stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'אנקרלו דה סיסטי
קריירת משחק > נבחרת איטליה

דה סיסטי החל את דרכו בנבחרת איטליה ב-1 בנובמבר 1967 בניצחון 5-0 על קפריסין במסגרת מוקדמות יורו 1968. למרות שצבר שתי הופעות בינלאומיות בלבד, זומן דה סיסטי על ידי פרוסיו ולקרג'י לסגל הנבחרת לקראת יורו 1968 הביתי. דה סיסטי רשם הופעה אחת בטורניר, במשחק הגמר החוזר (הראשון הסתיים בשוויון לאחר הארכה), כשפתח בהרכב בניצחונה של איטליה 2-0 על יוגוסלביה, בישל את השער השני לפייטרו אנסטסי, והיה שותף לתואר האירופי הראשון של נבחרתו.
דה סיסטי, שהפגין יכולת גבוהה בפיורנטינה ובמרכז הקישור של הנבחרת, היה לחלק חשוב בסגל האיטלקי לקראת מונדיאל 1970 במקסיקו. הוא פתח בהרכב כל משחקיה של איטליה בטורניר. בשלב הבתים, איטליה גברה 1-0 על שוודיה, והסתפקה בתוצאות שוויון 0-0 מול אורוגוואי וישראל כדי להעפיל מהמקום הראשון. ברבע הגמר דילגה הנבחרת מעל מקסיקו המארחת עם ניצחון 4-1, וחצי הגמר היה אחד מהמשחקים הגדולים שידע טורניר גביע העולם, כשאיטליה גברה על גרמניה המערבית בתוצאה 4-3 לאחר הארכה, במשחק שזכה לכינוי משחק המאה. דה סיסטי זכה למקום בהרכב גם במשחק הגמר בו הפסידה איטליה 4-1 לברזיל.
כארבעה חודשים לאחר הטורניר, החלה איטליה את דרכה במוקדמות יורו 1972. ב-31 באוקטובר 1970, במסגרת טורניר המוקדמות, כבש דה סיסטי את שערו הראשון בהופעתו ה-20 במדי איטליה, שגברה 2-1 על אוסטריה. דה סיסטי הוסיף וכבש גם בשתי ההופעות הבאות שלו בנבחרת, ושערו הרביעי והאחרון במדיה היה ב-20 בנובמבר 1971, שוב מול אוסטריה.
לאחר שכשלה להעפיל לטורניר יורו 1972 בעקבות הפסד ברבע הגמר במוקדמות מול בלגיה, סיים דה סיסטי את דרכו הבינלאומית ולא זומן יותר לנבחרת. בחמש שנים בנבחרת רשם דה סיסטי 29 הופעות (מתוכן שש במונדיאל ואחת באליפות אירופה), וכבש ארבעה שערים.
קריירת אימון

