stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חבורה ספרותית
לקריאה נוספת

חיה שחם, "סימן של אמנציפציה" או "אקט של מלחמה"? על זיקתה הפארודית של שירת אבידן אל שירת אלתרמן, מחקרי ירושלים בספרות עברית י"ג (תשנ"ב), עמ' 261–294 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
נורית גוברין, תלישות והתחדשות: הסיפורת העברית בראשית המאה ה-20 בגולה ובארץ ישראל, משרד הביטחון, 1985
נורית גוברין, מחיר הראשונות: מחדשים ופורצי-דרך בספרות העברית, קריאת הדורות ב (תשס"ב), עמ' 383–403
בתיה כרמיאל, בתי הקפה של תל אביב, 1920-1980, הוצאת מוזיאון ארץ ישראל תל אביב ויד בן צבי ירושלים, 2006
מרדכי נאור ושולה וידריך, קפה רצקי קפה ספרותי, מודן, 2006
חגית הלפרין, המאסטרו, חייו ויצירתו של אברהם שלונסקי, ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2011, עמ' 332 - 414
הגדת ראשי הציפורים

| --- | --- |

 מידע כללי
 שפת המקור:  עברית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה־13? 
 
הגדת ראשי הציפורים היא כתב יד מאויר של ההגדה של פסח שנוצרה בגרמניה בסוף המאה ה-13. שמה נובע מהאיורים המעטרים אותה, בהם מופיעות דמויות אדם ולהן ראשים של ציפורים.
זו היא ההגדה העתיקה ביותר הקיימת בשלמותה, וכיום היא מוצגת במוזיאון ישראל.
על אודות ההגדה

ההגדה נכתבה בשנת 1300 לספירה בקירוב. שם המעתיק כנראה היה מנחם, כפי שנרמז מהדגשת האותיות מ-נ-ח-ם במילה "מונחים" באחד מעמודי ההגדה. ההגדה מקושטת בשלל איורים צבעוניים המופיעים לרוב בשולי דפיה. נוסף על כן יש שני דפים שבהם מופעים ציורים שלמים, אחד בתחילתו של הספר והשני בסופו. חלק מהציורים מתארים מאורעות בתנ"ך, כגון עקדת יצחק, יציאת מצרים וקבלת לוחות הברית. איורים אחרים מראים את סממני החג, כגון ארוחת סדר פסח, נטילת ידיים, והצפנת האפיקומן. לדמויות היהודיות גוף אנוש וראש ציפור; הגברים היהודים חובשים את כובע היהודים שיהודים נדרשו לחבוש בתקופת ימי הביניים שבה נכתבה ההגדה. דמויות של לא-יהודים, כשל פרעה, אינן מופיעות כציפורים, אך פניהן מוסתרות.
סברות מסברות שונות ניסו להסביר מדוע בחרו המאיירים להעניק לדמויות ראשי ציפור. הסברה הרווחת היא שיהודי אשכנז נהגו להימנע מלצייר פני בני אדם בגין הדיבר "לֹא-תַעֲשֶׂה לְךָ פֶסֶל וְכָל-תְּמוּנָה" (ספר שמות, פרק כ', פסוק ג'). ואומנם, בכתבי יד עבריים אחרים מאותה תקופה נמנעו מאיירים מלצייר פני אדם, והיה נהוג להחליפם בפני חיות, להסתירם או לצייר פנים בלי תווים מזהים. יש המסבירים שליהודים ראש של נשר, משום שבני ישראל מתוארים כנשרים בעת צאתם ממצרים: "כְּנֶשֶׁר יָעִיר קִנּוֹ, עַל-גּוֹזָלָיו יְרַחֵף; יִפְרֹשׂ כְּנָפָיו יִקָּחֵהוּ, יִשָּׂאֵהוּ עַל-אֶבְרָתוֹ" (ספר דברים, פרק ל"ב, פסוק י"א). הסבר אחר הוא שהנשר היה סמל של קיסר גרמניה, והבחירה לצייר את היהודים כנשרים הייתה כדי להפגין נאמנות למלוכה.
ההיסטוריונית רות מלניקוף טוענת שהדמויות היהודיות אינן אלא קריקטורות אנטישמיות נלעגות. לטענתה, האיורים נעשו בידי אמנים נוצרים, ודמות הציפור בעלת המקור הבולט מרמזת על האף הארוך שיוחס ליהודים. היא מחזקת טענה זו בעובדה שלחלק מהדמויות אוזני חזיר.
התגלגלות ההגדה מגרמניה לישראל

