stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרפה
טרפה באדם > חיוב מיתה על רצח

אדם הרוצח טרפה פטור ממיתת בית דין, משום שהטריפה נחשב כאדם מת; אך הוא חייב מיתה בידי שמים, בניגוד לאדם רגיל שמתחייב מיתה בבית דין על ידי הרג. בית הדין יכולים בהוראת שעה להוציא להורג אדם שרצח טרפה.
גם אדם שרצח טרפה בשוגג פטור מגלות.
אדם שפגע באדם אחר ועשאו טרפה – חייב מיתה, אפילו אם מת מחמת דבר אחר.
אדם טרפה שהרג אדם אחר פטור ממיתה משום שאי אפשר לקבל עדות שמרשיעה אותו מפני שהיא עדות שאי אתה יכול להזימה, אך במקרה בו מעשה הרצח התרחש בפני דייני בית הדין ולא צריך שיעידו בפניהם על המקרה הוא יתחייב מיתה.
טרפה באדם > דינים שונים

אדם טרפה הוא כאדם חי לעניין קידושי וגירושי אישה, הוא יכול לעסוק במקח וממכר ואשתו נחשבת כאשת איש.
טרפה הוא כאדם חי גם לעניין דחיית מצוות התורה כדי להציל את נפשו משום שדוחים את המצוות גם למען חיי שעה. חיי אדם טרפה שווים לחיי אדם רגיל ואין להרוג אותו כדי להציל את האדם הרגיל. עדות של אדם טרפה אינה מתקבלת בדיני נפשות, אך בדיני ממונות היא מתקבלת.
ראו גם

שחיטה
סירכא
נבלה
אבר שהנשמה תלויה בו
דני גרינברג

| --- | --- |

דני גרינברג, אפריל 2010
 לידה:  1969 (בן 55 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 
דני גרינברג (נולד ב-1969), יזם היי-טק וסופר ישראלי.
השכלה ויזמות

דני גרינברג בוגר לימודי תואר ראשון ותואר שני בהנדסת חשמל מהטכניון - מכון טכנולוגי לישראל. שירת במשך 10 שנים ביחידת מחקר ופיתוח אלקטרוני בצה"ל. במסגרת שירותו זכה שלוש פעמים בפרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת (1994, 1999, 2001).
בשנת 2001 הצטרף גרינברג לחברת "Passave" שייסדו ויקטור ויסליב ואריאל מייסלוס. גרינברג היה חבר בצוות המייסדים ושימש סמנכ"ל המחקר והפיתוח (VP R&D) של החברה.
בשנת 2006 נרכשה "Passave" על ידי החברה האמריקנית PMC-Sierra. לאחר הרכישה מונה גרינברג לתפקיד דירקטור מחקר ופיתוח ובהמשך מונה לסמנכ"ל לפיתוח תוכנה (VP Software) ב- PMC-Sierra.
בשנת 2009 ייסד גרינברג מיזם בשם "TVint" לפיתוח שבבים עבור גלישת אינטרנט במכשירי טלוויזיה.
בשנת 2011 ייסד גרינברג מיזם בשם "Oliver-Solutions" לפיתוח תוכנת ניהול והפעלה לתחום הטלקום ומוצרי תקשורת נשלטי תוכנה.
ספריו

בשנת 2010 יצא לאור הספר "אקזיט", ספרו הראשון של דני גרינברג, בהוצאת "סלע ספרים" ועריכת אמנון ז'קונט. זהו ספר מתח שעלילתו מתרחשת בסביבת היי-טק.
בשנת 2011 יצא לאור ספר המתח "צעד גדול מדי", ספרו השני של דני גרינברג, בהוצאת "סלע ספרים". הספר עוסק בתחום האינטליגנציה המלאכותית והסכנות הטמונות בהתפתחות הטכנולוגית המואצת.
בשנת 2023 יצא לאור הספר "ריסט" (Reset), ספרו השלישי של דני גרינברג, בהוצאת "סלע ספרים". זהו ספר מתח שעוסק בסכנת הטרור הביולוגי. עלילת הספר מתארת קרב מוחות בין הגיבור, חוקר מהמכון הביולוגי בנס-ציונה, לבין יריב מסתורי, שמנסה לחולל כאוס באמצעות נשק בלתי קונבנציונלי, במסגרת אידאולוגיית "הריסט הגדול", אותה הוא מבקש לממש בישראל ובעולם כולו.
חיים אישיים

נשוי למירי ואב לשלושה ילדים. מתגורר בראשון לציון.
האחיות ג'משיד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מוקד פעילות:  ישראל 
 סוגה:  אינדי פולק, אינדי פופ 
 כלי נגינה:  צ'לו, גיטרה אקוסטית
 
