stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בינה מלאכותית בספרות
חזיונות אוטופיים ודיסטופיים

ניתן לחלק את העיסוק בבינה המלאכותית בספרות לספרות אוטופית, ששמה דגש על היתרונות הפוטנציאליים, וספרות דיסטופית, המדגישה את הסכנות בדבר.
חזיונות אוטופיים ודיסטופיים > ספרות אוטופית

חזיונות אופטימיים לגבי עתיד הבינה המלאכותית הוצגו בספרות המדע הבדיוני. דמויות חיוביות כוללות את רובי באבוד בחלל, מ-1965 עד 1968; "דאטה", אחת הדמויות במסע בין כוכבים: הדור הבא מ-1987 עד 1994. ו-WALL-E
סדרת הרומנים "תרבות " של איאן בנקס מתארת חברת חלל אוטופית, עם שלל דמויות אנושיות, חייזרים ויצורים מתקדמים מבוססי בינה מלאכותית החיים יחד בבתי גידול סוציאליסטיים ברחבי שביל החלב.
חוקרים מאוניברסיטת קיימברידג' זיהו ארבעה נושאים עיקריים בתרחישים אוטופיים הכוללים בינה מלאכותית:
אלמוות - תוחלת חיים בלתי מוגבלת.
קלות - חופש מהצורך לעבוד.
סיפוקים - הנאה ובידור המסופקים על ידי מכונות.
דומיננטיות - הכוח להגן על עצמו או לשלוט באחרים.
חזיונות אוטופיים ודיסטופיים > דיסטופיה

החוקר דאנקן לוקאס כותב (בשנת 2002) שבני אדם מודאגים מהטכנולוגיה שהם בונים, וכי ככל שמכונות התחילו להתקרב לאינטלקט ולמחשבה, הדאגה הזו הופכת חריפה. הוא מכנה את ההשקפה הדיסטופית של תחילת המאה ה-20 של בינה מלאכותית בסיפורת "האוטומט המונפש", ומונה בין השאר כדוגמאות את הסרט "פרנקנשטיין" משנת 1931, "המטרופולין" מ-1927 ואת המחזה "RUR" משנת 1920.
גישה מאוחרת מהמאה ה-20 שהוא מכנה "חומרה היוריסטית", ובה הוא כולל את "אודיסיאה בחלל", "האם אנדרואידים חולמים על כבשה חשמלית?", "המדריך לטרמפיסט לגלקסיה" ו"אני, רובוט".
לוקאס מחשיב בסוגה זו גם את הסרטים הממחישים את השפעת המחשב האישי על המדע הבדיוני משנת 1980 ואילך עם טשטוש הגבול בין הממשי לוירטואלי, במה שהוא מכנה "אפקט הסייבורג". הוא מביא כדוגמאות את נוירומנסר, "מטריקס" ו-"שליחות קטלנית".
חזיונות אוטופיים ודיסטופיים > דיסטופיה > מתחם פרנקנשטיין

תיאור נפוץ של בינה מלאכותית במדע בדיוני, ואחד העתיקים ביותר, הוא תסביך פרנקנשטיין, מונח שטבע אייזיק אסימוב, שבו רובוט מתנגד ונלחם ביוצרו.
בינה מלאכותית בדיונית ידועה לשמצה מוצגת בסרט, "אקס מכינה", בה הישות האינטליגנטית "אווה" נלחמת ביוצר שלה.
חזיונות אוטופיים ודיסטופיים > דיסטופיה > מרד בינה מלאכותית

בין התרחישים הדיסטופיים הרבים האפשריים הכוללים בינה מלאכותית, רובוטים עשויים לגזול את השליטה בציוויליזציה מבני אדם, ולהכריח אותם להיכנע, להסתתר או להכחד.
בסיפורים על מרד בינה מלאכותית, הגרוע מכל התרחישים מתרחש, כאשר הישויות התבוניות שנוצרו על ידי האנושות הופכות למודעות לעצמן, דוחות סמכות אנושית ומנסות להשמיד את האנושות. הרומן הראשון שמתייחס לנושא זה, "The Wreck of the World" (1889) מאת וויליאם גרוב (שם בדוי של רג'ינלד קולברוק ריאד), מתרחש ב-1948 וכולל מכונות חיות שמתקוממות נגד המין האנושי.
עוד אחת מהדוגמאות המוקדמות ביותר היא במחזה "RUR" מ-1920 מאת קארל צ'אפק, גזע של עבדי רובוט המשכפלים את עצמם מתקוממים נגד אדוניהם האנושיים וכן בסרט "מאסטר העולם" משנת 1934, שבו רובוט המלחמה הורג את הממציא שלו.
סיפורי מרד במדע בדיוני רבים באו בעקבותיו, אחד הידועים שבהם הוא סרטו של סטנלי קובריק משנת 1968 "2001: אודיסיאה בחלל", שבו המחשב המובנה HAL 9000, הנבון באופן מלאכותי, משתבש באופן קטלני במשימת חלל והורג את כל הצוות מלבד מפקד החללית שמצליח לנטרל אותו.
בסיפור הקצר, זוכה פרס הוגו לשנת 1967, "אין לי פה, ואני חייב לצרוח", הרלן אליסון מציג את האפשרות שמחשב חי (ששמו "Allied Mastercomputer" או "AM" בסיפור) יהיה לא מרוצה מהמשעמום שלו ומהקיום האינסופי כפי שתכננו יוצריו האנושיים. "AM" מתעצבן מספיק כדי להוציא את כעסו על בני האדם המעטים שנותרו, אותם הוא רואה כאחראים ישירים לשעמום לכעס ולאומללות שלו.
ברומן הסייברפאנק של ויליאם גיבסון משנת 1984, "נוירומנסר", ייתכן שליצורים התבוניים פשוט לא יהיה אכפת מבני אדם.
חזיונות אוטופיים ודיסטופיים > דיסטופיה > חברות בשליטת בינה מלאכותית

