stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוסקר ורנר
קריירת משחק מוקדמת

לאחר המלחמה שב ורנר אל הבורגתיאטר, ושיחק גם בהפקות של תיאטראות נוספים, לרוב בתפקידי אופי. בשנת 1948 ערך את הופעת הבכורה כשחקן ראשי בסרט קולנוע, בסרט "Der Engel mit der Posaune" (המלאך עם השופר) של הבמאי קרל הרטל. ב-1949 הופיע בתפקיד נוסף, בו משך תשומת לב, קרל, אחיינו של בטהובן בסרט "ארואיקה". הסרט זכה בהצלחה בינלאומית, והשתתף בתחרות הרשמית במסגרת פסטיבל קאן.
בשנת 1950 נסע ורנר לבריטניה על מנת לשחק בהפקה דוברת אנגלית של "המלאך עם השופר", שביים אנתוני בושל. בשנה זו גם התגרש. לאחר מכן הופיע במספר סרטים דוברי גרמנית, בטרם ניסה את מזלו בהוליווד בתפקיד ראשי בהפקה של אולפני פוקס המאה ה-20, "הכרעה לפני השחר" (Decision Before Dawn). הסרט היה סרט מלחמה שסיפר את סיפורם של שבויי מלחמה אנטי-נאצים המוצנחים בגרמניה, מולדתם, על מנת ללחום בנאצים. הסרט זכה להצלחה מסוימת, ואף היה מועמד לפרס אוסקר כסרט הטוב ביותר, אך ציפיותיו של ורנר להפוך לכוכב קולנוע בהוליווד לא התממשו. האולפן סירב להעניק לו תפקידים שהתאימו לו, והוא החליט לשוב לאירופה ולהקדיש עצמו לתיאטרון.
הוא התיישב בבית שבנה בעיירה טריאזן בליכטנשטיין. הוא היה לכוכב תיאטרון, ושיחק תפקידים ראשיים בהצגות כהמלט, מות דנטון, ו"בקט". ב-1954 נישא לאן פאואר, בתה של השחקנית הצרפתייה אנאבלה, ובתו המאומצת של הכוכב ההוליוודי טיירון פאואר.
בשנת 1955 הופיע בארבעה סרטים - ביוגרפיה של מוצרט בה שיחק את התפקיד הראשי, הסרט לולה מונטז בבימויו של מקס אופולס, סרט ריגול בשם "ספיונז'" בו שיחק את תפקידו של הקולונל אלפרד רדל ודרמה היסטורית בשם "Der letzte Akt" (הפעולה האחרונה, נקרא בעברית "היטלר: הימים האחרונים") בו שיחק קצין נאצי המנסה להתנגד לפקודתו של היטלר להציף את מנהרות הרכבת התחתית בברלין, בימי הקרב על ברלין. בשנת 1958 ניסה את ידו בבימוי סרט טלוויזיה בשם "Ein gewisser Judas" שעסק בחיי יהודה איש קריות ובו שיחק את יהודה איש קריות. את הסרט ביים תחת שם הבמה "ארסמוס נותנגל".
קריירת משחק מאוחרת

