stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סקנדל רחוב קליבלנד
גילויים בציבור

מכיוון שהתקשורת כמעט ולא סיקרה את הסיפור, הנושא היה נעלם מהזיכרון הציבורי אלמלא העיתונאי ארנסט פרקה. פרקה סיקור את הסקנדל בהרחבה, והתמקד בפסקי הדין הקלים להם נידונו המעורבים, וכן ההתחמקות של האמונד מעמידה לדין. כמו כן, גילה פרקה בתחקיר שהמעורבים בפרשה ציינו שמות של כמה אריסטוקרטים מוכרים. פרקה חשף את שמותיהם של הנרי פיצרוי והנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל.
בסופו של דבר העניין הציבורי בפרשה התפוגג. הסיקור בתקשורת הציג גישה שלילית כלפי הומוסקסואליות, והציג אותה כפשע אריסטוקרטי המדרדר את המעמד הנמוך, אשר מנוצל על ידי המעמד הגבוה. גישה זו הגיעה לשיאה כמה שנים לאחר מכן, כאשר אוסקר ויילד נשפט על חוסר נאותות כתוצאה מהרומן שלו עם הלורד אלפרד דאגלס. ויילד רמז על הסקנדל בספרו "תמונתו של דוריאן גריי", אשר יצא לאור בשנת 1890. הביקורות על הספר היו שליליות.
הבית ברחוב קליבלנד

הבית בו פעל הבורדל ברחוב קליבלנד 19 והשפעתו ההיסטורית הפכו לנושא למחקר ועניין. הבית נהרס ב-1890 ועל חורבותיו נבנתה שלוחה של בית חולים. גם שלוחה זו נהרסה ב-2005.
ישנה טענה האומרת שהבית שרד. לפי טענה זו, בעקבות הסקנדל מספרו מחדש את הבתים ברחוב, והבית הוא בעצם קליבלנד 18. למעשה, המספור מחדש נעשה עוד בשנת 1867, הרבה לפני מאורעות הבורדל.
ראו גם

להט"ב
רישום של החוקר פרדריק אברליין
קריקטורה של הלורד ארתור סומרסט, 1887
ידיעה בעיתון אמריקאי על מעורבותו של הנסיך אלברט ויקטור בסקנדל.
הנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל
פרחים הצמיחו קוצים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ו. ס. אנדרוז
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  סיימון אנד שוסטר 
 תאריך הוצאה:  1981
 מספר עמודים:  309
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת אור עם
 תאריך:  1984
 תרגום:  חיים גיבורי
 סדרה
 סדרת ספרים:  סדרת הפרחים
 ספר קודם:  עלי כותרת עפים ברוח
 הספר הבא:  פרחים נבלו קמלו
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  000960596
 
"פרחים הצמיחו קוצים" הוא הרומן השלישי בסדרת הפרחים (הידועה גם כסדרת דולנגיינג'ר) של הסופרת האמריקאית ו. ס. אנדרוז. הוא יצא לאור בשנת 1981, שנה לאחר יציאת קודמו בסדרה, "עלי כותרת עפים ברוח".
עלילה

