stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שארלוט קופר
הערות שוליים

↑  WIMBLEDON TOP 10: OLDEST CHAMPIONS
↑  Fourth Olympiad; Being the Official Report of the Olympic Games of 1908 Celebrated in London Under the Patronage of His Most Gracious Majesty King Edward VII and by the Sanction of the International Olympic Committee, Official Report of the 1908 Olympic Games, LA84 Foundation Digital Library, page 219
↑  Charlotte Sterry Women's Singles Activity, The International Tennis Federation
פולמוס הנפיחה

פולמוס הנפיחה הוא מחלוקת הלכתית חריפה שפרצה ביהדות פאס, בין קהילות התושבים לקהילות המגורשים, אודות היתר הנפיחה, וגלשה ליריבות קשה בין הקהילות. הפולמוס התעורר מפעם לפעם בשנים שלאחר גירוש ספרד (ה'ר"ס 1500 – ה'רצ"ה 1535). את פרשת הפולמוס תיעד רבי חיים גאגין, רבם של התושבים, ומי שהיה מהמובילים של המחלוקת.
רקע היסטורי

בחיבור "עץ חיים", המתאר את פולמוס הנפיחה, מספר המחבר, רבי חיים גאגין, על הרקע למחלוקת. הוא תיאר כי בשנת ה'רנ"ד, כשנתיים לאחר גירוש ספרד, פקדו את העיר פאס מגפה ובצורת קשות שפגעו בתהליך ההתבססות של קהילות המגורשים. רבים מהמגורשים לא עמדו בקשיים ושבו לקסטיליה כשהם נאלצים להמיר בה את דתם, לפחות למראית עין. לדבריו, הקהילות בפאס החלו להתבסס רק החל משנת ה'רנ"ח, מאז והלאה בנו היהודים בתים יפים, ייסדו ישיבות שהתמלאו בתלמידים, ובנו בתי כנסת שהצטיינו ביופיים, בהם היו ”ספרי תורה מלובשים בגדי שש משי ורקמה, מעוטרים בכסף. עד שיצא טבעו של האלמלאח בכל ארץ ישמעאל.”
עם התבססות מגורשי ספרד בפאס הביא המפגש ביניהם אל יהודי מרוקו להתפלגות האוכלוסייה היהודית במקום לשתי קהילות נפרדות: תושבים – אלה שהתגוררו במשך דורות במרוקו, שאליהם הצטרפו רבים מבני העיר סביליה שבספרד, ויהודים דוברי ערבית שמוצאם מדרום ספרד; ומגורשים (המכונים גם: קסטיליאנים), שהיוו את הקהילה הגדולה בפאס – אלו היו בעיקר יוצאי קסטיליה. שתי הקבוצות נבדלו זו מזו בשפתן - המגורשים דיברו בניב ספרדי, ותושבים דיברו ערבית. ואף במנהגיהן, המגורשים התפללו בנוסח של יהודי ספרד, והתושבים – בנוסח צפון אפריקה. כן היו חילוקים בדיני שחיטה, ואישות. לעיתים פרצו מחלוקות בין התושבים למגורשים על רקע אותם הבדלים, והחריפה ביותר ביניהן הייתה אודות היתר הנפיחה שהנהיגו המגורשים. במחלוקת על הנפיחה נטל רבי חיים גאגין חלק משמעותי ומוביל מצידם של התושבים. הוא החיה את המחלוקת בעקשנות מספר פעמים, עד שהיא גוועה לחלוטין בשנת ה'רצ"ה. ספרו "עץ חיים" משמש המקור היחיד המתעד ומתאר את הפולמוס לפרטי פרטים, והוא מספק הצצה לחיי היהודים במרוקו בתחילת המאה ה-16.
רקע הלכתי

| --- | --- |

 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף מ"ח, עמוד א'
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות שחיטה, פרק י"א, הלכה ה' ואילך
 שולחן ערוך:  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן ל"ט
 
