stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד הורוביץ
פעילות ציבורית > ב"שומר הצעיר" וב"גדוד העבודה"

היה ממייסדי תנועת השומר הצעיר, חבר ההנהגה הראשית של התנועה ונציג השומר הצעיר במזכירות תנועת החלוץ. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל עם חברי התנועה שהקימו את קבוצת ביתניה עילית, שהתמזגה בגדוד שומריה, ולאחר מכן היה בין מייסדי קיבוץ בית אלפא (הקיבוץ הראשון של השומר הצעיר).
בשנים 1922–1925 היה נציג השומר הצעיר במועצת ההסתדרות וחבר הוועד הפועל שלה.
במסגרת מאמציו לאיחוד השומר הצעיר עם תנועות הפועלים, עזב ב-1925 את הקיבוץ והצטרף לגדוד העבודה בירושלים. בשנים 1925–1927 היה חבר גדוד העבודה ומזכירו הכללי. לאחר הפילוג בגדוד העבודה בדצמבר 1926 נמנה הורוביץ עם מנהיגי הפלג השמאלי והיה מקורב מאוד למנחם אלקינד, אך התנגד לנסיעת הקבוצה בראשות אלקינד להתיישבות בברית המועצות.
במהלך כל אותן שנים רכש, כאוטודידקט, ידע רב מאוד בכלכלה.
קריירה מקצועית

הורוביץ עסק בעיתונאות, עד שב-1932 התמנה ליועץ כלכלי של הוועד הכלכלי האמריקני למען ארץ ישראל.
משם עבר להיות חוקר של המכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית ולניהול המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית (1935–1948). בהנהגתו נקבעו הסכמי העבודה של הסוכנות והוכנו תזכירים עבור ממשלת המנדט. ב-1947 היה חבר משלחת הסוכנות לאומות המאוחדות.
ממאי 1948 ועד התפטרותו ביוני 1952 שימש כמנכ"ל הראשון של משרד האוצר והיה היועץ הכלכלי לממשלה. לאחר מכן נתמנה למנהל חברת אפריקה-ארץ ישראל השקעות. בתחילת 1953 התפטר מהחברות השונות בהן פעל והתמסר להכנות להקמת הבנק הממלכתי של ישראל.
קריירה מקצועית > הנגיד הראשון של בנק ישראל

עם הקמתו של בנק ישראל ב-1954, מונה לנגיד הבנק הראשון והחזיק בתפקיד עד 1971. בשנת 1956 מונה על ידי שר החינוך, זלמן ארן, כיו"ר ועדה שתפקידה היה לבחון את חוק המועצה להשכלה גבוהה, שהיה אז בתהליכי חקיקה. בשנת 1963 היה יו"ר הוועדה הציבורית לשכר עובדי המדינה, הרשויות המקומיות והמועצות הדתיות. בהסתדרות עמד בראש קרן למען יישובי הספר.
הורוביץ מונה לשלוש קדנציות נוספות בתפקיד נגיד בנק ישראל: ב-1959, ב-1964 וב-1969; עם הארכת כהונתו כנגיד הבנק בפעם הרביעית, הודיע כי ישלים רק מחצית מתקופת כהונתו. ב-1971 פרש ומונה ליו"ר המועצה המייעצת והוועדה המייעצת של בנק ישראל, בהן המשיך מאוחר יותר כיו"ר כבוד עד לפטירתו. ב-1974 נבחר גם לוועד הפועל של איגוד הבנקים הבינלאומי.
קריירה מקצועית > ספרו

בספרו "בשליחות מדינה נולדת" (1951) סיפר מזיכרונותיו על אודות תקופת המנדט ובניית ארץ ישראל. הספר כלל בתוכו עדות אישית וייחודית למאבקים הפוליטיים והכלכליים שהתקיימו בין היישוב לבין הישות המנדטורית, ונותר כאחת מבין העבודות ההיסטוריוגרפיות החשובות בתיעוד הנראטיב העברי-ציוני.
פרסים והוקרה

בשנת 1958 זכה בפרס בראלי (מטעם בנק הפועלים ואמפל) על ספרו "הלכה כלכלית ומדיניות כלכלית בישראל".
בשנת 1968 הוענק לו פרס ישראל למדעי החברה.
עוד בימי חייו הוענקו על שמו פרסי מחקר לכלכלנים והוקם באוניברסיטה העברית בירושלים המכון ע"ש דוד הורוביץ לחקר ארצות מתפתחות.
הורוביץ נפטר באוגוסט 1979, בגיל 80, וארונו הונח כאות כבוד בבנק ישראל לפני קבורתו בבית העלמין בסנהדריה.
דמותו של הורוביץ שימשה בסיס לדמותו של אפרים במחזהו של יהושע סובול "ליל העשרים" (1976).
משפחתו