ההיסטוריה של ההגדה אינה ידועה לאשורה. בכריכתה כתוב שהיא נרכשה בשנת 1864 על ידי ברוך בנדיקט. אחת מצאצאיותיו, יהודית בנדיקט, נישאה לשר המשפטים של מדינת באדן, לודוויג מרום, וידוע שההגדה הייתה ברשותם.
בשנת 1934 נאסר מרום על ידי הנאצים. אשתו וילדיו ברחו לצרפת, ולא ידוע מה עלה בגורל ההגדה באותו זמן. ההגדה התגלגלה לידיו של הרמן קהאן, תושב העיר קארלסרוהה שבה שכנה משפחת מרום, אשר עלה ארצה משווייץ ב-1946. קהאן, שלא ידע להעריך את שוויה של ההגדה ולא ידע שהיא ההגדה הקדומה ביותר הקיימת בשלמותה, ניאות למוכרה לבית הנכות בצלאל. לאחר מכן עברה ההגדה לאוסף מוזיאון ישראל. ב-1965 פורסמה פקסימיליה של ההגדה בהוצאת תרשיש, בעריכת מיכאל שפיצר, שלראשונה אפשרה לציבור לצפות בהגדה בשלמותה.
נכדיו של לוודויג מרום הגישו תביעה בניו יורק נגד מוזיאון ישראל לפיצוי כספי ולשינוי שם ההגדה ל"הגדת מרום".[דרושה הבהרה]
הערות שוליים

↑  הגדת ראשי הציפורים, באתר מוזיאון ישראל
↑  איל חיות-מן, גלגולה של הגדה, באתר ישראל היום, 18 באפריל 2024
↑  דוד רפ, חזירים עם ראשי ציפורים, באתר הארץ, 27 באפריל 2005
↑   עופר אדרת, צאצאי יהודי שנרצח בשואה טוענים לבעלות על הגדה נדירה שמוצגת במוזיאון ישראל, באתר הארץ, 22 באפריל 2016;
כביר ג'אלה, מוזיאון ישראל נתבע על ידי יורשיהם של קורבנות שואה בעקבות הגדה יקרת ערך, The Art Newspaper,‏ 14 באפריל 2022
| הגדות של פסח |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-9 | סדר רב עמרם גאון |  |
| המאה ה-10 | סידור רב סעדיה גאון |  |
| המאה ה-11 | הגדה של פסח מגניזת קהיר |  |
| המאה ה-14 | הגדת הזהב (קטלוניה) • הגדת שאלתיאל (קטלוניה) • הגדת ריילנדס (קטלוניה) • הגדת ראשי הציפורים (גרמניה) • הגדת פובלט (קטלוניה) • הגדת סרייבו (קטלוניה) • הגדת וולף (צרפת) • הגדת קאופמן (קטלוניה) • הגדת האחות (קטלוניה) • הגדת ברצלונה (קטלוניה) • הגדה היספנית-מורסקית • הגדת פראטו (קטלוניה) • הגדת ששון (קטלוניה או דרום צרפת) • הגדת מודנה־בולוניה (קטלוניה) • הגדת גרציאנו (קטלוניה) • הגדת מוקטה (קטלוניה) • הגדת קיימברידג' (קטלוניה) • הגדת לומברד |  |
| המאה ה-15 | הגדת רוטשילד (צפון איטליה) • הגדת נירנברג הראשונה (גרמניה) • הגדת נירנברג השנייה (גרמניה) • הגדת וושינגטון (גרמניה) • הגדת דרמשטאדט • הגדת ארנה מיכאל (גרמניה) • סידור הרבי מרוז'ין (מזרח אירופה) • הגדת פארמה • הגדת יהודה (גרמניה) • סידור גאליקו (איטליה) • הגדת וואדי אל חגארה (וואדי אל חגארה) • הגדת לונדון של יואל בן שמעון • הגדת סינסינטי הראשונה • הגדת חילק ובילק • הגדת טגרנזי (גרמניה או אוסטריה) • הגדת ריילנדס האשכנזית |  |
| המאה ה-16 | הגדת פראג (פראג) • הגדת מנטובה (איטליה) • הגדת פריסול • הגדת מחזור רומא (בולוניה) |  |
| המאה ה-17 | הגדת ונציה (איטליה) • הגדת אמסטרדם (הולנד) |  |
| המאה ה-18 | הגדת המבורג • הגדת סינסינטי השנייה • הגדת לייפניק |  |
| המאה ה-19 | הגדת ניו יורק |  |
| המאה ה-20 | הגדת שיק (פולין) • הגדת פרחי (מצרים) • הגדת מקסוול האוס (ארצות הברית) • הגדת הרבי מחב"ד • הגדת הגדוד השלישי של הפלמ"ח (ישראל) |  |
| הגדות שונות | הגדה קיבוצית לפסח • הגדות קטלוניה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007421347905171  LCCN: nr2002004684  VIAF: 184621392   WorldCat (עם VIAF): 184621392
פרס ברנר

| --- | --- |

חבר השופטים בפרס ברנר לשנת 1949, עם הזוכה ש. שלום (שלישי מימין). בנו רותנברג, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית.
 תיאור:  פרס ספרות ישראלי
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל 
 תקופת הפרס:  1945–הווה (כ־80 שנה) 
 נקרא על שם:  יוסף חיים ברנר 
 