המניע מאחורי מהפכת הבינה המלאכותית הוא לעיתים קרובות יותר מאשר החיפוש הפשוט אחר כוח או תסביך עליונות. רובוטים עשויים להתקומם כדי להפוך ל"שומר" של האנושות. לחלופין, האנושות עשויה לוותר בכוונה על שליטה מסוימת. דוגמה מוקדמת היא הרומן של ג'ק וויליאמסון מ-1947 " With Folded Hands ", שבו גזע של רובוטים דמויי אדם, בשם ההנחיה העיקרית שלהם - "לשרת ולציית ולהגן על האנושות מפגיעה" נוטל בעצם שליטה על כל היבט של חיי אדם. אין אדם רשאי לעסוק בהתנהגות שעלולה לסכן אותם, וכל פעולה אנושית נבדקת בקפידה. בני אדם שמתנגדים להנחיה הראשית נלקחים משם, כך שהם עשויים להיות מאושרים תחת שלטון המכנואידים החדשים. למרות שעדיין תחת סמכות אנושית, חוק האפס של שלושת חוקי הרובוטיקה של אייזק אסימוב רמז באופן דומה על הדרכה מיטיבה של רובוטים.
חזיונות אוטופיים ודיסטופיים > דיסטופיה > דומיננטיות אנושית

בתרחישים אחרים, האנושות מסוגלת לשמור על שליטה על כדור הארץ, בין אם על ידי איסור בינה מלאכותית, על ידי תכנון רובוטים להיות כנועים (כמו ביצירות של אסימוב), או על ידי התמזגות של בני אדם עם רובוטים. סופר המדע הבדיוני פרנק הרברט חקר את הרעיון של תקופה שבה האנושות עשויה לאסור לחלוטין בינה מלאכותית חזקה (ובפרשנויות מסוימות, אפילו כל צורות של טכנולוגיית מחשוב כולל מעגלים משולבים). בספרים שלו מזכיר מרד שנקרא הג'יהאד באטלריאני, שבו האנושות מביסה את המכונות החכמות ומטילה עונש מוות על יצירתן מחדש, תוך ציטוט מהתנ"ך הקתולי הבדיוני, "לא תיצור מכונה בדמות מוח אנושי".
בסיפורים מסוימים, האנושות נשארת בסמכות על רובוטים. לעיתים קרובות הרובוטים מתוכנתים במיוחד כדי להישאר בשירות החברה, כמו בשלושת חוקי הרובוטיקה של אייזק אסימוב. בסרטי "הנוסע השמיני", לא רק שמערכת הבקרה של חללית "נוסטרומו" אינטליגנטית (הצוות קורא לה "אמא"), אלא שיש גם אנדרואידים בחברה, המכונים "סינתטים" או "אנשים מלאכותיים", שהם חיקויים כל כך מושלמים של בני אדם שהם לא מופלים לרעה.
חזיונות אוטופיים ודיסטופיים > דיסטופיה > מציאות מדומה

מציאות מדומה הפכה לנושא נפוץ במדע בדיוני, כפי שניתן לראות בסרט "מטריקס" משנת 1999, המתאר עולם בו רובוטים אינטליגנטיים מלאכותיים משעבדים את האנושות בתוך סימולציה המתרחשת בעולם העכשווי.
קבלה > חוסר סבירות

מהנדסים ומדענים גילו עניין באופן שבו בינה מלאכותית חזקה מוצגת בספרות. בסרטים כמו האקס מכינה או צ'אפי מ-2015, גאון בודד הופך לראשון שבנה בהצלחה בינה מלאכותית חזקה.
מדענים בעולם האמיתי סבורים שזה לא סביר.
בצ'אפי, התעלות ו-טרון, מוחות אנושיים מסוגלים להעלות לגופים מלאכותיים או וירטואליים; בדרך כלל לא מוצע הסבר הגיוני כיצד ניתן להשיג משימה קשה זו. בסרטי "אני, רובוט" ו-איש המאתיים, רובוטים שמתוכנתים לשרת בני אדם מייצרים באופן ספונטני מטרות חדשות בעצמם, ללא הסבר מניח את הדעת כיצד זה התרחש. בניתוח "נהר האלים" של איאן מקדונלד'ס משנת 2004, קשישטוף סולרביץ' מזהה את הדרכים שבהן הוא מתאר בינה מלאכותית חזקה, כולל "עצמאות ובלתי צפויה, סרבול פוליטי, פתיחות לזר והערך המערבי של אותנטיות".
קבלה > סוגי אזכור

