stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניר עם
שם

בהקמתו נקרא היישוב בית חנון על שם בית חאנון שעל קרקעותיה הוא הוקם. בשנת 1943 נקבע שם המקום כשְׁדֵמוֹת. בשנת 1946 הוסב שם היישוב לניר עם, כסמל ל”ניר של חלוצי העם המפלסים דרך להתיישבות המוני ישראל באזור רחב ידיים זה”.
היסטוריה > ייסוד

הקיבוץ הוקם בט"ו בשבט ה'תש"ג (21 בינואר 1943) על ידי קבוצת "ניר חיים", חברי ארגון גורדוניה שעלו מבסרביה, והתגבשו בגבעת הקיבוצים ליד רחובות ולאחר מכן ליד קריית ביאליק. בשנים שלאחר מכן הצטרפו לקיבוץ גם עולים מארגנטינה ומצרפת.
הקיבוץ הוקם על אדמות מבית חאנון שרכישתן החלה על ידי משה סמילנסקי בשנות ה-30, והושלמה על ידי הקרן הקיימת בתחילת שנות ה-40. הנקודה יועדה לקבוצת אברהם של הקיבוץ הדתי, אולם בנובמבר 1942 שוכנעה קבוצת אברהם להתיישב בכפר עציון שיישובה נחשב לדחוף יותר, והנקודה הועברה לידי קבוצת ניר חיים.
קרן היסוד חפר במקום באר לאספקת מים. קידוחים באזור ניר עם שימשו מקור לקו המים שהונח בשנת 1947 וסיפק מים ל-11 הנקודות בנגב, שהוקמו במוצאי יום הכיפורים תש"ז.
היסטוריה > "צוק איתן"

בשנת 2014 במהלך מבצע "צוק איתן" חדרו מחבלים לישראל ותכננו לפגע בקיבוץ ניר עם ובקיבוץ ארז הסמוך, צה"ל שלח כוח של בית הספר לקצינים, בהיתקלות נהרגו ארבעה קצינים ולוחמים.
היסטוריה > קרב ניר עם ב"מלחמת חרבות ברזל"

במסגרת טבח שבעה באוקטובר תקפו כ-65 מחבלים המשתייכים לארגון הטרור הפלסטיני חמאס את הקיבוץ, בניסיון לבצע בו טבח ולחטוף אזרחים לעזה. כוחות גולני ומג"ב בלמו את ההתקפה בקרב שנמשך כשמונה עשרה שעות.
כלכלה

מפעל מכסף לייצור סכו"ם נרכש על ידי הקיבוץ בשנת 1961 ומאז הוא פועל בבעלותו.
בהיותו יישוב חקלאי או יישוב באזור פיתוח, עובדים המעתיקים את מקום מגוריהם ליישוב וגרים בו לפחות שישה חודשים רצופים, נהנים מכך שאם  התפטרו לשם כך מעבודתם, ההתפטרות תיחשב להם כפיטורים. בהיותו אחד מיישובי עוטף עזה, ניתן לתושביו זיכוי ממס הכנסה בהתאם לסעיף 11 לפקודת מס הכנסה.
אתרים

בקיבוץ נמצא מוזיאון המים והביטחון בנגב, המתאר את פרשת מציאת המים באזור ועמידת המקום במלחמת העצמאות.
בקרבת המוזיאון נמצא מאגר המים ניר עם של חברת מקורות.
ליד ניר עם נמצאת גבעת תצפית לעבר רצועת עזה ועליה פסל מתכת של פרש וסוסו. הפסל הוקם בשנת 2002 לזכר שומר השדות יעקב (ינצ'יק) גברי חבר קיבוץ ניר עם, על ידי בנו ונכדו. במבצע עופרת יצוקה, כשכתבי החוץ לא הורשו להיכנס לרצועה, הם שידרו את כתבותיהם מגבעה זו.
חדר האוכל הראשון בקיבוץ ניר עם, 1945
מוזיאון המים של ניר עם
מוזיאון המים של ניר עם
בית התרבות הלא גמור
חדר האוכל הישן
לקריאה נוספת

