stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החברה לפתוח התעשיה בישראל

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  בשם "בנק לפתוח התעשייה בישראל" 1957 – 2012
 חברת אם:  מנורה מבטחים החזקות
 מיקום המטה:  תל אביב
 
בל"ת - החברה לפתוח התעשייה בישראל בע"מ (בעבר: הבנק לפתוח התעשייה בישראל) היא חברה ישראלית שבעבר פעלה כבנק.
היסטוריה

הבנק הוקם בשנת 1957 על ידי מדינת ישראל, בנק הפועלים, בנק לאומי בנק דיסקונט, התאחדות התעשיינים בישראל והסתדרות העובדים הכללית, במטרה להעמיד הלוואות לתעשייה, ביוזמת שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר. בתחילה ביקש ספיר לאחד את כל הבנקים שעסקו במימון התעשייה בישראל לבנק אחד, בראשם "הבנק הישראלי לתעשייה" של התאחדות התעשיינים בניהולו של אלוף ליטא בשחמט לשעבר, אלכסנדר מאכט ,וכמו כן "אוצר לתעשייה" של בנק לאומי ו"בנק ישראל-אמריקה לפיתוח התעשייה" של בנק הפועלים, אך הדבר לא יצא לפועל ובנקים אלו המשיכו לפעול במקביל ל"בנק לפתוח התעשייה". הבנק גייס הון באמצעות הנפקת איגרות חוב ומכירת מניות בארצות הברית. אך מדינת ישראל המשיכה להיות בעלת השליטה בבנק והוא שימש את המדינה כזרוע לתמיכה במפעלי תעשייה.
בשנות ה-70 עברו משרדי הבנק ממגדל שלום לבית אסיה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה פעילות הבנק להצטמצם, בעקבות תחרות מול הבנקים המסחריים שהגדילו את האשראי שסיפקו לתעשייה, בנוסף הפסיקה מדינת ישראל לספק הון לתעשייה באמצעות הבנק אלא באמצעות מענקים שסופקו ישירות למפעלים.
בשנת 2000, מכר הבנק לחברת אמפא את חברת הבת "חברת השקעות לפיתוח התעשייה בישראל".
באוגוסט 2002 נקלע הבנק לקשיי נזילות, חלקם בעקבות קריסת קבוצת פלד גבעוני לה הלווה הבנק כספים. בנק ישראל סייע לבנק כמלווה של מוצא אחרון ונתן גיבוי לכספי המפקידים. משנת 2003 לא עסק הבנק בפעילויות חדשות והתמקד בגביית האשראי שנתן ללקוחות ובפירעון פיקדונות שהופקדו בו. ביולי 2008 פקע רישיון הבנק.
בנובמבר 2009 נרכש הבנק תמורת 572 מיליון ש"ח על ידי חברת בי ג'י איי השקעות שבשליטת איש העסקים צביקה בארינבוים. נכסי הבנק בעת רכישתו כללו מזומנים, תיק אשראי ובו חובות, חלקם קשים לגבייה, וכן הפסדים צבורים, שאותם יוכל הבנק לקזז כנגד רווחים עתידיים, להקטנת המס על רווחים אלה. כעבור כשנה הגיע בארינבוים לסיכום על מכירת את החברה למנורה מבטחים החזקות בסכום של כ-330 מיליון ש"ח, המותנה בגביית כספים בפועל מהתחייבות הקיימות. העסקה הושלמה במרץ 2012.
לקריאה נוספת

אמנון ז'קונט, עובר ושב - סיפור קריסתו והצלתו של הבנק לפיתוח התעשייה, 2009.
הערות שוליים

↑  יוקם מוסד להשקעות בתעשייה, למרחב, 2 בספטמבר 1957
↑  התנגדות למיזוג הבנקים לתעשייה, למרחב, 23 ביולי 1956
↑  הבנק לפיתוח התעשייה יוציא אמיציה חדשה של איגרות־חוב, למרחב, 27 באוגוסט 1959
↑  מניות של הבנק לפיתוח התעשייה תופצנה בארה"ב, קול העם, 5 במרץ 1961
↑  הבנק לפיתוח התעשייה בישראל ב-1964, על המשמר, 19 בפברואר 1965
↑  ח"כים ידרשו לבדוק שכירת קומה בבית "אסיה" ע'י משרד המשפטים, דבר, 15 בפברואר 1978
↑  דוד ליפקין, בנק קטן ומפסיד מחפש תעסוקה, מעריב, 20 באפריל 1990
↑  הושלמה מכירת החברה להשקעות של הבנק לפיתוח התעשייה לאמפא, באתר גלובס, 15 באוקטובר 2000
↑  אילן מוסנאים, אמפא השלימה רכישת חברת השקעות לפיתוח התעשייה תמורת 212.3 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 15 באוקטובר 2000
↑  ליאור כגן, הבנק לפיתוח התעשייה נקלע לקשיי נזילות חמורים שמעמידים בספק את יכולתו לפרוע התחייבויותיו, באתר TheMarker‏, 30 באוגוסט 2002
↑  בנק בחורף - הבנק לפיתוח התעשייה מפתח מספר בעיות, והוא מנוע מלהעניק אשראי, באתר גלובס, 15 באוקטובר 2002
↑  בנק ישראל הודיע כי ימשיך לגבות את כספי המפקידים בבנק לפיתוחי התעשייה, באתר TheMarker‏, 2 בספטמבר 2002
↑  שלומי גולובינסקי, הבנק לפיתוח התעשייה מבקש להאריך תוכנית הסגירה בשנתיים - עד יולי 2008, באתר TheMarker‏, 23 ביולי 2005
↑  דוח מיידי בדבר השלמת עסקה למכירת החזקות העקיפות של החברה בבל"ת – החברה לפתוח התעשייה בישראל בע"מ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385372805171
החברה לפיתוח יפו העתיקה