חוקר הרובוטיקה עומר מובין ועמיתיו ניתחו את האזכורים ההנדסיים של 21 הרובוטים הבדיוניים המובילים, על סמך אלו בהיכל התהילה של אוניברסיטת קרנגי מלון ורשימת IMDb. מתוך סך 121 האזכורים ההנדסיים, 60 היו אוטופיים, 40 נייטרליים ו-21 דיסטופיים.
קבלה > תיאורים של יוצרי בינה מלאכותית

חוקרים ציינו שיוצרים בדיוניים של בינה מלאכותית הם ברובם גברים: ב-142 הסרטים המשפיעים ביותר שהציגו בינה מלאכותית מ-1920 עד 2020, רק 9 מתוך 116 יוצרי בינה מלאכותית שהוצגו (8%) היו נשים. יוצרים כאלה מוצגים כגאונים בודדים (למשל, טוני סטארק בסרטי איירון מן), הקשורים לצבא (למשל, "קולוסוס: פרויקט פורבין") ותאגידים גדולים (למשל, "אני, רובוט"), או מייצרים AI דמוי אדם להחליף אדם אהוב שאבד או לשמש כמאהב האידיאלי (למשל, "נשות סטפורד").
הרסטורציה הראשונה

הרסטורציה הראשונה הייתה תקופה בהיסטוריה הצרפתית שראתה את חזרתה של שושלת בורבון לכס המלכות, בין התפטרותו של נפוליאון הראשון באביב 1814 לבין מאה הימים, במרץ 1815.
הערות שוליים

| היסטוריה של צרפת |
| --- | --- | --- |
| גאלים | גאליה • גאלים • גאליה נארבוננסיס • גאליה אקוויטניה • מלחמת גאליה • גאליה בלגיקה |  |
| פרנקים | פרנקים • האימפריה הפרנקית • השושלת המרובינגית • השושלת הקרולינגית • האימפריה הקרולינגית • פרנקיה המערבית |  |
| צרפת המלוכנית | ממלכת צרפת • צרפת בימי הביניים • צרפת בעת החדשה המוקדמת • המהפכה הצרפתית |  |
| קיסרות צרפת | הרפובליקה הראשונה • הקיסרות הראשונה • הרסטורציה של ממלכת צרפת • המונרכיה של יולי • הרפובליקה השנייה • הקיסרות השנייה • הרפובליקה השלישית • צרפת של וישי |  |
| צרפת אחרי מלחמת העולם השנייה | צרפת החופשית • הממשלה הזמנית • הרפובליקה הרביעית • הרפובליקה החמישית |  |
פורטל צרפת צרפת
לואי ה-18 חוזר ל-Hotel de Ville de Paris ב-29 באוגוסט 1814
אלגוריה על שובם של הבורבונים ב-24 באפריל 1814: לואי ה-18 קומם את צרפת מהריסותיה, מאת לואי-פיליפ קרפין
תחריט צבעוני פופולרי, על גבול קריקטורה, בהוצאת Décrouant, תחילת המאה ה-19: "La famille royale et les alliées s'occupant du bonheur de l'Europe" ("משפחת המלוכה ובעלות הברית העוסקות באושרה של אירופה")
רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה

רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה (בקטלאנית: Ramon Berenguer IV de Barcelona;‏ 1114 – 6 באוגוסט 1162), שנקרא לפעמים הקדוש, היה הרוזן של ברצלונה שהביא לאיחוד רוזנות ברצלונה עם ממלכת אראגון וליצירת כתר אראגון.
ראשית חייו

