stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זהר (סרט)
לקריאה נוספת

קובי ניב, "זהר", על מה הסרט הזה?, תל אביב: דביר, תש"ס 1999, עמ' 79–126
הערות שוליים

↑  קובי ניב, על מה הסרט הזה, 1994, עמ' 118
מיכאיל רודיונוביץ' מאטבייב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1892 Borovichskiy Uyezd, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1971 (בגיל 79 בערך)
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 מקום מגורים:  לנינגרד
 ידוע בשל:  חלקו בהוצאות להורג בסנדארמוך
 תקופת הפעילות:  1923–1949 (כ־26 שנים)
 תפקיד:  המוציא להורג הראשי של נ.ק.ו.ד.
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין  עיטור הכוכב האדום 
 
מיכאיל רודיונוביץ' מאטבייב (ברוסית: Михаил Родионович Матвеев;‏ 1892–1971) היה מוציא להורג בכיר במשטרה החשאית הסובייטית (נ.ק.ו.ד.), שנשלח לבצע את הירי ההמוני בסנדארמוך שבקארליה בסוף שנות השלושים.
לאחר שסיים שנתיים של חינוך בבית ספר בכפר, עבר מאטבייב הצעיר לסנקט פטרבורג שם מילא עיסוקים שונים: למשל, הוא היה שוער בבית מגורים לפני שהפך בשנת 1913 לעוזר עובד מתכת במפעלי וולקן. בעקבות מהפכת פברואר 1917 הצטרף לבולשביקים ובמהרה שימש כמוציא להורג של הצ'קה. בשנת 1923 הוא התרחק לכמה שנים מעיסוקו החדש. משנת 1927 ואילך חזר מאטבייב לארגוני הביטחון הסובייטים, תחילה באוגפא"ו ולאחר מכן בקומיסריון הפנים העממי, בתור מוציא להורג בפרברי לנינגרד.
ב-28 בנובמבר 1936, יחד עם שני מוציאים להורג נוספים (א. פוליקרפוב ופ. שלגין) ווסילי בלוחין הידוע לשמצה - קיבל קפטן מאטבייב את עיטור הדגל האדום על "מאבקו להבטיח את המערכת הסוציאליסטית", והשלושה פעלו כמוציאים להורג של המשטר.
סנדארמוך, 1937-1938

מאטבייב היה מעורב באופן אישי בירי באסירי "השילוח הסולובקי האבוד" בין 27 באוקטובר ל-3 בנובמבר 1937, שכלל רבים מחברי האינטליגנציה באוקראינה. שדה ההרג של סנדארמוך נמצא רק ביולי 1997 לאחר חיפושים ממושכים ובתחילה לא היה ידוע כמה אלפים נורו ונקברו במקום. זהותם של 1,111 האסירים שהובאו מבית הסוהר המיוחד של סולובקי בים הלבן, נקבעה לראשונה בקיץ 1996.
לאחר מותם נמשכו במהלך 13 החודשים הבאים על ידי עוד כ-3,500 תושבים בקארליה ו-4,500 עובדי תעלת הים הלבן, שהובילו לסך הכל 9,500 הרוגים, כאשר הגופות נקברו ב-236 בורות. ההוצאות להורג היו חלק מהטיהור הגדול שנמשך בין השנים 1936 ל-1938.
קריירה מאוחרת

ב-20 בדצמבר 1937 הוענק לקפטן מיכאיל מאטבייב מתנה, רדיוגרמה ומערכת תקליטי גרמופון, על "עבודתו הבלתי אנוכית במאבק במתנגדי המהפכה", כלומר עבודתו בסנדארמוך בין 27 באוקטובר ל-10 בנובמבר באותה השנה.
ב-11 במרץ 1939 הוא עצמו נעצר בהוראת ראשו החדש של הנ.ק.ו.ד., לברנטי בריה ונידון לעשר שנים במחנה עבודה לתיקון. (כששמעו את החדשות האלה, חברו אלכסנדר פוליקרפוב התאבד בירייה) ממאטבייב לא נשללו הפרסים והמדליות שלו, עם זאת, ועד מהרה הופחת עונשו לשלוש שנים, אותם הוא ריצה במחנה באזור וולוגדה.
הוא שוחרר מוקדם כאשר גרמניה פלשה לברית המועצות בשנת 1941, במהלך מצור לנינגרד, מאטבייב הועלה לדרגת מפקד (המוציא להורג הראשי) של הכלא הפנימי של המשטרה החשאית בעיר. בהמשך הוא קיבל את הפרס הסובייטי הגבוה ביותר, מסדר לנין, על עבודתו באותן שנים. הוא פרש משירותו בדצמבר 1949.
החיים אחרי סטלין, 1953-1971

