stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האיחוד האירופי
פוליטיקה > ממשל

המדינות החברות שומרות עקרונית על כל הסמכויות שלהן, למעט אלו שהן הסכימו באופן קולקטיבי להאציל לאיחוד בכללותו, אם כי הסמכויות המדויקות הופכות לפעמים לנושא מעורר מחלוקות משפטיות.
בתחומים מסוימים, המדינות העניקו כשירות בלעדית ומנדט בלעדי לאיחוד. אלו תחומים שבהם המדינות החברות ויתרו לחלוטין על יכולתן לחוקק חקיקה. בתחומים אחרים, האיחוד האירופי והמדינות החברות בו חולקות את הסמכות לחוקק. בעוד ששתיהן יכולות לחוקק, המדינות החברות יכולות לחוקק רק במידה שבה האיחוד האירופי לא העביר חקיקה בנושא. בתחומי מדיניות אחרים, האיחוד האירופי יכול רק לתאם, לתמוך ולהשלים פעולה של מדינות החברות, אך אינו יכול לחוקק חקיקה במטרה לאחד את החוקים הלאומיים. העובדה שתחום מדיניות מסוים נכנס לקטגוריה מסוימת של סמכות אינו מעיד בהכרח על איזה הליך חקיקה משמש לחקיקת חקיקה בתוך אותו תחום מדיניות. הליכי חקיקה שונים משמשים באותה קטגוריה של סמכות, ואפילו עם אותו תחום מדיניות. חלוקת הסמכויות בתחומי מדיניות שונים בין המדינות החברות והאיחוד מחולקת לשלוש הקטגוריות הבאות:
| יכולת בלעדית | יכולת משותפת | יכולת תומכת |
| --- | --- | --- |
| לאיחוד יש יכולת בלעדית להוציא הנחיות ולהעביר חקיקה והסכמים, כאשר הנושא הופקע לגמרי מסמכות המדינות החברות | ישנה סמכות משותפת לאיחוד ולמדינות החברות בו. ישנם נושאים בהם המדינות החברות לא יכולות לפעול אם האיחוד החליט על חקיקה מסוימת, וישנם נושאים שכן. | האיחוד יכול לבצע פעולות כדי לתמוך או להשלים את פעולות המדינות החברות |
|  איחוד המכס  קביעת כללי התחרות הדרושים לתפקוד השוק הפנימי  מדיניות מוניטרית למדינות החברות שהמטבע שלהן הוא האירו  שימור משאבים ביולוגיים ימיים במסגרת מדיניות הדיג המשותפת  מדיניות מסחרית משותפת  כריתת הסכמים בינלאומיים מסוימים |  תיאום מדיניות כלכלית, תעסוקתית וחברתית  מדיניות חוץ, ביטחון והגנה משותפת  שיתוף פעולה לפיתוח כלכלי, סיוע הומניטרי  חקלאות ודיג, למעט שימור משאבים ביולוגיים ימיים  איכות סביבה  הגנת הצרכן  תחבורה |  תעשייה  תרבות  תיירות  חינוך, נוער, ספורט והכשרה מקצועית  הגנה אזרחית (מניעת אסונות)  שיתוף פעולה מינהלי |
לאיחוד האירופי שבעה גופי קבלת החלטות עיקריים, שהם מוסדותיו: הפרלמנט האירופי, המועצה האירופית, מועצת האיחוד האירופי, הנציבות האירופית, בית הדין לצדק של האיחוד האירופי, הבנק המרכזי האירופי ובית המשפט האירופי לביקורת. הסמכות לתיקון חקיקה (הרשות המחוקקת) משותפת בין מועצת האיחוד האירופי והפרלמנט האירופי, בעוד שמשימות הרשות המבצעת מבוצעות על ידי הנציבות האירופית. המדיניות המוניטרית של גוש האירו נקבעת על ידי הבנק המרכזי האירופי. הפרשנות והיישום של חוקי האיחוד האירופי והאמנות מובטחות על ידי בית המשפט לצדק של האיחוד האירופי. תקציב האיחוד האירופי נבדק על ידי בית המשפט האירופי לביקורת. ישנם גם מספר גופים נלווים המייעצים לאיחוד האירופי או פועלים בתחום ספציפי.
פוליטיקה > הרשויות האירופיות > הרשות המבצעת

