stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבן תיימיה
עמדותיו > ג'יהאד

אבן תיימיה היה ידוע במסירותו לג'יהאד, ואף תמך בפגיעה בחפים מפשע. הוא נהג לומר:
האופן הטוב ביותר שאדם מסוגל להתמסר לאלוהים. העולמא מסכימים בכך שהם מכריזים את הג'יהאד לעליון על החג' (עלייה לרגל למכה), התפילה והצום, כמו שכתוב בספר ובסונה
במהלך המלחמה של הממלוכים נגד המוסלמים המונגולים הוציא אבן תיימיה פתווה שהכריזה כי ג'יהאד נגד המונגולים הוא לא רק מותר אלא הוא מצווה דתית מכיוון שהמונגולים אינם מוסלמים אמיתיים. הוא ביסס את ההחלטה על כך שעל אף שהשבטים המונגולים במערב אסיה המירו את דתם לאסלאם סוני הם שלטו בעזרת "חוקי אדם" (במקרה המונגולי,יאסה) ולא כנציגי החוק האסלאמי (שריעה). משכך, על אף שכאנשים פרטיים המונגולים היו מוסלמים, בתפקידם הציבורי-חברתי הם אינם פועלים כנציגי האל אלא כשלטון ג'אהליה שיש להלחם בו.
עמדותיו > חכמי הדת

אבן תיימיה נודע בשפה הבוטה והאלימה שבה הוא השתמש נגד חכמי דת שלא הסכימו עם דעותיו הקיצוניות. הוא נהג לתאר את אלו שלא הסכימו איתו כשקרנים, חסרי מוסר, ואפילו בורים. חוסר הנימוס שלו התבטא באופן ברור כאשר הוא קרא לאחד מחכמי הדת המוסלמים "חמור", אך ורק מכיוון שאותו חכם דת הוכיח את טעותו של אבן תיימיה. הוא גידף באופן פומבי כמה וכמה מגדולי החכמים באסלאם, כגון אבן ערבי, אימאם אל-ע'זאלי, ופח'ר א-דין א-ראזי, עליהם הכריז "עובדי אלילים יוונים" – אך ורק מכיוון שהיה להם ידע רב בהיסטוריה, בפילוסופיה ובתאולוגיה של יוון העתיקה.
עמדותיו > מד'הב

אבן תיימיה טען שמיטב חכמי האסלאם של זמנו הם למעשה צבועים או כופרים. רעיונותיו המרכזיים:
חיזוק עקרון ייחוד האל באסלאם (בערבית תווחיד (אנ'), קרי תַוְחִיד, توحيد)
הוקעתן של אמונות שמקומן לא באסלאם (לפי שיטתו של אבן תיימיה)
חידוש מחשבה אסלאמית נכונה ומדעים הדומים לה
אבן תיימיה החזיק באמונה ששלושת הדורות הראשונים של האסלאם (הנביא מוחמד, הצחאבה והמאמינים שלהם) הם המודלים הטובים ביותר לחיקוי שיש לאסלאם להציע, וכי דרכיהם ואורחות חייהם, יחד עם הקוראן, מהווים מדריך מושלם לחיים. לפיכך, לדעתו, כל סטייה מאורח חיים זה היא חידוש, וככזה היא אסורה.
עמדותיו > פרשנות של הקוראן

הפרשנות של אבן תיימיה לקוראן הייתה מילולית ביותר. הוא תמך באפיונו של אללה – "היו לו יד ופנים, שהוא אהב ושנא, שהוא עלה וירד בזמן שנשאר על הכס אי שם במרומים". מתנגדיו טענו שאבן תיימיה עסק באלילות ותפס את ה"ידיים והרגליים" של אללה בצורה מילולית מדי. אבן תיימיה מצידו התנגד להם וטען כי הידיים והרגליים של אללה אינן דומות כלל לידיים ולרגליים שניתן למצוא ביצירה. חלק ממקטרגיו המוסלמים טענו כי בדבריו יש סתירה לייחוד האל (توحيد, תווחיד).
עמדותיו > סופיות

אבן תיימיה היה מבקר מחמיר ביותר של הסופיות האיסלאמית וטען שהשריעה נוגעת לפשוטי העם כמו לחכמי הדת כאחד. רבים מאמינים כי אבן תיימיה דחה על הסף את האני מאמין שהיה בשימוש אצל רוב הסופים, טענה שנתמכת בכתביו שמוקיעים הן את האשעריה והן את המועתזילה שגרסאות שלה נמצאות היום בשימוש.
עמדותיו > שיעה

