stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דריק ויבלי
ביוגרפיה > קריירה מקצועית

בנוסף לסם 41, פיתח ויבלי קריירה מקצועית בתעשיית המוזיקה כמפיק ומנהל. הוא היה חלק מ" Bunk Rock Music", חברת הפקות וניהול מוזיקה. ב"Bunk Rock" הוא הפיק חלק מהאלבומים של להקת "Treble Charger". באלבום הלהקה, " Detox", ביצע ויבלי קולות רקע. בנוסף הוא גם הפיק אלבומים ללהקת "No Warning". מאז שנפרד מהשותפות עם ג'רג נורי, מכר ויבלי את חלקו בחברה, בתחילת 2005.
במהלך ההפסקה שלקחה סם 41 ב-2005 ו-2006, השתתף ויבלי באלבומו של טומי לי, "Tommyland: The Ride", שם הוא ניגן גיטרה וביצע קולות רקע. בנוסף הוא השתתף באלבומו של איגי פופ, "A Million in Prizes: The Anthology".
כיום, ויבלי מפיק את המיני-אלבום של להקת " The Operation M.D.", בה חבר חברו ללהקה ג'ייסון מקאסלין. זהו פרויקט צד של מקאסלין, בנוסף לעבודתו בסם 41. בנוסף הפיק ויבלי את האלבום האחרון של סם 41, "Underclass Hero" שיצא ביולי 2007.
ב-2007, עבד ויבלי על אלבום הבכורה של להקה חדשה בשם "Permanent Me". בנוסף הוא היה מעורב ביצירת שני האלבומים האחרונים של אבריל לאבין, "The Best Damn Thing" ו"Goodbye Lullaby". הוא הפיק את האלבום, ניגן בו גיטרה ובס, ביצע קולות רקע והלחין מחדש את המוזיקה לשירי הרוק והפאנק רוק.
בפברואר 2022, הוציא ויבלי בשיתוף עם סימפל פלאן סינגל בשם "Ruin My Life".
חוץ מקריירה מוזיקלית, עובד ויבלי לעיתים כשחקן. בשנת 2005, הוא שיחק את הדמות המשנית טוני בסרט אהבה מלוכלכת, וסם 41 ביצעו הופעת אורח וניגנו את שיר הפסקול בסרט ספיידרמן. בנוסף הוא ביצע תפקיד אורח בהמלך היל.
חייו האישיים

ב-2003, יצא ויבלי עם פריס הילטון.
בינואר 2004, החל ויבלי לצאת עם הזמרת הקנדית, אבריל לאבין. הם התארסו במהלך טיול בוונציה. הזוג נישא בטקס מסורתי ב-15 ביולי 2006 באחוזה פרטית במונטקיטו, קליפורניה. בסוף 2009, התגרשו השניים.
ב-30 באוגוסט 2015, נישא ויבלי לדוגמנית אריאנה קופר בלוס אנג'לס. ב-1 במרץ 2020, נולד בנם ליידון.
בשנת 2014, אושפז ויבלי עקב בעיות בכבד ובכליה עקב אלכוהוליזם ממנו סבל.
באוקטובר 2024, ויבלי האשים את המנהל הראשון של לקת סם 41, גרייג נורי, בהתעללות פיזית ומילולית. לפי ספר הזכרונות של ויבלי, "Walking Disaster, My Life Through Heaven and Hell", הוא עבר התעללות מינית ומילולית מצד נורי בשלבי הקריירה הראשונים של הלהקה. ויבלי טוען כי ההתעללות החלה כשהיה בן 16 ונורי היה בן 34.
הערות שוליים

↑  Thania Garcia, Sum 41’s Deryck Whibley Accuses Former Manager of Sexual Abuse, Variety, ‏October 8, 2024
דריק ויבלי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
דריק ויבלי, באתר AllMusic (באנגלית)
דריק ויבלי, באתר MusicBrainz (באנגלית)
דריק ויבלי, באתר Discogs (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 6017756  GND: 13549267X  ISNI: 0000 0000 7375 9895  LCCN: nb2012023500  MusicBrainz: 9a458130-4e20-4f29-aaee-99784f29c7f5  VIAF: 80220534   WorldCat (עם VIAF): 80220534
חג'אב