הרשות המבצעת של האיחוד מאורגנת כמערכת ניהולית, כאשר הסמכות המבצעת נחלקת במשותף על ידי מספר אנשים. הרשות המבצעת מורכבת מהמועצה האירופית ומהנציבות האירופית.
המועצה האירופית קובעת את הכיוון הפוליטי הרחב של האיחוד. היא מתכנסת לפחות ארבע פעמים בשנה וכוללת את נשיא המועצה האירופית (כיום שארל מישל), נשיא הנציבות האירופית (כיום הנשיאה אורסולה פון דר ליין) ונציג אחד לכל מדינה חברה (ראש המדינה או ראש הממשלה של אותה מדינה). גם הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון (כיום קאיה קאלאס) לוקח חלק בפגישותיו. המועצה מתוארת כ"המנהיגות הפוליטית העליונה" של האיחוד, ומעורבת באופן פעיל במשא ומתן על שינויי אמנה ומגדירה את סדר היום והאסטרטגיות המדיניות של האיחוד האירופי. תפקיד המנהיגות שלה כרוך בפתרון מחלוקות בין המדינות החברות והמוסדות, ופתרון כל משבר פוליטי או אי הסכמה על נושאים ומדיניות שנויים במחלוקת. המועצה פועלת כ"ראש מדינה קולקטיבי" ומאשרת מסמכים חשובים (לדוגמה, הסכמים ואמנות בינלאומיות). משימותיו של נשיא המועצה האירופית הן הבטחת הייצוג החיצוני של האיחוד האירופי, יצירת קונצנזוס ופתרון חילוקי דעות בין המדינות החברות, הן במהלך פגישות המועצה האירופית והן לאורך התקופות ביניהן. אין לבלבל בין המועצה האירופית למועצת אירופה, ארגון בינלאומי בלתי תלוי באיחוד האירופי שבסיסו בשטרסבורג.
הנציבות האירופית פועלת הן כרשות המבצעת של האיחוד האירופי, האחראית על התנהלותו השוטפת של האיחוד האירופי, והן כיוזמת החקיקה, בעלת הסמכות הבלעדית להציע חוקים לדיון. הנציבות היא 'שומרת האמנות' ואחראית לתפעולן ולאכיפתן. יש לה 27 נציבים אירופיים לתחומי מדיניות שונים, אחד מכל מדינה חברה, אם כי נציבים מחויבים לייצג את האינטרסים של האיחוד האירופי בכללותו ולא את האינטרסים של מדינת הבית שלהם. מנהיג ה-27 הוא נשיא הנציבות האירופית (כיום אורסולה פון דר ליין, שמכהנת בתפקיד מאז 2019), שהוצעה על ידי המועצה האירופית, בעקבות ובהתחשב בתוצאות הבחירות באיחוד האירופי, ולאחר מכן נבחרה על ידי הפרלמנט האירופי. נשיא הנציבות שומר, כמנהיג האחראי על הקבינט כולו, את המילה האחרונה בקבלת או בדחיית מועמד שהוגש לתיק נתון על ידי מדינה חברה. אחרי הנשיא, הנציב הבולט ביותר הוא הנציג הגבוה של האיגוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, שהוא בעצמו סגן נשיא הנציבות האירופית ונבחר גם על ידי המועצה האירופית. 25 הנציבים האחרים ממונים לאחר מכן על ידי מועצת האיחוד האירופי בהסכמה עם הנשיא המיועד. 27 הנציבים כגוף אחד כפופים לאישור (או אחרת) בהצבעה של הפרלמנט האירופי. כל הנציבים מועמדים תחילה על ידי ממשלת המדינה החברות בהתאמה.
פוליטיקה > הרשות המחוקקת

מועצת האיחוד האירופי (לא המועצה האירופית), הנקראת גם "מועצת השרים", היא הבית העליון של בית המחוקקים של האיחוד האירופי. הוא מורכב מהנציבים השונים כפי שפורטו למעלה, ונפגש בהרכבים שונים בהתאם לתחום המדיניות הנידון. אף על פי שלמועצה פנים רבות, היא נחשבת לגוף אחד. בנוסף לתפקידי החקיקה, לחברי המועצה יש גם אחריות ביצועית, כגון פיתוח מדיניות חוץ וביטחון משותפת ותיאום מדיניות כלכלית רחבה בתוך האיחוד-. נשיאות המועצה מתחלפת בין המדינות החברות, כאשר כל אחת מחזיקה בה במשך שישה חודשים. החל מ-1 בינואר 2024, התפקיד מנוהל על ידי בלגיה, כאשר תחליף אותה לאחר מכן הונגריה.
הפרלמנט האירופי הוא אחד משלושה מוסדות חקיקה של האיחוד האירופי, אשר יחד עם מועצת האיחוד האירופי מוטלת עליו המשימה לתקן ולאשר את הצעות הנציבות האירופית. 705 חברי הפרלמנט האירופי נבחרים ישירות על ידי אזרחי האיחוד האירופי כל חמש שנים על בסיס ייצוג יחסי. חברי הפרלמנט נבחרים על בסיס לאומי והם יושבים לפי קבוצות פוליטיות ולא לפי הלאום שלהם. לכל מדינה יש מספר מוגדר של מושבים והיא מחולקת לאזורי בחירה תת-לאומיים כאשר הדבר אינו משפיע על האופי היחסי של שיטת ההצבעה. בהליך החקיקה הרגיל, הנציבות האירופית מציעה חקיקה, הדורשת אישור משותף של הפרלמנט האירופי ומועצת האיחוד האירופי כדי לעבור. תהליך זה חל כמעט על כל התחומים, כולל תקציב האיחוד האירופי. נשיא הפרלמנט האירופי ממלא את תפקיד הדובר בפרלמנט ומייצג אותו כלפי חוץ. הנשיא וסגני הנשיא נבחרים על ידי חברי הפרלמנט בכל שנתיים וחצי.
פוליטיקה > הרשות השופטת