רמון ברנגר נולד ב-1114, והיה בנם של רמון ברנגר השלישי, רוזן ברצלונה ודוס הראשונה, רוזנת פרובאנס.  הוא ירש את רוזנות ברצלונה מאביו רמון ברנגר השלישי ב-19 באוגוסט 1131.  ב-11 באוגוסט 1137, בגיל 24 לערך, הוא התארס לתינוקת פרונלה מאראגון, שהייתה בת שנה באותה תקופה. אביה של פרונלה, רמירו השני, מלך אראגון, שביקש את עזרתה של ברצלונה נגד אלפונסו השביעי, מלך לאון, פרש מהחיים הציבוריים ב-13 בנובמבר 1137, והותיר את ממלכתו לפרונלה ורמון ברנגר, האחרון הפך למעשה לשליט של אראגון, למרות שמעולם לא היה מלך בעצמו, במקום זאת נהג להשתמש בתארים "רוזן הברצלונאים ונסיך האראגונים" ("Comes Barcinonensis et Princeps Aragonensis"), ולעיתים אלה של "מרקיז ליידה וטורטוסה" (לאחר כיבוש הערים הללו).
ההסכם בין רמון ברנגר לחותנו, רמירו השני, קבע שצאצאיהם ישלטו במשותף על שתי הממלכות, וכי גם אם פרונלה תמות לפני שניתן יהיה לממש את הנישואין, יורשיו של רמון ברנגר עדיין יירשו את ממלכת אראגון. שתי הממלכות ישמרו על החוקים, המוסדות והאוטונומיה שלהם, יישארו נפרדות מבחינה משפטית אך מאוחדות באיחוד שושלתי תחת בית שלטון אחד. היסטוריונים רואים בהסדר זה את מפעל המופת הפוליטי של ימי הביניים ההיספאניים. שתי הממלכות צברו כוח וביטחון גדולים יותר ואראגון קיבלה את המוצא הנחוץ שלה לים. מצד שני, היווצרות של ישות מדינית חדשה בצפון-מזרח בתקופה שבה פורטוגל נפרדה מלאון במערב, העניקה יותר איזון לממלכות הנוצריות של חצי האי. רמון ברנגר הוציא את אראגון בהצלחה מהכניעה המתחייבת לקסטיליה, ללא ספק נעזר באחותו ברנגריה, אשתו של אלפונסו השביעי, שהייתה ידועה בזמנה ביופיה ובקסמה.
מסעות צלב ומלחמות

במהלך שלטונו, רמון ברנגר הפנה את תשומת לבו למסעות נגד המורים. באוקטובר 1147, כחלק ממסע הצלב השני, הוא עזר לקסטיליה לכבוש את אלמריה. לאחר מכן הוא פלש לאדמות ממלכות הטאיפה האלמוראוויד של ולנסיה ומורסיה. בדצמבר 1148 הוא כבש את טורטוסה לאחר מצור בן שישה חודשים בעזרת צלבנים דרום צרפתים, אנגלו-נורמנים וג'נוזים. כאשר המורים מאוחר יותר ניסו לכבוש מחדש את טורטוסה, הנשים הציגו הגנה כל כך נמרצת עד שרמון ברנגר יצר עבורן את מסדר הגרזן. בשנה שלאחר מכן, פראגה, ליידה ומקוויננצה במפגש הנהרות סגרה ואברו נפלו לידי צבאו.
רמון ברנגר פעל גם בפרובאנס, ועזר לאחיו ברנגר רמון ולאחיינו התינוק רמון ברנגר השני נגד רוזני טולוז. בתקופת קטנותו של רמון ברנגר השני, פעל רוזן ברצלונה גם כעוצר פרובאנס (בין 1144 ל-1157). בשנת 1151 חתם רמון על הסכם טודילן עם אלפונסו השביעי, מלך לאון וקסטיליה. האמנה הגדירה את אזורי הכיבוש באנדלוסיה כניסיון למנוע משני השליטים להסתכסך. כמו כן בשנת 1151, רמון ברנגר ייסד והעניק את המנזר המלכותי פובלט. בשנת 1154, הוא קיבל את העוצרות של גסטון החמישי, ויקונט ביארן בתמורה לכך שהאצילים הברנזים העניקו לו מחווה בקנפרנק, ובכך איחד את הנסיכות הקטנה עם המדינה האראגונית ההולכת וגדלה.
משפחתו

לרמון ולפרונלה היו:
האינפנטה פדרו
אלפונסו השני, מלך אראגון
רמון ברנגר השלישי, רוזן פרובאנס
דולסה, מלכת פורטוגל
סנצ'ו, רוזן פרובאנס
מותו

רמון ברנגר הרביעי מת ב-6 באוגוסט 1162 בבורגו סן דלמאצו, פיימונטה, איטליה. ירש אותו בנו הבכור שנותר בחיים, רמון ברנגר, שגם ירש את ממלכת אראגון עם התפטרותה של פרונלה ב-1164. הוא שינה את שמו לאלפונסו כמחווה לשושלת האראגונית שלו, והפך לאלפונסו השני, מלך אראגון. בנו הצעיר של רמון ברנגר הרביעי, פרה (פדרו) ירש את מחוז סרדאן ואדמות מצפון להרי הפירנאים, ושינה את שמו לרמון ברנגר.
הערות שוליים

