stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשר ידלין
ביוגרפיה > דרכו אל הצמרת

אשר ידלין נולד בראשון לציון, בנו של המחנך נפתלי ידלין. למד בגימנסיה הרצליה. שימש כשליח תנועת הנוער "הבונים" בארצות הברית, ונמנה עם מייסדי קיבוץ חמדיה.
עם נישואיו לדליה גולומב, בתו של אליהו גולומב ואחייניתו של משה שרת, הצטרף ידלין ל"משפחת האצולה" של תנועת העבודה, והחל לפעול בקרב הקבוצה שנקראה "צעירי מפא"י". הוא מונה למזכיר "התנועה המאוחדת". בסוף שנת 1958 נבחר למזכירות איגוד עובדי המדינה. בראשית שנות ה-60 היה חבר המחלקה לאיגוד מקצועי והחזיק בה את תיק עובדי המדינה. במסגרת תפקידו נאבק נגד עיוותים שונים במבנה השכר של העובדים בישראל והטיף לאיזון בין צורכי המשק להעלאות שכר. במרץ 1963 עבר למרכז קופת חולים כללית. בראשית שנת 1966 נבחר לחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות ולמזכ"ל חברת העובדים, הגוף הכלכלי החזק של ההסתדרות, שאיגד בתוכו את כל מפעליה. בתקופתו עברה חברת העובדים ארגון מחדש, ועברה מהפסד לרווח. ידלין הטיף לכך שעליות בשכר העובדים צריכות להגיע דרך התייעלות, עמדה בה החזיק עוד בהיותו פעיל באיגוד המקצועי. כאשר ניסה יצחק בן אהרן לשתף את העובדים בניהול מפעלי חברת העובדים, עמד ידלין מולו וגייס את ראשי המפעלים ההסתדרותיים למנוע את המהלך.
במקביל היה פעיל במפא"י ובמרץ 1965 צורף למזכירות המפלגה כאיש של לוי אשכול.
ב-1974 מונה למנכ"ל קופת חולים הכללית של ההסתדרות, וקיצץ את תקציב הקופה ב־60 מיליון לירות. בתפקידו העלה את תקרת "המס האחיד" ששילמו חברי ההסתדרות עד ל-1,500 לירות ישראליות לחודש, השקיע 52 מיליון לירות בפיתוח בתי הבראה וניסה לחייב את חברי הקופה בתשלום מינימלי בעד תרופות, כדי לצמצם את הגירעון בתקציב הקופה. כן התקין שעון עבודה במרכז קופ"ח והעביר תוכנית חמש-שנתית להרחבת בתי החולים. בתקופת ניהולו הוכפל מספר המיטות בבתי חולים, נפתחו מחלקות חדשות, והמרפאות הישנות שופצו או עברו למבנים חדשים.[דרוש מקור]. הצלחותיו חיזקו את מעמדו בתנועה, ורבים ראו בו את המיועד להיות שר האוצר.
ב-1976 החליטו ראש הממשלה, יצחק רבין, ושר האוצר, יהושע רבינוביץ, למנות את ידלין לנגיד בנק ישראל.
ביוגרפיה > פרשת השוחד

בעקבות הפרסום על מינויו לנגיד בנק ישראל, דיווחה המשטרה לממשלה על שמועות שנפוצו על שוחד שקיבל ידלין. המשטרה פתחה בחקירת החשדות ולא נמצא בסיס לשמועות. אולם במהלך הבדיקה טענה חווה ארליכמן, מתווכת קרקעות, שידלין ביצע עברות שונות של מרמה ושוחד. לדבריה של ארליכמן לא נמצא עדות מסייעת, אולם טענתה הספיקה ליועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, להורות על העמקת החקירה ללא הגבלת זמן. בעקבות זאת עצרה המשטרה מספר מקורבים שלו, כדי ללחוץ עליהם להעיד נגד ידלין. לאחר זמן הושג הסכם עד מדינה עם ארליכמן ועו"ד חיים גושן. הוגש כתב אישום נגד ידלין והוא נעצר עד תום ההליכים. בעקבות זאת, נשבר ידלין, שהבין שסיכוייו לנצח במשפט נמוכים, והגיע להסדר טיעון. ידלין הורשע, על פי הודאתו, בקבלת שוחד. הוא נידון לחמש שנות מאסר, שאותן ריצה בכלא רמלה ובכלא מעשיהו.
במהלך ישיבתו בכלא הועמד ידלין לדין בכתב אישום נוסף שכלל האשמה בשוחד על קבלת כספים עבור אחותו מידי ידידו מרדכי אליסון. השופט מנחם אילן זיכה אותו מכל אשמה לאחר שקבע שאליסון שיקר ושגם אילו קיבל את כל דבריו, לא היה בכך להוכיח קבלת שוחד, שכן יכלו להיות סיבות רבות למתן הכסף ולא הוכח שהכסף ניתן כשוחד.
ביוגרפיה > לאחר ריצוי המאסר

