stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכנית הגרעין האיראנית
המניעים לפיתוח תוכנית הגרעין

על פי חוקר הטרור פרופ' אלי כרמון, לתוכנית הגרעין האיראנית יש שלושה מניעים עיקריים:
מניע הגנתי של שרידות המשטר. כאשר יש למשטר נשק גרעיני מדינות העולם לא יעזו לקרוא תיגר עליו, או לנסות להפילו באמצעים צבאיים.
ביסוס הגמוניה איראנית אזורית באזור המפרץ הפרסי. תחת המטריה של נשק גרעיני יקל על איראן להשתלט על שכנותיה בחריין וסעודיה באמצעות עידוד והפעלת הגורמים השיעים במדינות הללו.
סחיטה. איום באמצעות הגרעין האיראני על מדינות כמו ארצות הברית וישראל להימנע ממהלכים מדיניים או צבאיים (בדומה לפעילות של קוריאה הצפונית), ובכך לשתק פעילות של מדינות החזקות ממנה.
פעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית

התנגדותה העיקרית של ישראל לתוכנית הגרעין האיראנית היא החשש מעליית היטלר מזרח תיכוני חדש ותקיפה איראנית חסרת ריסון, לאור אי היותה בעלת יציבות הגמונית, בשונה מאירועי המלחמה הקרה.
פעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית > מהלכים דיפלומטיים וכלכליים

המשא ומתן של איראן עם מדינות אירופה לא עלה יפה. בעקבות כישלונו ונאומו התוקפני של נשיא איראן באו"ם, הן יזמו את העברת הדיון בנושא איראן למועצת הביטחון. אפשר שזו תטיל על איראן סנקציות שונות, אך סין ורוסיה, מיטיבותיה של תוכנית הגרעין האיראנית, כבר רמזו שהן עלולות להטיל וטו. בכל מקרה אין סיכוי ממשי שמועצת הביטחון תורה על פעילות צבאית נגד איראן. הרעיון כי סנקציות כלכליות יביאו את איראן לוויתור על הפיתוח הגרעיני שלה מוטל בספק. ב-31 בדצמבר 2011, במסגרת חוק מימון ההגנה הלאומית לשנת תקציב 2012, חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על סנקציות נגד בנקים שסוחרים עם איראן. החוק כולל סעיף שאמור להעניש כל בנק שנמצא בקשרים עסקיים עם הבנק המרכזי של איראן. ב-23 בינואר 2012 הודיע האיחוד האירופי על הטלת סנקציות קשות על איראן: במסגרת החרם לא ייחתמו חוזים חדשים עם איראן לייבוא נפט ל-27 מדינות האיחוד האירופי, וחוזים קיימים יכובדו רק עד יולי 2012. אחרי מועד זה לא יתאפשר מסחר כלשהו שקשור בנפט עם איראן. המדינות גם יפסיקו לרכוש מוצרים פטרוכימיים מאיראן החל מכשלושה חודשים לאחר מועד הטלת הסנקציות. בנוסף, יוקפאו נכסים של הבנק המרכזי של איראן. לאחר שנודע על הטלת הסנקציות צנח המטבע של איראן בצורה חדה. ב-6 בפברואר חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על צו המורה להקפיא את כל נכסי ממשלת איראן המוחזקים בארצות הברית, בהם נכסי הבנק המרכזי של איראן. ב-15 במרץ 2012 האגודה העולמית לתקשורת פיננסית בין בנקאית ניתקה את קשריה עם כל הבנקים האיראניים שנתונים לעיצומי האיחוד האירופי. עם זאת, בהמשך לצעד מ-31 בדצמבר 2011, פטרה ארצות הברית ב-20 במרץ את המוסדות הפיננסיים של 11 מדינות מהסנקציות על איראן. זאת, למשך תקופה של 180 יום, אז תינתן הערכה מחודשת של פעילותן. מזכירת המדינה של ארצות הברית הילרי רודהם קלינטון ציינה כי 11 המדינות הללו צמצמו "באופן משמעותי" את ייבוא הנפט מאיראן. ב-28 במרץ הטילה מחלקת האוצר של ארצות הברית עיצומים על חברות ואישים הקשורים למשמרות המהפכה האסלאמית. העיצומים כוללים הקפאה של נכסי החברות בארצות הברית והטלת איסור על אזרחים אמריקנים ליצור איתן קשר. ב-31 ביולי 2012 פורסם דבר הטלת סנקציות נוספות: הנשיא אובמה חתם על צו המרחיב את ההגבלות על מגזר האנרגיה ואשר אמור למנוע יצירת מנגנון תשלום עוקף-סנקציות שיאפשר לרכוש נפט מאיראן.
ב-15 באוקטובר 2012 הצטרף גם האיחוד האירופי לסנקציות על איראן; פורסם, כי האיחוד הטיל איסור גורף על העברות פיננסיות לאיראן, מלבד כאלו המיועדות לרכישת מזון ותרופות ולסיוע הומניטרי. בהתאם לסנקציות החדשות, כל חברה באיחוד האירופי שתבקש לבצע עסקה עם חברה איראנית או להעביר כספים לאיראן, תיאלץ לבקש אישור מראש הממשלה של המדינה בה היא נמצאת. בנוסף, תיאסר מכירת מתכות מסוימות לאיראן וייאסר כליל ייבוא גז טבעי מאיראן למדינות האיחוד האירופי.
פעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית > הסכם ז'נבה