הורוביץ היה נשוי לריבה מ-1920 ועד מותו.
בנו, דן (דינדוש) הורוביץ, היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. אלמנתו של דן, תמר הורוביץ, היא פרופסור אמריטה במחלקה לחינוך של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובנם (נכדו של דוד הורוביץ), נרי הורוביץ, הוא חוקר תנועת העבודה, החברה הישראלית ויחסי דתיים–חילונים.
אחיו של דוד הורוביץ, ד"ר הרמן הורוביץ (Herman Horowitz), היה מנהל במשרד העבודה והביטוח הסוציאלי של פולין שלפני מלחמת העולם השנייה. רגינה, אחותו של דוד הורוביץ, נישאה לד"ר שלמה לדר מלבוב, ונספתה בשואה.
ספריו

הכלכלה הארצישראלית בהתפתחותה, תל אביב: מוסד ביאליק על ידי דביר, תש"ד. (מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת: תש"ח)
הקימום ובעיותיו: בעולם ובארץ ישראל, תל אביב: מסדה (ספרית רמון), תש"ה.
בשליחות מדינה נולדת, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשי"ב 1951. (הפרק השני בזיכרונותיו, ובו תיאור פרשת המאבק שהביא להחלטת עצרת האו"ם ב-1947)
כלכלת ישראל, תל אביב: מסדה, תשי"ד.
הלכה כלכלית ומדיניות כלכלית בישראל, עם עובד, תשי"ח.
צל האתמול ואתגר המחר, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשכ"ב.
מבנה ומגמה בכלכלת ישראל, תל אביב: מסדה, תשכ"ה 1964.
Hemispheres North and South: Economic Disparity among Nations, Baltimore, MD: Johns Hopkins Press, 1966.
The Economics of Israel, Oxford: Pergamon Press, 1967.
האתמול שלי, ירושלים: שוקן, תש"ל. (הפרק הראשון בזיכרונותיו)
The Abolition of Poverty, New York: Praeger Publishers, 1969.
הקץ לעוני; תירגם: יוחנן עומרי; הביא לדפוס: ה' פנימי, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים בשיתוף עם מכון הורוביץ לחקר ארצות מפתחות באוניברסיטת תל אביב, תשל"ב. (עברית: The Abolition of Poverty)
The Enigma of Economic Growth: A Case Study of Israel, New York: Praeger, 1972.
חידת הצמיחה הכלכלית: מחקר הדוגמה הישראלית; עברית: יוחנן עומרי, מהדורה מוגהת ומעודכנת, תל אביב: ספרית פועלים (ספרי דעת זמננו), תשל"ג. (עברית: The Enigma of Economic Growth)
חיים במוקד, רמת גן: מסדה, 1975. (השלישי בספרי זיכרונותיו: מהכרזת המדינה ועד פרישתו מתפקיד נגיד בנק ישראל, 1948–1971, ובכללו דיון על בעיות הכלכלה של ישראל) (הופיע בתרגום לאנגלית, 1980)
מבוא לבעיות זמננו, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשל"ז.
לאחר מותו:
In the Heart of Events: Israel—A Personal Perspective, Jerusalem: Turtledove Pub., 1980. (אנגלית: חיים במוקד)
כלכלה וחברה במבחן הזמנים: מבחר ממאמרי דוד הורביץ; ליקטו וערכו: פני גינור, יורם וייס, אמירה עופר, ירושלים: בנק ישראל, תשמ"ה 1985.
לקריאה נוספת

'הורוביץ, דוד', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 171–172. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  מרדכי נאור, מגדוד העבודה ל"וויה נובה", באתר תנועת העבודה הישראלית
↑  פרס ע"ש י. בראלי הוענק לד. הורוביץ, נגיד בנק ישראל, דבר, 4 בנובמבר 1958.
↑  ז'. ראדט, הכלכלה הארצישראלית בהתפתחותה, משמר, 18 באפריל 1944; הכלכלה הארצישראלית בהתפתחותה, דבר, 1 ביוני 1944.
↑  ד. ל., מעט לעט | בשליחות מדינה נולדת, מעריב, 7 בדצמבר 1951; מיכאל אסף, "בשליחות מדינה נולדת", דבר, 21 במרץ 1952 .
↑  יוסף כנען, ספר חדש: דוד הורוביץ: כלכלת ישראל, דבר, 14 באפריל 1954.
↑  י. ג., מעט לעט | עולם-המחר הנעלם, מעריב, 16 בפברואר 1962; יהודה גוטהלף, צל האתמול ואתגר המחר: ספרו החדש של נגיד בנק ישראל, דבר, 30 במרץ 1962.
↑  דוד לאזר, יומן ספרותי | זכרונותיו של הנגיד, מעריב, 7 באוגוסט 1970, המשך; מיכאל אסף, ביטניקים של בלייהר ולנין, דבר, 26 באוגוסט 1970.
1 2  דניאל בלוך, לחיסול העוני בעולם, דבר, 15 בינואר 1970. עם הופעת הספר בתרגום עברי: יוסף גולן, ביצת קולומבוס עם קצת תסכול בצדה, מעריב, 25 באוגוסט 1972.
↑  מיכאל אסף, דברים | אפופיאה כלכלית, דבר, 29 במאי 1975; טדי פרויס, ספר חדש | במרכז ההכרעות, דבר, 2 ביולי 1975.
↑  טדי פרויס, ספר חדש | החידוש העיקרי – עומק הפסימיזם, דבר, 14 בפברואר 1977.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262973605171  PLWABN: 9810700884605606  BnF: cb16616415t (data)  GND: 131692658  ICCU: SBNV100535  ISNI: 0000 0004 5502 0228  LCCN: n50030820  NKC: vse2011640390  NTA: 069855005  SUDOC: 075016818  VIAF: 108394758   WorldCat (עם VIAF): 108394758
לאו לאנצי

