stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאל דגן
קורותיו

נולד בקמניץ ליעקוב ולאנה לבית רודולף, במשפחה בת שני בנים. אביו היה סוחר בדים וב-1933 עברו לרובע טירגרטן בברלין. הוריו איבדו את אזרחותם הגרמנית בעקבות חקיקת החוק לשלילת האזרחות מיולי 1933 (היו אוסטיודן במקור, ככל הנראה).
בספטמבר 1939 נעצר אביו בידי הגסטפו ונשלח למחנה זקסנהאוזן. שוחרר בפברואר 1940, אולם נפטר לאחר כשבועיים עקב התעללות שעבר במחנה. בחורף 1939 שלחו הוריו את אחיו הבכור, אדולף, לדנמרק והוא הצליח להגיע לארץ ישראל דרך שוודיה. בארץ שינה את שמו לאריה.
דגן ביקר בבית הספר היהודי עד סגירתו ב-1942.
ב-1941 אמו הכינה תחליף מזויף לתעודת זהות (Postausweis) עבורו.
ב-1943 עמדו שניהם בפני גירוש. הם ברחו ממקום מסתור אחד למשנהו בזהות בדויה עד שהגיעו לגינת חלקות קהילתית בשכונת מרצאן בברלין, הם מצאו מסתור בצריף שהיה שייך למכרים קומוניסטים ושם שרדו עד השחרור. שני בני הזוג בעלי הצריף נעצרו מאוחר יותר בעוון פעילות קומוניסטית ונשלחו למחנות מעצר.
בסוף שנות ה-40 עלה לישראל, לבקשת אמו, והתגייס לצה"ל, אולם סירב לשאת נשק. בישראל למד עברית ומצא את אחיו הבכור, אריה.
בשנת 1950 הופיע במחזה "טרטיף" בתיאטרון הקאמרי (בתפקיד ואלר). בסוף דצמבר אותה שנה עזב בפתאומיות את התיאטרון. מכתב הפיטורין ששלח למעבידו הגיע רק לאחר שיצא את ישראל. הוא שב לגרמניה המערבית כדי לשחק שוב בשפה הגרמנית.
ב-1952 כבר הופיע במחזה "כטוב בעיניכם" (בתפקיד אורלנדו) בתיאטרון "ברלינר אנסמבל" (של ברטולט ברכט) בברלין.
לאחר שובו לגרמניה פיתח דגן קריירת משחק, והופיע ביותר ממאה סרטים מאז 1963 ועד למותו.
קורותיו > חיים פרטיים

היה נשוי שלוש פעמים ונולדו לו חמישה ילדים. מאשתו הראשונה, הציירת שרה אקל, נולדה הבת, אליזבת, שחקנית גם היא. השניים הופיעו יחד מספר פעמים. התגורר עם אשתו השלישית, העיתונאית סוזנה שטורם, סמוך להמבורג.
פילמוגרפיה נבחרת

| שנה | שם | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 1974 | Supermarket (אנ') | פרנק |
| 1976 | 21 שעות במינכן (אנ') | מוחמד חדיף |
| 1977 | מעבר לטוב ולרוע (אנ') | קארל אנדריאס |
| 1988 | Die Bombe | פול מאיירדיירקס |
| 1990 | Dr. M (אנ') | ריימאר פון גלדרן |
| 1997 | Frankfurt Millennium (אנ') | וולטר |
| 2003 | באבי יאר | גנאדי לרנר |
| 2012 | חנה ארנדט (אנ') | קורט בלומנפלד |

| שנה | שם | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1987–1990 | Diese Drombuschs (אנ') | ד"ר מרטין סנדרס | 15 פרקים |
| 1988 | Game, Set and Match (אנ') | ורנר וולקמן | 13 פרקים |
| 1993–1994 | Auto Fritze (אנ') | אוטו פריץ | 26 פרקים |
| 1994 | Anna Maria – Eine Frau geht ihren Weg (אנ') | האנס סיברגר | פרק ראשון |
| 2000–2019 | Donna Leon (אנ') | סגן הנציב פאטה | 24 פרקים |
הערות שוליים

↑  Riebsamen, Hans (18 במאי 2012). "Vom Verfolgten zum Publikumsliebling" [From persecution to stardom]. Frankfurter Allgemeine Zeitung (בגרמנית). נבדק ב-2015-08-19. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  מעריב, 31 בדצמבר 1950
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260227905171  BNE: XX1491775  BnF: cb14534212q (data)  CiNii: DA13176010  GND: 121438325  ICCU: IEIV080930  ISNI: 0000 0001 1470 8120  LCCN: nr99016382  LNB: 000287643  NDL: 01028120  NKC: js20030317009  NTA: 316137294  RERO: 02-A018610514  SUDOC: 074444654  VIAF: 278409629   WorldCat (עם VIAF): 278409629 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית דיזנגוף

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 כתובת:  שדרות רוטשילד 16 
 מיקום:   תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1930
 תאריך פתיחה רשמי:  1978 
 אדריכל:  קרל רובין 
 