פרס ברנר הוא פרס ספרותי מרכזי בחיי התרבות והספרות בישראל.
הפרס מוענק על שמו של הסופר יוסף חיים ברנר. הפרס נוסד בדצמבר 1944 לזכרו של ברנר, על ידי חברו רואה החשבון יעקב האפט. הוא ניתן מדי שנה מאז שנת 1945 על ידי אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, שהיא גוף המאגד סופרים ומשוררים הכותבים עברית, ואשר חיים בישראל. משפחת האפט המשיכה לממן את הפרס במשך השנים, עד 2011. אז החלו רחל ומשה ינאי לממן אותו. הוא עומד על סך של 50,000 שקל, ומוענק אחת לשנה לספר פרוזה שיצא לאור בשנת הפרס האחרונה. אחת לשלוש שנים הוא ניתן גם לספר שירה שיצא לאור בשלוש השנים שלפני כן.
בוועדת הפרס יושבים שופטים הממונים על ידי אגודת הסופרים העברים וכן משקיף המרכז את פרס ברנר מטעם אגודת הסופרים, ומייצג גם את משפחת ינאי, תורמי הפרס.
רשימת זוכים (חלקית)

1945 – דוד מלץ. חבר השופטים: יהודה בורלא, ישראל כהן ודוד אריה פרידמן
1946 – יצחק למדן
1947 – רחל כצנלסון-שזר, על ספרה "מסות ורשימות"
1948 – אברהם ברוידס על ספרו "מאדם לאדם"
1949 – ש. שלום
1951 - דבורה בארון
1952 – דב סדן
1953 – משה שמיר על ספרו "במו ידיו"
1955 – שלמה צמח, ישורון קשת
1956 – מנחם פוזננסקי, יוחנן טברסקי
1958 – אהרן מגד על ספרו "ישראל חברים"
1959 – ס. יזהר עבור ספרו "ימי צקלג"
1960 – יוסף אריכא, יוסף ליכטנבום
1961 – ישראל אפרת על ספרו "בין חופים נסתרים", בנימין גלאי על "קפה הפוך"
1962 – ישראל כהן
1963 – יוכבד בת-מרים, אך היא סירבה לקבל את הפרס והוא לא חולק באותה שנה
1964 – אברהם רגלסון ויונת ואלכסנדר סנד
1966 – רחל איתן
1967 – אבות ישורון
1968 – אבא קובנר על הפואמה "אחותי הקטנה"
1969 – יהודה יערי (סיפורת), בנימין יצחק מיכלי (מסות) ויהודה עמיחי (שירה). גובה הפרס: 3000 ל"י. חבר השופטים: פרופ' ישראל אפרת (יו"ר)
1970 – אמיר גלבע. חבר השופטים: טוביה ריבנר, גרשון שקד וישראל ארצי
1972 – ט. כרמי, על ספרו "דבר אחר".
1973 – שלמה ניצן
1975 – אהרן אפלפלד
1976 – דליה רביקוביץ, דן צלקה, (פרס כפול) חבר השופטים: ישראל ארצי, מנחם פרי ואשר רייך
1977 - עמוס עוז על ספרו "הר העצה הרעה"
1983 – אברהם ב. יהושע
1985 – עמליה כהנא-כרמון
1986 – אבנר טריינין
1987 – נתן יונתן, יורם קניוק
1989 – אריה סיון
1996 – דוד שחר
1997 – אורציון ברתנא, מרדכי גלדמן
1998 – עמוס קינן
2000 – אדמיאל קוסמן
2002 – אשר רייך
2005 – חמוטל בר-יוסף
2006 – מאיר שלו, שפרה הורן
2007 – ש. שפרה
2008 – סמי מיכאל
2009 – נורית גרץ, דן בניה סרי
2011 – חיים באר על ספרו "אל מקום שהרוח הולך"
2012 – דויד גרוסמן על הרומן "נופל מחוץ לזמן"
2013 – ישעיהו קורן, פרס ברנר לשירה – רחל חלפי, ישראל אלירז ומירון ח. איזקסון
2014 – יוסי סוכרי על ספרו "בנגזי ברגן בלזן", אסתי ג. חיים על ספרה "אנשי פינות"
2015 – יובל שמעוני על ספרו "קו המלח"
2016 – איתמר יעוז-קסט רבקה מרים
2017 – אמיר זיו על ספרו "ארבעה אבות", רעיה טילינגר על ספרה "עתידה" (שני אלה הם פרסים לספר ביכורים), רונית מטלון על ספרה "והכלה סגרה את הדלת"
2018 – נגה אלבלך, על ספרה "האיש הזקן, פרידה"
2019 – אלי עמיר, על ספרו "נער האופניים" ואלי אליהו על ספר השירה "איגרת אל הילדים".
2020 – סמי ברדוגו על ספרו "חמור" ומיטל זהר על ספרה (ספר ביכורים) "נבדה"
2021 – אילן שיינפלד על ספרו "הנזיר היהודי" ובועז דנון על ספרו (ספר ביכורים) "כל שהוא כביצה"
2022 - תמר וייס-גבאי על ספרה "החזאית", שרון אס על ספרה "המגרפה" ושלומי חתוכה על ספר השירים "יבשת"
2023 - ישי שריד על ספרו "מגלה החולשות". פרס ברנר לספר ביכורים: נדיה תָּחְאוֹכה בוֹשנק על ספרה "לובשי הגופיות", רחל גץ סלומון על ספרה "ללכת למקום אחר" ויובל מורן על ספרו "כתום 88"
2024 - יוסי אבני-לוי על ספרו "שלושה ימים בקיץ". אילת שמיר קיבלה מחבר השופטים אות ציון לשבח על ספרה "אפריקה בלוז". פרס ברנר לספר ביכורים: צבי בן מאיר על ספרו "מי שסוכתו נופלת". שני ציונים לשבח בפרס זה הוענקו לספר "מסכת תהום" מאת איל חיות-מן ולספר "היו שניים בלי תפקיד" מאת תמר רפאל.
לקריאה נוספת

