stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלולה אנגדה
ביוגרפיה > מינויו למושל

בשנות ה-30 לחייו הפך אלולה לפוליטיקאי אתיופי בולט. בזמן זה היו לו שלושה ילדים מאשתו הראשונה וויזרו בטוואטה ממנה התגרש ונשא את וויזרו אמלסו שהייתה בתו של ראס תיגראי אראיה דימצו ודודו של הקיסר יוהנס. נישואים אלו היו למעשה נישואים פוליטיים שנועדו לחזק את מעמדו בקרב האצולה. אשתו השנייה מתה זמן קצר לאחר נישואיהם.
ב-1879 הקיסר יוהנס הדיח את מושל מרב מלש (אזור באריתראה ששמו פירושו "מעבר לנהר מרב"), ראס וולדה מיכאל סלומון, שהיה קרוב משפחתו בחשד לשיתוף פעולה עם המצרים. לאחר שהדיח את סלומון, מינה הקיסר את אלולה למושל מרב מלש. הדחה זו של וולדה פגעה והרחיבה את הקרע בין הקיסר לשושלת השליטים המקומית. מינוי אלולה למושל האזור קומם את האצילים המקומיים, שכעסו על מינוי נאמנו שאף לא הגיע ממשפחת מלוכה או אריסטוקרטית. מיד עם מינויו קבע אלולה את מושבו בעדי טקלאי, אך תוך זמן קצר ייסד בירה מחוזית חדשה, אסמרה, והחל לפעול להחזרת בוגוס ומאסאווה מידי מצרים לשליטה אתיופית, תוך התמודדות עם אנשי אצולה שחשו מקופחים וחברו לאויבי אתיופיה, כגון דבבה אראיה (בנו של הראס אראיה דמצו, אחיה של אשת אלולה ובן דודו של הקיסר יוהנס), קיפלה יאסוס ואחרים.
ביוגרפיה > הסכם היוויט

ב-3 ביוני 1884 האתיופים והבריטים חתמו על הסכם היוויט שבו האתיופים עזרו למצרים לפנות את כוחותיהם מסודאן בגלל המרד המהדיסטי, ובתמורה המצרים ייסוגו מהאזור והוא יסופח לאתיופיה. פינוי המצרים הוטל על אלולה והוא הוביל את צבאו לעיר כרן, על מנת להילחם כנגד המהדיסטים המקומיים בראשות עות'מאן דינגה ("Osman Digna"). אלולה הכין את צבאו וחדר אל מחוז בוגוס המהדיסטי. בדרכו קיבל אזהרה מדינגה, אך לא התייחס אליה ונכנס לכרן בספטמבר 1885. לאחר ששהה כעשרה ימים בעיר הוא המשיך אל עיירה נוספת בשליטה מהדיסטית, כופית. למרות שאלולה היה המפקד האחראי על פינוי המצרים וכיבוש האזור מהמהדיסטים, היה זה הגנרל שלו הפיטוורארי בלטה גאברו שהיה מפקד החיל האתיופי. בכופית התנגשו שני המחנות והמהדיסטים נחלו הפסד צורב, למרות זאת שני מפקדי החיל החשובים, בלטה גאברו ואסלפי חגוס, נהרגו בקרב, ואלולה עצמו נפצע קל. הניצחון האתיופי הביא את האזור לשליטה אתיופית, והתושבים המקומיים היללו את אלולה והקיסר ושמחו על מפלת המהדיסטים.
אולם הבריטים הפרו את החוזה, ואפשרו לאיטלקים להשתלט על העיר מאסאווה. יריבו המר מנליק השני, מלך שאווה, שקיים יחסים טובים עם האיטלקים, אף ניסה לשכנעם לעזור לו להדיח את הקיסר. האדם אשר הכי נפגע מהמהלך האיטלקי היה אלולה, שהיה אמור לקבל את עיר הנמל האסטרטגית. אלולה כבר נבגד בעבר כאשר ב-1882 שליט סולטנות אוסה, מוחמד חנפארי מכר את עסב למסיונר האיטלקי ג'וזפה סאפטו (Giuseppe Sapeto), וכך מסיונרים רבים חדרו לשטחו, ויותר מאוחר הוא מכר אותו לאיטלקים. האיטלקים, שכעת שלטו בשני ערים בצפון האימפריה האתיופית, היוו סכנה למחוז בו משל אלולה. הם החלו להתפשט לתוך שטחו, והשתלטו על סחטי וזולה. ההתפשטות האיטלקית הוסיפה והתקדמה דרומה, ואלולה פנה לקיסר בדרישה שיעזבו. הקיסר פנה לאיטלקים אך הם טענו שיש להם צורך בערים ברמות הגבוהות. הסברים אלו לא סיפקו את אלולה והוא החליט לשים קץ להתפשטות.
ביוגרפיה > קרב דוגאלי ומטמה