 קואורדינטות:  32°03′46″N 34°46′15″E﻿ / ﻿32.062777777778°N 34.770833333333°E﻿ / 32.062777777778; 34.770833333333
 ihi.org.il
 תבנית:לשוניות2
 
ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, 14 במאי 1948
תערוכה במוזיאון, שנות השלושים
"בית דיזנגוף" או "בית העצמאות" הוא כינויו של בית מספר 16 בשדרות רוטשילד שבעיר תל אביב, ובו התגוררו ראש העיר הראשון של תל אביב, מאיר דיזנגוף ורעייתו צינה. הבית הוא מראשוני בתיה של העיר, ובו הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל בה' באייר תש"ח, עת שימש המבנה כמוזיאון תל אביב הראשון, בטרם עבר למשכנו הנוכחי. במבנה פועל מוזיאון בית העצמאות (בעבר היכל העצמאות) ובחלקו האחר מתוכנן מערך תערוכות חדש.
ב-5 בפברואר 2010 נכנס לתוקף חוק בית העצמאות, תשס"ט-2009, שעל פי החוק תתמקד הפעילות בבית בשלושה נושאים: האחד, המפעל הציוני משלהי המאה ה-19 עד היום, רצף ההתיישבות והעלייה בארץ ישראל במשך הדורות, תולדות משפחת דיזנגוף ומורשתו.
תולדות הבית

בנייתו של המבנה הראשוני, בשדרות רוטשילד, לא הרחק מפינת רחוב הרצל, הסתיימה ב-1910, שנה לאחר ההכרזה על הקמת שכונת "אחוזת בית", ששמה שונה ל"תל אביב". הוא תוכנן כבית קומה אחת מקורה ברעפים. דיזנגוף, שהיה מראשוני הקבוצה שהחליטה על הקמת השכונה, היה גם אחד מחברי ועד השכונה ובין השנים 1911–1921 עמד בראשו, ולאחר מכן, כאשר נעשתה לרשות עירונית עצמאית, נבחר דיזנגוף להיות ראש העיר הראשון. בשלהי שנות ה-20 התווספה לבניין קומה שנייה שעוצבה בסגנון אקלקטי-מזרחי על ידי האדריכל דב הרשקוביץ. מתוקף תפקידו של בעל הבית נהגו להתכנס בו כל ראשי היישוב באותה תקופה, ולמעשה הפך המקום לבית העירייה הראשון.
לאחר פטירתה של רעייתו צינה, בפברואר 1930, הקדיש דיזנגוף את הבית לזכרה "למפעל האמנותי והתרבותי, מוזיאון תל אביב", כאשר חלק מיצירות האמנות רכש בכספו שלו. ביוני 1930 כלל הוועד הזמני של המוזיאון, בין השאר את דיזנגוף, שושנה פרסיץ, חיים נחמן ביאליק, ישראל רוקח וש. בן ציון. בין חברי "הוועד המייעץ" היה גם הצייר ראובן רובין. האדריכל קרל רובין מונה לתכנון המוזיאון המורחב ועיצב את המבנה בצורה סימטרית מעוטת עיטורים - סגנון פשוט שאפיין את הבנייה בעיר באותה תקופה. ב-1932 נפתח המוזיאון רשמית במעמד הנציב העליון. במקביל פעלו בבית באותה תקופה בנק והקונסוליה הבלגית. דיזנגוף המשיך להתגורר בקומתו השלישית של הבית עד יום מותו ב-1936 ובצוואתו הוריש את המקום "לילדי תל אביב ולתושבי העיר".
בשנות ה-40 וה-50 התקיימו בבית קונצרטים קאמריים. קונצרט כזה מתואר בספרו של משה שמיר "יונה מחצר זרה", הראשון בטרילוגיה "רחוק מפנינים".
כשהחליט בן-גוריון על הכרזת המדינה, ב-14 במאי 1948, נבחר המקום כמתאים ביותר לארח את מועצת העם לטקס החגיגי, בין השאר היות שנחשב כמוגן יחסית מפני הפצצות אפשריות על ידי חילות האוויר של מדינות ערב. האולם שבקומה הראשונה הוכן בזריזות לקראת ההכרזה, כשבתי הקפה הסמוכים מנדבים כיסאות. אחר הצהריים, סמוך לשעה 16:00, הקריא בן-גוריון מעל גבי הדוכן המאולתר את הכרזת העצמאות בפני 350 קרואים, בעוד ההמונים, ששמע האירוע גונב לאוזניהם, גדשו את השדרה מחוץ לבניין והאזינו לה באמצעות רמקולים שהוצבו בחוץ.
לאחר שנפטר דיזנגוף, הועבר המבנה לבעלות עיריית תל אביב, אולם זו העבירה את הבעלות עליו לידי המדינה. זמן מה לאחר חנוכת המשכן החדש של המוזיאון בשדרות שאול המלך, באפריל 1971, עוד המשיך המוזיאון להציג בבית דיזנגוף, אולם במהרה הבניין נזנח.
לאחר שנה, החליט בן-גוריון לגאול את האתר ההיסטורי משממונו והכריז על הקמת מוסד לחקר התנ"ך הראשון מסוגו בישראל. המבנה הועבר לידי החברה לחקר המקרא. בבית החל לפעול מוזיאון "בית התנ"ך".
המוזיאון פעל בבית דיזנגוף עד חורף 2012; עם התחלת הפעלתו של "חוק בית העצמאות", הועברו בהדרגה כל המוצגים של "מוזיאון התנ"ך מהבית, וכן פעילות "החברה לחקר המקרא", אל מספר אתרים נבחרים; חלק מהם אל שטחה של אוניברסיטת בר-אילן, וחלק אחר אל בית "היכל שלמה" בירושלים. חלק נוסף עתיד להיות מוצג בבית התנ"ך אשר יוקם בירושלים.
לפחות מאז 2023 עומד הבית בתהליך שיפוץ, ונכון לאפריל 2024 רחוקות העבודות מלהסתיים.
תולדות הבית > ביתם של מאיר וצינה דיזנגוף

