ארתור ווטקינס
ביוגרפיה > כהונה בסנאט > ועדת ווטקינס

בתחילת 1950, כשהסנאטור הרפובליקני ג'וזף מקארתי מוויסקונסין החל בטיהורים האנטי-קומוניסטיים שלו, הוא מצא תמיכה רבה מהציבור הרחב ועמיתיו. עם זאת, עד 1952, חלק מהתקפותיו סייעו להוביל לתבוסה של יריבים דמוקרטיים ואף הביאו לביקורת מצד חלק ממפלגתו על כך שביזה את התכונות הנדרשות מפקיד ציבור. עד 1953, עם הסחף הרפובליקני בבית הלבן ובבתי המחוקקים התקפותיו הפכו למתקפה על מפלגתו שלו. ב-22 באפריל 1954, מקארתי פתח בשימועים לחקירת ביטחון צבא ארצות הברית. שודר בטלוויזיה הלאומית, מקארתי ביזה עדים, התעלם מנימוסים נפוצים, ערער את ההליך הפרלמנטרי, והפנה לרעה את דעת הקהל נגד עצמו ונגד הממשלה.
ב-11 ביוני 1954, הסנאטור הרפובליקני ראלף פלנדרס מוורמונט הציג צעד להדיח את מקארתי מכל תפקידיו. היו רבים בסנאט שהאמינו שיש לצמצם את מקארתי, אבל לא הייתה הסכמה ברורה אם הדחתו כיו"ר שלו הייתה מוצדקת בגלל כללים על ותק ופרוטוקול תקין. משוכנעים על ידי עמיתים כי קל יותר להגיע לביקורת, ב-30 ביולי 1954, הציג פלנדרס החלטה הקוראת לצינון של מקארתי, תוך ציון כי התנהגותו של מקארתי פועלת "בניגוד למסורות הסנאטוריות" והביאה לכלל המוניטין של הגוף. "לא הפרת הנימוס שלו, או חוקים או לפעמים אפילו חוקים כל כך מטרידה", אלא דפוס ההתנהגות הכללי שלו. בסופו של דבר התווסף להחלטת הנטייה "שטר פרטים" המפרט 46 אישומים.
לפני מקארתי, היו רק חמישה מקרים של צנזורה בהיסטוריה של הסנאט, אבל התנהלותו הפכה למקוממת עד כדי כך שהיה הרגשה שצריך לעשות משהו. סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון, מינה ועדה דו-מפלגתית, בראשות ווטקינס, כדי לבדוק ולקבוע אם הגינוי היה מוצדק. ב-5 באוגוסט 1954 פורסמו שמות חברי הוועדה: ארתור ווטקינס (רפובליקני יוטה), פרנק קרלסון (רפובליקני מקנזס), פרנסיס קייס (רפובליקני מדקוטה הדרומית), אדווין סי ג'ונסון (דמוקרטי מקולורדו), ג'ון סטניס (דמוקרטי ממיסיסיפי), וסם ארווין (דמוקרטי מקרוליינה הצפונית). הסנאטורים נבחרו על ידי ניקסון כיוון שהם היו אנשים ששיחקו לפי החוקים, שזכו לכבוד מצד סנאטורים אחרים, לא היו כלבי ציד ליברליים או תקשורתיים, ולא התמודדו לנשיאות. הם החלו להיפגש ב-31 באוגוסט 1954, למשך חודשיים של דיונים.
ועדת ווטקינס חילקה את 46 הסעיפים לחמש קטגוריות: זלזול בסנאט או ועדה סנאטורית; עידוד עובדים פדרליים לעבור על החוק; קבלת מסמכים מסווגים מתיקים מנהלים; התעללות בעמיתים בסנאט; והתעללות באנשי צבא. ווטקינס מנע מצלמות טלוויזיה וכלי תקשורת מהדיונים, והתעקש שמקארתי יעמוד בפרוטוקול הסנאט. כשמקארתי הופיע בפני הוועדה והחל להעליב את חברי הוועדה, ווטקינס סילק אותו מהנהלים. רוב האישומים נדחו או בגלל שנפלו לפעולות שהיו נסבלות זה מכבר, או שהם נשפטו כבעלי פוטנציאל להגביל את חקירות הסנאטוריות בעתיד. שני האישומים שהחליטו לבסוף להעלות קשורים לאי השתתפותו בוועדת המשנה לענייני כללים ומינהל, שקראה לו להעיד ב-1951 וב-1952, ולהתעללותו בבריגדיר גנרל ראלף וו. צוויקר בדיונים בצבא ב-1954. בסופו של דבר בוטלה הספירה של צוויקר ונוספה אחת בנוגע להצהרותיו על ועדת ווטקינס עצמה. ניסיון אחרון אחד נעשה לפני שהאשמות הובאו בפני הסנאט המלא כדי לקבל את התנצלות מקארתי, אך הוא סירב.
שני הסעיפים עליהם הצביע הסנאט בסופו של דבר היו:
(1) סירובו להופיע בפני ועדת המשנה לענייני הרשאות ובחירות כדי לענות על שאלות על אופיו האישי, והפרעתו הכללית לעבודת ההרכב במהלך חקירתו ב-1951 וב-1952; ו
(2) "האשמת שלושה חברים בוועדה הנבחרה ב"הונאה מכוונת" ו"הונאה" בשל אי פסילת עצמם; בהצהרה לעיתונות ב-4 בנובמבר 1954, כי מושב הסנאט המיוחד שהיה אמור להתחיל ב-8 בנובמבר 1954, הייתה "מסיבת לינץ'"...
ב-2 בדצמבר 1954, הסנאט הצביע בעד "לגנות" את מקארתי בשני הסעיפים בהצבעה של 67 מול 22. הדמוקרטים הנוכחים הצביעו פה אחד והרפובליקנים היו חלוקים בשאלה האם הגינוי צריך לנצח. ג'ון קנדי, שאושפז לצורך ניתוח גב, לא נכח בהצבעה ולא ציין באופן ספציפי כיצד היה מצביע.