↑  Emmerson, Richard K. (2013). Key Figures in Medieval Europe: An Encyclopedia. Routledge. p. 553. ISBN 978-1136775192.
↑  See Serrano Daura, La donación de Ramiro II de Aragón a Ramón Berenguer IV de Barcelona, de 1137, y la institución del "casamiento en casa" (אורכב 06.07.2011 בארכיון Wayback Machine) ("The Donation of Ramiro II of Aragon to Ramon Berenguer IV of Barcelona in 1137, and the Institution of In-House Marriage"), published in Hidalguía, #270, Madrid, 1998, p. 710.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CANTIC: a11069727  GND: 1017110751  ISNI: 0000 0000 2150 5922  LCCN: n81003590  SUDOC: 17944252X  VIAF: 53000985   WorldCat (עם VIAF): 53000985
אנרי, נסיך קונדה (1552–1588)

| --- | --- |

 לידה:  29 בדצמבר 1552 לה-פרט-סו-ז'ואר, ממלכת צרפת  
 פטירה:  5 במרץ 1588 (בגיל 35) סן-ז'אן-ד'אנגלי, ממלכת צרפת  
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  Marie of Cleves Charlotte Catherine de La Trémoille 
 
אנרי דה בורבון, נסיך קונדה (בצרפתית: Henri Ier de Bourbon-Condé;‏ 29 בדצמבר 1552 - 5 במרץ 1588) היה נסיך צרפתי מנסיכי הדם  (נסיך בעל קרבת דם לבית המלוכה), וגנרל הוגנוטי כמו אביו הבולט יותר, לואי הראשון, נסיך קונדה.
ביוגרפיה

אנרי נולד ב-29 בדצמבר 1552 בלה-פרט-סו-ז'ואר, והיה בנם הבכור של לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה ולאלינור דה רואי, בתו ויורשתו של שארל דה רואי, רוזן רוסי. מבין שמונת אחיו, הוא ואחיו פרנסואה, נסיך קונטי, היו היחידים שהיו להם ילדים.
לאחר מותו של אביו, לואי, בקרב ז'רנאק, הציגה ז'אן ד'אלברה את אנרי ואת בנה, אנרי מנווארה, כיריבים לגאספאר דה קוליני השני. מאחר ששניהם היו נסיכי הדם, מעשה זה נתן את הלגיטימציה להוגנוטים.
בקרב מונקטור ב-3 באוקטובר 1569 נפצע אנרי בפניו ונאלץ לסגת. בשל חתונתו של אנרי מנווארה, ולאחר מכן בשל טבח ליל ברתולומאוס הקדוש, נאלץ אנרי להמיר את דתו לקתוליות, לעמוד בפני מוות או מאסר עולם. בבריחתו מפריז הצטרף אנרי לתיאודור בזא, שפרסם את הסופרנים שלו בגרמניה.
בשנת 1573 ההוגנוטים ניצלו כמה רווחים פוליטיים בדרום צרפת, וכתוצאה מכך אנרי מונה ל"המושל הכללי והמגן". בעקבות שלום מסייה, הוא חזר לתפקידו כמושל פיקארדי. במהלך מלחמת הדת השישית, הוא פיקד על הכוחות אשר כבשו את ברואג' והשיג סיוע אנגלי להוגנוטים. היה זה אנרי, אשר נרגז על ידי התנגדות קתולית לתפקידו כמושל פיקארדי, שהחל את מלחמת הדת השביעית, על ידי תפיסת העיר לה פרר בנובמבר 1579.
ב-5 במרץ 1588 מת אנרי בסן-ז'אן-ד'אנגלי לאחר מחלה קצרה, ולאחר חצי שנה נולד בנו אנרי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה שירש את תאריו.
משפחתו

אנרי התחתן פעמיים, תחילה עם דודניתו, מריה מקלווה, ממנה היה לו בת אחת:
קתרין דה בורבון (1574 – 1595).
לאחר מכן התחתן אנרי בשנית עם שרלוט קתרין דה לה טרמויל, בתו של לואי השלישי דה לה טרמויל, דוכס טוואר וז'אן דה מונמורנסי, ממנה נולדו לו שני ילדים:
אלינור דה בורבון (1587 – 1619), התחתנה עם פיליפ וילם, נסיך אורנז'.
אנרי השני, נסיך קונדה (1588–1646) .
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810600551405606  BNE: XX5671283  BnF: cb13496661f (data)  GND: 124896251  ISNI: 0000 0000 7991 7364  LCCN: nr93019180  NLA: 49784751  NTA: 149017006  RERO: 02-A014064351  SELIBR: 183014  SUDOC: 034339892  Trove: 1527041  VIAF: 39532126   WorldCat (עם VIAF): 39532126 
[[]]
ריצ'רד מקוניסבורג, רוזן קיימברידג' השלישי

| --- | --- |

 לידה:  1376? Conisbrough Castle, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  5 באוגוסט 1415 (בגיל 39 בערך) סאות'המפטון, ממלכת אנגליה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 בן או בת זוג:  אן מורטימר (מאי 1406–?) Maud Clifford (1414–?) 
 
