stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שבעת החותמות
פתיחת שבעת החותמות > החותם השני

וּכְפִתְחוֹ אֶת־הַחוֹתָם הַשֵּׁנִי וָאֶשְׁמַע אֶת־הַחַיָּה הַשֵּׁנִית אֹמֶרֶת בֹּא וּרְאֵה; וַיֵּצֵא סוּס שֵׁנִי וְהוּא אָדֹם וּלְרֹכְבוֹ נִתַּן לְהַעֲבִיר אֶת־הַשָּׁלוֹם מִן־הָאָרֶץ לְמַעַן יַהַרְגוּ אִישׁ אֶת־אָחִיו וַתִּנָּתֶן־לוֹ חֶרֶב גְּדוֹלָה;
פתיחת החותם השני גורמת להופעת הפרש השני של האפוקליפסה – הסוס האדום. מקובל כי הפרש השני, הרכוב על סוס אדום מסמל את המלחמה. הצבע האדום סימל בעולם העתיק את המלחמה, וכך גם החרב שבידו.
פרשנות היסטורית לפסוקים אלה משייכת את הפרש השני והמלחמה הבאה בעקבותיו למרד בר כוכבא כנגד רומא או, לפי פרשנים אחרים, למלחמת האזרחים שהביאה לנפילתה של האימפריה הרומית, ולכן תקופת החותם השני, לפי פרשנות זו, היא בין שנת 70 לשנת 304, או שנת 622, לפי סברה אחרת.
פתיחת שבעת החותמות > החותם השלישי

וּכְפִתְחוֹ אֶת־הַחוֹתָם הַשְּׁלִישִׁי וָאֶשְׁמַע אֶת־הַחַיָּה הַשְּׁלִישִׁית אֹמֶרֶת בֹּא וּרְאֵה וָאַבִּיט וְהִנֵּה סוּס שָׁחֹר וּבְיַד רֹכְבוֹ מֹאזְנָיִם; וָאֶשְׁמַע קוֹל מִתּוֹךְ אַרְבַּע הַחַיּוֹת אֹמֵר קַב חִטִּים בְּדִינָר וּשְׁלֹשָׁה קַבִּים שְׂעֹרִים בְּדִינָר וְאֶת־הַשֶּׁמֶן וְהַיַּיִן אַל־תַּשְׁחֵת;
פתיחת החותם השלישי מביאה לבוא הפרש השלישי, הרכוב על סוס שחור, הוא הרעב. הצבע השחור מסמל רעב ומות. הפרש נושא מאזניים המסמלים מחסור במזון ומחירי מזון גבוהים.
פרשנות היסטורית משייכת רעב זה לרעב שהיה ברומא בתקופת שלטונו של קלאודיוס, או לחלופין, לרעב שהיה בשלהי המאה השלישית. יש המשייכים תקופה זו לתקופת שלטונו של ספטימוס סוורוס (שנת 193), קרקלה (שנת 212), או אף פוקאס (שנת 606).
פתיחת שבעת החותמות > החותם הרביעי

וּכְפִתְחוֹ אֶת־הַחוֹתָם הָרְבִיעִי וָאֶשְׁמַע אֶת־הַחַיָּה הָרְבִיעִית אֹמֶרֶת בֹּא וּרְאֵה; וָאֵרֶא וְהִנֵּה סוּס יְרַקְרַק וְהָרֹכֵב עָלָיו שְׁמוֹ מָוֶת וּשְׁאוֹל יוֹצֵאת לְרַגְלָיו וַיִּנָּתֵן לָהֶם שָׁלְטָן עַל־רְבִיעִית הָאָרֶץ לְהָמִית בַּחֶרֶב וּבָרָעָב וּבַדֶּבֶר וּבְחַיַּת הָאָרֶץ;
פתיחת החותם הרביעי מביאה את הפרש הרביעי הרוכב על סוס חיוור או על סוס חולה (ירקרק). הוא היחיד המתואר בשמו ונקרא מוות. צבעו של הסוס מסמל דעיכה, ריקבון ומות.
השקפה היסטורית משייכת תקופה זו לשנות שלטונם של הקיסרים הרומים דקיוס, גאלוס, איימליאנוס, ולריאנוס וגליאנוס (248–268) בהם סבלה רומא ממלחמת אזרחים.
פתיחת שבעת החותמות > החותם החמישי

וּכְפִתְחוֹ הַחוֹתָם הַחֲמִישִׁי וָאֵרֶא מִתַּחַת לַמִּזְבֵּחַ אֶת־נַפְשׁוֹת הַטְּבוּחִים עַל־דְּבַר הָאֱלֹהִים וְעַל־הָעֵדוּת אֲשֶׁר הָיְתָה בְּפִיהֶם; וַיִּזְעֲקוּ בְּקוֹל גָּדוֹל וַיֹּאמְרוּ אֲדֹנָי הַקָּדוֹשׁ וְהָאֲמִתִּי עַד־מָתַי לֹא תִשְׁפֹּט וְלֹא־תִקּוֹם אֶת־דָּמֵינוּ מִיֹּשְׁבֵי הָאָרֶץ; וַיֻּתַּן לְכָל־אֶחָד מֵהֶם שִׂמְלָה לְבָנָה וַיֵּאָמַר אֲלֵיהֶם לָנוּחַ עוֹד זְמַן מְעַט עַד־מְלֹאת מִסְפַּר חַבְרֵיהֶם וַאֲחֵיהֶם שֶׁסּוֹפָם לֵהָרֵג כְּמוֹהֶם;
פתיחת החותם החמישי מביאה לכך שהקדושים זועקים לאל.
השקפה היסטורית משייכת תקופה זו לקדושים הנוצריים שהוצאו להורג על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס (284–303).
פתיחת שבעת החותמות > החותם השישי