אמונתו של אבן תיימיה כללה גם תפיסה של האסלאם השיעי בתור כפירה. חלק מאמונה זאת התבטא בפיתוח הפרכה רשמית של השיעיות, חלקה בשימוש אצל מוסלמים סונים עד היום. אבן תיימיה תמך באלימות נגד מוסלמים שיעים ונאמר שהוא הניח את היסודות למאבקים בין הפלגים בעתיד. נוסף על כך הוא דחה את תפיסת השלטון השיעית על בסיס טיעונים של פרשנות מילולית של הקוראן. עמדה ספציפית זאת גרמה לכך שאבן תיימיה ידוע לשמצה בקרב מוסלמים שיעים ולעיתים אף זוכה לתואר נאסיבי (בערבית: ناصبي, כינוי גנאי באסלאם השיעי לאדם שהתנגד לעלי בן אבי טאלב).
עמדותיו > לא מוסלמים

אבן תיימיה התנגד נחרצות לשאילה של מנהגים מהנצרות או מדתות לא מוסלמיות אחרות. הוא התנגד לחגיגת יום הולדתו של מוחמד ולבניית קברים סביב קדושים סופים, ואף הכריז על העושים זאת כעל כופרים.
עמדותיו > מסגדים

אבן תיימיה היה תומך נלהב של ה"תווחיד" (توحيد), קרי, ייחוד האל, והתנגד לנתינת כל תוקף של קדושה למסגדים. זאת, כדי שלא יציבו אתגר לקדושת שני המסגדים החשובים ביותר באסלאם: מסגד אל-חראם במכה ומסגד הנביא במדינה. באופן ספציפי, התנגד לייחוס הקדושה למסגד אל-אקצא שבהר הבית בירושלים. הוא אף טען כי המתפלל בו הוא כופר שיש לדונו למיתה.
מקומו באסלאם וקבלה בחברה

חכמי הדת המוסלמים, הן הסונים והן השיעים, חלוקים בדעותיהם בנוגע לאבן תיימיה. חלקם מחשיבים אותו כאדם שסטה מדרך הישר מפני שהוא טען שלאללה יש תכונות פיזיות כמו ידיים, רגליים, פנים, עיניים, ושהוא אף יושב על כיסא ממש כמו בן אדם.
קבוצה אחרת של מלומדים טוענים שאבן תיימיה למעשה כפר באסלאם ושלא ניתן להחשיב אותו כמוסלמי מפני שהוא טען שאסור למוסלמים לבקש עבורם רחמים מאללה. קבוצה שלישית של אנשי דת מוסלמים, הכריזו על אבן תיימיה כעל צבוע, מפני שהוא כתב על עלי אבן אבי טאלב שהוא "לא יוצלח אשר ניסה לזכות בשלטון לשם השלטון ולא לשם הדת". בנוסף לטענותיו על אללה, על המוסלמים בכלל, ועל עלי אבן אבי טאלב, טען אבן תיימיה שגם עות'מאן בן עפאן היה אדם שרצה את השלטון אך ורק למען הנאות חומריות וכלכליות.
מלבד כמה קבוצות של סלפים קיצוניים, כגון המדינה האסלאמית ('דאעש') ואל-קאעידה, רוב חכמי הדת המוסלמים רואים את אבן תיימיה באור שלילי.
אבן תיימיה, שהיה תומך נלהב של הסלפיזם נכלא עקב פתווה שנכתבה על ידי שופטים סונים בשנת 726 לספירה המוסלמית, שהאשימה אותו בעמדות סוטות ולא אורתודוקסיות. ארבעת השופטים שחתמו על הפתווה היו מארבעת המד'הבים הסונים המרכזיים
משנתו של אבן תימייה עומדת בבסיס הוהאביה – אסכולה סונית שמרנית שנוסדה במאה ה-18 – המשמשת כאסכולה האסלאמית השלטת בערב הסעודית.
אבן חג'ר אל-עסקלאני, המלומד המוסלמי הנודע, אמר על אבן תיימיה "הוא אדם שאללה נטש, אדם תועה וסוטה, עיוור וחירש מבחינה רוחנית. שאללה יביא אותו לצדק, ויגן עלינו מהרעיונות והמעשים שלו".
הערות שוליים

