stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האימפריה הקולוניאלית הגרמנית
היסטוריה > המאה ה-16 עד המאה ה-18

עוד בתקופת האימפריה הרומית הקדושה היו ניסיונות קולוניאליים בודדים, למשל, משפחות מאאוגסבורג ניסו בין השנים 1528 ל-1556 להקים קולוניה "ונציה הקטנה" (גרמנית: Klein-Venedig) באזור ונצואלה של ימינו. לאחר החתימה על שלום וסטפאליה בשנת 1648 הוקמו קולוניות בידי מספר מדינות גרמניות. אך הן היו קטנות וקצרות בשנים ואף אחת מהן לא יכלה להתחרות באימפריות הקולוניאליות האחרות: הספרדית, הפורטוגזית, הצרפתית והבריטית.
חברת אפריקה הברנדנבורגית (גרמנית: Brandenburgisch-Afrikanische Kompanie) שהייתה בבעלותה של מרקיזות ברנדנבורג, ומאוחר יותר בבעלותה של ממלכת פרוסיה, הקימה קולוניה על האי ארגן שמול חופיה האטלנטיים של מאוריטניה ב-5 באוקטובר 1685. הקולוניה עברה לשלטון צרפתי ב-7 במרץ 1721. גם לברנדנבורג-פרוסיה היו קולוניות לאורך חוף הזהב הפרוסי, שמאוחר יותר מוזג עם חוף הזהב ההולנדי, באזור גאנה המודרנית, ועל האי סנט תומאס. דוכסות קורלנד וסמיגליה הקימה קולוניות על האי טובגו ועל האי סנט אנדרו.
היסטוריה > האימפריה הגרמנית

מצד אחד, גרמניה ערב איחודה בהנהגתה של פרוסיה בשנת 1871 הצטרפה באיחור למירוץ האימפריאלי להשגת קולוניות מעבר לים - תהליך שנקרא "מקום בשמש" (גרמנית: Platz an der Sonne). לפני 1870 היו המדינות הגרמניות נפרדות מבחינה פוליטית ובעלות מטרות שונות. משטר החוץ הגרמני עד לתקופתו של אוטו פון ביסמרק התמקד בפתרון "השאלה הגרמנית" באירופה ובהגנה על האינטרסים הגרמנים ביבשת.
מצד שני, לגרמנים הייתה מסורת של סחר חוץ ימי עוד מתקופתה של ברית ערי הנזה, וכן התקיימה הגירה גרמנית (מזרחה לכיוון רוסיה ורומניה, הגירה מסוימת הייתה גם מערבה לכיוון צפון אמריקה); המסיונרים והסוחרים מצפון גרמניה הראו עניין באדמות ובשוכנים בהם מעבר לים. האימפריאליזם הגרמני כלל בתוכו גם את "המרוץ לאפריקה", שבמהלכו התחרתה גרמניה בשאר המעצמות האירופאיות בכיבוש שאר הטריטוריות ביבשת.
לאחר איחוד גרמניה במאה ה-19, גרמנים רבים ראו בקניין קולוניאלי סממן אמיתי להשגת עצמאותם, והדרישה לקולוניות יוקרתיות הלכה והתגברה. העולם שמחוץ לאירופה היה כבר מחולק באותו זמן בין שאר המעצמות האירופאיות; היו אף אזורים בהם הנטייה הפכה לדה-קולוניאליסטית, במיוחד ביבשת אמריקה, דבר שעודד את המהפכה האמריקאית, המהפכה הצרפתית, והמלחמות הנפוליאוניות. כשאנשי ההררו של דרום-מערב אפריקה הגרמנית (לימים נמיביה) פתחו במרד בשנת 1904, הם הובסו בידי הכוחות הגרמנים; עשרות אלפי ילידים נהרגו ברצח העם של ההררו והנאמה שבוצע בהם לאחר המהפכה. ההצלחה המוגבלת של הקולוניאליזם הגרמני הובילה להתרכזותה של גרמניה במרכז ומזרח אירופה עם תוכנית מרכז-אירופה.
ניצחונן של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה גרם להתמוטטה של האימפריה הקולוניאלית הגרמנית ולחלוקתה בין המנצחות. יפן קיבלה את איי קרוליין ואת איי מריאנה, צרפת קיבלה את קמרון, בלגיה קיבלה חלק קטן של מזרח אפריקה הגרמנית, והממלכה המאוחדת את שאר האימפריה, גינאה החדשה הגרמנית, נמיביה, טנגניקה וסמואה, טוגולנד חולקה בין צרפת ובריטניה.
רשימת הקולוניות הגרמניות > אפריקה