וָאֵרֶא בְּפִתְחוֹ אֶת־הַחוֹתָם הַשִּׁשִּׁי וְהִנֵּה רַעַשׁ גָּדוֹל וַיִּקְדַּר הַשֶּׁמֶשׁ כְּשַׂק שֵׂעָר וְהַיָּרֵחַ נֶהְפַּךְ לְדָם; וְכוֹכְבֵי הַשָּׁמַיִם נָפְלוּ אָרְצָה כַּאֲשֶׁר תִּנּוֹעַ תְּאֵנָה בְּרוּחַ חֲזָקָה וְהִשְׁלִיכָה פַּגֶּיהָ; וְהַשָּׁמַיִם מָשׁוּ כְּסֵפֶר נִגְלָל וְכָל־הַר וָאִי מִמְּקוֹמָם נֶעְתָּקוּ; וּמַלְכֵי הָאָרֶץ וְהַנְּגִידִים וְשָׂרֵי הָאֲלָפִים וְהָעֲשִׁירִים וְהַתַּקִּיפִים וְכָל־עֶבֶד וְכָל־בֶּן־חֹרִים הִתְחַבְּאוּ בַּמְּעָרוֹת וּבְסַלְעֵי הֶהָרִים; וַיֹּאמְרוּ אֶל־הֶהָרִים וְאֶל־הַסְּלָעִים נִפְלוּ עָלֵינוּ וְכַסּוּנוּ מִפְּנֵי הַיֹּשֵׁב עַל־הַכִּסֵּא וּמִפְּנֵי חֲמַת הַשֶׂה׃ 17 כִּי בָא יוֹם אַפּוֹ הַגָּדוֹל וּמִי יַעֲמֹד;
פתיחת החותם השישי מביאה לסדרה של אסונות ובהם רעידת אדמה, ליקוי חמה, ליקוי ירח, נפילת הכוכבים על הארץ. לאחר מכן נפתחים השמים, וכל ההרים והאיים זזים ממקומם.
הוגו גרוטיוס שייך אירועים אלה לחורבן ירושלים בשנת 70 לספירה. אחרים משייכים אירועים אלה לנפילת האימפריה הרומית וכיבוש אירופה על ידי הגותים (היינו בין השנים 375–418).
פתיחת שבעת החותמות > החותם השביעי

וּכְפִתְחוֹ הַחוֹתָם הַשְּׁבִיעִי וַתְּהִי דְמָמָה בַּשָּׁמַיִם כַּחֲצִי שָׁעָה; וָאֵרֶא אֶת־שִׁבְעַת הַמַּלְאָכִים הָעֹמְדִים לִפְנֵי הָאֱלֹהִים וַיִּנָּתְנוּ לָהֶם שִׁבְעָה שׁוֹפָרוֹת; וַיָּבֹא מַלְאָךְ אַחֵר וַיִּגַּשׁ אֶל־הַמִּזְבֵּחַ וּמַחְתַּת זָהָב בְּיָדוֹ וַתִּנָּתֶן־לוֹ קְטֹרֶת הַרְבֵּה לָתֵת עִם־תְּפִלּוֹת כָּל־הַקְּדֹשִׁים עַל־מִזְבַּח הַזָּהָב אֲשֶׁר לִפְנֵי הַכִּסֵּא; וַיַּעַל עֲשַׁן הַקְּטֹרֶת עִם־תְּפִלּוֹת הַקְּדֹשִׁים מִיַּד הַמַּלְאָךְ לִפְנֵי אֱלֹהִים; וַיִּקַּח הַמַּלְאָךְ אֶת־הַמַּחְתָּה וַיְמַלְאֶהָ אֵשׁ מֵעַל־הַמִּזְבֵּחַ וַיַּשְׁלֵךְ עַל־הָאָרֶץ וַיְהִי קוֹלוֹת וּרְעָמִים וּבְרָקִים וָרָעַשׁ; וְשִׁבְעָה הַמַּלְאָכִים הָהֵם אֲשֶׁר בְּיָדָם שִׁבְעַת הַשּׁוֹפָרוֹת הִתְעַתְּדוּ לִתְקֹעַ׃
פתיחת החותם השביעי מביאה לכך שלאחר תקופה של דממה שבעת השופרות ניתנים לשבעה מלאכים.
השקפה היסטורית משייכת את ה"דממה" לתקופת שלטונו של קונסטנטינוס, והפיכת האימפריה הרומית לנוצרית.
אזכורים תרבותיים