↑  Payne, Robert, 1911-1983., The history of Islam, New York: Barnes & Noble Books, 1995, ©1959
↑  SCHALL, JAMES V., ON ISLAM: a chronological record 2006-2016., [S.l.]: IGNATIUS, 2018
↑  Hodgson, Marshall G. S., The venture of Islam: conscience and history in a world civilization, Chicago: University of Chicago Press, 1974
↑  AL-TAFSEER AL-KABIR, MAKTABA ULOOM AL-ISLAMIYA
↑  Nadwī, Muḥammad Akram., Al-Muḥaddithāt: the women scholars in Islam, Oxford: Interface Publications, 2007
↑  Lister, Charles R., The Syrian jihad: Al-Qaeda, the Islamic State and the evolution of an insurgency, New York: Oxford University Press, 2016, ISBN 978-0-19-046247-5
↑  האנציקלופדיה לאסלאם ולעולם המודרני, 2004, עמ' 339
↑  Lynch, Marc, The new Arab wars: uprisings and anarchy in the Middle East, New York: PublicAffairs, 2016, ISBN 978-1-61039-609-7
↑  מעמדה של ירושלים באסלאם, אנציקלופדיית דעת, המכללה האקדמית הרצוג
↑  Hamid, Shadi, Islamic exceptionalism: how the struggle over Islam is reshaping the world, First edition, New York, NY: St. Martin's Press, 2016, ISBN 978-1-250-06101-0
↑  Maher, Shiraz,, Salafi-jihadism: the history of an idea, Oxford University Press, 2016
↑  Gerges, Fawaz A., ISIS: a history, Princeton University Press, 2016
↑  Hazleton, Lesley, After the prophet: the epic story of the Shia-Sunni split in Islam, 1st ed, New York: Doubleday, 2009
↑  Ḥadīth nomenclature primers: Ibn Ḥajar's Chosen thoughts: Ibn Mulaqqin's The memorandum, Islamosaic, 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262875705171  BNE: XX1058015  BnF: cb12107755h (data)  CiNii: DA02621064  GND: 118708546  ISNI: 0000 0001 2120 887X  LCCN: n79077267  NDL: 00468743  NKC: jx20070917002  NLA: 35883666  NTA: 06991916X  SELIBR: 63046  SNAC: w66m3h6x  SUDOC: 078789877  TDVİA: ibn-teymiyye-takiyyuddin  Trove: 1130118  VcBA: 495/34073  VIAF: 12338225   WorldCat (עם VIAF): 12338225
אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק

| --- | --- |
אה"מ אמפרור אוף אינדיה מול יפו, 1920
אה"מ אמפרור אוף אינדיה מול יפו, 1920
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה קודמת:   אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת
 אוניות בסדרה:  אה"מ איירון דיוק   אה"מ מרלבורו   אה"מ בנבואו   אה"מ אמפרור אוף אינדיה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בסיס הצי המלכותי דבונפורט 
 הוזמנה:  1912
 הושקה:  1913
 תקופת הפעילות:  1914–1946 (כ־32 שנים)
 אחריתה:  נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 25,000 טון, מקסימלי: 29,560 טון
 אורך:  189.81 מטר
 רוחב:  27.4 מטר
 שוקע:  8.99 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21.25 קשרים
 גודל הצוות:  995–1,022 איש
 טווח שיוט:  14,446 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  18 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 29,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 305 מ"מ   שריון סיפון – 64 מ"מ   צריחי תותחים – 279 מ"מ   ברבטות – 254 מ"מ
 חימוש:  10 תותחי Mk V BL‏ 13.5 אינץ' (343 מ"מ)/45 קליבר   12 תותחי Mk VII‏ 6 אינץ' (152 מ"מ)/45 קליבר   2 תותחי נ"מ QF‏ 3 אינץ' (76 מ"מ)   4 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ'))   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק (באנגלית: Iron Duke-class battleship) הייתה קבוצה של ארבע אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי הבריטי לפני מלחמת העולם הראשונה. הסדרה כללה ארבע אוניות: אה"מ איירון דיוק, אה"מ מרלבורו, אה"מ בנבואו ואה"מ אמפרור אוף אינדיה. הסדרה הושקה מאוקטובר 1912 עד נובמבר 1913, והיא הייתה הסדרה השלישית של סופר-דרדנוט של הצי המלכותי. האוניות היו בעצם חזרה על  סדרת המלך ג'ורג' החמישי; הם שמרו על אותם עשרה תותחי 13.5 אינץ' (34.3 ס"מ) בחמישה צריחי תותחים תאומים על קו האמצע. עם זאת, לאוניות מהסדרה הזו היה שריון משופר וחימוש משני חזק יותר של תותחי 6 אינץ' במקום תותחי 4 אינץ' שהותקנו על האוניות הקודמות.
ארבע האוניות היו ספינות הקרב המתקדמות ביותר בצי המלכותי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אם כי עד מהרה עקפו אותן חמש הספינות של אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת. כל האוניות ראו שירות נרחב במהלך המלחמה עם ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), שם שימשה איירון דיוק כספינת הדגל של מפקד הצי, אדמירל ג'ון ג'ליקו. שלוש מהאוניות, איירון דיוק, בנבואו, מרלבורו, נכחו בקרב יוטלנד; אמפרור אוף אינדיה החמיצה את הקרב בשל שהותה במעגן לשיפוץ תקופתי. ארבע אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק המשיכו בתפקיד פעיל מוגבל לאחר תום המלחמה; כולם פורזו לפי תנאי הסכם הצי של לונדון שנחתם ב-1930. איירון דיוק הצטמצמה לספינת אימונים ומחסנים והחזיקה מעמד בתפקיד זה עד 1946 כשהיא נגרטה. בנבואו הוצאה משירות ב-1931 ומרלבורו הגיעה בעקבותיה ב-1932. אמפרור אוף אינדיה הוטבעה כמטרת ירי בשנת 1931, אם כי לאחר מכן הוצפה מחדש כדי לצאת משירות ב-1932.
תכנון > מאפיינים כלליים

