stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
L.A. Woman
ביצוע

הפרטים לקוחים מתקליטור הרימסטר של Rhino Records משנת 2007 עם המאמר הנלווה של המפיק ברוס בוטניק, ועשויים להיות שונים ממקורות אחרים.
הדלתות
ג'ים מוריסון - שירה
ריי מנזרק - פסנתר, עוגב; כולל אורגן האמונד בשירים "The Changeling", "Hyacinth House" ו-"The WASP (Texas Radio and the Big Beat)"; ווקס קונטיננטל ב-"Love Her Madly", ופסנתר רודס ב-"L.A. Woman" ו-"Riders on the Storm"; גיטרת קצב בשיר "Been Down So Long"
רובי קריגר - גיטרה מובילה
ג'ון דנסמור - תופים (עם מברשות בשירים "Cars Hiss by My Window"), טמבורין בשירים "Love Her Madly" ו-"Been Down So Long"
מוזיקאים נוספים
ג'רי שף - גיטרה בס
מארק בנו - גיטרת קצב בשירים "Been Down So Long", "Cars Hiss by My Window", "L.A. Woman" ו-"Crawling King Snake"
טכני
ברוס בוטניק - הפקה
קרל קוסיק - קונספט ועיצוב אלבום
וונדל האמיק - צילום עטיפת אלבום
בנימין יצחק מיכלי

| --- | --- |
בנימין יצחק מיכלי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  26 ביולי 1910 אוטאץ', Sorokskij County, ממלכת רומניה 
 פטירה:  20 בינואר 1989 (בגיל 78) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית, יידיש 
 פרסים והוקרה:  פרס ברנר (1969)  פרס קוגל (1960) 
 
בנימין יצחק מִיכָלי (דוּחוֹבְני) (26 ביולי 1910 – 20 בינואר 1989) היה סופר, מבקר ספרות, פובליציסט ועורך ישראלי יליד בסרביה, מפעילי הציונות הסוציאליסטית ברומניה. חתן פרס ברנר לשנת 1969.
ביוגרפיה

מיכלי נולד בשנת 1910 בשם בנימין יצחק דוחובני (Духовный) בעיירה אטאקי (Атаки), עיירה יהודית מובהקת לגדות הדנייסטר, בפלך בסרביה של האימפריה הרוסית (כעבור שנים ספורות אוטאץ' (Otaci), בתחומי רומניה; כיום במולדובה), בנם של יחיאל מיכל דוחובני והינדא בת חיים רויזמן. התחנך חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבת קישינוב, ובבגרותו רכש השכלה עברית בעזרת מורים פרטיים. ומאוחר יותר הפך בעצמו למורה לעברית עד לשנת 1933, כשלאחריה עבר לבירה בוקרשט, שם לקח חלק בתנועה הציונית והיה מזכיר מפלגת האיחוד העולמי פועלי ציון – צ"ס (צעירי ציון) וערך את עיתוניהם בשפות היידיש והרומנית.
בבוקרשט היה חבר במזכירות הלשכה הראשית של קרן היסוד ברומניה. ובשנת 1938 נישא להדסה, בתו של המשורר הבסרבי מרדכי גולדנברג.
באוקטובר 1939 עלה לארץ ישראל, ובה מילא מספר תפקידים. עד לשנת 1941 היה מרצה לספרות עברית מטעם ההסתדרות, ולאחר מכן היה מזכיר "קופת מלווה וחסכון". כן היה עובד ארכיון ומוזיאון תנועת העבודה, ובהמשך התמנה כמנהלו. במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר בהנהגה העולמית של "דרור הבונים". ובשנים 1947-1948 יצא לשליחות מטעם הסוכנות היהודית והחלוץ ברומניה. בסיומן שימש כראש מדור הסברה במחת"ר (מחלקת התרבות של "ההגנה"). ובאוגוסט 1948 חזר לישראל כדי להתגייס לצה"ל. השתחרר במרץ 1949.
בשנים 1950–1951 יצא לשליחות בפריז מטעם "האיחוד העולמי", כעורכו הראשי של העיתון היומי "דאס וואָרט".
במהלך השנים עסק בכתיבה ועריכה ספרותית. בין היתר שימש כעורך ירחון אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל "מאזנים", שימש חבר בוועד אגודת הסופרים העבריים. משנת 1961 היה חבר ועד בית ביאליק וחבר ועדות שופטים של פרס ישראל, פרס ביאליק ופרס ברנר. משנת 1966 כיהן כיושב ראש המכון לתרגום ספרות עברית, והיה חבר הנהלת המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות.
עבור ספרו "ליד האבנים" זכה בפרס קוגל לשנת 1960 (תשי"ט). ספרו "פרי הארץ" זיכה אותו בפרס מילוא לשנת 1966. ספרו "חיים הזז: עיונים ביצירתו" זיכה אותו בפרס ברנר לשנת 1969.
יצירתו > ספריו

