stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השמן של לורנצו

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ורג' מילר 
 הופק בידי:  דאג מיצ'ל, ג'ורג' מילר 
 תסריט:  ג'ורג' מילר, ניק הנריט 
 עריכה:  ריצ'רד פרנסיס-ברוס, מרקוס ד'ארסי 
 שחקנים ראשיים:  ניק נולטה, סוזן סרנדון, פיטר יוסטינוב
 מוזיקה:  ג'יימס הורנר, וילי ת'רולאו
 צילום:  ג'ון סיל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  אולפני יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  30 בדצמבר 1992
 משך הקרנה:  129 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית, איטלקית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  $30,000,000 (הערכה)
 הכנסות באתר מוג'ו:   lorenzosoil
 דף הסרט ב־IMDb
 
השֶׁמֶן של לורנצו (באנגלית: Lorenzo's Oil) הוא סרט דרמה משנת 1992, בבימויו של ג'ורג' מילר. הסרט מבוסס על סיפורם האמיתי של אוגוסטו ומיקאלה אודונה, שחיפשו תרופה לבנם הקטן לורנצו שחלה ב-ALD, שבאותה התקופה לא היה ידוע על כל טיפול בה.
בטקס פרסי אוסקר ה-65 הסרט היה מועמד לקטגוריות השחקנית הטובה ביותר (סוזן סרנדון) והתסריט המקורי הטוב ביותר (ג'ורג' מילר וניק הנריט), אך לא זכה בשתיהן.
רקע

ALD (ראשי תיבות של Adrenoleukodistrophy, אדרנולויקודיסטרופיה) היא מחלה תורשתית של מערכת העצבים, שמתפרצת בבנים בלבד בגילאים 5–10 לערך. הגן הפגום מועבר לילד מאימו בלבד והוא מבוטא על בסיס סטטיסטי בלבד. כלומר, נשים הן רק הנשאיות של גן פגום זה ואינן לוקות במחלה עצמה. בדמם של החולים במחלה יש רמה גבוהה פי כמה מהנורמה של חומצות שומן ארוכות מסוג מסוים שנקראות: c24 ו-c26, המביאות להרס שכבת המיאלין שעוטפת ומבודדת את האקסון (השלוחה העצבית של תא העצב, המעבירה את המסרים החשמליים לתאים הבאים). הרס המיאלין גורם להידרדרות גדלה והולכת של תפקודי הגוף השונים הנובעת מאותה הפרעה בהעברת המסרים החשמליים במערכת העצבים, כמו גם הפרעות בתנועה שסופן שיתוק, עיוורון, חוסר יכולת לבלוע, וכיוצא בזה. בתחילה המחלה מתבטאת בהפרעות קשב שונות, ועם הזמן, אם לא ניתן טיפול מוקדם ככל שניתן, בנזקים הולכים וגדלים, שסופם - בתקופה בה עסק הסרט - מוות תוך שנה עד שנתיים.
הסרט מבוסס על גילוי המחלה אצל לורנצו אודונה, בנם של אוגוסטו ומיקאלה אודונה - איטלקים שהיגרו לארצות הברית, ועל מאמציהם למצוא תרופה שתרפא את בנם, למרות חוסר האמון של הממסד הרפואי והיותם חסרי רקע כלשהו ברפואה. בסרט מועלות בדרך אגב גם מספר סוגיות בביואתיקה ובאתיקה רפואית, כגון המתת חסד, האינטרסים המנוגדים של חברות התרופות ושל חולים, שימוש ניסיוני (בבני אדם) בתרופות שיעילותן או נזקן אינם ברורים, הממסד הרפואי שאמון על השיטה המדעית ודורש לערוך ניסויים רבים כדי לאשר שימוש בתרופה ניסיונית - לעומת החולים שמעוניינים בכל טיפול שעשוי לשפר את מצבם, ועוד. מכיוון שעלילת הסרט נסובה סביב נושאים רפואיים שונים, ישנם מורים לביולוגיה ולכימיה הצופים בו יחד עם תלמידיהם, על-מנת להמחיש את התהליך המסובך של פיתוח תרופות או את ביצוע העבודה המדעית (השיטה המדעית), וללמד על מחלות תורשתיות או סוגיות ביו-אתיות שונות.
עלילה