לפי ההלכה, חיה ובהמה שעתידות למות מחמת חולי או פציעה בגופן, אסורות באיסור טרפה. אחד מסימני הטרפות הוא נקב בריאה. ריאה הדבוקה לדופן בית החזה עשויה להעיד על נקב שנוצר בה, או שהיה נוצר בה לו הייתה חיה, ומצבים אלו אוסרים את הבהמה באיסור טרפה. אולם בתלמוד הבבלי נאמר כי רב נחמיה בריה דרב יוסף היה בודק ריאה כזו במים פושרים. כלומר, לאחר שהוסרה הריאה מדופן בית החזה, הוא היה מנפח את הריאה ומכניס אותה אל תוך כלי עם מים פושרים, על מנת לבדוק האם יש יציאת בועות אוויר, ואם ישנו בעבוע הרי שיש נקב בריאה. בדיקה זו מכונה בהלכה "נפיחה". חלק מהראשונים כתבו שדברי התלמוד נוגעים גם למקרה שבו הריאה מחוברת לדופן באמצעות סירכא, כלומר, שהייתה כמין רצועה יוצאת מן הריאה ומחברת אותה אל הדופן.
לגבי ההיתר באמצעות נפיחה ישנן כמה דעות עיקריות הנוגעות למחלוקת התושבים והמגורשים:
1. רוב הפוסקים סוברים שהנפיחה אינה מועילה בדרך כלל. נפיחה מועילה דווקא כשניכרת מכה בדופן בית החזה, שאז יש לתלות שמקור הדביקות או הסירכא לדופן הוא בדופן ולא ברֵיאה ובמצב כזה אינה טריפה. כשאין מכה בדופן היא לא מועילה, מפני שהדבר מלמד שמקור הדביקות או הסירכא הוא בריאה, ודנים שהיה בה נקב או שעלול היה להיווצר בה נקב.
2. לעומתם סוברים רבנו תם ורבי זרחיה הלוי שנפיחה זו מועילה ברוב המקרים, אף אם יש סימן חולי בריאה. ואם ישנה מכה בדופן, הבהמה כשרה בכל מקרה ואין הריאה צריכה בדיקה בנפיחה. אבל אם אין מכה בדופן, על אף שאין חולי בריאה מחמירים לבצע בה נפיחה, אולם הנפיחה אכן מועילה כדי לשלול טריפות שמקורה בריאה.
3. דעתו של הרמב"ם שכאשר אין מכה בדופן, מדין התלמוד ניתן היה להכשיר את הבהמה באמצעות נפיחה, אולם הוא כותב שמנהג ישראל שלא להכשיר באמצעות נפיחה. וכשיש מכה בדופן דעתו שגם אם הריאה נקובה הבהמה מותרת, מפני שתולים כי נקב זה אירע לאחר השחיטה, בעת פירוק הריאה מן הדופן.
רקע הלכתי > נקודות המחלוקת בין המגורשים לתושבים

התושבים נהגו בכל מחלוקת הלכתית כדעתו של הרמב"ם. במצבים של ריאה הסרוכה לדופן שאין בה מכה, הם הטריפו את הבהמה, בהתאם למנהג שהביא הרמב"ם. כשבאו המגורשים מקסטיליה, הם הביאו עמם את המנהג להכשיר כל חיה או בהמה שריאותיה סרוכות לדופן שאין בה מכה – באמצעות נפיחה. בתחילה נגרר הרוב המוחלט של התושבים אחרי מנהג המגורשים, אך לאחר כשלושה עשורים הם שבו אל מנהגם הקודם ונמנעו מלבצע נפיחה במקרים אלו.
להלן מספר שאלות עיקריות שעמדו במוקד המחלוקת:
1. לדבריו של הרב גאגין, עד כ-20 שנה קודם הגירוש גם בקסטיליה נהגו שלא להתיר בהמה במקרה זה באמצעות נפיחה, וההיתר נבע מכורח אילוץ גזרתו של פרננדו השני מלך אראגון שלא לרכוש בשר שנשחט על ידי יהודי, וזאת על מנת להקשות על האנוסים ששמרו על מצוות הכשרות בסתר. ומכיוון שבפאס אין הגויים אוסרים את הבשר של היהודים, האם על הספרדים לשוב למנהגם הקודם?
2. האם על הספרדים לקבל את מנהג המקום, כדין אדם הבא למקום שבו נוהגים אחרת ממנהגיו?
3. האם יש לבטל את מנהג הספרדים בשל העיקרון שלפיו פסיקת ההלכה נקבעת על פי הרוב?
4. האם מחלוקת הראשונים בנושא זה היא באיסור דאורייתא, ולכן יש לנקוט בה כדעת המחמירים, על פי הכלל ספקא דאורייתא לחומרא?
5. גם אם תקנת התושבים אינה מן הדין אלא היא בבחינת "סייג לתורה", האם יש בכוח המגורשים להפר את תקנתם שלא להתיר את הנפיחה, בדבר זה שפשט איסורו?
השתלשלות פולמוס הנפיחה > התעוררות התושבים להחיות את מנהגם