עולמם של בני הארץ, תל אביב: מ' ניומן, תשי"א.
יעקב פיכמן בשיר ובמסה, תל אביב: הוועד להוצאת כתביהם של סופרים עברים מביסאראביה, תשי"ב, 1951.
ליד האבנים: דמויות ובעיות בספרותנו, תל אביב: אגודת הסופרים העברים ליד דביר, תשי"ט.
פרי הארץ: הוויות ויוצרים בספרותנו הצעירה, תל אביב: אגודת הסופרים ליד הוצאת מסדה, 1966.
חיים הזז: עיונים ביצירתו, תל אביב: עקד, 1968.
דמויות וצדודיות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"א.
מסה ופולמוס, תל אביב: אגודת הסופרים העברים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1973.
משבצות ביקורת, תל אביב: הוצאת יחדיו, תשמ"א 1980.
עיונים בשירת אברהם סוצקבר, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ז 1986.
יצירתו > בעריכתו

בליל זה: ... ילקוט משירי הזמן, תל אביב: עדי, תש"ה 1945.
אנתולוגיה תנ"כית: מבחר היצירה העברית בשיר, בסיפור ובאגדה על נושאים תנ"כיים, תל אביב: מסדה, תשי"ד-תשכ"ג (3 כרכים).
אב ובנו: משה ודוד צ'רקסקי, תל אביב: עם עובד, תשי"ד.
עלי חיים: קובץ לזכרו של חיים וייסאדלר, תל אביב; חיפה: דפוס אות, תשכ"ה (בשיתוף קלמן אהרון ברתיני).
יהדות ביסאראביה / האיגוד העולמי של יהודי ביסאראביה, ירושלים: חברת אנציקלופדיה של גלויות, תשל"א 1971 (בשיתוף קלמן אהרון ברתיני ויצחק קורן).
אליעזר שטיינמן, ילקוט מסות; ליקט, הקדים מבוא והוסיף הסברים וביבליוגרפיה: ב"י מיכאלי, תל אביב: יחדיו, תשל"ב.
ישראל אפרת, ילקוט מסות; ליקט, הקדים מבוא והוסיף הסברים וביבליוגרפיה ב"י מיכאלי, תל אביב: יחדיו: אגודת הסופרים העברים בישראל, תש"ם 1980
ערבות ברוח: אנתולוגיה של סופרי בסאראביה, תל אביב: ברונפמן, תשמ"א 1981 (2 כרכים; בשיתוף ק"א ברתיני ודוד ויניצקי).
ממאמריו:
'נושא-החורבן וייחודו בשירת ישראל אפרת', על המשמר (ד בסיוון תשל"א), 6, 16.
'ישראל אפרת כמסאי', מאזנים לז (תשל"ג), 93–104.
'ישראל אפרת בן שמונים וחמש: בין שירו למסתו', מאזנים מג (תשל"ו), 193–199.
'ק.א. ברתיני, שלבים ראשונים ביצירתו', ערוגות, תשל"ג 1973.
'זמורה קורא בנביאים אחרונים', מאזנים מח, 2 (תשל"ט 1979). (ביקורת על פרשנותו של ישראל זמורה)
הערות שוליים

↑  "אטאקי", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית).
↑  חולק "פרס קוגל", דבר, 18 בפברואר 1960.
↑  חולקו פרסי "מילוא" לשנה זו, דבר, 17 בפברואר 1967.
↑  פרס ברנר תשכ"ט: למבקר ב. י. מיכלי, דבר, 21 בנובמבר 1969.
↑  ביקורת: מרדכי אבישי, המבקר כאוהב ספרות, מעריב, 19 במרץ 1971.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300401505171  PLWABN: 9810543773205606  ISNI: 0000 0000 7420 0508  LCCN: n84023660  NTA: 131141058  SUDOC: 235226742  VIAF: 11239162   WorldCat (עם VIAF): 11239162
רבה בר נחמני

ערך זה עוסק באמורא בבלי, דור שלישי, חברו של רב יוסף, ראש ישיבת פומבדיתא. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  260 או 280
 פטירה:  ד'ף' (320)
 תקופת הפעילות:  הדור השלישי לאמוראי בבל
 השתייכות:  ראש ישיבת פומבדיתא
 רבותיו:  רב הונא, רב יהודה
 תלמידיו:  אביי, רבא
 בני דורו:  רב יוסף
 
רַבָּה בר נחמני (260 או 280–320) המכונה בדרך כלל "רבה" בלבד, היה כהן, אמורא בבלי מהדור השלישי של האמוראים, מהאמוראים המפורסמים והמקובלים ביותר בדורו, ראש ישיבת פומבדיתא במשך 22 שנים. היה תלמידם של רב הונא ורב יהודה בר יחזקאל. בכל המחלוקות שבין רבה ורב יוסף הלכה כרבה חוץ מבשלושה מקומות שהלכה כרב יוסף.
תולדותיו

