרוסית, 1917–1921", מתוך ההיסטוריה הצבאית של ברית המועצות
גאופריי סויין, שורשי מלחמת האזרחים הרוסית
הערות שוליים

↑  המהפכה הרוסית ופרעות מלחמת האזרחים, נבדק ב-2021-10-14
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11939739m (data)  NKC: ph238386 
פוסטר שהפיץ הצבא הלבן שמציג את ליאון טרוצקי כ"שטן"
קבוצה מבין הרוגי הפוגרום באוברוץ'
מריצה מרטן

מריצה מרטן גרסיה (בספרדית: Maritza Martén García; נולדה ב-17 באוגוסט 1963) היא אתלטית עבר קובנית. היא אלופה אולימפית (ברצלונה 1992), אלופת האוניברסיאדה (קובה 1985) ו-3 פעמים אלופת המשחקים הפאן-אמריקאיים (1983, 1987 ו-1995) בזריקת דיסקוס.
ביוגרפיה

מרטן נולדה בהוואנה.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בקראקס ונצואלה באוגוסט 1983 זכתה מרטן במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 59.62 מטר.
באוניברסיאדה שנערכה בקובה, יפן בשנת 1985 זכתה מרטן במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 66.66 מטר
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס אינדיאנה, ארצות הברית באוגוסט 1987 זכתה מרטן במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.58 מטר ובכך הגנה על תוארה. שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה היא סיימה במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.00 מטר.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 סיימה מרטן במקום עשירי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.40 מטר.
ביוגרפיה > אלופה אולימפית

באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה מרטן במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 70.06 מטר, לפני סבטלנה חריסטובה מבולגריה (67.78 מטר) ודניאלה קוסטין מאוסטרליה (66.24 מטר).
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 סיימה מרטן במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.62 מטר.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 סיימה מרטן שוב במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.36 מטר.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה מרטן במקום 16 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.08 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה.
שיאים אישיים > אצטדיון

זריקת דיסקוס: 70.68 מטר (1992)
מנזר גאנדזסאר

| --- | --- |
מנזר גאנדזסאר
מנזר גאנדזסאר
 מידע כללי
 סוג:  מנזר
 מיקום:  מארטקרט
 מדינה:  נגורנו קרבאך
 מייסדים:  חסן ג'לאל דולה 
 זרם:  הכנסייה האפוסטולית הארמנית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1238
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־13 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות ארמנית 
 קואורדינטות:  46°31′52″N 40°03′25″E﻿ / ﻿46.531233°N 40.056839°E﻿ / 46.531233; 40.056839
 http://www.gandzasar.com/
  (למפת נגורנו קרבאך מוגדלת) סטפנקרטמנזר גאנדזסאר(למפת נגורנו קרבאך רגילה) סטפנקרטמנזר גאנדזסאר
 
מנזר גאנדזסאר (בארמנית: Գանձասարի վանք) הוא מנזר ארמני ממוקם ברובע מארטקרט בנגורנו קרבאך. "גאנדזסאר" פירושו "הר האוצר" או "אוצר הגבעה" בארמנית. המנזר מחזיק שרידים אשר לפי האמונה השתייכו ליוחנן המטביל ואביו זכריה הכהן.
עד מלחמת נגורנו קרבאך השלישית וכיבוש נגורנו קרבאך, גאנדזסאר היה מקום מושבו של הארכיבישוף של ארצאך (אנ') הממונה על ידי כס האם הקדושה אצ'מיאדזין (אנ') של הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
היסטוריה וארכיטקטורה