מיד לאחר פרישתו ממשחק, החל דה סיסטי בקורס מאמנים, ובמקביל הצטרף לצוות הטכני של קבוצת רומא, במדיה פרש, עד שקיבל את רישיון האימון שלו ב-1980. בינואר 1981 קיבל דה סיסטי את המשרה הראשונה שלו, כשהתמנה למאמן פיורנטינה, אחת מהקבוצות בהן כיכב כשחקן.
דה סיסטי הגיע לקבוצה לאחר כחצי עונה, בה נקלעה פיורנטינה למאבק נגד הירידה. מיד עם הגיעו לקבוצה חל שינוי מהותי ביכולתה. היא הפסידה רק פעמיים בחצי העונה השנייה, ועלתה במעלה הטבלה עד שסיימה את העונה במקום החמישי. בזכות היכולת שהפגינה פיורנטינה, פתח דה סיסטי עם הקבוצה את עונת 1981/1982. פיורנטינה תחת דה סיסטי ובכיכובם של דניאל ברטוני, ג'אנקרלו אנטוניוני, פייטרו ורכובוד ופרנצ'סקו גרציאני חזרה לאחר כעשור להתמודד שוב על האליפות ואף הובילה את טבלת הסרייה א' במשך תקופה ארוכה עד למחזור הנעילה, בו הפסידה את התואר ליובנטוס בסיומו של מחזור מעורר מחלוקת בו כשלה פיורנטינה לנצח את קליארי, עם החלטות שופטים גבוליות (שער לזכות פיורנטינה שנפסל באופן מעורר מחלוקת, פנדל גבולי שניתן ליובנטוס). פיורנטינה סיימה את העונה במקום השני בטבלה, נקודה מתחת לאלופה יובנטוס.
לאחר עונה אחת בשלהי הצמרת, חזרה פיורנטינה של דה סיסטי לצמרת הגבוהה כשסיימה במקום השלישי בעונת 1983/1984. הייתה זו העונה המלאה האחרונה של דה סיסטי בקבוצה. בקיץ 1984, בפתיחת עונת 1984/1985, אושפז דה סיסטי בעקבות מורסה שהתגלתה במוחו. לאחר התעקשות של הבעלים שהאמין מאוד במאמן, הוא חזר לספסל לאחר 45 ימים בלבד, על אף שנצטווה לנוח כחצי שנה. לאחר שהוצע לו כי פרוסיו ולקרג'י ימונה לצידו, החליט דה סיסטי לעזוב את הקבוצה, והוחלף על ידי ולקרג'י בדצמבר 1984.
דה סיסטי חזר למגרשים בינואר 1986 כשהתמנה לתפקיד מאמן אודינזה, שנאבקה נגד הירידה. הוא הצליח להציל את הקבוצה ולהשאיר אותה בליגה, אך באותו קיץ נחשפה פרשת הטיית משחקים בכדורגל האיטלקי, ובעקבות מעורבותה של הקבוצה בפרשה (דה סיסטי לא היה מעורב באופן אישי ולא הואשם) היא פתחה את עונת 1986/1987 לאחר שתשע נקודות הופחתו ממאזנה. אודינזה סיימה את העונה במקום האחרון וירדה לסרייה ב'. הירידה הוכרעה בעקבות העונש שספגה הקבוצה, שכן היא צברה יותר נקודות מיריבותיה לתחתית וללא העונש היא הייתה צריכה לסיים את העונה מקום אחד מעל הקו האדום.
ב-1988 התמנה לתפקיד ראש מחלקות הנוער של נבחרת איטליה, שכללו את הנבחרות עד גיל 18, 16 ו-15. הוא הצטרף לצוות המקצועי של אזליו ויצ'יני לקראת מונדיאל 1990 הביתי, בו סיימה איטליה במקום השלישי, ובקיץ 1991 אימן את נבחרת הצבא האיטלקי והוביל אותה לזכייה באליפות העולם לנבחרות צבאיות.
לקראת עונת 1991/1992 חזר לאמן במסגרת הסרייה א', כשהתמנה לתפקיד המאמן של אסקולי, העולה הטרייה מהסרייה ב'. לאחר כחצי עונה בה לא הצליח להתחמק עם הקבוצה מקרבות התחתית, הוא פוטר מתפקידו. בסיום העונה ירדה אסקולי בחזרה לליגת המשנה.
ב-2001, לאחר כעשר שנים מחוץ לתפקיד מקצועי, חזר דה סיסטי לעולם הכדורגל כשהתמנה לתפקיד המנהל המקצועי של מחלקת הנוער בקבוצת לאציו, היריבה העירונית הגדולה של קבוצת נעוריו רומא. הוא החזיק בתפקיד עד לשנת 2004, וסיים את תפקידו יחד עם סיום דרכו של המאמן רוברטו מנצ'יני.
תארים

הגביע האיטלקי: 1963/1964
גביע ערי הירידים: 1960/1961
אליפות איטליה: 1968/1969
הגביע האיטלקי: 1965/1966
גביע מיטרופה: 1966
אליפות אירופה: 1968
גביע העולם: 1970 (מקום שני)
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים | בגביע> הופעות | בגביע> שערים | באירופה> הופעות | באירופה> שערים | אחר> הופעות | אחר> שערים | סה"כ> הופעות | סה"כ> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1960/1961 | רומא | איטליהסרייה א' | 2 | 0 | 1 | 1 | 1 | 0 | - | - | 4 | 1 |
| 1961/1962 | רומא | איטליהסרייה א' | 11 | 1 | 1 | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 13 | 1 |
| 1962/1963 | רומא | איטליהסרייה א' | 18 | 2 | 0 | 0 | 5 | 1 | - | - | 23 | 3 |
| 1963/1964 | רומא | איטליהסרייה א' | 28 | 7 | 4 | 0 | 4 | 2 | 1 | 0 | 37 | 9 |
| 1964/1965 | רומא | איטליהסרייה א' | 28 | 3 | 1 | 1 | 5 | 1 | - | - | 34 | 5 |
| 1965/1966 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 34 | 5 | 6 | 0 | 3 | 1 | 2 | 0 | 45 | 6 |
| 1966/1967 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 30 | 6 | 1 | 0 | 2 | 1 | 4 | 0 | 37 | 7 |
| 1967/1968 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 30 | 6 | 2 | 0 | 4 | 1 | - | - | 36 | 7 |
| 1968/1969 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 30 | 2 | 3 | 0 | 6 | 0 | - | - | 39 | 2 |
| 1969/1970 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 27 | 2 | 6 | 1 | 6 | 0 | - | - | 39 | 3 |
| 1970/1971 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 29 | 3 | 11 | 3 | 4 | 0 | - | - | 44 | 6 |
| 1971/1972 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 29 | 1 | 10 | 2 | - | - | 6 | 0 | 45 | 3 |
| 1972/1973 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 27 | 1 | 4 | 2 | 1 | 0 | 7 | 1 | 39 | 4 |
| 1973/1974 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 19 | 2 | 3 | 1 | 2 | 0 | - | - | 24 | 3 |
| 1974/1975 | רומא | איטליהסרייה א' | 29 | 5 | 10 | 0 | - | - | - | - | 39 | 5 |
| 1975/1976 | רומא | איטליהסרייה א' | 28 | 2 | 4 | 0 | 6 | 0 | - | - | 38 | 2 |
| 1976/1977 | רומא | איטליהסרייה א' | 28 | 2 | 4 | 1 | - | - | - | - | 32 | 3 |
| 1977/1978 | רומא | איטליהסרייה א' | 25 | 0 | 4 | 0 | - | - | - | - | 29 | 0 |
| 1978/1979 | רומא | איטליהסרייה א' | 25 | 0 | 4 | 0 | - | - | - | - | 29 | 0 |
| סך הכל רומא | סך הכל רומא | סך הכל רומא | 222 | 22 | 33 | 3 | 22 | 4 | 1 | 0 | 278 | 29 |
| סך הכל פיורנטינה | סך הכל פיורנטינה | סך הכל פיורנטינה | 256 | 28 | 46 | 9 | 22 | 3 | 19 | 1 | 348 | 41 |
| סך הכל קריירה | סך הכל קריירה | סך הכל קריירה | 478 | 50 | 79 | 12 | 44 | 7 | 20 | 1 | 626 | 70 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת איטליה> שנה | נבחרת איטליה> הופעות | נבחרת איטליה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1967 | 2 | 0 |
| 1968 | 2 | 0 |
| 1979 | 6 | 0 |
| 1970 | 11 | 2 |
| 1971 | 5 | 2 |
| 1972 | 3 | 0 |
| סה"כ | 29 | 4 |
ג'אנקרלו דה סיסטי, 1969
גן העיר (תל אביב)

