מלחמת הולנד–אנגליה השנייה
רקע > יחסי אנגליה–הולנד

באופן מסורתי, סברו היסטוריונים רבים כי המלחמות האנגלו-הולנדיות הראשונה והשנייה נוצרו מיריבות מסחרית וימית בין אנגליה להולנד. למרות שהמתיחות המסחרית המתמשכת היוו את הרקע למלחמה השנייה, קבוצה של פוליטיקאים וקציני צי אנגלים שאפתניים תסכלו מאמצים דיפלומטיים להגיע לכל התאמה בין הצדדים. הבדלים דתיים ופוליטיים בין המלוכנים האנגליקנים באנגליה לבין הרפובליקנים הקלוויניסטים שהרכיבו את הקבוצה השלטת בהולנד, כל אחד ראה בשני איום אידאולוגי, פגעו בהסכמות בין הצדדים.
הקרב הגדול האחרון במלחמת הולנד–אנגליה הראשונה היה ניצחון אנגלי בקרב סכוונינגן באוגוסט 1653. עם זאת, לאחר מכן ההולנדים פנו להשתמש בספינות מלחמה קטנות יותר ובפריבטירים, ובנובמבר, אוליבר קרומוול היה מוכן לעשות שלום מכיוון שההולנדים לכדו ספינות סוחר אנגליות רבות. התנייתו היחידה הייתה שאף נסיך אורנז' או חבר אחר בבית אורנז' לא ימלא את תפקיד הסטאדהאודר או כל תפקיד ציבורי אחר בהולנד. כאשר דרישה זו פורסמה ברבים, היא זכתה להתנגדות נחרצת מצד אורנג'יסטים, ולכן היא נשמטה מהמשא ומתן הרשמי. הפנסיונר הגדול המשפיע של מחוז הולנד, יוהאן דה ויט, הבין שהוא לא ישכנע את רוב המחוזות לקבל את הדרת חברי בית אורנז' מתפקידים ציבוריים כחלק מהסכם שלום, ולכן התנאים שנחשפו לציבור של אמנת וסטמינסטר לא הזכירו זאת. עם זאת, שני חברי צוות המשא ומתן מהולנד, ללא ידיעת עמיתיהם, הסכימו לנספח סודי המקנה, למרות שהפרובינציות המאוחדות יאשררו את האמנה ללא דיחוי, אנגליה תעשה זאת רק לאחר שמדינות הולנד יעבירו חוק של הסתגרות, להחריג את בית אורנז' מלמלא תפקידים ציבוריים במחוז הולנד.
המדינות הכלליות של המחוזות המאוחדים אישרו ואשררו את חוזה וסטמינסטר, מבלי לדעת את הנספח הסודי שצורף לגרסה של האמנה שהאנגלים יאשררו. דה ויט נאלץ להשתמש בהשפעתו כדי לשכנע נציגים מעיירות הולנד, שרבים מהם לא היו חיוביים בתחילה, לתמוך בהדרה, וחלק מהפנסיונרים שלהם התנגדו עד הסוף, למרות שלא ניסו לערב מחוזות אחרים. הולנד העבירה את חוק ההדרה שלה ב-4 במאי 1654. תגובות שליליות מהציבור במחוזות אחרים היו חזקות, אבל האסיפות המחוזיות שלהן לא יכלו להתגבר על המחלוקות הפנימיות שלהן או לפעול עם מחוזות אחרים כדי להתנגד לה. עם זאת, כל ציפייה שהפרובינציות האחרות יחוקקו את חוק ההדרה שלהן לאחר שהולנד תעביר את החוק שלה לא התממשה בטווח הקצר, אם כי בפועל לא הייתה התנגדות למדיניות. רק לאחר המלחמה אימצו ארבעה מחוזות מלבד הולנד את הצו הנצחי (1667) המאשר את ההדרה.
ממשלת חבר העמים של אוליבר קרומוול רצתה להימנע מעימות נוסף עם הרפובליקה ההולנדית, שכן היא תכננה מלחמה עם ספרד, שהחלה כמלחמה האנגלו-ספרדית של 1654–1660 לאחר חתימת הסכם וסטמינסטר. האנגלים חששו מהתערבות הולנדית במלחמה זו לצד הספרדים, שכן הרפובליקה הכילה מפלגה אורנג'יסטית עוינת לקרומוול. עם זאת, רגשות אורנג'יסטים נמצאו יותר בקרב פשוטי העם מאשר בעלי השפעה פוליטית. המחלוקת על ההדרה חיזקה את מעמדו של דה ויט בהולנד והגבירה את השפעתה של הולנד על שאר המחוזות. מעמדו של דה ויט התחזק עוד יותר על ידי הגברת הדומיננטיות ההולנדית בסחר הבינלאומי, שהחליפה את הסחר האנגלי עם ספרד ונחלותיה באיטליה ובאמריקה במהלך המלחמה האנגלו-ספרדית. לאחר שהולנד דחקה את אנגליה באזורים אלו, הסוחרים בה נרתעו מאוד לראות יריבים אנגלים מתקבלים מחדש.
