stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חדיקת אל-אח'באר
דימוי האישה בעיתון > טלגרף חדש

ביולי 1858 התפרסמה בעיתון אנקדוטה שכותרה "המצאה של טלגרף חדש": אם אתה רוצה להעביר מידע מהר ממקום אחד לשני, עליך לספר אותו לאישה ותראה שתוך זמן קצר ההודעה תעבור ממקום אחד לשני, כהרף עין". קהל הקוראות לא ראה את ההומור באנקדוטה זו - "ציפינו לריחות נעימים מפרי הגן הזה [חדיקה] והיום הרחנו ניחוחות פוגעניים ומעליבים", כך מתחיל מכתב מקבוצת נשים מטריפולי שיועד לנשות ביירות. הנשים כעסו לא רק משום שנאת הנשים החבויה באנקדוטה, אלא גם על כך שעמיתותיהן הביירותיות לא פעלו להגן על עצמן. במכתבן הן זועמות על אל-ח'ורי, שהדפיס את האייטם שמתאר את כל הנשים כטיפשות, קלות דעת וחסרות טקט, וטענו שאם הנשים לא תתנגדנה לכך, הן יאשרו את אמיתות האנקדוטה. "הדבר שהודפס הוא האשמה נפוצה ובלתי מנומסת שלא יכולה להתקבל על ידי העיתונות, ואנו דורשות התחשבות נאותה והולמת את כבודנו מממציא מילים אלה". הזעקה הציבורית הנשית שנבעה כתוצאה מכך, הביאה את אל-ח'ורי להדפיס את המכתב בגיליון הבא ולהתנצל בפני קהל הקוראות. זוהי הדוגמה הידועה הראשונה בעיתונות הערבית לדיבייט בו נשים התנגדו לדעות העוינות של גברים אודות נשים, והדגישו את ההיבט התרבותי ולא רק המיני של מגדר.
כתוצאה מהתגובות שהגיעו למערכת, פנה אל-ח'ורי ישירות אל קהל הנשים וטען שהוא רק הדפיס את האנקדוטה, שמקורה בעיתון אנגלי. הוא הכיר בכך שהופעל לחץ משמעותי על צוות העורכים בנוגע לאייטם זה ואולי חש צורך ליישר את ההדורים ולכן פרסם את המכתב של נשות טריפולי. בנוסף, בגליונות הבאים הוא הדגיש יותר את חשיבות קהל הקוראות שלו ונראה שהתייחס אליהן כשבחר אילו כתבות יהיו בעיתונו - למשל: כתבים צרפתיים פופולריים שדנו בנשים, ואף עבודות שנכתבו על ידי נשים.
הערות שוליים