| --- | --- |


פסל בדמות נפוליאון בכניסה למרכז המבקרים של החברה לפיתוח יפו העתיקה בכיכר קדומים
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה עירונית
 תקופת הפעילות:  1961–הווה (כ־63 שנים) 
 חברת אם:  אתרים
 קואורדינטות:  32°03′12″N 34°45′10″E﻿ / ﻿32.053305555556°N 34.752666666667°E﻿ / 32.053305555556; 34.752666666667 
 בעלות:  עיריית תל אביב
  
 www.oldjaffa.co.il
 he
 
החברה לפיתוח יפו העתיקה היא חברה עירונית, בבעלות עיריית תל אביב-יפו, האחראית לשיקום וניהול אזור יפו העתיקה.
הערות שוליים

↑  עיריית־ת"א מבטיחה לחסל את "השטח הגדול', קול העם, 12 ביוני 1960
1 2  אושרה הקמת החברה לפיתוח יפו העתיקה - כמקום תיירות ובידור, הארץ, 14 בנובמבר 1960
↑  מתקרב פינוי "השטח הגדול"' ביפו, הארץ, 31 בדצמבר 1950
↑  מחנה המעבר לתושבי.השטח הגדול" הולך ומוקם בקצב מזורז, הַבֹּקֶר, 3 בדצמבר 1950
גלגול מחילות ביפו, מעריב, 29 בינואר 1951
↑  בקרוב ־ חברה לחיסול משכנות העוני בת"א-יפו, על המשמר, 19 באוגוסט 1960
↑  פרטים על תכנית לשיפור יפו, דבר, 18 בינואר 1956
גן עירוני יוקם בשטח הגדול ביפו, הארץ, 9 ביולי 1957
↑  יפו העתיקה ־ בית לאמנים, הארץ, 18 בדצמבר 1959
מ. נחתומי, "השטח הגדול" מושך ציירים, מעריב, 17 במאי 1960
↑  תמונות יפואיות בבתי המשפט, באתר גלובס, 30 בנובמבר 1998
↑  פקידים בכירים במינהל יפו נעצרו לחקירה, למרחב, 8 בינואר 1960
פקידים בכירים במינהל יפו נעצרו כתשודים בשוחד, קול העם, 8 בינואר 1960
↑  צבי אלגת, יפו העתיקה מתעוררת לחיים, מעריב, 3 בינואר 1963
↑  פיתוח יפו העתיקה לשלב מעשי, דבר, 31 במאי 1963
↑  רומן פריסטר, השטח הגדול, על המשמר, 23 באוקטובר 1964
↑  גאלריה נוספת תפתח בשטח יפו העתיקה, מעריב, 26 במאי 1965
↑  עמי שמיר, המוזות ב"שטח הגדול', למרחב, 14 במאי 1965
↑  גבריאל בן שמחון, ציירים ש"התיישבו" ביפו העתיקה ־־ מקנאים בצפת ובעין־הוד..., מעריב, 28 בדצמבר 1966
שמעון עופר, הרוחות סוערות מאחורי הקלעים של קרית האמנים ביפו, דבר, 28 באפריל 1967
↑  אברהם רותם, החברה לפיתוח יפו העתיקה "זכתה" לדו"ח חיובי בעיקרו, מעריב, 23 בינואר 1969
↑  החברה לפיתוח יפו העתיקה סיימה למעשה רוב תפקידיה, מעריב, 18 בספטמבר 1977
↑  גיורא פרבר, צפיפות נסבלת בלילות יפו, חדשות, 5 ביולי 1988
↑  אלעזר לוין, ‏אושרו 118 דירות ו-1,700 מ"ר מסחרי ביפו העתיקה, באתר גלובס, 9 ביוני 1997
↑  הארץ, משפחת קסטיאל תרכוש חלקו של פיבקו בפרויקט הצדף על הים ביפו, באתר TheMarker‏, 7 במרץ 2003
גיא ליברמן, כמה שילם זוג ישראלים לאילן פיבקו עבור דירת הדופלקס ביפו?, באתר TheMarker‏, 10 בפברואר 2010
↑  אלעזר לוין, ‏עוז השקעות חתמה על הסכם חכירה משופר בפרוייקט בית פסטר, באתר גלובס, 10 באפריל 2000
↑  תמונות יפואיות בבתי המשפט, באתר גלובס, 30 בנובמבר 1998
↑  יצחק דנון, ‏נדחתה עתירה מינהלית לביטול תוכנית למיתחם "המנזר הארמני" ובית הסטודיות ביפו, באתר גלובס, 23 באפריל 1997
יצחק דנון, ‏ועדת אמנים-חוכרים: ההיתר לבנייה במנזר הארמני ביפו העתיקה - מחטף, באתר גלובס, 30 בנובמבר 1999
יצחק דנון, ‏נדחתה התנגדות ועד האמנים ביפו העתיקה לבנייה במתחם המנזר הארמני, באתר גלובס, 13 במאי 2001
↑  זאב קליין ודרור מרום, ‏ועדת השרים להפרטה החליטה להנפיק כל מניות אל-על בבורסה, באתר גלובס, 8 ביולי 2002
↑  שרון קדמי, ‏דיונים לקראת תב"ע חדשה ביפו העתיקה, באתר גלובס, 26 בינואר 2003
↑  שרון קדמי, ‏יפו העתיקה: הוולנת"ע אישרה הקלות שיאפשרו הקמת בית מלון חדש, באתר גלובס, 23 בפברואר 2003
↑  שלומית צור, ‏סערה בעיר העתיקה, באתר גלובס, 3 בנובמבר 2013
"כל רוכש ידע שהחכירה מסתיימת. מונה צוות בדיקה", באתר גלובס, 3 בנובמבר 2013
↑  שלומית צור, ‏עיריית תל אביב: נחדש את החכירה לתושבי יפו העתיקה, באתר גלובס, 23 בדצמבר 2014
↑   מוטי בסוק, חברות בבעלות משותפת למדינה ולעיריית ת"א יימכרו לעירייה, באתר TheMarker‏, 1 ביוני 2014
↑   נמרוד בוסו, עסקה היסטורית: תל אביב רכשה את נמל תל אביב, נמל יפו ואת רצועת החוף, באתר TheMarker‏, 15 ביוני 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2008058446  VIAF: 134084879   WorldCat (עם VIAF): 134084879
ההצתה בכנסיית הלחם והדגים