לאחר שהדף את הפלישה המהדיסטית לכיוון כרן בקרב כופית, גייס אלולה כ-5,000 חיילים ודיווח לקיסר על הפלישות האיטלקיות לאזור. ב-דצמבר 1886 הוביל את חייליו לעיירה סחטי על מנת לתקוף את האיטלקים, אך הצבא האיטלקי ירה מטחי ארטילריה על הכוח האתיופי ורבים נהרגו ונפצעו. הכוח האתיופי נסוג, אך לא לפני שירה שהצליח לפצוע ארבעה איטלקים. ב-24 בינואר 1887 נשלח גדוד איטלקי לתגבור העיירה דוגאלי, ובדרכו לעיירה ארב לו כוח אתיופי והצליח לחסל כמעט את כולו. מהגדוד, שמנה כ-500 חיילים, שרדו רק 80 חיילים שהצליחו לברוח. לאחר מכן נעו כוחותיו של אלולה צפונה לעבר סחטי. שני המחנות בעיירה נמצאו בשוויון כוחות, וכאשר הרוע המצב לצד האתיופי, כוח אתיופי גדול בראשות הקיסר הגיע אל מקום הקרב והצליח להשמיד את החיל האיטלקי שבאזור. העיירה נותרה בידי אתיופיה.
הייתה זו השפלה קשה לאיטלקים, והם שלחו צבא גדול כנגד הקיסר יוהנס, תוך כריתת ברית עם מנליק, ששוב פתח במרד. יוהנס שכל באותה עת את בנו ויורשו המיועד הראס אראיה סלאסי, ושקע במצבי רוח משתנים. מוקף באיטליה הקולוניאליסטית, במנליק יריבו מבית, ובמהדיסטים הסודאנים שפלשו לאתיופיה ושרפו את גונדר, בחר יוהנס לצאת נגד האחרונים. הוא הוליך את צבאותיו אל אזור הספר הסודאני, וב-2 במרץ 1889 בקרב מטמה הוא נפצע פצעים אנושים. בצאתו למלחמה במהדיסטים כפה יוהנס על אלולה לנטוש את אסמרה ולבוא למחנהו, וכך הופקר קו החזית אל מול האיטלקים בצפון. בעידודו של מנליק ובסיועם אויבי אלולה שהסגירו לידיהם את אסמרה, האיטלקים ניצלו את שעת הכושר והשתלטו על כל האזור. וב-1 בינואר 1890 הכריזו על הקמתה של מושבת אריתריאה.
על ערש דווי יוהנס הכריז על אחיינו, מנגשה יוהנס שהיה למעשה בנו הביולוגי, ליורש כסאו, והפקיד את אלולה לסייע לו. אולם לנוכח ההרס הרב שהמגננה מול האיטלקים ומול המהדייה המיטה על צפון אתיופיה, ולאחר שמחצית דוברי התגרית, תושבי מרב מלש, נפלו תחת הכיבוש האיטלקי, נוסף לבצורת שהכתה בתקופה זו בצפון אתיופיה (קפו קאן), לא הצליח ראס מנגשה לעמוד מול מלך שאווה מנליק. מנליק ששמע על מות יוהנס הכריז על עצמו כקיסר החדש וחתם על הסכם עם האיטלקים, הסכם אוצ'ילי.
ביוגרפיה > הסכם אוצ'ילי וקרב אדווה

הסכם אוצ'ילי שנחתם בין איטליה לאתיופיה קבע את הגבולות של הקולוניה החדשה של האיטלקים. בהסכם נתן מנליק לאיטלקים את המחוזות בגוס, חמסיאן, אקלה גוזאי וסאריה וחלקים מתיגראי, ובכך החליש את יריבו במאבק על הכתר הראס מנגשה יוהנס. בתמורה הכירו האיטלקים במנליק כקיסר אתיופיה.
אלא שמהר מאוד התעוררה מתיחות בין הצדדים. האיטלקים טענו שלפי ההסכם אתיופיה היא מדינת חסות, אך האתיופים דחו זאת. המתיחות גברה כאשר האיטלקים המשיכו בהתפשטותם דרומה אל עבר תיגראי. הרמאות האיטלקית והמשך ההתפשטות הכעיסו את הקיסר, והוא גייס צבא גדול שכלל כמעט את כל שליטי המחוזות, לרבות מתנגדיו בצפון.
ההתנגשות בין האיטלקים לאתיופים החלה ב-7 בדצמבר 1895. בקרבות הראשונים הביסו האתיופים את האיטלקים באמבה אלגזי, מקלה ותיגראי. לפני קרב אדווה, כאשר הצבא האתיופי הגיע לאזור, חילק הקיסר מנליק את צבאו למספר מחנות. במחנה של אלולה נכללו הכוח שבפיקודו, וכוחותיהם של מנגשה ועוד שני ראסים, והוא ישב במיקום גבוה ומוסתר מעיני האיטלקים. אלולה שלח מרגלים אשר דיווחו לו, ולאחר מכן לקיסר, על התקדמות הצבא האיטלקי לעברם. ההנחיה לתקוף הגיע לידי ראס אלולה, כשבמקביל שלח הקיסר גם את ראס מיכאל יחד עם פרשי האורומו שלו, ואלה הפתיעו את האיטלקים. כאשר נסוגו האיטלקים מפני ראס אלולה הם פגשו את צבא הקיסר. אלולה, אשר חשש לתוצאות הקרב, שלח את פרשי האורומו לתיגבור כוח הקיסר ואכן האתיופים נצחו והאיטלקים ברחו מהאזור. מלחמה זו נחשבת בעיני האתיופים לניצחון לאומי מלכד.
לאחר קרב אדווה הפך ראס אלולה שוב לגנרל חשוב בעיני מנליק השני ובעיני הראסים של תיגראי, והיה נאמן למושל תיגראי מנגשה יוהנס. לאחר מכן לחם כנגד ראס חגוס מתמביין והביסו בקרב, אך נפצע בקרב ונפטר מסיבוכי הפציעה בפברואר 1897.
ביוגרפיה > הנצחתו