מנזר גאנדזסאר הוזכר לראשונה במאה העשירית. בניית קתדרלת גאנדזסאר של יוחנן המטביל החלה בשנת 1216, תחת חסותו של חסן-ג'לאליאן דאוולה (אנ'), הנסיך הארמני של קאצ'ן (אנ'). הבנייה הושלמה בשנת 1238 אך נחנכה רק ב-22 ביולי 1240.
במאה ה-14, לאחר נפילת הממלכה הארמנית קיליקיה וירדת יכולת ההשפעה של הכס הקדוש שלה, הוקם מחדש הקתוליקוסיה באצ'מיאדזין אשר צמח באארצאך. מנזר גאנדזסאר הפך למטה של הקתוליקוסיה של אר'וואנק, הידועה גם בשם הכס הקדוש של גאנדזסאר. הקמתה היא תוצאה של חיפוש בישופי עתיק אחר אוטונומיה כנסייתית, כדי לפצות על חוסר השליטה והתקשורת מתוך המושב המרכזי. כמו כן, הקמת הקתוליקוסיה הייתה חלק משימוש מהאסטרטגיה המקומית בארמניה, אשר נשלטה על ידי שלטון אסלאמי זר, כדי לשמר בקרב העם מראית עין של סמכות דתית. במאה ה-16 הוא נכפף לקתוליקוס אשר לעיתים קרובות היו בני שושלת חסן-ג'לאליאן דאוולה.
מתחם הקתדרלה מוגן על ידי חומות גבוהות. בחלק עליו מונחת הכיפה, ישנם תבליטים המתארים את הצליבה, את אדם וחווה ושני מיינסטרים המחזיקים דגם של הכנסייה מעל לראשיהם, כמנחה לאלוהים. התבליטים הושוו לגילופים המשוכללים באגטמר (אנ') וכמה היסטוריונים לאמנות רואים במנזר את אחת מיצירות המופת של האדריכלות הארמנית.
ממשלת הרשות הפלסטינית

הממשלה הפלסטינית (בערבית: الحكومة الفلسطينية) היא הרשות המבצעת של הרשות הפלסטינית. היא הוקמה לראשונה בשנת 2007. עד אז הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין היה הגוף הביצועי העליון של הארגון לשחרור פלסטין ופעל כממשלה. בהתאם, יושב ראש הארגון לשחרור פלסטין היה למנהיג הארגון לשחרור פלסטין והרשות הפלסטינית עצמה.
מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007, קיימות ברשות הפלסטינית שתי ממשלות נפרדות: אחת בראשות הפת"ח ביהודה ושומרון, והשנייה בראשות חמאס ברצועת עזה. הממשלה ביהודה ושומרון מוכרת על ידי הקהילה הבין-לאומית כממשלת הרשות הפלסטינית הלגיטימית. עם זאת, הממשלה ברצועת עזה בראשות החמאס טוענת ללגיטימציה כמייצגת של העם הפלסטיני.
עד ליוני 2014, כאשר הוקמה ממשלת האחדות הפלסטינית, הממשלה ביהודה ושומרון הייתה ממשלת חמדאללה הראשונה והשנייה, אשר הוקמה בשנת 2013 ונשלטה על ידי הפת"ח. לאחר השתלטות תנועת החמאס על רצועת עזה, הקימה התנועה בשנת 2012 ממשלה אשר אחראית על רצועת עזה בלבד. ב-25 בספטמבר 2014 הסכימה תנועת החמאס לאפשר לממשלת הרשות ביהודה ושומרון לחדש את השליטה על רצועת עזה ומעברי הגבול שלה עם מצרים וישראל. עם זאת, ההסכם שנערך בין תנועות הפת"ח והחמאס החזיק עד יוני 2015.
היסטוריה

