stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדימיר פלחוטניוק
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

פלחוטניוק נולד בכפר פיטושקה במחוז קלראש, אז במולדובה הסובייטית, חלק מברית המועצות וגדל בכפר גרוזשט, במחוז ניספורן.
אביו, גאורגה פלחוטניוק, ואמו, זינאידה לבית אוליניץ', עבדו כמורים וגידלו שישה ילדים: שלוש בנות ושלושה בנים. הסב מצד האם, אנדריי אוליניץ' היה בזמנו ראש מועצת הכפר. כשהייתה בת 7, האם ומשפחתה גורשו לסיביר על ידי השלטון הסטליניסטי.
מילדותו אהב פלחוטניוק לקרוא ספרים, היה חובב מוזיקה ולמד נגינה. למד בבית ספר התיכון בגרוזשט אותו סיים בשנת 1983. ב-1991 סיים לימודי הנדסה בתחום תעשיית המזון באוניברסיטה הטכנית בקישינב. בעת לימודיו היה חבר בתזמורת האוניברסיטה. בשנת 2002 סיים תואר שני במנהל עסקים ובמנהל באותה אוניברסיטה. ב-2006 סיים גם תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה ללימודים אירופיים של מולדובה.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית

בשנים 1991–1993, בעת לימודי ההנדסה, עבד במרכז למניעת טראומה ושיקום קרבנות קטינים של טראומות שליד עיריית קישינב.
אחר כך עבד ככלכלן בחברת "יורו אסט הונדל בע"מ מולדובה" ובחברת וויאז' בע"מ מולדובה. במהלך השנים 1995–1998 הקים את הקבוצה הפיננסית המולדו-אמריקנית "איינג'לס", שאותה ניהל עד שנת 2001. בשנים 2001–2010 עבד כמנהל מסחרי אחר כך כמנכ"ל חברת "פטרום מולדובה" בע"מ העוסקת ביבוא ובהפצת נפט. החל משנת 2005 כיהן כסגן מועצת מנהלים של הבנק למסחר ויקטוריה-בנק, אחד הבנקים החשובים של מולדובה. החל מ-2006 כיהן כיושב ראש שלה, עד ינואר 2011.
יש המייחסים את התעשרותו לפעילותו באותן השנים בראש הבנק ויקטוריה ובראש חברת "פטרום מולדובה", תחת חסות ממשל הנשיא ולדימיר וורונין.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

ב-2010 הוצב במקום השני ברשימת המפלגה הדמוקרטית של מולדובה בבחירות. ב-30 בדצמבר 2010 נבחר כסגן יושב ראש המפלגה וכסגן יושב ראש ראשי של הפרלמנט של מולדובה. כמו כן כיהן בוועדה לכלכלה, תקציב וכספים של הפרלמנט.
ב-2011 כשהקים הנשיא מריאן לופו את "המועצה הלאומית לרפורמה של מוסדות ההגנה על נורמות המשפט" התמנה פלחוטניוק לסגן יושב ראש שלה לצדו של לופו.
ב-15 בפברואר 2013 בעקבות יוזמת מפלגת הקומוניסטים והמפלגה הליברלית דמוקרטית הצביע הפרלמנט המולדובני הצבעת אי אמון בפלחוטניוק, עם 73 קולות בעד מתוך 101 וביטל את תפקידו כסגן יושב ראשי של הפרלמנט.
באוקטובר 2013 הוא ויתר על המנדט שלו כחבר פרלמנט כדי להקדיש את זמנו לפעילות בתוך המפלגה, אולם בבחירות הפרלמנטריות ב-2014 נבחר שוב. ביולי 2015 עזב שוב את הפרלמנט.
ב-15 באוקטובר 2015 עם הסרת החסינות ומעצרו של מנהיג המפלגה הדמוקרטית, ולאד פילאט, הודיע פלחוטניוק כי הוא משעה את עצמו מתפקיד סגן יושב הראש של המפלגה ומחברותו במפלגה עד להבהרת החקירה.
בדצמבר 2015 חזר לחיים הפוליטיים ולמפלגה הדמוקרטית ועשה הצהרות בקשר לשאיפות המפלגה למדיניות סוציאל-דמוקרטית.
באותו יום, 14 מנציגי המפלגת הקומוניסטים עזבו את מפלגתם ועברו למפלגה הדמוקרטית.
ב-13 בינואר 2016 הציע הרוב הפרלמנטרי שנוצר את ולדימיר פלחוטניוק לתפקיד ראש הממשלה. אולם הנשיא ניקולאיה טימופטי דחה את מועמדותו בגלל חשדות לחוסר יושרה ובגלל החלטה של הפרלמנט בפברואר 2013 לגבי מעורבותו בפעילויות בלתי חוקיות בעת כהונתו כסגן יושב ראש הפרלמנט.
עשרות אלפי מפגינים תמכו במועמדותו. מפלגות יריבות ארגנו גם כן הפגנות נגד שבהן הביעו אלפים את התנגדותן למינויו ולמינוי פאבל פיליפ שנחשב כמקורבו לתפקיד ראש הממשלה.
באותה שנה, 2015, התמנה פלחוטניוק למתאם מנהל של מועצת הקואליציה הממשלתית. מתוקף תפקיד זה הביע את רצונו לתמוך בתהליכי המודרניזציה של מולדובה ובהתקרבותה לאיחוד האירופי.
ב-24 בדצמבר 2016 נבחר פלחוטניוק ליושב ראש המפלגה הדמוקרטית למשך שבע השנים הבאות.
במרץ 2017 בכנס בקרטחנה בקולומביה נבחר פלחוטניוק לסגן יושב ראש האינטרנציונל הסוציאליסטי.
ב-6 במרץ 2017 הודיע במסיבת עיתונאים כי יזם רפורמה של מערכת הבחירות: הנהגת שיטת הבחירה הרובנית עם מחוזות בחירה חד-נציגיים, לפי דגם בריטי למשל, עם אפשרות לפיטורי הנציגים בפרלמנט לפי בקשת בוחריהם. בסקרים, כ-32% מהנסקרים הביעו תמיכה ברפורמה זאת.
איגור דודון, ראש המפלגה הסוציאליסטית הציע לעומת זאת שיטה מעורבת.
במרץ הציע פלחוטניוק הערכת פעילותם של חברי מפלגתו לפי קוד יושרה.
במאי 2017 הוא הודיע כי מפלגתו תתמוך בתהליך לרפורמת המנהל המרכזי – כולל צמצום מספר שרי הממשלה מ-16 ל-9.
בנובמבר 2017 הוא יזם את המיזם "בית ראשון" לפתרון בעיות הדיור של משפחת מרובות ילדים ועובדי ציבור.
ב-2018 הבטיח תוכניות לתיקון ולסלילת כבישים נאותים באזורים הכפריים – כ-1,200 ק"מ.
ב-24 בפברואר 2019 נבחר פלחוטניוק שוב לפרלמנט מטעם המפלגה הדמוקרטית באזור הבחירות 17 ניספורן.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > דיפלומטיה פרלמנטרית

