stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של פתח תקווה
פרעות תרפ"א

בחודש מאי 1921 החלו פרעות ביהודי יפו, בהן נרצח בין היתר הסופר יוסף חיים ברנר. ימים אחדים לאחר מכן (ב־5 במאי), תקפו ערביי הכפרים יהודייה, פג'ה, ראס אל־עין ואחרים את המושבה. על הגנתה הופקדו אברהם שפירא וסגנו אבשלום גיסין. בוועד הביטחון היה גם עקיבא ליברכט.
בפרעות נהרגו ארבעה מתושבי פתח־תקווה ובהם גיסין וזאב אורלוב, על שמם רחובות מרכזיים בפתח־תקווה של היום. לזכרם הוקמה אנדרטה הנמצאת ליד בניין העירייה. אנדרטה נוספת לזכרם ממוקמת בגן הסמוך לבית "יד לבנים".
מועצה מקומית

לאחר הפרעות ועקב התרחבותה של המושבה בעקבות העלייה, קיבלה פתח־תקווה מהשלטון הבריטי מעמד של מועצה מקומית ב־1921. בשנת 1926 הוקמה בפתח־תקווה קבוצת מנורה בהנהגת גרשון שץ, שהיוותה את ההתארגנות הראשונה של תנועת בית"ר בארץ ישראל.
בשנת 1922 נפתחה תחנת הרכבת הראשונה בפתח־תקווה.
בשנת 1934 ביקשה הסוכנות היהודית שפתח־תקווה תהיה לעיר, אך ההצעה נתקלה בהתנגדות נציגי חקלאי פתח־תקווה מהגוש האזרחי, ובראשם משה סמילנסקי, נשיא התאחדות האיכרים, אשר חששו שההפיכה לעיר תסכן את פתח־תקווה ואת כלל המושבות. מנגד, חמשת נציגי הפועלים, שלמה יצחק שטמפפר ונציג החרדים מונק תמכו בהחלטה, אך הם נותרו במיעוט. בסופו של דבר, קיבלה פתח־תקווה מעמד של עיר ב־1937, כשלוש שנים לאחר תל אביב, ובכך הייתה ליישוב העברי השני שקיבל מעמד זה. ראש העירייה הראשון היה שלמה שטמפפר, בנו של מייסד המושבה.
לפתח־תקווה מקום חשוב בהיסטוריה של התפתחות היישוב היהודי, בשמשה מקום מעבר לעולים, במיוחד אלה בני העלייה השנייה, שהגיעו אליה וממנה התפזרו לכל רחבי הארץ. אנשי תנועת העבודה ראו בפתח־תקווה את מרכזם, ובה נוסדו תנועות "הפועל הצעיר" ו"אחדות העבודה". במלחמת העצמאות סבלה פתח־תקווה מהתקפותיהם של פורעים ערבים מכפר קאסם והשומרון.
לאחר המלחמה סופחו לעיר אדמות הכפר פג'ה. חלק מתושבי הכפר עזבוהו בגלל התקפת האצ"ל ב־17 בפברואר, והיתר עזבו לאחר שההגנה הוציאה להם צו גירוש, במאי 1948. בתיו נמחו ביוני אותה שנה על ידי הקרן הקיימת לישראל, בהמלצת יוסף ויץ, ולאחר שאדמותיו הוכרזו נכסי נפקדים, סופחו לעיר.
לאחר קום המדינה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  פסקה.
אחרי קום המדינה התפתחה העיר בעיקר בשל סיפוחן של שכונות שצורפו לתחום השיפוט שלה (קריית מטלון, כפר אברהם ושטחי קיבוץ גבעת השלושה לאחר שעבר למיקום חדש), ובניית שכונות חדשות על אדמות שצורפו לשטח העיר (כמו מעברת עמישב וקרית אלון). כמו כן סופחו אליה אזורי התעשייה קריית אריה וסגולה ורמת סיב. אוכלוסיית העיר הוכפלה מ-23,000 תושבים ב-1951 ל-50,000 ב-1956. בשנות ה-60 של המאה ה-20 העיר הפכה לעיר תעשייה, לא אחת על חשבון השטחים הפתוחים והפרדסים ההיסטוריים, שהיו בתחום העיר, ונעקרו כולם במשך השנים, למעט רצועת הפרדסים סביב בית העלמין ירקון ששרדה ועל פי התכנון תהפוך לפארק מטרופוליני לאורך הירקון.
בשנת 1962 אוחדה המושבה כפר גנים עם העיר
ב־1971 נורו על העיר רקטות קטיושה מאזור דיר בלוט, וגרמו להרג ארבע אזרחיות.
בשנת 1984, לאחר בחירתו לקדנציה שנייה כראש העיר, החליט ראש העיר, דב תבורי, לפתוח את קולנוע היכל בשבת. הדבר הביא לעימות בין דתיים לחילוניים בפתח־תקווה ולהפגנות רבות מאוד של הציבור הדתי, בהנהגת רב העיר, הרב ברוך שמעון סלומון, נגד פתיחת הקולנוע בשבת, במשך כשנתיים.
במהלך שנות ה־90 של המאה ה־20 התיישבו בעיר קרוב ל־40,000 עולים חדשים ממדינות ברית המועצות
בין השנים 1995 ל-2008 גדלה אוכלוסיית העיר מ-151,000 תושבים ל-194,000 תושבים, תוספת של כ-3,300 תושבים בכל שנה בממוצע, בעקבות הקמת שכונת אם המושבות בצפון העיר, הרחבת שכונת הדר גנים-עמישב במזרח העיר והקמת שכונת כפר גנים ג' בדרום העיר שיצרה רצף בנוי בין פתח תקווה לקריית אונו. הגידול באוכלוסיית העיר נמשך גם בעשור השני של המאה ה-21, בסוף 2017 הייתה אוכלוסיית העיר כ-240,000 נפש ובסוף 2023 כ-280,000. על פי תוכנית המתאר של פתח תקווה יאפשרו עתודות הקרקע את גידול האוכלוסייה עד 300,000 תושבים.
ראו גם

