stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היינריך אנטון דה ברי
ביוגרפיה

אנטון דה ברי נולד בפרנקפורט שבגרמניה והיה אחד מעשרת ילדיו של הרופא אוגוסט תיאודור דה ברי ואשתו אמילי מאייר דה ברי. כבר בצעירותו עודד אותו אביו להצטרף לקבוצת חובבי טבע שהיו אוספים דגימות צמחים באזורים הסמוכים לביתו וכבר בצעירותו הוא התעניין בפטריות ובאצות.
בתקופתו של אנטון דה ברי, כימשון תפוחי האדמה גרם לאובדן יבולים ולאובדן כלכלי גדול.  באותה העת מקורן של מחלות צמחים לא היה ידוע, ב-1841 הוא טען שפטריות שנמצאו בתפוחי אדמה הן הגורם לכימשון תפוחי האדמה ופרסם את עבודתו הראשונה על פטריות ב-1861.
ב-1848 לאחר סיום הלימודים, אנטון דה ברי החל ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג והמשיך את לימודיו באוניברסיטת מרבורג. ב-1850 הוא עבר לברלין כדי להמשיך את לימודי הרפואה שלו ובו זמנית המשיך להתעניין ולחקור את הצומח. ב-1853 קיבל את התואר ברפואה בברלין, אך החיבור המדעי שפרסם עסק בנושא בוטני ובאותה שנה פרסם ספר בו טען שפטריות גורמות לצמחים להאכל ולשידפון בצמחים.
לאחר מכן, דה ברי עבר ללמוד בוטניקה באוניברסיטת טיבינגן שבעיר טיבינגן, גרמניה, שם מונה לפריווטדוזנט (אדם בעל סמכות להרצות ולבחון תלמידים באופן עצמאי בגרמניה ללא קבלת תואר פרופסור) ומונה לעוזרו של הוגו פון מוהל שהיה בוטנאי גרמני.
ב-1855 הקים באוניברסיטת פרייבורג את המעבדה הבוטנית המתקדמת ביותר בגרמניה באותו זמן, ולאחר מכן התמנה לפרופסור לבוטניקה באוניברסיטת שטרסבורג.
כשחקר את היווצרות החזזיות  הוא גילה שהחזזיות הן תוצאה של סימביוזה בין אצות לפטריות וטבע לראשונה את המונח סימביוזה שאותו הגדיר כ"חיים בצוותא של אורגניזמים שונים" והודיע על כך במונוגרפיה שפרסם ב-1879: "(Die Erscheinung der Symbiose (Strasbourg, 1879".
דה ברי פרסם למעלה מ-100 מחקרים והשפיע על בוטנאים ומיקרוביולוגים רבים ומפורסמים כגון  סרגיי וינוגרדסקי (Sergei Winogradsky) הביולוג ממוצא רוסי, וויליאם גילסון פרלו (William Gilson Farlow) הבוטנאי האמריקאי. הוא נחשב לאחד מהביולוגים המשפיעים ביותר במאה ה-19. דה ברי נפטר ב-1888 כתוצאה מגידול סרטני בלסת בעיר  שטרסבורג.
משפחתו

דה ברי התחתן עם אנטוני אינרט (Antonie Einert) ב-1861 ונולדו לו ארבעה ילדים.
היינריך ברלינג

| --- | --- |

 לידה:  14 באוקטובר 1849 בורגדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  6 בספטמבר 1914 (בגיל 64) פישרהודה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הנובר 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  וילהלם פון דיץ 
 צאצאים:  לואיזה מודרזון-ברלינג 
 
היינריך כריסטוף גוטליב ברלינג (בגרמנית: Heinrich Christoph Gottlieb Breling‏;  14 באוקטובר 1849 – 6 בספטמבר 1914) היה צייר ז'אנר והיסטוריה גרמני ומייסד שותף של מושבת האמנים פישרהודה.
ביוגרפיה

היינריך ברלינג העביר את ילדותו בפישרהודה כבן לשומר בווילהלמהאוס. בין השנים 1863 עד 1869 למד במרכז הטכני בהנובר. משנת 1872 היה תלמידו של וילהלם פון דיז במינכן. בשנת 1883 מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות במינכן. החל משנת 1884 היה היינריך ברלינג צייר החצר של המלך לודוויג השני של בוואריה וצייר כמה ציורי צבעי מים של המלך ובתי מגוריו, וכן היה מעורב בקישוט ארמונות הרנכימיזה ולינדרהוף.
בשנת 1892 עבר היינריך ברלינג לפישרהודה עם אשתו אמאלי, לבית מאייר (1856–1933) ושש בנותיהם.
בשנת 1908 הקים את הסטודיו החדש שלו באוטרסברג, שעדיין שימש את נכדו טים ונכדתו. נכדתו מאותם הנישואים, קאטו ואן ביק, הוצאה להורג ב־5 באוגוסט 1943 בברלין-פלוטזני כחברה במחתרת "התזמורת האדומה" הידועה.
בתו הבכורה השנייה, לואיזה מודרזון-ברלינג (1883–1950), הייתה נשואה לצייר הנוף הגרמני אוטו מודרזון (1865–1943). נכדו מנישואין אלה הוא הצייר כריסטיאן מודרזון. בתו אמלי ברלינג (1876–1966) הפכה למורה בהנובר, ציירת, פסלת וקרמיקאית.
היינריך ברלינג התפרסם כצייר ז'אנר והיסטוריה, ותיאורי מלחמות וקרבות היו נושא חשוב ביצירתו. עבודתו המאוחרת יותר, התקרבה לאימפרסיוניזם, נעלמה במידה רבה.
הוא נפטר בגיל 64 ונקבר בבית העלמין פישרהודה (מחוז ורדן).
הערות שוליים

