מרקוס סמית'
ביוגרפיה > ציר טריטוריאלי

הוועידה הטריטוריאלית הדמוקרטית משנת 1886 מינתה את סמית' לתפקיד ציר טריטוריאלי על פני נציגים ותיקים יותר כמו פיטר ר. בריידי ואלברט ק. בייקר. אותה ועידה יצרה מצע מפלגתי הקורא לכסף חופשי, שלטון בית טריטוריאלי, התנגדות להגירה סינית, מתן זכות הצבעה לצירים טריטוריאליים ותמיכה בממשל קליבלנד. יריבו של סמית' היה הציר המכהן, קרטיס ק. בין. במהלך הקמפיין, סמית' ותומכיו התמקדו בשני נושאים. בקמפיין של 1884, בין הבטיח להתפטר אם ייבחר נשיא דמוקרטי באותה שנה. הוא לא עמד בהבטחה לאחר שגרובר קליבלנד נבחר לנשיא. שנית, כאשר תביעת הקרקע של טרס אלאמוס במחוז קוצ'יז הוצגה לקונגרס האמריקני לאישור סופי, בין לא נקט כל פעולה למרות שאשרור התביעה הביא לעקירת 300 מתיישבים. לסמית' בתורו לא היה רקורד פוליטי להגן עליו והוא ניצח בבחירות ב-2 בנובמבר 1886.
כאשר המושב הראשון של הקונגרס ה-50 של ארצות הברית לא החל עד דצמבר 1887, סמית' נשאר באריזונה ועסק בעריכת דין עד אוגוסט 1887. בתקופה זו גם הפך למנהל בחברת הכרייה הגדולה של טומבסטון. כשהקונגרס סוף סוף התכנס, סמית' הוצב בוועדות לענייני מכרות וכרייה ותביעות קרקע פרטיות. בנוסף כיהן כחבר בוועדה המיוחדת לחגיגת המאה להשבעת הנשיא הראשון.
במהלך כהונתו הראשונה, הציג סמית' 41 הצעות חוק. הנושאים של הצעות חוק אלו כללו בקשה להעניק לטריטוריית אריזונה שופט נוסף לבית המשפט העליון הטריטוריאלי, הרשאה למחוז מריקופה להנפיק איגרות חוב, עשרים שטרות המספקים החזר כספי עבור הפסדים שנגרמו עקב פעולות מלחמת האזרחים והשפל האינדיאני, ושישה שטרות שיאפשרו להעניק זכות קדימה למסילות ברזל ולחברות מים לחצות שמורות אינדיאניות. נאומו הראשון של סמית' במליאת בית הנבחרים הגיע ב-31 במרץ 1888, כאשר דיבר נגד הקמת בית משפט לתביעות קרקע פרטיות. בית המשפט נועד לייעל את התהליך שבו הוכרו מענקי קרקע ספרדים ומקסיקנים על ידי ממשלת ארצות הברית. בעקבות הצרות שנגרמו על ידי ג'יימס אדיסון ריוויס והונאת מענקי הקרקע שלו ב-Peralta, סמית' טען שבית משפט כזה יתרום תביעות קרקע גדולות על פני מחזיקים קטנים יותר. במקום להקים בית משפט מיוחד, סמית' הציע שבתי משפט מקומיים קיימים יוכלו לקבוע את תקפותן של תביעות קרקע. כשהתברר שעתיד לקום בית המשפט לתביעות קרקע פרטיות, סמית' ניסה להוציא את אריזונה מתחום השיפוט של בית המשפט בטענה שלטריטוריה יש פחות מתריסר תביעות קרקע, ורק לשתיים מהן יש תוקף כלשהו.
במהלך הקריירה שלו, סמית' דיבר באופן קבוע בעד פיתוח משאבי מים במערב. בקדנציה הראשונה שלו הועלה הצעת חוק לסקר את אריזונה כדי לזהות אתרים מתאימים לסכרים ומאגרים ולשמור את הקרקע בכל אתר שנמצא. נושא נוסף עליו הביע את דעתו באופן שגרתי היה העיסוק באוכלוסיית הילידים של הטריטוריה. דעותיו בנושא מוצגות בנאום שנשא ב-18 בפברואר 1890, כאשר סמית' אמר: "אנחנו מהמערב לא אכזריים או אפילו לא צודקים כלפי האינדיאנים, אבל אנחנו מזדהים יותר עם הציוויליזציה מאשר עם הפראות. אנחנו מאוד רוצים לראות את האינדיאני משתפר ואת האדם הלבן מוגן אנחנו רוצים לראות בן אדם מיושב מהאינדיאנים של שבט האפאצ'י." לשם כך, סמית' תמך בקדנציה הראשונה שלו נגד הגדלת גודלן של שמורות אינדיאנים, וטען שחלק גדול מהנכסים הטובים ביותר של אריזונה כבר ניתנו ל"הרבה אינדיאנים בטלנים, נוודים, רצחניים".
כשהקדנציה הראשונה שלו התקרבה לסיומה, סמית' קיבל את מועמדות מפלגתו לכהונה שנייה בספטמבר 1888. המתמודד הרפובליקני מולו היה תומאס פ. וילסון שטען שבנג'מין הריסון ינצח בבחירות לנשיאות של 1888 ואריזונה תצליח יותר עם נציג טריטוריאלי של אותה מפלגה כמו הנשיא הנכנס. לאחר שקרא את הנאומים שנשא סמית' בזמן שהותו בבית, רוב המתיישבים באריזונה הרגישו שציר הקדנציה הראשון עשה עבודה טובה בייצוג האינטרסים שלהם, ואפשר לו לזכות בניצחון קל בבחירות. חלק גדול ממרווח הניצחון מגיע מבוחרים בעמק נהר חילה שהסכימו עם התנגדותו של סמית' לבית המשפט לתביעות קרקע פרטיות.
ב-1889, סמית' החל לפתח קשרים פוליטיים במחוז מריקופה. עם צמיחתה המהירה של פיניקס שהגבירה את ההשפעה הפוליטית של המחוז, סמית' רכש חלק בעלות ב"אריזונה גאזט" כדי להבטיח עיתון ידידותי באזור. מבחינה מקצועית, סמית' הצטרף עם בן גודריץ' ורחוב וובסטר כדי לייסד את משרד עורכי הדין גודריץ', סטריט אנד סמית'. למרות שהמשרד היה ממוקם בפיניקס, השותפים סיירו בשטח והתרגלו היכן שהיה צורך בשירותיהם. לבסוף, כשהמושל ק. מאייר זוליק נפל מחסדו הפוליטי, סמית' נקט צעדים כדי להרחיק את עצמו.