ב-24 בנובמבר 2013 הודיעו שרי החוץ של שש המעצמות - ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה, סין וגרמניה - כי הצליחו להגיע להסכם ביניים עם איראן בנוגע לתוכנית הגרעין שלה. הנשיא אובמה אמר כי ההסכם קוטע את דרכה של איראן לעבר פיתוח פצצה. במסגרת ההסכם תקפיא איראן העשרת אורניום ל-20% וכן את בניית כור הפלוטוניום באראק, אך מנגד, לא תפרק את הצנטריפוגות ותמשיך להעשיר אורניום לרמה של מתחת ל-20%. בתמורה, יוקלו חלק מהסנקציות על איראן.
בינואר 2014 אישרו פקחי סבא"א שאיראן עצרה את העשרת האורניום ל-20% בדו"ח של סבא"א ממאי 2014 נקבע שאיראן ניטרלה כ-80% מהאורניום שלה המועשר ברמה גבוהה, ונותרו ברשותה פחות מ-40 ק"ג, כחמישית מהנחוץ לנשק גרעיני.
פעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית > פעולות חשאיות

במסגרת הפעולות נגד תוכנית הגרעין נעשו על ידי המוסד וארגוני מודיעין של מדינות אחרות פעולות שונות נגד התוכנית:
עידוד עריקה של מדענים איראנים למערב, או פגיעה בהם והריגתם.
מכירת מוצרים ומתקנים (כגון צנטריפוגות) פגומים למתקני הגרעין האיראני.
פגיעה במתקנים השייכים לתוכנית הגרעין. בעיקר פגיעה פיזית, אך גם לוחמת סייבר (תולעת המחשב סטוקסנט).
פעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית > תקיפת מתקני הגרעין באיראן

כלי תקשורת במערב הרבו להעלות ספקולציות לפיהן ישראל תנחית מכה מונעת נגד מתקני גרעין באיראן. גם בישראל יש המצפים להתרחשות כזו. ישראל משקיעה מדי שנה מיליארדי שקלים בהיערכות לתקיפה באיראן. יש הסבורים שתקיפה ישראלית אינה סבירה מכמה טעמים. ראשית, איראן הפיקה את לקחי הפצצת הכור העיראקי ב־1981. אין באיראן כור גרעיני אחד שבו מרוכזים המאמצים הגרעיניים כולם, ומתקניה הגרעיניים הוטמנו בחלקם מתחת לקרקע. שנית, איראן רחוקה מעיראק. שלישית, יכולת התגמול האיראנית עולה בהרבה על יכולתה של עיראק להגיב ב־1981. ואכן, האיראנים הבטיחו תגובה חמורה כלפי מי שיתקוף אותם. יתרה מזאת, תקיפה צבאית לא תסיר את האיום הגרעיני לאורך זמן, מכיוון שאיראן תהיה מסוגלת תוך שנים ספורות לשקם את יכולתה הגרעינית מחדש ועלולה להיות לה אז מוטיבציה מוגברת לעשות בה שימוש. באוגוסט 2015 פורסמו דבריו של שר הביטחון לשעבר, אהוד ברק, לפיהם בשנים 2010–2012 דן פורום של שרים שלוש פעמים בהחלטה לתקוף באיראן, וחרף תמיכתו ותמיכת ראש הממשלה דאז, בנימין נתניהו בצעד זה, הוחלט שלא לתקוף.
קיימת גם אפשרות שארצות הברית, בעלת כוח צבאי ואווירי העולה על כוחה של ישראל, תתקוף את איראן. דונלד טראמפ שנחשב קיצוני בדעותיו יותר מאשר נשיאה הקודם ברק אובמה אמר לא פעם שהאפשרות הצבאית לתקיפה באיראן נמצאת על שולחן הדיונים. הממלכה המאוחדת הודיעה בנובמבר 2011 כי תסייע לתקיפה צבאית של ארצות הברית את מתקני הגרעין באיראן ככל שזו תחליט על ביצועה.
פעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית > תקיפת מתקני הגרעין באיראן > תקיפות שבוצעו נגד התכנית

במהלך מבצע ימי תשובה הותקף המתקן "Taleghan 2" במתחם הצבאי פרצ'ין שהיווה מתקן גרעיני חשוב ששומש לתכנון חומרי הנפץ הפלסטיים שמקיפים את האורניום בפצצה גרעינית ודרושים על מנת לפוצצה.
ב-15 בינואר 2025 סגן נשיא איראן האשים שישראל הטמינה חומר נפץ בצנטריפוגות של תוכנית הגרעין.
ההשלכות של הימצאות נשק גרעיני בידי איראן