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1852 פשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  26 בינואר 1921 (בגיל 68) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 תפקיד:  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (8 במרץ 1893–30 בנובמבר 1896)  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (25 בנובמבר 1896–5 בספטמבר 1901)  חבר בית המגנאטים (22 במרץ 1905–16 בנובמבר 1918) 
 מפלגה:  המפלגה הליברלית 
 
לאו לאנצי (במקור לזרספלד, בהונגרית: Lánczy Leó; פשט, 10 במאי 1852 – בודפשט, 26 בינואר 1921) היה בנקאי יזם, סוחר, מממן ופוליטיקאי יהודי-הונגרי, נשיא בנק. על פי הפורבס (מגזין העסקים האמריקאי) הוא היה האדם התשיעי העשיר ביותר בהונגריה בסוף המאה ה-19 תחילת המאה ה-20 עם שווי נטו של 15 מיליון פנגו הונגרים מופיע ברשימת המשפחות היהודיות העשירות בהונגריה על פי המגזין פורבס (של עשירי הונגריה במחצית הראשונה של המאה ה-20).
ביוגרפיה > משפחתו ולימודיו

אביו של לאנצי היה סוחר מצליח בפשט בשם וולף (זאב) לזרספלד, ובשנת 1861 שינה את שמו לאדולף לאנצי. כאדם אמיד הוא הצליח להעניק לבניו (לאו הצעיר, ודיולה המבוגר) ולבתו, חינוך ברמה גבוהה. אמו הייתה קטלין פולק. אחיו דיולה לאנצי הפך להיסטוריון, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בודפשט. את הבן הצעיר לאו רשם אביו לבית ספר למקצועות ריאליים. לאחר מכן הוא המשיך כסטודנט באקדמיה למסחר בבודפשט בשנת 1866, אך שנתיים לאחר מכן עזב את בית הספר והצטרף לזמן מה לפירמה "לצקו וגומפרג".
ביוגרפיה > קריירה

לאנצי התקבל ל"בנק האנגלו-הונגרי" שנוסד בשנת 1868. שם טיפס במהירות בסולם התפקידים והתארים. כבר בגיל עשרים היה ראש מחלקת הנהלת החשבונות. הוא נסע בין סניף הבנק בבודפשט והמטה בלונדון ולמד יותר מכל אוניברסיטה. המשבר הכלכלי של 1873 גרם לפשיטת רגל של הבנק בהונגריה וחברת האם סגרה את סניף בבודפשט.
לאחר הצטרפותו ל"חברת הקרקעות ההונגרית הכללית" הוא הפך למנכ"ל החברה. הבעלים הצרפתים שוכנעו על ידו לאשר את מיזוג חברת המניות המשותפת עם "הבנק המסחרי ההונגרי של פשט" שנאבק אז להתאושש מהמשבר, כך יכלו לרכוש מוסד פיננסי עם היסטוריה ארוכה ומפוארת. בשנת 1881 הוא התמנה למנכ"ל ואחר כך לנשיא גם של הבנק המסחרי ההונגרי של פשט. כאן התפתח הכישרון הכלכלי שלו. הוא הסדיר את הלוואת אג"ח המשכנתאות ההונגריות בחו"ל וניתק לחלוטין את מערכת הבנקאות והאשראי ההונגרית מווינה וקידם את הבנייה והעסקים ההונגריים בקצב מהיר. במהלך שני העשורים של הקריירה שלו כדירקטור, לאנצי פתח סניפים כדי להגדיל את תיקי ההפקדות. בשנת 1916 היו לבנק המסחרי 16 סניפים רק בבודפשט. ההון שגויס בהנפקות איגרות חוב זרות מימן את הקמת מסילות הברזל שהוכרזו בתוכנית של הרכבת המקומית ההונגרית בע"מ, החשמליות בעיר בודפשט בע"מ ורכבת כבישי בודפשט. לאנצי הבטיח גם את התנאים הכספיים של רשת הטלפונים של בודפשט. בשנת 1886 הוא הלווה חצי מיליון פורנטים לפירמה של המהנדס טיבדר פושקאש ממציא מרכזת הטלפון. עם זאת התוצאה המשמעותית ביותר הייתה שהבנק המסחרי ההונגרי של פשט גייס הון ופיקדונות שאפשרו את הפריחה של התעשייה והסחר בבודפשט באמצעות הלוואות. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה לאנצי יחד עם פרנץ היינריך המקים של מערכת הכלכלה המלחמתית.
בין פעילויותיו הכלכליות, ראוי להזכיר את מתן האפשריות להקמת שורת חברות תעשייתיות גדולות, הקמת הרכבות המקומיות, הקמת מערכת הנפקת אג"ח עירוניות ומחוזיות והקמת מרכז לקביעת מדיניות מכסים. במשך עשרות שנים פרסם לאנצי בעקביות כתבות על המצב הכלכלי בהונגריה בעיתון בשפה הגרמנית פסטר לויד.
לאו לאנצי השתתף בבניית תיאטרון הקומדיה של בודפשט. ההלוואה לרכישת הקרקע והבנייה ניתנה על ידי שלושה בנקים, שמנכ"ליהם - קלמן סל, לאו לאנצי ושאנדור הטווני דויטש - ישבו בדירקטוריון חברת התיאטרון.
פעילותו הציבורית ואותות הוקרה

