stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אטמן (הינדואיזם)
אסכולות מחשבה > אסכולת ודנטה

אסכולות פילוסופיות כמו אדוויטה (אין-שניות, אין-דואליות) רואות בעצמי/נשמה/רוח שבכל יצור חי כזהה לגמרי עם ברהמן - הנשמה האוניברסלית, האלוהות. האדוויטה גורסת שיש נשמה אחת שמחברת וקיימת בכל היצורים החיים, ללא קשר לצורתם. אין שום הבחנה, שום דבר נעלה, שום דבר נחות, שום נשמה פרטית נפרדת, שום נשמה אלוהית נפרדת. האחדות מאחדת בין כל היצורים, יש אלוהות בכל יצור, וכל הקיום הזה הוא מציאות אחת. בניגוד לכך, זרמי דבקות של ודנטה כמו דוויטה (דאוליות, שניות) מבדילים בין האטמה הפרטי שביצורים חיים, לבין האטמה העילאי.
פילוסופיית אדוויטה ודנטה מתייחסת לאטמן כאל מודעות המתקיימת-מעצמה, חסרת גבולות ולא-דואלית. לאדוויטים, אטמן הוא ברהמן, ברהמן הוא אטמן, וכל עצמי אינו שונה מהאינסוף. אטמן הוא העיקרון האוניברסלי, מודעות יחידה, נצחית, אחידה, מוארת-מעצמה, האמת. בני אדם, במצב של חוסר מודעות ובורות לעצמי האוניברסלי הזה, רואים את ה"אני-יות" שלהם כשונה משל אחרים, ואז פועלים מתוך דחפים, פחדים, תשוקות, בלבול, ותחושה של שונות. ידע-עצמי עבור האדוויטים הוא מצב של מודעות מלאה, שחרור וחירות המתגברים על דואליות בכל השלבים, מצב שבו האדם מגשים את האלוהות שבתוך עצמו, ומכיר באופן מלא באלוהות שבכל דבר אחר, באחדות הלא-דואלית, ושהכל הוא האלוהות. הזיהוי של הנשמות האינדיבידואליות עם האטמן האחד הוא נקודת מבטה הלא-דואלית של האדוויטים.
לעומתם, אסכולת הדוויטה ודנטה מתייחסת לאטמן האלוהי בתור "פאראמאטמן" וגורסת שהוא שונה מהאטמן האינדיבידואלי. חוקרי דוויטה אוחזים שהאלוהות היא הנשמה האולטימטיבית השלמה והמושלמת, אך שהיא שונה מהג'יוות (נשמות אינדיבידואליות) הלא מושלמות. בעוד שאסכולת האדוויטה מאמינה שידע-עצמי מוביל לשחרור כבר בחיים אלה, אסכולת הדוויטה מאמינה ששחרור אפשרי רק אחר המוות, ורק דרך חסדו של אלוהים (אם לא, האטמן של האדם נולד מחדש). הדוויטים אוחזים שאלוהים יצר את הנשמות הפרטיות, אבל שהן מעולם לא היו ומעולם לא יהפכו להיות אחד עם אלוהים; המיטב שהן יכולות להגיע אליו הוא לחוות אושר עילאי על ידי התקרבות אינסופית לאלוהים. אם כך, בניגוד לעמדה המוניסטית של האדוויטה, אסכולת הדוויטה מציגה גישה של מונותאיזם בה ברהמן הופך לשם נרדף של וישנו, שהוא שונה מהנשמות הפרטיות. גרהאם אופי טוען שאסכולת הדוויטה אינה מונותאיזם מוקפד כיוון שאינה שוללת קיומם של אלים אחרים והאטמן שלהם.
אסכולות מחשבה > אסכולת יוגה

האטמן מוזכר מספר פעמים ביוגה סוטרות של פטנג'לי. בפסוק 2.5 מתואר שחלק מהבורות היא בלבול האטמן עם מה שאינו אטמן:
הבורות רואה את החולף כנצחי, את הטהור כטמא,


את הכואב כטוב, ואת הלא-אטמן כאטמן.
בספר 4, היוגהסוטרה מתארת שחרור רוחני כמצב שבו היוגי מגיע לידע-עצמי, אינו מבלבל יותר את הכרתו עם נשמתו, הכרתו כלל אינה מושפעת מדאגות או כאבים, בורות נעלמת, ו"תודעה טהורה נחה בטבעה הטהור".
אסכולת היוגה דומה לסמקייה ברעיונותיהן על האטמן. זה האטמן שמתגלה בזמן השחרור בשתי האסכולות. בשניהן זה לא אטמן אוניברסלי, אלא אחד מני רבים - של כל היצורים החיים. בשחרור, כל אטמן בתור נשמה ייחודית נח בעצמו.
רעיונותיה של היוגה השפיעו רבות על אסכולות אחרות בהינדואיזם. לדוגמה ודנטה-מוניזם אימצה את היוגה כאמצעי להגיע למצב של שחרור בחיים אלה.
השפעותיו של רעיון האטמן על המוסר ההינדי