בשנת 1981 השתחרר ידלין מהכלא. הוא פרסם את ספרו "עדות", ובו תולדות חייו וגרסתו למסכת האירועים. בספרו זה, תיאר את דרכה של המפלגה שבה היה חבר, וכדבריו זהו "איננו סיפורו של אשר ידלין בלבד. זהו סיפור הסתאבותה של החברה הישראלית ושל תנועת העבודה". על פי גרסתו, "חברי בגדו בי והפקירו אותי כטרף קל לציבור ולמערכת המשטרתית והמשפטית". לדבריו, הוא היה קורבן של מערכת מושחתת שהקריבה את ראשו כדי להציל את המערכת המסואבת ממילא.
במהלך מאסרו התגרש מדליה, אשתו, והתחתן עם עורכת הדין טליה לבני, שהייתה ידועתו בציבור. לאחר שחרורו עבר לארצות הברית, והתגרש גם מלבני. אחרי 20 שנה, שבהן עסק בייעוץ כלכלי, שב לישראל, התגורר בתל אביב וחזר לפעילות במפלגת העבודה.
אשר ידלין נפטר ב-3 ביוני 2016. תרם את גופתו למדע.
בנו הוא פרופ' עמרי ידלין. אהרן ידלין, שר החינוך לשעבר וחתן פרס ישראל, היה בן דודו.
סרטו התיעודי של אבי מאור מרזוק, "קלון" (2021) מתייחס לפרשה.
ספריו

עדות, הוצאת ידיעות אחרונות (עידנים), 1980. הספר נכתב ונערך בידי זאב גלילי כסופר צללים.
הערות שוליים

↑  ב.ג. בסימפוזיון של צעירי מפא"י, מעריב, 10 במרץ 1954
↑  ידלין נבחר למזכירות איגוד עובדי המדינה, דבר, 21 באוקטובר 1958
↑  מ. מייזלס, השכר בשירות הממשלתי מפגר, מעריב, 3 בינואר 1963
↑  אליהו אגרס, איגוד עובדי המדינה מציע ביטול התשלום הגלובאלי בעד שעות נוספות, דבר, 1 באוגוסט 1960; אשר ידלין, העלאת שכר במקום הטבות, דבר, 24 בפברואר 1960
↑  אשר ידלין, קצת פחות תיאבון, קצת יותר אזרחות, דבר, 15 באוגוסט 1960
↑  א. ידלין למרכז קופת חולים, דבר, 10 במרץ 1963
↑  הוועד הפועל בחר באהרן בקר, דבר, 1 בפברואר 1966
↑  אליהו אגרס, קשה היא מלאכת השיבוץ, דבר, 4 בפברואר 1966; הועד הפועל אישר הרכב חברת העובדים, דבר, 23 בפברואר 1966
↑  מזכיר חברת העובדים תובע ממנהלי מפעלים להגביר הייעול, דבר, 28 בספטמבר 1966
↑  ידלין: תוספת שכר אינה העלאת הרמה, דבר, 15 במאי 1959
↑  מ. מייזלס, נמנע משבר במרכז מפא"י, מעריב, 15 במרץ 1965
↑  קופ"ח כללית מקצצת מתקציבה ב־60 מיליון ל"י, מעריב, 16 ביולי 1974
↑  הוועד־הפועל אישר העלאת תקרת המס האחיד ל־1500 ל"י, מעריב, 24 בינואר 1974
↑  קופ"ח תשקיע 52 מיליון ל"י בפיתוח בתי הבראה והחלמה, דבר, 13 בינואר 1974
↑  הממשלה אישרה מועמדות ידלין לנגיד בנק ישראל, דבר, 6 בספטמבר 1976
↑  אשר ידלין זוכה מכל אשמה, דבר, 26 בספטמבר 1978
↑  רעות רימרמן, איש מפלגת העבודה אשר ידלין הלך לעולמו, באתר ynet, 5 ביוני 2016
↑  עוזי ברעם, ‏פעם הייתה בושה - היום מנהיגינו מתגאים בשחיתות שלהם, עוזי ברעם, באתר גלובס, 1 בנובמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269902805171  ISNI: 0000 0000 3860 0029  LCCN: n87872217  VIAF: 306078070   WorldCat (עם VIAF): 306078070
אסמהאן

