stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אל הדרך (אלבום)
הערות שוליים

↑  אל הדרך באתר סטריאו ומונו
↑  עמוד 8, גיליון 11 בפברואר 1982, דבר
| אילנית |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | עמיחי בגבול ירדן • אילנית לילדים • אילנית בשירי חגים לילדים (מס' 1) • אילנית (1972) • אילנית (1974) • להיטים לילדים • שירי משוררים לילדים • שירו שיר לשמש • בואו ונשיר ביחד • טיול לילי ושירים אחרים שאני אוהבת • סולו? הופעה פומבית • תקליט מס' 20 במקצב ברזילאי ובשירים נבחרים • שירים שילדים אוהבים והשירים היפים של מרים ילן-שטקליס • רגשות מעורבים • אל הדרך • מתנה לילדים – השירים שכל הילדים אוהבים • אולי עוד פעם • סרט בשחור לבן • בוא נתחיל מבראשית • חלום ברזילאי • ישראלית |  |
| אלבומי אוסף | הלהיטים הגדולים של אילנית ואילן ואילנית • שירי הייצוג של ישראל • להיטי הזהב של אילנית • ארבעה צדדים • עכשיו כולם ביחד • 21 הלהיטים הגדולים של אילנית • כבר אחרי חצות – אוסף שירי אהבה • נאסף תשרי, אוסף מס. 3 • אי שם – אוסף שירי הפופ והייצוג • ללכת שבי אחרייך – אוסף שירי ארץ ישראל • כל מקום – אוסף שירים בינלאומיים • שיר של יום חולין – אוסף הבלדות • ושוב איתכם – אוסף שירי אילן ואילנית • המיטב • אוסף להיטים • שירים ליום חולין – אוסף כפול |  |
| ערכים קשורים | אירוויזיון 1973 • ישראל באירוויזיון 1973 • אירוויזיון 1977 • ישראל באירוויזיון 1977 • אילן ואילנית • שלמה צח |  |
| אילנית – שירים |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-60 | "שיר בארבעה בתים" |  |
| שנות ה-70 | "אהבתה של תרזה די מון" • "ילדי איננו ילד עוד" • "רק הירח" • "פעם לאהוב" • "לאורך השדרה שאין בה איש" • "איש הסתיו" • "גוליבר" • "אי שם" • "אין מקום בחוף" • "עכשיו אני יודע" • "אחיי גיבורי התהילה" • "ללכת שבי אחרייך" • "אהבה אחת קטנה" • "אבל המנגינה" • "Chaque matin la joie du monde" • "אם ייפול הכוכב שלי" • "עיר אחרת" • "כי הנני בא" • "כשקיבלו את התורה" • "כשיבוא שלום לארץ" • "שירו שיר לשמש" • "שלום" • "כך היה כך יהיה" • "הכרתי פעם איש" • "האוניות חזרו" • "ילד בקרקס" • "עפרוני" • "דניאל" • "שיר של יום חולין" • "אל תשמעי לקול ליבך" • "ארץ" • "אדם רחוק" • "אהבה היא שיר לשניים" • "הנה הלילה" • "תבורכי" • "הנה ימים באים" • "הנה בא השלום" • "רגשות מעורבים" • "היי דנה" |  |
| שנות ה-80 | "אני לא מאמינה" • "פעם בשנה" • "חמסין של ניסן" • "הבית של פיסטוק" • "בשביל אל הכפר" • "עד עולם" • "אל הדרך" • "פרפר נחמד" • "נחמה" • "בשורה טובה" • "תצלום ישן" • "הלב" • "שיר על נחלים" • "אולי עוד פעם" • "בואו בואו" • "אם ובנה" • "בללייקה" • "עכשיו כולם ביחד" • "חלק בעולם" • "הנחמה היחידה" • "רק בינתיים" • "סרט בשחור לבן" • "קחי נשימה" • "חבר" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 901faeca-2897-4b0b-b2b4-35c0b6caf0f2
חוטמית תרבותית