חלק מהמעורבים בבחירת, ליווי ואז בביצוע טרנספורט סולובקי נחקרו לאחר מותו של סטלין כחלק מתהליך הדה-סטליניזציה ושיקום הקורבנות.
בדומה למאטבייב, גם רס"ן פיוטר ראייבסקי (1892–1967) נעצר בשנת 1939. הוא הואשם כי היה "ממנהיגי ארגון מתנגד למהפכה וחומרי התקוממות בקרב הנאשמים בסולובקי" ונידון בשנת 1941 ל-8 שנים במחנות העבודה. שם הועסק כראש יחידת הכליאה. הוא שוחרר בשנת 1947, בשנת 1957 הוא שוקם והוחזר לשורות המפלגה הקומוניסטית. בראשית שנות השישים הוא היה נתון למשמעת מפלגתית על חלקו הפעיל בהוצאות להורג של אסירי סולובקי.
שום חקירה שכזו לא הטרידה את שנותיו המאוחרות של מאטבייב, והוא מת, כגמלאי המדינה, בשנת 1971, מבלי שהוענש על חלקו בטיהור הגדול של סטלין.
ראו גם

סנדרמוך
ממוריאל
הערות שוליים

↑  Hoffman, David (1997). "Site of 1,100 Stalinist executions found". Washington Post, 13 July 1997. נבדק ב-12 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Fishman, Mikhail (2017). "Stalin's Shadow: How a Gulag Historian Fell Victim to Russia's Dark Past". The Moscow Times, 9 June 2017. נבדק ב-12 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
ויליאם דן מוזלי

ויליאם דן מוזלי (באנגלית: William Dunn Moseley;‏ 1 בפברואר 1795 – 4 בינואר 1863) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, יליד קרוליינה הצפונית. מוזלי כיהן כמושל פלורידה הראשון מ-1845 עד 1849. הוא הוביל להקמת ממשלת פלורידה הראשונה.
ראשית חייו ולימודיו

ויליאם דן מוזלי נולד ב-1 בפברואר 1795 במחוז לנויר (אנ') שבקרוליינה הצפונית. הוא היה בנם של מתיו ואליזבת' הרינג מוזלי. הוריו בנו את המקום שבו נולד. ויליאם ואביו היו צאצאים רחוקים של ויליאם מוזלי, שהיגר לווירג'יניה ב-1649 ובנה את היישוב גריניץ' סמוך לנורפוק, על גדות נהר אליזבת' (אנ'). מוזלי היה ממוצא אנגלי.
מוזלי למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, והשיג בה את התואר הראשון ב-1818. ב-1821 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה. בעת ששהה באוניברסיטה, מוזלי היה שותפו לחדר של ג'יימס פולק, שיהיה לימים נשיא ארצות הברית.
נישואיו ומשפחתו

ב-1822 נישא מוזלי לסוזן היל. לזוג נולדו שישה ילדים: ויליאם גרין מוזלי, אליזבת' היל מוזלי, סוזן היל מוזלי, אליס היל מוסלי ומתיו מוסלי. סוזן היל נפטרה במרץ 1842, לאחר שהמשפחה עברה לגור בטריטוריית פלורידה.
קריירה

ב-1817 הפך לחונך באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא למד בעברו. לאחר שסיים ללמוד משפטים, התקבל מוזלי ללשכת עורכי הדין בוילמינגטון. כמו עורכי דין רבים באותה התקופה, מוזלי לא עסק בעריכת דין גרידא: הוא היה גם חקלאי ומורה בבית ספר.
מ-1829 עד 1837 ייצג מוזלי את מחוז לנויר בסנאט של קרוליינה הצפונית, והיה יושב ראש הסנאט מ-1832 עד 1835. מוזלי הפסיד את מועמדותו מטעם המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית בפער של שלושה קולות.
ב-1835 עבר לגור עם משפחתו ליד אגם מיקוסוקי (אנ') במחוז ג'פרסון (אנ') שבפלורידה, ורכש שם מטע. ב-1840 נבחר מוזלי לבית הנבחרים הטריטוריאלי בפלורידה, וב-1844 נבחר לסנאט הטריטוריאלי. ב-3 במרץ 1845 פלורידה התקבלה כמדינה ה-27 בארצות הברית, וכבר לא הייתה עוד טריטוריה.
מאוחר יותר זכה מוזלי בבחירות למושל פלורידה והיה למושלה הראשון. בבחירות אלו ניצח מוזלי את ריצ'רד קית' קאל, שכיהן כמושל טריטוריית פלורידה. מוזלי הושבע לתפקיד ב-25 ביוני 1845. במהלך כהונתו הקים את ממשלת פלורידה הראשונה. בניין קפיטול מדינת פלורידה (אנ') הושלם בשנתו הראשונה לכהונתו. מוזלי כיהן כמושל במהלך במלחמת ארצות הברית–מקסיקו. מדינות דרום ארצות הברית תמכו במלחמה, וראו בה הזדמנות להשיג שטחים שבהם היה ניתן להשתמש בעבדים.
מוזלי חתר למען פתרון סכסוכים בין מתיישבים לבנים לבין אינדיאנים-סמינואלים (אנ'). מוזלי תמך בחקלאות, תעשיות הדרים, אבוקדו, טבק וכותנה. בתקופת ממשלו, הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בנתה את פורט ג'פרסון, פורט קלינץ' (אנ') ואי עמליה (אנ').
מוזלי היה תומך נלהב של זכויות המדינות בארצות הברית, ותמך בהקמת בית ספר ציבורי (אנ') בפלורידה, במימונה של המדינה.
תקופת כהונתו הוגבלה לקדנציה אחת, ובתום הקדנציה שלו ב-1 באוקטובר 1849 חזר מוזלי למטעו. שנתיים לאחר מכן התיישב בעיירה פאלטקה (אנ') במחוז פוטנם (אנ'), שם הפעיל מטע הדרים. ב-4 בינואר 1863 נפטר מוזלי ונקבר בפאלטקה.
לאחר מותו בנותיו הציגו דיוקן שאויר מתוך דאגרוטיפ בגלריית דיוקנאות ממלכתית בפלורידה.
הערות שוליים