ישנם פרשנים המעריכים כי אפסו הסיכויים לעצור את תוכנית הגרעין האיראנית. לאור זאת, עלו השערות שונות לגבי טיבו של העתיד שבו לאיראן יהיה נשק גרעיני.
למרות ביטויי האיבה של מנהיגי איראן נגד המערב ובמיוחד ארצות הברית, אירופה וישראל, ההערכה המקובלת[דרוש מקור] היא כי איראן לא תתקוף בנשק גרעיני מדינות בעלות נשק גרעיני עקב חשש מתגובתן. סביר יותר[דרוש מקור] להניח כי איראן תשתמש בנשק כאיום, כדי למנוע התקפה צבאית אמריקאית להפלת השלטון האסלאמי באיראן ובמדינות מוסלמיות נוספות. הימצאותו של נשק גרעיני בידי איראן תקשה על תגובה צבאית כנגדה כתגמול על פעולות טרור שיתבצעו בסיועה.
יש המביעים חשש כי בשל איבתה המוצהרת של איראן ל"ישות הציונית" והתבטאויותיהם הקיצוניות של נשיאה לשעבר מחמוד אחמדינז'אד ומנהיגה הרוחני עלי חמנאי, האפשרות שזו תיזום התקפה גרעינית במטרה להביא להשמדת ישראל קיימת. בכיר המשטר האשמי רפסנג'אני הכריז בסוף 2001 כי "אפילו הפעלת פצצה גרעינית אחת בתוך ישראל תשמיד הכול, בעוד שפצצה כזו רק תגרום נזק לעולם המוסלמי", אולם הוא מיהר לטעון שדבריו הוצאו מהקשרם ושלמעשה כוונתו הייתה לקרוא לפירוז מנשק גרעיני ולהצביע על כך שהדבר כדאי אפילו לישראל. חמנאי ציין בשיחה עם ראש ממשלת ספרד בשנת 2000 שיש לשרוף את ישראל וב-2013 הכריז כי אם ישראל תתקוף באיראן תהרוס איראן את ערי ישראל.
עצם קיומה של פצצה איראנית יהווה עידוד מוראלי גדול לארגוני הטרור שנתמכים על ידי איראן ולמדינות המתנגדות לשלום עם ישראל. במשך שנים רבות דיברו מנהיגים ישראלים על "חלון הזדמנויות" שנפתח במזרח התיכון עם קריסת ברית המועצות, ורמזו, או ציינו במפורש, שחלון הזדמנויות זה יינעל משתשיג מדינת אויב נשק גרעיני. מקובל לחשוב שהחלטתו של יצחק רבין לחתום על הסכמי אוסלו נבעה במידה רבה מתפיסה כזו.[דרוש מקור]
סביר שהתחמשות גרעינית של איראן תוביל מדינות אחרות באזור, כדוגמת ערב הסעודית ומצרים, לחפש גם הן אופק גרעיני, מתוך חשש להימצא בעמדת נחיתות מול האיראנים. בטווח הארוך עלולה התוצאה להיות מרוץ חימוש גרעיני חסר מעצורים. ככל שהנשק הגרעיני זמין יותר עולה הסכנה שייעשה בו שימוש או שייפול בדרך כלשהי בידי טרוריסטים. גם אם הנשק הגרעיני יישאר בידי איראן לבדה, ניתן להעלות חששות לגבי הצפוי לו בתנאים של חוסר יציבות במדינה.
תוכנית הגרעין האיראנית וישראל

הפעולות שעל ישראל לעשות כדי לעצור את תהליך ההתחמשות הגרעינית האיראני שנויות במחלוקת. קיימת הסכמה רחבה בצורך לגייס תמיכה בינלאומית רחבה למאבק באיראן, אך קיימות תפיסות שונות בקשר לצורך ותועלת שתפיק ישראל מפעולה צבאית ישירה נגד איראן. המתנגדים לפעולה צבאית יזומה כמו למשל מאיר דגן, ראש המוסד לשעבר, מאמינים כי פעולה שכזו תביא למלחמה עקובת דם שתגבה מחיר כבד מאזרחי ישראל. לעומתו, אהוד ברק, ראש ממשלת ישראל ושר הביטחון לשעבר, טען כי אפילו תחת תרחיש התגובה החמור ביותר, היקף האבידות בעורף הישראלי לא יעלה על 500 איש. הערכות שונות של מומחים צבאיים מדברות על כך שפעולה כזו יכולה רק לעכב את תוכנית הגרעין האיראנית בשנים ספורות אך לא למנוע אותה. במקרה של תקיפה, האיראנים יהיו מסוגלים תוך זמן קצר לבנות מחדש את התשתית הדרושה לבניית נשק גרעיני משום שברשותם הידע והחומרים המתאימים.
מנהיגי ישראל שבו והתבטאו בעבר בפומבי בחריפות כנגד האפשרות שאיראן תשיג נשק גרעיני. בספטמבר 2005 התייחס ראש הממשלה אריאל שרון לאיום האיראני בנאומו בעצרת האומות המאוחדות:
"ניסיונות ההתחמשות של המדינה הזו בנשק גרעיני חייבים להדיר שינה מכל שוחר שלום ויציבות במזרח התיכון ובעולם כולו. הצירוף של פונדמנטליזם עכור ותמיכה בארגוני טרור יוצר איום חמור שכל האומות חברות האו"ם חייבות להתייצב מולו".
גם פוליטיקאים ישראלים בכירים אחרים התבטאו בחריפות בנושא זה. ראש הממשלה בנימין נתניהו אף השווה פעמים רבות את הסכנה הנשקפת למערב מאיראן גרעינית, לסכנה שנשקפה מגרמניה הנאצית.
ראו גם