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1912 סוריה
 נהרגה:  14 ביולי 1944 (בגיל 31) מצרים
 שם לידה:  آمال فهد إسماعيل الأطرش 
 סוגה:  מוזיקה מצרית 
 שפה מועדפת:  ערבית מצרית 
 בן או בת זוג:  חסן אל-אטרש (1933–1939) אחמד סאלם אחמד בדרח'אן Fayed Mohamed Fayed (פברואר 1942–מרץ 1942) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אמאל אל-אטרש (בערבית: آمال ٱلْأَطْرَش; 25 בנובמבר 1912 – 14 ביולי 1944) המוכרת בשם הבמה אסמהאן (أسمهان) הייתה זמרת ושחקנית דרוזית סורית.
ביוגרפיה

אסמהאן נולדה באונייה בים התיכון בעת הפלגה, כשמשפחתה ברחה מטורקיה לביירות ומשם לסוריה, בגלל סכסוך בין אביה לשלטונות הטורקיים. היא בתם של פהד אל-אטרש ושל עליאא אל-מונד'ר. לאסמהאן שני אחים הגדולים ממנה, פואד אל-אטרש והזמר פריד אל-אטרש.
משפחת אל-אטרש, משפחה דרוזית מיוחסת, השתתפה במאבק נגד השלטון הצרפתי בסוריה באותה תקופה, הבולט בהם הוא סולטאן אל-אטרש. במהלך המהפכה הסורית עזבה המשפחה את סוריה למצרים.
באחד הימים אירח אחיה פריד אל-אטרש בביתם את דאוד חוסני, מגדולי הזמר הערבי במצרים באותה תקופה. חוסני שמע את אסמהאן הילדה שרה בחדרה, קרא לה וביקש ממנה שתשיר בפניו. הוא נפעם מקולה המיוחד ונתן לה את כינויה "אסמהאן". לאסמהאן קול אופראי, בתחומי סופרן ומצו-סופרן. היא החלה להופיע ולשיר עם אחיה פריד אל-אטרש, והתפרסמה במהירות בעולם הערבי.
בשנת 1934 התחתנה עם בן דודה, הנסיך חסן אל-אטרש, ואז חזרה לסוריה ואיבדה את אזרחותה המצרית. לשניהם בת משותפת בשם כאמיליה. נישואיהם של השניים נמשכו כשש שנים. לאחר מכן התגרשו ואסמהאן חזרה למצרים להמשיך בקריירה שהתחילה לפני נישואיה. קולה ויופייה אפשרו לה להיכנס גם לעולם הקולנוע. בשנת 1941 שיחקה בסרטה הראשון "אנתסאר א-שבאב" (בעברית: ניצחון הנעורים) לצידו של אחיה פריד אל-אטרש, בסרט מבצעים שניהם מספר שירים משותפים. במהלך צילומי הסרט הכירה את הבמאי אחמד בדרח'אן, והשניים התחתנו. נישואיהם נמשכו זמן מועט. שמה נקשר בשמועות על פרשת אהבים עם אחמד חסנין, ראש לשכתו של פארוק, מלך מצרים.
בשנת 1944 שיחקה בסרטה השני "ע'ראם ואנתקאם" (בעברית: אהבה ונקמה) לצידם של יוסף והבי, אנואר וג'די, מחמוד אל-מליגי ובשארה וואכים. לפני סיום צילומי סרטה השני אסמהאן נהרגה, דבר שאילץ את יוצרי הסרט לסיימו תוך שהם מכניסים את מקרה מותה של הדמות ששיחקה, כחלק מן הסרט. אסמהאן שרה בסרט זה מספר שירים המפורסמים מאוד בזמר הערבי, שמושמעים עד היום ומבוצעים על ידי זמרים אחרים. בנוסף לסרטי הקולנוע בהם שיחקה ושרה, שיריה של אסמהאן מופיעים בפסקולי סרטים נוספים, בהם הסרט "יום סעיד".
אסמהאן ביצעה עם הזמר והמלחין עבד אל-ווהאב את הדואט "מג'נון לילה" (בעברית: משוגע לילה) המפורסם.
נסיבות מותה

קיימות שמועות על שיתוף פעולה מצד אסמהאן עם סוכנות הביון הבריטית בזמן השלטון הבריטי במצרים, כך שתפקידה היה לשכנע את המנהיגים הדרוזים בסוריה שלא להתנגד לפלישת הבריטים ובעלות הברית, ובכך לבלום את התפשטות הנאצים באזור כולו. הבריטים ניתקו קשר עם אסמהאן והפסיקו להזרים לה כספים משהתברר להם שבאותו זמן היא משתפת פעולה עם צרפת. אדוארד ספירס, נציג של בריטניה בלבנון בזמנו, אישר את העובדה שאסמהאן שיתפה פעולה עם כוחות הביון הבריטיים.
ב-14 ביולי 1944 נהרגה אסמהאן בנסיבות מסתוריות, בעת שמכוניתה התדרדרה אל נהר הנילוס. על פי השמועות שרווחו אז, היא נרצחה על ידי סוכנות הביון הבריטית. שמועות אחרות טענו שהייתה זו אזהרה של בית המלוכה המצרי כלפי אחיה, פריד אל-אטרש.
שמועה נוספת אומרת שאום כולתום הרגה אותה. יאיר דלאל סיפר שבזמן שירותו כחייל מילואים בעזה בשנות ה-80 נהג מונית עזתי לקח אותו לבית קפה עזתי והצביע על נהג המכונית שדחף את רכבה של אסמהאן לנילוס.
אסטריד, נסיכת שוודיה