לאחר המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, יוהאן דה ויט, שמונה לפנסיונר הגדול של הולנד, תפס את השליטה האפקטיבית במדיניות החוץ של הולנד עד מותו ב-1672. הוא הבין שהולנד לעולם לא תוכל לנצח במלחמה עם אנגליה או צרפת באופן סופי, ושגם לשרוד מלחמה עם כל אחת מהמעצמות יהיה אפשרי רק במחיר עצום. לכן הוא חתר לנייטרליות שבה המסחר ההולנדי יוכל לשגשג, תוך שהוא נתמך על ידי כוחות יבשתיים וימיים חזקים מספיק כדי להרתיע כל אחת משתי המדינות הללו מלהפוך ליריבה. למרות העוינות ההולנדית המסורתית כלפי ספרד, דה ויט סירב להצטרף לקרומוול בתקיפתה, אך להולנדים לא היה רצון לסייע לאדונם לשעבר השנוא, ולכן נשארו נייטרליים. עם זאת, דה ויט היה מוכן לפעול לבדו נגד שוודיה ב-1655, ובשיתוף עם דנמרק, שוב ב-1658. למרות שחבר העמים הייתה בעלת ברית של שוודיה, היא לא נחלצה לעזרת בעלת בריתה, גם כשההולנדים סיכלו את הניסיון השוודי לכבוש את דנמרק בקרב על הסאונד ב-8 בנובמבר 1658. המטרה של דה ויט הייתה לכונן שלום באזור הבלטי לטובת המסחר ההולנדי שם. במטרה דומה, הוא ניסה לסיים את הסכסוך הממושך עם פורטוגל, ואפשר לה לשמור על ברזיל על רקע המחאות של שניים מחמשת המחוזות של הולנד ב-1661
ההולנדים ניצלו את שנות השלום כדי לבנות שוב את הצי המסחרי שלהם, בעקבות השמדתו במלחמת הולנד–אנגליה הראשונה. דה ויט השיג גם השלמה שלאחר המלחמה של ספינות מלחמה חדשות רבות, שנצטוו במהלך המלחמה להגדיל את הצי הקיים, כולל מספר ספינות גדולות הדומות בחימוש לאניות האנגליות הגדולות פרט לגדולות ביותר. ספינות אלו קיבלו חוזק בנייה גדול יותר וקורה רחבה יותר כדי לתמוך בתותחים כבדים יותר. עם זאת, למרות הפצרותיהם של האדמירלים לעוד מהספינות החזקות הללו, רבות מאלו שנבנו היו קטנות יחסית ועוצבו כמלווי שיירות, המגנים על נתיבי מסחר, ולא להילחם בפעולות הצי. בנוסף, חברת הודו המזרחית ההולנדית בנתה ספינות היברידיות שיכלו לשמש לנשיאת מטען, כמלווי שיירות או בקרב, אם כי הן לא נבנו חזקות כמו ספינות מלחמה טהורות.
בעוד האנגלים ניצחו ברוב הקרבות הימיים והשמידו או לכדו הרבה מאוד ספינות סוחר הולנדיות במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, הם לא הצליחו לנצח במלחמה. הרפובליקה הייתה במצב פיננסי טוב יותר מאשר חבר העמים של אנגליה, מה שאולי אפשר להולנדים להשלים את ההצטיידות של הצי הימי שלהם כדי להחליף את ההפסדים שלהם בקצב מהיר יותר מאנגליה. עם זאת, דה ויט לא הצליח להעמיד את הכספים הימיים על בסיס ריכוזי, שכן כל אחת מחמש האדמירליות ושלושת המחוזות ששמרו עליהן שמרו על עצמאות ניכרת. בנוסף, מכיוון שהצי ההולנדי לא הסתמך על גיוס כפוי לצי, הבטחת כוח אדם מספיק הייתה עלולה להיות בעיה, אם כי נטישת הנוהג של תשלום לימאים והנחת ספינות בחורף קידמה גוף מלחים מקצועי וקבוע יותר המחויב לשירות ימי.
בזמן שהמלחמה נמשכה, ההולנדים היו חופשיים גם להרחיב את רשתות הסחר שלהם לאורך נתיבי הים הראשיים מחוץ למים הביתיים של אנגליה ללא חשש מנקמה אנגלית, שכן רוב ספינות המלחמה האנגליות היו במים הביתיים, עם מעט ספינות זמינות מעבר לים. המסחר האנגלי נעצר כשהם איבדו את הגישה לים הבלטי והים התיכון, וכאשר שני הצדדים חתמו על הסכם השלום ב-1654, האנגלים היו בעצם באותה עמדה שבה הם התחילו: צפייה ברפובליקה ההולנדית מפתחת את הכלכלה שלה להפוך למעצמת הסחר המובילה באירופה.