stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאל אנמאן
קורות חייו

מיכאל אנמאן החל ב-1695 לימודי תאולוגיה ופילולוגיה באוניברסיטת אופסלה. ב-1703 הגיש שתי עבודות גמר לתואר מוסמך. האחת, "על קברי קדמונים", שבה הראה את בקיאותו בשפות ובכתבים הקלאסיים וכן בעברית ובתנ"ך ואף שילב מידע ארכאולוגי. העבודה השנייה, "על קבורת ישו", התמקדה בסוגיות תאולוגיות. אחרי קבלת התואר האוניברסיטאי התמסר אנמאן ללימודי דת, וב-16 במאי 1705 הוסמך לכמורה. ב-1706 נרשם להמשך לימודים בגרייפֿסוואלד, וב-1707 קיבל שם תואר דוקטור והמשיך לקנות דעת מפי מלומדים בשטטין, ברלין, ויטנברג ולייפציג. ב-1708, בעיצומה של מלחמת הצפון הגדולה, הגיע למפקדתו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה, באַלטרַנשטַד (אנ') שבסקסוניה על מנת להתגייס לצבא שוודיה בתפקיד כומר.
אחרי מפלת השוודים בקרב פולטבה ב-1709 הלך אחרי מלכו לגלות בבנדרי, ומשם נשלח לקונסטנטינופול לשמש ככומר הצירות השוודית וכדי לסייע, בין היתר, לשבויים השוודים שנמכרו לעבדות בטורקיה. המלך ביקש מאנמאן לשכלל את ידיעותיו בשפות המזרח ולהשיג מידע מכל סוג – דתי, חברתי, מינהלי, פוליטי וצבאי.
בארץ ישראל

בקיץ 1711 יצא אנמאן מקונסטנטינופול למצרים ולארץ ישראל בשליחות מלכו ובמימונו. המניע לשליחות זו נעוץ באדיקותו הלותרנית של המלך ובעניין שגילה בתנ"ך. לימודי היהדות והשפה העברית זכו בתקופה זו בשוודיה לפריחה. ב-1703 הושלם תרגום מחודש של המקרא לשוודית – "תרגום המלך קרל ה-12". בשנים 1691–1720 הוגשו באוניברסיטאותיה 82 חיבורים לתואר דוקטור בתחום היהדות, ובאירועים חגיגיים נישאו נאומים בעברית. עוד ב-1710 שלח המלך לארץ ישראל שלושה מקציני צבאו, בהם קורנליוס לוס, וב-1715 שלח את איש הכנסייה והמזרחן הנריק בנצליוס (אנ'). השכלתו של אנמאן ובקיאותו בשפות המזרח (כולל יוונית) הכשירו אותו לחקר הארץ.
אנמאן הפליג מסמירנה לאלכסנדריה שבמצרים, ומשם במעלה הנילוס לקהיר, שבה שהה כשלושה חודשים. בתוך כך יצא לסייר במשך כחודש ימים בסיני, וביומנו תיאר את מנזר סנטה קתרינה וסביבתו וכן הביא סקירה של הבדואים בחצי האי. באפריל חזר לקהיר ובסוף מאי הפליג מנמל דמיאט ליפו, שבה נאלץ להתעכב עד שנמצאה שיירה מאובטחת לירושלים. בן לווייתו של אנמאן למסע היה עמיתו מימי הלימודים באופסלה, יוהאן סילפֿרקרנץ (Sjlfvercrantz), מפקח בלשכת המסחר השוודית שנשלח כדי לבדוק אפשרויות סחר עם הלבנט; בהגיעם ליפו נפרדו דרכיהם וסילפֿרקרנץ פנה לצפון הארץ. אנמאן הגיע לירושלים בתחילת באוגוסט והתאכסן במנזר סן סלוודור. למרות תסמיני מחלת השחפת שבה לקה, לא חדל מסיוריו בעיר ובסביבות העיר וכן יצא לביקורים בבית לחם, במנזר מר סבא שבמדבר יהודה ואף בים המלח. ביומניו הקדיש לירושלים מקום נרחב. בספטמבר ירד ליפו והפליג ממנה לעכו ומשם נסע לאתרי הנוצרים בגליל. בהמשך מסעו הגיע דרך צור וצידון – לדמשק, עבר בבעלבכּ ומטריפולי, שבה נפל למשכב למשך כחודש, יצא בדרכו חזרה לארצו. אחרי ביקור קצר בקפריסין במרץ 1713 הפליג לסמירנה שבה השתהה כשלושה חודשים בשל מחלתו ולקונסטנטינופול הגיע ב-20 ביוני 1713.
במרוצת שתי שנות מסעו במצרים, בארץ ישראל ובסוריה, בחן אתרים עתיקים, אך בעיקר התייחס למצבם של המוסדות הנוצריים, של בני העדות השונות ושל הלא-נוצרים.
ביולי 1713 שב אנמאן למחנה המלך, שהועתק בינתיים מבנדרי לדידימוטיכו בתראקיה. אנמאן נמצא עם מלכו הגולה גם בעת שהיה אסור זמנית במבצר דֶמירטֶשׁ (Timurtaş) באדירנה. מסופר כי המלך לא נלאה מלשמוע שוב ושוב את רשמיו של אנמאן ממסעו. רק באוקטובר הורשה אנמאן לחזור לארצו. את הדרך עשה במקומות שונים באירופה, בהונגריה, בגרמניה ובהולנד, שבהם פגש מלומדים ולמד בספריותיהם. הוא חזר לארצו ב-5 באוגוסט 1714, וב-26 בספטמבר נערך טקס מינויו לפרופסור לשפות המזרח באוניברסיטת אופסלה. במהלך שנות המסע הלך מצב בריאותו והורע. ב-29 בספטמבר, על ערש דווי, נשא לאישה את ארוסתו מנוער ושישה ימים לאחר מכן הלך לעולמו, והוא בן 38.
כתביו