↑  ח'ליל אל-ח'ורי - خليل الخوري, 1836-1907
↑  אל-פג'ר אל-מוניר - الفجر المنير, בערבית: "השחר מאיר העיניים"
1 2 3  Fruma Zachs, "Building a Cultural Identity: The Case of Khalil al-Khuri," In From the Syrian Land to the States of Syria and Lebanon eds. Thomas Philipp and Christoph Schumann (Beirut: Orient-Institut der Deutschen Morgenländischen Gesellschaft, 2004), 27-39
↑  الجيش اللبناني, "مجلة الدفاع الوطني: الصحافة اللبنانية ودورها في أزمنة السلم والحرب,"
↑  ראו: נהדה
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16  Basiliyus Bawardi, "First Steps in Writing Arabic Narrative Fiction: the Case of Ḥadīqat al-Akhbār," Die Welt Des Islams 48, no. 2 (2008): 170-195
↑  Butrus Abu-Manneh, "Sultan Abdulhamid II and Shaikh Abulhuda Al-Sayyadi," Middle Eastern Studies 15, no. 2 (1979): 131-153
↑  Ami Ayalon, "Modern Texts and Their Readers in Late Ottoman Palestine", Middle Eastern Studies 38, no. 4 (2002) 23
↑  Ş. T. Buzpinar, "The Repercussions of the British Occupation of Egypt on Syria, 1882–83," Middle Eastern Studies 36, no. 1 (2000): 83-4, 90. http://dx.doi.org/10.1080/00263200008701298.
1 2  Fruma Zachs, "Pioneers of Syrian Patriotism and Identity: A Re-evaluation of Khalil al-Khuri’s Contribution," in The Origins of Syrian Nationhood: Histories, Pioneers and Identity, ed. Adel Beshara (Abingdon, Oxon: Routledge, 2011), 91-107.
↑  Uri M. Kupferschmidt, "The Social History of the Sewing Machine in the Middle East," Die Welt Des Islams 44, no. 2 (2004): 201
1 2 3 4 5 6  Fruma Zachs and Sharon Halevi, "From Difa Al-Nisa to Masalat Al-Nisa in greater Syria: Readers and writers debate women and their rights, 1858-1900," International Journal of Middle East Studies 41, no.4 (2009): 615-633.
↑  פרומה זקס, "התגבשות התפיסה הסורית בכתבי משכילים במאות ה-19 וה-20" (חוברת הקורס, אוניברסיטת חיפה, תשע"ב), עמ' 7
↑  ميخائيل مدور, נולד 1822
↑  Ami Ayalon, "sihafa": the Arab Experiment in Journalism,", Middle Eastern Studies 28, no. 2 (1992): 269
↑  (18\6, דצמבר 1858)
↑  גיליון 66 (9.28, אפריל 1859) סלים נופל (1828-1902) מטריפולי, סוריה
↑  ראו בנוסף דוגמה להלן, טלגרף חדש
1 2 3  פרומה זקס, "התגבשות התפיסה הסורית בכתבי משכילים במאות ה-19 וה-20" (הרצאות, אוניברסיטת חיפה, 2011)
קטע מ"אל אח'באר" הדן באהבת המולדת, גיליון 173, אוגוסט 1861.
מאיה נאסר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 ביולי 1979 סוריה 
 פטירה:  26 בספטמבר 2012 (בגיל 33) דמשק, סוריה 
 מדינה:  סוריה
 השכלה:  אוניברסיטת קפלן 
 עיסוק:  כתב, עיתונאי
 מעסיק:  PRESS TV
 תחום סיקור:  מלחמת האזרחים בסוריה
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  nasermaya
 http://syriapolitics.blogspot.com/
 
מאיה נאסר (בערבית: مايا ناصر; 30 ביולי 1979 - 26 בספטמבר 2012) היה עיתונאי וכתב סורי שעבד ב-PRESS TV, שירות שידור איראני בשפה האנגלית.
ביוגרפיה

נאסר נולד בסוריה ב-1979. הוא למד מדע המדינה באוניברסיטת קפלן (אנ'). במסגרת עבודתו ב-PRESS TV דיווח ממלחמת האזרחים בסוריה ודיווחיו מחלב הם הבולטים ביותר. נאסר גם דיווח מארצות הברית, לבנון, ירדן, מצרים, ובחריין.
ב-26 בספטמבר 2012, בעודו מדווח אודות הפיצוצים החזקים במפקדת הצבא הסורי בכיכר אומיה, נורה דרך צווארו על ידי צלף מורד ונהרג. חוסיין מורטאדה, ראש לשכת דמשק של PRESS TV, וראש ערוץ הטלוויזיה בשפה הערבית אל-עאלם, נפצע ברגלו. נאסר היה העיתונאי ה-46 שנהרג במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
הערות שוליים

↑  "Press TV correspondent killed in Syrian capital". Press TV. 26 בספטמבר 2012. נבדק ב-26 בספטמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Iranian TV Reporter Killed on Air by Rebel Sniper in Damascus". Al-Manar. 26 בספטמבר 2012. נבדק ב-26 בספטמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מאיה נאסר".
יהודה בן מרדכי הורביץ

| --- | --- |
 לידה:  1734 וילנה, האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  12 בנובמבר 1797 (בגיל 63 בערך) גרודנו, האימפריה הרוסית 
 שפות היצירה:  עברית 
 
עמוד השער הראשון של "עמודי בית יהודה", אמשטרדם 1765, (מקור: אוצר החכמה)
יהודה בן מרדכי הלוי הורביץ (נקרא גם: יהודה בן מרדכי הורוויץ, 1734 וילנה – 1797 גרודנו) היה רופא, איש רוח וסופר עברי, מראשוני המשכילים היהודיים. כתב ספרים רבים, שדנים במחשבת ישראל, באפולוגטיקה יהודית, בהלכות, במוסר, במנהגים, וכדומה. חלקם הגדול נכתב בסגנון של פרוזה מחורזת. ספרו הידוע ביותר הוא "עמודי בית יהודה". רוב שנותיו הוקע על ידי נציגים מהאליטה הרבנית, אשר חששו שהשילוב בספריו בין תחומי ההשכלה והנאורות, לבין ההלכה והאמונה היהודית, עלול להביא לכפירה. הורביץ וספריו אכן נשכחו כמעט מלב, וחזרו אל התודעה במחקר שהחל במחצית השנייה של המאה ה-20.
תולדות חייו