רבה נולד בבבל למשפחת כהנים מיוחסים אחר עלי הכהן. אחיו הזמינו אותו לארץ ישראל כדי ללמוד תורה מפי רבי יוחנן, וכנראה הוא נענה להזמנתם ושהה שם זמן מועט. יש הסוברים שאחים אלו היו רב אושעיא ורב חנינא.
רבה היה תלמידם של רב הונא בישיבת סורא ושל רב יהודה בר יחזקאל בישיבת פומבדיתא. כשנפטר רב יהודה בר יחזקאל, היו שני מועמדים להחליפו בתפקיד ראש ישיבת פומבדיתא: רבה ורב יוסף.
כיוון שרב יוסף היה בקי בהלכה ("סיני") (בניגוד לרבה, שהצטיין בפלפול, "עוקר הרים"), הוחלט למנותו, אך הוא לא הסכים לקבל את התפקיד, ולכן התמנה רבה. בימיו של רבה הגיעה ישיבת פומבדיתא לשיא פריחתה. את לימודו היה פותח בדבר בדיחה, ולאחר מכן עבר לדיון הלכתי. במחלוקות הרבות שבין רבה לרב יוסף, תמיד הלכה כרבה, מלבד שלושה מקרים. רבה התעמק גם במשניות שיתר חכמי בבל לא גילו בהן עניין, משום שנכללו בהן הלכות שלא נהגו בבבל, והעיד על עצמו: "יחיד אני בנגעים, יחיד אני באהלות". הוא היה המומחה הגדול בדורו לעניין הלכות נגעים. היה ממעט בשינה, ועל פי עדות תלמידו אביי, הוא ישן רק כשנת הסוס - "שיתין נשמי" (שישים נשימות) כרבו המובהק רב.
בעת שמונה לראש ישיבת פומבדיתא היה רבה בן 18 שנה, ועמד בראש הישיבה עד מותו, בגיל 40. על פי דעות אחרות היה רבה כשהוכתר בן 38, ונפטר בגיל 60. התלמוד מסביר שרבה לא זכה לאריכות ימים משום שהיה מצאצאי עלי הכהן, שעליו נאמר: "וכל מרבית ביתך ימותו אנשים". קיימת גם גרסה שבתלמוד מדובר אודות "רבא" חבירו של אביי, אך רבות הראיות כי הגרסה המדויקת היא "רבה" דודו של אביי, שהוא היה כהן בוודאות, ולא על רבא.
רבה חי בעוני, ותלמידו רבא השווה בינו ובין רב חסדא כדי להראות שאריכות ימים, בנים ומזונות אינם ניתנים לאדם לפי זכותו, אלא תלויים במזל: רב חסדא חי 92 שנים, ורבה - 40 בלבד; בביתו של רב חסדא היו 60 חתונות, ובביתו של רבה - 60 אסונות; בביתו של רב חסדא גם הכלבים אכלו סולת, ובביתו של רבה - אפילו לחם שעורים לאנשים היה נדיר.
היה דודו ואביו המאמץ של אביי ורבו המובהק. תלמיד נוסף שלו היה רבא, ושני תלמידיו אלה היו ראשי הדור הרביעי של האמוראים בבבל.
על אף שהיה ראש ישיבת פומבדיתא, אנשי פומבדיתא עצמם שנאו את רבה, כיוון שהיה מוכיח אותם על מעשיהם. בתלמוד מסופר שאביי דאג כי לא יהיה מי שיתרגש ויבכה בלווייתו והספדו של רבה. רבה ניחם אותו שדי לו בכך שאביי עצמו ורבה בר רב חנן יתרגשו ויבכו בהספדו.
על פי התלמוד, פטירתו הייתה כרוכה בכמה נסים. הדבר אירע בעקבות הלשנה למלך פרס שיש יהודי נכבד שמבטל 12,000 יהודים ממסי המלכות שני חודשים בכל שנה, בזמן ירחי כלה. בעקבות ההלשנה, חיפשו שוטרי המלך את רבה. רבה ברח ולא מצאוהו. לאחר סדרת חיפושים, נפטר רבה בלא ששוטרי המלך מצאוהו.
הגמרא מספרת שבשמים נפלה מחלוקת בעניין של טהרה: הקב"ה קבע: טהור, ופמליתו קבעה: טמא. החליטו לקרוא לרבה, שהיה בקי בתחום זה, שיפסוק במחלוקת. מלאך המוות, שנשלח להביאו, לא יכול לקחתו, משום שרבה לא חדל לרגע מתלמודו. נשבה הרוח בענפים, ורבה חשב שאלה פרשי המלך המחפשים אותו, וביקש למות כדי שלא ליפול בידיהם, ויצאה נפשו באומרו, בתשובה לשאלת השמים, "טהור טהור". יצאה בת קול ואמרה: "אשריך רבה בר נחמני, שגופך טהור ויצאתה נשמתך ב'טהור'".
חבריו

על חבריו נמנה רב חסדא שככל הנראה נחשב גדול ממנו. על כך מסופר בבבא מציעא כי רב אושעיא ביקש מרבה שכאשר הוא הולך להפגש עם רב חסדא בכפרי (ככל הנראה ללמוד תורה) ישאל אותה שאלה הלכתית (בדין תקפו כהן).
ההבחנה בין "רבה" ל"רבא"