אוניות הסדרה איירון דיוק היו באורך 622 רגל 9 אינץ' (189.8 מטר), רוחב 90 רגל (27.4 מטר) ושוקע של 29 רגל (8.8 מטר). זו הייתה עלייה של 25 רגל (7.7 מטר) באורך ו-1 רגל (0.3 מטר) ברוחב מעל הספינות הקודמות של סדרת המלך ג'ורג' החמישי. הדחק האוניות היה 25,000 טונות ארוכות (25,400 טונות). הן היו כבדות בכ-2,000 טון ארוך (2,032 טון) יותר מאוניות הסדרה קינג ג'ורג' החמישי, וזה נבע בעיקר מהעלייה בקליבר של הסוללה המשנית.
האוניות הונעו על ידי טורבינות פארסונס בעלות ארבעה צילינדרים. קיטור סופק לטורבינות על ידי 18 דוודי Babcock & Wilcox או Yarrow. המנועים דורגו ב-29,000 כוחות סוס וסיפקו מהירות מרבית של 21.5 קשרים (39.8 קמ"ש). לאיירון דיוק ולאחיותיה היה קיבולת אחסון דלק של 3,200 טונות ארוכות (3,300 טונות) של פחם ו-1,030 טונות ארוכות (1,050 טונות) של נפט. זה איפשר טווח מרבי של 7,780 מיילים ימיים (14,410 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תכנון > חימוש > סוללה ראשית

האוניות כללו סוללה ראשית של עשרה תותחי 13.5 אינץ' (34.3 ס"מ) Mk V בחמישה צריחי תותחים תאומים, כולם מותקנים על קו האמצע. שני צריחים הוצבו בזוג ירי-על קדימה (צריחים "A" ו-"B"), צריח אחד באמצע הספינה – צריח "Q" – ישירות אחרי שתי הארובות, ושניים בזוג ירי-על מאחורי המבנה האחורי (צריחים "X" ו-"Y"). בתי התותחים בהם השתמשו היו צריחים Mk II ששקלו 600 טון ארוך (610 טון) ואפשרו הנמכה ל-5° והגבהה ל-20°. למרות זאת, חוגי הטווח על הכוונות בזמן הבנייה דורגו ל-15 מעלות; מצלמות סופר-גבוהות ומנסרות כדי לאפשר שימוש בגובה מלא של התותחים הוצאו זמן מה לאחר קרב יוטלנד. צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים יכלו להסתובב ב-150 מעלות בכל כיוון מקו האמצע, בעוד של-"Q" היה טווח מוגבל בהרבה. הוא יכול לירות על מטרות בקשת שבין 30° ל-150° מקו האמצע בכל אחת מהקורות של הספינה.
התותחים ירו בקצב של 1.5 - 2 פגזים לדקה. תותחי Mk V‏ "Heavy" ירו מגוון של פגזים, כולל פגזים סופר נפיצים וחודרי שריון; כולם שקלו 1,400 פאונד (635 ק"ג). התותחים ירו באמצעות מטענים MD45 ששקלו 297 פאונד (135 ק"ג); אלה אוחסנו בשקיות משי. הם סיפקו מהירות לוע של 759 מטר לשנייה. בהגבהה מרבית של 20°, התותחים היו בעלי טווח של 23,740 יארד (21,710 מטר), אם כי בהגבהה האפקטיבית המקסימלית של 15°, הטווח היה קצר יותר, בערך 20,000 יארד (18,290 מטר). בטווח של 10,000 יארד (9,144מטר), התותחים יכלו לחדור עד 12.5 אינץ' (318 מ"מ) של שריון פלדה מוצק של קרופ, מהסוג ששימש דרדנוטים גרמניים מאותה תקופה.
תכנון > חימוש > סוללה משנית