אוגוסטו ומיקאלה אודונה הם זוג איטלקים שהתגוררו באיי קומרו שבאפריקה, ועם תחילת הסרט היגרו לארצות הברית. זמן קצר לאחר המעבר, התנהגותו של בנם בן ה-5, לורנצו מתחילה להשתנות הוא סובל מהתקפי זעם. לאחר שורה של אבחונים שונים, מתברר שהוא לוקה במחלה התורשתית ALD. אף שהרופאים חזו שלבנם נותרו שנה או שנתיים לחיות, והבהירו שלמחלה אין תרופה ידועה, מיקאלה ואוגסטו לא הרפו, החלו ללמוד ביוכימיה בספרייה, נפגשו עם רופאים שונים, מדענים וקבוצות תמיכה וארגנו וסייעו במימון של סימפוזיון בינלאומי לחוקרי המחלה. הם ניסו על בנם טיפולים ניסיוניים שונים, כגון השתלת מח עצם ומעבר לתזונה נטולת השומנים שמצויים בשיעור גבוה, אבל הללו לא עזרו אלא רק החריפו את מצבו של לורנצו. בריאותו של בנם הידרדרה במהירות - הוא התקשה בהליכה, דיבורו נפגם ולבסוף הוא נעשה אילם. על אף זאת, ועל אף היות המדענים ואנשי קבוצת התמיכה סקפטיים באשר לסיכוייהם למצוא מרפא למחלה, הם התמידו בחיפוש, עד שלבסוף הבינו כי תערובת של שמנים שעברו זיקוק מיוחד עשויה להוריד את רמת חומצות השומן הארוכות (המסוכנות) בדם, מכיוון שמאמציהם של האנזימים יושקעו בפירוק חומצות השומן שבשמנים, ולא בייצור חומצות השומן הארוכות (עיכוב תחרותי).
לאחר שהבינו שתערובת זו עשויה להועיל לבנם, החלו לחפש בני הזוג אודונה יצרנית תרופות שתסכים לזקק את השמנים ולייצר את התרופה, אך מכיוון שלא היו כל עדויות ניסוייות ליעילות התרופה, ומכיוון שאין תועלת כלכלית בייצורה - הם נדחו על ידי רובם. לבסוף מצאו כימאי בריטי, מדען בגמלאות, שהסכים לייצר עבורם את התערובת. התרופה אכן הפחיתה את רמת חומצות השומן הארוכות בדמו של לורנצו לנורמה, אבל את הנזק שנגרם למעטפת המיאלין לא ניתן היה לתקן. לקראת סיום הסרט ניתן לראות שבוועידה של קבוצת התמיכה להורים שילדם חולה במחלה, ההורים דורשים לקבל את התרופה הניסיונית כבר עכשיו, בעוד שמנהלי הקבוצה והמדען המלווה אותם דורשים לערוך ניסויים לבדיקת יעילות התרופה, לפני תחילת השימוש בה. לבסוף נראה לורנצו כשהוא בן 12, משותק בכל גופו, עיוור ואילם אך מסוגל לתקשר באמצעות הזזת הזרת ומצמוץ בעיניים. לסיום נראות עדויות מצולמות של ילדים מרחבי העולם, שחלו ב-ALD אך מתפקדים בזכות התרופה שמצאו הוריו של לורנצו.
אחרית דבר

לורנצו אודונה שעל סיפורו נעשה הסרט, יכול היה לתקשר בשפת סימנים מיוחדת, בעזרת הזזת הזרת ומצמוץ בעיניים. המחלה לא פגעה ביכולתו השכלית, והוא התגורר בביתו של אביו בווירג'יניה יחד עם מטפל שמשפחתו הכירה עוד בהיותה בקומרוס, והובא במיוחד לארצות הברית על ידי משפחתו של לורנצו. לאחר יציאת הסרט לאקרנים התפרסם סיפורו ברחבי העולם, ואביו קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת סטירלינג שבסקוטלנד. לורנצו נפטר בביתו, ימים ספורים לאחר יום הולדתו ה-30, ב-30 במאי 2008 - יותר משני עשורים לאחר שחזו הרופאים כי נותרו לו שנים ספורות לחיות. הוא נפטר כתוצאה מדלקת ריאות, שנבעה ממזון שנכנס לריאותיו.
אוגוסטו אודונה נפטר בעקבות קריסת מערכות שנבעה מזיהום ריאות חריף, באיטליה, בשנת 2013 בגיל 80.
המחקר על מחלת ה-ALD בכלל, ועל השמן של לורנצו בפרט, נמשך. המחקרים הקליניים בנוגע ליעילות "השמן של לורנצו" העלו תוצאות מעורבות. התרופה שמצאו הזוג אודונה, שנקראת בעקבות הסרט "השמן של לורנצו", כאשר היא ניתנת לצד תזונה מתאימה, היא, לפי פרסום של Poulos משנת 1994, בעלת הצלחה מוגבלת בעיכוב הצטברות חומצות השומן המזיקות במוח החולים. מחקר משנת 2005 מגלה שיפור מוגבל לטווח הארוך בשימוש בתרופה אצל חולים אסימפטומטיים. מחקרים רבים אחרים מראים כי למרות השיפור לטובה בתוצאות בדיקות דם (המראות ירידה תלולה ברמת השומנים המזיקים) אין לשמן של לורנצו תועלת משמעותית בנוגע לסימפטומים של ה-ALD, אף שחלק מההורים חשים אחרת. מנגד, מחקרים שנעשו בידי ד"ר הוגו מוסר מראים כי בכוחה של התרופה לעכב משמעותית את הופעת הסימפטומים של המחלה אצל מטופלים אסימפטומטיים, אך לא לשנות את התפתחות המחלה אצל חולים סימפטומטיים.
את המיאלין שניזוק מהמחלה לא ניתן כיום לשחזר. אם תימצא דרך לשחזור המיאלין, הדבר יועיל לא רק לחולי ALD אלא גם לחולי מחלות אחרות כגון טרשת נפוצה. לצורך כך הוקם על ידי בני הזוג אודונה פרויקט המיאלין (אנ'), שמטרתו למצוא דרך לשחזר את ציפוי המיאלין.
הערות שוליים