הבלדה על יואל משה סלומון – יורם טהרלב
הערות שוליים

↑  דרכה של המושבה, באתר "פתח תקווה אם המושבות".
↑  ראו: זאב וילנאי, בראשית היה "גיא-אוני", דבר, 3 במאי 1962
↑  ראו: יהושע קניאל, ‏הוויכוח בין פתח-תקווה לראשון-לציון על הראשוניות בהתיישבות ומשמעותו ההיסטורית, קתדרה 9, תשרי, תשל"ט, אוקטובר 1978
↑  דוד תדהר (עורך), "אליעזר ראב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 55
↑  Marom, Roy, A Short History of Mulabbis (Petah Tikva, Israel), Palestine Exploration Quarterly 152 (2), עמ' 134–145 doi: 10.1080/00310328.2019.1621734
↑  מקור: רות קרק ויוסף גלס תרומתו של חיים אמזלאג לקהילה היהודית
↑  המקום שבו הייתה הבאר היה שטח ציבורי שהיה לגן. היום (2008) השטח הוא כיכר ציבורית. על מקום הבאר ניצבת מזרקת מי שתייה ציבורית מודרנית. ברצפת האבן חקוקה כתובת לציון האתר. מקור: רן אהרונסון עמ' 86
↑  גם בימינו נוהגים כך
↑  לפי "מחניים", גיליון פ'
↑  אי וב', ונשיב לשואלינו דבר (המשך מגיליון 22), באתר www.nli.org.il, ‏21/06/1882
↑  מרדכי נאור, המנהיג המזרחי הראשון – אברהם מויאל, סטימצקי, 2019, עמ' 81
↑  עד היום ניתן למצוא בתי טיט וקש בחצרות האחוריות במרכז העיר – ברחוב פינסקר, ברחוב חובבי ציון 17 (שם גר ראש העירייה הראשון יהושע שטמפפר) וברחוב גוטמן.
↑  הארכיון לתולדות פתח תקוה ע"ש עודד ירקוני, מגן המייסדים לכיכר המייסדים, באתר הארכיון לתולדות פתח תקוה ע"ש עודד ירקוני, ‏2019-02-21
↑  מוזיאון ראשונים לתולדות פתח תקוה | מרכז העיר, באתר petah-tikva.rishonim.org.il
↑  האג"ח המוניציפלי העברי הראשון – "ועד מושבת פתח תקווה"
↑  פתח-תקווה: הרכבת, דואר היום, 12 באפריל 1922
↑  מיהו הרוב בפתח תקווה שמרד בהנהלת הסוכנות, דבר, 8 בדצמבר 1934
↑  זכריה הורדי, ההסתדרות ושלוחותיה, על המשמר, 13 בינואר 1956
↑  צפריר רינת, שומרים את הירקון ירוק, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2010
↑  ישעיהו אביעם, כפר־גנים מתמזגת היום עם פתח־תקוה – אחרי 33 שנות קיום, מעריב, 29 במרץ 1962.
↑  טל לוי, לין, מתקפת קטיושות על פתח תקווה – היום לפני 38 שנים, באתר הארץ, 7 ביולי 2009
↑  ארבע התפוצצויות אדירות זעזעו את פתח תקוה, מעריב, 8 ביולי 1971
↑  בוקי נאה, בחוץ שאגו הדתיים – ובאולם היה סרט, מעריב, 26 בפברואר 1984; המשך
↑  נתונים סטטיסטים, באתר עיריית פתח תקווה
↑  גיא ליברמן, רשימת קריאה, באתר TheMarker‏, 19 ביוני 2009
שלט הנצחה אודות ייסוד העיר בכיכר המייסדים
כיכר על שם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ברחוב חיים עוזר גרודזנסקי
בית הדפוס שנבנה זמן קצר לאחר הקמת המושבה, ב-1878
בית אברהם שפירא (זקן השומרים) עם פסלו בחזית הבית
אנדרטת שער הברון בפתח־תקווה
בתים בפתח־תקווה ב־1912
בית חלבנה ניידיץ שהוקם בתחילת המאה ה-20 ושופץ בשנת 1994
אנדרטה לנופלים במאורעות תרפ"א בפתח־תקווה
בית משפט השלום בפתח־תקווה
גן העצמאות (יד לבנים) בתכנון האדריכלים ליפא יהלום ודן צור
הפארק הגדול העירוני המביט אל שכונת המגדלים החדשה "נווה גן"
מאיר מייקין

| --- | --- |

 לידה:  1919 הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  אוקטובר 2005 (בגיל 86 בערך) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת קולומביה 
 תפקידים:  אורתופד 
 מספר צאצאים:  3 
 