מזרח אפריקה הגרמנית:
טנגניקה: 1885–1919, כיום חלק מטנזניה
רואנדה-אורונדי: 1885–1919
רואנדה
בורונדי
וויטולנד: 1885–1890 - מאז בקניה
משולש קיונגה: מאז 1920 במוזמביק
דרום מערב אפריקה הגרמנית:
נמיביה: 1878–1919
מערב אפריקה הגרמנית:
קמרון הגרמנית: 1884–1914
טוגולנד: 1884–1914
רשימת הקולוניות הגרמניות > האוקיינוס השקט

גינאה החדשה הגרמנית: 1884–1914:
קיזר-ווילהמסלנד
ארכיפלג ביסמרק
איי שלמה הגרמנים (איי שלמה הצפוניים): 1885–1899
בוגנוויל: 1888–1919
נאורו: 1888–1919
איי מרשל הגרמנים: 1885–1919
איי מריאנה: 1899–1919
איי קרוליין: 1899–1919
מיקרונזיה: 1899–1919
פלאו: 1899–1919
סמואה הגרמנית: 1900–1914
רשימת הקולוניות הגרמניות > סין

מפרץ ג'יאוז'ו
קינגדאו: 1897–1914
אזור ההשפעה בשאנדונג
חייל שחור בצבא הקיסרות הגרמנית
חיילים גרמנים מדכאים את מרד הבוקסרים
הקולוניות הגרמניות באפריקה בשחור
שטחים בשליטת גרמני באוקיינוס השקט: גינאה החדשה הגרמנית (חום), המאחזים הגרמניים באוקיינוס השקט (ורוד), סמואה הגרמנית (אדום)
ד'שי"ז

ד'שי"ז (4317)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-21 בספטמבר 556 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 9 בספטמבר 557. שנה מסוג הכז, איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים. זו שנה חמישית לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג הכז, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
דב הוז – התיכון החברתי תל אביב-יפו

| --- | --- |

 בית ספר תיכון
 השתייכות:  רשת דרור בתי חינוך
 תקופת הפעילות:  2020–הווה (כ־4 שנים) 
 מגמות:  אקו-חקלאות עירונית, סאונד והפקה מוזיקלית, תקשורת חברתית
 שכבות לימוד:  ט'-יב'
 בעלי תפקידים
 מנהל:  אוהד להב, אלעד פלג
 מיקום
 מיקום:  רחוב יפת 28, יפו
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°03′13″N 34°45′16″E﻿ / ﻿32.053596044671°N 34.754441332353°E﻿ / 32.053596044671; 34.754441332353
 www.hevrati-tlv.com
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת יפו מוגדלת) דב הוז – התיכון החברתי(למפת יפו רגילה) דב הוז – התיכון החברתי(למפת גוש דן רגילה) דב הוז – התיכון החברתי(למפת גוש דן מוגדלת) דב הוז – התיכון החברתי  he דב הוז – התיכון החברתי תל אביב-יפוhe דב הוז – התיכון החברתי תל אביב-יפומפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דב הוז – התיכון החברתי תל אביב-יפו הוא בית ספר מקצועי של רשת "דרור בתי חינוך", השוכן ביפו. נפתח בשנת הלימודים תשפ"א (2020) במבנה בו פעל משנת 1980 התיכון המקצועי דב הוז ומיועד לתלמידים מכיתות ט'–י"ב.
בתיכון קיימות שלוש מגמות לימוד: אקו חקלאות עירונית, סאונד והפקה מוזיקלית, תקשורת חברתית.
היסטוריה

בית-הספר פועל ברוח הפדגוגיה החברתית שפותחה ברשת "דרור בתי חינוך", במרכזה עיסוק בשאלות הנוגעות לקשר בין היחיד לחברה. הלמידה בתיכון היא דרך פרויקטים (PBL) בעלי זיקה חברתית לחברה ולקהילה ומתוך מטרה ליצור שינוי חברתי.
הלמידה בתיכון מתבצעת בקבוצות קטנות (עד 25 חניכים), כל אחת מלווה בשני מחנכים.
בשנת 2022 עבר התיכון ליפו והחל לפעול בשני מבנים: בית מרכז האמנויות (יפו) ובית אבולעפיה הסמוך.
הערות שוליים

↑  הפדגוגיה החברתית | דרור בתי חינוך, באתר drornet.org.il
ערך זה הוא קצרמרבנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האימפריה הקולוניאלית הצרפתית

