האנטר (כטב"ם)
היסטורית שירות

לאחר הצלחה של ה-RQ-2 פיוניר במלחמת המפרץ (1991) ביקש צבא ארצות הברית לפתח כטב"ם מתקדם יותר שיועד לשרת כמערכת כטב"ם קצר טווח ברמת מפקדי דיוויזיה ומפקדי קורפוס. התעשייה האווירית יחד עם החברה האמריקאית "TRW" עלו לשלב האחרון של המכרז מול מתמודדת נוספת. לצורך הפרויקט הוקם מפעל באריזונה במטרה לפתח ולייצר את הכטב"ם בהתאם לדרישות ארצות הברית.
בשנת 1992 זכתה החברה במכרז והוזמנו שני אבות טיפוס ראשונים, אולם הוצאות הפיתוח היו גבוהות מהמצופה ותחילת הייצור התעכבה. ביולי 1993 דווח שהפרויקט יצר הפסד כספי כבד של עשרות מיליוני דולרים לתעשייה האווירית. עם זאת הפרויקט נמשך וצבא ארצות הברית הזמין 50 מערכות "האנטר", שבכל אחת מהן 8 מטוסים ותחנות קליטה, בהיקף של 4.2 מיליארד דולר. לאחר שנרכשו 7 מערכות בלבד, בהיקף כולל של כ-350 מיליון דולר, הרכש הופסק לאחר שורה של תאונות. באפריל 1997 הוחלט לחדש את הרכש, לאחר שה"האנטר" הוכיח את יעילותו בשורה של ניסויום ותרגילים מבצעיים.
יאיר דובסטר, שהיה בצוות פיתוח הפיוניר והאנטר, משחזר:
”ידענו שאנחנו צריכים לספק להם מזל"ט דומה ל'סקאוט', שכבר היה קיים כמה שנים, וידענו שהוא צריך להיות קצת יותר גדול, קצת יותר חזק, עם אוויוניקה ותחנה קרקעית קצת יותר מתקדמות.
כך נסענו לארצות הברית, קבוצה של מהנדסים מהתעשייה האווירית. הגענו לבסיס "צ'יינה לייק" של הצי, באמצע המדבר. עבור חלקנו, זו הייתה הפעם הראשונה בארצות הברית. אמריקה הגדולה והמתקדמת נראתה פתאום כמו הנגב. היינו אמורים לעשות בבסיס הדגמות הטסה למזל"ט. היה שם מסלול נחיתה ענקי, מרשים מאוד, וכבר התכוננו לעבוד עליו, אבל רגע לפני כן עצרו אותנו. אמרו לנו שאנחנו צריכים לבצע את ההדגמות באזור אחר. הובילו אותנו למקום שבו פינו לנו חלקה של לא יותר מ-70 מטר מרובעים, ואמרו לנו: 'פה תמריאו ופה תנחתו'. לא הבנתי את ההיגיון מאחורי האילוץ הזה. רק במהלך שיחות הפיתוח, שנערכו לאחר מכן, הבנו שאחת הדרישות של האמריקאים כוללת פיתוח משגר להמראה רקטית. אז גם הבנו שהם מתכוונים לשגר ולהנחית את המזל"ט על ספינות מערכה. לא מדובר בנושאת מטוסים, אלא הייתה בכלי-שיט בלי מסלול, רק עם מנחת מסוקים. האמריקאים פנו אלינו אחרי שהצגנו יכולת להנחית מזל"ט לתוך רשת בלימה. הם רצו שנשתמש באותה שיטה להנחתת המזל"טים על האוניות שלהם.”
ה"האנטר A" כיסה טווח של 125–250 קילומטרים (בסיוע ממסר תקשורת) והיה בעל יכולת שהייה של 12 שעות (שהוגדלה עד ל-25 שעות בגרסאות המאוחרות יותר, ראו להלן). ב-1999 נערך ניסוי של הפעלת ה"האנטר" ממסוקי אפאצ'י, לציון מטרות, ולא מתא בקרה על הקרקע.
בחודש מרץ 1999 הוצבו מערכות "האנטר" במקדוניה ומשם יצאו למשימות סיוע ותמיכה לכוחות נאט"ו במלחמת קוסובו. אחד מהם התרסק.
לאחר שה"האנטר" שירת בהצלחה במלחמת קוסובו ובמלחמת המפרץ השנייה (2003), הזמין הצבא האמריקאי האנטרים נוספים. בנוסף, ההאנטר נמכר גם לצרפת, הודו ובלגיה.
בשנת 2003 נוצרו בחברת נורת'רופ גראמן (שרכשה את TRW) גרסאות של האנטר חמושות בחימוש מונחה מסוג וייפר סטרייק (Viper Strike או BAT עם הנחיית לייזר).
בשנת 2004 הוחלף המנוע של ה"האנטר A" ממנוע מוטוגוצי בנזין 2 פעימות למנוע מסחרי 3 צילינרים מונע בדלק מטוסים ב"האנטר B". המנוע החדש והדלק הכבד איפשרו את שיפור הביצועים של המטוס והפכו את הלוגיסטיקה שלו לפשוטה יותר. זאת לקראת מכרז הצטיידות חדש של הפנטגון
על בסיס ה"סקאוט" פותח בתעשייה האווירית ה"הרון 1" כטב"ם גדול ומתקדם יותר מה"האנטר". מספר צביקה ארזי, שעסק בפיתוח ה"הרון":
”התוצאה הסופית היתה מרשימה: אם ה"האנטר" יכול היה לשאת 50 ק"ג - ה"הרון" יכול היה לעלות לאוויר עם מטען של עד 300 ק"ג. האמריקאים התלהבו מה"הרון" ובמיוחד מהמבנה האווירודינמי שלו, וביקשו ליישם את הפיתוחים שלו בפלטפורמה של מזל"ט "האנטר", שכבר היה בשימוש אצלם. כך נולדה גרסת ה- E של ה"האנטר", שנחשבת ליעילה הרבה יותר מהגרסה הבסיסית, בעיקר בזכות יכולת הנשיאה המשופרת"”.
לבקשת הצבא האמריקאי הוכנסו פיתוחים שנוצרו ב"הרון" אל RQ-5E ויצרו את ה"האנטר משופר טווח מוגדל (Extended Hunter)" או "E Hunter" - האנטר בעל כנף וזנב של הרון וכני נסע מתקפלים, לטיסה בטווחים רחוקים וגבהים גבוהים יותר. האנטר E טס לראשונה ב-17 במרץ 2005.
ביולי 2015 הודיע הצבא האמריקאי כי ההאנטר יוצא משירות ויוחלף על ידי כטב"ם נושא טילי הלפייר בעל יכולות תקשורת משופרות "הנשר האפור" (The Gray Eagle).