stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טבעת הניבלונג
הוולקירה

תקציר העלילה :
לווטאן ולארדה נולדות תשע ואלקירות, לוחמות הרוכבות על גבי סוסים ומלוות את נשמותיהם של גיבורי המלחמה שנפלו בקרב אל ולהאלה, מעון האלים. הגיבורים מגינים על ולהאלה מפני התקפות הניבלונגים, אך אין בכך די. כדי לזכות שוב בטבעת, חייב לקום גיבור-על. ווטאן מביא לעולם את זיגמונד וזיגלינדה, אבל הלוחם הונדינג הורג את אמם של השניים, לוקח את האחות ומשאיר את זיגמונד לבדו.
לאחר שנים רבות זיגמונד נע ונד. הוא מסתתר מפני סערה ומוצא מחסה בביתו של הונדינג הלוחם. אשתו של הונדינג, זיגלינדה, היא בעצם אחותו התאומה של זיגמונד שהופרדה ממנו בגיל צעיר בנסיבות טראגיות. היא אינה אוהבת את בעלה, וחייה אומללים. היא מראה לזיגמונד חרב נעוצה בעץ, ואומרת לו שנווד זקן (שלא היה אלא האל ווטאן) הבטיח לה פעם שמצילה יהיה זה שיצליח לשלוף את החרב מן העץ. זיגמונד שולף את החרב הקסומה, בלמונג, מן העץ.
הונדינג חוזר לביתו וזומם לרצוח את זיגמונד. פריקה, אשת ווטאן, דורשת מבעלה לעזור להונדינג. ווטאן נכנע, ושולח את בְרונהילדה הוולקיריה לעזרת הונדינג. ברונהילדה יוצאת למשימתה, אך מסייעת דווקא לזיגמונד. על סף ניצחונו של זיגמונד, ווטאן משתולל מזעם, ומנתץ את חרבו של זיגמונד בנו. זיגמונד מת, ווטאן הורג את הונדינג. ווטאן מעניש את ברונהילדה על ידי השארתה על צוק סלע, מוקפת בטבעת של להבות אש.
זיגפריד

האופרה "זיגפריד" הושלמה ב-1871 והוצגה לראשונה ב-1876 בביירוית שבגרמניה.
תקציר העלילה:
זיגלינדה יולדת בן ושמו זיגפריד. היא מתה בלידה, וזיגפריד נמסר למשמורת יחד עם שרידי החרב של אביו למימה, ניבלונג שהוא אחיו של אלבריך. מימה מנסה לחשל לזיגפריד חרב חדשה, ומספר לו על מוצאו האמיתי. מימה שואף להשיג את הטבעת בעזרת זיגפריד.
לאחר שזיגפריד מנתץ כל חרב שחישל עבורו מימה, עובר ביער האל ווטאן מחופש לנווד. הוא פוגש את מימה, ושואל אותו שלוש שאלות. על שתי השאלות הראשונות מימה עונה בקלות. השאלה השלישית היא: מי יוכל לחשל בחזרה את החרב "בלמונג", חרבו של זיגמונד שנותצה על ידי ווטאן. מימה אינו יודע את התשובה, שהיא: "זה אשר לא יידע פחד מהו". ווטאן נפרד ממימה ומודיע לו כי הוא עתיד לאבד את ראשו לזה שיחשל את החרב.
מימה מנסה ללמד את זיגפריד על פחד ומספר לו על הדרקון פאפנר, שאינו אלא אותו ענק ששולט על הטבעת. זיגפריד שש לקרב נגד הדרקון, ומחשל את החרב. מימה זומם להרעיל את זיגפריד ברגע שזה יחסל את הדרקון.
במערת הדרקון מחכה אלבריך לרגע בו יוכל לקבל את הטבעת לידיו. ווטאן מבשר לאלבריך על בואו של הגיבור שיחסל את הדרקון. הניבלונג מזהיר את הדרקון בתקווה לקבל את הטבעת במתנה, אך לשווא.
זיגפריד מגיע למערה ותוקע בקרן היער שלו. לאחר מאבק קצר הוא תוקע את חרבו בלב הדרקון. ידיו, מגואלות בדם הארסי של הדרקון, לוהטות ובלי משים הוא מכניס אותן לפיו. עד מהרה הוא נוכח שביכולתו להבין את שפת חיות היער, שמזהירות אוו לגבי כוונותיו של מימה. הוא לוקח עמו את הטבעת ואת קסדת ההיעלמות, ופוגש את מימה - שמציע לו משקה מורעל - ומחסל אותו. או-אז הוא שם פעמיו בעזרת ציפורי היער אל צוק הסלע שעליו נמצאת ברונהילדה.
דמדומי האלים

