stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפיגועים באיסטנבול (דצמבר 2016)

| חלק מהסכסוך הטורקי-כורדי |
| --- | --- |

 תאריך:  10 בדצמבר 2016 
 מקום:  בשיקטש, איסטנבול, וודאפון פארק 
 מטרה:  שוטר, אזרח (דיני מלחמה) 
 קואורדינטות:  41°02′31″N 28°59′40″E﻿ / ﻿41.041944°N 28.994444°E﻿ / 41.041944; 28.994444
 סוג:  פיצוץ מכונית או משאית, פיצוץ התאבדות 
 נשק:  חגורת נפץ 
 הרוגים:  45 
 פצועים:  155 
 מבצע:  נצי החופש של כורדיסטן 
  (למפת איסטנבול מוגדלת) הפיגועים באיסטנבול(למפת איסטנבול רגילה) הפיגועים באיסטנבול
 
ב-10 בדצמבר 2016 התרחשו באיסטנבול שבטורקיה שני פיגועים, הראשון פיגוע מכונית תופת והשני פיגוע התאבדות, ברובע בשיקטש שבעיר. כתוצאה מהפיגועים נרצחו 45 בני אדם ונפצעו 155. כ-37 מהנרצחים היו שוטרים, 8 היו אזרחים.
רקע

במהלך 2016 חוותה טורקיה מספר פיגועי טרור שבוצעו על ידי ארגון המדינה האיסלאמית ומחתרות כורדיות. הקטלני שבפיגועים היה הפיגוע בגזיאנטפ שהתרחש בחודש אוגוסט, בו נרצחו 51 בני אדם. הפיגוע הקטלני ביותר שבוצע באיסטנבול שהיה הפיגוע בנמל התעופה איסטנבול אטאטורק, בו נרצחו 45 בני אדם.
הפיגועים

הפיצוץ הראשון היה פיצוץ מכונית תופת סמוך לוודאפון ארנה, אצטדיונה של קבוצת בשיקטש המקומית. בין 300 ל-400 ק"ג חומר נפץ התפוצצו במטרה לפגוע באוטובוס של שוטרים שיצא מן האצטדיון לאחר שאיבטחו את המשחק בין בשיקטש לבורסאספור במסגרת ליגת העל הטורקית, שהסתיים כשעה וחצי לפני המתקפה. הפיצוץ התרחש בסמוך ליציאה של אוהדי בורסאספור. בורסאספור פרסמה הודעה רשמית בחשבון הטוויטר שלה, לפיה אף אחד מאוהדיה לא נפגע או בפיגוע.
הפיצוץ השני התרחש כ-45 שניות לאחר הפיצוץ הראשון, כשמחבל מתאבד פוצץ עצמו בפארק מקה הסמוך לאצטדיון. הפיצוץ לווה בירי מצד המשטרה המקומית. כתוצאה מפיצוץ זה נרצחו ארבעה שוטרים ואזרח.
האחריות לפיגוע

אף ארגון לא לקח אחריות על הפיגועים. סגן ראש הממשלה הטורקי, נומאן קורטולמוש, אמר כי הסימנים מצביעים על כך שמפלגת הפועלים של כורדיסטן אחראית על המתקפה.
אחרית דבר

הרשות לרגולציית השידור בטורקיה הטילה איסור שידור זמני על פרטי הפיגוע למעט מידע המובא באופן רשמי. שישה תובעים הופקדו מידית לחקירת התקיפה. 13 אנשים נעצרו בשעות שלאחר התקיפה בחשד למעורבות בה. מספר דרכים בעיר נסגרו לתנועה לאחר המתקפה.
היום שלמחרת הפיגועים הוכרז בטורקיה כיום אבל לאומי, וגם הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין הצטרפה להחלטה זו.
הערות שוליים

↑  איתמר אייכנר, רועי קייס וסוכנויות הידיעות, פיגוע כפול באיסטנבול: 29 נרצחו, 166 נפצעו, באתר ynet, 11 בדצמבר 2016
1 2  Istanbul stadium attacks: Turkey points finger at PKK, באתר BBC,‏ 11 בדצמבר 2016 (באנגלית)
↑  Bursaspor'dan patlama ile ilgili açıklama, באתר NTV,‏ 10 בדצמבר 2016 (בטורקית)
↑  Maçka Parkı'ndaki canlı bomba için flaş açıklama, באתר Hurryiet,‏ 11 בדצמבר 2016 (בטורקית)
↑  Son dakika... Numan Kurtulmuş: 'Oklar PKK'yı gösteriyor', באתר Hurryiet,‏ 11 בדצמבר 2016 (בטורקית)
1 2  Dolmabahçe'de bombalı araçla saldırı, Maçka'da canlı bomba; 38 şehit, 166 yaralı!, באתר t24,‏ 10 בדצמבר 2016 (בטורקית)
1 2  Son dakika... İstanbul'daki alçak saldırıda terörist böyle görüntülenmiş!, באתר Hurriyet,‏ 11 בדצמבר 2016 (בטורקית)
↑  İstanbul'da bazı yollar kapatıldı, trafikte son durum ne?, באתר t24,‏ 11 בדצמבר 2016 (בטורקית)
↑  הפיגוע בטורקיה: מניין ההרוגים קפץ ל-38, יום אבל רשמי הוכרז, באתר nana10‏, 11 בדצמבר 2016
↑  KKTC'de bir günlük yas, באתר Dunya,‏ 11 בדצמבר 2016 (בטורקית)
ואדי א-ניס