| --- | --- |

 נתונים ומידות
 שטח:  28 דונם קמ"ר
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 קואורדינטות:  32°04′57″N 34°46′49″E﻿ / ﻿32.0825°N 34.7803°E﻿ / 32.0825; 34.7803
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) גן העיר(למפת תל אביב רגילה) גן העיר(למפת גוש דן רגילה) גן העיר(למפת גוש דן מוגדלת) גן העיר  he גן העירhe גן העירמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גן העיר
מרכז הקניות לאורך רחוב אבן גבירול
גן עופר, או בשמו הקודם "גן העיר", הוא מתחם הנמצא בין הרחובות אבן גבירול, הדסה ושדרות בן-גוריון בתל אביב, מצפון לכיכר רבין. המתחם כולל מרכז קניות, מגדל מגורים וגן ציבורי. בעבר שכן בשטח זה גן החיות של תל אביב והייתה תוכנית להקים בו את בית החולים העירוני הדסה.
היסטוריה

בשנת 1925 קנתה עיריית תל אביב מאיברהים שוקי אפנדי, תושב הכפר הערבי סומייל, את שטח פרדס פורטליס בן ה-50 דונמים תמורת 3000 לירות. הפרדס התפרס על כל השטח שבו נמצא גן העיר וכיכר רבין וקנייתו הייתה במטרה להקים בו בית חולים עירוני מרכזי, אשר עתיד יהיה לשרת את העיר המתפתחת צפונה. התוכנית לבניית בית החולים לא יצאה אל הפועל והעירייה ניסתה ליהנות מרווחיו החקלאיים של הפרדס שהיה בבעלותה. רווחי העירייה היו דלים, כ-300 לירות בשנת 1926, ובשנת 1930 הקימה ועדה, שנועדה לבחון את כדאיות המשך ההשקעה בפרדס. לבסוף החליטה העירייה להמשיך ולעבד את הפרדס במקביל למשא ומתן עם הממשלה לאישור שטח הפרדס לבית חולים עירוני. בשנת 1936 היה הפרדס עדיין שטח ספר מסוכן אשר ממנו אף היו פורעים ערבים יורים על בתי העיר הסמוכים במהלך מאורעות המרד הערבי הגדול.
במקביל למאמצים להקים את בית החולים פנתה באפריל 1935 הסתדרות "הפועל" לעירייה בבקשה להפוך את הבריכה שהייתה בפרדס לבריכת שחייה. מאז שימשה הבריכה לבריכת שחייה שבה השתמשו ארגוני הספורט של הפועל ושל מכבי כבריכה ללימוד שחייה. אל הבריכה היו מגיעים תלמידי בתי ספר וספורטאים ונהנו ממנה גם שוטרים בריטים ופקידי העירייה והממשל.
ב-1939 הפך באופן רשמי פרדס פורטליס יחד עם בריכת השחייה ל"גן הדסה". בית החולים לא הוקם בו לבסוף והתוכניות נמשכו עד שהוקם כמה עשורים מאוחר יותר בית החולים המרכזי העירוני ברחוב ויצמן, לימים המרכז הרפואי איכילוב. בגן הציבורי הוקם בשלבים גן החיות של תל אביב שפעל עד 1980.
ב-1988 הוקם מבנה גן העיר הקיים עד היום על חלקו המזרחי של גן החיות, המשיק לרחוב אבן גבירול. יחד עם בנייתו יצר האמן גד אולמן את ציור הקיר "מגן הדסה לגן העיר" שהוצב בסניף בנק לאומי ובו תיאור גן החיות וגן הדסה הנוסטלגיים ששכנו במקום. בחלקו המערבי של המתחם, בין רחובות הדסה ושדרות בן-גוריון, הוקם גן מדורג ובו תעלות ומפלי מים המשתפלים לכיוון מערב.
בקניון גן עופר פועלות כמה מחנויות האופנה היוקרתיות בישראל, בדומה לאלה שבכיכר המדינה.
ביוני 2019 הוסבו שטחי מסחר בקניון בגודל 2,200 מ"ר לחללי עבודה משותפים.
ביוני 2023 שונה שמו של מרכז המסחר והעסקים גן העיר ל"גן עופר" ע"ש עופר אליהו, איש העסקים אשר היה שותף להקמת וניהול מתחם גן העיר ונפטר בשנת 2022.
עופר אליהו היה בנו של שלמה אליהו.
היסטוריה > האונס בגן העיר