↑  Heinrich Breling. In: Allgemeines Künstlerlexikon, Bd. 14. Saur, München und Leipzig, 1996, S. 99–100.
↑  Otto Modersohn Museum, www.modersohn-museum.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118823396  ISNI: 0000 0000 6675 3006  LCCN: nr2002029984  RKD: 12330  ULAN: 500050709  VIAF: 15566304   WorldCat (עם VIAF): 15566304
הארון א-רשיד

הארון א-רשיד מקבל משלחת של המלך קארל הגדול
רחוב הארון א-רשיד בשכונת באב א-זאהרה בירושלים
הַאר֫וּן א-רַּשִׁ֫יד (בערבית: هَارُون الرَّشِيد, 17 במרץ 766 – 24 במרץ 809) היה הח'ליפה העבאסי החמישי (לפניו שלט אחיו אל-האדי, ואחריו שלט בנו אל-אמין). תקופת שלטונו (786–809) נחשבת לעידן של שגשוג בשדות התרבות, המדע והדת באימפריה המוסלמית. מוזיקה, ספרות ואמנות פרחו תחתיו, וכל זה זיכה את תקופתו בכינוי 'תור הזהב העבאסי'.
חייו וחיי החצר שלו נתנו השראה לסיפורים, חלקם בדיוניים. הרבה מסיפורי אלף לילה ולילה מגוללים את מעשיו. על פי אחד הסיפורים המפורסמים, היה הח'ליפה יוצא מארמונו בבגדים פשוטים בבקשו לשמוע את הנעשה ברחוב ולהקשיב לרחשי העם – סיפור הנותן השראה לשליטים מוסלמים רבים עד עצם היום הזה.
את רוב כוחו כינס א-רשיד סביב הברמכים, אשר ריכזו את כוחם בבגדאד. הם היו משרתי הארמון, ותפקידם המקורי היה לגייס מיסים והכנסות למדינה. החלטותיו של א-רשיד הושפעו ממשפחתו ובעיקר מאימו. לאחר מותה, הושפע מזוביידה (אנ') – אחת מנשותיו, מהמשפחה העבאסית. הוא בחר בבנהּ, אל-אמין, ליורשו.
תקופת שלטונו נחשבת בדרך כלל לשיא בשושלת בית עבאס, אם כי כבר בזמנו החלו הסימנים הראשונים לשקיעתה. במערב, צפון אפריקה וספרד, נעשו כמעט עצמאיות תחת שלטון אמירים משלהן, שהכירו בסמכות העבאסים הכרה סמלית בלבד. במזרח התפורר שלטונו של א-רשיד על האיראנים. המחקר המודרני גורס כי תפיסת תקופת שלטונו של א-רשיד כתור הזהב נובעת בחלקה מן המאורעות הקשים שאירעו בעשורים שלאחר מותו, והובילו להיצרבו בתודעה כח'ליף האחרון שהחזיק בשליטה בפועל על כלל ארצות האסלאם.
שש שנים לפני שנפטר, בעלותו לרגל למכה, ביקש להסדיר את שאלת הירושה שלו והכריז על בנו הבכור כעל יורשו. עוד קבע שבנו הצעיר ישלוט על מחוז מרו, בירת ח'וראסאן, וכי תהיה לו שם אוטונומיה. ואולם לאחר מותו הדבר לא יצא לפועל, מה שהביא למלחמת האחים (פתנה) בין בנו הבכור אל-אמין והצעיר אל-מאמון, ובסופו של דבר להתפוררות השלטון המרכזי של האימפריה העבאסית.
בשנת 807 גזר על כל היהודים במעמד ד'ימי לחבוש כובע מיוחד שנועד להבדילם מהאוכלוסייה המוסלמית.
על שמו נקראו רחובות בירושלים, חיפה, עזה וערים נוספות. בהיותו גיבור תרבות, הוא מופיע ביצירות רבות ובהן "סיפורי ערביה", "סיפורי אלף לילה ולילה" והפואמה האוטוביוגרפית שחיבר המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס, The Gift of Harun Al-Raschid, משנת 1923.
לארון א-ראשיד מיוחסת בניית בריכת הקשתות ברמלה, בשנת 789 לספירה, על פי כתובת המוצבת במקום.
פעילותו

