stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה בן יעיש
קורות חיים

בן יעיש נולד בטאווירה שבדרום פורטוגל בשם אלווארו מנדש למשפחת אנוסים. לאחר שקיבל הכשרה כצורף נסע בשנת 1545 להודו שם רכש ממון אישי רב בסחר ביהלומים במכרות סמוך למדרס. ב-1555 שב לפורטוגל, ועוטר בתואר אבירות, אביר מסדר סנטיאגו, על ידי ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל.
הוא החל בקריירה דיפלומטית, ושהה בשליחותו של ז'ואאו במדריד, פירנצה, פריז ולונדון. בפריז שהה 16 שנים וזכה לחסדה של המלכה קטרינה דה מדיצ'י. כאשר אוחדו פורטוגל וספרד, בשנת 1580, תחת שלטונו של פליפה השני, מלך ספרד, נמנה עם נאמניו של הטוען לכתר, אנטוניו דה קראטו.
בשנת 1585 הגיע בן יעיש לסלוניקי ושם חזר אל היהדות בפומבי, עם משפחתו. הוא נטש את השם "אלווארו מנדז" ונקרא "שלמה בן יעיש" (ובשפות אירופיות: "Solomon Abenaes"). בשל עושרו והשפעתו בחצרות מלכי אירופה התקבל אצל סולטאן האימפריה העות'מאנית מוראט השלישי. הסולטאן העניק לו את התואר "דוכס מיטילני" (האי לסבוס), ולבקשתו מונה כשליט טבריה, וזאת לאחר מותם של דון יוסף נשיא ודונה גרציה, שחכרו מן הסולטאן את "טבריה ושבע ערי הפריזי אשר בסביבתה". הוא שלח לטבריה את בנו יעקב (שנולד כ"פרנסיסקו מנדש") אך על אף שיעקב בנה מספר מבנים בטבריה, ושמר על היישוב היהודי שם, נראה כי לא נחן במרץ ובמעשיות של אביו, והעדיף את לימוד התורה על העיסוק בדיפלומטיה וממשל, ולאחר מותו של בן יעיש לא הצליח לשמור על מפעלו בטבריה.
הודות לקשריו הענפים בחצרות מלכי אירופה, שמר על מעמדו בחצר הסולטאן עד מותו. הוא נחשב לכוח המניע מאחורי הברית האנגלו-טורקית כנגד פליפה השני, ונהנה מאמונה וידידותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ושל מזכירה פרנסיס וולסינגהם באמצעות קשריו עם רופאה האישי, המומר רודריגו לופז.
מערכת היחסים בין בן יעיש, רופאה של המלכה רודריגו לופז והטוען לכתר אנטוניו דה קראטו, הגיעה לסיום טראגי ב-1593, כאשר דה קראטו, שהסתכסך עם לופז ובן יעיש, העליל על לופז כי זה רצה להרעיל את המלכה, והביא לתלייתו הפומבית. על אף שבן יעיש עשה כמיטב יכולתו כדי להציל את לופז, וכשל, לא פחתה השפעתו בחצר המלוכה האנגלית ובחצר הסולטאן. ב-1603 נפטר.
לקריאה נוספת

יוסף ברסלבי, לפרשת טבריה: מימי דון יוסף הנשיא ועד אבן יעיש, ירושלים, ת"ש, 1939.
חיים שנהב, פרשת לופז, הוצאת כתר, 2003.
חיים שנהב, ’פרשת לופז’ עת־מול 170, תמוז התשס"ג.
הערות שוליים

↑  400 שנה לחידוש היישוב היהודי בטבריה, בתוך: בית יעקב 92, טבת תשכ"ז, באתר היברובוקס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272459205171  GND: 1159119724  ISNI: 0000 0000 2450 129X  LCCN: n80048011  VIAF: 23436799   WorldCat (עם VIAF): 23436799
שמן אתרי

בקבוקי שמן אתרי
שמן אֶתֶרִי הוא שמן המכיל לפחות חומר נדיף אחד. שמן אתרי מופק, בדרך כלל, מעלים ופרחים של צמחים, או באופן סינתטי במעבדה כימית.
מאפייני השמן האתרי