תאוריית האטמן באופנישדות השפיעה רבות על תאוריות מוסר קדומות וחוקי דהרמה שכיום ידועים כהינדואיזם. הדהרמהסוטרות הקדומות של ההינדים חוזרות על רעיונות האטמן מהוודות והאופנישדות ועל בסיסן בונות תאוריות מוסר וחוק. תאוריית האטמן, במיוחד בגרסאותיהן של אסכולות היוגה ואדוויטה-ודנטה, השפיעה על עליית רעיונות האהימסה (אי-אלימות כלפי כל היצורים), צמחונות, ועוד.
הדהרמהסוטרות והדהרמהשאסטרות מאחדים את ההוראות של תאוריות האטמן.
אפטסמבה דהרמהסוטרה, הטקסט ההודי הקדום ביותר על חוק, קורא לפרקים 1.8.22-23 "ידע-עצמי" וכותב:
אין מטרה נעלה יותר מהשגתו של ידע-האטמן.


נצטט את הפסוקים מהוודות שמתייחסים להשגת ידע-עצמי.


כל היצורים החיים הם מקום משכנו של ההוא שנח עטוף בחומר,


שהוא נצחי, שהוא חסר-רבב. אדם חכם יחתור לעבר ידע-עצמי.


זה העצמי שהוא החלק הנצחי בכל היצורים, שמהותו היא חוכמה,


שהוא אלמותי, בלתי ניתן לשינוי, טהור;


הוא היקום, הוא המטרה הגבוהה ביותר. – 1.8.22.2-7



חופש מכעס, מהתרגשות, מזעם, מתאוות בצע, מבלבול, מצביעות, מפגיעה באחרים;


אמירת האמת, אכילה מבוקרת, הימנעות מדברי דיבה וקנאה, שיתוף עם אחרים,


הימנעות מקבלת מתנות, צדיקות, סלחנות, עדינות, שלווה, מזג-רוח,


ידידות עם כל היצורים החיים, יוגה, התנהגות הגונה, טוב-לב ושביעות-רצון -


מידות אלה הוסכמו על ידי כל האשרמות;


מי שבהתאם לכללי החוק הקדוש, מתאמן באלה, הופך מאוחד עם העצמי האוניברסלי. – 1.8.23.6
שונות

חסידי תנועת ג'ייניזם ובברהמא קומאריס משתמשים בביטוי "אטמן" להתייחס ל"עצמי". לעיתים אטמן מבולבל עם המושג "ייוה" אם כי יש הבדל. בעוד "אטמן" מתייחס לעצמי, "ייוה" מתייחסת ליצור החי, כפי שהוא נתפס על פי אסכולות פילוסופיות שונות.
ידע-עצמי ו"דע את עצמך"

רעיון האטמן והדיונים עליו בפילוסופיה ההינדית מקבילים לרעיון הנשמה והדיונים עליה בפילוסופיה היוונית הקדומה. יש הטוענים שיש הבדל משמעותי: אסכולות הינדואיזם אוחזות שמשתמע מ"שחרור אטמן" ידע-עצמי ואושר עילאי. רעיון הידע-העצמי בהינדואיזם מקביל ל"דע את עצמך" של הפילוסופיה היוונית. מקס מילר סיכם זאת כך,
אין משהו שיכול להקרא מערכת פילוסופית באופנישדות האלה.


הם במובן המלא ביותר של המילה, ניחושים על האמת,


לעיתים קרובות סותרים אחד את השני, אך כולם נוטים לאותו כיוון.


הנושא המרכזי של האופנישדות הוותיקות הוא "דע את עצמך",


אך עם משמעות הרבה יותר עמוקה מ"דע את עצמך" של האורקל מדלפי.


"דע את עצמך" של האופנישדות אומר, דע את עצמך האמיתי,


זה שעומד בבסיסו של האגו שלך, מצא אותו ודע אותו במלואו,


העצמי הנצחי, האחד ללא שני, שמהווה את בסיס העולם כולו.
ראו גם

היוגה סוטרות של פטנג'לי
ברהמן
אופנישדות
יוגה
לקריאה נוספת

ערך פילוסופיה אופשינדית - אנציקלופדיית הודו כרך 4 - גייל טומפסון ע. 199-200.
האופנישדות והברהמנות - לקט מכתבי ההגות והמיתולוגיה של הודו הקדומה, תרגם צחי פרידמן, הוצאת כרמל
חרות מוחלטת מאת שנקרה (גולת הכותרת של ההבחנה - ויואקה כודמאני) - טקסט חשוב בתורת האדויטה ודנטה הכולל חלקים רבים על האטמן, תרגם שלמה קאלו, הוצאת דע"ת
מיכה לינדנשטראוס

מיכה (מיכאל) לינדנשטראוס (28 ביוני 1937 – 2 במאי 2019) היה משפטן ישראלי שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה וכמבקר המדינה.
נעוריו