| --- | --- |

 מניע:  לאומני, טרור יהודי
מבנה כנסיית הלחם והדגים שעל שפת הכנרת
ההצתה בכנסיית הלחם והדגים הייתה פיגוע טרור יהודי, שאירע ב-18 ביוני 2015 ובו הוצתה כנסיית הלחם והדגים, כנסייה ששוכנת בעין שבע שבצפון-מערבה של הכנרת ומנציחה את נס הלחם והדגים, אשר לפי הברית החדשה חולל ישו במקום, ובו הזין 5,000 איש בחמש כיכרות לחם ושני דגים.
האירוע

ב-18 ביוני 2015 הוצת מתחם הכנסייה ועל קירותיו רוססה הכתובת "והאלילים כרות ייכרתון", ציטוט מתוך תפילת עלינו לשבח.. בשלב הראשוני, פעילי "תג מחיר" ניסו להצית את הדלת של בתי ההארחה של הכנסייה (שהותקנה במקום במאה החמישית), לאחר מכן הפעילים הציתו כמה חדרים במבואה של מבנה הכנסייה עצמה, שם נשרפו חפצי אמונות, ספר קודש וציוד. שני אנשים נפצעו (צליינית בת 19 ועובד המתחם בן 79) במהלך הניסיונות לכבות את השרפה. בסופו של דבר, האש כובתה על ידי צוותי מכבי האש.
עלות הנזקים שנגרמו לכנסייה הוערכו במיליון אירו.
האירוע > תגובות

הכנסייה הקתולית בישראל הגיבה לשרפה ואמרה כי ”הם רואים את ההצתה כהמשך לתוקפנות נגד אתרים קדושים לנצרות בשנים האחרונות שלא קיבלו מענה הולם מצד ממשלת ישראל וגורמי אכיפת החוק”.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו הצהיר כי ”נמצה את הדין עם האחראים למעשה הנפשע הזה. לשנאה וחוסר סובלנות אין מקום בחברה שלנו” ובשיחה עם ראש השב"כ, יורם כהן אמר נתניהו כי ”ההצתה המזעזעת של כנסיה היא התקפה על כולנו, חופש הפולחן בישראל הוא אחד מאבני היסוד של ערכינו והוא מוגן בחוק”.
נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין שוחח עם ראש המנזר הבנדקטיני בישראל, האב גרגורי קולינס ואמר בשיחה כי ”זהו הרס נוראי של אתר קדוש ומקום תפילה, ואיום על רקמת החיים במדינתנו. בישראל חיים אנשים מאמונות שונות שרוצים לחיות יחד בהרמוניה, כבוד וסובלנות. אנו מחויבים כמדינה וחברה להגן על האתרים הקדושים לכל האמונות ולשמרם. אני יכול להבטיח כי רשויות החוק בישראל יחקרו את הפשע הזה ויעשו כל מאמץ להביא את האשמים לדין במהרה”.
אחרית דבר

