stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי שור
תערוכות

1928 - 1926 - במצודת "מגדל דוד" בתערוכות של אגודת האמנים העברית.
1931 - פתיחת תערוכת היחיד בראשונה שלו במלון "הרצליה" ברח' אלנבי בת"א על ידי ראש העיר מאיר דיזנגוף.
1935 - תערוכת יחיד שנייה בגלריית "משכית" בתל אביב.
1938 - תערוכה קבוצתית בגלריית "לה ניבו" במונפרנס.
1938 - מוזיאון תל אביב, בית דיזנגוף.
1940 - מוזיאון תל אביב - תערוכה משותפת עם הציירים: לבנון, מנחם שמי, ואתר.
1942 - מוזיאון תל אביב - נופי פריז והארץ.
1955 - בית האומנים בירושלים.
1955 - במוזיאון תל אביב.
1956 - מוזיאון "יד לבנים" בפתח תקווה.
1965 - תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון "יד לבנים" בפתח תקווה.
1966 - מוזיאון הנגב, באר שבע.
1968 - מוזיאון עירוני "בית עמנואל", רמת גן.
1968 - מועדון "מילוא" בתל אביב - במלאת 70 שנים לאמן.
1968 - בית דיזנגוף - אמני תל אביב.
1969 - מוזיאון "יד לבנים" בפתח תקווה.
1969 - "משכן לאמנות", חולון.
1969 - ביתן האמנים, תל אביב - ציור פיגורטיבי.
1969 - "Yares Gallery" - פניקס, אריזונה, ארצות הברית.
1974 - מועדון "מילוא", תל אביב במלאת 75 שנה לאמן.
1970 - תערוכות בינלאומיות בנפאל וניו יורק.
1971 - מוזיאון ישראל - "האכספרסיוניזם הארצישראל בשנות השלושים וקשריו עם אסכולת פריז".
1974 - גלריית רוזנפלד, תל אביב.
1977 - מוזיאון "יד לבנים" פ"ת, - "יובל לצבי שור" במעמד נשיא המדינה - פרופ' אפרים קציר.
1978 - גלריית גבעון, תל אביב - "תערוכת ציירי ארץ ישראל לרגל שנות ה - 30 למדינה".
1979 - גלריית אוגרית, תל אביב.
1980 - מוזיאון ישראל - תערוכת זיכרון.
1980 - מוזיאון "יד לבנים", פתח תקווה - תערוכת זיכרון.
1982 - ביתן האמנים - תל אביב.
1989 - מוזיאון באר שבע ל"אמנות ארץ ישראלית" - חמישים שנות ציור".
1989 - מוזיאון "יד לבנים", פתח תקווה - תערוכת זיכרון במלאת עשר שנים לפטירתו.
1990 - "הגלריה העירונית", כפר סבא.
1993 - מוזיאון "יד לבנים", פתח תקווה - תערוכת רישומי צבי שור מאוסף המוזיאון.
עבודותיו נמצאות באוספים

מוזיאון ישראל, ירושלים.
מוזיאון תל אביב לאמנות.
מוזיאון חיפה לאמנות.
המשכן לאמנות עין חרוד.
מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
בגלריות רבות בארץ ובעולם, ובאוספים פרטיים.
לקריאה נוספת

אליאס ניומן, Art in Palestine, ניו יורק, 1939, הוצאת Siebel Company.
קרל שוורץ, האמנות היהודית החדשה בארץ-ישראל, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 1941.
חיים גמזו, ציור ופסול בישראל, הוצאת "אשכול", תל אביב, 1951. מהדורה שנייה מורחבת: ציור ופיסול בישראל, הוצאת דביר, תל אביב, 1957.
יונה פישר, האכספרסיוניזם הארצישראלי בשנות השלושים וקשריו עם אסכולת פאריס, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1971.
דוד גלעדי, צבי שור - שמן, אקורל ורישומים, הוצאת עירית פתח-תקוה, תשל"ה (1975).
בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980.
מארק שפס (אוצר), גילה בלס, יגאל צלמונה ואחרים, שנות העשרים באמנות ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1982.
רות מנור (אוצרת), יונה פישר, צבי שור - מאה שנה להולדתו, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, מוזיאון "יד לבנים", 1998.
ורדה שטיינלאוף (אוצרת), על גדות הירקון - נחל הירקון באמנות ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2005.
הערות שוליים

↑  אוסף צבי שור, באתר מוזיאון פתח תקווה לאמנות
↑  מת הצייר צבי שור, דבר, 23 במרץ 1979
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278251  NLI: 987007267998305171  PLWABN: 9811721746205606  ISNI: 0000 0000 7911 3067  LCCN: no2008024107  VIAF: 120142760   WorldCat (עם VIAF): 120142760 
לוחית זיכרון על ביתו של צבי שור בתל אביב
בנימין מזר