לפני הקמת הרשות הפלסטינית, הארגונים הבאים תבעו או הפעילו את סמכותם על האוכלוסייה הפלסטינית בעבר:
הוועד הערבי העליון. הגוף הפוליטי שהוקם כדי לייצג את התושבים הערבים תחת המנדט הבריטי בארץ ישראל. עד הקמת הגוף היו 5 משפחות בולטות אשר היו נציגיהם של התושבים הערביים. בשל לחץ התושבים הם החליטו להתאחד. הגוף הוקם ב-25 באפריל 1936, ופעילותו נזנחה בשנת 1948 לטובת גוף שנקרא ממשלת כל פלסטין.
ועדה ראשונה 1936–1937 (ועדה ערבית עליונה)
ועדה שנייה 1945–1948 (ועדה ערבית עליונה)
ממשלת כל פלסטין, גוף פלסטיני אשר הוקם על ידי הליגה הערבית ברצועת עזה ב-22 בספטמבר 1948. הגוף הוקם כמענה נגדי לתוכנית המלך עבדאללה הראשון לספח את כל התושבים הפלסטייניים לירדן ולהעניק להם דרכון ואזרחות ירדנית. הגוף פורק על ידי מצרים ב-1959.
הארגון לשחרור פלסטין הוא הנציג הרשמי של הפלסטינים מאז 1964. ב-22 בנובמבר 1974, החלטה 3236 של העצרת הכללית של האו"ם הכירה בזכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית, עצמאות לאומית וריבונות בשטחי ארץ ישראל. היא גם הכירה באש"ף כנציג הלגיטימי הבלעדי של הפלסטינים והעניקה לו מעמד של משקיף באו"ם.
הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין הוא הגוף הביצועי העליון של אש"ף. בראשו עמד יו"ר אש"ף יאסר ערפאת. לאחר מותו בשנת 2004 מונה מחמוד עבאס לעמוד בראשו. הוועד הפועל מייצג את העם הפלסטיני, מפקח על גופי אש"ף השונים, מבצע את המדיניות וההחלטות של אש"ף ומטפל בסוגיות הפיננסיות של אש"ף, מייצג את אש"ף בעולם, ובעבר פעל כממשלת הרשות הפלסטינית.
היסטוריה > ממשלות הרשות הפלסטינית

הרשות הפלסטינית הוקמה על ידי אש"ף בשנת 1993, כאוטונומיה מנהלית זמנית פלסטינית מתוקף הסכמי אוסלו משנת 1993. בהתאם להסכמי אוסלו, לממשלת הרשות הייתה סמכות על חלק מזכויות התושבים הפלסטינים באזורי הגדה המערבית A ו-B וברצועת עזה, ועל ביטחון הפנים בשטח A ורצועת עזה. אחת המשימות הביטחוניות הייתה שיתוף הפעולה הביטחוני בין ישראל לרשות הפלסטינית, שמטרתו הייתה למגר את תשתיות הטרור בתחומי הרשות הפלסטינית ולמנוע פיגועים. עד 2007 הממשלה הפלסטינית שלטה באזורים מיושבים בשטח A ו-B בגדה המערבית וברצועת עזה.
ממשלת הרשות הפלסטינית משנת 1996 – הוקמה בעקבות הבחירות הכלליות הראשונות שהתקיימו ב-20 בינואר 1996. בראשה עמד יו"ר אש"ף יאסר ערפאת, ופעל עד 29 באפריל 2003.
הממשלה הפלסטינית של אוקטובר 2002 (אש"ף)
הממשלה הפלסטינית של נובמבר 2003 (אש"ף)
הממשלה הפלסטינית של מרץ 2006 (אש"ף)
הממשלה הפלסטינית של מרץ 2007 (ממשלת אחדות של חמאס ופת"ח בראשות אש"ף)
היסטוריה > הפיצול השלטוני בין הגדה המערבית לרצועת עזה

