stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אביתר (יישוב)
הסדרת המקום

ב-2021 נחתם הסכם בין ממשלת ישראל לבין תושבי המקום, לפיו המקום יועבר כעת לשליטת צה"ל, ובתמורה יאושרו מגורים לצוות הישיבה והתלמידים ובהמשך תתאפשר נוכחות אזרחית מלאה. באוקטובר 2021 הודיע המנהל האזרחי כי כ-60 דונמים מהשטח הוגדרו כאדמות מדינה שניתן להקים עליהן יישוב חדש. ב-2 בפברואר 2022, ביומו האחרון בתפקיד, אישר היועמ"ש אביחי מנדלבליט כי ככל וניתן יהיה להכריז על "אדמות מדינה" במקום, לאחר מכן יחל תהליך של קידום תב"ע ליישוב חוקי.
לאחר הקמת ממשלת ישראל ה-37 בדצמבר 2022, סוכם עם מפלגות "הציונות הדתית" ו"עוצמה יהודית" כי הממשלה תאשר את הקמת היישוב אביתר תוך חודשיים. בעקבות הפיגוע בחווארה בפברואר 2023, מאות פעילי ימין עלו לאביתר בדרישה לאפשר נוכחות במקום. למחרת עוצמה יהודית קיימה שם ישיבת סיעה, ופנתה לראש הממשלה להכשיר את המאחז. במרץ 2023 חבר הכנסת צבי סוכות הקים לשכה באביתר, אך היא פורקה במהרה על ידי כוחות הביטחון. באפריל 2023 התקיימה צעדה בהשתתפות עשרות חברי הכנסת בדרישה להסדיר את המאחז, כפי שסוכם עם ממשלת בנט. במהלך הצעדה הפגינו נגדה תושבי הכפר ביתא הסמוך, ובתגובה ירו בהם כוחות צה"ל באמצעים לפיזור הפגנות.
במרץ 2024 הבטיח בנימין נתניהו לממשל ביידן כי לא יקדם הכשרת מאחזים ביהודה ושומרון. למרות הבטחתו, ב-28 ביוני 2024 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני את החלטת השר במשרד הביטחון בצלאל סמוטריץ' להסדיר את המאחז. ב־8 ביולי 2024 הכריז הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש על 66 דונם באזור המאחז כאדמות מדינה.
מחאות תושבי ביתא

מאז ההקמה המחודשת במאי ויולי 2021, מפגינים תושבי הכפר ביתא בכל יום שישי מול אביתר, וכוח צבאי הוצב במקום כדי לחצוץ בין הכפר לבין המאחז. המפגינים הבעירו צמיגים וזרקו אבנים וזיקוקים, ולפי דובר צה"ל סיכנו את חיי החיילים ששהו במקום. במקביל נוהגים תושבי הכפר לקיים "הטרדות ליליות" מול אביתר, שכללו גם הבערת צמיגים, יידוי מטעני צינור, והארה בפנסים רבי עוצמה ופנסי לייזר כדי לסנוור את תושבי המאחז. הרוח נשאה את עשן הצמיגים הבוערים, דבר שגרם לזיהום אוויר באזור המאחז.
במחאות נגד אביתר נהרגו עד תחילת 2022 תשעה מתושבי הכפר ביתא: ב־28 במאי נהרג זכריה חמאייל, ב־11 ביוני נהרג מוחמד חמאייל, ב-14 ביוני נהרג פלסטיני שהגיע לאזור במכוניתו כדי לפנות פצועים. לפי עדות פלסטינים, הוא נורה ממרחק של כ-200 מטר. ב-16 ביוני נורה פלסטיני נוסף, שלפי דובר צה"ל השליך חפץ חשוד שהתפוצץ לעבר חייל.
בליל 26 ביולי 2021 השליכו פלסטינים בקבוק תבערה שגרם נזק לשני מבנים במאחז.
בליל 27 ביולי 2021 ירה כוח של צה"ל בשרברב פלסטיני בן ארבעים. לפי צה"ל האיש הלך במהירות לכיוון הכוח כשבידו חפץ החשוד כמוט ברזל. לדברי החיילים הם ירו באוויר והאיש לא עצר. לדברי הפלסטינים הוא שב הביתה עם כלי מלאכתו כשנורה.
ב-6 באוגוסט נהרג עימאד דוויכאת מירי בחזהו במהלך מחאת תושבי ביתא נגד המאחז שכללה הפרות סדר וידויי אבנים. ב-24 בספטמבר ירו חיילי צה"ל למוות במוחמד חביסה במהלך עימותים עם חיילים באזור במהלך ההפגנה השבועית נגד אביתר.
ב-6 בספטמבר 2024 נורתה למוות מאש צה"ל פעילת זכויות אדם אמריקאית בעת שהשתתפה בהפגנה.
צו התיחום ביוני 2021