בתקופה שבה כיהן כסגן יושב ראש הפרלמנט של מולדובה בשנת 2011 השתתף פלחוטניוק בוועידה ה-9 של יושבי ראש הפרלמנטים של המדינות החברות בתהליך שיתוף הפעולה בדרום-מזרח אירופה SEECP. כמו כן, השתתף בכנס הבין-פרלמנטרית של המדינות החברות בחבר המדינות העצמאיות.
בכנס הפרלמנטרי של הקונגרס האירופי, היה חבר באיגוד הידידות עם שווייץ, עם יוון ועם הונגריה.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > קווי מדיניות

פלחוטניוק טען שלמולדובה יש וקטור יחיד – והוא הווקטור האירופי. במכתב לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הדגיש שמולדובה רוצה להיות "גשר בין המזרח למערב ולא שדה קרב".
הביע מספר פעמים את רצונו לעצור את התערבותה של רוסיה בשטח מולדובה – בתחום המדיה, הבנקים, העמותות הלא ממשלתיות, הביטוחים והארגונים הפוליטיים, וביקש את פינוי הצבא הרוסי מטרנסניסטריה.
תמיכת וושינגטון ובריסל עשויה להוביל לאיחוד מחדש של רפובליקת מולדובה.
ביוגרפיה > המשבר הפוליטי-חוקתי ביוני 2019

בעקבות הבחירות הפרלמנטריות בפברואר 2019 נוהל משא ומתן ממושך להרכבת קואליציה ממשלתית. רק ברגע האחרון אחרי שכנועים מצד גורמים חיצוניים – רוסיה מחד, והאיחוד האירופי וארצות הברית מאידך – הוקמה קואליציה בין שני גושים מנוגדים – הברית הפרו-אירופית ACUM בהנהגתם של מאיה סנדו ואנדריי נסטאסה והמפלגה הסוציאליסטית הפרו-רוסית של הנשיא איגור דודון – על מנת לעקוף את המפלגה הדמוקרטית של פלחוטניוק שהייתה עד אז בשלטון ולמנוע את התחזקות ההגמוניה של פלחוטניוק בחייה הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים של המדינה.
מאיה סנדה הרכיבה ממשלה שהצהירה על כוונתה להחליף את ראשי הרשויות לביטחון פנים ולמאבק בשחיתות שמונו על ידי הממשלת פיליפ (בראשות המפלגה הדמוקרטית).
הממשלה בראשות פאבל פיליפ, שהייתה ממשלת מעבר בימי המשא ומתן הקואליציוני, סירבה לפנות מקום לקואליציה החדשה. בית הדין החוקתי החליט שהממשלה החדשה קמה מאוחר מדי, 90 יום אחרי הבחירות, הכריז על הממשלה של סאנדו כבלתי חוקית, הדיח את הנשיא דודון והחליף אותו בראש הממשלה המכהן פיליפ והכריז על ארגון בחירות חדשות כעבור 3 חדשים נוספים. לאורך ימים אחדים התחולל דואליזם שלטוני של שתי ממשלות ושני נשיאים, מלווה בהפגנות של חסידי שני הצדדים.
בסופו של דבר, ב-14 ביוני 2019 השתכנעה הממשלה של פיליפ לוותר על השלטון ולעבור לאופוזיציה וגם בית הדין החוקתי חזר בו מן ההחלטות הקודמות והכיר בממשלה החדשה ובנשיא דודון.
פלחוטניוק ועוד כמה מחבריו למפלגה הדמוקרטית יצאו זמנית לחו"ל.
ביוגרפיה > איגוד אנשי העסקים של מולדובה

