stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקליפטוס המקור
אקליפטוס המקור בארץ ישראל

עצי אקליפטוס הובאו לארץ ישראל במהלך שנות ה-60 המוקדמות של המאה ה-19 כזרעים שנשלחו מהגנים הבוטניים באוסטרליה אל הקונסול הבריטי בירושלים. נעשה ניסיון נוסף של הבאת עצי האקליפטוס בשנים 1882–1883 מטסמניה למושבה האמריקנית בירושלים, ומשם הועברו לקרל נטר במקווה ישראל לצורך זריעה. שנה לאחר מכן הביא קרל נטר שתילים של אקליפטוס המקור ככל הנראה מאלג'יר. זן זה נקלט היטב ושימש לנטיעות מאוחרות יותר.
העץ מזוהה עם ההתיישבות בארץ ישראל, ויש הטוענים כי אקליפטוס המקור הובא במטרה לייבש ביצות ולסלק את מחלת המלריה כי נטיעתם של עצים אלו על פני שטחים נרחבים יותר, אכן קשורה ליצירת ישובים באזורי השפלה והעמקים ולייבוש ביצות באזורים אלו, אך לאחר מכן גילו שייבוש המים ביעילות בוצע באמצעות ניקוז מי הביצות אל הים ולאו דווקא בעקבות נטיעת האקליפטוסים.
העץ משמש בישראל כמקור צוף לדבורי דבש בעונת הסתיו, כמקור לעצה באיכות נמוכה, עבור ריהוט גס או לייצור MDF והעלים שלו משמשים את תעשיית התרופות להפקת שמן אתרי. העץ ניטע רבות ברחבי ארץ ישראל, בעיקר בידי הקרן הקיימת לישראל. ניתן לראות ריכוזים של העץ ב"חורשת המייסדים" ליד שמורת החולה וסביב בריכת דורה בנתניה וביער חדרה. קיימת מחלוקת כיום בין אנשי הקרן הקיימת לישראל לבין אנשי רשות הטבע והגנים, לגבי ההתייחסות לאקליפטוס המקור – הראשונים רואים בו מין מועיל, בעוד שהאחרונים רואים בו מין פולש הפוגע בנוף הטבעי המקומי.
לקריאה נוספת

מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל, כרך א', עורך: עזריה אלון, מדינת ישראל - משרד הביטחון, תשנ"ד - 1994 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אקליפטוס המקור באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  זווית, סוכנות ידיעות למדע וסביבה, היכן נמצא העץ הגבוה ביותר בישראל? יש תשובה, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2021
↑  ד"ר ז'אן-מארק דופור-דרור, איקליפטוס המקור, באתר פורטל הערכות הסיכון לטבע בישראל, מהדורה שנייה של הספר הצמחים הפולשים בישראל, ‏2019
↑  M. W. McDonald, M. I. H. Brooker, P. A. Butcher, M. W. McDonald, M. I. H. Brooker, P. A. Butcher, A taxonomic revision of Eucalyptus camaldulensis (Myrtaceae), Australian Systematic Botany 22, 2009-08-31, עמ' 257–285 doi: 10.1071/SB09005
↑  סימה קגן, איקליפטוס המקור, באתר צמחי הגן של סימה,המכון למדעי הצמח, מינהל המחקר החקלאי, ‏2022
↑  ברוך רוזן, ראשית אקלום האקליפטוסים בארץ-ישראל, קתדרה, 1991, עמ' 95–102
↑  אברהם אופיר שמש, ועץ האקליפטוס טוב ורע, באתר הספרייה הווירטואלית של מט"ח, גליון 190, ‏2006
↑  Verica Aleksic Sabo, Petar Knezevic, Antimicrobial activity of Eucalyptus camaldulensis Dehn. plant extracts and essential oils: A review, Industrial Crops and Products 132, 2019-06-01, עמ' 413–429 doi: 10.1016/j.indcrop.2019.02.051
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557934105171
מגוון תרבותי

באוסטרליה חוגגים מדי שנה את המגוון התרבותי במדינה בחגיגה הנקראת "יום ההרמוניה" (אנ').
במדעי החברה, מגוון תרבותי מתאר חברה בה משולבות תרבויות שונות המכבדות זו את זו. מצב זה שונה ממצבים של אחידות תרבותית או חברה חד-תרבותית.
מהו מגוון תרבותי

מגוון תרבותי במדעי החברה דומה למגוון ביולוגי במדעי החיים.
בפוליטיקה של זהויות, בני אדם מייחסים לעצמם תכונות שונות, הכוללות נתונים דמוגרפיים (למשל גזע, מין וגיל) וכן ערכים ונורמות תרבותיות. קבוצות שונות של בני אדם נבדלים ביניהם בשפה, בלבוש ובמסורת, כמו גם באופן ההתארגנות החברתית, באמונה הדתית, בנורמות מוסריות ובדרכי התקשורת עם הסביבה. חברה הכוללת תרבויות שונות המכבדות זו את זו היא בעלת מגוון תרבותי עשיר.
תמיכה והתנגדות