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בעקבות צו תיחום שהוציא אלוף פיקוד מרכז תמיר ידעי ב-6 ביוני 2021, נאסרה הכנסת חומרי בנייה למאחז ומחסום משטרתי הוצב בכניסה לו.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הורה להקפיא את פינוי המקום עד השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש. בהמשך, טען במכתב ששלח לשר הביטחון בני גנץ, כי צו תיחום לאדמות סקר, שעליהן הוקם אביתר, שניתן בידי מפקד צבאי ללא אישור ראש ממשלה – אינו תקף. בתגובה טען גנץ כי אין הוראה בדין המחייבת הסכמת ראש הממשלה להוצאת צו תיחום. צו התיחום הורה על פינוי היישוב לאחר כשבוע, ב-13 ביוני, אולם בהמשך הקפיא גנץ את הריסת המאחז למשך שבוע נוסף.
צו התיחום ביוני 2021 > ההשגה על הצו

אנשי המאחז הגישו ערר על צו התיחום בנימוקים פרוצדורליים ומהותיים, בהם חשיבותו האסטרטגית של השטח לכוחות הישראליים בשל מקומו, בהיותו שוכן במיקום החולש על כביש חוצה שומרון, ומהווה נקודת אחיזה ישראלית כמעט יחידה המחברת בין מרכז הארץ לבקעת הירדן.
מפקד פיקוד המרכז דחה את ההשגה. התשובה שניתנה בשמו כללה נימוקים לדחייה על הסף של ההשגה, משום ש"לא צורפו האסמכתאות והמסמכים הנדרשים", וגם דחייה תוך התייחסות לגופה של ההשגה, בנימוק שהמאחז אוכלס "בניגוד מוחלט לדין וללא כל הסדרה קניינית או תכנונית" ו"מחייב הקצאת כוחות רבים שמוסטים ממשימות מבצעיות אחרות".
עתירות פלסטינים

פלסטינים מהכפרים באזור אביתר, הטוענים לבעלותם על השטחים שבהם הוקם המאחז, עתרו לבג"ץ ב-8 ביולי 2021, בדרישה לבטל את ההסכם שנחתם בין המדינה למתנחלי אביתר, לפנות את המבנים שהוקמו במאחז ולבטל את צו התפיסה הצבאי שהוחל על האזור. העתירה נדחתה פה אחד ב-15 באוגוסט.
באוגוסט 2021 פרסם משרד החוץ הפלסטיני הודעה בה הזהיר את הקהילה הבינלאומית מפני ההשלכות של קיום המאחז על האפשרות ליישום פתרון שתי המדינות והסיכוי להקים מדינה פלסטינית בת קיימא. בנוסף הגישו הפלסטינים תביעה לבית הדין הבינלאומי בהאג נגד קיומו של המאחז.
ראו גם

אביתר בורובסקי
פיגוע הירי בצומת תפוח
תקוה שריג

| --- | --- |

 לידה:  14 במרץ 1915 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  18 בדצמבר 1997 (בגיל 82) בית השיטה, ישראל 
 שם לידה:  תקוה זליגר 
 מדינה:  ישראל 
 תחום כתיבה:  ספרות ילדים
 בן או בת זוג:  נחום שריג 
 צאצאים:  יוסף שריג, רן שריג 
 פרסים והוקרה:  פרס זאב לספרות ילדים ונוער (1982) 
 
תקוה שריג (14 במרץ 1915 – 18 בדצמבר 1997) הייתה סופרת ישראלית, מחנכת ועורכת בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ביוגרפיה

תקוה שריג נולדה בשכונת 'כרם אברהם' בירושלים. אביה, הרב ד"ר יוסף זליגר, הקים את בית הספר העברי תחכמוני. אימה, לאה זליגר, הייתה ממייסדות ארגון נשי מזרחי בארץ ישראל.
בית המשפחה היה בית דתי. כאשר הייתה בת ארבע מת אביה ממחלה, ולפי צוואתו היא אמרה עליו קדיש. אמה וסבתה גידלו אותה והרבו לספר לה סיפורים ואגדות מהעולם היהודי, את ספרה "אמא אגדה" הקדישה להוריה.
כנערה החלה להתרחק מהדת. היא הצטרפה לתנועת "לגיון הצופים", שבהמשך התאחדה עם תנועת "המחנות העולים", ושם פגשה את בעלה נחום שריג (במקור ויספייש). בהיותה בת שבע-עשרה הצטרפו השניים ל"קבוצת חוגים", קבוצת חלוצים שלימים הקימה את קיבוץ בית השיטה.
במאי 1936 נישאו והחליפו את שם משפחתם לשם העברי שריג. לימים נולדו להם ארבעה בנים ובת. אחד הבנים, יוסף שריג, נהרג במלחמת יום הכיפורים בקרבות רמת הגולן.
בתחילת שנות ה-40 של המאה העשרים החלה להדריך את "חברת הנוער הצ'כי" – חברת נערים ניצולי שואה שנקלטה בקיבוץ בית השיטה. במהלך מלחמת העצמאות עברה לגור עם ילדיה בתל אביב על מנת להיות קרובה לבעלה נחום, שהיה באותה תקופה אחד ממפקדי הפלמ"ח.
בשנים אלה למדה הוראה במקצועות ספרות, לשון ומקרא במכללת סמינר הקיבוצים ובהמשך למדה תואר ראשון בספרות עברית ומקרא באוניברסיטת תל אביב.
תקוה לימדה וחינכה בבית הספר בקיבוצה ובישובים נוספים כ־25 שנה, ונפטרה בקיבוצה בית השיטה בגיל 83.
כתיבתה