במאי 2012 התרחש בגן העיר אונס על רקע לאומני, 
על פי עובדות כתב האישום, האנס אחמד בני ג'אבר תקף זוג במשך כשעתיים. התוקף עקב אחריהם לתא השירותים בחניון, שם תקף את המתלונן והמתלוננת. האנס הורשע באינוס תוך התעללות, אינוס באמצעות אחר, ניסיון למעשה סדום, ומעשה סדום באמצעות אחר. באופן תקדימי בית המשפט גזר עליו עונש גבוה יותר בעשר שנים מהעונש המרבי הקבוע בחוק העונשין (העונש המקסימלי עומד על 20 שנות מאסר) ונשלח ל-30 שנה לכלא. לאחר מכן קוצר עונשו ל-25 שנה.
מבנה

מבנה גן העיר נבנה ב-1981 בתכנון משרד האדריכלים של אריה אלחנני ונ. כנען. המבנה מורכב משני חלקים עיקרים: קניון ומגדל - שניהם מסתמכים על צורת המתומן כיסוד העיצובי שלהם. הקניון גובל ברחוב אבן גבירול במזרח ורחוב הדסה בצפון. הקניון בעל קומה מסחרית אחת מעל למפלס הרחוב ועוד קומה מתחתיו, בסך הכל בן שתי קומות מסחריות. במרכזו חצר פנימית מתומנת, פתוחה השמיימה, ובעלת מזרקה. גג הקניון משמש כרחבה חופשית לשימוש הציבור. חניון תת-קרקעי ממוקם מערבית לקניון, מתחת למגדל. מגדל מגורי היוקרה מתומן גם הוא בתוכניתו. הוא ניצב על גג הקניון ומביט מערבה לשיפולי גן העיר היורדים עד לשדרות בן-גוריון. המגדל נישא לגובה 90 מטרים, בן 26 קומות, ובקצהו העליון ממוקמת בריכה פנימית לשימוש דיירי המגדל. "מרכז עינב", המשמש כאולם כנסים קטן של העירייה וכאולם מופעים, ממוקם גם הוא על גג הקניון ובסמיכות אל בית העירייה. כאמור, על גג המרכז המסחרי משתרע גן ציבורי פתוח, הממשיך אל הגן הציבורי שממערב למבנה. מהגן שעל הגג קיימת גישה אל מרכז עינב, אל מגדל המגורים וכן יוצא ממנו מעבר המוליך דרומה באמצעות גשר אל בית עיריית תל אביב.
מגג מבנה זה, מהמרפסת הדרומית, תיעד רוני קמפלר במצלמת חובבים את רצח יצחק רבין שאירע ב-4 בנובמבר 1995. בסמוך למקום הרצח, על קירו הדרומי של מרכז הקניות נכתבו בתקופה שלאחר הרצח כתבי גרפיטי רבים המגנים את הרצח וקוראים לשלום ולהפסקת האלימות. כעבור מספר שנים החליטו לצבוע מחדש את הקיר אך הושארו כמה מטרים סמליים של גרפיטי אשר שומרו גם מאחורי זכוכית לזכר הסמל לביטוי הספונטני של העם בעקבות רצח רבין.
גלריית תמונות

האנדרטה לזכר יצחק רבין במקום הירצחו ומאחוריה שארית כיתובי הגרפיטי על קיר מרכז הקניות
הקבלה, מוריס ליפסי (1888 - 1986) גן הדסה תל אביב
הפטיו במרכז הקניות, מבט לכיוון דרום-מערב
ערוגת צמחייה לרגלי מגדל גן העיר
חלקו המזרחי של גג מרכז הקניות
מרכז ענב לתרבות
מרכז ענב לתרבות
הערות שוליים