אסטריד, נסיכת שוודיה (בשוודית: Astrid av Sverige;‏ 17 בנובמבר 1905 - 29 באוגוסט 1935), הייתה אשתו של לאופולד השלישי, מלך הבלגים.
ביוגרפיה

אסטריד נולדה ב-17 בנובמבר 1905 בסטוקהולם, לנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד, בנו של אוסקר השני, מלך שוודיה ולאינגבורג, נסיכת דנמרק, בתו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק. בהגיעה לפרקה הייתה אסטריד מועמדת אפשרית ככלה למספר נסיכים, ביניהם אדוארד, נסיך ויילס, ואולף, נסיך הכתר של נורווגיה, אולם לבסוף התארסה אסטריד בספטמבר 1926 עם לאופולד, נסיך הכתר של בלגיה. ב-4 בנובמבר 1926 התחתנו השניים בסטוקהולם, וב-10 בנובמבר התקיים טקס נוסף בבריסל, ואסטריד קיבלה את התואר "דוכסית בראבנט". אסטריד ולאופולד התגוררו בארמון סטויבנברג, לא רחוק מן הארמון המלכותי בלאקן. אסטריד גידלה את ילדיה בפשטות, ואף הייתה מטיילת עמם בחצר הארמון, שלא על פי כללי הטקס. בעת חתונתם נשארה אסטריד בדת הלותרנית, אך בשנת 1930 המירה את דתה לדת הקתולית.
בשנת 1934 נהרג חמיה אלברט הראשון, מלך הבלגים, במהלך טיפוס הרים, ובעלה עלה לשלטון במקומו כלאופולד השלישי, מלך הבלגים. אסטריד הקדישה את זמנה לעזרה למשפחות נזקקות, ובמהלך המשבר הכלכלי בשנת 1935 אף ערכה מגבית מיוחדת לאיסוף מזון ובגדים למשפחות עניות.
באוגוסט 1935 נסעו לאופולד ואסטריד לחופשה פרטית בשווייץ, עם שני ילדיהם הגדולים. ב-28 באוגוסט שלחו הזוג את ילדיהם לבלגיה, יחד עם המטפלות שלהם, ולמחרת יצאו לבדם לטיול בהרים. במהלך הנסיעה נהג לאופולד ברכב, ובמהלך ירידה במדרון תלול הרכב החליק מהכביש, ונתקע בעץ אגס. כתוצאה מהפגיעה נהרגה אסטריד, ואילו לאופולד נפצע באורח קל.
מותה של אסטריד גרם לאבל עמוק בבלגיה ובשוודיה, ורשות הדואר הבלגית אף הנפיקה בולים עם דיוקנה בשחור. במקום התאונה בשווייץ נבנתה קפלת הנצחה, והיא הפכה ליעד תיירותי בלגי ושוודי. בשנת 2015 עלו שני נכדיה לשלטון; פיליפ, מלך הבלגים בבלגיה, ואנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג בלוקסמבורג.
משפחתה

ב-4 בנובמבר 1926 התחתנה אסטריד עם לאופולד השלישי, מלך הבלגים, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
ז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה (1927–2005), התחתנה עם ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג
בודואן, מלך הבלגים (1930–1993)
אלברט השני, מלך הבלגים (נולד ב-1934)
אשר טננבוים

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
הרב אשר טננבוים
 לידה:  2 באפריל 1941 ה' בניסן תש"א ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  ט"ז בשבט תשע"ג (בגיל 71) ירושלים, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת פוניבז' 
 השתייכות:  חרדים ליטאים
 
הרב אשר טננבוים (ה' בניסן תש"א, 2 באפריל 1941 – ט"ז בשבט תשע"ג, 27 בינואר 2013) היה מנהל ועד הישיבות ורבה של שכונת גבעת שאול בירושלים.
קורות חייו