בשנת ה'ר"ס בא לפאס רבי שלום מסנות, חכם שמוצאו מתוניס שהיה גם סוחר שהסתובב בארצות רבות. רבי שלום הוכיח את התושבים על כך שנטשו את מנהג אבותיהם להטריף כל בהמה שנמצאה בה סירכא בריאה, וסיפר להם כי כסוחר המסתובב בארצות רבות, מעולם לא ראה שנוהגים היתר בנפיחה. רבי שלום קיבל את תמיכתם של שניים מחכמי המגורשים: רבי יוסף עוזיאל שהיה רבו של הרב גאגין, ורבי שמואל צבאח, שהורו כי אין לתושבים לשנות את מנהג אבותיהם. כנגדם יצאו חכמי המגורשים ובראשם חברו של הרב גאגין עוד מקסטליה, רבי משה חלאוה, והורו כי על התושבים לקבל את מנהג המגורשים.
בשנת ה'רפ"ו אירעה תקלה מתחת ידו של טבח התושבים – הוא טעה בסוג הסירכא והתיר בהמה באמצעות נפיחה, אף על פי שסוג הסירכא שנתקל בו לא אפשר להתיר את הבהמה באמצעות נפיחה. המאורע הסעיר את קהילת התושבים, ונגיד קהילתם, ששמו עמי שם טוב בן אברהם רמוך, נשבע שלא לאכול עוד מבהמה שהותרה על ידי נפיחה. תלמידי החכמים מקהילת התושבים התקבצו כשהם ממורמרים על כך שאכלו בשר שאבותיהם מכרו בדמים מועטים לנוכרים, על מנת לדון בעניין המשך ההוראה לגבי הנפיחה. ההחלטה לאיסור התקבלה על ידי ראשי החכמים של התושבים, וביום ג' ניסן בשנה זו הם תיקנו שלא יאכל יהודי הנמנה עם קהל התושבים, שבהם מוכללים גם היהודים שמסביליה שבספרד, בשר שהותר באמצעות נפיחה. הם קבעו כי האוכל מבשר זה כאילו אוכל טריפה, ובמקביל הם פתחו איטליז שיספק בשר הכשר לפי מנהג קהילתם. התקנה הזו נעשתה בהסכמת נגיד התושבים ועוד חמישה חכמים, ומונו ארבעה חכמים לפקח על בדיקת הבהמות, ובהם היו: רבי שמואל אבן דנאן, רבי יעקב בן לחסן – תלמידו של הרב גאגין, והדיין רבי יחיא בן חמו. למחרת בבוקר גזרו התושבים בבית הכנסת של קהילתם חרם ונידוי על מי שיעבור על התקנה.
השתלשלות פולמוס הנפיחה > הסערה שהתעוררה בעקבות החרם של התושבים

התקנה והחרם של התושבים עוררו ויכוח בין חכמי המגורשים, ו"מלמד" מקהילת המגורשים בשם רבי אברהם ביבאץ הביע את תמיכתו בעמדת חכמי התושבים, הוא גרר בכך דין ודברים עם המגורשים ובתוך דבריו הוא הביע זלזול ברבי משה חלאווה שכבר לא היה בין החיים. בעקבות הזלזול נידוהו תלמידי רבי משה בשוק של המלאח. כמו כן, כמה "נערים מנוערים" מקהילת התושבים אמרו שהמגורשים אוכלים טריפות ועררו את זעמם של המגורשים. בתגובה למאורעות תיקנו המגורשים תקנה שלפיה מי שינהג לפי התקנה של התושבים יהיה בנידוי.
נגיד התושבים בא יחד עם חכמי הקהל לשאול את רבי חיים גאגין על אודות הנידוי של המגורשים, והלה השיבו כי הנידוי בטל, משום שהחרם של התושבים קדם לנידוי של המגורשים. המגורשים מסרו לרב גאגין כתב בקשה שיבטל את החרם של התושבים, בתואנה כי המחלוקת על הנפיחה היא בדבר האסור מדרבנן בו ההלכה אמורה להיקבע כפי המתירים, ואילו בתקנת התושבים נאמר שהאוכל מבשר נפוחה כאילו אוכל טריפה. הוא השיב כי המחלוקת על הנפיחה הוא בדבר האסור מן התורה, ולכן יש לנקוט כהמחמירים.
בי"ז סיוון ה'רפ"ו שלחו המגורשים את רבי יהודה עוזיאל ואת רבי נחמן אבן סונבאל למקנס אל המלך, על מנת לתקף את תקנתם ולבטל את תקנת התושבים. בתגובה מינו התושבים אף הם שני נציגים שישלחו אל המלך: רבי שמואל ברבי מימון אבן דנאן ורבי שאול ב"ר שלמה בן דנינאס, כדי שיטענו בעד תקנתם. כשבאו חכמי המגורשים למקנס הם פגשו בה אחד מחכמיהם, רבי יעקב רוג'ליש, שכנראה יעץ להם שלא להביא את הדבר לפני המלך ושב יחד איתם לפאס. הרב רוג'ליש שוחח עם הרב גאגין ותמה בפניו: כיצד ניתן לומר שאבותיהם של יהודי קסטיליה היו אוכלים טריפות, והרב גאגין השיב לו בפסוק: ”אך שקר נחלו אבותינו” (ירמיהו, ט"ז, י"ט), כלומר, אין שום תוקף למנהג אבותיהם של יהודי קסטיליה, משום שמקורו בטעות.
התשובה של הרב גאגין לרב רוג'ליש עוררה שוב את זעמם של המגורשים, ויהודי תקיף מקהילתם בשם משה אבוטאי, שהיה מקורב למלכות, הכריז בליל שבת בבית הכנסת כי מי שיקום לכבודו של הרב גאגין – הוא ימרוט את שער זקנו. כשנאמר לו כי לרב גאגין תלמיד נאמן בשם רבי יעקב בן לחסן, הוא ביקש לשלוח בו יד. כשנודע דבר האיום לרב בן לחסן הוא ביקש מנגיד התושבים לסייע לו ולהסיר מעליו את האיום, אך הלה השיב לו כי אין בידו לעזור לו וכי עליו לבקש זאת מהמלך עצמו. רבי יעקב הלך לבית הכנסת של התושבים על מנת לדון עמם אודות האיום על חייו, וכשיצא מפתח בית הכנסת פגש בו אבוטאי והזמינו אל המלך. רבי יעקב פחד להתייצב לבדו בפני המלך ולכן הצטרף אליו משה בן בוריהמאת, איש בעל קשרים עם מולאי מסעוד – אחיינו של המלך. בסיוע בן בריהמאת ומולאי מסעוד הבין המלך שמדובר במחלוקת הלכתית, ושהרב בן לחסן נרדף על ידי אבוטאי, הדבר עורר את חמתו של המלך על אבוטאי והוא הורה לכלוא אותו במשמר, הוא אף הטיל על חכמי המגורשים שהיו שותפים במחלוקת קנס של 200 אוקיות.
זמן קצר לאחר מכן יהודי מן התושבים קנה בשר מן המגורשים ועורר בכך סערה גדולה בקהילה. במהלך התסיסה בקהילה קיללה אמו של הקונה את התושבים ואת נגידם שאול בן שם טוב בן רמוך, ובתגובה הכו אותה כמה פוחזים מהתושבים עד זוב דם. כשנודע הדבר למלך הטיל על קהל התושבים קנס של 2,000 אוקיות. באותו הפרק שיחדו כמה מהמגורשים שר אחד על מנת שיטיל את רבי יעקב בן לחסן בבית האסורים, אך הוא ניצל בסיוע מולאי מסעוד אחיינו של המלך.
השתלשלות פולמוס הנפיחה > מהתרופפות התושבים במנהגם ועד לניצחונם המוחלט של המגורשים