הרשות השופטת של האיחוד האירופי נקראת באופן רשמי בית הדין לצדק של האיחוד האירופי (CJEU) והוא מורכב משתי ערכאות: בית הדין האירופי לצדק ובית המשפט לנושאים כלליים. בית המשפט לצדק הוא בית המשפט העליון של האיחוד האירופי בנושאי דיני האיחוד האירופי. כחלק מה-CJEU, מוטלת עליו המשימה לפרש את חוקי האיחוד האירופי ולהבטיח את יישומו האחיד בכל המדינות החברות באיחוד האירופי על פי סעיף 263 של אמנת התפקוד של האיחוד האירופי. בית המשפט הוקם בשנת 1952, והוא ממוקם בלוקסמבורג. הוא מורכב משופט אחד לכל מדינה חברה- כיום 27- למרות שבדרך כלל היא בית המשפט שומע תיקים בהרכבים של שלושה, חמישה או חמישה עשר שופטים. בית המשפט מנוהל על ידי הנשיא קון לנרטס מאז 2015. בית הדין של האיחוד האירופי הוא בית המשפט העליון של האיחוד האירופי בנושאי דיני האיחוד. הפסיקה שלו קובעת שלחוק האיחוד האירופי יש עליונות על כל חוק לאומי שאינו עולה בקנה אחד עם דיני האיחוד האירופי. לא ניתן לערער על החלטות בתי המשפט הלאומיים ב-CJEU, אלא בתי המשפט הלאומיים מפנים שאלות על דיני האיחוד האירופי ל-CJEU. האמנות מעניקות ל-CJEU את הכוח ליישום עקבי של חוקי האיחוד האירופי בכל האיחוד האירופי. בית המשפט פועל גם כבית משפט מינהלי וחוקה בין שאר מוסדות האיחוד האירופי לבין המדינות החברות ויכול לבטל או לפסול מעשים בלתי חוקיים של מוסדות, גופים, משרדים וסוכנויות של האיחוד האירופי.
בית המשפט לנושאים כלליים הוא בית משפט מכונן של האיחוד האירופי. הוא עוסק בפעולות שננקטו נגד מוסדות האיחוד האירופי על ידי יחידים ומדינות חברות, אם כי עניינים מסוימים שמורים לבית המשפט לצדק. על החלטות בית המשפט הכללי ניתן לערער לבית המשפט לצדק, אך רק בשאלה משפטית.
פוליטיקה > ענפי שלטון נוספים

הבנק המרכזי האירופי (ECB) הוא המוסד המוניטארי המרכזי של האיחוד האירופי, המרכיב העיקרי של מערכת האירו ומערכת הבנקים המרכזיים האירופית. זהו אחד הבנקים המרכזיים החשובים בעולם. דירקטוריון ה-ECB קובעת מדיניות מוניטרית עבור גוש האירו והאיחוד האירופי, מנהלת את יתרות המט"ח של מדינות החברות באיחוד האירופי, עוסקת בפעולות מטבע חוץ ומגדירה את שיעור הריבית העיקרי של האיחוד האירופי. מועצת המנהלים של ה-ECB אוכפת את המדיניות וההחלטות של מועצת המנהלים, ורשאית להנחות את הבנקים המרכזיים הלאומיים במידת הצורך. ל-ECB יש את הזכות הבלעדית לאשר הנפקת שטרות אירו. מדינות חברות יכולות להנפיק מטבעות אירו, אך מספר השטרות חייב להיות מאושר על ידי ה-ECB מראש. הבנק מפעיל גם את מערכת התשלומים TARGET2. המערכת האירופית של הבנקים המרכזיים (ESCB) מורכבת מה-ECB והבנקים המרכזיים הלאומיים (NCBs) של כל 27 המדינות החברות באיחוד האירופי. ה-ESCB אינו הרשות המוניטרית של גוש האירו, מכיוון שלא כל המדינות החברות באיחוד האירופי הצטרפו לגוש האירו. מטרת ה-ESCB היא יציבות מחירים בכל האיחוד האירופי. בנוסף, מטרת ה-ESCB היא לשפר את שיתוף הפעולה המוניטרי והפיננסי בין מערכת האירו ומדינות החברות מחוץ לגוש האירו.
בית המשפט האירופי לביקורת (ECA) הוא ענף הביקורת של האיחוד האירופי. הוא הוקם בשנת 1975 בלוקסמבורג במטרה לשפר את הניהול הפיננסי של האיחוד האירופי. יש לו 27 חברים (אחד מכל מדינה חברה באיחוד האירופי) הנתמכים על ידי כ-800 עובדי איחוד. המשרד האירופי לבחירת כוח אדם (EPSO) הוא גוף הגיוס של שירות המדינה של האיחוד האירופי. נציב קבילות הציבור האירופי הוא ענף קבילות הציבור של האיחוד האירופי המקיים דין וחשבון על המוסדות, הגופים והסוכנויות של האיחוד האירופי, ומקדם מנהל תקין. נציב תלונות הציבור מסייע לאנשים, עסקים וארגונים המתמודדים עם בעיות עם הממשל של האיחוד האירופי על ידי חקירת תלונות, כמו גם על ידי בדיקה יזומה של סוגיות מערכתיות רחבות יותר. נציב תלונות הציבור הנוכחי הוא אמילי אוריילי.
פוליטיקה > חוק > מאמר מרכזי: משפט האיחוד האירופי