בדפוסי התלמוד הבבלי, ויותר מכך בכתבי היד שלו, רבים החילופים בין רבה לרבא. על ההבדל ביניהם, בכתיב ובהגייה, כתב רב האי גאון: ”אלו כֻּלן ראבה נכתבין בהי והבֵּי דגש. אבל ראבא נכתב באלף, והבֵּי רפוי... ודעו כי ראבה אַבָּה שמו, וזה ריש שהוסיפו עליו - במקום רב. ורַאבָא אֲבָא שמו, וזה ריש המוסיף עליו - כמו רב. ופירוש אַבָּה כמו שאומר אָבִי, ופירוש אֲבָא כמו שאומר אבא סתם.”
במסורת ההגייה הרווחת היום, ההבדל בין השמות הוא בכך שרבה נהגה ב-ב' דגושה, ואילו רבא ב-ב' רפה. במסורת יהדות תימן ההבדל הוא בין דגש קל לדגש חזק, ושתי הקריאות מכוונות עקרונית להבחנה של רב האי, שלדעתו גם הדברים נובעים מהבדל במשמעות בין השמות, בין "[ה]אב" ל"אבי".
באשר לכתיב, עמדו חוקרים על כך שגם בכתבי יד משובחים אין הבחנה חותכת ביניהם, ורבים החילופים. לדעת שמא יהודה פרידמן, הממצא בכתבי היד מעלה כי ככל הנראה במקור לא היה הבדל בכתיב בין שני החכמים, גם אם נשמר הבדל בהגייה, וככל הנראה במשך השנים הוסיפו צורות הבחנה שונות כדי להבדיל ביניהם גם בכתיב, אך לכלל אחידות לא הגיעו, וזה מה שיצר את החילופים הרבים בין החכמים.
מתורתו

כלל הלכתי ידוע אותו אמר רבה, הוא כל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו, כלומר כל שתי פעולות שלא ניתן לבצען בזו אחר זו, מכיוון שחלותה של האחת מונעת את השנייה, לא ניתן לבצען בפעם אחת.
רבה מסביר את דיני השבועה המוטלת על מודה במקצת, בניגוד לסברת המיגו האומרת כי עליו להיות נאמן במיגו שהיה כופר הכול ופטור משבועה, על פי החזקה אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו, האומרת כי הוא מודה במקצת לא מכיוון שהוא צודק, אלא מכיוון שהוא חושש להעז פניו בפני בעל חובו שעשה לו טובה.
לולב בימין ואתרוג בשמאל.
משפחתו

מבניו מוזכרים בתלמוד רבי חייא ורבא בריה דרבה.
לקריאה נוספת

הרב אהרן הימן, "רבה בר נחמני", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט
רבי אברהם זכות, ספר יוחסין השלם, מהדורת פיליפאווסקי-פריימאנן, ירושלים תשכ"ג, עמ' 185–186, באתר היברובוקס
רפאל הירשמן, "רבא ורבה - כמה שנים חיו ?", משפחה, מוסף "קולמוס" 56.
דייוויד שוורץ,  רבה בר נחמני עקב שמדא נח נפשיה
גרשון אשכנזי

| --- | --- |

הכניסה לבית הקברות היהודי החדש במץ בו נקבר
 לידה:  1618 
 פטירה:  20 במרץ 1693 (בגיל 75 בערך) מץ, צרפת 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום פעילות:  פרוסטיץ, ניקלשבורג, וינה, מץ
 תקופת הפעילות:  ? – 20 במרץ 1693 
 רבותיו:  רבי יואל סירקיש, רבי יהושע העשיל, רבי מנחם מנדל קרוכמל, רבי השיל מקראקא
 תלמידיו:  רבי דוד אופנהיים, רבי יהודה מילר
 חותנים:  רבי מנחם מנדל קרוכמל, רבי אהרון בן יצחק רכניץ
 
שער לשו"ת עבודת הגרשוני
רבי גרשון אשכנזי (ה'שע"ה – י' באדר ב' ה'תנ"ג, מרץ 1693) היה רבן של פרוסטיץ, הענא, ניקלשבורג, וינה ומץ במאה ה-17 מגולי גירוש וינה. מחבר שו"ת ופירוש עה"ת "עבודת הגרשוני" וספר הדרשות "תפארת הגרשוני".
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'שע"ה לרבי יצחק באולף שבגרמניה. החל את דרכו עוד בצעירותו כדיין בקראקא. בשנת ה'ת"י (1650) כיהן כרב בפרוסטיץ שבמוראביה, ובשנת ה'תי"ז בערך עבר לכהן ברבנות הנאו. בשנת ה'תכ"א, לאחר פטירת חותנו רבי מנחם מנדל קרוכמל ירש אותו כרבה של ניקלשבורג וסביבותיה, ולאחר שנים ספורות עבר לכהן כרבה של וינה, עד לגירוש וינה בשנת ת"ל. לאחר הגירוש עבר למץ, ובה התמנה בשנת תל"א-1670 כאב"ד, מינוי שאושר על ידי שלטונות צרפת בשנת תל"ב-1671.
סגנון לימודו היה חריף ומפולפל, ותלמידו, הרב דוד אופנהיים, העיד עליו כי "אלו נשתכחה ח״ו תורה מישראל היה הוא מחזירה בפלפולו" (הקדמה ל"עבודת הגרשוני"). בכל המקומות בהם שימש כרב, פעל לפתיחת ישיבות ולהעמדת תלמידים רבים. היה מראשי הלוחמים נגד השבתאות בתחילת דרכה והיה מהמנהיגים היהודיים הבולטים באירופה בתקופתו.
היה תלמידם של הב"ח (הרב יואל סירקיש), רבי יהושע העשיל מחבר הספר "מגיני שלמה", ורבי מנחם מנדל קרוכמל מניקלשבורג, מחבר ספר "צמח צדק" (הקדמון). בנישואיו הראשונים נשא את נכדת רבו הב"ח, ולכן הוא מתייחס במספר מקומות בספרו "עבודת הגרשוני" אל הב"ח כאל חותנו. בנישואיו השניים היה חתנו של רבו רבי מנחם מנדל קרוכמל. נפטר בי' באדר ב' ה'תנ"ג. בפטירתו גזרו חכמי דורו, כי במשך שנה לא ינגנו בכלי נגינה בבתי היהודים ואף לא בחתונות.
בנו היה הרב משה אשכנזי, מנכבדי ברודי. חתנו היה הרב אהרן הוליטשר, מחבר הספר "בית אהרן".
הש"ך במספר מקומות, מכנה אותו "מחותני", אולם אין ידיעה מה היו בדיוק קשרי המשפחה ביניהם.
הערות שוליים