כל השמנים האתריים מכילים תערובות שונות ומורכבות של חומרים כימיים נדיפים, בעלי מסיסות נמוכה מאוד במים. ברוב המקרים מרכיבי השמן האתרי שייכים לקבוצה המכונה "טרפנים", 10 ("מונוטרפנים") או 15 ("ססקוי-טרפנים") אטומי פחמן. בשמנים האתריים נפוצים מונוטרפנים וססקוי-טרפנים מקבוצות כימיות שונות: פחמימנים, כהלים, קטונים, אלדהידים, פנולים ועוד. כמו כן ניתן למצוא בשמנים אתריים רבים חומרים נדיפים אחרים, בעיקר כאלה הנוצרים במסלולים ביו סינתטיים שמקורם בחומצה השיקימית, כגון אאוגנול, מתיל אאוגנול, מתיל חביקול, ונגזרות של סינאמאלדהיד .
השמן האתרי בצמחים מרוכז בבלוטות או בחללים מיוחדים. במשפחת השפתניים, לדוגמה, המכילה מספר עצום של צמחים ארומטיים, מתרכז בדרך כלל ב"שערות בלוטיות" (Glandular hairs), הנוצרות על גבי האפידרמיס, ומתמיינות מתוכו. קיימים טיפוסים אחדים של שערות בלוטיות: בלוטות גדולות יחסית, רב תאיות (Glandular peltate hairs) ובלוטות קטנות בנות 3–5 תאים (Capitate hairs).
תפקידי השמן האתרי בצמח

ריח: מרכיבי השמן האתרי נחשבים כ"מטבוליטים משניים" (חומרי ביניים בתוך מסלול מטבולי לצורך יצור חומר אחר) בצמחים, ותפקידם אינו ידוע. יש המשערים שהם בעלי תפקיד מכריע למשיכה וכאמצעי זיהוי לחרקים מאביקים.
הגנה מאויבים: השמנים האתרים לרוב רעילים לצמח, וסביר להניח שאגירתם בבלוטות מיוחדות היא התאמה המונעת "הרעלה עצמית". קיימות ראיות רבות לפעילות שמנים אתריים ומרכיביהם כנגד נביטת זרעים, פטריות, חיידקים וחרקים. מכאן נובעת ההשערה המקובלת כיום היא שתפקידם המרכזי של השמנים האתריים הוא בבחינת הקניית יתרון הישרדותי לצמח על ידי הגנה מאויבים טבעיים, כגון מזיקים, מחלות, בעלי חיים וכדומה.
התאמה לתנאי האקלים: השמן האתרי בצמחים מרוכז בבלוטות או בשערות על פני האפידרמיס. השערות מקנות הגנה מפני קרינה. השמן יחד עם השעריות הדקות יוצרים "שכבת בידוד" וכך, בדומה לשמן ומים, העלה המצוי בסביבה רוויה מאבד פחות מים. בנוסף, מרכיבים נדיפים בשמן האתרי מתנדפים וכך תורמים לקירור העלה.
הפקת השמן האתרי

הפקת השמן האתרי בתעשייה ובמעבדה נעשית בשיטות פיזיקליות, כגון זיקוק באדי מים (Hydrodistillation), הפקה על ידי לחץ בקור (Cold press) ומיצוי בממיסים אורגניים. השיטה השכיחה כיום בתעשייה היא שיטת הזיקוק בקיטור (Steam distillation), המבוססת על הזרמת קיטור דרך מכל שבתוכו נמצאים הצמחים. הקיטור מעלה את לחץ האדים הכללי של התערובת, ובכך מאפשר לשמן להזדקק גם בטמפרטורה הנמוכה מטמפרטורת הרתיחה שלו. התערובת יוצאת מהמכל ומתקררת במעבה. השמן מופרד ממי העיבוי בזכות משקלו הסגולי הנמוך ומסיסותו הנמוכה במים.
המדדים המאפיינים את השמן האתרי הם:
יבול: סך כמות השמן האתרי המתקבלת ממספר צמחים מסוימים או משטח נתון.
תכולה: הכמות היחסית של השמן האתרי בחומר הצמחי (נמדדת על ידי הפקה מכמות נתונה של חומר צמחי).
הרכב: מרכיבי השמן האתרי והיחסים הכמותיים ביניהם, נמדדים בשיטות כרומטוגרפיות, כימיות וספקטרליות.
בדיקת איכות נוספת לשמן האתרי הוא הבדיקה האורגנולפטית, מאחר שהוא משמש תעשיות טעם וריח. קיימים "מריחים" מקצועיים בסגנון הטועמים בענף היין.
שימושים