הסוללה המשנית כללה שנים עשר 6 אינץ' (15.2 ס"מ) תותחי Mk VII מותקנים בקזמטים בגוף מסביב למבנה העל הקדמי. תותחים אלו נבחרו משום שתותחי ה-4 אינץ' (10.2 ס"מ) על ספינות קרב קודמות נחשבו חלשים מדי ובעלי טווח קצר מדי כדי להילחם ביעילות בסירות טורפדו עם טורפדו חדשים וחזקים יותר. אדמירל ג'קי פישר התנגד לרעיון של הגדלת הסוללה המשנית, אף על פי שפרש מתפקידו של לורד הים הראשון ב-1910. כתוצאה מכך, אוניות הסדרה איירון דיוק, שתוכננו ב-1911, קיבלו את תותחי ה-6 אינץ' הגדולים יותר.
תותחים אלו ירו פגזים של 100 פאונד (45.4 ק"ג) בקצב של בין 5 – 7 לדקה. הפגזים נורו במהירות לוע של 846 מטר/שנייה, אם כי התותחים היו מסוגלים למהירויות גבוהות יותר. המהירות צומצמה כדי לתקן את הביצועים של כל תותחי ה-6 אינץ' בשירות הצי המלכותי, מה שיפשט את חישובי הטווח עבור תותחים בסדר גודל. התותחים יכלו להתרומם ל-20°, מה שאיפשר טווח מרבי של 15,800 יארד (14,450 מטר).
עם זאת, היו כמה בעיות משמעותיות עם תותחי הקזמטים בשלב מוקדם. הם צוידו בלוחות צירים שנועדו לסגור את פתח הקזמט בים סוער. עם זאת, הפלטות נשטפו בקלות, ובלעדיהם, מים נכנסו בקלות לספינה וגרמו להצפות משמעותיות. בעיה זו הוסיפה לעובדה שהם הורכבו נמוך מדי בגוף הספינה, מה שגרם להם לחבטות כבדות יותר בים סוער. הבעיה תוקנה בסופו של דבר על ידי הוספת מחיצות ננסיות בבתי התותחים ואטמי גומי לפלטות הצירים.
תכנון > חימוש > חימוש אחר

איירון דיוק הייתה אוניית המערכה הבריטית הראשונה שהותקנה עם נשק נגד מטוסים. בשנת 1914, שני תותחי 3 אינץ' (7.62 ס"מ) QF הותקנו על המבנה האחורי, בעיקר כדי להתגונן מפני ספינות אוויר גרמניות. התותחים ירו בין 12 – 14 כדורים לדקה, והיו צפויים לירות כ-1,250 פגזים לפני שיהיה צורך בהחלפה או תיקון. הפגזים שנורו היו של 12.5 פאונד (5.67 ק"ג) עם ראש נפץ גבוה. הם הופעלו ידנית, והייתה להם תקרה יעילה מקסימלית של 23,500 רגל (7,160 מטר).
כמקובל באוניות מערכה של התקופה, אוניות סדרת איירון דיוק היו מצוידות בצינורות טורפדו שקועים. הספינות נשאו ארבע 21 אינץ' (53.3 ס"מ) צינורות, שניים על כל קורה. אלה שיגרו טורפדו Mk II שנשאו 515 פאונד (234 ק"ג) ראש נפץ TNT. היו להם שתי הגדרות מהירות; 31 קשר (57 קמ"ש; 36 מייל לשעה) ו-45 קשר (83 קמ"ש; 52 מייל לשעה). ב-31 קשרים, הטווח היה 10,750 יארד (9,830 מטר), אם כי ב-45 קשר הטווח הצטמצם במידה ניכרת, ל-4,500 יארד (4,110 מטר).
תכנון > שריון