יטבת פייראיזן-וייל, "פחד מוות שבשגרה", ארץ אחרת 42, נובמבר-דצמבר 2007, עמ' 18–23.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  עברית כהלכה, דבר, 26 בספטמבר 1943
1 2  39 נקודות-יישוב הוקמו בשנות המלחמה, משמר, 20 בספטמבר 1944
↑  מפה משנת 1944 בהוצאת הסוכנות היהודית - המחלקה להתישבות חקלאית, עם שם היישוב 'שדמות בית חנון', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  עין הנציב, יד מרדכי, ביתן אהרן, ניר עם, משגב עם, דבר, 14 באפריל 1946
↑  מפה בהוצאת הקרן הקיימת, 1947, עם סימון הקיבוץ בשם 'שדמות (ניר חיים)', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  ניר עם - קיבוץ, באתר תנועת העבודה הישראלית
↑  בדרך להתיישבות, דבר, 15 בינואר 1943
↑  עוד יישוב בדרום, דבר, 2 בפברואר 1943
↑  היהודים קונים קרקעות?, העם, 29 במרץ 1931
מישיבות לשכת הוה"פ הערבי, הארץ, 3 באפריל 1931
הוה"פ הערבי דן בקרקעות, דבר, 3 באפריל 1931
↑  בית חנון שבדרום, הארץ, 11 בינואר 1943
↑  יוסי כץ, יצירת הגוש ההתיישבותי הדרומי של הקיבוץ הדתי, 1947-1943: פרק בהיאחזותו של הקיבוץ הדתי בספר ארץ־ישראל, עיונים בתקומת ישראל 6, 1996, עמ' 202-225
↑  פעולה גוברת של קרן היסוד בשדה ההתישבות החקלאית, משמר, 25 בפברואר 1945
↑  צנור המים בנגב, משמר, 10 באפריל 1947
↑  תיעוד: הדקות שאחרי הקרב בניר עם, באתר www.israelhayom.co.il
↑  ישי אלמקייס, הסיפור שמעולם לא סופר: קרב הגבורה של לוחמי גולני בניר עם, באתר מקור ראשון, ‏7.5.2024
↑  תקנה 12(ב) לתקנות פיצויי פיטורים (חישוב הפיצויים, והתפטרות שרואים אותה כפיטורים), תשכ"ד-1964
↑  בהתאם לסעיף 11 לפקודת מס הכנסה ניתן לתושב יישוב זה זיכוי ממס הכנסה בשיעור מסוים מהכנסתו החייבת מיגיעה אישית, בתנאי שהתגורר ביישוב שנה לפחות. ראו חוברות ניכויים חודשיות - לוח עזר לחישוב מס הכנסה ממשכורת ושכר עבודה, באתר של רשות המיסים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467847805171 
גבעת הפרש ליד ניר עם
יונה אפרת

| --- | --- |

יונה אפרת, 1974
 לידה:  2 באוקטובר 1925 פולין פולין
 פטירה:  4 ביוני 1993 (בגיל 67)
 מקום קבורה:  בית הקברות מורשה 
 תאריך עלייה:  1935
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1948–1977 (כ־29 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד סיירת גולני  מפקד גדוד 51 בחטיבת גולני  מפקד חטיבת כרמלי  מפקד חטיבת גולני  עוזר ראש אג"ם  מפקד פיקוד המרכז  עוזר הרמטכ"ל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 
אפרת עם יגאל אלון בבניאס, 1967
יונה אפרת (2 באוקטובר 1925 – 4 ביוני 1993) היה אלוף בצה"ל שכיהן כמפקד פיקוד המרכז, עוזר הרמטכ"ל וחבר ועדת כהן.
קורות חייו ופועלו

אפרת נולד בפולין בשם יונה הופרט. עלה לארץ ישראל בשנת 1935. אפרת היה חבר בארגון ההגנה ובמלחמת העצמאות התגייס לחטיבת גולני בה שימש כלוחם ומפקד. במהלך הקרבות נפצע אפרת פעמיים והשתתף במבצע עובדה. בשנת 1950 מונה למפקד סיירת גולני. במלחמת סיני השתתף בכיבוש שארם א-שייח' ובהמשך מונה למפקד גדוד 51 בחטיבת גולני. לאחר מכן שימש כקצין קישור עם כוח החירום של האומות המאוחדות בסיני ועוזר ראש מחלקת הדרכה לנושא חיל הרגלים. ב-1964 מונה למפקד חטיבת כרמלי וב-1966 מונה למפקד חטיבת גולני אותה הוביל במהלך מלחמת ששת הימים בקרבות קשים ברמת הגולן. ב-1971 מונה לעוזר ראש אג"ם, תפקיד בו כיהן עד אמצע ספטמבר 1973. בסוף ספטמבר 1973 מונה למפקד פיקוד המרכז תפקיד בו נשא עד 1977. אפרת תמך בהפעלת יד קשה כלפי הפרות סדר של הפלסטינים וגרס שזו הדרך היחידה למנוע הסלמה בהפרות הסדר הפלסטיניות. במלחמת שלום הגליל גויס למילואים והיה עוזר הרמטכ"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש אפרת כמנכ"ל החברה הממשלתית שירותי נפט בע"מ. היה חבר בוועדת כהן לחקר האירועים במחנה סברה ושתילה. רפאל איתן כתב שייתכן שמסקנות הוועדה הושפעו מהאיבה הגלויה ששררה בינו ובין אריאל שרון. בשנת 1987 הוא מונה לנהל את מבצע "אור לגויים", לניתוק חשאי של הצרכנים היהודיים מרשת החשמל של חברת החשמל המזרח ירושלמית וחיבורם לרשת של חברת החשמל לישראל.
נפטר ב-4 ביוני 1993 ונטמן בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
הערות שוליים