↑  דותן לוי, האופנה החדשה: וויקס וחללי העבודה נכנסים לקניון גן העיר, באתר כלכליסט, 1 ביולי 2019
↑  עופר פטרסבורג‏, לזכרו של עופר אליהו: המרכז המסחרי גן העיר בתל אביב משנה את שמו, באתר וואלה, 1 ביוני 2023
↑  גולן חזני, נפטר עופר אליהו, בנו של שלמה אליהו בעל השליטה במגדל, באתר כלכליסט, 27 בפברואר 2022
↑  האונס בגן העיר בת"א הוכר כפעולת איבה על רקע לאומני, באתר גלובס, 3 בדצמבר 2015
↑  גילי כהן, משרד הביטחון: האונס בגן העיר בת"א - פעולת איבה, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2015
גל השרפות בצ'ילה (2023)

| --- | --- |

 תאריך התחלה:  30 בינואר 2023 
 משך האסון:  30 בינואר 2023 – הווה (שנה) 
 הרוגים:  26 
 פצועים:  2,180 
 שטח שנשרף:  מעל 300,000 דונם
 קואורדינטות:  35°S 72°W﻿ / ﻿35°S 72°W﻿ / -35; -72
 he
 
צורת שרפות ב-3 בפברואר 2023 נתפסה על ידי GOES-16
תמונת לוויין צבעונית של השריפות בצ'ילה ב-2023 בין 1 ל-5 בפברואר 2023
החל ב-30 בינואר 2023, החלה סדרה של שרפות יער בצ'ילה. בתחילת פברואר, התפתח גל השרפות ל-406 שרפות שונות, כמה עשרות מהן סווגו כ"שריפות של התראה אדומה". השריפות שרפו יותר מ-300,000 דונם, והובילו ל-26 הרוגים, מה שגרם לממשלה להכריז על מצב חירום במספר אזורים במדינה.
רקע

צ'ילה סובלת ממגה בצורת מאז 2010 - הקשה ביותר מזה אלף שנים. תנאי הבצורת הללו מחמירים את שרפות הקיץ מכיוון שהצמחייה הופכת דליקה יותר.
השרפות התרחשו במקביל לגל חום חסר תקדים בדרום המדינה, כשהטמפרטורות הגיעו ל-40 מעלות צלזיוס באזורים מסוימים.
רנה גארו מאוניברסיטת צ'ילה אמר כי הטמפרטורות הגבוהות ביותר מונעות על ידי רוחות פולצ'ה הנושבות ממזרח, אשר נתקלות באקלים חם יותר.
שר הפנים, מנואל מונסלב, אישר כי 17 בני אדם נעצרו על כך שאולי הבעירו שרפות על ידי פעולות כמו ריתוך או שריפת צמר.
בעוד שהשרפות עשויות להיגרם ישירות על ידי אלמנטים אנושיים, תנאי הבצורת הבסיסיים שתרמו לחומרת השריפות יוחסו לתערובת של החמרה בתנאי שינויי האקלים ודפוס מזג האוויר באוקיינוס השקט הידוע בשם La Niña. אף על פי שלדרום אמריקה יש היסטוריה ארוכה של בצורת, צ'ילה היא בין הפגיעות ביותר להשפעות של אירועי מזג אוויר קיצוניים, שינויים בטמפרטורות וגשם עונתי, שרפות בר ועליית מפלס הים (הצפות). תכנון טריטוריאלי לקוי נחשב גם לאחד הגורמים בהתפשטות השרפות.
בסוף אוגוסט 2022, כריסטיאן ליטל, מנהל תאגיד היערות הלאומי (CONAF), הסביר בקונגרס הצ'יליאני כי קיים סיכון גדול לשרפות בר, גדולות אשר יתרחשו בו זמנית, מאוקטובר 2022 עד ינואר 2023. נטען שמכיוון ששנת 2022 הייתה שנה עם גשמים משמעותיים, צמח עשב רב שעלול לייצר שרפות בעונה היבשה. ועדת החקלאות של הקונגרס עודכנה על ידי תאגיד היערות הלאומי בתחזית חמורה יותר בתחילת ינואר 2023.
על פי אומדן של תאגיד היערות הלאומי כ-41% מהשרפות באזורי ניובלה, ביוביו ו- אראוקניה, מיולי 2022 ועד סוף פברואר 2023, היו מעשה ידי אדם ומכוונות. ברמה הלאומית באותה תקופה 25% מהשרפות נחשבות על ידי תאגיד היערות הלאומי כמכוונות.
התיאוריה לפיה השרפות מתפשטות באמצעות חיות בר כגון ארנבות אשר בוערות באש הוזכרה על ידי גורמים רשמיים, אך הידע על כך מבוסס בעיקר על אנקדוטות ומומחי יערות מפקפקים בתיאוריה הזו.
נכון ל-18 בפברואר 2023, כ־256 שרפות בערו ברחבי המדינה בעוד ש-151 נוספות היו בשליטה. לאחר תקופה של הפוגה, שריפות החלו להתלקח ב-18 בפברואר בדרום מרכז צ'ילה. עד 20 בפברואר הודיע השירות הלאומי למניעת אסונות ותגובה כי 173 מוקדים כובו, אך 70 עדיין פעילים.
השפעות > נפגעים