נורית גוברין ורחל סטפק (עורכות), עטרת קוצים: דברי סופרים בפרס ברנר, ת"א: גוונים, 2017.
מידע על פרס ברנר בקטלוג הספרייה הלאומית
דן צלקה

| --- | --- |

דן צלקה
 לידה:  19 במרץ 1936 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  15 ביוני 2005 (בגיל 69) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  גבעת השלושה 
 מקום לימודים:  תוכנית הכתיבה הבין-לאומית 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (1974)  פרס ספיר (2004)  פרס ברנר (1976)  פרס אקו"ם 
 
דן צַלְקָה (19 במרץ 1936 – 15 ביוני 2005) היה סופר, מסאי, משורר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה

דן צלקה נולד בשנת 1936 בוורשה. במלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתו לברית המועצות, והתגוררה בסיביר ואחר-כך בקזחסטן. בתום המלחמה, בגיל עשר, חזר עם משפחתו לפולין, לעיר ורוצלב. למד מדעי הרוח באוניברסיטה של העיר, ועסק באיגרוף (פעילות שתופיע מאוחר יותר ברומאן "כפפות").
בשנת 1957 עלה ארצה ב"עליית גומולקה", ושינה את שמו ממיאטק לדן, שם שהציעה לו אחותו בעת ששהו במעברה ביבנה. למד עברית בקיבוץ חצור, התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון. לאחר שחרורו למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. המשיך בלימודים בצרפת, והתגורר זמן מה בהולנד, בבריטניה ובאיטליה.
בשנת 1967 פרסם את הרומן הראשון שלו, "דוקטור ברקל".
בסוף שנות ה-60 היה עורך "משא", מוסף הספרות של העיתון "למרחב". בשנות ה-80 שימש כאחד מעורכי המשנה של כתב העת 'סימן קריאה', ופרסם בו מסות ופרוזה, ובשנים הבאות המשיך לעסוק בעבודות עריכה ותרגום.
צלקה לימד באוניברסיטת בן-גוריון, במחלקה לספרות, המסלול לכתיבה יצירתית. הוא בלט בידע כללי נרחב ובראייה נרחבת וכוללת של ספרות העולם. הוא היה בעל ראייה ביקורתית מיוחדת, ועזר לפרחי ספרות צעירים להתקדם.
בשנת 2000 יצא עם חבר למסע במרוקו, שאותו תיעד בספר "מרוקו – יומן מסע".
זכה בפרסים ספרותיים רבים: פרס ברנר (1976), פרס היצירה לסופרים ומשוררים (1972, 1991, 1997), פרס אלתרמן בעבור הרומן "אלף לבבות" (1992), פרס אקו"ם בעבור "עננים" ו"דפים מהודקים באטב" (1994), פרס אקו"ם על מפעל חיים (2000), ופרס ספיר בעבור "ספר האלף-בית" (2004).
התגורר בתל אביב עם אשתו אביבה. נפטר ב-15 ביוני 2005, בגיל 69, ממחלת הסרטן.
ספריו

ד"ר ברקל ובנו מיכאל (1967).
שיח הברואים (1967): סיפורים.
עץ הבסון (1973)
צהרים (1974): פואמה.
פיליפ ארבס (1977): רומאן.
ילדי השמש (1979): ארבעה סיפורים
המסע השלישי של האלדברן (1979): סיפור לבני הנעורים.
כפפות (1982).
פרחיה בין שודדי הים (1984)
משחק המלאכים (1987): סיפורים.
סימניות: קטעים, מאמרים, מסות (1987).
פולחן חורף (1989)
אלף לבבות (1991), מהדורה חדשה 2008.
דפים מהודקים באטב: קטעים, מאמרים, מסות (1993)
מלחמת בני ארץ בבני שחת (1993)
עננים (1994).
יהואש ורוכבי המרכבה השמיימית (1998).
הפיתוי והשי: שירים, תרגומים, מכתמים, יומני מסע, מחזה זעיר, דפים מהודקים, מוצרטיאנה (1998).
מרוקו – יומן מסע (2001).
טריסטיה (2002): ספר שירה.
בסימן הלוטוס (2002): רומאן.
ספר האלף-בית (2003): מעין ספר אוטוביוגרפי – לקסיקון אישי, ערוך בסדר אלפביתי, ובו אירועים מחיי המחבר.
כל המסות (2018).
לקריאה נוספת