תקציר העלילה:
ברונהילדה מתעוררת מתרדמתה. היא וזיגפריד חיים יחדיו במערה. זיגפריד יוצא לחפש הרפתקאות חדשות ומשאיר את הטבעת בידיה של ברינהילדה. היא משאילה לו את מגינה ואת סוסה.
בארמונו של המלך גינתר על גדת הריין יושבים גוטרונה, אחותו, והאגן, אחיו החורג. האגן הוא בנו של אלבריך הניבלונג. הוא זומם להחזיר את הטבעת על ידי כך שיגרום לזיגפריד להתאהב בגוטרונה, כך שגינתר יוכל לחזר אחרי ברונהילדה ולשאתה לאישה. זיגפריד מגיע ונהנה מהכנסת האורחים של המלך.
גוטרונה נותנת לזיגפריד ללגום משיקוי אהבה שרקח עבורו האגן, שיקוי הגורם לו להתאהב בה ולשכוח את אהבתו לברונהילדה. בהשפעת השיקוי מציע זיגפריד לגינתר שיישא לאישה את ברונהילדה, ובתמורה יקבל הוא, זיגפריד, את אחות המלך. גינתר מסכים.
זיגפריד משתמש בקסדת הקסם של אלבריך ועוטה על עצמו את דמותו של גינתר.
הוא מופיע לפני ברונהילדה הנפעמת מכך שגבר אחר הצליח לחדור את להבות האש הקסומה שהצית ווטאן על צוק הסלע. היא מתנגדת לחיזוריו ועונדת את הטבעת על אצבעה, אך זיגפריד מושך את הטבעת ממנה בכוח.
על גדות הריין יושבים האגן ואביו אלבריך, וזוממים להחזיר את הטבעת לרשותם. עם עלות השחר מופיע זיגפריד, ומבשר להאגן כי ברונהילדה תהיה לגונתר לאישה. הם הולכים להכין את חגיגות הנישואים יחד עם גוטרונה. משמגיעים גינתר וכלתו, ברונהילדה הנדהמת כועסת על זיגפריד. היא רואה את אהבתו לגוטרונה, ואת הטבעת שעל אצבעו, ומבינה שרומתה ונבגדה.
היא נוזפת בקול בזיגפריד, שעדיין שרוי תחת השפעת השיקוי, ואינו מסוגל להסביר את פשר הדברים. הוא נוטל משם את גוטרונה, בהשאירו את גינתר, ברונהילדה והאגן לבדם. גינתר רותח מזעם, וחש אף הוא כי רומה על ידי זיגפריד. האגן מציע להם להרוג את זיגפריד, וברונהילדה, המחפשת נקמה, מספרת להם על נקודת התורפה של זיגפריד: זיגפריד לעולם אינו מפנה את עורפו ונסוג, ולכן רק גבו אינו מוגן מפציעה.
הם מחליטים לערוך מסע ציד שבו ינסו להורגו. ביער שעל גדות הריין, זיגפריד נח לאחר מסע הציד. בנות הריין מפצירות בו להחזיר להן את הטבעת, אך לשווא. (אריה: "ביבשה ובמים למדתי את דרכי הנשים"). הבנות מבשרות לזיגפריד על מותו הקרב. הוא מצטרף שוב להאגן וגינתר, המשקים אותו שיקוי קסמים. הפעם זהו שיקוי שמחזיר לזיגפריד את זכרונותיו. הוא מספר להם על ברונהילדה, אותה העיר משנתה על הצוק כשנשק על פיה. האגן נועץ חנית בגבו. זיגפריד מת.
גופתו של זיגפריד מובאת לארמון המלך ללוויה. גוטרונה שבורה מצער. גינתר מאשים את האגן במותו של זיגפריד, וזה בתגובה מודה ברצח ותובע לעצמו את הטבעת. גינתר מתנגד, האגן נאבק בו והורג גם אותו.
משמנסה האגן להסיר את הטבעת מאצבעו של זיגפריד המת, מורמת ידו של הגיבור באופן מאיים, והאגן נסוג.
ברונהילדה, באבלה על אהובה המת, מצווה להקים מדורה על גדת הנהר כדי לשרוף את גופתו. היא שולחת עורבים כשליחים ללוקי אלוהי האש, ומבקשת שיעלה באש את ולהאלה - משכנות האלים.
המדורה מודלקת. ברינהילדה מסירה את הטבעת מאצבעו של זיגפריד, וגופתו נשרפת על המוקד. ברינהילדה דוהרת עם סוסה וקופצת היישר אל תוך הלהבות. הנהר עולה על גדותיו ומכבה את האש. בנות הריין ממהרות וחוטפות את הטבעת מתוך האפר. האגן, שאורב לטבעת, מזנק בעקבותיהן וטובע בנהר.
ברקע נראית ולהאלה, משכן האלים, כשהיא עולה בלהבות, ובתוכה האלים, הממתינים לקצם בשלווה.
המסך יורד.
עיבודים לקולנוע, טלוויזיה ותיאטרון

ב-1924, הבמאי האוסטרי פריץ לאנג יצר סדרת סרטי פנטזיה אילמים בת 2 סרטים: "הניבלונגים: זיגפריד" והסרט "הניבלונגים: נקמת קרימהילד". ב-1966 הופקו 2 סרטי אתחול באותם שמות.
ב-2004 הופקה מיני סדרה בשם "טבעת הניבלונגים: מלך הדרקון", בכיכובם של בֵּנוֹ פורמן וקריסטנה לוקן. הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית שנתיים לאחר מכן.
טבעת הניבלונג, וגנר וישראל

