stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאטרון ירושלים
אולמות התיאטרון

תיאטרון שרובר - 980 מקומות ישיבה
אולם הקונצרטים ע"ש הנרי קראון (ביתה של התזמורת הסימפונית ירושלים) - 760 מקומות.
האודיטוריום ע"ש רבקה קראון - 460 מקומות.
אולם עוזי וכסלר (לשעבר התיאטרון הקטן) - 117 מקומות.
אולם מיקרו - ביתו של תיאטרון מיקרו, 140 מקומות.
האולפן - כ-280 מקומות.
מבעלי התפקידים המובילים

התיאטרון מנוהל על ידי נושאי משרה: דירקטוריון, נושאי חתימה, אנשי כספים ומנהלים, מתוכם נכון לנובמבר 2022:
מנכ"ל - שרון אברמוביץ' ירדני
אוצרת תערוכות - בת-שבע אידה
הערות שוליים

1 2 3  תיאטרון ירושלים לאמנויות הבמה, באתר תיאטרון ירושלים
↑  תיאטרון ירושלים לאומנויות הבמה (חל"צ) - בעלי תפקידים, באתר www.guidestar.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268835205171  LCCN: no2003080298  MusicBrainz: 3cc7fb39-99de-4121-95b1-e1cc676141a1  NKC: ko20201083750  VIAF: 123703877   WorldCat (עם VIAF): 123703877
בורג' רחאל

| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  דרום לבנון
 נפה:  צור
 קואורדינטות:  33°18′35″N 35°16′57″E﻿ / ﻿33.309722222222°N 35.2825°E﻿ / 33.309722222222; 35.2825 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןבורג' רחאל(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןבורג' רחאל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בּוּרְג' רַחָּ֫אל (בערבית: برج رحال) הוא כפר שיעי בלבנון, השייך לנפת צור במחוז הדרום בלבנון.
אטימולוגיה

לפי אדוארד פאלמר, מובן ופירוש השם, בערבית, הוא "מגדל המטייל", או "מגדל הנוסע" (The traveller's tower).
מיקום וגאוגרפיה

בורג' רחאל שוכן בגובה של כ-120 מטרים מעל פני הים, כ-10 קילומטרים צפונית מזרחית לעיר צור, כ-2 קילומטרים מערבית לבדיאס.
היסטוריה

בשנות ה-60 של המאה ה-19, ארנסט רנן מצא כאן שורה של שבעה מבנים, שלושה פתוחים וארבעה סגורים. בנוסף, סיפרו לו ש מצפון- מזרח למבנים אלו, ישנם עוד שבעה מבנים כאלו, קבורים, מתחת לאדמה. המקומיים קראו להם קברי המלכים - קוּבּ֫וּר אל-מוּל֫וּכּ (قبور الملوك) והם כיוונו למלכי העיר צור.
בשנת 1875, ויקטור גרן דיווח כי בכפר גרים 400 תושבי מתואלים. גרן מסר פרטים על מה שראה ושמע בכפר:
ביישוב, במקומות שונים, אבנים מסותתות היטב, שנלקחו ממבצר עתיק.
”עשר דקות ממערב לכפר צפיתי בשלושה מבנים תת-קרקעיים, במצב טוב, צמודים ומקבילים. חלקם חצובים בסלע וחלקם בנויים מאבנים מסותתות. אורכם עשרה מטרים ורוחבם לא יותר ממטר וחצי. הם מכוסים מבפנים על ידי טיח אבן, שבו שולבו שברי חרס... כמה מערות דומות נוספות צמודות אליהן, אך הן סגורות כרגע. בעבר נראה שהן  שימשו כמרתפי שמן ויין... המקום נקרא ח'רבת מהית'ה (Kh. Mahitha).”
מערבית לח'רבת מהית'ה, גרן מצא חורבה בשם ח'רבת כרם אל-מסרטה (Kerm el Meserta) ובה שרידי בתי בד, סרקופגים שבורים, אבני ריחיים, מספר רב של אבני פסיפס מפוזרות. בערך, ובור מים גדול.
כעשרים דקות הליכה מח'רבת כרם אל-מסרטה, לכיוון דרום-מערב, הוא מצא גבעה ועליה שרידי כפר הרוס בשם ח'רבת חלואה (Kh. Halua).
מצפון-מזרח לח'רבת חלואה, ישנה במה מוקפת אבנים גדולות, ובה בור מים שנקרא ביר אל-מלאחה (Bir el Mellaha).
הערות שוליים