שבעת החותמות השפיעו רבות על הספרות, הקולנוע והמוזיקה.
הסופר דייוויד הרברט לורנס כתב בשנת 1916 שיר בשם "שבעת החותמות", והמלחין האוסטרי פרנץ שמידט הלחין אורטוריה בשם "הספר עם שבעת החותמות" וכן רוברט ג'ורדן בסדרת ספרי מחזור כישור הזמן התייחס לחותמות.
גם סרטו הידוע של אינגמר ברגמן "החותם השביעי" משנת 1957 מאזכר את החותמות, כמו גם הסרט "הסימן השביעי" משנת 1988 בכיכובה של דמי מור, והמיני סדרה "וייקו (סדרת טלוויזיה)" משנת 2018, המבוססת על אירועי המצור בווייקו.
ראו גם

ארבעת פרשי האפוקליפסה
שבעת השופרות
שבע הקערות
ארבעת פרשי האפוקליפסה, ציורו של ויקטור וסנצוב משנת 1887
פתיחת החותם החמישי יצירה מעשה ידי אל גרקו
אדם זגייבסקי

| --- | --- |

 לידה:  21 ביוני 1945 לבוב, ברה"מ 
 פטירה:  21 במרץ 2021 (בגיל 75) קרקוב, רפובליקת פולין 
 מדינה:  פולין 
 מקום קבורה:  Saints Peter and Paul Church 
 השכלה:  האוניברסיטה היגלונית 
 מעסיק:  אוניברסיטת שיקגו, האוניברסיטה היגלונית, אוניברסיטת יוסטון, האקדמיה להרים ומטלורגיה על־שם סטניסלב סטשיץ בקרקוב 
 בן או בת זוג:  Maja Wodecka 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה (2007)  דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה היגלונית של קרקוב (2012)  Bronze Cross of Merit (1998)  Horst Bienek Award for Poetry (2002)  פרס ז'אן אמרי (2016)  זר הזהב (2018)  Tomas Tranströmer prize (2000)  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה (2012)  מדליית זהב להצטיינות בתרבות (2005)  פרס נסיך אסטוריאס לספרות (2017)  פרס קורט טוכולסקי (1985)  פרס וילניצה (1996)  פרס נוישטדט הבין-לאומי לספרות (2004)  פרס ד"ר לאופולד לוקאס (2016)  פרס היינריך מאן (2015)  פרס קושצילסקי (1975)  פרס סמואל בוגומיל לינדה (2009)  אביר בלגיון הכבוד (2016)  מלגת גוגנהיים  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 
אָדָם זָגָיֶיבְסְקִי (בפולנית: Adam Zagajewski;‏ 21 ביוני 1945 – 21 במרץ 2021) היה משורר, סופר, מתרגם ומסאי פולני. הוא חתן פרס נוישטאדט לספרות לשנת 2004, פרס שירת גריפין לשנת 2016, פרס מפעל חיים, פרס נסיכת אסטוריאס לספרות לשנת 2017 וזר הזהב לשירה לשנת 2018 בערבי שירה בסטרוגה. הוא נחשב למשורר המוביל בדור 68', או למשוררי הגל החדש הפולני.
הערות שוליים

↑  Academy of American Poets, Adam Zagajewski, poets.org (באנגלית)
↑   הניו יורק טיימס, מת המשורר הפולני הגדול אדם זגייבסקי, באתר הארץ, 22 במרץ 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273662205171  PLWABN: 9810582429905606  BIBSYS: 90079575  BNE: XX1671550  BnF: cb12004160j (data)  CANTIC: a11345214  CiNii: DA08330916  GND: 122403363  ICCU: MILV058287  ISNI: 0000 0001 2131 8702  LCCN: n79092018  LNB: 000137149  NKC: jo20010087082  NSK: 000063938  NTA: 069002282  RERO: 02-A003993925  SELIBR: 230489  SNAC: w6h42bd4  SUDOC: 028149742  VIAF: 49235159   WorldCat (עם VIAF): 49235159 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סופרים ובנושא פולנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קאלדו ורדה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מרק
 מטבח:  פורטוגלי
 מוצא:  פורטוגל פורטוגל
 אופן הגשה:  חם
 מרכיבים עיקריים:  קולרד, תפוח אדמה
 
קלדו ורדה (בפורטוגזית: Caldo Verde) הוא מרק לאומי מהמטבח הפורטוגלי העשוי מתפוח אדמה ועלי קולרד ונפוץ בפורטוגל וברזיל.
המרק עשוי מעלי קולרד, תפוחי אדמה, בצל, שום, שמן זית ופלפל שחור שאותך מערבבים יחד ומבשלים.
נהוג להגיש את המרק באירועים חגיגיים בקערת חרס הנקראת טיג'לה (Tigela), בליווי לחם תירס בשם ברואה (Broa).
מלבד הגרסה הבסיסית, קיימות גם גרסאות שמבוססות על בשר חזיר, צ'וריסו או לינגויסה הנחתכות ומוגשות בתוך המרק.
היסטוריה