↑  Moser, HW & Raymond GV, Lu S-E, Muenz LR, Moser AB, Xu J, Jones RO, Loes DJ, Melhem ER, Dubey P, Bezman L, Brereton NH, Odone A (2005-07), "Follow-up of 89 asymptomatic patients with adrenoleukodystrophy treated with Lorenzo's Oil", Archives of Neurology 62(7): p. 1073–80, doi: 10.1001/archneur.62.7.1073, PMID 16009761
איור של תא עצב. המעטפת הצהובה מסמלת את המיאלין
סמל פרויקט המיאלין
השמלה החדשה שלי

השמלה החדשה שלי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי רן דנקר. השיר יצא לאור בהוצאת חברת התקליטים NMC, ב-18 באוקטובר 2021, כסינגל עתידי מתוך אלבום האולפן השני שלו. הוא נכתב על ידי נועה גולנדסקי ומאי ספדיה, שגם הלחינה את השיר לצד דנקר, אליה רוסיליו ואורן עמנואל.
רקע

השיר נכתב והופק כשנתיים לפני צאתו. דנקר החליט לדחות את מועד פרסומו עם פרוץ מגפת הקורונה בישראל, שכן האפילה על תעשיית המוזיקה במדינה. שבעה חודשים אחרי יציאת השיר "כואב אבל מתוק", דנקר הוציא לאור את הסינגל "בית משוגעים", גם הוא מתוך אלבום עתידי שלו, אותו כתב והלחין יחד עם המוזיקאים ג'ורדי ורון ביטון במהלך מפגש שערכו באולפן ההקלטות של ג'ורדי בחיפה. "השמלה החדשה שלי" פורסם כחצי שנה אחר כך.
תוכן השיר

דנקר הוא ביסקסואל מוצהר. בשירו הוא שובר את הנורמות החברתיות המכתיבות את מוטיב הגבריות אצל זכרים, באמצעות לבישת פריט (שמלה), המזוהה עם המין הנשי. הוא מאדיר את הפלורליזם, חירות המחשבה וחופש הביטוי. מילות השיר בעלות סממנים פרו-להט"בים ("היא (השמלה) ישבה יותר מדי שנים בתוך ארון סגור" – משמעות נסתרת ליציאה מהארון).
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דנקר ביום צאת הסינגל. הקליפ בוים על ידי עומר טובי וצולם בתיאטרון ירושלים. בחלקו הראשון של הקליפ דנקר רוקד ושר ברחבי ברחבי האולם ובמדרגות האדומות של התיטרון כשהוא לבוש טוקסידו שחור ולקראת סוף הקליפ עובר ללבוש שמלת טוקסידו גרנדיוזית וחגיגית שעוצבה ונתפרה על ידי המעצבת נינה דבש בהשראת השמלה של בילי פורטר בטקס פרסי אוסקר ה-91 שהתקיים בפברואר 2019. מספר הצפיות לקליפ עומד על מעל ל-6 מיליון (נכון למרץ 2023).
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 1 |  |
|  ישראל | המצעד הרשמי של גלגלצ | 1 |  |
הערות שוליים

↑  דור מאיר מועלם, ‏"השמלה החדשה שלי": רן דנקר רוצה שתרגישו בנוח עם עצמכם, באתר ‏מאקו‏, 18 באוקטובר 2021
↑  עמית סלונים‏, הסינגל החדש של רן דנקר הוא פצצת פופ שלא נופלת מ"בית משוגעים", באתר וואלה, 24 באוקטובר 2021
↑   רן דנקר - השמלה החדשה שלי (Prod. by DEGO & May Sfadia), סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 2:52)
↑  דניאלה קפלוטו, "התמכרתי לאופנה": גילינו מאיפה השמלה של רן דנקר מוכרת לנו, באתר ישראל היום, 18 באוקטובר 2021
ז'ורז' פונסקה