↑  Walter R. Borneman, Polk: The Man Who Transformed the Presidency and America, Random House, 1887, p. 9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194998992  ISNI: 0000 0000 4035 8032  LCCN: n2007161454  VIAF: 21601333   WorldCat (עם VIAF): 21601333 
דיוקן של ויליאם דן מוזלי
יהדות ספרד

ערך זה עוסק ביהדות ספרד בחצי-האי האיברי עד גירוש ספרד ופורטוגל וגורלם של המגורשים וצאצאיהם. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

ציור המתאר יהודים-הולנדים ממוצא ספרדי-פורטוגלי, היושבים בסוכה יחדיו במהלך חג הסוכות (ברנאר פיקאר, תַחרִיט, 1724)
 אוכלוסייה
 100,000 
 שפות
 עברית, ערבית יהודית, לדינו, ספרדית, ערבית, אנגלית, צרפתית
 דת
 יהדות (בפרט יהדות אורתודוקסית)
 קבוצות אתניות קשורות
 היישוב הישן, יהדות פורטוגל, יהדות אשכנז, יהדות המזרח, יהדות צפון אפריקה, יהדות אמריקה הלטינית
 נוסח תפילה
 נוסח הספרדים
 
כתובה מסגורה שבספרד, 1480; מאוספי הספרייה הלאומית של ישראל
יהדות ספרד היא קהילה יהודית דרום-מערב אירופאית, שהתקיימה בחצי האי-האיברי (ספרד ופורטוגל) החל מהתקופה הרומית בספרד דרך התקופה הוויזיגותית, המוסלמית ולאחר מכן בממלכת ספרד הנוצרית, עד גירוש ספרד בשנת 1492. יהדות ספרד הגיעה לשיא תפארתה במאות ה-9 ועד ה-13, תחת השלטון המוסלמי. תקופה זו נקראת תור הזהב, והיא מצטיינת בפריחה תרבותית וכלכלית שבמהלכה היוותה ספרד את המרכז הדתי, התרבותי והכלכלי של כל יהודי העולם.
יהדות ספרד פיתחה מאפיינים ייחודיים, שכללו את נוסח הספרדים ומסורת פסיקת הלכה דומיננטית. מסורת זו החלה לכל המאוחר עם רבנו חננאל, ידעה שיא בתור הזהב ובימי הרב יוסף קארו, נמשכת עד ימינו, והשפיעה על יתר התפוצות.
רוב ספרות ההגות היהודית של חכמי יהדות ספרד בימי הביניים ("מורה נבוכים", "הכוזרי", "מקור חיים", חובות הלבבות", "ספר העיונים והדיונים", "אור השם" וספרים נוספים שחוברו) נכתבה בערבית יהודית וכך גם חלק מספרי פרשנות המקרא וההלכה. זאת לעומת שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, שנכתבה בעיקר בעברית.
בעקבות גירוש היהודים שהחל ב-1492, נאלצו רבים מהם שלא התנצרו או נרצחו; להימלט תחילה מספרד לפורטוגל הסמוכה. לאחר-מכן (ראו גירוש פורטוגל) נאלצו לברוח מהן גם ולהגר לכלל מדינות אגן הים התיכון, למדינות אחרות באירופה ולצפון אפריקה. חלק מהמגורשים היגרו מאוחר יותר גם לעולם החדש. המגורשים, שבלטו מבחינה תרבותית ודתית, השליטו בהדרגה את מסורותיהם ואת נוסח התפילה שלהם על קהילות יהודי ארצות האסלאם, על המוסתערבים ועל הרומניוטים. כך נוצרה זהות דתית-הלכתית משותפת שבגינה כונו "ספרדים" – וזאת בערך למן המאה ה-19.
במדינת ישראל מרבית עולי ארצות חבל הבלקן, חלק גדול מעולי צפון אפריקה וצאצאי הישוב הספרדי הוותיק בישראל, מזוהים בשם "ספרדים", בשל עברם התרבותי-גאוגרפי, שפות הלאדינו והערבית-יהודית בהן דיברו ויצרו, נוסח התפילה הספרדי, שמות פרטיים ושמות משפחה בעלי זיקה ליהדות ספרד והיותם צאצאים למגורשי ספרד ופורטוגל שהיגרו למדינות אגן הים התיכון.
היסטוריה מוקדמת

