stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבו בכר אל-בגדאדי
חייו

אל-בגדאדי נולד ב-1971 בסאמרא שבעיראק. הוא למד באוניברסיטה האסלאמית בבגדאד, ושימש איש דת במסגד בפרוץ מלחמת עיראק ב-2003.
לאחר מכן נכלא על ידי האמריקאים, במחנה בוקה. אך משלא ראו בו כאיום משמעותי הוא שוחרר בדצמבר 2004.
בתחילת המלחמה החל להנהיג קבוצות אסלאמיות קיצוניות. ובהמשך מונה למנהיג מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בעיראק במאי 2010, לאחר מותם של מנהיגי הארגון, אבו איוב אל-מסרי ואבו עומר אל-בגדאדי, מונה אבו בכר אל-בגדאדי למנהיג אל-קאעידה בעיראק. אל-בגדאדי הודיע שהארגון יתמקד בניסיון לכבוש אזורים בעיראק במטרה להקים שם ח'ליפות אסלאמית שתתקיים על פי חוקי השריעה.
באוקטובר 2010 פרסמה ארצות הברית כי תעניק פרס בסך 10 מיליון דולר על מידע שיוביל ללכידתו או למותו של אל-בגדאדי.
לאחר תחילת מלחמת האזרחים בסוריה החל להרחיב את פעילות הארגון לתחומי סוריה, כשהוא נלחם לצד כוחות המורדים במשטרו של נשיא סוריה, בשאר אל-אסד. באפריל 2013 הודיע על איחוד ארגונו עם השלוחה הסורית של אל-קאעידה, ג'בהת א-נוסרה, בשם החדש: "המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט" (בראשי תיבות "דאעש"). בעקבות התנגדות ארגון ג'בהת א-נוסרה לאיחוד ולפעילות ארגון אל-קאעידה בעיראק בתחומי סוריה, קבע מנהיג אל-קאעידה, איימן א-זוואהירי, כי על הארגון להישאר בתחומי עיראק ולהותיר את הפעילות בסוריה לארגון ג'בהת א-נוסרה. לאחר שאל-בגדאדי סירב להיענות לדרישת אל-קאעידה, הודיעה אל-קאעידה על התנתקות מהארגון בעיראק.
ב-5 ביולי 2014 פורסם סרטון וידאו, שבו כביכול נראה לראשונה אל-בגדאדי, כשהוא מנהיג את תפילת יום שישי במסגד א-נורי במוסול, ונושא נאום שבו קרא לכלל המוסלמים לציית לו.
ב-8 בנובמבר 2014 דווח שאל-בגדאדי נפצע קשה בהפצצה של מטוסי קרב אמריקאיים על העיירה אל-קאאם, במקום שבו התקיים מפגש של ראשי הטרור. בסוף אפריל 2015 דווח כי הוא חי ומחלים מהפציעה, אך נותר משותק, ואת מקומו החליף אבו עלאא אל-עפרי. על פי משרד ההגנה של עיראק, זה האחרון נהרג בתקיפה מן האוויר של כוחות הקואליציה הבין-לאומית כחודש אחר כך.
ב-23 בינואר 2016 דווח במספר כלי תקשורת שאל-בגדאדי נפצע אנושות בתקיפה אווירית בצפון עיראק.
ב-16 ביוני 2017 דווח שמשרד ההגנה הרוסי בודק דיווחים שאל-בגדאדי נהרג בהפצצה של מטוסי קרב רוסיים על העיר א-רקה חודש קודם לכן, במקום שבו התקיים מפגש של בכירי הארגון. גם בישראל התקבל מידע מודיעיני על מותו של מנהיג המדינה האסלאמית.
ב-29 באפריל 2019 התפרסם תצלום וידאו שבו נראה אל-בגדאדי, לראשונה מאז ירד למחתרת ב-2013, משבח את מבצעיהם של הפיגועים בסרי לנקה שבוצעו שמונה ימים קודם לכן, עובדה שחיזקה את ההערכה כי אל-בגדאדי חי. ב-16 בספטמבר 2019 פורסמה קלטת שמע.
ב-26 באוקטובר 2019 נהרג אל-בגדאדי ב"מבצע קיילה מולר", בפשיטה על המתחם שבו שהה במחוז אידליב שבצפון-מערב סוריה. במבצע השתתפו פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים וכוח דלתא של צבא ארצות הברית. לפי הודעת הנשיא דונלד טראמפ, אל-בגדאדי נהרג בעת שניסה להימלט אל תוך מנהרה, כאשר מספר כלבים התנפלו עליו והוא החליט להפעיל את חגורת הנפץ שנשא על גופו. בפיצוץ נהרגו גם שלושה מילדיו שאיתם נמלט. במהלך המבצע נהרגו גם שתיים מנשותיו, שעל פי ההשערה הפעילו אף הן חגורות נפץ.
הערות שוליים

