stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד ניקולס
חייו

ניקולס היה מתומכי המלוכה בעת מלחמת האזרחים האנגלית והאחראי על הסדרי הכניעה של המלך לסקוטים במאי 1646 וכניעת אוקספורד ביוני אותה שנה. במסגרת הסכמים אלו גלה לצרפת. במסגרת הרסטורציה האנגלית שב לאנגליה.
החוברת שחיבר "An Apology for the Honorable Nation of the Jews" (בתרגום חופשי: "כתב-הגנה על אומת היהודים הנכבדה") קראה לאפשר את יישובם מחדש של היהודים באנגליה (אנ'), לראשונה שלא כחלק מתוכנית נוצרית להמרת דתם של היהודים, בניגוד לתומכים אחרים של היישוב מחדש, כמו ג'ון סדלר (אנ'), ג'ון דורי (אנ'), יו פטר (אנ'), הבישוף תומאס ברלו (אנ') ואפילו 'ידיד ישראל' כמו הנרי ג'סי (אנ'). מסמך זה צוטט בידי מנשה בן ישראל במנשר 'פניות צנועות' (Humble Addresses) ששלח לאוליבר קרומוול ואחר כך הדפיס לכלל הציבור בלונדון כדי ליצור דעת קהל עבור אישור התיישבות היהודים מחדש בבריטניה. מאמצים שנחלו כישלון.
זמן קצר אחרי שובו לכהונת מזכיר המדינה, הפעם במשותף עם ויליאם מוריס (אנ'), נאלץ לפרוש. הוא התגורר באחוזה באזור הכפרי עד מותו ב-1669.
הערות שוליים

↑  החוברת באתר ספריית אוניברסיטת לידס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266073905171  GND: 172290198  ISNI: 0000 0001 1401 0072  LCCN: n85053779  NTA: 144399423  SNAC: w6g740kq  VcBA: 495/236028  VIAF: 76149066375565600915   WorldCat (עם VIAF): 76149066375565600915 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנגליה ובנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אולדסמוביל אורורה

| --- | --- |

Oldsmobile Aurora, דור שני
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אולדסמוביל
 שנות ייצור:  1994 – 2003
 יחידות שיוצרו:  205,722
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  אולדסמוביל 442
 מודל אחריו:  Buick Lucerne (אנ')
 חברת אם:  ג'נרל מוטורס
 מרכב:  Front-engine, front-wheel-drive layout (אנ')
 פלטפורמה:  GM G platform (1995) (אנ')
 אורך:  5,217 מ"מ (דור ראשון)  5,062 מ"מ (דור שני)
 רוחב:  1,890 (דור ראשון)  1,852 (דור שני)
 גובה:  1,407 מ"מ (דור ראשון)  1,440 מ"מ (דור שני)
 משקל:  1,799 ק"ג (ריק, דור ראשון)  1,645 ק"ג (ריק, דור שני)
 בסיס גלגלים:  2,891 מ"מ (דור ראשון)  2,850 מ"מ (דור שני)
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, 4 שסתומים לצילינדר, 3,995 סמ"ק המפיק 254 כ"ס ב-5,600 סל"ד, יחס דחיסה 10.3:1, מנוע "ג'נרל מוטורס" מסדרה "Northstar engine series" (אנ') מסוג "L47" (דור ראשון, דור שני)  V6 צילינדרים, 4 שסתומים לצילינדר, 3,473 סמ"ק המפיק 218 כ"ס ב-5,600 סל"ד, יחס דחיסה 9.3:1, מנוע "ג'נרל מוטורס" מסדרה "Northstar engine series" (אנ') מסוג "LX5" (דור שני)
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות מתוצרת "ג'נרל מוטורס" מסדרה "GM 4T80 transmission" (אנ') מסוג "4T80-E" (דור ראשון)  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות מתוצרת "ג'נרל מוטורס" מסדרה "GM 4T60-E transmission" (אנ') מסוג "4T65-E" (דור ראשון, דור שני)
 מעצב:  Maurice "Bud" Chandler (שנת 1989)
אולדסמוביל אורורה (באנגלית: Oldsmobile Aurora) היא מכונית סלון מתוצרת חטיבת הרכב אולדסמוביל בקונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס, אשר יוצרה בין ינואר 1994 למרץ 2003 בארצות הברית.
דורות

דור ראשון - יוצר מינואר 1994 – יוני 1999, יוצרו 136,289 יחידות.
דור שני - יוצר מנובמבר 1999 – מרץ 2003, יוצרו 71,722 יחידות.
"אולדסמוביל אורורה"

יוצרו 205,722 יחידות.
4 דלתות - סדאן.
5 נוסעים.
מנוע קדמי - רוחבי.
סוג הנעה: הנעה קדמית.
מנוע בנזין.
מנוע קירור מים.
קיבולת מכל דלק - 70.1 ליטר.
בשנת 1995 דגם "אולדסמוביל אורורה" עלה לשלב הגמר בתחרות מכונית השנה בצפון אמריקה בדרוג "רכב השנה".
תמונות