בשנת 2001 ניצח דניאל בארנבוים על ה"ברלין שׁטאטסקפלה" שביצעה את הפתיחה לאופרה של ריכרד וגנר "טריסטן ואיזולדה" בפסטיבל ישראל בירושלים. הביצוע עורר סערה בישראל, כיוון שהמוזיקה של וגנר נחשבת במדינה למוקצה בשל האנטישמיות של וגנר. בארנבוים היה אמור תחילה לנצח על המערכה הראשונה של האופרה "הוולקירה" (שנודעה כאופרה האהובה על היטלר) יחד עם שלושה סולנים, בהם הטנור פלאסידו דומינגו. מחאות מצד ניצולי שואה ומצד שרים בממשלת ישראל הביאו לכך שהנהלת הפסטיבל ביקשה שבארנבוים יעלה יצירה אחרת במקומה.
בארנבוים הסכים לבקשה והחליף את היצירה ביצירות אחרות, אך הביע את צערו על הבקשה. בתום הקונצרט הצהיר בארנבוים שהקונצרט תם, וששני הדרנים כבר נוגנו. הוא המשיך ואמר שברשות התזמורת נמצאים התווים לפתיחה של "טריסטן ואיזולדה", אופרה מאת ואגנר. הוא הודיע שאם הקהל ירצה, הם ינגנו את הפתיחה, והציע לאלו שעלולים להיפגע מכך לעזוב את האולם בשלב זה. חלק מהנוכחים הגיבו במחיאות כפיים בעוד אחרים הביעו את מחאתם. בארנבוים שוחח עם הקהל בעברית במשך כחצי שעה, הסביר את הרציונל שלו לנגינת היצירה, וקרא לאלו שהביעו מחאה לתת למוזיקה להישמע.
בארנבוים אמר שהוא החליט להתריס נגד החרם על וגנר בשל העובדה שבמסיבת עיתונאים שערך בשבוע שלפני ההופעה הוא שמע צלצול של טלפון סלולרי שמנגינתו הייתה "דהרת הוולקירות". הוא הסביר: "חשבתי שאם אפשר לשמוע אותה (קרי, את היצירה) בצלצול טלפון, מדוע אי אפשר לנגן אותה באולם קונצרטים?"
האל לוגי ובנות הריין, איור מאת ארתור רקהאם
ולקירה, איור מאת אדווארד רוברט יוז (אנ')
זיגפריד והדרקון המת, איור מאת ארתור רקהאם
האגן ואביו אלבריך, איור מאת ארתור רקהאם
חמד (בחריין)

| --- | --- |
 מדינה:  בחריין בחריין
 מחוז:  מחוז הצפון (בחריין) מחוז הצפון
 תאריך ייסוד:  1984
 גובה:  35 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  133,550 (2012)
 קואורדינטות:  26°06′46″N 50°30′50″E﻿ / ﻿26.112777777778°N 50.513888888889°E﻿ / 26.112777777778; 50.513888888889 
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בחריין מוגדלת) מנאמה מוחארק עוואלי רפאע עיסא ג'בל א-דוחן איי חוואר  דורת אל-בחריין קטר ערב הסעודית  ערב הסעודית  מפרץ בחרייןחמד(למפת בחריין רגילה) מנאמה מוחארק עוואלי רפאע עיסא ג'בל א-דוחן איי חוואר  דורת אל-בחריין קטר ע ר ב  ה ס ע ו ד י ת  מפרץ בחרייןחמד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חמד (בערבית: مدينة حمد) היא עיר במערב בחריין במחוז הצפוני. בעבר העיר הייתה חלק מהאזור הדרומי של העיר רפאע עד שהתנתקה ממנה בשנת 1991 והפכה לעיר עצמאית. העיר קרויה על שם יורש העצר של בחריין באותה התקופה, חמד בן עיסא אאל ח'ליפה.
היסטוריה

העיר הוקמה בשנת 1984 כעיר דירות של הממשלה עבור אלו שאינם יכולים להרשות לעצמם לקנות דירה בשאר חלקי הארץ עקב המחירים הגבוהים. בשנת 1990 פתחה הממשלה את העיר עבור העם הכוויתי שסבל מהשפעות מלחמת המפרץ וסיפקה לו בעיר בתי מגורים, בתי ספר ואת שאר המתקנים שבעיר, ובשנת 1991 חזרו הכוויתים לכווית.
גאוגרפיה

העיר חמד נמצאת כ-18 קילומטר מבירת בחריין מנאמה. העיר חמד קרובה לאזור סאח'יר אשר מכיל את הפורמולה 1 הכי גדולה במזרח התיכון.
העיר חמד מפורסמת ב-22 הכיכרות, וכתובות מגורים בעיר מבוססות על הכיכר הקרובה. בשנת 2012 מנתה אוכלוסיית העיר כ-133,550 אנשים.
תחבורה