הספר "פרחים הצמיחו קוצים" מסופר, לסירוגין, מנקודת מבטם של האחים ג'ורי ובארת. דבר זה שונה משני הספרים הקודמים של הסדרה. ג'ורי ובארת הם ילדיה של גיבורת הסדרה, קאת'י, הנשואה כעת לד"ר כריסטופר שפילד. כריסטופר הוא אחיה כריס, שמערכת היחסים האסורים אתו החלה בעודם כלואים בעליית הגג. עובדה זו נשמרת כמובן בסוד. הם מגדלים יחד את בארת וג'ורי ילדיה של קאת'. בארת' הוא בנה של קאת'י מיחסיה עם אביה החורג, בארת' ווינסלאו. הוא ילד מגושם, מריר וכועס. אביו של ג'ורי היה רקדן בלט שנהרג בתאונת דרכים בספר הקודם. ג'ורי הוא נער יפה תואר ומוכשר, השואף ללכת בעקבות אימו ולהפוך לרקדן בלט מפורסם.
כאשר שכנה חדשה ומסתורית מגיעה להתגורר בסמוך לבית המשפחה, בארת' המרדן מתחבר אליה ולמשרתה, ג'ון עמוס, מבלי לדעת שאותה שכנה זקנה היא בעצם סבתו, קורין, אשר ממנה נמלטו הוריו שנים רבות קודם לכן, כאשר היו כלואים באחוזת פוקסוורת'. השכנה משכנעת את בארת לשמור את עובדת קיומה ואת יחסיהם בסוד, וג'ון משכנע את בארת הצעיר כי המין הנשי מושחת וכי נשים כמו אמו, החושפות את גופן על הבמה, הן מופקרות. כאשר ג'ון נותן לבארת לקרוא את יומנו של מלקולם פוקסוורת' (מבלי שבארת ידע שהוא היה סבה של אמו) בארת נסחף בתוך דמותו של מלקולם ומשתכנע שהמין הנשי הוא אכן בזוי.
תוך כדי ההתרחשויות, קאת'י נפצעת במהלך ריקוד ומגלה כי לא תוכל לרקוד שוב. בעודה מרותקת לכיסא גלגלים, היא מתחילה להעלות את זיכרונותיה על הכתב.
כאשר משפחתו מבחינה בשינויים בהתנהגותו של בארת, קאת'י מגלה את האמת אודות השכנה המסתורית ומתעמתת עמה. בארת מסייע לג'ון בתוכניתו לכלוא את שתי הנשים במרתף ביתה של קורין ולהרעיבן למוות, אך לבסוף מסכל את התוכנית ומציל את אמו כאשר הוא מבין שהוא בעצם אוהב אותה. הבית עולה בלהבות ולמרות שקאת'י ניצלת, קורין וג'ון נספים בשריפה. בסופו של דבר קאת'י מצליחה לסלוח לאמה כאשר היא מובאת למנוחות.
עיבוד קולנועי

בשנת 2015 הספר עובד לסרט טלוויזיה בעל אותו השם, בבימויה של ננסי סאבוקה.
ספרים נוספים בסדרה

פרחים בעליית הגג.
עלי כותרת עפים ברוח.
פרחים נבלו קמלו.
גן של צללים.
נטי סטיבנס

| --- | --- |

 לידה:  7 ביולי 1861 קוונדיש, ארצות הברית 
 פטירה:  4 במאי 1912 (בגיל 50) בולטימור, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  גנטיקה, ביולוגיה, זואולוגיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  Fairview Cemetery 
 מקום לימודים:  מכללת ברין מאר (1903)  אוניברסיטת המדינה של וסטפילד  אוניברסיטת סטנפורד  אקדמיית וסטפורט 
 תלמידי דוקטורט:  אליס מידלטון בורינג 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1994) 
 תרומות עיקריות
 גילתה את הבסיס הכרומוזומלי לקביעת המין
 
נטי מריה סטיבנס (באנגלית: Nettie Maria Stevens;‏ 7 ביולי 1861 – 4 במאי 1912) הייתה מדענית אמריקאית, מחלוצות מדע הגנטיקה.
בשנת 1905, היא ואדמונד ביצ'ר וילסון היו החוקרים הראשונים שגילו ותיארו את הבסיס הכרומוזומלי לקביעת מין.סטיבנס הייתה הראשונה לזהות ולהגדיר את כרומוזום Y בתור הכרומוזום האחראי על קביעת המין הזכרי.
תחילת דרכה

סטיבנס נולדה בקבנדיש, ורמונט, לג'וליה (אדמס) ואפרים סטיבנס. לאחר מות אמה, אביה נישא בשנית, והמשפחה עברה לגור בווסטפורד, מסצ'וסטס. היא סיימה את לימודיה באקדמיית ווסטפורד בשנת 1880.
סטיבנס לימדה בבית ספר תיכון והייתה ספרנית. בין הקורסים שלימדה היו פיזיולוגיה, זואולוגיה, מתמטיקה, לטינית, ואנגלית.
השכלה

לאחר כשנה וחצי של הוראה, המשיכה סטיבנס את לימודיה, וסיימה תואר ראשון ושני בסטנפורד, ודוקטורט בפיזיולוגיה במכללת ברין מאר, שם עבודתה הושפעה מראש המחלקה לביולוגיה לשעבר, אדמונד ביצ'ר וילסון, ועל ידי יורשו, תומאס הנט מורגן.
היא החלה בתקופה זו את עבודתה בחקר קביעת המין, ואף זכתה במלגות להצטיינות של נשים בתחום המדע.
קריירה