לינדנשטראוס נולד בברלין שבגרמניה הנאצית. הוריו היו מרגרטה (מרגלית), לבורנטית בבית חולים, ואהרון ולטר לינדנשטראוס (1977-1904), עורך דין ונציג הסוכנות היהודית בברלין. ב-1938 היה אביו, אהרון, חבר במשלחת שדנה עם אדולף אייכמן בווינה על עליית יהודי גרמניה הנאצית לארץ ישראל. אחיו היחיד של מיכה, ורנר, מת בגיל 4 ממחלה עוד טרם הולדתו של מיכה.
המשפחה הצליחה להחלץ מגרמניה ולעלות לארץ ישראל בהיותו בן שנתיים. הם התיישבו בדירת חדר בתל אביב. אביו לא מצא עבודה, ואמו פירנסה את המשפחה ממכירת מוצרי קוסמטיקה. אחרי כארבע שנים עברה המשפחה לחיפה, שם מצא האב עבודה בבנק ומאוחר יותר היה מנהל סניף הבנק הישראלי לתעשייה בחיפה. האב היה פעיל במפלגת הציונים הכלליים ואחר כך בגח"ל, כיהן מטעמן במועצת העיר חיפה, והתמודד מטעמן על ראשות העיר.
לינדשטראוס למד בגימנסיה ביאליק בחיפה ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בתקופת לימודיו שיחק כשוער קבוצת הכדורגל הפועל ירושלים. בנוסף, כיהן כמזכיר תא הסטודנטים של מפא"י עד שהודח, וכיו"ר ארגון הסטודנטים של חברי ההסתדרות.
בנובמבר 1960, בשנת לימודיו הרביעית, מונה לינדנשטראוס לדובר מועצת פועלי ירושלים. כחובב צעדות, יזם את צעדת ירושלים ביום העצמאות של 1963. בשנת 1964 כיהן כמזכיר הפועל ירושלים בנוסף לתפקידו כדובר. באותה שנה הוציא ספר על חיי הסטודנטים באוניברסיטה, המבוסס על חוויותיו בפוליטיקה ואכזבתו ממנה.
בשנת 1965 קיבל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית.
כתיבה

בשנות ה-60 כתב כמה ספרי פרוזה: "עדר בשדה האש: תסכית" (1960), "שלושה צעירים באפור" (1964), "משפט שבלב: סיפורים" (1970) וכן פרסם סיפורים קצרים בעיתון מעריב. כסופר צעיר השתתף בתחרות סיפורים קצרים שערך עיתון "הבוקר". סיפורו,"הבית האפור, בואכה איילה" זיכה אותו במלגת לימודים למשך שנה באוניברסיטה העברית.
קריירה משפטית

לינדנשטראוס כיהן כתובע צבאי וכיועץ המשפטי של נפת השומרון. במסגרת עבודתו זו שימש כתובע במשפטים רבים של מחבלים ופעילי פת"ח. לינדנשטראוס פעל ליצירת קשרים עם האוכלוסייה האזרחית ביהודה ושומרון. הוא הזמין את עורכי הדין הערביים להכיר את בתי הדין הצבאיים ושכנע אותם להפסיק את החרם על מערכת המשפט הצבאית. במאי 1970 נתמנה לעוזר לענייני השטחים של השר שמעון פרס שהיה ממונה על השטחים המוחזקים, תפקיד בו עסק בפיתוח תשתיות ועידוד הכלכלה בשטחים. במסגרת תפקידו הוא היה מזכיר הנאמנות לפיתוח כלכלי ולשיקום פליטים.
באמצע 1971 נתמנה לשופט בבית משפט צבאי, בדרגת רב-סרן. ב-1972 מונה לשופט תעבורה. באפריל 1975 מונה לשופט בבית משפט השלום בחיפה ומאז גר בעיר. כשופט שלום הוא קרא מספר פעמים להסדיר מתן פיצויים לאנשים שנעצרו במעצר שווא.
בשנת 1981 מונה לשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בחיפה, ב-17 במרץ 1982 מונה לשופט קבוע בבית המשפט המחוזי בנצרת ולקראת סוף שנות ה-80 עבר לחיפה. במקביל לכהונתו כשופט בבית המשפט המחוזי היה יושב ראש התנועה לארץ ישראל טובה. במהלך כהונתו בבית משפט השלום ובבית המשפט המחוזי שימש שנים רבות גם כשופט נוער. בשנת 1995 התמנה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה וב-1999 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בעיר, תפקיד בו כיהן עד פרישתו לגמלאות בשנת 2005.
בהמשך מונה גם ליושב ראש נציגות השופטים בישראל. שמו עלה לכותרות כאשר זיכה את נאשמי פרשת האונס בשמרת בפסק דין שנהפך על ידי בית המשפט העליון. כיו"ר נציגות השופטים בישראל התפרסם במאבקו הנחרץ לביטול משוב השופטים של לשכת עורכי הדין בישראל והיה ממובילי חרם השופטים על אירועי הלשכה.
קריירה משפטית > פסיקתו בנושא האונס בשמרת