בהכרזה האוניברסלית בנושא המגוון התרבותי של אונסק"ו נאמר: ”המגוון התרבותי נחוץ לאנושות כשם שהמגוון הביולוגי נחוץ לטבע.” הקבלה זו בין מגוון תרבותי למגוון ביולוגי יוצרת תמיכה אינטואיטיבית. על פי הקבלה זו, כשם ששימור חיות בר חשוב לאיכות הסביבה, כך יש לשמר מנהגים של עמים ילידיים.
נגד עמדה זו נטען שהיא איננה עומדת בכללי המוסר, מאחר שמנהגים רבים של עמים ילידיים אינם לגיטימיים בימינו, למשל השחתת איבר המין הנשי, פוליגמיה, נישואי ילדים וקורבנות אדם.
מדידת מגוון תרבותי

קשה לכמת מגוון תרבותי באזור מסוים, אך אחד המדדים המקובלים הוא מספר השפות המדוברות בו. הבלשן הבריטי דייוויד קריסטל (אנ') זיהה תהליכים של הומוגניזציה תרבותית הגורמים לשפות להיכחד. להערכתו, עד שנת 2100 יותר מ-90% מהשפות המדוברות בעולם ייכחדו.
אמנות בינלאומיות

האמנה הראשונה שעסקה במגוון תרבותי הייתה הכרזה של אונסק"ו משנת 2001 בשם "ההכרזה האוניברסלית בנושא המגוון התרבותי". ההכרזה הוצגה ככלי חוקי המכיר במגוון התרבותי כ"מורשת המשותפת של האנושות" ומתארת את המגוון התרבותי כנושא בעל חשיבות דומה לכבוד האדם.
בשנת 2003 אושררה ההכרזה בוועידת האו"ם בנושא חברת המידע בז'נבה.
באוקטובר 2005 אונסק"ו ניסחה את האמנה להגנה וקידום של מגוון ביטויים תרבותיים (אנ'), הנחשבת לכלי החוקי העיקרי המחייב את המדינות החתומות באמנה. רוב מדינות העולם, וכן האיחוד האירופי, חתמו על האמנה. בולטות בחסרונן ישראל, ארצות הברית ואוסטרליה.
חשיבות השמירה על מגוון תרבותי מוזכרת בהצהרת מונטריאול (2006). גם הצהרה זו אומצה על ידי האיחוד האירופי.
בשנת 2009 פסק בית הדין האירופי לצדק כי יש לצדד בהשקפה רחבה בנושאי תרבות, בפרט בכל הנוגע לקשרי תרבות ומסחר בין האיחוד האירופי לבין הרפובליקה העממית של סין. האיחוד האירופי וסין התחייבו לטפח בין הצדדים חילופי תרבות מאוזנים, לחזק את שיתוף הפעולה הבינלאומי, ולזהות הזדמנויות עסקיות בנושאי תרבות ואמנות.
אחידות תרבותית

אחידות תרבותית היא ההפך ממגוון תרבותי. ניתן לזהות אחידות תרבותית באירועים לאומיים, באירועים דתיים, ואף באירועים בעלי אופי מקומי של קהילות מעורבות.
עם זאת, על פי אונסק"ו יש להגביל את האחידות התרבותית ולשמר את המגוון התרבותי במידת האפשר, כדי למנוע תופעות חברתיות שליליות הנלוות לאחידות זו, בהן:
היעלמות שפות וניבים רבים. למשל, בצרפת קיימות שפות רבות ללא מעמד חוקי או הגנה, הנמצאות בסכנת הכחדה, בהן ברטונית, אלזסית ובסקית.
החשש לאיבוד מסורות עממיות, למשל בקרב עמים ילידיים בניו זילנד, באזורי החוף באוסטרליה, באמריקה הצפונית ובאמריקה המרכזית.
התפשטות התרבות האמריקאית בעולם על ידי הפצת מוצרי תרבות, בהם סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, מוזיקה, אופנה, מוצרי צריכה והרגלי אכילה (למשל מסעדות מזון מהיר).
אחידות תרבותית כלל-עולמית נתפסת כחלק מתהליך של גלובליזציה תרבותית.
בישראל

ישראל יישמה מדיניות כור היתוך בשנים הראשונות לאחר קבלת עצמאותה, שמטרתה הייתה ליצור אחידות תרבותית בחברה וזהות ישראלית משותפת.
בשנים שחלפו מאז הפכה החברה הישראלית לחברה הטרוגנית המאגדת בתוכה לאומים, עדות, דתות ותרבויות שונות. שינוי זה הגדיל במידה ניכרת את המגוון התרבותי, ורבים קוראים להפוך את החברה הישראלית לצודקת יותר, הוגנת, סובלנית לשוני ולאחר, ונוהגת כבוד בזולת.
ראו גם