בשנת ה'רפ"ח, כשבוע לפני פורים, בשל זעזועים בשלטון, אזל הבשר לקצבי התושבים והם באו לפני הרב גאגין בבקשה לסייע להם במציאת בשר. הם טענו בפניו כי באין ברירה הם יקנו בשר משחיטת המגורשים. כתוצאה מהמחסור הם אכן עברו על החרם וקנו את הבשר מן המגורשים. הרב גאגין נכנס לבית הכנסת של התושבים וגזר שכל קדרות הבשר תיאכלנה על ידי נוכרים. הדבר עורר את זעמם של חכמי המגורשים, רבי יהודה עוזיאל ורבי נחמן אבן סונבאל, והם ביקשו מנגיד התושבים שיתיר להם להרע לרב גאגין, אך הנגיד דחה אותם בגערה. לדברי הרב גאגין, הם התירו את דמו כמה פעמים ולא עלתה בידם.
בחודש חשון ה'רפ"ט הסיתו חכמי המגורשים את התושבים לומר כי תקנתם אינה מעיקר הדין, ובתגובה יצא הרב גאגין בפסק הלכה שהסכמת התושבים אין לה התרה משתי סיבות: 1. התורה מחייבת לנקוט כדעת רוב הפוסקים, ורובם אוסר את הנפיחה. 2. אפילו אם אין הלכה כרוב הפוסקים והאיסור התקבל כ"סייג לתורה", אין בית דין יכול לבטל דבר שנעשה משום סייג. את פסקו סיים הרב גאגין בחרם על כל מי שיתיר את החרם של התושבים.
בשנת ה'רצ"ה, השנה שבה תיעד הרב גאגין את דבר הפולמוס, חלה ירידה דרסטית בצריכת הבשר של שחיטת התושבים. וכך, בערב שבת אחד אירע שקצב התושבים שהיה רגיל בעבר לשחוט 20 כבשים שחט רק 4, ואף הותיר מהם. כששמע הרב גאגין את הדבר, הוא הורה שלא להתפלל עם מפירי החרם.
כתוצאה מהחרם לחצו חכמים רבים את נגיד התושבים שאול בן רמוך על מנת שיפעל לבטל את החרם, בתואנה שהרוב נמצא בצד של המתירים. הנגיד ביקש מהרב גאגין: ”עד מתי יהיה זה לנו למוקש, שלח את האנשים ויאכלו מזבחיהם אשר הם זובחים” (שמות, י', י"ז; ויקרא, י"ז, ה'). הרב גאגין כותב כי מחמת הזקנה והסבל, ומחמת העובדה שבניו אינם איתו, הוא הסכים שחכמי המגורשים יתירו את החרם, בתנאי שיביאו את דעות הפוסקים האוסרים, וכאן הוא מנה שורה של כעשרים פוסקים, ויכתבו שהם מתירים. הוא ביקש גם שיביאו בפסקם את לשונו של הרמב"ן בחיבורו "משפט החרם", שאינו מאפשר להתיר חרם שהציבור קיבלו אותו עליהם, ויכתבו שאף על פי כן הם מתירים את החרם של התושבים. ובכך, מסיים הרב גאגין את תיאוריו, ”אני את נפשי הצלתי”.
חכמי המגורשים נענו לבקשתו וכתבו פסק המתיר את הנפיחה. בתגובה לפסקם כתב הרב גאגין את חיבורו "עץ חיים", בו הוא השיב באריכות על כל טענותיהם ותיאר את פרשת הפולמוס מזווית ראייתו. למרות דבריו של הרב גאגין, היתר הנפיחה פשט בסופו של דבר במרוקו בקרב התושבים והמגורשים כאחד.
יחסם של חכמי מרוקו בדורות הבאים להיתר הנפיחה