ז'ורז' פונסקה (בפורטוגזית: Jorge Fonseca; נולד ב-30 באוקטובר 1992) הוא ג'ודוקא פורטוגזי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג, פעמיים אלוף העולם (2019 ו-2021) וזוכה מדליית ארד מאולימפיאדת טוקיו 2020.
ביוגרפיה

פונסקה נולד בסאו טומה ופרינסיפה, מדינה קטנה המורכבת משני איים ושוכנת ממערב לאפריקה. בגיל 11 הוא עבר לפורטוגל והחל להתאמן בג'ודו. שש שנים לאחר מכן, בגיל 17, הוא הפך לאבא. בשנת 2015, לאחר שנפצע בברכו השמאלית, רופאים מצאו בבדיקות כי לפונסקה יש גידול סרטני ברגלו השמאלית. לאחר שעבר ניתוח, פונסקה עבר חודשים של כימותרפיה ורדיותרפיה. למרות זאת הוא המשיך לאחר מכן להתאמן ולהתחרות והצליח להשיג מקום במשחקים האולימפיים בריו 2016.
קריירה

בנובמבר 2013, פונסקה זכה במדליית הזהב באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בסמוקוב. בספטמבר 2014, הוא זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כשזכה במדליית ארד בגראנד פרי זאגרב. באליפות אירופה בשנת 2015 שנערכה בבאקו כחלק מהמשחקים האירופיים, סיים פונסקה במקום החמישי לאחר שהפסיד בקרב על מדליית הארד לתומא ניקיפורוב הבלגי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016, פונסקה התחרה בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג. בסיבוב הראשון הוא ניצח את מוחמד בחשי מאפגניסטן ובסיבוב השני הפסיד ללוקאש קרפאלק הצ'כי והודח. בפברואר 2017, הוא זכה במדליית ארד בגראנד סלאם פריז היוקרתי לאחר שניצח בקרב על המדליה את גריגורי מינסקין האסטוני. בשנת 2018, פונסקה זכה בארבע מדליות בתחרויות בסבב העולמי כאשר זכה במדליות כסף וארד בשתי תחרויות גראנד פרי ובעוד שתי מדליות ארד מגראנד סלאם דיסלדורף וגראנד סלאם אוסקה היוקרתי שביפן.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, הפתיע פונסקה כאשר זכה במדליית הזהב לאחר שהגיע לאליפות מדורג במקום השמיני בלבד בדירוג העולמי והפך לג'ודוקא הראשון מפורטוגל שזוכה בתואר העולמי. בסיבוב הראשון הוא ניצח את תומאס בריסניו הצ'יליאני בניקוד ווזארי לאחר תרגיל סיאו-נגי, בסיבוב השני הוא ניצח באיפון תוך 18 שניות את אבטר סינג ההודי ובסיבוב השלישי הוא ניצח באיפון את בנג'מין פלטצ'ר האירי לאחר דקה ו-15 שניות בעזרת תרגיל סיאו-נגי. ברבע הגמר הוא ניצח באיפון את וראלם ליפרטליאני הגיאורגי ובחצי הגמר הוא ניצח בווזארי את אלמר גסימוב האזרי 6 שניות לסיום. בגמר פונסקה התמודד מול ניאז אילייסוב הרוסי אותו ניצח בווזארי שוב לאחר תרגיל סיאו-נגי. באותה השנה הוא זכה במדליית כסף קבוצתית באליפות אירופה עם נבחרת פורטוגל בקטגוריית הנבחרות המעורבות.
באליפות העולם 2021 שנערכה בבודפשט, זכה פונסקה בפעם השנייה ברציפות בתואר העולמי כאשר ניצח את כל חמשת קרבותיו באיפון. לאחר שלושה ניצחונות מהירים בסיבובים המוקדמים, פונסקה פגש בחצי הגמר את מיכאל קורל ההולנדי וניצח באיפון לאחר שכבר הוביל בווזארי. בגמר פונסקה התמודד מול אלקסנדר קוקולי הסרבי וניצח לאחר שני ניקודי ווזארי המשתווים לאיפון.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכה פונסקה במדליית הארד. הוא הגיע לתחרות האולימפית מדורג במקום השני מבין המתמודדים והחל את דרכו בסיבוב השני בו ניצח באיפון את תומא ניקיפורוב הבלגי 14 שניות מתחילת הקרב. ברבע הגמר ניצח בווזארי את ניאז איליאסוב הרוסי בתוך זמן ניקוד זהב לאחר כמעט שמונה דקות של קרב. בחצי הגמר הפסיד פונסקה בווזארי לצ'ו גו-האם הקוריאני ונשר לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה התמודד פונסקה מול שאדי אל-נהאס הקנדי וניצח בווזארי לאחר תרגיל מוצלח כחצי דקה לסיום.
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
↑  קרלוס ז'יל וגבריאל פריקה, ‏ "Do câncer ao 1º título mundial de Portugal: Jorge Fonseca vive dia histórico e festeja ouro dançando", ‏ 30 באוגוסט 2019, ‏ Globo Esporte
חברת מצר גוזו