נמל התעופה הבינלאומי בחריין נמצא כ-19 קילומטר מהעיר על האי מוחארק.
זכויות להט"ב במצרים

| --- | --- |

מצרים
 מעמד בחוק:  פלילי מאז 1961 על רקע חוק לאיסור "זנות", עונש: עד 17 שנות מאסר
 טרנסג'נדריות:  ישנה הכרה בשינוי מגדר בתנאי של קבלת אישור מקתדרלת מרקוס הקדוש או מסגד אל-אזהר
 שירות צבאי:  לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים לא רשאים לשרת
 הגנה מפני אפליה:  אין הגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית
 זכויות משפחה
 הכרה בזוגיות חד־מינית:  אין הכרה בזוגיות חד-מינית
 אימוץ:  אין הכרה באימוץ על ידי זוגות חד-מיניים
 
 הצבעה על הצהרת האו"ם:  נגד (תמכה בהצעה הנגדית מטעם סוריה)
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במצרים כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. עונשים פליליים נגד הומוסקסואליות נוטים לנבוע לא מחוק העונשין עצמו של מצרים, אלא מחוק משלים, שנחקק ב-1961 לאיסור זנות. החוק נגד זנות אוסר גם על "הוללות", גם אם המעשה לא היה כרוך בסחר או בזנות. בתי המשפט במצרים פירשו את האיסור על הוללות כהפללת פעילות הומוסקסואלית. מורשעים חוזרים ונשנים על רקע תוכן החוק עלולים לעמוד בפני ענישה חמורה יותר מאשר מה שהחוק רואה כ-"הוללות רגילה". בנוסף לחוק איסור הזנות, חוקים אחרים שנוגעים לגבי "מוסר וסדר ציבורי" העניקו למשטרה ולשופטים מרחב פעולה משמעותי לרדוף אזרחי להט"ב מצריים. בעוד שמעצרים התרחשו מעת לעת על פי תוכן החוקים האלה במשך עשרות שנים, נראה כי רדיפה שיטתית יותר החלה בתחילת המאה ה-21.
דעת הקהל המצרית בסוגיות טרנסג'נדריות התקרבה יותר לאלו של מדינות רוב מוסלמיות אחרות, מאחר שמידע נרחב על בריאות הנפש ודיספוריה מגדרית קשר את הנושאים לבריאות נפשית ולא לענייני מוסר.
היסטוריה > היסטוריה של הומוסקסואליות במצרים העתיקה

על פי הפרשנויות המקובלות לתורה, ויקרא י"ח 3 רומז לנוהג שמצרים העתיקה התירה לשתי נשים או שני גברים להינשא זה לזה. המקרה הידוע ביותר של הומוסקסואליות אפשרית במצרים העתיקה הוא זה של שני הפקידים הגבוהים בהיררכיה, קנום-הוטפ וניאנק קנום. שני הגברים חיו ושירתו תחת פרעה ניוזר (אנ') במהלך השושלת החמישית של מצרים (2494–2345 לפני הספירה). לקנום-הוטפ וניאנק קנום היו משפחות משלהם עם ילדים ונשים, אך לאחר שנפטרו, החליטו ככל הנראה משפחותיהם לקבור אותם יחד באותו קבר מסטבה אחד. במסטבה זו, מספר ציורים מתארים את הזוג מחבקים זה את זה ונוגעים בפניהם אף על אף. תיאורים אלה משאירים הרבה מקום לספקולציות, כיוון שבמצרים העתיקה נגיעה באף אחד של השני על ידי אף אחר ייצגה בדרך כלל נשיקה.
אגיפטולוגים והיסטוריונים חלוקים בדעתם כיצד לפרש את הציורים של קנום-הוטפ וניאנק קנום. מספר חוקרים מאמינים שהציורים משקפים דוגמה להומוסקסואליות בין שני גברים נשואים ומוכיחים שהמצריים הקדמונים היו בעלי קבלה חברתית כלפי מערכות יחסים חד-מיניות. חוקרים אחרים אינם מסכימים עם הטענה ומפרשים את הציורים כראיה לכך שקנום-הוטפ וניאנק קנום היו תאומים או אף תאומים סיאמיים. לא משנה איזו פרשנות היא הנכונה, הציורים מוכיחים לכל הפחות שקנום-הוטפ וניאנק קנום היו קרובים מאוד זה לזה בחיים כמו במוות.
ישנם הסבורים כי הקיסר הרומי קונסטנטינוס במאה ה-4 לספירה השמיד מספר רב של "כוהנים נשיים" באלכסנדריה.
היסטוריה > היסטוריה של הומוסקסואליות במצרים העתיקה > מצרים הקופטית