לינדנשטראוס היה שופט בית המשפט המחוזי בחיפה במשפט האונס בשמרת ב-1992. הוא זיכה מחמת הספק את שמונת המואשמים באונס קבוצתי, תוך שטען כי גרסתה של הנאנסת לא אמינה:
כמו כן קבע כי כיוון שהנאנסת לא הביעה מפורשות סירוב לקיום יחסי מין אין הדבר מהווה אונס. זאת קבע על סמך העובדה כי הנאנסת קיימה בעבר יחסי מין אינטימיים עם נערים בוגרים ממנה. לבסוף, ביקר לינדנשטראוס גם את הגשת התלונה המאוחרת של המתלוננת: ״מכל מקום, ספק בעיני אם בנתונים אלו יש הגיון בטענת המתלוננת כי 'מילאה פיה מים' ונכנעה לנאשמים מחשש ה'פרסום ברבים' ופגיעה בשמה הטוב".
פסק דינו עורר ביקורת רבה בציבור. הפרקליטות ערערה על פסק דינו בבית משפט העליון והנשיא דאז מאיר שמגר הפך את החלטתו והרשיע את הנאשמים.
מבקר המדינה

לקראת פרישתו של מבקר המדינה אליעזר גולדברג היה לינדנשטראוס המועמד היחיד לתפקיד. הוא נבחר במאי 2005 ברוב של 59 חברי הכנסת לעומת 29 מתנגדים ונכנס לתפקידו ביולי 2005.
כמבקר המדינה ראה במאבק בשחיתות השלטונית אחד מתפקידיו העיקריים, וביחד עם יועצו לענייני שחיתות יעקב בורובסקי התייחס בחומרה לשחיתות השלטונית ובניגוד למבקרים קודמים נטה לבצע גם תחקירי ביניים ולפרסמם בתקשורת. מהלכים אלו הובילו להתנגדות מגורמים רבים שטענו כי תפקידו של המבקר אינו ליזום חקירות בדומה למשטרה ולקדם הגשת כתבי אישום, אלא רק להציג אי-סדרים. מנגד טוענים תומכיו כי כל שעשו מבקרי המדינה הקודמים היה לפרסם דו"ח שנתי שעורר אמנם רעש בתקשורת במשך מספר ימים אולם לאחר מכן התעלמו ממנו, כך שעל המבקר לפרסם את ממצאיו לעיתים תכופות.
לינדנשטראוס הקים את האגף לתפקידים מיוחדים שהתמחה בחקירות שחיתות וטוהר המידות ומנה כעשרה עובדים. בתקופת כהונתו של לינדנשטראוס היה האגף אחראי לחלק מחקירות השחיתות נגד ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט.
עלו טענות רבות כי לינדנשטראוס רודף תקשורת ופרסום עד כדי פגיעה בחקירות משטרתיות. בין משמיעי ביקורת זו נמנים אנשי תקשורת בכירים כנחום ברנע, יואל מרקוס ובן כספית.
זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 2009 על פועלו כמבקר המדינה. קיבל תואר כבוד של האיגוד הישראלי לאיכות בשנת 2010. בתחילת 2011 מילא תפקיד מרכזי בביטול מינויו של יואב גלנט לרמטכ"ל. בשנת 2012 הוענק לו אות המופת על ידי עמותת אומ"ץ - אזרחים למען מנהל תקין וצדק חברתי ומשפטי.
מבקר המדינה > לאחר פרישתו

לאחר שסיים את תפקידו כמבקר המדינה, לימד שני קורסים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה. ציפי לבני הציעה לו להצטרף אליה במקום השני ברשימתה, אולם הוא סירב לכך בעקבות התנגדות בני משפחתו.
באוקטובר 2013 נבחר מיכה לינדנשטראוס לכהן כיו"ר עמותת "שקיפות בינלאומית - ישראל" (שבי"ל), שמטרתה קידום נורמות של אתיקה ושקיפות כחלק מהמאבק לצמצום השחיתות בחברה הישראלית. עמותה זאת היא השלוחה הישראלית של ארגון "שקיפות בינלאומית" העולמי. ב-2016 קיבל את אות יקיר חיפה.
משפחתו ומותו

מיכה לינדנשטראוס היה נשוי ואב לשלוש בנות. בתו, אילונה לינדנשטראוס-אריאלי, היא שופטת. בת נוספת, שרון סורקיס היא מנהלת תיכון בישיבת בני עקיבא מירון בן דודו הוא המתמטיקאי יורם לינדנשטראוס.
לינדנשטראוס נפטר ב-2 במאי 2019.
לקריאה נוספת

שי חורב, מיכה לינדנשטראוס, בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, 2018, עמ' 220
הערות שוליים