א-רשיד עסק בשני נושאים עיקריים: האחד, ניסיונות כיבוש נרחבים נגד ביזנטיון; השני, ניסיונות לפתור את בעיות השליטה בח'וראסאן.
פעילותו > מלחמות הקודש

בניגוד לבית אומיה, א-רשיד הדגיש את חשיבות מלחמות הקודש (ג'יהאד) שכמעט ולא היו חשובות בימי האומיים. עוד בהיותו נער, בשנת 779, שלח אותו אביו החליף אל-מהדי בראש חיל שחדר ללב הקיסרות הביזנטית. בעקבות הצלחתו מונה א-רשיד לשליט החלקים המערביים של הקיסרות העבאסית. לאחר מכן, בשנת 781, יצא א-רשיד שוב לביזנץ, והתקדם לבירתה אגב נחילת ניצחונות רבים. אלה הובילו את הביזנטים לבקש שביתת נשק תמורת פיצוי כספי גדול. כשמונה א-רשיד לח'ליף גילה עניין גדול במלחמת הקודש יותר מכל הח'ליפים בני משפחתו שקדמו לו. עקב כך ישב תקופות ארוכות בעיר א-רקה, מה שאפשר לו להיות קרוב לאזורי הספר.
א-רשיד כונן מחוז בעורף הספר שנקרא עואצם או ת'ע'ור, וההכנסות ממנו יוחדו להוצאות המלחמה נגד הביזנטים. בשנים 806–807, יצא א-רשיד במסעות הגדולים ביותר שנערכו אי-פעם על ידי העבאסים נגד הביזנטים. תוצאות המסעות לא היו מזהירות, ושום שטח לא נכבש באופן קבוע. ייתכן שמטרות מלחמות הקודש היו להראות את חשיבות הח'ליפה כמנהיג צבאי.
פעילותו > בעיית הממשל בח'ורסאן

עוד מימי המהפכה העבאסית הייתה נתונה השליטה באזור זה בידיהם של האבנא (אנ') (אנשי הצבא הח'ורסאניים). במקור היו האבנא תושבי ח'וראסאן, אבל בזמן שלטונו של א-רשיד הם ישבו ברובם בבגדאד ובא-רקה. ייתכן כי המתיחות באזור נבעה בין היתר גם מהמישור החברתי, כיוון שבני המחוז, ובעיקר בעלי הקרקעות והנסיכים העצמאיים למחצה, חשבו את האבנא לנחותים. ואולם ככל הנראה הגורם המרכזי למתיחות היה ויכוח באשר לאופן הוצאת הכספים שנגבו ממס הקרקע של האזור. עוד בימיו של הח'ליף עות'מאן ניטשה מחלוקת כיצד להוציא את ההכנסות מהמיסים: קבוצה אחת סברה שהח'ליף הוא שצריך להחליט, וקבוצה אחרת טענה שיש להשאיר את מרבית הכסף לשימוש המוסלמים במחוז שממנו נגבה המס.
האבנא, שהשתמשו בכספי המס של ח'ורסאן למימון משכורותיהם וקצבאותיהם, התנגדו לבקשתם של רבים מנכבדי המחוז כי מרבית הכסף יישאר במחוז וישמש להוצאותיו. בין השנים 793–794 התחולל שינוי: את השליטה על האזור קיבל אל-פד֗ל אבן יחיא אל-ברמכי (אנ'). לאור שייכותו המשפחתית למשפחת הברמכים, שנחשבה למשפחה חשובה במזרח איראן, היה שלטונו אהוד בקרב נכבדי ח'ורסאן. עוד הוא הוציא כספים על מפעלי בנייה ועל פשיטות צבאיות בגבול המזרחי של ח'ורסאן.
זמן קצר לאחר מכן, ב-796, כנראה עקב לחצים מצד האבנא בבגדאד, החליף א-רשיד את אל-פד֗ל בעלי אבן-עיסא אבן-מאהאן (אנ') אחד מהאישים הבולטים באבנא. ככל הנראה ניסה עלי לנצל בצורה קשוחה וחסרת התחשבות את משאבי ח'ורסאן. הדבר עורר התנגדות, נתרבו התלונות ופרצו מרידות בסדר גודל שכמותו לא היה. במשך זמן מה א-רשיד העלים עין, וייתכן שהתעלמות זו נבעה מהעובדה שעלי העביר לו חלק נכבד מהכנסותיו. אבל בין שנת 805 לשנת 806 פרץ בסמרקנד מרד בהנהגתו של ראפע אבן לית', נכדו של נצר אבן סיאר (אנ') שהיה הנציב האחרון במחוז מטעם בני אומיה. עלי לא הצליח להשתלט על המצב. א-רשיד פיטר את עלי מתפקידו כנציב, ולמרות זאת נמשכו המהומות. לכן בשנת 808 החליט א-רשיד לצאת לעבר ח'ורסאן בעצמו. במסע זה נפטר א-רשיד בעיר טוס (אנ') שבח'ורסאן בשנת 809.
הירושה