הביוגרפיה של הורביץ לוקה בפערי מידע לגבי מספר צמתים בחייו. הוא נולד בשנת 1734, כנראה בווילנה, בירת ליטא, אך יש הסוברים שנולד בפדובה אשר באיטליה. בנו של רב ממשפחת הורביץ המסועפת ותלמיד חכם בעצמו, שידיעותיו בתחום היהדות וההלכה מוכחות בספרים שכתב. הורביץ אף נהג לקשור לעצמו כתרים של בקיאות בהקדמות וב"הסכמות" הרבות שצירף לכתביו.
בסוף שנות החמישים של המאה ה-18, יצא הורביץ ללמוד רפואה, ומקובל לחשוב שלמד רפואה באוניברסיטת פדובה, כפי שעשו מספר משכילים, אלא ששמו לא נמצא ברשימת הבוגרים של הפקולטה לרפואה. ניתן בקלות להתרשם מכתביו, שאכן היה לו רקע השכלתי וניסיוני בתחום, והוא מעיד על עצמו בספריו ששמו "יהודה הלוי הרופא... אסיא [רופא] דק"ק [דקהילת קודש] וילנא יע"א [יכוננה עליון אמן]". מקצוע הרפואה, אומר שמואל פיינר, זכה ליחס של כבוד והערכה מצד אחד, אך גם לחשדות וספיקות לגבי היחשפותו של הרופא לתורות זרות שמחוץ ליהדות.
בספרו, "מגילת סדרים", יש רמזים אוטוביוגרפים ברורים, כפי שגילה לראשונה שמואל ורסס. מסופר על אב, ידידיה הלוי, ששלח את שלושת בניו, עובדיה, חשביה והודיה לחפש את עתידם. שמות שני הבנים הראשונים מעידים על מגמתם. הראשון עובד את ה' באהבה והוא מייצג את החסידים, חשביה מייצג את המתנגדים שמייגעים את מוחם ומחשבתם בתורתו של הבורא, ואילו הבן השלישי, שנסע ללמוד רפואה (כיהודה הורביץ בשעתו) מייצג את החכמה, הנאורות. כדי להסוות קמעה את הזיהוי של יהודה הורביץ עצמו בבן השלישי, נעזר הסופר בשיכול אותיות, והפך את יהודה להודיה, מסבירה אידלסון-שיין. ואכן, כשחזר הודיה ממסעיו נתקל בכעס וחשדות של אחיו, שמא פגעה ההשכלה שרכש באמונתו, אך עד מהרה נוכחו כולם שהיא רק חיזקה בכמה דרגות את יהדותו. הרמזים האוטוביוגרפים ברורים. הספר משקף את גישתו של יהודה הורביץ לשלושת הזרמים של היהדות: החסידים, המתנגדים והמשכילים. מסקנתו היא, שיש למזג בין כל האסכולות כדי ליצור הרמוניה פורייה ולחדול מהפילוג.
הורביץ שימש כרופא בווילנה בתחילת שנות השישים, ואחר יצא למסעותיו באירופה כדי להדפיס את ספריו ולאסוף הסכמות. הוא ביקר בגרמניה, שם פגש את משה מנדלסון ולא הסתיר את התפעלותו ממנו. בשנת 1765 הגיע לאמסטרדם ופרסם שם את ספרו החשוב ביותר: "עמודי בית יהודה". כאן גם פגש את הסופר והמשורר נפתלי הרץ וייזל.
בסוף שנות השישים חזר הורביץ מזרחה ושימש כרופא בנסיכות הבלטית הגרמנית קורלנד ולאחר מכן חזר לווילנה עירו. כפי שנרמז בספר "מגילת סדרים", פרסומו של הספר הקודם, "עמודי בית יהודה", גרם לתגובות קשות בקהילה, והוא נאלץ לעזוב את וילנה ולעבור לגרודנו, שם נפטר בשנת 1797.
מלחמת הכפירה