מאיר מייקין (1919 – אוקטובר 2005) היה רופא ישראלי, מראשוני האורתופדים בישראל והמנהל הראשון של המחלקה האורתופדית בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
קורות חיים

מייקין נולד בבריטניה, והחל בלימודי רפואה בגיל 16. בגיל 22 הוסמך כרופא, ושירת כרופא בצבא בריטניה במלחמת העולם השנייה. הוא השתתף במערכה בנורמנדי ובשחרור מחנה ברגן-בלזן. עוטר באותות הצטיינות של ארצו ושל צרפת. בשלהי שירותו הצבאי נישא מייקין ללילי אהובה פריד, ונולדו להם שלושה ילדים.
מייקין עלה לארץ ישראל ב-1946. הוא עבד במחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה הר הצופים, ושהה בו גם בעת המצור על ההר במלחמת העצמאות. הוא יצא להשתלמות באורתופדיה באוניברסיטת קולומביה שבארצות הברית וב-1955 שב לישראל והקים את המחלקה לאורתופדיה בבית החולים הדסה (לימים בית החולים הדסה עין כרם). הוא ניהל את המחלקה עד ליציאתו לפנסיה בשנת 1984.
מייקין גילה עניין בשיקום ילדים עם מוגבלויות, ובשנת 1959 מונה במקביל לתפקידו כמנהל מחלקה גם כמנהל הרפואי של בית החולים אלי"ן.
מייקין היה מהמובילים בטיפול בנפגעי מחלת הפוליו, שהכתה בישראל בשנות החמישים. היה מחלוצי הטיפול בעיוותים בעמוד השדרה, במיוחד בילדים. פרסם כמאה מאמרים מדעיים, העמיד תלמידים רבים (שכמה מהם ניהלו לימים בעצמם מחלקות אורתופדיות) וכיהן כיושב ראש איגוד הכירורגים בישראל. הישגיו זכו להכרה בינלאומית. בין השאר הוזמן לאיראן בימי שלטון השאה כדי לנתח שם אישים רמי מעלה.
ראו גם

אליהו ויור
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
פלגה X

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הכוחות המזוינים של בריטניה, מטה מבצעים משולבים
 סוג:  קומנדו
 אירועים ותאריכים
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 דרגת המפקד:  מייג'ור
 מפקדים:  בריאן הילטון ג'ונס
אנדרטת הקומנדו הבריטי, הממוקמת בספין ברידג', ההיילנדס
פלגה X או כוח מס' 3 הייתה יחידה מיוחדת בקומנדו מס' 10 בצבא הבריטי. במלחמת העולם השנייה היחידה הורכבה ברובה מיהודים דוברי גרמנית בעלי אזרחות גרמנית, אוסטרית ומזרח ארופאית ומגרמנים שנרדפו על ידי המשטר הנאצי. היחידה פעלה בשיתוף כוחות מיוחדים אחרים.
יחידת הקומנדו מס' 10 (בין בעלות הברית)

יחידת הקומנדו מס' 10 הייתה יחידת קומנדו של הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה, גויסו אליה בעיקר חיילים שאינם בריטים מאירופה הכבושה. יחידה זו סייעה בתיאום ההתקפות עם כוחות בעלות הברית. במקור הוקמה היחידה באוגוסט 1940 על ידי מתנדבים. בשל מספר נמוך של מגויסים היחידה פורקה והמתנדבים חזרו ליחידותיהם. ביולי 1942 הוקמה היחידה שוב ככוח רב לאומי, וגויסו אליה מתנדבים מאירופה הכבושה. ביניהם ניתן למנות מתנדבים מצרפת, בלגיה, הולנד, נורווגיה, דנמרק, פולין ויוגוסלביה, שהתארגנו ליחידות משנה עצמאיות שהיו מכונות ה"כוחות". חיילי קומנדו מס' 10 שירתו בצפון מערב אירופה, בים התיכון, בסקנדינביה ובבורמה, ברוב המקרים בכוחות קטנים שהוצמדו לתצורות צבאיות אחרות. בסוף המלחמה הפכה קומנדו מספר 10 למערך הקומנדו הגדול ביותר בצבא הבריטי.
לאחר סיום המלחמה קומנדו מספר 10 פורק ב־4 בספטמבר 1945, רבים מלוחמי פלגה מספר 3 X troops המשיכו לבצע מבצעים רגישים וסודיים באזור הכיבוש. הם עקבו אחר קבוצות התנגדות נאציות, פושעי מלחמה ותרגמו מסמכים שנתפסו.
בשנת 2021 יצא לאור ספרה של ליאה גארט "יחידה X - הקומנדו היהודי הסודי של מלחמת העולם השנייה", שהתבסס על מחקר היסטורי שלה. הספר פורסם באנגליה אירופה וישראל (בעברית), וזכה לשבחים רבים בעיתונים: The New York Review of Books, בדיילי טלגרף, בקירקוס ריוויוז (אנ') וב-פבלישר וויקלי (אנ'). הוול סטריט ז'ורנל הכתיר את הספר, עם צאתו לאור, כספר החודש.
היסטוריה