סטיבנס הייתה אחת הנשים האמריקאיות הראשונות שזכתה בהכרה על תרומתה למדע. את המחקר שלה עשתה במכללת ברין מאר. היא גילתה שבמינים מסוימים הכרומוזומים שונים בין המינים באמצעות תצפיות על כרומוזומים של חרקים. התגלית שלה הייתה הפעם הראשונה בה נצפו הבדלים בכרומוזומים שמשפיעים על תכונות פיזיות (כלומר, אם הוולד זכר או נקבה). המחקר כלל תצפיות על מגוון של חרקים. היא זיהתה את הכרומוזום Y בזחלי חיפושית טנבריו, והסיקה שהבסיס הכרומוזומלי לקביעת מין תלוי בנוכחות או היעדרות כרומוזום Y. עבודה זו נעשתה בשנת 1905; סטיבנס התחילה את המחקר שלה רק בשנות השלושים לחייה, והשלימה את הדוקטורט שלה ב-1903. היא הרחיבה בהצלחה את תחומי הגנטיקה, ציטולוגיה ואמבריולוגיה.
אך למרות הצלחותיה, סטיבנס לא קיבלה משרה סדירה באוניברסיטה. עם זאת, היא הייתה מבוקשת כחוקרת בתחנות ומעבדות ימיות. 38 הפרסומים, מספר שיא, כללו מספר תרומות משמעותיות אשר קידמו את ההבנה של תורשה כרומוזומלית. המחקר של סטיבנס סיפק ראיות קריטיות לתאוריות התורשה המנדלית והכרומוזומלית.
סטיבנס עבדה קשה להתקבל כחוקרת מן המניין במכללת ברין מאר. אך לפני שיכלה לקבל את הפרופסורה שסופסוף הוצעה לה, היא מתה ב-4 במאי 1912, מסרטן השד בבית החולים ג'ונס הופקינס.
סטיבנס הייתה הראשונה לגלות ששני הכרומוזומים הגדולים (שלימים נקראו X, השיום לא היה שלה) נמצאים אצל אורגניזמים ממין נקבה, בעוד לזכרים כרומוזום X אחד ו-Y אחד. החוקר אדמונד וילסון גם גילה קצת יותר מאוחר באותה השנה, שקביעת מין היא כרומוזומלית, אך הוא לא גילה ספציפית את ההבדלים הכרומוזומליים בין אורגניזם הזכר ואורגניזם הנקבה, מכיוון שתצפיותיו היו על זכרים בלבד.
למרות שסטיבנס פרסמה את מחקריה קודם, ומסקנותיה רחבים ומבוססים יותר - ויתרה מכן, כנראה שווילסון קרא את פרסומיה לפני שפרסם את מחקריו שלו - היא מקבלת קרדיט על התגלית הגדולה הזו לעיתים רחוקות בלבד. הממסד המדעי בחר לתת את הקרדיט לווילסון. אך למעשה, גם וילסון עצמו לא קיבל את כל הקרדיט, מכיוון שבאותה תקופה עוד לא היה מקובל לחלוטין שגנטיקה היא המשפיעה על תופעות פיזיולוגיות יותר מאשר גורמים סביבתיים, והממצאים של שניהם התקבלו בתחילה בחשדנות. תומאס האנט מורגן זכה בפרס נובל ב-1933 - כמעט שלושים שנים מאוחר יותר - עבור עבודתו בתחום תורשה כרומוזומלית, שנשענה באופן משמעותי על מחקריה של סטיבנס וכן עבודתו של וילסון.
מותה

בגיל 50, ורק 9 שנים לאחר השלמת הדוקטורט שלה, סטיבנס נפטרה מסרטן השד ב-4 במאי 1912, בבולטימור, מרילנד. היא פרסמה כ-40 מאמרים.
ראו גם

אפקט מטילדה
הערות שוליים

1 2 3 4  Brush, Stephen G. (ביוני 1978). "Nettie M. Stevens and the Discovery of Sex Determination by Chromosomes". Isis. 69 (2): 162–172. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Nettie Maria Stevens – DNA from the Beginning". www.dnaftb.org.
↑  John L. Heilbron (ed.
↑  Nettie Stevens 155th birthday: Three facts you probably didn't know about the pioneering female geneticist, Independent, Feliks Garcia 8 July 2016
↑  Principles of Gender-Specific Medicine: Gender in the Genomic Era, edited by Marianne J. Legato, Academic Press, 15 May 2017
↑  Hagen, Joel. Nettie Stevens and the Problem of Sex Determination. Minneapolis: University of Minnesota Press. pp. 37–47.
↑  "Nettie Maria Stevens (1861–1912)". The Marine Biological Laboratory.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  Gilgenkrantz, Simone (15 באוקטובר 2008). "Nettie Maria Stevens (1861–1912)" (בצרפתית). Clérey-sur-Brénon, France: Médecine/Sciences. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  Stephen Brush, The History of Science Society
↑  "Nettie Stevens: A Discoverer of Sex Chromosomes". Nature. ארכיון מ-2016-03-14. נבדק ב-2016-07-10.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011855101105171  GND: 105527393X  ISNI: 0000 0000 4239 6243  LCCN: no2003058618  NTA: 262433338  RERO: 02-A003864277  SUDOC: 167138987  VIAF: 388020   WorldCat (עם VIAF): 388020 
נטי סטיבנס במעבדה בתחנה הזואולוגית בנייפלס, 1909
המיקרוסקופ של נטי סטיבנס, במכללת ברין מאר.
בטי פייג'