מקורו של המרק הוא ממחוז מיניו אשר בצפון פורטוגל והוא מבוסס על מתכון שהובא לפורטוגל על ידי סוחרים אנגלים.
אזכורים למרק מופיעים ביצירות ספרותיות רבות, כולל ספריו של הסופר קמילו קשטלו ברנקו.
בשנת 2011, נבחר המרק לאחד משבעת פלאי הגסטרונומיה של פורטוגל, דבר שהבליט את חשיבותו התרבותית.
הערות שוליים

↑  Ilí Lacerda, Ilídio Lacerda, The Secrets of Portuguese Cookery: Recipes for Delicious Food, Books on Demand, 2009, ISBN 978-3-8391-4529-6. (באנגלית)
↑  קאלדו ורדה – ללא לקטוז מתכונים, באתר Foodiez
↑  לא צריך מתכון: כך תיצרו את המרק המושלם לחורף הזה, באתר ישראל היום, 8 בפברואר 2024
↑  Na Cozinha do Vítor: Caldo Verde, LusoJornal, ‏2019-03-16 (ב־European Portuguese)
↑  Walter C. Opello, Portugal: From Monarchy To Pluralist Democracy, Avalon Publishing, 1991-06-02, ISBN 978-0-8133-0488-5. (באנגלית)
↑  Caldo Verde - Portuguese Green Soup, wetravelportugal.com (באנגלית אמריקאית)
ישעיה הלוי הורוביץ (השני)

רבי ישעיה הלוי הורוביץ (נפטר באדר ה'תמ"ט, 1689, פוזנא) היה אב"ד וראש ישיבה בפרנקפורט. כיהן גם כמרא דאתרא בפיורדא, בלייפניק, בבומסלא ובפוזנא. אביו היה רבי שבתי שפטל הלוי הורוביץ (בעל 'ווי העמודים'), וסבו היה רבי ישעיה הלוי הורוביץ בעל 'שני לוחות הברית' (השל"ה).
ביוגרפיה

פרטים רבים בקורות חייו אינם ידועים בוודאות, וחוקרים שונים העלו השערות שונות.
ככל הנראה נולד בסביבות שנת ה'שצ"ב (1632), אך יש המקדימים את לידתו בעשרים שנה. נקרא על שם סבו הנודע, בעל השל"ה. גדל בפוזנא, ורבו המובהק היה אביו רבי שבתי שפטל, שכיהן כמרא דאתרא של פוזנא בשנים ה'ת"א–ה'תי"ח (1641–1658). כאשר הדפיס אביו את חיבורו של סבו שני לוחות הברית, הוסיף הנכד שיר לכבודו של החיבור. נשא לאישה את מרים בתו של ר' שלמה בן ר' מנדל מפוזנא. התגורר בפוזנא ושימש בה שליח ציבור וגבאי צדקה.
היה רב בכמה קהילות בבוהמיה ובמוראביה. בשנת ה'תי"ז (1657) בערך התמנה כרב בשטייניץ (אנ') שבמוראביה. בשנים ה'תל"א–ה'תל"ג, ואולי עוד קודם לכן, כיהן כרב בלייפניק. בה'תל"ד–ה'תל"ז (1674–1677) בערך כיהן בבומסלא.
ידוע שכאביו היה גם מרא דאתרא של פיורדא, אך לא ברור באיזו תקופה הייתה רבנות זו. ככל הנראה, רבנותו הראשונה הייתה בפיורדא, והוא היה רבה של העיר בשנים ה'תי"ד–ה'תי"ז, לפני שנסע למוראביה. אולם, יש הסבורים שרבנות זו הייתה לאחר הרבנות בשטייניץ, בשנים ה'תכ"ח–ה'תל"א.
בשנת ה'תל"ז (1677) בערך, קיבל את רבנות פרנקפורט והתמנה שם לאב"ד ולראש ישיבה. זו הייתה רבנותו העיקרית שעל שמה התפרסם. חתם על תקנות חדשות הנוגעות לחינוך הילדים בקהילה. בתקופה זו התכתב עם רבים מפוסקי דורו, ותשובות הלכתיות שלו מופיעות בספרי הפוסקים כחות יאיר, עבודת הגרשוני, אבן השהם וחינוך בית יהודא. בכ"ב באייר ה'תמ"ה נפטר בנו יעקב קופל, ובכ"ו באייר נפטרה אשתו מרים. מאוחר יותר נשא אשה שנייה.
בשנת ה'תמ"ז (1687) בערך עזב את פרנקפורט לטובת רבנות פוזנא. מסופר כי כאשר עזב את פרנקפורט הותיר אחריו שלוש קושיות ללא פתרון ואמר לפרנסי הקהילה שיבחרו לממלא מקומו את מי שיצליח לתרץ את שלושתן.
בחודש אדר ה'תמ"ט (1689) חלה ונפטר ונקבר בפוזנא. בכ"ג באדר הסכימה קהילת פוזנא על נתינת קצבה לאלמנתו. בנו שבתי שפטל היה אב"ד פילנה (אנ'), ובנו אברהם היה דיין בפוזנא. נוסף להם, בין תלמידיו היו רבי שמואל שוטן כץ מפרנקפורט, ורבי אברהם ברלין מאמשטרדם.
לקריאה נוספת

הרב בנימין שלמה המבורגר, הישיבה הרמה בפיורדא, בני ברק תש"ע, כרך א', עמ' 153–162.
הערות שוליים

