ענף הזהב
הכרה וביקורת

ענף הזהב עורר סערה ציבורית בבריטניה כשפורסם לראשונה, שכן הוא כלל את הסיפור הנוצרי על תחיית ישו במחקר ההשוואתי שלו. המבקרים חשבו שהטיפול הזה מזמין קריאה אגנוסטית של שה האלוהים כשריד של דת פגנית. עבור המהדורה השלישית, פרייזר הציב את ניתוח על הצליבה בנספח ספקולטיבי. הדיון בנצרות לא נכלל במהדורה המקוצרת לכרך אחד.
פרייזר עצמו קיבל את הביקורת על כך שהתיאוריות שלו הן ספקולטיביות ושהאסוציאציות שערך הן נסיבתיות ובדרך כלל מבוססות רק על דמיון. הוא כתב: "ספרים כשלי, בעיקר ספקולטיביים, יוחלפו במוקדם או במאוחר (כמה שיותר מוקדם יותר טוב למען האמת) על ידי אינדוקציה טובה יותר המבוססת על ידע מלא יותר." בשנת 1922 אמר: "משאלתי הכנה שההרצאה תשמש אך ורק למרדף חף מאינטרסים אחר האמת, ולא להפצה של תיאוריות או דעות כלשהן שלי." גודפרי לינהרדט מציין שאפילו במהלך חייו של פרייזר, אנתרופולוגים חברתיים "התרחקו ברובם מהתיאוריות והדעות שלו", ושההשפעה המתמשכת של ענף הזהב ושל גוף היצירה הרחב יותר של פרייזר "הייתה בספרות ולא בעולם האקדמי".
רוברט אקרמן כותב שעבור אנתרופולוגים חברתיים בריטיים, פרייזר הוא עדיין "מבוכה" על היותו "המפורסם מכולם" בעוד שהם מתנתקים כעת "מרבים ממה שהוא כתב". בעוד שענף הזהב השיג משיכה עממית רחבה והשפיע באופן לא פרופורציונלי על המוני כותבים ויוצרים במאה ה-20, לרעיונותיו של פרייזר היה חלק קטן בהרבה בהיסטוריה של האנתרופולוגיה החברתית האקדמית. לינהרדט עצמו דחה את הפרשנויות של פרייזר לדת הפרימיטיבית כ"מעט יותר ממבנים סבירים של הרציונליזם הוויקטוריאני [של פרייזר] עצמו".
הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין, חיבר חיבור ביקורתי שלימים נודע כ"הערות על ענף הזהב של פרייזר" (שפורסם רק ב-1967, לאחר מותו ב-1951). ויטגנשטיין הסתייג מהנחותיו של פרייזר באופן נחרץ, ובאחת מהערותיו אף כתב כי "פרייזר הוא הרבה יותר פראי מאשר רוב ה'פראים' שלו [שכן] ההסברים שלו על טקסיהם גסים הרבה יותר מחווית הטקסים עצמה". הערותיו על פרייזר היוו בסיס ראשוני להערות שהרכיבו בסופו של דבר את חיבורו המשפיע חקירות פילוסופיות.
בתחילה, השפעתו של הספר על הדיסציפלינה המתפתחת של האנתרופולוגיה הייתה נרחבת. לדוגמה, האנתרופולוג הפולני ברוניסלב מלינובסקי קרא את יצירתו של פרייזר במקור האנגלי, וכתב: "ברגע שקראתי את היצירה הגדולה הזו, שקעתי בה ושועבדתי לה. הבנתי אז שאנתרופולוגיה, כפי שהוצגה על ידי סר ג'יימס פרייזר, היא מדע גדול, ראוי למסירות רבה כמו כל מחקרים מבוגרים ומדויקים יותר שלה, ונהייתי כבול לשירות האנתרופולוגיה הפרייזריאנית." עם זאת, בשנות העשרים של המאה הקודמת, רעיונותיו של פרייזר "החלו להיות שייכים לעבר": לפי גודפרי לינהרדט:
הנושא המרכזי (או, כפי שהוא חשב, התיאוריה) של ענף הזהב - שכל האנושות התפתחה מבחינה אינטלקטואלית ופסיכולוגית מאמונה תפלה בקוסמים, דרך אמונה תפלה בכמרים ובאלים, לאמונה נאורה במדענים. - הייתה רלוונטית מועטה או ללא רלוונטיות להתנהלות החיים במחנה אנדמני או בכפר מלנזי, וכל הבסיס, כביכול המדעי, של האנתרופולוגיה של פרייזר נתפס כיישום שגוי של תיאוריית האבולוציה הביולוגית של דרווין בהיסטוריה האנושית ובפסיכולוגיה.
המקור באנגלית
The central theme (or, as he thought, theory) of —that all mankind had evolved intellectually and psychologically from a superstitious belief in magicians, through a superstitious belief in priests and gods, to enlightened belief in scientists—had little or no relevance to the conduct of life in an Andamanese camp or a Melanesian village, and the whole, supposedly scientific, basis of Frazer's anthropology was seen as a misapplication of Darwin's theory of biological evolution to human history and psychology.
אדמונד ליץ', אחד המבקרים הבוטים ביותר של פרייזר אמר: "פרייזר השתמש בראיות האתנוגרפיות שלו, שנלקחו מכאן, משם ומכל מקום, כדי להמחיש הצעות שהוא הגיע אליהן מראש בהיגיון אפריורי, אבל במידה שלעיתים קרובות די מפתיעה, בכל פעם שהראיות לא התאימו הוא פשוט שינה את הראיות!"
רנה ז'ירארד, היסטוריון, מבקר ספרות ופילוסוף צרפתי של מדעי החברה, שיבח את פרייזר על שהכיר בהקרבת המלוכה כ"טקס פרימיטיבי מרכזי", אך תיאר את פרשנותו לטקס כ"עוול חמור לאתנולוגיה". תלונותיו של ז'ירארד נגד "ענף הזהב" היו רבות, במיוחד בנוגע לקביעתו של פרייזר שהנצרות הייתה רק הנצחה של מיתוס-פולחן פרימיטיבי וכי בשורות הברית החדשה היו רק מיתוסים נוספים על מותו ותחייתו של המלך המגלם את האל של התחייה. ג'ירארד עצמו ראה שהבשורות הן טקסטים הכרוכים בהתגלות ולא מיתוסים או שרידי אמונה טפלה, ודחה את הרעיון של פרייזר שמותו של ישו הוא קורבן.