stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס ג'פרסון
ראשית חייו וקריירה > לימודיו

ג'פרסון החל את לימודיו לצד ילדי משפחת רנדולף עם מורים פרטיים. ב-1752, למד בבית ספר מקומי. בגיל תשע, החל ללמוד טבע ושלוש שפות: לטינית, יוונית וצרפתית. באותו הזמן למד רכיבה על סוסים. הוא למד אצל כומר בין 1758 ל-1760, ובנוסף למד היסטוריה, מדע, וספרות ישנה.
ג'פרסון החל ללמוד במכללה בגיל שש עשרה, ולמד מתמטיקה, מטפיזיקה ופילוסופיה. הוא הושפע מרעיונותיהם של ג'ון לוק, פרנסיס בייקון ואייזק ניוטון. ג'פרסון שיפר את הצרפתית והיוונית שלו ואת נגינתו בכינור. הוא סיים את לימודיו ב-1762, כעבור שנתיים. הוא החל ללמוד משפטים, ועבר כמתמחה. בנוסף קרא חיבורים קלאסיים בשפה האנגלית.
ג'פרסון שמר על ספריו. ב-1770, ביתו נשרף, כולל ספרייה בת מאתיים ספרים שירש מאביו. ב-1773, כבר היו בספרייתו 1,250 כותרים, וב-1814 היו לו כבר כמעט 6,500. הבריטים שרפו את ספריית הקונגרס באותה השנה, והוא מכר יותר מששת אלפים ספרים לספרייה ב-23,950 דולרים. הוא התכוון לשלם חלק מחובו הגדול, אבל למרות זאת המשיך לאסוף ספרים, וטען במכתב לג'ון אדמס שאינו יכול לחיות בלעדיהם.
ראשית חייו וקריירה > עורך דין ובית הבורגנים

ג'פרסון הוכשר לעריכת דין ב-1767 וגר עם אמו. בנוסף ללימודי משפטים, ייצג את המחוז בבית הבורגנים של וירג'יניה בין 1769 ל-1775. הוא תמך ברפורמות בנוגע לעבדות. הוא הגיש חקיקה ב-1769 שהתירה לאדונים לשלוט בשחרור עבדיהם, תוך לקיחת הסמכות מהמושל המלכותי. הוא שכנע את בן דודו להוביל את החקיקה, אולם התגובה לחוק הייתה שלילית.
ג'פרסון ייצג עבדים דורשי חירות בשבעה תיקים ואף ויתר על העמלה שלו בעבור אחד מהם, שטען שעליו להשתחרר לפני גיל שלושים ואחת, שהיה הגיל הדרוש לשחרור במקרה של אדם עם סבים מעורבים. הוא הסתמך על משפט הטבע וטען שלכל אדם יש זכות על עצמו, החירות האישית, שניתנה לו בידי האל. השופט פסק כנגד הלקוח שלו. ג'פרסון הסכים לתת ללקוח שלו כסף, שבו השתמש כדי לעזור לבריחתו. לאחר מכן השתמש ביסודות המשפטיים הללו בהכרזת העצמאות של ארצות הברית. בנוסף עמד מול בית המשפט של וירג'יניה ב-1767 עבור שישים ושמונה מקרים.
הפרלמנט הבריטי העביר את חוקי הכפייה ב-1774, וג'פרסון כתב מאמר בו קרא ל"יום צום ותפילה" במחאה, ולחרם על כל יבוא בריטי. לאחר מכן כתב מאמר בנוגע לזכויות המתיישבים, בטענה שלמתיישבים יש זכות למשול על עצמם.
ראשית חייו וקריירה > מונטיצ'לו, נישואין ומשפחה

ב-1768, החל ג'פרסון לבנות את האחוזה שלו, מונטיצ'לו ("הר קטן" באיטלקית) על גבעה מעל המטע שלו. הבנאים והבונים החופשיים המקומיים בנו את רוב האחוזה, לצד עבדיו של ג'פרסון.
הוא עבר לאגף הדרומי ב-1770. מונטיצ'לו הפכה ליצירת מופת קלאסית בסגנון אדריכלות פלדיאנית.
ב-1 בינואר 1772, נישא לבת דודתו מדרגה שלישית, מרת'ה סקלטון, אלמנה בת עשרים ושלוש, שעברה לגור איתו. היא הייתה המארחת בבית וניהלה את המשק. מרתה קראה, תפרה וניגנה בפסנתר. ג'פרסון ליווה אותה בכינור ובצ'לו. במהלך עשר שנות נישואיהן, נולדו להם שישה ילדים: מרת'ה "פטסי" (1772–1836), ג'יין (1774–1775), בן שחי כמה שבועות בלבד ב-1777, מרי ויילס "פולי" (1778–1804), לוסי אליזבת' (1780–1781) ולוסי אליזבת' נוספת (1782–1785). רק מרת'ה ומרי שרדו יותר משנים בודדות.
אביה של מרת'ה, ג'ון ויילס, מת ב-1773, והזוג ירש מאה שלושים וחמישה עבדים, אדמות ואת החובות של האדמות. לקח לג'פרסון שנים לשלם את החובות, ודבר זה החמיר את מצבו הפיננסי.
מרת'ה סבלה מבעיות בריאותיות, כולל סוכרת, והלידות החלישו אותה. אמה מתה צעירה, ומרת'ה חיה עם שתי אימהות חורגות כילדה. כמה חודשים לאחר לידת בתה האחרונה, היא מתה ב-6 בספטמבר 1782, בגיל שלושים ושלוש, כשג'פרסון לצידה. לפני מותה, הבטיח לה ג'פרסון לא להינשא שוב, כדי שאף אם אחרת לא תגדל את ילדיה. ג'פרסון היה שבור ממותה.
לאחר עבודתו כמזכיר המדינה (1790–1793) חזר למונטיצ'לו ושינה אותה לפי שיטות אירופאיות. הוא המשיך בכך ברוב שנות נשיאותו, וסיים את העבודה ב-1809.
הנשים בחייו