אנמאן ניהל יומן מסעות מפורט ושלח מכתבים לעמיתיו שבהם תיעד את תצפיותיו ורשמיו. היומן והמכתבים, האצורים בספריית אוניברסיטת אופסלה ובארכיון הלאומי השוודי, לא פורסמו בתקופה שבה המידע שהכילו לא היה מוכר. ב-1740 הובא לדפוס פרק בודד מיומניו של אנמאן תחת הכותרת "מסע בארץ הקודש". בשנות השישים של המאה ה-18 ראו אור כמה ממכתביו. ב-1889, 175 שנים לאחר מותו של אנמאן, הפיק המזרחן והתאולוג קרל נילנדר (Nylander) את הספר "מסע במזרח 1711–1712", שבו קובצו חלקים מיומנו של אנמאן, למעלה ממחציתם על ארץ ישראל, בעיקר על ירושלים, ולכך נוספו ביוגרפיה וביבליוגרפיה. פרקים בודדים מתוך הספר תורגמו לשפות אחרות. בעברית הופיעו קטעים ספורים: תיאור שהייתו של אנמאן ביפו, רשמים ממצב היהודים בירושלים וכן שניים ממכתביו. יתר כתביו של אנמאן, בהם דפי יומניו מתקופת פעילותו בקונסטנטינופול, נותרו עדיין ללא פרסום.
אנמאן רכש, ככל הנראה באיסטנבול, ציור של מכה, שבמרכזה מסגד אל-חראם ובלבו הכעבה, והביאו עימו לארצו. ציור זה היה הראשון שהציג את מכה בצורת מפה נרחבת (במבט מצפון-מזרח, כביכול ממעוף הציפור) והראשון שפרש את מראה המסגד והכעבה בפני אנשי המערב.
לקריאה נוספת

מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ-ישראל, עם עובד ודביר, תשכ"ו; על מיכאל אנימן – בעמ' 31; על מצוקת היהודים בירושלים ובארץ ישראל בכתבי אנמאן – בעמ' 390–361, על יהודי ירושלים בכתבי אנמאן – בעמ' 134–135, על יהודי צפת – בעמ' 137 ועל יהודי חברון – בעמ' 139
נתן שור, "שליחיו של קרל ה-12 לארץ-ישראל", ספר וילנאי, ירושלים: הוצאת אריאל, 1984, עמ' 426–428
נתן שור, "מיכאל אנמאן (1712)", ספר העלייה לרגל לארץ ישראל, הוצאת אריאל, 1994, עמ' 105–106
Joachim Östlund, "A Lutheran in the Holy Land: Michael Eneman´s Journey, 1711-12", in: Judy A. Hayden, Nabil Matar (eds.), Through the Eyes of the Beholder: The Holy Land, 1517-1713, Brill, 2013, pp. 207–224 (באנגלית)
Erik Gren, "Michael Eneman", Svenskt biografiskt lexikon, Stockholm, 1950 (בשוודית)
הערות שוליים

↑  אנמאן למד עברית באופסלה אצל השבתאי המומר יוהאן קֶמפֶּר (משה בן אהרון כהן מקרקוב)
↑  גרייפֿסוואלד (גרמניה) ושטטין (פולין) נכללו בתקופתו בפומרניה השוודית
↑  אנמאן היה השוודי הראשון שסייר בהר הגבוה בסיני (על פי הביוגרפיה שלו בנורדיסק פמילייבוק, 1907)
↑  סילפֿרקרנץ מת ונקבר בעכו ב-16 ביולי 1712; אנמאן אסף את חפציו של חברו, כולל תזכירים שחיבר, והביאם לשוודיה
↑  המינוי אושר בהמרצת המלך שנתיים קודם לכן, עוד בהיותו במצרים
↑  Resa öfver det heliga landet; לכך דאג המזרחן אנדראס נורליוס (Norrelius), שהיה באותה תקופה מנהל הספרייה
↑  Eneman, Michael, Resa I Orienten, 1711-1712 (ed. Karl Uno Nylander), Upsala: Schultz, 1889