↑  Palmer, E.H., The Survey of Western Palestine: Arabic and English Name Lists Collected During the Survey by Lieutenants Conder and Kitchener, R. E. Transliterated and Explained by E.H. Palmer., Committee of the Palestine Exploration Fund., 1881, עמ' 4
↑  Renan, 1864, pp. 643-644; מופיע ב  Conder and Kitchener, The Survey of Western Palestine, SWP, 1881, עמ' 58
↑  Guérin, 1880, p. 248, as given in Conder and Kitchener, The Survey of Western Palestine, SWP, 1881, עמ' 48
1 2 3 4 5  Guérin, 1880, p. 248, as given in Conder and Kitchener,, The Survey of Western Palestine, SWP, 1881, עמ' 58
בוסניאקים בארץ ישראל

היישוב הבוסני - מבט מבית המושל בשנת 1943
בשנות השמונים הראשונות של המאה ה-19 הגיעו קבוצות מהגרים בוסניאקים מבוסניה לארץ ישראל. רובם התיישב בקיסריה וחלק מהם התיישב בכפר יאנון שנמצא ממזרח לשכם.
ההתיישבות בקיסריה

בקונגרס ברלין בשנת 1878 קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית את השליטה והמינהל בבוסניה והרצגובינה. חלק מתושבי האזורים האלה היו בוסניאקים, כלומר מוסלמים בוסנים ממוצא סלאבי, ששלטו עד אז באוכלוסייה הנוצרית המקומית. בעקבות הכיבוש האוסטרי, הם חששו מפני השלטון הנוצרי ומפני האוכלוסייה הנוצרית שנשלטה על ידיהם בעבר. בחסות הסולטאן העות'מאני עבד אל חמיד השני, היגרו בוסניאקים רבים והתיישבו ברחבי האימפריה העות'מאנית: מאה אלף בוסניאקים היגרו לאנטוליה, מאתיים משפחות היגרו לדמשק, ארבעים משפחות התיישבו בכפר יאנון וכמאה משפחות התיישבו באזור השרון וקיסריה. כך נוצרה התופעה שאוכלוסייה סלאבית מהגרת מאירופה, משלטון אוסטרי, ונודדת לאסיה כדי לחיות תחת חסות ממשלה מוסלמית.
מבחינת השלטון העות'מאני, נוצר חלל שלטוני ריק באזור השרון הצפוני, והם נזקקו לגורם נאמן באזור זה. חלק מהבוסניאקים יושב באזור חורבות סופסאפי וחדידון, כשישה קילומטר מזרחית לקיסריה. אולם ישיבתם במקום נתקלה בקשיים רבים עקב מחלת הקדחת וגנבות של הבדואים, והם עברו להתיישב בקיסריה שהייתה מוקפת חומה ושכנה לחוף הים, וכך זכו ליהנות מקרירות בימי הקיץ ומתנאי ביטחון והגנה. הבוסניאקים בנו לעצמם בתים מאבני החורבות שבמקום, וייסדו יישוב משלהם.
לורנס אוליפנט ביקר במקום בשנת 1882 ומוצא את ראשוני הבוסנים, אשר בונים בתים בקיסריה ומפלסים בה דרכים, על גבי העתיקות המעניינות שבמקום. הוא כתב שהם: "משתמשים ביסודות עתיקים ונוטלים לצורכי בנייה אבני גזית ממקדשיו של הורדוס וכן אבנים מהכנסייה הצלבנית". הוא מביע את צערו על פעולות הבנייה שנעשו על גבי שרידים קדומים, תוך הריסתם. בשנת 1886 הגיע ליישוב המהנדס והארכאולוג הטמפלרי גוטליב שומאכר. הוא כתב שבמקום נבנו 22 בניינים וגגות הרעפים שלהם הקנו למקום אופי אירופאי. בתחילה, לא נעשה תכנון כולל של היישוב. בשנת 1888 התבקש שומאכר להכין תוכנית כוללת לעיר, ומתוכנית זו מתברר שהעות'מאנים תכננו לקלוט במקום בוסנים נוספים, ולהפוך את העיר למרכז השלטון באזור.
הבוסנים ראו את עצמם כאירופאים, וביקשו לשמור על ייחודם. הם התחתנו בתוך הקהילה או עם נשים טורקיות, ולא התחתנו עם ערביי האזור. אף על פי שהם היו מוסלמים אדוקים, הם חשדו וגם זלזלו בבדואים שהתגוררו באזור. הם העדיפו את קרבת היהודים וקיימו יחסי מסחר ושכנות טובה עם ראשוני חדרה. את בניהם, הם שלחו ללמוד בבתי ספר יהודיים בזכרון יעקב, בבנימינה, בחדרה ובמקווה ישראל.
ירידת היישוב הבוסני