ב-26 ביולי 2010 הקים פלחוטניוק את איגוד אנשי העסקים של מולדובה AOAM. איגוד זה מבקש למשוך השקעות זרות אל מולדובה, לתמוך בעסקים הקטנים והבינוניים, לשפר את היכולת המקצועית של אנשי המנהל בעסקים ולקדם את הייצוא.
ביוגרפיה > הקרן "אדלווייס"

פלחוטניוק נודע גם כמייסד הקרן "ולאד פלחוטניוק – אדלוויס" בשנת 2010. קרן זאת תורמת למיזמים חברתיים, תרבותיים וחינוכיים. היא תרמה ל-73 טיפולים רפואיים, תמכה ב-390 צעירים מחוננים, תרמה מחשבים חדשים ל-103 בתי ספר ועזרה לאלפי משפחות עניות.
חייו הפרטיים

לוולדימיר פלחוטניוק אזרחות מולדובנית ורומנית.
הוא נשוי לאוקסנה קילדסקו ויש לו שני בנים. אשתו היא בת הצייר והפסל אמיל קילדסקו.
אחרי שעזב את מולדובה ב-2019 חי בגלות, ככל הנראה בטורקיה ובצפון קפריסין.
סוגיות במחלוקת

במהלך הקריירה הפוליטית הועלו נגד פלחוטניוק חשדות והאשמות רבים.
בשנת 2011 העיתון הרומני אדוורול גילה שהוא נרשם במשרד הפנים ברומניה תחת שם משפחה שונה – אוליניץ' – שהוא שם המשפחה של אמו לפני הנישואים.
אחרי גילוי הפרשה חזר גם ברומניה לשמו המקורי – פלחוטניוק.
נטען כי פלחוטניוק שולט ברבים מערוצי התקשורת במולדובה והוא בעל המניות היחיד בשורה של תחנות טלוויזיה – Publica TV,‏ Prime TV,‏ Can 2,‏ Can3 גם CTC Mega Super TV וכן תחנות הרדיו Publica FM,‏ Maestro FM ו-MUZ FM.
בנוסף לכך, נטען כי באמצעות המפלגה הדמוקרטית הצליח להשיג שליטה במוסדות המשפטיים וברשויות לביטחון ולמאבק בשחיתות.
הועלו טענות כי מאז שנת 2009 הוא מימן את מפלגת הקומוניסטית בראשות ידידו, ולדימיר וורונין, ואחרי 2010 את המפלגה הדמוקרטית של מולדובה.
ב-13 בינואר 2020 הודיע מזכיר המדינה של ארצות הברית, מייק פומפאו שוולדימיר פלחוטניוק ומשפחתו נמצאים ברשימת האישיויות הבלתי רצויות בארצות הברית. ביוני 2020 פלחוטניוק הגיש ערעור על החלטה זאת בבית משפט בניו יורק.
בשנים 2023-2021 נכלל שמו ברשימת אנשי עסקים רוסים או הקרובים לרוסיה שהוטלו עליהם סנקציות מטעם ארצות הברית, האיחוד האירופי וקנדה.
פרסים ואותות כבוד

29 באוגוסט 2007 – עיטור מסדר "תהילת העמל" של רפובליקת מולדובה – הוענק לפלחוטניוק על ידי הנשיא ולדימיר וורונין, על תרומתו לשיקום מתחם המנזר קורקי וזכויות בשמירתה וקידומה של המורשת ההיסטורית-תרבותית.
29 באוגוסט 2007 – עיטור מסדר הרפובליקה של מולדובה – על "תרומות מכריעות להשגת היעד החשוב של מדיניות החוץ של רפובליקת מולדובה – ההצטרפות הפוליטית והשילוב הכלכלי באיחוד האירופי".
ההחלטה בוטלה בפברואר 2021 על ידי הנשיאה מאיה סנדו.
הערות שוליים