בקומה השלישית נמצאים פריטים מקוריים מדירתו של דיזנגוף, בחדר אחד בלבד המשמש להנצחת בני הזוג דיזנגוף. על הקמת חדר הזיכרון החליטה עיריית תל אביב בשנת ה-90 להקמת העיר (1999). רהיטים ויצירות אמנות רבות מהדירה המקורית הוצאו מהמקום ומאוחסנים כיום במחסן של העירייה. בשנת 2004 הוקמה עמותת "יד מאיר וצינה דיזנגוף", המופקדת על שימור והנצחת מורשתו של דיזנגוף. העמותה הוציאה לאור ארבעה ספרים שכתב מאיר דיזנגוף, בהם ספרו עם תל אביב בגולה.
תולדות הבית > מוזיאון היכל העצמאות

בנוסף למוזיאון בית התנ"ך הפעיל מוזיאון ארץ ישראל בשטחי מבואת הבית ובאולם ההכרזה את היכל העצמאות; קיים בו שחזור חלקי של אולם המוזיאון כפי שהיה בעת ההכרזה על המדינה. רק חלק מהפריטים באולם מקוריים, ואחרים שוחזרו בקפדנות. התצוגה בהיכל, נפתחה בשנת 1978 והכילה ציורים מאוסף מוזיאון תל אביב ומוצגים שונים המתעדים את ההכרזה.
בהיכל פועלת מצגת והקלטה של ההכרזה. בנוסף יש במקום מספר חדרי תצוגה המציגים תמונות ומסמכים, הקשורים לאירוע. באתר ניתנו הדרכות אשר שלבו הן את סיפורו של הבית והקמת העיר תל אביב, והן את סיפורו של טקס הכרזת העצמאות והאירועים הדרמטיים שהובילו אליו. הסיור באתר כלל סרט קצר על תולדות הבית, וכן הסבר באולם ההכרזה, במהלכו שומעים המבקרים קטעים נדירים מתוך טקס ההכרזה, כולל נאומו של בן-גוריון, ברכת הרב פישמן, ונגינת התקווה על ידי התזמורת הפילהרמונית.
תולדות הבית > מוזיאון היכל העצמאות > חוק בית העצמאות

ביולי 2009 אישרה הכנסת את חוק בית העצמאות, תשס"ט-2009, שנכנס לתוקף ב-5 בפברואר 2010. שמטרתו מוצגת בסעיף 1 שלו:
מטרותיו של בית העצמאות מפורטות בסעיף 5 לחוק:
החוק החל להיות מופעל במהלך שנת 2012, ועל פיו עובר הבית שינויים בהדרגה, עד להשלמתו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה למוזיאון היכל העצמאות.
אנדרטת המייסדים

האנדרטה נמצאת במרכז השדרה, מול בית דיזנגוף, והיא הוקמה ב-1949 במלאת 40 שנה לייסוד העיר. בקדמת האנדרטה בריכת נוי. האנדרטה הוקמה בנקודה הסמלית שבה נערכה הגרלת המגרשים על ידי עקיבא אריה וייס ביום ייסוד אחוזת בית, ובה גם עמד מכון מים קטן ובו בית הוועד הראשון שעבר מאוחר יותר לרחוב ביאליק כמשכן עיריית תל אביב. על האנדרטה חקוקים שמות המייסדים ובצדה האחורי (בתמונה) תבליט, שנעשה על ידי הפסל אהרן פריבר, ובו שלוש שכבות. הקטע במרכז השדרה שבו נמצאת האנדרטה נקרא "כיכר המייסדים", אולם רק בשנת 2005 הוצב שלט המעיד על כך.
גלריה

לוחית זיכרון (1958), בכניסה לבניין, המנציחה את הכרזת העצמאות בעיצוב פרד פאוקר
לוחית זיכרון בכניסה למוזיאון היכל העצמאות
קהל גדול מתאסף מחוץ לבית בזמן ההכרזה
ראו גם