↑  החלטת מועצת הביטחון של האו"ם על הוספת אבו בכר אל-בגדאדי לרשימת מנהיגי אל-קאעידה עליהם חלים סנקציות
↑  אסף גיבור, הארגון הקיצוני שבאל-קאעידה מתנערים ממנו, באתר nrg מעריב, 4 בפברואר 2014
↑  זהו בעצם השם הישן, "המדינה האסלאמית בעיראק ובשאם", בהשמטת "בעיראק ובשאם", דבר המרמז על גדילה בשאיפות הטריטוריאליות של הארגון, שאינן מוגבלות כבר לאזור גאוגרפי, אלא כצעד להגשמת החזון המוסלמי המדבר על ח'ליפות השולטת על העולם כולו.
↑  "Who was Abu Bakr al-Baghdadi?" (באנגלית בריטית). 2019-10-27. נבדק ב-2024-12-20.
↑  Aymenn Jawad Al-Tamimi, 'Stations' of Abu Bakr al-Baghdadi's Life: Translation and Analysis, Aymenn Jawad Al-Tamimi, ‏2019-11-07 (באנגלית)
↑  IRAQ: U.S. offers $10-million reward for Al Qaeda in Iraq leader, באתר הלוס אנג'לס טיימס, 7 באוקטובר 2011
↑  התנערות אלקאעדה מארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובאלשאם - תמונת מצב וניתוח המשמעויות, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור
↑  ISIS chief appears in first video, BBC News, 5 July 2014
↑  חיים איסרוביץ', ‏דיווח: מנהיג דאע"ש, אל-בגדאדי, נפצע קשה בתקיפת ארה"ב, באתר מעריב אונליין, 8 בנובמבר 2014
↑  רועי קייס, אהוד, כריזמטי, אכזר: זה מנהיג דאעש החדש, באתר ynet, 2 במאי 2015
↑  יוסי מלמן, ‏למרות נפילת דאעש כישות טריטוריאלית, נאמניו ימשיכו להעסיק את המודיעין, באתר מעריב אונליין, 29 ביולי 2017
↑   רויטרס, מייסד דאעש בהופעה ראשונה זה חמש שנים: משבח את המפגעים מסרי לנקה, באתר הארץ, 29 באפריל 2019
↑  רויטרס‏, הקלטה חדשה של מנהיג דאעש: "מוציאים לפועל מבצעים מדי יום", באתר וואלה, 16 בספטמבר 2019
↑  סוכנויות הידיעות, מבצע החיסול: על שם קיילה, שאל-בגדדי אנס בשבי, באתר ynet, 28 באוקטובר 2019
↑  גיא אלסטר‏, דיווחים בארה"ב: מנהיג דאעש אל-בגדאדי חוסל במבצע בסוריה, באתר וואלה, 27 באוקטובר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810640045705606  GND: 1198106751  LCCN: no2023068568  SUDOC: 231670745  VIAF: 66151776804618012172   WorldCat (עם VIAF): 66151776804618012172 
הכלב שהשתתף בפשיטה האמריקנית על מסתורו של אל-בגדאדי.
פלוגות ההגנה (סוריה)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  סוריה (1980–2024) סוריה
 שיוך:  הכוחות המזוינים של סוריה
 סוג:  כוחות מיוחדים, משמר, שריון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1971–1984 (כ־13 שנים)
 מלחמות:  מלחמת האזרחים בלבנון
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  12 חטיבות, כ-55,000 חיילים
 פיקוד
 מפקדים:  רפעת אל-אסד
פלוגות ההגנה (בערבית: سرايا الدفاع) הייתה יחידת משמר סורית בסדר גודל של דיוויזיה. היחידה הוקמה בשנת 1971, לאור לקחי מלחמת ששת הימים בתור יחידת משמר. היא הורכבה מסוגים שונים של חטיבות, גדודים ורגימנטים ותפקידה היה לשמש כוח משמר להגנה על מוסדות השלטון והנשיאות של סוריה. היא פורקה בשנת 1984 לאחר ניסיון הפיכה כושל של מפקדה, אחיו של הנשיא, רפעת אל-אסד. כוחות היחידה התפזרו בעיקר בין הדיוויזיה הרביעית ומשמר הרפובליקה.
היסטוריה