↑  עדותו של אהרון לינדנשטראוס
↑  גידי וייץ ותומר זרחין, אחרי שאהוד אולמרט הרגיש את מגעו, מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס מתפנה לבדוק את אהוד ברק ודליה איציק. ראיון, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2009
↑  מי ומי בארגון התערוכה, הארץ, 25 בינואר 1956
פורש לגמלאות, למרחב, 13 ביולי 1970
↑  ראובן בן צבי, חושי מול לינדנשטראוס, מעריב, 2 בנובמבר 1959
↑  אלי לוי, שופט, איש קבע וכדורגלן, באתר nrg‏, 25 במאי 2005
↑  נתמנה על קשרי עיתונות במועצת הפועלים, מעריב, 20 בנובמבר 1960
↑  יהושע ביצור, גם לבירה צעדה משלה, מעריב, 11 באפריל 1963
↑  אלי פוקס בא לאימון ב-2:30 השחקנים ב-4..., מעריב, 28 בינואר 1964
↑  יחיאל לימור, הסטודנטים גילו את הקרן, מעריב, 27 ביולי 1964 ; המשך
↑  שמות מקבלי התארים באוניברסיטה העברית בירושלים, מעריב, 28 ביוני 1965
↑  חזי כרמל, עו"ד משכם שכנע שופט צבאי בנימוקי משפט עברי, מעריב, 14 בינואר 1970
הנאשמים בחברות באלפתח לא ידעו מיהו חאמודה, מעריב, 8 באפריל 1968
↑  רזי גוטרמן, נשות שכם הבטיחו:נמליץ עליך כשגריר ישראלי ראשון בערב, מעריב, 6 במאי 1970
↑  חשבון נפש בקרן הנאמנות, דבר, 4 באוגוסט 1971
↑  יעקב ארז, הוקפאו פעולות קרן הנאמנות למען הפליטים, מעריב, 16 בספטמבר 1971
↑  22 כדורים ירה הנאשם בחייל דוד הלל ז"ל, מעריב, 13 באוגוסט 1971
↑  הודעה על מינוי שופט, 22 באפריל 1975, ילקוט הפרסומים 2110, עמ' 1614
↑  שופט מביע צער על היעדר חוק לפיצוי מי שנכלא לשווא, דבר, 13 במרץ 1977
שופט קורא להבטיח פיצוי לעצירים שנכלאו לשווא, דבר, 15 בדצמבר 1978
↑  הודעה על מינוי שופט, 1 בספטמבר 1981, ילקוט הפרסומים 2756, עמ' 66
הודעה על מינוי שופט, 1 בדצמבר 1981, ילקוט הפרסומים 2772, עמ' 607
↑  הודעה על מינוי שופטים, 17 במרץ 1982, ילקוט הפרסומים 2801, עמ' 1480
↑  נבון:על כל אדם במדינה לחשוב מה הוא יכול לתת, מעריב, 20 בינואר 1984
↑  הודעה על מינוי סגן נשיא, 21 במאי 1995, ילקוט הפרסומים 4312, עמ' 3671
↑  הודעה על גמר כהונתו של שופט, ילקוט הפרסומים 5430, עמ' 3928
↑  מיטל צור ומירי חסון, המבקר: אמשיך ללא חת במאבק לטוהר המידות, באתר ynet, 2 בנובמבר 2006
↑  שחר אילן, מבקר המדינה מחסל את הסיירת שנלחמת בשחיתות, באתר כלכליסט, 9 בדצמבר 2020
↑  רן בנימיני, "החצר של לינדנשטראוס", העין השביעית, גיליון 68, יוני 2007, עמ' 10-12
↑  אתר עמותת שבי"ל
↑   צבי זרחיה, הג'וב החדש של לינדנשטראוס: יו"ר עמותת שקיפות בינלאומית ישראל, באתר TheMarker‏, 6 באוקטובר 2013
↑  אות יקיר חיפה לשנת 2016, באתר עיריית חיפה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313139105171  ISNI: 0000 0000 6957 1064  LCCN: n00046921  VIAF: 299262255   WorldCat (עם VIAF): 299262255
יחסי ניו זילנד – פיג'י

| יחסי ניו זילנד – פיג'י |
| --- | --- |
ניו זילנד: פיג'י


ניו זילנד: פיג'י
שטח (בקילומטר רבוע)
268,838: 18,274
אוכלוסייה
5,226,704: 930,254
תמ"ג (במיליוני דולרים)
253,466: 5,495
תמ"ג לנפש (בדולרים)
48,494: 5,907
משטר
מונרכיה חוקתית: דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי ניו זילנד–פיג'י הם היחסים הדיפלומטיים שבין ניו זילנד ופיג'י. היחסים בין שתי מדינות האוקיינוס השקט היו בעבר ידידותיים, וניו זילנד הייתה מזה זמן רב שותפה משמעותית לסיוע בפיתוח ושותפה כלכלית עבור פיג'י.
גוסטבו סימוני

| --- | --- |

שחקני מורה,  צבעי מים וגואש על נייר מותקן על קנבס, 1894
 לידה:  2 בנובמבר 1846 רומא, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  10 במאי 1926 (בגיל 79) פלסטרינה, ממלכת איטליה 
 תחום יצירה:  Association of watercolorists of Rome 
 