"אולדסמוביל אורורה", דור ראשון
"אולדסמוביל אורורה", דור ראשון
"אולדסמוביל אורורה", שנת 1998, דור ראשון
"אולדסמוביל אורורה", דור ראשון
"אולדסמוביל אורורה", דור שני
"אולדסמוביל אורורה", שנת 2001, דור שני
"אולדסמוביל אורורה",  שנת 2003, דור שני
ראו גם

אולדסמוביל
אולדסמוביל 442
הערות שוליים

↑  "אולדסמוביל אורורה" bloomberg.com/news/articles/1994-03-20/gms-aurora
↑  "אולדסמוביל אורורה" שנת 2001 - מפרט
↑  "אולדסמוביל אורורה", שנת 1996 theautochannel.com/vehicles/new/reviews/wk9545
↑  "אולדסמוביל אורורה", שנת 2002 edmunds.com/oldsmobile/aurora/2002
↑  "אולדסמוביל אורורה", שנת 2001 theautochannel.com/vehicles/new/reviews/2001/lweitzman_oldsmobile_aurora
↑  "אולדסמוביל אורורה" autotrader.com/car-news/oldsmobile-aurora-when-oldsmobile]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558869305171  LCCN: sh94007938
אחמד איסמאעיל עלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 באוקטובר 1917 קהיר, סולטנות מצרים 
 פטירה:  25 בדצמבר 1974 (בגיל 57) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  מצרים 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית המצרית 
 השתייכות:  צבא מצרים 
 דרגה:  פילדמרשל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  מלחמת ששת הימים  מלחמת ההתשה  מלחמת סיני  מלחמת העצמאות  מלחמת יום הכיפורים 
 
אחמד איסמאעיל עלי (בערבית: أحمد إسماعيل علي) (14 באוקטובר 1917 – 26 בדצמבר 1974) היה איש צבא ומדינאי מצרי. כיהן כשר ההגנה וכמפקדו העליון של צבא מצרים במלחמת יום הכיפורים ב-1973. נחשב לאחד האחראים למתקפה המצרית המוצלחת על קו בר-לב ב-6 באוקטובר 1973, התקפה שהפתיעה את צה"ל ואת ישראל. איסמאעיל נחשב כטיפוס אפור ולא מבריק, אך מנגד, נחשב כמפקד מסור וחרוץ ששם דגש על מקצוענות צבאית והיה חף מיומרה פוליטית.
ראשית הקריירה

סיים את האקדמיה הצבאית של קהיר ב-1938. שירת בארמייה השמינית של הצבא הבריטי בקרבות המערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה. לחם כמפקד בריגדה בצבא המצרי במלחמת העצמאות של ישראל. מאוחר יותר עבר הכשרה צבאית נוספת בבריטניה ונטל חלק כמפקד בצבא המצרי במשבר סואץ. לאחר מכן השתלם בברית המועצות ושימש כמפקד חזית סיני במלחמת ששת הימים. היה בין המפקדים הבכירים הבודדים שלא הודחו בעקבות המלחמה וזאת הודות לתמיכתו של סאדאת, לו נשאר נאמן בהמשך דרכו. לאחר המלחמה מונה למפקד חזית תעלת סואץ. איסמאעיל מונה לרמטכ"ל צבא מצרים במרץ 1969, לאחר מותו של הרמטכ"ל הקודם, עבד אל-מונעם ריאד מפגיעת הארטילריה הישראלית. ממועד זה עלתה מלחמת ההתשה מדרגה מבחינת תכיפות וחומרת האירועים. בספטמבר באותה שנה פוטר על ידי גמאל עבד אל נאצר, לאחר שורת פשיטות מוצלחות של צה"ל שהגיעה לשיאה במבצע רביב שנערך ב-9 בספטמבר.
השיבה לפיקוד הבכיר

במאי 1971 מינה נשיאה החדש של מצרים, אנואר סאדאת, את איסמאעיל, שהיה ידידו, לתפקיד ראש המודיעין הכללי המצרי. באותה עת חשש סאדאת משר ההגנה מוחמד צאדק, שנחשב כאנטי-סובייטי (מגמה שהייתה פופולרית במצרים באותן שנים), אשר פיתח קשרים אישיים עם מועמר קדאפי שליט לוב בניגוד לדעת סאדאת והתנגד למלחמה נוספת מול ישראל. ב-1972 הדיח סאדאת את צאדק בטענה כי הוא מסרב להכין את הצבא למלחמה ומינה תחתיו את ידידו איסמאעיל, שהיה חף מיומרות פוליטיות, לאחר שזה ביקר במוסקבה, יחד עם ראש הממשלה עזיז צדקי. באותה הזדמנות קודם איסמאעיל לדרגת גנרל. שיקול נוסף למינוי איסמאעיל היה קשור במינויו של סעד א-שאזלי לרמטכ"ל, מינוי שנעשה מוקדם יותר, גם הוא על מנת להצר את צעדיו של צאדק שהיה ביריבות עם שאזלי. על ידי מינוי איסמאעיל, סאדאת חפץ כנראה להצר את צעדיו של שאזלי. בין שאזלי ובין איסמאעיל שררה יריבות אישית עוד מימי מלחמת האזרחים בקונגו ב-1961. איסמאעיל היה אז מפקד הכוח המצרי שתמך בפטריס לומומבה, בעוד ששאזלי פיקד על הכוח המצרי בכוח הבינלאומי של האו"ם לשמירת השלום. לטענת שאזלי, לאחר הדחת לומומבה, החל איסמאעיל להתערב בענייני הכוח שבפיקודו והמתח ביניהם הגיע עד תגרת אגרופים. הסכסוך האישי הועצם במלחמת ששת הימים בעת ששאזלי קיבל מאיסמאעיל פקודת נסיגה ונאלץ לבצעה בניגוד לדעתו. סאדאת החליט על המינוי למרות שהיה ידוע לו כי איסמאעיל סובל ממחלת הסרטן.
מלחמת יום הכיפורים