אורי הולנדר, לקרוא את דן צלקה, אחוזת בית, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
אילת נגב, דן צלקה: דוקטור ברקל ומיסטר צלקה, בתוך שיחות אינטימיות, תל אביב: משכל, 1995. גרסה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה. (הספר בקטלוג ULI)
דן צלקה, "ג'יורג'ו וברונו", בתוך רות קרטון-בלום (עורכת), מאין נחלתי את שירי - סופרים ומשוררים מדברים על מקורות השראה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2002, עמ' 321–335. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  צלקה, דן, לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית (כתב: אורי הולנדר)
↑  איל חיות-מן, אין שדים שמדברים עברית: למה נעלמו ספרי הפנטזיה הישראליים?, באתר ישראל היום, 15 ביוני 2023
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אמיר גוטפרוינד, אחוזות החוף | פרס ספיר  2004 "ספר האלף בית" | הבא: אלונה פרנקל, ילדה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269019405171  PLWABN: 9810612267205606  BnF: cb14548668m (data)  CiNii: DA18797729  GND: 115653597  ISNI: 0000 0001 0928 2663  LCCN: n85030041  NTA: 184930227  SUDOC: 076426378  VIAF: 98268042   WorldCat (עם VIAF): 98268042 
לוחית זיכרון על ביתו של דן צלקה ברחוב יהואש 11 בתל אביב
דורון מאירי

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1955 (בן 69) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  המכללה האקדמית בוינגייט 
 תקופת הפעילות:  מ-1987
 עיסוק:  עיתונאי, סופר
 מעסיק:  ידיעות אחרונות, מעריב, חדשות, על המשמר (בעבר)
 מספר צאצאים:  3 
 
דורון מאירי (נולד ב-1 באפריל 1955) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה

דורון מאירי נולד בתל אביב ב-1 באפריל 1955 לאם לוחמת בפלמ"ח ולאב בשירות מחתרת לח"י. אביו נהרג ב-1967 בנסיבות מעורפלות, זהותו האמיתית אינה ידועה עד היום. את ילדותו העביר מאירי בירושלים עם אימו, סבתו, סבו ואחותו. בנעוריו עבר לקיבוץ עין דור שבעמק יזרעאל כילד חוץ. מאירי שירת בצה"ל כשבע שנים מלאות, בסדיר ובמילואים - מרביתן באגף המודיעין - ושהה תקופות ממושכות בפעילויות מבצעיות בלבנון ובחצי האי סיני.
לאחר שחרורו היה מאירי ימאי בצי הסוחר משך כשנה וחצי והפליג בעיקר בקו שבין מדינת ישראל לבין יבשת אירופה. באחת מההפלגות שנעשו בעת תקופת שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו ברומניה, מאירי נעצר ונחקר על-ידי סקוריטטה – המשטרה החשאית הרומנית (בנסיבות לא פליליות). במהלך שירותו בצי הועמד לדין משמעתי בגין "מרד ימי", לאחר שסירב לבצע מטלות שלא נכללו בהגדרת תפקידו והתנגד לעוולות, לטענתו, שנעשו לימאים. כאשר סירב לחתום על הצהרה כי לא ינהיג מרד שכזה בעתיד, הודח מעבודתו.
בגיל 30 סיים מאירי ארבע שנות לימוד במכללת וינגייט, ושימש במשך שנה כמורה לספורט וכמדריך חברתי במוסד החינוכי "תבור" בקיבוץ עין דור. לאורך השנים, הוא עסק גם בחקלאות, עבד כנהג משאית והיה מדריך קרב מגע. באמצע שנות ה-80 ערך מאירי סדרת מבצעי אקסטרים שסוקרו בתקשורת, וכללו מאמצים פיזיים קיצוניים, בתנאי מזג אוויר קשים וכמעט ללא שינה. הוא כתב על מבצעים אלה בספרו הראשון, "ספר הכושר הגופני".
ב-1987, בעודו חבר קיבוץ עין דור, מאירי היה כתב במוסף "הדף הירוק" של עיתון "על המשמר". ב-7 במרץ 1988, במסגרת שירותו במילואים, השתתף מאירי באירוע חטיפת "אוטובוס האמהות". בעודו נוסע בשטח צבאי סגור עם חבריו הלוחמים, פגש בכרמלה מנשה (כתבת קול ישראל לענייני צבא) שניסתה להשיג מידע עיתונאי אודות המאורע. המפגש עימה השפיע עליו, ובעקבותיו הוא עזב את הקיבוץ והחליט לסלול את דרכו לעיתונות. כשבוע לאחר אירוע החטיפה התקבל מאירי לעבודה בעיתון "מעריב". הוא שימש כתב כללי, כתב מחליף לענייני משטרה וכתב ספורט. ב-1990 עבר מאירי לעיתון החדש "חדשות" והתמנה לכתב הארצי לענייני משטרה. ב-1992 החל מאירי לשמש כתב ארצי לענייני משטרה בעיתון "ידיעות אחרונות".
בתפקידו ככתב משטרה ארצי, מאירי סיקר את משטרת מחוז ירושלים, המטה הארצי של המשטרה, להב 433, המשרד לביטחון פנים, המחלקה לחקירות שוטרים במשרד המשפטים (מח"ש), משמר הגבול, היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור (ימ"מ) ושב"ס. במסגרת תפקידו נפגש בבתי הכלא עם פושעים, רוצחים ומחבלים. ב-2000, לאחר 12 שנים בהן היה כתב לענייני משטרה, עבר מאירי לשמש כעורך בדסק החדשות של "ידיעות אחרונות" – תפקיד שבו עסק עד תחילת שנת 2023.
במהלך עבודתו כעורך ב"ידיעות אחרונות", החל מאירי בכתיבת ספרים, שעלילותיהם מתבססות על ניסיונו ככתב לענייני משטרה ועל חוויות משירותו הצבאי. רומן המתח הראשון שלו, "נקמת הסיירת", תורגם לאנגלית ועלה למכירה באמזון בפברואר 2024 תחת השם THE FINAL KILL.
מאירי מתגורר בתל אביב, והוא אב לשלוש בנות.
ביבליוגרפיה