תקוה עסקה כל ימיה בכתיבה וכתבה כ־60 ספרים בהוצאות הספרים "הקיבוץ המאוחד", "ספריית פועלים", "מסדה" ו"כתר", בעיקר ספרי ילדים.
יצירתה עסקה בתחילה בחיי הקיבוץ ובפרט בחיי ילדי הקיבוץ. בהמשך עסקה בכתיבתה בעיקר בעיבוד סיפורים יהודיים, שאותם הכירה היטב מילדותה.
בבסיס יצירתה עמד הרצון להנחיל את המסורת היהודית לקורא העברי הצעיר: ”אני רואה ייעוד בהבאת מקורות ישראל אל הילדים מגיל רך ביותר כדי שעולם האסוציאציות שלהם יהיה קשור מילדותם ליהדות”.
את מרבית ספריה כתבה לאחר מות בנה יוסף במלחמת יום הכיפורים, בספרה האוטוביוגרפי "סופה" היא מתארת את המשבר העמוק שפקד אותה, שגרם לה להשקיע את מרבית זמנה בכתיבה.
היא כתבה עשרות ספרי ילדים, את הסדרה "לנו משלנו" שהייתה אחת הסדרות הבולטות מבין ספריה כתבה לאחר מות בנה, ומטרתה הייתה הנגשת אגדות חז"ל לילדים. אוריאל אופק כותב על סדרה זו שעיקר ערכה בכך שנכתבה בלשון שמתאימה לילדים, בצורה תמציתית השומרת על רוח המקור.
ביקורת

לאה חובב, במאמרה העוסק בפועלה של תקוה שריג, עומדת על ייחודה של זו בנוף הסופרים העוסקים בעיבוד אגדות חז"ל. רובם חיו בתוך העולם הדתי, ואילו שריג, אמנם באה מבית חרדי מודרני, אך את חייה הבוגרים העבירה כאדם חילוני. חובב מבקרת את שריג שלא ציינה מה המקור שממנו נלקחו האגדות, וכן שסגנון עיבוד האגדות לא נאמן דיו למקורות ואינו אחיד. אך טוענת, שלמרות חסרונות אלה, תרומתה הייתה בעצם הבאת סיפורי חז"ל לקהל שלא נחשף לסיפורים אלה קודם לכן.
עדי צביאל מעלה סברה, שדווקא מפני ששריג ידעה שקוראיה אינם משתייכים לציבור שומר תורה ומצוות, היא מנטרלת בעיבודיה את החוקים והמצוות הדתיים. כמו כן, היא בוחרת לספר את סיפורי התנ"ך שבהם יש זיקה למסורת, למיתוסים ולהיסטוריה של העם היהודי – אף על פי שבכך היא סוטה מן המטרה המקורית שלשמה נכתב המדרש.
מבחר מספריה > למבוגרים

אמא אגדה (1980).
סופה (2000).
מבחר מספריה > מבחר ספרי ילדים

פרחי שיטים (1963).
מלא סיפורים (1973) – קובץ סיפורים העוסק בחיי היומיום של ילדי בית השיטה.
לנו משלנו (1976) – אגדות חז"ל על ימי בראשית, מעשי חכמים ומשלים.
הבעל שם-טוב בא (1976).
אליהו הנביא הנה הוא בא (1977).
החסיד והחסידה (1978) – סיפורי חסידים וצדיקים.
גוזמאות שור-הבר והלויתן: גוזמאות חלב ודבש (1978).
שעשועתיק (1980) – שעשועי לשון וחידות.
אושכי בושכי (1980) – סיפורי כישוף ושדים.
לקריאה נוספת