↑  כתבה בפייננשל טיימס  מאורכבת 1.12.2016
↑  ביקור של פלחוטניוק בבית אמו 22 בפברואר 2019 באתר PRIME
↑
↑  באתר משרד האוצר של ארצות הברית
↑
↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810535198005606  GND: 1190890097  VIAF: 36146095287100371978   WorldCat (עם VIAF): 36146095287100371978
חיים רוזן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 במרץ 1922 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  2 באוקטובר 1999 (בגיל 77)
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  אוסטריה,ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אקול פראטיק דה אוטז אטיד 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס ישראל לבלשנות לשנת 1978
 בן או בת זוג:  חנה רוזן 
 תרומות עיקריות
 חקר השפות ההודו-אירופיות והבלשנות הכללית המשווה
 
חַיִּים בָּרוּךְ רוֹזֵן (ד' באדר תרפ"ב, 4 במרץ 1922 – כ"ב בתשרי תש"ס, 2 באוקטובר 1999) היה פרופסור לבלשנות כללית ולבלשנות הודו-אירופית באוניברסיטה העברית, חתן פרס ישראל לבלשנות בשנת תשל"ח (1978) וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חיים רוזן נולד בווינה בירת אוסטריה ב-1922 בשם היינץ אריך רוזנראוך (עברת את שמו ב 1949). עלה לארץ ישראל ב-1938, ערב מלחמת העולם השנייה. למד לימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית וקיבל תואר דוקטור בשנת 1948. המורה שהשפיע עליו יותר מכול היה יוחנן לוי. בשנים 1951–1952 שהה בצרפת לשם בתר-דוקטורט. הקים ביחד עם יעקב פולוצקי את החוג לבלשנות באוניברסיטה העברית. היה ממחברי הערכים בנושא בלשנות באנציקלופדיה העברית.
ב-1981 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. ב-1992 זכה בפרס הומבולדט. כיהן כסגן נשיא החברה הלינגוויסטית האמריקנית (LSA).
תחומי מחקריו של רוזן היו הלשונות ההודו-אירופיות והבלשנות הכללית המשווה. בנוסף פרסם מספר מאמרים וספרים על לשונות שמיות, ובעיקר על העברית הישראלית. ספרו החשוב "העברית שלנו: דמותה באור שיטות הבלשנות" ראה אור ב-1955 בהוצאת עם עובד ותיאר את תהליך גיבושה של העברית המודרנית כשפה שמית עתיקה בשילוב השפעות מערביות מודרניות. גולת הכותרת של פועלו הייתה התקנת מהדורה מדעית של כתבי הרודוטוס שיצאה לאור בהוצאת טובנר בשנת 1987.
ב-1978 זכה בפרס ישראל לבלשנות.
רוזן (ביחד עם חיים בלנק) היה מן הבלשנים הראשונים שראו בעברית החדשה שפה מגובשת הראויה למחקר. עד זמנו שלטה הגישה שהעברית החדשה היא מעין אוסף לא מגובש של יסודות משכבות לשון קודמות ומשפות זרות, ושתופעות הלשון המתגלות בה הן שיבושים ושגיאות שאין למחקר עניין בהם. בספריו "העברית שלנו", "עברית טובה" ו-A Textbook of Israeli Hebrew ("ספר לימוד לעברית ישראלית"; באנגלית) הראה רוזן כי העברית הישראלית מקיימת מערכת לשונית יציבה דיה שמאפייניה והתהליכים המתרחשים בה דומים לאלה הקיימים בכל שפה מדוברת. כשהציג רוזן לראשונה את עמדותיו בשנות החמישים של המאה העשרים נמתחה עליו ביקורת נוקבת והחל פולמוס נרחב בקרב חוקרי העברית ומתקני הלשון, אולם לקראת סוף המאה ה-20 גישתו של רוזן הייתה לזרם המרכזי בקרב חוקרי הלשון העברית.
שיטתו היא הדקדוק ה"סטרוקטורליסטי", הדקדוק שקדם והתקיים במקביל לדקדוק הגנרטיבי.
אשתו חנה רוזן הייתה בלשנית שעסקה ביוונית ולטינית ובשפות קלטיות ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרסומיו

חיים ב' רוזן, "פלמח"; העברית שלנו - על ספרו של צבי הר-זהב, קתרסיס 7
חיים ברוך בן גרשון רוזן, דף שער בספרייה הלאומית
רשימת המאמרים של חיים רוזן באתר רמב"י
לקריאה נוספת

לזכרו של חיים ברוך רוזן: דברים שנאמרו במלאת שלושים למותו ; סידרה: יהודית שטרנברג, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשס"א
'כתבי חיים ברוך רוזן: רשימה ביבליוגרפית לשנים 1980–2000': עמ' 36–48
Pierre Swiggers, Haiim B. Rosén: Bio-bibliographical sketch; followed by the late Prof. Rosén’s text: The Jerusalem School of Linguistics and the Prague School, Leuven: Peeters (Biobibliographies et exposés), 2005
הערות שוליים