יחסי איראן–ישראל
ציר הרשע
תוכנית החלל האיראנית
לקריאה נוספת

אפרים קם, מן הטרור ועד הגרעין – משמעותו של האיום האירני, מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים, תשס"ד
רונן ברגמן, נקודת האל-חזור, המתאר את מלחמתו של המודיעין הישראלי באיראן ובחזבאללה, הוצאת כנרת, 2007
משה קרנר

| --- | --- |
 לידה:  ה'תקכ"ב
 פטירה:  ה'תקצ"ז (בגיל 75 בערך)
 
רבי משה קרנר (קערנער; כ"ו באב ה'תקכ"ב, 15 באוגוסט 1762 – י"ד בכסלו ה'תקצ"ז, 23 בנובמבר 1836) היה דרשן ומחבר ספרים.
קורות חייו

משה נולד בזלוטובה (אנ') במערב פולין, סמוך לפוזנן. לאביו ר' אליעזר פייבוש ולאמו מרת יטא. בגיל שבע עבר משה לפוזנן כדי ללמוד אצל זקנו, ר' יצחק איצק סג"ל. שם למד אצל מלמד רבי לייבש מחלם, לאחר מכן שב לזלוטובה, שם למד אצל ר' מרדכי ב"ר מאיר מרגלית מזלאטווי, כאשר ר' מרדכי יצא לשמש כרב בצעמפלבורג (אנ'), עבר משה ללמוד בעיר פיורדא, ללמוד אצל רבי צבי הירש חריף.
בשנת תקמ"ו כשהיה עוד בחור, בן 24, שהה אצל ר' אריה לייב קרא, אב"ד מרגלין (אנ'), לימים אב"ד קרוטושין, ונתן לו הסכמה על ספרו. במרגלין התחתן, ושימש בה כדרשן מדי שבת בשבתו. דרש בכמה עיירות, וביניהן לובלין.
הואשם בגניבה ספרותית ובכך שדרשותיו לקוחות מדברי דרשנים אחרים. בנוסף, הואשם גם בכך שהצטרף לבונים החופשיים, אך הוא הכחיש זאת.
הוא נסע רבות באירופה ואסף פרענומעראנטן כדי למצוא מימון לפרסום חיבוריו.
בשנת תקצ"ד היה גר בהְרוֹדְּנָה.
היה מצאצאי ר' יום-טוב ליפמן הלר, והכין להדפיס את ה"מגלת איבה" שלו, עם תרגום בגרמנית בברעסלויא, עם הגהותיו, ונפטר שם באמצע הדפוס ביום י"ד בכסלו ה'תקצ"ז.
משה שטיינשניידר כותב שפגש אותו כשהיה עוד צעיר בפרוסניץ שבמוראביה, ותיאר את דמותו של קרנר במילים אלו:
דרשן מצוין שידע לעורר את שומעיו וגם לבדח אותם בבת אחת, כל הקהל רץ לשמוע אותו
חיבוריו

"תורת משה" - נאווי דוואהר, תקמ"ו.
"זרע קודש" - ברלין, תקנ"ח.
"כאור נגה" - ברעסלויא, תקע"ו. 524 (כמספר 'כאור נגה') השגות על ספר הברית.
"אגרת רשפי קשת" - הנובר, תקצ"ב.
"ברכת משה" - ברלין, תקצ"ד.
ספרים שערך:
‏ספר התשבי, הוראדנא תקס"ה, באתר גוגל ספרים
מגלת איבה ברעסלויא, תקצ"ז, באתר הספרייה הלאומית
לקריאה נוספת

אברהם הלוי שישא, "בריך רחמנא", צפונות, יט (תשנ"ג), עמ' פז-פט.
משה קרנר, הקדמת המחבר לספרו תורת משה, נאווי דוואהר תקמ"ו, באתר היברובוקס
הערות שוליים

↑  כמה טעו בזה, וביניהם האדר"ת ב"זכור לדוד", וסברו שהוא העיר זלוטשוב.
↑  הגם שכתב המחבר שהיה אז בן עשרים, אבל בסוף "מגלת איבה", ברעסלויא, תקצ"ז, כתב המהדיר יהושע העשיל מירא: "ימים מספר קודם מותו אמר אלי: מטעם כמוס הסתרתי כמה ימי שני חיי, אבל... נולדתי שנת... תקכ"ב”.
↑  אגרת רשפי קשת, עמ' כח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 100148874661549622253   WorldCat (עם VIAF): 100148874661549622253
פליטי דרום סודאן