↑  הוא נזכר כאחד מרבני פיורדא בידי רבי צבי הירש אשכנזי בשו"ת חכם צבי, סימן קיא.
↑  הרב מרדכי הורוויץ, רבני פרנקפורט, מוסד הרב קוק תשל"ב, עמ' 64–66.
תחרות שחייה

ערך זה עוסק ב מאת בנימין תמוז. אם התכוונתם לתחרות , ראו .
תחרות שחיה הוא סיפור קצר מאת בנימין תמוז, שפורסם בראשית שנות השישים. הסיפור נחשב כאחת מיצירותיו החשובות של תמוז, והוא חלק מחומר הלימוד לבחינות הבגרות בספרות בישראל.
הסיפור הוא בן שלושה חלקים. הוא עוסק בקונפליקט, או בפגם, שבין יחסי היהודים והערבים ובשוני בין מציאות החיים שהייתה בארץ ישראל הערבית בעבר, לבין ארץ ישראל היהודית המתחדשת.
עלילה

הסיפור מתרחש ביפו לפני מלחמת העצמאות, ומסופר בגוף ראשון. הסיפור נפתח בתיאור זכרונו של המספר על קיץ אחד בילדותו, לפני מלחמת העצמאות, קיץ של יחסי שכנות ואידיליה, לכאורה, בין שני נערים - יהודי וערבי. בתחרות השחייה מנצח הנער הערבי, ובהמשך, בתחרות ידע ביוזמת הנער היהודי, הוא מנצח.
בחלק השני של הסיפור נפגש המספר כאדם בוגר, עם אותו נער ערבי שכיום הוא כבר גבר צעיר. החלק השלישי מתרחש שנים לאחר המפגש הראשון, כאשר המספר הוא חייל במלחמת העצמאות. במהלך המלחמה מתברר לו כי ידידו, הבחור הערבי הצעיר, הוא שבוי, ובעודו כפות נורה למוות על ידי חיילי צה"ל.
ניתן לראות בבריכת השחייה שבסיפור מטפורה לארץ ישראל ולתחרות בין יהודים וערבים עליה. המספר מצפה בתחילת הסיפור להשתלבות במרחב, וליחסי חברות עם שכנו, תוך משחקים בבריכה. חלומותיו נמוגים עם המלחמה. אובדן התום מסמל את העובדה כי במאבק זה אין מנצחים, ובדרך זו או אחרת כולם למעשה מנוצחים.
הסיפור עשוי להשאיר סימני שאלה ונקודות למחשבה אצל הקוראים, אך מצד שני אינו נוקט בעמדה מוסרית חד משמעית, ובכך חשיבותו.
נקודת המבט של הסופר

הסופר מבכה את אובדן החיים המשותף ואת הכישלון ליצור חיים משותפים בין יהודים לערבים במדינת ישראל.
רעיונות עיקריים

הקונפליקט שבין היהודים לערבים והתמודדות עם בעיית מלחמת השחרור. בסיפור ניתן ביטוי לתולדות היחסים שבין שני העמים: התקופה הנאיבית, שבה הודגשו בעיקר ניגודי התרבות. אולם התקיימו יחסים חברתיים בין התקופה שמבטאת כמיהה למערכת יחסים שלווה, ובין התקופה שמתבטאת במערכות המלחמה שבין הצדדים
עמדתו האינדיבידואלית, המוסרית- הומנית, של הגיבור נגד המלחמה. נושא מרכזי נוסף המופיע ביצירה הוא הנושא הקיומי, הבא לידי ביטוי בעמדתו האינדיבידואלית של הפרט כלפי התנהגות בעת המלחמה: העובדות ההיסטוריות קבעו כי אין מניס מהכרעה צבאית בין שאיפותיהם הלאומיות של יהודים לבין שאיפותיהם הלאומיות של הערבים, ואילו הגיבור המספר שואף לפתרון מוסרי הומני
הבעיה ההומנית והמוסרית המתלווה למלחמה מעוות את שמחת הניצחון, מעמידה את הפרט לא כחלק מן החברה אלא כמתבדל וכמתנגד לגישותיה.3 רעיון נוסף המופיע ביצירה הוא הרגשת הניתוק של הגיבור מהמורשת ההיסטורית שלעמו להרגשה זו השלכה על התלבטותו המוסרית ביחס להזדהותו עם המלחמה: תפיסת אי הניצחון במלחמה שבה הושג ניצחון והעמדת המאבק כמשולל מהפתרון, הם חלק משאלה מקיפה יותר- השאלה אם יש הצדקה מוסרית לנוכחותו בארץ ישראל. הרגשת אי השייכות היא פועל יוצא מהניתוק משרשרת הדורות וממורשת אבות ויש לה השפעה על תפיסת התוקף המוסרי של קיומנו בארץ.
מבנה הסיפור

דמות מרכזית - המספר.
נקודת שיא - עצם המאבק, והכישלון שבניצחון.
הסיפור הוא סיפור ריאליסטי-נטורליסטי בעל מסר אידאולוגי: הסיפור "תחרות שחייה" ריאליסטית- נטורליסטית.
המציאות מתוארת באמצעות פרטים מהותיים ומאפיינים. יחד עם זאת, בתיאור המלחמה אין נאמנות לעובדות היסטוריות.
סמל הסיפור