ערך זה עוסק באימפריה הקולוניאלית הצרפתית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
האימפריה הקולוניאלית הצרפתית החלה את דרכה מעבר לים בשנת 1534 כאשר בשליחות פרנסואה הראשון, מלך צרפת כבש ז'אק קרטייה את מפרץ גאספה שבקנדה. צרפת החזיקה בקולוניות עד שנות ה-60 של המאה ה-20. במאות ה-19 וה-20 נחשבה האימפריה הצרפתית לאימפריה הקולוניאלית השלישית בגודלה, אחרי ספרד ובריטניה. בשיאה, בין 1919 ל-1939, השתרעה האימפריה הצרפתית על שטח של כ-13,500,000 קמ"ר. יחד עם צרפת המטרופוליטנית, סך כל השטח שהיה נתון תחת ריבונות צרפתית בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים היה 13,500,000 קילומטר רבוע, כעשירית משטחו היבשתי של כדור הארץ.
צרפת ממשיכה להחזיק במספר איים וארכיפלגים בצפון האוקיינוס האטלנטי, באיים הקריביים, באוקיינוס ההודי, בדרום האוקיינוס השקט ובאוקיינוס הדרומי. צרפת שולטת גם בגיאנה הצרפתית, טריטוריה על אדמת אמריקה הדרומית, ששטחה כ-123,000 קילומטר רבוע. כל אלו נהנים מייצוג פוליטי מלא ומרמה מסוימת של אוטונומיה (ראו חלוקה מנהלית של צרפת).
התפתחותה של האימפריה הצרפתית
האימפריה הצרפתית הראשונה

מסעותיהם המוקדמים של ג'ובאני דה וראצאנו וז'אק קרטייה בתחילת המאה ה-16, וכמו כן מסעותיהם של הדייגים הצרפתים לגדות הגדולות של ניופאונדלנד במהלך המאה, היו תחילתה של האימפריה הצרפתית הראשונה; אך ההגנה הספרדית על המונופול שלה באמריקה, ומלחמות הדת של סוף המאה ה-16 מנעו מצרפת לבסס קולוניות. ניסיונותיהם הראשונים של הצרפתים להקים קולוניה בריו דה ז'ניירו, ב-1555 ("צרפת האנטארקטית"), בסנט לואיס ב-1612 ("צרפת המשוונית"), ובפלורידה (כולל מבצר קרוליין ב-1562) היו כושלים, בשל מוכנותם של הספרדים והפורטוגזים.
הקמתה האמיתית של האימפריה התרחשה ב-27 ביולי 1605, עם הקמתה של פורט רויאל באקדיה שבצפון אמריקה (כיום בנובה סקוטיה, קנדה). מספר שנים מאוחר יותר, ב-1608, הקים סמואל דה שמפלן את קוויבק, שעתידה להפוך לבירתה של מושבת הכתר הענקית "צרפת החדשה".
בזכות בריתותיהם עם השבטים האינדיאנים, יכלו הצרפתים להשתלט על רוב אדמתה של צפון אמריקה. שטחי ההתיישבות הצרפתית הוגבלו בדרך כלל לעמקו של נהר סנט לורנס. קודם להקמת מועצת הריבונות ב-1663, הטריטוריה של צרפת החדשה פותחה כקולונית סוחרים. רק לאחר הגעתו של המושל ז'אן טלון (Talon) ב-1665 נתנה צרפת למושבותיה באמריקה די משאבים להקמת מושבות כמו אלו הבריטיות. באופן יחסי לא היה לצרפת עניין גדול בקולוניאליזם, והיא התרכזה יותר בשליטתה באירופה. לאורך ההיסטוריה של צרפת החדשה היא פיגרה לרוב אחרי צפון אמריקה הבריטית, הן באוכלוסייתה והן בכלכלתה. אקדיה עצמה אָבדה לטובת הבריטים בהסכם אוטרכט ב-1713.
ב-1699 גדלו הטריטוריות הצרפתיות בצפון אמריקה אף יותר, עם הקמת לואיזיאנה באגנו של נהר המיסיסיפי. רשת הסחר וההתיישבות הנרחבת בלואיזיאנה עד לקנדה דרך הימות הגדולות הוגנה על ידי סדרת מבצרים, שרבים מהם רוכזו באזור שכיום כלול במדינות אילינוי וארקנסו, ארצות הברית.
בעת שהאימפריה הצרפתית בצפון אמריקה התעצמה, החלו הצרפתים לבנות אימפריה קטנה אך רווחית באיי הודו המערביים. התיישבות לאורך חופה של דרום אמריקה החלה ב-1624, וקולוניה הוקמה בסנט קיטס ב-1625. חברת האיים האמריקניים הקימה קולוניות בגוואדלופ ובמרטיניק ב-1635, וקולוניה הוקמה מאוחר יותר בסנט לוסיה (1650).
הקולוניה החשובה ביותר בקריביים הוקמה ב-1664, בסן-דומנג (Saint-Domingue; כיום האיטי), בחציו המערבי של האי הספרדי היספניולה. במאה ה-18 צמחה סן-דומנג לקולוניה העשירה ביותר בסוכר בקריביים. חציו המזרחי של היספניולה (כיום הרפובליקה הדומיניקנית) הפך גם הוא לקולוניה צרפתית, לאחר שספרד מסרה אותו לידיה ב-1759.
ההתפשטות הקולוניאלית של צרפת לא הוגבלה רק לעולם החדש:
במערב אפריקה החלו הצרפתים להקים נקודות מסחר לאורך חופה של סנגל ב-1624. ב-1664, חברת הודו המזרחית הצרפתית הוקמה כדי להיכנס לסחר במזרח.
קולוניות הוקמו בהודו - בצ'אנדרנאגור שבבנגל (1673) ובדרום מזרח פודוצ'רי (1674), ומאוחר יותר בינאם (1723), במה (1725) ובקראיקל (1739).
קולוניות הוקמו גם באוקיינוס ההודי - באי בורבון (ראוניון, 1664) באי צרפת (מאוריציוס, 1718), ובאיי סיישל (1756).
המאבק הקולוניאלי עם בריטניה