עדי צביאל, אגדות חז"ל בעיבוד לילדים, פנים: כתב-עת לתרבות, חברה וחינוך, 66, 2014, עמ' 76–85.
שלומית אסף, זכרונות מהלב, מאזניים, 2, 1981, עמ' 149.
מנחם גולן, הודחתי ממלכותי והייתי ככל האדם, מאזנים, 11, 1994, עמ' 34–36.
אלידע בר שאול, ימים כתיקונן: עשרים וארבעה מסעות חקר בעקבות נשים שחוללו היסטוריה, ירושלים: פנימה הוצאה לאור, 2014, עמ' 34–47.
הערות שוליים

↑  עינת אמיתי,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'שי לילדינו: תרבות לילדים בקיבוצים, עין חרוד:'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'המשכן לאמנויות עין חרוד, 2012, עמ' 221
↑  דוד אסף,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'עונג שבת (עונ"ש): 'רָאִיתִי עִיר עוֹטֶפֶת אוֹר': שיר אהבה לירושלים שראשיתו בלוויה, באתר עונג שבת (עונ"ש), ‏יום שישי, 11 במאי 2018
↑  בורחים מהנאצים: הנרייטה סאלד והצלת ילדי צ'כיה, באתר ynet, 29 ביוני 2012
↑  אוריאל אופק,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'לקסיקון אופק לספרות ילדים, כרך שני, תל אביב:'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'זמורה, ביתן, 1985, עמ' 648 - 649
1 2  לאה חובב,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'"לנו משלנו" פועלה של תקוה שריג בליקוט אגדות חז"ל לילדים ועיבודן, דרך אגדה: ביטאון המרכז להוראת האגדה, מכללת אפרתה'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'4-5, 2002, עמ' 173-201
↑  אוריאל אופק,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'תוגדנה אגדות גם תוגדנה,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'תנו להם ספרים, תל אביב:'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'ספרית פועלים, 1983, עמ' 80
↑  עדי צביאל,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'אגדות חז"ל בעיבוד לילדים, פנים: כתב-עת לתרבות, חברה וחינוך'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'66, 2014, עמ' 76-85
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302049905171  GND: 1202939422  ISNI: 0000 0001 0800 1102  LCCN: n86865319  VIAF: 49807304   WorldCat (עם VIAF): 49807304
משה מיזלמן

| --- | --- |

 לידה:  14 במרץ 1942 (בן 82) כ"ה באדר ה'תש"ב מונטגומרי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 מקום מגורים:  ירושלים ישראל ישראל
 מקום פעילות:  ירושלים, ישראל
 רבותיו:  יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק 
 אב:  הארי מייזלמן
 אם:  שולמית סולובייצ'יק מייזלמן 
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
 מנחה לדוקטורט:  Donald Werner Anderson 
 
הרב משה מיזלמן (נכתב גם מייזלמן, באנגלית: Moshe Meiselman נולד באלבמה, 14 במרץ 1942 - כ"ה באדר ה'תש"ב) הוא ראש ישיבת תורת משה בירושלים, אותה הקים בשנת 1982. שימש גם כמנהל "ישיבה יוניברסיטי" בלוס אנג'לס (YULA (אנ')) בין השנים 1977 עד 1982. הוא נצר למשפחת סולובייצ'יק, ולימודו הוא בשיטת בריסק.
ביוגרפיה

נולד לד"ר הארי, רופא שיניים, ולשולמית סולובייצ'יק מייזלמן, בתו של הרב משה סולובייצ'יק. מצד אמו הוא צאצא של רבני משפחת סולובייצ'יק; אמו, שולמית, חיברה ספר על זכרונותיה ממשפחתה. למד רבות אצל דודו, הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
לאחר לימודיו התיכוניים פנה ללמוד באוניברסיטת הרווארד ובמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. קיבל את תואר הדוקטורט שלו במתמטיקה בשנת 1967.
החל את דרכו בהוראת מתמטיקה באוניברסיטה בניו יורק. לאחר נישואיו החל למסור שיעורי תורה בבית מדרש בסקוקי. לאחר מכן לימד בישיבות בריסק בשיקגו שבראשן עמד דודו, הרב אהרן סולובייצ'יק. בשנת 1977 עבר לחוף המערבי וייסד שם את "ישיבה יוניברסיטי של לוס אנג'לס" ("YULA"). מסגרות הלימודים שם נפרדות לבנים ובנות, מגיל תיכון ועד לכולל. הוא גם שימש שם כפוסק עבור הקהילה המקומית.
בשנת ה'תשמ"ב, לאחר שביסס את הרישום ל"YULA", עבר הרב מייזלמן לישראל כדי לפתוח ישיבה לתלמידים דוברי אנגלית, יחד עם הרב דניאל לרפילד (לאחר מכן עזבו הרב לרפילד ועוד כמה חברי סגל כדי לפתוח את "ישיבת בית ישראל"). לישיבה קרא "ישיבת תורת משה" משה על שם סבו, הרב משה סולובייצ'יק. רבני הישיבה הם תלמידי הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
חיבר מספר ספרים ופרסם מאמרים רבים בכתבי עת. אחד מספריו, העוסק במעמד האשה במשפט העברי, עורר דיון רב על יחס היהדות המסורתית לפמיניזם. בנוסף, מייזלמן חיבר ספר פרשנות לרמב"ם, וכן מאמרים רבים בתלמוד ובהגות.
דעותיו בנוגע למדינת ישראל ולצבא ההגנה לישראל הן כדעות הרווחות ביהדות החרדית. הוא הצהיר כי חל איסור על תלמיד ישיבה להתגייס לצבא, ומתח ביקורת על הנחל החרדי.
ספריו