לאחר מלחמת ששת הימים הבין הפיקוד הסורי כי ישנה בעיה במקצועיות יחידות הצבא, במיוחד בתחום של לחימה משולבת. בנוסף לכך, לאור המלחמה גדל הסיוע מברית המועצות, עשרות יועצים נשלחו לאזור לאמן את חיילי סוריה ונשק רב ומתקדם החל להגיע אף הוא כדי לחמש את הכוחות. כחלק מהלקחים הללו לצד חוסר היציבות הפוליטית במדינה, הוחלט על הקמת יחידה עצמאית בעלת כוחות משולבים אשר תשמש ככוח הגנה אחרון על מוסדות השלטון במקרה של מלחמה, ובנוסף תפעל לשימור השלטון כנגד התקוממויות וחוסר שקט במדינה.
לפי עקרונות אלו הוקמה יחידה פלוגות ההגנה בשנת 1971. היא לא הייתה כפופה למבנה הצבא הסורי, אלא ישירות למטה בכוחות המיוחדים, כאשר בפועל היא השתייכה לשלטון הסורי דרך המפקד שמונה לה, רפעת אסד, אחיו של הנשיא חאפז אל-אסד. בשנים הראשונות אומנו חיילי היחידה על ידי מדריכים מהיחידות צבא ברית המועצות, מהספצנאז, השריון וחיל הצנחנים, היחידה גם ביצעה תרגילים צבאיים ואימונים רבים עם הצבא הסובייטי.
כוחות היחידה נשלחו להשתתף בלחימה במלחמת האזרחים בלבנון, כשהם נלחמים בעיקר בגיזרת צידון ושוף. במהלך שנות ה-80 פעלו פלוגות ההגנה בעיקר בלחימה כנגד התקוממויות ומשימות ביטחון סביב סוריה. במהלך השביתות ברחבי סוריה בשנת 1980, נשלחה היחידה לחלב למנוע התפרעויות. ביוני אותה השנה גדוד מהיחידה נשלח לכלא תדמור והרג שם כ-1,000 אסירים שנחשדו כחברים בתנועת האחים המוסלמים, זאת בתגובה לניסיון התנקשות בנשיא אל-אסד.
בפברואר 1982, שתי חטיבות מפלוגות ההגנה, יחד עם יחידות עילית אחרות, נשלחו לעיר חמאת כדי לדכא שם ניסיון התקוממות מקומי. התוצאה של הפעילות הצבאית בעיר הייתה טבח של בין 10,000 ל-25,000 הרוגים.
לקראת סוף שנת 1983, הנשיא חאפז סבל מבעיות לב, הוא השאיר את ענייני ניהול המדינה לשישה אישי ציבור שהיו קורבים לו. רפעת הרגיש שהכוח היה צריך לעבור אליו ומספר קציני צבא החלו לתמוך בו. בחודשים אלו הפלוגות המיוחדות, כשהם בשיא כוחם עם כ-55,000 חיילים ומעל 1,200 טנקים, החלו להשתלט על אזורים במדינה ולפרק מנשקם יחידות צבא נאמנות לנשיא החולה. מול הפלוגות המיוחדות עמדו בעיקר הדיוויזיה השלישית, משמר הרפובליקה, המשטרה הסורית, כוחות המודיעין ופיקוד הכוחות המיוחדים. באמצע שנת 1984 אולם, חזר חאפז לשליטה מלאה בסוריה לאחר שהבריא, רפעת הורד מתפקידו והוחלט לא להעמידו למשפט. פלוגות ההגנה עברו לפיקודו של קצין אחר ובמהרה היחידה פורקה לגמרי והיחידות בה פוזרו בעיקר בין משמר הרפובליקה ויחידות הכוחות המיוחדים. חלק גדול מיחידות פלוגות ההגנה הועברו ליצירת דיוויזיה משוריינת חדשה, 'הדיוויזיה המשוריינת ה-569' שבהמשך שונה שמה ל'הדיוויזיה המשוריינת הרביעית'.
מבנה, אימון וציוד לחימה

בשיאה הכילה היחידה כ-55,000 חיילים. אלו התחלקו לרגימנטים וגדודים מסוגים שונים, כל גדוד הכיל 600-800 חיילים והתחלק לפלוגות שהכילו 120-200 חיילים. יחידת פלוגות ההגנה הכילו גדודי שריון, חיל רגלים, כוחות מיוחדים וצנחנים, בסיוע להם היו אגדי תותחנים וטייסות אוויר שהיו גם הם תחת פיקוד היחידה ופעלו יחד עם כוחות היבשה.
יחידת פלוגות ההגנה קיבלה עדיפות תקציבית על פני שאר יחידות הצבא הסורי, חיילים רבים ביחידה נשלחו לברית המועצות לאימונים, הם קיבלו את הציוד החדיש והאיכותי ביותר מכל יחידות הצבא וחיילי היחידה אף זכו למשכורת גבוהה מאלו של שאר הצבא.
כלל חיילי היחידה עברו בנוסף להכשרתם המקצועית, כגון צוותי טנק, גם הכשרה של כוחות מיוחדים ואימוני צניחה. גדודי השריון, חיל הרגלים והתותחנים אומנו בעיקר בלוחמה בסביבה אורבנית, לחימה משולבת (רב-זרועית) ולחימה בטווח קרוב. בנוסף, בפיקוד היחידה היה גם כוח של לוחמות צנחנים, אשר ככל הנראה שימשו יותר לצורכי ראווה מאשר ככוח לוחם.
ראו גם