ניתן לראות בסיפור סמל שקוף למאבק על ארץ ישראל שהרי המים הקרירים והנעימים שבה הופכים ממים חיים למים עומדים, חמים ועכורים.
לקריאה נוספת

חפץ, יפעה. 1979. "על סיפורו של בנימין תמוז 'תחרות שחיה'". עלי שיח, 8-7. עמ' 218–221.
בן-עזר, אהוד. 1986. "הפרדס של תמוז חוזר". עתון 77: לספרות ולתרבות:7. עמ' 72–73.
פוני, מלכה. 1994. הסיפור הקצר: פרקי לימוד.
הערות שוליים

1 2 3  ד"ר מלכה שקד, סיפור אנטון הארמני, הוצאת מחברות לספרות, תשכ"ד
1 2 3  ישראל בן דור, הסיפור "תחרות שחיה" לבנימין תמוז – פרשנות היסטורית, באתר www.meisai.org.il, ‏3 באוקטובר 2012
1 2 3  לילי רתוק נעמי פרידמן יהודית שטיימן צילה שלם, לאורך השורות, משרד החינוך והתרבות, 1990
תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים

תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים הוא כלל במשפט העברי המונע תפיסת נכסים לטובת אדם אחר, כאשר תפיסה זו פוגעת בנושים אחרים. התלמוד מרחיב את הכלל גם למקרים בהם לא מדובר בתפיסה מבעל חוב. לפי רוב הראשונים הכלל תקף אף לשליח שנתמנה על ידי הנושה. טעמו של הכלל אינו מוסכם. לפי הסבר מסוים הכלל חל גם במקום שלא חב לאחרים. הכלל אינו תקף לגבי מי שבעצמו בעל זכות לתפוס.
הכלל בתלמוד

התלמוד מספר על אדם (יימר בר חשו) שהיה נושה באדם אחר, וזה האחרון נטה למות. עקב כך ביקש הנושה משלוחו לתפוס את הספינה של החייב, ובכך להבטיח את חובו. משעשה כך השליח, טענו נגדו שני אמוראים (רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע), שגם הם היו נושים של אותו חייב, שאין לתפיסה שלו תוקף. זאת לאור הכלל של רבי יוחנן: "התופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים לא קנה".
הכלל מופיע בגמרא בהקשרים נוספים, בהם אין ממש בעל חוב, ואף אין ממש חוב לאחרים. שני אמוראים רב נחמן ורב חסדא פוסקים ש"המגביה מציאה לחבירו לא קנה חבירו" והסיבה: "הוי תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים". לפי אמוראים אלו, הגבהת המציאה לטובת אדם אחר, מקבילה לתפיסת הספינה לטובת הנושה, ושאר כל האנשים שיכלו לזכות במציאה זו, אילולי שנתפסה כבר, מקבילים לשאר הנושים שנפגעו עקב תפיסתה על ידי השליח.
מקרה דומה הוא לקיטת פאה עבור עני מסוים. במשנה נחלקו תנאים האם יכול אדם אחר ללקוט פאה עבור עני מסוים, או שיש לתת את הפאה לעני הראשון שיפגוש. מחלוקת זו הוסברה בגמרא כמחלוקת על הכלל הנ"ל. לוקט הפאה תופס אותה עבור העני שלו, אך תפיסה זו מונעת משאר העניים את האפשרות לזכות בפאה. חכמים האומרים "יתננה לעני הנמצא ראשון", סבורים כרבי יוחנן ולכן לא זכה העני. ואילו רבי אליעזר החולק נראה שחולק על הכלל.
מקרה רחוק עוד יותר מופיע במסכת גיטין. על פי חכמים במשנה שם, אדון שנתן גט שחרור לשליח, למוסרו לעבד, אינו יכול לחזור בו. ומסבירה המשנה: "לפי שזכין לאדם שלא בפניו". כלומר השליח שקיבל את הגט זכה בו לטובת העבד, ולכן אין האדון יכול לשוב ולקחתו ממנו. הגמרא שם מתייחסת למקרה זה כמופע נוסף של תפיסה לבעל חוב במקום שחב לאחרים. בעל החוב כאן הוא העבד - השליח תופס את הגט לטובת העבד, למרות שהוא חב לאחרים כלומר לאדון.
מחלוקת הראשונים - תופס מעצמו או אפילו נתמנה לכך