שמואל פיינר מביא את חוויותיו של הסופר, אברהם בער גוטלובר, כדוגמה ליחס שזכה לו הורביץ. גוטלובר סיפר שלאחר שנמצא בכליו ספרו של הורביץ "עמודי בית יהודה" הוא נאלץ לגרש את אשתו מכיוון ש"נחשף" כאפיקורוס. מתנגדי הורביץ כתבו עליו: "הוא נראה כמו גלח [ כומר קתולי ] מגולח וללא שער [...] הוא לא חתול ולא דג, לא יהודי ולא נוצרי [...] עוד מעט יסע לברלין שם יש הרבה מסוגו. אסור לאף אחד לקרוא בספרו מפני שיש בו דברי מינות". ובמקום אחר: "הוא מגדל זקן קצר בלבד, מתהלך בבגדים אופנתיים, אינו מתפלל ואינו מניח תפילין"
הדברים ששם הורביץ בפיו של ידידיה האב בספר "מגילת סדרים" (ראו לעיל) חושפים במקצת את תסכוליו ורגשותיו הפגועים, לצד המלצותיו שלו :
התעדן באמרי בניו, ויותר בסיפור בן זקוניו, כי הטה אליו לבבו ואזניו, והתבונן שהוא ירא אלוהים, מרבים אשר לנסתרות תואבים, ולתורה מראים את עצמם כאוהבים, בלי פנות נפשם אל הלהבים, אשר מאשי היראה מתלהבים, לעורר את נר"ן [נפש, רוח נשמה] למצות ולמדות המחויבות, מצד הטבע והשכל המיוסדות, בתורת אבי האבות.
לאמיתו של דבר, טוענים החוקרים, נלחם יהודה הורביץ עצמו בספריו בכופרים, בשבתאים, בפרנקיסטים, במשכילים הקיצוניים, בקבליסטים הקיצוניים, ובעיקר בבורות ובכסילות. קרוב לוודאי שהאנטגוניזם של האורתודוקסיה כלפי הורביץ לא הסתמך על קריאה בכתביו, אלא היווה תולדה של רתיעתם הגדולה ממי שנחשב בעיניהם לאויבם הגדול ביותר: משה מנדלסון, אותו הוא מכנה: "החכם והשר, ראש חסידי הפילוסופים". שמו היה חתום על אחת ההסכמות שב "עמודי בית יהודה".
רשימת ספרים של יהודה הורביץ

עמודי בית יהודה
מגילת סדרים
צל המעלות
חיי הנפש ונצחיותה
בית מידות
היכל עונג
שדה תבונה
מחברת חיי הנפש ונצחיותה
קוץ יהודה
הלכות וענייני פסח ושבועות
כרם עין גדי
לקריאה נוספת

שמואל פיינר, "לעקור את החכמה מהעולם - אויבי הנאורות ושורשי העמדה החרדית" בתוך: אלפיים 26 (2004)
איריס אידלסון-שיין, "גלגולי פרא; השוואה בין 'רובינזון קרוזו' לדניאל דפו ו'עמודי בית יהודה ' ליהודה הורוויץ", בתוך: היסטוריה, כר' 21, 2008, עמ' 31 – 84
בן ציון דינור, "שאלת הגאולה ודרכיה בימי ראשית ההשכלה ופולמוס האמנציפאציה הראשונה", בתוך: במפנה הדורות, כר' א', מוסד ביאליק, תשל"ב
יעקב כ"ץ, מסורת ומשבר, מהד' שנייה, מוסד ביאליק, 1963
יוסף קלוזנר, ההיסטוריה של הספרות העברית החדשה: שיעורים, כר' א' - דור המאספים, מאגנס, תש"י
יוסף קלוזר, הפולמוס הפנימי בקהילת וילנא במחצית השנייה של המאה הי"ח, ירושלים, תש"א
יוסף קלוזנר, "ההשכלה הכללית והעברית בליטא", בתוך: יהדות ליטא, כר' א', תל אביב, תשמ"ד
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  שמואל פיינר, "בין 'ענני הסכלות' ל'אור המושכלות': יהודה הורוויץ, משכיל מוקדם במאה ה-18", בתוך: במעגלי חסידים, ירושלים 1999, עמ' 111 - 160
1 2 3 4  · Iris Idelson-Shein, Difference of a Different Kind: Jewish Constructions of Race During the Long Eighteenth Century,(Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2014), 13-54.
↑  שמואל ורסס, "הטפה משכילית במחלצות של פרוזה מחורזת" בתוך מחקרי ירושלים בספרות עברית; כר' לזכרו של דן פגיס. י – י"א, תשמ"ז – תשמ"ח, עמ' 253 - 270
↑  שמואל פיינר, שורשי החילון : מתירנות וספקנות ביהדות המאה ה-18,