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1979–הווה (כ־45 שנים) 
 מיקום המטה:  מג'אר 
 ענפי תעשייה:  הובלה ימית 
  
 www.gozochannel.com
 
האניה טא' פינו בין מלטה לגוזו
שתי מעבורות חולפות זו על פניה של זו על רקע נופו של גוזו
המעבורת מליטה בנמל צ'ירקווה
חברת מצר גוזו (באנגלית: Gozo Channel Company) היא חברת ספנות מלטזית, המפעילה את שירותי המעבורת בין האיים מלטה וגוזו. לשירותי החברה תפקיד חשוב במערך התחבורה ובחיי היום-יום במלטה, שכן היא מספקת את הקשר העיקרי, והכמעט יחיד בין איי המדינה.
פעילות

ברשות החברה צי הכולל שלושה כלי שיט - המעבורות "טא' פינו" (Ta' Pinu, משנת 2000), גאודוס (Gaudos משנת 2001) ומליטה (Malita משנת 2002). כל אחד מכלי השיט מסוגל להוביל כ-900 נוסעים ועד 72 כלי רכב. הקו העיקרי לנוסעים ולכלי רכב, מקשר בין נמל צ'ירקווה (Ċirkewwa) בצפון-מערב האי מלטה לנמל מג'אר (Mġarr) בדרום-מזרחו של האי גוזו, מרחק של כחמישה קילומטרים. קו זה פעיל משך כל שעות היממה ובכל ימות השנה, כולל בסופי שבוע ובחגים, ובעונת הקיץ מתבצעות בו כשלושים הפלגות יומיות בכל כיוון. הקו האחר מיועד להובלת משאיות ומטען, והוא פועל בין נמל מג'אר בגוזו לרציף סה מזון (Sa Maison) שבנמל מרסמשט בצפון-מזרחו של האי מלטה. הקו מופעל בימי חול בלבד, בדרך כלל אחת ליום בכל כיוון.
החברה נוסדה בשנת 1979. היא רכשה את ספינתה הראשונה באותה שנה, ושתיים נוספות בשנת 1980. ב-1981 החלה החברה להפעיל קו עונתי לסירקוזה ולקטניה שבסיציליה, אשר נוסף על הקו הבסיסי בין שני אייה העיקריים של המדינה. מאוחר יותר פעל הקו בין מלטה לנמל פוצולו בסיצילה, אך הפעלתו נפסקה ב-1995. ב-1990 כבר הפעילה החברה חמישה כלי שיט, והובילה 1.93 מיליון נוסעים וכ-370,000 כלי רכב בשנה. באמצע שנות ה-90 החלה החברה את תהליך חידוש הצי, ושלוש אוניות הגל-נוע (Ro-Ro) שברשותה כיום סופקו לה בתחילת המאה ה-21. כיום מעסיקה החברה כ-240 עובדים, מבצעת כ-19,000 הפלגות בין שני האיים, ומובילה כ-3.5 מיליון נוסעים וכ-900,000 כלי רכב בכל שנה. הנהלת החברה שוכנת בפלוריאנה.
ורה מוחינה

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1889 (יוליאני) ריגה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 באוקטובר 1953 (בגיל 64) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  אקדמיית קולארוסי  Académie de La Palette  אקדמיה גראנד שומיאר 
 תחום יצירה:  פיסול, עיצוב תלבושות, אופנה 
 הושפעה על ידי:  קונסטנטין יואן, Henri Le Fauconnier, איליה משקוב, Ivan Dudin, אנטואן בורדל 
 יצירות ידועות:  Tchaikovsky Monument, הפועל ואשת הקולחוז 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין, דרגה 1 (1941)  פרס סטלין, דרגה 2 (1943)  פרס סטלין, דרגה 1 (1946)  פרס סטלין, דרגה 2 (1951)  פרס סטלין, דרגה 1 (1952)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (1942)  מסדר המופת האזרחי הבולגרי  אמן העם של ברית המועצות  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור אות הכבוד  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה 
 בן או בת זוג:  Alexey Zamkov 
 