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  בית לחם
 שטח:  1.5 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  772 (2007)
 קואורדינטות:  31°39′15″N 35°09′40″E﻿ / ﻿31.654066°N 35.161062°E﻿ / 31.654066; 35.161062 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) ואדי א-ניס(למפת הרי ירושלים רגילה) ואדי א-ניס(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ואדי א-ניס(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ואדי א-ניס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ואדי א-ניס (בערבית: واد النيص) הוא כפר ערבי בנפת בית לחם, השוכן כחמישה ק"מ דרומית לעיר בית לחם. לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, חיים בעיירה 772 תושבים, נכון ל-2007. רובם בני חמולת אבו חאמד.
מיקום

ואדי א-ניס ממוקם על גבעה בגובה של כ-900 מטר מעל פני הים, כ-500 מטר מזרחית לשכונת הרימון בהתנחלות אפרת. רבים מתושבי הכפר עבדו כפועלי בניין באפרת. עד שנות ה-90 של המאה ה-20 חסר היישוב מים זורמים וחשמל.
בנובמבר 2006 החלה בניית גדר ההפרדה על אדמות הכפר והכפרים הסמוכים אל-מעסרה, אום סלמונה, וג'ורת א-שמעה. לצורך בניית גדר ההפרדה הופקעו 3,500 דונם מאדמות הכפרים.
תושבי ואדי א-ניס מקיימים קשרים עם תושבי ההתנחלות הסמוכה אפרת. רב היישוב, הרב שלמה ריסקין, נהג לבקר בכפר בחתונות, והמוכתר של ואדי א-ניס ביקר אצל ריסקין כאשר ישב שבעה. לדברי ראש מועצת אפרת, תושבי ואדי א-ניס ואפרת הפגינו יחד כנגד הקמת גדר בין היישובים ובשני מקרים הזהירו תושבי ואדי א-ניס את תושבי אפרת מפני חוליות מחבלים. תושבי אפרת מסייעים לתושבי ואדי א-ניס בשירותי רפואה, תרופות, מים ועזרה בשיפוץ קווי מים, וחלק מתושבי ואדי א-ניס עובדים באפרת. בשנת 1999 הוקם בשיתוף פעולה של אפרת וואדי א-ניס, גן ילדים ומרכז רפואי לילדים, עבור התושבים של שני היישובים. גמ"ח בגדים של אפרת מספק בגדים גם לתושבי ואדי א-ניס.
ספורט

בשנת 1984, תושב הכפר יוסוף אבו חאמד ו-12 בניו הקימו קבוצת כדורגל שתייצג את הכפר בליגה הפלסטינית וקראו לקבוצה "הנשרים הכחולים". בתקופת האינתיפאדה הראשונה הופסקה תחרות הליגה הפלסטינית למשך חמש שנים, אך הקבוצה והמשיכה להתאמן ולהתפתח. בשנת 2000, הדהימה הקבוצה בניצחון בגביע פלסטין, הקבוצה התפרסמה והצליחה לממן את בניית בית הספר והמסגד בכפר, ולהביא חשמל לתושביו. למרות המעבר של ליגת העל הפלסטינית למתכונת מקצוענית החל מעונת 11–2010, בקבוצה משחקים עד היום בעיקר תושבי הכפר. נכון לשנת 2015, מתוך שנים-עשר האחים שייסדו אותה, שישה עדיין משחקים ופעילים בה, והשאר הם אחיינים ובני דודים. משחקי הקבוצה משודרים בשידור ישיר בטלוויזיה הפלסטינית.
הקבוצה משחקת באצטדיון אל-ח'דר המכיל 6,000 מושבים.
הערות שוליים