ספר הכושר הגופני, בהוצאת ידיעות ספרים, עיון של 239 עמודים, 2008
נקמת הסיירת, בהוצאת מעריב-כתר, סיפורת של 424 עמודים, 2012
הוכחה אדומה, בהוצאת ידיעות ספרים, סיפורת של 368 עמודים, 2020
THE FINAL KILL, בהוצאת eBookPro, סיפורת של 405 עמודים, 2024
ביבליוגרפיה > עריכה

יורם לנדסברגר, פושע, כל החיים, בהוצאת מעריב-כתר, אוטוביוגרפיה של 318 עמודים, 2013
הערות שוליים

↑  יובל פלוטקין, "ראיתי כל מקרה מוות אפשרי, לפעמים עשרות אנשים בבת אחת", באתר ynet, 22 בפברואר 2020
↑  יוסי מלמן, זה לא הרגליים, זה הראש, באתר הארץ, 17 ביוני 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301710305171  GND: 1221416154  ISNI: 0000 0000 6697 1847  LCCN: n2008057910  VIAF: 1944401   WorldCat (עם VIAF): 1944401
טיבוע בעלי חיים

טיבוע היא שיטת מחקר בזואולוגיה, בה מוצמדת טבעת קטנה, בעלת סימון ייחודי, לגוף בעל חיים. השיטה משמשת בעיקר במחקר על עופות ועטלפים. הטיבוע מאפשר מחקר שיטתי על היבטים שונים של חיי בעל החיים על ידי איתורו של בשלב מאוחר יותר. בין פרטי המידע אותם יכולים החוקרים ללמוד נמצאים: דפוסי נדידה, תוחלת חיים, תמותה, גודל האוכלוסייה והתנהגות טריטוריאלית.
במדינות רבות בעולם על מנת לטבע יש צורך ברישיון טיבוע. בישראל מונפק הרישיון על ידי רשות הטבע והגנים.
כדי לתפוס ציפור לצורך טיבוע יש מספר שיטות שבהן משתמשים חוקרי חיות בר. מדובר בתהליך עדין, שבו נדרשים אמצעים מקצועיים כדי לא להעמיד את בעלי החיים בסיכון.
שיטות עיקריות

1. מלכודות רשת: אחת השיטות הנפוצות היא שימוש במלכודות רשת שנפרסות על קרקע או על עץ. אלה רשתות רגישות שמכוונות לכך שציפור תיתפס בהן כאשר תימשך לתוך מלכודת. לאחר שהציפור נלכדה, החוקרים יכולים לגשת אליה בזהירות, לשים עליה תג או סמן - טיבוע - ולהחזיר אותה במהרה לטבע.
2. שימוש במזון - פיתיון: לעיתים, החוקרים ממקמים פיתיון כגון בשר או אוכל אחר במקום בו ידוע שעופות דורסים מבקרים. הפיתיון מונח בתוך מלכודת מתפרקת או בתוך שטח שבו החוקרים יכולים לעקוב אחרי התנהגות הציפור. כאשר הציפור מגיעה לפיתיון, היא נתפס במלכודת בצורה מבוקרת, והחוקרים יכולים לגשת אליה ולבצע את הטיבוע.
3. מלכודות מקפצות או מדויקות: מלכודות המופעלות כאשר הציפור נוגעת במנגנון של המתקן, כגון פתח או חיישן, וגורמות לסגירת המלכודת במהירות, תוך מניעת פציעה לבעל החיים. זוהי שיטה שיכולה להיות מאוד מדויקת, במיוחד כשמדובר בציפורים גדולים.
4. הדמיה או צילום: בחלק מהמקרים, חוקרים עושים שימוש בציוד מעקב, למשל מצלמת חיות, כדי לעקוב אחרי תנועת הציפורים מבלי להתקרב אליהן פיזית. אם הם מזהים את תנועת הציפור, הם יכולים להניח פיתיון או מלכודת במיקום אופטימלי.
5. שימוש במפצלי רשתות או ציידים מנוסים: במקרים של ציפורים נודדות או כאלה הנמצאות בגבהים או במצבים שאינם מאפשרים גישה ישירה, ייתכן שחוקרים יעזרו בציידים מנוסים או מטוסים כדי לגשת אליהן.
טיבוע של נשפון חום.
טבעות על רגליו של אווז אפור.
תהליך הטיבוע של סתרי מצוי ().
לגו