Torah, Chazal and Science. Israel Bookshop Publications. 2013. ISBN 978-1-60091-243-6.
Jewish Woman in Jewish Law. Ktav Publishing House. 1978. ISBN 0-87068-329-2.
Esheth Hayil in Perspective: The Role of Women in Judaism.
מאמרים נבחרים

"Commitment: Reviewed by Moshe Meiselman" (PDF). Jewish Action. Orthodox Union: 89–94. 2005.
"The Rav, Feminism and Public Policy: An Insider's Overview". Tradition. 33 (1): 5–30.
The Incomparable Gaon of Vilna. Orthodox Union. 1997.
הערות שוליים

↑  הרב מייזלמן: המעבר מ"יועצות" ל"פוסקות" ל"מורת" ול"רבה" הוא התפתחות טבעית
↑  Negri, Gloria (30 ביולי 2009). "Shulamith Meiselman, 97; devoted to Jewish education". The Boston Globe. אורכב מ-המקור ב-24 בספטמבר 2015. נבדק ב-31 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  לספר בקטלוג הספרייה הלאומית (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291178005171  ISNI: 0000 0000 6630 6695  LCCN: no99018335  MGP: 67349  NTA: 146158997  VIAF: 93567184   WorldCat (עם VIAF): 93567184
שטיח הר סיני, אשל אברהם וארז הרצל

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 תאריך יצירה:  1906–1914
 טכניקה וחומרים:  צמר; אריגת קשרים
 ממדים בס"מ
 אורך:  55
 רוחב:  89
 נתונים על היצירה
 מפעל מייצר:  מחלקת השטיחים של בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות
 מיקום:  אוסף פרטי
"שטיח הר סיני, אשל אברהם וארז הרצל" הוא כינויו של שטיח שעוצב ונארג בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
תיאור

השטיח נארג במחלקת השטיחים של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", בראשות יעקב קנטרוביץ'. בשנת 1911 הוצג שטיח בדגם זה בתערוכה של "בצלאל" בוורשה.
מרכז השטיח מתאר קשתות מעוטרות הנשענות על עמודים, כמעין ארקדה. דרכן נחשף נוף פנטסטי המאחד בין שלושה מקומות שונים - 'אשל אברהם', הר סיני ו'ארז הרצל' (ארזה). שילוב שלושת המקומות משווה בין דמותו של אברהם, משה ובנימין זאב הרצל. בכך הוא מהווה דוגמה לשילוב בין מוטיבים יהודיים למוטיבים ציוניים ביצירות בית הספר.
תיאור המקומות נשען על יסודות ריאליסטים, אך הוא הופך אותם לסמל. 'אשל אברהם' מתואר כעץ אלון יבש שהיה נטוע במערב חברון דרומית לאלוני ממרא ונחשב וזוהה עם האשל שנטע אברהם. מעברו השני של השטיח מתואר עץ ברוש, שהיווה תיאור מקובל לעץ הארז ששתל הרצל בשנת 1898. במרכז מופיע הר סיני, תוך ניסיון ליצור עומק מרחבי בעזרת הצבעוניות. תיאורים אלו שבים ומופיעים גם בשטיחים אחרים שנארגו בבצלאל.
השטיח היה בעבר באוסף אנטון פלטון. החל משנת 2019 הוא מצוי באוסף פרטי אחר.
הערות שוליים