תושבי קיסריה סבלו מאוד מהקדחת, ורבים מהם מתו מהמחלה. במהלך השנים חלה ירידה ביישוב הבוסני בקיסריה. סיום השלטון העות'מאני בשנת 1918 וראשית תקופת המנדט הבריטי השפיעו גם על ירידת קיסריה הבוסנית. הבריטים ביטלו את המרכז השלטוני בקיסריה, וכתוצאה מכך פרנסת התושבים נפגעה. מרבית אדמות הבוסנים נרכשו על ידי פיק"א שהחכירה חלק מהאדמות לערבים. נערך ניסיון להקים מושבה יהודית במקום, ובמשך תקופה מסוימת, התגוררו ביישוב פועלים יהודים וכן משפחות של איכרים יהודים. מכיוון שאדמות הבוסנים נרכשו על ידי פיק"א, התבטל הבסיס החקלאי של היישוב, ולא הייתה הצדקה לקיום יישוב בוסני במקום.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 חלק מהבוסנים עברו לחיפה, ואחרים עסקו בעבודות חוץ. מקומם של הבוסנים נתפס בהדרגה על ידי ערבים שחכרו ועיבדו את אדמות פיק"א. לפי מפקד רשמי משנת 1922, התגוררו במקום 288 מוסלמים, 26 יהודים ו-32 נוצרים; סך הכל 346 תושבים. בשנת 1931 נמנו במקום: 686 מוסלמים (חלקם בוסנים) ו-19 נוצרים.
במפקדים האחרונים שנערכו על ידי שלטון המנדט, נמנו בין 200 ל-300 בוסנים בקיסריה, אולם ערב מלחמת העצמאות נשארו בה רק כ-12 משפחות. הבוסנים לא לקחו חלק פעיל ביותר בתנועה הערבית הלאומית בארץ ישראל, אולם כמה מהם התבלטו בה: עורך הדין עות'מאן בושנאק מטולכרם נחשב ללאומן קיצוני, ואילו עבד-אל-רחמן בושנאק היה מן הבולטים בצעירי העסקנים הערבים הלאומיים: מורה לספרות אנגלית בבית המדרש הממשלתי למורים, מרצה ופובלציסט, ועורכו הראשי של הירחון הערבי הממשלתי "אל-מונתדא". ד"ר מוסטפא בושנאק ישב כגולה פוליטי במצרים בתקופה שבין המרד הערבי הגדול ועד 1945 ונחשב למנהיג לאומי חשוב, ממקורבי חאג' אמין אל-חוסייני.
הריסת קיסריה הבוסנית בשנת 1948

ההגנה חששה שהצבא הבריטי יתפוס את הכפר וישתמש בו כבסיס לפעולות נגד העלייה הבלתי-חוקית של יהודים לארץ ישראל. בדיון שהתקיים לפני כיבוש ופינוי הכפר, היו שהתנגדו לפעולה וציינו את התנהלותם השקטה של הבוסנים ויחסיהם הטובים עם שכניהם היהודים, וכן את תרומתם באספקת מזון לחדרה ולחיפה. בחודש ינואר 1948 החלו תושבי הכפר לעזוב ולהתפנות מהיישוב. ב-15 בפברואר 1948 נכבש הכפר ורוב התושבים שהיו בו נמלטו או נצטוו לעזוב. בכפר נשארו כ-20 איש, ואלה גורשו ב-20 בפברואר, לאחר שיחידה של הפלמ"ח כיתרה את הכפר ופוצצה לאחר מכן את בתי התושבים. קיסריה הייתה הכפר הראשון שתושביו גורשו בשנת 1948, לפי תכנון מוקדם ובאופן מאורגן על ידי "ההגנה". התושבים הערבים והבוסנים, הועברו לחיפה בסיוע שוטרים בריטיים. יורם קניוק שלחם בשורות הפלמ"ח, השתתף בפעולה של כיבוש קיסריה וגרוש הבוסנים, ותיאר את הפעולה בספרו תש"ח: "ראינו את הבוסנים נמלטים. הם הלכו לאט. הם לא נראו מופתעים או נסוגים. הם יצאו בהדר שישב אצלם בעוצמה רבה. הם סחבו את המיטלטלים שלהם במין גאון נכון. היה גם משהו אסתטי בציור הענק הזה של קרעי קירות עתיקים, עמודי שיש יווניים, צריח של מסגד קבור למחצה מתחת לערימת החול שלפניו, והשיירה האנושית שנראתה עתה כבר פחות נוהרת ויותר אבודה". הבוסנים התפזרו ביישובים ערביים: בקה אל-גרבייה, טולכרם, כפר מנדא ועראבה, וכן בחדרה וביישובים נוספים בתחומי יהודה ושומרון, כמו ביאנון אותו הקימו 40 משפחות ממוצא בוסניאקי. במשך הזמן נטמעו רובם באוכלוסייה המקומית והם כבר אינם שומרים על התבדלות והימנעות מנישואין עם ערביי ארץ ישראל.
ההתיישבות בכפר יאנון