נשים איראניות לובשות חיג'אב בטהרן
חִגַ'אבּ (בערבית: حجاب; יש הכותבים חיג'אב, בכתיב מלא) משמעותו בערבית "כיסוי". בשפה הערבית המילה משמשת בעיקר לכיסוי ראשה וגופה של אישה, אולם באסלאם, "חג'אב" משמש במשמעות כללית של צניעות.
נשים סוניות נדרשות ללבוש ביגוד רחב שאינו צמוד לגוף, בין אם על ידי לבישת בגדים מערביים צנועים (כגון חולצות ארוכות וחצאיות), או על ידי לבוש מסורתי, דוגמת הג'ילבאב, שהוא כעין חלוק רחב שמכסה את זרועות הידיים ואת הרגליים.
ישנם עולמא (חכמי דת איסלאמיים) המעודדים את כיסויי הראש והפנים מלבד העיניים, ויש מעדה זו הטוענים שזו אף חובה דתית, אולם רוב העולמא דורשים את כיסוי כל הגוף בלבד, ללא הפנים והידיים, ומהם אף מתנגדים לכיסוי הפנים. אין הסכמה על הגיל בו מחויבת הילדה להתחיל ללבוש את החג'אב, אך במדינות מוסלמיות רבות, הבגרות המינית היא השלב המכריע. בזנזיבר, למשל, הילדות מתכסות מגיל שלוש.[דרוש מקור]
בנוכחות גבר שאינו מַחְרַם (כלומר אינו מהמשפחה הקרובה), על האישה להתלבש בצורה שלא תעורר משיכה מינית. במקום מוצנע בנוכחות מחרם הכללים פחות מחמירים, אולם בנוכחות הבעל בלבד, רוב העולמא רואים בחיוב רב את החופשיות של הבעל ואשתו.
החיג'אב במקורות האסלאם

האסלאם הדגיש את רעיון ההלבשה וההתנהגות הצנועה עבור גברים וגם נשים. ישנם שלושה איאת בקוראן שבהם אלוהים מדבר על סוגיית החיג'אב והצניעות.
סורת א-נור, איה 30: "قُلْ لِلْمُؤْمِنِينَ يَغُضُّوا مِنْ أَبْصَارِهِمْ وَيَحْفَظُوا فُرُوجَهُمْ ۚ ذَٰلِكَ أَزْكَىٰ لَهُمْ ۗ." ("אמור למאמינים כי יצניעו את מבטם וישמרו על תומת ערוותם כי בזאת תרבה טוהרתם") - זוהי פקודה לגברים מוסלמים שאסור להם להסתכל על נשים בתאווה וכהם צריכים להטיל את מבטיהם כלפי מטה.
סורת א-נור, איה 31: "وَقُلْ لِلْمُؤْمِنَاتِ يَغْضُضْنَ مِنْ أَبْصَارِهِنَّ وَيَحْفَظْنَ فُرُوجَهُنَّ وَلَا يُبْدِينَ زِينَتَهُنَّ إِلَّا مَا ظَهَرَ مِنْهَا ۖ وَلْيَضْرِبْنَ بِخُمُرِهِنَّ عَلَىٰ جُيُوبِهِنَّ ۖ" ("אמור למאמינות כי תצנענה את מבטן ותשמורנה על תומת ערוותן ולא תחשופנה את שכיות חמדתן מלבד הנגלות שבהן, ותכסינה ברעלותיהן את חזותיהן") - פסוק זה מבחין בין שני סוגים של שכיות חמדה: "נגלֶה" שמותר להראותו כמו הפנים; "נסתר" שאסור להראותו, כל הגוף מלבד הפנים והידיים. בחלקו השני של הפסוק אלוהים מבקש מנשים להניח את רעלותיהן על חזותיהן. בפסוק זה המילה חיג'אב לא מוזכרת. במקומה, מופיעה המילה ח'מאר (خمار). מילה זו נגזרת מהמילה ח'מר שפירושה בערבית אלכוהול. על-פי דת האסלאם, האלכוהול הוא חומר שחוסם את המוח או מכסה אותו. זו גם הסיבה שכיסוי הראש מכונה כך. הכיסוי מכסה את הראש בדיוק כפי שאלכוהול מכסה את המוח. הפסוק אומר: "ותכסינה ברעלותיהן את חזותיהן". לפי פרשני האסלאם נשים בתקופה הקדם- אסלאמית, נהגו לכסות את שיערן בחתיכת בד ששמה "ח'מאר" (רעלה), ולחשוף את האוזניים והצוואר; בפסוק זה, אלוהים מבקש מהנשים לשמור על שעריהן מכוסה אבל גם לכסות את האוזניים, הצוואר והחזה.
סורת אל-אחזאב, איה 59: "يَا أَيُّهَا النَّبِيُّ قُلْ لِأَزْوَاجِكَ وَبَنَاتِكَ وَنِسَاءِ الْمُؤْمِنِينَ يُدْنِينَ عَلَيْهِنَّ مِنْ جَلَابِيبِهِنَّ" ("הוי הנביא, אמור לנשותיך ולבנותיך ולנשות המאמינים כי עליהן לעטוף עצמן בגלימותיהן") - לפי פרשני האסלאם, הפסוק הזה מתייחס להטרדה מינית של נשות העיר מדינה (المدينة). הג'לבאב מבדיל בין הנשים המוסלמיות לבין אלה של הג'אהליה (תקופה קדם-אסלאמית, "תקופת הבערות", שהתאפיינה בפולחן אלילים, רצח נשים, עבדות והשפלת נשים). הפסוק אומר שהמטרה היא להגן על הנשים המוסלמיות במדינה.
פולמוס בנושא החיג'אב