ב-2012 נדפסה  מהדורת צילום של הספר; לתמונת העטיפה של מהדורה זו אין קשר לתוכן הכתוב
↑  הציור (שמן על בד, 85 x ‏111 ס"מ ללא המסגרת) מכונה בשם "מפת-מכה של אופסלה" והוא אצור באוספי ספריית האוניברסיטה שם
↑  תעתיק השם לעברית כאן אינו תואם לזה שנקטו חוקרים אחרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298704105171  GND: 1014803586  ISNI: 0000 0001 0928 3930  SELIBR: 232747  VIAF: 98513057   WorldCat (עם VIAF): 98513057 
שער עבודת הגמר של מיכאל אנמאן לתואר מוסמך באוניברסיטת אופסלה, "על קברי קדמונים", 1703
מבצר קיפרוס

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  שושלת החשמונאים, התקופה הרומית בארץ ישראל 
 מיקום
 קואורדינטות:  31°50′44″N 35°25′33″E﻿ / ﻿31.845472222222°N 35.425722222222°E﻿ / 31.845472222222; 35.425722222222
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) מבצר קיפרוס(למפת הרי ירושלים רגילה) מבצר קיפרוס(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מבצר קיפרוס(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מבצר קיפרוס
 
מבט ממצפה יריחו לכיוון מזרח
קיפרוס (ביוונית: Κύπρον) הוא מבצר מימי הורדוס שנקרא על שם אימו. היה אחד משבעת מבצרי המדבר שבנו החשמונאים ושופצו על ידי הורדוס. המבצר חרב במרד הגדול של היהודים ברומאים (בין השנים 66 ל-70 לספירה), כנראה בידי הקנאים היהודים. שרידי המבנה נמצאו בתל אל-עקבה המתנשא מעל נחל פרת, כשלושה ק"מ דרום-מערבית ליריחו, בחפירה שנערכה ב-1974. כמו כן, נמצאה מערכת המים שלו.
ההיסטוריה של קיפרוס

קיפרוס נבנה על חורבות מבצר חשמונאי ששמו לא ידוע, אך משערים שמדובר באחד משני המבצרים החשמונאיים תרקס וטאורוס המתוארים על ידי סטראבון כמצויים במעברים המוליכים ליריחו ונהרסו בידי המצביא הרומאי פומפיוס, בעת מסעו לירושלים בשנת 63 לפנה"ס. החשמונאים בנו כמה מבצרי מדבר, והורדוס עמד על מעלותיהם הרבות: הוא בנה אותם מחדש באופן מורחב ומפואר, ויצר רשת של שבעה ארמונות-מבצר מדבריים - כולם קשורים זה לזה בקשר עין. כך גם בנה את קיפרוס: "מעל יריחו בנה מבצר מוקף חומה המצטיין בחוסנו וביופיו, הקדישו לאמו וקרא לו קיפרוס". בימי הורדוס המבצר לא נצרך למלחמה, אך חזר לשמש כמבנה צבאי בימי המרד הגדול של היהודים ברומאים (70-66 לספירה). המורדים הכירו את שיטת הלחימה החשמונאית ומיהרו לכבוש את מבצרי המדבר מידי הרומאים. יוסף בן מתתיהו מתאר את נפילתו: "כבשו המורדים מבצר מעל יריחו הנקרא קיפרוס, טבחו את חיל המצב [שבו] והרסו עד היסוד את ביצוריו". באתר נמצאו שרידי שרפה בחדרים רבים, המעידים על חורבן זה.
בתקופה הביזנטית ישבו באתר נזירים נוצרים.
ייעודם של מבצרי המדבר

ייעודו של קיפרוס בפרט ושל מבצרי הורדוס בכלל, נתון במחלוקת - האם נועד למלחמה או לתפקיד מנהלי.
י' צפריר מתייחס למבנה כאל מבצר-מצודה. הוא מסכים על תפקידו המנהלי כמרכז שליטה על חבלים חקלאיים, אך מדגיש שתכליתו העיקרית צבאית - להבטיח מפלט לאחר שאבדה התקווה לגבור על האויב בשדה פתוח. הוא מנמק זאת באמצעות מיקומו הנישא והמבודד מסביבתו הקרובה. את הממצאים הלא-צבאיים שנמצאו, הוא מסביר בכך שתקופת הורדוס התאפיינה בימי שלום.
ע' גורי-רימון מתייחסת למבנה כאל ארמון-מבצר. היא לא מתעלמת מהפן הצבאי של המבנה, אך טוענת ששימש בראש ובראשונה בתפקיד מנהלי - כארמון, כמחסן, כבית אוצר, וכמרכז מנהל לאדמות המלך. היא נסמכת על הפאר הרב שאפיין את המבצר, וכן על ניתוח לשוני של המושגים השונים בהם משתמש יוסף בן מתתיהו לתיאור המבצרים.
החפירה הארכאולוגית באתר