מבחינה חוקתית, האיחוד האירופי מזכיר שילוב של קונפדרציה ופדרציה, אך לא הגדיר את עצמו רשמית כאחד מהם (אין לאיחוד חוקה רשמית: מעמדו מוגדר על ידי אמנת האיחוד האירופי והאמנה על תפקודו של האיחוד האירופי). היא מאוחדת יותר מקונפדרציה של מדינות לפי ההגדרה המסורתית. היא פחות אחידה ממדינה פדרלית כי היא אינה מדינה בפני עצמה: הריבונות ממשיכה לזרום 'מלמטה למעלה', משמע מהמדינות הנפרדות, ולא משלם יחיד בלתי מובחן. זה בא לידי ביטוי בעובדה שהמדינות החברות שומרות על השליטה בשימוש בכוח צבאי; הן שומרות על השליטה במיסוי; ועל זכות הפרישה מהאיחוד באופן חד צדדי לפי סעיף 50 של אמנת האיחוד.
פוליטיקה > יחסי חוץ

שיתוף הפעולה במדיניות החוץ בין המדינות החברות החל מהקמת הקהילה ב-1957, כאשר מדינות החברות ניהלו כגוש משא ומתן על סחר בינלאומי במסגרת המדיניות המסחרית המשותפת של האיחוד האירופי. צעדים לתיאום רחב יותר ביחסי חוץ החלו ב-1970 עם ייסוד הגוף לשיתוף הפעולה הפוליטי האירופי (EPC) שיצר תהליך התייעצות לא פורמלי בין המדינות החברות במטרה ליצור מדיניות חוץ משותפת. בשנת 1987 הפך שיתוף הפעולה הפוליטי האירופי לרשמי על ידי החוק האירופי. ה-EPC מכונה כיום מדיניות החוץ והביטחון המשותפת של האיחוד האירופי (CFSP) כחלק מאמנת מאסטריכט.
המטרות המוצהרות של ה-CFSP הן לקדם הן את האינטרסים של האיחוד האירופי עצמו והן את אלה של הקהילה הבינלאומית כולה, לרבות קידום שיתוף פעולה בינלאומי, כיבוד זכויות אדם, דמוקרטיה ושלטון החוק. ה-CFSP דורשת תמימות דעים בין המדינות החברות לגבי המדיניות המתאימה שיש לנקוט בכל נושא מסוים. האחדות שנדרשת והסוגיות המורכבות שטופלו במסגרת ה-CFSP מובילים לעיתים לחילוקי דעות, כמו אלה שהתרחשו במהלך המלחמה בעיראק. יחד עם זאת, בשנת 2023 סייע האיחוד לשלטון החמאס הפלסטיני בעזה לפתח יכולות לתקיפת ישראל מהאוויר.
הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון הוא המדבר בשם האיחוד האירופי בענייני מדיניות חוץ וביטחון, ותפקידו לבטא את העמדות של המדינות החברות על תחומי חוץ וביטחון. הנציג הגבוה עומד בראש שירות החוץ האירופי (EEAS), מחלקה ייחודית של האיחוד האירופי שפועלת באופן רשמי מאז 1 בדצמבר 2010 לרגל יום השנה הראשון לכניסתו לתוקף של אמנת ליסבון.
מלבד המדיניות הבינלאומית המתגבשת של האיחוד האירופי, ההשפעה הבינלאומית של האיחוד האירופי מורגשת גם באמצעות הרחבת האיחוד. היתרונות הנתפסים בהצטרפות לאיחוד האירופי משמשים כתמריץ לרפורמה פוליטית וכלכלית במדינות המעוניינות לעמוד בקריטריוני ההצטרפות לאיחוד האירופי, ונחשבים לגורם חשוב התורם לרפורמה של מדינות אירופה הקומוניסטיות לשעבר. השפעה זו על ענייני הפנים של מדינות אחרות מכונה בדרך כלל "עוצמה רכה".
פוליטיקה > יחסי חוץ > סיוע הומניטרי