ביוני 2007 השתלטה תנועת החמאס ושלטה בפועל ברצועה באמצעות דחיקת נציגי אש"ף ואנשי המגוננים הפלסטיניים אל מחוץ לרצועה. תנועת החמאס בנתה תשתית שלטונית משלה, הכוללת ממשלה וגופי ביצוע האחראים על ניהול חיי היום יום של תושבי הרצועה. בכך, דחקה את הממשלה הפלסטינית אשר יושבת ברמאללה מהשליטה ברצועה. מאז יוני 2007 ממשלות בראשות הפת"ח ישבו ברמאללה, והפעילו את סמכויותיהן בשטחים שהוכרו בהתאם להסכמי אוסלו, מלבד רצועת עזה. ממשלות רמאללה הוכרו כנציגות הרשמיות של הרשות הפלסטינית.
ממשלות פת"ח בגדה המערבית
הממשלה הפלסטינית של יוני-יולי 2007 (אש"ף, פת"ח)
הממשלה הפלסטינית של 2009 (אש"ף, פת"ח)
הממשלות הפלסטיניות של 2013 (אש"ף, פת"ח) – לאחר שדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית באו"ם למדינה חברה שאינה משקיפה ב-2013, הוקמו שתי ממשלות, כאשר שתיהן הונהגו על ידי ראמי חמדאללה.
הממשלה הפלסטינית של 2015 (אש"ף, פת"ח) – בראשות חמדאללה.
הממשלה הפלסטינית של 2019 (אש"ף, פת"ח) – הממשלה הפלסטינית ה-18 מאז הקמת הרשות ב-2004, בראשות מוחמד שתייה, חבר הוועד המרכזי של פתח. הממשלה בת 23 חברים וכוללת 16 שרים חדשים.
ממשל רצועת עזה
ממשלת חמאס הראשונה 2007-12 (ממשל חמאס בעזה)
ממשלת חמאס השנייה בספטמבר 14–2012 (ממשל חמאס בעזה)
ממשלת חמאס השלישית 2016–הווה היא הזרוע המבצעת של ממשל חמאס ברצועת עזה. היא מורכבת מסגני שרים, מנכ"לים ופקידים בכירים אחרים, שאינם קשורים ישירות לממשל רמאללה. תחילה עלתה השערה כי ממשלת חמאס ב-2016 היא ניסיון של איסמעיל הנייה לחזור לשליטה מלאה במובלעת עזה. ארצות הברית, קנדה, האיחוד האירופי, יפן וישראל מסווגות את חמאס כארגון טרור ואינן מכירות בממשלה. ממשלת חמאס אינה מוכרת על ידי ממשל רמאללה של מדינת פלסטין.
ממשלת האחדות הפלסטינית הוקמה ב-2 ביוני 2014, בעקבות הסכם הפיוס של פתח-חמאס מ-23 באפריל באותה השנה. עם זאת, הממשלה לא הוצגה לאישור המועצה המחוקקת, מה שהוביל לשאלת הלגיטימיות שלה. השרים היו עצמאיים מבחינה נומינלית, אך נתפסו ברובם כנאמנים לנשיא עבאס ולתנועת הפת"ח שלו, או לפלגים שמאלניים קטנים יותר. הממשלה זו מינתה סגני שרים, מנכ"לים ופקידים בכירים אחרים לעזה, שאינם קשורים ישירות לממשל רמאללה. הייתה זו ממשלה טכנוקרטית, לכאורה ללא זיהוי פוליטי. הממשלה התפטרה ב-17 ביוני 2015, עקב חוסר יכולת שלה לפעול ברצועה, עקב המכשולים שהערים חמאס. בדצמבר הממשלה ביצעה שוב חילופי שרים, בהחלטה חד-צדדית של עבאס, ולמרות התנגדות חמאס הקבינט החדש הוצג שוב כממשלת אחדות.
הערות שוליים

↑  Abbas confirms resignation from PLO Executive Committee (אורכב 10.09.2015 בארכיון Wayback Machine). The Middle East Monitor, 24 August 2015
↑  Sayigh, Yezid (1999). Armed Struggle and the Search for State: The Palestinian National Movement, 1949–1993 (illustrated ed.). Oxford University Press. p. 624. ISBN 9780198296430. 

"The Palestinian National Council also empowered the central council to form a government-in-exile when appropriate, and the executive committee to perform the functions of government until such time as a government-in-exile was established."
↑  Status of Palestine in the United Nations. UNGA Resolution A/RES/67/19, 29-11-2012
"Taking into consideration that the Executive Committee of the Palestine Liberation Organization, in accordance with a decision by the Palestine National Council, is entrusted with the powers and responsibilities of the Provisional Government of the State of Palestine"
1 2  PLO vs. PA (אורכב 04.03.2016 בארכיון Wayback Machine). Passia, September 2014
↑  "New Palestinian government sworn in". The Jerusalem Post | JPost.com.
↑  אליאור לוי, כצפוי: ממשלת האחדות הפלסטינית התפטרה, באתר ynet, 17 ביוני 2015
↑  חדשות הטרור והסכסוך הישראלי-פלסטיני (9 - 15 בדצמבר 2015), באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור על שם אלוף מאיר עמית, ‏15 בדצמבר 2015
מקס האוסהופר

| --- | --- |

 לידה:  12 בספטמבר 1811 מינכן, ממלכת בוואריה 
 פטירה:  24 באוגוסט 1866 (בגיל 54) שטארנברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הדרומי העתיק במינכן 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 צאצאים:  Karl Haushofer, מקס האוסהופר 
 
