stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פונטה וקיו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר קשת תחתית, אטרקציה תיירותית, arched bridge, built-on bridge, גשר אבן, גשר להולכי רגל 
 שימוש:  הולכי רגל
 מיקום:  פירנצה, איטליה מעל נהר ארנו
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1345
 תאריך פתיחה רשמי:  1345 
 חומרי בנייה:  אבן
 אדריכל:  טדאו גאדי
 מידות
 אורך:  84 מטר
 רוחב:  20 מ' 
 מידע טכני
 מפתחים:  3 
 מִפְתָּח מרבי:  30 מ' 
 
 קואורדינטות:  43°46′4.76″N 11°15′11.49″E﻿ / ﻿43.7679889°N 11.2531917°E﻿ / 43.7679889; 11.2531917
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןפונטה וקיו(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןפונטה וקיו
 
פונטה וקיו (באיטלקית: Ponte Vecchio - "הגשר הישן") הוא גשר עתיק בעיר פירנצה שבטוסקאנה, העובר מעל נהר הארנו. הגשר מפורסם בזכות הבניינים הבנויים מעליו וממשיכים את העיר גם מעל המים.
הגשר נבנה לראשונה מעץ בידי הרומאים, ובשנת 1117 נהרס בשיטפון. הוא נבנה מחדש, הפעם מאבן, ונהרס בשנת 1332 עקב שרפה. הגשר הנוכחי הוקם בשנת 1345, ובמהלך השנים נבנו עליו חנויות, המעניקות לו את מראהו המיוחד. בעבר שימש הגשר בעיקר לקצביות; עם השנים, כדי לסלק מפגעי ריח מהגשר וסביבתו, הוצאו ממנו הקצביות, ואת מקומן כיום תופסות בעיקר חנויות תכשיטים, יצירות אמנות ומזכרות. מעל הגשר, בקומה שנייה, הוקם ב-1564 מסדרון וזארי שנועד לקשר את פאלאצו וקיו עם פאלאצו פיטי דרך גלריית אופיצי כמעבר פרטי לקוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה.
ב-4 באוגוסט 1944 נמנע הצבא הגרמני הנסוג מלהרוס את הגשר, אף שהרס את כל הגשרים האחרים באזור. נטען[דרושה הבהרה] שההימנעות מהריסת הגשר נבעה מהוראה מפורשת של היטלר.
גשר סנטנאריו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר, גשר מעוגן כבלים 
 מיקום:  פנמה 
 מדינה:  פנמה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 15 באוגוסט 2004
 תאריך פתיחה רשמי:  15 באוגוסט 2004 
 חומרי בנייה:  בטון 
 מידות
 אורך:  1,052 מ' 
 גובה:  184 מ' 
 מידע טכני
 מִפְתָּח מרבי:  420 מ' 
 
 קואורדינטות:  9°01′48″N 79°38′08″W﻿ / ﻿9.030052°N 79.635687°W﻿ / 9.030052; -79.635687
  (למפת פנמה מוגדלת) פנמה סיטי קולון דויד איי הפנינה תעלת פנמה קולומביה קוסטה ריקה  הים הקריבי האוקיינוס השקטגשר סנטנאריו(למפת פנמה רגילה) פנמה סיטי קולון דויד איי הפנינה תעלת פנמה קולומביה קוסטה ריקה  הים הקריבי האוקיינוס השקטגשר סנטנאריו
 
גשר סנטנאריו - גשר יובל המאה
גשר סֶנְטֶנָאריוֹ (ספרדית: Puente Centenario, אנגלית: Centennial Bridge, בתרגום מילולי: גשר יובל המאה) הוא גשר מרכזי בפנמה, שחוצה את תעלת פנמה. הוא נבנה כדי להשלים את גשר האמריקות ולהחליפו במסגרת הכביש הפאן-אמריקאי. עם פתיחתו בשנת 2004, הוא הפך למעבר הקבוע השני של התעלה.
תיאור

גשר סנטנאריו הוא המעבר העיקרי השני שנבנה על מנת לחצות את תעלת פנמה. הראשון שנבנה היה גשר האמריקות. קיימים אמנם גם מספר גשרי שירות קטנים, אך ניתן להשתמש בגשרים אלה רק כאשר שערי הנעילה סגורים ויש להם קיבולת מוגבלת.
הגשר ממוקם 15 קילומטרים מצפון לגשר האמריקות ונבנה כדי להקל על המעבר בו, שהפך ל"צוואר בקבוק".
היסטוריה