הראשונים נחלקו בהסבר הכלל הזה. לפי התוספות ושאר ראשונים מדובר בכל מקרה בו תופס אדם נכס עבור חבירו, כולל כאשר חבירו מינה אותו לשליחות זו. לפי גישה זו יש כאן החרגה של דין שלוחו של אדם כמותו. לפי רש"י, הכלל הזה מוגבל למקרים בהם פועל התופס מיוזמתו, ללא מינוי של חבירו. במקרים בהם הנושה מינה את השליח לתפוס עבורו, כמו בכל מקום אחר, פועל דין שלוחו של אדם כמותו.
על שיטת רש"י הקשו שתי קושיות:
לפי המסופר בסוגיית כתובות יימר בר חשו הנושה, מינה את התופס לבצע את התפיסה עבורו.
מאחר שזכייה היא מדין שליחות, הרי ממילא גם התופס מיוזמתו פועל מכח דין השליחות. ואם כך מדוע לא תועיל תפיסתו אם דין שליחות פועל במקרה כזה.
רבים מהאחרונים עסקו בעניין זה, ובעיקר בניסיון לתרץ את שתי הקושיות. נציין רק את בעל 'קצות החושן' שחלק עקרונית על הזיהוי של דין הזכייה עם דין השליחות. לפי דבריו קושיית התוספות מבוססת על העמדה שזכייה מדין שליחות, אולם רש"י לא סבור כך.
טעם הכלל

המפרשים התקשו להסביר את ההיגיון העומד מאחורי הכלל הנ"ל. בעיקר קשה להבין את שיטת הראשונים שגם שליח ממונה אינו יכול לתפוס. לפי גישת רש"י ניתן להבין את הכלל כמגבלה של דין זכין. רש"י המצוטט לעיל כותב: "דלאו כל כמיניה להיות קופץ מאליו וחב לאלו". כלומר דין זכייה לאחר אינו אפשרי כאשר יש פגיעה באחרים.
הרא"ש החולק על רש"י כותב לשון דומה, אבל בהתייחס לדין שליחות: "ולא דמי להאי דאמר בעלמא שלוחו של אדם כמותו דלאו כל כמיניה לשווי' שליח כדי לחוב לאחרים". ובמקום אחר כתב: "ואין יד השליח כיד המשלח לחוב לאחרים". הרא"ש קובע שדין שליחות אינו חל במקרים בהם יש חוב לאחרים. אולם אין הוא מסביר את הדברים.
האחרונים הציעו הסברים שונים על בסיס החרגות הקיימות בדין השליחות.
הצעה שהועלתה על ידי כמה אחרונים, קושרת את הכלל לדין המפורסם "אין שליח לדבר עבירה". כלומר, פעולת התפיסה כאשר הוא חב לאחרים מוגדרת כעבירה, ולכן לא ניתן לבצעה באמצעות שליח.
הצעה דומה קושרת את הכלל לדין שמובא אצל הר"ן. דין זה קובע ששליחות צריכה להיות מטעמו של בעל הממון. לפי הר"ן אין אפשרות של זכייה לטובת אדם אחר, אלא במקרה שהמזכה משתף פעולה עם השליח הזוכה. לפי זה לא ניתן לתפוס מנכסי החייב ללא שיתוף הפעולה של החייב!
יש מי שהסביר שאין דין תפיסה כדין קנין. מה שמתואר בסוגיית כתובות אינו אלא השתלטות על הספינה לצורך הבטחת החוב. התופס אינו קונה את הספינה בפעולה זו. (בניגוד לנושה שמשתלט על כסף ומבצע פרעון חוב ממש). רעיון זה מציע בעל 'מחנה אפרים' כתירוץ לשיטת רש"י.
תופס לבעל חוב במקום שלא חב לאחרים

לכאורה מלשון הכלל עולה באופן ברור, שרק במקום שחב לאחרים אין תוקף לתפיסה. למרות זאת, שיטת הרי"ף היא שגם כשאין אחרים אין התופס רשאי לתפוס. אלא שבמקרים בהם עלול הנושה להפסיד, תקנו חכמים שיכול הנושה לזכות על ידי תפיסת האחר. אולם הרמב"ם לא הלך בדרך זו ופסק:
קידם אחד משאר אדם ותפס מן המטלטלין של זה כדי לזכות לאחד מבעלי חובות לא זכה שכל התופס לבעל חוב במקום שיש עליו חוב לאחרים לא קנה, אבל אין עליו חוב לאחרים קנה לו
בשולחן ערוך פסק כרי"ף, וכתב הגר"א שמקורו מהרא"ש בגיטין הנ"ל. יש לציין שגישת הרי"ף תואמת לכאורה רק את הטעם שהבאנו למעלה על פי הר"ן. שהרי גם כשאין חוב לאחרים חסרה ההסכמה של בעל הממון.
תפיסה על ידי בעל זכות בעצמו - מיגו דזכי לנפשיה

הרחבת הכלל למקרה של מגביה מציאה לחבירו (ראה למעלה), יוצרת סתירה בפסקיו של רבי יוחנן. רבי יוחנן שמשמו נאמר הכלל בסוגיית כתובות, חולק בסוגיית בבא מציעא ופוסק שמגביה מציאה לחבירו קנה חבירו. את הסתירה הזו תירצו התוספות באמצעות טיעון המובא בסוגיית בבא מציעא: "וי"ל דשאני מציאה דאיכא למימר מיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה". תירוץ זה מובא גם בר"ן משמו של רבנו תם, והוסיף הר"ן: "ולפי דבריו אם היה התופס נושה בו קנה חברו דהכא נמי איכא מיגו".
הערת הר"ן נפסקה על ידי הטור וכן נפסק בשולחן ערוך. נושאי הכלים שם דנו באופנים שונים של דין זה.
עליית גומולקה