מקסימיליאן יוזף האוסהופר (בגרמנית: Maximilian Joseph Haushofer;‏ 12 בספטמבר 1811 – 24 באוגוסט 1866) היה צייר נוף גרמני ופרופסור לציור נוף באקדמיה לאמנות בפראג.
ביוגרפיה

הוא נולד כבן למורה פרטי בחצרו של המלך הבווארי מקסימיליאן הראשון יוזף שנתן לו גם חסות. בתחילה למד האוסהופר משפטים לבקשת אביו, אך הדבר לא תאם את נטיותיו. הוא פנה לציור כבר בגיל צעיר. בשנת 1828 הוא וכמה חברים עברו לאזור האגם כימסי (Chiemsee) בדרום בוואריה, שם הוא לימד את עצמו ציור מול הטבע. הוא יצר בית בעזרת נישואיו לאנה דומבסר, בתו של דניאל דומבסר.
כיתת הנוף באקדמיה לאמנות במינכן פורקה בשנת 1828. מי שבכל זאת רצה להיות צייר נוף היה צריך לחפש מורה. הוא לקח שיעורים לזמן קצר אצל יוזף אנטון סדלמייר (1797–1863). בשנת 1832 גילה האוסהופר את הנוף באזור קניגסי ובשנת 1835 את אגם סטרנברג כמוטיבי הנוף שלו. בשנים 1836 ו-1837 נסע לאיטליה כדי להרחיב את אופקיו האמנותיים.
עבודותיו הוצגו לציבור לראשונה בשנת 1833 במינכן ובשנת 1843 הציג תערוכה ראשונה בפראג.
גיסו, הפרופסור לאמנות כריסטיאן רובן (האוסהופר היה נשוי לאחותו אנה דמברס), שהיה הרקטור של האקדמיה בפראג ועמד בראש החוג לציור היסטורי שם, הציע אותו כמורה לחוג לציור נוף, אותו לימד במשך 20 שנה בין 1845 ל־1866. הוא לימד את תלמידיו ברוח הציור של תקופתו – תוך תשומת לב מיוחדת לציור מול הטבע. תלמידיו ליוו אותו בקביעות בנסיעות למושבת הציירים כימסי, שהוא היה היוזם שלה ואשר נוסדה שנתיים לפני מושבת הציירים בברביזון בצרפת.
נאמר כי כל ציירי הנוף הבוהמיים שהוכשרו בתקופה זו היו בין תלמידיו.
בשנת 1849 ביקש מקס האוסהופר להתקבל כפרופסור באקדמיה לאמנות במינכן, ונדחה.
כמה חודשים לפני מותו שב למולדתו הבווארית.
מאז 1829 היה חבר בקורפוס בוואריה מינכן.
קרל האוסהופר (מינרלוג) והכלכלן, והסופר מקס האוסהופר ג'וניור נולדו מנישואיו לאנה דומבסר.
נכדו של מקס האוסהופר – היה הגיאופוליטקאי קארל האוסהופר, שבנו הבכור אלברכט האוסהופר נרצח על ידי האס אס בגין השתתפותו בניסיון ההתנקשות בהיטלר ב-20 ביולי 1944.
הערות שוליים

↑  Historische Commission bei der königl. Akademie der Wissenschaften, Allgemeine Deutsche Biographie, Bd. 11, 1., München/Leipzig: Duncker & Humblot, 1880, Allgemeine Deutsche Biographie, עמ' 92
↑  Julius Mařák and his Pupils, National Gallery of Prague, 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118940996  ISNI: 0000 0000 6678 5876  LCCN: no2011188587  NKC: jn19990003247  NLG: 146538  RKD: 36501  ULAN: 500011624  VIAF: 69728603   WorldCat (עם VIAF): 69728603
מרטין באקן