איור בוטני של חוטמית תרבותית
חוטמית תרבותית לבנה.
חוטמית תרבותית (שם מדעי: Alcea rosea) היא צמח עשבוני מתורבת קצר חיים ממשפחת החלמיתיים. מין זה נפוץ בארצות רבות בעולם. מין הבר שלה אינו בנמצא, גם לא בסין ארץ מוצאו. הוא הובא לאירופה מסין ואוקלם שם לפחות במאה ה-15. מאידך, יש החושבים שהוא טופח בטורקיה ומשם הופץ למדינות רבות בעולם. Türkiye. מדובר בצמח דו-שנתי או רב-שנתי, שגדל בעיקר באזורים ממוזגים. הנוסחה ההיברידית היא אולי A. biennis × A. setosa.
לחוטמית התרבותית תת-מין בשם Alcea rosea subsp. ficifolia (L.) Govaerts הוא שם נרדף למין Alcea ficifolia.
החוטמית התרבותית אינה תוצאה של תירבות של הצמח חוטמית זיפנית (Alcea setosa) שהוא צמח עשבוני רב-שנתי, הנפוץ מאוד בארץ ישראל כצמח בר ופרחיו בצבע ורוד, לילך או סגול. לפי המיון העכשווי החוטמית התרבותית איננה שייכת למין זה. גבן של פרודות הפרי הבשלות של חוטמית תרבותית מכונפות ומחורצות לאורכן, ולעיתים רחוקות פלומתיים, ואילו אלה של חוטמית הזיפנית, ללא חריצים, אינן מכונפות ואינן מכוסות זיפים צפופים.
הצמח והפריחה

הפרחים והעלים של החוטמית התרבותית גדולים יותר, והיא מתאפיינת במגוון של צבעי ורוד, ארגמן, כתום ולבן. גם צורת הפרח יכולה להשתנות, יש זנים בעלי דוּר אחד של עלי כותרת וזנים אחרים בעלי פרח מלא בהרבה עלי כותרת מסולסלים. חוטמית תרבותית, שמוצאה מסין, היא צמח-נוי, שדורש אור מלא ועמיד בקרה ובשרב. הריבוי באמצעות זרעים בסתיו. הפריחה מתחילה בסוף החורף ועיקרה באביב.
מאפיינים

החוטמית התרבותית היא צמח זקוף, שגובהו מגיע על פי רוב עד 2 מ' ויכול להגיע גם עד 3 מטר. הגבעולים שעירים מאוד. העלים מסורגים, פשוטים, גדולים, וקוטרם בין 20 עד 25 ס"מ. הלוואים קטנים (8 מ"מ) וסגלגלים וקודקודם מחולק ל-3 אונות. הפטוטרת עם שערות כוכביות, אורכה 5 עד 15 ס"מ והיא ארוכה מאורך הטרף או שווה לו. הטרף גדול, קוטרו 6 עד 16 ס"מ, וצורותיו נעות בין מעוגל או דמוי לב למחולק ככף יד ל-5 עד 7 אונות. האונות מעוגלות או משולשות ושפתם חרוקה וגלונית. האונה האמצעית אורכה כ-3 ס"מ ורוחבה 4 עד 6 ס"מ. צדו התחתון של הטרף מכוסה שערות כוכביות גסות או שערות כוכביות צמריות. צדו העליון הרבה יותר דליל.
הפרחים דו-מיניים, גדולים ובצבעים שונים. הם חיקיים, בודדים או באגודות של שלושה, יושבים כמעט (עוקץ הפרח קצר) על הגבעול וערוכים במעין אשכול או שבולת בקצה הגבעול. החפים דמוי עלים. העוקץ, שאורכו 5 מ"מ מכוסה בשערות כוכביות גסות וגדל ומתארך בפרי. הגביעון, קצר מאורך הגביע, אורכו 8 עד 10 מ"מ, מאוחה בבסיסו עד לפני האמצע, והוא בעל 6 או 7 אונות, שצורתם סגלגלה עד אזמלית, והוא מכוסה בשערות כוכבים צפופות וגסות (זיפניות). הגביע דמוי פעמון, קוטרו 2 עד 3 ס"מ, ארוך פי 1.5 מהגביעון, והאונות שלו ביציות עד משולשות ואורכן 1.2 עד 1.5 ס"מ. הוא מכוסה בשערות כוכבים צפופות וגסות (זיפניות). הכותרת, שקוטרה 6 עד 10 ס"מ צבעיה מגוונים: אדום, סגול, לבן, ורוד, צהוב או שחור-סגול, לעיתים הכותרת כפולה. עלי הכותרת, שאורכם כ-4 ס"מ, צורתם דמוית ביצה, שמחודדת בבסיס, ועד משולשים. מצוי מעין טופר בקצה עם שערות דקות ארוכות. קודקוד העלה מפורץ. צינור האבקנים, חלק ואורכו כ-2 ס"מ, ואורך הזירים כ-2 מ"מ. עמוד העלי מסתיים בזרועות פלומתיות מרובות.
הפרי הוא מפרדת בצורת דיסק, עטופה בגביע פלומתי, וקוטרה כ-2 ס"מ. הפרודות מרובות (20 עד 40), מכונפות בגבן ומחורצות לאורך גבן, ולעיתים רחוקות פלומתיות.
גלריית תמונות