↑  יונה אפרת (הופרט) ז"ל (1950-1951), באתר גדוד הסיור של חטיבת גולני.
↑  שמואל שגב, פחות קסדות כחולות, מעריב, 24 בספטמבר 1963
↑  ימימה רוזנטל, יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, 1974–1977, 1992–1995 : מבחר תעודות מפרקי חייו, גנזך המדינה, 2005, עמ' 356
↑  הצבא הסורי לא הושמד אבל סבל אבדות כבדות, מעריב, 15 ביוני 1967
↑  שלמה גזית, פתאים במלכודת, הוצאת כנרת 1999, עמוד 84
↑  רפאל איתן, מצנח רביעי נפתח, ידיעות אחרונות, 2001, עמ' 230
↑  Amir S. Cheshin, Bill Hutman, AVI Melamed, Separate and Unequal: The Inside Story of Israeli Rule in East Jerusalem, pages 142-144
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007582497805171  ISNI: 0000 0000 2727 888X  LCCN: n86862653  VIAF: 44147266800035481895   WorldCat (עם VIAF): 44147266800035481895
אלגון

רדיד מתכתי של טנטלום שעבר אלגון. התוצאה - יצירה של שכבות אידוש (פסיבציה) של תחמוצות טנטלום בעוביים משתנים.
שכבת התחמוצת העבה ביותר היא זו הנראית בצבע הסגול.
תא אלקטרוכימי לאלגון של טנטלום.
אִלְגּוּן (או: ציפוי אנודי, אנודייז, אִנּוּד), הוא תהליך פסיבציה אלקטרוליטי שמטרתו הגדלת שכבת התחמוצת על פני חלקים ממתכת. בעזרת שיטה זו ניתן להקנות למתכת עמידות גבוהה יותר לשיתוך ולשחיקה מכנית, ולשנות את טיב פני השטח. התהליך קיבל את שמו "אנודייז" מהעובדה שהחלק שעובר את הטיפול מתפקד במהלכו כאנודה של מעגל חשמלי. על אף הדמיון ביניהם, אלגון איננו ציפוי.
אלגון נפוץ בשימוש כדי להגן על אלומיניום וטיטניום משיתוך ומפגיעה וגם כדי לאפשר צביעה במגוון רחב של צבעים.
אלגון אלומיניום

תהליך האלגון נפוץ בעיקר בתעשיית האלומיניום כאשר ניתן למצוא אותו במגוון מוצרים נרחב בזכות התכונות האסתטיות שלו.
ציפוי האלומינה, תחמוצת אלומיניום, הוא קשה ביותר. מסיבה זו הוא אינו נוטה להתפורר או להתקלף כמו צבע. לאלומינה גם יכולת בידוד חשמלי גבוהה ביותר. לעיתים כאשר רוצים לצפות רק חלק מרכיב האלומניום באלומינה כגון במקרה שבו חלקו צריך להישאר מוליך חשמל מכסים את החלק שמעוניינים שלא יצופה בלכה ובסוף תהליך האלגון מסירים אותה.
ברוב חלקי האלומיניום המשמשים לתעשיית התעופה יש רכיבים שעברו אלגון לפני הרכבתם וצביעתם. אלומיניום שעבר אלגון הוא בחירה פופולרית גם ביצור פנסים.
אלגון אלומיניום > כימיה

כאשר אלומיניום נחשף לאטמוספירה, נוצרת עליו שכבת תחמוצת בשם אלומינה. שכבה זו בעלת חיבור חזק למתכת האלומיניום כיוון שהיא יוצרת קשר עם הקשר המתכתי ונצמדת אל מתכת הבסיס. בשונה מחלודה בברזל, התחמוצת קשה ביותר ואינה מתפוררת. אלומיניום בצורה טהורה, אם כן, מוגן באופן טבעי בפני שיתוך, אבל הסגסוגות שלו, בעיקר הסגסוגות מסדרת 6000 המכילות מגנזיום, הרבה יותר רגישות לשיתוך, וניתן לבצע בהן אלגון כדי למנוע זאת.
לפני הטיפול באלגון, האלומיניום היצוק צריך לעבור ניקוי בחום או בתמיסה, ולעיתים גם צורבים אותו בסודיום הידרוקסיד (בדרך כלל עם תוספת סודיום גלוקונאט), אמוניום ביפלואוריד או שילוב חומצות אחרות.
באלגון אלומיניום, שכבת האלומינה מתעבה על ידי העברת זרם ישר דרך תמיסת חומצה גופריתית, כאשר עצם האלומיניום משמש כאנודה. התהליך משחרר מימן בקתודה וחמצן על פני האנודה.
באלגון במתח של 12 וולט זרם ישר, חתיכת אלומיניום בעלת שטח של 100 סנטימטר רבוע תצרוך זרם של 1 אמפר. בשימושים מסחריים המתח נע בין 15 ל-21 וולט.
תנאים כמו: ריכוז החומצה, טמפרטורת התמיסה והזרם חייבים להיות תחת בקרה כדי ליצור אחידות בתהליך החמצון.
התחמוצת יוצרת מבנה מיקרוסקופי בצורת צינורות משושים חלולים כאשר גם החלל הוא בצורת משושה. לפני אטימתם, אפשר להספיג בתוך חללים אלה חומרים שונים, כגון: צבע, הכנה לדבק, טפלון להפחתת חיכוך, ועוד.
אלגון טיטניום