שמנים אתריים המופקים מצמחים משמשים לתעשיות טעם וריח - בשמים, תוספי מזון, מוצרי קוסמטיקה, סבונים וכו'.
על פי תורת הארומתרפיה, שיטת טיפול פסאודו-מדעית ברפואה האלטרנטיבית, שאיפת אדי שמן אתרי מעוררת כימיקלים טבעיים המגרים את המוח והגוף. בדיקות מעבדה שנערכו לאחר שאיפת שמנים אתריים גילו את החומרים הפעילים במחזור הדם. שאיפת שמנים אתריים ניתנת לביצוע בהרחה ישירה מבקבוק, הדפה במבער (דיפיוזר) חשמלי, או כלי ובו מים חמים. ניתן לבצע עיסוי לאזורים שונים בגוף בשילוב עם שמן נשא צמחי או גם לבלוע חלק מן השמנים האתריים אולם אין לעשות זאת ללא ליווי והדרכה ממטפל מוסמך או רופא מטפל, בייחוד למטופלי כימותרפיה, נוטלי סטרואידים או קורטיזון ממינים שונים וכן נשים בהיריון.
הערות שוליים

↑  ריח מרפא, באתר בין האורנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555296405171  GND: 4000637-2  NDL: 01010558  NKC: ph136920 
בשמים המופקים משמן אתרי
תאודוריד הראשון

ערך זה עוסק במלך הוויזיגותים. אם התכוונתם למלך פרנקיה מהשושלת המרובינגית, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  390
 נהרג:  20 ביוני 451 (בגיל 61 בערך) המישורים הקטאלונים, צרפת 
 שם לידה:  Theoderid 
 מקום קבורה:  מארן (מחוז) 
 תפקיד:  מלך הויזיגותים (419–451) 
 השקפה דתית:  Visigothic arianism 
 בן או בת זוג:  Flavia Valiana 
 
תאודוריד הראשון, המכונה לעיתים גם תאודוריק הראשון (לפני 400–451) היה מלך הויזיגותים בין השנים 418 ו-451. תאודוריד היה כנראה בנו הבלתי חוקי של אלאריק, מייסד שושלת בלתה וירש בשנת 418 את כס המלך ואליה.
למרות שלטונו ארוך השנים, רק מעט ידוע על תאודוריד. יורדנס מספר כי היה מתון באופיו, נבון ונמרץ. בתקופתו, הושלם יישובם של הוויזיגותים באקוויטניה והורחב תחום שלטונם לאזורים בספרד. הוא ניסה להרחיב את שלטונו גם במזרח, כדי להשתלט על רצועת החוף בואה איטליה והטיל מצור על ארל בשנת 427. בעקבות כישלון המצור, נחתם הסכם בין רומא לוויזיגותים שהגביל את שלטונם לשטחים שניתנו להם באקוויטניה, אך העניק להם ככל הנראה הכרה רשמית למחצה בעצמאותם.
מאמץ נוסף של הוויזיגותים תחת תאודוריד להתפשט נרשם בשנת 436, כאשר תאודוריד שם מצור על נרבונה. המצור הוסר על ידי ליטוריוס, שהיה כנראה המגיסטר מיליטום של רומא בגאליה. שלוש שנים אחרי כן שם ליטוריוס מצור על טולוז, עיר מושבו של תאודוריד, הובס ונלקח בשבי. אוויטוס, הפרפקט הפראיטוריאני של רומא בגאליה, הביא לחתימת הסכם שלום.
שמו של תאודוריד עולה פעם נוספת בהקשר לנישואי הונריק, בנו של מלך הוונדלים גאיזריק לאאודוקיה בתו הבכורה של הקיסר ולנטיניאנוס השלישי. הנישואים היו חלק מההסכם שרקח פלביוס אאטיוס, האיש החזק ברומא, עם הוונדלים באפריקה. הבעיה הייתה שהונריק היה נשוי לבתו של תאודוריד. עובדה זו לא מנעה מגאיזריק לחתום על ההסכם. הוא האשים את בתו של תאודוריד שזממה להרעילו, העניש אותה בכריתת אפה ואוזניה ושלח אותה כך בחזרה לאביה. משמעות המעשה הייתה כמובן איבת עולם בין הממלכות. תאודוריק השיא זמן לא רב אחרי כן בת אחרת לרקיאר, מלך הסואבים (449).
תאודוריד הצטרף לקואליציית השבטים הגרמאנים שנלחמה לצד הרומים ואאטיוס בקרב במישורים הקטאלונים נגד אטילה ההוני. יורדנס מספר שהוא שלח ארבעה מבניו חזרה ונלחם בקרב עם בניו הבכורים, תוריסמונד ותאודוריד. יורדנס מספר שני סיפורים שונים על מותו: לפי אחד, הוא נפל מסוסו בעת שרכב לעודד את צבאו ונרמס על ידי חייליו. אחרים אומרים שמת מחניתו של אנדאג האוסטרוגותי, שנלחם עם אטילה. גילו במותו היה "שיבה טובה", לפי יורדנס.
תאודוריד היה נשוי לארקליה ארכיבה קרליאבה ואמאלאברגה מן האוסטרוגותים. היו לו לפחות שישה בנים, שכמה מהם הפכו ליורשיו, ומספר לא ידוע של בנות (לפחות שתיים מוזכרות).
תל הדר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 היסטוריה
 תקופות:  תקופת הברונזה 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°51′03″N 35°38′59″E﻿ / ﻿32.8508°N 35.6497°E﻿ / 32.8508; 35.6497
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) תל הדר(למפת הגליל העליון רגילה) תל הדר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל הדר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל הדר
 