בהיותו "בן איכרים" מן השורה שהגיע לגדולה וכן בגלל שנלחם למען השלמות הטריטוריאלית של הארץ היה ראס אלולה נערץ על ידי הרודן מנגיסטו היילה מריאם (שבאותה תקופה לחם בבדלנים אריתראים ותגרים) ובעצמו הניח את אבן הפינה לבניית האנדרטה לזכרו ולזכר חייליו שנהרגו בדוגאלי.
הדיוויזיה של האיחדג מהחזית העממית לשחרור תיגראי שפרצה לאדיס אבבה והפילה את שלטון הדרג נקראת על שמו "חטיבת ראס אלולה".
נמל תעופה בינלאומי בעיר מקלה נקרא על שמו "נמל תעופה הבינלאומי ע"ש אלולה אבא נגה".
בנו של החוקר הבריטי ריצ'רד פנקהרסט, מגדולי המומחים להיסטוריה האתיופית, נקרא על שמו - אלולה פנקהרסט.
לכבודו ולזכרו נכתבו שירים ובלדות הן בימי חייו והן לאחר מותו. הסופר מאמו וודנה כתב אודותיו ספר ומחזה.
לקריאה נוספת

חגי ארליך, ראס אלולה והמירוץ לאפריקה, מסת"ב 1569020280 (באנגלית)
בהרו זאוודה, ההיסטוריה המודרנית של אתיופיה, מסת"ב 0821414402 (באנגלית)
חגי ארליך, ניצחונה של אתיופיה: ראס אלולה הגיבור הלאומי, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2016, 237 עמודים
הערות שוליים

↑  נגה הוא שם סוסו המועדף ומכאן הכינוי "אבא נגה" בדומה לקיסר יוהנס שהיה מכונה "אבא בזבז", וליג' אייאסו "אבא טנה".
↑  Shinn, p. 25
↑  תיגרינית:'וודי'-בן, 'קובי'-כינוי לשיער של אריה
↑  ידוע גם בכינוי בעלה-גדה אראייה.
↑  Ras Alula Dead.; An Abyssinian General of Great Ability -- The Son of Peasants, הניו יורק טיימס. February 27, 1897
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: וולדה מיכאל | מושל מרב מלש  1879–1890 | הבא: - |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403972705171  GND: 119503476  ISNI: 0000 0000 5488 3436  LCCN: n83160247  NTA: 292734530  SUDOC: 061056715  VIAF: 1389466   WorldCat (עם VIAF): 1389466 
הקיסר יוהנס הרביעי
קרב דוגאלי.
הקיסר מנליק השני.
סמיליאן צ'קאדה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 באוגוסט 1902 Donji Vakuf, בוסניה והרצגובינה 
 פטירה:  18 בינואר 1976 (בגיל 73) סרייבו, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מדינה:  ממלכת יוגוסלביה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מקצוע:  כומר קתולי, בישוף קתולי 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (9 במרץ 2010) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  סמיליאן צ'קאדה
 
ד"ר סמיליאן פרניו צ'קאדה (בקרואטית: Smiljan Franjo Čekada, ‏29 בנובמבר 1902 – 18 בינואר 1976) היה כומר קתולי בוסני ממוצא קרואטי, בישוף סקופיה ובהמשך גם ארכיבישוף וורחבוסנה (סרייבו) . במלחמת העולם השנייה התנגד בגלוי לנאצים והציל לפחות חמישה ילדים יהודים.
קורות חייו עד מלחמת העולם ה-2