שבוע וחצי לאחר ההצתה, נפתחה הכנסייה שוב למבקרים, והגיעו אליה אלפי בני אדם, בהם גם ויליאם גרנט (אנ'), סגן שגריר ארצות הברית בישראל.
באוגוסט 2015, ביקר נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין במקום ופגש שם את ראשי הכנסייה בהם ראש המנזר הבנדקטיני בישראל, האב גרגורי קולינס, שגריר הוותיקן בישראל ונציגים מהשגרירות הגרמנית בישראל.
חצי שנה לאחר מכן, בינואר 2016 פורסם כי על אף שפוליטיקאים רבים הבטיחו לראשי הכנסייה שהכנסייה תשופץ, טרם הועברו התקציבים לשיפוצה.
רק קצת יותר משנה לאחר אותו פרסום, בפברואר 2017 ולאחר שהועברו לאנשי הכנסייה פיצוי בסך של כ-370 אלף אירו וכן לאחר שקיבלו תרומות מהציבור בסך של כ-900 אלף אירו שופצה הכנסייה. באירוע החניכה נכחו הנשיא ריבלין, שגריר גרמניה בישראל, קלמנס פון גצה, ראש העדה הדרוזית השייח' מוואפק טריף, והרב אלון גושן גוטשטיין (אנ') שלקח חלק בשיקום המבנה.
בדצמבר 2017 הוחלט שעונשו של המצית, ינון ראובני יהיה כ-4 שנות מאסר וזאת חרף בקשות להקלה בעונש מצד עורך דינו של ראובני, איתמר בן גביר. מלבד עונש המאסר, הוחלט גם שעל ראובני יוטל עונש מאסר על תנאי למשך שנתיים ועליו ייהיה לשלם לכנסייה פיצוי בסך 50 אלף שקלים.
ראו גם

הפיגוע בדומא
הערות שוליים

↑  אחיה ראב"ד, חשד להצתת כנסייה בכנרת: "עובדי אלילים", באתר ynet, 18 ביוני 2015
↑  נעה שפיגל, הוצתה כנסייה היסטורית על שפת הכנרת: "והאלילים כרות יכרתון", באתר הארץ, 18 ביוני 2015
↑   ג'קי חורי, נעה שפיגל וברק רביד, הכנסייה הקתולית על ההצתה בכנרת: המשך לתוקפנות שלא קיבלה מענה מהממשלה, באתר הארץ, 18 ביוני 2015
↑  גיא ורון, ‏נתניהו: הצתת הכנסייה - התקפה על כולנו, באתר ‏מאקו‏, 18 ביוני 2015
↑  אריק בנדר, ‏ריבלין: "ההצתה היא הרס נוראי המאיים על רקמת החיים שלנו", באתר מעריב אונליין, 18 ביוני 2015
↑  נעה שפיגל, הנשיא ריבלין ביקר בכנסיית הלחם והדגים: "אין מלחמת דת במדינת ישראל", באתר הארץ, 27 באוגוסט 2015
↑  אחיה ראב"ד, שנה אחרי ההצתה: בכנסיית הלחם והדגים עדיין מחכים לתקציב, באתר ynet, 16 ביוני 2016
↑  כנסיית "הלחם והדגים" נחנכה מחדש; ריבלין: "מחויבים לחופש הדת", באתר וואלה, 12 בפברואר 2017
↑  אחיה ראב"ד, 4 שנות מאסר למצית כנסיית הלחם והדגים, באתר ynet, 12 בדצמבר 2017
ריבלין בתמונה משותפת עם ראשי ובכירי הכנסייה במקום
ביקור נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין באולם שנשרף בכנסייה עם ראשי הכנסייה, אוגוסט 2015
הכנסייה האשורית

| --- | --- |

 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  נצרות
 מייסד:  תומאס הקדוש, תדאוס מאדסה, ברתולומאוס הקדוש, Saint Mari 
 מנהיג:  Gewargis III 
 מספר מאמינים:  500 
 שפות:  סורית 
 ארגונים ופעילות
 מרכז:  ארביל 
 assyrianchurch.org
 
הכנסייה האשורית סט. מארי במוסקבה
הכנסייה האשורית המזרחית (בארמית סורית: ܥܕܬܐ ܕܡܕܢܚܐ ܕܐܬܘܖ̈ܝܐ, בערבית: كنيسة المشرق الآشورية), פלג בנצרות, אשר התפלג משאר הכנסייה במאה ה-5 בעקבות המינות הנסטוריאנית.
תולדות > המינות הנסטוריאנית וועידת אפסוס

