תעשיית הקולנוע בניגריה
היסטוריה > עידן סרטי הווידאו הביתיים (סוף שנות ה-80 ועד אמצע שנת 2010)

תחילת דרכו של שוק סרטי הווידאו בניגריה הייתה בשנות ה-80, כאשר תחום ההפקות הטלוויזיוניות החל לפרוח. הסרט מפגש מרושע (Evil Encounter) של ג'ימי אודומוסו (Jimi Odumosu's), שיצא ב-1980, סרט אימה אשר הופץ ישירות לטלוויזיה, היה ההפקה הראשונה שהצביעה על כך שייצור סרטים המכוונים ישירות להפצה בווידאו הוא עסק משתלם. הסרט קיבל קידום ופרסום משמעותי בטרם הקרנתו על מסך הטלוויזיה, וכתוצאה מכך בבוקר למחרת הרחובות היו מוצפים בעותקי וידאו של השידור המוקלט. עוד נמסר כי הסרט הפך מבוקש ביותר בשוק אלאבה (Alaba Market), שוק האלקטרוניקה של לאגוס, שלימים הפך למרכז של ההפצות הפיראטיות בניגריה. מאז הסרט מפגש מרושע, המנהג לרכוש הקלטות של סרטים טלוויזיוניים הפך נפוץ ביותר בניגריה.
שיטה זו אומצה על ידי מפיקים ומפיצים בשוק אלאבה, על מנת להמציא מחדש את תעשיית הקולנוע לאחר שתרבות הקולנוע בניגריה עמדה בפני דעיכה משמעותית. סרט הווידאו הראשון שהופק בניגריה היה Soso Meji בשנת 1988, שהופק על ידי אדה אג'יבואייה (Ade Ajiboye). הסרט הוקרן גם במגוון אולמות קולנוע אשר היו זמינים באותה עת. בהמשך לכך, הפיק אלאדה ארומירה (Alade Aromire) את סרט הווידאו Ekun בשנת 1989, אשר הוקרן בתיאטרון הלאומי. עם זאת, התאוצה הרבה אשר נצפתה בענף סרטי הווידאו מיוחסת לסרט Living in Bondage, של קנת נבו (Kenneth Nnebue) אשר יצא בשנת 1992. נבו היה סוכן מכירות של מוצרי אלקטרוניקה עם תשוקה לקולנוע. היות שתחום הפקת סרטים בפילם היה עניין יקר בניגריה, רכש נבו קלטות וידאו ריקות בטאיוואן וכן מצלמת וידאו פשוטה. הוא כתב את התסריט והעבודה על הסרט עצמו נמשכה כחודש ימים, בתקציב של 12 אלף דולר. תוך זמן קצר נמכרו יותר ממיליון עותקים של הסרט. אף על פי שסרטו נחשב לסרט הווידאו המסחרי הראשון, מספר היסטוריונים טענו כי תעשיית סרטי הווידאו כבר הרקיעה שחקים עוד בטרם יצא.
בשנת 2004, לפחות ארבעה או חמישה סרטים הופקו מדי יום בניגריה. הסרטים הניגרים שלטו במסכי הטלוויזיה ברחבי יבשת אפריקה. שחקני הסרטים הפכו מוכרים בכל רחבי היבשת, והסרטים השפיעו רבות מבחינה תרבותית במדינות רבות באפריקה, החל מצורת הלבוש ועד לשימוש נפוץ בסלנג הניגרי. התופעה מקושרת לעובדה כי הסרטים הניגרים סיפרו סיפורים המאפשרים הזדהות, העוסקים בהיסטוריה ובתרבות המשותפת, מה שגרם לכך שסרטים זרים "צברו אבק" על מדפי חנויות סרטי הווידאו, אף על פי שהיו זולים יותר מהסרטים הניגרים.
על פי קואופרטיב יצרני הסרטים של ניגריה, לכל סרט בניגריה היה פוטנציאל לקהל של 15 מיליון איש בניגריה ו-5 מיליון מחוצה לה. בתוך זמן קצר, התעשייה הפכה ליצרנית הסרטים השלישית בגודלה בעולם. עם זאת, הדבר לא השתווה לתעשיות הקולנוע המסחריות האחרות בעולם; שווי התעשייה היה רק כ – 250 מיליון דולר, שכן רוב ההפקות נעשו בזול. תעשיית הקולנוע הפכה למעסיק עיקרי במדינה. נכון לשנת 2007, עם מספר כולל של 6841 חברות הפקה רשומות והערכה של כ-500,000 חברות לא-רשומות, ההכנסות המוערכות ממכירה והשכרה של סרטים בלאגוס לבדה היו כ-804 מיליון נאירה (כ־2.5 מיליון דולר) בשבוע, מה שהסתכם לכ-33.5 מיליארד מיליארד (106 מיליון דולר) בשנה. סך המכירות וההכנסות הכולל של תעשיית הקולנוע בניגריה נאמד בכ־522 מיליארד נאירה (1.6 מיליארד דולר) לשנה, כאשר שווי התכנים המשודרים נאמד על כ-250 מיליארד נאירה (כ-796 מיליון דולר).
שיאו של עידן הווידאו התרחש בסביבות שנת 2008, בה הפכה התעשייה ליצרנית הסרטים השנייה בגודלה, שהוציאה כ-200 סרטי וידאו מדי חודש. עם זאת, בשלב זה, החלה תעשיית הקולנוע הניגרית לקבל תדמית של תעשייה "חסרת חזון", עקב התפישה שהתעשייה שמה דגש על כמות ולא על איכות, כניסת אנשים לתחום אשר לא ידעו דבר על תעשיית הסרטים ותפיסת התאוצה של הפיראטיות בתחום. ההתמודדות עם האיום של הפיראטיות, בין בעיות נוספות אחרות, הפכה לאגוז קשה לפיצוח, וכתוצאה מכך רוב המשקיעים של "קרטל אלאבה", אשר שלטו בכמעט 90 אחוז מתעשיית הווידאו, החלו לתעל את כספם למיזמים אחרים. דעיכת עידן הווידאו הביתי יוחסה למספר גורמים, ביניהם סירוב הממשלה לספק תמיכה ומימון עקב העדפות אחרות להשקעה, היעדר תשתיות ליצירת סרטים והעלייה בעלויות הייצור בניגריה.