מורשת תרבותית בלתי מוחשית
יום הגיוון העולמי
ילדי התרבות השלישית
הערות שוליים

↑  ד"ר קציעה אביאלי-טביביאן, ישראל נוקטת מדיניות של כור היתוך, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
↑  ישראל כמדינה רב-תרבותית, מתוך מצע מרצ(הקישור אינו פעיל).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph497317
סובייקט

סובייקט הוא מושג פילוסופי ופסיכולוגי בעל משמעויות שונות, תלויות שיח, תחום וזמן. בפילוסופיה המודרנית ובפסיכואנליזה "סובייקט" מציין לרוב את ההוויה האנושית הנתונה ביחסים עם הוויה אחרת – ה"אובייקט" (אנ').
מקור המושג

מקור המילה "סובייקט" הוא המילה הלטינית subjectum שפירושה "מה שנמצא מתחת" – המצע. המילה נכנסה ללטינית דרך היוונית העתיקה, כאשר בפילוסופיה היוונית (אריסטו) משמעותו של "סובייקט" הייתה התשתית, או המצע הראשוני אליו ניתן לייחס תכונות, איכויות ושמות תואר. הסובייקט היה החלק השומר על זהותו בתהליכי שינוי. תפיסה זו של המונח היא כוללנית, ללא החלוקה שנוצרה בהמשך בין סובייקט לאובייקט.
התפתחות המושג > הסובייקט הריבון

השימוש הפילוסופי המודרני הראשון במושג הסובייקט התייחס לתפיסת האדם אצל הפילוסוף רנה דקארט (1596–1650) – האני החושב ("הקוגיטו") של דקארט אינו רק מצע של תכונות אלא הוא בעל מודעות, חירות ואוטונומיה. עמנואל קאנט (1724–1804) תיאר את הסובייקט כמבנה אחדותי של תודעה המכוננת את האובייקטים אותה היא תופסת ובכך מאפשרת למציאות לשאת משמעות. מבנה תודעה זה הוא המקור להכרה ראציונלית, והאוטונומיה של התבונה היא זו שמקנה לסובייקט את היכולת לפעול באופן מוסרי.
בעקבות קאנט הפילוסופיה המודרנית זיהתה בין סובייקטיביות, מודעות ורציונליות. הסובייקט נתפס כעין ריבון של תודעתו ושל תכניה, מי שקובע את המציאות, מודע לעצמו, בעל חירות ויכול ליזום פעולות ולהשיג שליטה על חייו, בניגוד לאובייקט שהוא מושא הפעולה הסביל. דמות זו של הסובייקט השתלבה בחשיבה של עידן הנאורות והשפיעה על האופן בו האדם נתפס בתרבות המערבית המודרנית מאז המאה ה-18. כדוגמה, הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית של תחילת המאה ה-20, אף על פי שמתווכחת עם היבטים שונים של הפילוסופיה הקאנטיאנית, מדגישה את היותו של האדם בעל חירות ויכולת לעצב את חייו ולתת להם משמעות באופן חופשי.
התפתחות המושג > הסובייקט ה"כפוף" – סטרוקטורליזם

לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הופיעו גישות חדשות שחתרו תחת ראית הסובייקט כריבון לגורלו, אחדותי ואוטונומי והצביעו על כך שהמילה "סובייקט" עצמה כוללת בתוכה גם את המשמעות של היותו כפוף – "to be subjected to". תפיסה זו מסמנת מפנה אנטי-הומניסטי מובהק, משום שהאדם אינו מוגדר עתה כאדון של עצמו ושל הטבע.
תהליך זה מתחיל כבר בהשפעת הסטרוקטורליזם כתופעה מרכזית בתרבות המאה ה-20. הסטרוקטורליזם מעוגן בהנחה של עמנואל קאנט כי אין בכוחה של ההכרה האנושית לתאר את הניסיון באופן ישיר ובלתי אמצעי, וכי כל ידיעה היא תולדה של המוח האנושי הבאה לידי ביטוי באמצעות השפה. ידיעת כללי השפה, כלומר ידיעת הסימנים הלשוניים ופענוחם היא תנאי לפתיחת "חלון" שמבעד לו נשקפת המציאות. הסטרוקטורליזם טוען שהמבנה של השפה מתקיים גם בתחומים רבים אחרים – כגון מבנה החברה, התקשורת, וכן התודעה. הסטרוקטורליזם מייצג את הרוח הרציונלית, המתארת את המציאות באמצעות מבנים אוניברסליים. במובן זה הפרויקט הסטרוקטורליסטי מחובר לפרויקט השחרור של המודרניזם. במסגרת זו גם תפיסת הסובייקט כבעל ריבונות עצמית וחירות משתנה, והוא הופך להיות בנוי בתבניתן של מערכות חברתיות ותרבותיות שונות.
תאוריות שונות דנו בממדים השונים ובמערכות השונות אליהן הסובייקט כפוף. המרקסיזם ראה את הסובייקט ככפוף לתהליך ההיסטורי הדיאלקטי ולכוחות הכלכליים הדומיננטיים, הפסיכואנליזה מתארת סובייקט הכפוף לגורמים לא מודעים השולטים בו והסמיוטיקה על פי פרדינן דה-סוסיר מכפיפה את הסובייקט לשפה הקודמת לכל דובר והיא שמעצבת את מחשבתו ועולמו. רולאן בארת מבטא את עליונות השפה על פני הסובייקט במאמרו "מות המחבר": "השפה מדברת, ולא המחבר, ו"לכתוב" פירושו להגיע דרך אלמוניות ראשונית...לאותה נקודה שבה רק השפה מגיבה, "מבצעת", ולא "אני"".
התפתחות המושג > הסובייקט ה"כפוף" – סטרוקטורליזם > הסובייקט האוניברסלי