| --- | --- |

בטי פייג' תצלום מ-1948
 לידה:  22 באפריל 1923 נאשוויל, ארצות הברית 
 פטירה:  11 בדצמבר 2008 (בגיל 85) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Bettie Mae Page 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות ווסטווד וילג' 
 השכלה:  אוניברסיטת ואנדרבילט  Multnomah University  מכללת פיבודי  תיכון יום-פוג 
 פרסים והוקרה:  נערת החודש של פלייבוי (ינואר 1955) 
 www.bettiepage.com
 
בטי פייג' (באנגלית: Bettie Page; ‏22 באפריל 1923–11 בדצמבר 2008) הייתה דוגמנית פין-אפ ופטיש אמריקאית שהתפרסמה בשנות ה-50 בעיקר בזכות תצלומיה וסרטיה שנחשבו כנועזים לאותה תקופה. סימן ההיכר שלה היה שיער בצבע שחור עורב בסגנון הפייג'בוי עד כתפיה עם פוני מעוגל לפנים, וכן בשל הגישה התמימה והנאיבית שלה. בטי הייתה נערת האמצע של מגזין פלייבוי בשנת 1955. באותה שנה גם זכתה בתואר "נערת הפין-אפ העולמית". ב-1955, זומנה פייג' להעיד כחלק מחקירת ועדת סנאט להשפעות הפורנוגרפיה על בני נוער, ובעקבות זאת היא פרשה מעולם הדוגמנות. את שארית חייה חייתה פייג' בהתבודדות, והקדישה עצמה לאוונגליזם. במשך עשורים, היא התמודדה עם מחלות נפש, ואובחנה כלוקה בסכיזופרניה אחרי שדקרה את בעלת ביתה.
ביוגרפיה

בטי פייג' נולדה ב-22 באפריל 1923, בנאשוויל שבטנסי. השנייה מתוך שישה ילדיהם של רוי ועדנה פייג'. רוי פייג' התעלל מינית בכל שלוש בנותיו. לאחר שהוריה התגרשו כשהייתה בת עשר, בטי בילתה תקופות בבתי יתומים יחד עם אחיותיה בזמן שאמן עבדה לחסוך כסף. אביה בילה זמן בכלא. בטי הצליחה מאוד בלימודיה, וסיימה את בית ספר התיכון במקום שני בשכבתה, ועל כן זכתה במלגה ללמוד במכללת פיבודי באוניברסיטת ואנדרבילט, שם בנוסף ללימודיה עסקה בפעילויות משניות כמו עריכת העיתון וחוג הדרמה.
פייג' נישאה לבילי ניל, אותו הכירה מן התיכון, בשנת 1943, בטקס פשוט בבית המשפט, לפני גיוסו לצבא. בטי עברה איתו במסגרת שירותו לסן פרנסיסקו, שם פייג' התחילה לדגמן, בחזרה לנאשוויל למיאמי ואף לפורט-או-פרנס שבהאיטי. כשחזרה לארצות הברית ב-1947, היא התגרשה מניל.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

פייג' עברה לניו יורק כדי להיות שחקנית, ונרשמה לשיעורי משחק. בניו יורק פייג' עברה אונס קבוצתי אלים.
יום אחד כשהתהלכה בטיילת בקוני איילנד, הכירה את ג'רי טיבס, שוטר וצלם חובבן שהאמין שהיא תתאים לצילומי פין-אפ. הם התחילו לעבוד ביחד, וטיגס יצר לבטי את הפורטפוליו הראשון שלה. ותוך זמן קצר היא כבר דגמנה עבור לוחות שנה ומגזינים. באותן שנים, נוסדו "מועדוני מצלמות" כדי לעקוף חוקים נגד צילום עירום. לכאורה, מטרתם הייתה לקדם "צילום אמנותי", אך בפועל היה זה כיסוי לייצור פורנוגרפיה. פייג' נהייתה "דוגמנית מצלמה" פופולרית, ובשל חוסר המעצורים שלה מול המצלמה, שמה יצא לפניה בתחום הצילום האירוטי. היא עבדה בתחילה בעיקר עם הצלם קאס קאר, וב-1951 צילומיה הופיעו במגזינים לגברים דוגמת Wink, Titter, Eyefull ו-Beauty Parade.‏
ביוגרפיה > הצלחה כדוגמנית פין-אפ

