נחל רז
אדם

מחשופי אבני הצור, המעיינות, הצומח שסביבם ובעלי החיים שנמשכו אליהם יצרו את הבסיס לפעילות אנושית כבר בתקופה הפלאוליתית, בדַּ'הְרַת אַבּוּ אֶל־עַמָּאשׁ (אתר 134 בסקר ארכאולוגי רמת מנשה) בתחילתו של נחל רז ובדַּ'הְרַת עַוּדָא (אתר 153 בסקר) מדרומו של הנחל, באתרים אלו נחשפו כלי צור בניהם אבני יד וכן נתזים מטיפוס לֶוַלּוּאַ ופסולת של תעשיית כלי צור.
למרות שבנחל עצמו לא נמצאו שרידי יישובים מהתקופות שקודם לתקופת הברזל, היישוב האנושי ברמות מנשה והפעילות בסביבתו של הנחל המשיכו גם בתקופות הבאות וכפרים נוסדו ברמות מנשה בתקופה הנאוליתית הקרמית, לתקופה הנאוליתית הקדם קרמית, הקרמית ולתרבות ואדי רבה, שייך האתר הנמצא מזרחית לטחנת הקמח במפגש נחל רז ונחל תנינים (אתר 49 במפת רגבים).
על פי עורכי הסקר הארכאולוגי בתקופה הכלכוליתית שררו, כנראה, ביטחון ושגשוג כלכלי בקרב האוכלוסייה הכפרית.
הדבר משתקף הן במספרם הגדול של האתרים שתועדו בהם שרידים מתקופה זו – שלושים ושמונה – מספר גדול מזה של האתרים בכל תקופה קדומה אחרת עד התקופה ההלניסטית, והן בגודלם של האתרים ובמתארם המפורז והמרווח. לתקופה זו שייך היישוב בעין פארות, מציאותם של אתרים מתקופות קדומות בצמוד למעיינות הנוכחיים מצביע, לדעת החוקרים, שמיקום נביעת המעיינות לא השתנה באלפי השנים שחלפו.
בתקופת הברונזה נוסדו בשולי רמת מנשה ערי המדינה יוקנעם ומגידו אשר שלטו במרחב בתקופות קיומם.
בתקופת הברונזה התיכונה נבנו על קו הרכס בשלוחה שמצפון לנחל טומולוסים, מבני אבן שככול הנראה שמשו לקבורה.
בתקופת הברזל ג החל היישוב בתל ראש (תל א רס) שקיים רצף התיישבותי החל מתקופה זו ועד התקופה העות'מאנית והיה היישוב המרכזי באזור ואליו מצטרפים בתקופה הפרסית חורבת רז (ח' אֶל-וַיבִּידָה) וגבעת יאשיהו (תֵּל אֶל־אַסְמָאר).
בתקופה הרומית המאוחרת ובתחילת התקופה הביזנטית הגיעה, כנראה, צפיפות היישובים באזור לשיא.
בתקופה הערבית הקדומה מסתמנת ירידה גדולה במספר היישובים במרחב, ועם זאת ניכרת רציפות במערך היישובים, וקשה להבחין משבר של ממש בהתיישבות. קיומם של רבים מן היישובים הגדולים, ששגשגו בתקופה הביזנטית, נמשך גם לאחר הכיבוש המוסלמי ובניהם חרבת בית ראש.
בתקופה העות'מאנית מתנחלים באזור שבטי נוודים ממוצא תורכמני, אשר עברו לישיבת קבע בתקופה הבריטית ונטשו ישוביהם במלחמת העצמאות, בין ישובייהם היו אבו שושה, אבו זוריק ומנסי.
בתקופה זו גם נוסדים כפרים שתושביהם היו אריסים על אדמות בעלי אחוזות גדולים שישבו מחוץ לאזור ובניהם א־ריחניה, דלית א־רוחה, גִ'עָארָה ואל־כפרין (אל כפרין שנוסד על ידי תושב אום אל פחם שברח מנקמת דם היה חריג משום שחלק גדול מאדמותיו היו בבעלותו ויתרתם בבעלות הווקף והממשל), גל ישובי נוסף הגיע ממצרים (חמולות מוסראווה) לאחר מסעו של מוחמד עלי והשלטון המצרי בארץ ישראל.
חלק מקרקעות הכפרים נקנו בתחילת המאה העשרים ונוסדו בהם יישוביי חומה ומגדל קיבוץ דליה וקיבוץ עין השופט.
כבסיס לפעילות ההתיישבות היהודית שמשה גבעת ג'וערה שאחרי כן שימשה גם כבסיס לאימוני ההגנה ולאחר קום המדינה כבסיס בית ספר למכ"ים של חט' גולני וכבסיס גדנ"ע.
לסוף התקופה העות'מאנית שייכת גם טחנת הקמח המצויה במפגש נחל רז עם נחל תנינים (תחנת גלעד) ששמשה עד שנות ה-30 של המאה ה-20, לצורך הזרמת מים להפעלת הטחנה נבנה סכר בקרבתו של מפגש הנחלים, שהיטה את מימיו של נחל רז, וכן מים שהוזרמו באמה מעין ניצה, הנובע במרחק של 800 מ' בערך ממזרח. מן הסכר נמשכה אמה, חלקה חצוב בסלע וחלקה בנוי, עד למבנה הטחנה, שנבנו בו שתי ארובות (גובהן 5.20 מ').
במלחמת העצמאות היה אזור נחל רז ובמיוחד ג'וערה, חרבת בית ראס וכופרין שטח מפתח בקרב על משמר העמק.
חרבת בית ראס שבראש הנחל חלשה על הנתיבים המוליכים למשמר העמק מדרום והחזקה בה אפשרה אבטחת השטח השולט על הקיבוץ מדרום.
הקרב על משמר העמק היה הפעם הראשונה בו ניסה כוח צבאי סדיר (או סדיר למחצה) ערבי בגודל של חטיבה שנמנה עם צבא ההצלה ושכלל גם שתי סוללות תותחים ופלוגת משוריינים לכבוש ישוב יהודי ובניסיון זה הובס.
בקרב השתתפו תושבי הכפרים הטורקמנים בהתקפת צבא ההצלה על משמר העמק ושנכשלה ההתקפה נטשו הם ושכניהם את יישוביהם והאזור הפך להיות אזור התיישבות יהודי רצוף.