stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
במת השחקנים

לוגו בשנת 1968, כחטיבה של התיאטרון הקאמרי
כרזת ההפקה הראשונה שהעלתה במת השחקנים, במרץ 1966, עיבוד של מחזה אמריקאי בשם "מי יציל את הפלאח" מאת פרנק ד. גילרוי
במת השחקנים או בימת השחקנים הייתה קבוצת תיאטרון שנוסדה ב-1965 על בסיס יוצרים צעירים ובהם: אמנון מסקין, עודד קוטלר, מיכאל כפיר, לאורה ריבלין, גדליה בסר, אילן תורן, אלכס אנסקי, הלל נאמן, לבנה פינקלשטיין ואסי דיין.
בנובמבר 1968, שלוש שנים לאחר היווסדה, חדלה בימת השחקנים לפעול כמסגרת עצמאית ושולבה בתיאטרון הקאמרי כחטיבה. עם זאת כעבור שנה עברו כמה מחבריה הבולטים, בהם מסקין וקוטלר להתגורר בחיפה ולפעול במסגרת תיאטרון חיפה.
הפקות

1966 – מי יציל את הפלאח, מאת פרנק ד. גילרוי, בבימוי אמנון מסקין
1966 – אהבה מיוחדת במינה, שלושה מערכונים מאת טנסי ויליאמס, בבימוי אמנון מסקין
1967 – נזירים, מאת אלי קינן, בבימוי עמוס מוקדי
1967 – מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים, מאת דייוויד האליוול, בבימוי עודד קוטלר
1967 – טלמכוס קליי, מאת לואיס ג'ון קרלינו (אנ'), בבימוי אמנון מסקין
1967 – סיפור אוריה, מאת בנימין גלאי, בבימוי עודד קוטלר
1968 – השלום, מאת אריסטופאנס, בבימוי אריה זקס
1968 – כל יום אותו סיפור, מאת ג'יימס סונדרס, בבימוי בן ציון מוניץ
1968 – חדרים, מאת הרולד פינטר, בבימוי עודד קוטלר (במסגרת הקאמרי)
1969 – אלפי, מאת ויל נורטון, בבימוי עודד קוטלר (במסגרת הקאמרי)
1969 – שידוכין, בבימוי מייקל אלפרדס (במסגרת הקאמרי)
1969 – שירת הברבור, מאת אנטון צ'כוב, בבימוי אמנון מסקין
1970 - קי. די. דאפורד, מאת דייוויד האליוול, בבימוי עודד קוטלר
פרסים

באוקטובר 1968⁩ זכה עודד קוטלר בפרס כינור דוד, בקטגוריית במאי השנה בתיאטרון, על בימוי "סיפור אוריה" ו"כך משתעשעת אמי המשוגעת".
בדצמבר 1968 זכתה "במת השחקנים" בפרס ההצגה המקורית הטובה ביותר של המועצה הציבורית לתרבות ואמנות לשנת תשכ״ח, על העלאת המחזה "סיפור אוריה".
הערות שוליים