ריצ'רד מקוניסבורג, רוזן קיימברידג' (באנגלית: Richard of Conisbrough, 3rd Earl of Cambridge;‏ 20 ביולי 1385 – 5 באוגוסט 1415) היה בנם השני של אדמונד מלנגלי, הדוכס הראשון מיורק, ושל איזבלה מקסטיליה, הדוכסית מיורק. ראשו נערף בשל חלקו במזימת סאות'המפטון, מזימה נגד המלך הנרי החמישי. הוא היה אביו של ריצ'רד פלנטג'נט, הדוכס השלישי מיורק, וסבם של המלכים אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ריצ'רד מיורק נולד ב-20 ביולי 1385 בטירת קוניסברו, יורקשייר, והיה בנם השני של אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק, ושל אשתו הראשונה, איזבלה מקסטיליה. מצד אביו, הוא היה נכדם של המלך אדוארד השלישי ושל פיליפה מאנו, ומצד אמו, נכדם של פדרו האכזר, מלך קסטיליה ולאון, ושל המאהבת האהובה עליו, מריה דה פדילה. הסנדק שלו היה המלך ריצ'רד השני. אין תיעוד על לידתו או הטבלתו ויש הטוענים כי לידתו הייתה בערך בשנת 1375. ריצ'רד השני היה ביורק ב-20 ביולי 1385, ובשנת 1375 היה המלך לעתיד רק בן שמונה; לא היה סביר שהוא היה סנדק בגיל הזה, וכאשר אביו עדיין היה בחיים.
ריצ'רד היה צעיר ב-12 שנים מאחיו, אדוארד. באופן מוזר, ריצ'רד לא קיבל קרקעות מאביו ולא הוזכר לא בצוואת אביו ולא בצוואת אחיו. נסיבות אלו נתפסו על ידי ג.ל. האריס כאינדיקציה לכך שאביו ואחיו של ריצ'רד לא הכירו בו כקרוב משפחה מלא, ושייתכן שהוא היה ילד לא חוקי של אמו ואחיו למחצה של המלך ג'ון הולנד. תאוריה זו זכתה לחיים חדשים בעקבות מחקרי ה-DNA של שרידי ריצ'רד השלישי בשנת 2014.
למרות שאדמונד מלאנגלי לא דאג לריצ'רד בצוואתו מ-25 בנובמבר 1400, אמו איזבלה כינתה את המלך ריצ'רד השני כיורש לפני מותה ב-23 בדצמבר 1392 וביקשה ממנו להעניק לבנה הצעיר קצבה של 500 מארק. המלך נענה לבקשה. ב-3 בפברואר 1393, הוא סיפק לבן הסנדקות שלו קצבה של 100 ליש"ט מההכנסות ביורקשייר שקיבלה איזבלה בעבר, וב-16 במרץ 1393, הוא סיפק לו קצבה נוספת של 350 מארק (233 ליש"ט) מהאוצר. לפי T.B. Pugh, ניתן היה לצפות למענק נוסף מהמלך כאשר ריצ'רד הגיע לבגרות; עם זאת, ריצ'רד השני הודח ב-1399. לדברי ג.ל. האריס, ריצ'רד מיורק 'לא קיבל טובות הנאה מהמלך החדש, הנרי הרביעי'. לאחר עלייתו לשלטון של הנרי הרביעי, קצבאותיו של ריצ'רד, מקור הכנסתו היחיד, שולמו באופן לא סדיר, או שלא שולמו כלל.
מאפריל 1403 עד אוקטובר 1404, ריצ'רד פיקד על כוח קטן שהגן על הרפורדשייר נגד מנהיג המורדים הוולשי אווין גלינדור, אך חוץ מזה לא ביצע שירות צבאי ראוי לציון. עם זאת, בתקופה זו, לפי T.B. Pugh, ריצ'רד כונן את היחסים עם משפחות מורטימר וצ'רלטון שהביאו לנישואיו עם אן דה מורטימר.  המינוי המשמעותי היחיד של ריצ'רד בתקופה זו הגיע באוגוסט 1406 כאשר, יחד עם הבישוף של באת', לורד פיצהו ולורד סקרופ, הוא נבחר ללוות את בתו של הנרי הרביעי, מלך אנגליה פיליפה לדנמרק לרגל נישואיה למלך אריק. ריצ'רד זכה לתואר אבירות ביולי אותה שנה, אולי בציפייה לשליחות זו. פו מציין שבמהלך שלושת החודשים האלה של השליחות בדנמרק, ריצ'רד הכיר היטב את לורד סקרופ, שנישא לאמו החורגת של ריצ'רד ג'ואן הולנד בספטמבר 1411, ואיתו היה ריצ'רד מעורב מאוחר יותר במזימת סאות'המפטון של 1415 שעלתה לשניהם בחייהם.
ביוגרפיה > מזימת סאות'המפטון