בתחילה, היה גשר האמריקות, שנפתח בשנת 1962, הכביש הראשי היחיד שחצה את תעלת פנמה. התנועה מעל גשר זה הייתה במקור בסביבות 9,500 כלי רכב ביום. במהלך הזמן התרחבה התנועה, ובשנת 2004 כבר עברו בגשר 35,000 כלי רכב ביום, דבר שהביא במרוצת הזמן לפקקי תנועה נרחבים ולהאטה מסיבית של התנועה, באופן מתמשך.
מאחר שהגשר ייצר צוואר בקבוק גדול בכביש המהיר הפאן-אמריקני, החליטה ממשלת פנמה לבנות מעבר נוסף על התעלה. באוקטובר 2000 פורסם המכרז לבניית גשר חלופי כולל כביש, למעבר נוסף על התעלה, והחוזה להקמת גשר חלופי הוענק במרץ 2002. נקבע לוח זמנים שאפתני של 29 חודשים בלבד, עד אוגוסט 2004, כך שהגשר יוכל להיפתח במלאת 90 שנה למעבר הראשון של ספינה בתעלת פנמה, על ידי ספינת המטען "אנקון", שעברה במקום ב־15 באוגוסט 1914. הגשר נקרא Centenario - שתרגומו "יובל המאה", על שם שנת המאה למדינת פנמה, שנחגגה ב-3 בנובמבר 2003.
הגשר החדש תוכנן על ידי מיזם משותף בין חברת טי לין אינטרנשיונל (אנ') לבין קבוצת לואיס ברגר בע"מ (אנ'), והוא נבנה על ידי החברה הקבלנית בילפינגר ברגר הגרמנית (אנ'), תוך שימוש במשאבים של חברת הבת האוסטרלית שלו בולדרסטון הורניברוק. האדריכל מיגל רוזאלס יצר את הרעיון והעיצובים האסתטיים הראשוניים לגשר פנמה-סנטנאריו. חוזי הנדסת מבנה הוענקו לליאונהארד, אנדרה ופרטנר.
הגשר עצמו נחנך על פי לוח הזמנים ב־15 באוגוסט 2004, אך בפועל נפתח לתנועה ב־2 בספטמבר 2005, עם סיום הכבישים המהירים המובילים אליו.
בדצמבר 2010 קרס חלק מגשר סנטנאריו בעקבות גשם כבד ושיטפונות  והתנועה בו הושבתה למשך כשנה. בנובמבר 2011, הוחזרה התנועה המלאה בגשר.
הגשר הוא בעיצוב גשר מעוגן כבלים, שהוא הסוג המורכב ביותר של גשר, המשלב עמוד, קורה וכבלים התומכים זה את זה ויוצרים לבסוף גשר יציב. הגשר הוא באורך כולל של 1,052 מטר (כקילומטר), כאשר גובהו מאפשר לכלי שיט גדולים לעבור מתחתיו. הגשר נתמך על ידי שני מגדלים, כל אחד מהם בגובה 184 מטר. הוא מכיל שישה נתיבי תנועה החוצים את פני התעלה.
גשר סנטנאריו נועד לעמוד ברעידות האדמה שמתרחשות לעיתים קרובות באזור התעלה.
פרסים

2005 Bridge Award of Excellence, American Segmental Bridge Institute (ASBI).
2007 Merit Award, Consulting Engineers and Land Surveyors of California (CELSOC)
הערות שוליים

↑  בניית הגשר
↑  "Rain Causes Panama Canal Bridge To Collapse". 2010-12-13. אורכב מ-המקור ב-2013-05-01. נבדק ב-2010-12-13.
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2014-12-30. נבדק ב-2011-11-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Puente Centenario". Structurae. נבדק ב-2013-09-19.
↑  "ASBI -- Bridge Awards". www.asbi-assoc.org. נבדק ב-2020-02-14.
↑  "American Council of Engineering Companies of California". www.acec-ca.org. נבדק ב-2020-02-14.
תמונה פנורמית של הגשר. לחצו להגדלה
גשר סנטנאריו, הנמצא בבנייה, מגמד את סירת המפרש העוברת תחתיו, שתורנה גובה כ-17 מטר. העמוד בסיום הבנייה יהיה בגובה 184 מטרים.
יציאה מארץ ישראל (הלכה)

| --- | --- |
 משנה:  מסכת כתובות, פרק י"ג, משנה י"א
 תלמוד בבלי:  מסכת כתובות, דף ק"י, עמוד ב' - דף קי"א, עמוד א'
 משנה תורה:  ספר שופטים, הלכות מלכים ומלחמות, פרק ה', הלכה ט' - הלכות מלכים ומלחמות, פרק ה', הלכה י"ב
 מקורות נוספים:  משנה ברורה, סימן תקל"א, סעיף קטן י"ד
 