בית התנ"ך
הערות שוליים

↑  מוזיאום בבית דיזנגוף, דבר, 19 ביוני 1936
↑  נפתח המוזיאון החדש בתל אביב, דבר, 20 באפריל 1971
↑  תל אביב, בית דיזנגוף, דבר, 25 ביוני 1971
↑  שלמה שבא, מה פתאם בית התנ"ך?, דבר, 1 במרץ 1974
↑  עם תל אביב בגולה: פרקי זכרונות מן העבר הקרוב בצירוף תמונות, תל אביב: דפוס אמנות ארץ ישראל, (תרצ"א-1931), תשס"א-2000.
↑  ראו: מוזיאון ארץ ישראל
↑  חוק בית העצמאות, תשס"ט-2009, ס"ח 2206 מיום 5.8.2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007450686405171  SUDOC: 224299344  ULAN: 500309525  VIAF: 126148631575730412979   WorldCat (עם VIAF): 126148631575730412979
דוד נובקובסקי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1848 מאלין, אוקראינה 
 פטירה:  25 ביולי 1921 (בגיל 73 בערך) 
 מוקד פעילות:  אודסה 
 סוגה:  חזן 
 
דוד נובקובסקי (בכתיב יידי: נאָוואַקאָווסקי‏; בלועזית: David Nowakowsky;‏ 1848–1921) היה מלחין ומנצח יהודי-רוסי, שעסק בעיקר בכתיבת מוזיקה ליטורגית יהודית.
קורות חיים > ילדות

דוד נובקובסקי נולד בשנת 1848 בכפר מלין, בקרבת קייב, אז בשליטת האימפריה הרוסית. בגיל שמונה ברח נובקובסקי מהבית, ככל הנראה בגלל יחס רע מצד אמו החורגת. נובקובסקי הגיע לברדיצ'ב, שם שימש כנער מקהלה בבית הכנסת. נובקובסקי למד בעצמו תאוריית המוזיקה וקונטרפונקט. בברדיצ'ב ספג את החזנות המסורתית והשורשית מהחזן הידוע בשם "ירוחם הקטן" (בלינדרמן), שהיה החזן המקומי ומורם של חזנים מפורסמים רבים. בשלב מאוחר יותר למד בהדרכת חזן בשם שפיצברג, שהיה תלמידו של סלומון זולצר מווינה.
הצלת הכתבים

לאחר מותו של נובקובסקי בחוסר כל, נותרו כתביו הרבים ברשות ביתו רוזה ארבייטמן, שהייתה נגנית עוגב מוכשרת בפני עצמה. בשנת 1924, באמצע שנות הזעם של המהפכה הבולשביקית ובהשפעת המהומות והכאוס באודסה, הגניבה רוזה את הכתבים מחוץ לרוסיה אל ברלין, שם הפקידה אותם בידי ביתה סופיה, נכדתו של נובקובסקי, שהייתה מוזיקאית אף היא, בתקווה שיזכו לצאת לאור. אך עם עליית הנאצים, הוציאו הנאצים לקסיקון של מלחינים יהודים, שכונה "מוזיקה מנוונת" ( Entartete Musik). נובקובסקי נכלל ברשימה השחורה הזו, ומאחר והחזקת הכתבים הפכה לסכנה, בעלה של סופיה, בוריס זלצמן, הבריח בדרך לא דרך את הכתבים לצרפת של וישי, שם באדמת חווה של איכר לא-יהודי טמן את הכתבים. לאחר ששרדו את המלחמה, הוציא בוריס את הכתבים מקברם הזמני. בשנת 1952, כאשר זכה במלגה ללימודים באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית, הביא עמו בוריס את הכתבים כמתנה לדודו, בנו של נובקובסקי, ליאו נובק שהתגורר בארצות הברית זה מכבר. בשנת 1955 העבירה משפחת נובקובסקי את אוסף הכתבים לספריית ההיברו יוניון קולג'.
מורשתו

רק מעטים מלחניו של נובקובסקי עוד פופולריים כיום. יצירתו החזנית המפורסמת ביותר עד היום היא "קול דודי" למילים מתוך שיר השירים. יצירה זו, שהיא קונצרטנטית מאחר שהטקסט אינו מתוך התפילה, בוצעה והוקלטה על ידי גדולי החזנים בדורות האחרונים. שאר יצירותיו בסגנון המערב אירופאי, כבר לא מבוצעות בבתי הכנסת, כגורל רוב יצירותיהם של המלחינים סלומון זולצר ולואי לבנדובסקי.
בשנת 1988 הוקמה על ידי משפחת נובקובסקי "קרן דוד נובקובסקי", שמטרתה לערוך ולהוציא לאור את כתביו ויצירותיו של נובקובסקי, ולחשוף אותם לקהל הרחב. הקרן יזמה מספר קונצרטים, בהם בוצעה המוזיקה של נובקובסקי, וכן יזמה הקלטות של המוזיקה לצורך מחקר ולימוד. במסגרת עריכת המוזיקה, נערכו שינויים ותוספות במוזיקה האורגינלית בגלל אילוצים שונים. כך למשל הוזמנו עיבודים תזמורתיים במקום תפקידי העוגב, וזאת במטרה לאפשר למוזיקה להשמע גם באולמות בהם לא קיים עוגב. שינויים אלו שנויים במחלוקת, כאשר ישנם המצדדים כי על המוזיקה של נובקובסקי להשמע באופן האותנטי לפי הוראותיו וכתיבתו של המלחין עצמו.
לקריאה נוספת