נסטוריוס, חכם דת נוצרי, תלמידו של תאודורוס ממופסואטיה, שהיה פטריארך קונסטנטינופול, טען כי מרים, אם ישו אינה יולדת האל אלא רק יולדת המשיח, וזאת בניגוד לדעתו של קירילוס האלכסנדרוני, פטריארך אלכסנדריה שדיבר על פרסונה אחת (Persona) של ישו הכוללת שני טבעים - אלוהי ואנושי באותו גוף אשר לא התמזגו אחת עם השנייה והתקיימו זו לצד זו כשתי מהויות נפרדות שהן בתוך ישות אחת. לעומתו נסטוריוס דיבר על שתי פרסונות, ישויות נפרדות, כך שבצליבה ובסבל והעינויים שבמהלכה הייתה זו הפרסונה האנושית ולא האלוהית. דעתו זו גונתה והוכרזה כמינות בוועידת אפסוס ב-431. נסטוריוס, אשר דחה טענות אלה מכל וכל, אך עם זאת סירב לחזור בו, גונה ונודה מהכנסייה. תומכיו זכו לחסות המלכים הפרסים, שהיו במאבק פוליטי עם האימפריה הביזנטית, ושם ייסדו את כנסייתו שמרכזה בסלוקיה-קטסיפון (Seleucia-Ctesiphon) והכריזו על עצמאותה של כנסייתם מהמרכז הנוצרי המזרחי, הפטריארכיה של אנטיוכיה; כנסייה חדשה זו זכתה עד מהרה לגיבוי ותמיכה מהאימפריה הפרסית הסאסאנית, אויבתה של האימפריה הביזנטית שגינתה את נסטוריוס ונידתה אותו, וקיוותה להשיג בכך את נאמנותם של נתיניה הנוצריים.
תולדות > באבאיי הגדול

המלחמה בין האימפריה הביזנטית לסאסאנית, אשר התרחשה בשנים 610–628, החלישה את הכנסייה האשורית, וכמה ממחוזותיה עברו למונופיזיטים; בנוסף על כך, נאסר על הכנסייה לבחור לעצמה קתוליקוס-פטריארך, וכומר ושמו הנאנה החל להטיף לתורתו של אוריגנס כנגד תורתו של תאודורוס ממופסואטיה, התורה המסורתית של הכנסייה האשורית. במצב זה, באבאיי, שלאחר מכן כונה "הגדול", ניהל את הכנסייה למעשה למרות שתפקידו הרשמי היה "מפקח המנזרים שבצפון". בנצלו את תפקידו זה, הוא אכף את כיבוד תורתו של תאודורוס ממופסואטיה במנזרים, ובפרט גירש נזירים שהיו נשואים (כנס בית לבאת' שנערך ב-484 התיר לכל האנשים בהיררכיה הכנסייתית להיות נשואים); בנוסף לכך, הוא ייסד מנזרים ובתי-מדרש חדשים שבהם חינך את התלמידים לגישתו של תאודורוס, וכתב כתבים תאולוגיים הן כנגד המונופיזיטים והן כנגד תומכיו של הנאנה.
מאמציו של באבאיי נשאו פרי בשנת 612, כאשר כנס של הכנסייה האשורית הכריז על תורתו של תאודורוס ממופסואטיה כתורה המחייבת את כל המאמינים; כמה שנים מאוחר יותר, הנאנה תומך תורתו של אוריגנס, גונה ולעומת זאת הכריסטולוגיה שפיתח באבאיי נקבעה כמחייבת.
תולדות > השליחויות המיסיונריות

אנשי הכנסייה האשורית עסקו רבות בפעילות מיסיונרית במזרח. כבר במאה ה-5 שליחי הכנסייה האשורית הגיעו לתימן ולקטר של היום, ואף להודו. בשנת 635 קבוצת מיסיונרים אשוריים הגיעה לסין, וכעבור זמן לא רב משלחות דומות הגיעו למונגוליה, טיבט וסמרקנד. עם זאת, התפשטות האמונה האשורית לא צלחה - בסין השליטים המקומיים דיכאו אותה, ובהודו בין המאות ה-16 וה-19 השתלטה הכנסייה הקתולית על הנוצרים המקומיים.
תולדות > הפילוג הכשדי

במאה ה-15 הוחלט, כי הפטריארך של הכנסייה לא ייבחר, אלא התואר יעבור בירושה מדוד לאחיין. בשנת 1552 קבוצת היררכים של הכנסייה התמרדה כנגד הסדר זה, פרשה והקימה את הכנסייה הכשדית בראשותו של מר יוחנן ה-8, אשר עד מהרה קשרה עצמה עם הכנסייה הקתולית והצטרפה לקהילייה הקתולית בראשות האפיפיור. עתה היו לכנסייה האשורית שני פטריארכים יריבים: האחד - מסורתי, שמקום מושבו בעיירה אלקוש בכורדיסטן העיראקית דהיום, והשני - קתולי, שמקום מושבו בדיארבקיר שבמזרח טורקיה דהיום. מצב זה נמשך עד שנת 1662, כאשר מר שמעון ה-13, הפטריארך של דיארבקיר, החליט לפרוש מהקהילייה הקתולית ולחדש את הקשר עם הפטריארך של אלקוש, ועקר מדיארבקיר לעיירה קוכאניס במזרח אנטוליה, בגבול עיראק של ימינו. האפיפיור מצדו מינה פטריארך אחר תחתיו עבור אלו מהקהילה האשורית בדיארבקיר שנשארו נאמנים לקהילייה הקתולית; קבוצה זו נודעה לימים ככנסייה הכשדית הקתולית. בשנת 1804 הצטרפה אליה הקהילה האשורית שהתרכזה סביב הפטריארך של אלקוש, לאחר שהשושלת של אלקוש נפסקה.
תולדות > במאה ה-20