בחודשים שקדמו למלחמה לא פגעו החיכוכים בין איסמאעיל ושאזלי בהכנות הצבא המצרי. גם בתחילת הקרבות הם שיתפו פעולה, אולם ב-11 באוקטובר דרשה סוריה ממצרים להגביר את לחצה בגזרת סיני על מנת לגרום להקלת הלחץ הישראלי ברמת הגולן. קריאותיה של סוריה מצאו אוזן קשבת גם במוסקבה, אצל ליאוניד ברז'נייב, וזו מצדה לחצה גם היא על מצרים לקדם את כוחותיה לעבר מעברי המיתלה והגידי. הרמטכ"ל שאזלי התנגד בצורה נחרצת לצעד זה בשל היותו מנוגד לתוכנית המתקפה המקורית, שנועדה לכבוש רצועה בחלקה המזרחי של תעלת סואץ ובמיוחד בשל חוסר בחיפוי אווירי מול חיל האוויר הישראלי מאחר שלסוללות הנ"מ המצריות לא היה טווח מספיק לקו המעברים ולשטחים ממזרח לו. לאיסמאעיל לא הייתה עמדה ברורה בוויכוח, אך בסופו של דבר הוא נכנע ללחץ הפוליטי ופקד על התקפה מצרית, התקפה שנערכה ב-14 באוקטובר ונסתיימה בכישלון מוחץ בצד המצרי ובהתמוטטתו הפיזית של סעד א-דין מאמון, מפקד הארמייה השנייה, שהוחלף על ידי עבד אל-מנעם ח'ליל.
ויכוח נוסף שפרץ בין שאזלי ובין איסמאעיל היה על רקע חציית תעלת סואץ על ידי הכוחות הישראליים. שאזלי טען שיש להסיג חלק מהכוחות בסיני לעברה המערבי של התעלה כדי שיסייעו בהתמודדות מול הכוח הישראלי שחדר לשם. איסמאעיל, לעומתו, חשש מבהלה שתפרוץ כתוצאה מהנסיגה בקרב הפיקוד המצרי והתנגד לצעד זה. סאדאת ושאר הפיקוד הבכיר תמכו בעמדת איסמאעיל וסאדאת אף הצהיר כי אף חייל ואף רובה לא יעברו את התעלה מערבה. במקום הנסיגה ביצעו המצרים התקפת נגד על מסדרון הצליחה באזור דוורסואר. על שירותו במהלך המלחמה הוענק לו בין היתר עיטור מסדר כוכב סיני.
בנובמבר 1973 הועלה איסמאעיל לדרגת מֻשיר (פילדמרשל). כשנה לאחר תום המלחמה, בדצמבר 1974, נפטר אחמד איסמאעיל עלי ממחלת הסרטן.
הערות שוליים

↑  אברהם אדן, על שתי גדות הסואץ, הוצאת עידנים, 1979, עמ' 167
↑  שמואל בר, מלחמת יום הכיפורים בעיני הערבים, סדרת "מרכז כובד", הוצאת מערכות, 1986, עמ' 15
↑  Youssef Aboul-Enein, "Egyptian General Abdel-Moneim Riad: the creation of an adaptive military thinker", Infantry Magazine, March-April, 2004
↑  שאזלי, חציית התעלה, הוצאת מערכות, 1987, עמ' 134
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מוחמד צאדק | שר ההגנה של מצרים  1972 - 1974 | הבא: מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303205905171  BnF: cb15530205m (data)  ISNI: 0000 0000 3640 0365  LCCN: n2005015221  VIAF: 60947672   WorldCat (עם VIAF): 60947672 
איסמאעיל עלי (מקריח) משמאל לנשיא מצרים - אנואר סאדאת. מימין לסאדאת, ראש אגף המבצעים וסגן הרמטכ"ל - מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי מצביע על גבי המפה בפני פורום המטה הכללי המצרי במהלך מלחמת יום הכיפורים
אחמד אל-ג'אנחי