לטענת התומכים בלבישת החיג'אב, הרציונל מאחורי לבישת בגד זה הוא מזעור האפשרות למשיכה מינית והשפלה מוסרית בחברה עבור גברים ונשים. על פי עמדתם, החיג'אב מפחית את הסבירות לתקיפות מיניות נגד נשים ומאפשר לנשים להיראות כישויות אינטלקטואליות ולא כישויות מיניות. לטענתם, הוא מאפשר לנשים לבסס את כבודן על סמך אמות מידה משמעותיות דוגמת ידע, יושר וחינוך. מחקר שהתפרסם בכתב העת PLoS one שחקר את השפעת החיג'אב על מידת האטרקטיביות[דרושה הבהרה] של נשים על נשים מוסלמיות צעירות, מאיחוד האמירויות הערביות שלובשות באופן יומיומי בעצמן את החיג'אב. המחקר מצא כי החיג'אב אכן הוא מפחית את האטרקטיביות של האישה, ודי בחיג'אב הלבוש באופן חלקי, בו רואים את השערות בקדמת הראש, על מנת לעורר את ההשפעה.
לעומת זאת, במקומות מסוימים החיג'אב, הוא כלי לשליטה על האישה שלילת עצמאותה, ולדיכויה בחברה הדתית הערבית אישה שתמנע מלבישת חגא'ב יכולה להענש במכות ובהתעללות פיזית העשויה להגיע לכדי מוות.
למרות הפסוקים שבהם מוזכר החיג'אב בקוראן, יש כאלה שלא מאמינים בחיג'אב ובחשיבות שלו. דוגמה לכך אפשר לראות במאמריו של צאלח דיאב, איש עסקים מצרי. מאמריו פורסמו תחת הכותרות "שחרור המוחות" ו"האם השיער הוא ערווה?". במסגרתם הוא טען שעטיית החיג'אב אינה חובה הלכתית. הוא טען כי האינדוקטרינציה הדתית במצרים היא זו שכפתה את החיג'אב על הנשים במדינה, וכי אין לחיג'אב שום אזכור בקוראן. לדבריו, "האזכור הראשון של הערווה היה לאחר שאדם וחווה אכלו מעץ הדעות והפרו בכך את צו האל. הערווה הייתה מוסתרת בעלה של תות, וזה היה הכיסוי הנדרש אז". דיאב גם התייחס לפסוק: "ותכסינה ברעלותיהן את חיקיהן". לטענתו: הפירוש שנתנו חכמי ההלכה למילה "גיובהן" (בעברית חיקיהן) הוא ברור ואין חולקים עליו, החיק הוא הפתחים והכוונה בפסוק היא לפתח החזה ולא לכיסוי השיער.[דרושה הבהרה]
הפרספקטיבה של הנשים המוסלמיות

מיליוני נשים מוסלמיות בוחרות ללבוש את החיג'אב כחלק מאמונתן, אך גם נשים רבות מחויבות ללבוש את החיג'אב במדינות בעלות השפעות תאוקרטיות מכוח חוק המדינה או השריעה השולטים במדינה. נשים מוסלמיות מציגות מגוון דעות בנושא: אישה אמריקאית ממשפחה נוצרית שהתאסלמה, סיפרה שהיא "לובשת חיג'אב כדי לאמץ את היופי של דתי".
מחקר שנעשה על ידי סטפן ביגיר מאוניברסיטת ווסטר בבריטניה דן בנושא החיג'אב והתייחס לפרספקטיבת הנשים המוסלמיות עצמן, המחקר כולל נשים מכל רחבי העולם. תשובת אחת המשתתפות כשנשאלה מה זה חיג'אב בשבילך: "חיג'אב הוא חלק מאישיותי, זה לא רק חתיכת בד על ראשי חיג'אב, הוא הכול בשבילי אני לא מדמיינת לעצמי שאני אסיר אותו. מה שאני לובשת עכשיו זה המינימום".
לעומת זאת, חלא שיח'ה, שחקנית מצריה, החליטה לפני כמה שנים להסיר את החיג'אב. היא התגוררה בשנים האחרונות בקנדה, והחליטה להסיר את החיג'אב וכן לחזור למשחק, לאחר 12 שנים שבהן לא עסקה בתחום, ואימצה אורח חיים דתי אדוק ועטתה חיג'אב ואף ניקאב. היא סיפרה כי החלטה זו הייתה מאוד קשה ונעשתה לאחר חשיבה מעמיקה. הדבר עורר שיח ציבורי נרחב במדינה בין מתנגדים לתומכים ומצא ביטוי גם במאמרים רבים שפורסמו בעיתונות המצרית.
בחקיקה ובפסיקה