1 2  הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2007, עמ' 117. (בערבית) (באנגלית)
1 2   מוחמד דרארמה, סיפור ההצלחה של ואדי א-ניס: משפחת לוזון של הכדורגל הפלסטיני, באתר הארץ, 15 בינואר 2014
↑  "אבנים, אבנים" קראו החיילים – ותקפו את ההפגנה, אילה שני, 12 בינואר 2010, באתר "הגדה השמאלית"
↑  Barton Gellman, FRIENDS and ENEMIES; The Rabbi of Efrat Is a Peacekeeper. He's Willing to Use Force to Prove It., September 28, 1995, The Washington Post
↑  Shlomo Riskin, INTERNET PARSHA SHEET ON REEH - 5758
↑  בן כספית, נציגים אמריקאים הגיעו לבחון את הבנייה ביו"ש, באתר nrg‏, 25 בנובמבר 2009
↑  This is How It should Be, January 31, 1999, Israel Buisness Today
↑  ניסן שטראוכלר, טוב שכן טוב, 25 בינואר 2010, ידיעות אחרונות, עמוד 22
↑  אלעד שלו, ‏זה הזמן לשנות את המצב, ראיון עם במאי פרויקט ספורט אחמד ברגותי, באתר "סרט", 12 ביולי 2015
↑  יוני מנדל‏, הדשא של הפלסטינים ירוק פחות, באתר וואלה, 5 במאי 2007
| Flag of Senegalיישובי נפת  בית לחם |
| --- | --- | --- |
| ערים |  בית לחם • בית ג'אלא • בית סאחור |  |
| מועצות מקומיות | בתיר • בית פג'אר • חוסאן • אל-ח'דר • נחאלין • תוקוע • עובידייה • זעתרה |  |
| כפרים | א-שוואוורה • אום סלמונה • אל-ולג'ה • אל-פורדיס • ארטאס • בית תעמר • ג'נאתא • ג'ובת א-דיב • ג'ודום • ג'ורת א-שמעה • דאר סלאח • הנדאזה • ואדי אל-עראיס • ואדי א-ניס • ואדי פוכין • חרבת בית זכריה • ח'רבת אל-דיר • מעסרה • מראח רבאח • ערב א-ראשידיה • אל-עסאכרה • אל-מניה • ג'בעה |  |
| מחנות פליטים | עאידה • דהיישה • אל-עזה (בית ג'יברין) |  |
נפות הרשות הפלסטינית
התיכון היהודי בטימישוארה

| --- | --- |

פנימיית התיכון היהודי בטימישוארה, כיום בניין לשכת הפיקוח על בתי הספר בטימישוארה
 בית ספר תיכון
 השתייכות:  ציבורי
 תקופת הפעילות:  4 באוקטובר 1919 – 1948 (כ־28 שנים)
 מייסדים:  קהילת יהודי טימישוארה
 מספר כיתות:  20 עם 700 תלמידים
 בעלי תפקידים
 מנהל:  ויקטור דזנאי   ד"ר יוסיף מרקוס 1925–1945   איזידור מארטון
 תלמידים
 :  קונסטנטין אנטול   עזרא פליישר   יואן הולנדר   פיטר פרוינד   מרים ירדני   אברהם קליין
 מיקום
 מיקום:  רחוב מיכאי אמינסקו 2, טימישוארה
 קואורדינטות:  45°45′04″N 21°13′40″E﻿ / ﻿45.751111111111°N 21.227777777778°E﻿ / 45.751111111111; 21.227777777778
 he
 
התיכון היהודי בטימישוארה (ברומנית: Liceul Israelit din Timișoara או Liceul Confesional Israelit din Timișoara) היה בית ספר תיכון של הקהילה היהודית בחבל באנאט ובאזור אראד שברומניה שפעל בעיר טימישוארה בשנים 1919–1948.
במוסד חינוך זה למדו כ-700 תלמידים. בשיא פעילותו כלל התיכון 4 כיתות גימנסיה לבנות, 8 כיתות תיכון עיוני לבנים ו 8 כיתות תיכון מסחרי.
התיכון נסגר על ידי השלטון הקומוניסטי ברומניה יחד עם שאר מוסדות החינוך ובתי הספר הפרטיים והקהילתיים-דתיים.
החל משנת 1948 הבניינים שלו שימשו את התיכון לספורט והתיכון לאמנויות בטימשיארה.
בשנת 2003 הוחזר הבניין לארגון "קאריטאטיה" המנהל את הנכסים היהודיים ברומניה והוא מכר אותו לבעלים פרטיים בשנת 2014.
תוכנית הבעלים החדש דורשת הריסת המקום, דבר שעורר מחלוקות גבי הצורך בשמירת המורשת ההיסטורית של העיר ובנוגע לייעוד המקום בעתיד.
החינוך היהודי בטימישוארה

