פיירי פולמאר
עיצוב ופיתוח

אב הטיפוס של חברת פיירי אוויאישן, שסומן כ-P.4/34, תוכנן על ידי צוות בראשות מרסל לובל (Marcel Lobelle) לפי מכרז משרד האווירייה הבריטי מה-12 בנובמבר 1934 למפציץ קל אשר יחליף את ההוקר הארט והפיירי באטל, ומסוגל לשמש בעת הצורך גם כמפציץ צלילה.

ה-P.4/34 התבסס על התכנון המוקדם של הבאטל, עם גוף ומוטת כנפיים קצרים יותר, מבנה אווירודינמי חלק יותר ועיצוב משופר של תא הטייס. המטוס התחרה מול ההנלי של חברת הוקר והפסיד על אף מהירותו, אך משרד האווירייה ביטל את המכרז למפציץ והמטוס הזוכה הוזמן לבסוף כגורר מטרות. עם זאת, הוזמנו שני אבות טיפוס של P.4/34 להמשך בחינת ביצועיהם.
אב הטיפוס הראשון המריא לראשונה ב-13 בינואר 1937 משדה התעופה "גרייט ווסט" (Great Western Aerodrome), ששימש את פיירי לטיסות ניסוי (בימינו חלק מנמל התעופה לונדון הית'רו), בידי הטייס כריס סטאנילאנד (Chris Staniland). כתוצאה מטיסות הניסוי הראשונות הוארך זנב המטוס ב-20 ס"מ נוספים. אב הטיפוס השני המריא ב-19 באפריל. הטיסות הראשונות הראו כי המטוס נוח להטסה, אם כי מעט מסורבל.
בתחילת 1938 הוציאה זרוע האוויר של הצי המלכותי מכרז (מס' O.8/38) למטוס קרב דו-מושבי שיגיע למהירות של כ-426 קמ"ש בגובה 3,000 מטר עם חימוש של שמונה מקלעים בקוטר 7.7 מ"מ, שתי פצצות במשקל 114 ק"ג, יכולת שהייה ארוכה באוויר ומוטת כנפיים של פחות מ-14 מטר כדי להתאים למעליות נושאות המטוסים. אב הטיפוס השני של ה-P.4/34 הוחזר לפיירי, ובהתאם לדרישות קוצרו הכנפיים, הותקן מנוע מסוג רולס-רולס מרלין סימן VIII והחלו תוכניות להתקנת שמונת המקלעים בכנפיים.
ל-P.4/34 כבר היו תכונות שהתאימו לדרישות הצי; מבנהו הקשיח שהתאים להפצצות צלילה אפשר לו לעמוד בעומס המבני של שיגור ממעוטים ונחיתות על סיפון נושאות מטוסים, כן הנסע הרחב שלו הקל על הנחיתה והיה לו שדה ראייה טוב מתא הטייס. בנוסף, היה לו טווח פעולה גדול המתאים למטוס קרב של הצי. מרבית השינויים שבוצעו כללו התאמות לפעילות מנושאות מטוסים (כנפיים מתקפלות, ווי עצירה, רפסודת הצלה ורדיו), וכנפיים חדשות בהן הותקנו המקלעים. שינויים אלה הביאו את משקלו של המטוס לזהה לזה של הבאטל, אך הוא עדיין היה מהיר יותר.
הצי העניק למטוס החדש את השם פולמאר. בשל הסברה כי הפולמאר לא צפוי להתקל במטוסי קרב יריבים שכן נושאות המטוסים לא היו אמורות לפעול בקרבת החוף, הושם הדגש על טווח ארוך וחימוש כבד לעומת מהירות. התוספת של איש צוות נוסף, כמפעיל רדיו או נווט, נחשבה כהכרחית לטיסות העתידיות מעל שטחי מים גדולים כמו האוקיינוס האטלנטי, בהם עלול טייס בודד לאבד כיוון.
המנוע בו צויד אב הטיפוס הראשון, מסוג רולס-רויס מרלין סימן III, עם 1,080 כוחות סוס, העניק למטוס ביצועים חלשים ומהירות של 370 קמ"ש בלבד. עם מנוע המרלין סימן VIII (גרסה ייחודית לפולמאר שצוידה במגדש על המותאם לטיסות בגובה נמוך) ושיפורים אווירודינמיים נוספים, שודרגה מהירות המטוס ל-426 קמ"ש בגובה 2,286 מטר, אשר בשל הצורך הדחוף להחליף את הבלאקבורן סקואה והבלאקבורן רוק המתיישנים נחשבה כמספקת. משרד הימיה הבריטי קיבל את התכנון והזמין 127 מטוסים ראשונים במאי 1938. המטוס הראשון, אשר שימש כאב טיפוס לפולמאר, ירד מפס הייצור במפעל של פיירי בבסיס חיל האוויר המלכותי רינגווי (RAF Ringway) שליד מנצ'סטר ב-4 בינואר 1940 וסדרת הייצור החלה זמן קצר לאחריו. הפולמאר האחרון מתוך ה-600 סופק משם ב-11 בדצמבר 1942.
הפולמאר סימן II נכנס לייצור בינואר 1941 והגרסה נכנסה לטייסת מבצעית מחודש מרץ באותה שנה. גרסה זו הציגה מנוע חזק יותר מסוג מרלין סימן XXX ושיפורים נוספים, כגון התקן למכל דלק נתיק בן 273 ליטר או לפצצה במשקל 250 או 500 ליבראות (114 ו-227 ק"ג, בהתאמה) במקומו. בחינות של ביצועי המטוס באוקטובר 1941 וביוני 1942 הראו כי הפולמאר מסוגל להטיל בבטחה פצצה במשקל 500 ליבראות במהירות צלילה של 310 קשר (כ-574 קמ"ש) בזווית של 60 מעלות, בעוד תוספת מכל הדלק הגדילה את טווח הפעולה שלו ב-1,100 מייל (כ-1,770 ק"מ).
במסגרת הניסיונות להגן על השיירות הימיות של בעלות הברית מפני מטוסי סיור ארוכי טווח של מדינות הציר, פעל הפולמאר, החל מדצמבר 1940, מאוניות מעוט אזרחיות.