תל הדר (ידוע גם כשייח' ח'דר) הוא תל ואתר ארכאולוגי הנמצא בגדה המזרחית של הכנרת. התל נמצא כ-7 ק"מ צפונית לקיבוץ עין גב. צורתו של התל מעגלית ושטחו 10 דונם. התל מוקף שתי חומות, חיצונית שעוביה 4 מטרים ופנימית שעוביה 2.5 מטרים. באתר התקיימו שש עונות חפירה בניהולה של אסתר ידין ונחשפו שש שכבות יישוב מתקופת הברונזה המאוחרת (התקופה הכנענית) ותקופת הברזל. החפירות נערכו כחלק מ"פרויקט ארץ גשור" של אוניברסיטת תל אביב, בהנהלתם של משה כוכבי ופרחיה בק.
היישוב בתל הדר הוקם בשלהי תקופת הברונזה והיווה כנראה מצודת נמל אשר נשלטה על ידי אחת מערי המדינה הכנעניות באזור. היישוב ניטש וייושב בשנית כ-200 שנים מאוחר יותר בתחילת תקופת הברזל, כאשר החומות נשארו בשימוש. במאה ה-11 היה היישוב לעיר מבוצרת עם מבנים ציבוריים. העיר חרבה בסוף המאה ה-11 או בתחילת המאה ה-10. ייתכן כי סיבת החורבן היא מרד אבשלום בן דוד. בהמשך המאה ה-9 הוקם באתר יישוב דייגים וחקלאים כפרי אשר היה חלק מנחלת ממלכת ארם דמשק. היישוב חרב סופית עם כיבוש תגלת-פלאסר השלישי מלך אשור בסביבות שנת 732 לפנה"ס.
הערות שוליים

↑  משה כוכבי, "ארץ גשור - 1995", חדשות ארכיאולוגיות, רשות העתיקות, כרך קח, עמ. 25
↑  משה כוכבי, "ארץ גשור - 1997", חדשות ארכיאולוגיות, רשות העתיקות, כרך 199, עמ. 21-22
1 2  משה כוכבי, "ארץ גשור - 1991-1992", חדשות ארכיאולוגיות, רשות העתיקות, כרך ק, עמ. 21-24
↑  משה כוכבי, "ארץ גשור - 1989-1990", חדשות ארכיאולוגיות, רשות העתיקות, כרך צז, עמ. 30-32
↑  משה כוכבי, "ארץ גשור - 1988", חדשות ארכיאולוגיות, רשות העתיקות, כרך צג, עמ. 19-20
↑  Jeffrey A. Blakely, "Reconciling Two Maps: Archaeological Evidence for the Kingdoms of David and Solomon", Bulletin of the American Schools of Oriental Research, The University of Chicago Press on behalf of The American Schools of Oriental Research, No. 327, 2002, p.50
↑  משה כוכבי ופרחיה בק, "ארץ גשור - 1987", חדשות ארכיאולוגיות, רשות העתיקות, כרך צ, עמ. 12-14
↑  משה כוכבי, "ארץ גשור - תולדות חבל ארץ בתקופת המקרא", ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ספר יוסף, 1996, עמ. 189-192
↑  משה כוכבי, "ארץ גשור - 1993", חדשות ארכיאולוגיות, רשות העתיקות, כרך קא/קב, עמ. 26-28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420178005171  VIAF: 2505151778209818130007   WorldCat (עם VIAF): 2505151778209818130007
שלל (מחזה)