תחת שלטונו של אל-מהדי התקיימו שתי קבוצות כוח עיקריות. האחת – קבוצה של ראשי הצבא, ובראשם חוגי האבנא (אנ'). השנייה – משפחת הברמכים, שהייתה הקבוצה השולטת בחוגי המנהל הציבורי. מוסא, בנו בכורו של אל-מהדי, פעל כנציג של אביו בבגדאד בהזדמנויות שונות, קשר קשרים קרובים עם ראשי הצבא והיה מזוהה עם חוגי האבנא. אחיו הצעיר של א-רשיד – הודות לניצחונו על הביזנטים ב-781, מונה על ידי אל-מהדי כיורש שני לאחר אחיו מוסא. הוא התחנך אצל יחיא אבן ח'אלד אל-ברמכי (אנ'), וקשר קשרים בעיקר עם חוגי החצר ובראשם משפחת הברמכים. לפיכך היה עניין ירושתו של אל-מהדי למאבק בין שתי קבוצות כוח אלו.
ההסכם המקורי היה שמוסא יירש את אל-מהדי, ולאחר מותו יירש אותו א-רשיד. בשנת 785 נהרג אל-מהדי, כנראה בתאונת ציד, ומוסא תפס את מקומו כח'ליפה. ראשי האבנא חששו מעלייתו המצופה של א-רשיד לח'ליפה לאחר אל-האדי, כיוון שזו בהכרח תגרור עמה פגיעה במעמדם וחיזוק של הברמכים. כמו כן, לא נדרש מאמץ רב מצידם כדי לשכנע את אל-האדי לשנות את ההסכם ולהחליט על ג'עפר בנו כיורשו. אבל בינתיים התדרדרו מאוד היחסים בין אימם של א-רשיד ואל-האדי, ח'יזוראן, לבין אל-האדי. ח'יזוראן הייתה בעלת השפעה גדולה על מהלכי המדיניות, ואל-האדי הכריז פומבית שלא יסבול התערבות בהחלטותיו. דבר זה אינו ודאי, אך ייתכן שהייתה זו היא שארגנה את מותו של אל-האדי.
כך או אחרת, אחרי שלושה-עשר חודשים בשלטון, נפטר אל-האדי בנסיבות מסתוריות. תומכיו של א-רשיד פעלו במהירות: ג'עפר נֶאֱסַר וא-רשיד תפס את השלטון במהפכה מהירה ויעילה.
הארון א-רשיד וקרל הגדול

על האופן שבו נתפס א-רשיד בעיני המערב ניתן ללמוד מחיבורו של איינהרד "חיי קרל הגדול". איינהרד היה מזכירו ויועצו הקרוב של קרל הגדול. כדי לפאר את זכרו, מתאר איינהרד את הקשרים שהיו לקרל עם מלכים גדולים בתקופתו, ולגבי קשריו עם א-רשיד, כתב: "עם הארון, מלך הפרסים, ששלט כמעט בכל המזרח, חוץ מהודו, הייתה לו ידידות כה עמוקה".
בשנת 797 שלח קרל הגדול משלחת של שלושה אנשים לחצרו של הארון א-רשיד בבגדאד, בהם יצחק היהודי. בשנת 801 הגיעה לנמל פיזה משלחת מהמזרח שהביאה עמה ברכות ומתנות מהארון א-רשיד. קרל שהה באותה עת באיטליה ושמע מאנשי המשלחת כי מאנשי משלחתו שלו נותר בחיים רק יצחק היהודי, שמתעכב לשוב מכיוון שהוא מלווה את "אבו אל-עבאס", פיל ששלח לו הארון א-רשיד במתנה. יצחק הגיע לחצר באאכן עם הפיל רק ביולי 802. משלחות נוספות יצאו בשנים 803, 807 ואולי גם בשנת 808, ונראה כי מטרתן הייתה חיזוק הקשרים אך ללא מצע מדיני.
במחקר כיום קיימת מחלוקת לגבי טיב היחסים שהתקיימו בין קרל לא-רשיד. יש הסבורים שהתקיימו ביניהם קשרים חזקים שהיו מבוססים על יריבות משותפת לביזנטים ולשליטי בית אומיה בספרד. הם החליפו ביניהם מתנות ונציגויות דיפלומטיות וקבעו הסכם בו קיבל קרל מא-רשיד זכויות עלייה לרגל למקומות בארץ ישראל הקדושים לנצרות, וא-רשיד קיבל זכויות לסחור בנמלים בים התיכון.
אומנם קיימות במחקר גם גישות המייחסות לקשרים בין קרל לא-רשיד חשיבות קטנה בהרבה, בעיקר בגלל היעדר מוחלט של תיעוד לקשר כזה במקורות הערביים. אולם נראה שהערבים באותה תקופה ייחסו חשיבות מועטה מאוד למערב-אירופה, אזור שנתפס בעיניהם כמפגר וחסר תרבות. יחס זה יכול להסביר את היעדר התיעוד.
לקריאה נוספת

חוה לצרוס-יפה (עורכת), פרקים בתולדות הערבים והאסלאם, רשפים, תשכ"ז, תל אביב.
הערות שוליים