מאמר מאת עמנואל רובין, The Music of David Nowakowsky (1848-1921): A New Voice from Old Odessa, באתר של אמהרסט קולג' במסצ'וסטס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  "השבת במוזיקה האמנותית" מאת מנשה רבינא, מחניים גיליון פ"ו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266190005171  BnF: cb16403903x (data)  GND: 1035143526  ISNI: 0000 0000 6665 1886  LCCN: no92014585  SNAC: w61r6zk6  VIAF: 6959054   WorldCat (עם VIAF): 6959054
בארוד בארוד

ערך זה עוסק בשיר חלוצים עברי או קריאת אזהרה לפני פיצוץ חומר נפץ. אם התכוונתם למסעדה אתנית ירושלמית המתמחה במטבח היהודי ספרדי, ראו .
בָּארוּד בָּארוּד הוא שיר חלוצים בארץ ישראל שחובר כנראה בשנות העלייה השלישית והולחן בלחן עממי רוסי. השיר חובר על ידי אלמונים, תחילה בגרסתו הרוסית הארוכה בשם: Во кузнице, ואחר כך בגרסה עברית קצרה. הגרסה הרוסית מפרטת מגוון עבודות של חלוצים, ואילו הגרסה העברית מתארת את עבודת החציבה בארץ וצעקות "בארוד" שנלוו אליה.
המילה בארוד משמעה אבק שרפה או חומר נפץ: بارود בערבית. המילה שימשה כקריאת אזהרה לפני פיצוץ סלעים. הוזכרה בשירו של אברהם שלונסקי "תה ואורז" שחובר ב-1922.
השיר מתאר שלב חשוב בעבודות החציבה של חלוצים בתקופת העלייה השלישית ולאחריה, כאשר כריית האבן לבניין בתים וכבישים נעשתה באמצעות פיצוצים באתרים סלעיים מוגדרים. חומר הנפץ הוטמן בין הסלעים, וגרם לפיצוץ שהעיף אבנים למרחקים לא משוערים. על כן נהגו עובדי החציבה, יהודים וערבים, להשמיע כמה צעקות "בארוד בארוד" נמרצות לפני הדלקת חומר הנפץ, כדי להזהיר את העובדים ואת העוברים ושבים להתרחק במהירות או לתפוס מחסה.
הערות שוליים

↑  ראו: דוד קרויאנקר, בארוד, אדריכלות בירושלים, הבנייה הערבית מחוץ לחומות, ירושלים: הוצאת כתר, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1985, עמ' 460.
↑  אברהם שלונסקי, תה ואורז, באתר זמרשת.
קנקאל

קנקאל (בצרפתית: Cancale; ‏ בברטונית: Kankaven) היא קומונה במחוז איל ווילן במחוז ברטאן, לחוף תעלת למאנש, כ-30 ק"מ צפונית מזרחית לסן מלו. היא יושבת על חצי אי ממנו אפשר לצפות על מון סן מישל.
קנקאל מפורסמת כ"בירת הצדפות" של ברטאן. לואי ה-14 אהב מאוד צדפות. הן הובאו מקנקאל לורסאי וגם יתר אנשי האצולה הצרפתית אהבו אותן בגלל האמונה שהן פועלות כמעוררות חשק מיני.
חוות גידול הצדפות נמצאות בים ליד הנמל הקטן. הן משתרעות על שטח של 7.3 קמ"ר. הצדפות נדבקות למוטות צמיחה בגאות ונקצרות משם בשפל.
בקנקאל מייצרים 25,000 טון של צדפות בשנה.
ליד הנמל יש שוק צדפות בו מוכרים אותן במחירים זולים ורובן נאכלות במקום. למרות שהעיירה קטנה יש בה מסעדות רבות בהן מגישים סוגים שונים של פירות ים.
בשפל נחשפות הצדפות והדגים ואנשים מלקטים אותם. ציור מפורסם של ג'ון סינגר סרג'נט הוא "ליקוט צדפות בקנקאל" (1878).
בסמל קנקאל מצוירת ספינת מפרשים מוקפת בצדפות.
שלט בכניסה לקנקאל
המגדלור בקנקאל
מסעדות פירות ים בקנקאל
דוכן צדפות ים בקנקאל
חוות גידול צדפות בקנקאל (בשפל)
ציור ליקוט צדפות בקנקאל
אנדרטה לנופלים בשתי מלחמות העולם
המזח בקנקאל בשפל
לחץ תוך-עיני

|  קישורים ומאגרי מידע |
| --- | --- |
 MeSH:  D007429
 
נבדק לפני מד לחץ תוך-עיני
לחץ תוך-עיני, או Intraocular pressure, הוא לחץ הנוזל הממלא את החלל בעין, בין העדשה לרשתית. מונח זה משמש באופתלמולוגיה למדידת לחץ הנוזל בתוך העין.
הערך התקין של הלחץ התוך-עיני, הקרוי גם IOP הוא בטווח 10–21 מילימטר כספית.
הקשר בין לחץ תוך עיני לגלאוקומה