בשל הישגיו נבחר לאנצי לנשיא לשכת המסחר והתעשייה בבודפשט בשנת 1893. בשנת 1901 הקים ללשכה מטה חדש ליד בניין הפרלמנט ההונגרי, ברחוב אלקוטמני, שמשמש היום כמשרד הכלכלה. הוא היה נשיא הלשכה במשך עשרים ושבע שנים. בשנת 1893 התמנה לחבר פרלמנט בבחירות ביניים במחוז צ'אצה. בבחירות 1896 נבחר מטעם מחוז מישקולץ. עד הבחירות ב-1901, הוא היה חבר פרלמנט במפלגת החירות. בחקיקה הוא התרחק מקרבות פוליטיים, והשתמש במנדט שלו לקידום אינטרסים מסחריים. מאוחר יותר הוא קיבל את תואר יועץ חצר הקיסר, משנת 1905 היה חבר בבית העליון. משנת 1912 הפך ליועץ סתרים של ממש.
ראו גם

Halmos Károly: Lánczy Leó (1852–1921) In. Valóság, 1992. 35. évf. 1. sz.
Lánczy Leót ábrázoló kisplasztika (53×86 mm, bronz). Készítette: Murányi Gyula. Magyar Nemzeti Múzeum Éremtára, Budapest
Lánczy Leó, a (pesti magyar kereskedelmi) bank elnökének ünneplése az intézet kötelékébe történt belépésének 25-ik évfordulója alkalmából. 1882–1907. 31 lap. Budapest, Év nélkül. Grafikai Intézet könyvnyomda.
Lánczy Leó palota, Benczúr utca 17. – Építészek: Giergl Kálmán és Korb Flóris.
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. לאו לאנצי
אנציקלופדיה ביוגרפית הונגרית
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a Bp. VI. ker. állami halotti akv. 156/1921. folyószáma alatt.
↑  Leo Lánczy - Nemzeti Örökség Intézete
↑  Pengőmiliomosok - Forbes
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1017566348  ISNI: 0000 0000 7919 9577  SUDOC: 166707368  VIAF: 121429408   WorldCat (עם VIAF): 121429408
צ'רטנובו

| --- | --- |

מראה ממעוף ציפור
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 שטח:  212,975 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בשכונה:  364,693 (2010)
 קואורדינטות:  55°37′05″N 37°36′00″E﻿ / ﻿55.618017991095°N 37.599976343211°E﻿ / 55.618017991095; 37.599976343211 
 https://www.chertanovo.info
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מוסקבה מוגדלת) צ'רטנובו(למפת מוסקבה רגילה) צ'רטנובו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
נוף מודרני של צ'רטנובו: מחלף כביש הטבעת של מוסקבה עם הכביש המהיר M2.
צֶ'רטָנוֹבוֹ (ברוסית: Чертаново) היא שכונת מגורים במחוז האדמיניסטרטיבי הדרומי של מוסקבה, רוסיה. שמה נובע מהכפר צ'רטנובו שהוזכר לראשונה בשנת 1665. השטח הפך לחלק ממוסקבה בשנת 1960. שטח השכונה הוא 21.3 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 364,693 איש (על פי מפקד האוכלוסין משנת 2010). ישנם שלושה מחוזות מנהליים של מוסקבה (נפות), חמש תחנות רכבת תחתית, שלוש תחנות רכבת, 25 רחובות וחמישה פארקים בשטח השכונה.
היסטוריה