הדיוויזיה הרביעית
משמר הרפובליקה
הכוחות המיוחדים של סוריה
תקווה אלפר

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1909 קייפטאון, האימפריה הבריטית 
 פטירה:  2 בפברואר 1995 (בגיל 86) סולסברי, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קייפטאון 
 בן או בת זוג:  מקס שטרן 
 
תקווה אלפר (באנגלית: Tikvah Alper‏; 22 בינואר 1909 – 2 בפברואר 1995) הייתה פיזיקאית שהפכה לרדיוביולוגית. בין יוזמותיה ותגליותיה הייתה בין הראשונות שמצאה עדויות לכך שהחומר המדבק בסקראפי אינו מכיל חומצת גרעין: ממצא שהיה חשוב בהבנת התפתחותה של תאוריית הפריון. היא הייתה מנהלת היחידה לרדיופתולוגיה ניסויית של מועצת המחקר הרפואי, בית החולים האמרסמית', לונדון, בין השנים 1962–1974.
ראשית הקריירה

אלפר נולדה בדרום אפריקה, הצעירה מבין ארבע בנות במשפחה של פליטים יהודים מרוסיה. היא הייתה תלמידת תיכון לבנות בדרבן, תוארה כ"נערה הכי אינטלקטואלית שלמדה בבית הספר", וסיימה בהצטיינות שנה מוקדם מהשאר. היא סיימה את לימודיה בהצטיינות בפיזיקה באוניברסיטת קייפטאון ב-1929, ולאחר מכן למדה בברלין עם הפיזיקאית הגרעינית ליזה מייטנר בשנים 1930–1932, ופרסמה ב-1933 מאמר עטור פרסים על קרני דלתא שהופקו על ידי קרינת אלפא.
ב-1932 חזרה לדרום אפריקה ונישאה לבקטריולוג מקס סטרן (Sterne), ממציא החיסון היעיל ביותר נגד אנתרקס לחיות משק. היא שמרה על שם נעוריה לאורך נישואיה. נשים נשואות לא הורשו לעבוד באוניברסיטה, ולכן תקווה ומקס הקימו מעבדה ביתית שבה עבדו יחד. בניהם יונתן ומיכאל נולדו בשנים 1935 ו-1936. אלפר שילבה דרישות של אמהות (יונתן נולד חירש), נישואים וקריירה. אלה כללו שהויות לפני ואחרי המלחמה באנגליה, שם עבדה עם הרדיוביולוג החלוץ דאגלס ליאה (Douglas Lea).
משנת 1937 עשתה אלפר הסבה מקצועית ובמשך עשר שנים עבדה כמורה לחירשים. הכשרתה בפיזיקה ומיומנויותיה הטכניות ניכרו במחקר שפורסם על הפיכת הגיית דיבור לגלויה, לשם שימוש באימון ילדים חירשים לדבר. ב-1948 מונתה לתפקיד ראש מדור הביופיזיקה של המעבדה הלאומית לפיזיקה בדרום אפריקה.
קריירה מאוחרת

למרות המוניטין המדעי הגובר שלהם נאלצו מקס שטרן ותקווה אלפר לעזוב את דרום אפריקה בשנת 1951 בגלל התנגדותם לאפרטהייד. תקווה מצאה עבודה כעמיתת מחקר ללא תשלום במעבדות הרדיוביולוגיה של מועצת המחקר הרפואי בבית החולים האמרסמית' שבלונדון בהנחיית האל גריי (Louis Harold Gray), אותו פגשה בביקורים קודמים. עבודתה התמקדה במנגנוני השפעות קרינה על הביולוגיה של התא. אז החל מיפוי השפעות הקרינה על סוגי תאים שונים, והאינטראקציה שלהם עם תהליכים פיזיולוגיים וכימיים אחרים. המיפוי נמשך בשנות ה-50 וה-60.
אלפר הייתה מנהלת היחידה לרדיוביולוגיה משנת 1962 עד פרישתה ב-1974. המאמר הקלאסי שלה Cellular Radiobiology פורסם ב-1979. אלפר המשיכה בחיים מקצועיים פעילים בפנסיה, והגיעה לשיאה ב"הרצאה מבריקה בפני החברה לחקר הקרינה בדאלאס בגיל 83". היא מתה בסריסברי (Sarisbury), המפשייר, אנגליה, בשנת 1995, והותירה אחריה את בעלה מקס, הבנים ג'ונתן ומייקל, שישה נכדים ושלושה נינים.
תפקיד במחקר סקראפי