בנימין מזר (מימין) מלווה את מזכ"ל האו"ם דאג המרשלד בעת ביקור בספריית האוניברסיטה העברית בשנת 1959
בנימין מזר (מֵיזלר) (Mazar;‏ 28 ביוני 1906 – 9 בספטמבר 1995) היה ארכאולוג וחוקר יהדות, הנחשב לאבי הענף הישראלי של הארכאולוגיה המקראית. חתן פרס ישראל במדעי היהדות לשנת תשכ"ח (1968). זוכה אות יקיר ירושלים לשנת 1968. כיהן כנשיאה ה-4 של האוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חיים

מזר נולד בשנת 1906 לחיים מייזלר, סוחר טבק עשיר שהתגורר בצ'חנוביץ שבפולין, ולאשתו רבקה שהייתה בת אחיו של ד"ר משה יוסף גליקסון. הוא נולד בפלך גרודנה ברוסיה, אזור מוצאה של אמו שהייתה מספצקין שבקרבת גרודנו. עד גיל 9 גדל בצ'חנוביץ. בזמן מלחמת העולם הראשונה בעקבות כניסת הגרמנים לצ'חנוביץ, ברחה משפחתו לקורסק ומשם עברה לפאודוסיה בקרים. בעקבות כניסת הקומוניסטים ב-1919 יצא אביו מרוסיה, והיגר לוורשה בירת פולין. בשנות ה-20 למד גאוגרפיה, היסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטאות ברלין וגיסן שבגרמניה, והוסמך כדוקטור לפילוסופיה בשנת 1928. ב-1929 עלה לארץ ישראל, לאחר שהוריו ואחיו עלו כבר לפניו.
בתחילת 1931 הוא ניהל את החפירות הארכאולוגיות ברמת רחל ובגבעת אליהו הסמוכה לה, מטעם החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה. בחפירות אלו הוא מצא ברמת רחל מערת קבורה מימי בית שני עם ממצאים שונים, ובגבעת אליהו מצא שרידי עיר אותה זיהה עם נטופה המקראית, זיהוי שפחות מקובל היום. בעקבות החפירות נתגלעו בינו לבין משה שטקליס חילוקי דעות בעניין הקרדיט על פרסום תוצאות החפירות.
בשנת 1931 גם זכה בפרס פלומר מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1936 הוזמן על ידי אלכסנדר זייד ביחד עם יצחק בן-צבי לבחון מערה עם כתובות עבריות שגילה במורדות גבעת שייח' אבריק. מזר העלה את ההשערה שמדובר בבית שערים. הוא ניהל את עונות החפירות הארכאולוגיות הראשונות על גבעת בית-שערים בימי המאורעות (1936–1940).
לאחר שנים אחדות שבהן שימש בתור חבר-מחקר, התמנה מזר בשנת 1943 כמדריך לגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל ולהיסטוריה ישראלית בתקופת המקרא באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1947 היה למרצה, וב-1951 התמנה לפרופסור. ב-1952 מונה לרקטור האוניברסיטה, ובין השנים 1953–1961 כיהן כנשיאה.
בשנת 1960 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בשנת 1968 הוענק למזר פרס ישראל במדעי היהדות.
בין השנים 1968–1978 עמד בראש החפירות שהתבצעו בעופל שמדרום להר הבית.
מזר היה גם מזכיר החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
בשנת 1968 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
בשנת 1980 קיבל מטעם מוזיאון ישראל את פרס פרשיה שימל ביחד עם פרנק מור קרוס מאוניברסיטת הרווארד על תרומתם המיוחדת לארכאולוגיה של ארץ ישראל.
בשנת 1984, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
בשנת 1985 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
נפטר ב-1995, ונקבר בהר המנוחות בירושלים. עיריית ירושלים קראה רחוב על שמו בצמוד לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
גיסו, אחי אשתו דינה, היה נשיא המדינה השני, יצחק בן-צבי. אחיינו הוא הארכאולוג, חתן פרס ישראל לארכאולוגיה, עמיחי מזר. בנו הוא אורי מזר, אביה של הארכאולוגית ד"ר אילת מזר.
מספריו