מחנה פליטים מדרפור הממוקם בצ'אד
פליטי דרום סודאן הם הפליטים אשר ברחו מדרום סודאן מאז מלחמת האזרחים השנייה. מאז זכתה סודאן לעצמאות בשנת 1956, התנהלו בה עימותים קשים בין הצפון המוסלמי-ערבי ובין הדרום הנוצרי-אנימיסטי. מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה בין ממשלת סודאן לבין צבא השחרור העממי הסודאני (SPLA) שהתרחשה בשנים 1983–2005 על רקע מתיחות אתנית, דתית, חברתית וכלכלית בין הצדדים, הייתה עקובה מדם ואכזרית ביותר והביאה למיליוני עקורים ופליטים.
רקע

אוכלוסיית דרום סודאן מגוונת ומורכבת מיותר ממאה שבטים אתניים, שהעיקריים בהם הם שבט הדינקה (Dinka) והנואר (Neur) רובם בעלי אוריינטציה נוצרית או מחזיקים באמונות מקומיות (אנימיסטים).
מאז קבלת עצמאותה בשנת 1955, סובלת סודאן ממלחמות אזרחים על רקע השליטה של הממשלה המרכזית הערבית מוסלמית בדרום סודאן, שאוכלוסייתה היא לא ערבית ונוצרית בעיקרה. מלחמת אזרחים ראשונה התנהלה בשנים 1955–1972 והסתיימה בהסכמי אדיס אבבה אשר העניק לדרום סודאן אוטונומיה אזורית. המלחמה פרצה מחדש ב-1983 ונמשכה עד השגת הסכם נוסף בסוף שנת 2004.
במלחמת האזרחים השתתפו בעיקר כוחות הממשלה מצד אחד וצבא שחרור העם הסודאני, ארגון המורדים הגדול בדרום, מצד שני. בנוסף אליהם, נטען בידי ארגוני זכויות אדם בינלאומיים כי הממשלה מחמשת ותומכת בחשאי בפשיטות טרור של שבטים מוסלמים כנגד אנשי דרום סודאן. כמו כן, בצד המורדים פועלות מיליציות רבות שמקורן בפיצול הנובע מהגיוון האתני בדרום סודאן, בה חיות כמאה קבוצות אתניות אפריקניות שונות. הפיצול במחנה המורדים בדרום המדינה, יחד עם תחרות על משאבים מועטים וריבוי כלי הנשק בידי אזרחים, הובילו לאלימות בין-שבטית קשה שנתלוותה למלחמה.
בתחילת 2003 החל מרד נוסף במחוז דארפור שבמערב סודאן. ממשלת סודאן הופתעה, וכדי לסיים את המרד חימשה מיליציות ערביות, מיליציות הג'נג'אוויד (שפירוש שמן הוא "אדם חמוש רכוב על סוס"), ואלו החלו להיאבק במורדים. אלא שהמיליציות לא נאבקו רק בארגוני המורדים במחוז, אלא הפכו את הסכסוך ליותר ויותר אתני. שמן נקשר באונס, טבח ושרפת כפרים של שחורים אנימיסטים במחוז. בפברואר 2004 הכריזה הממשלה כי היא גברה על המורדים במערב, אולם דיווחים אחרים העידו כי הלחימה עודה נמשכת. לפי הערכות שונות, כ־400 אלף מתושבי חבל דארפור נהרגו במהלך הסכסוך, וכשני מיליון וחצי נוספים איבדו את בתיהם, חלקם עקרו לצ'אד הסמוכה.
היווצרות בעיית הפליטים

מעבר לצרות הרגילות של אזורי לחימה, ממשלת סודאן הפעילה כלפי דרום סודאן מדיניות של אדמה חרוכה ולא סיפקה לאזורים אלו באופן שיטתי משאבים כגון מקורות חינוך, תשתיות בריאות ורווחה, מים וחשמל, כך שהאזרחים נותרו ללא אפשרות לגדל את גידוליהם. על כל אלו נוספה בצורת קשה אשר פקדה את האזור בשנים 1984–1985 ובשנת 2001. כמו כן, כחלק מהמאבק של הממשלה במורדים הדרום סודאניים בזמן מלחמת האזרחים ואחריה, הופצצו מן האוויר אזורים רבים בדרום המדינה, בעיקר באזורי הסכסוך על השליטה על מקורות הנפט.
ההשערה היא כי כ-200,000 נשים וילדים מהדרום נלקחו לעבדות במהלך פשיטות על הכפרים. פשיטות אלו נעשו הן על ידי קבוצות מוסלמיות שנתמכו על ידי הממשל המרכזי הסודני והן על ידי 'הצבא לשחרור העם הסודאני'. הקבוצות המוסלמיות פשטו על הכפרים בדרום סודאן ובהרי נובה בתואנה כי הם נלחמים במורדים הסודנים בדרום (SPLA), אך במקביל להריסת הכפרים הם שיעבדו מאות אלפי דרום סודאנים. מצידם, גם המורדים הדרום סודאנים פשטו על הכפרים במטרה לחטוף ולאמן ילדים ונערים לצבאם. כמו כן, התרחש שעבוד שבטי. מעבר למתיחות הגאוגרפית והדתית בין הצפון לדרום התקיימו יריבויות בין שבטיות אשר לקחו באופן מסורתי 'שבויי מלחמה' שהפכו לעבדיהם.
ריכוזי הפליטים והעקורים

