או"ם שמום
עוד על יחסו של בן-גוריון לאו"ם ולקהילה הבינלאומית

כעבור חודש, ביום העצמאות השביעי (27 באפריל 1955, ה' באייר תשט"ו), נאם בן-גוריון באירוע המרכזי של מצעד צה"ל, שהתקיים באצטדיון רמת גן, והשמיע דברים ברוח דומה. עיקרו של הנאום היה תגובה תקיפה להחלטותיה האנטי-ישראליות של ועידת בַּאנדוּנְג (ועידת היסוד של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות), שנערכה מספר ימים קודם לכן:
לא נהיה כפויי-תודה לדברים חשובים שנשמעו בעצרת-או"ם ולהחלטה האפלטונית שנתקבלה למען הקמת המדינה, – אבל נכיר הדברים כהוויתם, כי בלי עמלנו, מאבקנו וגבורתנו – לא היו כל תוצאות לדברים היפים ולהצהרות הנאות. ואל נתרגש, איפוא, יתר על המידה מדברים לא יפים ומהצהרות לא נאות. ההיסטוריה אינה נעשית על-ידי דיבורים – אלא על-ידי מעשים. [...]
אנו מדינה צעירה, אבל מדינה זו חודשה והוקמה על-ידי עם עתיק. במסענו הארוך [...] על פני הזירה העולמית נפגשנו עם הרבה אומות ומדינות. [...] ראינו הרבה תמורות וחליפות, וגם שבענו תלאות ומאבקים, וצברנו ניסיון-חיים כמעטים שבעמים; ולא מתוך כותרות צעקניות וקיקיוניות של עיתונים יומיים – אלא מתוך אספקלריה היסטורית מרחיקה ראות – נסתכל לדברים הנעשים סביבנו. מתוך ניסיון רב-דורות זה נדע ונכיר מקומנו הצנוע במערכת הכוחות בעולם, ולא נתרברב בנצחונות ובכבושים [...] אבל גם נדע שלא להתבטל בפני אחרים, ויהיו האחרים תקיפים ועשירים וחזקים [...] וגם נתרחק מכל שמץ של יהירות ושחצנות, שכוחה אינה אלא בהבל-פיה; אבל נגיד בכל הגילוי והפשטות והאמת לכל ידידינו [...] כי דורות חלוצים עמלו על תקופת מולדתנו העתיקה וטובי בנינו ובנותינו חרפו נפשם למות על עצמאותה – לא על מנת שתהיה מדינת-חסות.
כבן העם היהודי אני אומר: – כל הכבוד למוסדות או"ם וחברותיה, אבל כל עוד נבואת ישעיהו: "כי לא ישא גוי אל גוי חרב" לא נתקיימה, וכל עוד שכנינו זוממים לכלותינו – לא יכון בטחוננו, אלא על כוחנו אנו. [...] אין עם אדוק יותר מאתנו בעקרונות המונחים ביסודו של או"ם – אבל או"ם שאנו רוצים ביקרו ובסמכותו הוא לפי-שעה רק אידיאל. ומועצת-הבטחון פועלת מתוך משוא-פנים והפליה בולטת [...] בתחומינו הולכים ומתמידים מעשי-רצח וחבלה, שוד והסגת-גבול על ידי שכנינו, ועלינו להפסיק אותם, – גם אם אחרים אינם רוצים או אינם יכולים לעשות זאת.
לא בזירה העולמית, אלא מבפנים יחזק ישראל ויעמוד. משטר חלוצי ויציב במדינה, הגברת עליה, היחלצות להפרחת השממה, התנדבות למיזוג הגלויות, בנין תעשיות בסיסיות, הגברת טיב עבודתנו ופריונה, טיפוח המחקר המדעי, חתירה להתפרנס אך ורק מעמל כפינו, הקטנת הזיקה שלנו לכוחות חוץ עד המינימום, ועל הכל – שקידה מתמדת על הגברת כוחותינו ובטחוננו וקיום בטחוננו בכוחותינו-אנו. אלה הם הדברים שיקבעו גורלנו יותר מכל גורם חיצוני בעולם. עתידנו אינו תלוי במה יאמרו הגויים, אלא במה יעשו היהודים!
משפט הסיום של נאום זה – ”עתידנו אינו תלוי במה יאמרו הגויים, אלא במה יעשו היהודים!” – היה גם הוא לאמרת כנף, פעמים רבות בצורה משובשת: "לא חשוב מה יאמרו הגויים, חשוב מה יעשו היהודים". המשפט זכה להד גדול – לביקורת חריפה מחד גיסא ולאהדה רבה מאידך. רבים ראו בו את תמצית תורתו הממלכתית של בן-גוריון. כמו "או"ם-שמום", גם הוא יונק מן הגישה הציונית הגורסת שגורלו של עם ישראל נתון שוב בידו.
ביטוי זה לא היה בעצם אלא גלגול נוסף של העיקרון של פועלי ציון מימי העלייה השנייה, "בכוחות עצמנו" – עיקרון שביטא בן-גוריון פעמים רבות לאורך השנים במפלגתו, בהסתדרות ובהנהלת הסוכנות.
כפי שעולה מדברי בן-גוריון בנאום, יחסו לאו"ם (ולקהילה הבינלאומית) לא היה יחס של ביטול מוחלט. בשנת 1967 נשאל בן-גוריון על הגדרתו את האו"ם כ"או"ם-שמום", והשיב: "גם עכשיו. אבל או"ם-שמום יותר טוב משום דבר". בהזדמנות אחרת אמר עוד בעניין זה, כי:
זו תהא טעות מכשילה אם מי שהוא יאמר שאין ממש וערך לאו"ם. או"ם היא הבימה העליונה של דעת-הקהל האנושית בימינו. ואם כי בחלק גדול של העולם דעת-הקהל החופשית נגזרה ואיננה, ויש רק דעת השליטים הטוטאליטאריים, הרי בחלק גדול ומכריע של המין האנושי יש מידה רבה של דעת-קהל חפשית ורבת-השפעה, ואין לזלזל בערכה העצום של דעת-קהל זו. בעצם קיומו של או"ם מתגלה הרצון העמוק של העמים לשלום ולחוק בינלאומי, אבל רצון זה נתקל ברצונות המתרוצצים של המדינות הריבוניות, שאינן מכירות, לפי החוק הבינלאומי הקיים, כל סמכות עליונה, ורצון זה למשטר בינלאומי נעשה לאל על־ידי הניגודים העמוקים בין המשטרים הטוטאליטאריים ובין השאיפה העמוקה לחירות האדם של האומות החפשיות.