מרכז זלמן שזר, תשע"א, עמ' 181
↑  יהודה בן מרדכי הורביץ, עמודי בית יהודה, עמ' 27 ב' - עמ' 28 א'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511780205171  GND: 132716666  ISNI: 0000 0000 7877 8649  LCCN: nr00011761  NTA: 298335255  SELIBR: 270233  VIAF: 57781945   WorldCat (עם VIAF): 57781945 
עמוד השער השני של "עמודי בית יהודה", אמשטרדם 1765, (מקור: אוצר החכמה)
מאטה אויביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 ביולי 1901 Krivodol, Podbablje, קרואטיה 
 פטירה:  7 בינואר 1967 (בגיל 65) זאגרב, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מקום קבורה:  בית הקברות מירוגוי 
 מדינה:  ציסלייטניה (ארצות אוסטריה), המדינה העצמאית של קרואטיה, ממלכת יוגוסלביה, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מקצוע:  משורר, היסטוריון של הספרות, מוציא לאור, סופר, מילונאי 
 צאצאים:  Marija Ujević-Galetović 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (2 ביוני 1994) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  מאטה אויביץ'
 
מאטה אויביץ' (בסרבו-קרואטית: Mate Ujević; ‏13 ביולי 1901, קריבודול (Krivodol) שליד פודבבליה (אנ'), האימפריה האוסטרו-הונגרית – ‏6 בינואר 1967, זאגרב) היה משורר ואיש אשכולות קרואטי, וחסיד אומות העולם.
ביוגרפיה

אויביץ' סיים את הגימנסיות בסיני ובספליט ולמד ספרות בזאגרב. הוא השיג תואר ראשון בליובליאנה וסיים עבודת דוקטורט על המשורר ג'ובאן ראנילוביץ' (Jovan Hranilović) בזאגרב. בשנת 1941 מונה לתפקיד מנהל המכון האחראי על האנציקלופדיה הקרואטית, בו עבד עד מאי 1945.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הציל אויביץ' אנציקלופדיסט יהודי שהיה חברו הקרוב, וכן שתי אחיות יהודיות מגירוש למחנה הריכוז יאסנובאץ. בעקבות פעולות אלה העניק לו יד ושם את אות חסיד אומות העולם.
בשנת 1950 החל אויביץ' לעבוד במכון הלקסיקוגרפי היוגוסלבי (כיום Miroslav Krleža Lexicographical Institute), שם עבד עד פרישתו בשנת 1965. הוא נפטר בזאגרב.
יצירותיו

Mladost Tome Ivića (1928)
Hrvatska književnost (1932)
Gradišćanski Hrvati (1934)
Hrvatska narodna pjesmarica (1938)
Hrvatska enciklopedija (1941 - 1945)
כתב יד ותיקן 133

כתב יד וטיקן, קריית הוטיקן, Ebr. 133 (נקרא גם "כתב יד רומי" או כי"ר) – מכיל את סדר זרעים של התלמוד הירושלמי (למעט מסכת ביכורים) ומסכת סוטה. בהיעדר כתבי יד נוספים של הירושלמי לסדר זה ולמסכת סוטה (מלבד כתב יד ליידן) הוא מקובל ככתב היד השני בחשיבותו של התלמוד הירושלמי.
תיאור כתב היד

כתב היד נכתב על קלף בשני טורים, כנראה במאה השלוש עשרה או הארבע עשרה, ייתכן שבגרמניה. הוא כתוב בכתיבה אשכנזית מרובעת.
ערכו של כתב היד

כבר לוי גינצבורג ושאול ליברמן שפרסמו שינויים בירושלמי על פי כתב יד זה קבעו שיש בו שגיאות רבות. ליברמן כותב "הכת"י הוא משובש מאוד וכמעט שאין שורה בלי שיבוש, ואפילו פסוקי התורה לא העתיק הסופר כצורתם ובלבל וסרס את המילים והשורות".
עם כל זה, ובהיעדר כתבי יד נוספים אחרים מלבד כת"י ליידן קובע ליברמן ש"ומעניין הדבר שלמרות זה שהכת"י כל כך משובש נמצאות בו כשישים גרסאות משובחות, מאירות עיניים".
קטעים שלמים מהירושלמי נשמטו מכתב היד והם נמנו על ידי הרב פרופ' עזרא ציון מלמד וקטעים נוספים נמנו במאמרו של יעקב צ. מאיר.
מהדורות