בשנת 1962 שיחק את תפקידו של ז'יל, הצלע הגברית האוסטרית במשולש האהבים בסרט ז'יל וג'ים שביים פרנסואה טריפו, כשלצידו ז'אן מורו כקתרין, ואנרי סר כג'ים. זהו אחד מתפקידיו החשובים והידועים ביותר. הסרט נחשב לאחד הסרטים החשובים והמשפיעים על הגל החדש בקולנוע הצרפתי. תפקיד זה, בו זכה לביקורות משבחות על משחקו, השיב אותו לאור הזרקורים הבינלאומי ולמעמד של כוכב קולנוע.
בשנת 1965 שיחק את תפקיד ד"ר שומאן, הרופא המהורהר בסרט "ספינת השוטים". על המשחק בתפקיד זה זכה בפרס המבקרים בניו יורק כשחקן הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה ופרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר. באותה שנה שיחק את רב המרגלים היהודי המזרח גרמני פידלר בסרט המרגל שחזר מן הכפור, ועל כך זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע. ב-1966 שב לשחק בבימויו של טריפו בסרט פרנהייט 451, על פי ספרו של ריי ברדבורי. בסרט שיחק את התפקיד הראשי, הכבאי גאי מונטג. גם תפקיד זה נחשב לאחד מתפקידיו הטובים והזכורים ביותר, והסרט הפך לקלאסיקה ולסרט פולחן. בשנת 1968 התגרש מפאואר.
בתחילת שנות השבעים שב אל במת התיאטרון, ובילה את זמנו בטיולים בעולם, בין היתר בישראל, איטליה, מלטה, צרפת וארצות הברית. הוא הופיע בפרק בסדרת הטלוויזיה קולומבו בשנת 1975. בשנת 1976 הופיע בפעם האחרונה על מסך הקולנוע, בסרט מסע הארורים, בתפקיד פרופסור אגון קרייזלר. על הופעתו זו זכה במועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב.
ורנר היה אלכוהוליסט, והדבר השפיע על מצב בריאותו. בשנת 1983 הופיע בפעם האחרונה על במת התיאטרון. באוקטובר 1984 היה אמור להופיע בקריאה פומבית במרבורג אך ביטל את הופעתו בשל כך שחש ברע, ולאחר מכן נמצא מת בחדרו, כפי הנראה מהתקף לב. הוא מת יומיים לאחר מותו של פרנסואה טריפו. לבקשתו, נטמן במולדתו המאמצת, ליכטנשטיין.
פילמוגרפיה

"Geld fällt vom Himmel" (מעות נופלות משמים) - במאי היינץ הלביג, 1938.
"Hotel Sacher" (מלון זאכר) - במאי אריך אנגל, 1939.
"Leinen aus Irland" (פשתן מאירלנד) - במאי היינץ הלביג, 1939.
"Der Engel mit der Posaune" (המלאך עם השופר) - במאי קרל הרטל, 1948.
"Eroica" (ארואיקה) - במאי ולטר קולם-ולטי, 1949.
"Ruf aus dem Äther / Piraten der Berge" (קריאה מן האֶתֶר/שודדי ההרים) - במאי גאורג קלארן, 1950.
"Ein Lächeln im Sturm" (חיוך בסערה) - במאי רנה שאנאס, 1950.
"Entführung ins Glück" (חטיפה אל האושר) - במאי קרל הרטל, 1950.
"The Angel with the Trumpet" (המלאך עם השופר) - במאי אנתוני בושל, 1950.
"Das gestohlene Jahr" (השנה הגנובה) - במאי וילפריד פראס, 1950.
"Decision Before Dawn" (הכרעה לפני השחר) - במאי אנאטול ליטבאק, 1951.
"Spionage" (ריגול) - במאי פרנץ אנטק, 1955.
"Der letzte Akt" (היטלר: הימים האחרונים) - במאי גאורג וילהלם פבסט, 1955.
"Reich mir die Hand, mein Leben" (הושיטי לי יד, חיי) - במאי קרל הרטל, 1955.
"Lola Montez" (לולה מונטז) - במאי מקס אופולס, 1955.
"Ein gewisser Judas" (פלוני יהודה) - במאי אוסקר ורנר, תחת השם "ארסמוס נותנגל", 1958.
ז'יל וג'ים - במאי פרנסואה טריפו, 1962.
"Torquato Tasso" (טורקוואטו טאסו) - במאי יוזף גילן, 1964.
ספינת השוטים - במאי סטנלי קריימר, 1964.
המרגל שחזר מן הכפור - במאי מרטין ריט, 1965.
פרנהייט 451 - במאי פרנסואה טריפו, 1966.
"Interlude" (אינטרלוד) - במאי קווין בילינגטון, 1968.
"The Shoes of the Fisherman" (נעלי הדייג) - במאי מייקל אנדרסון, 1968.
קולומבו הפרק "Playback" - ‏1975.
מסע הארורים - במאי סטיוארט רוזנברג, 1976.
ביתו של ורנר בטריאזן שבליכטנשטיין
קברו של אוסקר ורנר
אדריכלות עתידנית (פוטוריסטית)