ממשלת צ'ילה דיווחה על לפחות 24 הרוגים מהתפרצות השרפות בפברואר, לפחות 11 מהם בעיירה סנטה חואנה שבביוביו. שני הרוגים נהרגו כאשר מסוק של שירותי חירום התרסק ב-3 בפברואר, והרג את הטייס והמכונאי שלו, ושלישי היה כבאי אשר נפגע ממשאית בזמן שעבד באירוע. לפחות שלושה בני אדם נפצעו באורח קשה בשרפה ב-18 פברואר.
השפעות > תגובה פוליטית

בפברואר הכריז משרד הפנים של צ'ילה על מצבי חירום בשלושה מחוזות: אראוקניה, ביוביו וניובלה. נשיא צ'ילה גבריאל בוריץ' ביקש סיוע מהמדינות השכנות ברזיל, ארגנטינה ואורוגוואי.
השפעות > נזק לרכוש ולסביבה

לפחות 800 בתים נהרסו בשרפות, לפי ממשלת צ'ילה. כמעט 300,000 דונם נשרפו לפי דו"ח של שרת הבריאות, איכות האוויר באזורים שנפגעו התדרדרה משמעותית עקב עשן השרפות. ב-7 בפברואר 2023, עשן מהשריפות נסחף מעל הבירה סנטיאגו. חברת עיסת הנייר הענקית של צ'ילה CMPC אישרה כי למעלה מ-10,000 דונם מהמטעים שלה נפגעו מהשרפות, וחלק ממפעלי העיבוד שלה הפסיקו את עבודתם.
לוחמי האש

בסך הכל כ-5,600 כבאים ומתנדבים נלחמים נגד שרפות ברחבי מספר אזורים, ומטוס אווירי DC-10 מארצות הברית הגיעה לצ'ילה על מנת להצטרף לכבאים. המטוס הזה מסוגל לשפוך 36,000 ליטר מים בכל גיחה. בצ'ילה, כבאים מקצועיים בשכר המכונים "בריגדיסטות" מתרכזים בשריפות יער בעוד ששאר המתנדבים, מתרכזים בהגנה על הערים.
מספר מדינות שלחו עזרה לצ'ילה לכיבוי השרפות:
ארגנטינה ארגנטינה – שלחה 40 לוחמי אש, 15 משאיות והליקופטר.
ברזיל ברזיל – שלחה עזרה לוגיסטית ולוחמי אש.
קולומביה קולומביה – שלחה מטוס ומשלחת לכיבוי שריפות היער.
אקוודור אקוודור - שלחה תמיכה לוגיסטית ולוחמי אש.
ספרד ספרד – ממשלת ספרד שלחה מטוס A330 ו-50 אנשים.
ארצות הברית ארצות הברית – שלחה תמיכה כלכלית בשווי 50,000 דולר.
מקסיקו מקסיקו – שלחה שני מטוסים צבאיים ו-300 מתנדבים.
פרו פרו – שלחה מספר הליקופטרים למלחמה בשריפות.
ונצואלה ונצואלה – שלחה 60 לוחמי אש.
האיחוד האירופי האיחוד האירופי – שלח יותר מ-250 לוחמי אש, רכזים וצוות רפואי.
דב פרומר

דב פרומר (כ"ד בשבט ה'תרע"ב, 12 בפברואר 1912 – ה' באדר א', ה'תשמ"ט, 10 בפברואר 1989) היה פעיל ציבור, איש עסקים ונדבן, ממייסדי קריית שמואל, יושב ראש ועד הקריה וחבר מועצת העיר חיפה.
ביוגרפיה

נולד בפולין, בעיירה וולברום שבמחוז אולקוש לראובן ופייגל-לאה. בנעוריו למד בישיבה בוורשה שם ספג רעיונות ציוניים. כדי להגשים את חלומו לעלות לארץ ישראל, רכש מקצוע כשען והצטרף ל"הכשרה" של אגודת ישראל ליד העיר אולקוש. בשנת תרצ"ה (1934) נשא לאשה את לאה-רוזא לבית פרייליך וכחצי שנה לאחר מכן עלו בני הזוג ארצה באוניה "גליליאה".
ביוגרפיה > קריית שמואל