נולד בשנת 1902 בדוני ואקוף שבבוסניה, תחת כיבוש אוסטרו-הונגרי, למשפחה עם חמישה ילדים. הוא ושני אחיו הפכו לכמרים.
ב-5 באפריל 1925 סמיליאן פרניו צ'קאדה הוסמך לכומר. למד באוניברסיטה האפיפיורית הגיאורגיאנית ברומא ובשנת 1928 הפך לדוקטור בפילוסופיה. בין השנים 1928 ו-1933 היה העורך הראשי של העיתון הקתולי השבועי.
החל משנת 1939 החל להתקדם בהיררכיה הכנסייתית ובשנת 1940 מונה לבישוף של סקופיה,עיר הבירה של מקדוניה אשר בתקופה זו הייתה חלק מיוגוסלביה. החל מדרשתו הראשונה, דיבר צ'קאדה על צדק בין בני אדם ללא קשר ללאום או לגזע.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ערב מלחמת העולם השנייה, חיו במקדוניה קרוב ל-8,000 יהודים, כמחציתם בסקופיה.במהלך מלחמת העולם השנייה, באפריל 1941, סופחה מקדוניה כמחוז בולגרי.
בשנת 1942 החלו המגעים בין בולגריה וגרמניה להעברת כל היהודים בשלטון הבולגרי למחנות הריכוז בפולין. ועידה מיוחדת לענייני יהודים, בהנהגת אלכסנדר בלב, הוקמה בשנת 1942 ומטרתה הייתה לבודד את היהודים מהחברה הבולגרית תוך ביטול זכויותיהם כדי לגרשם מהמדינה.
ב-22 בפברואר 1943 נחתם ההסכם בין גרמניה לבולגריה שקבע כי ראשוני היהודים שיגורשו יהיו 20,000 יהודים מתראקיה, מקדוניה והעיר פירוט שבסרביה.
כאשר נחתם ההסכם, כיהן צ'קאדה כבישוף הקתולי של סקופיה. צ'קאדה מחה בכתב בפני בוגדאנוב, מפקד המשטרה הבולגרי, על ריכוזם של יהודי מקדוניה במרץ 1943 לקראת שילוחם להשמדה בטרבלינקה. הוא דרש ממנו בין היתר, לבקר במחנה 'מונופול' בו רוכזו היהודים לפני שילוחם ואיים שאם לא יתייחסו ליהודים באופן אנושי, כי ייתן על כך את הדין.
בוגדאנוב לא השיב על המכתב אך התלונן באוזני הקונסול הגרמני בסקופיה וזה צירף את התלונה לדיווח ששלח למשרד החוץ לגירוש יהודי מקדוניה.
צ'קאדה שהה יום יום בשערי המחנה 'מונופול' ודרש בעל פה ובכתב לפחות לשחרורם של "יהודים בני דת קתולית" כהגדרתו ותבע רשות לבקר אישית את היהודים העצורים במחנה – אך לשווא.
ד"ר צ'קאדה היה מעורב גם בהסתרה של קבוצת ילדים יהודים במנזרים קתוליים במקדוניה ומחוצה לה. במנזר בקרבת סקופיה הצליח ד"ר צ'קאדה להסתיר חמישה ילדים יהודים – 4 בנים ובת.
לאחר המלחמה

בין השנים 1946–1951 שימש כמנהל השליחים של הבישופות והשתתף ב-4 הפגישות הראשונות של ועידת הוותיקן השנייה.
ב-12 ביוני 1967 מונה כעוזר הארכיבישוף של וורחובוסנו וב-13 בינואר 1970 הוכתר כארכיבישוף של אותו אזור.
צ'קאדה נפטר ב-18 בינואר 1976 בסרייבו ונקבר בבית הקברות בעיר. ב-28 באוקטובר 2011 הועברו עצמותיו לקתדרלת הלב הקדוש של ישו (בה קבורים הארכיבישופים של וורחובוסנו) ונקברו בקריפטה.
הכרה והנצחה

ב-9 במרץ 2010, הוכר כחסיד אומות העולם על פועלו במלחמת העולם השנייה להצלת יהודים.
הערות שוליים

↑  Portal Hercegbosna.Org,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'Vijesti - BiH - Po cijenu vlastitog života spašavao Židove - HercegBosna - Portal Hrvata Bosne i Hercegovine, www.hercegbosna.org'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'(ב־)'"`UNIQ--templatestyles-00000001-QINU`"'
1 2 3  David M. Cheney,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'Archbishop Smiljan Franjo Cekada [Catholic-Hierarchy], www.catholic-hierarchy.org
1 2 3  סמיליאן צ'קאדה, באתר יד ושם (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000006-QINU`"'
↑  יהודי מקדוניה | גילי חסקין - מדריך טיולים, באתר www.gilihaskin.com
1 2  הבישוף הקתולי של סקופיה (מקדוניה) - 1943" מכתבו של ד"ר נסים יושע למנהל המחלקה של חסידי אומות עולם ביד ושם, מתוך התיק של ד"ר צ'קאדה במאגר חסידי העולם של יד ושם
1 2  המלצתה של ג'ני לבל להכרזתו של צ'קאדה כחסיד אומות העולם, מתוך התיק של ד"ר צ'קאדה במאגר חסידי העולם של יד ושם
↑  Zemni ostaci nadbiskupa Cekade preneseni u katedralu, www.katolicki-tjednik.com'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'(ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012689160605171  GND: 1147197415  VIAF: 305526590   WorldCat (עם VIAF): 305526590
לבוש חרדי

ילדים בלבוש חסידי ירושלמי בשכונת מאה שערים, 2007. לראשם ירמולקה.
וויליאמסבורג (ברוקלין), 2006
בקבר רבי שמעון בר יוחאי, 2007. במרכז ומימין יהודים הלבושים בקאפטן ירושלמי. אחרים בתמונה לבושים בקאפטן רגיל.
הלבוש החרדי הוא צורת הלבוש המאפיינת את רוב האוכלוסייה החרדית בישראל ובתפוצות. ברוב הקבוצות החרדיות, כגון ליטאים וספרדים, סגנון הביגוד הוא מודרני אך שמרני יחסית. בזרמים מסורתיים יותר, כמו החסידים, יש עדיין סגנון לבוש הקרוב ללבוש יהודי מזרח-אירופי, ואצל בני היישוב הישן לבוש מסורתי המשלב לבוש יהודי מזרח אירופאי ולבוש ערבי ויהודי מזרח-תיכוני.
עקרונות מנחים בלבוש החרדי