אירווינג ופולה קלו, אח ואחות שניהלו עסק להפצת עוגות בדואר, ניצלו את רשת ההפצה שלהם והתחילו לקדם את בטי כדמות פטיש, כולל בצילומי בונדג' ו-BDSM, עם מחוכים ושוטים. היא הייתה דוגמנית הפטיש הראשונה לזכות בפרסום כלל-ארצי. בנוסף לצילומי סטילס אירווינג קלו גם יצר עשרות סרטי שחור-לבן עם פייג' על פי בקשותיהם של לקוחות פרטיים שלו. הסרטים היו ללא קול, וכללו סצנות של בונדג', ספנקינג, אילוף עבדים, חטיפה, ונושאי פטיש אחרים. פייג' עצמה החליפה בנקל בין דמויות של שולטות ונשלטות.
למרות שלסרטים האלה היה את הסגנון ואמצעי ההפצה של סרטי פורנו של התקופה (שהיו ידועים כסרטי "רווקים"), בסרטים של אירוויניג מעולם לא היו מעשי סקס בוטים או אפילו עירום מלא. פייג' התייחסה לנושא הבונדג' שבסרטים כך:
תמיד מתייחסים אלי בעיתונים ובמגזינים ובכל מקום כ"מלכת הבונדג'". אבל צילומי הבונדג' היחידים שעשיתי היו עבור אירווינג קלו ואחותו פולה. בדרך כלל בשבתות פעם בשבועיים היו סשנים של ארבע או חמש שעות עם ארבע או חמש דוגמניות ושני צלמים נוספים, וכדי לקבל תשלום היית צריכה לעשות שעה של בונדג'. וזו הסיבה שעשיתי את זה. לא היו לי רעיונות לכיוון הזה. אני לא מתנגדת לזה, אני חושבת שמותר לעשות מה שמתאים לך כל עוד זה לא פוגע באף אחד אחר — זו הייתה הפילוסופיה שלי מאז הייתי ילדה. אף פעם לא הסתכלתי על זה מגבוה. למעשה, היינו צוחקים מחלק מהבקשות שהגיעו מלקוחות בדואר, גם משופטים ועורכי דין ורופאים ואנשים בתפקידים גבוהים. אפילו אז בשנות ה-50 הם רצו את השוטים והקשירות וכל זה.
ב-1953 פייג' נרשמה לשיעורי משחק בסטודיו של הרברט ברגהוף, מה שהוביל למספר תפקידים בטלוויזיה ובתיאטרון. בטלוויזיה היא הופיעה במספר תוכניות בידור, ובאוף-ברודוויי בהצגות Time is a Thief ו-Sunday Costs Five Pesos.
היא שחקה ורקדה בסרט הבורלסקה Striporama של ג'רלד אינטרטור, ובשני סרטי בורלסקה נוספים של קלו (Teaserama ו-Varietease), שכללו גם קטעי ריקודים אמניות הסטריפטיז לילי סיינט סיריל וטמפסט סטורם. הסטרים כולם היו נועזים במידה מסוימת, אך לא כללו עירום.
ב-1954, בחופשה במיאמי, פגשה פייג' את הצלמים ג'ן קולדוול, ה. ו. האנו, ובאני ייגר. ייגר צילמה סדרת צילומים של פייג' בפארק החיות Africa USA שבבוקה רטון בפלורידה, "Jungle Bettie". צילומים אלה הם מהמוכרים והמבוקשים ביותר בקריירה שלה. היא הצטלמה בעירום ובתלבושות בדגם פרוות נמר שפייג עצמה תפרה. האוסף פורסם בספר משנת 1994, Bettie Page Confidential.
ייגר שלחה תמונות של פייג' ליו הפנר, מייסם מגזין הגברים "פלייבוי", והוא בחר אחת מהן כתמונת האמצע לגיליון ינואר 1955. בתמונה שבחר, פייג' עירומה חוץ מאשר כובע סנטה קלאוס שעל ראשה. ב-1955 פייג' זכתה בתואר, "Miss Pinup Girl of the World". היא גם נודעה בכינויים "The Queen of Curves" ו-"The Dark Angel". בעוד דוגמניות פין-אפ בדרך כלל ספרו את הקריירות שלהן בחודשים, הקריירה של פייג' ארכה שנים, מתחילת שנות ה-1950 ועד 1957, והיא פרשה מרצונה כשעוד הייתה בשיא. על פי מגזין The Atlantic, היא הייתה הדוגמנית המצולמת ביותר של המאה ה-20.
ביוגרפיה > פרישה