על פי דעותיו הנחרצות של תומאס ג'פרסון בנוגע לנשים, רב המרחק בין דעותיו על האישה האידיאלית לבין הנשים שמילאו את מציאות חייו.
כך מתאר ג'פרסון בפני ידידתו אן וילינג בינגם את משימות חייה של האישה, שבהן עליה לדבוק כי הן אלה שיגרמו אושר לה ולמשפחתה:
"חברתו של בעלך, הטיפול הדאגני והאוהב בילדיך, סידורי משק הבית, שיפוץ וטיפוח החצרים והגינות שמסביב לבית... ממלאים כל רגע בפעלתנות בריאה ומועילה. כל מאמץ, יש תקווה ויש עידוד בצדו, שכן על הנאת הרגע הוא מעניק הבטחה של יתרון ורווחה בעתיד.
ג'פרסון האמין כי לשני המינים יש תפקידים נפרדים. הוא חשב שנשים צריכות להישאר מחוץ לפוליטיקה והוא לא מצא כל סיבה להעניק להן את זכות הבחירה. יתרה מזאת, כיוון שהנשים נעדרות ממשרות פוליטיות, אין טעם להעניק להן השכלה בנושא שאין להן שימוש בו כרעיות וכאימהות. החובות המוטלות עליהן הן כל כך לא מתוחכמות, עד שלהבנה הנדרשת מהן מספיק חינוך בסיסי ביותר.
כשנהיה שגריר בצרפת, פגש ג'פרסון נשים אינטליגנטיות, משכילות ומשוחררות, שניהלו את הסלונים הפריזאיים. הוא היה מוטרד מהעובדה שנשים אלו זנחו את תפקידיהן כעקרות בית וכאימהות והרחיבו את השפעתן בפוליטיקה, אבל התגבר בקלות על אי הנוחות הזאת. הנשים הפריזאיות, הוא כותב, "יוצאות לצוד עינוגים ברחובות, בהתקהלויות, בנשפיות המוניות, ובעשותן זאת הן שוכחות שאת אושרן האמיתי הן השאירו בבית בחדרי ילדיהן", לעומת נשות אמריקה "העסוקות בשעשועים הענוגים והשלווים של חיי המשפחה".
הנשים בחייו > אשתו - מרתה ויילס סקלטון

תומאס ומרתה נישאו ב-1772 באחוזת ביתה של הכלה. במרתה מצא תומאס את הרעיה האידיאלית, את אשת חלומותיו בהקיץ. זאת האישה שראשו מצא עבורו. "הוא בעל טוב ומיטיב לאשתו לא פחות משהוא פילוסוף טוב ואזרח טוב לארצו", העיד עליו המרקיז דה שטלו ביומן המסע שלו.
במשך עשר שנות נישואיהם הביא הזוג לעולם שישה ילדים (מתוך תשעה הריונות). רק שניים מהילדים זכו להגיע לבגרות – הבנות מרתה ומרי. המאמץ הפיזי של ההריונות התכופים החליש את מרתה ג'פרסון כל כך עד שאחרי חודשים של טיפול מסור מצד בעלה הלכה מרתה לעולמה. וכך רושם ג'פרסון ביומנו, ב-6 בספטמבר 1782: "אשתי היקרה נפטרה היום בשעה 11:45 בבוקר". שבועיים לאחר מכן, כותב אדמונד רנדולף לג'יימס מדיסון: "גברת ג'פרסון השתחררה, סוף כל סוף, ממכאוביה ... והותירה את ידידנו אבל וממאן להינחם. תמיד ידעתיו כמי שמציב אושר משפחתי בראש רשימת הדברים הטובים, אבל מעולם לא העליתי על דעתי שצערו יכול להיות נורא כל כך ויגונו עמוק כל כך, עד כי יש רגליים לשמועה שהאיש מתעלף ומאבד את הכרתו כל אימת שהוא רואה את ילדיו". וכך כותב תומאס ג'פרסון לאליזבט ווילס אפס, אחותה של אשתו מייד לאחר מותה: "אבדה לי ידידת חיי היקרה ביותר ובשל אהבתנו ההדדית, שעוצמתה לא פחתה עם חלוף הזמן, חייתי בעשר השנים האחרונות חיי אושר בלא רבב. אילולא היה זה מעשה בגידה מצדי לזנוח את הפיקדון הקדוש, שהושאר בידי, לא הייתי רוצה להמשיך ולהתקיים אף לא לרגע אחד נוסף. לשם מה עלי לרצות בהמשך קיומי? כל תוכניותי לחיי נחת ואושר התהפכו באחת בשל אירוע יחיד וכאשר אני צופה לעתיד אינני רואה לפני אלא קדרות עגומה בלא אף נקודת אור אחת".
הזעזוע שעבר על ג'פרסון עם מות אשתו היה נקודת מפנה ביחסיו אל הנשים בחייו. הוא לא יחפש יותר אישה כמרתה. אין לו יותר זכות לאושר מושלם כזה פעם נוספת. הוא יתור לו אחר רגעי אושר חולפים במחיצת נשים, שאין עתיד לקשרים ביניהם. הוא לעולם לא יחשוף את נשמתו לכאב כזה יותר. עדיף לו להיות בודד מאשר פגיע.
הנשים בחייו > בנותיו – מרתה ומרי