האחיות ג'משיד הן האחיות עדן ושי-לי ג'משיד, הפועלות כהרכב מוזיקלי. שי-לי ג'משיד שרה ומנגנת על גיטרה ועדן ג'משיד שרה ומנגנת בצ'לו.
ביוגרפיה

האחיות ג'משיד נולדו וגדלו בשכונת תלפיות מזרח בירושלים, להורים ממוצא אלג'יראי־מרוקאי־פרסי, שניהלו את בית המלון "עדן ירושלים". אחותן הבכורה, המוזיקאית ענבל ג'משיד, נשואה למוזיקאי גלעד ואקנין ושניהם חברי ההרכב המוזיקלי אקוט.
האחיות התחילו להופיע בשנת 2006 בירושלים ובשנת 2016 ראה אור אלבום הבכורה שלהן (הנושא את שמן) בהפקתם המוזיקלית של אביב משולם ושחר אליסוף. שי־לי ג'משיד כתבה והלחינה את רוב השירים באלבום שמושפע ממוזיקה קאמרית. באותה השנה חידשו את השיר "אינתה דאיימן" של שרית חדד.
בסוף אפריל 2021 פרסמו האחיות ג'משיד כי הפיקו אלבום שני, והעלו לרשת שיר ראשון מתוכו, "ארצות אחרות".
דיסקוגרפיה > אלבומים

"האחיות ג'משיד" (2016)
"אלף שמשות" (2021)
דיסקוגרפיה > סינגלים

"ירושלים" (2016)
"ארמון מחול" (2016)
"יותר מדי" (2019)
"אלף שמשות" (2019)
"ארצות אחרות" (2021)
הערות שוליים

↑  רותי זוארץ, ‏יש לי אחות: עדן ושי-לי ג'משיד יופיעו השבוע בפסטיבל האינדי בחיפה, באתר מעריב אונליין, 26 ביוני 2015
↑  מאת מערכת טיים אאוט, בכורה: האזינו לסינגל החדש של האחיות ג'משיד, באתר טיים אאוט, ‏2016-03-06
↑  האחיות ג'משיד- ארצות אחרות, נבדק ב-2021-04-30
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007357348405171  MusicBrainz: bcc4a41b-d70d-41e6-afcf-2068c95f59fa  VIAF: 2348152502922310800005   WorldCat (עם VIAF): 2348152502922310800005
דוד מרגל

אין תמונה חופשית
דוד מרגל הוא מומחה בכירורגיה אורולוגית, פרופסור לאורולוגיה באוניברסיטת תל אביב, אורולוג בכיר במחלקה האורולוגית במרכז רפואי רבין, מייסד ומנהל של השירות האפידמיולוגי לסרטן במרכז דוידוף, עוסק באבחון וטיפול ממוקד לסרטן הערמונית בטכנולוגיה מתקדמת, מחלוצי ניתוחי ננו נייף בישראל
ביוגרפיה

מרגל, יליד הארץ, נשוי ולו 3 ילדים, סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית ירושלים. שירת בצה"ל כרופא צבאי במסגרת העתודה האקדמית. שירת בנח"ל המוצנח ובהמשך בשייטת הצוללות.
התמחה באורולוגיה בבי"ח בלינסון. בתום ההתמחות ביצע תת-התמחות בת 3-שנים בכירורגיה אורו-אונקולוגית באוניברסיטת טורונטו, בקנדה.
במהלך השתלמותו בטורונטו התמקד קלינית בניתוחים אורו-אונקולוגים, וכן באבחון וטיפול ממוקד לסרטן הערמונית.
השלים תואר PhD באפידמיולוגיה קלינית בדגש על גנטיקה ומניעה.
בשנת 2015 מונה לפרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
מרגל הוא רופא בכיר במחלקה האורולוגית בית חולים בלינסון. מרגל מנהל מרפאה רב תחומית לסרטן חודרני של השלפוחית . במסגרת עבודתו הוא הקים מרפאה ייחודית לבדיקות סקר ומניעת סרטן לגברים נשאי BRCA.
מרגל הוא תלמידו של פרופ' ג'ק בניאל.
מרגל עוסק בביופסיות פיוזן (ביופסיות חכמות בהנחיית MRI). כמו כן בטיפול הפוקלי בסרטן הערמונית. מטרת הטיפול הפוקלי היא הרס הסרטן תוך שימור הפונקציה. מרגל עוסק בטיפולים פוקליים חדשניים בשיטת HIFU, TOOKAD ו-NANOKNIFE.
ממחקריו