גם בדורות הבאים אנו מוצאים שחכמי מרוקו נקטו כדברי המגורשים, ורבי חיים בן עטר (המאה ה-18) שהיה עד לכך, תמה עליהם. הוא דן באריכות בנושא היתר הנפיחה והתייחס בהרחבה לשיטות השונות, ובסיום דבריו הוא משבח את גישתו של הרב גאגין שאת חיבורו "עץ חיים" הוא מצא בכתב יד בפאס. הוא מציין כי אף על פי שלדבריו מוצא משפחתו מקהילות קסטיליה, הכרעתו היא נגד דעתם של חכמי המגורשים וכדברי הרב גאגין. מדבריו:
ואחר שהראנו ה' כל זאת אסורה נא ואראה את המראה הגדול הזה, חזות קשה הוגד לי וגם הלום ראיתי מנהג רע ומר בערי המערב ארבע המה: עיר סלא ועיר פאס ומכנאס וטיטואן ומחוזיהם, שנופחים כל סרוכה, וחפשתי לדעת מוצא דבר הלכה זו... עברתי דרך עיר פאס ושם מצאתי מעין ומוצא הדבר, בא לידי קונטריס אחד וראיתי את הלחש שהיה על הדבר הזה כי עמדה מחלוקת גדולה עד לשמים בין רבני ישראל המגורשים מקאשטילייא אשר אנו מבני בניהם, ואשא עיני ואראה והנה אלהים עולים מן האר"ש, ארשת שפתיו ברור מללו, הוא הרב הגדול ים החכמה ומעין הקדושה ומקור היראה את ה' הוא מכבד הוא המופלא בדורו כמוהר"ר חיים גאגין זלה"ה, שחבר קונטרס אחד וקרא לו עץ חיים... אמר חיים ידעתי ערכי כי קטן הוא אבל יקובל האמת ממי שאמרו...
ראו גם

יהדות פאס
לקריאה נוספת

הרב פרופסור משה עמאר "מבוא" ל-עץ חיים: פולמוס הלכתי בין מגורשי ספרד לתושבים, תשמ"ז
רבי אברהם אבן טואה, "ספר נופך", בתוך: התשב"ץ, חלק ד, עמ' תו - תכ, מכון ירושלים, ירושלים, תשס"ג
מורי עמאר, תקנות חכמי פאס תקנה ג, מכון אהבת שלום, פריס תשע"ג
הערות שוליים

↑  רבי אברהם אבן טואה בספר נפך, אליו הופנה להלן בפרק לקריאה נוספת, כותב: ”כבר ידוע למעלת כבודך כי בעיר פאס הם חלוקים לשתי כתות, המיעוט שהם הבלאדיא אין עושין נפיחה, והרוב שהם הקאשטיליאן הם עושין נפיחה”.
↑  משנה, מסכת חולין, פרק ג', משנה א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף מ"ח, עמוד א'
↑  ראו: רשב"א חולין מח א ד"ה אמר רב יוסף; ועיינו רא"ש חולין ג כב.
↑  ראו למשל: רא"ש חולין ג כב בשם רי"ף, רש"י, תוספות.
↑  הובא ברשב"א שם, בד"ה ולעניין פסק.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות שחיטה, פרק י"א, הלכה ו' והלאה.
↑  ראו משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות ממרים, פרק ב', הלכה ג'.
↑  שמואל בר מימון אבן דנאן, אהרן כהן ב"ר נחמיה, רבי שאול ב"ב שלמה אבן דנינאס, זכרי בר נסים הכהן, שטון ב"ר שאול הלוי בן שטון.
↑  על כתב הבקשה חתמו: רבי יהודה בן שם טוב, רבי יהודה עוזיאל, רבי אברהם דיליאון, רבי נחמן אבן סונבאל, רבי יוסף מינדה, רבי יצחק בו יוסף נהון, רבי יוסף טובי, רבי שלמה אבוהב, רבי יהושע קורקוס ורבי אברהם אדרוטיל.
פנים בית הכנסת צלאת אל פאסיין של קהילת התושבים בפאס
סירכא המחברת בין הריאה לשומן הלב.
הקטה

| --- | --- |

 תרבות:  יוון העתיקה
 אלים מקבילים:  טריוויה
 אב:  פרסס 
 אם:  אסטריה 
 בן או בת זוג:  טריטון, קיילוס, אייטס 
 צאצאים:  Crataeis, קירקה, מדיאה, סקילה 
 