↑  מרדכי מרגליות (עורך כללי), "גרשון אשכנזי", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמ' 315, באתר היברובוקס
↑  מלשון הסכמתו לספר "ספרא דצניעותא דיעקב" מר' יעקב בן אלעזר אשכנזי נראה שהוא הכיר אותו שלש שנים בווינה, אם כן נראה שהתחיל לכהן שם בשנת תכ"ג (אולי בחודש ניסן): "כאשר שהיתי עם החסיד ועניו המחבר באמנה, ג' שנים, שנה אחר שנה"
↑  למשל בסימן י"ט ובסימן כ'. כלילת יופי, ח"ב, צב. - קיב.
↑  ביורה דעה סימן ק"י סעיף ה', בנקודות הכסף על הט"ז ס"ק ה', הש"ך מביא בשם "מחותני הגאון מהר"ר גרשון נר"ו" והדברים נמצאים בחידושי הגרשוני בגיליון השו"ע. הש"ך מצטט אותו גם ביו"ד סימן צ"ח ס"ק ב': "ומחותני האלוף המרומם מהרר"ר גרשון נר"ו הקשה..."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301470405171  GND: 129744212  ISNI: 0000 0000 7871 0599  LCCN: nr95021437  NKC: zmp20221166767  NTA: 262456168  VIAF: 47850152   WorldCat (עם VIAF): 47850152
שלמה איגר

| --- | --- |

 לידה:  1786 ה'תקמ"ז לשנו, רפובליקת פולין 
 פטירה:  ינואר 1852 (בגיל 66 בערך) י"א בטבת ה'תרי"ב פוזנן, ממלכת פרוסיה 
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי, האימפריה הרוסית, ממלכת פרוסיה
 מקום פעילות:  קאליש, פוזנא
 תקופת הפעילות:  ? – ינואר 1852 
 תפקידים נוספים:  רב ראשי 
 רבותיו:  רבי עקיבא איגר, רבי חיים דוידזון
 אב:  עקיבא איגר 
 צאצאים:  רבי יהודה לייב איגר
 
רבי שלמה אֵיגֶר (ה'תקמ"ז, 1786 – י"א בטבת ה'תרי"ב, ינואר 1852) היה רבן של קאליש ופוזנן. בנו של רבי עקיבא איגר.
קורות חייו

שלמה איגר נולד לרבי עקיבא איגר ולרבנית גליקל (גליקכן) בליסא שבפולין בשנת ה'תקמ"ז. למד בישיבתו של אביו ונודע כבחיר תלמידי הישיבה וכעילוי. בה'תקס"א נישא לרבקה גולדה, בת הרב ישראל הירשזון מוורשה, שהיה גם חותנו של ר' אברהם גינצלר מפראגה.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בעיר, ונשאר בה במשך 35 שנים. בשנת ה'תקצ"א (1831) עמד בראש ועד יהודי שהשתתף במרד הפולני מול השלטון הרוסי. במהלך המרד איבד את כל רכושו והוכרח לקבל על עצמו את משרת הרבנות בעיר קאליש כדי לכלכל את ביתו.
בשנת ה'תקצ"ח כשנפטר אביו הגדול, רצו אנשי הקהילה האדוקים בפוזנן למנותו לרב הקהילה על מקום אביו, אך המשכילים התנגדו לכך ועכבו את המינוי עד שנת ה'ת"ר. לבסוף זכה במינוי אך לאחר כמה שנים על כס הרבנות בפוזנן, הותש כוחו מהמלחמה התמידית עם המשכילים בעירו והוא חזר לרבנות העיר קאליש. נפטר בי"א בטבת ה'תרי"ב, ונקבר בפוזנא.
קשריו עם אביו