המסחר, התעשייה והמלאכה בארץ ישראל בימי קדם (קובץ מאמרים), הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1937.
בית שערים פרשת החפירות בשנות 1936–1940, הוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1957.
האבות והשופטים: דברי ימי ישראל מראשיתם עד כינון המלוכה, הוצאת מסדה, תל אביב, 1967.
כנען וישראל: מחקרים היסטוריים, הוצאת מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1974.
אטלס לתקופת התנ"ך, הוצאת גרפית, תל אביב, 1979.
ערים וגלילות בארץ ישראל: מחקרים טופוגרפיים-היסטוריים, הוצאת מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1975.
חפירות ותגליות: מסות בארכאולוגיה של ארץ-ישראל, הוצאת מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1986.
גבע: תגליות ארכאולוגיות בתל אבו שושה משמר העמק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988.
עין גדי -חפירות ארכאולוגיות בשנים 1961–1962 , (ביחד עם: טרודה דותן ועמנואל דונאייבסקי), ידיעות בחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, שנה כ"ז, א-ב, תשכ"ג, הוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, תשכ"ג.
(הספר בקטלוג ULI)Jerusalem, the saga of the Holy City, (With M.Avi-Yonah), Jerusalem: Universitas,וגם: (הספר בקטלוג ULI)  1954
לקריאה נוספת

חיים ביינארט ושמואל אחיטוב, ‏כתבי בנימין מזר, קתדרה 8, 1978, עמ' 217–227.
חיים תדמור, 'לזכר בנימין מזר', מדעי היהדות, 36, תשנ"ו (1996), 175–182.
מנחם ברש-רועי, בסודם של יקירי ירושלים כרך ג', ירושלים, תשמ"ו, עמ' 105–123. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  חתני פרס ישראל תשכ"ח, למרחב, 3 במאי 1968
↑  ספר צ'חנוביץ, עמוד 403
↑  יש מקורות מאוחרים בהם כתוב שהוא נולד בצ'חנוביץ, למשל: בנימין מזר, אתר האקדמיה הלאומית למדעים. אך רוב המקורות מציינים את מקום הולדתו בגרודנה, או פלך גרודנה. ראו למשל: דוד תדהר (עורך), "פרופ' בנימין מזר (מייזלר)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3088
פרופ' מזר - רקטור האוניברסיטה, הַבֹּקֶר, 12 ביוני 1952. לידתו בגרודנה תואמת יותר את הרישום במפקד האוכלוסין בשנת 1946 בו הוא כתב שנולד ברוסיה, ראו: מפקד התושבים היהודים בירושלים תש"ז
↑  כינוס להופעת ספר על צ'חנוביץ, על המשמר, 7 באוגוסט 1964
↑  ספר צ'חנוביץ, עמוד 404
↑  החפירות ברמת רחל, דואר היום, 3 בפברואר 1931
↑  האסיפה השנתית של החברה העברית לחקירת א"י ועתיקותיה, דואר היום, 6 באפריל 1932
↑  מהר לארמון: תהליכים בעיצוב האתר
↑  בעניין חפירות רמת רחל, משה שטקליס, דבר, מכתב למערכת, 9 בנובמבר 1934
↑  תשובה בעניין החפירות ברמת רחל, בנימין מייזלר, דבר, מכתב למערכת, 13 בנובמבר 1934
↑  על הפרס שע"ש לורד פלומר במכללה העברית, דואר היום, 24 בספטמבר 1931
↑  פרס לפרנק מור קרוס ובנימין מזר באתר Biblical Archaeology Society
↑  מקבלי התואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת חיפה
↑   יום העצמאות | 1985, באתר כאן ארכיון, 24 באפריל 1985
| יצחק בן-צבי |
| --- | --- | --- |
| מוסדות וארגונים שהקים | פועלי ציון • המכון לחקר קהילות ישראל במזרח • הגימנסיה העברית רחביה |  |
| משפחתו | צבי שימשלביץ' (אבא) • אהרן ראובני (אח) • שולמית קלוגאי (אחות) • יצחק קלוגאי (גיס) • רחל ינאית בן-צבי (רעיה) • עלי בן-צבי (בן) • בנימין מזר (גיס) • בתיה לישנסקי (גיסה) |  |
| הנצחה | יד יצחק בן-צבי • דרך בן-צבי • מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח • שדרות בן-צבי • צריף הנשיא • בית הנשיא יצחק בן-צבי |  |
| שונות | בית עלי • פרס יצחק בן-צבי • ספר תולדות ההגנה • יזכור (ספר, 1916) • בית החלוצות (ירושלים) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265128805171  PLWABN: 9810683391605606  BIBSYS: 90329931  BNE: XX1041834  BnF: cb119880113 (data)  GND: 123773687  ISNI: 0000 0001 0934 8781  LCCN: n50010314  NLA: 35337297  NTA: 070945373  RERO: 02-A000112344  SELIBR: 195422  SNAC: w6gq90j0  SUDOC: 027946592  Trove: 916678  VcBA: 495/220132  VIAF: 110670495   WorldCat (עם VIAF): 110670495 
משלחת חפירות בית שערים עם משפחת זייד. משה יפה (עומד משמאל), בנימין מזר (עומד שלישי משמאל), ציפורה זייד (עומדת רביעית משמאל), 1930-1939
חלוקת פולין