בשנים הראשונות לאחר עלייתם, גרו בני הזוג פרומר בחיפה, אצל משפחת אמיתין. לפרנסתו עסק דב בשענות, המקצוע שרכש כשוליה אצל חותנו. ב-1936 הצטרף לקבוצת אנשי הפועל המזרחי, שהחלו בייסוד שכונה חדשה בעמק זבולון השומם, בסמוך לקריית חיים, על קרקע שרכשה הקרן הקיימת. ביתו היה בין 13 הבתים הראשונים שנבנו על הקרקע החולית, ברחוב בר-אילן של ימינו. מכיוון שהבתים נבנו באזור שומם, כשממערב להם רק דיונות חול ובהן פזורים אוהלי בדואים, נאלצו התושבים לבצע בעצמם את השמירה על היישוב "בעזרת רובה ציד ברישיון ושני אקדחים בלתי ליגליים".
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה נסעה אשתו של פרומר, לאה-רוזא, לביקור משפחתי בפולין, בה נלכדה עם כיבושה על ידי גרמניה הנאצית, ורק לאחר מאמץ דיפלומטי נרחב שהובילה ממשלת בריטניה התאפשר חזרתה לארץ, בתוך קבוצת תושבי ארץ ישראל נוספים.
פרומר הקים בחיפה את חברת "המצליח", שאותה ניהל עד סוף ימיו, ושימש כסוכן הראשי של מפעל הפיס באזור חיפה. במקביל, כיהן כחבר ולאחר מכן כיושב ראש ועד קריית שמואל, כחבר המועצה הדתית בחיפה וכחבר מועצת העיר חיפה מטעם המפד"ל. עסק בפעילות ציבורית ענפה, שכללה את הקמת בית הכנסת המרכזי בקריית שמואל, והקמה של מוסדות חינוך וצדקה. בשנת 1957 סייע בהעברת ארון הקודש מרג'ו אמיליה לישראל והעמדתו באולם בית הכנסת המרכזי.
ביוגרפיה > הישיבה

גולת הכותרת של פועלו הייתה הקמת ישיבת בני עקיבא פרחי אהרן בקריה. בהיעדר מוסד חינוך תורני שאינו חרדי בכל אזור חיפה והקריות, נאלצו ילדי הציוניות הדתית באזור להרחיק נדוד עד לכפר הרא"ה ולירושלים. פרומר לחץ על מרכז ישיבות בני עקיבא כדי שיזרזו את פתיחת הישיבה בקריית שמואל. פרומר וחבריו בוועד קריית שמואל הצליחו לשכנע את ראש העירייה, אבא חושי, להכיר בישיבה גם כתיכון עירוני. לפי עדותו של פרומר, את ההחלטה קיבל אבא חושי בפגישה שבה השתתפו יו"ר ועד קריית שמואל, יוסף שטרן, אברהם יוסיפון ופרומר עצמו, לאחר ששטרן "שבה את לבו ברעיון החדשני, שעירית חיפה תהיה הראשונה להקמת ישיבה עירונית". דבר זה הפך אחר כך למודל ארצי לשיתוף פעולה בין רשויות עירוניות לבין מרכז ישיבות בני עקיבא ואיפשר את פתיחתן של ישיבות תיכוניות עירוניות במקומות נוספים ברחבי הארץ. לאחר שזכתה הישיבה להכרה מוניציפלית, המשיך פרומר לכהן בהנהלתה, במקביל לכהונתו במועצת העיר.
ביוגרפיה > אחרית ימיו

בשנותיו האחרונות הקדיש דב את זמנו להוצאה מחודשת ומורחבת של כתבי דודו מצד אביו, הרב אריה צבי פרומר מקוז'יגלוב.
זמן קצר לאחר פטירתו ב-1989, הפיקה החברה הממשלתית למדליות ומטבעות את המדליה הממלכתית "הכותל", שהייתה פרי יוזמתו, כעדות לקשר החזק של העם היהודי לירושלים.
משפחתו

דב פרומר הוא מצאצאי האדמו"ר דב בעריש מאושפיצין, בעל ספר "דברי צדיקים" ומחשובי תלמידי החוזה מלובלין.
דודו מצד אביו הוא הרב אריה צבי פרומר מקוז'יגלוב, מרבני יהדות פולין קודם השואה, בעל שו"ת "ארץ צבי" ו"שיח השדה" ויוזם לימוד המשנה היומית. עמד בראש ישיבת סוכטשוב וישיבת חכמי לובלין.
לדב ולאה-רוזא פרומר נולדו חמישה בנים. בנם הבכור משה אהרון פרומר היה פרופסור לכימיה ושותף להמצאת קשית השתייה לטיהור מים lifestraw.
צעיר בניו, סגן-אלוף ישראל צבי פרימור, היה נווט פנטום בטייסת 69. במלחמת יום כיפור הופל מטוסו והוא נפל בשבי הלבנוני, אך לאחר המלחמה שוחרר.
הנצחה