המסורת על יישוב יהודי בחצי האי האיברי, מספרת כי כבר בתחילת ימי בית ראשון התיישבו יהודים בספרד. היהודים בספרד נהגו להראות את קברו של אדנירם, גובה המס של שלמה המלך שלפי האגדה נהרג בספרד, בעיר סגונט[דרוש מקור][מפני ש...]. המסורת מספרת גם כי העיר טולדו, שכינויה הערבי היה "טוליטולא", נבנתה בידי גולי יהודה לאחר חורבן בית ראשון.[דרוש מקור] משפחת אברבנאל, מהמשפחות המיוחסות והוותיקות בספרד, מיוחסת לשושלת דוד המלך. על פי מסורת משפחתית, היא הגיעה לספרד עוד קודם חורבן בית שני. מסורת מקובלת בקרב יהודי ספרד בימי הביניים הייתה שהם צאצאים של גולים מהעיר ירושלים. הרב והמלומד היהודי-ספרדי רבי אברהם אבן דאוד כתב בשנת 1161: "בקרב הקהילה [היהודית] בגרנדה ישנה מסורת שמקורם בתושבי ירושלים, מבני יהודה ובנימין, ולא מהכפרים והעיירות במחוזות המרוחקים". במקום אחר, הוא ציין כיצד משפחת סביו מצד אימו הגיעו לספרד: "כשגבר טיטוס על ירושלים, פייס אותו הקצין שלו שמונה על היספניה, וביקש שישלח אליו שבויים מאצילי ירושלים, ולכן שלח אליו כמה מהם, והיו ביניהם מי שעשו וילונות ומי שהיו בקיאים במלאכת המשי, ו[אחד] מהם שמו היה ברוך, והם נשארו במרידה". תחת השלטון הרומי, גדל היישוב היהודי בספרד. יהודים התיישבו בעיקר בערי החוף המזרחי ובערים הדרומיות. קיימות ראיות על קשרים בין יהודים לנוצרים ועל חקלאים יהודים.
התיעוד הארכאולוגי ליהודים בספרד בעת העתיקה מועט. נמצאה מצבה מהמאה ה-3 לספירה ועליה שם של נערה יהודייה, מצבה אחרת מטורטוסה מהמאה ה-4, וכן תבליט מבית כנסת באלש. כמו כן, נמצאה בטרגונה מצבה בשלוש שפות: עברית, לטינית ויוונית.
הידיעה ההיסטורית הברורה הראשונה על יישוב יהודי בספרד היא משנת 306 לספירה. בשנה זו התכנסה בגרנדה, אנדלוסיה, ועידה כנסייתית בראשות הבישוף מקורדובה, וקיבלה שורת החלטות, ובהן ארבע החלטות הנוגעות להפרדה בין יהודים ונוצרים. מאוחר יותר, בשנת 418, התחוללו באיים הבלאריים פרעות ביהודים.
תחת השלטון הוויזיגותי