חלוקת האיחוד הפולני-ליטאי (בפולנית: Rozbiór Polski, בליטאית: Padalijimas) הייתה חלוקת שטחו של האיחוד הפולני-ליטאי בין פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה במהלך סוף המאה ה-18. החלוקה בוצעה ב-3 פעימות - בשנים 1772, 1793 ו-1795. הישות המדינית הפולנית אמנם הוקמה מחדש לזמן קצר בזמן המלחמות הנפוליאוניות תחת הכינוי דוכסות ורשה, אך לא הייתה בעלת מעמד של מדינה - ובשנת 1814 חזר המצב לקדמותו. רק לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה מחדש המדינה הפולנית.
רקע

לקראת אמצע מחצית המאה ה-18 איבד האיחוד הפולני-ליטאי חלק ניכר מכוחו, ונותר תלוי במדיניותה של האימפריה הרוסית. הדבר ניכר במיוחד במהלך בחירתו של מלך פולין האחרון, סטניסלאב פוניאטובסקי, שהיה מקורב ליקטרינה הגדולה ובמשך זמן-מה היה מאהבה. עוד בתקופת ולדיסלאב הרביעי במחצית המאה ה-17 החלו לנצל יותר ויותר את ליברום וטו. נוהג זה מבוסס על כך שכל חברי הפרלמנט שווי זכויות ולכן כל ההחלטות צריכות להתקבל פה אחד. כתוצאה מכך, דעה של אציל בודד יכולה הייתה לטרפד החלטה חשובה. תהליך קבלת החלטות היה מורכב וארוך מאוד. יתרה מכך, נוהג זה נתן אפשרות ללחץ ואף ל"קניית" חבר פרלמנט בודד על ידי שגרירי מדינות זרות כדי לטרפד החלטות.
במהלך מלחמת שבע השנים היה האיחוד נייטרלי, אך נתן אישור לכוחות של האימפריה הרוסית לעבור בשטחו לכיוון פרוסיה. החל משנת 1764 מלך פולין ניסה לבטל את ליברום וטו ולהנהיג רפורמות נוספות בממשל. בשנת 1767, בלחץ השגריר הרוסי ניקולאי רפנין, התקבלה חוקה חדשה שלמעשה ביטלה את כל הרפורמות הקודמות. הסיים הפולני פעל למעשה תחת שליטה מלאה של השגריר הרוסי. בלחץ השגריר, נעצרו מתנגדיו בקרב האצולה הפולנית. בשנת 1768 רפנין אף הצליח להעביר חוק לפיו נוצרים שאינם קתולים קיבלו אותן זכויות כמו נוצרים קתולים. התערבות גסה של רפנין בענייני המדינה גרמה לפריצת מרד, במהלכו לחמו המורדים נגד צבא המלך, צבא של האימפריה הרוסית ונגד התקוממות מקומית באוקראינה. המורדים פנו לקבלת עזרה מצרפת והאימפריה העות'מאנית. הטורקים נחלו מפלה במלחמתם נגד הרוסים והעזרה מצרפת הייתה מועטה ביותר.
באותה תקופה, חתמו נציגי פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה על ברית סודית שכונתה "ברית שלושת הנשרים השחורים", משום שעל סמלי המדינות היה נשר שחור, בניגוד לנשר לבן על סמל פולין.
החלוקה הראשונה

במהלך פברואר 1772 מדינות הברית חתמו על הסכם חלוקת האיחוד הפולני-ליטאי. בתחילת אוגוסט 1772 פלשו צבאותיהם לשטחי האיחוד והתמקמו בהתאם לחלוקה שסוכמה קודם לכן. כוחות המורדים, שהבסיס שלהם היה באוסטריה, נאלצו לעזוב את בסיסיהם מאחר שאוסטריה הצטרפה לברית. למרות המצוקה הם לחמו בעקשנות, והלחימה נמשכה עד לאביב 1773. ב-28 באפריל 1773 כבשו כוחות בפיקוד אלכסנדר סובורוב את קרקוב.
בהתאם להסכם התבצעה חלוקת פולין כדלקמן:
האימפריה הרוסית קיבלה שטחים בליבוניה, בלארוס עד לדווינה המערבית כולל ויטבסק, פולוצק והסביבה. סך הכל הועבר שטח של 92 אלף קמ"ר עם אוכלוסייה של 1.3 מיליון תושבים.
פרוסיה קיבלה שטחים לאורך החוף הבלטי, לא כולל גדנסק, טורון ואזורים נוספים. סך הכל הועבר שטח של 36 אלף קמ"ר, שבו 580 אלף תושבים.
אוסטריה קיבלה אזורים בפולין קטן וגליציה ללא קרקוב. סך הכול הועבר שטח של 83 אלף קמ"ר שבו 2.6 מיליון תושבים.
תוך שימוש בלחץ צבאי בלתי פוסק, דרשו מדינות הברית ממלך פולין ומהסיים להכיר בחלוקה באופן רשמי. מחוסר ברירה, כינס סטניסלאב פוניאטובסקי את הסיים, ובשנת 1775 החלוקה קיבלה הכרה רשמית. כמו כן, שונו כמה מחוקי המדינה, אך הליברום וטו נשאר בתוקף. הוקמה מועצה מדינית בראשות המלך ובהשתתפות 18 סנטורים ו-18 אצילים שנבחרו על ידי הסיים. המועצה הייתה יכולה להשכיר את אדמות המלך. בהתאם לחוקים החדשים, מינוי תפקידי מפתח במדינה היה על בסיס מועמדים שהועברו מהסיים למלך.
פרוסיה, שכבשה חלקים צפון-מערביים של פולין, קיבלה שליטה על 80% מסחר החוץ של האיחוד. הנהגת מיסי מעבר גבוהים הקשה מאוד על פיתוח הכלכלה של האיחוד.
החלוקה השנייה