מרבית חולי גלאוקומה סובלים מלחץ תוך-עיני גבוה הגורם נזק לעצב הראייה, אולם ישנם חולי גלאוקומה ולהם לחץ תוך עיני בטווח התקין.
נוזלי העין מתנקזים החוצה דרך מנגנון של תעלות ניקוז מיוחדות. כל הפרעה לניקוז הנוזלים מהעין תביא לעלייה בלחץ התוך-עיני. הוכח כי לא תמיד הלחץ גורם נזק. לעשרה אחוזים מהאוכלוסייה הבוגרת מעל גיל 40 נמדד לחץ תוך-עיני בערכים מעל הנורמה - יותר מ-21 מ"מ כספית. רק חלק קטן מאוכלוסייה זו יפתח מחלה בעצב הראייה או גלאוקומה עקב כך, אך לחץ תוך-עיני גבוה מעלה את גורמי הסיכון לכך.
גורמים המשפיעים על הלחץ התוך עיני

שינויים בייצור הנוזל התוך עיני (aqueous humor) – על פי רוב לא תהיה עלייה בייצור הנוזל התוך עיני, אולם תרופות מסוימות מפחיתות את הלחץ התוך עיני על ידי הפחתת ייצור הנוזל. תרופות הפועלות במנגנון זה כוללות מעכבים של האנזים קרבוניק אנהידראז (carbonic anhydrase inhibitors) דוגמת התרופות דורזולאמיד וברינזולאמיד, חוסמי בטא (beta blockers) דוגמת התרופה טימולול וכן אגוניסטים לקולטן האדרנרגי אלפא-2.
עלייה או ירידה בניקוז הנוזל התוך עיני דרך מנגנון uveoscleral pathway- פרוסטגלנדינים משמשים כתרופות המגבירות את הניקוז במסלול זה ובכך מפחיתות את הלחץ התוך עיני. בתהליכים של דלקת תוך עינית יש עלייה בפרוסטגלנדינים אנדוגניים התורמים להפחתת הלחץ בעין.
עלייה או ירידה בניקוז הנוזל התוך עיני דרך trabecular meshwork. בתהליכים של גלאוקומה ובה הזווית סגורה ישנה ירידה בניקוז הנוזל דרך הזוויגיל
נוסף על תרופות ודלקת, ייצור וניקוז הלחץ מושפעים מגורמים נוספים כגון שעת היום- הלחץ על פי רוב גבוה יותר בבקרים, חושך לעומת אור- שכן אלו משפיעים על גודל האישון ולפיכך על ניקוז הנוזל מהזווית, גיל, מנח- עמידת ראש למשל תגביר את הלחץ בעין, מוצא ועוד.
מדידת לחץ תוך עיני

מדידת הלחץ יכולה להיעשות על ידי שימוש בכמה מכשירים מודדי לחץ הנקראים טונומטר (אנ').
טונומטר גולדמן נחשב למד הזהב במדידת לחץ תוך עיני והוא משתמש בטיפת פלואורסצין, מנסרה ומנורת סדק.
מכשירים המבוססים על שיטת החזר – rebound tonometry.
מכשירים המבוססים על השטחה של הקרנית – applanation tonometry. הטונומטר הראשון על שם שיוץ התבסס על שיטה זו וכיום ישנם טונומטרים רבים המבוססים עליה.
מכשירים המודדים את עובי הקרנית בשיטת פכימטריה על ידי שימוש ב-air puff. טונומטרים אלה משמשים לרוב לסקר ולאבחון מוקדם, אולם על פי רוב יעשו מדידות חוזרות בשיטות מדויקות יותר על מנת לקבוע את הלחץ בתוך העין.
ראו גם

גלאוקומה
הערות שוליים

↑  JAMES C. TSAI, MD, High Eye Pressure and Glaucoma, Glaucoma Research Foundation, ‏September 1, 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558183905171  BnF: cb124032232 (data)  GND: 4143446-8  LCCN: sh85067624  NDL: 00575550  NKC: ph809005 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
יריעה קוואזי-פרויקטיבית