בתקופת הממלכה הוויזיגותית, חל על היהודים החוק הרומאי, שכלל (בגרסה המחייבת משנת 506) חוקים מפלים כנגד יהודים: איסור לכהן במשרות ציבוריות המקנות לנושאיהן סמכות להעניש נוצרים, נישואים עם נוצרים, החזקת עבדים ובניית בתי כנסת חדשים. כל עוד החזיקו השליטים הוויזיגותים בנצרות האריאנית, חוקים אלו כמעט ולא נאכפו, ואנחנו שומעים על יהודים שהחזיקו במשרות שלטוניות ומעמד גבוה, ועל פניה של נוצרים לרבנים כדי שיברכו את שדותיהם.
כשבחודש מאי 589 קיבל עליו המלך הוויזיגותי רֶקָארֶד הראשון, את הנצרות הקתולית, מצבם של היהודים השתנה לרעה. החוקים נאכפו מעתה בקפדנות, הוספו בהדרגה חוקי הגבלה חדשים נגד היהודים, ולקראת אמצע המאה ה-7 הוחלו החוקים גם נגד מומרים יהודים. החקיקה האנטי-יהודית הגיעה לשיאה בשנת 613, כשהמלך סיסבוט הוציא צו האוסר על יהודים להתגורר בספרד, והוביל לגירוש ספרד במאה השביעית. יהודים רבים עזבו את ספרד לצרפת הסמוכה ולארצות צפון-אפריקה. רבים אחרים נאנסו להתנצר ולו למראית עין, אך הצו לא בוצע במלואו כך שנותרו יהודים בספרד, וכעבור כמה שנים, בימי המלך סוינטילה, שבו מרבית המתנצרים ליהדותם.
במשך המאה ה-7 כינסו מלכי ספרד הוויזיגותית ועידות כנסייה רבות שעסקו גם בדיכוי היהודים. בשנת 633 קבעה ועידת טולדו הרביעית בראשות איזידור מסביליה כי אין להמיר את דתם של היהודים בכפייה, אך אישרה את ההמרות שנעשו בעבר. ב-638 הוכרז שוב כי אסור למי שאינו קתולי להתגורר בספרד אך ההחלטה לא מומשה, וב-653 הוחמרו ההגבלות נגד מומרים לנצרות. בשנת 681 גזר המלך ארוויג איסור מוחלט על קיום מצוות הדת היהודית בפרהסיה, שכתוצאה ממנו נטשו יהודים רבים את ספרד אל צפון אפריקה. לבסוף בוועידת טולדו השבעה-עשר בשנת 694, הוכרז כי היהודים הם בוגדים ועל כן יש להחרים את רכושם ולקחת אותם כעבדים.
תחת השלטון המוסלמי

ביולי 711 כבשו המוסלמים את מרבית ספרד, כשלצידם נלחמו גם שבטים יהודים-ברבריים (רובם מתייהדים) מהרי מרוקו, בהנהגת קאולה היהודי (en:Kaula al-Yahudi). הכיבוש המוסלמי ביטל את החוקים האנטי יהודיים הנוצריים, ואפשר לאנוסים לשוב ליהדותם. מעת הכיבוש היהודים שימשו כמתווכים בין הנוצרים למוסלמים, ואף הופקדו בידיהם ערים ומבצרים לשמירה. עידוד התיישבות היהודים בערים אסטרטגיות הביא להתפתחות הקהילות היהודיות בטולדו, לוסינה (הסמוכה לבירה החדשה קורדובה), גרנדה, סביליה ועוד.
אמנם גם בחוק המוסלמי, מי שאינם מוסלמים נחשבים בני חסות שחייבים במס גולגולת תמורת הגנתם ואסור להם להחזיק במשרות בעלות שליטה על מוסלמים, אך אך היחס הזה רוכך בספרד המוסלמית מכמה סיבות. האחת, השותפות הנזכרת בכיבוש ספרד מידי הנוצרים, והשנייה קיומם של שבטים יהודים לוחמים לצד הערבים-הברברים שהתגבשו כמעמד צבאי, הנוהג הערבי להעניק זכויות בהתאם למידת ההתנגדות או התמיכה של הקבוצה הנכבשת, והעובדה המתמשכת שחצי האי האיברי לא נכבש מעולם בשלמותו ולכן היה עניין ברכישת תמיכתם של התושבים.
במאה העשירית, החלה תקופת תור הזהב של יהדות ספרד. בתקופה זו הייתה רווחה ליהודים, שמילאו תפקידי מפתח וחוו תקופה של פריחה ושגשוג רוחני דתי ותרבותי. מדינאים ומלומדים יהודים פעלו בחצרות השליטים המוסלמים, ולראשונה תפס יהודי, רבי חסדאי אבן שפרוט עמדה רבת השפעה בחצר הח'ליף בקורדובה (המאה ה-10). במאה ה-11 נפלה השושלת האומיית, וספרד נחלקה לנסיכויות שונות, שהפרו לעיתים קרובות את האיסור למינוי לא מוסלמים, והגדילו את ההזדמנויות של יהודים להגיע לעמדות השפעה. החשוב והמפורסם שבהם הוא רבי שמואל הנגיד שהתבסס כדמות הפוליטית המשפיעה ביותר בגרנדה (מחצית המאה ה-11), ובנו יוסף ירש אותו. עבור רוב היהודים נחסמה האפשרות להשתלב בצבא או בפקידות הציבורית, והם פנו למקצועות חופשיים כמו רפואה, מדעים ותרגום.
תקופת "תור הזהב" העמידה רבנים ואנשי רוח, הן בלימודי קודש והן בפילוסופיה, בשירה ובדקדוק. הפילוסופיה היהודית ניסתה לגשר בין המסורת וההיגיון, כשהיא מושפעת מהפילוסופיה היוונית ומהעולם המוסלמי. כמו כן עסקו היהודים בתורת הסוד היהודית – הקבלה. תקופה זו התאפיינה גם ביוצרים, משוררים והוגים יהודיים חשובים רבים כמו רבי שלמה אבן גבירול, רבי יהודה הלוי, רבי משה אבן עזרא, רבי שמואל הנגיד, רבי מנחם בן סרוק, רבי יונה אבן ג'נאח, ובמיוחד הרמב"ם, שהשפעתו על יהדות ספרד הייתה מכרעת.
הפזורה היהודית הספרדית