עליית גוֹמוּלְקָה, שנערכה בין השנים 1956–1960, הייתה העלייה החוקית הראשונה מפולין הקומוניסטית למדינת ישראל לאחר השואה (כאשר לפניה, במסגרת העלייה ההמונית בשנים 1948–1955, עלו 100,000 יהודים באופן לא חוקי מבחינת השלטון בפולין). במסגרת עליית גומולקה, קיבלו 35,000 יהודים היתר לצאת מפולין, בתנאי שיגיעו למדינת ישראל בלבד תוך הסדר חשאי שהוסתר ממדינות ערב, וההנהגה בישראל ייחסה לו חשיבות רבה. עמדת דוד בן-גוריון הייתה ש"בשבילנו זו היא לא רק יהדות פולין, אלא גם סיכוי ליהדות רוסיה".
רקע

בפולין שלפני מלחמת העולם השנייה היו כשלושה מיליון יהודים, רובם נרצחו בשואה. לאחר המלחמה נותרו כ־240,000 בלבד, חלקם יהודים שנמלטו לברית המועצות בזמן המלחמה וחזרו לפולין. רוב ניצולי השואה היהודים בפולין שוכנו בצפיפות במחנות עקורים, שהיו אמורים להגן עליהם מפני הרדיפות והאנטישמיות שהמשיכו להתקיים ברחוב הפולני.
בשנים 1945–1946 התרחשה "הבריחה" של חלק מיהודי פולין, שהתקיימה באופן לא חוקי.
עליית גומולקה

בשנת 1956 עלה ולדיסלב גומולקה (Gomułka) הרפורמיסט להנהגת המפלגה הקומוניסטית בפולין. גומולקה הותיר את המבנה הקומוניסטי במשק הפולני, ואת התלות הפוליטית בברית המועצות, אולם השכיל להעניק לאזרחים שורת רפורמות. יחסית למדינות אחרות באירופה המזרחית הייתה פולין מדינה מתקדמת מבחינת חירויות הפרט. כך הוחזרו על ידי גומולקה שיעורי הדת בבתי הספר הציבוריים. התלמידים היהודים היו פטורים מחובת נוכחות בשיעורים אלה, אבל הסיטואציה הגבירה את האנטישמיות הקתולית המסורתית.
ממשל גומולקה התיר ליהודי פולין לעזוב את המדינה, בתנאי שיעלו לישראל. האנטישמיות המתעוררת וההיתר לעזוב את המדינה גרמו ליהודים רבים לממש זכות זו. כתנאי נוסף לעזיבתם את פולין דרש ממשלו של גומולקה מהיהודים לחתום על מסמך המבטל את האזרחות הפולנית שלהם ושל ילדיהם הקטינים. הם קיבלו מהשלטונות מסמך מעבר (שנקרא בפי העולים "התעודה הכחולה") שלא הייתה דרכון אלא תעודת מעבר זמנית שאפשרה לאותם יהודים (שוויתרו זה מכבר על אזרחותם הפולנית) להזדהות במעברי הגבול. מרבית היהודים עברו בדרך למדינת ישראל דרך איטליה (בעיקר גנואה) ודרך אוסטריה (בעיקר וינה). כך עלו לישראל כ־35 אלף יהודים. רבים מהם התערו היטב בחברה הישראלית, ומספרם של אנשי התרבות הישראלים שהגיעו ארצה בעלייה זו גדול ביותר.
במסגרת הסכם שנחתם בשנת 1956 בין פולין לבין ברית המועצות שבו לגבולותיה של פולין מאות אלפי פולנים. במסגרת זו של מבצע "השיבה למולדת" (Re-patriation) חזרו לפולין גם עשרות אלפי יהודים, אשר נמלטו מאימת הנאצים לשטחי ברית המועצות בזמן מלחמת העולם השנייה ונותרו בה גם לאחר שנסתיימה. רבים מיהודים אלה עלו אף הם לישראל במסגרת עליית גומולקה.
רוב היהודים הנותרים בפולין היגרו למערב ב-1968, כאשר גומולקה הטיל על היהודים את האחריות לתסיסה פוליטית נגד המשטר, והתחיל רדיפות נגדם. הם הורשו לצאת לישראל, אבל רבים העדיפו יעדים אחרים, בעיקר סקנדינביה. בשנות האלפיים החזירה ממשלת פולין את הזכות לאזרחות של עולי גומולקה ומהגרי 68 ורבים ניצלו הזמנה זו להם ולצאצאיהם.
גיור

מאות מהעולים בעליית גומולקה היו נשואים לנשים לא יהודיות ועל כן גם צאצאיהם לא היו יהודים על פי ההלכה. הרב שלמה גורן הקים בצה"ל בית דין לגיור, בראשות הרב דוד כהנא, הרב של חיל האוויר, שגייר עשרות מעולים אלו.
ראו גם

פולין הקומוניסטית
הערות שוליים

↑  חלוצים נשכחים: העולים ממזרח אירופה, עמ' 133
↑  לוי יצחק הירושלמי, גיור בדרום אמריקה הוא אסון לאומי, מעריב, 17 בספטמבר 1972; המשך