הרפורמות במדינה נמשכו גם לאחר שנת 1775. המועצה המדינית שיפרה באופן מהותי את ניהול הכלכלה והמסחר. במקביל התחזקה המפלגה הפטריוטית ששאפה לניתוק כל קשר עם האימפריה הרוסית. נגדה פעלה מפלגת המלכות. בסיים שהחל את הפעילות שלו בשנת 1788, למפלגה הפטריוטית היה רוב משמעותי. באותה תקופה התנהלה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792). פרוסיה ניצלה את השפעתה וגרמה לניתוק הקשר עם הרוסים. בשנת 1790 נחתם הסכם עם פרוסיה שבהמשך היה התוצאה הישירה של חלוקת האיחוד.
הסיים פעל נמרצות לחיזוק המדינה. קבלת חוקה חדשה בשנת 1792 גרמה לרוסים לחשוש שהמטרה האמיתית של הסיים היא התרחבות לגבולות 1772. המפלגה הפרו-רוסית הקימה איגוד ובתמיכת אוסטריה ורוסיה החלה במאבק נגד המפלגה הפטריוטית ונגד השינויים בחוקה. כדי לתמוך במאבק זה, הרוסים נכנסו לתחום פולין. בניגוד להסכם משנת 1790, פרוסיה לא רק שלא עזרה לכוחות הממשל, היא אף נכנסה לתחום האיחוד במטרה לנגוס ממנו שטחים נוספים. לאחר קרבות, כוחות המפלגה הפטריוטית הובסו, וראשיה עזבו את המדינה. ב-23 בינואר 1793 נחתם הסכם חלוקת האיחוד שאושר בסיים בגרודנו.
החלוקה השלישית

חלק מהפולנים לא קיבלו את תוצאות החלוקה השנייה. בשנת 1794 החל מרד חדש - מרד קושצ'ושקו. המרד לא היה מוצלח ולאחר קרבות עזים, ב-24 באוקטובר 1795 מדינות הברית סכמו על הגבולות החדשים.
הרוסים קיבלו לשליטתם שטחים בבלארוס ואוקראינה בשטח כולל של 120 אלף קמ"ר שבו התגוררו 1.2 מיליון תושבים.
פרוסיה קיבלה שטחים שאוכלסו על ידי הפולנים כולל ורשה. השטח שהועבר כלל 55 אלף קמ"ר וכמיליון תושבים.
אוסטריה קיבלה את קרקוב ושטחים בפולין קטן ומזוביה בשטח כולל של 47 אלף קמ"ר שבו התגוררו 1.2 מיליון תושבים.
מלך פולין, סטניסלאב פוניאטובסקי, אולץ לעבור מוורשה לגרודנו והתפטר ב-25 בנובמבר 1795. מדינות הברית נפגשו פעם נוספת בשנת 1797 בסנקט פטרבורג לקבלת החלטות על חובות האיחוד וגורל המלך. סוכם גם שראשי מדינות הברית לא יכללו בתואר שלהם תואר של "מלך פולין".
בשטחים שהועברו לאימפריה הרוסית בוצעה חלוקה לגוברניות כמקובל. בשלב זה לא שונתה המערכת המשפטית. לרוסיה הועברו כמעט כל השטחים של ליטא, בלארוס ואוקראינה.
בפרוסיה בשטחים שסופחו הוקמו שלוש פרובינציות - פרוסיה המערבית, פרוסיה הדרומית ופרוסיה המזרחית החדשה. שפת המסמכים הייתה גרמנית, הוכנסה מערכת משפטית פרוסית, שטחי המלך ושטחי הכנסייה הועברו לאוצר המדינה.
באוסטריה הוחלט על חלוקת השטחים ל-12 אזורים תוך הכנסת שפה גרמנית כשפה רשמית ומערכת משפטית אוסטרית.
תוצאות החלוקה