בגאומטריה אלגברית, יריעה קוואזי-פרויקטיבית (Quasi-projective variety) היא תת-קבוצה פתוחה המוכלת ביריעה פרויקטיבית, לפי טופולוגיית זריצקי. כל יריעה פרויקטיבית, כל יריעה אפינית וכל יריעה קוואזי-אפינית  היא קוואזי-פרויקטיבית, אבל לא להפך. בהקשר של יריעות קוואזי-פרויקטיביות ישנם מספר משפטים בסיסיים, המלמדים על המבנה שלהן ובפרט על מבנה של יריעות פרויקטיביות ואפיניות. באופן קלסי, טרם ההגדרה של יריעה אלגברית התרכזה הגאומטריה האלגברית בחקר יריעות קוואזי-פרויקטיבית.
הגדרה

יהי  \mathbb {P} ^{N} מרחב פרויקטיבי מממד  N (מעל שדה סגור אלגברית  \mathbb {K} ). יריעה קוואזי-פרויקטיבית היא תת-קבוצה פתוחה של יריעה פרויקטיבית מתוך  \mathbb {P} ^{N}.
יריעה קוואזי-פרויקטיבית היא אי-פריקה אם הסגור שלה אי-פריק (בתור יריעה פרויקטיבית).
דוגמאות

כל יריעה אפינית היא פתוחה במישור הפרויקטיבי, ולכן היא קוואזי-פרויקטיבית.
כל יריעה פרויקטיבית היא פתוחה בתוך עצמה, ולכן היא גם קוואזי-פרויקטיבית.
כל יריעה קוואזי-אפינית, זאת אומרת, תת-קבוצה פתוחה ביריעה אפינית, היא גם קוואזי-פרויקטיבית.
לכל  x\in \mathbb {P} ^{N},  הקבוצה  \mathbb {P} ^{N}-\{x\} היא קוואזי-פרויקטיבית, אך איננה אפינית (אם  N>1 או פרויקטיבית.
העתקות

העתקה  F:X\to Y בין יריעות קוואזי-פרויקטיבית  X\subseteq \mathbb {P} ^{N},Y\subseteq \mathbb {P} ^{M} היא העתקה רציונלית אם קיימים פולינומים הומוגניים בעלי אותה מעלה  F_{0},...,F_{M} ב- N+1 משתנים, לא כולם מתאפסים ב- X, כך ש- F=(F_{0},..,F_{M}) מעביר נקודות  X לנקודות  Y. ייצוג זה אינו יחיד, ולמעשה ניתן להוכיח ששני ייצוגים  {\overline {F}},{\overline {G}} הם שקולים אם ורק אם מתקיים  F_{i}G_{j}-F_{j}G_{i}=0, לכל  0\leq i,j\leq M. כאשר הפולינומים כולם מתאפסים בנקודה מסוימת, נאמר שהנקודה היא סינגולרית תחת ייצוג זה. אם נקודה היא סינגולרית תחת כל ייצוג, נאמר שהיא סינגולרית עבור ההעתקה. אוסף הנקודות הסינגולריות תחת כל הייצוגים הוא קבוצה סגורה (בטופולוגיית זריצקי), ועל המשלים שלה (שהיא קבוצה פתוחה) הפונקציה מוגדרת. היות שכל קבוצה פתוחה בטופולוגיית זריצקי היא קבוצה צפופה, ההגדרה "מספיק טובה".
איזומורפיזם בי-רציונלי הוא העתקה רציונלית, כך שיש העתקה רציונלית הפוכה לה (על תחום הגדרתה). שתי יריעות קוואזי-פרויקטיבית נקראות שקולות בי-רציונלית אם קיים ביניהן איזומורפיזם בי-רציונלי.
מורפיזם יריעות קוואזי-פרויקטיביות הוא העתקה רציונלית המוגדרת על כל התחום, כלומר אין לה נקודות סינגולריות. איזומורפיזם הוא העתקה שעבורה קיימת העתקה הפוכה לה (המוגדרת על כל הטווח), ובמקרה כזה אומרים ששתי היריעות הן איזומורפיות.
שני המושגים הנ"ל שונים מהותית. כך למשל, מבנה האיזומורפיזמים של מישור פרויקטיבי  \mathbb {P} ^{N} (אל עצמו) ידוע היטב - זוהי החבורה הליניארית הפרויקטיבית  (Projective linear group) PGL_{N}(\mathbb {K} ). מאידך, המבנה של חבורת האוטומורפיזמים הבי-רציונליים של  \mathbb {P} ^{N} הרבה יותר מסובכת ועשירה. חבורה זו נקראת חבורת קרמונה (Cremona group), והיא מהווה נושא מחקר פורה גם בימינו (ראו גם כאן).
מכפלה

