מילה (ניתוח)
תופעות הנובעות מהמילה > סיבוכים

במחקר על 66,519 ילדים ונערים שנימולו באנגליה, מצא קת'קרט (2003) ששיעור סיבוכי הדימום הוא: 0.8%, שיעור מקרי הדלקת או סיבוך אחר בטווח הקצר הוא 0.3%, ושיעור המקרים בהם נצרך ניתוח חוזר לתיקון המילה בטווח הארוך הוא 0.5%. קת'קרט גם מפנה למחקר שנערך על 136,086 ולדות שנימולו באופן שגרתי בבית חולים צבאי אמריקאי, לפיו שיעור סיבוכי הדימום הוא 0.06%, ושיעור מקרי הדלקת או סיבוך אחר הוא 0.08% (לא היו מקרים של מוות או אובדן הפין או ראשו). קת'קרט מסביר את שיעור הסיבוכים הנמוך יותר במחקר האמריקאי, בכך ששם המילה בוצעה סמוך לאחר הלידה, ולא בעקבות בעיה פתולוגית שהתפתחה בגיל מאוחר יותר, וכן בכך שהמחקר האמריקאי לא מנה סיבוכים שלא התגלו עד שהתינוק שוחרר מבית החולים.
מחקר שבוצע בבית חולים שניידר בישראל ואשר סקר 90 ילדים שפונו לחדר המיון בעקבות מילה בשנים 2009–2014, מצא שמתוכם 12 אחוז נזקקו לתפרים או לניתוח אחר, כשליש לא נזקקו לטיפול, והרוב נזקקו לחבישה בלבד. במשך אותה תקופה נולדו כ-28 אלף תינוקות זכרים בבית החולים.
בישראל, כל מקרה של פינוי תינוק לבית חולים בעקבות ברית מילה טעון דיווח למשרד הבריאות. השיעור הוא פחות מתינוק אחד מאלף. זהו גם שיעור ניתוחי המילה שבעקבותיהם מוגשות תלונות, מוצדקות ושאינן מוצדקות, לוועדה לפיקוח על המוהלים, נגד מוהלים, או למשרד הבריאות, נגד רופאים שמבצעים ניתוחי מילה.
במחקר על 19,478 זכרים שנולדו בישראל בשנת 2001 והונח שכמעט כולם נימולו, נמצא שאצל 66 (0.34%) אבחן אורולוג ילדים סיבוך שלאחר הברית. מתוכם, שישית נימולו בידי רופא, והיתר בידי מוהל. הסיבוכים כללו מקרה אחד חמור: קטיעה חלקית של העטרה בצידה, בידי מוהל. בשני מקרים אחרים התפתח זיהום, 16 ולדות (0.08%) סבלו מדימום יתר (ללא צורך בעירוי), ומחציתם אף נזקקו לתפרים. יתר הסיבוכים היו מאוחרים: 38 מקרים של עורלה עודפת המכסה את רוב העטרה (0.2%), 5 מקרים של תסביב הפין (0.03%), וארבעה של חוסר עור, פימוזיס וציסטות כלואות. כל הסיבוכים המאוחרים תוקנו בהצלחה בניתוח בהרדמה כללית. החוקרים מציינים שייתכנו סיבוכים מאוחרים שבטעות אינם מיוחסים למילה, ובפרט עקמת הפין והיצרות פתח השופכה. החוקרים הסיקו שסיבוכי מילה הם נדירים, קלים, וניתנים לתיקון ברוב המכריע של המקרים, ושנראה שאין הבדל משמעותי בסוג הסיבוכים בין מילה רפואית לדתית.
מחקר מצא שהסיכוי של תינוקות בגיל תשעה עד 30 ימים לפתח דלקת בדרכי השתן גדול פי 4.34 אם נימולו בברית מילה מסורתית (שמתבצעת בידי מוהל בגיל שמונה ימים לפחות) מאשר אם עברו מילה רפואית. החוקרים ייחסו את הפער לשיטת עצירת הדימום ומשך החבישה בברית מילה מסורתית. מחקר אחר שהתבצע על תינוקות מלידה ועד גיל חודשיים מצא סיכון של פי 2.8 לדלקת בדרכי השתן כשהמילה בוצעה בידי מוהל, ברמת סמך של 0.06. המחקר ספג ביקורת על מובהקותו הסטטיסטית הנמוכה, ועל ההבדלים הדמוגרפיים בין קבוצת המדגם לקבוצת הביקורת.
במספר מקרים שתועדו בישראל, בקנדה ובארצות הברית, תינוקות נזקקו לאשפוז לאחר שנדבקו בנגיף הרפס ממוהלים שנוהגים למצוץ את הפצע בפה לאחר ברית המילה. בשנת 2003 הוועדה הבין-משרדית לפיקוח על המוהלים בישראל הפיצה חוזר לפיו על מוהלים מוסמכים ליידע את הורי התינוק על האפשרות לבצע את המציצה דרך שפופרת. בעקבות שני מקרי תמותה מהנגיף שקרו במדינת ניו יורק הוציאה ועדת הבריאות בניו יורק פרוטוקול למניעת זיהום הרפס בילוד ובהמשך הוסיפה דרישה להסכמת ההורים בכתב למציצה.
סיבוכים ארוכי טווח של מילה כוללים היווצרות גשר עור וכן היצרות פתח השופכה. לרוב סיבוכים אלה קלים וניתנים לטיפול ללא צורך באשפוז.
מאמר שהתפרסם בארצות הברית בשנת 1996 סקר שבעה מקרים של כריתה חלקית של הפין שתועדו מאז ראשית המאה העשרים. בשישה מתוכם הפין אוחה בהצלחה בניתוח. כריתה חלקית של הפין תועדה לעיתים תכופות יותר בגאנה ובניגריה.
שיעור הסיבוכים במילת ולדות נמוך משמעותית משיעור הסיבוכים במילה שמתבצעת בהמשך החיים. תינוקות גם נהנים מיכולת החלמה עדיפה מהניתוח, ונחסכת מהם החרדה מהציפייה לקראתו.