רחוב דב פרומר בשכונת קריית שמואל קרוי על שמו.
הערות שוליים

↑  עדותו של דב פרומר, מתוך: אריה שנטל (עורך), איש האמונה והנאמנות, ועד קריית שמואל, תשל"ו, עמ' 64
↑  חגי הוברמן, מפולין לישראל בדרכון נאצי, מצב הרוח 280, 2014
↑  ישיבת בנ"ע "פרחי אהרון" - תולדות הישיבה (ארכיון)
↑  הרב משה צבי נריה, אדם ביקר, חסיד בכל מעשיו, תשמ"ט
↑  אריה שנטל (עורך), איש האמונה והנאמנות, ועד קריית שמואל, תשל"ו, עמ' 66
↑  לדוגמה ראו ארץ צבי: אמרות, טהורות, דברי מוסר וחסידות על סדר הפרשיות
↑  המדליה הממלכתית "הכותל" באתר החברה הישראלית למדליות ולמטבעות
↑  הכותל - על פני מדליה ממלכתית, הצופה, 30 בנובמבר 1989
↑  חגי הוברמן, נפילת אמנון פקטורי וישראל פרימור בשבי הלבנוני, מרקיע שחקים
↑  אמיר אורן, המלחמה שלא נגמרה, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2008
↑  אמציה פלד, רחוב דב פרומר, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007571034005171  VIAF: 267146461558927731511   WorldCat (עם VIAF): 267146461558927731511 
בית פרומר בקריית שמואל. הבית שנבנה ברחוב בר-אילן של ימינו היה אחד מ-13 הבתים הראשונים שעלו לקרקע ב-1938
דגל אולדרני

| --- | --- |

 הונף לראשונה:  20 בדצמבר 1993
 מוטיבים עיצוביים:  צלב ג'ורג' הקדוש, סמל אולדרני במרכז
דגל אלדרניי הוא דגלו של האי אולדרני - הצפוני באיי התעלה השייך לביליוויק של גרנזי והמהווה מושבת כתר של בריטניה. הדגל הוענק לאי ב-20 בדצמבר 1993. ועיצובו מתבסס על צלב ג'ורג' הקדוש ועליו סמל אולדרני - אריה המחזיק ענף ירוק על רקע מוזהב.
גוסטב קלוציס

| --- | --- |

 לידה:  4 בינואר 1895 (יוליאני) Rūjiena, לטביה 
 פטירה:  26 בפברואר 1938 (בגיל 43) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  מחנה בוטובו 
 מקום לימודים:  וחוטמא"ס 
 זרם באמנות:  קונסטרוקטיביזם 
 הושפע על ידי:  יאניס רוזנטלס 
 בן או בת זוג:  ולנטינה קולגינה 
 
גוסטב קלוציס (בלטבית: Gustavs Klucis, ברוסית: Густав Густавович Клуцис‏: 4 בינואר 1895 – 26 בפברואר 1938) היה צלם לטבי וחבר מרכזי באוונגרד הקונסטרוקטיביסטי בתחילת המאה ה-20. הוא ידוע בתעמולה המהפכנית והסטליניסטית הסובייטית שהפיק עם אשתו ולנטינה קולגינה ובפיתוח טכניקות פוטומונטאז'.
ביוגרפיה

קלוציס החל את הכשרתו האמנותית בריגה בשנת 1912. ב-1915 הוא גויס לצבא הרוסי, שירת ביחידת רובאים לטבית, ולאחר מכן נסע למוסקבה ב-1917. כחייל בגדוד הרובאים הלטבי ה-9 שירת קלוציס בין המשמר האישי של ולדימיר לנין בסמולני בשנים 1917–1918 ולאחר מכן הועבר למוסקבה כדי לשרת כחלק מהמשמר של הקרמלין (1919-1924).
בשנים 1918–1921 החל בלימודי אמנות אצל קזימיר מלביץ' ואנטואן פבזנר, הצטרף למפלגה הקומוניסטית, פגש את הציירת ולנטינה קולגינה ונישא לה, וסיים את בית הספר הממלכתי לאמנות. הוא ימשיך להיות קשור לבית הספר כפרופסור לתורת הצבעים מ-1924 עד שבית הספר נסגר ב-1930.
קלוציס לימד, כתב והפיק אמנות פוליטית עבור המדינה הסובייטית למשך שארית חייו. כשהרקע הפוליטי התדרדר במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, קלוציס וקולגינה נכנסו ללחץ גובר להגביל את הנושא והטכניקות שלהם. בעבר היו שמחים, מהפכניים ואוטופיים, עד 1935 האמנות שלהם הוקדשה לקידום פולחן האישיות של יוזף סטלין.
אף שירותו הפעיל והנאמן למפלגה, קלוציס נעצר במוסקבה ב-16 בינואר 1938, כחלק ממה שנקרא "המבצע הלטבי" כשהתכונן לצאת ליריד העולמי של ניו יורק. קולגינה סבלה במשך חודשים ושנים בעקבות היעלמותו. גזר דינו נחרץ על ידי ועדת NKVD ומשרד התובע של ברית המועצות ב-11 בפברואר 1938, הוא הוצא להורג ב-26 בפברואר 1938, במגרש אימונים ליד מוסקבה.
שמו טוהר ב-25 באוגוסט 1956.