↑  לואיס, ברנרד, "המזרח התיכון: אלפיים שנות היסטוריה מעליית הנצרות עד ימינו" (רעננה: עם עובד, 1955), עמ' 72.
↑  משה מעוז, "בית עבס", בתוך: "פרקים בתולדות הערבים והאסלאם", בעריכת: חוה לצרוס-יפה. (בן שמן: מודן 1982), עמ' 206.
↑  היו קנדי, "מחמד והח'ליפות", (ירושלים: מוסד ביאליק אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1998), עמ' 132.
↑  היו קנדי, "מחמד והח'ליפות", (ירושלים: מוסד ביאליק אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1998), עמ' 133-134.
1 2  היו קנדי, "מחמד והח'ליפות", (ירושלים: מוסד ביאליק אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1998), עמ' 128.
↑  משה מעוז, "בית עבס", בתוך: "פרקים בתולדות הערבים והאסלאם", בעריכת: חוה לצרוס-יפה. (בן שמן: מודן 1982), עמ' 206.
↑  היו קנדי, "מחמד והח'ליפות", (ירושלים: מוסד ביאליק אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1998), עמ' 128-130.
↑  איינהרד, "חיי קרל הגדול", תרגם: יצחק חן, (רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2005), עמ' 52-53.
↑  איינהרד, חיי קרל הגדול, תרגום יצחק חן (מהדורת 2021), נספח א: קרל הגדול והמזרח, עמ' 109–110.
↑  משה מעוז, "בית עבס", בתוך: "פרקים בתולדות הערבים והאסלאם", בעריכת: חוה לצרוס-יפה. (בן שמן: מודן 1982), עמ' 207.
↑  יהושע פראוור, "ההיסטוריה של ארץ-ישראל - שלטון המוסלמים והצלבנים (634 - 1291)", (ירושלים: יד יצחק בן-צבי וכתר הוצאה לאור: 1998) עמ' 87; כמו כן ברנארד לואיס, "האסלאם בהיסטוריה - רעיונות, אנשים ומאורעות במזרח-התיכון", (תל אביב: זמורה, ביתן: 1984), עמ' 88.
| בית עבאס  ★  العبّاسيّون |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | אל-עבאס • אבן אל-עבאס •  ההאשמיה והמהפכה העבאסית • בית עבאס •  רשימת הח'ליפים |  |
| הח'ליפים המוקדמים בבגדאד (750–833) | א-ספאח • אל-מנסור • אל-מהדי • אל-האדי • הארון א-רשיד • אל-אמין • אל-מאמון |  |
| הח'ליפים בסאמרא   (833–892) | אל-מעתצם • אל-ואת'ק I • מתוכל  I • אל-מנתצר •  אל-מסתעין I • אל-מעתז • אל-מהתדי • אל-מעתמד •  מופק (בפועל) |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הטורקים (892–946) | אל-מעתדד I • אל-מכתפי • אל-מקתדר • אל-קאהר • א-ראדי • אל-מתקי • אל-מסתכפי I |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הבויהים (946–1065) | אל-מטיע • א-טאאע • אל-קאדר • אל-קאאם I |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הסלג'וקים ויורשיהם (1065–1258) | אל-מקתדי • אל-מוסתזהר • אל-מסתרשד • א-ראשד • אל-מקתפי • אל-מסתנג'ד I • אל-מסתדא • א-נאצר • א-זאהר • אל-מסתנצר I • אל-מסתעצם I |  |
| הח'ליפים הסמליים בקהיר תחת הממלוכים   (1261–1517) | אל-מסתנצר II • אל-חאכם I  • אל-מסתכפי II • אל-ואת'ק II • אל-חאכם II • אל-מעתדד II • אל-מתוכל II • אל-ואת'ק III • אל-מסתעצם II • אל-מסתעין II • אל-מעתדד III • אל-מסתכפי III • אל-קאאם II • אל-מסתנג'ד II • אל-מתוכל III • אל-מסתמסכ • אל-מתוכל IV |  |
| בירות הח'ליפות העבאסית | בגדאד • סאמרא • א-רקה • קהיר |  |
| אחרים | קרב הזב (750) • ח'יזוראן • אל-מאייד • ברמכים • נפילת בגדאד (1258) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306719805171  PLWABN: 9810680102305606  BnF: cb12291753d (data)  GND: 118863096  ISNI: 0000 0000 6630 1632  KulturNav: 5d761136-95cc-40bc-a872-05d5709e7a6e  LCCN: n50028662  LNB: 000012768  NKC: jx20070521005  NLA: 61542161  NTA: 074091743  SELIBR: 251839  SUDOC: 029334942  TDVİA: harunurresid  Trove: 1711458  VcBA: 495/148388  VIAF: 66445928   WorldCat (עם VIAF): 66445928
הלגיון השני הרקוליה

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  האימפריה הרומית
 שיוך:  הצבא הרומי
 סוג:  לגיון
 בסיס האם:  סקיתיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  המחצית השנייה של המאה השלישית – לא ידוע
 מקים היחידה:  מקסימיאנוס
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  נשק קר, בעיקר פילום, גלדיוס, סקוטום, לוריקה לוריקה סקוומטה (שריון שרשראות)
 