הֵקָטֶה (ביוונית עתיקה: Ἑκάτη) היא אלה במיתולוגיה היוונית. הקטה היא אלה המתוארת באמנות ובמיתולוגיה היוונית כבעלת שלוש דמויות שונות המשויכות לישות אחת- העלמה, האם, והזקנה. בגלגולים שונים של המיתולוגיה היוונית היא נחשבה האלה האחראית על צמתים, מפתני דלתות, כישוף, לילות והירח. המקבילה לה במיתולוגיה הרומית היא האלה טריוויה, שמשמעות שמה הוא "שלוש דרכים". משרתות האלה הן האמפוזות שיצאו מתיבת פנדורה. היא נחשבת אלה כתונית ושוכנת בממלכת האדס.
מקור האלה

חוקרים רבים סבורים כי מקורה של הקטה הוא באנטוליה, ומשם נדדה למצרים, שם היא הייתה מוכרת בשם חֶקֶת, האלה המצרית בעלת ראש הצפרדע. לאחר מכן, היא הגיעה לתרבות היוונית הקדמונית. היוונים שינו את שמה ומעמדה: שמה השתנה להקטה, והיא הייתה אחראית על כישוף במקום על נישואים.
משפחה

הקטה היא בתם של אסטריה ופרסס. ילדיה הם האמפוזות. כמו כן, הקטה היא סבתה של מדיאה, שירשה ממנה את כוחות הכישוף שלה, ולפי גרסה אחת היא אמה של המכשפה המפורסמת קירקה.
אזכורים

הקטה מוזכרת בסדרת הרומנים הגרפיים סנדמן ובסדרה המבוססת עליה.
אמפוזות מוזכרות בסדרה פרסי ג'קסון והאולימפיים, וכך גם קירקה שמוזכרת ביחד עם מדיאה, שמופיעה בספר הגיבור האבוד, הארי פוטר ואבן החכמים וגם בסדרת פרסי ג'קסון.
הקטה מוזכרת בסדרה באפי ציידת הערפדים במספר לחשי-כישוף לאורך העונות.
כוכב הלכת המינורי 100 Hekate (אנ'), שהתגלה ב-1868 על ידי ג'יימס קריג ווטסון נקרא על שמה.
הקטה מוזכרת בסדרת הטלוויזיה הרפתקאותיה המצמררות של סברינה.
הקטה מוזכרת בספר האלכימאי, מאת מייקל סקוט, מסדרת הספרים הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות, בתור קדמונית המעירה את כוחותיה של סופי.
היא מופיעה גם בספר בית האדס, מאת ריק ריירדן.
מסילת הרכבת החיג'אזית

| --- | --- |

תחנת הרכבת חיג'אז בדמשק, נקודת ההתחלה של הרכבת החיג'אזית
 מידע כללי
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 מפעיל:  האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 מידע על ההקמה
 עלות:  16 מיליון דולר
 חברה בונה:  הצבא העות'מאני בפיקוח המהנדס הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר
 התחלת בנייה:  1 בספטמבר 1900
 פתיחת המסילה:  1 בספטמבר 1908
 סגירת המסילה:  סוף מלחמת העולם הראשונה
 מידע על המסילה
 תחילת המסילה:  דמשק, סוריה
 סיום המסילה:  אל-מדינה, חג'אז
 סוג המסילה:  נוסעים
 אורך המסילה:  1,300 קילומטר
 רוחב המסילה:  105 סנטימטר
 מסלולים:  1
 תרשים המסילה
 
 
מפת מסילות הברזל באימפריה העות'מאנית
מסוף קו הרכבת החיג'אזית ברציף חיפה, תחילת המאה ה-20
מסמרי הידוק של מסילת רכבת העמק שנמצאו ליד כפר ברוך
מסילת הרכבת החיג'אזית, ידועה גם בשמות: "המסילה החיג'אזית", "רכבת החג'" (בערבית: الخط الحديدي الحجازي; בטורקית: Hicaz Demiryolu), הוקמה ופעלה בתחילת המאה ה-20 בין העיר דמשק שבסוריה לבין העיר אל-מדינה שבחג'אז (מאז 1932 חלק מערב הסעודית) על בסיס נתיב תעבורה עתיק שהוליך לאורך המורדות הפנימיים של הרכסים של החוף המזרחי של ים סוף עד לדרום־מערב ערב היא תימן של ימינו.
הנחת המסילה החלה ב־1900 בהוראת סולטאן האימפריה העות'מאנית עבדול חמיד השני ובייעוץ של מומחים גרמנים. עלות הקמת המסילה הייתה כ־16 מיליון דולר שנתרמו על ידי הסולטאן הטורקי ושליטי מצרים ואיראן. המסילה נחנכה ב־1 בספטמבר 1908, יום ציון הכתרתו של הסולטאן.
הקמת המסילה