להלן סיכום תוצאות חלוקת פולין בין מדינות הברית (שטח בקמ"ר):
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| חלוקה | לאוסטריה | לפרוסיה | לרוסיה | סה"כ חולק | סה"כ נשאר |
| 1772 | 81,900 (11.2%) | 36,300 (5%) | 93,000 (12.7%) | 211,200 (28.8%) | 522,300 (71.2%) |
| 1793 | - | 57,100 (7.8%) | 250,200 (34.1%) | 307,300 (41.9.8%) | 215,500 (29.3%) |
| 1795 | 47,000 (6.4%) | 48,000 (6.6%) | 120,000 (16.4%) | 215,000 (29.3%) | - |
| סה"כ | 128,900 (17.6%) | 141,400 (19.3%) | 463,200 (66.2%) | 733,500 (100%) | - |

פולנים רבים עזבו את המדינה. הם השתתפו בצבא נפוליאון ויזמו מספר מרידות בשטחי פרוסיה, אוסטריה והאימפריה הרוסית.
ב-1807 הקים נפוליאון את דוכסות ורשה על חלק מאדמות פולין, אולם בשנת 1815, לאחר קונגרס וינה, הועברו שטחים נוספים מפרוסיה לאימפריה הרוסית, כולל ורשה והוקמה פולין הקונגרסאית. לאחר המרד של שנת 1831 נעצרו פולנים רבים, נשלחו לסיביר ורכושם הוחרם. אוניברסיטאות נסגרו, לאחר המרד של 1863 גם בתי הספר בפולנית, והוכנסה מדיניות נוקשה של רוסיפיקציה. גם פרוסיה הנהיגה מדיניות גרמניזציה נוקשה.
בשטחי אוסטריה המדיניות כלפי הפולנים הייתה רכה יותר, שכן אוסטריה של אז לא הייתה מדינת לאום ואוכלוסייתה הייתה מורכבת מעמים רבים שלאף אחד מהם לא היה רוב דמוגרפי, כך שלא היה מודל לאומי קשוח שהפולנים נתבעו להשתלב בו, והם יכלו לשמר את תרבותם בלי הפרעה. לפולנים הייתה נציגות בפרלמנט האוסטרי, וקרקוב ולבוב נהפכו למרכזי התרבות הפולנית.
שינוי גבולות פולין 1945

לאחר מלחמת העולם השנייה הועתקו גבולות פולין מערבה במידה משמעותית. הגבול המזרחי הועתק לקו קרזון, והגבול המערבי לקו אודר-נייסה. אחרי שינויים אלו, קטן שטחה של פולין ב-76,000 קמ"ר, שהיוו 20% משטחה לפני המלחמה. כמו כן, שינויי הגבולות הביאו להגירה המונית של פולנים, אוקראינים, בלארוסים, גרמנים, אל מחוץ לשטחה של פולין. עם חלוקה זו הפכה פולין, לראשונה בתולדותיה, למדינה הומוגנית מבחינה אתנית.
הערות שוליים

↑  בהנהגת יקטרינה הגדולה
↑  בהנהגת פרידריך השני
↑  בהנהגת יוזף השני
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560631105171  PLWABN: 9810631874605606  LCCN: sh85104058 
האיחוד הפולני-ליטאי לפני החלוקה (שנת 1764)
מפת האזור לאחר החלוקה הראשונה
מפת האזור לאחר החלוקה השנייה
מפת האזור לאחר החלוקה השלישית
קמרינס הדרומית

| --- | --- |
דגל קמרינס הדרומיתדגל קמרינס הדרומית

 מדינה / טריטוריה:  הפיליפינים הפיליפינים
 מושל:  Migz Villafuerte
 בירת המחוז:  Pili 
 תאריך ייסוד:  1829 
 שטח:  5,497.03 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  2,068,244 (1 במאי 2020)
 קואורדינטות:  13°40′00″N 123°20′00″E﻿ / ﻿13.666666666667°N 123.33333333333°E﻿ / 13.666666666667; 123.33333333333 
 http://camarinessur.gov.ph/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הפיליפינים מוגדלת) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי קמרינס הדרומית(למפת הפיליפינים רגילה) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי קמרינס הדרומית  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קמרינס הדרומית (בפיליפינית: Timog Camarines) - חבל מנהלי של הפיליפינים ממוקם בדרום המדינה ומהווים חלק מאי לוזון. האזור ידוע בטבע המרהיב, הכולל חופים לבנים, מים צלולים ופסגות הרים ירוקות. האטרקציות המרכזיות כוללות את הלגונה הנסתרת, הר הגעש מייניט והכפרים המקומיים. פעילויות פופולריות באזור כוללות צלילה, שנורקלינג, טיולים רגליים וביקור בכפרים המקומיים כדי לחוות את התרבות הפיליפינית המקומית.
לאזור ניתן להגיע בטיסות פנימיות מהערים המרכזיות בפיליפינים, כמו גם בשייט ממקומות שונים במדינה.
האזור מציע מגוון רחב של אפשרויות לינה, כולל בתי מלון, בתי הארחה ובקתות חוף. התיירות היא ענף כלכלי חשוב באיים והם מושכים תיירים מכל רחבי העולם בזכות היופי הטבעי והאטרקציות המגוונות.
אטרקציות ופעילויות