פלגה מס' 3 בקומנדו מס' 10 ידועה בשם "פלגה X", כנראה היחידה המשונה ביותר בצבא הבריטי. היחידה כללה חיילים אזרחי אויב - יהודי גרמניה ואוסטריה. חבריה הראשונים ביולי 1942 - שמונה לוחמים מצ'כוסלובקיה. הפלגה הייתה ידוע גם בשם "הכוח האנגלי", "הכוח היהודי" או "הפלגה הבריטית", שמה הרשמי ב־1944 היה "הפלגה השונה". רוב חברי הכוח היו יהודים ממוצא גרמני, אוסטרי או מזרח אירופי. לוחמים אחרים היו פליטים פוליטיים גרמנים או בני מיעוטים דתיים אחרים שנרדפו על ידי הנאצים בגרמניה. הלוחם פרדריק ספנסר נכלא במחנות הריכוז דכאו ובוכנוואלד. לוחמי הפלגה אימצו שמות בריטיים והיסטוריה אישית כוזבת למקרה של נפילה בשבי.
בפלגה שירתו 130 לוחמים. מעולם לא לחמו כיחידה שלמה, הפלגה סיפקה שירות ליחידות אחרות כמתורגמנים וחוקרים. כוח X איבד 21 לוחמים ו־22 מהלוחמים נפצעו.
מפקד הפלגה, קפטן בריאן הילטון ג'ונס היה ולשי, בנו של רופא מקארנרווון. בוגר אוניברסיטת קיימברידג' התמחה בלימודי שפה (מאוחר יותר הועלה לדרגת מייג'ור. ב־1970 נהרג בתאונת דרכים).
הכשרה

הלוחמים הגיעו כמתנדבים מטעם חיל החלוץ, החל מ־24 ביולי 1942, הוכשרו באירווין שבאיירשייר (רבים מהם נכלאו בשנת 1940 בעקבות מאבק נגד פלישה, אך מאוחר יותר שוחררו לשרת בכוחות הברית, חלקם בצרפת ובדנקרק). כפי שכתב פיטר מאסטרס, על פלגה X "לחזור אל הנאצים הייתה מוטיבציה נוכחת תמיד" "... הקומנדו היהודי שלנו היה ממש האנטיתזה לטענות 'הצאן לטבח'."
המתנדבים הגיעו למיונים במלון גרנד סנטרל, מרילבון, ומשם למרכז ההדרכה מספר 10 של חיל החלוץ בברדפורד. בסתיו 1942 הם התאמנו באברדובי, ויילס או באכנקארי (סקוטלנד) ואז באיסטבורן ובליטלהמפטון, הלוחמים נשלחו לפשיטות עם יחידות קומנדו אחרות, SOE מנהלת המבצעים המיוחדים וSIS סוכנות הביון הבריטית.
החיילים ענדו את תג הכתף של הקומנדו מספר 10 (לעיתים את מספר הקומנדו אליו הוצמדו) ואת תג המבצעים המשולבים. על הכומתה הירוקה לא ענדו את תג חיל החלוץ מכיוון שהדבר היה מסגיר את מוצאם, ולכן הם ענדו את התגים של ווסט קנט המלכותית, מזרח קנט, רויאל סאסקס, גדודי המפשייר או תג השירות הכללי.
בין הלוחמים בפלגה היה ג'ורג' ליין קצין שהגיע לדרגת אלוף-משנה בצבא הבריטי. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בקומנדו ביצע משימות מיוחדות מאחורי קווי האויב, במבצע טרבראש שמטרתו הכנה לפלישה לנורמנדי נתפס ונחקר על ידי ארווין רומל, כשהם שותים תה ביחד. הוא נכלא בגרמניה ומאוחר יותר נמלט לצרפת. לליין הוענק עיטור הצלב הצבאי על שירותו הצבאי ועל חלקו בפשיטות טרבראש.
ראו גם

קבוצת החקירה המיוחדות
נערי ריצ'י
המחלקה הגרמנית
ליאה גארט
פול סטריטן
לקריאה נוספת