סקראפי היא מחלה זיהומית קטלנית של מערכת העצבים של כבשים; מחלת פריונים מהסוג שעלול להשפיע על בקר (ספגת המוח) ובני אדם (מחלת קורו, מחלת קרויצפלד-יעקב). הסברה הייתה שסקראפי נגרם על ידי 'וירוס איטי' שנדרשות שנים עד שיביא להופעת שינוי בהתנהגות או בתנועה. באמצע שנות ה-60 נקבע שתאים יכולים להשתכפל רק באמצעות DNA. רדיואקטיביות עוצרת את שכפול התא על ידי 'הרג' DNA.
אלפר גילתה שהקרינה לא הרגה את הגורם המדבק בסקראפי, מה שמרמז שסביר להניח שנגיף אינו הגורם המדבק. הגורם המדבק היה צריך להיות קטן ופשוט יותר מ-DNA ויראלי. אלפר מצאה שהחומר נשאר פעיל תחת אור אולטרה סגול. DNA אינו פעיל תחת אור אולטרה סגול. במקום זאת, גורם המחלה נהרג באור באורך 237 ננומטר, אורך גל ספציפי שמשבית פוליסכרידים. אלפר ועמיתיה דיווחו על תכונות אלו של חומר הסקראפי - ממצא שנראה היה שהוא סותר את הדוגמה המרכזית הגורסת ששכפול זה (ומכאן צמיחת המחלה ותכונותיה המדבקות) יכול לקרות רק באמצעות DNA. לאחר שממצאים אמפיריים אלה אוששו, התפתחו מספר תיאוריות כדי להסביר את התכונות המיוחדות של גורם מחלת הסקראפי. התיאוריה המקובלת ביותר היא תאוריית הפריון, המציגה חלבון 'נוכל' כמקור הזיהומי. עם זאת, אלפר לא הסכימה לכך ש'מוטציה' חלבונית היא הגורם. ראשית, מחקרי קרינת האולטרה סגול (UV) שלה לא הצביעו על חומר חלבוני, ושנית, פריונים מבודדים לא גרמו לסקראפי. התיאוריות שלה לגבי הסוכן, גורם המחלה, פותחו בשנים האחרונות לחייה והציעו סיפור דינמי ומורכב יותר.
הערות שוליים

↑  Hunter, A (2012). "Radiation biology – An important science". South African Journal of Science. 108 (7/8): 972. doi:10.4102/sajs.v108i7/8.972.
↑  Vogt, Annette B. "Tikvah Alpert 1909-1995". Jewish Women's Archive Encyclopedia. Jewish Women's Archive. נבדק ב-17 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Hornsey, S; Denekamp, J (1997). "Tikvah Alper: An indomitable Spirit". International Journal of Radiation Biology. 71 (6): 631–42. doi:10.1080/095530097143635. PMID 9246177.
↑  Alper, T (1932). "Über die δ-Strahlen und die Beziehung zwischen Reichweite und Geschwindigkeit für langsame Elektronen". Zeitschrift für Physik. 76 (3–4): 172–189. Bibcode:1932ZPhy...76..172A. doi:10.1007/BF01341810.
↑  "Obituary: Max Sterne". The Independent (באנגלית בריטית). 1997-03-04. ארכיון מ-7 במאי 2022. נבדק ב-2017-10-27. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Alper, T.; Zimmerman, H. J. (1939). "A thyraton inflexion indicator for teaching the deaf". Journal of Scientific Instruments. 16 (10): 334–6. Bibcode:1939JScI...16..334S. doi:10.1088/0950-7671/16/10/304.
↑  Fowler, J (באפריל 1995). "In memoriam Tikvah Alper 1909-1995". Radiation Research. 142 (1): 110–2. PMID 7899554. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Alper, T.;  et al. (1967). "Does the agent of scrapie replicate without Nucleic Acid?". Nature. 214 (5090): 764–766. Bibcode:1967Natur.214..764A. doi:10.1038/214764a0. PMID 4963878.
↑  Alper, T. (ביולי 1992). "The infectivity of spongiform encephalopathies: does a modified membrane hypothesis account for lack of immune response?". FEMS Microbiology Letters. 4 (5): 235–242. doi:10.1111/j.1574-6968.1992.tb05000.x. PMID 1355344. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007425907605171  BIBSYS: 90159440  CiNii: DA01573603  GND: 1145344879  ISNI: 0000 0001 0894 9198  LCCN: n88642944  NTA: 069813612  VIAF: 45881997   WorldCat (עם VIAF): 45881997
רינקו קיקוצ'י