הלגונה הנסתרת: אחת מהאטרקציות היפות באזור, המאפשרת שחייה וצלילה במים צלולים.
הר הגעש מייניט: הר געש פעיל שמאפשר טיולים רגליים ונוף מרהיב.
הכפרים המקומיים: מציעים הצצה לחיי היום-יום של המקומיים וניתן לחוות את התרבות הפיליפינית.
פעילויות פופולריות
צלילה ושנורקלינג: המים הצלולים באיים מציעים חוויות צלילה ושנורקלינג ייחודיות עם שפע של חיים תת-ימיים.
טיולים רגליים: ההרים והגבעות באיים מציעים מסלולים מרהיבים לטיולים רגליים.
ביקור בכפרים המקומיים: מאפשר חוויה תרבותית וחשיפה למנהגים ולחיים המקומיים.
בשנת 2011 באזור בוצעו צילומים של "הישרדות איי קמרינס".
היסטוריה

התרבות המקומית עשירה במנהגים ובמסורות פיליפיניות. התושבים המקומיים מתפרנסים בעיקר מחקלאות, דיג ותיירות. לאורך ההיסטוריה, האיים היו חלק ממסלולי סחר מרכזיים והתפתחו כמרכז תרבותי וכלכלי חשוב באזור.
הספרדים הגיעו לאוזר במהלך המאה ה-16. בהמשך השטח היה בשליטה של ארצות הברית. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נכבש על ידי יפן.
הערות שוליים

1 2 3 4  עידן קפון, ‏מה הסיפור של איי קמרינס?, באתר ‏מאקו‏, 23 בפברואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566964005171  LCCN: n82145482  MusicBrainz: c5745583-fd30-4159-ad7f-6b952dc1a022  VIAF: 157132992   WorldCat (עם VIAF): 157132992
יצחק אשר טברסקי

| --- | --- |

 לידה:  9 באוקטובר 1930 כ"ד באלול ה'תר"ץ בוסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  12 באוקטובר 1997 (בגיל 67) י"א בתשרי ה'תשנ"ח בוסטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Yitzchak Asher Twersky 
 ענף מדעי:  מדעי היהדות, ספרות עברית, בלשנות עברית, יהדות, פילוסופיה יהודית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד 
 תלמידי דוקטורט:  כרמי הורוביץ 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 בן או בת זוג:  עטרה סולובייצ'יק 
 צאצאים:  משה טברסקי, מאיר אליהו טברסקי 
 
הרב פרופ' יצחק טברסקי (משמאל) עם הרב יצחק אהרן קארף (באמצע) והרב שלמה גולדמן מזווהיל-צאנז
רבי יצחק (איזידור) אשר טברסקי (באנגלית: Isadore Twersky; כ"ד באלול ה'תר"ץ, 9 באוקטובר 1930 – י"א בתשרי ה'תשנ"ח, 12 באוקטובר 1997) היה האדמו"ר מטולנא ופרופסור לספרות עברית ולפילוסופיה באוניברסיטת הרווארד.
חייו