| --- | --- |

סמליל קבוצת לגו החל משנת 1972
 כללי
 סוגה:  מותג, construction brick 
 פיתוח:  אולה קירק כריסטיאנסן
 ארץ מקור:  דנמרק 
 
 www.lego.com
 
ערמת אבני לגו טיפוסיות
לבנת לגו דופלו לא טיפוסית בצורת מטוס.
דגם כיכר טרפלגר עשוי אבני לגו.
אנשי לגו: אבירי "לגו טירה"
עיר לגו
דגם של קתדרלת נוטרדאם דה פארי מלגו
לגו (בדנית: LEGO, קיצור של "leg godt" - "שחק היטב") הוא משחק הרכבה פופולרי המיוצר על ידי קבוצת לגו שבסיסה בדנמרק. משחק הלגו מורכב מחלקי פלסטיק בעלי בליטות ומגרעות המאפשרות חיבור יציב של החלקים זה לזה. מרבית החלקים הם בצורת קובייה או תיבה, אולם ישנם גם חלקים בעלי צורות רבות אחרות. היכולת לחבר בין חלקי המשחק מאפשרת בנייה של אובייקטים רבים, בהם מכוניות, בניינים, רובוטים ועוד. את האובייקטים הבנויים ניתן לחזור ולפרק ולהשתמש בחלקי המשחק כדי לבנות אובייקטים אחרים. המשחק פופולרי הן בקרב ילדים והן בקרב מבוגרים.
היסטוריה

אבני הלגו הומצאו בשנת 1932 בידי הנגר הדני אולה קירק כריסטיאנסן בסדנתו אשר בבילונד. בתחילה היו אבני המשחק עשויות מעץ, אך במהלך שנות ה-40 בגלל שרפה שהתרחשה בסדנה שלו ושרפה את כל המוצרים שהיו שם החלה חברת לגו לעבור לייצור אבני משחק עשויות פלסטיק, שהיו עמידות יותר ובטוחות יותר למשחק של ילדים.
ב-24 באוקטובר 1961 רשם כריסטיאנסן פטנט על אבני המשחק, והחל משנת 1963, אבני הלגו מיוצרות מסוג פלסטיק קשיח מאוד הנקרא ABS. הייחוד באבני הלגו, בניגוד לקוביות רגילות, הוא שניתן להרכיבן באופן בו הן יתפסו זו את זו ולא יתפרקו. בהתחלה כללו חלקי הלגו רק בלוקים מלבניים וריבועיים קלאסיים, אך עד מהרה השתכללו סוגי האבנים וכללו גם לבנים בעלות קצה חלק לשיפור הגימור, לבנים אלכסוניות, לבנים עם שיפוע, קשתות ועוד. אלמנט נוסף שהתווסף היה "אנשי לגו" - בובות לגו צהובות או בצבע גוף, בעלות ראש ורגליים הניתנים לפירוק, וכן ידיים ורגליים שניתן לסובב ולקפל. את אנשי הלגו הקטנים ניתן להרכיב על מבני הלגו ולשים עליהם ציוד לגו כגון גלימה, קסדות וכלי נשק (חרב קטנה למשל). קיים גם קו ייחודי של פריטים כמו מסרקים ומוצרי יופי.
בחודש יוני 2024 דווח כי חוקרים מסוכנות החלל האירופית (ESA) יצרו, באמצעות טכנולוגיית הדפסת תלת מימד, אבני לגו, שיוצרו מאבק של מטאוריט, המדמה את אדמת הירח (רגולית).
חברת לגו

חברת לגו היא חברה דנית משפחתית. החברה עוסקת בפיתוח ומכירת צעצועים בכ-130 מדינות.
לחברה נכון לשנת 2020 כ-9,000 עובדים ברחבי העולם. שוויה מוערך ב-14.6 מיליארד דולר.
בשנת 2021 הודיעה החברה על רווח נקי של למעלה ממיליארד דולר.
ערכות לגו