יציאה מארץ ישראל הוא דיון הלכתי שעוסק בהגדרה המדויקת של מצוות יישוב ארץ ישראל: האם חלה חובה על אדם לשהות בכל רגע ורגע בארץ ישראל, או שמותר לצאת ממנה לתקופה קצרה לשם טיול בחוץ לארץ, פעילות כלכלית וכדומה.
השאלה נדונה עוד מתקופת ימי התלמוד. חז"ל התייחסו בחומרה לאלו שרצו לצאת מארץ ישראל למטרות קבע, ולעיתים גם ליציאה מזדמנת. הרמב"ם פסק כי מותר לצאת מהארץ באופן זמני עבור לימוד תורה, נשיאת אישה, הצלת ממון מידי עכו"ם, סחורה ורעב כבד בארץ. על אף שאין היתר לצאת מהארץ עבור טיול לחו"ל, בעקבות ייעול אמצעי התחבורה שקיצר את זמן הנסיעה, כאשר זמן השהות בחו"ל קצר מחודש יש המקילים שלא להחשיבו ליציאה. עם זאת, מסכימים רבנים כי יש מעלה גדולה להישאר תמיד בארץ כדי לקיים את המצווה של ישיבה בארץ וכן כי עיקר קיום המצוות בארץ.
בפועל, כיום רווח הנוהג לטייל ואף לשהות בחו"ל תקופות ארוכות בקרב רבים מהציבור הדתי.
רקע > במקרא

האזכור הראשון שרואה בשלילה התיישבות בחוץ לארץ מובא כבר במקרא בסיפור כיבוש הארץ והתנחלות השבטים, כאשר שבטי גד וראובן פנו אל משה בבקשה להתיישב בעבר הירדן, שהיה מקום מרעה נוח למקנה הרב שהיה ברשותם, ”וַיֹּאמְרוּ אִם מָצָאנוּ חֵן בְּעֵינֶיךָ, יֻתַּן אֶת הָאָרֶץ הַזֹּאת לַעֲבָדֶיךָ לַאֲחֻזָּה - אַל תַּעֲבִרֵנוּ אֶת הַיַּרְדֵּן. וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה לִבְנֵי גָד וְלִבְנֵי רְאוּבֵן: הַאַחֵיכֶם יָבֹאוּ לַמִּלְחָמָה וְאַתֶּם תֵּשְׁבוּ פֹה? וְלָמָּה תְנִיאוּן אֶת לֵב בְּנֵי יִשְׂרָאֵל מֵעֲבֹר אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר נָתַן לָהֶם ה'”
בהמשך מזכיר להם משה את סיפור שנים עשר המרגלים שחלקם הוציאו את דיבת הארץ רעה, ואת העונש שגרר הדבר. לבסוף הוא נעתר לבקשתם, אך מתנה זאת בכך שהם יצאו חלוצים לפני המחנה לכבוש את ארץ כנען. עם זאת, המדרש מציין ששני השבטים נענשו מאוחר יותר בשל כך שחיבבו את ממונם יותר מאשר את ארץ ישראל: ”שני עשירים היו בעולם: קרח בישראל והמן באומות העולם ושניהם אבדו, וכן בני ראובן ובני גד היו עשירים וחבבו ממונם וישבו חוצה לארץ, לפיכך גלו תחלה מכל השבטים.”
מקור מקראי נוסף, שלפי פרשנות חז"ל מזכיר את האיסור, הוא בסיפור של אלימלך ובניו אשר ירדו בעקבות הרעב ששרר בארץ לארץ מואב, ומתו: ”"וכן היה ר"ש בן יוחאי אומר: אלימלך מחלון וכליון גדולי הדור היו ופרנסי הדור היו. ומפני מה נענשו? מפני שיצאו מארץ לחוצה לארץ".”
רקע > בתלמוד

מספר סוגיות בתלמוד מתייחסות באופן ישיר או בעקיפין לשאלת היציאה מארץ ישראל. חלקן מתמקדות באמירות המשבחות את הישיבה בארץ ישראל, וחלקן כוללות ביקורת חריפה על העוזבים אותה.
במסכת כתובות נאמר:
לעולם ידור אדם בארץ ישראל אפילו בעיר שרובה עובדי כוכבים, ואל ידור בחוץ לארץ ואפילו בעיר שרובה ישראל, שכל הדר בארץ ישראל דומה כמי שיש לו אלוה וכל הדר בחוצה לארץ דומה כמי שאין לו אלוה, שנאמר: "לתת לכם את ארץ כנען להיות לכם לאלהים". וכל שאינו דר בארץ אין לו אלוה? אלא לומר לך כל הדר בחוץ לארץ כאילו עובד עבודת כוכבים.
בהמשך מספר התלמוד:
עולא הוה רגיל דהוה סליק לארץ ישראל. נח נפשיה בחוץ לארץ. אתו אמרו ליה לרבי אלעזר. אמר רבי אלעזר: אנת עולא "עַל אֲדָמָה טְמֵאָה תָּמוּת?!" אמרו לו: ארונו בא. אמר להם: אינו דומה קולטתו מחיים לקולטתו לאחר מיתה.
תרגום: עולא היה רגיל לעלות לארץ מפעם לפעם, ונפטר בחוץ לארץ. באו וסיפרו זאת לרבי אלעזר. אמר רבי אלעזר: "אתה, עולא, על אדמה טמאה תמות?!" אמרו לו: ארונו בא. ענה להם: אינו דומה ההיקלטות בארץ ישראל בחיים להיקלטות בה לאחר המיתה.
במדרש משלי מובא בשם רבי לוי: כל הדר בארץ ישראל אפילו שעה אחת ומת בתוכה, מובטח לו שהוא בן עולם הבא. ומה טעם? "וכפר אדמתו עמו" - אמר רבי נחמיה: ארץ ישראל שהיא מכפרת על עוונות מתיה.
התלמוד הירושלמי מציג לעומת זאת גישה ביקורתית יותר כלפי הבאים לארץ ישראל להיקבר בה:
רבי בר קיריא ורבי לעזר הוון [היו] מטיילין באיסטדין [האצטדיון בטבריה], ראו ארונות שבאו מחו"ל לארץ להקבר. אמר ליה רבי בר קיריא לרבי לעזר, מה הועילו אלו? קורא אני עליהם "נַחֲלָתִי שַׂמְתֶּם לְתוֹעֵבָה" בחייכם, "וַתָּבֹאוּ וַתְּטַמְּאוּ אֶת אַרְצִי" במיתתכם. אמר ליה, כיון שמגיעין לארץ ישראל הן נוטלין גוש עפר ומניחין על ארונן, דכתיב "וְכִפֶּר אַדְמָתוֹ עַמּוֹ".
בעקבות המשנה אף מתבסס לראשונה בתלמוד הנימוק לשימוש בביטוי "עלייה" כדי לתאר הגירה לארץ ישראל: "מאי איריא דתני עלו מבבל ניתני הלכו לארץ ישראל [מדוע נוקטת המשנה בלשון עלו מבבל, היה עליה לשנות הלכו לארץ ישראל], מילתא אגב אורחא [דרך אגב בא ללמדנו] ארץ ישראל גבוה מכל הארצות".
יתרה מזאת התורה מוסיפה את החשיבות שיש לטייל בארץ.
אמר רבי ירמיה בר אבא אמר רבי יוחנן כל המהלך ארבע אמות בארץ ישראל מובטח לו שהוא בן עולם הבא.
מקור האיסור ליציאה

