שואת יהודי אלבניה
תחת הכיבוש הגרמני, בשנים 1943-1945

מצב היהודים הורע עם כניעתה של איטליה הפשיסטית לבעלות הברית ופלישת גרמניה לאיטליה. גרמניה הקימה באיטליה שלטון בובות, בשם הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית ומוסוליני בראשה. במקביל, הוורמאכט נכנס לכל השטחים והמדינות שהיו נתונות תחת שלטון איטלקי, והכפיפן ישירות לגרמניה.
בספטמבר 1943 כל מחנות הריכוז באלבניה הפסיקו את פעילותם. זמן קצר לאחר מכן, השתלטו הגרמנים על המדינה. קיומה של הממלכה האלבנית נשמר דה יורה, והפוליטיקאי הפרו-גרמני מהדי פראשרי מונה כעוצר וכראש הממשלה. החיילים האיטלקים במדינה נכנעו לגרמנים. לאחר מכן, החלו הכוחות הגרמניים לפעול להשמדתם של כל היהודים החיים באלבניה ובאזורים שסופחו אליה, כולל מערב מקדוניה. הקהילה היהודית במערב מקדוניה, שלא נפגעה תחת הכיבוש האיטלקי, סומנה כמטרה ומיד החלו להישלח קבוצות של יהודים למחנות השמדה, ורכושם נבזז.
לאחר הכיבוש, החלו הגרמנים לארגן מחדש את הממשל האלבני. ב-15 בספטמבר פעל הוועד הלאומי האלבני בחסות גרמנית. ב-3 בנובמבר הוקמה על ידי גרמניה מועצה מלכותית שהוכרה כממשלה הרשמית של המדינה. ג'עפר דווה (אנ'), בעל ברית אלבני-קוסוברי של הגרמנים, מונה אז לשר הפנים של אלבניה. מאוחר יותר ייסד דווה את הליגה השנייה של פריזרן בקוסובו, תנועה שהכריזה על מלחמת קודש נגד סלאבים, צוענים ויהודים, ושאפה לטהר את אלבניה הגדולה מבחינה אתנית. הגרמנים דרשו מהשלטונות האלבנים לספק להם רשימות של יהודים לגירוש, אך הרשויות המקומיות התחמקו ואף מסרו למשפחות יהודיות מסמכים מזויפים. הגרמנים עשו מאמץ ניכר להפגין שאלבניה הייתה מדינה עצמאית, מסיבות של תעמולה ותועלתנות (כשמצבם הצבאי היה קשה והם נזקקו לשיתוף-פעולה כנה) גם יחד, ועקב כך נמנעו מלהפעיל כפייה נרחבת במדינה. בשל כך, באלבניה גופא הוסיפו היהודים להיות מוגנים מכוח מאמצי האוכלוסייה ועצימת העין המכוונת של הממשל. האס אס לא ערך כמעט מבצעי חיפוש וגירוש.
המצב בקוסובו היה שונה לגמרי. האלבנים בחבל, בשל העימותים ארוכי-השנים בינם לסרבים והרדיפות הקשות שאלו רדפו אותם, היו שונאי זרים ולאומניים יותר. רצונם בממשל עצמי ובפעולה נגד הסרבים, הביא אותם לתמוך בגרמנים באופן פעיל. בהתאמה, הם הגנו פחות על היהודים. דווה גייס אלבנים קוסוברים לדיוויזיית סקנדרבג של הוואפן אס אס שקמה ב-1 במאי 1944, וניהלה מערכת טרור נגד האוכלוסייה הסרבית במהלכה גורשו או נמלטו 10,000 משפחות סרביות לפחות. הטיהור האתני הנרחב נבלם בעקבות פעילות הפרטיזנים היוגוסלבים. ב-14 במאי פשטו אנשי דיוויזיית "סקנדרבג" על בתים יהודיים בפרישטינה, עצרו 281 יהודים ומסרו אותם לידי הגרמנים. ב-23 ביוני נלקחו 249 מהם למחנה הריכוז ברגן-בלזן, שם נרצחו רובם. לפי הערכתו של ההיסטוריון נואל מלקולם, מתוך 551 יהודים מקומיים (להבדיל מפליטים) שהתגוררו בקוסובו לפני הסיפוח באפריל 1941, נספו במהלך המלחמה 210. מספר גדול יותר, שכלל מאות פליטים, הסתתרו ושרדו בסיוע האוכלוסייה האלבנית-קוסוברית המקומית.