כאמור, רק שתיים מתוך ששת ילדיהם של תומאס ומרתה נותרו בחיים. בתם הבכורה מרתה, שנולדה ב-27 בספטמבר 1772, היחידה שחיה אחריו ובתם השלישית מרי, שנולדה ב-1 באוגוסט 1778 ומתה ב-17 באפריל 1804 בעת שהיה נשיא ארצות הברית והיא רק בת 24. מרתה נישאה ב-1790 לתומאס מן רנדולף ונולדו להם שנים עשר ילדים. מרי נישאה ב-1797 לג'ון ווילס אפס, בנה של אחות אמה. אחרי 7 שנות נישואין נפטרה מרי.
הן היו בנות נפלאות אבל כה שונות זו מזו.
מרתה הייתה, במובנים רבים, הבת של אביה. לג'פרסון היו יחסים מאוד קרובים איתה. כששב לאחוזתו מכל מקום שהוא, היה עומד על כך, שמרתה וכל ילדיה יעברו להתגורר איתו במונטיצ'לו כל עוד הוא שם והיא הייתה עושה זאת. משאירה את בעלה, זונחת את אחוזתה ושוהה במחיצת אביה כל עוד הוא במונטיצ'לו. משעזב, הייתה שבה לאחוזתה.
בגיל 15 היא כותבת לאביה מהמנזר, בו התחנכה, עד כמה היא מייחלת למכתביו ומסיימת במשפט: היה שלום אבא יקירי ויהיה לבך סמוך ובטוח שאינך רחוק ממחשבותי אף לא לרגע והנני ילדתך האוהבת ביותר" ג'פרסון לחץ עליה מאוד בעניין לבושה, מידותיה ובנושא הספרים, שעליה לקרוא ומרתה קיבלה עליה את הלחץ הזה. "אין אני חרוצה במידה שהיית רוצה ... אך אני מקווה שאם אשתדל, במהרה אהיה חרוצה ... אין דבר היקר לי כמו שביעות רצונך ובלעדיה אהיה אומללה באמת ... היה בטוח בחיבתה של בתך האוהבת".
ג'פרסון מתנה את אהבתו לבתו בהישגים שלה ובפיתוח הכישורים, אותם הוא עצמו בחר עבורה: "ככל שאת לומדת עוד אני אוהבך יותר ואני מבסס את אושרי בחיי על התקווה לראותך אהובה על הכל ובאהבה זו תזכי לבטח אם, נוסף על טוב לבך הטבעי, תרכשי גם את הכישורים המיוחדים, שהם כה משובבי נפש אצל בנות מינך".
מרי סרבה להיכנע ללחץ של אביה. יחסיהם היו קרובים פחות. כבר בהיותה בת שבע, הוא כותב לה מפריס לווירג'יניה ומביע באזניה את רצונו כי תצטרף אליו ואל אחותה בצרפת, שם שימש כשגריר ארצות הברית. גם לה הוא מכין תוכנית ללימודי נגינה, ציור, קריאה, צרפתית ועוד, מה שיעשה אותה ראויה יותר לאהבת ידידיה. כדי לפתות אותה לבוא הוא מבטיח לה בובות וצעצועים ככל שתרצה אבל בלי סחיטה רגשית ג'פרסונית מובהקת הוא אינו יכול והוא אינו מרפה: "זכרי לא לצאת בלי כובעך, כי זה יעשה אותך מכוערת מאוד ואז לא נאהב אותך כל כך. אם תצייתי תמיד להוראות האלה, נמשיך לאהוב אותך כמו שאנו אוהבים אותך עכשיו ואי אפשר לאהוב אותך אהבה גדולה יותר".
אבל מרי אינה מעוניינת להגיע אליו לפריס. היא אינה הבת הצייתנית של אביה. היא מעיזה לעמוד על דעתה עד שדודתה (חמותה לעתיד) נאלצת לפנות אל ג'פרסון בתקווה שיבטל את הוראותיו להביא אליו את מרי. מרי אינה מאריכה במכתביה אל אביה כאחותה מרתה. את סירובה היא מעלה על הכתב בשתי שורות בודדות: "אבא יקר, הייתי שמחה מאוד לראות אותך, אבל אני לא יכולה לנסוע לצרפת ואני מקווה שאתה ואחותי מרתה בריאים ושלומכם טוב. בתך האוהבת. היה שלום, מרי ג'פרסון".
הנשים בחייו > אביגיל אדמס