| --- | --- |

 כתיבה:  ג'ו אורטון 
 סוגה:  פארסה 
 הצגת בכורה:  1 בפברואר 1965 
 שפה:  אנגלית 
 
שלל (באנגלית: Loot) הוא מחזה בשתי מערכות מאת המחזאי האנגלי ג'ו אורטון. ההצגה היא פארסה אפלה הלועגת לכנסייה הרומית-הקתולית, עמדות חברתיות כלפי המוות ויושרה של המשטרה.
שלל הייתה הפקתו השלישית המשמעותית של אורטון, שקדמו לה Entertaining Mr Sloane ו-The Good and Faithful Servant. אורטון, המותח את הגבולות של המוסכמות הפופולריות הקיימות של הפארסה המודרנית, יוצר עולם קדחתני ובוחן עמדות ותפיסות חברתיות של אנגליה באמצע המאה העשרים. המחזה זכה במספר פרסים במהלך תקופת הרצתו המקורית בלונדון בשנות ה-60, וזכה מאז למספר חידושים והעלאות מחדש.
תקציר העלילה

המחזה מתאר את סיפורם של שני גנבים צעירים, האל ודניס. השניים שודדים יחד את הבנק הסמוך לבית הלוויות שבו עובד דניס. לאחר מכן, הם חוזרים לביתו של האל על מנת להסתיר את הכסף. אמו של האל בדיוק נפטרה, והם מסתירים את הכסף בארון הקבורה שלה, שעדיין נמצא בבית עם גופתה בתוכו. אל המקום מגיע מפקח המשטרה טרוסקוט, והעלילה הופכת להיות ביזארית יותר ויותר. המחזה מציג בצורה סאטירית טקסי אבל, הן דתיים והן חילוניים, וכן את צביעותם של בני האדם. המשטרה, המיוצגת במחזה על ידי דמותו של המפקח טרוסקוט, מתוארת כגוף מושחת.
הפקות > הפקות ראשונות באנגליה

באוקטובר 1964 סיים אורטון לכתוב טיוטה ראשונית של המחזה, אשר הוצג בהצגת בכורה ב-1 בפברואר 1965 בקיימברידג'. בהפקה זו, אשר בוימה על ידי פיטר ווד, כיכבו ג'רלדין מקיואן, קנת ויליאמס, דאנקן מקרה ואיאן מקשיין. הביקורות להפקה הראשונה היו שונות ומגוונות. צופים רבים בקהל זעמו, כפי שהתכוון אורטון, אך בסופו של יום הביקורות השליליות הרבות השפיעו גם על מכירות הכרטיסים. מבקר הלונדון איבנינג ניוז כינה את ההצגה "אחד הדברים המהפכנים ביותר שראיתי אי פעם". ההפקה הראשונה הסתיימה ב-20 במרץ 1965 בווימבלדון, כאשר המחזה נחשב לכישלון, בשל שיכתובים רבים של הטקסט, בימוי לא אחיד, תפאורה מסוגננת אך לא סימפתית, ולדעת רבים - ליהוקו של ויליאמס.
בשנה שלאחר מכן, המחזה הועלה שוב, בהפקה חדשה, שרצה בהצלחה. תחילה, ההפקה רצה ב-Cochrane Theatre שבהוברן, החל מה-27 בספטמבר 1966. בהפקה זו כיכבו ג'רי דוגן בתפקיד מקלייב, שילה בלנטין בתפקיד פיי, קנת קרנהאם בתפקיד האל, סיימון וורד בתפקיד דניס ומייקל בייטס בתפקיד המפקח טרוסקוט. את הפקה זו ביים צ'ארלס מארוביץ'. ההפקה הועברה ל-Criterion Theatre שבווסט אנד בנובמבר 1966.
הפקות > הפקת ברודוויי המקורית

המחזה הוצג לראשונה בברודוויי ב-Biltmore Theatre.‏ ערב הבכורה היה ה-18 במרץ 1968. קנת קרנהאם, אשר גילם את דמותו של האל בהפקת לונדון של 1966, שב לגלם את אותו הדמות גם בניו יורק. יחד איתו הופיעו ג'יימס האנטר בתפקיד דניס, ליאם רדמונד בתפקיד מקליווי, קרול שלי בתפקיד פיי, ג'ורג' רוז בתפקיד טרוסקוט, ונורמן בארס בתפקיד מדוז. את הפקה זו ביים דרק גולדבי. המחזה תואר בספרו של ויליאם גולדמן "The Season: A Candid Look at Broadway".
הפקות > הפקות מאוחרות יותר