| --- | --- |

רינקו קיקוצ'י, 2010
 לידה:  6 בינואר 1981 (בת 44) הדאנו, יפן
 שם לידה:  菊地 百合子 
 מדינה:  יפן 
 תקופת הפעילות:  מ-1999 
 בן או בת זוג:  Shōta Sometani (2014–?) 
 מספר צאצאים:  2
 http://www.rinkokikuchi.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
רינקו קיקוצ'י (ביפנית: Kikuchi Rinko, 菊地 凛子; נולדה ב-6 בינואר 1981) היא שחקנית יפנית, היא השחקנית היפנית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס אוסקר מזה 50 שנה, עבור תפקידה בסרט "בבל" (2006). היא כיכבה בין היתר בסרטים "יער נורווגי" (2010) ובסרטו של גיירמו דל טורו "פסיפיק רים" (2013); ועבור תפקידה בסרט "קומיקו, ציידת האוצרות" (2014) היא קיבלה מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר.
ביוגרפיה

קיקוצ'י נולדה בעיר הדאנו, במחוז קנאגאווה שביפן; הצעירה מבין שלושה ילדים. היא התגלתה על ידי סוכן כישרונות ברחוב בגיל 15.
קריירה

את הופעת הבכורה שלה על מסך הקולנוע ערכה בסרט יפני מקומי בשם "רצון לחיות" בשנת 1999, לאחר מכן השתתפה במספר סרטים מקומיים וביניהם הדרמה הקומית "טעם התה" ומותחן המסתורין "לשרוד בסטייל".
בשנת 2006 עברה קיקוצ'י להוליווד וכיכבה בדרמה "בבל" של אלחנדרו גונסלס איניאריטו. בסרט גילמה קיקוצ'י את דמותה של צ'יקו וטאיה, ילדה יפנית חירשת אילמת אשר נלחמת במציאות הקשה של חייה. על תפקידה הייתה קיקוצ'י מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2021, שיחקה קיקוצ'י את דמותה של חינטה בסדרת הדרמה והמד"ב "פלישה" שיצר סימון קינברג לשירות אפל TV פלוס.
חיים אישיים

לאחר שנפגשו ב-2009, קיקוצ'י הייתה במערכת יחסים של שנתיים עם הבמאי האמריקאי ספייק ג'ונז, איתו היא הספיקה להתגורר למשך זמן קצר בניו יורק.
ב-31 בדצמבר 2014 היא נישאה לשחקן היפני שוטה סומטני (אנ'), אשר צעיר ממנה ב-11 שנים. באוקטובר 2016, קיקוצ'י ילדה את בנם הראשון. בנם השני נולד בסוף 2018.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1999 | Will to Live |  |  |
| 2000 | By Player |  |  |
| 2000 | Akai Shibafu |  |  |
| 2001 | Paradise |  |  |
| 2001 | Hole in the Sky | טיאקו |  |
| 2001 | Drug | מיי |  |
| 2003 | Age 17 : 17-sai | היטומי |  |
| 2004 | Tori |  |  |
| 2004 | טעם התה | יוריקו קיקוצ'י |  |
| 2004 | 69 |  |  |
| 2004 | Survive Style 5+ |  |  |
| 2004 | Riyū |  |  |
| 2005 | Tagatameni: Portrait of the Wind | גיסתו של מארי |  |
| 2005 | Funky Forest | קיקוצ'י |  |
| 2006 | Warau Michael | נאבוקו סאקוראי |  |
| 2006 | בבל | צ'יקו וטאיה |  |
| 2006 | Umi de no hanashi | קאורי |  |
| 2007 | Zukan ni Nottenai Mushi | סאיוקו |  |
| 2007 | Genius Party |  | דיבוב |
| 2007 | Tokyo Serendipity | ג'ונדה אטסוקו |  |
| 2008 | הנוכלים בלום | באנג באנג |  |
| 2008 | The Sky Crawlers | סוטו קוסאנאגי | דיבוב |
| 2008 | Kiru – KILL |  |  |
| 2009 | מפת הצלילים של טוקיו | ריו |  |
| 2009 | Strawberry Seminar |  |  |
| 2009 | דרכים צדדיות | מינה פארקר |  |
| 2009 | Assault Girls | לוציפר |  |
| 2009 | 42 One Dream Rush |  |  |
| 2010 | שאנגחאי | סומיקו |  |
| 2010 | יער נורווגי | נאוקו |  |
| 2011 | Ogawa no Hotori | טאצו |  |
| 2011 | Love Strikes! | נאוקו היישידה |  |
| 2011 | The Warped Forest |  |  |
| 2013 | פסיפיק רים | מאקו מורי |  |
| 2013 | 47 רונין | מכשפה |  |
| 2014 | קומיקו, ציידת האוצרות | קומיקו |  |
| 2014 | Last Summer | נעמי |  |
| 2015 | Nadie quiere la noche | אלאקה |  |
| 2015 | Diâ diâ |  |  |
| 2016 | Terra Formars | אסוקה מוריקי |  |
| 2018 | פסיפיק רים: המרד (אנ') | מאקו מורי |  |
| 2019 | We Are Little Zombies | יוקו |  |
| 2022 | What to Do with the Dead Kaiju? | קולונל סן מסאגו |  |
| TBA | In Love and Deep Water | איינה הוריקאווה |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1999 | Kawaii dakeja Dame kashira | אקי שימאדה | תפקיד ראשי; 11 פרקים |
| 2001 | Chura-san |  | אופרת סבון; 156 פרקים |
| 2002 | The Private Detective Mike Hama |  |  |
| 2002 | Mike Yokohama: A Forest with No Name | מס' 51 | סרט טלוויזיה של Nippon TV |
| 2003 | Uchu ni Ichiban Chikai basho |  |  |
| 2003 | Ai to Shihonshugi |  |  |
| 2009 - 2010 | Liar Game | ריו קצוראגי | 9 פרקים |
| 2010 | Moteki | נאוקו היישידה | תפקיד ראשי; 12 פרקים |
| 2014 | Gū-Gū Datte Neko de Aru | צ'יקאקו | 4 פרקים |
| 2015 | Yume wo ataeru | מיקיקו אייבי | מיני-סדרה |
| 2018 | וסטוורלד | אקאני | 2 פרקים |
| 2018 | מיס שרלוק | מיטסוקי קוראטה | פרק: "Stolen Virus" |
| 2018 | Kemono ni Narenai Watashitachi | קוראה טאחיבאנה | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2021 | פלישה | הינאטה | 6 פרקים |
| 2022 | טוקיו וייס | איימי מארויאמה | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2022 | The 13 Lords of the Shogun | נואי |  |
הארץ