החפירות באתר נערכו ב-1974, נוהלו בידי אהוד נצר ועמנואל דמתי וממצאיהן פורסמו לציבור באופן רשמי בשנת 1975. החפירות התמקדו בפסגת ההר וכן במשטח הנמוך ממנה בכ-30 מ', בכיוון דרום-מזרח. מהתקופה החשמונאית התגלו שרידים מעטים בפסגת ההר - כמה חדרים, מתקני מים וכן קטע מהחומה החיצונית. בנוסף, התגלה יסוד של מגדל עגול במשטח התחתון - כנראה מבנה הגנתי.
הממצאים מימי הורדוס רבים ומרשימים. עם בנייתו מחדש של הבניין בימי הורדוס, נעשה מאמץ רב להגדיל את שטח הפסגה באמצעות הקמת קירות-תמך גבוהים (שיטה בה השתמש הורדוס גם ברחבת הר-הבית). חלקים ניכרים מהמבנה בפסגת ההר נמצאו הרוסים כתוצאה מהתמוטטות קירות התמך הללו, אך החוקרים הצליחו להעריך את גובהו בכ-12 מ'. אחד הממצאים המרשימים במבנה הוא בית מרחץ מפואר, בתוכו נמצאה אמבטיה מאבן בהט, עשויה גוש אבן אחד ומשקלה כטון וחצי. כמו כן, במבנה נמצאו עקבות שרפה בחדרים רבים, עדות לחורבנו בידי הקנאים. במשטח הנמוך נערכו חפירות בדיקה ספורות בלבד, אך הן הספיקו כדי לחשוף חדרי ארמון (בהם קירות מכוסים פרסקו צבעוני, גילופי אבן, טיח צבוע) ובית מרחץ מפואר נוסף - אחד מהגדולים ביותר שנתגלו עד כה מתקופת הורדוס - רצפתו עשויה אבני-פסיפס לבנות עם עיטורים גאומטריים.
הממצא המאוחר ביותר הוא מהתקופה הביזנטית - במשטח התחתון נחשף מבנה רבוע של 20 על 20 מ', ובמרכזו חדר אחד הפונה מזרחה - ככל הנראה מנזר קטן ששימש נזירים נוצרים (שרידים דומים נמצאו בנוסייב אל אוישירה הסמוכה).
אספקת המים לקיפרוס

את מערכות המים שהזינו את קיפרוס חקרו זאב משל ודוד עמית בשנים 1970-74. התגלו שתי אמות מים הרלוונטיות לקיפרוס - חשמונאית והרודיאנית. האמה החשמונאית הייתה קצרה - אספה מי נגר עילי מהאזור והובילה אותם אל ארבעה בורות גדולים שנחצבו במדרון המזרחי של ההר. ניכר כי הורדוס הכיר את האמה המוקדמת ואף שילב את הבורות בתכנונו, שהיה שאפתני יותר ונועד לספק את תצרוכת בתי המרחץ שבנה. אורך האמה ההרודיאנית כ-20 ק"מ והיא מביאה לקיפרוס את מי מעיינות ואדי קלט - עין-פארה ועין-פואר. זו אמה מתקדמת המשלבת מנהרות וגשרי אבן בשיטות ההרודיאניות המוכרות.
אמות-המים בסמוך למבצר
שחזור אחד מחדרי בית-המרחץ שבפסגה
ממצפה יריחו לכיוון מזרח
ארכאולוגיה
מארמונות החשמונאים לכיוון דרום-מערב
ראו גם

חשמונאים
הורדוס
לקריאה נוספת

אהוד נצר, "קיפרוס", קדמוניות: רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, שנה ח' חוברת 3-2 (החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים: 1975), עמ' 54-61
זאב משל ודוד עמית, "אספקת המים למבצר קיפרוס", קדמוניות: רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, שנה י"ב חוברת 3-2 (החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים: 1979), עמ' 67-77
יורם צפריר, "מבצרי-המדבר של יהודה בימי בית שני", קדמוניות: רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, שנה ח' חוברת 3-2 (החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים: 1975), עמ' 41-53
עפרה גורי-רימון, ‏בתי אוצר ומרכזי מִנהל – ייעודם העיקרי של מבצרי המדבר, קתדרה 82, דצמבר 1996, עמ' 16-7
מרדכי נאור (עורך), המלך הורדוס ותקופתו: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, יד יצחק בן-צבי: ירושלים, 1987, עמ' 59-60
ספי בן-יוסף (עורך), מדריך ישראל החדש, כרך 13: מדבר יהודה ובקעת ים המלח, כתר: ירושלים, 2001, עמ' 232
הערות שוליים