מרטין מקלין באקן (באנגלית: Martin McLean Buchan; נולד ב-6 במרץ 1949 באברדין) הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הבלם.
באקן שיחק לאורך הקריירה באברדין, אותה הוביל כקפטן לזכייה בגביע הסקוטי, במנצ'סטר יונייטד שם זכה כקפטן בגביע ה-FA, ובאולדהאם אתלטיק. במשך כעשור הוא היה משחקניה הבולטים של מנצ'סטר יונייטד ושל נבחרת סקוטלנד, במדיה שיחק בשני טורנירי מונדיאל ורשם 34 הופעות בסך הכול.
קריירת משחק

באקן החל את הקריירה בקבוצת הנוער של אברדין מעיר הולדתו. בעונת 1966/1967 החל לשחק בקבוצת הבוגרים. התקדמותו בקבוצה הייתה מהירה ומוצלחת, ולאחר שבעונה הראשונה ערך ארבע הופעות ליגה, עונה אחר כך כבר היה לשחקן הרכב, ותוך שנתיים כבר היה לקפטן הקבוצה, בגיל עשרים בלבד.
בעונת 1969/1970, הוביל באקן את קבוצתו כקפטן לזכייה בגביע הסקוטי. הוא פתח בהרכב למשחק הגמר מול סלטיק, שהסתיים בניצחון 3-1 לאברדין ולזכייה בגביע השני בתולדותיה. בשתי העונות הבאות הוביל את הקבוצה פעמיים למקום השני בטבלה (פעמיים אחרי סלטיק), וסייע לה להפוך לאחת מקבוצות הצמרת הבולטות בסקוטלנד באותן השנים. בסך הכול בשש עונות במדי הקבוצה הבוגרת של אברדין, ערך באקן 134 הופעות ליגה, בהן כבש תשעה שערים.
היכולת הגבוהה שהציג באקן הפכה אותו לשחקן מבוקש באנגליה, כשעל שירותיו התחרו בין היתר ליברפול ולידס יונייטד. מי שזכתה בשירותיו לבסוף הייתה מנצ'סטר יונייטד, אליה עבר ב-29 בפברואר 1972, עוד בטרם הסתיימה עונת 1971/1972. מנצ'סטר שילמה תמורתו סכום של כ-125 אלף ליש"ט, סכום ששבר בזמנו את סכום ההעברה הגבוה ביותר ששילמה הקבוצה. משחקו הראשון של באקן במדי הקבוצה היה ב-4 במרץ 1972, מול טוטנהאם הוטספור.
באקן הפך במהרה לשחקן הרכב קבוע וחשוב בקבוצה, אך לא הצליח למנוע את נפילתה לתחתית הטבלה, עד שלבסוף ירדה לליגת המשנה בסיום עונת 1973/1974. על אף ההתעניינות בו, בחר באקן להישאר בקבוצה, וטיפס איתה חזרה לליגה הבכירה תוך עונה אחת בלבד, שהסתיימה באליפות ליגת המשנה. החל מעונת 1975/1976 הוביל באקן את מנצ'סטר יונייטד כקפטן הקבוצה, וכבר בעונתו הראשונה כקפטן חזרה מנצ'סטר להתמודד בצמרת, כשסיימה את העונה במקום השלישי עם ארבע נקודות פחות מהאלופה ליברפול, ובמקביל העפילה לגמר גביע ה-FA, שם נוצחה 1-0 על ידי סאות'המפטון.
עונה אחר כך, בעונת 1976/1977, שוב העפילה מנצ'סטר לגמר הגביע, והפעם השלימה את הזכייה בתואר עם ניצחון 2-1 על ליברפול, שהחמיצה עקב ההפסד את הזכייה בטרבל. באקן היה לשחקן הראשון בהיסטוריה שזוכה כקפטן גם בגביע הסקוטי וגם בגביע האנגלי. שנתיים אחר כך שוב העפילה מנצ'סטר לגמר, אך נוצחה 3-2 על ידי ארסנל.
באקן המשיך להיות שחקן הרכב משמעותי לאורך כל תקופתו במועדון, והיה משחקניה הבולטים והיציבים של הקבוצה במשך כעשור. לקראת סוף דרכו בקבוצה סבל מפציעות שהשביתו אותו לעיתים קרובות. בעונת 1982/1983 רשם שלוש הופעות ליגה בלבד, ולא שותף במהלך זכייתה של קבוצתו בגביע האנגלי, בתום ניצחון 4-0 במשחק חוזר מול ברייטון. בסיום אותה עונה סיים באקן את דרכו בקבוצה, לאחר 11 וחצי עונות בהן רשם 456 הופעות במדי הקבוצה (376 הופעות ליגה), וכבש ארבעה שערים.
לקראת עונת 1983/1984 הצטרף באקן לאולדהאם אתלטיק מליגת המשנה. בסיום עונתו השנייה בקבוצה פרש באקן ממשחק פעיל בגיל 36.
ב-22 ביוני 1985, זמן קצר לאחר פרישתו ממשחק, התמנה לתפקיד מאמן ברנלי, היורדת הטרייה לליגה הרביעית. הקדנציה הקצרה של באקן כמאמן הקבוצה הסתיימה ב-10 באוקטובר, פחות מארבעה חודשים אחר כך, לאחר שהשיג חמישה ניצחונות ב-13 משחקים והתפטר מתפקידו. מאז לא חזר באקן לאמן.
קריירת משחק > נבחרת סקוטלנד