מרגל פרסם מעל 100 עבודות מחקר.
מרגל עוסק במחקרים אפידמיולוגים עם בסיסי נתונים גדולים בשיתוף פעולה עם המרכז לחקר הסרטן ועם מרכז קופ"ח כללית למחקר. כן מרגל עוסק במחקרים קליניים פרוספקטיביים ומחקרים קליניים רטרוספקטיביים בתחום המחקר האורולוגי והאונקולוגי.
בשנת 2015 הוענקה מלגת מחקר בגובה 200,000 דולר של האיגוד האונקולוגי האמריקאי לרופא מחוץ לגבולות ארצות הברית: דוד מרגל, אשר מחקרו בתחום גברים הנושאים את המוטציה הגנטית BRCA פורץ דרך. מלגת מחקר זו הייתה שמורה לרופאים מארצות הברית וקנדה בלבד, ומרגל הוא הרופא הראשון שלא מצפון אמריקה הזוכה במלגה.
ממחקריו של פרופ' דוד מרגל, אתר pubmed
גנטיקה של סרטן הערמונית - מאמר, מחברים : רחלי אוזלבו, דוד מרגל, Israeli Journal of Family Practice
"פִירְמָגוֹן לעומת אנטגוניסטים של LHRH בסרטן ערמונית, לתפקוד כלי דם" (האגודה למלחמה בסרטן), חוקר ראשי בבלינסון דוד מרגל (הקישור אינו פעיל)
חברות באיגודים מקצועיים

חבר בוועדה לגילוי מוקדם מטעם ה-אגודה למלחמה בסרטן
חבר ב-Israeli Medical Association
חבר ב-Israeli Urological Association
חבר ב-Canadian Urological Society
חבר ב-Society of Urologic Oncology
חבר ב-American Association for Clinical Oncology
הערות שוליים

↑  מרכז דוידוף לסרטן
↑  רות נווה, חדש: מרפאה לאבחון וטיפול בסרטן הערמונית בטכנולוגיה מתקדמת, באתר ynet, 8 במרץ 2016
↑  ניתוחי ננו נייף - פרופ' דוד מרגל kib.co.il
↑  דוד מרגל - מרכז רפואי רמת-אביב
↑  מרפאה רב תחומית לסרטן חודרני של השלפוחית במרכז דוידוף
↑  מרפאת גברים נשאי BRCA בגברים - מרכז רפואי רביו
↑  "פריצת דרך דרמטית בסרטן הערמונית", 24 במרץ 2015, The MEDICAL, אתר הרופאים של ישראל
↑  "לראשונה מחוץ לארצות-הברית : המלגה היוקרתית לישראלי" 7 ביוני 2015, ערוץ 7
יוסף-ז'וזף דדון

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1975 (בן 49) ניס, צרפת
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  וידאו ארט, צילום
 יצירות ידועות:  "ציון" (2007-2002)
יוסף-ז'וזף דדון (נולד ב-24 באפריל 1975) הוא אמן ישראלי, יליד צרפת. עבודתו האמנותית עוסקת במתחים שבין מזרח למערב, בין דתיות לחילוניות, בין מרכז לפריפריה ובין הממשי למדומין. היא נוגעת בקולוניאליזם, במגדר ובזהות בעזרת מגוון של מדיה אמנותית כגון וידאו, צילום, מיצג, רישום, אדריכלות ופעילות חברתית.
קורות חייו