האיסור לצאת מארץ ישראל, ולו לזמן מוגדר, מפורש בתלמוד במספר מקומות. במסכת כתובות מסופר על אדם שביקש לצאת לחו"ל כדי לקיים מצוות ייבום, ור' חנינה גער בו בחריפות:
"ההוא גברא דנפלה ליה יבמה בי חוזאה. אתא לקמיה דר' חנינה, אמר ליה: מהו למיחת ולייבמה? אמר ליה: אחיו נשא כותית ומת, ברוך המקום שהרגו; והוא ירד אחריו?!"
תרגום: "לאיש אחד הזדמנה מצוות ייבום בעיר חוזאה. בא לפני רבי חנינה, ואמר לו: האם לייבמה? ענה לו: אחיך נשא כותית ומת, ברוך המקום שהרגו; שאתה תלך בדרכו?" הסיפור מובא גם בגרסה שונה בתלמוד ירושלמי.
בדומה לכך מובא במסכת גיטין: ”אמר רב ספרא: כי הוו מיפטרי רבנן מהדדי, בעכו הוו מפטרי משום דאסור לצאת מארץ לחוצה לארץ.” מבאר על כך רש"י: "כי הוו מיפטרי רבנן מהדדי - בני מדינת הים שהיו הולכין ללמוד תורה בארץ ישראל, כשחוזרים לבתיהם היו חבריהם בני ארץ ישראל מלווים אותן עד עכו, ומשם נפטרים מהם: שאסור לבני ארץ ישראל לצאת חוצה לארץ."
מאידך, התלמוד מכיר בעובדה כי קיימים אילוצים ומטרות המתירים את האיסור ומצדיקים יציאה לחוץ לארץ. הגמרא במסכת בבא בתרא אומרת כי מצב של רעב מהווה אילוץ שמתיר יציאה לארץ:
ת"ר יאין יוצאין מארץ לחו"ל אא"כ עמדו סאתים בסלע.
במסכת עבודה זרה מתיר התלמוד לכהן לצאת לחוץ לארץ לשלוש מטרות מוגדרות: הצלת ממונו מידי הגויים, לימוד תורה ונשיאת אישה, זאת על אף קדושתו של הכהן שנוגדת את עקרון "טומאת ארץ העמים".
תניא הולכין ליריד של עובדי כוכבים ולוקחין מהם בהמה עבדים ושפחות בתים ושדות וכרמים וכותב ומעלה בערכאות שלהן מפני שהוא כמציל מידם ואם היה כהן מטמא בחוצה לארץ לדון ולערער עמהם ... ומטמא ללמוד תורה ולישא אשה.
היתר זה סותר את האיסור הכללי של יציאה מהארץ שהובא קודם לכן, ולכן תירצו בעלי התוספות שההיתר שניתן הוא במקרה שבכוונתו לחזור לארץ, ואילו האיסור הכללי מתייחס לאדם שלא התכוון לחזור לארץ לעולם. וכן פסק הרמב"ם:
אסור לצאת מארץ ישראל לחוצה לארץ לעולם, אלא ללמוד תורה או לישא אשה או להציל מן העכו"ם ויחזור לארץ. וכן יוצא הוא לסחורה. אבל לשכון בחו"ל אסור, אלא אם כן חזק שם הרעב... ואף על פי שמותר לצאת אינה מדת חסידות שהרי מחלון וכליון שני גדולי הדור היו ומפני צרה גדולה יצאו ונתחייבו כליה למקום.
טעם האיסור