במהלך מלחמת האזרחים בשנים 1983–2005 נהרגו כ-1.9 מיליון אזרחים ויותר מ-4.5 מיליון נאלצו לעזוב את בתיהם, מתוכם למעלה מ-4 מיליון עקורים בתוך סודאן ויותר מ-400,000 פליטים ומסתננים שעברו למדינות אחרות.
מספר הפליטים והעקורים במלחמת האזרחים השנייה בסודאן הוא הגדול בעולם. הפליטים והעקורים ברחו אל מחנות פליטים במדינות השכנות ובצפון המדינה. נכון ל-2002 רק 11% מהם עזבו את סודאן. הערכות מספרי הפליטים במדינות אחרות הם. :
אוגנדה - 150,000
אתיופיה (80,000)
קניה (70,000)
קונגו (70,000)
הרפובליקה המרכז אפריקאית (35,000)
מצרים (18,000)
צ'אד (15,000)
אריתריאה (1,000)
מתוך 4 מיליון העקורים, כחצי מיליון עקורים עקרו להרי נובה, וכשני מיליון עקורים חיו במחנות פליטים בבירה ח'רטום, במחנות ממשלתיים בהם התקיים תהליך אינדוקטרינציה איסלאמית. אלה אשר נשארו בדרום שרדו תודות לסיוע של ארגונים הומניטאריים שהבריחו לאזור מזון וציוד רפואי ללא אישורה של הממשלה המרכזית הסודאנית.
בשנת 2000 נרשמו כ-500,000 סודנים החיים מחוץ לגבולות המדינה. בשנת 2005 נרשמו 693,632 פליטים סודנים מחוץ למדינה.
הפליטים והעקורים סבלו במשך שנות המלחמה מתת תזונה חמורה, היות שלא הייתה להם דרך לגדל את יבולם עקב האילוץ לעקור מבתיהם. האזרחים אשר נשארו בדרום סבלו אף הם מתת תזונה עקב התקפי בצורת חמורים, אך, בעיקר, בעקבות מדיניותה של ממשלת חרטום המוסלמית שפעלה לייבוש שטחי מרעה ושטחים חקלאיים במטרה לחפש נפט.
הנערים האבודים

הנערים האבודים (The Lost Boys) הם כ-27,000 פליטים יתומים, רובם זכרים בגילאי 7–17 משבט הדינקה והנואר בדרום סודאן, אשר הופרדו ממשפחתם וברחו מבתיהם בתקופת מלחמת האזרחים השנייה. הבנים האבודים עשו מסע ארוך אשר במהלכו רבים נהרגו ומצאו עצמם במחנות פליטים מחוץ למדינה, בעיקר בקניה, אתיופיה, צפון סודאן ואוגנדה. מדובר בדור של ילדים אשר זכו לכינוי עקב יתמותם בגיל צעיר וחוסר החינוך וההשכלה מינימליים להם לא זכו. במסגרת הסיוע ההומניטארי שהעניקו מדינות העולם לאזור, מספר מדינות, ביניהן ארצות הברית ואוסטרליה, אימצו ילדים אלו כאזרחים. את סיפורם ניתן לראות בסרט התעודה "נערי סודאן האבודים" בבימויה של מייגן מיילן ("Lost boys of Sudan" by Megan Mylan), בסרט "השקר הטוב" שיצא בשנת 2014, ובספרו של דייב אגרס "מהו המה" אשר מגולל את מסעו האוטוביוגרפי של הפליט הסודאני ולנטינו אצ'אק דנג מכפרו בדרום סודאן למחנה פליטים באתיופיה ומשם לארצות הברית.
חזרת הפליטים לדרום סודאן

במהלך משאל העם שהתקיים בינואר 2011 בחבל הארץ, אשר קבע כי דרום סודאן תהפוך למדינה עצמאית, התחוללה חזרה מסיבית של עשרות אלפי עקורים אשר ברחו במהלך המלחמה אל אזורים שונים בסודאן ואל מחנות הפליטים במדינות השכנות, וששבו על מנת להצביע. הממשלה הזמנית בדרום וארגוני סיוע בינלאומיים מעניקים תמיכה לאזרחים השבים על ידי אספקה של לינה במחנות ארעיים, חלוקת חלקות אדמה לעיבוד, הכללת הילדים בבתי הספר ועוד.
פליטי דרום סודאן בישראל