1 2  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים (כרמל: ירושלים, 2009) ספר ראשון: כ"א: ט, עמ' 165.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר שני: י"ח: ו.
1 2  אהוד נצר, קיפרוס, בתוך: קדמוניות: רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, שנה ח' חוברת 3-2 (החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים: 1975), עמ' 54.
1 2  זאב משל ודוד עמית, אספקת המים למבצר קיפרוס, בתוך: קדמוניות: רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, שנה י"ב חוברת 3-2 (החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים: 1979), עמ' 67-77.
↑  סטראבו, גאוגרפיה, XVI,כ40:2.
↑  יורם צפריר, מבצרי-המדבר של יהודה בימי בית שני, בתוך: קדמוניות: רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, שנה ח' חוברת 3-2 (החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים: 1975), עמ' 44.
↑  יורם צפריר, מבצרי-המדבר של יהודה בימי בית שני, עמ' 41, 44, 46.
↑  יורם צפריר, מבצרי-המדבר של יהודה בימי בית שני, בתוך: קדמוניות: רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, שנה ח' חוברת 3-2 (החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים: 1975), עמ' 47.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים (כרמל: ירושלים, 2009) ספר שני: י"ח: ו, עמ' 283.
↑  אהוד נצר, קיפרוס, בתוך: קדמוניות: רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, שנה ח' חוברת 3-2 (החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים: 1975), עמ' 59.
↑  יורם צפריר, מבצרי-המדבר של יהודה בימי בית שני, בתוך: קדמוניות: רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, שנה ח' חוברת 3-2 (החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים: 1975), עמ' 52.
↑  יורם צפריר, מבצרי-המדבר של יהודה בימי בית שני, 44.
↑  יורם צפריר, מבצרי-המדבר של יהודה בימי בית שני, 47.
↑  עפרה גורי-רימון, בתי אוצר ומרכזי מִנהל – ייעודם העיקרי של מבצרי המדבר, בתוך: קתדרה: לתולדות ארץ ישראל ויישובה, חוברת 82 (יד יצחק בן-צבי: ירושלים, 1996), עמ' 9.
↑  עפרה גורי-רימון, בתי אוצר ומרכזי מִנהל – ייעודם העיקרי של מבצרי המדבר, 10-11.
↑  עפרה גורי-רימון, בתי אוצר ומרכזי מִנהל – ייעודם העיקרי של מבצרי המדבר, 13-14.
↑  צבי אילן, מצודה חשמונאית וארמון מימי הורדוס, דבר, 18 בדצמבר 1974
↑  חדשות ארכאולוגיות כרך נד-נה (רשות העתיקות: ירושלים, 1975), עמ' 24-25.
↑  אהוד נצר, קיפרוס, בתוך: קדמוניות: רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, שנה ח' חוברת 3-2 (החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים: 1975), עמ' 54-61.
1 2 3  אהוד נצר, קיפרוס, עמ' 56.
↑  אהוד נצר, קיפרוס, עמ' 59.
↑  אהוד נצר, קיפרוס, עמ' 60.
↑  אהוד נצר, קיפרוס, עמ' 61.
↑  אהוד נצר, קיפרוס, בתוך: קרדום: דו-ירחון לידיעת הארץ, חוברת 28-30: יריחו וסביבתה, (אריאל, 1983), עמ' 119.
↑  זאב משל ודוד עמית, אספקת המים למבצר קיפרוס, 71.
↑  זאב משל ודוד עמית, אספקת המים למבצר קיפרוס, 72.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515253405171  VIAF: 316603139   WorldCat (עם VIAF): 316603139 
מפת מבצרי מדבר יהודה
הממצאים הארכאולוגיים באתר
מיטינו

מיטינו (ברוסית: Митино) הוא ראיון של המחוז הצפון-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח הראיון הוא 12.66 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 195,476 תושבים (2020).
היסטוריה

מיטינו הוקם בשנות התשעים עם בתים בני 17 קומות, וכן כמה בנייני מגורים בני 4, 5, 6, 9, 14 ו-21 קומות. בהדרגה, ראיון זה הפך לאחד הראיונים היוקרתיים ביותר במוסקבה בגלל תנאי הסביבה הטובים והתשתית המפותחת. לפתיחת תחנת המטרו מיטינו לנוסעים ב-26 בדצמבר 2009 יש חשיבות רבה להתפתחות הראיון.
התת ראיונים של מיטינו בנויים עם בתים מונוליטיים אישיים עם נוחות גבוהה ותכנון משופר.
באזור המרכזי של הראיון ישנם בניינים גבוהים יחסית עם בני 14 קומות ומעלה. הראיון עצמו בנוי כחצי מעגל מוארך, כאשר "הגב" שלו פונה לדרום-מערב. צורת בנייה זו אינה נצפת בשאר ראיונים של מוסקבה.
אתרים ראויים לציון