בתום המאה ה-17 החלה סדרה של מאבקים קולוניאליים בין צרפת ובריטניה, שבסופם איבדה צרפת את רוב שטחי האימפריה הראשונה שלה:
מלחמת המלך ויליאם, שזירתה באירופה נודעה כמלחמת הברית הגדולה (1688–1697)
מלחמת המלכה אן, שזירתה באירופה נודעה כמלחמת הירושה הספרדית (1702–1713)
מלחמת המלך ג'ורג', שהיוותה חלק ממלחמת הירושה האוסטרית (1744–1748)
ומלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1754–1763).
לאחר ארבע מלחמות אלו, שנודעו בשם "המלחמות הבין-קולוניאליות בין בריטניה לצרפת", המשיכו הצרפתים והאנגלים בעימותים, מוגבלים בחלקם, במסגרת המהפכה האמריקאית (1778–1783), המהפכה הצרפתית (1793–1802) והמלחמות הנפוליאוניות (1803–1815).
כל העימותים לעיל, שנמשכו לאורך כל המאה ה-18, נודעו כמלחמת מאה השנים השנייה.
מלחמת הצרפתים והבריטים, שנודעה באירופה כמלחמת שבע השנים, הסתיימה בהפסד צרפתי, ובהעברת מספר עצום של תושבים צרפתים לבריטניה (מעל למיליון מתיישבים). בסוף המלחמה נמסרו לבריטניה שטחי "צרפת החדשה", חוץ מלואיזיאנה הצרפתית שעברה לספרד, והאיים סן-פייר ומיקלון שנשארו בידי צרפת. המאבק על השליטה בהודו הסתיים גם הוא בניצחונה של בריטניה, ורוב הודו הצרפתית עברה לשליטתה. גם בקריביים עברו רוב איי הודו המערבית כגרנדה וסנט לוסיה לשלטון בריטי. אף על פי שאיבוד קנדה עתיד לגרום לצער בצרפת בדורות הבאים, באותה עת לא גרמה האבידה לצער כל כך גדול; קולוניאליזם לא נחשב לדבר כה חשוב או מוסרי בצרפת.
האימפריה הצרפתית התאוששה מעט בזמן המהפכה האמריקאית, כשסנט לוסיה הוחזרה לה בחוזה פריז של 1783. אסון אמיתי פרץ בשארית האימפריה כשסן-דומנג, הקולוניה העשירה והחשובה ביותר שלה, אבדה כתוצאה ממרד עבדים עצום, שפרץ חלקית בגלל ההפרדה באי. העבדים, שהונהגו בידי טוסן לוברטיר, ולאחר שנתפס בידי הצרפתים ב-1801, בידי ז'אן-ז'אק דסאלין, המשיכו במרד נגד הצרפתים, הספרדים, והבריטים, ולבסוף קיבלו עצמאות ב-1804. סן-דומנג, שלאחר קבלת העצמאות נקראה האיטי, הפכה לרפובליקה השחורה הראשונה בעולם. באותו הזמן, פרצה מלחמה חדשה עם בריטניה, וגרמה לאיבוד רוב הקולוניות הצרפתיות. אלו הוחזרו אליה בהסכם אמיין ב-1802, אך כשמלחמה פרצה שוב ב-1803, כבשו אותן הבריטים בחזרה. הכיבוש המחודש של לואיזיאנה לא היה מוצלח, מכיוון שהצרפתים לא יכלו להעביר מתיישבים או הספקה בגלל המצור של הצי הבריטי באוקיינוס האטלנטי. לכן, החליטה צרפת למכור אותה לארצות הברית ב-1803. גם הניסיון הצרפתי לכבוש את מצרים ב-1793 נכשל.
האימפריה הצרפתית השנייה