בסוף מלחמת העולם הראשונה הנוצרים האשורים בקוכאניס מרדו בשלטון העות'מאני. לאחר כישלון המרד הם ברחו מטורקיה, רובם לעיראק, שהפכה למדינה עצמאית תחת פיקוח בריטי. ברם, בשנת 1933, עם תום המנדט הבריטי על עיראק, הטינה בין השלטון ההאשמי בעיראק לבין האשורים גרמה לשפיכות דמים, והפטריארך מר שמעון ה-23, ועמו רוב המאמינים, ברחו גם מעיראק, תחילה לקפריסין, משם לשיקגו, ולבסוף התבססו בסן פרנסיסקו.
בשנת 1964 שוב נוצר קרע בקרב הכנסייה האשורית על רקע ירושת תפקיד הפטריארך וקבלת הלוח הגרגוריאני. הפורשים בחרו כנגד הפטריארך מר שמעון ה-23 את מיטרופוליטן הודו, מר תומא דרמו. בשנת 1973 מר שמעון ה-23 התפטר מתפקידו והתחתן, מה שמנע את המשך כהונתו גם אם חלק מהמאמינים חפצו בכך, ובשנת 1975, תוך כדי משא-ומתן על איחוד מחדש של הכנסייה, הוא נרצח ותחתיו נבחר בישוף טהראן, מר דינכא הרביעי, אשר הכריז כי הפטריארכיה תפסיק להיות נורשת. ברם, הדבר לא גרם לאיחוד הכנסייה האשורית, והכנסייה הפורשת קיימת עד היום ככנסייה העתיקה של המזרח, הכוללת 5 מחוזות (הכנסייה האשורית בראשות מר דינכא כוללת 12).
ב-11 בנובמבר 1994 האפיפיור יוחנן פאולוס השני נפגש עם מר דינכא הרביעי ושני ההייררכים חתמו על "הצהרה כריסטולוגית משותפת" והקימו ועדה תאולוגית משותפת לשני הצדדים. כמו כן, בעקבות צעד זה השתפרו יחסיה של הכנסייה האשורית עם הכנסייה הקתולית הכשדית: בשנת 1996 מר דינכא הרביעי והפטריארך הכשדי רפאל הראשון נפגשו בסאות'פילד שבמדינת מישיגן וחתמו על הצהרה משותפת.
מבנה וארגון

בראש הכנסייה האשורית-נסטוריאנית עומד הפטריארך, ומקום מושבו הוא שיקגו; עד לאחרונה תפקיד הפטריארך עבר בירושה מדוד לאחיין, אך מאז שנת 1964 אין הדבר כך. תחת הפטריארך נמצאים שלושה מיטרופוליטנים, המפקחים על שלושת הגלילות (archdioceses) של הכנסייה - הגליל של אירופה, סוריה ולבנון (כולל את מחוזות לבנון, סוריה ואירופה), הגליל של הודו והגליל של עיראק ורוסיה (כולל את מחוז בגדד ומחוז צפון-עיראק - רוסיה). נוסף על אלה יש לכנסייה מחוזות כנסייתיים שלא תחת הגלילות הנ"ל - מחוזות ארצות הברית-מזרח, ארצות הברית-מערב, מערב קליפורניה, קנדה, אוסטרליה - ניו זילנד ואיראן.
תאולוגיה

רבים אומרים כי הכריסטולוגיה של הכנסייה האשורית היא נסטוריאנית, שכן האשורים פרשו מהכנסייה בגלל האשמתו של נסטוריוס בהפרדת ישו לשניים. אולם, הכריסטולוגיה המחייבת של הכנסייה האשורית אשר גובשה על ידי באביי הגדול במאה ה-7 והמתוארת בחיבורו "ספר האיחוד", גורסת כי לישו היו שתי מהויות (בסורית: qnome) שהתאחדו באישיותו האחת והמאוחדת.
הסקרמנטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הכנסייה האשורית, כמו הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית, מכירה בשבעה סקרמנטים; ברם, סקרמנטים אלה שונים מעט מאלה הנוהגים אצל הקתולים והאורתודוקסים.
טבילה - כמו בשאר זרמי הנצרות, הטקס המציין את הצטרפותו של אדם אל הכנסייה.
סעודת האדון - החלק המרכזי בתפילה היומית, והיא דומה בעיקרה לסעודת האדון אצל הקתולים והאורתודוקסים, בהשמטת דבריו של ישו, שהלחם הוא בשרו והיין הוא דמו. במשך זמן רב הדבר גרם לכך, שטקס סעודת האדון האשורי נחשב ללא-תקין, אך בשנת 2001 האפיפיור יוחנן פאולוס השני הכיר בטקס זה כתקין, והרשה לקתולים לקבל את סעודת האדון האשורית בהיעדר אפשרות לקבלה לפי הדין הקתולי.
משיחת השמן.
ביטול החטאים (בשונה מהווידוי הנוהג אצל הקתולים/אורתודוקסים).
סימן הצלב
סקרמנט החמץ הקדוש - על-פי האמונה של הכנסייה האשורית, השליחים תומא וברתולומאוס הביאו למזרח מעט מהלחם שאכל ישו בסעודה האחרונה. שיירים אלה שולבו בתוך הלחם שהם הכינו עבור טקס סעודת האדון, ובכל פעם שמכינים לחמים לטקס זה, מוסיפים לתוכם שיירים מהלחמים הקודמים.
הסמכה לכמורה. הכמרים והדיאקונים האשוריים רשאים להינשא, גם לאחר שהוסמכו (בניגוד לחוקי הכנסייה האורתודוקסית, שלפיהם כומר ודיאקון רשאים להינשא לפני ההסמכה, אך לא לאחריה).
ראו גם