אביגיל אדמס הייתה אחת הנשים היותר משמעותיות בחייו של ג'פרסון מבחינה שהשפיעה על חייו בתחומים רבים ולאורך זמן. היא ידועה בעיקר כאשתו של ג'ון אדמס, הנשיא השני של ארצות הברית וכאמו של ג'ון קווינסי אדמס, הנשיא השישי.
באביגיל היה שילוב של אישה צנועה, המתלווה לבעלה ומשמשת עזר כנגדו עם אישה עצמאית, שמבטאת את דעותיה ומתעניינת בתחומים, שנחשבו "גבריים" בעיני ג'פרסון. במכתביה באים לידי ביטוי כשרונותיה האינטלקטואליים ועמדותיה הרעיוניות.
ב-1784 הצטרפה לבעלה בשליחותו הדיפלומטית בפריס ושם פגש אותה ג'פרסון, שהיה ידידו של בעלה מהימים בהם השתתפו בוועדה, שחיברה את הצהרת העצמאות. בהיכרותו אותה נחשף לאישה, שהיא שותפה מלאה לקריירה של בעלה ואשת שיחה, שעוברת באופן טבעי משאלות על אחריות הורית לענייני מדינה. אביגיל עזרה לו להתיישב בפריס והיכירה לו גלריה שלמה של נשים אירופאיות, שעל פי התיאוריה של ג'פרסון, חצו את הקו המפריד בין שני המינים.
ב-1785, כשהתמנה ג'ון אדמס לשגריר ארצות הברית בלונדון והזוג עזב את פריס, הצטערה אביגיל על הפרידה מידידה ג'פרסון והחליטה לשמר את קשר הידידות ביניהם באמצעות חליפת מכתבים אינטנסיבית, על כל נושא אפשרי. על בעיות משק בית, על גידול בנותיו, על רכישות שונות שרכשו זה לזה, על ענייני תרבות ואפילו על פוליטיקה.
במכתבה הראשון אליו היא מסבירה לו מדוע החליטה לכתוב לו: "בהזדמנויות אחדות שמעתיך מביע משאלה לשמוע חדשות מידידיך ואפילו זוטות מחיי היום-יום ועל יסוד זה, אני מעזה לכלול את עצמי בקהלם ולחתום את שמי כידידתך ושפחתך הכנועה". והוא עונה לה: "תודותי על שהואלת ברוב חסדך לצעוד את הצעד הראשון לפתיחת התכתבות שאני רוצה בה מאוד". הם מחליפים ביניהם משימות לרכישת דברים. הוא כותב לה: "בלא שהיות הזמנתי את הנעליים שביקשת ... כמו כן השגתי בשבילך שלושה מגשים לפרפרת עם שורת עמודי כסף בשוליהם וכן ארבעה פסלוני קערות לביסקוויטים וכדי להראות לך שתמיד אקבל ברצון את כל הוראותיך ואבצע בחפץ לב את כל משימות הרכישה, שתטילי עלי, הריני מעז להטריח אותך במשימה משלי ... אני מבקש להטריחך לשלוח לי שתי מערכות של מפות שולחן ומפיות ..."
אביגייל האינטליגנטית דנה עם ג'פרסון גם על נושאים אחרים. על "התסיסה וההתגעשות במסצ'וסטס" ועל "הצעת החלטה להכניס למחזור שטרות כסף מנייר".
לפעמים הם חלוקים בדעותיהם, כמו בוויכוח שפרץ ביניהם על התועלת שבמרד שייז. אבל נשארו ידידי נפש.
כשקיבלה ממנו מכתב, בו הודיע לה כי נקע את פרק ידו הימנית וכי הדבר מכאיב לו מאוד, שלחה מיד משרת להשיג סוג של שמן בריטי שתשלח אליו כדי שיגרום לו להחלים.
כשבתו הצעירה מרי יצאה מווירג'יניה בדרכה אליו לפריס, ידע ג'פרסון שיוכל לסמוך על אביגיל שתיקח את הילדה תחת חסותה בהגיעה ללונדון, שם עגנה האונייה והוא כותב לה: " ידידי כותבים לי שהם עתידים לשלוח את בתי אלי באוניה המפליגה לאנגליה במאי. נטלתי לעצמי את הרשות לומר להם שאת תסכימי, ברוב טובך, להכניס תחת כנפך עד אשר תודיעיני על בואה ואשלח מישהו לקחתה". אביגיל נקשרה מאוד למרי והתקשתה להיפרד ממנה. "בכל ימי חיי מעודי לא התקשרתי קשר עז כל כך לילד כלשהו בעקבות היכרות קצרה כל כך". מרי מצידה מצאה באביגיל דמות אם חמה ואוהבת, לה נזקקה יותר מכל. אביגיל הוכיחה את ג'פרסון על כי לא הגיע בעצמו ללונדון לקחת את הילדה.
כשמרי נפטרה, נשבר ליבה של אביגייל. היא נזעקה לנחם את ג'פרסון והוא מודה לה על כך במילים חמות.
קריירה פוליטית 1775–1800 > הכרזת העצמאות