רבים מקרב צאצאי מגורשי ספרד הצמידו לשמם את הכינוי ס"ט. יש שסברו שאלו ראשי תיבות של המילים "ספרדי טהור", שנועדו להדגיש את היותם צאצאים של אלו שלא נאלצו לנהוג כ"אנוסים" בספרד במשך מאות שנים, ונשארו תמיד בגלוי ביהדותם, אולם ישנם שלושה פירושים לראשי התיבות: "סין [ו]טין" (עפר ואפר – ביטוי ענווה בפני הבורא); "סופו טוב"; או "סימנא טבא". בנוסף, לא רק יוצאי ספרד הצמידו לשמם את הכינוי, אלא גם חלק מרבני יהדות אשכנז.
התפוצה של המגורשים מחצי האי האיברי התפרשה לכמה קבוצות, שהוסיפו לקיים ביניהן סולידריות וקשרים נרחבים. החלוקה הבסיסית הייתה בין "ספרדים מערביים" ל"ספרדים מזרחיים", או "עות'מאניים". האחרונים פנו לארצות האסלאם, והתיישבו בשולטנות העות'מאנית ובצפון אפריקה. במגרב הייתה להם השפעה גדולה על אורחות היהודים המקומיים שהשתנו במידה רבה בעקבות בואם, אך למעט כיסים מבודדים כטנג'יר ותטואן שהוסיפו לדבר בהם בניב היהודי-ספרדי (חכיתיה), רובם נטמעו בבני האזור. לקדמת המשריק, בארצות כמו סוריה ומצרים, הגיעו גלים גלים של יהודים ספרדים. על אף המגעים והשיתוף עם המקומיים, חלקם שמרו על ייחוד ניכר עד המאה ה-19. נוסח התפילה וההלכה שלהם נעשו דומיננטיים בכל המרחב והרחק הלאה, אף שרוב יושביו, כמו יהדות בבל, נעדרו כל קשר למגורשים; בשלהי המאה ה-18 עוד שכנע השד"ר יוסף ממן את יהודי בוכרה להחליף את נוסח פרס העתיק בנוסח ספרד. בארצות הבלקן ובטורקיה נטמעו הקהילות הוותיקות, רומניוטים ואשכנזים בקהילות הספרדיות, ובכך שמרו היהודים הספרדים על ההגמוניה בקהילות אלו. באזורים אלה שגשגה שפת הלדינו עד המאה ה-20. בפרס שקדמה לאיראן גם נטמעה הקהילה הספרדית.
רבים מאלה שפנו לארצות הנצרות לא יצאו ב-1492, אלא היו אנוסים שנמלטו מחצי-האי האיברי, בעיקר מפורטוגל, במאות ה-16 וה-17. ספרדים מערביים אלה לא דיברו בניב היהודי-ספרדי הישן אלא הביאו עמם את הספרדית והפורטוגזית של ארצותיהם, שהשתמרה בקרבם במידה מסוימת עד המאה ה-19. תפוצה זו הייתה קטנה יחסית (בשיאה מנתה לא יותר מ-15,000 איש) אך השפעתה התרבותית הייתה עצומה. היא שמרה על קשר קרוב לאנוסים, ובעקבותיהם הצליחה לחדור בהדרגה לאנגליה ולעולם החדש. קהילותיה המקוריות התקיימו במערב אירופה, בעיקר בצרפת וארצות השפלה. בגלל ההתנגדות לנישואים עם יהודים אשכנזים הקימו הספרדים אגודה בין-לאומית לקידום נישואים בינם לבין עצמם. סביב שנת 1800 חלה בה הידרדרות דמוגרפית והיא איבדה במידה רבה את צביונה. באיטליה, בה השתקעו יוצאי ספרד רבים במחצית המאה ה-16, נעלם הניב היהודי-ספרדי בתוך פחות ממאה שנה. אף כי הספרדים שימרו את ייחודם בקהילות כליבורנו, ברוב הבחינות הם התמזגו עם האיטליאנים והאשכנזים ליצירת יהדות איטלקית אחת.
לצד התפוצות העיקריות היו יחידים ומשפחות שנעו אל מזרח אירופה, כמו משפחת דון יחיא בלטביה.
במאה ה-21 נמצאים יהודים צאצאי גירוש ספרד בעיקר במדינת ישראל (יהודים יוצאי צפון אפריקה, הבלקן ודרום אירופה המהווים את רובם של צאצאי המגורשים מספרד), בארצות אירופה (כגון צרפת, הולנד, איטליה, הבלקן וכו') ובצפון אמריקה (בארצות הברית ובקנדה, בעיר מונטריאול ישנה קהילה גדולה של יהודים צאצאי גירוש ספרד שהגיעו לעיר ממרוקו). בארץ ישראל נהגו לקרוא לצאצאי המגורשים ספניולים, זאת כדי להבדילם מצאצאי המוסתערבים ואחרים שאימצו את ההלכה ונוסח התפילה שלהם, אך אינם צאצאי יהדות ספרד.
הפזורה היהודית הספרדית > ביטול צו הגירוש