היהדות החרדית תופסת את השמרנות בלבוש כחלק מאידיאל של התבדלות ושמירת מסורת. הגישה הזו אינה מתמקדת בלבוש בלבד אלא מתבטאת בכל אלמנט תרבותי ייחודי כמו לשון, ספרות, שמות פרטיים ועוד. בהקשר זה התבטא החת"ם סופר במשחק מילים ידוע על המילים בגמרא "חדש אסור מן התורה", המבטא התנגדות עקרונית לכל חידוש ושינוי מנהגים. למרות זאת, סביב תחילת המאה ה-20 רוב החרדים במזרח אירופה שינו את לבושם ואימצו את הסגנון המקובל בחברה הכללית. דמות משפיעה במיוחד על מהלך זה הייתה הרב נתן צבי פינקל מסלבודקא, שהקפיד שהבחורים בישיבתו יתלבשו כמו סטודנטים נוצרים כדי לשוות להם מראה מכובד, על אף מחאות מצד גורמים שמרניים.
עקרונות מנחים של הלבוש החרדי:
צניעות – על פי דברי הש"ך, "אין דרך הצנועים להיות אדומים בלובשם וצבע השחור הוא דרך צניעות והכנעה". כלומר, ישנו עניין בלבוש צנוע ומעודן המכסה את רוב חלקי הגוף כיוון שהוא מביע צניעות וענווה, דבר הנדרש מפני יראת שמים.
כבוד ונקיון – האדם עומד לפני הקב"ה ועל כן עליו ללבוש בגדים מכובדים ונקיים. תלמיד חכם צריך להקפיד על כך במיוחד, שכן "תלמיד חכם שנמצא רבב על בגדו חייב מיתה" (מסכת שבת, דף קי"ד, עמוד א'). מפרשים מנמקים זאת בכך שהוא מייצג את התורה.
התבדלות מן הגויים – מן הפסוק (ספר ויקרא, פרק י"ח, פסוק ג') "ובחקתיהם לא תלכו", נדרש שעל עם ישראל להתבדל מן הגויים. המדרש מייחס את יציאת מצרים, בין השאר, לעובדה שבני ישראל לא שינו שמם ולבושם.
אבלות – סיבה נוספת ללבוש השחור היא אבלות על חורבן ירושלים.
רצינות - לבוש מכובד המתאים עם התפקיד המוטל על האדם למלא בעולם.
סגנונות לבוש אופייניים לפי זרמים ופלגים

האוכלוסייה החרדית נחלקת לשלושה זרמים עיקריים: חסידים, ליטאים, ובני עדות המזרח. לבושם של הליטאים והספרדים אחיד במידה רבה בעוד שבזרם החסידי הלבוש משתנה על פי החצרות החסידיות השונות.
ניתן לחלק את הזרם החסידי לחמש קבוצות עיקריות מבחינת אופי לבושן:
חסידויות שמוצאן מפולין – על חסידויות אלו נמנות בין השאר גור, אלכסנדר, אמשינוב, מודזיץ, סטריקוב, סוכטשוב, ראדזין, ביאלא ועוד.
חסידויות שמוצאן מהונגריה וגליציה – על חסידויות אלו נמנות בין השאר מונקאץ', בעלזא, ויז'ניץ, מחנובקא, צאנז, פאפא, סאטמר, ובאבוב.
חסידויות ירושלים – חסידות דושינסקיא, חסידות משכנות הרועים, חסידות שומרי אמונים, תולדות אהרון, תולדות אברהם יצחק, חסידות מבקשי אמונה, חסידות 'קהל חסידי ירושלים', חב"דניקים שמוצאם מירושלים פלגים שונים בברסלב.
חסידות חב"ד
חסידות סאטמר
פרטי לבוש לגברים בתנועת החסידות > גרטל

חסידים נוהגים לחגור גרטל - חגורת בד. מקורה היא במנהג לחגור "אזור", כלומר – חגורה כלשהי שתפריד בין פלג הגוף העליון והתחתון בשעת התפילה. בשבת וביום טוב נהוג לחגור את הגרטל כל היום משום קדושת הימים. על פי המשנה ברורה זוהי דרך חסידות.
לעיתים נקרא הגרטל אבנט, פריט לבוש מבגדי הכהונה שהיו לובשים הכוהנים בזמן בית המקדש.
יש הקושרים את הגרטל בפסוק (ישעיהו, י"א ה') "והיה צדק אזור מתניו והאמונה אזור חלציו", לעיתים חוגרים בשעת התפילה חגורה דקה נוספת על גבי הגרטל.
לחסידויות השונות ישנם מנהגים שונים לגבי צורת החגורה ועתות חגירתה. בעוד שברוב החסידויות נוהגים לחגור גרטל כבר מגיל בר מצווה, בחב"ד חגירת האבנט היא רק מהנישואין. גם בחלקים נאו-חסידיים בציבור הדתי-לאומי מקובלת חגירת הגארטל לכבוד התפילה.
פרטי לבוש לגברים בתנועת החסידות > רעקל