מאוקטובר עד נובמבר 1944, הפרטיזנים היוגוסלבים, הנתמכים על ידי בעלות הברית, ובסיועם של כוחות חזית המולדת הבולגרית ושתי חטיבות של הפרטיזנים האלבנים, חזרו אל אזור קוסובו עם נסיגת הגרמנים. הגרמניים עזרו למשתפי הפעולה האלבנים הקוסוברים לברוח עם התקרבות הקומוניסטים. רבים מהם לא הצליחו להימלט והוצאו להורג על ידי הקומוניסטים עם תפיסתם. ב-28 בנובמבר 1944, הכוחות הקומוניסטיים של אנוור הוג'ה השתלטו על אלבניה שבגבולותיה המקוריים. חבל קוסובו ושאר השטחים המסופחים ממקדוניה ומונטנגרו חזרו להיות חלק מיוגוסלביה, הפעם במסגרת פדרטיבית.
במהלך השואה, גורשו למחנות ריכוז מחוץ למדינה בסך הכל 591 יהודים, מכלל השטחים שהיו תחת שליטה נומינלית אלבנית – כלומר אלבניה גופא, קוסובו, מערב מקדוניה והשטחים הקטנים במונטנגרו ובסרביה שסופחו לממלכה האלבנית בידי האיטלקים. הרוב הגדול של המגורשים היה מקוסובו; מבין אלו שנעצרו בפרישטינה ב-14 במאי, ידוע ששניים נורו במקום ו-177 נרצחו בברגן-בלזן. ניצול המחנה ישראל טייטלבוים סיפר כי לפי זכרונו, מתוך כ-400 מגורשים יהודים מאלבניה בברגן-בלזן שרדו עד לסוף רק 100 איש. בנוסף, מספר לא-ידוע מהיהודים שהוחזקו במחנות בתוך המדינה נרצחו על ידי אנשי דיוויזיית "סקנדרבג" או גרמנים בפעולות עונשין נגד הפרטיזנים. לדוגמה, דווח ששישה יהודים נתלו בקוקס ב-15 באוגוסט 1944, לאחר שהמחתרת פוצצה כמה קרונות רכבת. על סמך כל זאת קבע גרהרד גרים כי לא ניתן לקבוע כמה יהודים מאלבניה רבתי, מקומיים ופליטים, נספו בשואה (פול ברטופ נקב באומדן של 600 איש, בלי פירוט כיצד חישב). ככל הידוע, רק משפחה יהודית אחת שהתגוררה באלבניה גופא, בעיר שקודרה, לא שרדה את שנות המלחמה. הם נעצרו באוקטובר 1944 והועברו לפרישטינה, שם נספו. לפי ההערכות, היו באלבניה 1,800 יהודים עם תום המלחמה, פי שבעה ממספר היהודים שגרו בה ב-1939. לאחר שהפליטים, בייחוד מיוגוסלביה, שבו לביתם, נותרו בה בספטמבר 1946 157 יהודים, כמעט בדיוק המספר ערב המלחמה. בפועל מספרם היה גדול אפילו יותר, כיוון שרבים המירו את דתם לאסלאם ולנצרות כדי להינצל ולכן לא הופיעו ברשימות.
עם זאת, גורל יהודי אלבניה בתקופת השואה הייתה מורכבת, דינמית ומשתנה. בתקופת מלחמת העולם השנייה, חיו במדינה המוסלמית כמה מאות בודדות של יהודים, רובם ממדינות סמוכות שהגיעו בשל סיבות כלכליות ובעקבות רדיפות הנאצים. לאלבניה נקשרו מיתוסים של הצלת יהודים על ידי האוכלוסייה המקומית. אמנם אלבניה הייתה חלק מתוכנית 'הפתרון הסופי' של הגרמנים, כפי שעולה מהחלטת "ועידת ואנזה" שהתקיימה בינואר 1942, אבל לא היה 'פתרון סופי' באלבניה. מטרת שלטונם של הגרמנים באזור הייתה אחרת ובעיקר אסטרטגית - הניסיון למנוע את חופש הפעולה הבריטי באזור. לכך נוסיף את התנאים הגאוגרפיים והתשתיות המיושנות, מיעוט מספרי של היהודים וקושי לאתר חלק מהם בשטח הטופוגרפי ההררי של אלבניה ובכפרים המרוחקים.לצד זה ניתן למנות אינטרסים אישיים של נושאי תפקידים - הן האלבניים והן הגרמניים, 'מלחמת אחים' בין קבוצות ההתנגדות השונות באלבניה שניהלו לחימה נגד חברי משפחה שהיו פעמים בצד הנגדי והתמקדות האלבנים בשנאתם כלפי שכניהם הסרבים והיוונים. כן ניתן לציין את העיתוי של המלחמה והצורך של הגרמנים להיות נוכחים במקומות אחרים ולהיעזר,בלית ברירה, בכוחות מקומיים שהיו חסרי מוטיבציה ומיומנות צבאית שניצלו את המצב לתועלתם האישית והכלכלית. בנוסף, הגרמנים סיבכו את הכלכלה באלבניה שהייתה לפני כן בשפל ומצב זה השפיעה על חייו של האלבני הממוצע שהיה טרוד בקיומו היומיומי ונראה שה'בעיה היהודית' לא עניינה אותו