גדוד העמק
משנת 1947 עד מרץ 1948 > שיירת קריית מוצקין ושני אותות גבורה ללוחמי הגדוד

לשירות הידיעות של ה"הגנה" נודע כי מוחמד חונייטי, מפקד הכוחות הערביים בחיפה, שהיה קצין בלגיון הערבי, יצא ללבנון להשיג נשק ותחמושת. מעקב גילה כי ב-17 במארס תיכנס שיירת הנשק ארצה, דרך מעבר ראש הנקרה. שיירת כלי רכב עמוסים לעייפה, בליווי משמר חמוש, עשתה דרכה מהגבול דרומה. אנשי חטיבת "כרמלי" הוצבו במארב באזור המנותק של הגליל המערבי, צפונית לנהריה, כדי לסכל את המשך נסיעתה. למקרה שהשיירה בכל זאת תעבור, מה שאכן קרה בגלל טעות בזיהוייה, היה אמור מארב נוסף להמתין לה בפאתי קריית ביאליק. למשימה זו הוזעקה מחלקת הפלמ"ח ברמת יוחנן, בפיקוד פנחס זוסמן (סיקו). הפקודה הייתה למנוע בכל מחיר מהשיירה להגיע לחיפה: לעצור אותה, להחרים את הנשק ואת התחמושת ולפגוע במלווים. לאחר שעבר את המארב הראשון התעכב חונייטי ל"חפלה" קצרה בעכו, והשיירה המשיכה לכיוון חיפה. משנכנסה לאזור קיבוצי עמק זבולון, אזור שלא היה מנותק, נסע לפניה כביכול באקראי רוכב אופנוע יהודי שהיה צריך לסמן למארב החדש על התקרבותה.
את הפקודה לביצוע המארב קיבל סיקו בטלפון, באותו בוקר. נאמר לו לצאת מייד לקריית מוצקין עם חבר'ה מצוידים "במעדרים וקלשונים", כלומר חמושים בנשק. סיקו הכיר את השטח מאז שתכנן במקום חסימת ציר נגד תגבורת בריטית בעת הורדת מעפילים. בקריית מוצקין תידרך אותו מפקד גדוד החי"ש בגזרה, בן-עמי פכטר, איש חניתה שנהרג כעבור עשרה ימים כשפיקד על שיירת יחיעם. סיקו בחר את מיקום המארב והכין בצידי הכביש חביות מלאות אבנים, חול וגרוטאות, במטרה לגלגל אותן ברגע המתאים לשם יצירת מחסום.
וכך סיפר הלוחם אברהם אביגדורוב (בומצ'יק): "היינו עשרה פלמחניקים שנבחרנו בידי מפקד הפעולה פנחס 'סיקו' זוסמן ובידי סגנו, נועם פסמניק. נחלקנו לשלוש חוליות. דני הרפז ומיכה שני חסמו מייד את הכביש. המקלען יענק'לה יעקובסון ויגאל אפרתי, על גג הבית משמאל לכביש – פתחו באש. גם החוליה של מאיר קדם ומויש'לה אוריון, המצוידים בסטנים וברימונים, שהיו בצד ימין, וגם נועם פסמניק, עמנואל לנדאו ואני, שהיינו בגן הבית שמשמאל – פתחנו באש לעבר השיירה שנעצרה במחסום".
ביומן הפעולות של מטה הפלמ"ח נרשם ב-18 במארס 1948: "אתמול אחה"צ התקיפה יחידה מגדוד 'העמק' במבואות קריית מוצקין שיירה ערבית של מכוניות משא וטקסי, אשר הובילה נשק ותחמושת לחיפה. הטקסי הצליח להסתובב ולהימלט לעכו. אנשינו הטילו רימונים על המכוניות. מכונית אחת התפוצצה וגרמה להתפוצצות המכונית השנייה. לאויב עשרה הרוגים מבין הערבים ושני הרוגים מבין האנגלים. עם ההרוגים הערביים – מפקד מחוז חיפה הערבי מוחמד חונייטי. שניים מאנשינו נהרגו. היחידה חזרה לבסיסה על נשקה".
על פי גרסה ערבית של מוחמד נימר אל-חטיב שהיה סגן ראש הוועדה הלאומית-ערבית, את הרימון פוצץ סרור ברהם, מפקד מזרח חיפה שהיה גם הוא בשיירה, כשראה את חבריו ואת מפקדו נהרגים והבין כי הנשק ממילא לא יגיע לחיפה. לדברי סיקו ואביגדורוב, הכוונה לא הייתה לפוצץ את הנשק והתחמושת, אלא להחרים אותם, לכן הלוחמים הסתערו על השיירה תוך חילופי אש והתפתח קרב. הירי הוא שגרם לפיצוץ והמסתערים אביגדורוב, לנדאו ופסמניק נפגעו. סיקו, שהיה מאחוריהם, הועף מההדף אך התאושש מייד. פיצוצי משנה נמשכו שעה ארוכה. שלושת הנפגעים, שסבלו כוויות קשות, פונו לטיפול במרפאה בקריית חיים ובהיותם נטולי סימני חיים, הועברו לחדר מתים בחיפה. שם התברר כי אביגודורוב עדיין בחיים: "הועברתי לבית חולים, שם חזרתי להכרה אחרי שלושה שבועות".
בהתקפה הושמדו כ-120 אלף כדורים, 550 רובים, שני רובים לרימונים נגד טנקים, שני גלאי מוקשים, אלף רימונים ושתי טונות חומר-נפץ. הדבר סייע מאוחר יותר להשתלטות המהירה על העיר חיפה, מאחר שהערבים איבדו את מפקדם מוחמד חונייטי וכן כ-40 לוחמים. לחיפה הערבית הייתה זו מכה קשה, שפגעה במוראל הלוחמים וגרמה לבריחת תושבים. כעבור חודש, ב-22 באפריל 1948 הייתה חיפה העיר הראשונה שערבייה נכנעו לכוחות ה"הגנה".
מתוך שנים-עשר עיטורי "אות הגבורה" שחולקו במלחמת העצמאות כולה, שניים הוענקו לאביגדורוב וללנדאו בטקס שנערך ב-17 ביולי 1949. על אביגדורוב נכתב: "ביום האירוע בקריית מוצקין, נמנה טוראי אברהם אביגדורוב עם היחידה שהסתערה על שיירת מכוניות של האויב, עמוסות נשק ותחמושת. הוא קפץ על הכביש אל מול השיירה ובירייה מהמותן בתת-המקלע שלו, חיסל שני מקלעי 'ברן' של האויב בטווח-מגע. בכך חרץ את גורל הקרב לטובתנו אך הוא עצמו נפצע בפעולה בהתפוצצות". על לנדאו נכתב: "ביום ה-17 במארס 1948, בהתקפה ליד קריית מוצקין, על שיירת נשק ותחמושת של האויב, היה טוראי עמנואל לנדאו בין אנשי היחידה שהסתערו על מכוניות האויב. בתור נהג קפץ על אחת המכוניות העמוסות נשק כדי להוציאה משדה הקרב ולקחת שלל את הנשק אשר בה. הוא התרסק בהתפוצצות שאירעה ונפל חלל". לנדאו ואחותו, שקיבלה בשמו את האות, עלו ארצה עם "ילדי טהראן" והיו שריד אחרון למשפחתם שנספתה בשואה.