| --- | --- |

בניין נושא (אנ'), נמל התעופה הבין-לאומי של לוס אנג'לס, אדריכלים ויליאם פריירה, צ'ארלס לאקמן ופול ויליאמס (אנ').
 מידע כללי
 תקופה:  אדריכלות מודרנית
 טווח תאריכים:  מ-1914 ואילך
רישום פרספקטיבה "מ"לה סיטה נובה" מאת אנטוניו סנט'אליה 1914.
אדריכלות עתידנית (פוטוריסטית) היא סגנון ארכיטקטוני בן המאה ה-20 שנולד באיטליה, המאופיין בכרומטיות חזקה, ובקווים דינאמיים ארוכים, המרמזים על מהירות, תנועה, דחיפות וליריות: אדריכלות זו היא חלק מהפוטוריזם, תנועה אמנותית שנוסדה על ידי המשורר פיליפו תומאזו מארינטי, שהפיק את תעודת היסוד שלה – המניפסט של העתידנות, בשנת 1909. התנועה הייתה פעילה בכל תחומי האמנויות ופיתחה סגנון אמנותי שהציע תיאור אסתטי חדש של החיים המודרניים. התנועה משכה אליה לא רק משוררים, מוזיקאים ואמנים (כמו אומברטו בוצ'יוני, ג'יאקומו בלה, פורטונטו דפרו ואנדריקו פרמפוליני), אלא גם מספר אדריכלים. פולחן עידן המכונות ואפילו האדרת המלחמה והאלימות היו בין הנושאים שהפוטוריסטים (עתידנים) עסקו בהם. כמה מהבולטים מביניהם אף נהרגו לאחר שהתנדבו לטול חלק במלחמת העולם הראשונה, כמו האדריכל אנטוניו סנט'אליה, שאף על פי שבנה מעט יחסית, תרגם את החזון העתידני למתכונת עירונית.
תולדות העתידנות האיטלקית

בשנת 1912, שלוש שנים לאחר פרסום המניפסט העתידני של מרינטי, אנטוניו סנט'אליה ומריו צ'יאטונה לקחו חלק בתערוכת "מגמות חדשות"  במילנו. בשנת 1914 הציגה הקבוצה את התערוכה הראשונה שלהם עם "מסר" מאת אנטוניו סנט'אליה. לימים, בסיועו של פיליפו תומאזו מארינטי הפך מסר זה להיות "מניפסט הארכיטקטורה הפוטוריסטית" ("Manifesto of Futurist Architecture"). על אף שגם בוצ'יוני עבד באופן לא רשמי על ניסוח מניפסט דומה, מרינטי העדיף את המסמך של סנט'אליה.
מאוחר יותר בשנת 1920 נכתב מניפסט אחר מאת וירג'יליו מרצ'י, "מניפסט האדריכלות העתידנית הדינמית, דרמטית, ואינסטינקטיבית" ("Manifesto of Dynamic Instinctive Dramatic Futurist Architecture") אוטורינו אלואיסיו עבד בסגנון שפיתח מרצ'י, ודוגמה אחת לכך הייתה הקאסה דל-פשיו שלו באסטי.
מניפסט עתידני נוסף שקשור לארכיטקטורה הוא "מניפסט האמנות העתידנית הקדושה" ("Manifesto of Sacred Futurist Art") מאת פיליה (לואיג'י קולומבו) ופיליפו תומאזו מארינטי, שפורסם בשנת 1931. ב־27 בינואר 1934 הגיע תורו של המניפסט לארכיטקטורה אווירית של מארינטי, אנגיולו מאזוני ומינו סומנזי. מאזוני דבק בפומבי בפוטוריזם רק שנה קודם לכן. במסמך זה הוגדר מפעל לינגוטו על ידי ג'אקומו מאטה-טרוקו מוגדר "כיצירה הקונסטרוקטיבית העתידנית הראשונה". מאזוני עצמו עבד באותן שנים על מבנה שנחשב כיום ליצירת מופת של אדריכלות עתידנית, כמו מפעל החימום ותא הבקרה הראשי של תחנת הרכבת סנטה מריה נובלה, בפירנצה.
אמנים ואדריכלים עתידניים איטלקיים

ג'אקומו בלה
אנטוניו סנט'אליה
אומברטו בוצ'יוני
ג'וזפה טרגני
מריו רידולפי
יוריקו פרמפוליני
אר דקו