ישנן מדינות בהן מקובל שהחג'אב נאכף על ידי משטרה דתית, כמו באיראן ובשלטון הטליבאן באפגניסטן.
בצרפת נחקק בשנת 2004 חוק האוסר הצגת סמלים דתיים בבתי הספר, ובכלל זה אוסר על לבישת חג'אב בבתי הספר.
בישראל נדונה סוגיה זו בפסקי דין אחדים. בג"ץ מונה ג'בארין נגד שר החינוך עסק בתלמידה שביקשה להופיע בבית ספר נוצרי בכיסוי ראש, להשתתף בשיעור שחיה כשהיא לבושה בשמלה ועוד, בניגוד לעמדת בית הספר. השופט אהרן ברק קיבל את עמדת בית הספר ונימק:
בפסק דין של בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב נפסק שסירוב לקבל מועמדת לעבודה משום שהיא עוטה חג'אב, כפי שמצווה האסלאם, היא אפליה פסולה על רקע דת, בניגוד לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה. לעומת זאת, פסק דין של בית הדין האזורי לעבודה בירושלים עסק במורה שלאחר שנות עבודה רבות בבית ספר נוצרי החלה לעטות חג'אב ונדרשה להסירו בתחומי בית הספר, אחרת תופסק עבודתה. בקשתה של המורה להחזירה לעבודתה נדחתה, בנימוק שהדרישה להימנע מעטיית חג'אב נובעת מאופיו המיוחד של בית הספר.
הערות שוליים

1 2 3  The Qur’an and Hijab, al.islam
↑  bouthaina el deeb, sexual harassment study
↑  Sheen, M., Aman Key Yekani, H., & Jordan, T. R. (2018). Investigating the effect of wearing the hijab: Perception of facial attractiveness by Emirati Muslim women living in their native Muslim country. PloS one, 13(10), e0199537.
↑  diana villanueva, my awakening, https://worldhijabday.com/, ‏25/3/2014
↑  stephen bigger, muslim women's viewson dress code and the hijab some issues and education, https://www.researchgate.net/, ‏2/8/2006
↑  מצרים: תגובות סוערות של תומכים ומתנגדים להסרת החיג'אב מצד שחקנית מצרית, באתר http://www.memri.org.il/, ‏21/11/2018
↑  מונה ג'בארין נ' שר החינוך ואחרים, ניתן ב-25 באוקטובר 1994
↑  מריה מחאמיד נ' ניו שן קליניק בע"מ, ניתן ב-8 בספטמבר 2019
↑  נאדרה נמרי נ' בית ספר שמידט לבנות ואחרים, ניתן ב-23 באוגוסט 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537589505171  BNE: XX779722  BnF: cb17712976r (data)  LCCN: sh2003011748  NKC: ph892466  SUDOC: 224254413  TDVİA: hicab--tesettur
נדר

ערך זה עוסק בהבטחה או שבועה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
נֶדֶר הוא התחייבות, הבטחה או שבועה של אדם – לאלוהים, לעצמו או לאדם אחר –   לשמור על כלל מסוים או לעשות מעשה כלשהו או להימנע ממנו, לעיתים במסגרת חליפין דתי. דוגמאות לנדרים: נדרים דתיים ונדרי נישואים.
נדרים דתיים > במקרא

במקרא מופיעים סיפורים רבים שבהם נזכרים נדרים. כך, לדוגמה, עבדו של אברהם, שנשלח למצוא אישה לבנו, יצחק, נדר נדר. יעקב נדר נדר כשנמצא במצב של חוסר ודאות וסכנות עתידיות, לאחר שברח מאחיו עשיו ועמד לצאת מארץ כנען; מאוחר יותר הזכיר לו האל את נדרו. בני ישראל, כשעברו בנגב בדרכם לעבר הירדן והותקפו על ידי מלך ערד, נדרו נדר קיבוצי. חנה, שהייתה עקרה וביקשה ללדת בן, נדרה נדר להקדיש את הבן שייוולד לה לעבודת אלוהים; בנה הוא שמואל הנביא, שהוקדש להיות כהן לאלוהים. אחר שהמלחים השליכו את יונה לים, ”וַיִּירְאוּ הָאֲנָשִׁים יִרְאָה גְדוֹלָה את ה' וַיִּזְבְּחוּ-זֶבַח לה וַיִּדְּרוּ, נְדָרִים”. ”וַיִּתְפַּלֵּל יוֹנָה אֶל יְהוָה אֱלֹהָיו מִמְּעֵי הַדָּגָה [...] וַאֲנִי בְּקוֹל תּוֹדָה אֶזְבְּחָה לָּךְ אֲשֶׁר נָדַרְתִּי אֲשַׁלֵּמָה יְשׁוּעָתָה לַיהוָה” (יונה, ב', ב'–י').
נדרים דתיים > בדת הכנענית