לקהילת היהודים טימישוארה היסטוריה מתועדת החל מן המאה ה-17.חינוך היהודים התנהל למשך תקופה ארוכה בכיתות תלמוד תורה דתיות שבהן למדו קריאה, כתיבה וחשבון.
במאות ה-18 וה-19 עד שנת 1867 בטימישוארה וחבל באנאט שהיו חלק מהאימפריה ההבסבורגית או (אחרי 1804) האוסטרית שפת ההוראה בבתי הספר הייתה הגרמנית
החל משנת 1867, שנת השכנת השלטון הדואלי אוסטרי-הונגרי, האזור סופח לממלכת הונגריה שבמסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בהתאם לחוק ההונגרי של האתניות (החוק 44) היהודים הוגדרו כהונגרים בני דת יהודית. בנוסף חוק החינוך (החוק 38) הנהיג חינוך יסודי חובה בשפה ההונגרית. חוקים אלה נועדו לאקולטורציה ואף לטמיעה ההדרגתית של המיעוט היהודי בתרבות ההונגרית.
עם התפתחות העיר והאמנציפציה ההדרגתית של היהודים באימפריה האוסטרית-הונגרית, לפני מלחמת העולם הראשונה הגיעה אוכלוסיית היהודים בטימישוארה ל-7,000 תושבים, כ-10% מאוכלוסיית העיר.
הרצון להמינע מהתבוללות ומחשיפה לתופעות אנטישמיות העמיד בפני הקהילות היהודיות הלא חרדיות את הצורך להקים מסגרות לימודים חילוניות, שבהן ילמדו את השפה העברית, הדת היהודית ומסורת החגים היהודים.
אולם החברה היהודית הייתה מפולגת לשלושה פלגים:הפלג הנאולוגי או קונגרסיסטי, שתמכה בהחלטות הקונגרס של הקהילות היהודיות מהממלכה הונגרית שהתקיים בפשט בשנים 1869-1868 ושתמך בשילוב התרבותי של היהודים בחברה הסובבת, הפלג האורתודוקסי, על סיעותיו השונות, שדחה את האותן ההחלטות, והפלג "סטטוס קוו אנטה" שתמך בהישארות המצב שלפני הקונגרס.
הוראת מקצועות מסוימים, בעיקר הוראת הדת, הייתה שונה בפלגים השונים, מה שגרם לבתי הספר של כל קהילה לשמר את אופיים הקהילתי-דתי ומנע מהם את התמיכה שממנה נהנו בתי הספר הממלכתיים.
עם זאת, מיוזמת פרופ' אלכסנדר מרמורק ובתמיכת חברת "התקווה" הוקם בעיר בשנת 1917 גן הילדים היהודי בראשון. ב-1918 ברובע יוזפין, ברחוב פרבל, בסמוך לבית הכנסת האורתודוקסי, הוקם בית הספר היסודי היהודי הראשון בניהולו של הפילולוג והמורה לעברית יהודה לייב לאופולד פליישר.
במקביל פעל בשכונת פבריק בית ספר יסודי נוסף הסמוך לבית הכנסת הנאולוגי, בניהולו של זולטן סיקיי.
החינוך היהודי בטימישוארה > התיכון היהודי > בין שתי מלחמות עולם