סגנון הארכיטקטורה של אר דקו על צורותיו המופשטות נחשב עתידני כשהיה באופנה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. השם המקורי של סגנון האר דקו המוקדם והמאוחר כאחד היה ארט מודרן – השם "אר דקו" לא נכנס לשימוש עד שנת 1968 אז הומצא המונח בספר של בוויס הילייר. בניין קרייזלר הוא דוגמה בולטת לארכיטקטורה העתידנית של אר דקו.
עתידנות לאחר מלחמת העולם השנייה > אדריכלות גוגי

לאחר מלחמת העולם ה-2, הפוטוריזם נחלש במידה ניכרת והגדיר את עצמו מחדש בזכות ההתלהבות לקראת עידן החלל, עידן האטום, תרבות המכוניות והשימוש הנרחב בפלסטיק. לדוגמה, מגמה זו מופיעה באדריכלות גוגי (Googies) בשנות החמישים בקליפורניה. העתידנות במקרה זה אינה סגנון, אלא גישה אדריכלית חופשית וחסרת רסן, וזו הסיבה שהיא פורשה מחדש והשתנתה על ידי דורות של אדריכלים בעשורים הבאים, אך באופן כללי היא כוללת צורות מדהימות עם קווים דינמיים וניגודים חדים, ומשתמשת בחומרים מתקדמים טכנולוגית.
עתידנות לאחר מלחמת העולם השנייה > נאו-פוטוריזם

האדריכלים פורצי הדרך של שלהי שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 היו הפינים אירו סארינן;   ואלוור אלטו,  האדריכל האמריקני אדריאן וילסון  וצ'ארלס לוקמן;   האדריכלים הדנים הנינג לארסן  וירן אטזון.  התנועה האדריכלית נקראה לימים נאו-פוטוריזם על ידי האדריכל הצרפתי דניס למינג. הוא תכנן את כל הבניינים בפוטורוסקופ, שהקינמקס הוא בניין הדגל בו.  בראשית המאה ה-21, הנאו-פוטוריזם הושק מחדש על ידי מעצב החדשנות ויטו די בארי עם החזון שלו "האבקה צולבת של אמנות וטכנולוגיה מתקדמת לעולם טוב יותר" שהוחל על פרויקט העיר מילאנו בזמן תערוכת אקספו 2015.  [דרוש מקור][מפני ש...] ] בספרות הפופולרית משתמשים לעיתים קרובות במונח "עתידני" ללא דיוק רב כדי לתאר ארכיטקטורה שיש לה מראה של עידן החלל כפי שמתואר ביצירות מדע בדיוני או בספרי קומיקס. כיום זה מבולבל לפעמים עם אדריכלות אורגנית או אדריכלות היי-טק. השימוש השגרתי במונח עתידנות – על אף שהושפע מחזונו של אנטוניו סנט'אליה לארכיטקטורה פוטוריסטית – צריך להיות מובדל היטב מהערכים וההשלכות הפוליטיות של התנועה הפוטוריסטית בשנים 1910–1920. האדריכלות העתידנית שנוצרה מאז 1960 עשויה להיקרא בשם "נאו-פוטוריזם", והיא מכונה גם עתידנות פוסט מודרנית או אדריכלות נאו-פוטוריסטית.
עתידנות לאחר מלחמת העולם השנייה > אדריכלים עם מאפייני סגנון עתידניים

טדאו אנדו
ארכיגרם
לואי ארמט
ולטון בקט
סנטיאגו קלטרווה
לה קורבוזיה
ארתור אריקסון
פיוצ'ר סיסטמס
מייקל גרייבס
זהא חדיד
דניס לאמינג
ג'ון לאוטנר
אנתוני ג'יי לומסדן
וירג'יל מרצ'י
וויין מקאליסטר
אוסקר נימאייר
סזאר פלי
ויליאם פריירה
פטרישיו פוטצ'וליו
אירו סארינן
עתידנות לאחר מלחמת העולם השנייה > גלריית דוגמאות לאדריכלות עתידנית