יוסף דדון נולד בניס, צרפת, בשנת 1975. בשנת 1980 עלה עם אמו לישראל והתיישב באופקים. הוא התחנך במוסדות חינוך חרדיים של חסידות סאטמר במושב תפרח ובישיבות בירושלים ובני ברק. בשנות ה-90, במקביל ללימודיו בישיבה, יצר, כאוטודידקט, ציור ובו מוטיבים יהודיים, בסגנון גרפי.
דדון התפרסם בראשית שנות ה-2000 בצרפת ובישראל בזכות סרטו "ציון" (2006–2007), שהופק בתמיכת מוזיאון הלובר ובהשתתפות השחקנית רונית אלקבץ, הפך את דדון לאמן הישראלי הראשון שמוזיאון הלובר שיתף עמו פעולה ואיפשר לו לצלם בין כתליו.
ב-2008 יצר את מחזור העבודות "במדבר", הבוחן את המציאות החברתית-תרבותית-כלכלית בעיירת הפיתוח אופקים. לצורך הפרויקט הפיק דדון סרטים, ליקט חומרי ארכיון, יזם סיורים מודרכים, הזמין עיתונאים וניסה לגייס אנשים רבים ככל האפשר בניסיון לחלץ את אופקים ממעמדה כ"לא מקום". מאז שנת 2010 הוא מתמקד ברישום ויוצר משטחי ענק משוחים בזפת שחורה, חומר שאותו הוא מוסיף גם לאובייקטים ולחומרים שונים. חלק מעבודות זפת אלו הוצגו בפונדסיון ריקאר (Fondation Ricard) בפריז ובמוזיאון פתח תקווה לאמנות.
בין עבודותיו הבולטות ניתן לציין את "לוחות שנה בלתי אפשריים" (2013), שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות לרגל שנת ה-100 לתנועת הדאדא, ואת "יומן גבול" (Barrière protectrice, 2017), סדרת רישומי מלחמה אוטוביוגרפיים שראו אור כספר (Éditions Arnaud Bizalion).
בשנת 2017 זכה דדון בתואר אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם משרד התרבות הצרפתי. ביולי אותה שנה צורף הפרויקט "האביב הערבי" (233 תצלומים ו-17 עבודות וידאו שיצר דדון ב-2014) לאוסף מרכז פומפידו בפריז, ובאוקטובר הוזמן דדון לעיר ורסאי להתארח במהדורה השישית של אירוע האמנות "La Nuit de la création", שם הציג מבחר מעבודותיו הבולטות תחת הכותרת Sillons (תלמים). ב-2018 זכה בפרס האמנות מטעם קרן רנה ולאונס ברנהיים (Fondation Renée et Léonce Bernheim).
עבודותיו של דדון הוצגו לאורך השנים בלמעלה מ-200 תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות במגוון חללים חשובים בארץ ובעולם, ביניהם FIAC (פריז); Espace Richaud (ורסאי); מוזיאון פתח תקווה לאמנות; Plateau / FRAC île-de-France (פריז); מוזיאון תל אביב לאמנות; פונדסיון ריקאר (Fondation Ricard) (פריז); ומוזיאון ישראל, ירושלים. עבודות הווידאו שלו הוקרנו ב-White Box, ניו יורק, וכן במוזיאון הציד והטבע (Musée de la Chasse et de la Nature), באודיטוריום מוזיאון הלובר ובפאלה דה טוקיו (Palais de Tokyo), שלושתם בפריז. עבודותיו מצויות באוספים חשובים שונים, ביניהם מרכז פומפידו, מוזיאון הלובר ו-FNAC בפריז, FRAC Normandy Rouen, מוזיאון ישראל בירושלים ומוזיאון פתח תקווה לאמנות.
פילמוגרפיה

2000-2003 Universes
2004 Universes Concert
2005-2006 Chanti
2006 ציון
2007 Bunker Buster
2007-2002 ציון
2009 במדבר
2009 Horizons - Fragments
2009 The 4 Seas
2010 פיניקס
2010 אופקים
פרסים

1995 פרס, במסגרת תערוכה קבוצתית, ניס, צרפת
2001 פרס אליאנס, פריז, צרפת
2004 פרס האיחוד האירופי לתרבות יהודית, פריז, צרפת
2008 פרס אמן, פסטיבל קולנוע דרום, שדרות, ישראל
2008 פרס האמן הצעיר, משרד המדע, התרבות והספורט
2017 אביר מסדר האמנויות והספרות, צרפת
2018 פרס ברנהיים לאמנויות, קרן רנה וליאון ברנהיים, צרפת
תערוכות יחיד (ישראל)

2018 "אלבום משפחתי", גלריה הלובי, תל אביב. אוצרים: לאור גריידי ואורית מור
2018 "ניירות", הקונסוליה הצרפתית, תל אביב. אוצרת: ברברה וולפר
2016 בשבח הסדרה, גלריה הלובי, תל אביב. אוצרים: לאור גריידי ואורית מור
2016 "למי נועדו הנחשים הלוחשים שעל ראשיכם?", מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב מאוחד. אוצרת: איזבל בורז'ואה
2015 אייל אסולין וז'וזף דדון, יומן גבול, הגלריה בקיבוץ בארי, קיבוץ בארי. אוצרת: זיוה ילין
2012 אופקים, יוסף ז'וזף דדון, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה. אוצרת: דרורית גור אריה
2007 ז'וזף דדון - ציון, טרילוגיה קולנועית, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה. אוצרת: דרורית גור אריה
2006 שיני חלב, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
2004 "עולמים", גלריה אלון שגב, תל אביב
2004 "עולמים", בית האמנים בירושלים. אוצרת: רות צדקא מלול
2001 ברוכים הבאים למועדון, גלריה אלון שגב, תל אביב
לקריאה נוספת