ישנן 10 קבוצות של תלוליות קבורה של ויאטיצ'י ואחד מהשבטים הסלאביים מימי הביניים, המתוארכים למאה ה-12 וה-13. ישנן גרסאות רבות של מקור השם צ'רטנובו. לדברי ולדימיר טופורוב, שמו של הכפר צ'רטנובו נובע משמו של נהר צ'רטנובקה ושמו נובע מהשפות הפינו-אוגריות מימי הביניים. הכפר צ'רטנובו היה ממוקם על שטח מחוז צ'רטנובו הצפוני המודרני ליד רציף הרכבת צ'רטנובו.
כפר צ'רטנובו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1665 ובייחוד בספרו של ס.א. בלוקורוב "הערות יומיות של הפריקאז לעניינים חשאיים" (מוסקבה, 1908): "ביום 28 בדצמבר, ביום שבת, הריבון הגדול חפץ לנסוע לצ'רטנובו שעה לפני עלות השחר" (בשפת המקור: "декабря в 28 день в субботу великий государь изволил итить в Чертаново за час до света"). עם זאת, המקום לא הוזכר בספרי המפקד משנת 1646. לכן ייתכן שכפר צ'רטנובו נבנה בשנים 1646–1665.
בנוסף, 8 כפרים אחרים היו בשטח צ'רטנובו של ימינו:
קראסנויה (сельцо Красное)
סובחוז קרסני מיאק (совхоз Красный Маяк)
ביריולובו (сельцо Бирюлёво)
פוקרובסקוי סלו או פוקרובסקוי-גורודניה סלו (село Покровское או село Покровское-Городня)
כפר פוקרובסקי וייסלקי (деревня Покровские Выселки)
יישוב הפועלים קרסני סטרויטל
מוססטרויפוט (посёлок Мосстройпуть), שהיה ידוע בעבר בשם התיישבות משרד התחבורה (посёлок МПС, Министерства Путей Сообщения)
כפר אננינו (деревня Аннино)
בשנת 1960, צ'רטנובו וכל השטחים עד לכביש הטבעת המודרני של מוסקבה הפכו לחלק מהעיר מוסקבה.
מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החל בנייה אינטנסיבית של בתים מגורים רבים. בסוף שנות ה-70, החלה בצפון צ'רטנובו בנייה של שכונת מגורים, כאשר בשנת 1980 שימשה השכונה ככפר אולימפי עבור אולימפיאדת 1980. כעת נקרא שטח הכפר בשם נפת-הבת צ'רטנובו צפון והוא חלק ממחוז צ'רטנובו צפון.
כיום זו שכונת מגורים צפופה.
גאוגרפיה ותחבורה

הגבול הצפוני של האזור הוא שדרות בלאקלאווה; הגבול המזרחי הוא קווי הרכבת פאבלצקי וקורסקי; הגבול הדרומי הוא כביש הטבעת של מוסקבה; הגבול המערבי הוא גבולו של פארק ביצה, המהווה את הריאה הירוקה של השכונה.
שטחה של צ'רטנובו הוא מישור.
גאוגרפיה ותחבורה > נהרות

שני נהרות עיקריים בתחומי השכונה:
צ'רטנובקה
גורודניה
נהרות אחרים:
וודיאנקה, היובל הימני של צ'רטנובקה (המשמעות היא "נהר מים" בלבד)
נחל קרסני (אדום), יובלו הימני של צ'רטנובקה
קוטליאקובקה, יובלה השמאלי של גורודניה
נחל טפליאקובסקי
גאוגרפיה ותחבורה > בריכות

16 בריכות מים טבעיות ממוקמות בצ'רטנובו, רובן נוצרות משני הנהרות העיקריים:
בריכת צ'רטאנובסקי הגדולה
בריכת צ'רטנובסקי הקטנה)
בריכת צ'רטנובו עילית
בריכת קראסני
בריכות קירובוגרדסקי
בריכות ורשבסקי
בריכת פוקרובסקי
בריכת סובצ'י ("בריכת הכלבים")
בריכת חרולוב ואחרים
גאוגרפיה ותחבורה > בניינים

חלק גדול מהשטח תפוס על ידי בניינים רבי קומות. בנייני דירות יכולים להיות בין שלושה (בתים ישנים באזור ההיסטורי של אנאנו בדרום צ'רטנובו) ועד 39 קומות (כמו הבניין מודרני "שדרה 77"). רוב הבניינים הם גושי דירות בני 9 או 17 קומות.
אזור תעשייה ממוקם בחלק המזרחי של צ'רטנובו, אולם מרבית המפעלים אינם עובדים והמבנים בו משמשים למשרדים של חברות שונות.
גאוגרפיה ותחבורה > מחוזות מנהליים של מוסקבה

שטחה של צ'רטנובו מחולק בין שלושה מחוזות מינהליים במוסקבה ושטחים מוניציפליים בתוך העיר כדלקמן:
צ'רטאנובו הצפונית
צ'רטאנובו המרכזית
צ'רטאנובו הדרומית
גאוגרפיה ותחבורה > רכבת תחתית