אלגון טיטניום משמש בשתלים דנטליים מתקדמים. האלגון יוצר שכבה עבה יותר של טיטניום דו-חמצני (עובי השכבה בין מיקרון אחד ל-2.5 מיקרונים בהשוואה לפחות ממיקרון אחד עבור טיטניום שלא עבר אלגון) ומשנה את טופוגרפיית פני השטח. מעריכים ששני הפרמטרים הללו משפרים את תכונות היציבות והעמידות של שתלים דנטליים, אבל טכנולוגיה זו עדיין חדשה וחסרת מידע ניסויי רפואי כדי לאמת הערכות אלו.
בנוסף נטען כי אלגון מעניק עמידות בפני שחיקה עבור חלקים מושחלים.
אלגון טיטניום יוצר מגוון רחב של צבעים ללא צביעה. הצבע שיופיע תלוי בעובי התחמוצת (שנקבע על פי המתח החשמלי שבו בוצע האלגון); תופעה זו מתרחשת עקב שינוי החזר האור מפני שטח התחמוצת והאור שחודר דרך התחמוצת ומוחזר מפני שטח המתכת. ניתן גם ליצור ציפוי טיטניום ניטריד שהוא בעל צבע חום או מוזהב ובעל אותם תכונות מכניות המתקבלות באלגון.
אלגון ניאוביום

אלגון הניאוביום דומה לאלגון הטיטניום כאשר במקרה של הניאוביום ישנו מגוון גדול של צבעים הניתנים להשגה על ידי האלגון. כמו בטיטניום הצבע נקבע על פי עובי שכבת התחמוצת שנקבעת על פי המתח שבו התרחש התהליך. שימושים עיקריים בתעשיית התכשיטים והמדליות.
צביעה

כאשר מראה חיצוני חשוב, פני שטח התחמוצת ניתנים לצביעה לפני שלב אטימה, כאשר הצבע נכנס אל תוך המיקרו-חורים בפני שטח התחמוצת. הצבעים שבשימוש נוטים להשתנות בהתאם למתכת הבסיס. למרות שיש המעדיפים צבעים בהירים, בפועל הגעה לצבע בהיר עלולה להיות קשה בחלק מהסגסוגות כגון סגסוגות צורן בעלות אחוז גבוה של נחושת. לא ניתן לצבוע בלבן אלגון אלומיניום.
שיקולים מכניים

אלגון גורם להתרחבות פני השטח, כיוון שהתחמוצת בעלת נפח גדול יותר מאשר מתכת הבסיס. גורם זה יכול להיות בעייתי במקרים בהם נדרשת התאמה מכנית בין חלקים שונים כגון בחורים המיועדים להברגת ברגים, במקרה שכזה האלגון יגרום לברגים להתקע ויהיה צורך לקדוח מחדש את החורים. אם מתכננים מראש ניתן להכין מלכתחילה את החורים במידה גדולה יותר כך שהאלגון יגרום להם לקטון למידה המתאימה.
חמצון אלקטרוליטי בפלזמה

חמצון אלקטרוליטי בפלזמה הוא תהליך דומה לאלגון, אלא שמסופק מתח גבוה יותר. המתח הגבוה גורם ליצירת ניצוצות והתוצאה היא שמבנה ציפוי התחמוצת הוא הרבה יותר גבישי.
צבעים הניתנים להשגה בטיטניום על ידי אלגון
חיל רייכמן

| --- | --- |

 לידה:  14 ביוני 1914 לודז', האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 במאי 2004 (בגיל 89) מונטווידאו, אורוגוואי 
 מדינה:  פולין 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
חיל (הנריק) אנריקה מאיר רייכמן (בפולנית: Chil (Enrique) Meyer Rajchman;‏ 14 ביוני 1914 – 7 במאי 2004) היה ניצול שואה יהודי-פולני; אחד מ-70 השורדים היחידים ממחנה ההשמדה טרבלינקה. היה פעיל להנצחת זכר השואה.
ביוגרפיה