נולד בירושלים, מצד אביו דור רביעי בארץ ישראל, בנו של הרב משה דוד טננבוים, שהיה מנהל ועד הישיבות במשך כחמישים שנה. למד בישיבת עץ חיים בירושלים ולאחר מכן בישיבת פוניבז' בבני ברק. נישא לשפרה, בתו של מנחם פרוש. לאחר נישואיו למד בישיבת מיר בירושלים.
בשנת תשכ"ח (1968), בהיותו בן 27, התמנה כרבה של שכונת גבעת שאול בירושלים מטעם המועצה הדתית. בשנות ה-70 הקים את בית מדרש "ברכת מנחם" בשכונה, לכבודו של חותנו מנחם פרוש, במרתף בנין, ובשנות ה-90 הועבר בית המדרש למבנה מרווח והחליף את שמו ל"משכן באב"ד". תחת הנהלתו של הרב הורחב בית המדרש במהלך השנים, נבנו בו מקווה וספרייה תורנית עשירה עד שהפך לבית מדרש מרכזי בשכונה.
בכסלו תשנ"ד (נובמבר 1993), לאחר פטירת אביו, התמנה על ידי הרב שך, נשיא ועד הישיבות, למלא את מקום אביו בניהול ועד הישיבות. ייצג את הישיבות המאוגדות בוועד הישיבות מול השלטונות ורשויות הצבא. במסגרת תפקידו היה חותם על טופסי הדיחוי של בני הישיבות לצה"ל, ומאשר את היותם בני ישיבות, ועומדים בקריטריונים של תורתו אומנותו, הרב טננבוים היה ידוע בקפדנותו לבדוק האם מבקש הדיחוי אכן תלמיד ישיבה, ורק אז הסכים לחתום על התצהיר. היה בקשר הדוק עם ראשי אכ"א וטיפל במקרים של בחורי ישיבה שהתעוררו אצלם בעיות מול שלטונות הצבא. פרסם את הוראותיו של הרב שך בנושאים שונים הקשורים לעולם הישיבות וכן תקנות מיוחדות לבחורי הישיבות ובהן האיסור להוציא רישיון נהיגה, כאשר הוחלט כי תלמיד ישיבה שיוציא רישיון, אינו זכאי למעמד בן ישיבה מועד הישיבות. היה מרבה להתייעץ עם הרב שך בנושאים השונים שעלו על הפרק, והיה מגיע רבות למעונו לצורך כך. לאחר פטירת הרב שך היה נועץ ברב אלישיב.
בשנת תשנ"ט (1999) התמנה כחבר בוועדת טל שדנה בסוגיית גיוס בני ישיבות והדיחוי משירות בצה"ל הניתן להם מתוקף הסדר תורתו אומנותו. לאחר שהתברר כי בחוק טל נכללו סעיפים חדשים המשנים את ההסדר שהיה קיים מאז קום המדינה, נמנע מלחתום על מסקנות הוועדה ועל פי דרישת הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, הרב משה שמואל שפירא, ורבנים נוספים, ותחת זאת צירף "חוות דעת יחיד" ובה דרש להותיר את ההסדר שהיה עד אז ללא שום שינוי. בשל פעילותו זו, זכה למכתבי תמיכה מאותם חברים במועצת גדולי התורה. כמו כן סירב להשתתף בישיבות ועדת כץ שהכינה את החוק להגשתו לכנסת, ותחתיו השתתף נציג אחר של ועד הישיבות.
בשנת תש"ע חלה במחלת הסרטן, ולאחר שלוש שנים שבהן נאבק במחלתו נפטר. נקבר בהר המנוחות בירושלים. לאחר פטירתו מינה הרב שטיינמן את חתנו הרב חיים אהרן קאופמן למלא מקומו בוועד הישיבות.
משפחתו

אחיו, יצחק מתתיהו טננבוים, הוא עורך המודיע. חתנו הרב חיים אהרן קאופמן מכהן כרב בית הכנסת משאת בנימין בשכונת מעלות דפנה בירושלים. חתנו הרב עקיבא פרנקל, בנו של הרב איסר פרנקל, רבה של שכונת בבלי בתל אביב, הוא דיין. בנו הרב דב מאיר, חתנו של הרב יצחק זילברשטיין, מכהן כר"מ בישיבת קריית מלך, בנו הרב יעקב, ממלא את מקומו כרב בית הכנסת משכן באב"ד.
הערות שוליים

↑  לוי יצחק הירושלמי, האיש שמאחורי 20 אלף בני הישיבות, מעריב, 6 בינואר 1989.
1 2  משה ויסברג, יו"ר ועד הישיבות • הגאון רבי אשר טננבוים זצ"ל, באתר בחדרי חרדים, 27 בינואר 2013
↑  הפרדס - No. 69 Vol. 9 1995 June -, באתר היברובוקס
↑  אנשיל פפר, ח"כ יוסי כץ הקפיא הדיונים על חוק טל, באתר הארץ, 12 בפברואר 2002
↑  פרוטוקול הישיבה כאן
אסטריד ורניי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 באפריל 1918 סטוקהולם, שוודיה 
 פטירה:  4 בספטמבר 2006 (בגיל 88) מינכן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות ביער פרלצ'ר 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, שוודיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1942 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 סוג קול:  מצו-סופרן, סופרן 
 שפה מועדפת:  אנגלית, איטלקית 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות של נורדריין-וסטפאליה (1993)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1981)  מסדר ההצטיינות הבווארי 
 פרופיל ב-IMDb
 