קו סרפוחובסקו-טימיריזבסקאיה (הקו האפור) וקו בוטובסקאיה של המטרו במוסקבה עוברים דרך צ'רטנובו.
תחנות קו סרפוכובסקו-טימיריזבסקאיה הן:
צ'רטאנובסקאיה, מאז 8 בנובמבר 1983
יוז'ניה, מאז 8 בנובמבר 1983
פרז'סקאיה, מאז 6 בנובמבר 1985
רחוב האקדמאי יאנגליה, מאז 31 באוגוסט 2000
אננינו, מאז 12 בדצמבר 2001
תחנת קו בוטובסקאיה:
לסופארקובסקאיה, מאז 27 בפברואר 2014
גאוגרפיה ותחבורה > מסילות רכבת

קווי הרכבת פאבלצקי וקורסקי חולפים בשולי צ'רטנובו (ומנוהלים על ידי חברת הרכבות הממשלתית). ישנן שלוש תחנות רכבת:
תחנת הרכבת צ'רטנובו עם רציף (בניגוד לנקודת העצירה של תחנת הרכבת, המסילות אינן מסתעפות) של קו הפרברים פאבלצקי (צ'רטאנובו הצפונית) מאז 1936.
פוקרובסקויה (תחנת השתדלות; פוקרובסקויה היה שמו של הכפר השכן) קו הפרברים של קורסקי (מחוז צ'רטאנובו המרכזית), מאז 1949.
תחנת קראסני סטרויטל עם רציף בקו הפרברי של קורסקי (מחוז צ'רטאנובו הדרומית) מאז 1929.
גאוגרפיה ותחבורה > תחבורה ציבורית אחרת

ארבעה תחנות אוטובוסים, אחד מהם ממוקם בצ'רטנובו (פארק האוטובוסים ה-17), ומשרתים 36 מסלולי אוטובוס. מספרי קווי אוטובוסים החולפים בשכונה הם: 28, 37, 118, 147, 160, 163, 168, 189, 218, 222, 225, 241, 249, 296, 624, 635, 643, 668, 671, 674, 675, 680, 682, 683, 784, 786, 796, 797, 819, 828, 831 ואחרים.
ישנו קו טרוליבוס מספר 40 העובר בשכונה.
לאורך רחוב צ'רטאנובסקאיה נמצא קו חשמלית מגודר וקווי החשמלית העוברים הם מספר 1, 3 ו-16.
מתחנת המטרו "יוז'נאיה" ו"אנינו", אוטובוסים פרבריים לנסיעות ארוכות יוצאים מכאן לאזורים הדרומיים של רוסיה.
ספורט

מתקני הספורט המשמעותיים ביותר כאן הם:
מתחם מרוצי סוסים "ביצה"
המרכז לאמנויות לחימה של מוסקבה
מועדון הכדורגל צ'רטנובו מוסקבה, בבעלות ועדת הספורט של עיריית מוסקבה
מתחם ספורט קרסני מיאק
מרכז הספורט והחינוך צ'רטאנובו
מתחם ספורט יוז'ני (דרום)
בתרבות הפופולרית

בשנת 2017 הבמאי פיודור בונדרצ'וק צילם את סרט המדע בדיוני משיכה בשכונה שמהווה את מרכז ההתרחשויות בסרט, מאחר שבשטחה מתרסקת חללית של חייזרים.
הערות שוליים

↑  Website of Horse-racing complex "Bitsa"
↑  Website of FC Chertanovo Moscow (ארכיון)
↑  "Школы МГФСО Москомспорта". ГБУ «МГФСО» Москомспорта. אורכב מ-המקור ב-2014-03-05. נבדק ב-2014-03-05.
↑  Bradshaw, Peter (18 ינו' 2018), "Attraction review – big bug turns into dude in Moscow alien invasion", www.theguardian.com {{citation}}:  (עזרה)
צ'רטנובו, פארק ביצה ונפות מוסקבה השכנות
אויגן קולב

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1898 שופרון, הונגריה 
 פטירה:  14 בספטמבר 1959 (בגיל 61) גבעתיים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
אויגן קולב קיצוני מימין בפתיחת התערוכה השנייה של "אופקים חדשים" במוזיאון תל אביב לאמנות, אוקטובר 1949. משמאל לימין: פנחס אברמוביץ, יחזקאל שטרייכמן, אהרון כהנא, אברהם נתון, יוסף זריצקי
אוֹיְגֶן קוֹלְבּ (Eugene Kolb; בהונגרית: Kolb Jenő;‏ 21 בפברואר 1898 – 14 בספטמבר 1959) היה יהודי-הונגרי-ישראלי מבקר אמנות, תאורטיקן של האמנות, ומנהל מוזיאון תל אביב לאמנות משנת 1952 ועד מותו ב-1959.
ביוגרפיה