בשנת 1869 בוטל צו הגרוש, וישיבת היהודים בספרד הפכה לאפשרית מבחינה חוקית, ובזרם דק החלו יהודים להגיע ולהתיישב בה מחדש.
ב-7 בפברואר 2014, הודיעה ממשלת ספרד כי אישרה הצעה לתיקון חוק האזרחות. החוק יקל על צאצאיהם של המגורשים (שמספרם מוערך בין כ-400,000 לכ-3.5 מיליון) לקבל אזרחות ספרדית, מבלי לוותר על אזרחות המדינה שבה הם מתגוררים, ומבלי שיהיו חייבים לגור בספרד. התיקון לחוק מאפשר הענקת אזרחות למבקשים, בלא קשר למקום מגוריהם, בתנאי שיוכיחו את מעמדם באמצעות שמות משפחה, שפה, מורשת או קשר למנהגים הספרדיים ובכפוף לאישור רשם האוכלוסין בספרד, וכן בתנאי שייבחנו על השפה הספרדית. ב-11 ביוני 2015 אישר הפרלמנט הספרדי סופית ורשמית את החוק, המאפשר הגשת בקשה לאזרחות במהלך תקופה של שלוש שנים החל מ-1 באוקטובר 2015, עם אופציה להארכת התקופה בשנה נוספת אם יוחלט על כך על ידי שלטונות ספרד.
התיקון לחוק האזרחות הספרדי כולל תנאים רבים, בהם: מבחני שפה ומורשת בספרדית, הוכחת קשר היסטורי לקהילת המגורשים, וזיקה עכשווית לספרד. נכון לשנת 2017, רק כשבעה מתוך 885 ישראלים שביקשו לקבל דרכון ספרדי עמדו בתנאי הסף.
הפזורה היהודית הספרדית > שמות משפחה

במאה ה-21 קיימים שמות משפחה יהודיים המצביעים על כך ששורשי המשפחה מגיעים עד ליהודים ממגורשי ספרד. למשל, שמות משפחה עבריים, שלא עוברתו והיו במשפחות עוד בטרם עלייתן לארץ ישראל (עובדיה, אלעזר, בכור, גיגי, ממן, עוזיאל, קמחי, כספי, צדקה, מימון, נחמיאס, שמש, בודוך, חורש ועוד), שמות משפחה ספרדיים או פורטוגזים (בֶטיטו – Betito, ניניו, משאש, דה שפינוזה, ד'יזרעאלי, פררה, קלדרון, אזולאי, פינטו, אמזלג, שלוש ועוד). שמות על שם ערים ספרדיות (טרגן (העיר טרגונה שבקטלוניה), סביליה, טולדו, טולדנו (העיר טולדו), לרדו, סרגוסטי (העיר סרגוסה), מרציאנו (העיר מורסיה), קורדובה, קסלסי, זוארץ, מויאל (העיירה מויה) ועוד), שמות על שם תפקידים (ספורטה: שומר השער, זאפאטרו: הסנדלר וכו') וכן שמות ששרדו מהתקופה המוסלמית בספרד (בן טולילה, אלגרנטי, אבן עזרא, אבודרהם, אלנקווה ועוד). מאפיינים נוספים של צאצאי מגורשי ספרד הם, לעיתים קרובות, ידיעת שפת הלדינו, ידיעת ערבית יהודית (השפה המרכזית בה יצרו חכמי יהדות ספרד את ספרות ההגות) וקריאת שמות פרטיים ספרדיים, כגון, ז'אק, פרסיאדו, איז'ו (בן בלדינו), קומפרדה, מואיז, וידאל, ושמות נשיים כגון, אלגרה, פאלומבה, אסטריאה, סניורה (גברת בלדינו).
בקרב צאצאי מגורשי ספרד שהתחתנו בארצות הבלקן, נרשם בכתובה, כי הם משתייכים לעדה הקסטיליאנית, באופן דומה, בקרב צאצאי מגורשי ספרד בצפון אפריקה, בכתובה נוסף המשפט "לזכר הקהילות המפוארות בקסטיליה וארגון".
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: יהדות ספרד
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
תור הזהב בספרד
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד
גזירות קנ"א
גירוש ספרד
גירוש פורטוגל
אנוסים
עליות מגורשי ספרד ופורטוגל
נוסח הספרדים
המטבח היהודי ספרדי
יהדות גיברלטר
יהדות פורטוגל
יהדות קטלוניה
הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות
קהילת יהודי קלטיוד
לקריאה נוספת