פרחי חוטמית תרבותית ביפן
חוטמית תרבותית כתומה בגרמניה
חוטמית תרבותית לבנה
חוטמית תרבותית בצבע ארגמן בצרפת
חוטמית תרבותית ורודה, ניצן ופרח מאחור
לקריאה נוספת

א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 257
הערות שוליים

1 2  Alcea rosea L., World Flora Online
↑  Alcea rosea Linnaeus, Flora of China @ efloras.org
↑  Alcea rosea subsp. ficifolia (L.) Govaerts, World Flora Online
↑  Alcea rosea subsp. ficifolia (L.) Govaerts, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Alcea setosa (Boiss.) Alef., World Flora Online
↑  מיכאל זהרי, מגדיר לצמחי ישראל, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 303
↑  חוטמית תרבותית, באתר צמח ישראלי
↑  Alcea rosea Linnaeus,, efloras.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549673805171  GND: 4501469-3  LCCN: sh2007001036  NDL: 00928001
חמסן טפיל

| חמסן טפיל |
| --- | --- |
 חמסן טפיל
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חמסניים
סוג:: חמסן
מין:: חמסן טפיל
שם מדעי
 Stercorarius parasiticus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


חמסן טפיל נטפל לריסה שחורת-רגל.
Stercorarius parasiticus
חמסן טפיל (שם מדעי: Stercorarius parasiticus) הוא עוף ימי גדול ממשפחת החמסניים החי בחצי הכדור הצפוני.
חמסן זה מגיע לאורך 41–48 ס"מ ולמוטת כנפיים של 107–125 ס"מ. ראשם של החמסנים אפור כהה עם צוואר ופלג גוף תחתון לבן וכנפיים שחורות. המקור חזק ומעוקל והנוצות עבות ועוזרות לשמור על חום גופם. רגליהם בעלות קרומי שחייה והם יודעים לשחות.
הם מעופפים מעל צפונה של אירואסיה ושל אמריקה הצפונית. הוא חורף באזורים טרופיים שונים, אך מקנן בקיץ בטונדרה. הם מטילים 2 ביצים ומגוננים עליהם מכל פולש, כולל משועלים ומבני אדם ויכולים לצלול אליהם מלמעלה.
החמסנים נוהגים להציק לעופות ים אחרים כדי להשיג את שללם שדגו, ומכאן שמו. כמו כן הם ניזונים מדגים, גוזלים, מכרסמים, חרקים ופגרים.
הערות שוליים

↑  חמסן טפיל באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534029905171
חמשן זוחל

חַמְשָׁן זוֹחֵל (שם מדעי: Potentilla reptans) הוא עשבוני רב-שנתי שרוע-זוחל ממשפחת הורדיים, הצומח באדמה בוצית שאינה מתייבשת כל השנה.
מאפיינים

עלי הצמח מחולקים לחמש אונות, ומכאן שם הסוג. האונות משוננות ומכוסות שערות דלילות. הפרח, בקוטר 1.5 עד 2 סנטימטר, הוא בעל 10 עלי גביע, 5 עלי כותרת צהובים וכ-20 אבקנים. הפריחה מאפריל עד יוני.
הצמח נפוץ כצמח בר באסיה, באירופה ובאתיופיה, והובא על ידי האדם גם לצפון אמריקה. בישראל הוא נדיר ואף נמצא בסכנת כליה, אף על פי שאינו מוכרז כצמח מוגן; גדל בארץ רק בגליל העליון בשמורת מערת פער ובמקומות בודדים בחרמון.
חמשן זוחל
חלילון

| חלילון |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: אבובונאים
משפחה:: חלילוניים
סוג:: חלילון
שם מדעי
 Fistularia ‏לינאוס, 1758