נצרות אוריינטלית
נסטוריאנית
אשורים
ערבים נוצרים
ההצעה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אן פלשטר 
 הופק בידי:  טוד ליברמן דייוויד הוברמן אלכס קורצמן רוברטו אורקי כריסטין בארר
 תסריט:  פיט צ'אירלי 
 עריכה:  אמנדה ג'והנסון קת'י סנדריך
 שחקנים ראשיים:  סנדרה בולוק ראיין ריינולדס מולין אוקרמן מרי סטינבורגן קרייג טי. נלסון
 מוזיקה:  אארון זיגמאן
 צילום:  אוליבר סטאפלטון
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Mandeville Films, סרטי טאצ'סטון 
 חברה מפיצה:  Touchstone Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 19 ביוני 2009 ישראל 18 ביוני 2009
 משך הקרנה:  108 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט קומדיה 
 תקציב:  $40,000,000
 הכנסות:  $314,658,031
 הכנסות באתר מוג'ו:   proposal
 theproposal.movies.go.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ההצעה (באנגלית: The Proposal) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הקומדיה הרומנטית, בכיכובם של סנדרה בולוק וראיין ריינולדס, ובבימויה של אן פלטשר, לפי תסריט של פיט צ'אירלי. הסרט יצא לאקרנים ב-18 ביוני 2009 באוסטרליה וב-19 ביוני בצפון אמריקה.
עלילה

מרגרט טייט היא בוסית קשוחה שמשעבדת את עובדיה בהוצאת ספרים בניו יורק. יום אחד עורכי דינה מודיעים לה שהיא עומדת להיות מגורשת מארצות הברית, משום שאשרת ההגירה שלה מקנדה פגה. הם מוסיפים שמי שיחליף אותה יהיה בוב ספולדינג, עובד שהיא פיטרה מספר דקות קודם לכן. מרגרט מחליטה ליזום פתרון יצירתי, ומודיעה שהיא עומדת להתחתן עם אנדרו פקסטון, העוזר שלה שנקלע בטעות למקום ובכך תקבל גרין קארד ותימנע מגירוש.
מרגרט ואנדרו נשלחים למחלקת ההגירה ושם מודיע להם הפקיד, מר גילברטסון, שהוא יבחן אותם כדי לבדוק האם הם זוג אמיתי או שאלו נישואים פיקטיביים. במהלך השיחה הם מודיעים שהם הולכים לבקר את משפחתו של אנדרו באלסקה לכבוד יום הולדתה ה-90 של סבתו, אנני.
בהתחלה, כשהם מגיעים לאלסקה, מרגרט נרתעת מהמקום וממנהגיו, ששונים מאלה של ניו-יורק. בנוסף, אביו של אנדרו, ג'ו, לא מרוצה מהקשר וחושד שאינו אמיתי. המפנה ביחסה של מרגרט מתחיל כאשר אמו של אנדרו, גרייס, וסבתו, משכנעים אותם להתחתן באלסקה מיד למחרת. מרגרט מתרגשת במיוחד מהיחס של משפחתו של אנדרו כלפיה, ומהססת בנוגע לחתונה.
במהלך החתונה, לפני תחילת הטקס, מרגרט מספרת לכל הנוכחים – ובהם מר גילברטסון – את האמת, למורת רוחו של אנדרו. מרגרט מחליטה לחזור לניו יורק כדי לארוז את חפציה ולאחר מכן לחזור לקנדה. אנדרו מצליח להגיע ברגע האחרון ולהגיד לה שהוא אוהב אותה והוא רוצה להתחתן באמת. הם הולכים שוב למר גילברטסון ואומרים לו שהם אכן מתחתנים. הסרט מסתיים בראיון של שניהם אצל מר גילברטסון.
צוות שחקנים

סנדרה בולוק – מרגרט טייט
ראיין ריינולדס – אנדרו פקסטון
מולין אוקרמן – גרטרוד
קרייג טי. נלסון – ג'ו פקסטון
מרי סטינבורגן – גרייס פקסטון
דניס או'הר – מר גילברטסון
בטי ווייט – סבתא אנני
אוסקר נוניאז – רמון
אסיף מנדיבי – בוב ספולדינג
ביקורות והכנסות