לאוניות המערכה מסדרת איירון דיוק הייתה חגורת שריון בעובי 305 מילימטרים (12.0 אינץ') באזור המרכזי של הספינה, שם היו ממוקמים מחסני התחמושת, חדרי המכונות וחלקים חיוניים אחרים של הספינה. החגורה הצטמצמה ל-102 מילימטרים (4.0 אינץ') לכיוון החרטום והירכתיים. הברבטים שהכילו את צריחי התותחים העיקריים היו בעובי 254 מילימטרים (10.0 אינץ') בצדדים ו-75 מילימטרים (3.0 אינץ') בחלק האחורי, היכן שהיה פחות סביר שהפגזים יפגעו. הצריחים עצמם היו בעובי 280 מילימטרים (11 אינץ') בצדדים. הסיפון המשוריין של הספינות היה בעובי בין 25 – 65 מ"מ (1 – 2.5 אינץ'). לאחר קרב יוטלנד במאי 1916, לספינות נוספו כ-820 טונות של שריון, בעיקר כדי לעבות את הסיפון סביב צריחי הסוללה הראשיים, וכן כדי להגדיל את המחיצות במחסני התחמושת.
אוניות הסדרה

| אונייה | המספנה | הנחת השדרית | השקה | כניסה לשירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אה"מ איירון דיוק | HM Dockyard, פורטסמות' | 12 בינואר 1912 | 12 באוקטובר 1912 | 10 במרץ 1914 | נגרטה בגלאזגו, 1949 |
| אה"מ מרלבורו | HM Dockyard, דוונפורט | 25 בינואר 1912 | 24 באוקטובר 1912 | 2 ביוני 1914 | נגרטה ברוזית', 1932 |
| אה"מ בנבואו | ויליאם בירדמור, גלאזגו | 30 במאי 1912 | 12 בנובמבר 1913 | 7 באוקטובר 1914 | נגרטה ברוזית', 1931 |
| אה"מ אמפרור אוף אינדיה | ויקרס, בארו-אין-פורנס | 31 במאי 1912 | 27 בנובמבר 1913 | 10 בנובמבר 1914 | נגרטה ברוזית', 1932 |
אוניות הסדרה > איירון דיוק

עם כניסתה לשירות, אה"מ איירון דיוק הוקצתה לצי הבית כספינת הדגל של האדמירל ג'ורג' קלגהאן. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה אורגן מחדש הצי המלכותי; צי הבית והצי האטלנטי שולבו כדי ליצור את ה"גרנד פליט"; איירון דיוק שמרה על מעמדה כספינת הדגל של הצי, תחת ג'ון ג'ליקו. האונייה השתתפה בכל פעולות הצי הגדולות, אם כי רק אחת מהן הסתיימה בלחימה — הגיחה ב-31 במאי 1916 שהביאה לקרב יוטלנד. ביוטלנד, איירון דיוק שובצה בדיוויזיה השלישית של שייטת אוניות המערכה הרביעית, והוצבה במרכז הטור הבריטי.
לאחר תום המלחמה, איירון דיוק הועברה לצי הים התיכון. במהלך 1919 – 1920, הספינה פעלה בים השחור לתמיכה ברוסים הלבנים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 הורה להוציא את איירון דיוק משירות פעיל. עם זאת, היא נשארה עם הצי לזמן קצר, לאחר שהועברה לצי האטלנטי ב-1926. תפקיד זה נמשך 3 שנים, ולאחר מכן היא הוצאה משירות פעיל. היא פורקה מנשקה, כדי לשמש כספינת אימונים. שניים מצריחי התותחים שלה וחלק ניכר מהשריון שלה הוסרו, ומהירותה הופחתה ל-18 קשר (33 קמ"ש) באמצעות הסרה של כמה מהדוודים שלה. מאוחר יותר היא שימשה כספינת מחסן בסקפה פלו, החל מ-1939. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה באותה שנה, הוסרו תותחיה שנותרו כדי לשמש להגנת החוף. מפציצים של הלופטוואפה תקפו אותה ב-17 באוקטובר 1939; בעוד שהם לא קלעו פגיעות ישירות, מספר החטאות גרמו נזק משמעותי. לאחר ביצוע תיקונים, חזרה האונייה לתפקידה כספינת מחסן עד תום המלחמה. היא נמכרה לבסוף לגריטה ב-1946.
אוניות הסדרה > מרלבורו