המודל הסטרוקטורליסטי מתבטא בגישה האוניברסלית להבנת הסובייקט לפיה יש מבנה המשותף לכלל בני האדם באשר הם, מעבר לגבולות של זמן ומקום. הגישה מיוצגת על ידי הפסיכואנליזה הרואה את מבנה הסובייקט כמכיל הן את התודעה העצמית והן את הכוחות הלא-מודעים. מבנה זה מתגבש מתוך המפגש בין דחפי הגוף לבין המערכת החברתית-תרבותית ודרישותיה, אולם החלק הלא-מודע קודם למפגש זה ומשותף לכל בני האדם. יחד עם ההסכמה על הטענה כי מדובר במבנה נפשי אוניברסלי, התאוריות הפסיכואנליטיות השונות מציעות מבנים שונים של נפש האדם ודרכים שונות להבנתה.
התפתחות המושג > הסובייקט ה"כפוף" – סטרוקטורליזם > הסובייקט המובנה

גישה מנוגדת להבנת הסובייקט היא הגישה ההבנייתית על פיה לא קיים סובייקט אוניברסלי, אין גרעין מהותי שנמצא בלב הסובייקטיביות ולכן לא ניתן לדבר על "אמת" או "מהות" אחת לכלל הסובייקטים בעולם. הסובייקט החדש נתפס כמבנה שמקורו בחוק, בשפה ובתרבות; האני שוב אינו בעל הידע, אלא סוכנות שבאמצעותה ידע – לשוני או היסטורי – מגיע לידי ביטוי. הסובייקט מודח ממעמדו הבלעדי כמקור של יצירת משמעויות והכפיפות שלו מובלטת; הסובייקט החדש נולד אל תוך שיטות חשיבה השולטות בגורלו וקובעות את אופיו. הוא הופך לאוסף של מבנים לשוניים ואידאולוגיות תרבותיות המתארים את אופן קיומו.
על פי מישל פוקו הסובייקט הוא מבנה שנוצר על ידי שדות שיח שונים להם אפקטים של כוח, ונתון לפעולתם של כוחות היסטוריים המייצרים ומשנים את משמעותו. מדעי האדם השונים שהחלו להתפתח בתקופת הנאורות הפכו את האדם למושא למחקר, ותוך כדי כך הפעילו עליו כוחות של נרמול, הסדרה ומשמוע שיצרו את התפיסה של סובייקט חופשי ותבוני. פוקו רואה גם בפסיכואנליזה שדה שיח ספציפי המכונן סובייקטים ומפעיל עליהם כוח, בין השאר על ידי ההגדרות שמספק למהי נורמליות. לטענתו מרכזיותו של הסובייקט בתולדות המערב אינה "כוח טבע" בלתי נמנע אלא תולדה של משטר מסוים של חשיבה פוליטית-תרבותית, שהועדף מסיבות שונות. עם היעלמותן של הסיבות ההיסטוריות שהולידו את הצורך באופן חשיבה שכזה, ייתכן שתיעלם, ממילא, מרכזיותו.
לואי אלתוסר רואה את הסובייקט כמכונן על ידי ה'אידאולוגיה' אותה הוא מגדיר כמסגרת קונספטואלית הכרחית דרכה אנשים מבינים, מפרשים וחווים את יחסם אל התנאים החומריים בהם הם חיים. המקור העיקרי לאידאולוגיה הוא מנגנוני המדינה והחברה הפועלים באופן של שכנוע (בניגוד למנגנוני המדינה הדכאניים), כגון המשפחה, בתי הספר, אמצעי התקשורת ועוד. האידאולוגיה גורמת לאדם להאמין שמה שהוא חושב ועושה נובע מתוכו ומעצמיותו, בעוד שלמעשה הוא תוצר של פעולת האינטרפלציה (בעברית – מעינה) – הקריאה, או ההזמנה המציעה לאדם לתפוס עמדה מסוימת. לאינטרפלציה יש כוח לגרום לסובייקט להאמין שהפנייה היא אישית אליו ומבטאת את הייחודיות שלו, גם אם באותו רגע הוא אחד מקבוצה של נמענים. כך האידאולוגיה מעניקה לאדם זהות ומטרה בתוך המערכת.
התפתחות המושג > הסובייקט ה"מפורק" – פוסט-סטרוקטורליזם