מהדורת פקסימיליה עם הקדמה של ליברמן פורסמה בירושלים בשנת 1970.
את כתב היד במלואו ניתן לראות כיום באתר ספרית הוותיקן.
הערות שוליים

↑  הציטוטים של ליברמן מהקדמתו למהדורת הפקסימיליה של כתב היד, ירושלים, תשל"א
↑  "הגהות בירושלמי כתב יד ליידן על פי כתב יד רומי", תרביץ נ (תשמ"א), עמ' 107-127
↑  ראו קישורים חיצוניים
כתב יד ותיקן 66

כתב יד ותיקן 66 (מכונה גם כתב ידי רומי או כי"ר) הוא כתב יד של מדרש ההלכה הספרא, הנמצא בספריית הוותיקן. מקובל במחקר לראות בו את בכיר כתבי היד של הספרא, ואחד מכתבי היד החשובים ביותר של ספרות חז"ל, וכנראה הקדום ביותר הנמצא בידינו (למעט קטעים בודדים מהגניזה). מעבר לחשיבותו לנוסח מדרש ההלכה יש לכתב היד חשיבות רבה במחקר הלשון העברית.
תיאור כתב היד

כתב היד נכתב על קלף בכתב יד מזרחי. הוא כנראה נכתב בבבל במאה התשיעית או העשירית. הוא מנוקד בניקוד בבלי כמעט מלא, הוטעם בהטעמה בבלית ובחלקו גם בהטעמה טברנית. חלקו האחרון בסמוך לפרשת בהר חסר.
תוכן כתב היד

יש בנוסח דמיון רב לכתב יד אחר של הספרא – כתב יד בית המדרש לרבנים באמריקה 2171. אך מעבר לזה הוא שומר על נוסח מקורי יותר. יש בו נוסחאות רבות שאינן מצויות בכתבי היד האחרים. לפי המחקר נשתמרו בו שרידים מעולים של לשון חז"ל ומינוחים מקוריים.
מהדורות

בהיותו נחשב לבכיר כתבי היד של הספרא שימש כתב היד כנוסח הפנים של מהדורת הספרא המדעית של לואיס פינקלשטיין. פינקלשטיין הספיק לסיים את עבודתו רק על דיבורא דנדבה ודיבורא דחובה (ניו יורק, תשמ"ג-תש"ן). .
מכון אופק הוציא עד היום (2018) שלושה כרכים של הספרא בהתבסס על כתב יד זה (ירושלים, תשע"ו). מהדורה זו מגיעה עד פרשת צו ומכילתא דמילואים.
מהדורת פקסימיליה יצאה בניו יורק עם הקדמה של פינקלשטיין בשנת תשי"ז.
כמו כן ישנה מהדורת העתקה של האקדמיה ללשון העברית.
כיום ניתן לראות את כתב היד באתר ספריית הוותיקן.
לקריאה נוספת

מנחם כהנא, אוצר כתבי-יד של מדרשי ההלכה : שחזור העותקים ותיאורם, הוצאת האקדמיה הישראלית למדעים ויד בן צבי, ירושלים, תשנ"ה עמ' 62–63
שלמה נאה, לשון התנאים בספרא על פי כתב יד ותיקאן 66, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור בפילוסופיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, תשמ"ט
לוח המארה הפיניקי

לוח המארה הפיניקי
לוח המארה הפיניקי (או הפוני) הוא לוח מארה (אנ') בפיניקית (הידועה בשם "פוּנית" באימפריית קרתחדשת) רשום על מגילת עופרת, שנמצא בקרתחדשת על ידי פול גוקלר (צר') ב-1899. הוא מוצג כיום במוזיאון הלאומי של קרתחדשת.
ייחודיותו של הלוח הוא היותו ה-Tabella Defixionis (לוח מארה בלטינית) הפיניקי היחיד שניתן לקריאה מלאה.
הכתובת

הכתובת ידועה בסימון KAI 89. הכתובת מזהירה מפגיעה בקברו של בעל הכתובת.
רבת חות אלת מלכת ש יסך הא