↑  חתני פרס ישראל תשל"ח, דבר, 10 במאי 1978
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267225605171  PLWABN: 9810610708105606  BIBSYS: 90143615  BNE: XX1423659  BnF: cb12055030m (data)  CiNii: DA02007168  GND: 123931991  ISNI: 0000 0001 0881 5683  LCCN: n83181077  NKC: mzk2003196564  NLA: 35829440  NTA: 068787464  RERO: 02-A003763273  SUDOC: 028786610  Trove: 1106631  VcBA: 495/202987  VIAF: 27085618   WorldCat (עם VIAF): 27085618
רקוויאם (פורה)

הרקוויאם של פורה ברה מינור, אופ' 48, היא יצירה מוזיקלית פרי עטו של המלחין הצרפתי גבריאל פורה, על בסיס הרקוויאם הקתולי בשינויים שונים. היצירה הולחנה בין השנים 1887–1900, ויצאה לאור בהדרגה. הרקוויאם היא אחת היצירות הידועות ביותר של פורה, בייחוד האריה "Pie Jesu" לסופרן, הכלולה ביצירה.
חיבור והוצאה של היצירה

הקטע הראשון מן הרקוויאם שפורה הלחין הוא ה"ליברה מה", אותו כתב ב-1887, אך כלל אותו רק בגרסה משנת 1889. הסיבה שפורה הלחין את הרקוויאם איננה ידועה. מלחינים הלחינו רקוויאם בשל הזמנה של לקוח או לזכר נפטר קרוב. פורה כתב את היצירה ללא הזמנה מאף אחד וללא הקדשה לאיש. כשנשאל על כך אמר פורה: "הרקוויאם שלי לא הולחן לצורך כלשהו... להנאה, אם מותר לי לקרוא לזה כך". הוא המשיך ואמר שהוא התכוון שהביצוע הראשון של הרקוויאם יהיה בלוויה של חבר קהילה מסוים. חלק מהחוקרים משערים שאולי מות אביו בשנת 1885 ומות אמו ב-1887 (לאחר שכבר התחיל בכתיבת היצירה) הביאו אותו לכתוב את הרקוויאם.
הגרסה הראשונה של הרקוויאם, שכללה חמישה פרקים בלבד (הליברה מה, שכבר הולחן, לא נכלל בגרסה זו) בוצעה לראשונה ב-16 בינואר 1888, בטקס לוויה בכנסיית מדלן בפריז, שם עבד פורה כמנצח המקהלה ונגן העוגב. לאחר הטקס פנה הכומר לפורה ואמר לו שהרפרטואר במדלן עשיר דיו, ואין צורך בחידושים הללו. גרסתו הראשונה של הרקוויאם הולחנה לתזמורת קאמרית קטנה. בשנת 1890 הוציא פורה מהדורה מעודכנת של הרקוויאם בתוספת שני פרקים: ליברה מה והוסטיאס וכן הרחבות בפרקים הקיימים, גם מהדורה זו נכתבה כיצירה קאמרית. במקביל, בין השנים 1889–1890 נכתב עיבוד של היצירה לתזמורת מלאה. לא ידוע אם העיבוד נכתב על ידי פורה עצמו או על ידי אחד מתלמידיו. ביצוע הבכורה של הרקוויאם בגרסתו האחרונה היה ב-12 ביולי 1900, בארמון טרוקדרו הישן בפריז, בזמן התערוכה העולמית, בניצוחו של פול טפנל.
פורה הופתע מהצלחת הרקוויאם, כפי שכתב באחד ממכתביו באוקטובר 1900: "מבצעים את הרקוויאם שלי בבריסל, נאנסי, מרסיי ובקונסרבטוריון בפריז! בקרוב אהיה מלחין מפורסם!"
בהלווייתו של פורה, בשנת 1924 בוצע הרקוויאם בגרסתו התזמורתית המלאה.
סדר הפרקים

Introït et Kyrie
Offertoire
Sanctus
Pie Jesu
Agnus Dei
Libera Me
In Paradisum
מילים ומוזיקה