↑  ראו: התערוכה של "בצלאל", הצפירה, 3 בינואר 1911
הרמס

ערך זה עוסק בשליח האלים במיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

קנקן שמן המתאר את הרמס מחזיק במטהו המפורסם, יוון, 470-480 לפני הספירה
 תפקיד:  שליח האלים
 תרבות:  דת יוון העתיקה, מיתולוגיה יוונית 
 מקום מגורים:  אולימפוס
 אלים מקבילים:  מרקוריוס (מיתולוגיה רומית) תחות (מיתולוגיה מצרית)
 אב:  זאוס
 אם:  מאיה
 בן או בת זוג:  אנטיאניירה, דאיירה 
 צאצאים:  Eleusis, Bounos, Tryphon, הרמפרודיטוס, סילנוס, דפניס, פריאפוס, Arabos, איודורוס, טיכה, Aptale, Eurestus, Samon son of Hermes, Antias, Eurymachus, Cynosurus, Dolops, Pharis, Ceryx, Prylis, Eurytus, Angelia, אבדרוס, אוטוליקוס, Echion, Cephalus, Damascus, פאן, Cydon, Damascus, מירטילוס, Norax, Polybus of Sicyon, Aethalides, Palaestra 
 
הרמס (ביוונית עתיקה: Ἑρμῆς) הוא אל יווני, שליח האלים, פטרון הרופאים, הסוחרים, הסופרים, הנוודים וגם מגן הגנבים. הרומאים זיהו אותו עם האל שלהם מרקוריוס. הרמס הוא אל אולימפי אשר היה אהוב מאוד על היוונים. הוא היה מעורה בענייניהם והוא שלימד אותם לשקול, לספור, למדוד ולכתוב.
במקרא הוא מוזכר פעם אחת - בשם "כוכב" (שמו העברי של כוכב מרקורי), ”וּנְשָׂאתֶם אֵת סִכּוּת מַלְכְּכֶם וְאֵת כִּיּוּן צַלְמֵיכֶם כּוֹכַב אֱלֹהֵיכֶם אֲשֶׁר עֲשִׂיתֶם לָכֶם” (ספר עמוס, פרק ה', פסוק כ"ו). בלשון התלמוד הוא ומרקוריוס נקראים "מרקוליס".
ייתכן שפירוש שמו ביוונית "גלעד, ערימת אבנים".
תיאורו של הרמס

הרמס מתואר במיתולוגיה כנועל סנדלים בעלי כנפיים (אשר הביאו אותו במהירות ממקום למקום ואיפשרו לו לעוף), חובש קסדה בעלת כנפיים ומחזיק במטה שעליו כרוכים שני נחשים, זה לעומת זה, כדוגמת הספרה 8, הידוע כקדוקאוס.

כמגן וכפטרון של סחר וארצות רחוקות, כלי המלחמה שלו אינם יווניים. בעת קרב הוא מתואר כלובש שריון עור או שריון קל אחר. כלי נשקו המועדף הוא חרב מעוקלת (סימיטר), המיועדת לכריתת ראשים.
מיתוסים > הולדתו וימיו הראשונים של הרמס

הרמס הוא בנם של זאוס, מלך האלים, ושל הנימפה מאיה אשר אותה נהג זאוס לבקר במערתה שבהר קילנה בזמן שהרה, אשתו, ישנה. בגלל שהיה בן של נימפה, ולא של אלה, הוא היה דומה גם לבן אדם וגם לאל: אמנם היה בן-אלמוות, אך נאסר עליו לאכול בשר (שכן זה יגרום לו להפוך לבן תמותה) והוא לא גר מלכתחילה על האולימפוס, הר משכנם של האלים.
מיתוסים > הרמס ואפולו

הרמס היה פיקח כבר מלידתו ובנה את הלירה הראשונה מזוג קרני פרה, כשהיה בן יום אחד בלבד. תמורת הנבל שהמציא, הסכים אפולו, האל חובב המוזיקה להפוך את הרמס לאל. הרמס לימד את אפולו לפרוט על מיתרי הנבל. לאחר שהפך הרמס לאחד מהאלים האולימפיים, הוא המציא גם את חליל הרועים. אפולו ידע שהרמס הוא אל פיקח וערמומי, חשש ממנו ולכן השביע אותו אמונים. בתמורה נתן לו אפולו את המטה הפלאי שמשמש אותו (הקדוקאוס).
הרמס היה מאוהב בסתר בנרקיסוס אשר תואר כנסיך יווני בעל מבנה גוף נערי. הוא העניק לנרקיסוס עיינים כחולות כמו הים והשמיים, מה שגרם להגנתו של נרקיסוס על ידי הנימפה מדוזה.
מיתוסים > מלחמת טרויה

במלחמת טרויה תמך הרמס ביוונים האכאים. הוא נטל על עצמו את המלחמה בלטו, אמם של התאומים הקשתים ארטמיס ואפולו. הוא נלחם בעוז ופצע את לטו קשות. גם לאחר סיום המלחמה המשיך לעזור ליוונים.
מיתוסים > אודיסאוס וקירקה

כאשר פגש אודיסאוס בקירקה המכשפה, נתן לו הרמס פרח קסום שהדף את הכשפים של קירקה. בזכות הרמס התחבב אודיסאוס על קירקה ועזב את האי שלה בשלום.
מיתוסים > הרמס וארגוס

