עובדים זרים בישראל
רישיונות לעובדים זרים

תכלית אמצעי הסדרה היא לפקח על המשק הישראלי ולמנוע תחרות בלתי רצויה של עובדים זרים מול אזרחי המדינה על מקומות העבודה, והוצאת כסף מהמדינה למדינות זרות, היות שמרבית העובדים הזרים נוהגים לשלוח את שכרם למשפחותיהם בארצות המוצא.
עובד זר מוגדר בחוק עובדים זרים כ"עובד שאינו אזרח ישראל, או תושב בה". הגדרה זו מורכבת משני יסודות: היותו של האדם "זר", והיותו "עובד" – כלומר אדם המבצע עבודה כלשהי בישראל, להבדיל מאדם המבקר בארץ שלא למטרת עבודה. עובד זר זקוק לשלושה דברים:
אשרת עבודה מתאימה מהקונסוליות הישראליות במדינת מוצאו המוטבעת בדרכונו ותאפשר לו להיכנס במעברי הגבול של ישראל. במסגרת זו נבדקת כשירותו הרפואית של מבקש העבודה והיעדר רישום פלילי בארץ מוצאו.
לאחר כניסתו לישראל, אשרת העבודה ממשרד החוץ תומר לרישיון עבודה (ב.1) המתחדש על ידי רשות האוכלוסין וההגירה מדי שנה לאחר כניסתו לארץ, כאשר חוק הכניסה לישראל מגביל לתקופת שהייה מצטברת לעובד זר של עד חמש שנים (על מנת למנוע השתקעות של העובד במדינה).
בנוסף העובד זקוק למעסיק המחזיק בהיתר העסקה שרשות האוכלוסין וההגירה היא המוסמכת הבלעדית בחוק להנפיקו, אך היא מחויבת בייעוץ עם משרדי ממשלה שונים על מנת לוודא שמתן ההיתר להעסקת עובד זר אינו פוגע בעובדים ישראלים. (קיימות חברות-תיווך המחזיקות בהיתר מיוחד לתיווך מרשות האוכלוסין וההגירה ותפקידן להפגיש בין עובדים זרים למעסיקים ישראלים המחזיקים בהיתר, תהליך המתחיל עוד בקונסוליה).
מדובר בשלושה סוגי אישורים, שההליכים להסדרתם מורכבים משמעותית מהליך הסדרת רישיון שהייה מסוג תייר. מעסיק המקבל עבודה מעובד זר שלא כדין, צפוי בנסיבות מסוימות לענישה פלילית, לקנסות מנהליים, ואף לסגירה מנהלית של עסקו למשך שבועיים. תייר המבקר לצורך פגישות עסקים צפוי להרחקה מישראל אם ביצע עבודה כלשהי בישראל עבור מעסיק ישראלי בלא שניתן היתר להעסקתו ובלא שהוא מחזיק ברישיון עבודה מסוג ב-1, אף אם נכנס לישראל באשרת תייר תקפה.
מדינת ישראל החלה להעניק רישיונות שהייה ועבודה לעובדים זרים החל משנות ה-70 של המאה ה-20. בתחילה היו אלו אישורים לעובדים במסעדות אתניות, בעיקר מסין, הונג קונג ותאילנד, וכן לעובדי משק בית ומטפלים, בעיקר מהפיליפינים. מספרם של עובדים אלו לא היה גבוה.
מאמצע שנות ה-80 החלו להגיע גם עובדים חקלאיים, בתחילה מגאנה ואחר כך מתאילנד. בשנים אלה לא הוצאו אישורים עבורם מאחר שהם הגיעו ארצה כמתנדבים. מתחילת שנות ה-90 החל שירות התעסוקה להמליץ בפני משרד הפנים על מתן אישורי עבודה גם לפועלי בניין ועובדי חקלאות, לאחר שהוברר כי ה"מתנדבים" בחקלאות אינם אלא עובדים לכל דבר ועניין. כל זאת על מנת שישמשו כוח עבודה משני שיחליף את העובדים הפלסטינים, שעבודתם בישראל נפסקה עקב הסגרים שהוטלו באופן תכוף בעקבות האינתיפאדה. לאור מדיניות חדשה של הממשלה, בעקבות הסכמי אוסלו, הוחרפו ההגבלות על כניסתם של פלסטינים לתחומי הקו הירוק, ובמקומם החלו להגיע מהגרי עבודה מארצות שונות, בעיקר: רומניה, תאילנד, סין, מערב אפריקה, דרום אמריקה והפיליפינים. מהגרי עבודה אלו החלו להוות כוח עבודה משמעותי בבינוי ובחקלאות, וגם מספרם של עובדי משק הבית והסיעוד מחוץ לישראל הלך וגדל משנה לשנה.
מספר רישיונות השהייה והעבודה שניתנים למהגרי עבודה באופן רשמי על ידי המדינה משתנה משנה לשנה, בהתאם לצורכי המדינה. רישיונות אלה תקפים לתקופה מוגבלת, והם ניתנו בהתאם לחוק הכניסה לישראל, התשי"ב-1952, וסעיף 35א לחוק שירות התעסוקה. על פי חוק הכניסה לישראל, שר הפנים הוא בעל הסמכות למתן אשרות כניסה ורישיונות שהייה לעובדים. על פי חוק שירות התעסוקה, עובדים זרים מחויבים גם בהמלצה מטעם שירות התעסוקה. על כן, עד להקמת רשות ההגירה ההמלצות ניתנו על ידי שירות התעסוקה, ובמקרים מיוחדים, לאחר קבלת חוות דעתם של גורמים רלוונטיים, תוקף ההיתרים היה כפוף לאישור מינהל האוכלוסין במשרד הפנים, והם ניתנו למעסיק ולא לעובד עצמו.