המילים ברקוויאם של פורה הן בעיקרן המילים של הרקוויאם הקתולי, אך פורה ערך בהן שינויים. הבולט ביותר הוא ההשמטה של הדיאס אירה, שברקוויאמים מסורתיים הוא אחד החלקים העיקריים והארוכים. פורה הוסיף קטעים שאינם נכללים תמיד במיסה: "ליברה מה" ו"אין פארדיסום". חלקים אלה לקוחים מתוך טקס הקבורה שנערך לאחר המיסה, לפני שהגופה מונחת באדמה. בחלק מן הקטעים שינה פורה את הטקסט שינויים קלים, אך באופרטורה ערך שינויים של ממש: השמיט ושינה משפטים והוסיף "או" בפתיחה ו"אמן" בסוף. בראיון משנת 1902 אמר פורה שמטרתו הייתה "להתרחק מהשביל המבוסס, אחרי כל השנים בהם ניגנתי בלוויות! נמאס לי מהם. רציתי לעשות משהו אחר."
המוזיקה של הרקוויאם רגועה ושקטה יחסית להלחנות אחרות של הרקוויאם. פורה התייחס לכך וטען שהיצירה שלו "נשלטת מתחילתה ועד סופה ברגש מאוד אנושי של אמונה במנוחת עד."
אנשים אמרו ש[הרקוויאם שלי] לא מבטא את האימה מפני המוות, היה מי שקרא לו שיר ערש למוות. אבל כך אני חש את המוות: גאולה משמחת, כמיהה לאושר בעולם הבא, ולא מעבר מצער.
היא נעדרת את הגרנדיוזיות והדרמטיות שיש ברקוויאמים של ורדי ושל ברליוז, אלא השלמה ומוות מתוך אושר. דבר זה ניכר גם בהשמטה של הדיאס אירה, המזמור המתאר את אימת יום הדין.
הרקוויאם יועד להשמעה בכנסייה, ולא בקונצרטים. לכן, הסגנון שלו לא כולל את המודולוציות וההרמוניות המתקדמות שאפיינו את יצירותיו של פורה כבר באותה התקופה.
היצירה כוללת שבעה פרקים הבנויים באופן סימטרי, בשתי יחידות סביב הפרק הרביעי Pie Jesu. שלושת החלקים הראשונים מהווים יחידה אחת וכוללים מוטיב חוזר הנמצא בשלושתם. אפשר לשמוע את המוטיב ב Introit et Kyrie בשורה של הסופרן: "Te decet hymnus, Deus in Sion". המוטיב הזה חוזר ב Offertoire בסולו של הבריטון: "Fac eas Dominae de morte transire", וב Sanctus בתפקיד הסולו של הכינור. לכל פרק ביחידה הראשונה ישנו פרק מקביל ביחידה השנייה. הפרק הראשון, Introit et Kyrie מקביל לפרק החמישי, Agnus Dei. אפשר לראות סימן להקבלה בחזרה על קטע מפתיחת ה Introit, בסיום ה Agnus Dei. הפרק השני, Offertoire מקביל לפרק השישי, Libera Me. בשניהם קיים סולו בריטון. שני הפרקים הללו נוספו בשלב מאוחר בהלחנה, ככל הנראה סביב 1893. נראה שפורה יצר מבנה סימטרי במקור, ושמר עליו בהמשך ההלחנה. הפרק השלישי, Sanctus, מקביל לפרק השביעי, In Paradisum. שני הפרקים רגועים ויש בהם קו מלודי מרחף בודד מעל גלי ארפג'ו. אלה גם הפרקים היחידים בהם יש סולו של כלי מיתר: סולו כינור ב Sanctus, וסולו ויולה ב In Paradisum.
ביצוע של היצירה לוקח כ-35 דקות.
הרכב

גרסתו הראשונה של הרקוויאם כוללת: מקהלה של כ-40 גברים ונערים, סולן סופרן (ילד) ותזמורת הכוללת: נבל, טימפני, עוגב וכלי קשת (כינור סולו, ויולה, צ'לו וקונטרבס). הגרסה הקאמרית המעודכנת הוסיפה להרכב הזה: סולן בריטון, שתי חצוצרות, ארבע קרנות ושלושה טרומבונים. בנוסף, במהדורה השנייה פורה מאפשר הרכב של מקהלה מעורבת ושימוש באישה כסולנית סופרן.
הגרסה התזמורתית כוללת: מקהלה מעורבת (של ארבעה קולות), שני סולנים (סופרן ובריטון) ותזמורת הכוללת: שני חלילים, שני קלרינטים, ארבע קרנות, שני בסונים, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים, עוגב, טימפני וסקצית כלי קשת מלאה.
לקריאה נוספת

עדה ברודסקי (עורכת), ספר הליטורגיקה, (מילים לצלילים חלק ד'), ירושלים: הוצאת כרמל, תשע"ג, עמ' 218–223.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Fauré: Requiem, ABC Classic, ‏2019-11-15 (באנגלית)
1 2  Requiem, Op. 48 (1893 version), LA Phil
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447650805171  BnF: cb139120522 (data)  GND: 300051751  LCCN: n81022487  MusicBrainz work: f817a7e7-b9a7-4a20-9763-65c35037e420  SELIBR: 136950  VIAF: 302634014   WorldCat (עם VIAF): 302634014
אלפרדו מוראלס

אלפרדו מוראלס (באנגלית: Alfredo Morales, נולד ב-12 במאי 1990 בברלין שבגרמניה) הוא כדורגלן אמריקאי-גרמני המשחק בעמדת המגן והקשר בקבוצת סן חוזה ארת'קווייקס ונבחרת ארצות הברית.
קריירה