חֲלִילוֹן (שם מדעי: Fistularia) הוא סוג דגי ים מסדרת האבובונאים בה מצויים סוסוני הים. סוג זה הוא היחיד במשפחה ובו 4 מינים.
החלילונים הם דגים מוארכים שמגיעים עד לאורך 2 מטר, ומתאפיינים בגופם המוארך, הצר והנוקשה (בניגוד לגופם הגמיש של צלופחים ומורנות), וחרטומם המוארך, שמותאם לשליפת סרטנים ודגים קטנים מבין סלעים, שהם מזונם העיקרי. הם חיים בעיקר בשוניות אלמוגים וחופים חוליים.
הם לא משמשים כדגי מאכל, אבל לעיתים משמשים כדגי נוי לאקווריומים.
מינים

בסוג חלילון ישנם 4 מינים:
חלילון חלק (Fistularia commersonii) - המין היחיד המצוי בישראל. במקור רק במפרץ אילת, ובשנים האחרונות גם בים התיכון כתוצאה מהגירה לספסית.
חלילון פציפי (Fistularia corneta)
חלילון זיפני (Fistularia petimba)
חלילון אטלנטי (Fistularia tabacaria)
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: דגי הגרם (תשע"ב), 2012, באתר האקדמיה ללשון העברית
זרזיר מצוי

| זרזיר מצוי |
| --- | --- |
 זרזיר מצוי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: זרזיריים
סוג:: זרזיר
מין:: זרזיר מצוי
שם מדעי
 Sturnus vulgaris ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


ביצי זרזיר מצוי, אוסף מוזיאון טולוז
זרזיר מצוי בטולוז, צרפת
גוזלי זרזיר בקינם
זרזיר מצוי
זרזיר מצוי (שם מדעי: Sturnus vulgaris), המכונה גם זרזיר אירופאי, הוא מין של עוף בסוג זרזיר, ממשפחת הזרזיריים שבסדרת ציפורי השיר.
תפוצה

הזרזיר נפוץ בכל היבשות בעולם, למעט אמריקה הדרומית. תפוצתו הראשונית והטבעית היא ממרכז סיביר במזרח עד לאיים האזוריים במערב, ומנורווגיה בצפון עד למזרח התיכון. ביבשת אוסטרליה ובניו זילנד הוצג המין בין השנים 1862–1883 דרך תחנות אקלום, שמטרתן הייתה להביא מיני עופות חדשים שיעזרו במלחמה במזיקים. בדרום אפריקה שוחררו פרטים ב-1899 לאותה מטרה.
ב-1890 שוחררו בפארק העירוני של העיר ניו יורק כ-100 פרטים, על ידי קבוצת אנשים שדגלו בהבאת מינים שונים של עופות שהוזכרו במחזותיו של ויליאם שייקספיר, אל ארצות הברית. מתוך המאה שרדו רק 15, אולם כיום חיים מיליוני צאצאיהם באמריקה הצפונית, מאלסקה ועד צפון מקסיקו.
הזרזיר המצוי שוכן באזורים מישוריים ולא הרריים. בעונת הרבייה הוא זקוק לאתרי קינון כנקבי עצים, גגות בתים ובניינים נטושים, לעיתים חומס הזרזיר קינים של עופות אחרים או שוכן בקינים נטושים. על כן בוחר הזרזיר אזור מיוער או מיושב, ומעדיף קרבת שדות צמחייה בעונת הקינון. מלבד תקופה זו, הזרזיר נפוץ בכל האזורים המישוריים.
תיאור המין

אורכו של זרזיר בוגר הוא 21.5 ס"מ בממוצע, מוטת כנפיו כ-40 ס"מ בממוצע, ומשקלו 70–100 גרם.
בעונת הרבייה נוצותיו שחורות, כאשר גוון ירוק מבריק משתקף מנוצות הגב, החזה והעורף, וגוון ירוק-סגול משתקף מנוצות הכנף.
מחוץ לעונת הרבייה, דוהים קצות הנוצה ומקבלים גוון לבן עכור, בעיקר באזור החזה. מרחוק נראה החזה מוכתם, וזהו סימן היכר המבדיל אותו מעופות דומים לו בגודל וניצויים שחור בלבד.
הזכר והנקבה זהים בעוד מספר מאפיינים: רגליהם חומות-אדמדמות, קשתית עיניהם חומה, ומקורם צהוב בעונת הרבייה ושחור מחוץ לה.
הבדלים בין המינים ניכרים במספר מאפיינים: אצל הזכר נוצות החזה מוארכות, בעוד שאצל הנקבה הן קצרות ופלומתיות. לזכרים כתם כחול בתחתית המקור, בעוד שלנקבות כתם ורוד.
אצל הצעירים קצות הכנף מעוגלים יותר, וחסרים את הגוון המבריק של הבוגרים. המקור בצבע חום-כהה כל עונות השנה.
ישנם עופות הדומים לזרזיר במראם, אך בעלי מקור ורגליים שחורות: מינים ממשפחת הפזאיים, והשחרור ממשפחת הקיכליים.
רבייה