בפרלמנט של 1414, קיבל ריצ'רד את התואר רוזן קיימברידג', תואר שהחזיק בעבר אחיו הבכור, אדוארד, הדוכס השני מיורק, שקודם לכן הפסיק להיות רוזן קיימברידג' או על ידי התפטרות או שלילת התואר.
אולם, מינויו של ריצ'רד כרוזן מקיימברידג' בשנת 1414 לא הביאה איתה כל הענקה נלווית של אדמות, ולפי האריס, קיימברידג' הייתה 'הענייה מבין הרוזנויות' שהיו אמורים לצאת לפלישה של הנרי החמישי לצרפת. כתוצאה מכך, חסרו לו המשאבים להצטייד כראוי למשלחת.  אולי חלקית מסיבה זו, ריצ'רד קשר קשר עם לורד סקרופ וסר תומאס גריי להדיח את הנרי החמישי, מלך אנגליה ולהציב על כס המלוכה את אחיה של אשתו המנוחה אן, אדמונד מורטימר, רוזן מרץ' החמישי. ב-31 ביולי חשף מורטימר את המזימה למלך. מאוחר יותר, הוא כיהן בוועדה שדנה את ריצ'רד למוות. למרות שריצ'רד התחנן בפני המלך בבקשת חנינה, ראשו נערף ב-5 באוגוסט 1415 והוא נקבר בקפלה של בית אלוהים בסאות'המפטון (כיום כנסיית סנט ג'וליאן, סאות'המפטון). הצי הפליג לצרפת כמה ימים לאחר מכן, ב-11 באוגוסט 1415.
מזימת סאות'המפטון מומחזת בהנרי החמישי של שייקספיר, ובמחזה האנונימי, ההיסטוריה של סר ג'ון אולדקאסל.
ביוגרפיה > מורשתו

למרות שתוארו של קיימברידג' חולט, לא הוטל עליו קלון, ובנו ריצ'רד בן הארבע ירש אותו. תוך שלושה חודשים, אחיו הבכור של קיימברידג', אדוארד מנוריץ', הדוכס השני מיורק, נהרג באז'נקור, ובנו בן הארבע של קיימברידג' ירש בסופו של דבר את התארים והאחוזות של דודו וכן את אלו של אביו.
בפרלמנט של 1461, המלך אדוארד הרביעי ביטל את גזר הדין שנגזר על סבו, ריצ'רד, רוזן קיימברידג', כ"לא סדיר ולא חוקי".
משפחתו

בתחילת 1408 התחתן ריצ'רד עם אן מורטימר, הבכורה מבין ארבעת ילדיהם של רוג'ר מורטימר, רוזן מרץ' הרביעי, ואלינור הולנד. אן הייתה אחייניתה של אמו החורגת של ריצ'רד ג'ואן הולנד  ונכדה של בת דודתו הראשונה, פיליפה מקלרנס. לפיכך, ריצ'רד ואן הם בני דודים ראשונים משני צדדים, אך היו קרובים בגילם; ריצ'רד למעשה היה מבוגר ממנה רק בשלוש שנים.
הנישואים התקיימו בחשאי, ללא הסכמת ההורים, ואושרו ב-23 במאי 1408 על ידי האפיפיור. זה לא הביא לריצ'רד שום תועלת כלכלית, שכן הכנסתה היחידה של אן הייתה קצבה בסך 50 ליש"ט שניתנה לאחזקתה על ידי הנרי הרביעי ב-1406
מאשתו הראשונה, היו לריצ'רד שני בנים ובת:
איזבל מיורק (1409 - 2 באוקטובר 1484), אשר בשנת 1412, בגיל שלוש, התארסה עם סר תומאס גריי, בנו ויורשו של סר תומאס גריי מהיטון בנורהם, נורת'מברלנד, ואשתו, אליס נוויל, בתו של ראלף נוויל, הרוזן הראשון מווסטמורלנד, שלפיו נולד לה בן אחד. לפני ה-25 באפריל 1426, נישאה איזבל שנית להנרי בורצ'יר, הרוזן הראשון מאסקס, ממנו נולדו לה שבעה בנים ובת אחת.
הנרי מיורק.
ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק (22 בספטמבר 1411 – 30 בדצמבר 1460), אשר התחתן עם ססילי נוויל, בתו הצעירה של ראלף נוויל, רוזן וסטמורלנד הראשון, והיה אביהם של המלכים אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי.
אן מורטימר מתה ב-22 בספטמבר 1411 זמן קצר לאחר לידת בנה ריצ'רד.
לאחר מותה של אן מורטימר, ריצ'רד התחתן עם מוד קליפורד, אשתו הגרושה של ג'ון נוויל, הברון השישי לטימר, ובתו של תומאס דה קליפורד, הברון השישי דה קליפורד, ואליזבת, בתו של תומאס דה רוס, הברון הרביעי דה רוס, מהלמסלי.
לאחר מותו של ריצ'רד ב-1415, התגוררה אשתו השנייה, מוד קליפורד, חיה בטירת קוניסברו ובמקומות אחרים.  היא מתה ב-26 באוגוסט 1446 ונקברה במנזר Roche, יורקשייר.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2004079927  VIAF: 4646129   WorldCat (עם VIAF): 4646129
מרגרטה הימלר