גוסטבו סימוני (באיטלקית: Gustavo Simoni‏; 5 בנובמבר 1845 – 10 במאי 1926) היה צייר, אקוורל ומורה לאמנות איטלקי. הוא ידוע בעיקר בסצנות האוריינטליסטיות שלו.
ביוגרפיה

אביו, אנטוניו, היה ספר. היה לו אח צעיר יותר אשר בעידודו הפך גם לצייר.
החל משנת 1877, הוא נסע רבות, ביקר בצרפת, ספרד ובמיוחד בצפון אפריקה, שם התגורר מספר תקופות ממושכות באלג'יריה, תוניסיה ומרוקו. שנים רבות הוא התגורר בבית מבודד ליד תלמסאן, שם ביקרו אותו חבריו ומקורביו מרומא ופיתח מערכת יחסים טובים עם הרשויות המקומיות. ב-1889 הוא זכה במדליית זהב בסלון על התיאור המונומנטלי שלו של שריפת פרספוליס. המלך אומברטו הראשון היה בין לקוחותיו הקבועים. הוא גם היה חבר באקדמיה של סן לוקא.
בשנות ה-90 הוא פתח סטודיו בפריז והקים ברומא בית ספר לציור אוריינטלי. כשחזר לשם, הוא התגורר בבית חווה ששופץ על ידי חתנו, האדריכל פרנצ'סקו לה גראסה. היו לו חמישה ילדים בסך הכל, שלושה מהם הפכו לציירים: פאולו (1882–1960), גם הוא מזרחן, שמת במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה, מריו (1885–1953), שהתמחה בטבע דומם, ואטורה (1895–?), שהיגר לאריזונה וצייר נופים מדבריים.
בנוסף לסצנות האוריינטליסטיות שלו, הוא יצר סצנות ז'אנר, בתוספת סצנות היסטוריות מלאות דמיון מרומא העתיקה ומהמאות ה-17–18. יצירותיו מוכרות בדרך כלל יותר בקרב ציירי צבעי מים באנגליה מאשר באיטליה.
מחוץ לאיטליה ניתן לראות את עבודותיו בגלאזגו, לייפציג, מלבורן וניו יורק.
מריה מרטנטי ופיליברטו סברדלה היו, תלמידיו הידועים ביותר.
גלריה

עצירת שיירת הסוחרים, שמן על קנבס, 1885
הטאירות קוראות לאלכסנדר הגדול לשרוף את ארמון פרספוליס, תחריט
הערות שוליים

↑  Renato Mammucari, Acquerellisti romani: suggestioni neoclassiche, esotismo orientale, decadentismo bizantino, realismo borghese, Edimond, 2001
↑  Gian Francesco Lomonaco. Acquerelli dell'Ottocento, La Società degli Acquarellisti a Roma, 1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4864461  RKD: 72707  ULAN: 500084194  VIAF: 96287883   WorldCat (עם VIAF): 96287883 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גוסטבו סימוני".
פסח אליהו פאלק

| --- | --- |

 לידה:  1944 תמוז ה'תש"ד 
 פטירה:  20 בינואר 2020 (בגיל 76 בערך) כ"ג בטבת ה'תש"ף 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תקופת הפעילות:  ? – 20 בינואר 2020 
 
הרב פסח אליהו פאלק (באנגלית: Pesach Eliyahu Falk; תמוז ה'תש"ד, 1944 – כ"ג בטבת ה'תש"ף, 20 בינואר 2020) היה מחנך ופוסק הלכה חרדי-בריטי. לימד בישיבת גייטסהד ובסמינר גייטסהד שבאנגליה.
ביוגרפיה

נולד במנצ'סטר לאברהם צבי ולשרה, ניצולי השואה. למד בישיבות מנצ'סטר וסונדרלנד, ואחר כך בישיבת בריסק בירושלים אצל רבי יוסף דוב סולובייצ'יק. נישא לבת רבי שרגא פייבוש שטיינהויז, תושב גייטסהד, שם למד בכולל אברכים.
כעבור מספר שנים החל ללמד בסמינר גייטסהד, שם מסר שיעורים בהלכות שבת, צניעות ושיעורי השקפה. במקביל מסר גם בישיבת גייטסהד שיעורים בהלכות שבת והלכות ברכות. במשך שבוע היה מוסר 35 שיעורים.
הרב פאלק החל את העיסוק בענייני התולעים והחרקים בפירות ובירקות, תחום שהמודעות אליו ברמה ההלכתית לא הייתה מפותחת, אחריו החל הרב משה ויא תלמידו לעסוק בנושא זה.
חיבוריו