באקן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סקוטלנד ב-13 באוקטובר 1971. הוא עלה כמחליף שלוש דקות לסיום ניצחונה של סקוטלנד 2-1 על פורטוגל במסגרת מוקדמות יורו 1972. מי שהעניק לו את ההזדמנות הראשונה היה טומי דוקרטי, שפחות משנה אחר כך היה למאמנו של באקן במנצ'סטר יונייטד.
באקן ערך רק שתי הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974, אך זומן לסגל הנבחרת של וילי אורמונד לקראת מונדיאל 1974 בגרמניה המערבית. באקן לא שותף בניצחונה של סקוטלנד 2-0 על זאיר במשחק הראשון, אך עלה בהרכב בשני משחקיה הבאים של הנבחרת, שוויון 0-0 מול ברזיל ושוויון 1-1 מול יוגוסלביה. על אף שסיימה את שלב הבתים ללא הפסד ועם מאזן נקודות זהה לזה של ברזיל ויוגוסלביה, לא העפילה סקוטלנד לשלב הבא בגלל פער השערים שהותיר אותה שלישית בטבלת הבית.
במהלך תקופתו בנבחרת, עלה באקן פעמיים בהרכב עם סרט הקפטן - בשוויון הביתי 1-1 מול רומניה בדצמבר 1975, ובמשחק ידידות מול ארגנטינה ב-1977 שהסתיים באותה תוצאה.
לקראת טורניר מונדיאל 1978 בארגנטינה, זומן באקן לסגל הנבחרת על ידי המאמן אלי מקלאוד. באקן עלה בהרכב נבחרתו בכל משחקיה בשלב הבתים. סקוטלנד הופתעה עם הפסד 3-1 לפרו במשחק הראשון, סיימה בשוויון 1-1 מול איראן וגברה 3-2 על הולנד. היא סיימה את הטורניר כבר בשלב הבתים, שוב עקב פער שערים נחות מהמקום השני.
באקן הוסיף לשחק בנבחרת כחצי שנה לאחר הטורניר. משחקו האחרון במדיה היה במסגרת מוקדמות יורו 1980, בהפסד החוץ 1-0 לפורטוגל, מולה ערך גם את הופעת הבכורה שלו. בסך הכול בשבע שנות קריירה בינלאומית ערך באקן 34 הופעות במדי סקוטלנד.
תארים

הגביע הסקוטי: 1969/1970
גביע ה-FA‏ (2): 1976/1977, 1982/1983
מגן הצדקה: 1977