ספריית לנגסון, אוניברסיטת קליפורניה באירוויין, ויליאם פריירה, (1965)
המרכז למשפט אזרחי של מנצ'סטר (2008) מאת דנטון קורקר מרשל, ראוי לציון בשל התומכות שלו וקוויו הישרים
קתדרלת ברזיליה (אוסקר נימאייר, 1960)
מקגו הול, אוניברסיטת קליפורניה באירוויין (ארתור אריקסון, 1991)
Ferrohouse בציריך (יוסטוס דהיינדן, 1970)
מרכז בוגר (בניין כיתה), (אוניברסיטת אורל רוברטס (פרנק וואלאס, 1963)
בניין פורטלנד בפורטלנד, אורגון (מייקל גרייבס, 1982)
ספריית גייסל, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (ויליאם פריירה, 1970)
תחנת הרכבת המרכזית בוורשה בפולין מאת ארסניוש רומנוביץ (1975)
הערות שוליים

↑  Günter Berghaus (2000). International Futurism in Arts and Literature. Walter de Gruyter. p. 364. ISBN 3-11-015681-4.
1 2 3 4  Futurist architecture and Angiolo Mazzoni’s manifesto of aerial architecture, published in VV.AA. Angiolo Mazzoni e l'Architettura Futurista – p.7-22
↑  Literally "New Trends".
↑  In 1978, architect Léon Krier described the heating plant as the greatest masterpiece of Futurist-Constructivist-Modernist architecture. Published in London 1978 – An architecture thesis on Angiolo Mazzoni by Flavio Mangione and Barbara Weiss; Angiolo Mazzoni e l'Architettura Futurista p.45
↑  "Eero Saarinen – Tag – ArchDaily". Archdaily.com. נבדק ב-22 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eero Saarinen's TWA Terminal To Become A Luxury Hotel". Fastcodesign.com. 9 בספטמבר 2013. נבדק ב-22 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Design Spotlight: Alvar Aalto- Travel Squire". Travelsquire.com. 20 בפברואר 2012. נבדק ב-22 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Adrian Wilson Bio, latest news and articles – Architectural Digest". Architectural Digest. נבדק ב-22 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pearman, Hugh (1 בנובמבר 2004). "Airports: A Century of Architecture". Harry N. Abrams. נבדק ב-22 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "December 2012 Members Newsletter" (PDF). Preservationdallas.org. נבדק ב-22 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cake, Opera (19 באוקטובר 2010). "Neo-Futurism at Danish Royal Opera". Opera-cake.blogspot.com. נבדק ב-22 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sydney Opera House, Sydney". Skyscraperpage.com. נבדק ב-22 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Denis Laming – Architect". Laming.fr. נבדק ב-22 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Archived copy" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2013-12-25. נבדק ב-2014-01-04. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553950605171  LCCN: sh93009503 
מפעל לינגוטו בטורינו, עם מסלול הבדיקה שלהם שמוקם על גג המפעל, והוכר בשנת 1934 כיצירה העתידנית הראשונה באדריכלות
מלון מרקיז מריוט בסן פרנסיסקו, קליפורניה, דוגמה בולטת לעתידנות פוסט-מודרנית, תוכנן על ידי האדריכל אנתוני ג'יי לומסדן (1989). בקצהו העליון של המבנה הוצב מגדל זכוכית בצורת ג'וקבוקס.
אדווין בלאק

| --- | --- |

אדווין בלאק, 2014
 לידה:  27 בפברואר 1950 (בן 74) שיקגו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  IBM and the Holocaust, The Transfer Agreement 
 www.edwinblack.com
 
אדווין בלאק (באנגלית: Edwin Black; ‏נולד ב־27 בפברואר 1950) הוא סופר, עיתונאי בעל טור יהודי אמריקאי. מפיק ומגיש תוכנית טלוויזיית אינטרנט שבועית - The Edwin Black Show. כתב אחד עשר ספרים, שרובם הפכו לרבי מכר ותורגמו ל-14 שפות לפחות וכן מאות מאמרים, שפורסמו בחלק גדול מהעיתונים החשובים בארצות הברית ובמקומות נוספים בעולם. אחד הכותבים העיקריים באתר The Cutting Edge News.
קורות חיים

בלאק נולד בתחילת שנות החמישים בשיקגו, להורים יהודים פולנים, ניצולי השואה. אמו, את'ל כץ, הייתה ב-1943 בדרכה בקרון סגור למחנה ההשמדה טרבלינקה. בהיותה צנומה במיוחד הצליחה להימלט דרך צוהר קטן בקרון. הנאצים ירו על הבורחת והשאירוה קבורה בשלג, בחושבם שמתה. יהודי שהסתתר ביער הציל אותה אחרי שהרכבת נעלמה והשניים הסתתרו יחדיו ביערות פולין במשך שנתיים, עד לתום המלחמה. המציל הוא מי שיהיה בעתיד בעלה ואביו של בלאק, והשניים היגרו יחדיו לארצות הברית לאחר גמר מלחמת העולם השנייה.
בלאק חי תקופה מסוימת בקיבוץ בישראל. הוא נשוי, אב לבת, וגר בוושינגטון.
כתיבתו