עונת הרבייה של הזרזיר המצוי מתחילה באביב ומסתיימת באמצע הקיץ. בשל אורכה של עונת הרבייה, מתעברת הנקבה מספר פעמים ומטילה במהלכה עד 3 פעמים, 4–7 ביצים בעונה אחת.
ההטלה הראשונה (4–5 ביצים בממוצע), מתרחשת בדרך כלל בתיאום עם כל הנקבות באזור. ההטלה השנייה היא תוצאה של הפוליגמיה הנהוגה במין. ההטלה השלישית, שהיא נדירה יותר, מתרחשת 40–50 יום לאחר ההטלה הראשונה.
ביצי הזרזיר חלקות ומבריקות וגונן תכול-לבן. הדגירה נמשכת כ-11–15 ימים עד לבקיעת הגוזלים. בתחילה הגוזלים חסרי ישע, והוריהם מאכילים אותם מזון רך בלבד. עם גדילתם מובא להם מגוון של מזון מהצומח ומהחי (תולעים, רימות וחרקים שונים). שני ההורים מאכילים את הגוזלים ומסלקים את צואתם מהקן, זאת כדי להרחיק טפילים וכן כדי להרחיק טורפים הנמשכים לריח הצואה.
הזכרים אינם מספקים מזון לגוזלי ההטלה השנייה והשלישית, אם ההטלה הראשונה שרדה. סברה אחת גורסת, שהזכר המקנן מזהה שהגוזלים מההטלות הללו הם צאצאיו של זכר אחר.
הצעירים לומדים לעוף כעבור 21–23 ימים מבקיעתם, אך הוריהם ממשיכים לספק להם מזון למשך מספר ימים נוספים. כשהצעירים עצמאיים לחלוטין, הם מגבשים להקה יחד עם שאר בני גילם.
תוחלת החיים המקסימלית של מין זה היא 18 שנים. פרטים בשבי מאריכים חיים מעט יותר מפרטים שגדלים בטבע.
התנהגות

הזרזיר המצוי אינו יוצר את גומחות הקינון, אלא מקים קן בנקבים קיימים בטבע (לדוגמה, בעצים ישנים או בקיני ציפורים אחרות) או מעשי יד אדם. 

בשל התרבותו המהירה ואופיו החמסני, גרם הזרזיר לירידה דרסטית ומהירה בתפוצתם של מינים אחרים המקננים בגומחות ובנקבים, בעיקר באזורים בהם הוצג לראשונה בסוף המאה ה-19.
בתקופת החיזור הזכרים משתמשים בטכניקת מעוף ייחודית, ומנפנפים בכנפיהם בחצי הדרך. הם גם מנקים ומקשטים את קיני הנקבות ושרים להן.
הזכר קנאי לבת זוגו הפורייה, עוקב אחריה בכל פעילות שהיא עושה ואף אינו מהסס לתקוף את מתחריו.
הזרזיר הוא עוף חברותי ביותר היוצר להקות גדולות של מאות עד אלפי פרטים, בהן הוא מתרבה, משיג מזון ונודד. הוא נמצא תדיר בסביבת האדם, אינו מפחד מפניו ואף עלול להזיק לו.
הזרזיר המצוי משתמש בקולו המגוון, אותו הוא משמיע לאורך כל השנה, למעט בתקופת חידוש הניצוי במעבר בין העונות. שירת הזרזיר כוללת מרכיבים רבים – שריקות, המהומים, נקישות וזמזומים.
בנוסף הוא חקיין מוכשר המחקה בקולו עופות אחרים, קולות בעלי חיים כצפרדעים וחתולים, ובסביבת האדם מחקה אף קולות מכניים וחשמליים וקולות אדם.
תזונה