ערך זה עוסק בעיתון יומי בישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
סמליל העיתוןסמליל העיתון
הגיליון הראשון של "הארץ" מ-18 ביוני 1919. בין הכותבים: אהרן מיכל ברכיהו (ברוכוב), איתמר בן-אב"י, מרדכי בן הלל הכהן, יעקב פיכמן, זאב ז'בוטינסקי, משה סמילנסקי
הגיליון הראשון של "הארץ" מ-18 ביוני 1919. בין הכותבים: אהרן מיכל ברכיהו (ברוכוב), איתמר בן-אב"י, מרדכי בן הלל הכהן, יעקב פיכמן, זאב ז'בוטינסקי, משה סמילנסקי
 תדירות:  יומון
 סוגה:  חדשות
 פורמט:  ברואדשיט, טבלואיד ראו בגוף הערך
 מו"ל:  עמוס שוקן
 מייסד:  יצחק לייב גולדברג
 בעלים:  75% משפחת שוקן  25% לאוניד נבזלין
 עורך ראשי:  אלוף בן
 מנכ"ל:  רמי גז
 תאריכי הופעה:  18 ביוני 1919 – הווה (105 שנים)
 שפה:  עברית, אנגלית
 מערכת:  רח' זלמן שוקן 21, תל אביב
 תפוצה:  110,000 (עברית) 24,000 (אנגלית)
 מדינה:  ישראל ישראל
 עמוד ראשון:  עמוד ראשון מהיום
 www.haaretz.co.il  מפת מיקום  מפה דינמית #invoke:תבנית חוזרת tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הארץ הוא היומון הוותיק ביותר הפועל בישראל. נוסד ב-18 ביוני 1919 על ידי יצחק לייב גולדברג (יל"ג) ונקרא בשמו הנוכחי החל מדצמבר 1919. נכון לינואר 2022, שיעור החשיפה של העיתון עומד על 5.1% בימות השבוע ו-5.5% בסופי השבוע. העיתון מפעיל גם אתר חדשות, שמרבית התכנים שעלו בו מאז מרץ 2013 פתוחים למנויים בלבד.
מאז שנת 1935 היה העיתון בבעלות משפחת שוקן, ובשנים האחרונות נמכרו 40% ממניות קבוצת הארץ, החברה שמוציאה אותו לאור, לאלפרד דומונט (20%) ולאוניד נבזלין (20%). בדצמבר 2019 רכשו משפחת שוקן ונבזלין את חלקה של דומונט. לעיתון נטייה לשמאל פוליטי ומדיני.
מו"ל העיתון הוא עמוס שוקן, העורך הראשי הוא אלוף בן ומנכ"ל קבוצת "הארץ" הוא רמי גז.
היסטוריה > טרם ההקמה – "חדשות מהארץ"