הרב פאלק הוא מחבר ספר אותות ומופתים שעוסק בניסים בתנ"ך וספר השו"ת מחזה אליהו העוסק בין היתר בדיני שבת וטכנולוגיה.
פרסומו העיקרי של הרב פאלק הגיע בעקבות ספרו "עוז והדר לבושה" (668 עמ') המנסח קוד הלכתי להלכות צניעות הביגוד לנשים. הספר יצא לאור בשנת 2004 באנגלית ואחר כך בעברית, ולאחר מכן אף תורגם לספרדית וצרפתית. נכון ל-2020 הופץ הספר בלמעלה מ-110,000 עותקים. שמו של הספר לקוח מהפיוט "אשת חיל": ”עֹז וְהָדָר לְבוּשָׁהּ, וַתִּשְׂחַק לְיוֹם אַחֲרוֹן.”. הספר כולל מאמרי השקפה בנושאי צניעות כמו גם פסקים והדרכות בנושאי לבוש והתנהגות. הרב פאלק כותב בהקדמה שמוטב שלא היה נכתב הספר, אך מה שהיה מובן בעבר אינו מובן היום.
גיסו של הרב פאלק הוא הרב מתתיהו סלומון, משגיח ישיבת לייקווד. בנו הוא נפתלי פאלק, מייסד הארגון אבות ובנים, חתנו של יוסף לוינשטיין.
ספריו

עוז והדר לבושה, על הלכות צניעות, הלכה והשקפה, ירושלים תשס"א.
שו"ת מחזה אליהו, חלק א' בני ברק תשל"ט, חלק ב' ירושלים תשע"ו. כרכים נוספים נמצאים בשלבי עריכה לדפוס.
לבושה של תורה מקורות וביאורים לספר עוז והדר לבושה, ירושלים תשס"ז.
זכור ושמור על הלכות שבת.
מדריך לבדיקת תולעים
פיה פתחה בחכמה, ג' חלקים, ירושלים תשע"ה-תשע"ח.
הלכות שבת למעשה - תשובות לשאלות מצויות בהלכות שבת, עם ביאורים והוספות מהרב אברהם יוסף גורדון, ניו יורק טבת תשע"ה. מהדורה שנייה עם תיקונים והשלמות, סיון תשע"ה.
לקריאה נוספת

טוביה פריינד, הפוסק מאנגליה שהאיר באור תורתו תוספת תורנית לעיתון המודיע י"ט בשבט תש"פ
הערות שוליים

↑  ספר משלי, פרק ל"א, פסוק כ"ה
↑  עוז והדר לבושה, באתר הספרייה הלאומית
↑  הלכות שבת למעשה, באתר הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260930305171  ISNI: 0000 0000 6698 3813  LCCN: n80068715  NTA: 18982932X  VIAF: 30837237   WorldCat (עם VIAF): 30837237
הנריק בנדיקט

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1871 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  17 בדצמבר 1926 (בגיל 55) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני, בודפשט, הונגריה 
 שם לידה:  Benedict Károly Henrik 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא 
 מספר צאצאים:  2 
 
הנריק בנדיקט (בהונגרית: Benedict Henrik; וינה, 1871 – בודפשט, 17 בדצמבר 1926) היה יהודי-הונגרי רופא ראשי בבית חולים, פרופסור באוניברסיטה.
קורות חיים

הנריק בנדיקט נולד במשפחה יהודית. למד באוניברסיטת בודפשט (אוניברסיטת זמלווייס), שם הפך לעוזר פרופסור לביולוגיה של פרופסור נאנדור קלוג; ואחר כך המשיך את לימודיו בפרייבורג. בשנת 1908 היה מרצה באוניברסיטה, בשנת 1918 הוא היה כבר פרופסור באוניברסיטה ולאחר מכן יועץ בריאותי ראשי לממשלה. הוא הפך תחילה לרופא הראשי של המחלקה הפנימית ב"בית החולים היהודי" בבודפשט, משנת 1913 ואחר כך מונה כמנהל כל בית החולים היהודי, הקרוי היום המרכז הרפואי הלאומי).
בנדיקט עסק בעבודה מדעית בהיקף גדול, במיוחד בנושא הפתולוגיה של חילוף החומרים, הפתולוגיה של העצב והלב וכימיה פתולוגית.
הנצחה

פסל חזה שלו מארד הוצב ברובע 13 של בודפשט. בפארק של בית החולים היהודי ברחוב סאבולצ'י (הפסל נגנב).
עבודותיו החשובות ביותר