המסילה הוקמה כדי להסיע עולי רגל מוסלמים מדמשק למדינה ומכה, דרך חבל חג'אז שבחצי האי ערב. למרות הצהרת הכוונות הדתית מאחורי הקמתה, היו לטורקים גם שיקולים אסטרטגיים ומסחריים במסילה. הסולטאן, שהיה חובב רכבות מושבע, החליט על בנייתה של הרכבת מכמה סיבות, ביניהן הצגתו כאביהם הרוחני של המוסלמים העולים לרגל למכה ואל-מדינה, חיזוק מעמדו ומעמד האימפריה בראשה הוא עמד בעולם והחלת שלטונו גם על האזורים המרוחקים שבספר האימפריאלי. למעשה, היעד של הגעתה עד העיר מכה לא הושלם מעולם - היא הגיעה מדמשק עד מדינה, מרחק 1,300 קילומטר, וחסרו לה עוד 400 קילומטר להגיע למכה.
לצורך הקמת המסילה חבר הסולטאן לראשי האימפריה הגרמנית, אשר מצידם שמחו לדריסת הרגל שניתנה להם במזרח התיכון ובענייני הפנים של האימפריה העות'מאנית. על בסיס השותפות לצורך הקמת המסילה נרקמו קשרים חמים בין שתי המעצמות. חייליו של הסולטאן זכו להשתלמויות אותן העבירו חייליו של הקיסר הגרמני והאחרון אף ביקר פעמיים בתחומי האימפריה העות'מאנית ובכלל זה גם בירושלים. תמורה נוספת לה זכו הגרמנים כהוקרה לסיוע בהקמת רכבת החיג'אז הייתה קבלת הזיכיון להקמה והפעלה של מסילת הברזל שבין אנטוליה לבגדאד בשנת 1903.
מלאכת הקמת המסילה החלה ב-1 בספטמבר 1900, כשעל העבודות מפקח המהנדס הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר שהיה ממונה על הקמת רשת הרכבות באימפריה העות'מאנית החל משנת 1886. הסולטאן הכפיף למייסנר יחידות צבא עצומות אשר מנו כ-9,500 חיילים ובמבצע הנדסי שלא נודע כדוגמתו בתולדותיה של האימפריה הושלמה סלילת המסילות מדמשק למדינה, על 1,302 הקילומטרים שלה וקו חיפה-דרעא, המכונה רכבת העמק, שאורכו 161 ק"מ, בפחות משמונה שנים.
בזמן עבודות הסלילה נאלצו מייסנר ואנשיו להתמודד עם התקפות שבטי הבדואים באזור, אשר סלדו מהרעיון שיד השלטון מתקרבת אליהם ושעם השלמת בניית הרכבת ייפסק הנוהג של רכיבה בשיירות לאורך המדבר, נוהג שהיווה מקור פרנסה לבדואים שגבו דמי חסות מכל שיירה שכזו. בחלקים מן המסילה נאלצו להשתמש באדני מסילה מברזל, בגלל מנהגם של הבדואים לגנוב את אדני העץ - מצרך נדיר במדבר - להבערת מדורות.
בנוסף לפשיטות הבדואים נאלץ מייסנר להגות פתרונות יצירתיים בנוגע לבעיות הטכניות שבהקמת הרכבת, ובראשן החוסר החמור במים להזנת דודי הקיטור של הרכבות. לאחר מחקר מעמיק של תוואי המסילה החל מייסנר בחפירתן של בארות וקידוחים, והעלאת המים ממעבה האדמה אל בריכות ומגדלי אגירה בעזרת טחנות רוח גדולות שהפכו חיש מהר לסימן ההכר של המסילה החיג'אזית.
המסילה החיג'אזית הייתה "מסילה צרה", 105 סנטימטרים רוחבה, בהשוואה לרוחב התקני של 143.5 סנטימטרים, כשהמטרה היא הוזלת עלות פילוס הדרך וחומרים לבניית המסילה. היתרון של מסילה צרה הוא חיסכון רב בהוצאות, והחיסרון הוא הפחתה במהירות הנסיעה.
ב-1 בספטמבר 1904 נחנך חלקה הראשון של המסילה מדמשק לעיר מען שאורכו 459 קילומטרים. מייסנר עצמו נהג את הקטר שחנך את המסילה החדשה. ארבע שנים בדיוק לאחר מכן נחנך הקטע השני ממען למדינה. שאיפתו של הסולטאן להמשיך את הנחת מסילת הברזל עד לעיר מכה שבחיג'אז לא התממשה מעולם. בשנת 1909 הודח הסולטאן בהפיכה  (מהפכת הטורקים הצעירים) ומיזם הקמת מסילת הברזל, שהיה תחביבו האישי, נגנז.
שלוחה של המסילה החיג'אזית, שחיברה את חיפה לעיירה הסורית דרעא, עברה גם בתחומי ארץ ישראל וחלקה המערבי נקרא "רכבת העמק".
לאחר ההקמה