בתי הכפר שונים מבתי הכפרים הערביים שבאזור שכם, וניתן להבחין בגגות הרעפים האדומים האופייניים ליישוב אירופאי. תושבי הכפר הם בחלקם בלונדיניים ובעלי חזות סלאבית. הכפר איננו נגיש לישראלים, ולכן אין מידע עדכני לגביו.
ראו גם

קיסריה
מיעוטים בישראל
מוסלמים בישראל
ערביי ישראל
לקריאה נוספת

עמרי לש ואלי שילר, התיישבות הבוסנים בארץ ישראל, בתוך: אוכלוסיות לא מוכרות ויישובים מיוחדים בישראל, הוצאת אריאל, ירושלים, אריאל 205-204, עמודים 65-55, 2014.
לורנס אוליפנט, חיפה, כתבות מארץ ישראל 1885-1882, עמודים 132-128, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1976.
צבי אילן, טורקמנים צ'רקסים ובוסנים בתקופה העות'מאנית בשרון, בתוך: השרון בין ירקון לכרמל, עורכים: אבי דגני, דוד גרוסמן, אבשלום שמואלי, עמודים: 287-279, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990.
הערות שוליים

↑  ט.ב. אשכנזי, דאר, קיסריה וודי-חורת, הוצאת אברהם יוסף שטיבל, עמודים 76-74, תל אביב, 1931
↑  צבי אילן, התיישבות הבוסנים בקיסריה, קרדום - דו ירחון לידיעת הארץ ואתריה, גיליון 18 - קיסריה ואתריה, עמודים 63-57, 1981
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, תל אביב: עם עובד, תש"ז, עמ' 104, הערות 11-10.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, הוצאת עם עובד, עמוד 82, תל אביב, 1991
↑  יורם קניוק, תש"ח, ספרי חמד, עמודים 98-96, תל אביב, 2010
↑  מיכאל בן דרור, מסע בעקבות הבוסנים (הבושנקים) בגליל, בתוך: אוכלוסיות לא מוכרות ויישובים מיוחדים בישראל, הוצאת אריאל, ירושלים, אריאל 205-204, עמודים 74-71, 2014
מפת קיסריה שהוכנה על ידי גוטליב שומאכר
כ"ט בנובמבר

ערך זה עוסק בתאריך החלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
תומכות     מתנגדות שהפכו לתומכות
     נמנעות     מתנגדות
     נעדרות     מדינות שלא היו חברות באו"ם
מפת תוכנית החלוקה
כ"ט בנובמבר (בגימטריה: כ"ט = 29) הוא הכינוי לתאריך 29 בנובמבר 1947 (י"ז בכסלו תש"ח), היום בו החליטה (החלטה 181) עצרת האומות המאוחדות (האו"ם) בפארק פלאשינג מדוז על סיום המנדט הבריטי והקמת שתי מדינות עצמאיות בארץ ישראל – מדינה יהודית ומדינה ערבית (תוכנית החלוקה). עוד נקבע כי ירושלים וסביבתה יוכרזו כשטח תחת פיקוח בינלאומי.
רקע

ההחלטה התבססה על מסקנות הרוב של חברי "הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל" (ועדת אונסקו"פ). הוועדה הגישה את מסקנותיה לאו"ם, לפיהן יש לסיים את המנדט הבריטי ולחלק את הארץ לאזור יהודי וערבי ב-31 באוגוסט 1947.
בעצרת האו"ם, שנפתחה בספטמבר 1947, התקיים דיון ארוך ומפורט בתוכנית החלוקה, במסגרת ועדת משנה מיוחדת שהוקמה לצורך העניין. ועדה זו גם דנה באופן היישום של תוכנית החלוקה והחליטה להקים ועדה ביצועית מיוחדת שתגיע לארץ ישראל ותוציא אל הפועל את תוכנית החלוקה. ועדה זו, ששמה היה "ועדת ארץ-ישראל", אכן הוקמה ואיש האו"ם ראלף באנץ' מונה לעמוד בראש צוות המזכירות שלה.
ההיסטוריון יהודה ואלך תיאר כיצד "נציגי הסוכנות היהודית הצהירו כי הם רואים בצער את התוכנית לחלוקת הארץ, אך נענים לה למען השכנת שלום". חרף האופי המקוטע והמוגבל של השטח שהוקצה ליישוב היהודי בתוכנית החלוקה, קיבלו ההסתדרות הציונית העולמית והנהגת היישוב את התוכנית. דוד בן-גוריון הצהיר לפני ההצבעה: "איננו שוגים באשליות, אבל אל יאוש. עלינו היהודים, ובייחוד עלינו הציונים, אסורים שני דברים – אופטימיות קלה ופסימיות עקרה".
"נציגי הערבים הצהירו על התנגדותם להחלטה ואף הזהירו כי התנגדות זו עלולה להיות אלימה". ב-28 בנובמבר 1947 הזהיר שגריר מצרים באו"ם, יוסף היכל פאשה: "מיליון יהודים חיים בשלום במצרים (וביתר ארצות האסלאם) ונהנים מכל זכויות האזרח. בהחלט אין הם רוצים להגר לפלשתינה. אולם אם מדינה יהודית תיווצר אף אחד לא יוכל למנוע צרות. פרעות תפרוצנה בפלשתינה, תתפשטנה על כל ארצות ערב ותובלנה אולי למלחמה בין הגזעים. ...אם יחליטו האומות המאוחדות על חלוקת פלשתינה הן תשאנה באחריות לצרות חמורות ביותר ולטבח של מספר רב של יהודים". ממשלת בריטניה הודיעה לאו"ם כי "לא תתנגד לביצוע התוכנית אך היא עצמה לא תנקוט צעדים מעשיים כלשהם להגשמתה". לאחר זמן קצר, הודיעה ממשלת בריטניה כי שלטונה בארץ ישראל, יסתיים ב-15 במאי 1948.
אירוע ההחלטה