הטור של בלאק מופיע כיום בכמאה עיתונים ומגזינים שונים ברחבי העולם. מאות מאמריו הופיעו בחלק גדול מהעיתונים החשובים בארצות הברית ובבריטניה, וכן התפרסמו בעיתונות ברחבי העולם, לרבות בג'רוזלם פוסט בישראל. בפרס הראשון שלו זכה עוד בשנות העשרים לחייו, בגין מאמר שכתב בעקבות ראיון שקיים ב-1978, עם פרקליט יהודי שייצג נאצים ותירץ בפני בלאק את ייצוגם, בטענות לחופש הדיבור והבעת הדעה.
ספרו הראשון, The Transfer Agreement: The Untold Story of the Secret Agreement Between the Third Reich and Jewish Palestine יצא לאור ב-1984 בהוצאת MacMillan Publishing Company, עורר סערה כלל עולמית ויהודית וזכה בפרס קרל סנדברג. הספר עסק בהסכם העברה - ההסכם שנחתם באמצע 1933 בין הסוכנות היהודית לבין שלטונות גרמניה הנאצית. ההסכם איפשר לכחמישים אלף מיהודי גרמניה לצאת ממנה, יחד עם חלק מרכושם, בשווי כמאה מיליון דולר של אז (מעל למיליארד וחצי דולר של היום) ותמורת זה בוטל החרם שארגנו יהודי העולם נגד המשטר הנאצי בשנתו הראשונה.
ספרו השני של בלאק, Project C, ספר מתח מדע בדיוני יצא לאור כעבור חמש עשרה שנה בהוצאת Dialog, ותורגם לכמה שפות, בהן עברית. לאחר ספר זה החלו ספרי בלאק להתפרסם לעיתים קרובות יותר, ומדי שנה-שנתיים יצא לאור ספר חדש שלו. כמעט כול ספריו עוררו סערה ומחלוקת וכמעט כולם הפכו רבי מכר.
ב-2001 יצא לאור בהוצאת Crown ספרו השלישי של בלאק, IBM and the Holocaust: The Strategic Alliance between Nazi Germany and America's Most Powerful Corporation. גם ספר זה עורר סערה, בשל טענתו של בלאק, בדבר "ברית אסטרטגית" שכרת מנכ"ל IBM דאז תומאס ווטסון עם גרמניה הנאצית ושיתוף הפעולה עמה מצדן של חברות בת של IBM. הספר היה לאחד מרבי המכר של ה"ניו יורק טיימס" .
ספרו האחרון עד כה, Financing the Flames: How Tax-Exempt and Public Money Fuel a Culture of Confrontation and Terror in Israel, שיצא לאור ב-2013, הוא תחקיר של מימון פעולותיהם של ארגוני זכויות אדם שונים, ובראשם הקרן החדשה לישראל. הוא חושף בספרו את מקורות המימון של הקמפיינים השונים לדה-לגיטימציה של ישראל, ובהם החרם הכלכלי, תנועת ה-BDS והלוחמה המשפטית נגד צה"ל, ובין היתר כותב כי כספי תרומות של אזרחים אמריקאים מגיעים, במקום לפעילויות חברתיות והומניטריות לגיטימיות, לפעילויות פוליטיות נגד מדינת ישראל. לדבריו, "לעולם לא יהיה שלום אם לא נעצור את זרם הכספים של הקרן החדשה לישראל, לארגונים פוליטיים שחרתו על דגלם לפעול כנגד מדינת ישראל... אנשים בשני הצדדים, ישראלים ופלסטינים, רוצים לחיות בדו קיום. אבל זה לא יכול לקרות כשכספי תרומות אמריקנים מממנים את הלהבות של השנאה בין הצדדים".
בלאק פועל לשינוי החקיקה האמריקנית ולהתאמתה לכך, שלא ניתן יהיה להסתיר עוד את הפעילות הנעשית בכספים הפטורים ממסים ומשמשים למימון מלחמה נגד מדינה ידידה. הוא השיק את ספרו בקונגרס האמריקאי, בפרלמנט האירופי ובפרלמנט הבריטי, בסוף 2013, ובכנסת, בכינוס שאורגן על ידי חבר הכנסת רוברט אילטוב, ב-19 בפברואר 2014, בהשתתפותם של סגן שר החוץ זאב אלקין, וחברי הכנסת יוני שטבון, חיליק בר ופנינה תמנו שטה.
ספריו