מרלבורו הייתה הספינה המעורבת ביותר מאוניות הסדרה במהלך קרב יוטלנד; היא ירתה בסך הכל 162 פגזים בעלי קליבר כבד, מתוך סך של 292 לכל הסדרה. היא שובצה בדיוויזיה השישית של שייטת אוניות המערכה הראשונה, לקראת חלקו האחורי של הטור הבריטי. היא שימשה כספינת הדגל של תת-אדמירל ססיל ברני. במהלך הקרב, היא נפגעה מטורפדו באמצע הספינה; הטורפדו קרע חור בגודל 21 מטר על 6 מטר. למרות הנזק, היא הצליחה לשמור על מיקומה בטור, אם כי מהירותה הופחתה ל-17 קשר (31 קמ"ש). מרלבורו המשיכה לירות בתותחים העיקריים שלה עד לנקודה שמנעה את הפעלת התותחים שלה ביעילות. בסופו של דבר הספינה נסוגה להאמבר, שם ביצעה 3 חודשים של תיקונים.
לאחר המלחמה הצטרפה מרלבורו לאיירון דיוק בים התיכון, שם נשארה עד 1926. לאחר מכן היא הועברה לצי האטלנטי; התפקיד הפעיל שלה שם נמשך עד 1929, ואז היא הוצאה משירות פעיל. הספינה נמכרה לגריטה בשנת 1932.
אוניות הסדרה > בנבואו

כמו אחיותיה, אה"מ בנבואו שובצה לצי הגדול במשך מלחמת העולם הראשונה. היא שובצה בשייטת אוניות המערכה הרביעית ב-10 בדצמבר 1914. בנבואו הייתה ספינת הדגל של אדמירל דובטון סטורדי, מפקד הדיוויזיה הרביעית של שייטת אוניות המערכה הרביעית, במהלך קרב יוטלנד. הדיוויזיה הרביעית הייתה ישירות לפני הדיוויזיה השלישית, שם פיקד אדמירל ג'ליקו על הצי מאחותה של בנבואו, איירון דיוק. לאורך הקרב הספינה נותרה ללא פגע. כמו איירון דיוק ומרלבורו, בנבואו הועברה לים התיכון ב-1919, והיא סיפקה תמיכה ארטילרית לכוחות הרוסים הלבנים בים השחור. היא הועברה בעקבות מרלבורו אל הצי האטלנטי ב-1926; גם היא הוצאה משירות ב-1929 ונמכרה לגריטה.
אוניות הסדרה > אמפרור אוף אינדיה

האונייה שובצה גם בשייטת אוניות המערכה הרביעית, בדצמבר 1914. היא החמיצה את קרב יוטלנד מכיוון שהייתה במעגן לצורך שיפוץ תקופתי. לאחר תום המלחמה היא הועברה לים התיכון יחד עם שלוש הספינות האחרות של הסדרה. האונייה חזרה לאנגליה ב-1922 לצורך שיפוץ, ולאחר מכן חזרה לתפקידיה בים התיכון. כמו כן, היא הצטרפה לצי האטלנטי ב-1926, לצד אחיותיה, והוצאה משירות ב-1929. במקום להיגרט, לעומת זאת, היא שימשה כאוניית מטרה לירי, וטבעה ב-1931. היא נמשתה זמן קצר לאחר מכן ונמכרה לפירוק ספינות ב-6 בפברואר 1932.
תכנון ומבט מצדה השמאלי של אונייה מסדרת איירון דיוק, מתוך "ספינות הקרב" של ג'יין 1919
איירון דיוק, עם מטוס צף טס מעליה, בשנת 1914
בנבואו בטור הקרבי
אביגיל הופמן

אבּיגיל גולדה "אבּי" הופמן, קצינה במסדר קנדה (באנגלית: Abigail Golda "Abby" Hoffman, OC;‏ נולדה ב-11 בפברואר 1947) היא אתלטית קנדית בעבר, אלופת קנדה, פעמיים אלופת משחקי פאן אמריקה (סאו פאולו 1963 וקאלי 1971), אלופת חבר העמים הבריטי (קינגסטון 1966), אלופת המכביה (1969), סגנית אלופת האוניברסיאדה (טוקיו 1967), שייצגה את קנדה ב-4 אולימפיאדות (טוקיו 1964 - מונטריאול 1976) וסיימה במקום שביעי (מקסיקו סיטי 1968) ושמיני (מינכן 1972) בריצת 800 מטר.
ביוגרפיה