רייכמן נולד ב-14 ביוני 1914 בעיר לודז' שבפולין למשפחה יהודית ממעמד כלכלי נמוך. אמו נפטרה כשהיה ילד צעיר ואביו גידל אותו ואת חמשת אחיו הנוספים לבדו.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בשנת 1939 עבר רייכמן, יחד עם אחותו הקטנה, להתגורר בסמוך ליתר משפחתו בעיירה פרושקוב, זאת עקב רצון לשהות יחד המשפחה בזמן המלחמה. עם כיבוש פרושקוב על ידי הגרמנים הוקם בעיירה גטו באוקטובר 1940, ורייכמן עבר להתגורר בתחומי הגטו כמו כלל היהודים. בפברואר 1940 הגטו בפרושקוב פורק ורוב היהודים גורשו ממנו אל גטו ורשה. רייכמן, בשונה מרוב יהודי גטו פרושקוב, גורש אל גטו אוסטרוב לובלסקי שם הועבד בעבודות כפייה.
ב-10 באוקטובר 1942 ריכזו הנאצים את יהודי גטו אוסטרוב לובלסקי ובכללם רייכמן ושילחו אותם אל מחנה ההשמדה טרבלינקה.
עם הגעתו למחנה צורף רייכמן על ידי הנאצים אל צוות הזונדר קומנדו של טרבלינקה, בדרך זו לא שולח להשמדה בגז, כמו רוב היהודים, ישירות עם הגעתו למחנה. במסגרת עבודתו כזונדר קומדו צווה על ידי הנאצים לספר את שיער הקורבנות טרם נשלחו לתאי הגזים, כמו כן עסק בפינוי הקורבנות מתאי הגזים לאחר רציחתם ובהעברתם לבורות קבורה בהן נקברו בקבר אחים ובהמשך נשרפו.
ב-2 באוגוסט 1943 רייכמן לקח חלק במרד של כ-700 אנשיי זונדר קומנדו במחנה טרבלינקה. המורדים השתלטו על כליי נשק, הציתו את מחסן הדלק של המחנה ובכך ניצת המחנה כולו באש, האסירים היהודים החלו לרוץ ולפרוץ את גדרות המחנה. רייכמן היה בין אלה שהצליחו לחמוק מהאש שנורתה על ידי השומרים במחנה על המורדים וברח אל היערות הסמוכים.
לאחר הבריחה מטרבלינקה הגיע לוורשה. בתקופת שהותו בוורשה הצטרף למפלגה הסוציאליסטית הפולנית ולקח חלק בהתנגדות של המחתרת הפולנית לנאצים.
עם סיום המלחמה, זכה רייכמן להיות בין 70 השורדים היחידים שהצליחו לשרוד את מחנה ההשמדה טרבלינקה, להינצל ולהישאר בחיים.
ביוגרפיה > לאחר השואה

ב־17 בינואר 1945 שוחררה ורשה על ידי הצבא האדום.
עם סיום המלחמה חזר להתגורר בעיר הולדתו לודז', בה הושמדה רובה המוחלט של הקהילה היהודית. בכלל זה, כל משפחתן של רייכמן הושמדה בשואה, מלבד אחות אחת בשם מוניק ששרדה.
בשנת 1946 התחתן עם אשתו לילה.
יחד עם אשתו ואחותו היגר רייכמן מפולין לאורוגוואי. השלושה השתקעו בעיר מונטווידאו. לרייכמן ולאשתו נולדו 3 ילדים. לאורך כל שנותיו היה רייכמן פעיל בקהילה היהודית של העיר מונטווידאו, אף היה בין התורמים הבולטים להקמתו של מוזיאון השואה ואנדרטת השואה בעיר.
בשנת 1980 נקרא על ידי משרד המשפטים האמריקאי להעיד נגד ג'ון איוון דמיאניוק, אזרח אמריקאי שנחשד כאיוון האיום מטרבלינקה. רייכמן מסר את עדותו וטען כי דמיאניוק הוא אכן איוון האיום, שומר אוקראיני במחנה שהיה ידוע באכזריותו המפלצתית. דמיאניוק לבסוף הוסגר על ידי ארצות הברית לישראל נשפט בה בין השנים 1987–1988, הוא הורשע על ידי בית המשפט המחוזי בישראל, הרשעה שבוטלה לבסוף על ידי בית המשפט העליון, לאחר עתירה של דמיאניוק, עקב חוסר ראיות. לבסוף הורשע דמיאניוק בגרמניה על פשעים שביצע במחנה ההשמדה סוביבור לאחר חשיפת מידע חדש.
רייכמן נפטר בשנת 2004 במונטווידאו, אורוגוואי. הותיר אחריו שלושה ילדים וכן, נכדים.
הנצחה > "אני היהודי האחרון"

לאחר בריחתו מטרבלינקה לוורשה כתב בה רייכמן ביידיש ספר זיכרונות מהמחנה. בה הוא מגולל את חיו במלחמה ובעיקר את שגרת חייהם של הזונדרקומנדו בטרבלינקה.
בשנת 1997 פורסם הספר לראשונה בספרדית בשם "בכי לחיים: זיכרונות". בשנת 2004, הספר יצא לאור גם בצרפתית ובגרמנית.
בשנת 2011 פורסם הספר לראשונה באנגלית בשם "היהודי האחרון מטרבלינקה", לספר בגרסתו האנגלית צורפה הקדמה מאת חתן פרס נובל לשלום אלי ויזל.
בשנת 2011 פורסם הספר בתרגום לעברית בשם "אני היהודי האחרון".
הנצחה > "למרות טרבלינקה"

בשנת 2002 נעשה סרט דוקומנטרי על רייכמן ושני שורדים נוספים מטרבלינקה: שמואל וילנברג וקלמן טייגמן. הסרט נעשה במימון ממשלת אורוגוואי והוקרן בפסטיבל הסרטים של הוואנה כסרט הפותח את הפסטיבל.
ראו גם

רודולף מאסרק
לקריאה נוספת

חיל רייכמן, אני היהודי האחרון, 2011, תרגום מאנגלית: רמה איילון, הוצאת דביר.
1943, עשן מיתמר במחנה טרבלינקה במהלך מרד האסירים
סוהר חובה