נשיא העצרת, אוסוולדו ארניה מברזיל, אשר דחה את הדיון עד השגת הרוב, קרא את שמות המדינות בזו אחר זו לפי הא"ב האנגלי. ההצעה נתקבלה ברוב של יותר משני שלישים (הרוב הדרוש להחלטה מסוג זה): 33 קולות בעד, 13 נגד, 10 נמנעו, ומדינה אחת שנעדרה.
| בעד | נגד | נמנעו |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה אוסטרליה   אוקראינה הסובייטית (1937-1949) אוקראינה   אורוגוואי אורוגוואי   איסלנד איסלנד   אקוודור אקוודור   ארצות הברית (48 כוכבים) ארצות הברית   בוליביה בוליביה   בלארוס הסובייטית (1937-שנות הארבעים) בלארוס   בלגיה בלגיה   ברזיל ברזיל   ברית המועצות (1923–1955) ברית המועצות   גואטמלה גואטמלה   הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית   דנמרק דנמרק   דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה   האיטי האיטי   הולנד הולנד   ונצואלה (1930–1954) ונצואלה   לוקסמבורג לוקסמבורג   ליבריה ליבריה   נורווגיה נורווגיה   ניו זילנד ניו זילנד   ניקרגואה ניקרגואה   פולין (1928-1980) פולין   הפיליפינים (1946–1985) הפיליפינים   פנמה פנמה   פרגוואי (1842-1954) פרגוואי   פרו פרו   צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה   צרפת צרפת   קוסטה ריקה קוסטה ריקה   קנדה (1921-1957) קנדה   שוודיה שוודיה |  איראן 1925-1964 איראן   אפגניסטן (1930–1973) אפגניסטן   הודו הודו   טורקיה טורקיה   יוון 1828 יוון   לבנון לבנון   מצרים (1922-1958) מצרים   הרפובליקה הסורית הראשונה הרפובליקה הסורית הראשונה   עיראק (1921-1959) עיראק   ערב הסעודית (1938-1973) ערב הסעודית   פקיסטן פקיסטן   קובה קובה   תימן (1927-1962) תימן |  ארגנטינה ארגנטינה   אתיופיה (1897–1975) אתיופיה   הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת   הונדורס הונדורס   יוגוסלביה יוגוסלביה   מקסיקו (1934-1968) מקסיקו   הרפובליקה הסינית הרפובליקה הסינית   צ'ילה צ'ילה   אל סלוודוראל סלוודור   קולומביה קולומביה |
נעדרה: תאילנד תאילנד (אז "סיאם")
התגובות בארץ ישראל