בנו הצעיר של רבי משולם זושא טברסקי, שכיהן כאדמו"ר בדור הרביעי של חסידות טאלנה, בבוסטון (נינו של מייסד השושלת ר' דוד טברסקי).
את חינוכו קיבל בבתי ספר כלליים ועבריים, ומורה מיוחד לימדו לימודי קודש. תואר ראשון עשה באוניברסיטת הרווארד, שם פגש את הארי אוסטרין וולפסון, שהיה לרבו המובהק באקדמיה. ב־1949 למד כשנה בישראל באוניברסיטה העברית. בישראל הכיר אישים כיצחק בער וגרשם שלום, והתיידד עם ש"י עגנון.
כשחזר לארצות הברית, עבד על הדוקטורט שלו, שהוקדש לראב"ד, ולימים יצא כספר, והוא המחקר המדעי הראשון בארצות הברית על דמות הלכתית מימי הביניים. במהלך כתיבת הדוקטורט למד אצל הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, ונשא לאשה את בתו עטרה (נפטרה בגיל 90, ב-24 בפברואר 2023). עם חותנו למד גמרא בקביעות כשלושים שנה, וההשפעה ניכרה גם במחקריו, בהם שילב תובנות מהתרבות ההומניסטית המערבית. לאחר הדוקטורט החל ללמד בהרווארד, כארבעים שנה.
כשאביו חלה הוא החל ללמד בבית המדרש של החסידות, "בית דוד". כשנפטר האב בשנת ה'תשל"ב, הוא גידל זקן וקיבל על עצמו את המנהגים החסידיים, והפך לדמות דומיננטית מאוד בבית המדרש. כעשור לאחר מכן החל לכהן כאדמו"ר מטולנא-בוסטון, ובכך היה לשילוב נדיר וייחודי של אדמו"ר ופרופסור.
נפטר בי"א בתשרי ה'תשנ"ח, ונטמן כעבור יומיים בהר הזיתים, ליד קברי הוריו.
חייו > משפחתו

בנו, הרב משה טברסקי, חתנו של הרב אבא ברמן, כיהן כראש הכולל בישיבת תורת משה בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים. נרצח בכ"ה במרחשון תשע"ה (18 בנובמבר 2014) בטבח בבית הכנסת קהילת בני תורה בירושלים.
בנו, הרב מאיר טברסקי ראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן, ומנהל שטיבל קטן של חסידות טאלנא בריברדייל (אנ'), שבניו יורק.
מחקריו

הרב פרופסור טברסקי היה מומחה בעל שם עולמי בספרות הראשונים ובפילוסופיה יהודית, ובפרט בכתבי הרמב"ם והראב"ד. עבודתו הידועה ביותר היא "מבוא למשנה תורה לרמב"ם" - ספר מקיף ביותר על חיבורו ההלכתי המפורסם של הרמב"ם. חיבור ידוע נוסף שלו הוא על הראב"ד: "Rabad of Posquieres: A Twelfth-Century Talmudist" שהתבסס על עבודת הדוקטורט שלו.
היה העורך של "Harvard Studies in Medieval Jewish History and Literature" (שלושה כרכים), זכה במלגת גוגנהיים ב-1989, והיה חבר באקדמיה האמריקאית למחקר יהודי ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. זכה בפרס קפלון לשנת 1969.
ב-1992 התפרסם קורס על משנת הרמב"ם במסגרת 'האוניברסיטה הפתוחה', במסגרתו הפריך טברסקי טענה רווחת לגבי משנתו של הרמב"ם לפיה הוא כתב בשפה אחת להדיוטות (משנה תורה) וברמה אחרת לעלית ('מורה נבוכים'). טברסקי הראה כיצד יש לראות בכל יצירתו של הרמב"ם חלק מתוך מכלול שלם.
בשנת 2020, הוציא לאור מרכז זלמן שזר, את הספר "כמעיין המתגבר: הלכה ורוח ביצירת חכמי ימי הביניים", אותו ערך פרופ' כרמי הורוביץ, תלמידו של טברסקי, ובו שלושים ואחד ממאמריו של פרופ' טברסקי בתחום מדעי היהדות.
המאמרים נכתבו באנגלית ובעברית במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים, מבחר זה כולל את רוב מאמריו המחקריים של המחבר. רבים מן המאמרים היו פורצי דרך בזמנם, גם אלו שעסקו ברמב"ם ובספרות ההלכתית הרבנית, וגם אלו שעסקו בהיסטוריה אינטלקטואלית יהודית ובהלכה ומטא-הלכה. עורך הספר, הרב פרופסור כרמי הורוביץ, תלמידו המובהק של טברסקי, עמל 20 שנים בהכנת הספר, הוא אסף את המאמרים ופיקח נאמנה על תרגום המאמרים הכתובים אנגלית. מפעל עצום זה יצא לדרך עוד בימי חייו של פרופסור טברסקי שהספיק לתקן גרסאות מתורגמות ראשונות של שני מאמריו. הרב הורוביץ, שהרגיש כמי שמקיים את צוואת רבו, הגיש לציבור הדובר עברית אוסף מאמרים שלא זכו מקצתם לתשומת לב ראויה בגלל פיזורם הרב בבמות רבות. הן במבוא לספר והן בפרק הראשון "הרב פרופסור יצחק טברסקי: דיוקן אקדמאי ואישי", מסכם פרופסור הורוביץ את הגותו של מורו.
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה לחסידות בהוצאת מוסד הרב קוק, כרך ג', עמ' תתקכ"ו
כרמי הורוביץ, אנציקלופדיה של הציונות הדתית, כרך ו', עמודים 467–481