הקלף האשמולי 940.1981 (אנ') מהמאה ה-6 או ה-7 המצוי במוזיאון אשמוליאן, מספק את הדוגמה היחידה בשפה הקופטית של כישוף אהבה בין גברים. פיסת הקלף מכילה לחש של אדם בשם אפפולו, בנו של נח, כדי לחייב את נוכחותו ואהבתו של אדם אחר, פלו, בנו של מור, בעוד שאפפולו יחווה חוסר מנוחה עד שימצא את פלו אשר יספק את רצונו בקלף.
היסטוריה > היסטוריה של הומוסקסואליות במצרים העתיקה > המאה ה-19 ואמצע המאה ה-20

במהלך המאה ה-19, הציבור המצרי ראה יחסים הומוסקסואלים כיחסים נורמטיביים. ח'וואלים, היו רקדנים זכרים שהופיעו בחגיגות פומביות בעוד תפיסת מקומן של רקדניות נקבות היה נפוץ על ידם. במשך השנים, ח'וואל הפך לכינוי גנאי במצרים. הסופר הצרפתי גוסטב פלובר בעת כתיבת מכתב לחברו בשנת 1850, תיאר כיצד הוא "מזועזע מהנורמליות וההשלמה הכוללת עם הומוסקסואליות במצרים" תוך כדי שהוא ציין שהנושא "התקבל באופן חופשי ונדון בפומבי".
סקוט לונג ציין כי "הפללה של מין בהסכמה, לא מסחרי בין גברים במצרים, נוצרה בחלקה מתוך, ובחלקה בתגובה, לרגולציה הקולוניאלית של עבודת מין נשית". בשנת 1883 הציג הח'דיו תאופיק פאשא קוד פלילי במצרים, אשר נכבשה על ידי הבריטים שנה קודם לכן (אנ'). הקוד עוצב על פי קוד נפוליאון, הקוד האזרחי שהונהג על ידי נפוליאון בונפרטה בקיסרות הראשונה ב-1804, שבחלקו הסדיר את מצבן של נשים זונות במצרים בכך שדרש מהן להיות כפופות לבדיקות רפואיות סדירות, שנשארו בתוקף עד 1949. ההתנגדות הפוליטית במצרים לכיבוש הבריטי פנתה עד מהרה להתנגדות למערכת הזנות המצרית, בשל תופעות של שידול לזנות של מצריות מקומיות על ידי כוחות בריטים ו-"המעמד הפריבילגי ממנו נהנו זונות זרות על רקע המצריים" מצב אשר תרם ל-"הקשר של זנות עם כפיפות פוליטית". כפי שציין לונג,
"ב-1949 החלה ועדה מיוחדת של בית הנבחרים (אז הבית התחתון של הפרלמנט) ללמוד את טיוטת החוק הראשון נגד זנות במצרים. דו"ח הוועדה המליץ להכניס את המונח "פוג'ור" [הוללות] כעבירה פלילית. הוא דחק להוסיף את המילה כדי שהטקסט יוכל לכלול זנות גברית, שכן המילה דיארה [זנות] מתייחסת רק לזנות נשית".
הרחבה לקוד הפלילי ב-1951 הגדירה את תופעת הזנות כ-"תרגול של פשע עם אחרים ללא הבדל". כפי שמציין לונג "בהיעדר האלמנט הכספי, ההגדרה למעשה הפלילה "מופרקות" בהסכמה באופן כללי, מה שהפך את החלפת המזומנים תמונת קיום יחסי מין ללא רלוונטית".
תושבי נווה המדבר סיווה, אשר צוינו על ידי היסטוריונים כמי שהוגדרו עם קבלה חברתית רחבה באופן היסטורי כלפי הומוסקסואליות, היו נתונים למספר מחקרים על ידי אנתרופולוגים בתחילת המאה ה-20. האגיפטולוג הגרמני גיאורג שטיינדורף (אנ') חקר את נווה המדבר בשנת 1900 ודיווח כי יחסים הומוסקסואלים "היו נפוצים" ולעיתים קרובות התרחבו לסוג של נישואים: "הסעודה לחיתון נער נחגגה בפאר רב, והכסף ששולם עבור נער הסתכם לפעמים בחמישה עשר לירות בעוד שהכסף ששולם עבור אישה היה קצת יותר מפאונד אחד". מחמוד מוחמד עבד אללה, שכתב את מנהגי סיווה עבור המוזיאון הפיבודי לארכאולוגיה ואתנולוגיה (אנ') ב-1917, העיר שאף על פי שגברים בסיווה יכלו לקחת עד ארבע נשים "מנהגי סיווה אפשרו לגבר לקחת רק נער אחד שהוא מחויב אליו בקוד מחויבויות מחמיר". בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, סוחר בסיווה הצהיר לסופר הבריטי המבקר רובין מוהם (אנ') כי נשות סיווה "הוזנחו קשות" בעוד שגברי סיווה "יהרגו זה את זה עבור נער. אך לעולם לא עבור אישה", אם כי כפי שציין מוהם, נישואים עם נערים הפכו ללא חוקיים באותה תקופה.
היסטוריה > לאחר עידן מובארכ