הזרזיר המצוי הוא אוכל-כול, ומסתגל בקלות למזונות שונים. מזונו מגוון וכולל זרעים, חרקים, חולייתנים קטנים, חסרי חוליות, צמחים ופירות.
הוא מצליח לחדור מבעד לקליפת עורם הקשה של חרקים רבים, על ידי ניקוב עורם בעזרת מקורו החד וקריעתם מבפנים בעת פתיחת המקור. בטכניקה דומה משתמש הזרזיר גם לאכילת פירות.
המזון החי המועדף עליו כולל עכבישאים, נדלים, תולעים ועשים. הפירות המועדפים הם תפוח, אגס, אפרסק, דובדבן וגרגרי יער שונים.
אויבים טבעיים

אויביו הטבעיים של הזרזיר, כמו גם של מרבית ציפורי השיר, הם הבזיים, חתולי הבית וטורפים קטנים אחרים כסמוריים וגחניים.
הימצאות המין בלהקות גדולות בעונת הנדידה משפרת את כוח הישרדותו בפני טורפים, מאחר שחברי הלהקה מתריעים ליחידים ולחלשים שבלהקה על נוכחות טורף באזור.
המין והאדם, פגיעות אקולוגיות

הזרזיר המצוי מוגדר כמין פולש ונחשב לאחד ממיני העופות הפולשניים ביותר על פני כדור הארץ. שלוש תכונות עיקריות עשו אותו לכזה: רבייה מהירה, נדידה בלהקות גדולות ואופי אגרסיבי, שתלטני וחסר פחד.
אולם האחראי העיקרי לתפוצתו מחוץ לאזור הטבעי-ראשוני שלו הוא האדם, שהציג אותו ביבשות אחרות.
המין הובא ליבשת אמריקה ואוסטרליה כחלק מהמלחמה בחרקים מזיקים, והוא אכן עושה זאת ביעילות וביסודיות ומצמצם את היקף נזקי החרקים. אולם עם הירידה בכמות החרקים בעונת החורף, הופך המין למזיק בעצמו, וגורם נזק קשה לחקלאים המגדלים תבואה, פירות וגרגירים. באזורים חקלאיים מסוימים, התרבה המין עד כדי כך שהפך לנציג היחיד בשמיים, בהדיחו מינים אנדמיים אחרים שלהקותיהם קטנות יותר. כיום נאמדים נזקי החקלאות בארצות הברית בידי הזרזירים במיליונים רבים של דולרים.
מספר רב של אסונות תעופה נגרמו בשל נוכחות זרזירים במסלולי הטיסה שבנמלי תעופה, וגם בשל התנגשויות מטוסים בלהקות נודדות.
מחקרים שנעשו לאחרונה הראו שהמין משמש פונדקאי של מספר מחלות המסכנות את האדם: ביניהן בלסטומיקוזיס, חצבת הבקר (cysticercus bovis) והיסטופלסמוזיס. תפוצתו ורבייתו המהירה הופכים אותו לנשא מסוכן של מחלות אלו.
כיום קיימת ירידה מסוימת במספר הפרטים של המין באזור תפוצתו הראשוני, כחלק מדלדול מקורות המזון וצמצום אזורי הקינון (באירופה נותרו אזורי יער מעטים במישור).
לעומת זאת קיימת עלייה הדרגתית במספר המינים באזורי תפוצתו המשניים. בעשור האחרון נצפה בחלקים נוספים במקסיקו וכן במזרח אוסטרליה, שכונתה עד כה "מרחב שמיים נטול זרזירים". ציד המוני של זרזירים מותר במדינות מרכז אמריקה ובאוסטרליה, כחלק מהמגמה לעצור את התפשטות המין.
הערות שוליים

↑  זרזיר מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  באתר ניו יורק טיימס
↑  באתר scientific american
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543858405171  GND: 4182915-3  LCCN: sh85129369
היפופוטם

ערך זה עוסק ביונק גדול ומימי למחצה במשפחת ההיפופוטמיים. אם התכוונתם לתוכנית רדיו, ראו .
| היפופוטם מצוי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: היפופוטמיים
סוג:: היפופוטם
מין:: היפופוטם מצוי
שם מדעי
 Hippopotamus amphibius ‏ליניאוס, 1758
תחום תפוצה