The Transfer Agreement: The Dramatic Story of the Pact Between the Third Reich and Jewish Palestine, New York: Macmillan, 1984
Format C: (novel) Washington, DC: Dialog Press, 1999.
IBM and the Holocaust: The Strategic Alliance between Nazi Germany and America's Most Powerful Corporation New York: Crown Publishers, 2001.
War Against the Weak: Eugenics and America's Campaign to Create a Master Race. New York: Basic Books, 2003.
Banking on Baghdad: Inside Iraq's 7,000-Year History of War, Profit, and Conflict. Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2004.
Internal Combustion: How Corporations and Governments Addicted the World to Oil and Derailed the Alternatives. New York: St. Martin's Press, 2006.
The Plan: How to Rescue Society When the Oil Stops — or the Day Before. (cover title) Washington, DC: Dialog Press, 2008.
Nazi Nexus: America's Corporate Connections to Hitler's Holocaust. Washington, DC: Dialog Press, 2009.
The Farhud: The Arab-Nazi Alliance in the Holocaust. Washington, DC: Dialog Press, 2010.
British Petroleum and the Redline Agreement. Washington, DC: Dialog Press, 2011.
Financing the Flames: How Tax-Exempt and Public Money Fuel a Culture of Confrontation and Terror in Israel. Washington, DC: Dialog Press, 2013.
פרסים שקיבל

Service award, from Moriah College in Sydney, Australia, for his work in Nazi Nexus, 2011
Service award, from Hadassah Ahavat Yisrael, for his work in the book, The Farhud, 2011
Service award, from North Carolina Central University, for his book War Against the Weak, 2011
"Justice for All award", from the American Association of People with Disabilities (AAPD), for his work on eugenics and his book, War Against the Weak
American Jewish Press Association Rockower Award for best investigative article of the year, for the series ”Hitler’s Carmaker,” syndicated internationally by the JTA, 2008
Best Book of the Year from the American Society of Journalists and Authors; Rockower Award for Best Investigation of the Year from the American Jewish Press Association; a Green Globe; and the Thomas Edison Award, for Internal Combustion, 2007
World Affairs Council Award-Great Lakes for Best World Affairs Book of the year and The International Society for Sephardic Progress’s Doña Gracia Medal for Banking on Baghdad, 2004
American Jewish Press Association Rockower Award for best investigative article of the year, for the series ”Funding Hate,” syndicated internationally by the JTA, 2003
World Affairs Council-Great Lakes award for Best Book of the year for International Affairs for War Against the Weak, 2003
American Society of Journalists and Authors Best Nonfiction Investigative Book of the year for IBM and the Holocaust, 2003
American Society of Journalists and Authors Best Article of Investigative Journalism on IBM at Auschwitz for ”Final Solutions,” published in the Village Voice, 2003
Roger Mann Award, honorable mention for best article on healthcare, 1996
Folio Award for publishing excellence, 1995
Folio Award for an undercover story on the homeless, 1995
Computer Press Association for best new computer magazine, 1994
American Jewish Press Association Rockower Award for excellence in Jewish commentary for a turning point commentary on the Jonathan Pollard Affair, 1988
Smolar Award for excellence in public affairs journalism for an article on Jews and Hispanics in B'nai B'rith Monthly and the Chicago Tribune Sunday Magazine, 1987.
Carl Sandburg Award for best nonfiction book, The Transfer Agreement, 1984
Eagle Award for excellence in editing, 1978
The Chicago Award for best feature article in the Chicago Reader for an exclusive interview with a Jewish attorney representing Nazis seeking to march through Skokie, 1978
הערות שוליים