מוראלס הצטרף לקבוצות הילדים והנוער של קבוצת הרטה ברלין בגיל 10 ושיחק בהן במשך 8 עונות. בנובמבר 2008 החל לשחק בקבוצת המילואים ששיחקה בליגה הרביעית בגרמניה. בשנת 2010 הצטרף לסגל הקבוצה במחנה האימונים שנערך בקיץ. בעקבות פציעותיהם של פנול פרדדאי ורפאל צורף לסגל הקבוצה. ב-5 בדצמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה, ששיחקה בליגה השנייה, בהפסד 0–1 לקבוצת מינכן 1860.
ב-17 במאי 2013 חתם על חוזה לשתי עונות בקבוצת אינגולשטאדט 04 מהליגה השנייה. במשחק פתיחת העונה, שהיה גם משחק הבכורה שלו בקבוצה, הורחק בכרטיס אדום בעקבות עבירה שביצע בדקה ה-81. ב-11 באפריל 2014, במסגרת המחזור ה-30 של הליגה, כבש את שער הבכורה בקבוצה בהפסד 1–2 לקבוצת פאדרבורן 07.
בעונת 2014/2015 הבקיע שני שערים ובסיומה העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה. ב-23 באפריל 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה הבכורה בתיקו 2-2 מול הנובר 96. בעונת 2016/17 נשר בחזרה עם אינגולשטאט לבונדסליגה השנייה, ולא הצליח להעפיל עמה בחזרה בעונת 2017/18.
בקיץ 2018 חתם מוראלס בפורטונה דיסלדורף, העולה החדשה לבונדסליגה.
נבחרת

אביו של מוראלס מחזיק באזרחות אמריקאית ואף שירת בצבא האמריקאי, עובדה שאיפשרה למוראלס לשחק עבור הנבחרת האמריקאית. הוא זומן לראשונה לנבחרת בנובמבר 2011 ונכלל בסגל למשחקי הידידות מול נבחרת צרפת וסלובניה, אך לא שותף במשחקים. ב-29 בינואר 2013 ערך את הופעת הבכורה במשחק נגד נבחרת קנדה, כשעלה כמחליף בדקה ה-75.
בשנת 2015 נכלל בסגל לגביע הזהב אותו סיימה הנבחרת במקום הרביעי.
הערות שוליים

↑  Morales Sings Wuth Inglostat, yanks-abroad.com, 17 May 2013
↑  Match day 1 13/14, Transfermarket.com, 19 July 2013
↑  Match day 30 13/14, Transfermarket.com, 1 April 2014
↑  גרמניה: באיירן תחכה עוד שבוע לאליפות, שער אדיר לדוגלאס קוסטה, באתר וואלה, 23 באפריל 2016
↑  Alfredo Morales: 7 Things You Should Know, thedenimkit.com, 4 November 2011
| נבחרת ארצות הברית – גביע הזהב 2015 |
| --- | --- | --- |
|  1 גוזאן •  2 ידלין •  3 גונסאלס •  4 בראדלי •  5 בקרמן •  6 ברוקס •  7 מוראלס •  8 דמפסי •  9 יוהנסון •  10 דיסקרוד •   11 בדויה •  12 רימנדו • 13 אלבראדו •  14 גארזה • 15 רים • 16 אוונס • 17 אלטידור • 18 וונדולובסקי • 19 זוסי • 20 זארדס • 21 צ'נדלר • 22 יארבורו • 23 ג'ונסון • 24 קורונה • 25 ביסלי • 26 גורדון • מאמן: קלינסמן |  1 גוזאן •  2 ידלין •  3 גונסאלס •  4 בראדלי •  5 בקרמן •  6 ברוקס •  7 מוראלס •  8 דמפסי •  9 יוהנסון •  10 דיסקרוד •   11 בדויה •  12 רימנדו • 13 אלבראדו •  14 גארזה • 15 רים • 16 אוונס • 17 אלטידור • 18 וונדולובסקי • 19 זוסי • 20 זארדס • 21 צ'נדלר • 22 יארבורו • 23 ג'ונסון • 24 קורונה • 25 ביסלי • 26 גורדון • מאמן: קלינסמן | ארצות הברית |
ינשוף לבן-פנים דרומי

| ינשוף לבן-פנים דרומי |
| --- | --- |
 ינשוף לבן-פנים דרומי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי לילה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ינשופיים
סוג:: ינשוף לבן-פנים
מין:: ינשוף לבן-פנים דרומי
שם מדעי
 Ptilopsis granti ‏קוליביי, 1910