ורה איגנטייבנה מוחינה (נכתב גם מוכינה; רוסית: Вера Игнатьевна Мухина‏; 1 ביולי 1889 – 6 באוקטובר 1953) הייתה פסלת סובייטית רוסייה, אחת היוצרות הבולטות בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי.
חייה

מוחינה נולדה בעיר ריגה במשפחת סוחרים והתגוררה בחייה הבוגרים במוסקבה. למדה אמנות ופיסול במוסדות פרטיים: בשנים 1909–1911 אצל קונסטנטין יואון (Константин Юон), בשנים 1911–1912 אצל איליה מאשקוב (Илья Машков) ובשנים 1912–1914 בכמה בתי ספר לאמנויות בפריז, בהם האקדמיה של גראנד שומייר (Académie de la Grande Chaumière), שם קיבלה שיעורים מהפסל אנטואן בורדל (Antoine Bourdelle). לאחר מכן למדה אמנות רנסאנס באיטליה.
עד סוף שנות ה-20 עבדה בתיאטראות במוסקבה כמעצבת תפאורה, תלבושות וכרזות. מ-1919 החלה להתרכז בפיסול ושאבה השראה בעיקר ממהפכת אוקטובר ומהתנועה הסוציאליסטית הסובייטית. עבודותיה עסקו בעיקר באישים המזוהים עם המהפכה – ולדימיר איליץ' לנין, יעקב סברדלוב, מקסים גורקי, ובדמויות המזוהות עם מעמד הפועלים ועם סמלים סוציאליסטיים. סגנונה היה ריאליסטי בעיקרו והתאפיין בהבעה של כוח רצון ושאיפה להתפרץ ולהצליח.
עבודתה הידועה ביותר - פסל הפועל ואשת הקולחוז, פסל פלדה בגובה 25 מטר ומשקל 80 טון, שבו פועל ואשת קולחוז נראים מתפרצים קדימה כשבידיהם כלי עבודה שמסמלים את הקומוניזם: הפטיש והמגל. הפסל נוצר תחילה עבור הביתן הסובייטי של התערוכה העולמית של פריז (1937) ולאחר מכן הועבר לכניסה הראשית של מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה (ВСХВ, לאחר מכן נקרא ВДНХ ו-ВВЦ). עם הזמן הפך הפסל גם לסמלו של אולפן הסרטים מוספילם ולאחד הסמלים הלא-רשמיים של מוסקבה בכלל. על הפסל הזה זכתה מוחינה בפרס סטלין.
רבות מעבודותיה נשארו רק סקיצות, בהן פסל גדול של ולדימיר לנין, "מזרקת אחוות העמים", ועיצוב של גשרים במוסקבה בנושאים של עמל סוציאליסטי. בין עבודותיה הבולטות שכן הגיעו לכדי השלמה - פסל של המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי במוסקבה ושל הסופר מקסים גורקי בעיר ניז'ני נובגורוד (שנקראה על שם גורקי בתקופה הסובייטית).
בנוסף לפיסול, מוחינה עסקה גם בציור דיוקנאות ובעבודות זכוכית.
ורה מוחינה נפטרה באוקטובר 1953 מאנגינה ונקברה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה, שם קבורים אישים בעלי שם.
פסל על בול סובייטי
ולטר צדק

| --- | --- |

ולטר צדק, 1940 לערך
 לידה:  26 במרץ 1900 גרמניה
 פטירה:  20 בדצמבר 1992 (בגיל 92) ישראל
 לאום:  יהודי, ישראלי
 תחום יצירה:  צילום
ולטר צָדֶק (נכתב לעיתים צאדק) (Zadek;‏ 26 במרץ 1900 – 20 בדצמבר 1992) היה צלם ישראלי יליד גרמניה. בנו של הרופא והפוליטיקאי הברלינאי הסוציאליסט ד"ר איגנץ צדק, אחיה של אשת תנועת העבודה הישראלית לילי צדק ודודו של הבמאי הנודע פטר צדק (Peter Zadek).
קורות חיים