בישראל, סוהר חובה היה חייל שהוצב לשרת בשירות בתי הסוהר.
היסטוריה

בשנת 2005 החליטה הממשלה להעביר את האחריות להפעלתם של בתי הכלא הביטחוניים, קציעות, עופר ומגידו, מצה"ל לשירות בתי הסוהר. זמן קצר לפני העברת האחריות, התברר כי אין בשירות בתי הסוהר כוח אדם מספיק להחזקתם של בתי הכלא. על כן, הוחלט להיעזר בחיילים - כאלה שמשרתים במקומות אלה ממילא, וכאלה שיתגייסו בעתיד.
מאחר שמדובר בשירות מחוץ לצה"ל, נדרש לשם כך תיקון חקיקה. בהליך שארך פחות משבוע, אישרה הכנסת בפברואר 2005 תיקון בחוק שירות ביטחון המאפשר את שיבוצם של חיילים בשירות בתי הסוהר, למטרת אבטחתם של אסירים ביטחוניים בבתי הכלא הביטחוניים בלבד, בהיקף מוגבל. התיקון נקבע כהוראת שעה לתקופה של שלוש שנים, על מנת שבעתיד ניתן יהיה לבחון אם עדיין יש בכך צורך, והאם הפרויקט מצליח. בדומה להוראות לגבי שירות חיילים במשטרה, נקבע כי חייל שהוצב בשירות בתי הסוהר יוכל להביע את התנגדותו לכך, ולשרת במסגרת צה"ל. כן נקבע כי על חיילים אלה יחולו חוקי השיקום וחוק קליטת חיילים משוחררים.
אף שבחוק נקבע כי החיילים יוכלו להיות מוצבים רק בבית כלא ביטחוניים, בפועל, שירתו חיילים רבים גם בבתי כלא אחרים. זאת, משום שמשיקולים ארגוניים, העביר שירות בתי הסוהר אסירים ביטחוניים רבים לאגפים ביטחוניים בבתי הסוהר בהם כלואים אסירים פליליים. רק בשנת 2009 תוקן החוק שאיפשר את הצבתם של החיילים גם באגפים הביטחוניים של בתי הסוהר המעורבים. באותו תיקון נקבע גם כי ניתן יהיה להציב חיילים גם בתפקידים של שירותי מינהלה הנוגעים לארגון כוח אדם וטיפול בפרט שיינתנו רק לאותם חיילים, כלומר רכזי כוח אדם ומש"קי ת"ש.
מאז נחקקה הוראת השעה היא הוארכה מספר פעמים.
היסטוריה > הפסקת שירות החובה בשירות בתי הסוהר

בעקבות חקירת פרשת הסרסור בסוהרות בכלא גלבוע בה על פי החשד המחבל הרוצח מחמוד עטאללה אנס ותקף מינית סוהרות חובה, הופסק בהתחלה שירותם של סוהרי חובה בבתי הכלא הביטחוניים ומאוחר יותר הופסק גיוסם של סוהרי חובה לשירות בתי הסוהר, עד שבדצמבר 2024 הסתיימה תקופת שירותם של אחרוני חיילי החובה בשירות בתי הסוהר.
לפיכך, החל מינואר 2025 אין סוהרי חובה בישראל, ושירות בתי הסוהר מעסיק סוהרים (או "לוחמי כליאה") אנשי קבע בלבד.
הערות שוליים

↑  משה שטיינמץ, בן גביר ונציבת שב"ס הורו להפסיק את שירות סוהרות החובה בבתי הכלא הביטחוניים, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 30 בספטמבר 2023
↑  צה"ל יפסיק לשלוח חיילים לשירות בבתי הסוהר, באתר "סרוגים", 15 בדצמבר 2022
↑  אפרת פורשר‏, סופו של עידן: מהיום - חיילי חובה מפסיקים לשרת בשב"ס, באתר וואלה, 29 בדצמבר 2024
↑  תם עידן שירות חיילי החובה בשירות בתי הסוהר; בן גביר: "גאה בהחלטה", באתר מעריב אונליין, 29 בדצמבר 2024
אסתר זנדברג

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1946 (בת 78) תל מונד, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  הארץ 
 
אסתר זנדברג (נולדה ב-16 באפריל 1946) היא עיתונאית ישראלית ששימשה ככתבת עיתון "הארץ" לנושאי אדריכלות.
זנדברג, חברת מערכת במוסף "גלריה", מרבה לסקר תוכניות בנייה, מבנים חדשים ומיזמי שימור, לרוב בשימת דגש על הקשרם החברתי והפוליטי.
ביוגרפיה וקריירה