אחמד אל-ג'אנחי (בערבית: أحمد الجانحي, בתעתיק: אחמד אלג'אנחי; נולד ב-22 בספטמבר 2000 בדוחה שבקטר) הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת קשר כנף בקבוצת אל-ע'ראפה מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
קריירת מועדונים

אל-ג'אנחי נולד בדוחה שבקטר, וגדל באקדמיית אספייר המקומית. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אל-ע'ראפה במסגרת ליגת העל הקטרית.
קריירה בינלאומית

ב-31 בדצמבר 2023 ערך אל-ג'אנחי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בניצחון 3-0 על נבחרת קמבודיה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת קטר לטורניר גביע אסיה 2023.
תארים

גביע הליגה הקטרית (1): 2018/2019
הערות שוליים

↑  Our final list for Asia 🏆 בחשבון הטוויטר הרשמי של התאחדות הכדורגל הקטרית, 3 בינואר 2023 (באנגלית)
| נבחרת קטר – גביע אסיה בכדורגל 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 א-שיב •  2 רו-רו •  3 מוח'תאר •  4 אל-ביאתי •  5 סלמאן •  6 חאתם •  7 עלאא' א-דין •  8 אסדאללה •  9 עבד א-רזאק •  10 אל-היידוס •   11 עפיף •  12 מנדש • 13 מוניר •  14 אחמד • 15 א-ראווי • 16 ח'וח'י • 17 מוחמד • 18 אל-בריכי • 19 עלי • 20 פתחי • 21 זכריא • 22 ברשם • 23 טארק • 24 ג'אבר • 25 אל-ג'אנחי • 26 מוחמד • מאמן: מארקס |  1 א-שיב •  2 רו-רו •  3 מוח'תאר •  4 אל-ביאתי •  5 סלמאן •  6 חאתם •  7 עלאא' א-דין •  8 אסדאללה •  9 עבד א-רזאק •  10 אל-היידוס •   11 עפיף •  12 מנדש • 13 מוניר •  14 אחמד • 15 א-ראווי • 16 ח'וח'י • 17 מוחמד • 18 אל-בריכי • 19 עלי • 20 פתחי • 21 זכריא • 22 ברשם • 23 טארק • 24 ג'אבר • 25 אל-ג'אנחי • 26 מוחמד • מאמן: מארקס | קטר (מדינה) |
אופיסטודומוס

תוכנית של מקדש יווני ובה האפיסטודומוס מודגש באפור.
תוכנית של מקדש יווני ובה האדיטון מודגש באפור.
אופיסטודומוס (יוונית: ὀπισθόδομος, תרגום: "חדר אחורי") הוא חלל בחלק האחורי של כמה מקדשים יווניים, הנמצא מאחורי הנאוס. עם זאת, יכול להיות כי האופיסטודמוס הוא בעצם המקדש הפנימי המכונה גם "אדיטון" (יוונית:Άδυτον, תרגום:"לא להיכנס"). הסיבה לבלבול זה היא סתירות בכתבים עתיקים. במחקר המודרני, ההגדרה הראשונה יותר מקובלת. בכמה מן המקדשים, ובמיוחד באלו הנמצאים באקרופוליס של אתונה, האופיסטודומוס הפך לחדר אוצר, בו נשמרו החפצים הקדושים וההכנסות של המקדש. חלל זה הוא חסר כל פונקציה מוגדרת והוא נבנה במקדשים מסוימים אך ורק על מנת ליצור איזון עם הפרונאוס בחזית המקדש ויצירת מבנה סימטרי. כמו כן הוא נועד להעשיר את החזית האחורית של המבנה החשוב ולא להשאיר לו "צד מת".
להלן רשימה של כמה מקומות ידועים שבהם יש אופיסטודומוס:
מקדש זאוס באולימפיה
הפרתנון שעל האקרופוליס באתונה
מקדש אתנה לינדיה בלינדוס
מקדש דיוניסיוס בתאוס
מקדש אפולו אפיקוריוס בבאסאי
אולדסמוביל Cutlass Calais