פארק הנופים "מיטינו"
תחנות מטרו "וולוקולמסקאיה", "מיטינו" ו"פיאטניצקויה שוסה"
מיטיה מורץ

מיטיה מורץ (בסלובנית: Mitja Mörec; נולד ב-21 בפברואר 1983) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הבלם וכיום מאמן את פלורידסדורף.
קריירת מועדונים

מורץ התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של נ.ק. מורה במדיה שיחק שנתיים. בשנת 2002 הצטרף לשטורם גראץ מליגת העל האוסטרית. תחילה שיחק בקבוצת המילואים של המועדון וב-4 באפריל 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 3-1 לאוסטריה וינה.
בקיץ 2007 מורץ חתם במכבי הרצליה מליגת העל במדיה רשם 29 משחקי ליגה. בסיום העונה ירדה הרצליה ללאומית ומורץ שוחרר מהמועדון.
בקיץ 2008 הצטרף לצסק"א סופיה מליגת העל הבולגרית, ובינואר 2009 חצה את הכביש וחתם בסלביה סופיה.
בהמשך הקריירה שיחק בפאנטוליקוס, לינגבי, דן האג, מורה 05, קייסר, רוואן באקו, הואן אנך גיה לי ובאד ראדקרסבורג.
בקיץ 2018 מונה למאמן קבוצת הנערים פאבוריטן וכעבור שנה חזר מפרישה לשחק עונה אחת עבור המועדון. בין היתר שימש כעוזר מאמן בויינרברג ופלורידסדורף, אותה הוא מאמן כיום.
קריירה בינלאומית

ב-6 ביוני 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה בהפסד 2-0 לרומניה. לזכותו, עוד 13 הופעות בנבחרת, אותם רשם עד פברואר 2009.
מייפל מארינדו

| --- | --- |

Maple Marindo
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  SMA Huapu Haifeng  SMA Huapu Haishang
 יצרן:  Shanghai Maple (אנ')
 שנות ייצור:  2004 – 2010
 הרכבה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 חברת אם:  Shanghai Maple
 סיווג:  4 דלתות סדאן
 אורך:  4,435-4,490 מ"מ
 רוחב:  1,710 מ"מ
 גובה:  1,430 מ"מ
 בסיס גלגלים:  2,540 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1.5 ליטר, (1,498 סמ"ק המפיק 95 כ"ס) מנוע מסוג "MR479QA"  4 צילינדרים, 1.8 ליטר, מנוע מסוג "JL481Q" (יוצר משנת 2005)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות
מייפל מארינדו (בסינית: 海锋, באנגלית: Maple Marindo, קרוי גם: SMA Huapu Haifeng) היא מכונית משפחתית המוגדרת כמכונית קומפקטית, 4 דלתות סדאן מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Shanghai Maple (אנ') (שם רשמי: Shanghai Maple Guorun Automobile Co., Ltd) אשר יוצרה בין השנים 2004 – 2010 בסין.
היצרן "שאנגחאי מייפל"

שאנגחאי מייפל (באנגלית: Shanghai Maple) הייתה חברת בת של יצרנית הרכב הבינלאומית ג'ילי (שם רשמי: Zhejiang Geely Holding Group Co., Ltd).
מטה ומפעל החברה מוקמו בעיר "Fengjing" (אנ').
ג'ילי רכשה אחזקה אסטרטגית ב"שאנגחאי מייפל" בשנת 2002. בשנת 2008 "שאנגחאי מייפל" סופחה לחלוטין "לג'ילי" כמותג התקציבי שלהם.
"שאנגחאי מייפל" בוטלה לחלוטין בשנת 2010.
"מייפל מארינדו"

4 דלתות.
5 נוסעים.
מנוע קדמי.
מנועי בנזין : 1.5 L 303 (יוצר משנת 2004), 1.8 L 303 (יוצר משנת 2005).
חזית הדגם דמתה לחזית דגם אאודי A4 (דור שני), של יצרנית הרכב הגרמנית אאודי.
דגם "מייפל מארינדו" שווק במקביל לדגם מייפל היסון 205 שיוצר בין השנים 2004–2010.
"מייפל מארינדו" > דגמים

"Maple Marindo"
"SMA Huapu Haifeng" - יוצר מאוחר יותר ובו קצות קדמיים ואחוריים משופעים עם פגושים אחוריים חדשים, מכסה תא מטען חדש ותאורה בעיצוב חדשני. העיצוב של הקצה האחורי נוצר בהשראת דגם "Cadillac CTS" (אנ') (דור ראשון) של יצרנית רכבי היוקרה האמריקאיים קאדילק.
תמונות

"מייפל מארינדו"
"מייפל מארינדו"
"מייפל מארינדו" דגם "R51 1.5 Sports", שנת 2008
"מייפל מארינדו"
"מייפל מארינדו" דגם "C81 1.8L", שנת 2008
"מייפל מארינדו" דגם "R81 1.8L", שנת 2008
דגם Shanghai Maple Haifeng
דגם Shanghai Maple Haifeng
דגם Shanghai Maple Haifeng
ראו גם