לפי הרשב"ם ורבינו חיים הכהן הטעם לאיסור היציאה הוא משום שהיוצא מפקיע את עצמו מקיום המצוות התלויות בארץ, ואילו לפי הרמב"ן נובע האיסור מקדושתה העצמית של ארץ ישראל, ללא קשר לשאלה האם אפשר לקיים בה מצות התלויות בארץ או לא. ממחלוקת זו יוצאות נפקא מינות שונות, כגון האם מדובר באיסור מדאורייתא או מדרבנן, והאם האיסור חל גם על אישה, שאינה מחויבת במצוות התלויות בארץ.
בהלכה המאוחרת > יציאה לנופש

בשולחן ערוך לא מצאנו איסור לצאת מארץ ישראל. ישנם פוסקים מאוחרים שמסיקים מסקנה עקיפה מהלכות גילוח בחול המועד ומהלכות הפלגה הנמשכת לתוך השבת. הרמ"א מביא דעה לפיה מותר לצאת לעשיית רווח או כדי לראות פני חברו, משום שזה נחשב "דבר מצווה" אך לטייל נחשב "דבר הרשות". בעקבות הרמ"א כותב המשנה ברורה במפורש שהיציאה לחו"ל מותרת אך ורק לצורך "דבר מצווה" כגון עשיית רווח או הקבלת פני חברו, אך יציאה לדבר הרשות כ"טיול בעלמא" אסורה. גם היתר זה של יציאה לצורך ביקור חבר אינו מוסכם על כל הפוסקים, ואילו רוב הפוסקים אוסרים על יציאה לצורך טיול.
עם זאת, פוסקים אחדים הקלו לצאת לכל מטרה. בין האחרונים ניתן למנות את ר' יוסף מטראני שפסק כדעת התוספות שאם בכוונת היוצא לחזור לארץ - מותר לצאת למען כל מטרה. גם בין פוסקי דורנו נמצאו מתירים. הרב שלמה דייכובסקי טען שכשם שמתירים לצאת מהארץ כדי לצבור רווח כלכלי, כך יש להקל גם לצאת לצורך רווחת הגוף ורווחת הנפש, כלומר לצורך נופש. בדומה לכך כתבו הרב שמואל הלוי ואזנר והרב יצחק זילברשטיין שיש מקום להקל לצאת מארץ ישראל לזמן מועט לצורך טיול, אם הופכים זאת לדבר מצווה על ידי התבוננות בנפלאות הבריאה או לצורכי הבראה. בשם הרב יוסף שלום אלישיב הובאה עצה דומה, שהיוצא לנופש והבראה ישתדל להשפיע על יהודי לשמור איזה מצווה כדי שתיחשב נסיעתו לחו"ל כדבר מצווה.
בהלכה המאוחרת > יציאה לקברי צדיקים וטיולי שורשים

בעל השדי חמד סבור שמותר לצאת מהארץ כדי להשתטח על קברי צדיקים בשל התועלת הרוחנית שבדבר, אך הרב קוק חולק עליו. כמו כן, ישנם המתירים טיולי שורשים ונסיעות לאתרי מחנות השמדה משום שיש בכך משום לימוד והתעוררות לתשובה.
בהלכה המאוחרת > יציאה לשם כיבוד הורים

על אף שכיבוד הורים היא מצווה ולכן כלולה לכאורה בהיתר הכללי לצאת לצורך מצווה, בספרות ההלכתית התקיים דיון נפרד בנושא. בתלמוד מסופר על רב אסי ששאל את רבי יוחנן: "מהו לצאת מן הארץ לחו"ל? אמר לו אסור. לקראת אמא מהו? אמר לו: איני יודע." לאחר מכן אמר לו: "אסי, נתרצית לצאת, המקום יחזירך לשלם." ישנם ראשונים, בהם היד רמ"ה והמאירי, שפירשו את תשובתו של רבי יוחנן כברכת יציאה לדרך, אך בתנאי שזה לזמן מוגבל ("יחזירך לשלום"), ואילו רש"י פירש כי הכוונה היא "יחזירך" = למקומך, כלומר לבבל. כמו כן, בשו"ת המבי"ט פסק שאדם שהוריו ציוו עליו שלא לגור בארץ מחמת שהם אינם רוצים שהבן ישב שם, אין הבן מחויב להישמע להם.
גבולות הארץ