| --- | --- |

Oldsmobile Cutlass Calais, שנת 1991 (סדאן)
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אולדסמוביל (באנגלית: "Oldsmobile")
 שנות ייצור:  1984–1991
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  אולדסמוביל אומגה 
 מודל אחריו:  Oldsmobile Achieva
 פלטפורמה:  Front-engine, front-wheel-drive layout
 אורך:  4,554 מ"מ (דגם הצ'בק)
 רוחב:  1,698 מ"מ
 גובה:  1,331 מ"מ
 משקל:  1,094-1,312 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,625 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 2,500 סמ"ק, המפיק 92 כ"ס, 98 כ"ס (יוצר בין השנים 1995–1998) 4  צילינדרים, 2,500 סמ"ק, המפיק 98 כ"ס (יוצר בין השנים 1989–1991) 4 צילינדרים, 2,300 סמ"ק המפיק 150 כ"ס, 160 כ"ס  (יוצר בין השנים 1990–1991) (מנוע "Quad 4 engine") 4 צילינדרים, 2,260 סמ"ק המפיק 180 כ"ס, יחס דחיסה 10.0:1 (יוצר בין השנים 1987–1991) (מנוע "Quad 4 engine") 4 צילינדרים, 2,300 סמ"ק המפיק 190 כ"ס (יוצר בשנת 1991) 4 צילינדרים, 2,300 סמ"ק המפיק 120 כ"ס (יוצר בין השנים 1991–1992) V6 צילינדרים, 3,000 סמ"ק המפיק 125 כ"ס (יוצר בין השנים 1985–1988)  (מנוע ביואיק "Buick V6 engine") V6 צילינדרים, 3,300 סמ"ק המפיק 160 כ"ס (יוצר בין השנים 1989–1991)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות (סוג "Turbo-Hydramatic")
 מהירות מרבית:  201 קמ"ש (מנוע 2,260 סמ"ק, המפיק 180 כ"ס)
 
אולדסמוביל Cutlass Calais (באנגלית: Oldsmobile Cutlass Calais) - היא מכונית משפחתית גדולה, בעלת מנוע בעירה פנימית, אשר יוצרה על ידי חטיבת הרכב האמריקאית, "אולדסמוביל" (באנגלית: Oldsmobile), של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, בין השנים 1984–1991.
סך הכול יוצרו 748,000 יחידות.
אולדסמוביל Cutlass Calais

הדגם האחרון מדגמי "אולדסמוביל Cutlass Calais" שירד מפס הייצור של אולדסמוביל, היה בתאריך 26 באפריל 1991.
תאוצת "אולדסמוביל Cutlass Calais" בין 0–100 קמ"ש היא 7.6 שניות (מנוע 2,260 סמ"ק המפיק 180 כ"ס).
תצורות "אולדסמוביל Cutlass Calais"

4 דלתות - סדאן.
2 דלתות - קופה.
תמונות

"אולדסמוביל Cutlass Calais"
"אולדסמוביל Cutlass Calais"
"אולדסמוביל Cutlass Calais" קופה, שנת 1991
"אולדסמוביל Cutlass Calais", שנת 1989
"אולדסמוביל Cutlass Calais" סדאן, שנת 1991
"אולדסמוביל Cutlass Calais" קופה
ראו גם

אולדסמוביל
ג'נרל מוטורס
הערות שוליים

↑  ג'נרל מוטורס (באנגלית: General Motors, ובקיצור GM) היא יצרנית רכב בינלאומית שבסיסה בארצות הברית. החברה נוסדה בשנת 1908 על ידי ויליאם דוראנט. המותגים הבולטים שבבעלות החברה הם, בין היתר, ביואיק, קדילאק, שברולט, ו-GMC. חטיבת "אולדסמוביל" פורקה בשנת 2004
↑  דגם "אולדסמוביל Cutlass Calais"oppositelock.kinja.com/cars-that-time-forgot-1991-oldsmobile-cutlass-calais
↑  אולדסמוביל Cutlass Calais קופהjalopnik
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556005805171  LCCN: sh86004159
אחמד אבן טולון

אחמד אבן טולון (בערבית: أحمد بن طولون; 20 בספטמבר 835 – 14 במאי 883) היה מושל מצרים תחת החליפות העבאסית ולאחר מכן מרד בעבאסים וייסד את שושלת טולון העצמאית ששלטה על הלבנט.
המרד בעבאסים

אחמד אבן טולון היה בנו של ממלוכ שמונה להיות מושל במצרים מטעם בית עבאס. אבן טולון קיבל הוראה מהחליפה לדכא את המרד בארץ ישראל של המושל אמג'ור. טולון אכן כבש את אזור א-שאם (ארץ ישראל וסוריה), אך סיפח את השטח למצרים והפסיק את תשלומי המיסים לבגדאד. אבן טולון היה המייסד והראשון מבין שושלת של שליטים טולוניים, ששלטו במצרים במשך 37 שנים, ומתוקף כך גם בארץ ישראל ובירושלים. מתקופת שלטונם בעיר לא נשאר זכר כלשהו, אך מקור ערבי אחד מזכיר מדרשה ללימודי האסלאם בירושלים מתקופת הממלוכים בשם מדרסת אלטולוניה. בשכונה המזרח ירושלמית ואדי אל-ג'וז קרוי רחוב, על שמו של אבן טולון.
ימי שלטונו

אבן טולון פעל רבות לביסוס שלטונו וממלכתו. הוא שיקם תעלות השקיה וסכרים, בנה באזור קהיר של היום את מסגד אבן טולון שעומד על תלו עד היום.
בארץ ישראל היה מישור החוף מוזנח מאז הכיבוש הערבי וערי החוף נתפסו כערי גבול. אבן טולון שיקם את ערי החוף והקים את חלקן מחדש:
קיסריה – שופצה.
יפו – ידוע ששופצה (אם כי אין שרידים לכך).
עכו – שוקמו בה החומות וכן שופץ הנמל בתכנון האדריכל אבו באקר. בנמל הוקם שובר גלים בעזרת עצי שקמה. בכך, העיר הפכה לעיר נמל מרכזית במזרח אגן הים התיכון.
נבנתה שורת מצודות לאורך הים.
סלילת מעלה אילת כחלק מ"דרב אל חאג'" ממצרים למכה.
מותו ומורשתו