הופמן נולדה וגדלה למשפחה יהודית בטורונטו. בגיל 3 החלה להחליק על קרח ובגיל 9 החלה לשחק בהוקי קרח, אבל לרוע מזלה לא הייתה ליגה לילדות בגילה ולכן, היא סיפרה את שיערה לקצר, כמו בן וקראה לעצמה אב הופמן וכך השתתפה בליגת הבנים. כשהתברר שהיא בת, היא לא הורשתה יותר להשתתף בליגת הבנים. הוריה עתרו לבית המשפט העליון של אונטריו והמקרה שלה סוקר בשבעונים טיים מגזין ובניוזוויק.
לאחר שסיימה לשחק הוקי קרח, היא החלה להשתתף בתחרויות שחייה אבל התברר שהיא מוכשרת כאתלטית לריצות בינוניות.
ביוגרפיה > 1963 > אלופת פאן אמריקה

במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו, ברזיל בשנת 1963 זכתה הופמן במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:10.27 דקות ובכך הייתה לאלופה הראשונה בריצה זו באמריקה.
ביוגרפיה > 1964

באולימפיאדת טוקיו (1964) סיימה הופמן במקום 17 בריצת 400 מטר בתוצאה של 55.9 שניות ובמקום 20 בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:17.4 דקות.
ביוגרפיה > 1965

באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 זכתה הופמן במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:07.8 דקות.
ביוגרפיה > 1966

במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה בשנת 1966 זכתה הופמן במדליית זהב בריצת 880 יארד בתוצאה של 2:04.3 דקות.
ביוגרפיה > 1967

במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בויניפג, קנדה באוגוסט 1967 זכתה הופמן במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:04.82 דקות, אחרי מדליין מנינג מארצות הברית (2:02.35 דקות ודוריס בראון (2:02.95 דקות), שתיהן מארצות הברית. חודש לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1967 זכתה הופמן במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:08.5 דקות, אחרי מדליין מנינג (2:06.8 דקות).
ביוגרפיה > 1968 > שביעית באולימפיאדה

באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיימה הופמן במקום שביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:06.8 דקות.
ביוגרפיה > 1969

בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמינית שנערכו באוגוסט 1969 זכתה הופמן בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא מכביה חדש של 57.3 שניות, לפני רחל הלה מישראל (1:00.2 דקות) ולינדה שארפ מאוסטרליה (1:01.5 דקות) ובריצת 800 מטר בשיא מכביה חדש נוסף של 2:08.9 דקות, לפני שיפרה צייג (2:19.6 דקות) ודליה בלומנפלד (2:21.8 דקות), שתיהן מישראל.
ביוגרפיה > 1971

במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה באוגוסט 1971 זכתה הופמן במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:05.54 דקות, לפני דוריס בראון (2:05.90 דקות) ובת ארצה פני ורת'נר (2:06.32 דקות).
ביוגרפיה > 1972 > שמינית באולימפיאדה

באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה הופמן במקום שמיני בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:00.17 דקות.
ביוגרפיה > 1975

במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, באוקטובר 1975 זכתה הופמן בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:06.93 דקות ומדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:26.25 דקות.
ביוגרפיה > 1976 > נושאת את דגל מדינתה בטקס הפתיחה

באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה הופמן לכבוד לשאת את דגל מדינתה המארחת בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם היא סיימה רק במקום 28 בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:05.32 דקות.
הנצחה

בשנת 1982 קיבלה הופמן את אות הכבוד מסדר קנדה
בשנת 2004 הונצחה הופמן בהיכל התהילה של הספורטאים בקנדה
שיאים אישיים

ריצת 400 מטר: 54.1 שניות (1963)
ריצת 800 מטר: 2:00.17 דקות (1972)
הערות שוליים

↑  אברהם פז, "המלכה" תפסה את מקומה, מעריב, 4 באוגוסט 1969
↑  אברהם פז, חמישה שיאי מכביה ושיא ישראלי ביום השני של תחרות האתלטיקה, מעריב, 5 באוגוסט 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14372717
אלברט גלטין

אלברט גלטין (באנגלית: Albert Gallatin;‏ 29 בינואר 1761 – 12 באוגוסט 1849) היה פוליטיקאי, דיפלומט, אתנולוג ובלשן אמריקאי ממוצא שווייצרי משפיע מן המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית אשר כיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית הרביעי בשנים 1801–1814, תחת הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון, כחבר בקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה בשנים 1793–1801 וכשגריר ארצות הברית לממלכה המאוחדת ולצרפת.