הלגיון השני הרקוליה (בלטינית: Legio II Herculia) היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר מקסימיאנוס והוצב במחוז סקיתיה ליד הדנובה.
היסטוריה

המידע על הלגיון מועט. הוא הוקם בידי הקיסר מקסימיאנוס, ככל הנראה בתחילת שנות שלטונו. הלגיון נקרא "הרקוליה" אשר משמעותו "מוקדש להרקולס". הרקולס היה הפטרון של הקיסר מקסימיאנוס. הלגיון הוקם במקביל ללגיון הראשון יוביה, אשר נקרא על שם יופיטר, הפטרון של שותפו לשלטון של מקסימיאנוס - הקיסר דיוקלטיאנוס. הלגיון השני הרקוליה הוצב לצד הלגיון הראשון יוביה במחוז סקיתיה ליד נהר הדנובה. ייתכן שהלגיון ליווה את הקיסר גלריוס במערכתו כנגד האימפריה הסאסאנית בין השנים 296–298. כתובת הקדשה של חיילי הלגיון נמצאה בעיר סיטיפיס שבפרובינקיה מאוריטניה קיסרנסיס (כיום סטיף באלג'יריה המודרנית) מה שמראה שהלגיון, או לכל הפחות יחידות משנה שלו, הוצבו שם תקופה מסוימת.
במאה החמישית הלגיון נזכר בנוטיטיה דיגניטטום, עדיין בבסיסו הישן על יד הדנובה. מכיוון שהיה מדובר בגזרה שקטה יחסית, לא מן הנמנע שהלגיון שרד את נפילת האימפריה הרומית והתמזג אל תוך הצבא הביזנטי המוקדם.
הערות שוליים

↑  הלגיון השני הרקוליה, באתר livius.org (באנגלית)
↑  הלגיון הראשון יוביה, באתר Imperiumromanum.com (בגרמנית)
החרמת נשק מיהודי גרמניה

פשיטה משטרתית בברלין, במסגרתה שוטרים עורכים חיפוש אחר נשק בבתי התושבים. 1933
החרמת נשק מיהודי גרמניה החלה בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, ותחילה נעשתה רק באזורים נקודתיים. אחד האזורים המרכזיים בהם נלקח נשק מיהודי גרמניה הנאצית היה ברלין, שם נערכות לעיתים קרובות פשיטות לחיפוש ותפיסה אחר כלי נשק. החל מ-1936 אסר הגסטפו על חלוקת רישיונות נשק ליהודים, ובנובמבר 1938 נחקק חוק האוסר על יהודים להחזיק כל אמצעי נשק מכל סוג.
בתקופת רפובליקת ויימאר

היסודות המשפטיים שבהם השתמשה המפלגה הנאצית מאוחר יותר לצורך פירוק היהודים מנשקם הונחו כבר בימי רפובליקת ויימאר, כאשר "חוק הרייך כלי נשק ותחומשת" שנחקק ב-12 באפריל 1928 כלל מדיניות חדשה לפיה רק "אנשים מורשים" יוכלו לרכוש ולהחזיק בכלי נשק. כמו כן, במסגרת החוק, החל רישום חובה של כל אמצעי נשק, דבר שנתן לממשלה הגרמנית את היכולת לגשת לבעל הנשק ולהחרימו בכל עת במידת הצורך. החל מ-1930, הוסדרה גם המדיניות לגבי כלי נשק עם להבים. נשיאת נשק בפומבי הצריכה כעת היתר נשק. הגבלות אחרות הוטלו גם על ייצור ומכירה של כלי נשק. למעשה, המדיניות איפשרה לממשלה הגרמנית להחליט למי היא רוצה לאפשר לשאת בנשק ולמי לא, ובכך סללה את הדרך להגבלות האחזקה בנשק ליהודי גרמניה בידי הנאצים.
בתקופת גרמניה הנאצית > לאחר עליית הנאצים לשלטון

מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933, חוקי הנשק שנחקקו בימי רפובליקת ויימאר, שימשו את הנאצים כדי להחרים נשק מיהודים, או כדי להשתמש בחוק כתירוץ של "חיפוש נשק" וביצוע פשיטות בבתים של אזרחים יהודים. מכיוון שחוק הנשק מ-1928 נתן למשטרה את סמכות להנפיק או לבטל רישיונות נשק, כל בעלי הנשק היהודים פורקו מנשקם באמצעות צווים שהוציאה המשטרה, דוגמה בולטת לכך, הייתה כאשר נשיא משטרת ברסלאו הוציא צו ב-21 באפריל 1933 שקבע כי על יהודי העיר לתת למשטרה את נשקם להפקיד את רישיונות הנשק שלהם וזאת בטענה כי לא ניתן לסמוך על האוכלוסייה היהודית בהחזקת נשק.
מלבד זאת, חוק הנשק שימש גם לחיפושים בבתים ולפשיטות, שלא היו יכולות להיעשות לולא החוק. הנאצים חיפשו בבתיהם של יהודים רבים, בטענה כי הם מסתירים כמויות גדולות של נשק ותחמושת. אחד מהחיפושים הבולטים היו החיפוש בבית הקיץ של הפיזיקאי אלברט איינשטיין, בקפת' (אנ'), הדבר היחיד שמצאו השוטרים הנאצים היה סכין לחם.
החל מ-1935 מנע הגסטאפו הוצאת רישינות נשק והיתרי רכישת נשק ליהודים. רשויות המשטרה היו הרשויות המבצעות, והיה עליהן לציית לפקודות שהוציא הגסטפו. הזכות להגנה העצמית של היהודים בוטלה.
בתקופת גרמניה הנאצית > חוק הנשק משנת 1938