ג'פרסון היה הכותב הראשי של הכרזת העצמאות. בגיל שלושים ושלוש, היה בין הצירים הצעירים ביותר בקונגרס הקונטיננטלי, החל מ-1775 עם פרוץ מלחמת העצמאות האמריקנית, שבו תמכו בהכרזת עצמאות. ג'פרסון כתב את ההכרזה ביוני 1775, קצת לאחר תחילתה של המלחמה, כשהרעיון של עצמאות הפך לאהוד במושבות. הוא קיבל השראה מעידן הנאורות ומזכויות היחידים, ומכתביהם של לוק ושל מונטסקייה.
הוא חיפש את ג'ון אדמס, מנהיג בקונגרס. הם הפכו לחברים קרובים ואדמס תמך במינויו של ג'פרסון לוועדה בת חמישה אנשים שתכתוב את ההכרזה, שאושרה בקונגרס, של עצמאות המדינות. הוועדה טענה שעל אדמס לכתוב את ההכרזה, אולם אדמס תמך בג'פרסון, בטענה שהוא ידע לכתוב טוב יותר ממנו.
ג'פרסון התייעץ עם חברי הוועדה האחרים בשבעה עשר הימים הבאים. לאחר שכתב, חברי הוועדה הכניסו כמה שינויים והטיוטה האחרונה הוצגה לקונגרס ב-28 ביוני 1776.
ההכרזה הוצגה ביום שישי, 28 ביוני, והקונגרס החל לדון בה ביום שני, 1 ביולי. ב-4 ביולי, אושר הנוסח הסופי, כולל פסקה ובה ביקורת על המלך ג'ורג' השלישי ועל הסחר בעבדים. ג'פרסון התנגד לשינויים, אולם לא דרש לשנותם. ב-4 ביולי 1776, אשרר הקונגרס את ההכרזה, וב-2 באוגוסט חתמו עליה כל הצירים. בכך, ביצעו פעולת בגידה בכתר הבריטי. ההקדמה שכתב ג'פרסון נחשבת למופת לזכויות האדם, וההצהרה "כל בני האדם נולדו שווים" נחשבת לאחד המשפטים הידועים בשפה האנגלית, ולאחד המשפטים החשובים בהיסטוריה האנושית.
קריירה פוליטית 1775–1800 > מחוקק ומושל וירג'יניה

עם תחילת המהפכה, היה ג'פרסון קולונל ומונה למפקד המיליציה של מחוז אלבאמרל ב-26 בספטמבר 1775. לאחר מכן נבחר לבית הצירים של וירג'יניה בספטמבר 1776, כדי לגמור את כתיבת חוקת המדינה. במשך שלוש שנים, עזר בכתיבת חוקת וירג'יניה, והתגאה בחוק שקבע חופש דתי, ואסר על המדינה לתמוך במוסדות דתיים או לאכוף לימודי דת. החוק לא עבר, וכך גם החוק שלו להוריד ממעמדה את הכנסייה האנגליקנית, אולם שני החוקים הועברו מאוחר יותר בידי ג'יימס מדיסון.
ב-1778, הוטל על ג'פרסון לשנות את חוקי המדינה. הוא העביר מאה עשרים ושישה חוקים בתוך שלוש שנים, כולל חוקים שפישטו את מערכת המשפט. הוא חוקק חוקים בנוגע לחינוך כללי, שהוא החשיב לבסיס הממשל הרפובליקני. הוא הודאג מכך שהחברה בווירג'יניה הפכה לאריסטוקרטית. הוא ביטל הפרדות מעמדיות, וחוקי ירושה עם העדפת הבן הבכור. החוקים קבעו שמי שירש את האדמה לא יכול היה למכור אותה, אולם נאלץ להוריש אותה לבנו הבכור. כתוצאה, המטעים הגדולים באזורי הטבק, שהחקלאים הלבנים והעבדים השחורים עיבדו, התחזקו. במהלך עידן המהפכה, כל החוקים הללו בוטלו בידי המדינות.
ג'פרסון נבחר פעמיים לתפקיד מושל, ב-1779 וב-1780. הוא העביר את הבירה לריצ'מונד והגיש חוקים לחינוך ציבורי, חופש דתי ושינוי חוקי הירושה.
כשהגנרל בנדיקט ארנולד פלש ב-1781 לווירג'יניה, ברח ג'פרסון מריצ'מונד כשהעיר נשרפה בידי הבריטים. גנרל צ'ארלס קורנווליס שלח כוח ללכוד את ג'פרסון, אולם המיליציה מנעה זאת. ג'פרסון ברח למטע שלו במערב. כשהאספה הכללית התכנסה מחדש ביוני 1781, נחקרו פעולותיו של ג'פרסון. האספה הסיקה שג'פרסון פעל בכבוד – אולם הוא לא נבחר מחדש.
באפריל, מתה בתו לוסי בגיל שנה. בת שנייה עם אותו השם נולדה כעבור שנה, אולם מתה בגיל שלוש.
קריירה פוליטית 1775–1800 > הערות על מדינת וירג'יניה