הפרסום הזה משך את תשומת לבו של הסנאטור אסטס קפובר, דמוקרט מטנסי, שעמד בראש ועדת סנאט שחקרה את השפעת הפורנוגרפיה על נוער. פייג' זומנה להעיד בטענה שנער מת מחניקה-עצמית ארוטית כשהוא מסתכל על תמונתה. הטענה הייתה מפוברקת, אך קפובר היה מעוניין לפתח "ציד מכשפות" בנושא הפורנוגרפיה, כנראה כדי לקדם את הקריירה שלו. פייג' בסופו של דבר לא העידה, אך הזימון יצר הדים רבים בתקשורת, והיא נהייתה שלא במתכוון דמות מופת בהתנגדות ל"מקרתיאיזם המיני" של קפובר, וחלוצה של המהפכה המינית שבאה כמה שנים לאחר מכן, בשנות ה-60.
אירועים אלו, כמו גם תחושתה שבגיל 34 היא כבר מבוגרת מדי להמשיך לדגמן, הובילו את פייג' לפרוש. היא נסעה למיאמי במטרה לחיות מתחת לרדאר. היא אמצה שם מחדש את הנצרות האוונגליסטית שתמיד דגלה בה. היא ביקשה להפוך למיסיונרית באפריקה, אך בקשתה נדחתה בשל כך שפייג' הייתה גרושה.
בפלורידה היא נישאה פעמיים נוספות, לארמונד וולטרסון ולהארי ליר, והתגרשה משניהם. מעולם לא היו לה ילדים.
בשנת 1978 עברה פייג' לקליפורניה. במשך שנים רבות חייתה מקצבאות ביטוח לאומי. היא חוותה התמוטטות עצבים, ודקרה את בעלת הבית שלה, אך זוכתה מאשמה בשל אי שפיות, ואושפזה. היא בילתה סך הכל כעשר שנים במוסדות לחולי נפש, בין השנים 1980–1992.
בשנות השמונים הפופולריות של דמותה ועבודתה של פייג' משנות ה-50 חוותה תחייה, אך פייג' עצמה סירבה להצטלם מאז פרישתה, כי רצתה לשמר את דמותה כשהייתה. פייג' לא הייתה מודעת תחילה לפרסומה החדש - היא גילתה זאת לאחר שמארח התוכנית Lifestyles of the Rich and Famous רובין ליץ' ראיין אותה בטלפון, והיא צפתה לאחר מכן בפרק שעסק בה. פייג' הייתה חסרת כל באותה תקופה, וחייתה בבית קבוצתי. בעקבות פרסומה החדש היא החתימה את ג'יימס סוונסון כסוכן מקצועי, אך כאשר גם אחרי שלוש שנים היא לא קבלה אגורה בתמלוגים, היא פטרה אותו החתימה את סוכנות קרטיס, והתחילה לקבל תמלוגים שאפשרו לה להתפרנס בכבוד לראשונה מאז שנות ה-50.
לקראת סוף נובמבר 2008, חלה החמרה במצבה הרפואי של פייג'. ב-11 בדצמבר באותה שנה היא נפטרה בגיל 85 כתוצאה מהתקף לב.
דמותה ומורשתה