מייפל היסון 205
הערות שוליים

↑  היצרן Maple autonews.gasgoo.com/m/Detail
↑  "מייפל מארינדו" (בסינית) autohome.com.cn
↑  ג'ילי finance.yahoo.com/news/geelys-li-shufu-betting-billions-global-push
↑  דגמי "שאנגחאי מייפל", שנת 2006 / ראו "מייפל היסון 205" autoarkiv.dk/CAR%20BROCHURES/BROCHURES/ASIA
↑  "מייפל מארינדו 303" - תמונה flickr.com/photos
מכון קרנגי למדע

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  וושינגטון די. סי. 
 יושב ראש:  מקסין פרנק סינגר 
 תקופת הפעילות:  1902–הווה (כ־122 שנים) 
 carnegiescience.edu
 קואורדינטות:  38°54′34″N 77°02′09″W﻿ / ﻿38.909416666667°N 77.035805555556°W﻿ / 38.909416666667; -77.035805555556
 he
 
מכון קרנגי למדע (באנגלית: Carnegie Institution for Science, מכונה לעיתים גם "מכון קרנגי הוושינגטוני" (Carnegie Institution of Washington) הוא ארגון אמריקאי, עצמאי, ללא מטרות רווח, לעידוד המחקר המדעי שנוסד על ידי אנדרו קרנגי בשנת 1902. כוונתו הייתה שהמוסד יהיה בית לאנשים יוצאי דופן - גברים ונשים בעלי דמיון ומסירות יוצאת דופן המסוגלים לעבוד בחוד החנית של תחומיהם. כיום, מדעני קרנגי עובדים בשש מחלקות מדעיות בחוף המערבי והמזרחי ומטה הארגון נמצא בוושינגטון. בשנת 2007 המכון אימץ את השם מכון קרנגי למדע.
תמיכה משמעותית מגיעה ממענקים פדרליים ותרומות פרטיות. מועצת נאמנים, המורכבת ממנהיגים בתחום העסקים, המדעים, החינוך והשירות הציבורי, מפקחת על פעילותה של קרנגי. לכל אחת משש המחלקות מנהל מדעי משלה המנהל את הפעולות היומיומיות, הנעזר על ידי צוות התמיכה. קרנגי מעורבת גם בחינוך ברמות הנמוכות.
כיום המכון עוסק בשישה תחומי המחקר הבאים המאורגנים בשש מחלקות מחקר:
אסטרונומיה במחלקה למגנטיות כדור הארץ. בוושינגטון. ומצפי הכוכבים הנמצאים בפסדינה, קליפורניה ובמדבר אטקמה שבצ'ילה, שנוסדו בשנת 1904.
מעבדה גיאופיזית – מדעי כדור הארץ והחלל (Earth and planetary science) במחלקה למגנטיות כדור הארץ. בוושינגטון די. סי ונוסדה בשנת 1905.
אקולוגיה גלובלית במחלקה לאקולוגיה של אוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה ונוסדה בשנת 2002 .
גנטיקה וביולוגיה התפתחותית במחלקת לאמבריולוגיה בבולטימור מרילנד, נוסדה בשנת 1913 בצירוף המחלקה לאנטומיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
המחלקה למגנטיות יבשתית – ממוקמת בוושינגטון די. סי. ונוסדה בשנת 1904 .
בוטניקה במחלקה לביולוגיה של צמחים של אוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה ונוסדה בשנת 2003 .
מילנה דומינגז

מילנה דומינגז אגנסו (בפורטוגזית: Milene Domingues; נולדה ב-18 ביוני 1979) היא כדורגלנית עבר ודוגמנית ברזילאית.
חייה

דומינגז נולדה ביוני 1979 בעיר סאו פאולו שבדרום-מזרח ברזיל. היא החלה את הקריירה שלה בקבוצת הנשים של קורינתיאנס, ושיחקה בה במשך ארבע שנים. ב-1997 היא קבעה את שיא העולם לנשים בהקפצת כדור על הרגל, לאחר שהקפיצה אותו 55,197 פעמים במשך תשע שעות. באפריל 1999 נישאה דומינגז לכדורגלן הברזילאי רונאלדו - דבר שמיד הפך אותה לאחת הכדורגלניות המפורסמות והמבוקשות בעולם. שנה לאחר מכן, נולד במילאנו בנם היחיד - רונאלד. השניים התגרשו בספטמבר 2003.
ב-2001 עברה דומינגז לשחק במשך עונה אחת בליגה האיטלקית, ולאחר מכן הצטרפה לראיו ואיקאנו מהליגה הספרדית תמורת סכום שיא של 310,000 דולר. אף על פי כן, היא לא יכלה לשחק בליגה עד 2004, מכיוון שזו הייתה סגורה לשחקניות זרות. היא המשיכה לשחק בליגה הספרדית עד 2009, ולאחר מכן סיימה את הקריירה בעקבות פציעה ברגלה. באותה שנה היא אף התארסה לכדורגלן בית"ר ירושלים לשעבר, דויד אגנסו.
ב-2003 ערכה דומינגז את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ברזיל, ואף זכתה להיכלל בסגל לגביע העולם שנערך בסוף השנה בארצות הברית. בסך הכל היא שיחקה שלוש שנים בנבחרת, במהלכן כבשה תשעה שערים ב-20 משחקים.
הערות שוליים