איבויקה מריה אסטריד ורניי (במקור: ורנאי) (בשוודית: Ibolyka Astrid Maria Varnay;‏ 25 באפריל 1918 - 4 בספטמבר 2006) הייתה זמרת סופרן אופראית ממוצא הונגרי, ילידת שוודיה, שפעלה רוב שנותיה בעיקר בארצות הברית ובגרמניה.
ילדות ולימודים

הוריה היו שניהם הונגרים, אך היא נולדה בסטוקהולם, שוודיה. אמה, מריה יאבור, הייתה סופרן קולורטורה נודעת, שהנציחה את שירתה בהקלטות אקוסטיות ואביה, אלכסנדר ורניי, היה טנור ספינטו. אופרה הייתה עיסוק משפחתי וורנאי גדלה מאחורי הקלעים בבתי אופרה ברחבי העולם. אביה ייסד וניהל יחד עם אמה את תיאטרון האופרה קומיק בקריסטיאניה (אחר כך אוסלו, נורווגיה. אסטריד הקטנה הושכבה פעם במגירה התחתונה של השולחן בחדר ההלבשה של קירסטן פלגסטד הצעירה.
המשפחה עברה לארגנטינה ומשם לניו יורק, שם מת אביה של אסטריד בגיל 35, בשנת 1924. כעבור שנתיים נישאה אמה לטנור פרטונאטו דה אנג'ליס. ורניי למדה לקראת קריירה של פסנתרנית אך בגיל 18 החליטה להיות לזמרת והשתלמה בפיתוח קול אינטנסיבי אצל אמה.
כעבור שנה הסדירה בשבילה קירסטן פלגסטד לימוד והכנת תפקידים אצל המנצח ומאמן הלהקה במטרופוליטן אופרה, הרמן וייגרט. בגיל 22 ידעה הונגרית, גרמנית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית והרפרטואר שלה הכיל חמישה-עשר תפקידי סופרן דרמטי, אחד-עשר מהם תפקידים וגנריים.
ראשית הקריירה

אסטריד ורניי ערכה את הופעת הבכורה הסנסציונית שלה במטרופוליטן אופרה ב-6 בדצמבר 1941 בהופעה משודרת. היא הופיעה בתפקיד זיגלינדה ב"ולקירה" של וגנר, כמחליפה ללוטה להמן שחלתה, כמעט ללא חזרת הכנה. הייתה זו הופעתה הראשונה בתפקיד ראשי, והיא נחלה בה הצלחה רבתי. כעבור שישה ימים החליפה את הלן טראובל שחלתה בתפקיד ברונהילדה באותה אופרה. ורניי ווייגרט התקרבו ובשנת 1944 נישאו. בתקופה זו גם קיבלה שיעורים אצל הטנור לשעבר במטרופוליטן אופרה, פאול אלטהאוז.
בשנת 1948 הופיעה לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובשנת 1951 בפירנצה כ'ליידי מקבת'. באותה שנה הופיעה לראשונה גם בפסטיבל ביירוית אחרי שפלגסטד, שדחתה הזמנה לפסטיבל, המליצה לווילנד וגנר להזמין את ורניי. ורניי המשיכה לשיר בביירוית במשך שבע-עשרה השנים והופיעה בקביעות במטרופוליטן עד 1956.
התפתחות הקריירה

ורניי עזבה את המטרופוליטן משהתברר לה שהמנהל רודולף בינג איננו מעריך אותה, ובהמשך דרכה הייתה לעמוד התווך בבתי אופרה אחרים מן הגדולים והחשובים בעולם, בייחוד בגרמניה, ביצירות וגנר ושטראוס אך גם בכמה מן האופרות של ורדי ואחרים. אז קבעה כבר את משכנה במינכן, שקהל המאזינים שלה ראו בה אלילה.
בשנת 1969 השמיטה מן הרפרטואר שלה את תפקידי הסופרן הדרמטי הכבדים והחלה בקריירה חדשה בתפקידי מצו סופרן. אחרי שהייתה המובילה בעולם בתפקיד אלקטרה במשך למעלה מעשרים שנה, ביססה עכשיו את מעמדה כפרשנית גדולה לקליטמנסטרה. תפקיד הרודיאס היה לתדיר ביותר בין ביצועיה: 236 הופעות. היא חזרה למטרופוליטן ב-1974 והופיעה שם בפעם האחרונה ב"עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" של ברטולט ברכט וקורט וייל ב-1979.
שלהי חייה

