הונים
ההיסטוריה של ההונים > עד לעליית אטילה > התקפות על האימפריה הרומית המזרחית

החל משנת 395, החלו ההונים למקד את תשומת לבם באימפריה הרומית המזרחית. פשיטות ביזה הפכו למסעות מלחמה, ששטפו את תרקיה וחדרו דרך קווקז אל ארמניה ומשם דרומה אל שטחי סוריה הגדולה ועד לשערי אנטיוכיה. ההונים ניצלו את ריכוז הצבא הרומי באיטליה על מנת לתקוף ריכוזים אזרחיים ללא התנגדות של ממש. על מנת להקל על הלחץ, חתמו הביזנטים על הסכם עם המורדים הגותים, לפיו קיבל המנהיג הגותי אלאריק דרגת פיקוד גבוהה בצבא הרומי וקציניו קיבלו קצבת זהב ומזון. המשא ומתן כלל גם הסכמים לגבי שטחי מחיה חדשים. הסכם זה שהרגיע את העימות הרומי-גותי, אפשר לסריס אוטרופיוס, יועץ החצר של ארקדיוס והשליט בפועל של האימפריה המזרחית, לאסוף צבא במהלך שנת 398 ולהדוף זמנית את התקפות ההונים על האימפריה. לפי דעה אחרת, לאחר שמיצו את אפשרויות הביזה, איבדו ההונים עניין (באופן זמני) באימפריה הרומית המזרחית ועזבו מרצונם, כשהם מרכזים את המאמץ כנגד האימפריה הסאסאנית – הממלכה הפרסית הקדם-אסלאמית האחרונה.
בתחילה הצליחו ההונים להפתיע את הפרסים ואספו שלל ושבויים, כשהם חודרים עמוק לתוך שטח האימפריה וזורעים הרס וחורבן. ההרפתקה הפרסית של ההונים נסתיימה בקרב מכריע מול צבא פרסי סדיר שהתייצב בדרכם. הם נהדפו מגבולות האימפריה ונסוגו אל הרי הקווקז, לאחר שסבלו תבוסה צבאית מכריעה בקרב כנגד הצבא הסאסאני, במהלכו הם איבדו את מרבית שללם ומספר גדול של שבויים. בהיסטוריה של ההונים, אירוע זה הוא אפיזודה בעלת משמעות מוגבלת, אך היא מלמדת על יכולתם של ההונים לנהל מערכות מהירות על פני מרחקים גדולים. נקודה שנייה עולה מהתיאורים של ההיסטוריון תיאודורטוס (Theodoretus). לפי דבריו, ההונים אספו לוחמים צעירים מאוכלוסיית המקומות עליהם פשטו, חלקם היו עבדים שנשבו באיומי חרב ואחרים היו לוחמים צעירים שהצטרפו לשורות ההונים מרצונם.
הביזנטים חגגו את הצלחתם להדוף את ההונים משטחם בתהלוכה מפוארת, אותה הוביל אוטרופיוס ברחובות עיר הבירה. השמחה לא האריכה ימים. הקיסר הביזנטי החלש וההפכפך ארקדיוס הגלה את אוטרופיוס, ביטל את ההסכמים עם הגותים והפסיק לשלם להם סובסידיה, ובמקביל חיזק את קשריו עם מנהיג הוני בשם אולדין, ששלט על הטריטוריה לאורך הגדה הצפונית של הדנובה. מטרת המהלך הייתה, ככל הנראה, להשתמש בהונים בראשות אולדין ככוח לריסון הגותים ולהבטיח שקט לאורך גבול הדנובה. טקטיקה זו הצליחה והגותים עזבו את שטחי הקיסרות המזרחית ונעו מערבה. בשטחי האימפריה המערבית נתקלו הגותים בצבא הרומי בראשות סטיליקו ונסוגו אל הפרובינציות דלמטיה ופאנוניה לאחר שני עימותים צבאיים קשים חסרי הכרעה. הרומאים מצדם נטשו את עיר הבירה מילאנו והעבירו את השלטון לעיר המבוצרת רוונה במחוז אמיליה-רומאניה בצפון מרכזה של איטליה. על מנת להסיר את האיום הגותי, נחתם בשנת 405 הסכם עם מנהיגם אלאריק, המעניק לו דרגת מגיסטר מיליטום, וכן תשלום קצבה לתומכיו.
בשנת 408 נפטר הקיסר הביזנטי ארקדיוס ועל כס המלכות עלה תאודוסיוס השני, ועם מותו של הונוריוס בשנת 423 תפס ולנטיניאנוס השלישי את כיסא הקיסרות הרומית המערבית לאחר סדרת הדחות ותככים, בהם הייתה החצר הביזנטית מעורבת באופן ישיר. בדרך להכתרתו של ולנטיניאנוס, נלחמו הביזנטים נגד קצין רומאי מורד בשם יוהאנס (Iohannes Augustus), שאסף כוח צבאי משמעותי מתוך כוונה לתפוס את כס הקיסר של האימפריה המערבית.
בעוד הצבאות הביזנטיים בראשות המגיסטר מיליטום פלביוס ארדבור אספר מדכאים את המרד, במהלך שנת 425 שלח יוהאנס המורד משלחת אל ההונים בראשות קצין צבא מתומכיו, פלביוס אאטיוס, מי שעתיד להיות אישיות מרכזית באימפריה הרומית המערבית ובעלת קשר הדוק עם ההיסטוריה של ההונים. אאטיוס היה מבני הערובה שנשלחו בשנת 409 על ידי הקיסר הונוריוס להונים להבטחת התשלום בעבור שירותם של 10,000 שכירי חרב, שם הוא למד והתחנך עם בני גילו מהאליטה של השלטון ההוני, למד את כישורי הלחימה של ההונים וקשר קשרי ידידות עם דמויות מפתח. קשריו של אאטיוס, הבטחות לשלל ותשלום, הביאו להצלחת השליחות והוא חזר לאיטליה עם צבא של שכירי חרב הונים שהגיע לרוונה שלושה ימים לאחר שיוהאנס הוצא להורג. בחצר הרומאית לא יכלו להתעלם מהצבא ההוני. על מנת לנטרל את הסכנה, הציעו הרומאים לאאטיוס תפקיד של פיקוד בגאליה ושילמו את שכרם של ההונים.
בשנת 422, בעוד הצבא הביזנטי מתכתש ללא הצלחה יתרה עם צבאות האימפריה הסאסאנית על רקע של רדיפת נוצרים בפרס, חצו גדודים הונים את הדנובה, תוך שהם מנצלים ביודעין את היעדרות רובו של הצבא הרומאי מאזור הגבול. ההונים ירדו כארבה על הפרובינקיה תרקיה (בולגריה), ואילצו את הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני לחתום על הסכם שלום עם הפרסים ולהציב את הצבא בהרכב מלא אל מול ההונים. שני הצדדים לא היו מעוניינים בעימות כולל והגיעו להסכמה על נסיגה הונית תמורת תשלום שנתי כולל של 350 דינרי זהב, הסכם שהקיסר הציג בפני אזרחי קונסטנטינופול כהישג ונחגג במצעד צבאי מפואר סביב חומות העיר שהוקמו זה מקרוב ונקראו על שמו של הקיסר.