התנועה ליהדות רפורמית
היסטוריה

בית-הכנסת הראשון המזוהה עם הזרם, "בית-הכנסת מערב לונדון של היהודים הבריטים", קם על רקע צירוף נסיבות בשנות ה-30 של המאה ה-19: מחד הניעה הסביבה האנגליקנית, שראתה בתנ"ך לבדו ספר קודש, תנועה קטנה שנטתה לגישה שכונתה על ידי יריביה "נאו-קראות". מאידך, חברי שתיים מהמשפחות העשירות בלונדון, מוקאטה הספרדית וגולדסמיד האשכנזית, התמרמרו על הנהוג בבתי-הכנסת ותבעו סדרים אסתטיים יותר. ב-15 באפריל 1840, לאחר שנים של עימותים עם הממסד, פרשו ממנו נציגים משתיהן ויחד עם תומכים אחרים הצהירו על כוונתם להקים מניין נפרד של "יהודים בריטים", ללא הבדל בין ספרדים לאשכנזים. בהכרזה נאמר כי מטרתם הייתה לשפר ולייפות את הנהוג בבתי-הכנסת כדי למנוע אדישות דתית והתנצרות. מי שנקרא לכהן בראש העדה היה דוד בן בנימין זאב (וולף) מרקס; הוא כיהן כבעל קורא בליברפול והזדהה בפועל עם הרעיונות שקידשו את התנ"ך לבדו, אף כי לא דחה כליל את התורה שבעל-פה. הוא ערך נוסח תפילה והגדה של פסח ששללו יסודות רבניים מסוימים – בין היתר, תרגם את הקדיש לעברית, הקריא את עשרת הדיברות מדי שבת לפני קריאת התורה ושינה את נוסח ברכת נטילת לולב ל"אשר ציוונו על נטילת פרי עץ הדר וכפת תמרים וענף עץ עבות וערבי נחל." הוא היה הדמות האידאולוגית היחידה בה, והשפעתו על הקהל לא הייתה רבה.
בית הכנסת מערב לונדון נותר בגדר תופעה מבודדת. בקיץ 1841 פרסם הרב שלמה הירשל 'מודעת אזהרה', שהייתה למעשה כתב חרם, והודיע שהפורשים כפרו בתורה שבעל פה ואסור להתחבר עמהם, להתחתן בם ועוד. בית-הדין הספרדי הצטרף לקריאה. בשנים הבאות ניהל הרב הראשי החדש נתן מרקוס אדלר מערכה לריכוז השליטה בקהילות השונות בידיו והוסיף לנדות את סיעת מרקס, אף כי בלחץ הקהל התיר להתחתן בהם ב-1849. שני בתי-כנסת נוספים פרשו משליטתו של אדלר: במנצ'סטר ב-1856 ובברדפורד ב-1870. בשני המקרים היה למהגרים מגרמניה ייצוג בולט בקהל, והם חיקו – גם אם לא תמיד במלואם – את נהגי הרפורמים בארצם. הם קיימו קשרים ברמה מסוימת עם מערב לונדון, אף כי תנועת הפילוג הייתה קטנה ולא מגובשת. דרכו של מרקס הגיעה לקצה עם פרישתו מתפקידו ב-1893. יורשו, מוריס יוסף, פוטר אמנם מק"ק כנסת ישראל על שפקפק אם ראוי לייחל לחידוש הקרבנות אך נעדר קו אידאולוגי ברור והיה שמרן למדי. בשנות ה-90 התחולל פיוס הדרגתי עם הרבנות הראשית והחרם גווע בשקט. רקע זה, בין היתר, המריץ לפעילות את קלוד מונטיפיורי, שהיה מחויב לרעיונות אבות היהדות הרפורמית בגרמניה וייסד את הזרם הליברלי הקטן בבריטניה. למונטיפיורי הייתה השפעה רבה: אף כי שלוש הקהילות הפורשות המקוריות לא הצטרפו אליו, הן אימצו בהדרגה שינויים ליטורגיים רחבים בשנות ה-20, ישיבה מעורבת ועוד. ב-1930 הצטרף מערב לונדון לבדו לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
שינוי גדול התחולל עם עליית הנאצים לשלטון, שעוררה אלפי יהודים מרכז-אירופאים ליברלים להגר לבריטניה. מלבד זאת שנעשו דומיננטיים בקהילות הנפרדות הספורות תוך זמן קצר והקימו חדשות, הם הביאו עמם כתריסר רבנים שהתמנו במהרה למשרות במולדת החדשה. אלה, שהידועים שבהם היו ורנר ואן דר זייל הגרמני ואיגנץ מייבאום האוסטרי, היו רובם ככולם בוגרי בית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין והביאו עמם לראשונה תאולוגיה ושיטה דתית מגובשות. על אף הבסיס הדתי המשותף של רבניהם, הבאים זה מקרוב לא הצטרפו לאיחוד הליברלי של מונטיפיורי ולילי מונטגיו, שדגל בקו טהרני ונוקשה שדמה יותר לרפורמים באמריקה מלשמרנות היחסית ששלטה במרכז אירופה. דניאל לנגטון ציין כי רק בשנות ה-30 וה-40, בעקבות ההגירה הגדולה, נוצרה התנועה למעשה. הגידול העצום במספר החברים הביא למיסוד: ב-1942 התאחדו שש הקהילות, כולל מערב לונדון והאחרים שהיו עתה גרמניים בעיקרם, וכוננו את ארגון "בתי-הכנסת המאוחדים של בריטניה." ב-1945 הצטרף הגוף החדש כולו לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת. הם שינו את שמם ל"בתי-הכנסת הרפורמיים של בריטניה" (Reform Synagogues of Great Britain) ב-1958, בעודם משמרים את מתינותם היחסית ונבדלים מ"האיחוד הליברלי והפרוגרסיבי" ממשיך דרכו של מונטיפיורי. ואן דר זיל ייסד ב-1956 את הסמינר הרבני המשותף לרפורמים ולליברלים הבריטיים, מכללת לאו בק. משנת 2005 נקרא הגוף הקהילתי "התנועה ליהדות רפורמית" (Movement for Reform Judaism). ב-2023 התפרסם כי הרפורמים מתכוונים להתאחד עם הליברלים בארץ לזרם אחד, "יהדות מתקדמת."