דדון ז'וזף, ברוכים הבאים למועדון, גלריה אלון שגב, תל אביב, 2001
גור אריה, דרורית (אוצרת), ציון טרילוגיה קולנועית, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה, 2008
גורמזאנו גורן, יצחק (עורך), אודות ציון : יוסף-ז'זון דדון, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה, 2008
גור אריה, דרורית (אוצרת), אופקים, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה, 2012
בורז'ואה איזבל, דדון יוסף ז'וזף יעקב, למי הנחשים הלוחשים שעל ראשיכם, מוזאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד, 2016
Maurey Catherine, Les valises itinérantes, Joseph Dadoune, Galerie Le Chanjour, Nice 1996-97
Dadoune Joseph, An arab spring 1975, King of arabia 1975, Faisal-Moshe 1975-1981, Pittas, 2014
Flahutez Fabrice, Joseph Dadoune, Black Kiosk, La Valette-du-Var, 2015
Sagradini Lucia, Icônes 61 with Joseph Dadoune, Multitudes, 2015
מתוך "עוף החול", 2010
הקרנת וידאו, 3.27 דק'
אוסף מוזיאון ישראל, ירושלים
הברווז

ערך זה עוסק בדמות בדיונית שיצר דודו גבע. אם התכוונתם לברווז, ראו .
| --- | --- |

 יוצרים:  דודו גבע 
 
הברווז הוא דמות בדיונית שיצר המאייר דודו גבע בספריו, בטורי הקומיקס ובמדורי העיתונות שלו.
עם השנים ואהדה שזכה לה, הפכה דמותו של הברווז לסמל המפורסם ביותר של עבודתו ופועלו של גבע ואף, יש שיגידו, למעין אלטר אגו שלו.
בעיתון "חדשות"

הברווז הופיע לראשונה במסגרת עבודתו של גבע במקומון הירושלמי "כל העיר", ולאחר מכן בספרו של גבע "דרדר במדבר" (1983). רק בשנת 1984, עם תחילת עבודתו של גבע - אמן קומיקס הידוע אז מעבודתו המשותפת עם קובי ניב במקומונים "העיר" ("יוסף ואחיו") ו"כל העיר" ("אהלן וסהלן") ובסדרת ספרי "מגוחך" (1981-1983) - בעיתון "חדשות", קיבל הברווז את מלוא תשומת הלב. ב"חדשות" מונה גבע לאייר את הקריקטורה היומית, הפותחת את העיתון, אך במקום איור הקריקטורה המוכרת העוסקת בענייני אקטואליה, החליט גבע להמירה לריבוע קומיקס בשם "שירת הברווז" - איור פשוט, לרוב במבנה קבוע, שאינו עוסק כלל בענייני השעה הבוערים.
הברווז, הדמות הבולטת, המואנשת והכמעט-יחידה במדור הקומיקס, תואר במספר סיטואציות, לרוב מורבידיות: בכלוב עם אריה, עם אסופת ברווזים בדרך לשחיטה, אצל הקצב ולבסוף אף בביתה של האם המבשלת. כל יום בשבוע תוארה אחת מהסיטואציות בשילוב מפנה מסוים, הן בבועות הדיבור של הדמויות והן במבנה ובסדר הדמויות.
"ההרגשה שכל רגע יתקעו בך סכין היא מאוד ישראלית – נפשית וחברתית"
הברווז התקבל מיד על ידי קוראי העיתון בכלל (ועל ידי אוהבי דודו גבע בפרט), ומידית הפך לסמל הבולט ביותר לאישיותו ולעבודתו של גבע.
"מה שמעניין אותי בברווזים זה שמצד אחד זה מין בעל חיים נלעג, צעצוע נחמד לילדים, ומצד שני אוכלים אותו"
ב-1986 הופיע הברווז בגיליון יום העצמאות המיוחד של העיתון, כאשר הוא יושב במקומו של נשיא המדינה.
ההשוואה המיידית, שנעשתה על ידי אוהבי דודו גבע, נעשתה בין דמותו הידועה "יוסף" ובין הברווז העדכני:
"גם הברווז וגם יוסף הם לוזרים" אמר גבע באותו ראיון, "ההבדל בין יוסף לברווז הוא שהברווז זה אותו הדבר רק עם המוות בסוף"
עוד השוואה שנוצרה לאורך השנים היא בין גבע עצמו לברווז:
"כנראה שיש בי צד כזה, אחרת למה נמשכתי אליו. צד אחד שמשעשע את קוראיו אבל מרגיש קורבן" אמר גבע "אני לא יודע מתי אני ברווז ומתי אני משתמש בו"
ספרים