בשנת 883 אבן טולון נרצח על ידי אחת מנשותיו כשרחץ באמבטיה, מקנאה.
דודו של אבן טולון ירש אותו אך מאבקי ירושה מתמשכים הביאו לקריסת השושלת הטולונית וב- 905 הצליחו העבאסים להשיב את שלטונם בשטח.
הערות שוליים

↑  גריפית, ה. ס., ארץ הקודש וטקסטים בערבית קדומה, "קתדרה" לתולדות ארץ ישראל וישובה, תשרי תשנ"ד, ספטמבר 1993, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים.
↑  אנציקלופדיה וילנאי לירושלים, כרך א', עמוד 16
↑  מיכאל ארליך, יפו בימי הביניים, כנס יפו לדורותיה יוני 2004
↑  אלי שילר, עכו ואתריה - הוצאת אריאל (ירושלים תשמ"ג), עמודים 19-20)
↑  מנחם מרקוס / מדריך ישראל החדש - כרך 15: הר הנגב והערבה (2001), עמוד 123
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275035005171  PLWABN: 9811777623305606  BnF: cb16196754b (data)  GND: 118865102  ISNI: 0000 0001 1692 6412  LCCN: n82164389  NTA: 288384695  SELIBR: 37798  SUDOC: 193121913  TDVİA: abbas-b-ahmed-b-tolun  VIAF: 101359598   WorldCat (עם VIAF): 101359598 
מסגד אבן טולון בקהיר
אחמד אבן איברהים אל-גאזי

| --- | --- |

 לידה:  1506 הררי, אתיופיה 
 נהרג:  21 בפברואר 1543 (בגיל 37 בערך) בהר דר, אתיופיה 
 מדינה:  סומליה 
 בן או בת זוג:  באטי דאל וואמבארה 
 
 
אחמד אבן איברהים אל-גאזי היה אימאם ושליטה של סולטנות אדאל בין השנים 1506–1543. כינויו גראן (אמהרית: ግራኝ, סומלית: Gurey) שפירושו "איטר יד ימינו" (שמאלי), הוא השליט אשר החל בכיבוש של שלושה רבעים משטחה של אתיופיה תחת כוחה של סולטנות אדאל במהלך מלחמת אתיופיה-אדאל.
מוצאו

על פי המסורות האתיופיות מוצג האימאם אחמד כערבי. במקורות אחרים, בעיקר סומלים אך גם אתיופים, הוא מוצג כסומלי ולא ערבי.  אדאל הייתה סולטנות רב-אתנית אשר כללה בתוכה בעיקר עפרים וסומלים אך גם את אבותיהם של ההררים, ההיסטוריון אוואלד ווגנר מניח "שהאוכלוסייה העיקרית של אדאל הייתה כנראה עפרית".
מוצאו של גראן מעולם לא נזכר בספר פותוח אל-חבש של שיהאב אד-דין אחמד בן עבד אל קאדר (הידוע יותר בשם "פאקיה הערבי"), המקור הראשי לתיאורים של כיבושיו הרבים, אולי כי זאת לא הייתה חשובה או כי הסופר הניח שזה היה ידוע לקוראים שלו. יש מספר רמזים בספר הרומזים על מוצאו של האימאם. בין הראיות כי לא היה סומלי:
רבים מבני משפחתו של האימאם מזוהים. על אחותו פארדאסה, נאמר שהתחתנה עם ראש שבט בשם מאטאן, שמזוהה כסומלי שלא כמוה. אחיו של האימאם היה מוחמד בן איברהים, מנהיגם של השבטים בשאווה והארגאיה לפני שהצטרף למלחמה נגד אתיופיה. אמו של בן דודו מוחמד בן עלי הייתה אחות אמו של גראן, מוחמד עצמו היה הסולטאן של השבט הסומלי זארבה. בן דוד נוסף הנזכר בספר הוא האמיר זאהרבי מוחמד שעליו לא נכתב כמעט דבר.
בפותוח אל-חבש מוזכר אדם בשם איברהים בן אחמד שהיה שליטה של סולטנות אדאל לשלושה חודשים, חוקרים מציעים שזהו אביו של גראן. אותו איברהים השתייך לקבוצה הנקראת באלאווים ולפני זה היה השליט של העיירה האבאט. הקשר האפשרי בין השניים מחזק את העובדה שהאבאט הייתה אחד מבסיסי הכוח של גראן (האחרת הייתה זאקה).
ישנם הרבה הזדמנויות בהם פותוח אל-חבש מספק מספיק עדויות. ישנם משפטים רבים בהם שמו של גראן וסומלים נזכרים יחד, ולא פעם פאקיה הערבי מזכיר את הקשר האתני. בהמשך הספר, הלוחמים הסומלים מתוארים כמי שברחו לאחר קרב שימברה קור, ושהאימאם סומלי.
הראיות והטענות  כי אכן היה סומלי הן:
סומלים רבים טוענים למוצא ישיר ממנו
העובדה שאחרי שלא הסכים עם הסולטאן עומר דין על העלאת מס הוא יצא לפנסיה וחי בין הסומלים.
אחיינו היה האמיר נור אבן מאג'והיד שהיה שייך לשבט הסומלי מארהאן דארוד.
שנותיו הראשונות