אלברט פיני ביים הפקה של מחזה זה שהועלתה בתיאטרון רויאל קורט הלונדוני במסגרת פסטיבל תיאטרון של מחזות מאת ג'ו אורטון. הפקה זו עלתה ב-3 ביוני 1975. בהפקה זו השתתפו ארתור או'סאליבן (מקליווי), ג'יל בנט (פיי), דייוויד טרוטון (האל), ג'יימס אוברי (דניס), פיליפ סטון (טרוסקוט) ומייקל או'הגן (מדוז).
הפקה של המחזה הועלתה ב-Lyric Theatre שבלונדון בשנת 1984, במהלכה מת השחקן לאונרד רוזיטר, בעודו ממתין לעלות לבמה בתפקיד הבלש.
המחזה הועלה ב-Manhattan Theatre Club שבניו יורק בהפקה בבימויו של ג'ון טילינגר. ההפקה עלתה ב-18 בפברואר 1986. קווין בייקון גילם את דניס, זליקו איבנק שיחק את האל, זואי ואנאמייקר שיחקה את פיי, צ'ארלס קיטינג גילם את מקליווי, ג'וזף מאהר שיחק את טרוסקוט (שזיכה אותו ב-Drama Desk Award על הופעתו), וניק אולט שיחק את מדוז. ב-28 ביוני 1986 הפקה זו עברה אל Music Box Theatre.‏ אלק בולדווין, בהופעת הבכורה שלו בברודוויי, החליף את קווין בייקון בתפקיד דניס במהלך ריצת הפקה זו. בשנת 1986 הפקה זו זכתה בפרס Outer Critics Circle Award על ההפקה המחודשת הטובה ביותר ועל הבימוי הטוב ביותר.
תיאטרון "Lyric Hammersmith" שבהאמרסמית' ופולהאם העלה הפקה של המחזה בבימויו של פיטר ג'יימס, שעלתה ב-7 במאי 1992. פטריק אוקונל גילם את מקליווי, דרבלה מולוי גילמה את פיי, בן וולדן גילם את האל, קולין הארלי גילם את דניס, דייוויד טרוטון (שגילם את האל בהפקת תיאטרון רויאל קורט ב-1975) גילם את טרוסקוט, וריצ'רד הודדר גילם את מדואז.
ביוני 2001 ביים ברהם מוריי את המחזה ב-Royal Exchange שבמנצ'סטר עם דרק גריפיתס בתפקיד טרוסקוט, גבריאל דרייק בתפקיד פיי וקולין פרוקטר בתפקיד מקלובי.
המחזה הועלה מחדש והוצג בין ה-11 בדצמבר 2008 ל-31 בינואר 2009 ב-Tricycle Theatre שבלונדון, בכיכובם של מאט די אנג'לו ודייוויד הייג בתור האל וטרוסקוט, בהתאמה. בהמשך, ההפקה עברה ל-Theatre Royal שבניוקאסל, שם הוצגה בין ה-2 ל-7 בנובמבר 2009.
בשנת 2017 עלתה הפקה בבימויו של מייקל פנטימן ב-Park Theatre שבלונדון הפנימית, לפני שעברה ל-Watermill Theatre שבברקשייר. כריסטופר פולפורד גילם את המפקח טרוסקוט וסינאד מתיוס גילמה את האחות מקמהון. את הגופה המתה שיחקה אנה רודין. ביקורות חיוביות על ההפקה הזו פורסמו באינדפנדנט, דיילי טלגרף, הגרדיאן ודיילי אקספרס. מייקל בילינגטון (הגרדיאן) העניק להפקה חמישה כוכבים, ושיבח את האופן שבו פנטימן התייחס ל"טקטיקות ההלם" בעבודתו של אורטון וקבע: "התוצאה לא רק מחדדת טקסט שהוא חתרני ממילא, אלא מניבה הפקה מהשורה הראשונה של מייקל פנטימן שמזכיר לנו את הכוונה הרצינית העומדת מאחורי הליצנות של אורטון".
עיבוד קולנועי

המחזה עובד לסרט קולנוע באותו השם, שיצא בשנת 1970, בבימויו של סילביו נאריזאנו ובכיכובם של ריצ'רד אטנבורו, לי רמיק, הוול בנט והקומיקאי דיק אמרי.
הערות שוליים