בתום מלחמת העולם הראשונה יהודי טרנסילבניה ובאנאט, אזורים שאוחדו עם ממלכת רומניה התארגנו באיחוד הלאומי של יהודי באנאט וטרנסילבניה (Uniunea
Națională a Evreilor din Banat și Transilvania ), ארגון שנאבק בעד הכרת היהודים כמיעוט לאומי.
המעמד של מיעוט לאומי ברומניה, בהתאם להצהרת אלבה יוליה מ-1918, דרש כתנאי מוסדות הוראה בשפה הלאומית של המיעוט, במקרה זה העברית או יידיש.
לפנייתו של ד"ר אדולף ורטש, ראש קהילת יהודי טימישוארה, אל רשות הדתות והחינוך שבמסגרת המועצה המנהלת של טרנסילבניה, באנאט ופרטיום, הגיע, באיחור, אישור בכתב ב-2 בינואר 1920 (האישור מס.23527/1919)
"התיכון הדתי היהודי" (Liceul Confesional Israelit), כפי שנקרא בהתחלה, התחיל את פעילותו ב-4 באוקטובר 1919 עם 650 תלמידים - 401 בנים ו-249 בנות. מתוכם 70 תלמידים לא היו יהודים. מכיוון ששפת האם של כל התלמידים הייתה הונגרית, שפה זו אומצה כשפת הוראה. בנוסף הוחלט על כמה שעות הוראה בעברית. מנהל התיכון היה ד"ר ויקטור דזנאי. באותה תקופה למוסד לא היה בניין משלו, ושיעוריו התקיימו בכמה מקומות בעיר: בבניין "לויד", בבית קהילה היהודית ברובע צ'טאטה, בבניין המכון הפוליטכני ברחוב טלביס ובכמה בתי ספר. מלכתחילה התעוררו מחלוקות. הרבנים דרשו שיעורי דת נפרדים לכל שלושת הפלגים הדתיים-קהילתיים, אך דרישתם נדחתה. השלטונות אישרו רק תוכנית לימודים אחידה.
כבית ספר קהילתי-דתי בלבד, הדיפלומות שהוצאו על ידי התיכון החדש לא היו מוכרות על ידי השלטון. זו הייתה זכות בלעדית של בתי הספר הממלכתיים. בנסיבות אלה נעשו מאמצים להשיג את הפיכתבית הספר לממלכתי. בהתאם לחוקי החינוך רומניה נדרש ויתור על כיתות מעורבות של בנים ובנות, שפת ההוראה הייתה צריכה להיות הרומנית, בעוד שפות אחרות כמו עברית, הונגרית, גרמנית וצרפתית היו צריכות היו אמורות להתלמד כשפות זרות, המורים היו צריכים להיות בעלי אזרחות רומנית, המורים לרומנית היו צריכים להיות מורים מוסמכים מוכרים על ידי המדינה, נדרשה הוראה בהתאם לתוכנית הלימודים הממלכתיים והתקנונים בתוקף, לפי ספרי לימוד מאושרים, השכר וזכויות הפנסיה של המורים הלא מוסמכים על ידי המדינה היו צריכים להיות מבוטחים, והמוסד נדרש לבניין משלו. אישורים מס.52,51 ו-53 של משרד החינוך הלאומי הכירו איפשרו לתיכון לפעול כתיכון ממלכתי.
הסוגיה המסובכת ביותר הייתה זו של שפת ההוראה. באותה תקופה של התחלת השלטון הרומני בעיר התלמידים היהודים, שהיו לרוב דוברי הונגרית, לא שלטו מספיק בשפה הרומנית כדי ללמוד בה את כל המקצועות. הם לא שלטו מספיק למטרה זו אף בשפה העברית. עם זאת השפה הרומנית נחשבה שימושית למען עתידם בממלכה הרומנית והעברית לצורך שמירת הקשר עם היהדות ועם יהודי העולם. אושר בסופו של דבר השימוש בשפה ההונגרית בהוראה כ"שפת מעבר" בלבד. החל משנת הלימודים 1926–1927 השפה והספרות הרומנית, ההיסטוריה של רומניה והגאוגרפיה של רומניה היו אמורות להתלמד ברומנית.
השפה העברית, הספרות וההיסטוריה של היהודים ולימודי הדת היו אמורים להתלמד בעברית.
במטרת השגת בניין עצמאי נתקבל אישור מעיריית טימישוארה לרכישת מגרש בשטח 8000 מ"ר, באזור שבין הרחובות הנקראים בימינו שדרות דיאקונוביץ' לוגה, 20 בדצמבר 1989, שדרות מיכאי אמינסקו והרחוב פטריארך מירון קריסטיה.. בצד הצפוני, לכיוון רחוב אמינסקו, נבנה התיכון, עצמו, כשמימון הבנייה נעשתה בעזרת התרמות ותרומות מהקהילה היהודית. האדריכל היה גדעון נויבאואר.(נפטר בישראל ב-1960)
החינוך היהודי בטימישוארה > התיכון היהודי > הבניין המשופץ

הבניין שהיה בעל קומת קרקע בלבד, נחנך בשנת 1923. הוא כלל 16 כיתות, אולם התעמלות, כיתת ציור, מעבדה לפיזיקה וכימיה, ספרייה בת 1600 ספרים, חדר מורים ומשרד המנהל. בשנת 1928 נוספה קומה. באגף שפנה לרח כרמן סילבה (בימינו רח' אמינסקו) בקומת קרקע משמאל פעלה הגימנסיה לבנות ומימין התיכון העיוני לבנים. באותה שנה, 1928, בצד שדרות ק.ד.לוגה, הוקם בניין התיכון המסחרי לבנים והפנימייה, לפי תוכנית האדריכל לאסלו סייקיי שתכנן רבים מבנייניה של טימישוארה המודרנית. סגנון בניין זה היה אקלקטי, עם יסודות מן הזצסיון הווינאי והאדריכלות הקלאסית. הפנימייה הייתה אמורה לארח 60 תלמידים.
החינוך היהודי בטימישוארה > התיכון היהודי > ימי הרדיפות נגד היהודים והשואה

בשנת 1936 אסר משרד הדתות והחינוך הרומני את לימודי הדת לתלמידים יהודים בתוך כותי בתי הספר הממלכתיים.
בימי הדיקטטורה המהלכותית של קרול השני, ב-29 באוגוסט 1940 הנהיגה ממשלת יון ג'יגורטו "חוקי גזע" נגד המיעוט היהודי ברומניה. במסגרתם נאסר על יהודים ללמוד בבתי ספר תיכון ובאוניברסיטאות.
תחת המשטר הפאשיסטי-צבאי שקם ברומניה בספטמבר 1940, הצו-חוק מ-11 באוקטובר 1940 גרש את התלמידים היהודים מכל בתי הספר הממלכתיים, תוך הישארות האפשרות להקים בתי ספר יסודיים ותיכונים לשימושם של היהודים בלבד, כשהמורים והתלמידים הם אך ורק יהודים.