נחלקו הדעות מהן גבולות הארץ, לגבי האיסור יציאה לחוץ לארץ. ישנם הסוברים שכל הארץ שהובטחה לאברהם אבינו בברית בית הבתרים, מנהר מצרים עד נהר פרת כולל כל עבר הירדן עד ים סוף, הרי זו ארץ ישראל, ולכן מותר לצאת לטיול לאילת ולחרמון וכדומה. הרב שלמה גורן ב"משנת המדינה", התיר יציאה לאילת גם מפני שהיא נכבשה על ידי שלמה המלך. לעומת זאת יש סוברים שרק מה שכבשו עולי מצרים נחשב ארץ ישראל, ולכן אסור לנסוע לאילת כדין נסיעה לחוץ לארץ.
ראו גם

ירידה מארץ ישראל
הערות שוליים

↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות מלכים ומלחמות, פרק ה', הלכה ט'
↑  ממשפט כהן קמז, וכ"כ ביחו"ד ה, נז
↑  הרב אליעזר מלמד, יציאה מהארץ לצורך טיול, אתר ישיבה
↑  חז"ל עקב לז, רש"י דברים יא, יח ורמב"ן ויקרא יח, כה
↑  במדבר רבה, פרשה כ"ב, פסקה ז'
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף צ"א, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ק"י, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף קי"א, עמוד א'.
↑  ספר עמוס, פרק ז', פסוק י"ז
↑  מדרש משלי, פרק י"ז
↑  הביטויים עלייה וירידה מוזכרים כבר במקרא אצל אברהם כשירד למצרים ועלה ממנה בחזרה. בראשית, נ, יד, וכן בבראשית פרקים יב-יג.
↑  תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ס"ט, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף קי"א, עמוד א'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת מועד קטן,  פרק ג', הלכה א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף ע"ו, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף צ"א, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף י"ג, עמוד א'.
↑  תוספות, מסכת עבודה זרה, דף י"ג, עמוד א', ד"ה ללמוד.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות מלכים ומלחמות, פרק ה', הלכה ט'
↑  רשב"ם, מסכת בבא בתרא, דף צ"א, עמוד א', ד"ה אין יוצאין.
↑  השגות הרמב"ן לספר המצוות
1 2  יציאה מארץ ישראל, באתר עולמות
↑  כמו המשנה ברורה אורח חיים תקל"א, יד'
↑  אורח חיים סימן רמ"ח סעיף ד'
↑  אורח חיים סימן תקל"א ס"ק י"ד
↑  שו"ת משנת יוסף, ליברמן, הל' שביעית ח"א סי' נו, בשם הרב וואזנר
↑  בפירושו למסכת קידושין לא; כתובות קיא
↑  תחומין י', עמ' 403
↑  אספת דינים, מערכת א"י אות א
↑  משפט כהן סי´ קמז
↑  יציאה לחוצה-לארץ
↑  ספר טובה הארץ מאוד מאוד, פניני הלכה העם והארץ, ג, יד
↑  שלמה גורן, משנת המדינה, עמ' 31
↑  יציאה לחוץ לארץ לצורך חשוב וטיול
↑  דרך אמונה תרומות פ"א ציון הלכה אות קע"ה
תשובת הרב אברהם יוסף
| חיבת הארץ |
| --- | --- | --- |
| בניין הארץ | ירושה • יישוב • נטיעה |  |
| יישוב הארץ | הליכה • קבורה • יציאה |  |
| שבח הארץ | ארץ ישראל ביהדות • אהבתה • קדושתה  • שירי ארץ ישראל • דיבתה |  |
| מתנות הארץ | שבעת המינים • עפרה • פירותיה |  |
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
גיברלטר המוסלמית

מגדל זה הוא השריד היחיד שנותר מהמצודה המורית
המונח גיברלטר המוסלמית מתייחס לחצי האי גיברלטר, בתקופה שבין נחיתתם הראשונה של מוסלמים בהיספניה ונפילתה של הממלכה הוויזיגותית בשנת 711 ועד לכיבושה של גיברלטר בידי ממלכת קסטיליה הנוצרית בשנת 1462, מלבד תקופה קצרה בתחילת המאה ה-13 בה שלטו נוצרים בגיברלטר.
הנוכחות המוסלמית בגיברלטר החלה ב-27 באפריל 711 כאשר המצביא הברברי טאריק בן זיאד הנהיג את הפלישה הראשונית של הכוחות המוריים מצפון אפריקה אל חצי האי האיברי. על פי המסורת, טאריק נחת לראשונה בצוק גיברלטר ומשם החל את כיבושו, אם כי סביר יותר להניח כי הוא נחת במקום סמוך אחר; שמה של גיברלטר בימים ההם, Mons Calpe, שונה ל"ג'בל אל טאריק" ("הר טאריק"); במהלך השנים נשתבש השם והפך ל"גיברלטר". גיברלטר בוצרה לראשונה בשנת 1160 על ידי הסולטאן משושלת אל-מוואחידון, עבד אל-מואמין, במטרה למנוע פלישה מהחוף על ידי המלכים הנוצריים של אראגון וקסטיליה. שמה של גיברלטר שונה שוב ל"ג'בל אל-פאת" (הר הניצחון), אך השם לא תפס. יישוב מבוצר, "מדינת אל-פאת" (עיר הניצחון), נבנה במדרונות העליונים של הצוק. לא ברור עד לאיזו רמה התפתח יישוב זה, כיוון שהממצאים הארכאולוגיים ששרדו ממנו הם מעטים.
בשנת 1309 נכבשה גיברלטר לאחר מצור קצר על ידי כוחות משותפים של ממלכות קסטיליה ואראגון הנוצריים. בשנת 1315 ניסה צבא מורי מהממלכה הנאסרית של גרנדה לכבוש את גיברלטר אך נכשל, וגיברלטר שבה לידיים מוסלמיות רק בשנת 1333 לאחר מצור בן 4 חודשים שערך צבא מורי מסולטנות מרוקו. מספר מבנים שרדו מהתקופה המורית של גיברלטר, בהם המצודה המורית, חלקים מהחומות המוריות, בית מרחץ ומאגר מים תת-קרקעי.
גיברלטר הייתה נתונה לעוד מספר מצורים של כוחות נוצריים לפני שנפלה סופית ב-20 באוגוסט 1462 ונכבשה על ידי צבא נוצרי בפיקודו של חואן אלונסו דה גוזמן, הדוכס הראשון ממדינה-סידוניה. אז גירשו הנוצרים את האוכלוסייה המוסלמית והיהודית שישבה בגיברלטר ויישבו במקומם נוצרים.
ראשית הכיבוש המוסלמי > רקע