ליאה גארט: יחידה X; תרגום רינה גרינולד, הוצאת מטר, 2023
World War 2 No. 3 (Jewish) Troop of the No. 10 Commando by Martin Sugarman
ממזרים חסרי כבוד האמיתיים: קראו פרק ראשון מתוך "יחידה X", מאת ליאה גארט, באתר וואלה, 9 בינואר 2023
הערות שוליים

↑  באנגלית: X Troop: The Secret Jewish Commandos of World War II
↑  How an Elite Group of Jewish Refugees Helped to Defeat the Third Reich, The Forward - Jewish. Independent. Nonprofit.
↑  גבי בר-חיים, הנוקמים. ידיעות אחרונות, מוסף 7 ימים, 27 ינואר, 2023, עמ' 56 - 59.
↑  [https://www.matarbooks.co.il/מוצרים/יחידה-x יחידה X
הקומנדו היהודי הסודי של מלחמת העולם השנייה], באתר מטר
↑  X Troop - The Secret Jewish Commandos of World War II, Harper Academic
↑  No. 3 (Jewish) Troop of the No. 10 Commando, www.jewishvirtuallibrary.org
↑  BBC - WW2 People's War - No.3 (Jewish) Troop, No.10 Commando, BBC
סיליקון ואדי

ערך זה עוסק באזור תעשייה ישראלי. אם התכוונתם לסדרת טלוויזיה, ראו .
פארק מת"ם בחיפה
המרכז הטכנולוגי במנחת, ירושלים
אזור התעשייה הרצליה פיתוח
פארק אזורים באזור התעשייה קריית אריה בפתח תקווה
רחוב הברזל באזור תעשייה עבר הירקון בתל אביב
אזור התעשייה ברעננה צפון ברחוב תדהר
סיליקון ואדי הוא כינוי סלנג לאזור המשתרע לאורך מישור החוף בישראל, והמתאפיין בריכוז צפוף של תעשיות היי-טק. מקורו של הכינוי הוא במשחק מילים ובהחלפת המילה האנגלית "ואלי" (Valley – עמק) ב"ואדי" שמקורה בעגה מזרח תיכונית, הדומות בצליל ובמשמעות.
בשל קוטנה היחסי של מדינת ישראל, הכינוי כולל לעיתים גם מתחמי הייטק שאינם נמצאים במישור החוף, כגון אלה שבאזור ירושלים, באר שבע, קריית גת ויקנעם. השטח הכלול בסיליקון ואדי הוא כ-6,000 קמ"ר, ועיקרו במרכז ישראל.
היסטוריה

ענף ההיי-טק החל להתפתח בישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם היווסדן של מספר חברות, כמו "ECI Telecom", "תדיראן" ו"אלרון". האמברגו הצרפתי שהוטל על ישראל לאחר מלחמת ששת הימים, גרם להתפתחותה של תעשייה צבאית שמטרתה הייתה להשיג יתרון טכנולוגי על מדינות ערב. בשלבים מאוחרים יותר החל חלק מתעשיות צבאיות אלה לפתח גם יישומים אזרחיים. יתרונה היחסי של ישראל בא לידי ביטוי כאשר תעשיית המחשוב העולמית החלה שמה דגש רב יותר על תוכנה ביחס לחומרה, וחברות ישראליות החלו מתבלטות בשוק הבינלאומי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 קמו בישראל חברות היי טק שאיתרו ופיתחו תחומי ייצור שלא כוסו על ידי חברות אמריקאיות מקבילות, ובין 1984 ל-1991 גדל שווי ייצוא מוצרי התוכנה מישראל מ-5 מיליון ל-110 מיליון דולר. עם זאת, הפריצה המהותית של יצרניות ההיי טק הישראליות התרחשה בשנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות השקעות של קרנות הון סיכון ותמיכה ממשלתית באמצעות "תוכנית יוזמה", והענף זכה להכרה מקצועית ותקשורתית בינלאומיות. חברות בינלאומית, כדוגמת "IBM", "אינטל", "Yahoo!" ו"גוגל", פתחו מרכזי פיתוח בישראל.
עם חברות ההיי טק הבולטות שפועלות בישראל נמנות החברות הישראליות, "אמדוקס", "קומברס", "צ'ק פוינט", "קבוצת רד-בינת", "רדווין", "מרקורי", "אורבוטק" ו"גילת רשתות לווין", וחברות בנות לחברות אמריקאיות: "מוטורולה", "אינטל", "מיקרוסופט", "היולט פקארד" (HP) ורבות אחרות. בתל אביב לבדה פעלו בסוף 2019 מרכזי פיתוח של 107 חברות רב-לאומיות. כן פועלות בישראל חברות הייטק ישראליות שנמכרו לחברות זרות, שהותירו בישראל את מרכזי הפיתוח. בולטות בקטגוריה זו חברת מיראביליס, יצרנית "ICQ" וחברת "Waze Mobile", יצרנית אפליקציית הניווט "Waze". בנוסף ישנם סטארט-אפים פופולריים כמו "Conduit", "בבילון תוכנה" ועוד.
מתחמים