חלק מהמשיכה של פייג' היה האופן התמים ומלא שמחת החיים בו דגמנה. פייג' גדלה כנוצרייה אדוקה, אך לא ראתה בעירום חטא אלא אופן לחגוג את הטבע. היא התגאתה עד סוף חייה בתפקיד ששיחקה בהפיכת צילומים מהסוג שפרסמה לחלק מהמיינסטרים, והיא נחשבת כחלוצה שסללה את הדרך עבור המהפכה המינית של שנות ה-1960.
בשנות ה-70 חזרה דמותה להתנוסס על מוצרים ועבודות אמנות, ובפרסומי נוסטלגיה, כמו אוסף הצילומים בשם A Nostalgic Look at Bettie Page, מבית ההוצאה לאור ארוס, שיצא ב-1976.
בשנות השמונים הדמות שלה כאייקון פין-אפ חוותה רנסאנס, ונוצר פולחן קאלט סביב דמותה. בניגוד לשנים הפעילות שלה בתחום, בהן מעריציה היו גברים, העניין החדש בה בא דווקא מצד נשים, והיא הפכה לאייקון פמיניסטי של זרמי פמיניזם סקס-פוזיטיב. בשנות התשעים, עם תחילת עידן האינטרנט, הפופולריות שלה רק גדלה עוד יותר, וממשיכה לגדול אף לאחר מותה. ב-2011 היא נמנתה ברשימת מגזין פורבס של הסלבריטים המרוויחים ביותר במקום 13, ב-2012 במקום 10, וב-2013 במקום 8. מאז מותה הרוויחה למעלה מ-$10 מיליון.
הפופולריות המחודשת של פייג' גם הפכה אותה לאייקון של אופנה, וסלבריטיות רבות אמצו הופעות ששואבות ממנה השראה, ביניהן קייטי פרי, זואי דשנל, אנג'ליקה יוסטון ודבי מזר. בתי האופנה טיירי מוגלר וז'אן פול גוטייה יצאו בליינים מבוססי סגנון הפטיש של פייג', ובית האופנה דיור יצא בליין בהשראתה בסגנון שנות ה-40. ב-2017, חברת הביגוד התחתון Playful Promises יצרה סערה ברשתות החברתיות כאשר השיקו ליין "בטי פייג'" חדש בהובלת מלכת הדראג ויולט צ'צ'קי, זוכת הכתר בעונה 7 של מרוץ הדראג של רו פול המזדהה כנזילה מגדרית. למרות תגובות חיוביות לרוב, מספר בולט של מגיבים בטוויטר בחרו להוקיע את החברה על בחירת דוגמנית שזוהתה כזכר בלידה, והתייחסו אליה בלשון זכר; התגובה התומכת של החברה זכתה לאהדה ברשת ובתקשורת, ו-Playful Promises הבטיחו ש"בטי פייג'" הבאה שלה תהיה אישה של צבע.
מלכת הבורלסקה, דיטה וון טיז, מציינת את בטי פייג' כמודל חיקוי ומקור השראה שלה, ואף עיצבה את דמותה המקצועית על בסיס דמותה
שני סרטים עלילתיים נעשו אודותיה: הראשון, "Bettie Page: Dark Angel" משנת 2004, בכיכובה של פייג' ריצ'רדס, יצא הישר ל-DVD; הוא התמתקד בתקופת אירווינג ופולה קלו (השנים 1953–1957), ושיחזר שישה סרטי פטיש אבודים שצילמה איתם. השני הוא "בטי פייג' הידועה לשמצה" משנת 2005, בבימויה של מרי הארון ובכיכובה של גרטשן מול. גרסת ה-DVD של הסרט כוללת חומר ארכיבי של פייג' מתפשטת ורוקדת בפני המצלמה.
הסרט התיעודי אודותיה, "בטי פייג' חושפת הכל", יצא באישורה של פייג' בשנת 2012, ובו היא מספרת במילותיה היא את קורות חייה, בסדרת ראיונות עם יוצר הסרט מארק מורי. הוא כולל גם ראיונות עם אישיויות שהכירו אותה או עליהם השפיעה, כמו דיטה וון טיז, יו הפנר, רבקה רומיין, טמפסט סטורם, פולה קלו, מיימי ון דורן ונעמי קמפבל.
ביוגרפיות שיצאו אודות בטי פייג' כוללות:
The Real Bettie Page: The Truth About the Queen of Pinups, Richard Foster, Carol Publishing Group, 1997
Bettie Page: The Life of a Pin-Up Legend Hardcover – February 1, 1996, by Karen Essex (Author), James L. Swanson (Author), Bettie Page (Author), General Pub Group (1996)
בתרבות הפופולרית > ספרות וקומיקס

בשנות ה-80, ביסס אמן הקומיקס דייב סטיבנס את מושא האהבה של הגיבור קליף סיקורד ("הרוקטיר") על פייג'.
אמן הפין-אפ והיסטוריון התרבות דייב סילקי הוציא מספר פרסומים על פייג:
בשנות ה-90 בקומיקס בשם Bettie Page: Queen of the Nile
ב-1995 הוא פרסם ספר שולחן, Bettie Page: Queen of Hearts, הבוחן את השפעתה על תרבות הפופ, החל מספרות פאלפ, ופרסומות ועד אמנות חזותית.
ב-2007 פרסם את Bettie Page Rules!, ספר הבוחן את תקופת הפין-אפ מהפרספקטיבה של אחורי המצלמה.
ארוס קומיקס הוציאו מספר חוברות "בטי פייג'", שהפופולרית מביניהם היא Tor Love Bettie, המתארת סיפור אהבה בין פייג' למתאבק שהפך לאחד משחקניו של אד ווד, טור ג'ונסון.
באחד מתקצירי הביוגרפיה הבדיוניים שלו, הסופר הרלן אליסון כתב שהוא "כותב ביוגרפיה של בטי פייג' עבור קוראים צעירים".
בתרבות הפופולרית > אמנות