ההחלטה התקבלה ביישוב בשמחה רבה, בשל התמיכה המדינית והמשפטית שנתנה להקמת מדינה יהודית. לדיונים האזינו רבים, כאשר בכיכר דיזנגוף וליד קולנוע מוגרבי הותקנו רמקולים שהשמיעו את הדיונים לרבבות מאזינים, בעוד בכותל התקיימו תפילות, כולל תפילה מיוחדת שחיבר לכבוד האירוע הרב הרצוג. יהודים רקדו משמחה בחוצות הערים והיישובים בכל רחבי ארץ ישראל. גם בקהילות יהודיות בתפוצות ישראל חגגו רבים. ברומא התאספו לתפילת הודיה מול שער טיטוס, המקום המסמל את החורבן בארץ ישראל לאחר המרד הגדול, שאירע כאלפיים שנה קודם.
אחד התיאורים המרשימים להמתנה הדרוכה מצוי בספרו האוטוביוגרפי של עמוס עוז, "סיפור על אהבה וחושך":
כל ההמון הגדול הזה כמו התאבן שם בדומיית לילה מפחידה, כאילו אינם בני אדם אמיתיים כי אם מאות צלליות כהות מצוירות על פני יריעת החושך המהבהב. כאילו מתו כולם בעמידה. לא דיבור לא שיעול ולא מדרַך נעל. יתוש לא זמזם שם.
על השמחה אחר היוודע תוצאות ההצבעה כתב:
... וכעבור רגע שוב הייתי על כתפי אבא, והוא, אבי המשכיל מאוד, המנומס, עמד שם וצעק בכל קולו, לא מילים, לא משחקי מילים, לא סיסמאות ציונות ולא קריאת גיל כי אם צעקה ארוכה עירומה כמו לפני שהמציאו את המילים... אבי לא שתק אלא נתן את כל קולו בצעקתו הארוכה עד קצה קיבול ריאותיו אאאאההה וכשאזל לו האוויר שאף שוב, כטובע, והמשיך וצעק האיש הזה שרצה להיות פרופסור דגול וגם ראוי היה ועכשיו הוא היה כולו רק אאאאההה.
לעומת שמחת היהודים דחו הערבים לחלוטין את התוכנית. למחרת ההצבעה באו"ם פתחו הערבים הן במדינות ערב, והן בשטחי ארץ ישראל, במעשי איבה נגד קהילות יהודיות והיישוב, כאשר עוד ביום ההכרזה נרצחו שבעה יהודים, חלקם בדרך לירושלים וחלקם ביפו וכך פרצה מלחמת העצמאות.
עיצוב הזיכרון

בדרך כלל אין מציינים באופן מיוחד את יום כ"ט בנובמבר. קיימים מספר רחובות בערי ישראל בשם "כ"ט בנובמבר".
הרב יונה שטנצל פנה אל ראש הממשלה דוד בן-גוריון, ביוזמה שיום זה ייחגג בתאריך העברי ולא בתאריך הלועזי שנקבע על ידי הנוצרים. אולם, ראש הממשלה דחה את היוזמה באמצעות מזכיר הממשלה דוד מושין.
ועדת העורכים של העיתונים היומיים בישראל נוהגת לקיים ביום זה מפגש עדכון עם ראש הממשלה, שהפך ברבות השנים לכעין מסיבת עיתונאים פומבית.
בשנת 2014 אישרה ממשלת ישראל כי יתקיים יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל מדי שנה בי"ז בכסלו, התאריך העברי של 29 בנובמבר 1947. כמו כן, יצוין יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן בכל שנה, ב-30 בנובמבר, למחרת ה-29 בנובמבר.
בשנת 2008 הוקם גן המנהיגים בראשון לציון. בכניסה לגן מונפים 33 דגליהן של המדינות אשר נציגיהן הצביעו בעד תוכנית החלוקה.
ב-29 בנובמבר 2022 נחנכה אנדרטה לציון 75 שנה לתוכנית החלוקה של האו"ם בעיצובו של הפסל סם פיליפ. האנדרטה הוצבה על גבעה מרכזית בעיר נתניה וניתן לראותה למרחק.
ראו גם

פרעות עדן (1947) – תגובת מוסלמים מתושבי עדן (אז מדינת חסות בריטית) להחלטת האו"ם.
פרעות חלב (1947)
ועדת פיל
הסכם סייקס–פיקו
סם זמוריי
לקריאה נוספת

אלעד בן-דרור, הדרך לכ"ט בנובמבר: פרשת אונסקו"פ וראשית מעורבותו של האו"ם בסכסוך הערבי-ישראלי, יד יצחק בן-צבי, 2019
רות גביזון (עורכת), שישים שנה להחלטת כ"ט בנובמבר 1947 : החלטת החלוקה והמחלוקת, מרכז מציל"ה, ירושלים 2009.
הערות שוליים