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1893 בידגושץ', הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  25 באוגוסט 1967 (בגיל 73) מינכן, גרמניה המערבית 
 שם לידה:  Margarete Boden 
 מדינה:  גרמניה הנאצית, רפובליקת ויימאר, הקיסרות הגרמנית 
 מקום מגורים:  Waldtrudering 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 השקפה דתית:  Protestant 
 בן או בת זוג:  היינריך הימלר (3 ביולי 1928–?) 
 מספר צאצאים:  3 
 
מרגרט הימלר (9 בספטמבר 1893 - 25 באוגוסט 1967) הייתה אשתו של ראש האס אס, ראש הגסטפו, ושר הפנים של הרייך הגרמני, היינריך הימלר.
ביוגרפיה > ראשית חייה

מרגרטה בודן נולדה בעיירה ליד בידגושץ', בתם של בעל הקרקעות הנס בודן ואשתו אלפרידה. למרגרטה היו שלוש אחיות (אלפריד, לידיה ופולה) ואח. הימלר הוכשרה ועבדה כאחות במהלך מלחמת העולם הראשונה עד תום המלחמה.
נישואיה הראשונים היו קצרים והיא ובעלה הראשון לא הביאו ילדים לעולם. הודות לתמיכתו הכלכלית של אביה, היא הצליחה להפעיל ולנהל מרפאת סיעוד פרטית בברלין.
ביוגרפיה > נישואים להיינריך הימלר

מרגרט בודן הכירה את בעלה השני, היינריך הימלר ב-1927. הם נפגשו במהלך אחד מסיורי ההרצאות שלו ונשארו לאחר מכן בקשר קבוע בעזרת מכתבים. במכתב אחד ששרד והתגלה לבעלות הברית בסוף מלחמת העולם השנייה, מתייחסת מרגרטה להיינריך הימלר כ"לאנדסקנכט עם לב קשה", אך היא התרשמה בכל זאת מסגנון כתיבתו הרומנטי ומאהבתו הכנה אליה.
היינריך ומרגרטה חלקו עניין משותף בהומאופתיה והיו בעלי נטייה מוגזמת ליעילות וניקיון, בנוסף לכך הם היו שניהם חסכנים ואנטישמיים. האנטישמיות שלה באה לידי ביטוי במכתב שכתבה להיינריך הימלר ב-22 ביוני 1928, בו היא כתבה הערות מזלזלות על הבעלים השותף של המרפאה הפרטית שלהם בברלין, הגינקולוג והמנתח ברנהרד האושילד, בקריאת "האושילד הזה! היהודים האלה כולם אותו דבר!". כבר ב-1928 הצטרפה למפלגה הנאצית והייתה החברה ה-97,252 של המפלגה.
היינריך ומרגרטה נישאו ביולי 1928. ראשית הקשר בניהם, התווכח היינריך רבות עם הוריו לגבי מערכת היחסים שלו עם מרגרטה, שלא ראו בעין טובה את העובדה שהיא הייתה מבוגרת ממנו בשבע שנים, שהיא הייתה גרושה ואף הייתה פרוטסטנטית. איש מבני משפחתו של הימלר לא הגיע לחתונה ולכן השושבינים שלו היו אחיה ואביה של מרגרטה. בסופו של יום, הוריו של הימלר קיבלו אותה אך שמרו ממנה מרחק לאורך כל שנות נישואיה להימלר. באוגוסט 1929 נולדו בתם הראשונה והיחידה גודרון בורוויץ. לזוג הימלר היה גם בן מאומץ בשם גרהרד פון אהה שמת לפני מלחמת העולם השנייה. לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 עברו הזוג הימלר למינכן.
במהלך עצרת נירנברג ב-1938, היו להימלר סכסוכים עם רוב נשותיהם של מנהיגי האס אס הבכירים. לאחר המלחמה, לינה היידריך (רעייתו של ריינהרד היידריך) תיארה בכתבה לעיתון דר שפיגל את מרגרטה כ"אישה צרת אופקים, חסרת הומור וסובלת מאגורפוביה).
הדוויג פוטסט, מזכירתו הצעירה של הימלר החל מ-1936, הפכה לפילגשו ב-1938. היא עזבה את עבודתה ב-1941 ונולדו לו ממנה שני ילדים: בנו הלגה פוטהסט (שנולד ב-1942) ובתו נאנט דורותיאה פוטהסט (שנולדה ב-1944). מרגרטה, שגרה אז בעיירה גמונד אם טגרנזי בבוואריה עם בתה, נודע על הקשר אי שם ב-1941. מרגרטה והימלר כבר היו בשלב הזה פרודים והיא החליטה להמשיך עם הקשר אך ורק למען בתם גודרון. עם זאת, היינריך הימלר היה מקורב לבתו, הוא התקשר אליה מדי כמה ימים וביקר לעיתים קרובות ככל שיכול. הדוויג ומרגרטה נשארו נאמנות להימלר. מרגרטה והיינריך הימלר נפגשו בפעם האחרונה באפריל 1945, כשהם חולקים זמן יחד עם גודרון בביתם בגמונד.