נושאי זכויות להט"ב לא היו בין הרפורמות שדרשו רבים מהמפגינים או מתנגדים אחרים לשלטון במהלך המהפכה במצרים ב-2011. החוקה הזמנית, שאושרה על ידי מצביעים בשנת 2011, אינה התייחסה ספציפית לזכויות להט"ב במדינה והממשלה המצרית המשיכה להתנגד להצטרפות המדינה להצהרת האו"ם הידועה כ-"ההצהרה המשותפת של האו"ם בדבר סיום מעשי אלימות הקשורים להפרות זכויות אדם על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית" שקראה להפסיק "מעשי אלימות, סנקציות פליליות והפרות נלוות של זכויות אדם שבוצעו נגד יחידים בשל נטייתם המינית או זהותם המגדרית" וגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם.
עם זאת, התרחשות המהפכה המצרית בשנת 2011, סיפקה תנופה פוליטית ומרחב להתארגנות אזרחי להט"ב במצרים שהוגדרה כיעילה במיוחד מבחינת בניית תנועה עבור הכרה ציבורית. לאחר המהפכה, אזרחים, פעילים וארגוני זכויות להט"ב מצריים החלו להיות גלויים יותר ובעלי חלק רחב יותר מהנופים הפוליטיים והחברתיים המשתנים שנראו מבטיחים. רבים מפעילי זכויות להט"ב מאותה תקופה החלו להתגייס לא רק עבור שיפור מעמד זכויות אזרחי להט"ב במדינה אלא גם עבור זכויות נשים, ילידים וזכויות אזרחיות נוספות אשר הוגדרו בין המאבקים המצטלבים העיקריים שעיצבו את חברי הקהילה המצרית בשנים שלאחר המהפכה.
עד שנת 2013, מספר קמפיינים מקוונים למאבק בהומפוביה וטרנספוביה החלו להפוך לוויראליים במספר פלטפורמות מדיה חברתית בהן טוויטר ופייסבוק. בשל ההתגייסות הזו ומסע ההסברה אשר נבע בקרב הפעילים, ההגנה על זכויותיהם של אזרחים מצריים אשר הופלו לאורך השנים על סמך נטייתם המינית או זהותם המגדרית על ידי הממשלה, הפכה לדרישה קולקטיבית רחבה יותר בתוך קבוצות וארגוני זכויות אדם במצרים. בשנת 2013 הקומיקאי המצרי באסם יוסוף הצהיר בתוכנית הדיילי שואו בראיון לג'ון סטיוארט כי הוא הואשם ב-"הפצה וקידום הומוסקסואליות וגסויות" על ידי ממשלת מוחמד מורסי.
בנובמבר 2014 שמונה גברים נידונו ל-3 שנות מאסר באשמת "הפצת תמונות מגונות" בעקבות הפצת סרטון של טקס נישואים חד-מיניים. בדצמבר 2014 נעצרו כ-26 גברים בבית מרחץ ציבורי (חמאם) לאחר שמגישת טלוויזיה, מונה עיראקי, שיתפה פעולה עם המשטרה המצרית בנושא. עם זאת, מאוחר יותר זיכה אותם בית המשפט המקומי מאשמה.
היסטוריה > שערוריית דגלי הגאווה 2017