מחלקת הסיוע ההומניטרי וההגנה האזרחית של הנציבות האירופית, או ECHO, מספקת סיוע הומניטרי מהאיחוד האירופי למדינות מתפתחות. בשנת 2012, תקציב המחלקה הסתכם ב-874 מיליון אירו, כאשר 51 אחוז מהתקציב הלך לאפריקה ו-20 אחוז לאסיה, אמריקה הלטינית, הקאריביים ואוקיאניה, ו-20 אחוז למזרח התיכון ואזור הים התיכון.
הסיוע ההומניטרי ממומן ישירות מהתקציב (70 אחוז) כחלק מהשקעת כספים ביחסי חוץ וגם על ידי קרן הפיתוח האירופית (30 אחוז). בשנת 2016, הממוצע בקרב מדינות האיחוד האירופי היה 0.4 אחוזים וחמש עמדו ביעד של 0.7 אחוזים או עברו אותו: דנמרק, גרמניה, לוקסמבורג, שוודיה ובריטניה.
פוליטיקה > יחסי חוץ > שיתופי פעולה בינלאומיים

האיחוד האירופי משתמש בסוגי מדיניות שונים ביחסי החוץ שלו. לדוגמה, מדיניות השכנות האירופית המבקשת לקשור את מדינות שאינן צפויות להצטרף לאיחוד בקרוב אך נמצאות באזורים הסמוכים לו, בעיקר ממזרח ומדרום לאיחוד, להשתלב ולהתקרב לאיחוד האירופי ומוסדותיו. מדינות אלה, שהן בעיקר מדינות מתפתחות, כוללות כמה שמבקשות להפוך יום אחד למדינה חברה באיחוד. האיחוד האירופי מציע סיוע כספי למדינות בשכונה האירופית, כל עוד הן עומדות בתנאים הנוקשים של רפורמה ממשלתית, רפורמה כלכלית ונושאים אחרים הקשורים לשינוי חיובי. תהליך זה מושתת בדרך כלל על ידי תוכנית פעולה מוסכמת.
המדינות החברות

| שנת הצטרפות | מדינות חברות |
| --- | --- |
1957: המדינות המייסדות: איטליה איטליה; בלגיה בלגיה; גרמניה המערבית גרמניה המערבית; הולנד הולנד; לוקסמבורג לוקסמבורג; צרפת צרפת
1973: אירלנד אירלנד; דנמרק דנמרק; הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת (פרשה מהאיחוד ב-2020)
1981: יוון יוון
1986: ספרד ספרד; פורטוגל פורטוגל
1990: גרמניה גרמניה המאוחדת
1995: אוסטריה אוסטריה; שוודיה שוודיה; פינלנד פינלנד
1 במאי 2004: אסטוניה אסטוניה; הונגריה הונגריה; לטביה לטביה; ליטא ליטא; מלטה מלטה; סלובניה סלובניה; סלובקיה סלובקיה; פולין פולין; צ'כיה צ'כיה; קפריסין קפריסין
1 בינואר 2007: בולגריה בולגריה; רומניה רומניה

1 ביולי 2013: קרואטיה קרואטיה
חברות עתידיות

ההצטרפות לאיחוד האירופי מותנית בעמידה בקריטריוני קופנהגן, אשר מגדירים את התנאים לקבלת מדינה חדשה כחברה באיחוד.
חברות עתידיות > מדינות מועמדות

שבע מדינות אירופאיות אושרו כמועמדות להצטרפות לאיחוד:
מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית הגישה רשמית בקשה ב-22 במרץ 2004 להצטרפות לאיחוד, וב-17 בדצמבר 2005 אושר מעמדה כמדינה מועמדת.
מונטנגרו מונטנגרו הגישה בשנת 2008 בקשה להצטרפות לאיחוד, וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ב-17 בדצמבר 2010.
סרביה סרביה הגישה בקשה להצטרפות ב-2009, וב-1 במרץ 2012 קיבלה מועמדות מלאה.
אלבניה אלבניה הגישה בקשה בשנת 2009, וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ראשית ביוני 2014.
אוקראינה אוקראינה הגישה בקשה ב-28 בפברואר 2022, וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ב-23 ביוני 2022.
מולדובה מולדובה הגישה בקשה ב-3 במרץ 2022, וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ב-23 ביוני 2022.
בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה הגישה בקשת הצטרפות ב-15 בפברואר 2016 וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ב-15 בדצמבר 2022.
גאורגיה גאורגיה הגישה בקשת הצטרפות ב-3 במרץ 2022 וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ב-8 בנובמבר 2023.
חברות עתידיות > מדינות שהסירו את מועמדותן