בנסיבות אלה התיכון היהודי המשיך לפעול גם בימי משטר הפרו-נאצי של אנטונסקו וקלט תלמידים יהודים שגורשו מבתי ספר אחרים.אולם בסתיו 1940 בניין התיכון הופקע על ידי השלטונות. בשנת 1941 בקומה נפתח בית חולים צבאי גרמני. בשנת 1942 פוו כל בניין התיכון והפנימייה כדי לאכסן את מפקדת המשטרה של טימישוארה. הלימודים של הבנים המשיכו בבניין בית הספר היהודי היסודי ברובע פבריק (בימינו רח' קאראג'אלה 1) ובתוך מתחם בית הכנסת בשכונת פבריק, שיעורי התיכון למסחר לבנים - במתחם בית הכנסת בפבריק, ושיעורי הגימנסיה לבנות - בבניין הקהילה היהודית ברחוב גאורגה לאזר 5 ובבתים פרטיים.
החינוך היהודי בטימישוארה > התיכון היהודי > אחרי 23 באוגוסט 1944. השלטון הקומוניסטי

אחרי נפילת המשטר הרודני הצבאי-פאשיסטי הוחזרה החוקה הדמוקרטית. התיכון קיבל בחזרה את בנייניו ואת ההכרה הממשלתית לתעודותיו.
בשנת 1948 בעקבות הרפורמה בתחום החינוך שהונהגה על ידי השלטון הקומוניסטי, נסגרו על בתי הספר הפרטיים ושל העדות הדתיות, כולל התיכון היהודי בטימישוארה.
החל מ־2 באוגוסט 1948 בבניין התיכון היהודי לשעבר פעל התיכון לספורט והתיכון לאמנויות פלסטיות.
תחת המשטר הקומוניסטי ברומניה התקבלו תלמידים יהודים בכל מוסדות החינוך הממלכתיים. כמו במקרה התלמידים הרומנים וממוצאים אתניים אחרים הונהגו בשנות ה-1950 עד התחלת שנות ה-1960 מחסומים והגבלות לגבי קבלתם לבתי ספר תיכון ואוניברסיטאות עבור תלמידים שהוגדרו כבעלי "מוצא לא בריא" מבחינה פוליטית (בני מעמדות "נצלניים", בני פעילים במפלגות בורגניות או אנטיקומוניסטיות לשעבר, בני אסירים פוליטיים וכו')
החינוך היהודי בטימישוארה > אחרי מהפכת 1989

בעת תהליך הדמוקרטיזציה שהתחיל ברומניה בעקבות מהפכת 1989, בהתאם להחלטה 116 מ-5.11.2003 של הוועדה המיוחדת להחזרת נדל"ן שהשתייך בעבר לעדות הדתיות, בנייני התיכון היהודי לשעבר הוחזר לקרן "קריטאטיה" שנועד לנהל את המורשת התרבותית והרוחנית של יהדות רומניה. עד שנת 2008 פעל במקום התיכון לאמנויות פלסטיות בתנאי שכירות. עקב העלאה ניכרת בדמי השכירות, בשנת 2011 החליטה עיריית טימישוארה להעביר משם את התיכון לאמנויות. באופן זמני פועל כעת בבניין המנהל לפיקוח החינוך של מחוז טימיש.
בשנת 2010 הודיעה קרן "קריטאטיה" על כוונתה למכור את הנכס. כל הלקוחות הפוטנציאליים היו מעוניינים רק בשטח ולא בבניינים אותם ביקשו להרוס. מכיוון שהוא נמצא באזור היסטורי הנועד לשימור, בשנת 2014 העירייה נתבקשה על ידי "קריטאטיה" להסיר את הסיווג הזה של הבניינים.
בשנת 2014 מכר הקרן "קריטאטיה" את בניינים ומגרשים סמוכים לבעלים פרטיים תמורת 5 מיליון אירו. המקום נועד להריסה לצורך הרחבות עורקי תנועה ובניית בניין גבוה. קמו מחאות מצד האיגוד התרבותי "הצילו את מורשת טימישוארה" וחברי השלוחה המחוזית של איגוד האדריכלים של רומניה.
החינוך היהודי בטימישוארה > מנהלים

ויקטור דזנאי, 1925-1919
ד"ר יוסיף מרכוס, 1945-1925
איזידור מרטון 1945–1948
החינוך היהודי בטימישוארה > מנהלים > הגימנסיה לבנות