צדק נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, בן למשפחה יהודית סוציאליסטית. אביו, ד"ר אִיגנַץ צדק (1858–1931), היה רופא נודע בברלין ומנהיג סוציאליסטי; הוא ככל הנראה היה הרופא הראשון שהצטרף לשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), ומשנת 1892 ייצג אותה במועצת עיריית ברלין. בשנת 1913 היה ממייסדי הסתדרות הרופאים הסוציאליסטים בגרמניה (Sozialdemokratischer Ärztverein), שפנתה בעיקר לרופאי קופות החולים במדינה. אחותו של איגנץ, רגינֶה (גינה), נישאה ב-1887 בשווייץ לאדוארד ברנשטיין.
ולטר צדק עבד כעיתונאי סוציאליסט בברלין, וכיהן כעורך הברלינר טאגבלאט (Berliner Tageblatt). ב-15 במרץ 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוא נתפס באלכסנדרפלאץ ונאסר ונכלא בכלא שפנדאו למשך חודש. הוא שוחרר באפריל 1933, ומשם נמלט דרך הולנד ובלגיה ובדצמבר של אותה השנה הגיע לארץ ישראל, שם חיכתה לו אחותו לילי צדק, ידידה של מנהיגי ההסתדרות, שעלתה לארץ בראשית ימי העלייה השלישית; צדק הייתה לציונית בגיל צעיר בהשפעת זלמן שזר, הייתה פעילה בתנועת העבודה, עבדה בחינוך ובסעד וכגרפיקאית – היא שעיצבה את כותרת העיתון "דבר".
צדק השתקע בתל אביב, וכמהגר מצא עבודה כצלם עיתונות עצמאי בין השנים 1934–1948, על אף שמעולם לא למד צילום, זאת מכיוון, שבין היתר, הייתה עבודה שלא דרשה לדעת את שפת המקום.
ב-8 במאי 1939 ייסד את התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל, שפעלה בין השנים 1939–1941 ומטרתה לקדם את מעמדו המקצועי של הצלם בארץ ישראל. ההתאחדות הייתה מעורבת בניסיון להסדרת נושאי זכויות יוצרים.
צדק תיעד את המאורעות ההיסטוריים ברחבי ארץ ישראל. החל מהמרד הערבי הגדול, ההפגנות של ארגון ההגנה כנגד הספר הלבן. הקמת חניתה וקיבוצים אחרים. והפעילויות כתגובה של היישוב היהודי לחוק הקרקעות.
צדק השתמש בצילומיו בזוויות צילום אלכסוניות מגובה בינוני, ממשרדים ומרפסות של אנשים שעל דלתותיהם דפק כדי לתעד את המאורעות. הוא הושפע מתנועות "הצילום החדש" ו"האובייקטיביות החדשה" שבגרמניה.
לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה חלה ירידה בהתעניינות בצילומים מהארץ, וצדק פתח חנות לספרים ישנים בכיכר מגן-דוד בשם "ביבליון". שם עבד עד לשנת 1973, כשהוא מתמקד בעיקר בספרים העוסקים בתולדות ארץ ישראל ובייבוא ספרים זרים.
בשנת 2010 הוצגה במוזיאון ישראל תערוכת צילומים היסטוריים משותפת לו ולבנו רותנברג.
פרסומיו

תצלומים:
Walter Zadek, Kein Utopia--: Araber, Juden, Engländer in Palästina: Fotografien aus den Jahren 1935 bis 1941 (herausgegeben und ausgewählt von Hanno Loewy), Kreuzberg: D. Nishen 1986. (תצלומים מארץ ישראל)
ולטר צדק, ערבים, יהודים ואנגלים בפלסטינה: צילומים מהשנים 1935–1941: אין זו אוטופיה, תל אביב: עמי שטייניץ - אמנות עכשווית, מכון גתה, [1992]. (קטלוג תערוכה בעברית ובגרמנית, 4.5.92-2.6.92.)
זיכרונות:
Walter Zadek, "Die freigeistig-jüdischen Zadeks aus der Oranienstraße," in: Berliner Geschichtswerkstatt (Hg.), Juden in Kreuzberg: Fundstücke, Fragmente, Erinnerungen (Reiher Deutsche Vergangenheit, Bd. 55), Berlin: Edition Hentrich, 1991, pp. 125–130. (בגרמנית)
בעריכתו:
Walter Zadek (Hg.), unter Mitarbeit von Christine Brinck, Sie flohen vor dem Hakenkreuz: Selbstzeugnisse der Emigranten: ein Lesebuch für Deutsche, Reinbek bei Hamburg: Rowohlt, 1981. (בגרמנית)
לקריאה נוספת

שלמה שבא, "ולטר צדק מצלם תקופה", עת־מול: עיתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל, ה' (5), עמ' 12–13, 1980.
גיא רז, "ואלטר צאדק", בספרו צלמי הארץ: מראשית ימי הצילום ועד היום, תל אביב: מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, עמ' 85.
הערות שוליים