ג'פרסון קיבל מכתב ב-1780 מפוליטיקאי צרפתי שאסף נתונים על ארצות הברית, בנוגע לגאוגרפיה, להיסטוריה ולממשל של וירג'יניה. ג'פרסון כלל את תגובתו בספרו, "הערות על מדינת וירג'יניה". הוא עבד על הספר במשך יותר מחמש שנים, כולל בחינת ידע מדעי, היסטוריה, פוליטיקה, חוקים, תרבות, וגאוגרפיה של וירג'יניה. הספר מביא את וירג'יניה כדוגמה לחברה בריאה. ג'פרסון חקר את המשאבים והכלכלה של המדינה, וכתב על עבדות, נישואי תערובת, ואמונתו שהשחורים והלבנים לא יוכלו לחיות בחברה אחת בגלל כעסם של העבדים. הוא גם כתב את עמדותיו בנוגע לאינדיאנים וטען שהיו שווי ערך למתיישבים האירופאים.
הספר פורסם בצרפתית ב-1785 ובאנגלית ב-1787. הספר הפתיע רבים בהיקף המידע שלו, ונחשב ליצירת מופת.
קריירה פוליטית 1775–1800 > חבר קונגרס

ארצות הברית הקימה את קונגרס הקונפדרציה לאחר ניצחונה במלחמה המהפכנית ולאחר החתימה על חוזה השלום עם בריטניה ב-1783, וג'פרסון מונה לציר מטעם וירג'יניה. הוא היה חבר בוועדה שקבעה שערי חליפין והמליצה על מטבע אמריקני שמבוסס על מערכת עשרונית. הוא ייעץ ליצור ועדה של המדינות שתמנע ואקום שלטוני כשהקונגרס היה בפגרה. הוועדה אומנם הוקמה, אולם חילוקי הדעות בתוכה מנעו ממנה לפעול.
ב-1783 וב-1784 ניהל ג'פרסון כמה ועדות במטרה להקים ממשלה ברפובליקה החדשה ולהציע מדיניות ליישוב הטריטוריות המערביות. ג'פרסון כתב את החוק שחייב את וירג'יניה להעניק לממשלה את האזור מצפון לנהר אוהיו. הוא התעקש שאסור להשתמש בטריטוריה כמושבה, אלא לחלק אותה למחוזות שיהפכו למדינות. הוא תכנן גבולות לתשע מדינות חדשות ואסר על עבדות בתחום הטריטוריות. הקונגרס ביצע שינויים בחוק, וביטל את האיסור על העבדות. כעבור שלוש שנים, החוקים נגד העבדות הוחלו על הטריטוריות.
קריירה פוליטית 1775–1800 > השגריר בצרפת