הכנענים נהגו לנדור נדרים דתיים לאלוהיהם, בדומה לנדרים המופיעים במקרא. נדרים כאלה מופיעים, למשל, באגדת כרת: כאשר כרת יוצא למדבר להביא עמו את אשתו המיועדת, מרת חרי, הוא עובר במקדש אשרה ונודר לה: ”אם חרי לביתי אקח, אביא העלמה לחצרי, משנה משקלה כסף אתן, ופי שלושה חרוץ!”. לאחר שחוזר כרת עם מרת חרי והיא מולידה לו בנים ובנות כפי נדרו, מספר האגדה מספר כי האשרה זוכרת את נדרו של כרת, ושואלת האם כרת הפר את נדרו ומוצא פיהו, כלומר כרת לא קיים את נדרו. בעקבות הפרת הנדר באה על כרת מחלה אנושה, שהאלים לא הצליחו לרפא על התערבותו של אל. גם באגדת אקהת דנאל נודר נדר, בו התנאי הוא שבעל ימלוך, אך המשך הנדר לא התפרש.
בתקופות מאוחרות יותר, הפיניקים, ובעיקר הפוּנים מעבר לים, נהגו לנדור לאליהם שיציבו להם מצבות, ולאחר שאליהם שמעו את קולו וברכו את הנודר (לפי הנוסח הקבוע במצבות), הוא הציב לכבודם את המצבה. מצבות אלה נמצאו לאלפים, בעיקר בקרתחדשת, וידועות ככתובות נדר פיניקיות. לרוב נידרו המצבות לתנת ובעל חמן, אך לעיתים נידרו לאלים אחרים - מאחת הכתובות עולה שאדם נדר מזבח נחושת לאשמן, אל הרפואה, אם ירפא אותו.
נדרים דתיים > בדת הרומית

הדת הרומאית עודדה נדרים לאלים בשם המדינה, כך שהנודר נתון בחוב עד שימלא את נדרו. במלחמות נהגו הרומאים לנדור נדר למרס, שאם יעזור לנודרים בקרב, יקריבו לו כמות גדולה של קורבנות חיות.
נדרים דתיים > ביהדות

ביהדות, קיום נדר הוא מצוות עשה מן התורה, מצווה הנלמדת מהפסוקים ”ככל היוצא מפיו יעשה” (במדבר, ל', ג') ו”מוצא שפתיך תשמור” (דברים, כ"ג, כ"ד). העובר על הנדר עובר על מצוות לא תעשה של ”לא יחל דברו” (במדבר, ל', ג'). מצווה זו, בשונה מרוב דיני התורה, חלה גם על קטן הסמוך לגיל מצוות, שלו מוצמד הכינוי "מופלא הסמוך לאיש". לצד המצווה לקיים נדרים, ישנה דעה בקרב חז"ל הרואה בעצם קבלת הנדר דבר שלילי, אפילו אם הוא מקוים.
לפי ההלכה, קיימים מספר סוגי נדרים, בהם נדרי איסור (אדם יכול לאסור על עצמו חפץ או מעשה מסוים), נדרי הקדש (הקדשת קורבן), נדרי נזירות (קבלת אדם על עצמו להיות נזיר), נדרי תענית ונדרי מצווה (נדר לקיים מצווה כלשהי שנועדו לזירוז בעלמא).
לאחר תקנת רבן יוחנן בן זכאי שלא לנדור לאחר חורבן המקדש להקדש, מקובל כיום לנדור (אם בכלל) אך ורק על מנת לתת תרומה לבית הכנסת או לצדקה, ויש המקפידים לסייג גם התחייבות זו באמירת "בלי נדר".
דיני התרת נדרים והפרת נדרים מבוארים בפירוט במסכת נדרים שבתלמוד הבבלי.
נדרים דתיים > בנצרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
נדרים דתיים > באסלאם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
נדרים דתיים > בדתות אחרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  לוח UT krt שו' 203–206: 𐎅𐎎𐎟𐎈𐎗𐎊𐎟𐎁𐎚𐎊𐎟𐎛𐎖𐎈𐎟𐎀𐎌𐎓𐎗𐎁𐎟𐎙𐎍𐎎𐎚𐎟𐎈𐎑𐎗𐎊𐎟𐎘𐎐𐎅𐎟𐎋𐎒𐎔𐎎𐎟𐎀𐎚𐎐𐎟𐎆𐎘𐎍𐎘𐎅𐎟𐎃𐎗𐎕𐎎.
↑  לוח UT 128 III שו' 22-30.
↑  צבי ושפרה רין, עלילות האלים - כל שירות אוגרית, ענבל 1996, עמ' 454.
↑  צבי ושפרה רין, עלילות האלים - כל שירות אוגרית, ענבל 1996, עמ' 630.
↑  CIS I 185-3251
↑  CIS I 143 (אנ').
↑  vow | religion, Britannica (באנגלית)
↑  משנה, מסכת נידה, פרק ה', משנה ו'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546371405171  GND: 4156466-2  LCCN: sh85144436
מילאן סטנקוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1987 (בן 37) אוברנובץ', הרפובליקה הסוציאליסטית סרביה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מוקד פעילות:  סרביה 
 תקופת הפעילות:  מ-2007 
 סוגה:  מוזיקת פופ, פופ-פולק, מוזיקת דאנס אלקטרונית 
 שפה מועדפת:  סרבית 
 חברת תקליטים:  Grand Production 
 