1 2  Mrs Ronaldo in record transfer, באתר BBC‏, 12 בספטמבר 2002
1 2  Milene, Milan and a man called Ronaldo, באתר הגרדיאן‏, 1 באפריל 2003
| נבחרת ברזיל – גביע העולם בכדורגל נשים 2003 |
| --- | --- | --- |
|  1 אנדראה •  2 סימון •  3 ג'וליאנה •  4 טניה •  5 רנאטה קוסטה •  6 מישל •  7 פורמיגה •  8 רפאלה •  9 קלי •  10 מרטה •   11 כריסטיאן •  12 ג'יזל • 13 מוניקה •  14 רוסאנה • 15 רנאטה דיניז • 16 מייקון • 17 קאטיה • 18 דניאלה • 19 פרסיליה • 20 מילנה • מאמן: גונזאלבס |  1 אנדראה •  2 סימון •  3 ג'וליאנה •  4 טניה •  5 רנאטה קוסטה •  6 מישל •  7 פורמיגה •  8 רפאלה •  9 קלי •  10 מרטה •   11 כריסטיאן •  12 ג'יזל • 13 מוניקה •  14 רוסאנה • 15 רנאטה דיניז • 16 מייקון • 17 קאטיה • 18 דניאלה • 19 פרסיליה • 20 מילנה • מאמן: גונזאלבס | ברזיל |
מונוקלינה

המונוקלינה המכונה גרנדוויו-פנטום (Grandview-Phantom) בגרנד קניון
תרשים של מונוקלינה
מונוקלינה (מיוונית "חד-נטייתי") הוא קמט דמוי מדרגה בשכבות הסלע  הבנוי מאזור של נטייה חדה בתוך רצף שכבות אופקיות או בעלות שיפוע מתון.
היווצרות

מונוקלינות יכולות להיווצר בכמה דרכים שונות (ראו האיור משמאל):
הידוק מעל העתק בלתי פעיל - כתוצאה מהבדלים בכושר ההידוק המופעל על מבנה תת-קרקעי, בייחוד העתק גדול בשולי אגן השקעה. משום שכושר ההידוק של המשקעים בתוך האגן גדול יותר והם נדחסים תחת משקל השכבות מעליהם, והשכבות מעליהם צונחות כלפי מטה.
היפוך מבנים של העתק נורמלי – תהליך שמתרחש כאשר העתק נורמלי מתהפך ומתחיל לפעול כהעתק הפוך. בין שני השלבים הצטברו שכבות מעל ההעתק, כאשר מעל גוש הבסיס הצטברו משקעים רבים יותר. כתוצאה מהתהפכות ההעתק חל קימוט בשכבות העליונות ונוצר מבנה מונוקליני.
התפשטות של העתק נורמלי – מתרחשת כאשר העתק נורמלי מתרחש בעומק מבלי להגיע לפני השטח. ההעתק גורם לשבירת השכבות בעומק ולקימוט של השכבות מעל קצה מישור ההעתק.
התפשטות של העתק הפוך – בדומה להתפשטות של העתק נורמלי מתרחשת כאשר מתרחש העתק הפוך בעומק מבלי שהוא מגיע לפני השטח. ההעתק גורם לשבירת השכבות בעומק ולקימוט של השכבות מעל קצה מישור ההעתק.
דוגמאות

בישראל - שלושת המכתשים הגדולים בנגב (מכתש רמון, המכתש הגדול והמכתש הקטן) נוצרו בשיאן של שלוש מונוקלינות: מחמל, חתירה וחצרה.
בארצות הברית – קמט ווטרפוקט (Waterpocket Fold) בפארק הלאומי קפיטול ריף, והמונוקלינה המכונה גרנדוויו-פנטום (Grandview-Phantom) בגרנד קניון.
באוסטרליה – המונוקלינה המכונה לפסטון (Lapstone) ברכס ההרים הכחולים
ראו גם

קמר (אנטיקלינה)
קער (סינקלינה)
הערות שוליים

↑  תהליך דחיסה שבו נפח שכבות המשקע מצטמצם עקב הלחץ שמפעילים שכבות הסלע או עמוד המים מעל (אם מדובר בשכבות על קרקעית הים) בעיקר באמצעות סחיטת המים שבהן
↑  Modern Developments in Structural Interpretation, Validation and Modelling
מצבים שבהם נוצרות מונוקלינות