בעקבות איסור שהטיל הממשל הצבאי הבריטי על נציגי היישוב העברי לפרסם עיתון ושמו "ארץ ישראל", הוחלט בממשל להוציא מהדורה עברית של שבועון הצבא הבריטי, "The Palestine News", בשם: "חדשות מהארץ הקדושה – התוצאה העברית של שבועון המשלחת הצבאית המצרית אשר למחנה הבריטי בארץ האויב הנכבשת". הגיליון הראשון נדפס בירושלים, ב"דפוס לעווי", וראה אור ב-4 באפריל 1918. אולם הצנזורה הצבאית הבריטית פסלה גם שם זה והחל מהגיליון השני נקרא השבועון "חדשות מהארץ". המערכת נדדה לקהיר לפי החלטת הבריטים. בינואר 1919 הודיע הממשל הצבאי הבריטי על סגירת כל העיתונים הצבאיים, והגיליון האחרון של "חדשות מהארץ" יצא לאור ב-10 באפריל 1919.
היסטוריה > הקמה

לקראת סגירת "חדשות מהארץ" פנו מנהיגי התנועה הציונית חיים ויצמן ונחום סוקולוב אל יצחק לייב גולדברג בבקשה שיממן יומון ציוני-לאומי. גולדברג קיבל זיכיון להוצאת העיתון, בידיעה שבשלב ראשון העיתון יספוג הפסדים. העורך היה ד"ר ניסן טורוב, האחראים על השכתוב היו המתרגם ד"ר שמואל פרלמן וכן אליעזר בן-יהודה ובנו איתמר בן-אב"י.
הבריטים פסלו את השם "ארץ ישראל", מחשש להתנגדות ערבית, וכשהחל העיתון לצאת כיומון בירושלים, ב-18 ביוני 1919, הוא נקרא "חדשות הארץ – עיתון יומי לענייני החיים והספרות" והיה לעיתון העברי הראשון שיצא לאור בתקופת המנדט.
העיתון הכריז על עצמו כעיתון ציוני, גם אם נזהר לא להרגיז את השלטון הבריטי: לעיתון יומי, ציוני-כללי (נוסחה אחרת: כלכלי) ופרוגרסיבי, חיכתה ארץ-ישראל זה מכבר, נכתב בפתח הגיליון, ולעת עתה נימנע מהבטחות מוגזמות ונשתדל לתת לקהל העברי בארץ ובחו"ל את אשר אפשר לתת בזמן הזה: עיתון יומי צנוע ולא גדול ביותר, אבל חופשי ורציני ושואף למלא באמונה את חובתו, מתוך הכרת האחריות הגדולה שהוא מקבל על עצמו, באומרו להיות לפה לכל נושאי דגל תחייתנו הלאומית בשעה חמורה זו של מעבר מחלום הציוניות אל החיים המעשיים והממשיים ב"בית הלאומי" העומד להיבנות תחת חסותה ובעזרתה של אנגליה. במונחים של היום היה זה עיתון מאוד ספרותי, ומספר עמודי הדעות בו עלה בהרבה על מספר עמודי החדשות. כל העורכים היו אנשי ספרות, ולמעשה היה לעיתון רק עיתונאי אחד, ר' נחום בן חורין, רב בן היישוב הישן, שהיה מעודכן ביותר בחיי העיר ירושלים.
בדצמבר 1919 הושמטה מהסמליל (לוגו) המילה "חדשות", ושמו של העיתון הפך רשמית ל"הארץ". בהמשך גם אותיות הסמליל שצייר זאב ז'בוטינסקי הוחלפו בסמליל הנוכחי מאת מעצבת האותיות פרנצ'סקה ברוך. העיתון הודפס בכ-1,000 עד 1,500 עותקים. בחול המועד של סוכות ופסח לא עבדו בבתי הדפוס בירושלים, והעיתון לא הופיע בהם.
י"ל גולדברג המשיך לתמוך במימון הפעילות של "הארץ" עד קיץ 1922. מרגע שהפסיק את תרומתו, עקב הפסדים מצטברים שסיכנו את הונו, נאבק העיתון על קיומו עד שנסגר בתחילת נובמבר אותה שנה. בהתערבותו של אחד העם, שנחרד מהמחשבה שעיתון האיכות העצמאי היחיד בישראל יפסיק את הופעתו, גויסו איילי הון כמילונאי יהודה גור כדי לממן את הופעתו. הניהול השוטף נמסר לידי קואופרטיב של העובדים, ואלה חידשו את הופעת העיתון ב-1 בינואר 1923. הם בחרו פה אחד עורך חדש, ד"ר משה יוסף גליקסון (קודם לכן שימשו בתפקיד לתקופות קצרות שמואל פרלמן ואריה לייב יפה).