רעקל (נהגה: rekl) הוא מקטורן ארוך בצבע שחור, המגיע עד כ-10 ס"מ מתחת לברך. הרעקל הוא לבוש החול של רוב החסידים. בספרות היהודית המתארת את החיים בשטעטל (כמו בספרי שלום עליכם או ש"י עגנון) נזכר הרעקל בדרך כלל בשם קפוטה.
המונח רעקל הוא צורת הקטנה של המילה הגרמנית Rock שמשמעה מעיל ארוך.
צורת הסגירה של הרעקל שונה מאופן הסגירה הרגיל של מקטורן בימינו והיא נעשית כאשר צד ימין נמצא על צד שמאל. הטעם לכך הוא "בחוקותיהם לא תלכו", כלומר, רצון מכוון לשנות ממנהג הגויים. יש המוסיפים טעם קבלי: כיוון שבקבלה החסד מוקבל לימין והדין מוקבל לשמאל יש לסגור את הימין על השמאל ובכך להגביר את החסד.
סוגי הרעקלאך השונים נבדלים מבחינת מספר הכפתורים שבקדמתם (שניים, שלושה או שישה) וקיומו או היעדרו של שסע מאחור.
פרטי לבוש לגברים בתנועת החסידות > קפוטה

קָפּוֹטָה (מצרפתית: Capote) [הנקרא ביידיש בעקיטשע] היא מעיל ארוך מבד משי בצבע שחור (ולאחרונה מיוצר מבדים סינתטיים דמויי סאטן), שאותו נוהגים ללבוש יהודים חסידים בשבתות וחגים (להבדיל מחליפה ארוכה, המיועדת לימות החול ועשויה מבדי צמר וטרילין).
פרטי לבוש לגברים בתנועת החסידות > קאפטן ירושלמי

הקאפטן הירושלמי (ראו תמונה) הוא מעין חלוק מפוספס, שמקורו בלבוש שהיה נהוג בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית ואף בתקופת המנדט, ולמעשה בכל אזור המזרח, מפולין ועד פרס. ניתן למצוא אותו בערבית قُفْطَان (קֻפְטַאן), בטורקית qaftan, ובפרסית quftan. בימינו הוא משמש את חסידי החצרות הירושלמיות בימות החול.
פרטי לבוש לגברים בתנועת החסידות > גלאטע בעקישע

"גלאטע בעקישע" (נהגה: glate bekeshe), או "קאפעטע" (נהגה: kapete) הוא מעיל ארוך, עשוי מבד משי שחור וחלק (ראו תמונה), המגיע בדרך כלל עד כעשרה ס"מ מתחת לברך. חסידי רוב החצרות נוהגים ללבוש קאפעטע בשבתות ובחגים, אדמו"רים ובני משפחותיהם עשויים ללבוש אותו גם בימות החול. נקרא גם "גלאטע בעקישע".
פרטי לבוש לגברים בתנועת החסידות > געבלימטע בעקישע

"געבלימטע בעקישע" או בעקיטשע פרחוני (נהגה: geblimte bekeshe) הוא מעיל ארוך ממשי, השונה מהגלאטע בעקישע (קאפטן) בכך שהוא עשוי ממשי פרחוני (ראו תמונה). הוא ידוע גם בשמות ז'יפיצע או חלאט. הוא משמש את החסידים הנשואים במהלך סעודת השבת ולתפילת המנחה שלאחריה. אדמו"רים ובני משפחותיהם לובשים בעקישע פרחוני שחור בכל ימות השבוע, ואילו בשבתות הם לובשים בעקישע פרחוני צבעוני.
פרטי לבוש לגברים בתנועת החסידות > סטראקעס בעקישע

"סטראקעס בעקישע" הוא בעקישע עם פסי קטיפה בקצוות שרוולים ומקדימה, מקובל בקרב אדמו"רים ובני משפחותיהם.
פרטי לבוש לגברים בתנועת החסידות > סטראקעס בעקישע > גלריה דוגמאות לבעקישע פרחוני צבעוני

האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג, הרב צבי אלימלך הלברשטאם
האדמו"ר מקאליב, הרב מנחם מנדל טאוב
האדמו"ר ממונקאטש, רבי משה יהודה לייב רבינוביץ
אדמו"ר מוויז'ניץ מונסי, רבי מרדכי הגר
האדמו"ר מדינוב, רבי יצחק יעקב ראבינאוויטש
כיסויי ראש - מגבעות > קאפעלוש

קאפעלוש (נהגה: kapelush, מפולנית: kapelusz, כובע) או שטאף (נהגה: shtaf, ביידיש: לֶבֶד; ראו תמונה) הוא כובע המשמש את רוב חסידויות פולין בימי החול. הוא בעל תיתורה עגולה וסימטרית, וחלקו העליון מעוגל.
כיסויי ראש - מגבעות > סמט