↑  מדינת היהודים קמה, דבר, 30 בנובמבר 1947
מפת החלוקה לפי ועדת או"מ, דבר, 30 בנובמבר 1947
↑  נעמה לנסקי, אבא היה כמו מנצח על תזמורת גדולה..., באתר ישראל היום, 24 בנובמבר 2017
↑  חלוקה ועצמאות תוך שנתיים - המלצת רוב ועדת האו"מ, הארץ, 31 באוגוסט 1947
↑  אלעד בן-דרור, המתווך: ראלף באנץ' והסכסוך הערבי-ישראלי 1949-1947, מכון בן-גוריון, 2012, עמ' 37–61.
1 2 3  יהודה ואלך, אטלס כרטא לתולדות ארץ ישראל מראשית ההתיישבות ועד קום המדינה, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974, עמ' 108.
↑  דוד וינברג, ‏עיקרי התכנית המדינית-ביטחונית של המכון לשנת 2019 - "עוצמה בשעת מבחן", השילוח, גיליון 15, יוני 2019
↑  יעקב מירון, הפיצוץ ברובע הקראי בקאהיר ב 19 ביוני 1948, פעמים, 70, חורף תשנ"ז, עמ' 141–156.(הקישור אינו פעיל, 29.11.2024)
↑  Debate on Subcommittee reports/Palestine question – Ad Hoc Cttee – Press release, בסעיף "PALESTINE COMMITTEE (NIGHT) TAKE #2", פורסם בתאריך 22/11/1947.
↑  בין תקווה למפח נפש, דבר, 30 בנובמבר 1947
↑  בשמחת המונים ובדריכות למעשים קיבל העם את בשורת העצמאות, דבר, 1 בדצמבר 1947
↑  שבעה יהודים קרבן עולה ביום הבשורה, הַבֹּקֶר, 1 בדצמבר 1947
↑  האם לחוג את כ"ט בנובמבר או את התאריך העברי הרב יונה שטנצל במכתב אל ראש הממשלה דוד בן-גוריון, באתר יוטיוב
↑  שלחנו נשק אמריקני לכתובת שניתנה לנו", מעריב, 30 בנובמבר 1986
ראש הממשלה אורח העתונאים, הצופה, 30 בנובמבר 1954
ראש הממשלה חוזר על הקריאה לשלום וקביעת גבולות מוסכמים, למרחב, 3 בדצמבר 1967
↑  משה כהן, ‏לציון 75 שנים להחלטת כ"ט בנובמבר: נחנכה האנדרטה הגדולה בנתניה, באתר מעריב אונליין, 29 בנובמבר 2022
אנדרטה ליד מושב נחלים, המציינת את היריות הראשונות במלחמת העצמאות, אשר נורו אל שני אוטובוסים, והרגו 7 נוסעים בבוקר שלמחרת כ"ט בנובמבר
ריקודים עם היוודע ההחלטה בחצר בנייני המוסדות הלאומיים
ילדים ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים חוגגים את ההחלטה
יהודים עולים על משוריינים בריטים
אזרחים צופים בעוגה מפוארת, מעוטרת במגיני דוד ובמוטו "אם תרצו אין זו אגדה" בחלון הראווה של קפולסקי בתל אביב בכ"ט בנובמבר 1947
רחוב כ"ט בנובמבר ברמת השרון (2007)
האנדרטה לציון 75 שנים להחלטת כ"ט בנובמבר, נתניה, בעיצובו של הפסל סם פיליפ
חולית (סיני)

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  פתחת רפיח
 נפה:  חבל ימית
 תאריך ייסוד:  1977
 סיבת נטישה:  הסכם השלום בין ישראל למצרים
 תאריך נטישה:  1982
 קואורדינטות:  31°13′34″N 34°09′50″E﻿ / ﻿31.22624°N 34.1638°E﻿ / 31.22624; 34.1638
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףחולית(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףחולית  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חולית היה התנחלות וקיבוץ, שכונה חולית על שם אופייה החולי של הקרקע בה הוקם.
היסטוריה

ראשיתו של היישוב כהיאחזות נח"ל שהוקם כמאהל בחולות פתחת רפיח ונקרא "אחימר". בראשיתה, אוכלסה חולית על ידי בני גרעין, בתנועת הצופים, משרתי שנת שירות ונקלטים. הגרעין הראשון של חולית כונה "חולית", והגרעין השני "הכימתוק", כהיפוך לשם ההיאחזות. בדצמבר 1975 החליט איחוד הקבוצות והקיבוצים באופן רשמי על הקמת היישוב. ועדת השמות הממשלתית קבעה עוד קודם לכן את שם היישוב כ"חולית". בניית היישוב כחלק מחבל ימית נעשה באמצע 1977 וגרעין הנח"ל התיישב בו ביולי אותה השנה. מיקומו המדויק של הקיבוץ היה באמצע הדרך ליד הכביש המקשר בין קיבוץ סופה למושב חרובית. בינואר 1978 החליט איחוד הקבוצות והקיבוצים על איזרוח היישוב והוא אוזרח לקיבוץ ב-17 בינואר 1978, בטקס צנוע בגלל המשא ומתן עם מצרים שהתנהל אז.
לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים החליטו בקיבוץ לקבל את דין התנועה ולעבור לפתחת שלום, אך לעשות זאת רק ברגע האחרון מתוך תקווה שהפינוי יתבטל. בקיץ 1981 נעקרו עצי המנגו משטחי הקיבוץ והועברו לשטחים בפתחת שלום.
בשנת 1982 פונה הקיבוץ לפתחת שלום, כחלק מהחזרת סיני למצרים במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים. ב-13 באפריל 1982 דווח בדבר: "הקיבוצים חולית וסופה אינם קיימים עוד".
כיום, בפתחת שלום קיים קיבוץ בעל אותו שם.
הערות שוליים