בסופן של המלחמות הנפוליאוניות, רוב הקולוניות הצרפתיות הוחזרו אליה, גוואדלופ ומרטיניק בקאריבים, גיאנה בדרום אמריקה, מספר נקודות מסחר בסנגל, האי בורבון (ראוניון) באוקיינוס ההודי, ומספר ערים בהודו. בריטניה סיפחה את סנט לוסיה, טובגו, איי סיישל ואת האי צרפת (מאוריציוס).
האימפריה הצרפתית השנייה החלה בכיבוש הצרפתי של אלג'יריה ב-1830. בזמנה של הקיסרות השנייה, שהונהגה תחת נפוליאון השלישי, צרפת ניסתה להפוך את מקסיקו למושבה צרפתית, אך נכשלה, והצרפתים הוכרחו לנטוש את הניסיון לאחר שנשיא ארצות הברית, אנדרו ג'ונסון, הפיץ את דוקטרינת מונרו. ההתערבות הצרפתית במקסיקו נמשכה מ-1861 עד ל-1867. נפוליאון השלישי כבש את קוצ'ין-סין (חלקה הדרומי של וייטנאם המודרנית), והפך את קמבודיה לקולוניה.
רק לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה של 1870–1871 והקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית (1871–1940) נכבשו רוב הקולוניות המאוחרות של צרפת. ב-1884–1885 כבשו הצרפתים מבסיסיהם בקוצ'ין-סין את טוקין ואת אנאם (בווייטנאם המודרנית). אלו, ביחד עם קמבודיה וקוצ'ין-סין, הפכו להודו-סין הצרפתית (שאליה סופחו לאוס ב-1887 וקוואנג צ'ו וואן ב-1900). חוזה הזיכיון הצרפתי בשאנגחאי נחתם ב-1849, ונמשך עד ל-1946.
השטחים הצרפתים בצפון אפריקה התרחבו עם הפיכת תוניסיה לקולוניה צרפתית ב-1881. בהדרגה, במהלך מאה זו כבשה צרפת את רוב מערב, מרכז וצפון אפריקה (כולל המדינות המודרניות אלג'יריה, תוניסיה, מרוקו, גבון, מאוריטניה, סנגל, גינאה, מאלי, חוף השנהב, בנין, ניז'ר, צ'אד, הרפובליקה המרכז אפריקאית, והרפובליקה של קונגו). המיסיון המרכז-אפריקאי ומשלחת צבאית נשלחו מסנגל ב-1898 כדי לכבוש את אגנו של נהר הצ'אד ולאחד את כל הטריטוריות הצרפתיות במערב אפריקה. המשלחת יצאה במשותף עם שתי משלחות אחרות, משלחת פורה-למי ומיסיון ג'נטיל, שיצאו מאלג'יריה ומקונגו המרכזית במתואם. עם מותו של המצביא המוסלמי רביח אז-זובאיר, השליט הגדול באזור, והקמת הטריטוריה הצבאית של צ'אד ב-1900, השיג המיסיון את כל מטרותיו. כחלק מהמירוץ לאפריקה, כבשה צרפת את שאר מערב ומרכז היבשת כדי להתחרות בבריטים. תחרות זו גרמה לתקרית פשודה, שבה הותקפה משלחתו של ז'אן-בטיסט מרשאן בידי לורד קיצ'נר. לאחר תקרית זו נחתמה ההסכמה הלבבית הרביעית. במהלך משבר אגאדיר של 1911, תמכה בריטניה בצרפת, ומרוקו הפכה לבסוף, בהסכם הדדי, למדינת חסות צרפתית.
באותו הזמן הקימו הצרפתים מושבות בדרומו של האוקיינוס השקט, כולל קלדוניה החדשה, קבוצת האיים שמרכיבה את פולינזיה הצרפתית (כולל איי החברה, איי מרקיז ואיי טומוטו), ופתחה בשליטה משותפת עם בריטניה על ההברידים החדשים (כיום ונואטו).
צרפת גדלה קולוניאלית בפעם האחרונה לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשקיבלה מנדטים על השטחים העות'מאנים לשעבר, שכיום מרכיבים את סוריה ולבנון, וכמו כן על רוב השטחים הקולוניאלים של גרמניה בקמרון ובטוגו. הטבעת החותם שטבעו הצרפתים בקולוניות שלהם הוא פרויקט מיסיון של הציוויליזציה (צרפתית: mission civilisatrice), שתפקידו היה להנחיל את התרבות האירופית לקולוניות הצרפתיות. אפריקנים שאימצו את התרבות הצרפתית, כולל דיבור רהוט של השפה הצרפתית והמרת דתם לנצרות, קיבלו אזרחות צרפתית מלאה, כולל זכות הצבעה.
התמוטטותה של האימפריה