ג'פרסון נשלח בידי קונגרס הקונפדרציה להצטרף לבנג'מין פרנקלין ולג'ון אדמס כשגרירים באירופה לצורך חתימה על הסכמי סחר עם אנגליה, ספרד וצרפת. רבים האמינו שהתפקיד יסיח את דעתו ממותה של אשתו. הוא נסע לאירופה עם בתו הצעירה פטסי ועם שני משרתים, והגיע לפריז באוגוסט 1784.
ב-1786, התאהב ג'פרסון במוזיקאית איטלקייה-בריטית בת עשרים ושבע. היא חזרה לבריטניה אולם הם המשיכו להתכתב.
ג'פרסון הביא את ילדתו פולי לפריז ביוני 1787. הוא גם הביא חלק מעבדיו. לטענת בן של אחת משפחותיו, ג'פרסון ניהל עם שפחה שלו מערכת יחסים ואף הכניס אותה להיריון. היא הסכימה לחזור לארצות הברית ולהיות הפילגש שלו לאחר שהבטיח לה שישחרר את ילדיה כשיגיעו לבגרות.
כשהיה בצרפת, התחבר עם המרקיז דה לה פאייט, הגיבור הצרפתי של המהפכה האמריקנית, והשתמש בהשפעתו כדי להשיג הסכמי סחר עם צרפת. לאחר פרוץ המהפכה הצרפתית, הרשה ג'פרסון ללה פאייט להיפגש בביתו עם רפובליקנים אחרים. הוא היה בפריז עם נפילת הבסטיליה, והתייעץ עם לה פאייט כשזה כתב את הצהרת זכויות האדם והאזרח. ג'פרסון גילה שמכתביו נפתחו בידי דוורים, ולכן החליט להמציא צופן משלו. הוא כתב את מכתביו החשובים בצופן למשך שארית חייו. בספטמבר 1789 עזב את פריז, בכוונה לחזור. אולם הנשיא ג'ורג' וושינגטון מינה אותו לתפקיד מזכיר המדינה הראשון, והכריח אותו להישאר במדינה. ג'פרסון תמך במהפכה הצרפתית אך התנגד לאלימות שלה.
קריירה פוליטית 1775–1800 > מזכיר המדינה

לאחר שחזר מצרפת, הסכים להצעתו של וושינגטון לשמש כמזכיר המדינה. ג'פרסון ציפה לחזור לצרפת, אולם וושינגטון התעקש שישב בקבינט של ארצות הברית. הבעיות החשובות היו החוב הלאומי ומיקומה הקבוע של הבירה. ג'פרסון התנגד לקיומו של חוב לאומי כלל-אמריקאי, והעדיף שכל מדינה תישא באחריות לגירעון שלה, בניגוד למזכיר האוצר אלכסנדר המילטון שדרש שליטה על חובות המדינות באמצעות הממשלה. להמילטון היו תוכניות לבסס את דירוג האשראי הלאומי ולהקים בנק מרכזי, אולם ג'פרסון התנגד לכך והוויכוחים כמעט הובילו את וושינגטון לפטרו. ג'פרסון עזב את הקבינט מרצונו. וושינגטון לא סלח לו ולא דיבר איתו שוב.
הנושא השני היה מיקומה הקבוע של הבירה. המילטון תמך בהקמת בירה קרוב למרכזי הסחר בצפון מזרח המדינה, ואילו וושינגטון, ג'פרסון ושאר הדרומיים רצו אותה בדרום. לאחר שהגיעו לפשרה, הוחלט להקים את הבירה על נהר הפוטומאק ובתמורה שהממשל הפדרלי ישלם את חובן של כל שלוש עשרה המדינות.
באביב 1791, נפשו ג'פרסון וג'יימס מדיסון בורמונט. ג'פרסון סבל ממיגרנות והריבים עם המילטון נמאסו עליו. במאי 1792, היה מודאג מהמאבקים הפוליטיים הרבים ושכנע את וושינגטון לרוץ לכהונה נוספת בתור נשיא כדי לאחד בין הפלגים. הוא דרש להקים מפלגה שתגן על הדמוקרטיה מול הבנקים ובעלי ההון של מפלגת הפדרליסטים של אלכסנדר המילטון. כך נוצרה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. ג'פרסון, מדיסון ואחרים תמכו בזכויות המדינות, והתנגדו לריכוז הכוח בידי הממשלה, ואילו המילטון דרש ממשל מרכזי חזק.
ג'פרסון תמך בצרפת במלחמתה מול בריטניה. ג'פרסון ניסה לשכנע את הבריטים להכיר בהפרת חוזה פריז, לפנות מוצבים בטריטוריה הצפון-מערבית ולפצות את ארצות הברית על עבדים שהבריטים שחררו בסוף המלחמה. ג'פרסון התפטר מהקבינט בדצמבר 1793, מתוך רצון לפרוש מחיים ציבוריים, ואולי לחזק את מעמדו מבחוץ.
לאחר שממשל וושינגטון הגיע להסכם עם בריטניה, החליט ג'פרסון להתנגד להסכם מביתו. המילטון היה אדריכל ההסכם שנועד להקטין מתיחויות ולחזק את הסחר. ג'פרסון טען שההשפעה הבריטית תגדל ותפגע ברפובליקניזם. ההסכם עבר, אולם פג בתקופת נשיאותו של ג'פרסון, לאחר שהממשל החדש בחר שלא לחדש אותו ב-1805. ג'פרסון המשיך לתמוך בצרפת. במהלך שלטון הטרור סירב להתנער מהמהפכה בטענה שהיא הבסיס לרפובליקניזם באמריקה.
קריירה פוליטית 1775–1800 > הבחירות של 1796 וסגן הנשיא