מדינות שקיבלו מעמד של מדינה מועמדת להצטרפות לאיחוד אך החליטו לבסוף לבטלו על דעת עצמן:
איסלנד איסלנד הגישה בקשת הצטרפות לאיחוד ביולי 2009, וביוני 2010 היא קיבלה מעמד של מדינה מועמדת. המשא ומתן לצירוף איסלנד לאיחוד החל אחרי כחודש, אך הושהה לאחר מכן. ב-2015 הסירה איסלנד את מועמדותה.
חברות עתידיות > מדינות שהגישו בקשה להצטרפות

מדינה אחת הגישה מועמדות להצטרפות לאיחוד, אך מועמדותה טרם אושרה.
קוסובו קוסובו הגישה בקשה ב-15 בדצמבר 2022.
חברות עתידיות > מדינות שהליך הצטרפותן הוקפא

נורווגיה נורווגיה הגישה ב-1994 בקשה להצטרף לאיחוד אולם הליך ההצטרפות של נורווגיה הוקפא ויכול להמשיך מהמקום בו הפסיק, אם נורווגיה תבקש זאת. משאל עם בשנת 1994 פסל את ההצטרפות ברוב קטן. סקרים שנערכים מאז מראים עלייה בהתנגדות אזרחי נורווגיה, השיא הגיע כאשר פורסם כי 70% מתנגדים.
טורקיה טורקיה הגישה לראשונה בקשה להצטרפות לאיחוד כבר ב-14 באפריל 1987, הדיונים עברו תהפוכות רבות, ב-1999 קיבלה טורקיה מעמד של מדינה מועמדת, ובאוקטובר 2005 החלה בניהול משא ומתן להצטרפות לאיחוד. באוקטובר 2012 איים ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, כי אם מדינתו לא תתקבל לאיחוד עד 2023 היא תסיר את מועמדותה. ב-2019 החליט הפרלמנט האירופי על השעיית השיחות עם טורקיה עד להודעה חדשה.
חברות עתידיות > מדינות שיכולות להגיש בקשה להצטרפות

איסלנד איסלנד
אזרבייג'ן אזרבייג'ן
אנדורה אנדורה
ארמניה ארמניה
בלארוס בלארוס
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
ליכטנשטיין ליכטנשטיין
מונקו מונקו
סן מרינו סן מרינו
קזחסטן קזחסטן
ותיקן קריית הוותיקן
רוסיה רוסיה
שווייץ שווייץ
מבנה האיחוד > תחומי הפעולה והגדרת האיחוד

תחומי הפעולה של האיחוד האירופי כיום כוללים את כל תחומי העשייה הציבורית, מבריאות, תרבות ומדע, המשך בתחומי החקיקה והכלכלה ועד למדיניות חוץ ומדיניות הגנה משותפת, אולם עוצמתו של האיחוד שונה באופן מובהק בין תחומי פעילותו השונים, כאשר בתחום המדיניות המוניטרית, החקלאות והסחר אופיו דומה מאוד למדינה אחת משותפת, בעוד בתחום מדיניות החינוך, ובתחום המדיני והצבאי, רבה יותר ריבונותן של המדינות החברות.
עקב כך, שונה אופיו של האיחוד בהתאם לתחומי פעולתו השונים, ודומה ל:
פדרציה - בתחומי המדיניות המוניטרית, חקלאות, סחר ומדיניות סביבה.
קונפדרציה - בתחומי המדיניות הסוציאלית, המדיניות הכלכלית, מדיניות הגירה והגנת הצרכן.
ארגון בינלאומי - בתחומי מדיניות חוץ והגנה.
פעילות מרכזית של האיחוד היא השוק המשותף המתבטא במטבע אחיד (בחלק ממדינות השוק), באיחוד מכס, בגבולות פתוחים, ובמדיניות חקלאית משותפת. בשנת 2024 הוקמה הרשות למלחמה בהלבנת הון של הארגון.
מבנה האיחוד > מבנה פוליטי