האימפריה הצרפתית החלה להתפרק במהלך מלחמת העולם השנייה, כשחלקים שונים של האימפריה נכבשו בידי מדינות שונות; הכיבוש היפני בהודו-סין, הכיבוש הבריטי של סוריה, לבנון ומדגסקר, הכיבוש הבריטי-אמריקאי במרוקו והכיבוש הגרמני בתוניסיה. אך למרות זאת, השליטה הוחזרה בהדרגה לצרפת בידי שארל דה גול. האיחוד הצרפתי הוקם בחוקה של 1946, והחליף את האימפריה הקולוניאלית הישנה.
מיד לאחר מכן, החלה צרפת להתמודד עם תנועת הדה-קולוניזציה. באסיה, הו צ'י מין ווייט מין הכריזו על עצמאותה של וייטנאם, ופתחו במלחמת הודו-סין הראשונה. ב-1955 החלה התקוממות באיחוד העממי של קמרון, שהונהגה בידי רובן אום ניוב. לבסוף, ההתקוממות דוכאה ביד קשה.
כמעט מיד לאחר שהמלחמה בווייטנאם הסתיימה בנסיגת הכוחות הצרפתים ב-1954, החלה התקוממות בקולוניה הוותיקה ביותר של צרפת, אלג'יריה. מלחמת העצמאות של אלג'יריה החלה באותה השנה. אלג'יריה הייתה בעייתית במיוחד לצרפתים, מאחר שהמספר הגדול ביותר של מתיישבים אירופאים הגיע לאלג'יריה במהלך 132 שנות השלטון הצרפתי. המלחמה נגמרה בעצמאותה של אלג'יריה בשנת 1962.
האיחוד הצרפתי הוחלף בקהילה הצרפתית בחוקה של 1958. רק גינאה סרבה להצטרף לארגון הקולוניאלי החדש, עקב משאל עם. הקהילה הצרפתית התמוססה במהלך מלחמת העצמאות האלג'יראית; רוב הקולוניות האפריקאיות של צרפת קיבלו עצמאות ב-1960, גם לאחר משאל עם. כיום, רק מספר קולוניות נשארו חלק מצרפת, תחת הסטטוס מחוז או קולקטיב.
ראו גם

צרפתית אפריקאית – ערך העוסק בדיאלקטים השונים של צרפתית המדוברים ביבשת אפריקה, שבה הייתה נוכחות משמעותית של האימפריה הקולוניאלית של צרפת
השטחים ושטחי ההשפעה הצרפתים בהודו
מיקומה של צרפת החדשה
ציורים מהקולוניה הצרפתית בהודו-סין
דודג' Aries

| --- | --- |

דודג' Aries, סדאן, 4 דלתות
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  חטיבת דודג'
 שנות ייצור:  1981–1989
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת אם:  קרייזלר
 סיווג:  מכונית סלון
 אורך:  4,536 מ"מ, 4,534 מ"מ (סטיישן)
 רוחב:  1,727 מ"מ
 גובה:  1,344 מ"מ (סדאן), 1,334 מ"מ (קופה), 1,351 מ"מ (סטיישן)
 בסיס גלגלים:  2,548 מ"מ, 2,550 מ"מ (סטיישן)
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, הנעה קדמית, 2,213 סמ"ק (1981-1989) מנוע 2,501 סמ"ק המפיק 100 כ"ס (1981-1985)  מנוע 2,555 סמ"ק ((1986-1989)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות מסוג A460 תמסורת ידנית - 5 מהירויות מהסוגים: A520, A460 ו-A525 תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות מהסוגים: A413 ו-A470
 קשר:  פלימות' רליאנט
דודג' Aries, קופה, שנת 1984
דודג' Aries (באנגלית: Dodge Aries) היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1981–1989.
הדגם השתייך לסדרת "Chrysler K platform" של חברת קרייזלר.
יוצרו 978,640 יחידות.
הדגם הכמעט זהה לדגם ה"דודג' Aries" של חברת קרייזלר בין השנים 1981–1989 היה דגם הפלימות' רליאנט. יוצרו 978,640 יחידות מדגם ה-Dodge Aries, לעומת 1,114,618 יחידות מדגם ה"פלימות' רליאנט".
תצורות

4 דלתות - סדאן
2 דלתות - קופה
5 דלתות - סטיישן
תמונות

דודג' Aries סטיישן
דודג' Aries סטיישן
דודג' Aries קופה, שנת 1981
דודג' Aries סדאן
דודג' Aries סדאן
ראו גם

קרייזלר
דודג'
פלימות' רליאנט
דודג' Beauty Winner
דודג' 330
דודג' 400
דודג' 880
דודג' 600
ד'שט"ו

