דאהר אל-עומר
חייו > משפחתו ויחסיו עם ילדיו

דאהר אל-עומר נשא שש נשים. אשתו הראשונה, נפיסה, בתו של השייח' הדמשקאי, הייתה עקרה ולא ילדה לו ילדים. אשתו השנייה (שמה אינו ידוע), ילידת נצרת, ילדה את בנו בכורו סליבי. אשתו השלישית דקהאנה, שהייתה אף היא מדמשק, ילדה את עות'מאן, את עלי ואת סעיד. משתי נשים נוספות (שמן אינו ידוע), שהיו ילידות הגליל, נולדו אחמד, סעד א-דין ועבאס. את עאישה, אשתו השישית שהייתה ממוצא גאורגי, נשא בגיל מבוגר. סך הכול הוליד דאהר שמונה בנים ושתי בנות. את יחסיו של דאהר אל-עומר עם חלק מבניו ניתן להגדיר כמורכבים והפכפכים.
בנו בכורו, סליבי, היה איש נעים הליכות שמשל כשלושים שנה בטבריה ולא היה מעורב במזימות אחיו. אחמד, בנו החמישי קיבל את דיר חנא, אולם לאחר מספר שנים השתלט על אירביד ועג'לון שבעבר הירדן המזרחי ושם נשאר. שלושת בניו מאשתו השלישית, דקהאנה, מרדו באביהם בתקופות שונות. עות'מאן שההבטחה שניתנה לו לקבל את שפרעם לא מומשה ובמקומה קיבל את דיר חנא, היה ראש המורדים. ביחד עם בני שבט קצר יצא למלחמה, ניגף בפני צבאו של אביו וברח להר הדרוזים. מאוחר יותר שופרו היחסים והוא קיבל את נצרת תחת שלטונו. עלי שהיה איש מלחמה דרש מאביו לתת לו את דיר חנא ואת דיר אל-קאסי (מצפון-מערב לחורפיש). כאשר יצא בראש צבאו להילחם בצבא אביו, שבראשו עמד אחיו עות'מאן, ניגף, ביקש את סליחת אביו וקיבל את דיר אל-קאסי תחת שליטתו.
מקרה דומה היה עם סעיד שבקש את טורעאן ואת חיטין. דאהר סירב, סעיד ועלי ניגפו על ידי צבאו של דאהר שבראשו עמד אז עות'מאן, שבאותה תקופה היה ביחסים טובים עם אביו. כניעת הבנים ובקשת הסליחה הקנו לסעיד את השליטה בשני הכפרים.
הבן הרביעי עלי, שראה כי לאחר שנכנעו לאבי המשפחה קיבלו שלושת המורדים את בקשותיהם, מרד אף הוא ודרש לקבל לידיו את דיר חנא. דאהר יצא בראש פרשיו כנגד עלי, שברח מהכפר והשאיר את נשותיו וילדיו. רחמיו של דאהר גברו בו והוא ויתר, ועלי קיבל את הכפר לשליטתו.
בניו של דאהר אל-עומר לא דמו לאביהם – הם ראו בתפקיד השליט אך ורק את טובתם, והדאגה להגדלת עושרם האישי דחפה אותם כל פעם להגדיל את שליטתם בחלקי ארץ נוספים.
פרופ' אוריאל הד (הייט), בספרו "דאהר אלעמר שליט הגליל במאה הי"ח פרשת חייו ופעולותיו", מעלה שלוש סברות ליחסו זה של דאהר אל בניו – התנגדות לדרישותיהם, יציאתם למלחמה כנגד האב, הכנעתם בקרב ומילוי דרישותיהם:
דאהר אל-עומר נהג כלפי ילדיו בשיטת הפרד ומשול, או בשיטת המקל והגזר.
את מלחמותיו עם בניו ראה כדרך לתרגל את חייליו כנגד אויבים חיצוניים.
הוא ראה במלחמות אלו מעין ספורט או הדגמה מי יכופף ידו של מי. הוא סמך מאוד על רגש הסולידריות המשפחתית ("עצביה") שהיה מפותח מאוד אצל שבטי הבדואים דאז. ואכן צדק.
התייר קונסטאנטן פרנסואה וולני (Volney), שביקר באזור בשנים 1783–1785, סיפר סיפור המצביע על מערכת יחסיו של דאהר עם בניו, באחד הקרבות שבהם צר דאהר על דיר חנא שבמצודתה התבצרו עלי ועות'מאן. ממכתב ששלח לדאהר אחד ממרגליו שהיה בקונסטנטינופול, נודע לו כי פחה דמשק החליט לנסות לקום ולהורגו. דאהר פנה אל שני בניו וביקשם להכין ארוחת ערב ולהזמינו למפגש איתם. הבנים נענו לבקשה ופתחו לפניו את שערי המבצר, ולאחר שסעדו את ארוחת הערב, הקריא להם את המכתב. מיד התארגנו הבנים ויצאו כנגד הפחה, וכך הסתיים "המרד".
מרידות אלו פרצו בעיקר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-18. בקרב האחרון של דאהר, לא היו בניו לידו, משום שלא רצו לעזור לאביהם. היה זה סופו וסופם.
אחרי מותו, המשיכו בניו לשלוט על חלקים מהגליל
עות'מאן נשאר מושל נאחיית שפרעם והעביר מס לאחמד פאשה אל-ג'זאר.
אחמד נשאר מושל נאחיית טבריה
עלי שהיה מושל נאחיית צפת ביקש מהשער הנשגב למנותו מושל על הגליל ושלט על יישובים עשירים ובהם בקעת בית הכרם, אבו סנאן, ירכא, יאנוח ג'ת, ג'וליס, ראמה, סאג'ור, בית ג'אן. אחרי שניסה לכבוש את עכו, יצא אחמד אל ג'זאר למסע צבאי. כבש את כל מצודותיו של עלי, הרג אותו ושלח את ראשו של עלי לקונסטנטינופול.