↑  על התוכנית, באתר IBC
↑  "After escaping from Nazi boxcar, Polish Jew shared inspiring life story", Our Jerusalem
↑  The Transfer Agreement and the Boycott Movement - A Jewish Dilemma on the Eve of the Holocaust, יפעת וייס, הוצאת "יד ושם"
↑  "The Nizkor Project"
↑  על הספר בעברית, באתר צומת ספרים
↑  הודעה לעיתונות שהוציאה IBM ב-14 בפברואר 2001, בעקבות יציאתו לאור של הספר
↑  מאמר ביקורת על הספר, 7 במרץ 2001, ניו יורק טיימס
1 2  אריק בנדר, "בארה"ב מממנים מטרות נגד ישראל בלי ידיעה", באתר nrg‏, 19 בפברואר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304302905171  PLWABN: 9810662450505606  BIBSYS: 1050993  BnF: cb126901834 (data)  CiNii: DA01485608  GND: 170145433  ISNI: 0000 0001 2135 8181  LCCN: n83200822  NDL: 00862663  NKC: hka2017970697  NSK: 000302746  NTA: 213821060  RERO: 02-A006352850  SUDOC: 086117726  VIAF: 61670375   WorldCat (עם VIAF): 61670375
אטול אליף אליף

| --- | --- |

 מדינה:  האיים המלדיביים האיים המלדיביים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  5,905
 קואורדינטות:  3°52′00″N 72°49′00″E﻿ / ﻿3.8666666666667°N 72.816666666667°E﻿ / 3.8666666666667; 72.816666666667 
 אזור זמן:  UTC+5
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אטול אליף אליף (בדיבהי އއ) או בשמו הרשמי אטול ארי הצפוני (Ari Atholhu Uthuruburi), הוא אטול מנהלי, אחד ממחוזות האיים המלדיביים, במערב האיים המלדיביים. הוא כולל את החלק הצפוני של אטול ארי, את אטול רסדהו ואת אטול תודו. האוכלוסייה היא מעט פחות מ-5,800 תושבים (נכון לשנת 2006).
שמונה איים, מתוך 33 איים במחוז, מאוכלסים, בנוסף לבירה המנהלית באי רסדהו (900 תושבים), האיים הם בודופולהודהו, פרידהו, הימנדהו, מאלהוס, מתיוורי, תודו ואוקולהס.
התיירות מפותחת מאוד באליף אליף בשל הקרבה היחסית לנמל התעופה הבינלאומי של מאלה, כמו אטול ארי כולו. יש מעל לתריסר איי נופש (אנ'), כולל האי קוראמתי באטול רסדהו.
בדרום מצטרף ישירות מחוז אטול אליף דאל (אנ'), שכולל רק את החלק הדרומי של אטול ארי.
האטולים של מחוז אליף אליף במלדיביים
אולף הראשון, מלך דנמרק

אולף הראשון (בדנית: Oluf I; ‏1050 לערך – 18 באוגוסט 1095) היה מלך דנמרק מ-1086 ועד מותו. הוא עלה לכס המלכות לאחר מותו של אחיו קנוט הרביעי ("הקדוש") והיה בנו של סוון השני והשלישי מבין בניו שעלה על כס המלכות. אולף נשא לאישה את אינגגרד, בתו של האראלד השלישי, מלך נורווגיה. לאחר מותו ירש אותו אחיו אריק הראשון.
ראשית חייו

אולף נולד בשנת 1050 לערך למלך סוון השני ולפילגשו ששמה לא ידוע. במהלך תקופת מלכותו של אחיו הגדול, קנוט הרביעי, כיהן אולף לכאורה כדוכס שלזוויג. ב-1085, נקרא אולף להתגייס למערכה כנגד אנגליה. קנוט לא היה יכול להצטרף למערכה ולאחר שהצי שגויס עייף מלהמתין לו, הפך אולף להיות דוברם של אנשי הצי. קנוט חשש מתמיכה שהייתה לאולף בקרב האצולה, בעוד שלאולף היו חששות בנוגע לתוכניות הירושה של קנוט והוא ראה באחיינו, שארל הטוב, כמתחרה בפוטנציה. קנוט ראה באולף כמעורר מהומות והוא נאסר על ידי אחיו אריק, לימים אריק הראשון. אולף גורש לפלנדריה ושם הושם תחת פיקודו של רובר, רוזן פלנדריה.