רבי שלמה עצמו מוזכר בכתביו של אביו פעמים אין ספור, ונחשב לממשיכו של אביו. אף הוא עצמו עמד בקשר מכתבים רצוף עם כל גדולי דורו. אביו כיבדו ביותר, כך למשל כאשר במהלך המחלוקת בין דפוס סלאוויטא לדפוס ראם מווילנה תמך אביו רבי עקיבא איגר במדפיסי וילנה, ומדפיסי סלאוויטא העלו את הטענה כאילו דעתו של רבי עקיבא איגר הוטתה על ידי בנו רבי שלמה איגר. רבי עקיבא איגר, שהיה ידוע בדורו כענוותן גדול, יצא מגדרו ובתגובה כתב מכתב חריף כנגד טענה זו:
”מאוד הומה לבי על העזות והחוצפה של מדפיסי סלאוויטא, ודבריהם דברי נאצה הם, לא בלבד על בני הגאון נר"ו שהטה את לבבי, אלא גם עלי, שיכולים לפתות אותי לפסוק שלא כדין... אינני מוחל להם כלל וכלל, כי על ביזיון התורה אי אפשר למחול”.
למרות היותו מגדולי המתנגדים לחסידות, בנו רבי יהודה לייב איגר (ר' לייבל'ה) נמשך לתנועת החסידות, והצטרף לחסידות קוצק ובהמשך לחסידות איזביצה. סביבו התגבשה חסידות לובלין והוא עצמו נמנה כאדמו"ר הראשון בשושלת זו.
אב לשישה בנים וחמש בנות.
ספריו

גיליון מהרש"א על התלמוד הבבלי ועל השולחן ערוך
שו"ת ר"ש איגר - פסקים וכתבים, בהוצאת מוסד הרב קוק
ספר העיקרים - ביאורים בעיקרי ההלכות. בהוצאת מוסד הרב קוק
לקריאה נוספת

שמעון הירשלר ואלטר פקשר, כגובה הארזים, בני ברק: מכון שם עולם, תשס"ח
מנחם מאיר יעקבוביץ', "כיסא שלמה" -תכריך אגרות כתי"ק רבותינו הגאונים רבי עקיבא ובנו רבי שלמה איגר, על דבר התמנות רבי שלמה איגר לרבנות פרנקפורט דאדר, עלי זיכרון 37 מכון "זיכרון" להנצחת יהדות הונגריה, בני ברק, תשע"ז
הערות שוליים

↑  בנו של הגביר ר' נפתלי הירש צנצמינר וגיסו של רב העיר חיים דוידזון, עמו למד הרב איגר בהיותו בבית חמיו.
↑  ראו בהרחבה: אברהם יצחק ברומברג, מגדולי התורה והחסידות יג, ירושלים, תשי"ח, עמ' צה-קכ.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299964705171  PLWABN: 9810564029005606  GND: 105329011X  ISNI: 0000 0000 8338 5081  LCCN: n85104596  NTA: 330513214  VIAF: 122126182   WorldCat (עם VIAF): 122126182
יששכר בר איילנבורג

| --- | --- |
 לידה:  1550 ה'ש"י פוזנן, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1623 (בגיל 73 בערך) ה'שפ"ג האימפריה הרומית הקדושה אוסטרליץ, כתר בוהמיה 
 תקופת הפעילות:  ?–1623 
 רבותיו:  רבי מרדכי יפה, רבי יהושע פלק כץ, רבי ישראל סרוק
 תלמידיו:  רבי עזריה פיג'ו
 חיבוריו:  באר שבע, צידה לדרך
 
רבי יִשָּׂשכָר בֶּר אַיילְנְבּוּרְג (ה'ש"י, 1550, פוזנא, פולין – ה'שפ"ג, 1623 אוסטרליץ, מוראביה) היה רב פולני-איטלקי במחצית השנייה של המאה ה-16 ובראשית המאה ה-17, רבה של גוריציה ושל מדינת פריוויאל באיטליה, ובסוף ימיו בפראג. נודע על שם ספרו באר שבע.
ביוגרפיה

נולד בפולין לרב ישראל לייזר פרנס מקהילת פוזנא, בצעירותו היה תלמידם של רבי מרדכי יפה "בעל הלבוש", ורבי יהושע פלק כץ, מפרש הטור והשולחן ערוך הידוע בכינויו הסמ"ע על שם ספרו "מאירת עיניים". הושפע מרבו הרב ישראל סרוג (מהר"י סרוג/סרוק), בעת שהלה סבב בערי אירופה להפצת תורת האר"י, ודבק בהשפעתו בקבלת האר"י; מכתביו שרשם בעקבות דברי רבו זה, העתיק המקובל רבי מנחם עזריה מפאנו, אף הוא תלמידו של מהר"י סרוג שהפיץ את תורתו ברבים. התמנה כרב מדינת פריוויאל והיה לאחד מחשובי רבני איטליה. מתלמידיו באיטליה היה רבי עזריה פיגו.
בשנת ה'שע"א התגורר בפראג, והוצעה לו משרת ראש ישיבה בצפת בהוראת רבי משה גלנטי, המינוי התעכב ולבסוף לא יצא אל הפועל בשל פטירתו. בסוף ימיו התגורר באוסטרליץ, מוראביה, ושם נפטר.
מפסקיו

תשובתו (סימן י"ח) משמשת יסוד לשיטה האוסרת את השימוש בפאה נכרית לכיסוי ראש האישה בהלכה. הוא גם העיר על המנהג הרווח באיטליה של ימיו ללבוש בגדי שבת רק ביום השבת ולא בלילה שבין שישי לשבת, לדבריו זהו מנהג מוטעה כיוון שעל פי הקבלה עיקר עניינם של בגדי שבת הוא בהחלפת הבגדים לקראת כניסת השבת. עוד התרעם על המנהג הרווח לשפוך מהיין בעת ההבדלה כסימן טוב, לדבריו זהו מנהג נפסד, ואילו היה בכוחו היה מבטלו. בפרשיית המקווה ברוויג'ו היה בין הרבנים האוסרים.
ספריו