מאמצע שנות ה-80' עשתה את תפקידי האופי לאומנותה. הופעתה הבימתית האחרונה הייתה במינכן ב-1995, חמישים וחמש שנים אחרי הופעת הבכורה שלה במטרופוליטן. ב-1998 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "חמישים וחמש שנים בחמש מערכות: חיי באופרה" (בגרמנית: Hab' mir's gelobt), שכתבה בשיתוף עם דונלד ארתור.
ב-2004 יצא סרט תעודה על חייה ועל ראשית הקריירה שלה בניו יורק, בשם Never Before וזכה לשבחים בארצות הברית. הקלטותיה בתפקידי הגיבורות של שטראוס, כמו אלקטרה וסאלומה, יחד עם תפקידי וגנר שלה, הן בין אוצרות המדיום הזה. סרטי הקלטה משידורי תפקידיה הגדולים מתעדים את אמנותה בצליל, ומספר מועט של קלטות וידאו משלהי הקריירה שלה מעידות על כישרון המשחק שלה.
אסטריד ורניי נפטרה בגיל 88 במינכן ב-4 בספטמבר 2006.
ארכף אפור-פנים

| ארכף אפור-פנים |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: חדפי פיל
משפחה:: חדפי פיל
סוג:: ארכף גדול
מין:: ארכף אפור-פנים
שם מדעי
 Rhynchocyon udzungwensis
תחום תפוצה


ארכף אפור-פנים (שם מדעי: Rhynchocyon udzungwensis) הוא מין ממשפחת הארכפיים המצוי רק בהרי אודזונגווה שבטנזניה ומצוי בסכנת הכחדה.
מין זה התגלה רק ב-2008 בטנזניה והוא בעל גוף שחור, עורף אדמוני וראש אפור בעל אף ארוך ומחודד ובטן בהירה יחסית. הוא גדול יחסית לארכף ומגיע לאורך של 56 ס"מ ולמשקל 740 גרם.
הארכף חי ביערות הרריים בשמורות בטנזניה לאורך 300 קילומטרים רבועים. הוא נפוץ בעיקר בפארק הלאומי הרי אודזונגווה. הוא מצוי בעיקר בין העלים של היער ולעיתים גם ביערות חזרן. הוא לא נפוץ במיוחד - ככל הנראה ישנם כ-80 ארכפים בוגרים בשמורה.
הארכפים נטרפים על ידי חתולים, נחשים ועופות דורסים, אך בעיקר נפגעים מפעילות אנושית כמו ציד או הרס יערות הגשם בתחומי מחייתם. 
מצב שימורם הנוכחי הוא "פגיע".
הערות שוליים

↑  ארכף אפור-פנים באתר הרשימה האדומה של IUCN
| חדפי פיל |
| --- | --- | --- |
| ארכף | ארכף קצר-אף • ארכף הכף • ארכף שחור-רגל • ארכף שחור • ארכף הסבך • ארכף סלע מזרחי • ארכף קארו • ארכף סומלי • ארכף אדמוני • ארכף סלע מערבי |  |
| ארכף צפון-אפריקני | ארכף צפון-אפריקני |  |
| ארכף עגול-אוזן | ארכף עגול-אוזן נמיבי • ארכף עגול-אוזן קארו • ארכף עגול-אוזן אטנדקה |  |
| ארכף ארבע אצבעי | ארכף ארבע אצבעי |  |
| ארכף גדול | ארכף זהוב-גב • ארכף משובץ • ארכף אדום-ראש  • ארכף אפור-פנים |  |
אסמיר סוליץ'

אסמיר סוליץ' (בבוסנית: Asmir Suljić; נולד ב-11 בספטמבר 1991) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת פנג'אב.
קריירה

סוליץ' התחיל את הקריירה שלו בסרייבו מליגת העל של בוסניה והרצגובינה. ב-18 באוגוסט 2010, סוליץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד צליק זניצה. ב-13 בנובמבר, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד דרינה זבורניק.
את עונת 2013/2014, התחיל גם בסרייבו, אך לקראת סיום חלון העברות של קיץ 2013, חתם באויפשט מליגת העל ההונגרית.
לקראת סוף אוגוסט 2015 חתם בווידאוטון.
בפברואר 2018, חתם בוויסלה קרקוב מליגת העל הפולנית והיה עתיד להצטרף אליה בתום העונה, אך כשמועד זה הגיעה חוזהו בוטל. כעבור זמן קצר חתם באולימפיה ליובליאנה מליגת העל הסלובנית.
בספטמבר 2019, חתם בזגלבי לובין, אך שוחרר ממנה בינואר 2020.
ב-20 באוגוסט 2020, סוליץ' חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל אך עזב תוך זמן קצר.
בינואר 2021, סוליץ' חתם בדיושג'ר מליגת העל ההונגרית.
בינואר 2022 חזר לסרייבו.
ב-31 באוגוסט 2024 חתם בפנג'אב מליגת העל ההודית.
תארים