ארבעה מוסדות מרכזיים לאיחוד האירופי.
שני מוסדות, תפקידם לבטא את האינטרסים של המדינות המרכיבות את האיחוד האירופי:
המועצה האירופית: הגוף המדיני העליון של האיחוד האירופי. המועצה מורכבת מראשי מדינות וממשלות של המדינות החברות באיחוד האירופי לצד נשיא הנציבות האירופית.
מועצת האיחוד האירופי: הבית העליון של האיחוד האירופי, כלומר חלק מן הרשות המחוקקת שלו (המורכבת גם מהפרלמנט האירופי, שהוא הבית התחתון, ומהנציבות האירופית). עם זאת, המועצה איננה בית עליון רגיל. במועצה חברים שרים מן הרשויות המבצעות של המדינות החברות באיחוד האירופי.
בנוסף לשני אלו, עומדים כאמור שני מוסדות נוספים, אשר תפקידם לבטא את האינטרסים המשותפים של האיחוד האירופי:
הפרלמנט האירופי: הפרלמנט של האיחוד ומהווה בו את הבית התחתון, כלומר הוא חלק מן הרשות המחוקקת (המורכבת גם ממועצת האיחוד האירופי, שהיא הבית העליון, ומהנציבות האירופית). הפרלמנט הוא הגוף היחיד באיחוד האירופי שנבחר ישירות על ידי תושביהן של מדינות האיחוד. הבחירות לפרלמנט נערכות מדי חמש שנים, מאז שנת 1979. בפרלמנט יש כרגע 766 חברים, ולכל מדינה מוקצים מספר מושבים בפרלמנט בהתאם לגודלה. עובדות אלה הופכות את הפרלמנט האירופי לפרלמנט הדמוקרטי הרב-לאומי הגדול ביותר בעולם, ולשני מבחינת גודל האוכלוסייה שהוא מייצג (אחרי הודו).
הנציבות האירופית: הרשות המבצעת של האיחוד האירופי והיוזמת של מרבית חוקיו (מה שהופך אותה גם לחלק מן הרשות המחוקקת של האיחוד). כמו כן אחראית הנציבות על קיום אמנות האיחוד וניהולו השוטף. הנציבות מתפקדת כממשלה ביצועית, כלומר אינה עוסקת בקביעת מדיניות-העל של האיחוד האירופי אלא בעיקר מיישמת את ההחלטות שמתווה המועצה האירופית (המורכבת ממנהיגי מדינות האיחוד). עם זאת, לחבריה יש סמכויות ביצועיות נרחבות.
מלבד ארבעת המוסדות מרכזיים אלו, פועלים גם תחת האיחוד האירופי מספר ארגונים, גופים ומוסדות נוספים; פיננסיים, משפטיים ואחרים, אשר תפקידם לסייע לאיחוד לכוון את מדיניותו, כגון: הבנק המרכזי האירופי, בנק ההשקעות האירופי, בית הדין האירופי לצדק ובית המשפט האירופי לביקורת.
תמונה קבוצתית של המועצה האירופית בארמון המלכותי בבריסל, 1987
מליאת הפרלמנט האירופי בבניין פול-אנרי ספאק, בריסל, בלגיה.
צדו המזרחי של הבניין בו שוכן מטה מועצת האיחוד האירופי
הבנק המרכזי האירופי בפרנקפורט, גרמניה
דמוגרפיה > דת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לאיחוד האירופי אין קשר רשמי לדת כלשהי. סעיף 17 של האמנה בדבר תפקודו של האיחוד האירופי מכיר ב"מעמד לפי החוק הלאומי של כנסיות ואגודות דתיות" וכן במעמד של "ארגונים פילוסופיים ולא קונספציוניים".
ההקדמה לאמנה על האיחוד האירופי מזכירה את "הירושה התרבותית, הדתית וההומניסטית של אירופה". הדיון על טיוטת הטקסטים של החוקה האירופית ומאוחר יותר חוזה ליסבון כלל הצעות להזכיר את הנצרות או אל, או שניהם, בהקדמה של הטקסט, אך הרעיון נתקל בהתנגדות וירד.
הנוצרים באיחוד האירופי מחולקים בין חברי הקתוליות (הן הפולחן הרומי והן המזרחי), זרמים פרוטסטנטיים רבים (אנגליקנים, לותרנים ורפורמים המהווים את עיקר הקטגוריה הזו), והכנסייה האורתודוקסית המזרחית. בשנת 2009, באיחוד האירופי היו אוכלוסייה מוסלמית מוערכת של 13 מיליון, ואוכלוסייה יהודית מוערכת של למעלה ממיליון. שאר הדתות העולמיות של בודהיזם, הינדואיזם וסיקיזם מיוצגות גם הן באוכלוסיית האיחוד האירופי.
על פי סקרים חדשים על דתיות באיחוד האירופי בשנת 2015 על ידי Eurobarometer, הנצרות היא הדת הגדולה ביותר באיחוד האירופי, ומהווה 71.6 אחוז מאוכלוסיית האיחוד האירופי. הקתולים הם הקבוצה הנוצרית הגדולה ביותר, המהווים 45.3 אחוזים מאוכלוסיית האיחוד האירופי, בעוד שהפרוטסטנטים מהווים 11.1 אחוזים, המזרח-אורתודוקסים מהווים 9.6 אחוזים, ונוצרים אחרים מהווים 5.6 אחוזים.
סקרי דעת הקהל של Eurostat הראו ב-2005 ש-52% מאזרחי האיחוד האירופי האמינו באל, 27% ב"איזושהי רוח או כוח חיים", ול-18% אין צורה של אמונה. מדינות רבות חוו ירידה בכמות הנוכחות והחברות בכנסייה בשנים האחרונות. המדינות שבהן הכי מעט אנשים דיווחו על אמונה דתית היו אסטוניה (16 אחוז) וצ'כיה (19 אחוז). המדינות הדתיות ביותר היו מלטה (95 אחוז, בעיקר קתוליות) וכן קפריסין ורומניה (שתיהן אורתודוקסיות ברובן) כל אחת עם כ-90 אחוז מהאזרחים שהצהירו על אמונה באל בהתאמה. ברחבי האיחוד האירופי, האמונה הייתה גבוהה יותר בקרב נשים, אנשים מבוגרים, בעלי חינוך דתי, אלו שעזבו את בית הספר בגיל 15 או 16, ואלו "הממקמים את עצמם בצד ימין של הסקאלה הפוליטית".
דמוגרפיה > שפות