נכון לשנת 2010 חיים במדינת ישראל כ-5,000 פליטים מאזור דרום סודאן והרי הנובה. נתון זה אינו כולל את הפליטים הסודנים מחבל דארפור, המונים כ-1,600 פליטים.
ישראל חתומה על אמנת ז'נבה משנת 1951 ועל פרוטוקול האו"ם משנת 1967. שני המסמכים מגדירים את חובותיהן של המדינות החתומות כלפי פליטים ומבקשי מקלט. בין החובות ניתן למנות את האיסור לגרש את מבקש המקלט חזרה לארצו במצב שעלול להשקף סכנה לחייו.
עד לשנת 2002 בקשות לקבלת מעמד פליט במדינת ישראל נבדקו על ידי האו"ם. בשנה זו הועברה סמכות זו מידי האו"ם לגוף בודק מטעם ממשלת ישראל - "היחידה למיון וזיהוי מסתננים". עם זאת, בקשותיהם של מסתננים שמוצאם בסודאן אינן נדונות כלל בישראל. זאת משום שעל פי הנחיות אמנת הפליטים משנת 1951, אין המדינה רשאית לגרש את אלו מהם שיימצא שאינם פליטים - בעקבות המלצת נציבות האו"ם לפליטים שלא להחזיר מסתננים מסודאן למדינותיהם.
ישנם בישראל מספר מוקדי ריכוז לאוכלוסיית הפליטים- המוקד המרכזי הוא דרום תל אביב. בין המוקדים הנוספים נמצאים הערים אשדוד, ערד ואילת. הפליטים מדרום סודאן מפוזרים בין מוקדי המגורים הללו אך ניתן לציין את ערד כמוקד מרכזי של פליטי דרום סודאן. בשנת 2009 שהו בערד כ-1,300 פליטים (5% מאוכלוסיית העיר) אשר מרביתם היו מדרום סודאן ואריתראה. נוהל "גדרה-חדרה", על פיו אסרו על פליטים לשהות במרכז הארץ בין שתי ערים אלו, הגביר את הגירת הפליטים לערד ולשאר אזורי הפריפרייה. בערים אלו התקשו לשאת בנטל על רשויות הרווחה המקומיות ובעקבות לחץ ציבורי הורה שר הפנים, אלי ישי, להקפיא את יישום הנוהל.
על פי דוחות רשמיים של מחלקת המחקר של הכנסת, אחת הבעיות של פליטים בישראל היא העסקה פוגענית ממנה הם סובלים. אישורי השהייה אותם מקבלים הפליטים אומנם אינם מהווים אשרת עבודה אך לא נאסר עליהם לעבוד ואין איסור על העסקתם. אי-הסדרת מעמדם של הפליטים כעובדים חוקיים מביא למקרי ניצול של המעסיקים: "לדברי חנה זוהר, מנכ"לית עמותת "קו לעובד", אף-על-פי שיש מעסיקים שמקפידים על תנאי העסקתם של מסתננים ומבקשי מקלט, יש תופעות של העסקה שלא כדין, במיוחד בהעסקה באמצעות קבלני משנה." דו"ח זה של הכנסת מוסיף כי מניתוח נתוני המשטרה עולה כי להאשמות הנשמעות בדיון הציבורי שמתקיים בנושא בדבר הפשיעה הגוברת בעקבות הגידול באוכלוסיית המסתננים ומבקשי המקלט בישראל אין בסיס עובדתי.
ב-14 בדצמבר 2010 הוטסו בהסכמה כ-150 דרום סודאנים מישראל לדרום סודאן דרך מדינה שלישית. המבצע היה משותף לממשלת ישראל ולארגון נוצרי לסיוע לפליטים והוא נעשה בתיאום עם סוכנויות האו"ם. על אף מוצאם של הדרום סודאנים הם לא הוכרו בישראל כמבקשי מקלט אלא הוגדרו כמהגרי עבודה. הגדרה זו איפשרה לממשלת ישראל לפעול בניגוד לעקרון האי-החזרה המחייב אותה, ולהחזירם למדינת מוצאם.
לקריאה נוספת

אגרס דייב, 2009 "מהו המה?" – סיפורו של פליט דרום סודני, הוצאת מחברות לספרות.
Johnson, Douglas H. "The Root Causes of Sudan’s Civil Wars", Bloomington, IN: Indiana University Press 2003. 234 pp.
INTERNAL DISPLACEMENT: Global Overview of Trends and Developments in 2006.
הערות שוליים