אסתר זנדברג נולדה ב-1946 בכפר זיו שבתל מונד לישראל אילן (בוים), פקיד, ולשרה לבית יוסקוביץ, מנהלת חשבונות, ילידי בנדין שעלו ארצה ב-1932 והתיישבו בתל מונד כפועלים בפרדס של אלפרד מונד. ב-1955 עברה המשפחה להתגורר בשיכון עובדי קופת חולים ב' בגבעתיים.
על אף שאינה אדריכלית, זנדברג הועסקה במשך שנים במספר משרדי אדריכלים כשרטטת (בין השאר במשרדו של אברהם יסקי), קודם שהחלה לכתוב בעיתון.
היא כתבה, ראשית, בשנות ה-80 במקומון "העיר", מקבוצת "הארץ", סדרת מאמרים שבה העמיקה בכל גיליון על בית או אלמנט מהסגנון הבינלאומי, ובהמשך, ב-1996, החלה לפרסם ב"גלריה". היא הקדישה עצמה מאז לניתוח הסביבה העירונית הבנויה דרך היבטים חזותיים, ציבוריים וחברתיים, ולפרשנות של סוגיות אורבניות ותכנוניות, וכמו כן היא עוסקת בביקורת של ספרות אדריכלית, ובנגזרות עיצוביות ואקולוגיות של תכנון פניה של ישראל. זנדברג מציגה ויכוחים המתקיימים בעולם הארכיטקטורה הישראלית והבינלאומית, ומציעה לבחון אותם על רקע קונפליקטים תרבותיים ופוליטיים שהיא רואה כמשתקפים בהם.
כנמנית עם זרם העיתונות הביקורתית, רישומיהן של עמדות שמאליות בולטים בכתיבתה של זנדברג, ובחיבורים שאותם היא עושה בין הקשרים מרחביים ותרבותיים ביקורתה נוטה מעת לעת להתאפיין בנקודת מוצא פוסט-מודרניסטית, על אף העובדה שהיא גם מרבה לנקוט עמדה שיפוטית ומוסרית (כגון העדפת הציבורי על פני הפרטי). בולטת בהתייחסותה המורכבת למרחב הבנוי הישראלי, כשעיקר דגשיה הביקורתיים מופנים אל הפנים האסתטיים שלו, ואל עקרונות תפיסת מרחב, כשלעומת זאת היא נוטה לציין לטובה את איכות הבנייה בארץ, ואת הדיאלוג שהיא מקיימת עם דגשים עולמיים. רבים מטוריה במדורי התרבות מצטרפים לשיח השימור והבינוי בגוש דן ומוקדשים לאתרים בתל אביב; אף שהיא מגיעה לעיתים לבחון פרויקטים בירושלים ובחיפה, חלק ניכר של רשימותיה עוסק במתרחש בתל אביב, ועל כך זכתה לביקורת.
בין תחקיריה העיתונאיים הבולטים, שמיקמו אותה ככותבת שהשפיעה על נושאי כתיבתה, נמצאים חשיפת תוכנית עיריית תל אביב לעריכת שינויים במעטפת מבנה היכל התרבות בעיר, בניגוד להתחייבות שניתנה לאונסק"ו במסגרת ההכרזה על "העיר הלבנה"; חשיפה וליווי של התוכנית לשינויים במבנה בית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב, וחשיפת צנזורה שהוטלה על תערוכה ישראלית בחו"ל ממניעים פוליטיים.
זנדברג עוררה הדים כאשר הכריזה כי מסיבות פוליטיות לא תסקר במדורה את בית הספר לאדריכלות הפועל בתוך המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון. לדברי זנדברג ”תפקידי בעיתון מוגדר כבעלת טור שבו אני מביעה עמדות באופן בלתי אובייקטיבי. דרכי למחות על מפעל ההתיישבות מעבר לקו הירוק הוא להימנע מלכתוב על בית ספר לאדריכלות היושב שם ועוסק במרחב כאילו אין כיבוש”. היא זכתה לביקורת הטוענת כי בכך נעלמת מהקורא תמונת עולם מלאה, ומאידך לתמיכה בטענה כי החלטתה המחאתית מידתית ומעוררת מחשבה, ודווקא נותנת לקורא תמונת עולם רחבה ומלאה.
בשנת 2012 יצא לאור ספרה "ארץ עיר: רשימות מקומיות" בהוצאת בבל.
במאי 2024 פרשה מעבודתה.
חיים אישיים

זנדברג מתגוררת ברמת גן. בתה, תמר זנדברג, היא חברת כנסת לשעבר, השרה להגנת הסביבה לשעבר והייתה ראש מפלגת מרצ, ובנה מיכאל זנדברג, הוא כדורגלן עבר.
לקריאה נוספת

שרון רוטברד, "עיר לבנה עיר שחורה", הוצאת בבל, 2005, עמ' 23–24
הערות שוליים

↑  אסתר זנדברג, גם שיכון הוא תבנית נוף מולדת, באתר הארץ, 7 במאי 2008
↑  אסתר זנדברג, הצעת חוק לשימור היכל התרבות, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2005
↑  אסתר זנדברג, אל תהרסו את בית מבטחים, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2009
↑  אסתר זנדברג, כיבוש אזרחי, באתר הארץ, 22 בינואר 2003
↑  זנדברג משיבה לשאלות הקוראים, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2013
↑  יובל דרור, שטח עיוור, באתר העין השביעית, 20 ביולי 2010
↑  אילן ברמן, קודם כל פוליטי, באתר העין השביעית, 22 ביולי 2010
↑   נעמה ריבה, "כתבתי כל מה שהיה לי לומר": אסתר זנדברג פורשת מכתיבה, באתר הארץ, 28 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603861305171  BnF: cb166676656 (data)  ISNI: 0000 0003 8097 7120  LCCN: n2012048429  VIAF: 260700868   WorldCat (עם VIAF): 260700868
נקו (כדורגלן)