לגו נמכר בערכות המכילות חלקים המאפשרים הרכבה של דגם או מספר דגמים לפי הוראות מצורפות. בנוסף קיימות ערכות כלליות המכילות כמות גדולה של אבני משחק בסיסיות המאפשרות בנייה חופשית.
מאז שנות החמישים של המאה העשרים הוציאה לגו ערכות במגוון רחב של נושאים כגון: חלל, רובוטים, פיראטים, רכבות, ויקינגים, טירות מימי הביניים, דינוזאורים, מחקר תת-ימי והמערב הפרוע. ערכות בחלק מהנושאים ממשיכות להימכר גם היום ובכללם לגו עירוני (Lego City - קו של ערכות המייצגות חיים עירוניים - כלי רכב, רכבות, מטוסים ומסוקים) ולגו טכניק (Lego Technic - קו של ערכות המאפשר סימולציה של תהליכים טכניים).
לאורך השנים קיימה לגו שיתופי פעולה עם סרטים, תוכניות טלוויזיה ומשחקי וידאו כדי לשווק ערכות ממותגות המשתלבות עם העלילה של המותג. בין המותגים שזכו לערכות לגו ניתן למנות את סדרת סרטי מלחמת הכוכבים, הארי פוטר, מארוול, באטמן, אינדיאנה ג'ונס, מיינקראפט ומריו.
ערכות לגו > ערכות לגו רגילות וערכות לגו ייעודיות

מדי שנה מוציאה חברת לגו מספר גדול של דגמים חדשים אל השוק, שניתן לאפיינם בחלוקה לשתי קטגוריות מרכזיות:
ערכות לגו > ערכות לגו רגילות וערכות לגו ייעודיות > ערכות ייעודיות

מורכבים מחלקים אשר למעשה אין הגבלה באופיים, קבוצה זו כוללת בעיקר את לגו טכניק, כאשר קווי מוצרים כמו מפעל הגיבורים, ביוניקל ומיינדסטורמס בנויים גם הם על בסיס חלקים אלה.
לגו טכניק – LEGO TECHNIC - דגמי טכניק הם הדגמים המורכבים ביותר של החברה וכוללים בדרך כלל מספר חלקים גדול. הדגמים מיועדים לילדים ולילדות בוגרים יותר, כאשר בדגמים מסוימים אין הגבלת גיל מומלצת על ידי היצרן (דוגמת המחפרון 8455). בסדרת טכניק ניתן למצוא תתי קטגוריות נוספות בעלות אופי שונה:
"פנאומטיקה" - אוסף שלל בוכנות אוויר, צינורות, משאבות, מפסקים ואפילו שעון לחץ, אשר בעזרתם ניתן ליצור מנגנונים הפועלים על לחץ אוויר.
"חשמל" - מנועים, כבלים ומפסקים, המאפשרים שליטה ותנועה חשמלית במבני הלגו.
ערכות לגו הכוללות מפרקים, גלגלי שיניים, משאבות קטנות, מוטות, גומיות וכדומה, אשר מאפשרים בניית דגמים מכניים, כגון מכוניות, משאיות או מטוסים.
מהפכת הטכניק - החל מאמצע שנות ה-90 החליטו בלגו לשנות בהדרגה את אופי החלקים המרכזיים של סדרת טכניק, את מקום החלקים הקלסיים ה"לבנים" - של סדרת טכניק, תפסו חלקים שלגו מכנה אותם זרועות הרמה - LIFT ARMS. אלה חלקים ללא הבליטות המפורסמות של לגו. שינוי זה תרם לגמישות סדרת טכניק ולעיצוב אסתטי וזורם יותר של המבנים שניתן להרכיב בעזרת חלקי הלגו.
פעולות ממונעות - POWER FUNCTIONS - קו מוצרים שפותח החל מ-2007 בדגם דחפור 8275. רחבה קו זה מכיל חלקים אלקטרוניים כמו - מנועים, מפסקים, תאורה, שלט רחוק וקולטן בתת-אדום. מחלקה זו, מאפשרת לחובב הלגו לשדרג את דגמיו, על ידי הוספת מנועים ויצירת פונקציות חדשות שלא ניתן היה לעשות קודם. בשנת 2018 הוחלפה במערכת פאוורד אפ (Powered Up) הניתנת להפעלה בתת-אדום או בבלוטות'.
בשנת 2019 נכנסה מערכת אלקטרונית נוספת, LEGO TECHNIC CONTROL +. במערכת זאת המנועים מופעלים על ידי שימוש באפליקציה ייעודית של חברת לגו.
לגו מרוצים - LEGO RACERS - בסדרה זו הדגם מבוסס על מכוניות רגילות, ממונעות במנועים חשמליים (מהירים מאלה המשמשים בטכניק), מנועי משיכה, משגרי לחץ אוויר, רמפות ואופנועים.
ערכות לגו > ערכות לגו רגילות וערכות לגו ייעודיות > ערכות מקוריות

ערכות המבוססות על ערכות נושא מקוריות של לגו:
לגו ארכיטקטורה
לגו אומנות
לגו בוסט
לגו בריקהדז
לגו בריק סקטצ'ז
לגו סיטי
לגו קלאסי
לגו קריאטור
לגו דוטס
לגו חינוכי
לגו חברות
לגו אייקונים
לגו רעיונות
לגו מיניפיגרס
לגו מונקי קיד
לגו נינג'גו
לגו Powered up
לגו רכבות
לגו אגדות צ'ימה
לגו אבירי נקסו
לגו הידן סייד
לגו מארוול