סאמעט הוט (נהגה: samet hit, ביידיש: כובע קטיפה) או "ביבער הוט" (ביידיש: כובע מפרוות בונים) מחולק לשני סוגים: הגבוה (הויעכער), והנמוך השטוח (פלאטשיגער) (ראו תמונה). הכובע עשוי קטיפה מפרוות בונים או ארנבות ומגיע תמיד בצבע שחור. הסיבה לחבישת כובע קטיפה היא, על שם ראשי התיבות של המילה סמע"ט (כפי כתיבתה ביידיש) סור מרע עשה טוב.
כיסויי ראש - מגבעות > דאשיקל

דאשיקל (או דאשיק,) הוא כובע קטיפה, דומה לתרבוש נמוך בצבע שחור עם מצחייה קטנה, על שמה הוא נקרא בפי העם "קסקט" (או קאסקעטל). חובשים אותו בדרך כלל ילדי החסידויות ההונגריות והגליציאניות בשבת ובחג. ישנן חסידויות שבהן גם נערים בגילאי ישיבה קטנה חובשים אותו, מטעמי חיסכון.
לקראת שנת הלימודים ה'תשפ"ד, עקב עלית מחירי כובעי הסמט הוחלט על ידי כמה מנהלי מוסדות תורניים, כי נערים אשר הגיעו לגיל מצוות, אשר עדיין לומדים בתלמודי תורה יחבשו קסקט בימות החול.
כיסויי ראש מפרווה > שטריימל

שטריימל (ניתן גם: שטריימעל) (נהגה: shtraimel) הוא כובע פרווה רחב (ראו תמונות). חובשים אותו חסידים נשואים בשבתות ובחגים. בכמה חוגים ירושלמיים, כגון חסידות תולדות אהרן, חובשים אותו גם בחורים מגיל בר מצווה.
כיסויי ראש מפרווה > ספודיק

ספודיק (נהגה: spodek) הוא כובע פרווה בדומה לשטריימל, אולם הוא צר יותר. חובשים אותו חסידים מחסידיות פולניות (גור, אשלג, מודז'יץ, סטריקוב אמשינוב סוכטשוב ואלכסנדר) בשבתות ובחגים. מקור שמו של הכובע הוא בפולנית: Spodek "תחתית".
כיסויי ראש מפרווה > קולפיק

קולפיק (נהגה: kolpek) הוא כובע פרווה דומה לשטריימל, אולם הוא גבוה ממנו ונפוח ממנו. צבעו חום בהיר. חובשים אותו אדמו"רים (בעיקר בזמנים מיוחדים כגון בהדלקת נרות חנוכה, ובימי הילולא), ובני משפחותיהם מחצרות גליציה והונגריה: באבוב, בעלז, מונקאץ', רוז'ין וויז'ניץ.
שונות וייחודיות בתנועת החסידות > מכנסי חצי

מכנסי חצי (האלבע הויזן) (מכונים בעברית לעיתים גם "אברקיים") הם מכנסיים המסתיימים מתחת לברך, ואת יתרת הרגל מכסים גרביים (ראו תמונה). אלו היו המכנסיים המקובלים לגברים באירופה במאות ה-19 וה-20. במגזר החרדי מקובלים מכנסי חצי בזרם החסידי, עם גרביים שחורים בימי חול וגרביים לבנים בשבת.
בחסידויות שונות הצטמצם השימוש במכנסי חצי בימות השבוע לטובת מכנסיים ארוכים מודרניים. אולם רוב ניכר של אנשי חסידויות הונגריה וגליציה כגון; סטמאר, ויז'ניץ, צאנז, באבוב ואחרות, לובשים מכנסי חצי עם גרביים לבנים בשבתות וחגים בחסידות בעלזא גורבים גרביים שחורים גם בשבתות, אולם בחגים גם שם נהוג לגרוב גרביים לבנים עם מכנסי חצי. בחסידות תולדות אהרן לבוש מכנסי החצי (גרביים שחורים לרווקים, לבנים לנשואים) הוא חובה מגיל בר המצוה ומהווה חלק מתקנות הלבוש של החסידות.
אדמו"רי סאטמר, נדבורנא, בעלזא, באבוב ואחרים נוהגים ללכת עם מכנסי חצי (לעיתים מכנסים משובצים, הנקראים 'געפעפיטע הויזן') וגרביים לבנים גם בימות השבוע.
שונות וייחודיות בתנועת החסידות > הויזען אין די זאקען

הויזען זאקען (ביידיש: "מכנסיים בגרביים") הוא כינוי לאופן המיוחד שבו חסידי גור לובשים מכנסיהם הארוכים: קצוות המכנס מוכנסים לתוך הגרב באזור הקרסול, באופן שנוצר קיפול - המזכיר קיפול של מכנס צבאי - כ-15 ס"מ מעל הנעל. שיטה זו מכונה לעיתים "גרבי קוזאקים", מאחר שהסיבה ממנה נובעת שיטת לבוש זו, היא פשרה של חסידי האדמו"ר בעל "חידושי הרי"ם" מגור עם ממשלת פולין בתקופת גזרת הלבוש, להסיר את מכנסי החצי והשטריימל לטובת לבוש הקוזאקים שהיה מורכב מספאדיק "גרבי קוזאקים" וזקן, כשאת פיאותיהם החלו הם להסתיר מתחת לכיפה.
שונות וייחודיות בתנועת החסידות > סירטוק