בניגוד ליוסף, הברווז כיכב כדמותו הראשית של גבע בשנות ה-90 של המאה ה-20, וזאת למרות הצהרתו בעיתון "מעריב": "אני מעביר את הברווז להקפאה עמוקה". בשנת 1992, לאחר תחקיר של שלוש שנים, שבהן חקר על ברווזים מקטעי עיתונות, ספרים וראיונות, הוציא גבע את הספר "הברווז", וזאת לדבריו כדי "לחתום את תקופת הברווזים בחיי". הספר כלל קטעי עיתונות שונים, קטעים כתובים, סיפורי קומיקס ארוכים ואיורים קצרים (אסופות של מדורי "שירת הברווז" מעיתון "חדשות").
בשנת 2002 חזר הברווז לתודעת קוראי "הארץ" במדור "שתיקת הברווז" שנערך, אויר ונכתב על ידי גבע במקומון התל אביבי "העיר", ולאחר מכן גם במסגרת ספר הנושא את אותו השם (2005). במדור הנוכחי קיבל הברווז הופעה שונה מקודמתו, האופטימיות שאפיינה אותו נעלמה כליל וזאת התחלפה בדמותו של תל אביבי מריר ולא-יוצלח.
סכסוכים

לא רק הצלחה הביא הברווז לגבע, אלא גם סכסוכים וקשיים. בינואר 1992, עם הוצאת ספרו "הברווז", תבעה חברת "וולט דיסני" את גבע על שימוש בדמותו של דונלד דאק ללא רשותם, כאקט של הפרת זכויות יוצרים. בספר, מופיעה דמותו של דונלד דאק בסיפור "מובי דאק" בעת קיום יחסי מין עם שתי תרנגולות. לטענת "דיסני", הדבר פוגע בערכי המשפחה אותם מייצגת החברה. גבע הפסיד במשפט, חויב בהוצאות של 10,000 שקלים והוכרח לפרסם את הספר ללא דונלד דאק.
עוד סכסוך שנוצר בגלל הברווז היה כשגבע התארח בתוכנית הטלוויזיה של מרב מיכאלי, "שישי חי". כשניסו השניים לבשל ברווז, שיצא לבסוף שרוף, אמר גבע "יש לשלוח את הברווז הצלוי ליד ושם". אמירה זו גררה תלונות רבות והנהלת "שידורי קשת" החליטה שלא תארח את גבע יותר במסגרת שידוריה.
אולם, לאחר מותו המפתיע של גבע בפברואר 2005, שידרה "קשת" את ראיונו האחרון של גבע. רוב אמצעי התקשורת שהתייחסו למותו ורוב ההספדים, נכתבו תחת הכותרת "מותו של הברווז".
הוקרה

ב-15 באפריל 2008 יזמה משפחתו של גבע לצד שותפים לעשייה, כגון יובל כספי, עידו שמי ועופרה רודנר, את פרויקט הברווז על גג בית עיריית תל אביב-יפו, באישורה ותמיכתה של העירייה. הדמות, העשויה מבד בלון, וגובהו עשרה מטרים, הוצבה על פינת גג הבניין. את הרעיון להצבת הברווז על גג העירייה הגה גבע עוד בשנת 2003, יחד עם קבוצת "מדינת תל אביב" , כאקט של הפיכת העיר למלאת שמחת חיים ורוח אמנות חופשית, שמתעלה על הממסד. הצבת הדמות מהווה את פתיחת חגיגות המאה לעיר תל אביב. משכנו העתידי הקבוע של בלון הברווז הוא מוזיאון הקריקטורה והקומיקס בחולון. ב-16 באפריל התקיים אירוע לכבוד הצבת הברווז על גג העירייה, בהנחיית אורי גוטליב, ובהשתתפות קורין אלאל, "ג'ירפות", חמי רודנר, "מרסדס בנד", שלומי שבן, "דפנה והעוגיות", נעם רותם, מארינה מקסימיליאן בלומין, טל פרידמן ולהקת "הקריות" ו"הדג נחש".
בחודש ספטמבר 2008 העניק ראש העיר רון חולדאי לברווז תואר "אזרח כבוד של העיר תל אביב-יפו" בטקס שנערך בלשכתו. בטקס בו נכחו בני משפחת גבע השתתפה גם בובה מתנפחת מוקטנת של הברווז, דומה לזו שהוצבה על גג העירייה, והעירייה הנפיקה עבורה באופן מיוחד תעודת תושב רשמית.
ב-17 בספטמבר 2009 הוצב פסל רשמי של דמות הברווז בכיכר מסריק בתל אביב, ומתחתיו הכיתוב "תמיד אופטימי" .
הערות שוליים

↑  רע"א 2687/92 דוד גבע נגד חברת וולט דיסני. פ"ד מח(1) 251.
↑  נירית אנדרמן, אם זה מחייך כמו ברווז, באתר הארץ, 11 במרץ 2008
↑  אלי סניור, אזרח כבוד חדש בתל-אביב: הברווז הצהוב, באתר ynet, 23 בספטמבר 2008
"שירת הברווז"
"שתיקת הברווז"
הברווז על גג בית עיריית תל אביב-יפו
מאיר פיצ'חדזה

| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1955 כותאיסי, ברה"מ 
 פטירה:  4 בפברואר 2010 (בגיל 54) תל אביב-יפו, ישראל 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  פרס האמן הצעיר (1988) 
 www.meirpichhadze.com
 