אתך אנכי מצלח אית אמע[ש]תרת

ואית עמרת ואית כל אש לא כא

עלצא עלתי בכסף <אש> אברחת צלם

-[.]אם אית כל אדם אש עלץ עלתי

<ב>ברחת הכסף ז כמ[.] תיסך אעפרת
ראו גם

רשימת כתובות כנעניות וארמיות
הערות שוליים

↑  C. A. Faraone, B. Garnand, C. López‐Ruiz, Micah’s Mother (Judg. 17:1– 4) and a Curse from Carthage (KAI 89): Canaanite Precedents for Greek and Latin Curses against Thieves?, Journal of Near Eastern Studies 64, 2005, עמ' 161–186 doi: 10.1086/491573
↑  Berger Philippe. Sur un rouleau de plomb avec inscription phénicienne trouvé à Carthage. In: Comptes rendus des séances de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, 43ᵉ année, N. 2, 1899. pp. 179-188. DOI: https://doi.org/10.3406/crai.1899.71365
↑  Ferron, J. (1967). La tabella defixionis punique de Carthage. Zeitschrift Der Deutschen Morgenländischen Gesellschaft, 117(2), 215-222: "Dans son Corpas des Defixionum tabellae, Auguste Audollent ne signale que deux inscriptions puniques appartenant à cette catégorie de do- cuments. Elles proviennent de Carthage; l'une fut découverte en 1896 par A. L. Delattre dans la partie de la nécropole romaine des Officiates correspondant à un terrain dénommé actuellement Bir-ez-Zitoun; l'autre, en 1899, par P. Gauckler, tout près d'une tombe de la nécro- pole archaïque de Douïmès. L'état de mutilation du premier texte n'ayant pas jusqu'à présent permis et ne donnant guère d'espoir d'en jamais connaître le contenu4, le second peut être considéré comme «unique en son genre», dans la situation actuelle des trouvailles. Le reste du monde phénicien est encore moins bien partagé, puisque la seule épigraphe connue, une bilingue en cananéen et en grec, paraît se refuser également à une traduction6. Cette absence de documents parallèles montre à la fois les difficultés et l'importance d'un bon déchiffrement de la tabella defixionis carthaginoise. C'est pourquoi nous croyons faire oeuvre utile, en soumettant à la critique quelques nouvelles suggestions destinées à en améliorer la lecture et l'interprétat."
טרוטה מסלרנו

| --- | --- |
תעתיק של טרוטה מתוך כתב יד משלהי המאה ה-12
 לידה:  1110 סלרנו, איטליה 
 פטירה:  המאה ה־12 
 יצירות בולטות:  Practica secundum Trotam, De ornatu mulierum, De curis mulierum, Liber de sinthomatibus mulierum 
 בן או בת זוג:  Giovanni Plateario il Vecchio 
 צאצאים:  Giovanni Plateario il Giovane 
 
טרוטה מסלרנו (Trotta, אולם שמה מאוית גם כ-Trocta) (באיטלקית: Trotula; באנגלית: Trota of Salerno) הייתה רופאה וסופרת רפואית ואולי אף פרופסור לרפואה שחיה בעיירת החוף סלרנו בדרום איטליה, בעשוריה המוקדמים או באמצעה של המאה ה-12. שמה ופרסומה הגיעו עד צרפת ואנגליה במאות ה-12 וה-13.
טקסט לטיני שכתבה וכלל כמה מהטיפולים שלה (ואף סיפר על תרופה שביצעה), שולב במכלול בנושא רפואת נשים שכונה בשם "טרוטולה" (במשמעות 'הספר הקטן של טרוטה'). בהתחלה, הקוראים לא ידעו שהמכלול "טרוטולה" נכתב על ידי שלושה מחברים שונים, ולכן הם לא ידעו את שמה של הסופרת, שהיה "טרוטה" ולא "טרוטולה". תפיסות מוטעות אלו אודות מחברת "טרוטולה" גרמו להעלמה או שינוי של שמה, מינה, רמת השכלתה, הידע הרפואי שלה או של פרק הזמן בו נכתבו הטקסטים. עבודתה של טרוטה (כולל אוסף התרופות שלה, המכונה "הרפואה המעשית על פי טרוטה") נשכחה עד לגילויה מחדש בסוף המאה העשרים.
ההבדל בין טרוטה לטרוטולה