ב-1938, המפלגה הנאצית ערכה רפורמה יסודית בחוק הנשק. ב-18 במרץ 1938 נלקק חוק שלכאורה הקל על המדיניות הקיימת בעניין נשיאת ומכירת נשק אך בפועל היטב רק עם חברי המפלגה הנאצית ומקושרים אחרים. החוק קבע כי פקידי המפלגה אינם זקוקים יותר לאישור כלשהו להחזקת נשק. המדיניות הקלה גם על אנשי אס אס, אס אה והנוער ההיטלראי. החוק גם אסר על כל החזקת, מכירת ונשיאת נשק באופן גורף של צוענים ושל אנשים שהורשעו בסעיף 175.
מיד לאחר ליל הבדולח, גם על יהודים נאסר להחזיק, למכור או לשאת כל סוג של נשק, עד כניעת גרמניה הנאצית ותהליכי הדה-נאציפיקציה, יהודים וקבוצות אחרות לא יכלו להשתמש או לשאת בנשק.
הערות שוליים

1 2  Halbrook 2001
↑  Dennis Brian: Einstein - Sein Leben.
↑  Joachim Steindorf: Kurzkommentar zum Waffenrecht, Verlag C.H. Beck 1999.
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
היסטוריה פמיניסטית

היסטוריה פמיניסטית מתייחסת לקריאה מחודשת של ההיסטוריה מפרספקטיבה נשית. לא מדובר בהיסטוריה של הפמיניזם, אשר מתאר את המקורות והאבולוציה של התנועה הפמיניסטית. זה גם שונה מן ההיסטוריה של נשים, אשר מתמקד בתפקידן של נשים באירועים היסטוריים ובתקופות ומסגרות שונות. המטרה של ההסתכלות הפמיניסטית על ההיסטוריה היא לחקור ולהאיר את נקודת המבט של נשים לגבי ההיסטוריה דרך גילוי מחדש של סופרות, אמניות, פילוסופיות, וכדומה, כדי לשחזר ולהדגים את המשמעות של קולות ובחירות של נשים בעבר. היסטוריה פמיניסטית מבקשת לשנות את התפישה של ההיסטוריה על ידי הכללת מגדר בכל היבט של ניתוח היסטורי, וגם לבדוק אירועים והתפתחויות היסטוריות דרך עדשה פמיניסטית ביקורתית. לדברי ג'יל מתיוז, "המטרה של השינוי היא פוליטית: לאתגר את שיטות העבודה של הדיציפלינה ההיסטורית אשר מזלזלת ומדכית נשים, וליצור שיטות ופרקטיקות המאפשרות לנשים אוטונומיה ומרחב להגדרה עצמית"
שתי בעיות ספציפיות אשר היסטוריה פמיניסטית מבקשת להתמודד עמן הן ההדרה של נשים ממסורת היסטורית ופילוסופית, והאפיון השלילי של נשים והנשי בהן; עם זאת, היסטוריה פמיניסטית אינה עוסקת רק בסוגיות של מגדר כשלעצמן, אלא עם פרשנות מחדש של ההיסטוריה בצורה יותר הוליסטית ומאוזנת.
"אם אנחנו לוקחים את הפמיניזם להיות הגבס של המוח זה מדגיש את ההבדלים ואת אי השוויון בין המינים הם תוצאה של תהליכים היסטוריים ולא בצורה עיוורת "טבעי," אנחנו יכולים להבין למה פמיניסטית, היסטוריה תמיד הייתה לי משימה כפולה—מצד אחד לשחזר את חייהם, חוויות, במנטליות של נשים מן ההתנשאות עמימות שבו הם היו כל כך בטבעיות, להציב, ומצד שני לבחון מחדש ולשנות את כל הנרטיב ההיסטורי לחשוף את הבנייה ואת פעולתו של מגדר." —סוזן פדרסן
"האישה הנעלמת" היא בין מוקדי המחקר האקדמי הפמיניסטי. חקר ההיסטוריה של נשים חושף מורשת עשירה של תרבות שהוזנחה.
מתיוז מוסיפה שאחת הבעיות שעולות בחקר ההיסטוריה הפמיניסטית היא אי-היכולת להתמודד עם הרעיון של הצטלביות. "ההיסטוריה הפמיניסטית החדשה נולדה לפני כמעט 20 שנה, כזרוע של תנועת שחרור הנשים, או הגל השני של הפמיניזם, והוא ממשיך לשרת את התהליך הפוליטי הזה".
הבנת ההיסטוריה הפמיניסטית