ב-22 בספטמבר 2017, מספר צעירים מצריים הרימו דגלי גאווה כדרך לתמוך בחקיקת זכויות להט"ב במצרים, במהלך מופע של הלהקה הלבנונית משרוע ליילה (שסולנה ידוע כהומוסקסואל גלוי) שהתקיים בבירה קהיר. זמן קצר לאחר המופע, התמונות והסרטונים של אותם צעירים הפכו לוויראליים ברשתות חברתיות ובמספר אתרי חדשות מצריים. החל מ-23 בספטמבר ולמשך מספר ימים, מנחי תוכניות טלוויזיה מצריים כגון אחמד מוסא ומוחמד אל-גייטי הסיתו בגלוי נגד אזרחי להט"ב מצריים בכלל ונגד אלה שהניפו את הדגלים בפרט בעודם קראו למדינה "לנקוט בפעולות מיידיות נגד כל מי שהיה מעורב בתקרית הנפת דגלי הקשת במהלך המופע".
התגובות השליליות לגבי האירוע שהציגו מגישי טלוויזיה כללו גם בין היתר במהלך שידור חי שיתוף מידע אישי של מספר מהצעירים על ידי מוסא. כתוצאה מקמפיין דתי של התקשורת המצרית, המדינה החלה לעצור מספר אנשים בהתבסס על הנטייה המינית או הזהות המגדרית שלהם בפועל או כאלו שנראו כלא בינאריות מגדריות, בין אם ברחובות, אתרי היכרויות או אף מבתיהם. בין 25 בספטמבר לסוף נובמבר 2017 נעצרו לפחות כ-84 אזרחים מצריים בנושא ורבים מהם עברו בדיקות אנאליות משפילות לצורך הוכחת נטייתם המינית. שניים מהעצורים הואשמו בעילה של "עצירת שלטון החוקה ושיבוש ביטחון המדינה והחברה", אישום אשר עתיד היה להטיל על הזוג מאסר ל-15 שנים. עם זאת, העצורים סארה חגאזי ואחמד עלא, נעצרו למשך שלושה חודשים לפני ששוחררו בערבות בינואר 2018. לאחר מכן דווח שהזוג קיבלו מקלט מדיני בקנדה בסיוע הארגון "Rainbow Railroad" (אנ').
חאמד סינו, סולן משרוע ליילה, תואר בציור של האמנית הפרסית אלירזה שוג'יאן משנת 2017 שזכה לכינוי "חאמד סינו ואנו דה סעס פררס". בציור מתואר סינו צובט את הפטמה של האל המצרי הקדום אנוביס, בעוד אנוביס עוטה צווארון מצרי בצבעי קשת בענן שרומז לדגל הגאווה. הציור היה מחאה נגד הרדיפה השיטתית בהנהגת ממשלת מצרים כלפי אזרחי להט"ב במדינה, ששוג'יאן ציירה לאחר המופע של הלהקה ב-2017 והמעצרים שבאו בעקבותיו נגד פעילי זכויות להט"ב.
ההשלכות של תקרית הנפת הדגלים ותגובת הנגד שבאה בעקבותיה, הוגדרו על ידי התקשורת הבינלאומית כחמורות כגון אלו של תקרית קהיר 52 אם לא גרועות יותר. בנוסף למעצרים הרבים, הסיכול של המדינה המצרית, יחד עם התקשורת הארצית, הובילו למצב של טראומה וייאוש בקרב אזרחי להט"ב צעירים במדינה, וניסיונות התאבדות רבים. בין היתר אזרחי להט"ב מצריים אחרים נאלצו לעזוב את המדינה בשל איומים חברתיים ופוליטיים. בינואר 2019, מנחה הטלוויזיה מוחמד אל גאיטי נענש למשך שנת מאסר לאחר שאירח גבר הומוסקסואל בתוכנית הטלוויזיה שלו.
ב-14 ביוני 2020 סארה חגאזי, אחת העצורות בתקרית הנפת הדגלים, התאבדה. לאחר מכן דווח כי במשך מעצרה במצרים עונתה חג'אזי במכות חשמל, הואשמה ב-"הסתה להוללות" כאשר בתא המעצר שלה התנכלו לה שותפותיה לתא בהוראת המשטרה. לאחר מכן הועברה חג'אזי לבידוד. לאחר שלושה חודשי כליאה שוחררה חג'אזי תחת לחץ של דיפלומטים מערביים ודרום אמריקאים. לאחר מכן, נמלטה לקנדה, מחשש להעמדה לדין, וקיבלה מקלט מדיני של פליטה. סיבת התאבדותה הוגדרה בתקשורת הבינלאומית כדיכאון חמור עקב טראומה נפשית.
היסטוריה > מצרים בהווה

דו"ח שפרסם הארגון "Human Rights Watch" מרחיב את היחס של המדינה המצרית כלפי אזרחי להט"ב. הממצאים העיקריים של הדו"ח אשר כותרתו - "מצרים: התעללות בכוחות הביטחון, עינויי להט"ב", כוללים רדיפה של אזרחי להט"ב באמצעות פלטפורמות מדיה חברתית, מעצר ממושך ועינויים של מיעוטים מיניים ומגדריים במעצרים. כפי שנאמר על ידי חוקרת זכויות הלהט"ב, רשה יונס, גם אם האישומים המשפטיים יבוטלו "כל מי שנאשם בעבירה הקשורה להומוסקסואליות, עלול להיות מנודה מהמשפחה או לאבד גישה לטיפול רפואי ותעסוקה". טרנסג'נדרים מצריים דווחו כמי שמתמודדים גם כן לעיתים קרובות עם הזנחה רפואית, כאשר ב-2021 גבר טרנסג'נדר מצרי נפטר לאחר שלא קיבל טיפול ראוי בעקבות העברת ניתוח מטואידיופלאסטי. פקידי מדינה ומשטרה דווחו כמי שנוהגים להטריד ולהתעלל באזרחי להט"ב בדגש על טרנסג'נדרים, מדיניות שמובילה למעצרים ולהתעללות נוספת על ידם.
בעת הסקירה התקופתית האוניברסלית של מצרים על ידי ועדת זכויות האדם של האו"ם, מצרים סירבה להכיר במונחים "נטייה מינית" ו-"זהות מגדרית". על פי "Human Rights Watch", המדינה היא אחת "הפושעות הגרועות ביותר בהקשר של הפללה, אלימות ואפליה בכל אזורי העולם, מעצרים של עשרות אזרחי להט"ב והתעללות, שכוללים בדיקות אנאליות כפויות על בסיס קבוע".
מחקר מעמיק בתיקי בית משפט שנערך על ידי החוקר אפסנה ריגוט בשיתוף עם קבוצת זכויות המידע סעיף 19 ובית הספר למשפטים של הרווארד גילה כי כוחות המשטרה במצרים יחד עם מדינות אחרות במזרח התיכון בהן תוניסיה ולבנון, השתמשו בכלים דיגיטליים לזיהוי, רדיפה והעמדה לדין של אזרחים בשטחן שמוגדרים כלהט"ב. המחקר גילה כי הקורבנות עלולים להיפגע במצב לטווח הארוך עקב עקבות דיגיטליות שהם משאירים אחריו. לפי אחת העדויות שסיפק מקור אנונימי, במצרים, שיחת וואטסאפ אחת או סלפי בפייסבוק של אדם הומוסקסואל יכולים להביא אותו לדין תחת עילה של עבירת סעיפי החוקים שאוסרים על הוללות וזנות.
במרץ 2023, לאחר שנעצרו כ-35-40 להט"בים, אפליקצית גריינדר פרסמה אזהרה למשתמשים בה במצרים, לאחר שהמשטרה השתמשה בחשבונות בדויים בשביל לאתר ולעצור להט"בים
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות

מצרים אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
הדין האישי והמשפחתי במצרים (בהם דיני הנישואים, הגירושים והירושה) כפופים לדין הדתי בלבד של האדם או האנשים הנדונים. כיוון שהדין הדתי של כל הדתות שמוכרות רשמית במדינה אינו מכיר במערכות יחסים הומוסקסואליות בין זוגות מאותו המין כלגיטימיים, החוק המצרי מכיר בנישואים הטרוסקסואלים בין זוגות מהמין השני בלבד. מדיווחים לאורך השנים נודע שאם מיסוד כלשהו של מערכת יחסים חד-מינית יהפוך לידוע, המשטרה המקומית עשויה להשתמש בה כראיה בהגשת כתב אישום פלילי בגין תוכן חוקים שונים נגד "שטניזם, זנות והפרת המוסר הציבורי".
זהות מגדרית

טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית רשאים לשנות את מגדרם המשפטי במצרים במסמכי זהות רשמיים בתנאי של קבלת אישור מקתדרלת מרקוס הקדוש או מסגד אל-אזהר.
תנאי מחיה

מבחינה תרבותית, רובם המוחלט של אזרחי מצרים הם מוסלמים, מה שמשפיע על הטיות ועמדות חברתיות רווחות. עד שנת 2001 ממשלת מצרים סירבה להכיר בכך שהומוסקסואליות מוגדרת כנטייה מינית של חלק מאזרחיה. לאחר 2001 הכירה בזאת עבור הימנעות מביקורות שליליות מצד ארגוני זכויות אדם ופוליטיקאים זרים.
אחד המצרים הבודדים שידוע כמי שתמך בפומבי בחקיקת זכויות להט"ב במדינה הוא הבמאי-מפיק תיאטרון מאהר סברי (אנ'). לצד מאמציו למען קידום זכויות האדם של נאשמי קהיר 52, הוא גם כתב מחזה על הנוכחות של הומופוביה במצרים וביים את הסרט המצרי כל חיי (2008) (אנ'), אשר הוגדר בתקשורת הבינלאומית כסרט הראשון שחוקר הומוסקסואליות במצרים באופן גלוי, אם כי לדמויות הומוסקסואליות עצמן הייתה נראות בתפקידים משניים באופן כללי בסרטים מצריים קודמים בהם: בית המרחץ מלטילי (1973), אלכסנדריה... למה? (1978) (אנ'), קבצנים וגאים (1991), מרצדס (1993) ובניין יעקוביאן (2007) (אנ'). בשנת 2011 זכה כל חיי בפסטיבל הסרטים הצרפתי "FACE à FACE" בפרס הקהל בקטגוריית סרט עלילתי.
תנאי מחיה > בריאות

בשנת 1996 הקים משרד הבריאות המצרי קו חם ארצי למאבק במחלת האיידס. סיפור שער של המגזין "Egypt Today" משנת 1999 עסק במגפת האיידס במצרים ובעובדה שבדרך כלל היא נראית כתופעה שנגרמת על ידי זרים, הומוסקסואלים או משתמשי סמים בלבד. המאמר גם הזכיר כי דובר על הקמת ארגון להט"ב במדינה במטרה למקד את חברי קהילת הלהט"ב המקומית. למרות שפורסמה במאמר חוברת עבור קיום יחסים חד-מיניים בטוחים יותר, הארגון מעולם לא נוסד ובערות לגבי המגפה עדיין מוגדרת כשכיחה במדינה.
בשנת 2005 ממשלת מצרים החלה לאפשר בדיקת HIV חסויה, אף על פי שרוב האזרחים חוששים שתוצאת בדיקה חיובית תגרום לתיוגם כהומוסקסואלים ולפיכך כפושעים דה פקטו. לחלק מהמצרים ישנה גישה לערכות בדיקה ביתיות שהובאו מארצות הברית, אך לרובם אין מידע מדויק על המגפה וטיפול איכותי אם הם אכן נדבקים.