האימאם אחמד נולד ליד העיר זילע, עיר נמל הנמצאת כיום בצפון-מערב סומליה (אז חלק מאדאל, מדינת לוויין אסלאמית של האימפריה האתיופית הנוצרית), ונשא לאישה את באטי דאל וואמבארה, בתו של מאהפאז, מושל העיר זילע. כאשר מאהפאז נהרג לאחר שניהל קמפיין צבאי כנגד הקיסר האתיופי לבנה דנגל ב-1517 סולטנות אדאל נכנסה למספר שנים של אנרכיה, עד שהאימאם גראן הרג את אחרון מתחריו לכוח והשתלט על הרר.
כנקמה על תקיפת באדאל שהתרחשה כשנה לפני עלייתו לשלטון על ידי הגנרל האתיופי דאגאלהאן, פלש האימאם גראן לאתיופיה בשנת 1529. אף על פי שחייליו פחדו מהחיילים האתיופים, הם הביסו בסופו של דבר את כוחות הקיסר בקרב שימברה קור.
הפלישה לאתיופיה

האימאם אחמד שוב ניהל קמפיין צבאי באתיופיה ב-1531 הוא הצליח לשבור את כוחותיו של הקיסר לבנה דנגל  בקרב אמבה סאל ב-28 באוקטובר. הצבא האסלאמי פנה משם צפונה ובזז את מנזר האי באגם האיק וכנסיות האבן בלליבלה. כאשר האימאם נכנס למחוז תיגראי, הוא הביס את הצבא האתיופי שהתעמת עמו שם. כאשר הגיע לעיירה אקסום הוא הרס את כנסיית גבירתנו מרים מציון, שבו הקיסרים האתיופיים במשך מאות שנים היו מוכתרים.
האתיופים הוכרחו לבקש עזרה מהפורטוגזים, שעגנו בנמל מאסאווה ב-10 בפברואר 1541 במשך שלטונו של הקיסר גלאוודיוס. הכוח הובל על ידי כריסטובו דה גאמה וכלל 400 רובאים וגם מספר אמנים ולא לוחמים. דה גאמה והאימאם אחמד נפגשו ב-1 באפריל 1542 בג'ארט, שהחוקר טרימינאם מזהה אותה עם אנאסה, הנמצאת בין אמבה אלאגי ואגם אשאנג. כאן לפורטוגזים היה את המבט הראשון שלהם על אחמד כפי שנכתב על ידי כאסטאנהוסו:
בזמן שמחנה שלו מוקם, המלך של זילע (האימאם אחמד) עלה בגבעה עם כמה סוסים וכמה חיילים לבחון אותנו: הוא עצר על החלק העליון עם שלוש מאות סוסים ושלושה דגלים גדולים, שניים לבנים עם ירחים אדומים, ואחד עם ירח לבן, שתמיד ליוה אותו, ו(על ידי) כך הוא הוכר.
ב-4 באפריל, שני הצבאות הלא מוכרים החליפו מסרים והתבוננו בכל אחד לכמה ימים, דה גאמה יצר מצבאו קוביות ובכך צעד לתוך צבאו של גראן. על מנת לדחות גלים רצופים של התקפות מוסלמיות עם תותחים. הקרב הזה הסתיים כאשר האימאם אחמד נפצע ברגל על ידי ירי, כאשר ראו את הדגלים שלו מאותתים לנסיגה, הפורטוגזים ובעלי הברית האתיופים התנפלו על המוסלמים הלא מסודרים, שסבלו הפסדים אך הצליחו להתייצב מחדש ליד הנחל שבאזור.
בימים הבאים האימאם אחמד חוזק בתוספת חיילים טריים. דה גאמה שהבין שצריך לפעול במהירות הוביל כוח שוב בצורת ריבוע ב-16 באפריל והחל לנוע לכיוון מחנהו של האימאם אחמד. אף על פי שהמוסלמים נלחמו בהם יותר משבועיים ברציפות, סוסיהם של המוסלמים כמעט ושברו את המרובע הפורטוגזי, ובכך בהזדמנות זו צבאו של האימאם נסוג. כאסטאנהוסו מתאר  זאת:
הניצחון יכל להסתיים היום רק אם היו לנו מאה סוסים לסיים זאת, בשביל המלך אנו נשאנו על כתפינו גברים במיטה, מלווים בפרשים והם מיהרו ללא סדר.
כשהוא מחוזק על ידי ההגעה של הבהר נגוס יסחק, דה גאמה צעד דרומה אחרי כוחות האימאם אחמד,  אף על פי כן, בגלל התחלתה של עונת הגשמים היא מנעה מדה גאמה לעמוד מול האימאם גראן בפעם השלישית. בעצתה של המלכה סאבלה וואנגאל, דה גאמה החל בבניית מחנה חורף ליד אגם אשאנג, אך עדיין בטווח ראייה מאויבו.
כשהם יודעים שהניצחון טמון במספר כלי הנשק, האימאם ביקש עזרה מידידיו המוסלמים. לפי אבבה ג'ואצ'ים לה גראנד, האימאם אחמד קיבל 2000 רובאיים וארטילריה מחצי האי ערב, ו-900 חיילים מהאימפריה העות'מאנית. בינתיים, בגלל פצועים ותקלות אחרות, רובאי דה גאמה הוקטנו ל-300 רובאים. אחרי שהגשמים הסתיימו, האימאם אחמד תקף את המחנה הפורטוגזי והרג את כל 140 חיילי דה גאמה. דה גאמה עצמו, נפצע באופן קשה ונלכד עם עשרה מחייליו אחרי שחסו על חייו ביקשו ממנו להתאסלם הוא סירב והוצא להורג.
הניצולים מהקרב והקיסר האתיופי גלאוודיוס שיתפו פעולה ויחד עם הספקה פורטוגזית, תקפו את האימאם אחמד ב-21 בפברואר 1543 בקרב ויינה דגה, שם 9,000 מחייליהם הצליחו להביס את 15,000 החיילים של האימאם אחמד. האימאם נהרג על ידי רובאי פורטוגזי.
אשתו של האימאם באטי דאל וואמבארה הצליחה לברוח משדה הקרב עם שרידים מהחיל הטורקי, והם עשו את דרכם לעיר הרר, שם כינסה את חסידי בעלה. בכוונה לנקום את מוות בעלה, היא התחתנה עם אחיינו נור אבן מאג'והיד בתנאי שזה יקום את מפלת האימאם.
הערות שוליים