עם יציאתו לאקרנים, הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד מבקרי הקולנוע. אתר הקולנוע האמריקאי "Rotten Tomatoes" העניק לסרט ציון 46%, בהתבסס על 137 ביקורות. אתר הביקורות "Metacritic" העניק לסרט ציון ממוצע של 48, בהתבסס על ביקורות של 29 מבקרי קולנוע.
חרף הביקורות המעורבות, הסרט זכה להצלחה מסחרית. בשבוע הראשון ליציאתו דורג במקום הראשון ברשימת שוברי הקופות, עם הכנסות של כ-12.7 מיליון דולר. ב-5 בנובמבר 2009, הסרט גרף כ-163.9 מיליון דולר בארצות הברית, ועוד כ-150.7 מיליון דולר בשאר רחבי העולם. בסך הכול, הסרט הכניס כ-314.6 מיליון דולר בעולם.
הפקה

פיטר קיארלי כתב בתחילה את התסריט לסרט "ההצעה" בשנת 2005. במאי 2007 הוכרז כי סנדרה בולוק קיבלה תפקיד ראשי בסרט. ג'וליה רוברטס לוהקה במקור על ידי המפיקים לתפקיד ראשי בסרט, אך מאוחר יותר סירבה. כמעט חודשיים לאחר ההודעה דווח כי מסתיים המשא ומתן על כך שראיין ריינולדס יככב מול בולוק. בינואר 2008, סרטי טאצ'סטון החתימה את אן פלטשר לביים את הסרט. זה הוקרן בבכורה ב-1 ביוני 2009 בתיאטרון אל קפיטן בהוליווד, קליפורניה.
הערות שוליים

↑   "ההצעה", במסד הנתונים Box Office Mojo (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7846761-5  VIAF: 227049470   WorldCat (עם VIAF): 227049470
המנון טרינידד וטובגו

| --- | --- |

 מדינה:  טרינידד וטובגו טרינידד וטובגו
 שפה:  אנגלית
 מילים:  פטריק קסטן
 לחן:  פטריק קסטן
 תאריך מעמד רשמי:  1962
 ‏האזנהקובץ:Forged from the Love of Liberty (instrumental).ogg‏Ⓘ‏
 
עשויים מאהבת החירות (באנגלית: Forged from the Love of Liberty) הוא ההמנון הלאומי של טרינידד וטובגו. ההמנון, שנכתב על ידי פטריק קסטן, יועד במקור להיות המנונה של הפדרציה של איי הודו המערבית. בשנת 1962, עם קבלת עצמאותה, אימצה טרינידד וטובגו את השיר כהמנונה.
מילות השיר

| תרגום לעברית | אנגלית |
| --- | --- |
עשויים מאהבת החירות  באש התקווה והתפילה  עם אמונה ללא גבול בגורלנו  אנו בכנות מצהירים:    זה לצד זה אנו עומדים  איי הים הקריבי הכחול,  זוהי ארץ מולדתנו  אנו מוסרים את חיינו לך.    כאן כל אמונה וגזע מוצאים מקום שווה,  ומי ייתן ואלוהים יברך את אומתנו  כאן כל אמונה וגזע מוצאים מקום שווה,  ומי ייתן ואלוהים יברך את אומתנו.: Forged from the love of liberty  In the fires of hope and prayer  With boundless faith in our destiny  We solemnly declare:    Side by side we stand  Islands of the blue Caribbean sea,  This our native land  We pledge our lives to thee.    Here every creed and race finds an equal place,  And may God bless our nation  Here every creed and race finds an equal place,  And may God bless our nation.
ראו גם

דגל טרינידד וטובגו
סמל טרינידד וטובגו
המוזיאון הלאומי של עיראק

| --- | --- |
מבנה המוזיאון, 2008
מבנה המוזיאון, 2008
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לארכאולוגיה
 כתובת:  בגדאד 
 מיקום:  בגדאד
 מדינה:  עיראק 
 מייסדים:  גרטרוד בל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1926
 תאריך פתיחה רשמי:  1926 
 קואורדינטות:  33°19′42″N 44°23′07″E﻿ / ﻿33.3283°N 44.3854°E﻿ / 33.3283; 44.3854
 אתר המוזיאון הלאומי של עיראק
  (למפת בגדאד מוגדלת) המוזיאון הלאומי של עיראק(למפת בגדאד רגילה) המוזיאון הלאומי של עיראק
 
חדר תצוגה במוזיאון
המוזיאון הלאומי של עיראק (בערבית: المتحف العراقي, נקרא גם: מוזיאון עיראק) הוא מוזיאון להיסטוריה הממוקם בבגדאד, עיראק. המוזיאון מוקדש לתרבויות העתיקות של מסופוטמיה.
המוזיאון הוקם בסיועה של הסופרת הבריטית גרטרוד בל בתקופת השלטון הבריטי בעיראק בשנת 1926 ובו יש את האוסף הגדול ביותר של תרבויות אשור, שומר ואכד, אשר חיו לאורך הנהרות פרת והחידקל. בנוסף יש בו 5,000 פריטים ב-28 חדרי גלריה שונים.