ד"ר פדורה וייס
ד"ר סידוניה הרץ
החינוך היהודי בטימישוארה > מנהלים > התיכון למסחר

איזידור מרטון
החינוך היהודי בטימישוארה > מורים

מקס אייזיקוביץ'
פרדריק האובן
ארנסט נוימן
יהודה לייב לאופולד פליישר
מריה נוימן
פרנצ'יסק פרוכט (אדם ענבי)
פרנץ ראדו
החינוך היהודי בטימישוארה > תלמידים

שאמואל איז'אק
קונסטנטין אנטול
שארל בריק
יואן הולנדר
פרדיננד וייס
יואן טאוב
מרים ירדני
תומא ג'ורג'ה מאיורסקו
אישטוואן סֶני
עזרא פליישר
ג'ון פרבר
פיטר פרוינד
אברהם קליין
ברנהרד רותנשטיין
לקריאה נוספת

Tomi Lászlo, Scurt istoric al Liceului Israelit din Timişoara, bjt2006.org, accesat la 20 martie 2017
Ioan Krausz Elev la Liceul Israelit Timișoara (1948-1941)- Amintiri, pe saitul bjt accesat la 17 aprilie 2017
ג'טה נוימן - התיכונים היהודים בטימישוארה
, Liceele israelite din Timişoara în anii 1919–1948. Între istorie şi memorie, Euroregionalia, Anul I, nr. l, Timişoara: 2014, pp. 133–159
Ladislau Gyémánt Învăţământul evreiesc din Transilvania. Perspectivă istorică adatbank.ro on line 2007
Gyémánt, Ladislau. Învăţământul evreiesc din Transilvania. Tradiție istorică. Perspectivă istorică (L'école juive de Transylvanie. Tradition historique). În: "Lingua" B. Cultură și civilizație. s.l., 2002, I, p.129-140
הערות שוליים

↑  Getta Neumann ע'134
↑  Getta Neumann ע'135
1 2 3  L.Gyémánt 2007
↑  Ioan Krausz
↑  חבל באנאט בחלקו
↑  Getta Neumann ע' 136-137
1 2  Getta Neumann ע' 138-139
1 2  Getta Neumann ע' 136-137
↑  Primăria Timișoara vrea să distrugă o clădire de o imensă valoare istorică, culturală și patrimonială,adevarul.ro, 11 septembrie 2014 כתבה בעיתון "אדוורול" 11 בספטמבר 2014
↑  Atentat la istoria Timișoarei כתבה מאת שטפאן בוט בעיות "אדוורול" 20 במרץ 2014
↑  Getta Neumann ע' 144
↑  Stephan Bott 2014,2017
↑  זיכרונות יואן קראוס
↑  Vasile Pantelimonescu, Statutul evreilor din România, București: Ed. ziarului Universul, 1941, ע'.77–84
↑  Lya Benjamin, Evreii din România între anii 1940-1944, Vol. I – Legislația antonesciană, București: Ed. Hasefer, 1993, ISBN 973-950068-4
↑  T.Laszlo
↑  Getta Neumann ע' 151-150
↑  Getta Neumann ע' 156
1 2  Getta Neumann ע' 158
↑  Decret nr. 176 din 2 august 1948 pentru trecerea în proprietatea Statului a Bunurilor bisericilor congregațiilor, comunităților sau particularilor, ce au servit pentru funcționarea și întreținerea instituțiilor de învățămînt general, tehnic sau profesional העיתון "מוניטורול אופיצ'יאל"- הרשומות הרשמיות ברומניה, מס. 177, 3 באוגוסט 1948
↑  Stephan Bott 2014
בניין הפנימייה של התיכון היהודי בטימישוארה, צילום משנת 1930.מאחוריו נראה חלק מבניין התיכון
מיקום התיכון היהודי של טימישוארה (1948-1919) לימים התיכון לאמנויות. במרכז המפה:בניינים המסומנים במספר 2
בניין הפנימייה לשעבר של התיכון היהודי בטימישוארה, צילום משנת 2017
ולדימיר נובק

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1947 לוני 
 פטירה:  23 ביולי 2024 (בגיל 77) 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות יפות בפראג 
 תחום יצירה:  ציור, איור 
 זרם באמנות:  אמנות מודרנית 
 צאצאים:  ניקולה נובקובה 
 
ולדימיר נובק (בצ'כית: Vladimír Novák;‏ 30 באפריל 1947 – 23 ביולי 2024) היה צייר צ'כי.
ביוגרפיה