היפופוטם רועה בעשביה
הִיפּוֹפּוֹטָם מָצוּי (שם מדעי: Hippopotamus amphibius), ובשמו התקני בעברית: בְּהֵמוֹת (נקרא גם סוּס הַיְּאוֹר – מיוונית היפוס (ιππος) – סוס, פוטאמוס (πόταμος) – נהר), הוא יונק אפריקני אוכל-צמחים גדול, הוא היונק היבשתי השלישי בגודלו בעולם אחרי הפיל והקרנף. היפופוטם הוא אחד משני מינים החיים במשפחת ההיפופוטמיים (לצד היפופוטם ננסי), והמין היחיד הקיים בימינו מסוגו (בעבר היו בסוג היפופוטם מינים נוספים שחלקם היו קטנים יותר). זהו יונק מימי למחצה, החי בנהרות ובאגמים באפריקה שמדרום לסהרה, לרוב בקבוצות גדולות המונות עד 40 פרטים. במהלך היום הוא נוהג לקרר את גופו באמצעות שהייה במים או בבוץ, ובשעות בין הערביים הוא מגיח מן המים על מנת ללחך עשב. הרבייה וההמלטה עצמה מתרחשות במים, כאשר הזכרים הטריטוריאליים משתלטים על רצועת נהר. בניגוד לאופי פעילותם המימית, פעילותם היבשתית מתאפיינת בהתבודדות ובסובלנות כלפי היפופוטמים אחרים (הם אינם מחזיקים בטריטוריות על היבשה).
על אף הדמיון החיצוני הקיים בינם לבין חזירים ומכפילי פרסה אחרים, היצורים החיים הקרובים ביותר להיפופוטמים הם הלווייתנאים, כלומר לווייתנים, דולפינים ופוקנות. אביהם המשותף של שתי הקבוצות התפצל מסדרת מכפילי הפרסה לפני כ-60 מיליון שנה. המאובנים הקדומים ביותר של היפופוטמים התגלו באפריקה, והם שייכים לאב הקדמון קניהפוטם (Kenyapotamus) שחי לפני כ-12 מיליון שנה.
קל לזהות את ההיפופוטם בשל גופו הגדול דמוי החבית, פיו הגדול ושיניו הגדולות, גופו חסר-השיער ורגליו הקצרות והשמנות. הוא דומה בגודלו לקרנף רחב-שפה, ורק הפילים גדולים ממנו. למרות מראהו המגושם, מסוגל ההיפופוטם להשיג אדם בריצה בקלות יחסית. בריצה למרחקים קצרים הוא מסוגל להגיע למהירות של 40 קילומטרים בשעה, מהר יותר מאצן אולימפי. ההיפופוטם הוא מבעלי החיים המסוכנים והתוקפניים ביותר, ונחשב לאחד המסוכנים ביותר באפריקה. מספרם של ההיפופוטמים בטבע הוערך בשנת 2005 בכמות שבין 125,000 ל-150,000 פרטים, מהם כ-40 אלף בזמביה, ובין 20 ל-30 אלף בטנזניה. ושאר הפריטים מפוזרים ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה. בנוסף להם קיימות כמויות גדולות של היפופוטמים החיים בשבי ברחבי העולם. הם נמצאים באיום מתמיד בשל הפגיעה בבתי הגידול שלהם, וכן מצד ציידים שצדים אותם באופן בלתי חוקי בשל בשרם, עורם וניביהם.
מיון ואבולוציה > מיון