ינשוף לבן-פנים דרומי (שם מדעי: Ptilopsis granti) הוא מין של עוף אפריקני ממשפחת הינשופיים בעלת גוף ופנים לבנים. ינשוף זה הוא קרוב משפחתו של ינשוף לבן-פנים צפוני
ינשוף זה קטן ממדים, אורכו 22–28 ס"מ ומשקלו 185–220 גרם בממוצע. הוא דומה מאוד לקרובו הצפוני ובעל נוצות אפורות עם פסים שחורים ובאזור הבטן מתמזגים עם פסים לבנים. הראש אפור ואזור העין לבן עם אישונים כתומים עזים. בדרך כלל הנוצות יותר כהות משל קרובו הצפוני. הוא בעל אוזניים קטנות אפורות כהות ומקור צהוב קטן. הקולות שלו הם מהירים ונובחניים והוא מתקשר למטרות רבייה ותקשור עם בן הזוג שלו.
הינשוף יוצא לצוד בלילה, באזורים חמימים ויבשים בדרומה של אפריקה הטרופית מגבון עד קניה ומנמיביה עד דרום אפריקה. הוא צד בעיקר חסרי חוליות גדולים וכן עופות ומכרסמים קטנים וכן זוחלים ודוחיים. הוא קורע את טרפו באמצעות טפרי הרגליים המופנות 2 קדימה ו2- אחורה.
הינשופים מקננים בקיני עופות אחרים כמו אורגיים או הטגואן ומטילים 2–3 ביצים. הגוזלים עוזבים את הקן חודש לאחר הבקיעה.
הערות שוליים

↑  ינשוף לבן-פנים דרומי באתר הרשימה האדומה של IUCN
בן ציון אברהם קואינקה

| --- | --- |

 לידה:  1867 כ"א בניסן ה'תרכ"ז ירושלים 
 פטירה:  1936 (בגיל 69 בערך) ט"ז בחשוון ה'תרצ"ז 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ?–1936 
 
חתימה וחותמת של בן ציון אברהם קואינקה, מתוך פסק דין משנת 1930
שער הגיליון הראשון של כתב העת התורני 'המאסף'
רחוב בירושלים הנושא את שמו של כתב העת שהוציא הרב קואינקה
תזכיר של חברי הוועד לבניין חברון לקונגרס הציוני הי"ז, תמוז תרצ"א. בין החותמים הרב קואינקה, "הרב הראשי לעדת חברון"
מודעת אבל מטעם ועד העדה החברונית על הרב קואינקה, "רבה הראשי של חברון", חשוון תרצ"ז
הרב בן ציון שמואל וידאל רפאל אברהם קוֹאֵינְקָה (Kohenka; כ"א בניסן ה'תרכ"ז 1867 - ט"ז בחשוון ה'תרצ"ז, 1936) היה אב בית דין ופוסק של העדה הספרדית בירושלים ובתקופה מסוימת גם בחברון, ראש ישיבת תפארת ירושלים, חבר המועצה הראשונה של מועצת הרבנות הראשית וחבר תנועת המזרחי, ועורך ומייסד של כתב העת התורני המאסף.
תולדות חיים

נולד לאברהם ולבכורה-דונה קואינקה בעיר העתיקה בירושלים. משפחתו נושאת את שמה של עיר מוצאה קואנקה בספרד. בסוף המאה ה-15, בעת גירוש ספרד, גלתה המשפחה לסלוניקי שביוון, ובה התגוררו צאצאיה מאות שנים. הוריו עלו מסלוניקי לארץ ישראל במחצית המאה ה-19. דודו היה המקובל רבי וידאל קואינקה.
מוריו הראשונים היו הרב מרדכי ישראל שיריזלי, הרב מנחם בכר יצחק, והרב וידאל חנוך אנג'יל. בטרם מלאו לו עשר שנים נמצא ראוי להניח תפילין, ובעקבות דרשת בר המצווה שנשא בבית הכנסת יצא לו שם כעילוי. משבגר פסק מהעבודה בבית המסחר שהוריש לו אביו, וראה יעוד בלימוד תורה וידיעות כלליות. בגיל 15 נשא לאישה את קרובתו, אסתר קואינקה. הם התגוררו בירושלים בעיר העתיקה ומאוחר יותר עברו אל מחוץ לחומות, לשכונת ימין משה ובהמשך לאוהל משה. בשנת ה'תרנ"ח (1898) בגיל שלושים, התמנה לראש ישיבת תפארת ירושלים. הוא אימץ את הצעתו של נסים בכר, שייסד וניהל את בית הספר למלאכה בירושלים של כי"ח, ותמך בהכנסת שיעורים בדקדוק עברי, בתולדות עם ישראל, באגדה ובמדרשי חז"ל לתוך תוכנית הלימודים. היה רגיל להתפלל בבית הכנסת טארנטו שבשכונת אהל משה, ומקום מושבו מצוין שם עד היום.
לאחר מאורעות תרפ"ט בהם נהרגו רבני הקהילה היהודית בחברון, שימש הרב קואינקה רב בקהילת יהודי חברון, שחזרו להתגורר בה עד מאורעות תרצ"ו. הרב קואינקה נפטר בתרצ"ז ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
את ספרייתו התורנית הוריש לסמינר למורים של המזרחי (נקרא היום: מכללת ליפשיץ) בירושלים ושם נמצאת היא עד היום.