מילאן סטנקוביץ' (בסרבית: Милан Станковић; נולד ב-9 בספטמבר 1987 בבלגרד) הוא זמר סרבי.
קריירה

סטנקוביץ' התפרסם בארצו כשהעפיל בשנת 2007 לשלב הגמר של תוכנית הטלוויזיה זווזדה גרנדה (Звезде Гранда; "הכוכבים הגדולים"), תחרות כישרונות צעירים שהתמקדה במוזיקה סרבית עממית. בשנת 2009 הוציא את אלבומו הראשון, "Solo", שנמכר בכ-50 אלף עותקים. בשנת 2010 נבחר לייצג את ארצו באירוויזיון שנערך באוסלו, עם השיר "אובו יה בלקן" ("Ово je Балкaн"; מילולית: "זהו הבלקן"). הוא העפיל לשלב הגמר וסיים במקום ה-13.
אסמה רדזפובה

| --- | --- |

אסמה רדזפובה באפריל 2010
 לידה:  8 באוגוסט 1943 סקופיה, בולגריה 
 פטירה:  10 בדצמבר 2016 (בגיל 73) סקופיה, מקדוניה הצפונית 
 מוקד פעילות:  מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית
 תקופת הפעילות:  מ-1956 
 סוגה:  דיסקו, פופ-פולק, מוזיקה צוענית, מוזיקה עממית 
 שפה מועדפת:  רומאני, מקדונית, סרבית 
 חברת תקליטים:  קרואטיה רקורדס 
 בן או בת זוג:  סטבו טאודוסייבסקי (?–9 באפריל 1997) 
 פרסים והוקרה:  פרס ביירנסון (2005)  National artist of Macedonia (2013)  King and Queen of Romani Music (1976) 
 www.esma.com.mk
 פרופיל ב-IMDb
 
אֶסמָה רֶדזֶפּוֹבָה (במקדונית: Есма Реџепова;‏ 8 באוגוסט 1943 – 11 בדצמבר 2016) הייתה זמרת ופעילת זכויות אדם מקדונית צוענייה. עקב פרסומה, פעילותה למען הצוענים והרפרטואר הנרחב שלה זכתה לכינוי "מלכת הצוענים".
ילדותה

רדזפובה נולדה ב-8 באוגוסט 1943 בסקופיה שבמקדוניה בזמן הכיבוש הבולגרי, עת הייתה בולגריה מדינת חסות של גרמניה. רדזפובה הייתה החמישית מבין שישה ילדים במשפחתה. סבה מצד אביה היה צועני קתולי, וסבתה מצד אביה הייתה יהודייה ממוצא עיראקי. אמה הייתה צוענייה מוסלמית מכפר בקרבת סקופיה. אביה, שאיבד את רגלו בהפצצה גרמנית ב-1941, עבד כשוער בבניין, כמצחצח נעליים וכשרירן בקרקס. הוא שר, הכה בתוף ואף הנעים בקולו בחתונות. אמהּ עבדה כתופרת.
בגיל תשע צורפה רדזפובה על ידי אחד מאחיה לקבוצה מוזיקלית צוענית, בה למדה במהירות מקצבים צועניים מורכבים. אמהּ עודדה את כשרונה, ורדזפובה ואחיה הצטרפו ללהקת הפולקלור של בית הספר בו למדו. הוריה עמדו על כך שילדיהם ישלימו את חוק לימודיהם בבית הספר היסודי, אולם ציפו מרדזפובה שתתחתן בגיל צעיר ותהפוך לעקרת בית. בניגוד לציפיות הוריה השמרניים, היא הייתה נערה משוחררת ומרדנית ואף זנחה את הלבוש הצועני המסורתי לנערה והתהלכה בבגדים אפנתיים.
הקריירה המוקדמת