כאשר זאוס קיים יחסים עם הנימפה איו, גילתה זאת הרה והגיעה למקום. זאוס הפך את איו לפרה כדי שהרה לא תגלה את מעשיו. הרה לקחה את הפרה לעצמה וכשומר הפקידה את ארגוס, הענק מרובה העיניים. ארגוס נתן למאה עיניו לישון בתורות, כך שתמיד ראה.
זאוס לא היה יכול לראות עוד בסבלה של איו ולכן שלח את הרמס להצילה ולקטול את ארגוס. הרמס, מחופש לרועה צאן, ישב לצידו של ארגוס וסיפר לו על המצאת חליל הפאן. ארגוס השתעמם ונרדם. הרמס העמיק את השינה באמצעות מטהו (הקדוקאוס ניחן בקסם המביא שינה) ואז קטל את ארגוס באמצעות החרב המעוקלת שלו. הרה הגיעה במהירות אבל זאוס שכנע אותה לרחם על איו. זאוס הפך את איו חזרה לנימפה והרה שיבצה את עיני ארגוס על הטווס, החיה המקודשת לה.
תפקידיו

שליח האלים (שותפה: איריס)
מגן העדרים והרועים (מחליף: פאן בנו)
מדריך הגיבורים וההרפתקנים
אל הדרכים
אל אומנות הדיבור
אל האתלטים והמתעמלים
אל הנערים
מגן הגנבים והמהמרים (מחליפו: אוטוליקוס, בנו)
מגן הנואמים
אל הסוחרים ובעלי-המלאכה
אל המדע (שותפה: אתנה)
אל האסטרולוגיה
שליט הרוחות
מלווה את בני האדם אל השאול
ראו גם

מטה הרמס
הרמס טריסמגיסטוס - התגלמותו כאל המצרי תחות
נבו
מיתולוגיה כנענית
לקריאה נוספת

אפי זיו, סודות אלי האולימפוס, אור יהודה: כנרת, זמורה, ביתן, 2013, עמ' 211-234, מסת"ב 9789655525694
הערות שוליים

↑  משמעות השם (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557903305171  PLWABN: 9810596549605606  GND: 118639560  LCCN: no2015131271  VIAF: 126167375   WorldCat (עם VIAF): 126167375 
פסל הרמס בגני ורסאי
דבורה עומר

| --- | --- |
דבורה עומר, 25 באפריל 2006
דבורה עומר, 25 באפריל 2006
 לידה:  9 באוקטובר 1932 מעוז חיים, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 פטירה:  2 במאי 2013  (בגיל 80) כפר מעש, ישראל ישראל
 שם לידה:  דבורה מוסנזון
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראלית
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  אורנים - המכללה האקדמית לחינוך 
 שפות היצירה:  עברית
 תחום כתיבה:  ספרות ילדים ונוער
 יצירות בולטות:  ראו #ספריה
 תקופת הפעילות:  1955–2013 (כ־58 שנים)
 צאצאים:  גיל עומר, רון עומר 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  ראו #פרסים
 
בילדותה, עם אביה משה מוסנזון
דבורה מוסנזון בגיל 19
דבורה עומר (9 באוקטובר 1932 – 2 במאי 2013) הייתה סופרת ילדים ונוער ישראלית. זכתה בפרסים רבים על יצירתה, בהם פרס ישראל לשנת 2006.
ביוגרפיה