לאיחוד האירופי 24 שפות רשמיות: בולגרית, קרואטית, צ'כית, דנית, הולנדית, אנגלית, אסטונית, פינית, צרפתית, גרמנית, יוונית, הונגרית, איטלקית, אירית, לטבית, ליטאית, מלטזית, פולנית, פורטוגזית, רומנית, סלובקית, סלובנית, ספרדית ושוודית. מסמכים חשובים, כגון חקיקה, מתורגמים לכל שפה רשמית והפרלמנט האירופי מספק תרגום למסמכים ולישיבות מליאה.
בשל ריבוי השפות הרשמיות, רוב המוסדות משתמשים רק בקומץ של שפות עבודה. הנציבות האירופית מנהלת את עסקיה הפנימיים בשלוש שפות פרוצדורליות: אנגלית, צרפתית וגרמנית. בדומה לכך, בית המשפט לצדק של האיחוד האירופי משתמש בצרפתית כשפת העבודה, בעוד שהבנק המרכזי האירופי מנהל את עסקיו בעיקר באנגלית.
למרות שמדיניות השפה היא באחריותן של המדינות החברות, מוסדות האיחוד האירופי מקדמים רב לשוניות בקרב אזרחיו. בשנת 2012, אנגלית הייתה השפה המדוברת ביותר באיחוד האירופי, כשהיא מובנת על ידי 51 אחוזים מאוכלוסיית האיחוד האירופי, כאשר סופרים דוברי שפת אם ושאינם שפת אם. עם זאת, בעקבות יציאתה של בריטניה מהחסימה בתחילת 2020, אחוז אוכלוסיית האיחוד האירופי שדיברה אנגלית כשפת האם שלהם ירד מ-13 אחוז ל-1 אחוז. גרמנית היא שפת האם המדוברת ביותר (18% מאוכלוסיית האיחוד האירופי), והשפה הזרה השנייה הכי מובנת, ואחריה צרפתית (13% מאוכלוסיית האיחוד האירופי). בנוסף, שתיהן שפות רשמיות של מספר מדינות חברות באיחוד האירופי. יותר ממחצית (56 אחוז) מאזרחי האיחוד האירופי מסוגלים לנהל שיחה בשפה שאינה שפת אמם.
בסך הכל עשרים שפות רשמיות של האיחוד האירופי שייכות למשפחת השפות ההודו-אירופיות, המיוצגות על ידי הבלטו-סלאביות, האיטלקיות, הגרמניות, ההלניות, והקלטיות סניפים. רק ארבע שפות, כלומר הונגרית, פינית, אסטונית (שלושתן אורלית) ומלטזית (שמית), אינן שפות הודו-אירופיות. שלושת האלפביתים הרשמיים של האיחוד האירופי (קירילי, לטינית ויוונית מודרנית) נובעים כולם מהכתבים היווניים הארכאיים.
לוקסמבורגית (בלוקסמבורג) וטורקית (בקפריסין) הן שתי השפות הלאומיות היחידות שאינן שפות רשמיות של האיחוד האירופי. ב-26 בפברואר 2016, פורסם כי קפריסין ביקשה להפוך את הטורקית לשפה רשמית של האיחוד האירופי, ב"מחווה" שיכולה לסייע בפתרון חלוקת קפריסין. כבר ב-2004 תוכנן שטורקית תהפוך לשפה רשמית כשקפריסין תתאחד.
מלבד 24 השפות הרשמיות, יש כ-150 שפות אזוריות ומיעוטים, המדוברות על ידי עד 50 מיליון איש. קטלאנית, גליצית ובסקית אינן שפות רשמיות מוכרות של האיחוד האירופי אך בעלות מעמד רשמי במדינה חברה אחת (ספרד): לפיכך, מתורגמים להן תרגומים רשמיים של האמנות ולאזרחים יש את הזכות להתכתב עם המוסדות בשפות אלו. האמנה האירופית לשפות אזוריות או מיעוטים שאושררו על ידי רוב מדינות האיחוד האירופי מספקת הנחיות כלליות שמדינות יכולות לפעול לפיהן כדי להגן על המורשת הלשונית שלהן. יום השפות האירופי מתקיים מדי שנה ב-26 בספטמבר ומטרתו לעודד למידת שפות ברחבי אירופה.