בשנת 1956 עודד אותה המחנך בכיתתה להשתתף בתחרות כישרונות צעירים שנערכה מטעם רדיו סקופיה. רדזפובה השתתפה בתחרות מבלי לבקש את הסכמת הוריה, שלא רצו שתלך בעקבות הקריירה המוזיקלית של אחותה הגדולה, שהתחילה לשיר בבתי הקפה של סקופיה בגיל 17. משלח יד כזה לנערה לא נשואה נתפס כבלתי מכובד בקהילה הצוענית באותה עת.
רדזפובה ביצעה את השיר A bre babi, שיר עם צועני מקדוני. הייתה זו הפעם הראשונה בה שודר שיר צועני בתחנת רדיו סקופיה. רדזפובה זכתה בתחרות מבין מתחרים מ-57 בתי ספר וגרפה פרס של תשעת אלפי דינרים מקדוניים. השתתפותה של רדזפובה בתחרות התקבלה במורת רוח אצל הוריה, והם הביעו את התנגדותם לקריירה מוזיקלית עבור בתם. באותה עת האפשרות היחידה למוזיקאים צועניים להרוויח את לחמם בשירה הייתה בהופעה בבתי קפה ומסעדות.
סטבו טאודוסייבסקי (אנ'), מוזיקאי מקדוני, התרשם מהופעתה של רדזפובה בתחרות ברדיו והציע לה להצטרף ללהקתו. טאודוסייבסקי היה חסר השכלה מוזיקלית רשמית. הוא עמד בראש להקת פולקלור, עבד ברדיו סקופיה והיה חבר בליגת הקומוניסטים של מקדוניה. טאודוסייבסקי היה חלק מהממסד המוזיקלי, אולם גם בעל חזון. בחזונו ראה אפשרות שהמוזיקה הצוענית תהיה פופולרית גם מחוץ להקשר הצועני, וזאת בתקופה שבה מוזיקה צוענית נתפסה כלא ראויה לשידור ברדיו ובטלוויזיה. יתרה מזאת, גילויי גזענות כלפי צוענים היו נפוצים במקדוניה וביוגוסלביה כולה באותה תקופה. הדימוי של המוזיקה הצוענית, ובמיוחד זו המבוצעת בפי נשים, היה נמוך אף בקרב הצוענים עצמם באותה עת. עד זמנה של רדזפובה זמרים צוענים לא ביצעו שירים בשפתם ברדיו ובטלוויזיה, ואף הסתירו את מוצאם. טאודוסייבסקי עשה נפשות למוזיקה הצוענית עוד טרם שמע את רדזפובה, וספג ביקורת ובוז על כך. בחזונו הוא ראה את רדזפובה כפורצת דרך שתעזור לו להגשים את משאלתו להכניס את המוזיקה הצוענית לזרם המרכזי. הוא שכנע את הוריה של רדזפובה שיתנו את ברכתם לקריירה מוזיקלית עבור בתם, ושיניחו לה להצטרף ללהקתו בהבטיחו להם שבתם תופיע רק מעל המכובדות שבבימות.
טאודוסייבסקי לא היה מרוצה לגמרי מאיכות שירתה של רדזפובה ועודד אותה להתאמן שעות רבות בכל יום. בעידודו היא אף חבשה את ספסל הלימודים באקדמיה למוזיקה של בלגרד, שם השתלמה במשך שנתיים.
השנים ביוגוסלביה

לאחר שעזבה את האקדמיה הצטרפה רדזפובה ללהקתו של טאודוסייבסקי ויצאה במסגרתה לסיבוב הופעות. ב-1961 הקליטה את תקליטה הראשון בו כללה שיר אחד מפרי עטה, Chaje Shukarije, שהפך מייד ללהיט והיה "סמלה המסחרי" של רדזפובה לאורך כל הקריירה שלה.
בשנת 2005 היא השתתפה באלבום של להקה צוענית רומנית פנפארה צ'יוקרליה. בשנת 2013 היא הייתה נציגת מקדוניה באירוויזיון.
רדזפובה פעלה רבות בנושאים הומניטריים, תרמה קונצרטים לצדקה והייתה פעילה בסיוע לפליטי מלחמות הבלקן וכן בנושא אומנה לילדים.
רדזפובה נישאה לטאודוסייבסקי בשנת 1968. ביניהם עמד פער גילאים של שבע עשרה שנים. לשניים לא היו ילדים משלהם, אולם לאורך השנים הם היו משפחת אומנה ל-47 ילדים.
רדזפובה מתה בסקופיה ב-11 בדצמבר 2016.
אליזבת לופטוס

| --- | --- |

 לידה:  16 באוקטובר 1944 (בת 80) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Elizabeth Fishman 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה, זכרונות שגויים 
 מקום מגורים:  קליפורניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1966)  אוניברסיטת סטנפורד (1970) 
 מנחה לדוקטורט:  פטריק סאפס 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה באירוויין (2002)  אוניברסיטת וושינגטון 
 פרסים והוקרה:  פרס ג'ון מדוקס (2016)  עמיתה באגודה האמריקאית לקידום המדע (2016)  פרס המדע ע"ש אייזק אסימוב (2016)  פרס ויליאם ט. רוסיטר (2012)  פרס האגודה האמריקאית לקידום המדע לחופש ואחריות במדע (2010)  מדלייית הווארד קרוסבי וורן (2010)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמית הוועדה למחקר סקפטי  עמית חברת הפסיכולוגים הניסויים  עמית החברה המלכותית של אדינבורו (2005)  פרס גרומאייר (2005)  APA Distinguished Scientific Award for the Applications of Psychology (2003)  פרס עמיתי ויליאם ג'יימס (2001)  פרס עמית ג'יימס מקין קטל (1997)  Honorary Fellow of the British Psychological Society 
 בן או בת זוג:  ג'ופרי לופטוס (1968–1991) 
 
אליזבת לופטוס (באנגלית: Elizabeth F. Loftus; נולדה ב-16 באוקטובר 1944) היא פסיכולוגית קוגניטיבית אמריקאית ממוצא יהודי.
קורות חיים

נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה בשם בת' פישמן, כנכדתם של מהגרים יהודים מרומניה ומרוסיה. קיבלה את התואר הראשון שלה במתמטיקה ופסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) בשנת 1966. את התואר השני קיבלה ב-1967 ואת הדוקטורט בשנת 1970, שניהם בפסיכולוגיה מאוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1970 החלה לעבוד כחוקרת בניו סקול, בה חקרה את הזיכרון לטווח ארוך. בשנת 1973 עברה לעבוד באוניברסיטת וושינגטון בה החלה לחקור זיכרון של עדים. השינוי בתחום המחקר שלה הגיע בעקבות הערה של מכר ששמע על מחקריה בזיכרון לטווח ארוך ותהה על היחס עלות תועלת של המחקרים. בשנת 2002 עברה לופטוס לאוניברסיטת קליפורניה באירוויין בה היא מכהנת כפרופסור במחלקה לפסיכולוגיה ומדעי ההתנהגות, ובמחלקה לקרימינולוגיה, משפטים וחברה, כמו גם במחלקה למדעים קוגניטיביים וכחברה במחלקה לנוירוביולוגיה של הלמידה והזיכרון. היא גם מכהנת כפרופסור לפסיכולוגיה ולמשפטים באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
לופטוס נבחרה בשנת 2004 כחברת האקדמיה הלאומית למדעים ושל האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ולחברה הפילוסופית האמריקאית ובשנת 2005 נבחרה לחברה המלכותית באדינבורו. בשנים 1998–1999 כיהנה כנשיאה של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה. בשנת 1984 וכן בשנים 2004 עד 2005 שימשה כנשיאת האיגוד לפסיכולוגיה המערבית והחברה למשפט פסיכולוגי.
אליזבת לופטוס זכתה באותות כבוד רבים, בהם פרס גרומאייר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה בשנת 2005 ומאוניברסיטה מיאמי באוהיו ואוניברסיטת ליידן בהולנד, כן הוענק תואר דוקטור למשפט לשם כבוד מטעם ג'ון גיי קולג' למשפט פלילי בניו יורק ודוקטור למדעים לשם כבוד מאוניברסיטת פורטסמות באנגליה. בנוסף לכך הוענקו לה תוארי כבוד מטעם האקדמיה האמריקנית לפסיכולוגיה משפטית בשנת 1995, האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה יישומית ב-1996, החברה הפסיכולוגית האמריקנית בשנים 1997 ו-2001 והאקדמיה האמריקנית הלאומית למדעים ב-2002. לופטוס אף דורגה במקום החמישים ושמונה מבין מאה הפסיכולוגים החשובים ביותר במאה העשרים והיא האשה הראשונה ברשימה זו.
פרסמה 24 ספרים ומעל 600 מאמרים.
לופטוס פעילה כיועצת או כעדת ראייה במאות הופעות בבית משפט בהקשר לנושא הזיכרון.
מחקריה של לופטוס מעוררים ביקורת רבה. בשנת 1994 לופטוס קיבלה איום מוות בעקבות הוצאת ספרה The Myth of Repressed Memory.
עבודתה

אליזבת לופטוס חוקרת את הזיכרון האנושי. במחקריה היא בודקת כיצד ניתן "להשתיל" זכרונות ולשנותם על ידי עובדות, רעיונות, השאות (סוגסטיות) וצורות אחרות של מידע לאחר האירוע, וכך לגרום לאנשים בריאים בנפשם, לזכור אירועים שלא התרחשו באמת. למשל שאלות מראיין, עורך דין או חוקר יכולות להטות זכרונו של האדם ואף להשתיל במוחו זכרונות שלמים. לטענתה, הדבר מתרחש במקרים רבים כמו לגבי אונס או התעללות מינית שהאדם סבור כי חווה, אף על פי שהאירוע לא התרחש באמת.
לדברי לופטוס, לעיתים האדם זוכר זיכרון בדוי ומשוכנע כי הוא אמיתי. עבודתה שנויה במחלוקת והיא בעלת משקל רב בחוק, כמו גם בתחומים אחרים. לופטוס אף השתתפה כעדת תביעה מומחית במשפטים ברחבי העולם, ביניהם במשפט של או.ג'יי סימפסון, וכן השתתפה בוועדות ציבוריות וממשלתיות בתחום הפסיכולוגיה. כתבה כעשרים ספרים ויותר מארבע מאות מאמרים.
אחד ממחקריה המפורסמים היה מחקר שחזור המכונית ההרוסה, שהיה דוגמה להשפעת מידע שגוי. היא גם ידועה בשל פיתוחה את טכניקת אבד בקניון על מנת ליצור זכרונות מוטעים במעבדה. מחקרים אלה ואחרים מחזקים את ההתנגדות לרעיון של זכרונות מודחקים ושחזור זכרונות שכאלה.