מאיר פיצ'חדזה בסטודיו, 1975
מאיר פיצ'חדזה עם אחותו מקוואלה, 1975
פיצ'חדזה עם אחותו מקוואלה בירושלים, 1976
לוחית זיכרון לצייר מאיר פיצ'חדזה ברח' אמיל זולא 4 בתל אביב
הפסל "דמעות" של מאיר פיצ'חזדה (1990) באוניברסיטת תל אביב
מאיר פיצ'חדזה (16 באוגוסט 1955 - 4 בפברואר 2010) היה צייר יהודי ישראלי, יליד גאורגיה, עלה לישראל בשנות ה-70 של המאה ה-20, אחד הציירים המוכרים והבולטים באמנות הישראלית. החל לגבש סגנון ציור ייחודי בסוף שנות ה-70 ונחשב לעוף מוזר על רקע הנוף היצירתי הישראלי.
ביוגרפיה > השנים המוקדמות

פיצ'חדזה נולד בכותאיסי שבגאורגיה, אחיהן הצעיר של ג'ולייטה ומקוואלה (‏מקוואלה פיצ'חדזה‏ (Q111468903)). הוא החל לצייר בבית העם המקומי בעקבות אחותו הבכורה מקוואלה הגדולה ממנו בחמש שנים, למורת רוחו של אביו. במקביל עבד בבניה יחד עם אביו שהיה רצף. הוא למד אמנות עם אחותו אצל רֵזו רמישווילי שזיהה את כישרונו והזמין אותו ללמוד ציור בסטודיו שלו. בתקופה זו צייר פיצ'חדזה איכרים גאורגים "מתוך הזדהות עם אנשי האדמה", ויצר ריקועי נחושת של דימויים עממיים מסורתיים. כשהגיע לגיל 16, הוא נטש את הציור לטובת חבורות רחוב. בשנת 1973, בהיותו בן שמונה עשרה, הוא עלה לישראל יחד עם הוריו ואחותו מקוואלה והתגורר עם משפחתו באור יהודה.
ג'ולייטה אחותו השנייה נישאה בגאורגיה ועלתה ארצה לאחר מכן. עם הגיעם ארצה דאג האב למצוא עבודה למאיר ולאחותו: מקוואלה עבדה בהלחמת חוטים במפעל אלקטרוניקה, ומאיר ליטש אותיות פליז למצבות. בדרך זו למד מאיר את האלף-בית העברי, שכן הוא לא למד עברית באולפן. לאחר שנתיים חזר מאיר לציור. הוא החל להתפרנס מליטוש יהלומים, עבודה מכניסה שהשאירה לו מספיק זמן לציור, פיצ'חדזה התחתן בגיל 22 עם תמי, וממנה נולדו לו שני ילדיו: הבת לורי והבן רובי.
ביוגרפיה > ראשית הקריירה: שנות השבעים

"האמנות הייתה בשבילו מפלט לעולם אחר. אביו לא האמין בציור, רק בעבודה קשה", מספרת ננה שרייר שהייתה בת זוגו למשך מספר שנים. בד בבד עם עבודותיו המזדמנות, פיצ'חדזה הצעיר חרש את רחוב גורדון בסיבובי גלריות, מנסה למכור ציורים של דמויות קלאסיות. "אני לא מאמין כמה אומץ היה לי אז פשוט ללכת ולדפוק על דלתות של גלריות", תיאר בדיעבד באוזני חבריו, "הייתי עקשן. ידעתי שאני חייב להצליח".
גדעון עפרת כתב כי ציוריו של מאיר (תחילה היה חותם "מאיר פיאדה" או "מאיר") בתקופה זו נראו כסוריאליזם ממטבחו של סלבדור דאלי, עם נשים דקיקות וארוכות המתפתלות בגלי אַר-נובו על רקע נופי אינסוף הנגועים בריאליזם פנטסטי, ומושפעים מאוד מהדמויות הכחולות, הדקות והגבוהות, שציירה אחותו מקוואלה באותה עת. בשיחה עימו אמר פיצ'חדזה: "כאשר התחלתי לצייר בארץ נהגתי לשים על הבד את אשר ראיתי ברוסיה, ובעיקר מדונות רנסאנסיות, בדומה לאיקונות הנוצריות... הציורים האלה הם מה שלמדתי וכל מה שידעתי עד גיל 26". הצלחתו הראשונה הייתה דווקא מכירה של ציורי אחותו מקוואלה לגלריות בגורדון. בהמשך ארגן תערוכה בבית סוקולוב, ובה נמכרו רובם. ב-1975 כבר הציג עם אחותו תערוכה בצוותא, ולאחר מכן בבית-סוקולוב בתל אביב. שם התגלה כישרונו בידי עיתונאים, והם כתבו באהדה עליו ועל אחותו.
ביוגרפיה > המפנה באמנות של פיצ'חדזה: התאבדותה של אחותו