אליהו אשתור, קורות היהודים בספרד המוסלמית, 2 כרכים, ירושלים: קרית-ספר, 1960–1966
יוסף הקר, גאון ודיכאון – קטבים בהוויתם הרוחנית והחברתית של יוצאי ספרד ופורטוגל, באימפריה העות'מאנית, בתוך: ר' בונפיל, מ' בן ששון, י' הקר (עורכים), תרבות וחברה בתולדות ישראל בימי הביניים, ירושלים תשמ"ט, עמ' 541–586.
יוסף הקר, יוצאי ספרד באימפריה העות'מאנית במאה הט"ז – קהילה וחברה, מאגנס, בתוך: ח' ביינארט (עורך), מורשת ספרד, ירושלים תשנ"ד, עמ' 460–478.
יצחק בער, תולדות היהודים בספרד הנוצרית, תל אביב: עם עובד "דעת", ה'תש"ה, 1945
יוסף קפלן, מקורות לתולדות היהודים בספרד הויזיגוטית, בהוצאת האוניברסיטה העברית, ירושלים ה'תשל"ב
יוסף קפלן ויום טוב עסיס, דור גירוש ספרד, מרכז זלמן שזר, ירושלים ה'תשנ"ט
אלפרדו מרדכי ראבילו, היהודים בספרד לפני הכיבוש הערבי, ירושלים: מכון זלמן שזר, תשמ"ג
עליזה מיוחס ג'יניאו, יהודים, אנוסים ונוצרים חדשים בספרד, ספריית האוניברסיטה המשודרת, תל אביב: משרד הביטחון, 1999
עליזה מיוחס ג'יניאו, קרובים ורחוקים: עיונים בסוגיות שבין יהודים לנוצרים בספרד של ימי הביניים, תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים, 2000
חיים ביינארט, אנוסים בדין האינקויזיציה, תל אביב: עם עובד, תשכ"ה, 1965
חיים ביינארט, גירוש ספרד, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ה 1994
חיים ביינארט, פרקי ספרד, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1998
חיים ביינארט, The Expulsion of the Jews from Spain‏, 2002
ירון בן-נאה, 'וכי לא אחיהם אנחנו?' יחסי אשכנזים וספרדים בירושלים בסוף המאה השבע-עשרה, קתדרה 103 (תשס"ב), עמ' 33–52.
Trujillo, a jewish community in Extremadura on the ewe of the expulsion from Spain/ by Haim Beinart. Jerusalem: Magnes Press, Hebrew University, 1980
ביאורים

↑  התיעוד המוקדם ביותר להתיישבות יהודית בחצי האי האיברי היא מתחילת המאה ה-4 לספירה, תקופת השלטון הרומי בספרד.
↑  דוגמאות לשימוש בשפה הערבית-יהודית בספרד: מורה הנבוכים של הרמב"ם, ספר "הדיוואן" של טודרוס בן יהודה אבולעפיה.
הנרי לי השלישי

הנרי לי השלישי (באנגלית: Henry Lee III;‏ 29 בינואר 1756 –  25 במרץ 1818) היה פוליטיקאי ואיש צבא אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כמושל וירג'יניה התשיעי בשנים 1791–1794, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1791–1801. שירותו של לי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית כקצין פרשים בצבא הקונטיננטלי הקנו לו את הכינוי "הארי סוס-קל" (Light-Horse Harry). הוא היה אביו של רוברט אדוארד לי, שפיקד על הארמיה של צפון וירג'יניה (אנ') במלחמת האזרחים האמריקאית מול צבא האיחוד.
ראשית חייו

הנרי לי השלישי נולד באחוזת המטעים "ליסילבניה" (Leesylvania) שבמחוז הנסיך ויליאם שבמושבת וירג'יניה. הוא היה בנם של הנרי לי השני (אנ') ושל לוסי גרימס. אביו היה דודן מדרגה ראשונה של ריצ'רד הנרי לי, הנשיא ה-12 של הקונגרס הקונטיננטלי. אימו הייתה דודתו של מושל וירג'יניה הרביעי תומאס נלסון הבן. סבתא רבתא שלו, מרי בלנד, הייתה אחות סבו של תומאס ג'פרסון. לי היה נכדו של הנרי לי הראשון (אנ'), נינו של ריצ'רד בלנד (אנ') ונכד נכדו של ויליאם רנדולף (אנ').
לי סיים ב-1773 את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) והחל אז בקריירה משפטית.