"טרוטה" או "טרוקטה" הן הצורות היחידות הידועות כשם אישה שנמצאו במקורות העיר סלרנו במאה ה-12. הצורה "טרוטולה", לעומת זאת, לא מתועדת כשם אישה.
בסוף המאה ה-12, חלק מעבודה שמזוהה עם טרוטה מסלרנו, De curis mulierum ("על טיפולים לנשים"), הוכנס למכלול של שלוש עבודות שונות בנושא רפואת נשים על ידי שלושה מחברים שונים. מכיוון שעבודתה של טרוטה הייתה היחידה מבין השלוש שנשאו שם מחבר, היא זכתה שהמכלול, שכונה בכותרת "טרוטולה (אנ')" (תרגום: "העבודה הקטנה (של) טרוטה"), ישא את שמה. כאשר המכלול הופיע מחוץ לדרום איטליה, התואר "טרוטולה" הובן כשם המחברת, והשם "טרוטולה" ננתפס בטעות כשם המחברת היחידה של כל שלושת הטקסטים במקבץ "טרוטולה".
בעוד שמכלול "טרוטולה", קיים בכמעט 140 עותקים של המקור הלטיני, וכ-60 עותקים של תרגומי שפה מקומית, ניתן למצוא כמה עותקים בלבד מהיצירות המקוריות של טרוטה. לכן במחקרים מודרניים ישנה חשיבות מכרעת להפרדה בין האישיות ההיסטורית טרוטה לבין גורל הטקסטים במכלול "טרוטולה", מכיוון שחשיבותם ההיסטורית והשפעתם שונה לחלוטין.
הוויכוחים האם "טורטולה" באמת הייתה קיימת, התחילו במאה ה-16. אחד הגורמים להתהוות הוויכוח הוא חוסר העקביות בעבודה שנכתבה תחת שמה של טרוטה. ויכוחים אלה נמשכו עד שלהי המאה ה-20, כאשר גילו את הטקסט Practica secundum Trota ("הרפואה המעשית על-פי טרוטה"), וניתוח פילולוגי של עבודות אחרות הקשורות אליה שהציגו את טרוטה כאישיות נפרדת מהיצירה "טרוטולה".
חייה ועבודתה

שום מידע ביוגרפי על טרוטה מסלרנו אינו קיים מעבר למידע שניתן להפיק מכתבים הקשורים אליה. מידע זה מאפשר לנו למקם אותה במחצית הראשונה של המאה ה-12. בנוסף, קונקורדנציה מקיפה של כל הטקסטים, שפורסמו בשנת 2007, מאפשרת הערכה של מכלול עבודתה. סביר להניח שהיא כתבה יותר ממה שמתועד. במאות ה-12 וה-15 פורסמו טקסטים של טרוטה בערים שונות והיו להם קהל רחב ברחבי מערב אירופה, למרות התחרות עם טקסטים אחרים שהתמקדו בגינקולוגיה ובבריאות האישה.
רפואה מעשית על-פי טרוטה Practica secundum Trotam

היצירה שטרוטה הכי מזוהה איתה ככותבת היא ה"Practica secundum Trotam" ("רפואה מעשית על-פי טרוטה"), המכסה מגוון נושאים רפואיים שונים, החל מאי פוריות והפרעות במחזור החודשי וכלה בעקיצת נחש וקוסמטיקה. טרוטה הייתה ידועה באמינות ובמקצועיות שלה בנושא יילוד, והייתה מיילדת ידועה בסלרנו, איטליה. אף על פי שעבודותיה ידועות במידע המעשי שלהן בנושא גינקולוגיה ולידה, טרוטה כתבה על בעיות רפואיות של גברים ונשים כאחד. כשלושה רבעים מספר הרפואה המעשי שלה, Practica secundum Trotam, מוקדשים למחלות שאינן ספציפיות לנשים, כגון מחלות פנימיות, חום ופצעים. עובדה זו ממחישה כי טרוטה טיפלה לא רק בגינקולוגיה ולידה, אלא העניקה טיפול גם לגברים.
הכתב Practica secundum Trotam התגלה לראשונה בשנת 1985 על ידי ההיסטוריון של המכון הטכנולוגי של קליפורניה, ג'ון פ. בנטון. בנטון מצא את הטקסט הכתוב בכתב יד במדריד, והוא ככל הנראה נכתב בתחילת המאה ה-13. עותק שני וחלקי של הטקסט התגלה על ידי מוניקה ה. גרין, אשר מצאה כתב עת בו התפרסם חלק מהPractica secundum Trotam. כתב העת נשמר כעת באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1995 פרסם פיירו קנטלופו תעתיק מלא (באיטלקית) של הטקסט הלטיני המקורי שנמצא במדריד. טרם פורסם תרגום מלא לאנגלית.