מגמת ההתרחקות מהסובייקט האחדותי והאוטונומי נמשכת גם בחשיבה הפוסט-סטרוקטורליסטית – זרם תרבותי שתחילתו בשנות ה-60 של המאה ה-20. זרם זה מערער על הנחות היסוד של הסטרוקטורליזם. ז'אק דרידה, אחד מנציגי הפוסט-סטרוקטורליזם, טוען כי המבנה האוניברסלי אותו מחפשת החשיבה הסטרוקטורליסטית הוא חזיון תעתועים שאינו יכול להכיל את הריבוי האנושי באמצעות מודלים אוטונומיים סגורים. טיעון נוסף הוא שהזהות הגרעינית האחידה של הסובייקט האוטונומי ובעל חופש הבחירה שטופחה בידי דורות של הוגים מסווה את מערכי השליטה והכוח שייצרו אותה ואשר הציגו אותה כ"טבעית" ו"אובייקטיבית". בעקבות כך תפיסת הסובייקט מקבלת תפנית בתהליך ארוך הנמשך לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20 והופכת להיות מקוטעת ונשלטת על ידי קודים תרבותיים משתנים. הסובייקט הוא בסך הכל עמדה או מצב זמני ודינמי בתוך המציאות מרובת הפנים וחסרת האחדות, ואין ביכולתו לתפוס את המרכז או לכונן לו מרכז. הסובייקט הוא תהליך המתקיים כמעבר בין אפשרויות חברתיות-פוליטיות ואסתטיות שונות.
הסובייקט מול "האחר"

מקורו של מושג "האחר" הוא בפילוסופיה של גאורג הגל לפיה המחשבה האנושית, כמו גם ההיסטוריה, מתפתחות בצורה דיאלקטית, דהיינו בדרך של מאבק בין ניגודים וסתירות. על פי הגל גם התודעה העצמית של האדם מתפתחת כתהליך של מאבק בין שתי תודעות התובעות הכרה אחת מהשנייה. המאבק מוביל ליחסי אדון ועבד – מנצח ומנוצח, בהם העבד נדרש להכיר בעליונותו של האדון. מושג "האחר" תופס מקום מרכזי בתפיסות פוסט-סטרוקטורליסטיות, פמיניסטיות, קוויריות ופוסט-קולוניאליות המצביעות על הגדרת האחר כחריג, נחות או פגום, וזאת לצורך יצירת ניגוד התומך באופן בו הסובייקט רוצה להגדיר את עצמו – אוטונומי, שלם, רציונלי וחופשי. מישל פוקו מראה כיצד תהליכים היסטוריים ופוליטיים, כגון הבניית הניגוד בין התבונה לשיגעון או הניגוד בין ההטרוסקסואליות להומוסקסואליות, יצרו את האחרות כניגוד לדמות הסובייקט. המעקב אחר תהליכים אלה מוכיח כי האופן בו הסובייקט רואה את עצמו אינו טבעי ומובן מאליו, אלא הוא תוצאה שלהם.
בניסיון לצאת מהתפיסה הניגודית והאלימה של יחסי הסובייקט-האחר של הגל, עמנואל לוינס מבחין בין המושג של האחר כמי שמוגדר על ידי הסובייקט כמנוגד לו, ובין המושג של האחר האתי שהוא בלתי תלוי בסובייקט. אחר זה הוא הזולת האנושי, הייחודי והחד-פעמי שאינו ניתן להגדרה מצמצמת כלשהי. אחר זה אינו משרת את האחדות המדומיינת של הסובייקט ואינו דומה לו. הסובייקט אינו יכול להכיר, לדעת או לייצג אחר זה, אך דווקא בשל אחרות רדיקלית ובלתי נגישה זו לוינס תובע מהסובייקט אחריות והיענות. לוינס משתמש במושג האחר כדי להמשיג מחדש את מושג הסובייקט – הסובייקט של לוינס משועבד למחויבות אינסופית לזולתו ונידון לאחריות כלפיו ממנה אינו יכול להשתחרר לעולם.
הערות שוליים