סירטוק הוא מעיל עליון המשמש את חסידי חב"ד הנשואים בשבתות ובחגים. רבים משלוחי חב"ד, רבנים ועוד נוהגים ללובשו גם בימות החול. הסירטוק דומה במאפייניו לפראק, אולם הוא מעט קצר יותר ובדרך כלל אינו עובר את הברך. הוא עשוי בדרך כלל מצמר ולעיתים ממשי. הסירטוק מכונה בחב"ד לפעמים "קפוטה" אך אין זו קפוטה.
הסירטוק נסגר כאשר צד ימין על צד שמאל, מסיבות הלכתיות וקבליות. אחד מצדדי החיתוך האחורי שלו הוא עגול,ובחלק האחורי ישנם שני כפתורים.
לעיתים, גם רבנים ליטאיים לובשים סירטוק ביום יום.
פרטי לבוש לגברים בזרם הליטאי והחרדי-ספרדי

לבושם של היהודים הליטאים עד לסוף המאה ה-19 לא היה שונה בצורה משמעותית מלבושם של היהודים החסידים. מי שהוביל לשינוי בצורת הלבוש היה ר' נתן צבי פינקל, יוצרה של שיטת סלובודקה הדוגלת בערך של גדלות האדם בתנועת המוסר.
באותה תקופה היה מעמדם של בני הישיבות ירוד ביותר. השפעת הספרות המשכילית שהייתה אז בשיאה סחפה המונים ואילו בני הישיבה נתפסו כעניים, בטלנים ומוזנחים.
מתוך רצון לשוות למעמד בני הישיבה ערך נוסף וכן להגביר את חשיבותם בעיני עצמם הורה ר' נתן צבי פינקל לתלמידיו להופיע בלבוש מודרני: תלמידי הישיבה נהגו ללכת בדומה ללבוש הסטודנטים באותה תקופה שכלל כובעים וחליפות. צורת לבוש זו עברה לכלל הציבור הליטאי.
פרטי לבוש לגברים בזרם הליטאי והחרדי-ספרדי > מגבעת קנייטש

מגבעת הקנייטש היא למעשה כובע פדורה שחור המתאפיין בקמט אחד מרכזי לכל אורכה של הכיפה. בקדמתה של כיפת הכובע (במקום אחיזת הכובע) ישנם גם עוד שני קמטים קטנים יותר. הכובע מיוצר כאשר כל התיתורה המקיפה אותו מוטה כלפי מעלה בדומה לקאפעלוש. לרוב בעת הלבישה מקפלים את חלקה הקדמי של התיתורה כלפי מטה ומכאן נובע שמו של הכובע קנייטש שמשמעותו ביידיש קמט.
פרטי לבוש לגברים בזרם הליטאי והחרדי-ספרדי > הומבורג

כובע הוֹמבוּרג דומה מאוד לכובע הקאפעלוש, אלא שיש קמט במרכזו. להבדיל מהקנייטש, התיתורה שלו עגולה וקצוותיה מעוגלות כלפי מעלה לכל היקפה. חובשים אותו נכבדי הציבור הליטאי והספרדי. שמו מגיע משם העיר הומבורג, שבה יוצר כובע זה.
פרטי לבוש לגברים בזרם הליטאי והחרדי-ספרדי > מקטורן מודרני

הזרם הליטאי, הפתוח יותר לשינויים מאשר הזרם החסידי, החליף את הרעקל המזרח אירופי במקטורן מודרני בצבע כהה, וכך נוהג בעקבותיו גם הזרם הספרדי. פרט לליטאים ולספרדים לובשת את המקטורן המודרני גם קבוצה חסידית אחת, חסידות חב"ד.
זהו פריט לבוש מערבי שאינו מיוחד למגזר החרדי.
פרטי לבוש לגברים בזרם הליטאי והחרדי-ספרדי > פראק

פראק (נהגה: frak), (המילה קשורה למילה גרמנית Frock) הוא לבוש הדומה לרעקל, מעיל ארוך שחור המגיע עד הברך. בשונה מהרעקל יש לו שסע ארוך מאחור ושני כפתורים בתחילת השסע. לובשים אותו בימות החול נכבדי הליטאים, כגון ראשי ישיבות, ר"מים, רבנים חשובים ודיינים. גם בעדות המזרח רבים מהרבנים לובשים פראק. בחוגים מסוימים מקובל שחתן ביום חתונתו לובש פראק, ובשנים האחרונות החל להיות גם חלק מלבושם של הגברים החרדים הליטאים והספרדים הנשואים בחגים ובאירועים חגיגיים.
פרטי לבוש לגברים בזרם הליטאי והחרדי-ספרדי > מכנסיים ארוכים

ליטאים וספרדים לובשים מכנסיים כהים ארוכים במשך כל השבוע, לרבות שבתות וחגים. כך נוהגים גם חסידים רבים, למעט החסידויות שפורטו לעיל.