בשנת 681 יצאו צבאות בית אומיה מחצי האי ערב במטרה לכבוש את צפון אפריקה, המזרח התיכון וחלקים גדולים של מערב אסיה; תושבים מקומיים רבים התאסלמו, למשל הברברים בצפון אפריקה. באותו הזמן שלטו בספרד הוויזיגותים. המורים ניסו לכבוש את סאוטה שבצפון אפריקה, עליה שלט יוליאנוס שהיה נשוי לבתו של המלך הוויזיגותי ויטיזה, אך ללא הצלחה. במקום זאת, הם כבשו בשנת 707 עיר אחרת של יוליאנוס – טנג'יר, גם היא בצפון אפריקה. מצר גיברלטר נעשו לגבול שבין צפון אפריקה המוסלמית והיספניה הנוצרית, וכך קיבלו משמעות אסטרטגית נוספת. היספניה התדרדרה למלחמת אזרחים במאה ה-8 כאשר סיעות ויזיגותיות מתמרדות נלחמו על הכתר, והדבר נתן למוסלמים הזדמנות לפלוש להיספניה
למעשה, קיימות מספר מסורות ואגדות שונות לגבי נסיבות הפלישה המורית לספרד; אחת מהן מספרת שהמלך הוויזיגותי של ספרד, רודריק, שעלה על כס המלכות לאחר מות המלך הוויזיגותי הקודם ויטיזה בשנת 710, אנס את הנסיכה פלורינדה – בתו היפהפייה של יוליאנוס (ויש הטוענים שהוא לא אנס אותה, אלא פיתה אותה להיות פילגשו). יוליאנוס, כך על פי אותה האגדה, ביקש לנקום על את הפגיעה בבתו, ולכן כרת ברית עם המורים ושכנע אותם לפלוש לספרד במקום להתקדם שוב לכיוון סאוטה.
אך הסיבה היא כנראה יותר פרוזאית; כאשר עלה רודריק לשלטון, בניו של המלך ויטיזה ברחו לצפון אפריקה, שם הם תכננו כיצד להביס את רודריק, בעזרת יוליאנוס והמורים. המורים, שהבינו במהרה שהממלכה הוויזיגותית מפולגת ומסוכסכת, החליטו שזהו הזמן האידיאלי לתקוף. המצביא הערבי מוסא אבן נציר, שהוביל את הצבא המורי, לא היה יכול להסכים להצעותיהם של יוליאנוס ושל בני ויטיזה ללא אישור של הח'ליף שישב בדמשק. הח'ליף אישר את הפלישה לגיברלטר בתנאי שייעשו סיורים מקדימים בטרם יסתכנו בפלישה משמעותית.
מדינת אל-פאת'

ב-19 במרץ 1160 הטיל עבד אל-מואמין על שניים מחשובי האדריכלים של דורו את המשימה לבנות את מדינת אל-פאת'. עבד אל-מואמין ציווה שבעיר יוקמו מסגד וארמונות לו ולבניו, וכן שייחצב מאגר תת-קרקעי; על העיר להיות מוגנת על ידי חומות בהם ייקבע שער יחיד, באב אל-פאת' ("שער הניצחון"), הפונה לכיוון מצר היבשה המחבר את גיברלטר ליבשת. בנוסף, עבד אל-מואמין ציווה על בניית נמל בגיברלטר וכן על בנייתן טחנות רוח על הצוק.
לא ברור עד כמה נבנתה מדינת אל-פאת' בפועל, מאחר שמיד לאחר מותו של עבד אל-מואמין בשנת 1163, ביכר בנו ויורשו אבו יעקוב יוסוף את סביליה כעיר בירתו. חומה באורך של 500 מטרים בערך עדיין קיימת מדרום לחלקה המרכזי של העיר, הדומה בסגנון בנייתה לחומות ההגנה שנבנו במרוקו. הדבר אפשרי שחומה זו הגנה על יישוב כלשהו שהתקיים בחלקו העליון של הצוק, באזור דרך המלכה (Queen's Road) של היום, אך אין בנמצא ראיות ארכאולוגיות מוצקות שיאששו זאת. למעשה, לא קיים אף אזכור על התיישבות כלשהי בגיברלטר במקורות הערביים או הספרדיים בני זמנם, בתקופה שבין התכנון של מדינת אל-פאת' ועד לכיבוש הנוצרי של גיברלטר בשנת 1309.
המאה האחרונה של גיברלטר המוסלמית