| --- | --- |
 מרכז: תל אביב – אזור תעשייה עבר הירקון וקריית עתידים, מגדלי המשרדים שמשני צדי נתיבי איילון  הרצליה פיתוח – אזור התעשייה  פתח תקווה – קריית אריה וקריית מטלון  רמת גן – מתחם הבורסה  רחובות – פארק תמ"ר  נס ציונה – פארק המדע קריית ויצמן  ראש העין – פארק התעשייה אפק  חולון – פארק ההיי-טק עזריאלי  נתניה – מתחם פולג  רעננה – אזור התעשייה ואזור צומת רעננה  הוד השרון – פארק שרונים  יקום – אזור התעשייה  יבנה – אזור התעשייה  סמוך לנמל התעופה בן-גוריון – איירפורט סיטי  אור יהודה – טרמינל פארק  ירושלים – הגן הטכנולוגי מלחה, הר החוצבים ורובע המדיה JVP:  צפון: חיפה – פארק מת"ם בחוף הכרמל  מגדל תפן – אזור התעשייה  יקנעם עילית – פארק תעשיות מתקדמות יקנעם  כרמיאל – אזור התעשייה  מגדל העמק – פארק תעשיות רמת גבריאל  קיסריה – פארק קיסריה דרום: באר שבע – פארק גב ים נגב  קריית גת – פארק התעשייה קריית גת
לקריאה נוספת

דן סינור ושאול זינגר, מדינת הסטארט-אפ, כנרת זמורה-ביתן דביר והוצאת מטר, 2011
הערות שוליים

↑  בילי פרנקל, ת"א הפכה למעצמת הייטק: יותר מ-100 חברות רב לאומיות פועלות בה, באתר ynet, 26 בפברואר 2020
אוריאל טרוצקי

| --- | --- |

 לידה:  28 בנובמבר 1996 (בן 28) מונטווידאו, אורוגוואי אורוגוואי 
 עמדה:  פאוור פורוורד, סנטר 
 גובה:  2.01 מטרים
 מספר:  12 
 קבוצות כשחקן
 2015–2018  2018–2020   2020   2021–2021   2021– 2022   2022 -:  הפועל כפר סבא   עירוני רעננה   הפועל חולון   עירוני נס ציונה   מכבי רמת גן  הפועל כפר קאסם
 הישגים כשחקן
 גביע היורופקאפ (2021)
 
אוריאל טרוצקי (באנגלית: Uriel Trocki; נולד ב-28 בנובמבר 1996) הוא כדורסלן ישראלי-אורוגוואי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת הפועל כפר קאסם מהליגה הארצית בכדורסל. החל מיולי 2019 חבר בסגל נבחרת אורוגוואי בכדורסל וממאי 2023 בנבחרת ישראל בכדורסל 3x3.
ביוגרפיה

טרוצקי נולד במונטווידאו, אורוגוואי. החל לשחק כדורסל מגיל 7 בקבוצת מכבי העברית המקומית עד שעלה לארץ בגיל 13. סבו שיחק בבנבחרת הכדורסל של אורוגוואי במכבייה השישית.
קריירת משחק > בקבוצות הנערים והנוער

בארץ טרוצקי עבר לשחק במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא, שם שיחק בקבוצות השונות במועדון מגיל הנערים ועד הקבוצה הבוגרת.
בבית הספר תיכון כצנלסון היה שחקן נבחרת הכדורסל אשר בעונת 2014/2015 זכתה במקום השני בליגת העל לתיכונים לאחר הפסד במשחק צמוד מול תיכון מטרו-ווסט רעננה. באותה עונה נבחר לחימשיית העונה של ליגת התיכונים.
קריירת משחק > בקבוצות הבוגרים

בעונת 2015/2016 החל לשחק בקבוצת הבוגרים של הפועל כפר סבא מהליגה הלאומית בכדורסל.
בעונת 2018/2019 עבר לשחק בקבוצת עירוני רעננה. הקבוצה סימה את העונה הסדירה במקום הראשון, אולם נכשלה לזכות באליפות לאחר הפסד בשלב חצי הגמר. טרוצקי בעונת הפריצה שלו סיים את העונה עם ממוצעים של 6.4 נקודות ו-3.7 ריבאונדים.
בעונת 2019/2020 הלך ותפס חלק משמעותי יותר בקבוצה ובמהלך העונה קיבל אף את תפקיד הקפטן עם פציעת הקפטן גיא לביא. בתום העונה שהופסקה באמצע בעקבות מגפת הקורנה רשם ממוצעים של 10.4 נקודות ו-6.5 ריבאונדים למשחק. בעקבות הסיום המוקדם של העונה, חתם בקבוצת הפועל חולון עד לסוף העונה בליגת העל. בתום העונה, באוגוסט 2020 חתם טרוצקי לשלוש שנים בהפועל חולון.. באמצע עונת 20/21 הושאל טרוצקי לקבוצת עירוני נס ציונה.
בעונת 2020/21 זכה עם קבוצת נס ציונה בגביע היורופקאפ, לאחר שניצחו את סטאל אוסטרוב מפולין 74:82, למרות הזכייה לא שותף כלל במשחק.
קריירת משחק > בנבחרות הלאומיות