הגביע ההונגרי: 2013/2014
הסופר קאפ ההונגרי: 2014
ליגת העל ההונגרית: 2017/2018
הגביע הסלובני: 2018/2019
הערות שוליים

↑  תומר חבז, ‏‏סוליץ' נפרד מפ"ת: "אמרתי לעבדה שהוא ראוי ליותר מדינמו קייב", באתר ספורט1, 3 בפברואר 2021
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אסמיר סוליץ'".
אנטואנט בראון בלאקוול

| --- | --- |

 לידה:  20 במאי 1825 הנרייטה, ארצות הברית 
 פטירה:  5 בנובמבר 1921 (בגיל 96) אליזבת, ארצות הברית 
 שם לידה:  Antoinette Louisa Brown 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוברלין קולג' 
 השקפה דתית:  קונגרגציונליזם, אוניטריאניזם 
 בן או בת זוג:  סמואל צ'ארלס בלקוול (24 בינואר 1856–ערך בלתי־ידוע) 
 מספר צאצאים:  7 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1993) 
 חתימה:   
 
אנטואנט בראון בלאקוול (באנגלית: Antoinette Brown Blackwell; ‏20 במאי 1825 – 5 בנובמבר 1921) הייתה האישה הראשונה לקבל הסמכת כמורה מהזרם הפרוטסטנטי המרכזי בארצות הברית. היא הייתה דוברת ציבורית נודעת בנושאים הבוערים של תקופתה, והשתמשה ביסודות הדת שלה כדי לקדם זכויות נשים.
ביוגרפיה > תחילת דרכה

אנטואנט לואיזה בראון הייתה בת הזקונים מתוך שבעת ילדיהם של ג'וזף בראון ואבי מורס. היא נולדה בהנרייטה, ניו יורק, וכבר בגיל שלוש בראון הוכרה כבעלת אינטליגנציה חדה. המטיף האוונגליסטי צ'ארלס גרנדינסון פיני מרוצ'סטר הסמוכה הזמין את משפחתה של בראון להצטרף לכנסיית הקהילה (Congregational Church). בגיל 8 בראון כבר החלה להטיף בכנסייה במפגשי יום ראשון. ב-1841, בגיל 16, לאחר שסיימה את הלימודים הנדרשים, בראון החלה ללמד בעצמה. אך הוראה לא הייתה משאת נפשה, ובמשך ארבע שנים חסכה את שכרה כדי ללמוד תאולוגיה במכללת אוברלין ולפתח קריירה כנסייתית.
ביוגרפיה > השכלה

כאשר חסכה מספיק עבור שכר הלימוד, בראון החלה לימודיה באוברלין קולג' באוהיו בשנת 1846. הוריה, שהאמינו בחינוך שווה לא רק לנשים, אלא גם לשחורים, תמכו בה. בקולג', היא השלימה תואר בספרות ב-1847, על פי תוכנית הלימודים שנקבעה עבור נשים במכללה. בחופשות היא עסקה בהוראה וגם בלמידת עברית ויוונית. ב-1847, היא פנתה למכללה לקבל אותה ללימודי תאולוגיה עם דגש על הובלת קהילת כנסייה. הנהלת המכללה התנגדה לעיסוק פורמלי של נשים בדת, אך בסופו של דבר הסכימו לקבלה ללימודים תחת תנאים מסוימים: שהיא תוכל לשבת בקורסים, אך לא תקבל הכרה רשמית עבורם או תואר בתאולוגיה. בראון הסכימה, ועל אף המגבלות שהושמו עליה, היא בלטה משום שהייתה משתתפת פעילה, כותבת פורה, ונואמת כריזמטית. פרשנותה לאיגרות פאולוס פורסמה בכתב העת האקדמי של המכללה. בפרשנות זו היא החלה לפתח את התאולוגיה הפמיניסטית שלה. היא טענה שהצהרות לגבי נשים בתנ"ך ובברית החדשה לגבי נשים נועדו לזמן ומקום מסוימים, ושלבטח אינם ישימים במאה ה-19. במכללה היה איסור על נשים לנאום בציבור מסיבות דתיות, אז בראון פתחה מועדון דיבייט סודי לנשים כדי להתאמן על כישורי הנאומים שלהן, ובחופשותיה מהלימודים הייתה נואמת מבוקשת, והוזמנה לנאום באוהיו ובניו יורק על מיגור העבדות ועל זכויות נשים.