ספרו "באר שבע" (ונציה שע"ד), מהווה כעין "תוספות" על מסכתות וחלקי מסכתות מן התלמוד הבבלי שאין עליהם "תוספות": מסכת סוטה, סנהדרין, הוריות, חולין, מסכת כריתות ומסכת תמיד; בסוף ספרו זה נדפסו גם שאלות ותשובות ממנו, וחיבור קצר בשם "באר מים חיים". הספר נקרא "באר שבע", כי הוא כולל שבעה חיבורים, חידושיו למסכתות הש"ס וספר השו"ת: "נר אלוקים" על מסכת סוטה; "נר ישראל" על פרק "(כל ישראל יש להם) חלק" במסכת סנהדרין; "נר מצווה" על מסכת הוריות; "נר הוראה" על חולין; "נר ה'" על מסכת כריתות; "נר תמיד" על מסכת תמיד; ו"נר תורה", חלק השו"ת.
ספר נוסף שלו הוא החיבור "צידה לדרך" על פירוש רש"י לתורה, שעוסק רבות גם בפרשני רש"י קודמים כמו פירוש "המזרחי", רבי אליהו מזרחי.
שני הספרים נדפסו בדפוסים נוספים רבים לאחר פטירת המחבר.
הערות שוליים

↑  מקור שם המשפחה, כנראה בשם העיר הגרמנית איילנבורג (אנ')
↑  ראו על כך עוד: ש"א הורודצקי, תורת הקבלה, תל אביב תש"ז, עמ' 29-30.
↑  איגרות קהילת צפת נדפסו בראש ספרו "צידה לדרך".
↑  באר מים חיים (נספח לשו"ת "באר שבע"), סימן ב.
↑  באר מים חיים (נספח לשו"ת "באר שבע"), סימן ח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308084105171  GND: 105313620X  ISNI: 0000 0003 8935 4165  VIAF: 309616205   WorldCat (עם VIAF): 309616205
יוזף זיסקינד אופנהיימר

| --- | --- |

יוזף זיס אופנהיימר, "היהודי זיס"
 לידה:  1698 היידלברג, נסיכות הבוחר מפפאלץ 
 הוצאה להורג:  4 בפברואר 1738 (בגיל 40 בערך) י"ד בשבט ה'תצ"ח שטוטגרט, דוכסות וירטמברג 
 מדינה:  גרמניה 
 
יוזף בן יששכר זיסקינד אופנהיימר (שנודע כיוזף זיס אופנהיימר, או בכינוי הגנאי: "יוד זיס" – היהודי זיס; בגרמנית: Joseph Süß Oppenheimer; אשר נולד כנראה ב-1698 או 1699, היידלברג – י"ד בשבט ה'תצ"ח, 4 בפברואר 1738, ליד שטוטגרט) היה בנקאי יהודי ויועץ כספי לדוכס קרל אלכסנדר מווירטמברג. לאחר מותו של הדוכס, פטרונו, הועמד אופנהיימר למשפט והוצא להורג מסיבות מפוקפקות. דמותו הייתה ההשראה לרומן של ליון פויכטוונגר, "היהודי זיס" משנת 1925, בעקבותיו הופק בבריטניה ב-1934 סרט פרו-יהודי בעל אותו שם, בו השתמשו גם הנאצים כמודל לסרט התעמולה האנטישמי משנת 1940 באותו שם.
קורות חיים