ביולי 2019 לקראת משחקי הפאן אמריקה זומן טרוצקי לסגל נבחרת אורוגוואי בכדורסל. טרוצקי שותף במשחקי ההכנה בארגנטינה ובמשחקי הטורניר שנערך בלימה פרו.
הערות שוליים

↑  עמרי מנהיים, ‏טרוצקי חתם לשלוש עונות בהפועל חולון, באתר ערוץ הספורט, 7 באוגוסט 2020
↑  יעקב מאיר, אוריאל טרוצקי עובר מחולון לנס ציונה, באתר ישראל היום, ‏31 בדצמבר, 2020
↑  משה ברדה, ‏היסטוריה: עירוני נס ציונה זכתה ביורופקאפ, באתר ONE‏, 25 באפריל 2021
↑  עמרי מנהיים, ‏אוריאל טרוצקי זומן לסגל נבחרת אורוגוואי, באתר ערוץ הספורט, 4 ביוני 2019
מאיר וונדר

| --- | --- |

מאיר וונדר 2011
 לידה:  22 בפברואר 1934 ז' באדר ה'תרצ"ד נשר, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  8 ביוני 2024 (בגיל 90) ב' בסיוון ה'תשפ"ד 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות
 מקום לימודים:  ישיבת פוניבז', תיכון דתי יבנה 
 יצירות בולטות:  אנציקלופדיה לחכמי גליציה 
 
מאיר ווּנדֶר (ז' באדר ה'תרצ"ד, 22 בפברואר 1934 – ב' בסיוון ה'תשפ"ד, 8 ביוני 2024) היה היסטוריון, ביבליוגרף וספרן חרדי ישראלי. היה מומחה לתולדות יהדות גליציה ורבניה, מחבר האנציקלופדיה "מאורי גליציה" וחיבורים נוספים. מייסד ויושב ראש המרכז לספריות תורניות ומייסד ויושב ראש המכון להנצחת יהדות גליציה.
תולדותיו

נולד בנשר לאלעזר ורבקה וונדר. למד בבית הספר "יבנה" בחיפה. משנת תש"ז (1947) למד בישיבת "חפץ חיים" בכפר סבא, בראשות הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן, ומשנת תש"ט (1949) בישיבת פוניבז' בבני ברק. לאחר נישואיו התגורר בבני ברק ולמד בכולל של ישיבת פוניבז'. היה מנהל רוחני בישיבת השרון ברמת השרון במשך שנה אחת. כמו כן שימש כמחנך בכיתות ח' בבתי ספר של ילדי העולים במעברות רמת השרון וראש העין ובערים רמת גן ותל אביב.
בהיותו תלמיד בישיבת פוניבז' היה אחראי על ספריית הישיבה שמנתה כ-25,000 ספרים. בשנות ה-60 ערך את הקובץ הראשון של "תגים", כתב עת ביבליוגרפי תורני-מדעי. במשך שש שנים ניהל את הספרייה התורנית ברמת גן, שנה אחת את ספריית הסתדרות המורים, ושנה אחת את הספרייה המשותפת שק"ל (שפיר, קריית גת, לכיש). בשנת תשל"א (1971) עבר להתגורר בקריית מטרסדורף שבירושלים. במשך כשלושים שנה היה אחראי על מדור עותקי חובה בספרייה הלאומית, עד צאתו לגמלאות.
וונדר פרסם שורה של ספרים העוסקים בהיסטוריה ובביוגרפיה של רבנים ואדמו"רים, ובמיוחד של רבני יהדות גליציה, ארץ המוצא של משפחתו. מפעלו המרכזי הוא האנציקלופדיה "מאורי גליציה" לתולדות חכמי גליציה, המכילה שישה כרכים. הוא היה המייסד ויושב ראש המכון להנצחת יהדות גליציה. שימש מדריך מסעות לארצות מזרח אירופה.
וונדר פרסם מאמרים ומחקרים רבים בכתבי עת תורניים ומחקריים, ובהם "צפונות", "תחומין", "המעין" ו"מוריה". בעבר פרסם מאמרים ב"המודיע" וב"דגלנו". כמו כן ערך ספרי מפתחות של כתבי עת תורניים שונים.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
הרב מאיר וונדר נפטר ביום שבת ב' בסיון תשפ"ד.
מפעל המִפְתּוּחַ