היסטוריה פמיניסטית משלבת חיפוש אחר חוקרות מן העבר, עם פרספקטיבה פמיניסטית מודרנית לגבי כיצד ההיסטוריה הושפעה על ידן. ההיסטוריה הפמיניסטית אינה אך ורק התמקדות בסיפור מחודש של ההיסטוריה מנקודת מבט של נשים, אלא היא מפרשת את ההיסטוריה מפרספקטיבה פמיניסטית. היסטוריוניות פמיניסטיות כוללות "חקר התרבות והחברה" בתיאור תפקיד ההיסטוריון. ההיסטוריה הפמיניסטית נולדה כתחום כאשר נשים החלו בכוונה תחילה לתעד את ההיסטוריות שלהן ושל נשים אחרות, מתוך מודעות שההיסטוריות של נשים שקדמו להן לא תועדו, או הועלמו, ולכן נחשבות כלא היו. כמה מנשים אלה בתחילת ובמהלך התפתחות התחום, גם דאגו לתעד ספציפית את ההיסטוריה של תנועת הנשים וקמפיינים פמיניסטיים, כמו תנועת הסופרג'יזם. ביניהן, סילביה פנקהרסט, סוזן ב. אנתוני ואודרי לורד.
היסטוריוניות פמיניסטיות אוספות חומר כדי לנתח אותו, ומנתחות כדי לייצר חיבורים. הן לא רק מתעדות היסטוריה של נשים, אלא מבקשות לייצר נקודות חיבור עם "ההיסטוריה הציבורית". מטרה נוספת של תחום ההיסטוריה הפמיניסטית היא העלאת החומרים למסדי נתונים דיגיטליים, המאפשרים מחקר מקיף יותר, וכן הצגה של היסטוריות אלטרנטיביות (בין אם בעובדות המוצגות או הפרשנות שבהן) כדי לחזק את הידיעה האקדמית והציבורית שאין היסטוריה אחת בלבד.
שילוב היסטוריות

היסטוריוניות פמיניסטיות חוקרות בעיקר שתי היסטוריות ספציפיות. הראשונה היא ההיסטוריה הציבורית, כפי שהיא מצטיירת על פי אירועים פוליטיים ובתיעוד עיתונאי. השנייה היא ההיסטוריה של נשים וניתוח של מקורות ראשוניים. השילוב של שתי היסטוריות אלה מסייעת לחוקרות לבחון את העבר דרך עדשה פמיניסטית. פרופסור פיטר פיילין מאוניברסיטת צפון קרוליינה כתב במאמרו "אינטגרציה של היסטוריית נשים והיסטוריה רגילה" (Integrating Women's History and Regular History) ש"המטרה היא לעזור לתלמידים להבין את הערכים וההתנהגות של אנשים שאינם דומים להם. דרך עדשת ההיסטוריה אנו נכנסים לתוך חייהם של אנשים אחרים, מנתחים את הכוחות שעיצבו את החיים האלה, ובסופו של דבר מבינים דפוסים של תרבותיות". הוא ציין כיצד התפישה של ההיסטוריה של נשים לעומת ההיסטוריה ה"רגילה" (אותה ניתן לתאר גם כהיסטוריה של גברים), אשר נכתבה בעיקר על ידי גברים, מחולקת ל"היסטוריה ציבורית" ו"היסטוריה ביתית", והוא טוען שהחלוקה בין השניים היא מלאכותית ומומצאת, ושצריך לראות את ההיסטוריה בצורה אחרת, משולבת יותר.
הרעיון הוא שהמרחב הביתי הוא המקום בו בנים גדלים, ואליו גברים שהם פוליטיקאים וגנרלים חוזרים בסוף היום, ושגם את ההיסטוריה של גברים אי אפשר להבין ללא הבנת ההיסטוריה של המרחב הפרטי, אישי וביתי. באותה מידה, החלטות של פוליטיקאים וגנרלים במרחב הפוליטי לא תמיד משפיעים באותו האופן על נשים, או על המרחבים הציבוריים והפרטיים, וגם הבנה זו נחוצה לראייה היסטורית הוליסטית.
היסטוריוגרפיה פמיניסטית

היסטוריוגרפיה פמיניסטית היא עוד היבט של היסטוריה פמיניסטית. ....
הלגיון השני אדיוטריקס

| --- | --- |

סמל הלגיון: גדי, פגסוס
 פרטים
 מדינה:  האימפריה הרומית
 שיוך:  הצבא הרומי
 סוג:  לגיון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  70 – לא ידוע
 מקים היחידה:  אספסיאנוס
 מלחמות:  מרד הבאטווים 
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  נשק קר, בעיקר פילום, גלדיוס, סקוטום, לוריקה לוריקה סקוומטה (שריון שרשראות)
 
הלגיון השני אדיוטריקס (בלטינית: Legio II Adiutrix) היה לגיון רומאי, אשר הוקם בשנת 70 בידי הקיסר אספסיאנוס.