אויגן (יֶנו) קולב נולד ב-1898 בשׁוֹפְּרוֹן שבהונגריה, לאמו גיזלה לבית שלזינגר, ואביו שמעון קולב יליד סטמר בן למשפחת טייטלבוים. אביו היה בעל בית מסחר לאופנה. השפות שדוברו בבית הוריו היו גרמנית והונגרית. קולב למד בבית ספר תיכון בשׁוֹפְּרוֹן.
 במלחמת העולם הראשונה שרת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי נפצע ונפל בשבי הרוסי. לאחר שחרורו למד תולדות האמנות באקדמיה לאמנויות במינכן (Akademie der Bildenden Künste München), ובאוניברסיטת וינה. בין מוריו היו היינריך ולפלין ומקס דבוז'אק שהשפיעו עמוקות על התפתחותו הרוחנית והרעיונית. לאחר סיום לימודיו השתקע בבודפשט.
קולב הוא מניצולי רכבת קסטנר שבאמצעותה הגיע בשנת 1944 לשווייץ, יחד עם אשתו ובתו. 
ב-1946 עלה ארצה והשתלב במערכת על המשמר.
ב-1952 מונה למנהל הכללי של מוזיאון תל אביב.
היה נשוי לעדית לבית מֶלֶר (Edith Meller) ואב לבת, שושנה.

נפטר בביתו בגבעתיים מהתקף לב בשנת 1959, בגיל 61. נקבר בבית הקברות קריית שאול, בהלוויה שבה נטלו חלק מאות בני אדם.
פעילותו המקצועית והציבורית

בבודפשט קנה לעצמו מעמד בכיר בחיי התרבות בהונגריה. הוא עבד כעורך האמנותי בהוצאת "זינגר וְווֹלפנר" ובמסגרת זו פרסם מונוגרפיות על ציירים הונגריים והיה גם העורך לערכים אומנותיים של האנציקלופדיה "אוּי אִידוֹק" (זמנים חדשים) אנציקלופדיה כללית בת 24 כרכים.
ב-1939 הצטרף ל"חוג גורדון" (ארגון של "השומר הצעיר" למבוגרים). שימש כנציג התנועה בקהילה היהודית והיה פעיל בהסתדרות הציונית.
כפליט בשווייץ, בשנת 1945, שימש ככתב שטח של העיתון "המשמר", שנקרא לימים "על המשמר".
עם עלייתו לארץ הצליח להשתלט על השפה העברית, ומ-1946 ועד 1959 כתב מאמרים על אמנות וביקורת אמנות ב"על המשמר" ובכתבי העת של התקופה, ביניהם אורלוגין. הרצה על ענייני אמנות. קולב התרשם שבניגוד לספרות, התיאטרון והמוזיקה, האמנות הפלסטית לא זכתה למעמד מרכזי בארץ, ופעל במטרה להעלות את רמתה. בין השאר תמך בהקמת אופקים חדשים וליווה אותם בהמשך הדרך. 
בשנת 1950 התמנה ליועץ אמנותי למוזיאון תל אביב, וב-1951 מונה למנהלו הכללי. במקביל המשיך להרצות בסמינר הקיבוצים, בחוגי המרכז לתרבות מתקדמת ועוד.
כמנהל מוזיאון תל אביב ניסה לאפיין את הייחוד של הציור הישראלי ועמד על כך שתהיה לו זיקה לאמנות היהודית. לקח על עצמו לקדם את מעמד האמנות בארץ ולדאוג גם לאמנים שלא הלכו בתלם ההפשטה נוסח זריצקי, ובהיותו מנהל המוזיאון נתן להם ייצוג הולם והיה אחראי לתערוכות של שלום סבא, אביגדור אריכא, נפתלי בזם, משה ברנשטיין, וב-1957 לתערוכה של אביבה אורי.
פעילותו של קולב בעולם האמנות בישראל ארכה 13 שנים בלבד, אך הייתה משמעותית ופורייה מאוד.
הנצחה

"קרן קולב" הוקמה בעזרת תרומות של יצירות של 59 אמנים, ומנוהלת על ידי מוזיאון תל אביב. 
הקרן מעניקה אחת לשנתיים את "פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית".
פרסומיו