אחד מתחומי התמחותו של וונדר הוא מִפְתּוּחַ ועריכת נושאים בתחומים שונים. מפעל המפתוח הבולט שלו הוא מפתוח של מאמרים תורניים הלכתיים שהופיעו בכתבי עת ומאספים תורניים, ספרי זיכרון וספרי יובל ואף מעיתונות יומית (כדוגמת "המודיע" ו"הצופה"). תחילה יצא המפתח לאור תחת השמות "מאיר עיניים" (3 כרכים, תשכ"ז-תשכ"ט) ו"מאיר לציון" (2 כרכים, תש"ל-תשל"ט) ולאחר מכן שולב המפתח כמדור, שנקרא אף הוא "מאיר לציון", בתוך כתב העת "תחומין", במשך כ-15 שנים. אחר כך שולב המפתח בתוך פרויקט השו"ת והתעדכן בכל גרסה.
מפתח ביבליוגרפי תורני נוסף מתפרסם בכתב העת "אסיא". כמעט בכל גיליון של כתב עת זה מופיע "המפתח המוער" המכסה שנה שלמה בספרות ההלכה והרפואה. הביבליוגרפיה מחולקת לפי נושאים עם תמצית מקוצרת של הנידון במאמר. המפתח כולל גם מפתח נושאים ומפתח מחברים.
ספרנות

הספריות התורניות נוטות לפתח לעצמן שיטות מיון וקיטלוג מקומיות המותאמות לצורכיהן הספציפיים ואינן נעזרות בדרך כלל בשיטות מיון מוכנות. וונדר יצר שיטה המותאמת לספרייה תורנית, הבנויה בסגנון דומה לשיטת דיואי העשרונית. שיטה זו היוותה בסיס לשיטות המיון של ספריות ישיבת הכותל, ישיבת הר עציון, ישיבת שעלבים וישיבת כרם ביבנה.
בין תפקידיו הציבוריים: מייסד ויושב ראש המרכז לספריות תורניות, מייסד ויושב ראש המכון להנצחת יהדות גליציה, חבר מזכירות ארגון ספרני ישראל, חבר ועדת השמות של עיריית ירושלים וחבר ההנהלה של האיגוד הבינלאומי לגנאלוגיה יהודית.
זכה בפרס הפדרציה העולמית של יהודי פולין ובפרס שר החינוך לשנת יצירה.
חיבוריו

מאורי גליציה: אנציקלופדיה לחכמי גליציה – תולדותיהם וקורות ימיהם של חכמי גליציה משנת 1772 ועד לשואה (שישה כרכים)
אלף מרגליות – תולדות משפחת מרגליות, תשנ"ג
עיניך רואות – סקירה של רבנים ואדמו"רים שהלכו לעולמם בין השנים תשכ"ז-תשס"ז
שיטת המיון למקצועות מותאמת לצורכי הספריות התורניות בארץ, בני ברק, המרכז לספריות תורניות, תשכ"ה (מהדורה שנייה: ירושלים, תשנ"ז)
ספרי מפתח

מאיר עיניים – מפתח מוער למבחר מאמרים שהופיעו בכתבי עת תורניים בשנת תשכ"ז
מאיר לציון – מפתח למאמרי הלכה וסיכומים שנדפסו בכתבי עת תורניים בשנת תשנ"ו
מפתח מוער – מפתח למאמרי רפואה והלכה שנדפסו בספרי שו"ת ובכתבי עת תורניים בשנים תשנ"ה-תשנ"ו
מפתח מוער – מפתח למאמרי רפואה והלכה שנדפסו בספרי שו"ת ובכתבי עת תורניים בשנת תשמ"ז
ממאמריו

מאמרים של הרב מאיר וונדר, באתר ספריית אסיף
רשימת מאמריו ב"תחומין", אתר צמת
הדפוס העברי בירוסלב, אתר היברובוקס
הערות שוליים

↑  ארכיון מאיר וונדר, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269943105171  GND: 103439161  ISNI: 0000 0001 1874 4436  LCCN: n86056706  VIAF: 29944831   WorldCat (עם VIAF): 29944831
M10 וולברין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  משחית טנקים
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  Fisher Body 
 שנת ייצור:  1942
 תקופת השימוש:  1943–הווה (כ־81 שנים) 
 דגם קודם:  M6 פארגו \ משחית טנקים M3
 דגם עוקב:  M18 הלקט \ M36 ג'קסון
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה
 יחידות שיוצרו:  6,706 
 מידע טכני
 אורך:  6.83 מטרים (תותח קדימה)
 רוחב:  3.05 מטרים
 גובה:  2.57 מטרים
 משקל:  29.6 טון
 מהירות:  51 קמ"ש על כביש
 טווח פעולה:  300 ק"מ
 מנוע:  מנוע דיזל, 375 כוח סוס, מתוצרת ג'נרל מוטורס
 שריון:  57.2-9 מ"מ פלדה
 צוות:  5
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 76.2 מ"מ (3 אינץ')
 חימוש משני:  מקלע 12.7 מ"מ (בראונינג)
 
משחית הטנקים M10 (באנגלית: M10 Tank Destroyer) הוא משחית טנקים אמריקאי שפותח במהלך מלחמת העולם השנייה. ה-M10 זכה לכינוי וולברין (באנגלית: Wolverine, גרגרן) בצבא הבריטי. גרסה בריטית של ה-M10, אשר החליפה את תותח ה-76 מ"מ המקורי בתותח 17 ליטראות בריטי, כונתה אכילס.