↑  פראנז צ'ריסטוף מאט, אנציקלופדיה אתיופיקה, בערך אחמד אבן איברהים אל-גאזי, עמוד 155.
↑  י.מ. לוויס, הכיבוש הסומלי של קרן אפריקה, עמוד 12.
↑  אוואלד ווגנר, אנציקלופדיה אתיופיקה, בערך אדאל, עמוד 71.
1 2  שיהאב אד-דין אחמד בן עבד אל קאדר, פותוח אל-חבש: כיבושה של אתיופיה, עמוד 44.
↑  שיהאב אד-דין אחמד בן עבד אל קאדר, פותוח אל-חבש: כיבושה של אתיופיה, עמוד 51.
ריצ'רד פאנקהארסט מזהה את הארגאיה כמקום בתוך אתיופיה המודרנית.
↑  שיהאב אד-דין אחמד בן עבד אל קאדר, פותוח אל-חבש: כיבושה של אתיופיה, עמוד 54.
↑  שיהאב אד-דין אחמד בן עבד אל קאדר, פותוח אל-חבש: כיבושה של אתיופיה, עמוד 8.
↑  שיהאב אד-דין אחמד בן עבד אל קאדר, פותוח אל-חבש: כיבושה של אתיופיה, עמוד 9.
↑  שיהאב אד-דין אחמד בן עבד אל קאדר, פותוח אל-חבש: כיבושה של אתיופיה, עמוד 81.
↑  שיהאב אד-דין אחמד בן עבד אל קאדר, פותוח אל-חבש: כיבושה של אתיופיה, עמודים 101-105.
↑  ר. באסאט, ההיסטוריה של כיבוש אתיופיה.
↑  הקרב מתואר בספר פותוח אל-חבש: כיבושה של אתיופיה בעמודים 71-86.
↑  ג'. ספנסר טרימינאם, אסלאם באתיופיה, עמוד 173.
↑  ר.ס. ווחיטאווי, המסע הפורטוגזי לחבש 1541-1543, עמוד 53.
↑  ג'ארונימו לובו, המסלול של ג'ארונימו לובו, עמודים 201-217.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5500 3429  LCCN: no2009018765  NTA: 377101621  VIAF: 78933878   WorldCat (עם VIAF): 78933878 
הנוצרים (בכתום) והמוסלמים (בירוק)
אליאס פיגרואה

אליאס ריקרדו פיגרואה בראנדר (בספרדית: Elías Ricardo Figueroa Brander; נולד ב-25 באוקטובר 1946 בוולפראיסו שבצ'ילה) הוא כדורגלן צ'ילאני ששיחק בתפקיד מגן כנף. פיגרואה שיחק בנבחרת הצ'ילאנית במונדיאל 1966, מונדיאל 1974 ובמונדיאל 1982.
פיגרואה נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.