↑  Ignaz Zadek sen., AdsD - Archiv der sozialen Demokratie. (בגרמנית)
↑  Peter G. J. Pulzer, Jews and the German state: the political history of a minority, 1848-1933, Detroit: Wayne State University Press, 2003, p. 256.
↑  Manfred B. Steger, The quest for evolutionary socialism: Eduard Bernstein and social democracy, Cambridge: Cambridge University Press, 1997, p. 56. על איגנץ צדק ומשפחתו ראו עוד אצל Florian Tennstedt, “Arbeiterbewegung und Familiengeschichte bei Eduard Bernstein und Ignaz Zadek,” in IWK Internationale wissenschaftliche Korrespondenz zur Geschichte der deutschen Arbeiterbewegung, 18, 4 (December 1982), pp. 451–481.
↑  ראו ד' זכאי, טור קצר, דבר, 27 בינואר 1963; שלמה שבא, 'מה שהיה': האשה שציירה את הראש, דבר, 13 ביוני 1969; ד. ז., לילי צָדֶק, דבר, 17 ביוני 1969; וכן הספר לילי צדק: דברים משלה ועליה, תל אביב: דבר, 1970.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276470  NLI: 987007270137005171  CiNii: DA09277262  GND: 118820559  ISNI: 0000 0000 6677 9935  LCCN: n82087332  NTA: 071232966  PIC: 390523  RKD: 395370  SNAC: w6hx41fj  SUDOC: 157312496  ULAN: 500477466  VIAF: 59880851   WorldCat (עם VIAF): 59880851
ורדימוס זיילר

| --- | --- |

ורדימוס זיילר
 לידה:  28 באוגוסט 1933 
 פטירה:  2 באפריל 2013 (בגיל 79) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  התיכון ליד האוניברסיטה  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת כהונה:  ? – 2 באפריל 2013 
 תקופת הפעילות:  ? – 2 באפריל 2013 
 
ורדימוס זיילר (מוכר בשם החיבה: ורדי זיילר; 28 באוגוסט 1933 – 2 באפריל 2013) היה שופט ונשיא בית המשפט המחוזי בירושלים ועמד בראשן של מספר ועדות חקירה.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1933 ליצחק זיילר, שהיה בלשן ורופא. הוא רצה להעניק לו את השם "ורדינון", אולם בהמלצת הסנדק, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בחר בשם "ורדימוס" המופיע בתלמוד. בנערותו למד זיילר בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית. הוא פנה ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים בשנת 1957. לאחר מכן התמחה בעריכת דין בפרקליטות המדינה בירושלים ואצל עורכת הדין תמר הופמן. ב-1960 מונה ליועץ משפטי לרשם החברות, ובהמשך מונה לשמש כסגן רשם החברות. בשנים 1962–1965 שימש כיועץ משפטי למפעלי ים המלח, ולאחר מכן, בשנים 1965–1971, עבד כעורך דין פרטי.
במאי 1971 מונה לכהן כשופט בבית משפט השלום בירושלים, וכעבור שש שנים, במאי 1977, מונה לכהן כשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים. בנובמבר 1989 מונה לכהן כנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, תפקיד בו שימש עד לפרישתו באוגוסט 2003.
מונה ליושב ראש הראשון של הוועדה לחיוב אישי בשלטון המקומי.
זיילר היה פעיל בתחומים ציבוריים שונים, ובתוך כך עמד בראשות כמה ועדות חקירה:
בשנים 1985–1986 כיהן זיילר כחבר ב"וועדת בייסקי", ועדת החקירה לעניין ויסות מניות הבנקים.
ביולי 2001, בעקבות אסון ורסאי, נבחר זיילר לעמוד בראשות ועדת חקירה לעניין מבנים ומקומות המשמשים מבני ציבור. הדוח המסכם של הוועדה הוגש בדצמבר 2003.
בדצמבר 2005 נבחר זיילר לעמוד בראש ועדת בדיקה לאירועי פרשת האחים פריניאן.
ב-2007 התמנה זיילר לבדוק את פרשת האזנות הסתר הקשורות למשפט חיים רמון. הוא הגיש את מסקנותיו לשר המשפטים דניאל פרידמן ב-6 בפברואר 2008.
בשנת 2009 זכה בתואר אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות השופטת, מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל.
נפטר ב-2 באפריל 2013 והובא לקבורה בהר המנוחות.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף פ"א ע"א: "איסי בר יהודה לא אתא למתיבתא דר' יוסי תלתא יומי. אשכחיה ורדימוס בר' יוסי א"ל מאי טעמא לא אתי מר לבי מדרשא דאבא הא תלתא יומין? ..."
↑  גלעד גרוסמן‏, השופט בדימוס ורדי זיילר הלך לעולמו בגיל 79, באתר וואלה, 2 באפריל 2013
↑  ורדימוס זיילר באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306864905171