ד'שט"ו (4315)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-14 בספטמבר 554 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 1 בספטמבר 555. שנה מסוג בחג, איננה מעוברת, ואורכה 353 ימים. זו שנה שלישית לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בחג, ובה 353 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
דסונגריפטריים

| דסונגריפטריים |
| --- | --- |

תקופה
יורה עליון-קרטיקון תחתון 157–112 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: פטרוזאוריה
תת־סדרה:: פטרודקטיליים
משפחה:: דסונגריפטריים
שם מדעי
 Dsungaripteridae

דסונגריפטריים (שם מדעי: Dsungaripteridae) הוא סוג של פטרוזאורים מקבוצת הפטרודקטיליים, אשר חיו בין סוף היורה לתחילת הקרטיקון סביב 157 עד 112 מיליון שנה.
מינים אלה שהידוע שבהם הוא הדסונגריפטרוס היו בעלי גודל בינוני וחלקם דמו מעט לפטרודקטילוס אך הם היו קרובים לפטרוזאורים גדולים כמו התלסודרומיים והאז'דרכיים. למינים אלה הייתה גולגולת רחבה עם לסת ארוכה ומשולשת שפנתה כלפי מעלה. היא הייתה בעלת שיניים - דבר נדיר אצל מרבית הפטרוזאורים של הקרטיקון. העיניים שלהם מוקמו באחורי הגולגולת.
הדסונגריפטריים בהסתמך על מבנה הלסתות והשיניים הותאמו לתפיסת דגים ולריסוק של צדפות ויצורים בעלי שריון. הם מעכו את הטרף בעזרת השיניים החזקות אך השטוחות בצורתם.
ככל הנראה הם השתמשו בזרמי אוויר חם כדי לדאות בדומה לעופות ימיים או עופות דורסים מודרניים.
סוגים

Banguela?
Domeykodactylus
דסונגריפטרוס (Dsungaripterus)
Lonchognathosaurus
Noripterus
Tendaguripterus?
דוד ואני

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  דגנית ברסט
 תאריך יצירה:  1973–1974
 טכניקה וחומרים:  הדפס רשת
 ממדים בס"מ
 אורך:  46
 רוחב:  60
 נתונים על היצירה
 מפעל מייצר:  סדנת ההדפס של בצלאל,ירושלים
"דוד ואני" (1973–1974) הוא הדפס רשת מאת האמנית הישראלית דגנית ברסט.
תיאור

הדפס-הרשת "דוד ואני" נוצר בשנים 1974–1973 במהדורה של 10 עותקים. האמנית הדפיסה אותו בסדנת ההדפס של בית הספר לאמנות "בצלאל" בשנת הלימודים הרביעית או החמישית שלה. הוא מציג את פסלו של מיכלאנג'לו "דוד" ולצידו את דמותה של האמנית, העומדת בתנוחה הדומה לזו של הפסל. הדמויות מבוססות על תצלומים שהודפסו בצבע שחור על גבי הרקע האפור של המשטח. מעל דימויים אלו הוסיפה האמנית דגם צבעוני של מעוינים תלת-ממדים וצבעוניים. בנוסף לסדרת ההדפסים יצרה האמנית ציור עם מוטיב זהה, שאף הוא הועבר אל הבד בדפוס-רשת.
העבודה יוצרת השוואה בין דמות האמנית לדמות הפסל. אלן גינתון הצביע על היחסים השונים שבין דמות האמנית הלבושה לפסל העירום וטענה כי הוא מהווה בחינה וערעור על מוסכמות חברתיות ומגדריות, לצד "צורה של התקשרות" אל האמנות בכלל והאמנות הקלאסית בפרט. מרדכי עומר קשר את הגריד המופיע בעבודה כביטוי של "הסעת גבולות, עיבוי משמעויות ופירוק הזהויות".
גלריה

דוד ואני, 1974–1973
עירוב טכניקות על בד
גובה 100 ס"מ, רוחב 140 ס"מ
הערות שוליים

↑  ראו: גינתון, אלן, "המגדר של הנפש", בתוך: דגנית ברסט: המזימה של הטבע: עבודות 2013-1972, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2013, עמ' 12-11.
↑  ראו: עומר, מרדכי, גבולות השפה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1998, עמ' 136.
דיטריך בונהופר

| --- | --- |

דיטריך בונהופר, אוגוסט 1939
 לידה:  4 בפברואר 1906 הקיסרות הגרמנית ברסלאו, הקיסרות הגרמנית 
 הוצאה להורג:  9 באפריל 1945 (בגיל 39) פלוסנבירג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת טיבינגן  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין (1927)  סמינר האיחוד התיאולוגי 
 מעסיק:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 השקפה דתית:  לותרניזם, כנסיית הווידוי 
 בן או בת זוג:  Maria von Wedemeyer Weller 
 פרסים והוקרה:  פרס האומץ האזרחי 
 