1 2 3 4  המאירי ס., הירש ד., עמיאל-האוזר ת. "מבוא לפרק שלישי: תאוריות סובייקט". בתוך: תיאוריות וגישות בחקר התרבות - מדריך למידה, האוניברסיטה הפתוחה 2010, עמ' 94–109
↑  .Simon Critchley & Peter Dews, eds, Deconstructive Subjectivities, State University of New York Press, 1996, עמ' 13
↑  רנה דיקרט, תרגום: יוסף אור, הגיונות על הפילוסופיה הראשונית, י"ל מאגנס, תש"ס, עמ' 46-47
↑  אלעזר וינריב, עיון ב"הקדמות" של קאנט, האוניברסיטה הפתוחה, 1996, עמ' 158-159, 335-342
↑  Crowell, Steven, Existentialism, Stanford Encyclopedia of Philosophy, ‏9.3.2015
↑  דוד גורביץ', דן ערב, סטרוקטורליזם, אנציקלופדיה של הרעיונות, הוצאת בבל, 2012
↑  ד"ר אבנר דה-שליט, מרקס והמרקסיזם : מאבק המעמדות, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, ‏1995
↑  ד"ר אורית כהן; דנה פרידמן, "הגישה הפסיכואנליטית: מבנה האישיות על-פי פרויד", באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, ‏2002
↑  פרדינן דה-סוסיר, קורס בבלשנות כללית, רסלינג, 2005
↑  רולאן בארת, מישל פוקו, תרגום: דרור משעני, מות המחבר / מהו המחבר?, רסלינג, 2005, עמ' 10
1 2  דוד גורביץ', דן ערב, אובייקט/סובייקט, אנציקלופדיה של הרעיונות, הוצאת בבל, 2012
1 2  Michel Foucault, The Subject and Power, Critical Inquiry, 4 8, The University of Chicago Press, 1982, עמ' 777-785
↑  מישל פוקו, תרגום: אבנר להב, תשיעי, המילים והדברים, רסלינג, 2011(1990), עמ' 285-322
↑  לואי אלתוסר, תרגום: אריאלה אזולאי, על האידיאולוגיה, רסלינג, 2003, עמ' 41-80
↑  Derrida, Jacques, תרגום: Gayatri Chakravorty Spivak, OF GRAMMATOLOGY, Johns Hopkins University Press, 1997(1967)
↑  עמיאל-האוזר, ת. "מבוא לפרק חמישי: דה-קונסטרוקציה ופוסט-סטרוקטורליזם". בתוך: תיאוריות וגישות בחקר התרבות - מדריך למידה, האוניברסיטה הפתוחה, 2010, עמ' 189–199
↑  יצחק קליין, הדיאלקטיקה של האדון והעבד, אוניברסיטת חיפה, עם עובד, 1978
↑  דוד גורביץ', דן ערב, האנציקלופדיה של הרעיונות, בבל, 2012
↑  עמיאל-האוזר, ת. "מבוא לפרק שביעי: כניסת האחר לתאוריה". בתוך תאוריות וגישות לחקר התרבות - מדריך למידה. האוניברסיטה הפתוחה, 2010, עמ' 229-238.
↑  מישל פוקו, תולדות השיגעון בעידן התבונה, כתר, 1986
↑  מישל פוקו, תולדות המיניות: הרצון לדעת, הקיבוץ המאוחד, 1996
↑  עמנואל לוינס, תרגום: סמדר בוסתן, הומניזם של האדם האחר, מוסד ביאליק, 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543742405171  LCCN: sh85129424  NKC: ph135780
מאיר אהרוני

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1948 (בן 76) המדינה האימפריאלית של איראן
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  עיתונאי ואיש חינוך לשעבר, מרצה, עורך ומנהל את הוצאת הספרים "מקסם" ומתנדב.
 שפות היצירה:  עברית, אנגלית
 פרסים והוקרה:  פרס גלר להתנדבות (2019)
 
מאיר אהרוני (נולד ב-4 באפריל 1948) הוא עיתונאי ואיש חינוך לשעבר, מרצה, עורך ומנהל את הוצאת הספרים "מקסם" ומתנדב.
קורות חיים