↑  Banham (1998, 827).
↑  "Loot (1970) - Articles - TCM.com". Turner Classic Movies.
1 2 3 4  Orton (1976, 194).
1 2 3 4  See the IBDB entry for this production.
↑  "Leonard Rossiter.com: Career - Loot". www.leonardrossiter.com.
1 2 3 4 5  See the IOBDB entry for this production (אורכב 04.05.2014 בארכיון Wayback Machine).
↑  See the IBDB entry for this production.
1 2  From the programme to the production.
↑  Wiegand, Chris; "How to play dead: the corpse’s view of Joe Orton’s Loot", The Guardian, 7 September 2017. Retrieved 11 December 2018
↑  Taylor, Paul; "Loot, Park Theatre, London, review: Michael Fentiman's stylish and entertaining revival", The Independent, 28 August 2017. Retrieved 11 December 2018
↑    Dominic Cavendish, ‏Why Joe Orton still matters: Loot, Park Theatre, review, The Telegraph, 25 August 2017
↑  Brennen, Clare; "Loot review – the farce is strong with this one", The Guardian, 3 September 2017. Retrieved 9 December 2018
↑  Norman, Neil; "Loot review: A masterclass in physical comedy and timing", Sunday Express, 1 September 2017. Retrieved 11 December 2018
↑   Billington, Michael; " Loot review – Joe Orton's savage farce now even funnier and filthier", The Guardian, 24 August 2017. Retrieved 11 December 2018
תזמורת רדיו קלן

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1947 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מיקום:  קלן, גרמניה
 מנצח:  פרנק שטרובל
 פרסים:  פרס אקו קלאסיק - קלאסיקה ללא גבולות 
 אתר רשמי
 
תזמורת רדיו קלן (בגרמנית: WDR Rundhausorchester Köln) היא תזמורת רשות השידור של מערב גרמניה (Westdeutscher Rundfunk) השוכנת בקלן. היא נודעה גם בשם Kölner Rundfunkorchester. בצורתה הנוכחית נוסדה התזמורת בשנת 1947, אבל ראשיתן של הקבוצות שמהן נוצרה הייתה ב-1927. היא מהווה חלק חשוב ברשות השידור של מערב גרמניה וכוללת בהווה 56 נגנים ראשיים.
רפרטואר התזמורת מקיף קשת שלמה של מוזיקה פופולרית, מחזות-זמר, אופרה ואופרטה, מוזיקה לסרטים ומוזיקה קלאסית, הכוללת אורטוריות שאינן מוכרות ומוזיקה ל"האזנה קלה". מזה שנים אחדות עובדת התזמורת עם מנצחים צעירים כגון טיטוס אנגל ורסמוס באומן. החל משנת 2021 המנצח הראשי הוא פרנק שטרובל.
רשות השידור WDR מארחת תזמורת סימפונית נפרדת, התזמורת הסימפונית של קלן (WDR Sinfonieorchester Köln), המתמחה במוזיקה קלאסית "רצינית" ואין לבלבל אותה עם תזמורת רדיו קלן.
מנצחים

1968-1947 הרמן הגשטדט מנצח קבוצה שהתמזגה, "תזמורת הרמן הגשטדט".
1965-1949 פרנץ מרסאלק.
1989-1968 קורט קרמר.
1995-1968 היינץ גזה.
2006-1997 הלמוט פרושאואר.
2008-2006 מיכאיל יורובסקי.
2013-2010 ניקלס וילן.
2020-2014 ויין מרשל.
פרנק שטרובל, התחיל מסתיו 2021
הערות שוליים

↑  תזמורת רדיו קלן, "ויין מרשל הוא המנצח הראשי החדש" 14 במר. 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007405454905171  GND: 1087306-5  ISNI: 0000 0001 0687 5965  LCCN: no2002065540  MusicBrainz: e8d1a603-b9d3-43ff-823c-de19899f4f6c  NKC: ko2008435802  VIAF: 310542331   WorldCat (עם VIAF): 310542331
שלי מאן

שלי איזבל מאן (באנגלית: Shelley Isabel Mann; ‏15 באוקטובר 1937 – 24 במרץ 2005) הייתה שחיינית אמריקאית, אלופה אולימפית ושיאנית עולם. היא התמחתה בכל סגנונות השחייה והחזיקה בו זמנית בשיאי העולם במשחים ל-100 מטר ול-200 מטר פרפר, במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
ביוגרפיה