נובק נולד בעיירה לוני (Louny) שבצ'כיה ולמד באקדמיה לאמנויות יפות של פראג. הוא היה חבר בקבוצת האמנות "15/12: מוטב מאוחר מאשר לעולם לא".
נובק היה בן דור של אמנים שהחלו ללמוד בבתי ספר לאמנות באווירה הליברלית של סוף שנות ה-60, אך הופיעו במלואם בזירת האמנות בערך באמצע שנות ה-70, בתקופת "הנורמליזציה", במהלכה נמנעו אמנים צ'כים מיצירת קשר עם עולם האמנות הזר.
בערך באמצע שנות השמונים, ציוריו של נובק נעשו רדיקליים יותר, עברו מיצירות שלווה לביטויים אגרסיביים וצבעוניים של רגש מרוכז, במקביל להופעתו של גל חדש באמנות הצ'כית.
ולדימיר נובק לקח חלק בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות. המפורסמות ביותר היו התערוכות "אדם ברוח" באולם משחקי הכדור בגנים המלכותיים של מצודת פראג ב-1999 ובגלריה לאמנות מאנס בפראג ב-2005.
נפטר ב-23 ביולי 2024. הותיר אחריו אישה, הסופרת האיטלקייה סרינה ויטלה. התגורר בפראג ובמילאנו.
גלריה

אני ואבי, 1990
טבע לא יציב
דמות על הגבעה
דמות באדום
הערות שוליים

↑  ולדימיר נובק, באתר vladimirnovak.cz
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810598853905606  GND: 132846748  ISNI: 0000 0001 1478 1731  LCCN: nr00039936  NKC: jk01090550  SUDOC: 06721679X  ULAN: 500202712  VIAF: 96707415   WorldCat (עם VIAF): 96707415 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ולדימיר נובק".
הקהילה הבהאית בברזיל

הקהילה הבהאית בברזיל היא חלק מהדת הבהאית. בשנת 1919 מספר מאמינים בהאים ביקרו לראשונה במדינה, והאספה הרוחנית המקומית הבאאית הראשונה בברזיל הוקמה ב-1928. לאחר מכן החלה תקופה של צמיחה עם הגעתם של חלוצים מארצות הברית שהפיצו את הדת בקרב ברזילאים מקומיים. בשנת 1961 הוקמה בברזיל קהילה בהאית לאומית עצמאית. במהלך פסגת כדור הארץ ב-1992 שהתקיימה בברזיל, הקהילות הבהאיות הבינלאומיות והמקומיות קיבלו את האחריות לארגון מספר תוכניות שונות, ומאז המעורבות של הקהילה הבהאית בברזיל הלכה וגדלה. לפי ארכיון הנתונים של הדת (אנ'), המסתמך על האנציקלופדיה הנוצרית העולמית, בשנת 2022 התגוררו בברזיל 45,913 מאמינים בהאים.
"לוחות התכנית האלוהית" של עבד אל-בהאא

עבד אל-בהאא, בנו של מייסד הדת בהאא אללה ומנהיגה השני, כתב שורה של מכתבים, או לוחות (אנ'), לחסידי הדת בארצות הברית בשנים 1916–1917. מכתבים אלה אוגדו יחדיו לכדי ספר שכותרתו לוחות התוכנית האלוהית (אנ'). הלוח השישי הזכיר לראשונה אזורים באמריקה הלטינית ונכתב ב-8 באפריל 1916, אך לא הוצג בארצות הברית עד 1919 - לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והשפעת הספרדית. המגע הראשון בין הקהילה הבהאית לאמריקה הלטינית היה בביקורם של מספר אנשים במקסיקו ובדרום אמריקה, ככל הנראה עוד לפני חשיפת הלוח השישי ב-1919. בין אותם אנשים היו הזוג פרנקלנד, רוי ק' וילהלם ומרתה רוט. מסעותיה של רוט, אשר ככל הנראה הייתה הבההאית הראשונה בברזיל, החלו בקיץ 1919 - תחילה בברזיל, אחר כך בארגנטינה ובאורוגוואי ולבסוף חצתה את הרי האנדים לכיוון צ'ילה בחורף 1920.
הלוח השישי תורגם והוצג על ידי מירזא אחמד סוהראב (אנ') ב-4 באפריל 1919 ופורסם במגזין "כוכב המערב" ב-12 בדצמבר 1919.
בעקבות לוחות התוכנית האלוהית ובערך בזמן פטירתו של עבד אל-בהאא ב-1921, בהאים נוספים החלו לבקר באמריקה הלטינית, ואף לעבור לגור בה.
הקהילה בברזיל הוקמה ב-1921 כאשר תושבת הקבע הבהאית הראשונה בדרום אמריקה, לאונורה ארמסטרונג(אנ'), הגיעה לברזיל בשנה זו.
החברה השנייה בקהילה הייתה מוד מיקל (Maude Mickle).
בעקבות הנחייתו של שוגי אפנדי, נכדו ויורשו של עבד אל-בהאא, החלה התפשטות מהירה של אסיפות רוחניות מקומיות ברחבי העולם, כאשר לפי ספירה שנערכה בשנת 1928 בברזיל הייתה אחת מ-85 האסיפות הרוחניות המקומיות הראשונות בכל רחבי העולם.