יוזף זיסקינד אופנהיימר גדל במשפחה יהודית מהמעמד הבינוני בעיר היידלברג. בשנים 1713–1717 ערך כנראה מסעות לערים אמסטרדם, וינה ופראג. בכל הקשור לחייו בשנים אלה רב הנסתר על הנגלה.
אופנהיימר נודע כאיש כספים וכבנקאי בראשית שנות ה-20 של המאה השמונה-עשרה. הוא פעל בין השאר בשירותם של נסיכים בדרום מערב הקיסרות הרומית הקדושה בגרמניה. בשנת 1732 הכיר בבאד וילדבאד(אנ') את קרל אלכסנדר מווירטמברג, שיועד לרשת את אברהרד לודוויג כדוכס ווירטמברג באותה עת. ב-31 באוקטובר 1733, התמנה קרל אלכסנדר לדוכס וירטמברג והוא נזקק עוד יותר לשירותיו של אופנהיימר, לכן העניק לו סמכויות נוספות בתחומי הכלכלה והפיננסים בארצו. בשנת 1736 מונה אופנהיימר ליועצו הפיננסי הבכיר והפוליטי של הדוכס. עוד בטרם עלה לכס השלטון, עבר קרל אלכסנדר מן הנצרות הפרוטסטנטית אל הנצרות הקתולית, וכך נוצרו במהלך שנות שלטונו (1733–1737) שתי סוגיות שלטוניות חריגות: האחת, שלטון של דוכס קתולי על אוכלוסייה פרוטסטנטית; השנייה, מינוי יהודי לעמדה משפיעה בנסיכות. שתיהן עוררו מתח רב.
כדי להתאים את הכלכלה הכושלת של וירטמברג לבזבזנות האבסולוטיסטית של קרל אלכסנדר, הנהיג אופנהיימר חידושים ברוח הכלכלה המרקנטילית. הוא ייסד תעשייה של טבק, משי ופורצלן וכן את הבנק הראשון של וירטמברג, אותו הוא ניהל בעצמו. הוא הטיל מס על משכורות הפקידים וגבה עמלות גבוהות עבור זכויות המסחר במלח, בעור וביין לסוחרים שונים, בהם גם יהודים. בנוסף, הוא סחר גם באבנים יקרות ובמתכות יקרות, החכיר בשכר את המטבעה הממלכתית לגורם פרטי, הנהיג הגרלות ומשחקי מזל ותיווך בסכסוכים מסחריים. בכל עיסוקיו הוא היה מעורב אישית, כך שבמקביל להתעשרות קופת המדינה, הלך והתעשר גם הוא.
קרל אלכסנדר הקתולי, כשליט האבסולוטי, גיבה את הרפורמות הכלכליות והמסחריות של אופנהיימר, מבלי להיוועץ כלל בנציגי המעמדות (גרמנית: Landstände) שהיו פרוטסטנטים, חרף זכות הווטו שעמדה להם בהחלטות של הטלת מיסים, לפי החוקה של וירטמברג. על רקע מתיחות פוליטית זו עוררו הרפורמות הנועזות של אופנהיימר, מדיניות המיסוי הקפדנית שלו, ועושרו האישי - קנאה וצרות-עין, הן בקרב פקידים והן אצל אזרחים רבים. אופנהיימר עצמו חי חיי מותרות וניהל אורח חיים פזרני. תופעת היהודי המורם מעם, "המושך בחוטים" וחי חיי עושר מופלגים, הביאה לו שונאים רבים, בהם אפילו "יהודי חצר" אחרים.
כשמת קרל אלכסנדר במפתיע ב-12 במרץ 1737 התפרץ כל הכעס העצור, ואופנהיימר נעצר בו-ביום.
הוצאה להורג

אופנהיימר הועמד לדין והואשם בבגידה, בפגיעה בכבוד המלכות, בגזל אוצר המדינה, בקבלת שוחד ובקיום יחסי מין עם נשים גרמניות - בין השאר נטען שבעל קטינה בת ארבע עשרה. חרף עדותן של שתי מיילדות על שלמות בתוליה של הנערה, הורשע אופנהיימר ונגזר דינו ב-9 בינואר 1738 למיתה. גזר הדין ניתן בלא שפורטו מעשיו הפליליים, לא הובאו הוכחות לעבירות שבהן הואשם ולא סופקו כל נימוקים. אין לראות בכך דבר יוצא דופן - פסקי הדין בבתי המשפט של האימפריה הרומית הקדושה בגרמניה היו תדיר לקוניים. (גם כיום מקובל במדינות שונות מתן פסקי דין קצרים - למשל, במשפטים פליליים בארצות הברית).
במהלך מאסרו, ניסו אי-אלו כמרים לשכנע את אופנהיימר להתנצר, ללא הצלחה. העינויים שעבר בבתי הסוהר היו מתונים, ולא היה להם כל קשר ליהדותו. ב-4 בפברואר 1738 הוא נתלה על הגרדום. כמה מבני הקהילה היהודית הקטנה בווירטמברג ניסו להשתדל למען הצלתו, בעוד אחרים העידו נגדו - בכוונה להרוויח מנפילתו. לפני תלייתו, הותר לו להיפגש עם אחד מראשי הקהילה היהודית המקומית, מרדכי שלוס וחתנו, שאף תיעד את רשמיו מהפגישה במסמך שפרסם אז שנקרא ״רעלאציאן על פטירת יוסף זיס זצ״ל״, אך נמנע ממנו להיפגש עם רב. קהל הצופים בהוצאתו להורג מנה מעל 10,000 איש שנאספו מחוץ לשטוטגרט, במקום הידוע כ"אוכף פראג" (Pragsättel).
לפני מותו אמר את קריאת שמע ישראל; לדברי השוחט זלמן שכטר, בשעה שטיפס אופנהיימר על 52 מדרגות הגרדום, על כל מדרגה עמד והכריז "ה' הוא האלוקים".
הוצאה להורג > לאחר ההוצאה להורג

גופתו של אופנהיימר הושארה במשך שש שנים תלויה בכלוב ברזל צבוע צבע אדום, כ״אזהרה חמורה לדורות הבאים". רק בשנת 1744 התיר קרל אויגן, דוכס וירטמברג לטמון ללא כל טקס את שרידיו.
כלוב זה היה פרי מוחו של היועץ פוֹן פְּפְלוּג, חבר בהרכב שחקר את אופנהיימר. כלוב הציפורים היה רמז ברור ליחסי האישות האסורים שקיים אופנהיימר עם נשים גרמניות, בשל קרבה לשונית בגרמנית בין המילה "ציפורים" - למונח (בסלנג) ליחסי מין (גרמנית: vogel).