לאונרדו דא וינצ'י: היוצר ויצירתו - האדם ועולמו / מאת א. קולב, תל אביב: מסדה, תשי"ג.
טיציאן, בחיר ציירי ונציה / נערך והוסבר על ידי א. קולב, עם מבוא ביוגרפי מאת אוסקר פישל, תל אביב: מסדה, תשי"ד.
רפאל: הצייר ויצירתו באספקלרית תמונותיו המפורסמות ביותר / נערך והוסבר על ידי א. קולב, עם מבוא ביוגרפי מאת ליאופולד צאן, תל אביב: מסדה, תשי"ד.
20 ציורי מופת: הקדמה ודברי הסבר: א. קולב, תל אביב: מסדה, תשי"ט.
הגרפיקה הישראלית / צבי זהר, אויגן קולב, מרחביה: ספרית פועלים - המדור לאמנות, תשכ"א-1960.
Vilmos Kovácsházy, István Genthon, & Jenö Nyilas-Kolb, Budapester Bilderbuch / Geleitw. v. Vilmos Kovácsházy; Zsgest. durch István Genthon, Jenö Nyilas-Kolb. (Mitarb.), Budapest: Somló, [1933].
Budapest illustrated: 199 pictures with a supplement (Hungarian Towns and Landscapes: Pictures of Historic Souvenirs and Natural Scenery of Hungary) / introd. by Vilmos Kovácsházy; arranged by István Genthon and Jenö Nyilas-Kolb; translated into English by F.G. Redward, Budapest : Béla Somló, [194-?].
Régi játékkártyák; magyar és külföldi kártyafestés, XV.-XIX. század. Összeállította és magyarázó szöveggel ellátta Kolb Jenö, [Budapest, Hungária Nyomda, 1939]. (מהדורה נוספת: Budapest : Állami Könyvterjesztő Vállalat, 1984..)
Jenő Nyilas-Kolb, Farkas István, Budapest: Bisztrai Farkas Ferencz Kiadása, 1935.
Eugene Kolb, Old playing-cards, from the fifteenth to the nineteenth century, [Budapest: Hungarian Printing Office, 1940].
Bergen-Belsen Tagebuch / Eugen Jeno Kolb; herausgegeben von Shoshanna Hasson-Kolb, Alexander Barzel und Thomas Rahe ;(translated from Hungarian by Detlef Müller), [Germany] :[s.n.], 2000 – יומן ברגן-בלזן (פוענח על ידי אלכסנדר ברזל, ששהה עם קולב במחנה, ונערך על ידיו ועל ידי בתו של קולב, שושנה חסון-קולב, ותומאס ראהה).
פרסומיו > מאמרים, מבואות, הקדמות

תערוכת זיכרון מיצירות הפסל זאב בן-צבי: 1952-1904 / (הקדמה: א. קולב), תל אביב: מוזיאון תל אביב, 1954.
יעקב פינס, נופים: חיתוכי עץ / בצירוף הקדמה מאת א. קולב, תל אביב: דביר, תשט"ו.
ציורים אבסטרקטיים וסוריאליסטיים [קטלוג] / פתח דבר מאת א. קולב, תל אביב: מוזיאון [תל אביב], תשט"ו.
צפירה אילין - תערוכת ציורי שמן / (מאמר מבוא: א. קולב), תל אביב: מוזיאון תל אביב, תשט"ז-1956. צפירה אילין הייתה אשתו של אפרים אילין.)
רכישות חדשות: מבחר היצירות שנוספו למוזיאון בשנות 1955-1952 / (הקדמה: א. קולב), תל אביב: מוזיאון תל אביב, תשט"ז.
מנחם שמי: 48 תמונות ומבחר אגרות ורישומים / ערוך בידי משה בסוק; מבוא: א. קולב, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ח.
אגם - ציור בתנועה, תמונות משתנות / (א. קולב - מאמר מבוא), תל אביב: מוזיאון תל אביב, תשי"ט-1958.
משה ברנשטיין, דמויות יהודיות / הקדמה: א. קולב; עריכה גרפית: מ. ברנד, תל אביב: יבנה, תשכ"ב.
מנחם שמי: 8 תמונות בצבעים / מבואות: א. קולב, מ. בסוק, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ו-1966.
פסלים / יעקב לוצ'אנסקי; דברי מבוא: א. קולב, זאן קאסו; הצילומים מעשה ידי ישראל צפריר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ז. (מהדורה נוספת: קיבוץ גבעת-ברנר, חמו"ל, תשל"ו.)
בדמי ימיו: מאוריצי גוטליב 1856-1879 / עריכת הקטלוג: נחמה גורלניק; מאמרים מאת אויגן קולב, יז'י מאלינובסקי, תל אביב: מוזאון תל אביב לאמנות, 1991.
לקריאה נוספת

בנין תרבות בארץ ישראל / אויגן קולב (מחקר ועריכה: גליה בר אור, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 2003 (קטלוג / מוזיאון תל אביב לאמנות; 2003/15) – מאמרים של קולב ומחקר ביוגרפי ועיוני מקיף על חייו ופעילותו.
הערות שוליים

1 2  מת א. קולב, מנהל מוזיאון ת"א, הארץ, 15 בספטמבר 1959
↑  א. קולב למנוחות, דבר, 16 בספטמבר 1959.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263813405171  PLWABN: 9810647149005606  BnF: cb12964534w (data)  GND: 1154872114  ISNI: 0000 0003 6962 8536  LCCN: n92060479  NTA: 074316168  RERO: 02-A003648304  SUDOC: 259852929  VIAF: 167137352   WorldCat (עם VIAF): 167137352