ההיפופוטם שייך למשפחת ההיפופוטמיים, והוא המין היחיד החי כיום בסוגו. מלבד ההיפופוטם נמצא במשפחה עוד מין אחד בלבד החי בימינו – ההיפו הגמדי. בהסתמך על הבחנות מורפולוגיות בגולגולות והבדלים גאוגרפיים, נמצא שקיימים חמישה תת-מינים של היפופוטם:
H. a. amphibius – נפוץ באזורים בטנזניה ובמוזמביק שסמוכים לנהר הנילוס, ובעבר גם במצרים ואף בישראל.
H. a. kiboko – נפוץ בקרן אפריקה ובקניה. בסוואהילי נקרא ההיפופוטם "קיבוקו" (kiboko).
H. a. capensis – נפוץ מזמביה ועד דרום אפריקה. גולגולתו שטוחה ביחס לתת-המינים האחרים.
H. a. tschadensis – נפוץ ממערב אפריקה ועד צ'אד, כפי ששמו המדעי רומז. גופו מעט קצר יותר, ופניו רחבים יותר.
H. a. constrictus – נפוץ באנגולה, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובנמיביה.
עם זאת, לא נמצאה עדות מחקרית מוצקה להפרדה לתת-מינים אלו, והיא מעולם לא אומתה על ידי ביולוגים. ההבדלים המורפולוגיים בין תת-המינים קטנים יחסית, ולכן הם יכולים להיות תוצאה של שונות לא-מייצגת. מחקר אחד בדק את ה-DNA המיטוכונדריאלי של שלושה מתוך חמשת תת-המינים. המחקר מצא שונות גנטית נמוכה אך משמעותית בין H. a. amphibius, H. a. capensis ו-H. a. kiboko.
ההיפופוטמיים נמצאים בסדרת מכפילי הפרסה, לצד מעלי גירה אחרים. חברים אחרים בסדרה הם הגמליים, החזיריים, הצבאיים והפריים. כל אלו קרובים יותר זה לזה מאשר להיפופוטמיים בכלל ולהיפופוטם בפרט. עד 1985 סיווגו חוקרי טבע אותו לצד החזירים, בהסתמך על מבנה השיניים הטוחנות. מאוחר יותר, עדויות של חלבוני דם, של DNA ושל מאובנים הביאו לסיווג ההיפופוטמיים כקרובים ביותר ללווייתנאים – סדרה הכוללת את הלווייתנים, את הדולפינים ואת הפוקנות. מבחינה גנטית ההיפופוטמים חולקים תכונות רבות יותר עם הלווייתנאים מאשר עם מכפילי פרסה אחרים, כמו חזירים, מאחר שהאב הקדמון של ההיפופוטמים והלווייתנים התפצל מיתר מעלי הגירה וממכפילי הפרסה. הדמיון המורפולוגי בין ההיפופוטם למכפילי הפרסה (למשל צורת השניים) נובע מאבולוציה מתכנסת ולא ממקור גנטי משותף.
מיון ואבולוציה > אבולוציה

התאוריה העדכנית ביותר בנוגע למוצא ההיפופוטמים מציעה כי הם והלווייתנאים חלקו אב קדמון מימי-למחצה שהתפצל משאר מכפילי הפרסה לפני כ-60 מיליון שנים. קבוצת אב היפותטית זו התפצלה לשני ענפים לפני כ-54 מיליון שנים. אחד מהענפים הוא למעשה ראשית דרכם האבולוציונית של הלווייתנאים, והשני – של ההיפופוטמיים. תחילה הופיעה משפחה של יצורים בעלי ארבע רגליים, אנתרקותריים (Anthracotheriidae), שהראשון שבהם חי בסוף האאוקן, ודמה להיפופוטם רזה עם ראש צר וקצר. משפחה זו התפצלה ברבות השנים לענפים רבים, שכולם למעט אחד נכחדו בפליוקן. הענף היחיד ששרד התפתח, בחלוף הזמן, למשפחת ההיפופוטמיים.
ניתן לשרטט באופן גס את קו המתאר של שושלת אבותיהם של ההיפופוטמיים: בתקופת האאוקן ועד האוליגוקן חיו האנתרקותריום והאלומריקס (Elomeryx); במיוקן חיו ה-Merycopotamus וה-Libycosaurus; והאנטרקותריים האחרונים שחיו בסוף הפליוקן. היצורים מתקופת המיוקן וההיפופוטמיים המודרניים יוצרים קבוצה מונופילטית, שהאב הקדמון המשותף של חבריה חי בתקופת המיוקן, לפני כ-20 מיליון שנים. מסיבה זו ניתן לומר שמשפחת ההיפופוטמיים "מקננת" ממש בתוך משפחת היצורים הנכחדים אנטרקותריים. כפי הנראה, ההיפופטמיים התפתחו באפריקה.
ההיפופוטם הקדום ביותר הידוע לאדם הוא הקניהפוטם (Kenyapotamus), שחי באפריקה לפני 16 עד 8 מיליוני שנים. מינים אחדים נפוצו בעבר גם באסיה ובאירופה, אולם אף מאובן של היפופוטם לא התגלה ביבשת אמריקה. אב קדמון נוסף של ההיפופוטם המודרני, הארכאופוטם (Archaeopotamus), חי באפריקה ובמזרח התיכון לפני 7.5 עד 1.8 מיליוני שנים. אף שתיעוד שרשרת המאובנים של ההיפופוטמיים עדיין לא מובן היטב, שני סוגי ההיפופוטמיים, Hippopotamus ו-Choeropsis, כנראה התפצלו לפני שמונה מיליוני שנים.