כמו במקרה האפיני, גם כאן נרצה להגדיר מכפלה בין יריעות. במקרה הקוואזי-פרויקטיבי זה מעט יותר מסובך.
ראשית, נשים לב שמספיק להגדיר את המיפוי על מישורים פרויקטיביים (אז נצמצם את המיפוי על קבוצות קוואזי-פרויקטיביות כלליות).
מכפלה של שני מרחבים פרויקטיביים  \mathbb {P} ^{N}\times \mathbb {P} ^{M} איננה משוכנת לתוך  \mathbb {P} ^{N+M} (בניגוד למקרה האפיני). למעשה, קורדו סגרה הציג את הפתרון המלא לבעיה הקרוי גם שיכון סגרה - ניתן לשכן את  \mathbb {P} ^{N}\times \mathbb {P} ^{M} לתוך  \mathbb {P} ^{L} רק עבור  L\geq MN+M+N=(M+1)(N+1)-1. השיכון נתון על ידי מכפלת כל הרכיבים, ומפורשות:
((w_{0},,,.w_{N}),(z_{0},,,.z_{M}))\to (...,w_{i}z_{j},....)
תמונת  \mathbb {P} ^{N}\times \mathbb {P} ^{M} תחת המיפוי היא הקבוצה הסגורה הנתונה על ידי המשוואות
w_{i}z_{j}w_{k}z_{l}-w_{i}z_{l}w_{k}z_{j}=0
מבנה

נציג כעת את משפטי המבנה הבסיסיים של יריעות קוואזי-פרויקטיביות, מהם גם ניתן להסיק על תכונות של יריעות פרויקטיביות ואפיניות.
משפט: לכל נקודה של יריעה קוואזי-פרויקטיבית יש סביבה שאיזומורפית ליריעה אפינית.
מבחינה טופולוגית, מורפיזמים הן פונקציות רציפות:
משפט: לכל מורפיזם בין יריעות קוואזי-פרויקטיביות, המקור של קבוצה פתוחה (סגורה) היא קבוצה פתוחה (סגורה).
משפט (ההטלה הסגורה): אם  X יריעה פרויקטיבית,  Y יריעה קוואזי-פרויקטיבית, אזי העתקה ההטלה  p:X\times Y\to Y היא סגורה.
כמסקנה מהמשפט הקודם, מקבלים:
משפט: בתנאי המשפט הנ"ל, אם  f:X\to Y מורפיזם, אז  f(X) קבוצה סגורה. (כדי להוכיח זאת, יש להביט בגרף של  f, שהוא קבוצה סגורה, ולהשתמש במשפט ההטלה הסגורה).
כעת נציג כמסקנה הכללה של משפט ליוביל לגאומטריה אלגברית:
משפט: כל מורפיזם  \phi :X\to \mathbb {A} , כאשר  X יריעה פרויקטיבית ו- \mathbb {A}  יריעה אפינית, הוא קבוע.
פונקציות רציונליות

לכל יריעה קוואזי-פרויקטיבית אי-פריקה ניתן להגדיר את שדה הפונקציות הרציונליות שלה. עבור כל העתקה מהיריעה למרחב פרויקטיבי חד־ממדי (או בשקילות אל הספירה של רימן), כלומר מהצורה  F({\overline {w}})=(F_{0}({\overline {w}}):F_{1}({\overline {w}})), מגדירים פונקציה רציונלית על ידי מנת שני הערכים שהיא מקבלת, כלומר  f({\overline {w}})={\frac {F_{1}({\overline {w}})}{F_{0}({\overline {w}})}}. כך מתקבל שדה, המסומן  \mathbb {K} (X).
כעת, אם  g:X\to Y מורפיזם דומיננטי בין יריעות קוואזי-פרויקטיביות, ניתן לבנות העתקה דואלית  g^{*}:\mathbb {K} (Y)\to \mathbb {K} (X), הנתונה על ידי  g^{*}(\phi )=\phi \circ g.
שדה זה מכיל למעשה את כל המידע על היריעה.
משפט -  g איזומורפיזם בירציונלי אם ורק אם  g^{*} איזומורפיזם שדות.
יריעה נקראת רציונלית אם היא איזומורפית בירציונלית למרחב אפיני. לפי המשפט, יריעה היא רציונלית אם ורק אם שדה הפונקציות הרציונליות שלה הוא  \mathbb {K} (t_{1},...,t_{n}), כלומר שדה השברים של חוג פולינומים.
ראו גם

מרחב פרויקטיבי
טופולוגיית זריצקי
יריעה אלגברית פרויקטיבית
ריבוץ

ערך זה עוסק בהפיכת גז למוצק. אם התכוונתם לריבוץ בגאולוגיה, ראו .
דיאגרמת פאזות טמפרטורה-לחץ של מים
רִבּוּץ או שִׁקּוּעַ, או בלועזית: דֶּפּוֹזִיצְיָה (באנגלית: deposition), הוא תהליך פיזיקלי בו גז הופך ישירות למוצק ומדלג על שלב הנוזל. תהליך זה מתרחש כאשר הטמפרטורה של הגז נמוכה מהטמפרטורה של הנקודה המשולשת, וכאשר לחץ האדים של הגז גבוה דיו. ריבוץ הוא התהליך ההפוך להמראה.
כפור ושלג

כפור נוצר כאשר טמפרטורת האוויר יורדת מתחת לאפס ולחץ אדי המים נמוך מ-6.1 מיליבר. בתנאים אלו, חלק מאדי המים יעברו ריבוץ ויהפכו לקרח. היווצרות שלג בעננים היא דוגמה נוספת לריבוץ מטאורולוגי.