מנואל נונס (בפורטוגזית: Manoel Nunes; ‏7 במרץ 1895 – 31 במאי 1977), ידוע גם כנקו, היה כדורגלן ומאמן ברזילאי, ששיחק בעמדת הקשר התקפי או החלוץ.
ביוגרפיה

נקו התחיל את הקריירה בקבוצה השלישית של קורינתיאנס בגיל 16 והצטרף לראשונה ב-1913, שנת ההשתתפות הראשונה של קורינתיאנס בתחרויות רשמיות. הקבוצה לא שיחקה משחקים רשמיים ב-1915 עקב סוגיות פוליטיות וכמעט פשטו את הרגל; בזמן שנקו שיחק בשנה זו כמה משחקי ידידות עבורה ואילו את המשחקים הרשמיים עבור A.A. מקנזי קולג'. במהלך תקופה זו, פרץ נקו לבניין קורינתיאנס כדי לשלוף ספרים שבעל הבית נעל בתוכו עקב אי תשלום בדמי השכירות.
הוא היה ידוע כבעל מזג חם והסתבך לעיתים קרובות בקרבות; הקדנציה השנייה שלו כמאמן התרחשה מכיוון שהושעה בזמנו כשחקן ל-18 משחקים כשהכה שופט.
נקו זכה עם קורינתיאנס בליגת סאו פאולו שבע פעמים, וסיים פעמיים כמלך השערים בשנים 1914 ו-1920 בהן כבש 12 ו-24 שערים בהתאמה. עם טכניקת משחק גבוהה, הוא היה האליל הראשון של קורינתיאנס, והפך לשחקן הראשון שלה שעבורו נבנה פסל בדמותו בשטח המועדון (ב-1929). נכון לשנת 2006, נקו הוא השחקן ששיחק לאורך הזמן הרב ביותר בקורינתיאנס: 17 שנה. בקדנציה השלישית של נקו כמאמן קורינתיאנס הוא זכה עמה באליפות ב-1937.
הוא נקרא לעיתים קרובות לשחק במדי נבחרת ברזיל עמה זכה פעמיים בקופה אמריקה. נקו כבש בקופה אמריקה 1919 ארבעה שערים, כולל צמד בתיקו 2–2 נגד אורוגוואי. נקו סיים כמלך שערי הטורניר בצוותא לחברו לנבחרת ארתור פרידנרייך, ועזר להם לזכות בטורניר. גם בקופה אמריקה 1922 לקח חלק בזכייה בה כבש במשחק נגד ארגנטינה ובניצחון משחק הגמר 0–3 על פרגוואי.
באוגוסט 1925 נישא לאדלגיסה גוגניס, להם נולדו בת ובן. נקו נכנס לפנסיה בשנת 1965 בגיל 70 לאחר שעבד במזכירות לביטחון הציבור של מדינת סאו פאולו. לאורך כל חייו נשאר מחובר למועדון קורינתיאנס, ונפטר ב-31 במאי 1977 בגיל 82. נקו לא זכה לראות את קורינתיאנס זוכה בתואר האליפות המדינית ב-1977 לאחר שזו זכתה לראשונה מזה 13 שנה.
תארים > כשחקן

אליפות סאו פאולו (7): 1914, 1916, 1922, 1923, 1924, 1928, 1930
קופה אמריקה (2): 1919, 1922
מלך השערים באליפות סאו פאולו (2): 1914, 1920
מלך השערים בקופה אמריקה: 1919
תארים > כמאמן

אליפות סאו פאולו: 1937
נקו (שורה אחורית, ראשון מימין) עם קורינתיאנס, זוכת אליפות 1914
דברי איוב

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 שפת המקור:  עברית או ארמית
 תורגם לשפות:  יוונית, סלאבית
 סוגה:  ספרות דתית, פסאודואפיגרפיה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה־1 
 
מבוא, פירוש ותרגום של "דברי איוב", מאת אברהם כהנא. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 1
דברי איוב, הידוע גם בשם צוואת איוב, הוא חיבור יהודי עתיק. חיבור זה, המהווה מדרש אגדה על ספר "איוב" המקראי, הוכרז כאפוקריפה ולכן לא התקדש אלא נחשב לחלק מן הספרים החיצוניים. בחיבור, שאורכו 53 פרקים קצרים למדי, מוצגת עלילה דומה לסיפור המקראי עם אותן הדמויות, אך ישנם שינויים מהותיים אשר נועדו לפתור בעיות עלילתיות ותאולוגיות אשר עלו בסיפור המקראי, במטרה לקדם אידאולוגיה שונה.