העיר המבוצרת החדשה של גיברלטר, שלמעשה הייתה הגלגול האחרון של גיברלטר המוסלמית, הייתה ממוקמת בחלק הצפון-מזרחי של גיברלטר המודרנית, והיא חולקה לשלושה רבעים עיקריים. החלק העליון נקרא "מגדל הכבוד", שאומנם היה רק חלק אחד מהמצודה המורית אך שמו מתייחס לרובע כולו, ומתחתיו הייתה קסבה גדולה. מגדל הכבוד הוא המגדל הגבוה ביותר שנבנה באל-אנדלוס (320 מ"ר), והוא נבנה על בסיסו של מגדל מתקופה מוקדמת יותר; ניתן עדיין להבחין בסימני ירי בחומה המזרחית שלו, שנגרמו מקליעים שירו הקסטיליאנים בזמן המצור ב-1333. לקסבה ניתן היה להיכנס דרך שער יחיד ששרד עד היום; הקדשה מהמאה ה-18 מייחסת את בנייתו ליוסוף הראשון, סולטאן גרנדה.
מתחת לקסבה היה אזור שנקרא לאחר מכן על ידי הספרדים "וילה וייחה" (בספרדית: Villa Vieja; תרגום: "העיר הישנה"), והגישה אליו הייתה דרך באב אל-גרנדה ("שער גרנדה"). מתחת לוילה וייחה היה אזור הנמל שנקרא מאוחר יותר על ידי הספרדים "לה ברקינה" (La Barcina). לחלק זה הייתה אפשרות גישה מ-3 שערים שונים.
נפילת העיר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ביבליוגרפיה

Fa, Darren; Finlayson, Clive (2006). The Fortifications of Gibraltar. Oxford: Osprey Publishing. ISBN 1-84603-016-1.
Harvey, Maurice (1996). Gibraltar. A History. Spellmount Limited. ISBN 1-86227-103-8.
Hills, George (1974). Rock of Contention: A history of Gibraltar. London: Robert Hale & Company. ISBN 0-7091-4352-4.
Jackson, William G. F. (1986). The Rock of the Gibraltarians. Cranbury, NJ: Associated University Presses. ISBN 0-8386-3237-8.
Mann, J.H. (1873). A History of Gibraltar and its Sieges (2nd ed.). London: Provost. OCLC 39745364.
הערות שוליים

↑  Hills, p. 30
↑  jackson, p. 21-25
↑  הילס, עמ' 23.
↑  הילס, עמ' 25.
1 2  הילס, עמ' 26.
↑  הילס, עמ' 28.
↑  הילס, עמ' 29.
↑  הילס, עמ' 24.
↑  ג'קסון, עמ' 31.
1 2 3  פה ופינלייסון, עמ' 11.
↑  הילס, עמ' 32.
↑  הילס, עמ' 33.
↑  הילס, עמ' 34.
↑  הילס, עמ' 36.
↑  הילס, עמ' 38.
1 2  הילס, עמ' 39.
↑  הילס, עמ' 50.
↑  ג'קסון, עמ' 36.
↑  מאן, עמ' 93.
↑  ג'קסון, עמ' 38.
↑  הארווי, עמ' 35.
↑  הילס, עמ' 48.
↑  הילס, עמ' 49.
↑  הילס, עמ' 54.
1 2  הילס, עמ' 65.
1 2  פה ופינלייסון, עמ' 12.
↑  פה ופינלייסון, עמ' 9.
↑  פה ופינלייסון, עמ' 16.
מפה של מפרץ גיברלטר. על פי המסורת, טאריק בן זיאד נחת עם צבאו בגיברלטר, אך סביר יותר להניח שהוא בחר את האזור של אל-מירדור (El Mirador; לימים סן רוקה) או לה טונרה (La Tunara; לימים לה לינאה דה לה קונספסיון) כמקום הנחיתה שלו.
תצלום לוויין של מצר גיברלטר: ניתן להבחין במיקומן של גיברלטר, אלחסירס וטריפה.
ציור נוף של גיברלטר מאת אנטון ואן דן ויינגרד. ניתן עדיין להבחין במתאר הבסיסי של העיר המורית; המצודה המורית מסומנת באות "F" בצד שמאל למעלה.