בשנות ה-70 החלו מספר אמנים לצייר "ציורי בטי", ביניהם אריק סטנטון, אוליביה דה בררדיניס ורוברט בלו.
ב-1979 בלו הציג את ציוריו בתערוכה "Steps Into Space" במלרוז פלייס שבלוס אנג'לס.
דה בררדיניס יצרה דמות של פייג' עבור יצרן הג'ינס האיטלקי פיורוצ'י, וגם פרסמה את אוסף "ציורי בטי" שלה בספר Bettie Page by Olivia שיצא ב-2006.
הצייר היפני הג'ימה סוריאמה, הידוע בשל אמנות ארוטית ועתידנית, צייר סדרה של ציורי בטי, אשר חלקם נכללו בספר רטרוספקטיבה של עבודתו Sorayama 1964-1999: The Complete Works of Hajime Sorayama.
ב-2006, פייק' וחברת הגיטרות "היילו" הוציאו יחדיו מהדורה מיוחדת של גיטרות הנושאות את דמותה. החברה יצרה 100 גיטרות עבודת ידו של ויילון פורד, עם אמנות פרי ידה של Pamelina H.
בתרבות הפופולרית > מוזיקה

ביונסה עושה מחווה לבטי פייג' בקליפים לשירים "Video Phone" ו-"Why Don't You Love Me".
להקת הקאנטרי האלטרנטיבי BR5-49 הקליטה הלל לבטי פייג' בשם "Bettie, Bettie" ב-EP הבכורה שלהם, Live From Robert's. בראיון, פייג' אמרה שזהו האהוב עליה מכל השירים שנכתבו עליה.
הלהקה השוודית הניסיונית DC-Pöbeln (הידועה גם בשם Dagcenterpöbeln) שמו את בטי פייג' על עטיפת האלבום היחיד שלהם, Bettan/Dödgrävaren (1985).
Jazz Butcher כללו את השיר "Just Like Betty Page" באלבומם, A Scandal in Bohemia ‏(1984).
להקת פוסט-פאנק Public Image Ltd. הוציאו שיר בשם "Bettie Page" באלבומם What the World Needs Now... משנת 2015
להקת הרוקבילי ההונגרית Mystery Gang Rockabilly Trio הוציאו שיר על בטי פייג' בשם "My Baby Wants to Look Like Bettie Page".
בתרבות הפופולרית > קולנוע ומשחקים

במלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית' (2005), הדרואיד BD-3000 עוצב בהשראתה.
בסרטו של קוונטין טרנטינו משנת 2007, חסין מוות, רוזריו דוסון עושה מחווה לבטי פייג' בסגנון שיערה.
במשחק הווידאו, Lollipop Chainsaw, אחת התלבושות שניתן להוריד הוא פין-אפ בסגנון בטי פייג', כולל תסרוקת ההיכר שלה.
בתרבות הפופולרית > אסטרונומיה

כוכב הלכת המינורי מספר 184784 נקרא על שמה (פירושי שמות פלנטואידים).
פילמוגרפיה

Striporama (1953)
Varietease (1954)
Teaserama (1955)
Irving Klaw Bondage Classics, Volume I (London Enterprises, 1984)
Irving Klaw Bondage Classics, Volume II (London Enterprises, 1984)
100 Girls by Bunny Yeager (Cult Epics, 2005), a documentary with behind-the-scenes footage on Yeager's photo sessions with Page and other pin-up models
Bettie Page: Bondage Queen (Cult Epics, 2005)
Bettie Page: Pin Up Queen (Cult Epics, 2005), a compilation of her burlesque dancing performances from Striporama, Varietease, and Teaserama, plus The Exotic Dances of Bettie Page (13 black-and-white dancing and cat-fight shorts)
Bizarro Sex Loops, Volume 4 (Something Weird Video, 2007)
Bizarro Sex Loops, Volume 20 (Something Weird Video, 2008), Page appears in a set of Irving Klaw bondage reels in a collection of vintage fetish shorts