בינתיים אחותו מקוואלה שקעה בדיכאון בגלל קשיי הסתגלות בארץ והתאבדה בתלייה. בעקבות אירוע זה, כתב פיצ'חדזה: "אחרי ההתאבדות של אחותי (הלכתי גם ללמוד שנה בקלישר) העבודות שלי הפכו יותר גדולות, וסגנון הציור נהיה יותר מערבי ומודרני. גם התכנים השתנו. בשלוש-ארבע השנים שאחרי התאבדותה עשיתי הכל בשביל לא לחזור למקום בו הייתי קודם. עשיתי אמנות על אמנות: עבודות אוטוביוגרפיות בשילוב שפות אמנותיות שונות, ציטטות מתולדות האמנות."
בגיל 28 התחיל ללמוד אמנות בבית-הספר הגבוה לציור (לימים קלישר) בתל אביב, לימודים שנמשכו כשנה וחצי, וכאן החל עיצובו האמנותי מחדש: "התחלתי להטיל ספק בתרבות שהבאתי מגאורגיה ובמה שעשיתי עד אז, ציור קלאסי שהיום אני יודע שהוא היה מיושן. עשיתי הכול בשביל לנטוש את סוג הציור הזה." הוא למד אמנות כצייר כמעט מקצועי (הוא התקבל הישר לשנה השנייה), ולפיכך אף תבע לעצמו חירות גמורה בשיעורים ובוויכוחים מתמשכים עם המורים. הוא נשאב לעולם האמנות התל אביבי והִרבה לבקר בתערוכות. עם זאת, פיצ'חדזה לא זנח את אהבותיו הישנות הגדולות: רמברנדט ומארק רותקו, שני ציירים של אור קורן מאפלה ושל אור שהוא זיו מיסטי – מאפיין מרכזי ביצירותיו שלו עצמו.
ביוגרפיה > שנות התשעים: ניו-יורק ישראל

באמצע שנות התשעים נסע פיצ'חדזה לניו-יורק. במזוודה לקח איתו תצלומי משפחה ישנים, ובמהלך שהותו שם הוא יצר את ציוריו על בסיס התצלומים ודרכם חזר אל זכרונות ילדותו. בעקבות מחלה קשה של בתו חזר ארצה ב-1996, תרם לה כליה, וחילק את זמנו בין ניו-יורק לתל אביב. "בעבודות משנות התשעים ועד היום נראות הדמויות של פיצ'חדזה כמו 'מודבקות' על נוף אניגמטי בדוי בצבעי ירוק/כחול כהים, נוף המהווה רקע לרבים מציוריו. בחלקו העליון מופיעה זריחה או שקיעה (הגדרה של פיצ'חדזה) בצבעים בוהקים של צהוב וכתום. צבעים חמים אלו המנוגדים לצבעוניות הקודרת של הנוף מתוכו הם בוקעים."
מבקר האמנות גדעון עפרת הסביר כי בשלב זה פיצ'חדזה "החל משכלל את אמנות ההתחזות, שהיא אמנות ההסתתרות מאחורי עוד ועוד מסכות ומאחורי יכולת טכנית בלתי שגרתית [...] העתקת דימויים, הסתמכות על חומרים משועתקים, אקלקטיות מוצהרת – מאיר פיצ'חדזה נולד מחדש כאמן פוסט-מודרני. הוא, שמעולם לא חרש בשדות המודרנה, מצא את עצמו בשנות ה-80 המוקדמות שותף למרידה שאינה מרידתו. כאילו הכשירוהו חייו לגל החדש, וללא שום זיקה לדיאלקטיקה האינטלקטואלית שהולידה גל זה'.
ניתן לזהות בציוריו השפעות רבות מהצייר הגאורגי "הנאיבי" ניקו פירוסמני. מרבית ציוריו בתחילת שנות ה-80 נטו לריאליזם פיגורטיבי, אך בהמשך דרכו הושפע מאמנים פוסט-מודרניים, כדוגמת דוד סלה (David Salle) . כתוצאה מכך עבודותיו המתקדמות יותר מאופיינות בטשטוש בין תחומים, כאשר בציור נתון ניתן להבחין באלמנטים מופשטים ופיגורטיביים כאחד.