מאיר אהרוני נולד ב-1948 באיראן ועלה לישראל בשנת 1952. גדל והתחנך במעברת חלסה בקריית שמונה ובמושב מרגליות, ולאחר מכן בכפר שלם. למד בתיכון מקצועי שבח בתל אביב, במגמת נגרות.
לאחר שירותו הצבאי השתלב בלימודים האקדמיים ולמד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. היה מורה לספרות וללשון בבתי ספר תיכוניים, מרצה ללשון בסמינר למורים, במכללה הטכנולוגית ובמכון למדריכי נוער בבאר שבע.
בשנים 1972–1981 שימש עיתונאי מעריב וכתב כתבות ומאמרים בעיתונות הארצית ובעיתונות המקומית בבאר שבע.
בין השנים 1981–1985 היה בשליחות חינוכית לאומית מטעם הסוכנות היהודית בקהילה היהודית בלימה, פרו, יחד עם רעייתו שרה.
מ-1986 כתב, ערך והוציא לאור, יחד עם רעייתו הסופרת שרה אהרוני, סדרת ספרי מידע על ישראל ואזוריה – 16 ספרים, מתוכם 5 ספרים מתורגמים לאנגלית. זהו הפרויקט התיעודי הגדול בישראל: כ-500 כותבים השתתפו בכתיבת הערכים והמאמרים בסדרת הספרים, ביניהם: נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, נשיאי מדינה עזר ויצמן, שמעון פרס, ראש הממשלה אהוד ברק, נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר, נשיאי אוניברסיטאות, מדענים, היסטוריונים, חוקרי ארץ-ישראל, סופרים ביניהם אברהם ב. יהושע, עיתונאים בכירים, אנשי עסקים ביניהם בני גאון, ודמויות מפתח בתחומים רבים.
כמעט כל תחום נסקר בסדרת הספרים: מדע, טכנולוגיה, היי-טק, כלכלה ועסקים, חינוך, תרבות ואמנות, חברה וקהילה, איכות הסביבה, ספורט, הישגים עולמיים של ישראל, ועשרות רבות של נושאים נוספים. כ-50 אלף איש ואישה רואיינו לצורך כתיבת סדרת הספרים.
ספרים שכתב

"סדרת ספרי ישראל" (כתב בשיתוף עם אשתו שרה אהרוני):
"מי ומה בשרון", הוצאת מי ומה לתקשורת מקומית בע"מ, 1989
"אישים ומעשים בפתח תקווה והסביבה", הוצאת מקסם, 1991
אישים ומעשים בחיפה והסביבה", הוצאת מקסם, 1993
"אישים ומעשים בראשון לציון, רחובות, נס ציונה והסביבה", הוצאת מקסם, 1995
"אישים ומעשים בגליל ובעמקים", הוצאת מקסם, 1997
"אישים ומעשים בישראל – ספר היובל", הוצאת מקסם, 1998
"ישראל 2000", הוצאת מקסם, 2000
"מי ומה בישראל", הוצאת מקסם, 2003
"תעשייה וכלכלה בישראל", הוצאת מקסם, 2005
"ספר ישראל – 60 שנה למדינה", הוצאת מקסם, 2008
"ספר ישראל – כלכלה וחברה", הוצאת מקסם, 2011
Israel 2000, Miksam, 2000
Israel Directory, Miksam, 2003
Industry & Economy in Israel, Miksam, 2005
Israel Economy & Society – 60 years, Miksam, 2008
Israel – Economy & Society, Miksam, 2011
פעילות התנדבותית

בשנת 2004 הצטרף אהרוני כחבר פעיל ברוטרי כפר סבא – מועדון מתנדבים למען הקהילה, מהגדולים בישראל. ב-2012–2013 שימש כנשיא רוטרי כפר סבא. ב-2014 נבחר כחבר מועצת ארגוני המתנדבים בכפר סבא, וב-2019 נבחר כיו"ר מועצת ארגוני המתנדבים בכפר סבא. המאגדת תחת קורת גג אחת 120 ארגוני מתנדבים. ב-2014 החל פעילותו בקרן סיוע לנזקקים בכפר סבא וגייס סכומי כסף גדולים למען נזקקי העיר. ב-2019 זכה ב"פרס גלר להתנדבות" – פרס שהעיר מעניקה על עשייה התנדבותית למען הזולת
מרצה בנושא "סופרים וספרים ישראליים".
הערות שוליים

↑  דף הבית, בהוצאת ספרים "מקסם"
↑  ריאיון עם מאיר אהרוני
↑  אישים ומעשים בישראל, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  אריה אברמזון, "הזוכה בראשות מועצת ארגוני המתנדבים בכפר סבא הוא מאיר אהרוני", 14.9.19
↑  אשר אטדגי, "נבחר יו"ר חדש למתנדבים בכפר סבא: מאיר אהרוני"my-ynet‏, 10.9.2019
↑  עיריית כפר סבא ומשפחת גלר העניקו ל-12 מתנדבים מהעיר את הפרס ע"ש זאב גלר ז"ל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257434105171  VIAF: 31568260   WorldCat (עם VIAF): 31568260
זיכרון וטראומה

זיכרון וטראומה פירושם ההשפעות המזיקות שיש לטראומה פיזית או טראומה פסיכולוגית על הזיכרון.
זיכרון מוגדר בפסיכולוגיה כיכולתו של אורגניזם לאחסן, לשמור, ולאחר מכן לאחזר מידע. כאשר אדם חווה אירוע טראומטי, בין אם טראומה פיזית או פסיכולוגית, הזיכרון שלו עלול להיות מושפע בדרכים רבות. לדוגמה, טראומה עלולה להשפיע על הזיכרון מאותו אירוע, היזכרות באירועים קודמים או מחשבות אחרות. בנוסף התגלה כי זיכרונות מאירועים טראומטיים הם מקוטעים וחסרי ארגון יותר מזיכרונות של אירועים לא טראומטיים.
הפרעת דחק פוסט-טראומטית