מאן נולדה בניו יורק. בגיל 6 היא לקתה בפוליו כשהתגוררה בקיימברידג', מסצ'וסטס. היא אושפזה במשך שבועות בבית החולים ושוחררה עם שיתוק ברגל ימין. על מנת להחלים מהשיתוק היא החלה לשחות. היא למדה ללכת אך סבלה מצליעה משמעותית. בגיל 12 היא החלה להתאמן בשחייה תחרותית ושנתיים לאחר מכן היא כבר זכתה בתואר הראשון שלה באליפות ארצות הברית בשחייה לבוגרות. היא התאמנה במועדון השחייה של וולטר ריד כשלמדה באוניברסיטה בוושינגטון די. סי..
ביוגרפיה > 1954

בתחרות שנערכה בריצ'מונד וירג'יניה ב-4 בספטמבר 1954 קבעה מאן במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 1:14.0 דקות
ביוגרפיה > 1955

במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי בשנת 1955 זכתה מאן במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:17.7 דקות.
ביוגרפיה > 1956

בתחרות שנערכה בטיילר, טקסס ב-7 ביולי קבעה מאן במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 1:11.8 דקות.
ביוגרפיה > 1956 > אלופה אולימפית

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מלבורן (1956) שנערכו בדטרויט, מישיגן באוגוסט היא השוותה בשלב המוקדמות במשחה ל-100 מטר חופשי את שיא עולם שקבעה וילי דן אודן בפברואר 1936 (1:04.6 דקות). במשחקים עצמם, היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אולימפי חדש של 1:11.0 דקות, לפני חברותיה לנבחרת ננסי ראמי (1:11.9 דקות) ומארי סירס (1:14.4 דקות), בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 1:11.2 דקות ובמדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:19.2 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 4:17.1 דקות ולפני דרום אפריקה (4:25.7 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.6 דקות, ראשונה סיימה דון פרייזר מאוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 1:02.0 דקות.
תארים והישגים

מאן קבעה שיאי עולם במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמשחים ל-100 מטר ול-200 מטר פרפר.
מאן זכתה ב-24 תוארי אליפות ארצות הברית בשחיה.
בשנת 1966 זכתה מאן להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
הערות שוליים

↑  1956 Olympic gold medalist buried in Thornrose, The News Leader
↑  PAN AMERICAN GAMES - SWIMMING AND DIVING, באתר gbrathletics
↑  SHELLEY MANN, באתר International Swimming Hall of Fame
שולה (עיירה)

| --- | --- |
סמל שולהסמל שולה

 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  פיי דה לה לואר פיי דה לה לואר
 מחוז:  מן ולואר
 מושל:  Gilles Bourdouleix
 שטח:  87.47 קמ"ר
 גובה:  124 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בקומונה:  53,936 (1 בינואר 2021)
 קואורדינטות:  47°03′32″N 0°52′47″W﻿ / ﻿47.058888888889°N 0.87972222222222°W﻿ / 47.058888888889; -0.87972222222222 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.cholet.fr/welcome
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי שולה(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי שולה(למפת פיי דה לה לואר רגילה) נאנט אנז'ה לאוואל לה מאן לה רוש סור-יון  ברטאן נורמנדי סאנטר- עמק הלואר  אקיטן החדשה מפרץ ביסקאיה שולה(למפת פיי דה לה לואר מוגדלת) נאנט אנז'ה לאוואל לה מאן לה רוש סור-יון  ברטאן נורמנדי סאנטר- עמק הלואר  אקיטן החדשה מפרץ ביסקאיה שולה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שולה (בצרפתית: Cholet, כנראה מלטינית cauletum,"כרוב") היא קומונה במערב צרפת, בחבל פיי דה לה לואר במחוז מן ולואר. עם למעלה מ־54,000 תושבים זוהי הקומונה השנייה הכי מאוכלסת במן ולואר, אחרי אנז'ה.
מטפחת אדומה המאפיינת את שולה
גאוגרפיה

שולה ניצבת על הגדה הימנית של נהר מוין, אותו חוצה גשר מהמאה ה-15. היא ממוקמת בערך 50 ק"מ דרומית מזרחית לעיר נאנט. שולה היא המרכז של מספר ערים המונות יחד כ-107,000 תושבים. זהו מקום מושבו של רובע שולה ושל הקנטונים שולה-1 ו- שולה-2.