במסע הבחירות של 1796, השיג ג'פרסון 68 אלקטורים לעומת 71 לג'ון אדמס הפדרליסט, ונבחר לתפקיד סגן הנשיא בגלל חוסר תקשורת בין האלקטורים הפדרליסטים. כנשיא הסנאט, היה יותר פסיבי מאדמס, קודמו בתפקיד. הוא הרשה לסנאט לדון בחופשיות והתערב בעניינים פרוצדורליים בלבד. ג'פרסון למד חוקים פרלמנטריים קודם לכן במשך ארבעים שנה, ולכן התאים לתפקיד. ב-1800 פרסם מדריך להתנהלות בסנאט.
ג'פרסון התייעץ עם השגריר הצרפתי באביב 1797, ותקף את אדמס, ועודד את צרפת לפלוש לאנגליה. צרפת סירבה להצעות השלום של אדמס, וג'פרסון ותומכיו לחצו כי יפרסם את התכתובת הדיפלומטית בעניין. באפריל 1798 דיווח הנשיא אדמס לקונגרס על הדרישות שהעלו הצרפתים, שכללו גם שוחד, אך נמנע מלנקוב בשמם האמיתי של הסוכנים הצרפתים ובמקום זאת כינה אותם בקיצורים W, X, Y, ו-Z. כשנודעה פרשת XYZ שטף גל של פטריוטיות את הקונגרס והציבור האמריקני כאחד. צעד זה הוביל לתחילתה של המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת.
הפדרליסטים בנו מחדש את הצבא במהלך כהונתו של אדמס, הנהיגו מיסים חדשים והעבירו את חוקי הזרים וההסתה. ג'פרסון טען שהחוקים נועדו לדכא את האופוזיציה ולא את האויבים, וטען שלא היו חוקתיים. הוא וג'יימס מדיסון כתבו באופן אנונימי החלטות של מדינות וירג'יניה וקנטקי, שהכריזו שלממשל הפדרלי אין זכות להפעיל כוחות שהמדינות לא נתנו לו. לטענת מדיסון, המדינות יכולות להגן על אזרחיהן מחוקים ממשלתיים שלא היו חוקתיים. ג'פרסון תמך בזכות המדינות לבטל חוקים ממשלתיים באופן כללי. ג'פרסון טען שללא עצירת החוקים, המדינות יבערו. לטענת היסטוריונים, ההחלטות של ג'פרסון ומדיסון הובילו למלחמת האזרחים האמריקנית. וושינגטון טען שההחלטות יפרקו את האיחוד.
ג'פרסון ומדיסון עברו לפילדלפיה והקימו עיתון מפלגתי ב-1791, בניסיון להתנגד לעיתונו המפלגתי של המילטון. העיתון ביקר את מדיניותו של המילטון בעזרת מאמרים אנונימיים של מדיסון.
ג'פרסון אומנם העריץ את סגנון מנהיגותו של וושינגטון אולם הרגיש שהמפלגה הפדרליסטית מובילה את האומה בכיוון הלא נכון. ג'פרסון לא נכח בהלווייתו של וושינגטון ב-1799 ונשאר בביתו.
קריירה פוליטית 1775–1800 > בחירות 1800

בבחירות הנשיאותיות של 1800, שוב התמודד ג'פרסון מול ג'ון אדמס. אדמס נחלש בגלל המיסים הלא אהודים שלו וסכסוך פנימי בתוך המפלגה הפדרליסטית על פעולותיו במהלך המלחמה עם צרפת. הרפובליקנים הזכירו את חוקי הזרים וההסתה והאשימו את הפדרליסטים במונרכיזם, ואילו הפדרליסטים טענו שג'פרסון היה אתאיסט מופקר שהיה כבול לצרפת. הבחירות נחשבו למׇרוֹת ביותר בתולדות המדינה.
הרפובליקנים אומנם השיגו יותר אלקטורים, אולם ג'פרסון וסגנו, ארון בר, השיגו את אותו מספר קולות. בגלל התיקו, הבחירות הוכרעו בידי בית הנבחרים הפדרליסטי (הבעיה נפתרה לאחר אשרור התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית ב-1804, שהפריד בין בחירת הנשיא לבחירת סגנו). המילטון לחץ על הפדרליסטים לתמוך בג'פרסון בטענה שהיה פחות נורא מבר. ב-17 בפברואר 1801, לאחר שלושים ושישה סיבובים, בחר בית הנבחרים בג'פרסון לנשיאות ובבר כסגנו.
הניצחון הוביל לחגיגות רפובליקניות ברחבי המדינה. חלק מיריביו של ג'פרסון טענו שניצחונו הושג בזכות מספרם הגדול של האלקטורים הדרומיים, מפני שהעבדים קיבלו זכות הצבעה של "שלוש חמישיות" מאדם רגיל. אחרים טענו שג'פרסון הצליח להשיג תמיכה פדרליסטית בזכות שוחד לכמה פדרליסטים שישאיר עובדי ממשל פדרליסטים בתפקידם. ג'פרסון הכחיש זאת.
חילופי השלטון עברו באופן חלק, והייתה זו אחת הפעמים הראשונות בהיסטוריה המודרנית שבה השלטון עבר ממפלגה אחת לאחרת ללא שימוש בכוח.