הפרעת דחק פוסט-טראומטית היא הפרעה פסיכולוגית הנגרמת כתוצאה מחשיפה לאירוע מאיים. תסמינים טיפוסיים כוללים הימנעות מתזכורות לאירוע הטראומטי או אזכור שלו, עצבנות, בעיות שינה, חוסר תחושה רגשית ותגובות מוגזמות להפתעות. אחד התסמינים הנפוצים והחזקים הוא הישנות של זיכרונות עזים אקראיים מהאירוע (מחשבות פולשניות). הדבר יכול להתבטא בדרכים שונות, כמו פלשבקים של האירוע ומחשבות לא רצויות על הטראומה (למשל "למה זה קרה לי?").
כתוצאה ממלחמת העולם השנייה התרבו המקרים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית. לרבים מהחולים שאובחנו בהפרעה זו לא היו זיכרונות מהאירועים הטראומטיים, אך עדיין סבלו מתסמינים כמו היסטריה. ניתן לייחס את האמנזיה שלהם לתאוריית ההדחקה של פרויד, שלפיה אנשים מדחיקים את זיכרונותיהם כדי לשמור על עצמם מפני פגיעה/השלכות נוספות. הפסיכולוגית ניקי שטריקר ועמיתיה קידמו את הרעיון באמצעות מחקר שהוכיח שיעורים גבוהים יותר של ליקוי קוגניטיבי (למשל, תפקוד ניהולי, קשב, זיכרון עבודה ומהירות עיבוד) אצל אנשים שאובחנו עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית, כמו חיילים או חיילים משוחררים. זיכרון ויכולת למידה היו התחומים המושפעים ביותר.
טראומה פיזית

כשאנשים חווים טראומה פיזית, כגון פגיעת ראש בתאונת דרכים, פציעות קשות או מצוקה פיזית ניכרת, הדבר עלול להשפיע על הזיכרון שלהם. נזק פיזי באזורים שונים במוח עצמו עלול להשפיע על הזיכרון באופנים שונים. האונות הטמפורליות, בצדי המוח, כוללות את ההיפוקמפוס והאמיגדלה, ולכן הן קשורות קשר הדוק להעברה ולהיווצרות של זיכרון. מטופלים שסבלו מפגיעה באזור זה חוו בעיות ביצירת זיכרונות חדשים לטווח ארוך. לדוגמה, האדם שחקרו אותו יותר מכול בהיסטוריה, הנרי מולייסון, שמר על זיכרון לטווח ארוך שהיה מאוחסן במוחו בעבר, וכן על זיכרון תפקודי לטווח קצר, אך לא היה מסוגל לזכור דבר לאחר שהזיכרון יצא מהזיכרון לטווח קצר. מטופל שהפורניקס שלו נפגע באופן דו-צדדי פיתח שכחון למאוחר חמור, ללא השפעה על כל שאר הצורות של זיכרון או קוגניציה.
בנוסף לנזק פיזי במוח כתוצאה מפגיעה מכנית, קיימים שינויים נוספים במוח שניתן להבחין בהם. מחקרי הדמיית עצבים על הפרעת דחק פוסט-טראומטית מזהים שוב ושוב מבנים מרכזיים הקשורים להתפתחות פתולוגית. המבנים שנצפה בהם שינוי הם האמיגדלה, פיתול החגורה הקדמי (ACC), קליפת המוח הקדם-מצחית (PFC), האינסולה וההיפוקמפוס. חלקים אלה במוח מושפעים מכיוון שהם תורמים לתחושה ולפעולות הקשורות לפחד, לחשיבה צלולה, לקבלת החלטות ולזיכרון. שינויים אינדיבידואליים במבני מוח שונים משפיעים גם על התקשורת ועל הוויסות בתוך מבנים.
טראומה פיזית > אמיגדלה

האמיגדלה ידועה כ"מרכז הפחד של המוח", ומשערים שהיא מופעלת ומְווּסתת בתגובה למצבי לחץ שמעוררת תפיסה של גירוי מוגבר. באופן ספציפי, האמיגדלה אחראית לזיהוי של איומי סכנה לעצמך ולביטחונך. חשיפה עקבית לטראומה או מתח עלולה להוביל לרגישות יתר וחשש מאיום. הפעלה מוגברת במרכז הפחד יכולה להשפיע על התקשורת עם מעגלים אחרים במוח, כולל קשרים בין קליפת המוח הקדם-מצחית, האמיגדלה וההיפוקמפוס, אשר בתורם יכולים להשפיע על האופן שבו הזיכרון מאוחסן בהיפוקמפוס. האמיגדלה אינה מתפתחת במלואה עד סוף שנות ה-20, וללחץ שנחווה לפני גיל זה עלולה להיות השפעה גדולה יותר בהשוואה למתח שחווים בתום מלוא ההתפתחות של האמיגדלה.