דבורה עומר נולדה למשה מוסנזון, אחיו של הסופר יגאל מוסינזון וסופר בפני עצמו, וללאה שרשבסקי. הוריה התגרשו בילדותה, ועומר הצטרפה עם אמה לפלוגת החוגים רעננה, שייסדה את קיבוץ מעוז חיים.
כשעומר הייתה בת 11 נהרגה אמה בתאונת אימוני ירי של "ההגנה". כיוון שאסור היה לומר לבריטים את הסיבה האמיתית, הומצא סיפור כיסוי לפיו אמה התאבדה, ואת סיבת המוות האמיתית של אמה גילתה עומר בוודאות רק בבגרותה. באותה תקופה, אביה היה בצבא הבריטי באירופה וכתב רשימות על חיי החיילים שהתפרסמו בספר.
בגיל 14 החלה דבורה עומר לכתוב יומן בו כתבה את סיפורה האישי כשהוא שזור בסיפורים המשקפים את הווי המדינה שבדרך.
כשבגרה, שלחה ידה בכתיבה, בעקבות אביה, וסיפוריה הראשונים התפרסמו בעיתון הנוער העובד, "במעלה", שאביה ערך.
עומר למדה בסמינר אורנים ועבדה כמורה בקיבוצים מעוז חיים ומשמר השרון, ובמקביל החלה בשנת 1955 לפרסם בעיתון "דבר לילדים" מדור בשם "דפי תמר", שנכתב כיומן של נערה בת קיבוץ. מדור זה הפך מאוחר יותר לסדרת ספרים, שהראשון בהם, "דפי תמר", יצא לאור בשנת 1959. בפברואר 1959 זכתה בפרס יציב. זו הייתה ההתחלה שבעקבותיה באו עשרות ספרים נוספים ודבורה עומר הפכה לאחת הסופרות האהובות על הילדים ובני הנוער בישראל.[דרוש מקור] בין השנים 1960–1964 לימדה בבית ספר יהודי בעיר ויניפג שבקנדה, כאחת השליחות הראשונות שם.
רבים מספריה של עומר הם ביוגרפיות המעובדות לקריאת בני נוער ועוסקות בדמויות מתולדות הציונות והיישוב העברי. היא החלה בכך בשני ספרים שפרסמה בשנת 1967: "הבכור לבית אב"י", על איתמר בן-אב"י, ו"שרה, גיבורת "נילי"", אודות שרה אהרנסון ומחתרת ניל"י. ספרים אחרים עסקו בבעיות התבגרות של ילדים ובני נוער. מרבית ספריה של עומר ראו אור בהוצאת י. שרברק.
אחדים מספריה של עומר הומחזו והפכו להצגות ילדים מצליחות בתיאטרון לילדים ולנוער.
עומר זכתה בפרסים רבים על פועלה בתחום ספרות הילדים והנוער. בשנת 2006 הוענק לה פרס ישראל על תרומתה לתרבות הישראלית. בנימוקי השופטים נכתב כי "עומר הצליחה להפוך את העבר הישראלי-ציוני למסכת חיה של דמויות מופת ואירועים מסעירים, שיחד בנו את המפעל הציוני האדיר".
בשנת 2013, זמן קצר לפני פטירתה, קיבלה את פרס אקו"ם על מפעל חיים.
דבורה הייתה נשואה לשמואל עומר (בשעה שנישאו, שמו היה "שמואל ורניק"), לימים מנכ"ל תיאטרון הבימה. לזוג שלושה ילדים: אשת התקשורת טלי עומר, מנכ"ל מוזיאון הילדים חולון ויושב ראש תאגיד השידור הישראלי גיל עומר והשחקן, הדוגמן והעורך רון עומר.
בשנות חייה האחרונות מיעטה להיחשף לתקשורת עקב מצבה הבריאותי הרופף. היא נפטרה ב-2 במאי 2013.
התגוררה במושב כפר מעש, ושם גם נקברה ב-5 במאי 2013.
ארכיונה מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
הנצחה

לאחר מותה, החליט משרד התרבות והספורט להעניק את "פרס דבורה עומר", שיוענק מדי שנה ב"חודש הקריאה", ביום השנה העברי לפטירתה, כ"ב באייר.
בתי ספר יסודיים בפתח תקווה, בנתניה, בכפר סבא וברמת השרון, קרויים על שמה.
בשנת 2020 הפיק בנה של עומר, רון עומר, סרט תיעוד לזכרה גשם בעיניים.
בינואר 2022 החליטה עיריית תל אביב-יפו לקרוא רחוב על שמה.
פרסים

1959 – פרס יציב לספרות הילדים, על "דפי תמר"
פרס סמינר הקיבוצים אורנים לספרות ילדים ע"ש אסתר רבינוביץ (ליצירה לילדים עד גיל 10), על "מעשה בלולי ה..."
1968 – פרס למדן לספרות ילדים ונוער מטעם עיריית רמת גן, על ספריה "הבכור לבית אב"י" ו"שרה, גיבורת ניל"י"
1972 – פרס משרד החינוך והתרבות, על "הגבול שבלב"
1976 – פרס דוד פינסקי למחזה המקורי מטעם עיריית חיפה, על המחזה "שרה גיבורת ניל"י" שהוצג בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער
1979 – פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, על מכלול יצירתה
1981 – פרס זאב לספרות ילדים ונוער, על "לאהוב עד מוות" (זכתה בשנית כעבור עשור)
1985 – פרס בית הספר לחינוך של אוניברסיטת חיפה, על "דמעות של אש"
1986 – עיטור הכבוד ע"ש אנדרסן, על "דמעות של אש"
1987 – מדליית קורצ'אק מטעם אגודת הסופרים הפולנים
1991 – פרס זאב לספרות ילדים ונוער, על "בדהרה"
2005 – פרס שרת התרבות בקטגוריית ילדים ונוער
2002 – פרס קרן הדסה
2006 – פרס ישראל על תרומתה לתרבות הישראלית
2013 – פרס אקו"ם, על מפעל חייה