↑
↑  Deng, Sudan - Civil War and Genocide
1 2  National Geographic,"Shattered sudan", Paul Salopek, http://ngm.nationalgeographic.com/ngm/0302/feature2/fulltext.html
1 2  New appeal for drought-hit Sudan, BBC, http://news.bbc.co.uk/2/hi/africa/1129567.stm
1 2  Religious tolerance, Slavery in Sudan http://www.religioustolerance.org/sla_sud.htm
1 2  US Committee for refugees http://web.archive.org/web/20041210024759/http://www.refugees.org/news/crisis/sudan.htm
↑  Sudan Civil War ,Global securityhttp://www.globalsecurity.org/military/world/war/sudan.htm
↑  Sudanese Australian Integrated Learning (SAIL) Program
http://web.archive.org/web/20051227024857/http://home.vicnet.net.au/~sail/insudan.htm#section3
↑  UNHCR, http://www.unhcr.org/4c08f2e59.html
1 2  The lost boys of Sudan, UNICEF, http://www.unicef.org/sowc96/closboys.htm
↑  נורית, ורגפט, מורה לחיים, באתר הארץ, 13 במאי 2009
↑  UNHCR, http://www.unhcr.org/cgi-bin/texis/vtx/page?page=49e483b76#
↑  Vipi Africa, http://www.vipiafrica.com/2010/06/southern-sudan-refugees-returning-home.html
↑  מגינים על זכויות אדם http://www.humanrights.cet.ac.il/ShowItem.aspx?ItemID=752190c9-14a1-4561-add7-f863a939e945&lang=HEB
↑  מגינים על זכויות אדם- http://www.humanrights.cet.ac.il/ShowItem.aspx?ItemID=a8081774-5e11-4e15-a759-ecf95d1a139d&lang=HEB>
↑  UNCHR- http://www.unhcr.org/3c5196494.html
↑  מגינים על זכויות אדם- http://www.humanrights.cet.ac.il/ShowItem.aspx?ItemID=15a80857-75a0-4ebe-8485-66cd34ae21ff&lang=HEB
↑  עבודה שחורה- http://www.blacklabor.org/?p=9858
↑  דנה ויילר-פולק, שר הפנים, אלי ישי, ביטל את "חדרה-גדרה", באתר הארץ, 30 ביולי 2009
↑  גלעד נתן, ‏נתונים על פשיעה של מסתננים ומבקשי מקלט וכנגד מסתננים ומבקשי מקלט, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 11 באוקטובר 2010, עמ' 7
↑  גלעד נתן, ‏נתונים על פשיעה של מסתננים ומבקשי מקלט וכנגד מסתננים ומבקשי מקלט, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 11 באוקטובר 2010, עמ' 9
↑  יעל ברנובסקי, "מעדיף למות בבית מלהיות אסיר בישראל", באתר ynet, 14 בדצמבר 2010
רבי יוחנן

| --- | --- |
 לידה:  180 ציפורי, ישראל 
 פטירה:  279 (בגיל 99 בערך) 
 תקופת הפעילות:  דור ראשון לאמוראי ארץ ישראל
 השתייכות:  ישיבת טבריה
 רבותיו:  רבי שמעון בן יהוצדק, רבי יהודה הנשיא, רבי ינאי, רבי אושעיא, חזקיה
 תלמידיו:  רבי אלעזר בן פדת, רבי אבהו, רבי אבין, רבי חייא בר אבא, רבי בנימין בר יפת, רבי אמי, רבי פרנך ורבי אסי
 בני דורו:  אילפא, ריש לקיש
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
רבי יוחנן (מכונה גם בר נפחא; 180–279 לספירה לערך) היה מגדולי האמוראים, בכיר אמוראי ארץ ישראל בדור ראשון, וראש ישיבת טבריה במשך עשרות שנים.
תרומתו בתחומי ההלכה והאגדה ממלאת את דפי שני התלמודים, הבבלי והירושלמי, וכן המדרשים. פעילותו משתרעת החל מהרבע הראשון של המאה השלישית לספירה ועד לסיומה של המאה כמעט. תרומתו של רבי יוחנן למפעל התלמוד הירושלמי היא גולת הכותרת של חייו.
רבי יוחנן זכה לאריכות ימים, ועם תלמידיו נמנים אף גדולי האמוראים בדור הרביעי. נודע בחשיבות שייחס למצוות הישיבה בארץ ישראל.
ביוגרפיה > בני משפחתו

לרבי יוחנן היו עשרה בנים שנפטרו בחייו. העשירי שבהם נפל לתוך סיר רותח, ורבי יוחנן נטל את אצבעו הקטנה ובה ניחם אנשים אחרים. בפירושי הגאונים מובא שהיה לו בן נוסף, רב מתנה, שאותו שלח מארץ ישראל לבבל ללמוד תורה. כמו כן הייתה לו בת, שאותה ביקש להשיא לזעירי תלמידו (שסירב, ראו בסעיף תלמידיו). אחותו נישאה בעצתו לחברותא המובהק שלו, ריש לקיש.
ביוגרפיה > פטירתו וקבורתו

רבי יוחנן נפטר מרוב צער על מותו של תלמידו והחברותא שלו, ריש לקיש.
במותו קונן עליו תלמידו רבי יצחק בן אלעזר במילים אלו: ”קשה היום לישראל כיום בא השמש בצהרים”.
מקום קבורתו אינו נזכר בספרות חז"ל אך מסורות שונות החל מהמאה ה-12 (כ-900 שנה אחרי מותו) טוענות לקברו בטבריה.