↑  עזרא ינוב, הוקם עוד מאהל נח"ל ברפיח, מעריב, 10 בינואר 1975
↑  האיחוד יקים שבעה יישובים ביניהם בגולן ובפתחת רפיח, מעריב, 14 בדצמבר 1975
↑  בני ספיר, שם היישוב חולית ולא אחימר, מעריב, 24 בדצמבר 1975
↑  הפיתחה כהקדמה למפעל הדרומי, דבר, 3 בדצמבר 1976
↑  חולית: כאב שקט, מעריב, 16 באוגוסט 1982
↑  א. כנרתי, העבודה למאבק להכללת היישובים בתחומי ישראל, דבר, 6 בינואר 1978
↑  עזרא ינוב, הוחל בהכשרת קרקע למאחזים, מעריב, 9 בינואר 1978
↑  אהרן דולב, עצי המאנגו נעקרו מחבל ימית במכשיר אמריקני, מעריב, 19 באוקטובר 1981 המשך
↑  דני צדקוני, אלפיים ממתנגדי הנסיגה השתתפו בצעדת "חבל ימית חי", דבר, 13 באפריל 1982
| ישובי סיני שפונו במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים או הסכמים אחרים |
| --- | --- | --- |
| יישובי חבל ימית | אבשלום • אוגדה • דקלה • חולית • חרובית • חצר אדר • ימית • מחנה נורית • מעוז הים • נאות סיני • ניר אברהם • נתיב העשרה • פריאל • פרי גן • סופה • עצמונה • שדות • תלמי יוסף |  |
| יישובי מרחב שלמה | אופירה • די זהב • נביעות • שלהבת • זהרון |  |
| נוספים | קדש ברנע • נח"ל ים • נח"ל תרשיש |  |
ז'ורז' אמאדו

| --- | --- |

ז'ורז' אמאדו ב-1988
 לידה:  10 באוגוסט 1912 סמוך לאִיטַבּוֹנָה בדרום באהיה
 פטירה:  6 באוגוסט 2001 (בגיל 88) סלבדור
 מדינה:  ברזיל 
 לאום:  ברזיל
 מקום מגורים:  סלבדור 
 עיסוק:  משורר, פרופסור
 מקום לימודים:  הפקולטה למשפט באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו 
 שפות היצירה:  פורטוגזית
 סוגה:  רומן
 זרם ספרותי:  מודרניזם, ריאליזם קסום 
 יצירות בולטות:  ים המוות, דונה פלור נשואה לשניים, גבריאלה, ציפורן וקינמון
 תקופת הפעילות:  מ-1931 
 הושפע מ:  מאשאדו די-אסיס 
 בן או בת זוג:  Zélia Gattai (1945–6 באוגוסט 2001) 
 פרסים והוקרה:  פרס קמואש (1994)  קצין גבוה במסדר הנסיך הנרי (14 ביולי 1986)  honorary doctor of the Sorbonne Nouvelle University (24 באוקטובר 1997, 1998)  פרס נונינו (1984)  קצין גבוה במסדר החרב של יעקב הקדוש (8 במרץ 1980)  Juca Pato Prize (1969)  הפרס העולמי ע״ש סינו דל דוקה (1990)  מפקד מסדר האמנויות והספרות  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל  Meritorious Citizen of the Freedom and Social Justice João Mangabeira (CBJM)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברזיליה  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פדובה  פרס לנין לשלום  פרס השלום הבין-לאומי ע״ש סטלין  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.jorgeamado.com.br
 חתימה:   
 
ז'ורז' אמאדו דה פאריה (Jorge Leal Amado de Faria  בפורטוגזית מבוטא "ז'ורז'ה"; 10 באוגוסט 1912 – 6 באוגוסט 2001) היה סופר ברזילאי מודרניסט. הוא נחשב לסופר הברזילאי הידוע ביותר, ספריו תורגמו לכחמישים שפות ויצאו לאור ב-55 מדינות, וחלקם גם הוסרטו. הסרט הידוע ביותר שנעשה על פי ספר של אמאדו היה "דונה פלור נשואה לשניים" (1978). אמאדו מספר בעיקר על חיי התושבים השחורים והמולאטים של באהיה.