בצד השימוש הדתי והמסחרי, השתמש השלטון העות'מאני ברכבת חיג'אז להעברת כוחות צבא טורקיים לאזור מדינה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעה מספר פעמים בידי המורדים הערביים בפיקודו של לורנס איש ערב ובשרות האינטרסים האסטרטגיים הבריטים. התקפות אלה שימשו למטרה כפולה: פגיעה בקווי האספקה והתובלה של הצבא הטורקי, וריתוק כוחות טורקיים רבים לאבטחת המסילה - מציאות שאיפשרה לבריטים לפעול ממצרים מול התנגדות טורקית מוחלשת לכיבוש ארץ ישראל ועבר הירדן. לאחר המלחמה והתמוטטות האימפריה העות'מאנית לא חזר לפעילות קטע המסילה שמדרום לגבול ירדן-ערב הסעודית.
המסילה[דרושה הבהרה] פעלה עד מלחמת ששת הימים. עד שנת 1971 נעשו ניסיונות לשקם את המסילה אך בשל העלות הגבוהה הרעיון נגנז.
בתחילת המאה ה-21 פעלו שלושה קטעים לא-רציפים של המסילה: האחד: מסילת העמק הפועלת מחיפה עד לבית שאן (מסילה חדשה אשר פועלת בתוואי שרובו חופף לתוואי המסילה המקורי). השני בין מעאן לנמל עקבה (למעשה, שלוחה צדדית שאינה קטע מהתוואי שהוביל לחג'אז) ומשמש לשינוע פוספטים, והשלישי בין עמאן לדמשק ומשמש להסעת נוסעים.
בערב הסעודית שמורים עדיין קטעים מהמסילה וקרונות שנפגעו בידי כוחותיו של לורנס איש ערב, כשכיית חמד תיירותית.
גלריה

מראה המסילה בקטע בוסרה-דרעא
מדרום לעמאן
גשר מדרום לעמאן
תחנת מפרק בירדן
תחנת תבוכ
האנדרטה בתחנת הרכבת חיפה-מזרח לכבוד פתיחת הקו חיפה-דמשק
בתוך קרון של הרכבת החיג'אזית בראשית ימיה
ראו גם

רכבת העמק
מסילת הרכבת דרעא–צמח
רכבת האלונים
לקריאה נוספת

William Ochsenwald, The Hijaz Railway, University Press of Virginia, Charlottesville, 1980.
R. Tourret, Hedjaz Railway, Tourret Publishing, 1989.
James Nicholson, The Hejaz Railway. Stacey International 2005. ISBN 190098881X
הערות שוליים

↑  בעבר הירדן הבריטי, הארץ, 26 במרץ 1923
| רכבת העמק |
| --- | --- | --- |
| מסילות קשורות | מסילת הרכבת החיג'אזית • מסילת הרכבת דרעא–צמח • מסילת העמק • מסילת השומרון • הרכבת הצבאית העות'מאנית | תחנת חיפה מזרח |
| אישים | לורנס אוליפנט • עבדול חמיד השני • יהודה לבנוני • יעקב מושלי • היינריך אוגוסט מייסנר • קלוד קונדר • ברוך קטינקא • גוטליב שומאכר | תחנת חיפה מזרח |
| ארגונים ומוסדות | הרכבת המנדטורית • משמר הרכבת • משפחת סורסוק | תחנת חיפה מזרח |
| תחנות | אל חמה • אלרואי • בית שאן • חיפה מזרח • חיפה מרכז • כפר יהושע • עפולה • צמח | תחנת חיפה מזרח |
| גשרים | אל חמה • נהר הירדן • נחל יששכר • נחל קישון • נחל תבור | תחנת חיפה מזרח |
| אירועים | ליל הגשרים • ליל הרכבות • קרב סמח' | תחנת חיפה מזרח |
| הנצחה | חצר גשר הישנה • מוזיאון רכבת ישראל • רכבת האלונים • רכבת העמק (סרט) | תחנת חיפה מזרח |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312376405171  LCCN: n96022658  SUDOC: 028146182  TDVİA: hicaz-demiryolu  VIAF: 126832418   WorldCat (עם VIAF): 126832418