ניוון הרדוד  Postdiphterische Lähmung  1912);
על כמה סוגיות בפתולוגיה של מחלת מרה (1913);
על שיגרון פקעת;
על תנאים של מטה-שחפת;
מחלה של אוטם שריר הלב החריף בפרקטיקה הרפואית (1916);
מחלות אקוטיות כביטוי ראשון של סרטן (1917);
על דלקת המוח (Encephalomyelitis) (1919);
סימפטומים של פארא-שחפת (Paratuberculosis) (1921);
יישום טיפולי סידן (1923);
Diemetatuberkulösen Krankheitszustände unter besonderer Berücksichtigung  (1924);
על מחלות חריפות הנובעות ממחלת לב כלילית (1925);
ניירות רפואה פנימית של הנריק בנדיקט (1928).
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. הנריק בנדיקט.
הנריק בנדיקט בנתוני מוזיאון הספרותי פטפי
הערות שוליים

↑  "Köztérkép". אורכב מ-המקור ב-2014-05-13.
רוברט פאולר (צייר)

| --- | --- |

 לידה:  1853 
 פטירה:  1926 (בגיל 73 בערך) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  קולג' ליברפול 
 
רוברט פאולר (באנגלית: Robert Fowler;‏ 1853 – 1926) היה אמן סקוטי שצייר סצנות ונופים מיתולוגיים.
ביוגרפיה

פאולר נולד ב-1850 בסלרדייק, פייף, וחונך בעיקר על ידי דודו ודודתו בזמן שהוריו היו מחוץ לבית לרגל עסקים. הוא גילה כישרון מוקדם מאוד לאמנות, והחל תחילה בציורי עיפרון ולאחר מכן עבר לציור ולדוגמנות בחימר. משפחתו עברה לליברפול ופאולר למד בבית הספר בליברפול. בגיל 16 הוא מצא עבודה במשרד מסחרי שבו הכישרון שלו לאמנות הוכר על ידי מעסיקו, שעודד את הוריו של פאולר לשלוח אותו לבית ספר לאמנות.
פאולר נסע ללונדון כדי ללמוד בבית הספר לאמנות ובבית הספר דרום קנזינגטון. הוא גם השקיע זמן רב בציורים של המוצגים במוזיאון הבריטי, ומצא השראה בגלריות לאמנות המקומיות. עם זאת, לימודי האמנות שלו הצטמצמו בגלל בעיות בריאותיות שחייבו תקופה ארוכה של "הבראה" ביורקשייר ובוויילס.
הוא חזר לליברפול ושכר סטודיו לאמנות ברחוב קאסל, שהפך לבסיס שלו במשך כמה עשורים. הוא הציג את עבודתו בתערוכות הסתיו של ליברפול בשנת 1875, ובאקדמיה המלכותית, לונדון, בשנת 1876. הוא עיצב כרזות עבור גלריית ווקר, וכן הציג עבודות בפריז ובמינכן. הסטודיו שלו הפך לאבן שואבת לאמנים, סופרים ומוזיקאים אחרים. הוא עבר ללונדון בתחילת שנות ה-1900 והיה לו סטודיו בצ'לסי במשך כמה שנים.
פאולר גם אייר מספר ספרי ילדים.
פאולר הפך לחבר במכון המלכותי לציירים בצבעי מים בשנת 1891, ובאגודה המלכותית של ציירים בצבעי מים. סגנונו היה קלאסי - התבסס לעיתים קרובות על נושאים מיתולוגיים - אך כללו אלמנטים חזקים של סמליות וג'אפוניזם. בין האמנים שהשפיעו על פאולר נמנו פרדריק לייטון, אלברט ג'וזף מור, ג'ורג' פרדריק ווטס, ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, פרדריק ווקר ודייוויד וודלוק (1842–1929).
גלריה

הריקוד של סלומה
גשר רומי עתיק
נשות פיניקיה
לידת ונוס
הערות שוליים

↑  "Fowler, Robert". Who's Who. Vol. 59. 1907. pp. 629–630.
↑  Wilmot-Buxton, E. M & Fowler, Robert (illustrator). Wales (A & C Black, 1911)
↑  Tite Street studio
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14974154w (data)  GND: 131488856  ISNI: 0000 0000 6662 7309  LCCN: nr2003023153  RKD: 28820  ULAN: 500021400  VIAF: 51963306   WorldCat (עם VIAF): 51963306 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רוברט פאולר (צייר)".
הוגו בק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בינואר 1843 באיה, הונגריה 
 פטירה:  25 בנובמבר 1926 (בגיל 83) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 
הוגו בק ממדראש (תואר אצולה) (בהונגרית: Beck Hugó;‏ באיה, 13 בינואר 1843 – בודפשט, טרזווארוש, 25 בנובמבר 1926) היה משפטן ועורך דין יהודי-הונגרי, נשיא מועצת הקורייה (בית המשפט העליון של הונגריה), סופר, אח של נאנדור מדראשי-בק ושל מיקשה מדראשי-בק. הוא אחיינו של המשורר קרל איזידור בק, בן דודם של איש הכספים דיולה מדראשי-בק והבנקאי מרצל מדראשי-בק. בנו לאיוש בק (1876–1953) היה פוליטיקאי וסופר מקצועי.