מרכז סיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית תל אביב
היסטוריה > הקמת המרכז על ידי התנועה הפמיניסטית

בשנת 1972 הוקמה התנועה הפמיניסטית בישראל (שנקראה עד 1974 'התנועה לשחרור האישה'). נשות התנועה קיימו קבוצות להעלאת מודעות, בהן "העמדנו בסימן שאלה את כל המובן מאליו בחיינו ורכשנו תובנות שהיו לנו למסד בבנית מושגים חדשים על עצמנו, זולתנו וכלל החברה... התמחינו בכל הנדרש לעשייה בתנועה רעיונית מהפכנית, התפלמסנו בכתב ובעל פה, בעיתונות ועל במות ציבוריות, הופענו בבתי ספר ובאוניברסיטאות, בקיבוצים ובארגונים, יצאנו לרחוב להחתים על עצומות, להפגין ולקיים פעולות הסברה. הוצאנו עלונים וכתבי עת והופענו ברדיו ובטלוויזיה..."
בסוף שנת 1976 שכרו חברות התנועה דירה ברחוב דיזנגוף בתל אביב, שהייתה למועדון הראשון שלה. הפעילות כולה מומנה מתשלום דמי חברות לתנועה ומתרומות.
אחד הנושאים המרכזיים שהעסיקו את חברות התנועה היה האלימות המינית וקשר השתיקה. מה שהחל כשיח כללי על התופעה הפך למרחב לסיפורים האישיים של חברות התנועה, ולהבנה כי מדובר בתופעה חברתית רחבה ומושתקת.
בשנת 1977 הזדעזעו חברות התנועה משורה של מקרי אונס מתוקשרים, ביניהם פרשת האונס הקבוצתי בקרית טבעון, והתאבדותה של סטודנטית צעירה שנאנסה בקרבת אוניברסיטת תל אביב ולא יכלה לשאת עוד את השלכות הפגיעה. במכתב שהשאירה אחריה כתבה שהיא הרגישה שנאנסה פעמיים: בפעם הראשונה על ידי התוקף ובשנייה במהלך הגשת התלונה במשטרה, חוויה שהייתה עבורה קשה מנשוא והותירה אותה בתחושה שגם מי שהיו אמורים להגן עליה ולפעול למענה מעלו בתפקידם והחריפו את השלכות הפגיעה.
ג'ואן ירון, מי שהייתה אחראית על קשרי החוץ של התנועה, סיפרה באחת הפגישות על מרכזי הסיוע שהוקמו בארצות הברית (Rape Crisis Centers), ויחד הן הבינו כי הגיעה השעה להקים מרכז כזה בישראל. בין החברות שנכחו באותה פגישה מכוננת היו ג'ואן ירון, דבורה פרידמן, אסתר עילם, שרה סייקס, רות רזניק ועוד. הקמת המרכז נבעה משני טעמים: האחד, כדי לענות על הצורך של נשים שנאנסו בתמיכה, ליווי ואוזן קשבת והשני הוא תקווה שפעילות המרכז תאפשר לחשוף נשים רבות יותר לתפיסת העולם הפמיניסטית, ותוביל לשינוי חברתי ביחס כלפי אלימות מינית ואופן ההתמודדות איתה.
באוגוסט 1977 הוצג הרעיון להקמת המרכז במועצה החודשית של התנועה הפמיניסטית בישראל, ומשהתקבל התארגנה ועדת הקמה בה היו חברות דבורה פרידמן, ג'ואן ירון, אסתר עילם, מרים בוקופיצר, אילנה גולן ושרה סייקס. הקבוצה נעזרה במרכזים בחו"ל לגבי האופן בו יש להקים ולהפעיל מרכז מסוג זה.
על מנת לפנות לקהל רחב ככל הניתן של נשים, בחרו החברות לא להזכיר את השיוך לתנועה הפמיניסטית, הנתפסת לעיתים באופן שלילי, וקראו למרכז "מרכז סיוע מיידי לקורבנות אונס". התנועה הקצתה חדר ייעודי למרכז במועדון שברחוב דיזנגוף, התקינה קו טלפון וארגנה רשימת מתנדבות מקרב חברות התנועה. מועד פתיחת הקו נקבע לראשון בפברואר 1978.
בין הפניות הראשונות לקו הסיוע הייתה פניה של אישה שנאנסה על ידי "האנס האדיב", אנס סדרתי שפעל בתל אביב ונעצר ביוני 1978. שתיים מקורבנותיו, מיכל אביעד וטל עומר, יצרו לימים את הסרט "לא רואים עלייך" שיצא לאקרנים בנובמבר 2011.
בסוף שנת 1978, בשל היעדר תקציבים וחוסר יכולת לשלם את שכר הדירה, נאלצו חברות התנועה לסגור את קו הסיוע. הסגירה עוררה גלים בעיריית תל אביב ובכנסת. כמה חברות כנסת התגייסו לעזרת המרכז ובהן אורה נמיר, חייקה גרוסמן, גאולה כהן ושולמית אלוני.
למרות הסגירה נשות התנועה המשיכו במאמצים להפעלת המרכז, והחלו במשא ומתן ממושך עם רשויות הרווחה והעירייה במטרה לקבל מימון להפעלת מרכז הסיוע. ב-30 באוקטובר 1979 התקבל האישור מעיריית תל אביב למימון דיור והוצאות מים, חשמל וטלפון, והחלה ההתארגנות לפתיחה מחודשת של הקו. נשכרה דירה חדשה ברחוב מיכה בתל אביב, וחברות התנועה המשיכו בגיוס תרומות של ציוד וכסף להפעלת הקו. בשלב זה הבינו חברות התנועה, שפעלו עד כה בהתנדבות, כי יש צורך ברכזת בשכר שתוכל להקדיש את הזמן הראוי להקמה ולתפעול של קו הסיוע, ואסתר עילם נבחרה להיות הרכזת הראשונה בשכר.
רק בחודש אפריל בשנת 1980 חזר קו הסיוע לעבוד במתכונת מלאה, 24 שעות ביממה. למרבה הצער העירייה לא עמדה בהתחייבותה והכספים שהובטחו לא הגיעו. תמיכה ממשלתית לא התאפשרה מאחר שהתנועה הפמיניסטית הייתה עמותה פוליטית.