דיטריך בונהופר (בגרמנית: Dietrich Bonhoeffer, בונהֶפֶר; 4 בפברואר 1906 – 9 באפריל 1945) היה כומר לותרני ותאולוג גרמני, מראשי המתנגדים למשטר המפלגה הנאצית בגרמניה, אשר שילם בחייו על התנגדותו למשטר, ונחשב בגרמניה לסמל להתנגדותם של הנוצרים לנאציזם.
ילדות ונעורים

בונהופר נולד בשנת 1906 בעיר ברסלאו שבקיסרות הגרמנית (כיום ורוצלב, בפולין) למשפחה אמידה מן המעמד הבינוני, בן לרופא הפסיכיאטר קארל בונהופר. בגיל צעיר מאוד, לפני מלחמת העולם הראשונה, גילה את ייעודו בכמורה. על אף שבתחילה ציפו ממנו הוריו ללכת בעקבות אביו בלימודי הפסיכיאטריה, תמכו הוריו בהחלטתו, והוא בילה זמן רב בלימוד התנ"ך. כשהגיע לגיל הראוי למד בסמינר והפך לכומר. לאחר מכן השלים דוקטורט בתאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן ובניו יורק.
פעילותו בימי המשטר הנאצי

בונהופר שב לגרמניה ב-1931, הרצה על תאולוגיה בברלין, וכתב מספר ספרים. עם עליית הנאצים לשלטון הקים עם הכמרים מרטין נימלר וקרל בארת את "הכנסייה המוֹדָה" (Die Bekennende Kirche; במובן של מודה או מצהירה על אמונתה), שהייתה בעלת נטייה אנטי-נאצית.
באפריל 1933 פרסם בונהופר מאמר בו קבע כי פעולות המדינה כנגד היהודים הן אחריותה של המדינה, וכי על הכנסייה לסייע לקורבנות (גם אם אינם נוצרים), אך השאלה אם על הכנסייה להתנגד באופן פעיל לרדיפות להיות מוכרעת רק על ידי קונציל ואין להחליט בה על ידי התייחסות למקרים בודדים. יש שפירשו נאום זה כקריאה שלא להתנגד לרדיפת היהודים באופן פוליטי, וזאת מטעמים תאולוגיים.
בשאלת יחסו של בונהופר ליהודים, ופרשנות המאמר האמור, עדיין חלוקות הדעות, על אף שאין עוררין על כך שבשנת 1937 סייע לגיסו היהודי להימלט ללונדון ולמצוא שם עבודה, וכן היה מעורב בתוכנית להצלת יהודים.
בסוף 1933 עזב את גרמניה ללונדון ושימש שם ככומר של כנסיות פרוטסטנטיות דוברות גרמנית. בשנת 1935 שב לגרמניה, והנהיג סמינר מחתרתי לכמרי הכנסייה המוֹדָה. הגסטפו אסר עליו בתחילה להורות, ולאחר מכן לשאת דברים בציבור. בתקופה זו התקרב בונהופר לחוג מתנגדיו של אדולף היטלר.
במהלך המלחמה היה בונהופר לאחד ממנהיגיה העיקריים של הכנסייה המוֹדָה. הוא הבין כי בדרכים שקטות לא ניתן יהיה לעצור את רצחנות המשטר, והחליט כי רציחתו של היטלר היא הפתרון היחיד ומוצדקת מבחינה מוסרית. הוא הצטרף לקבוצת הקושרים כנגד היטלר, שלבסוף הייתה מעורבת בקשר העשרים ביולי. בשלב זה פיתח קשרים עם הגנרל הנס אוסטר והאדמירל וילהלם קנריס, ראשי שירות המודיעין הצבאי הגרמני, האבווהר.
משנודע לבונהופר כי גורמים אלו, ועמם גיסו, המשפטן הנס פון דוהנאני, הגו תוכנית בשם "U7" להצלת מספר יהודים מהשואה, שכנע אותם לסייע במסגרת התוכנית לידידה בשם שרלוטֶה פרידנטל, יהודייה מומרת שהייתה מראשי כנסייתו. במסגרת התוכנית נשלחו לשווייץ שלושה עשר יהודים, במסווה של דיפלומטים גרמנים. בביצוע התוכנית עבר דוהנאני עבירה על חוקי המטבע, דבר שהביא לחשיפתו ולחשיפת בונהופר.
בונהופר נעצר באפריל 1943, ובילה שנתיים במעצר במחנה הריכוז פלוסנבירג. לאחר כישלון קשר העשרים ביולי לרציחת היטלר, נחשף חלקו במזימות להפלת המשטר. בונהופר, ועמו דוהנאני, וכן אחיו קלאוס, וגיסו רידיגר שלייכר, הוצאו להורג בתליה בפלוסנבירג ב-9 באפריל 1945, חודש אחד לפני כניעת גרמניה.