↑  "במת השחקנים" הצטרפה ל"קאמרי", על המשמר, 12 בנובמבר 1968
↑  שמואל האוזר, "במת השחקנים" תשולב בחיפה, על המשמר, 16 בדצמבר 1969; משה בן שאול, פרידה מ"במת השחקנים", מעריב, 18 בדצמבר 1969
1 2  נגה מירון, "בימת השחקנים" מהי?, על המשמר, 25 במרץ 1966
א. כנרתי, "לא באנו להציל את התיאטרון", למרחב, 1 במרץ 1966
↑  שרגא הר-גיל, תיאטרון  נולד, מעריב, 18 במרץ 1966
↑  טלילה בן-זכאי, מזל טוב: תיאטרון חדש, מעריב, 9 בנובמבר 1965
↑  רחל אורן, מי יציל את הפלח בפעם השנייה, דבר, 18 בפברואר 1966
חיים גליקשטיין, ארבע הצגות בינוניות, למרחב, 25 במרץ 1966
↑  במת השחקנים  בחסות "הבימה" ", דבר, 31 בינואר 1966
↑  א. כנרתי, בין הקלעים, למרחב, 12 במאי 1966
↑  מי? מה ? מתי? - תיאטרון, מעריב, 21 באוקטובר 1966
↑  חוה נובק, המלחמה בסריסים, דבר, 19 בינואר 1967
↑  דב בר-ניר, כיבושים תיאטרוניים, על המשמר, 10 בפברואר 1967
עזרא זוסמן, במת השחקנים, דבר, 17 בפברואר 1967
↑  הצלחה של "במת השחקנים", על המשמר, 27 באוגוסט 1967
רחל אורן, אלה עלילות טלמכוס קלי, דבר, 11 באוגוסט 1967
↑  משה בן שאול, בנו של אודיסוס הולך להוליבוד, מעריב, 4 באוגוסט 1967
↑  חוה נובק, מוטי ברקן במקום אסי דיין, דבר, 8 בנובמבר 1967
↑  אברהם עוז, "סיפור אוריה' בבימת השתקנים" ", למרחב, 3 בנובמבר 1967
יורם קניוק, אחרי בכורה - סיפור אוריה, דבר, 25 באוקטובר 1967
הדה בושס, כוכבים ומזלות - מחזאי ובמאי מתווכחים מעל הבמה, הארץ, 7 בספטמבר 1967
↑  דליה שחורי, היכן "קבור הכלב" - בחאן??, על המשמר, 24 בנובמבר 1967
רם עברון, סכנה של הרס עצמי, למרחב, 23 בנובמבר 1967
↑  טלילה בן זכאי, "השלום" התחיל לרוץ, מעריב, 9 באפריל 1968
↑  יורם קניוק, אחרי בכורה - "השלום" לאריסטופנס ב"במת השחקנים", דבר, 21 באפריל 1968
משה נתן, עדלאידה למען השלום, למרחב, 26 באפריל 1968
דב בר-ניר, שלוש הנאות תיאטרוניות, על המשמר, 26 באפריל 1968
רם עברון, השלום כנערה עירומה, למרחב, 10 באפריל 1968
סטפאן גלברט, גישושי שלום ב...אולימפוס, על המשמר, 15 במאי 1968
↑  המחזות הרציניים והנועזים ביותר בתבלין של עירום, "העולם הזה", גיליון 1597 מ-10 באפריל 1968, עמוד 25
↑  תמר אבידר, החזה החשוף של השחקנית במחזה "השלום' ־  הפריע לדתיים בירושלים, מעריב, 21 באפריל 1968
↑  אחרי בכורה - זה לא צחוק להיות קדוש, דבר, 26 באוגוסט 1968
↑  קוטלר ל"מעגל", דבר, 22 במאי 1968
↑  משה בן שאול, כך משתעשעת הכנופיה, מעריב, 19 ביולי 1968
↑  איחוד "במת השחקנים" ו"מעגל" יקים תיאטרון ירושלמי, על המשמר, 22 בספטמבר 1968
↑  "במת השחקנים" מצטרפת ל"הקאמרי"  כגוף עצמאי, מעריב, 11 בנובמבר 1968
↑  ס. גלברט, עודד קוטלר מציג את פינטר, על המשמר, 7 בנובמבר 1968
משה בן-שאול, מאחרוי הדלת, מעריב, 1 בנובמבר 1968
↑  יעקב העליון, עודד קוטלר - מנהל של התיאטרון בחיפה  - אתו עוברת גם "במת השחקנים", מעריב, 15 בדצמבר 1969
נחתם ההסכם על הצטרפות חברי 'במת השחקנים" לתיאטרון חיפה, דבר, 21 בדצמבר 1969
↑  אורי קיסרי, "אלפי" - על הנייר ועל הבמה, מעריב, 24 באוקטובר 1969
יורם קניוק, אחרי בכורה - "אלפי" -בבימת השחקנים שליד התיאטרון הקאמרי, דבר, 2 באוקטובר 1969
↑  יעקב העליון, "דאפורד" - לסיום דרכה של "במת השחקנים"  בתל־אביב, מעריב, 30 בדצמבר 1969
חוה נובק, כל העולם במה, דבר, 3 בפברואר 1970
↑  חולקו פרסי כנור דוד - פרס מיוחד לחנה רוביבא, הארץ, 21 באוקטובר 1968
↑  פרם ההצגה המקורית לבמת השחקנים, הארץ, 9 בדצמבר 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007378022905171  VIAF: 38151431575656300563   WorldCat (עם VIAF): 38151431575656300563
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988

20 בינואר 1989: ג'ורג' בוש האב מושבע לנשיא ה-41 של ארצות הברית.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1988 נערכו ב-8 בנובמבר 1988. בבחירות לא התמודד נשיא מכהן, כיוון שהנשיא רונלד רייגן לא יכול היה להיבחר שוב לאחר ששירת שתי כהונות, בעקבות ההגבלה של התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית. סגנו של רייגן, הרפובליקני ג'ורג' הרברט ווקר בוש זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית והתמודד מול מושל מסצ'וסטס, הדמוקרטי מייקל דוקאקיס. בוש ניצל את המצב הכלכלי הטוב, המצב הבינלאומי היציב ואת הפופולריות של רייגן, ואילו דוקאקיס ביצע כמה טעויות במסע הבחירות שלו. התוצאה הייתה ניצחון רפובליקני שלישי ברציפות, אחת הפעמים הבודדות של ניצחון שלישי לאותה מפלגה.
מועמדים > מועמדים דמוקרטים

מייקל דוקאקיס, מושל מסצ'וסטס.
ג'סי ג'קסון, כומר, פוליטיקאי ופעיל בתנועה לזכויות האזרח מקרוליינה הדרומית.
אל גור, סנאטור מטנסי.
דיק גפהארדט, פוליטיקאי ממיזורי.
פול סיימון, סנאטור מאילינוי.
גארי הארט, סנאטור לשעבר מקולורדו.
ברוס בביט, מושל אריזונה לשעבר.
ג'ו ביידן, סנאטור מדלאוור, לימים נשיא ארצות הברית.
ג'יימס טראפיקנט, פוליטיקאי מאוהיו.
דאגלס אפלגייט, פוליטיקאי מאוהיו.
מייקל דוקאקיס
ג'סי ג'קסון
אל גור
דיק גפהארדט
גארי הארט
ברוס בביט
ג'ו ביידן
ג'יימס טראפיקנט
בבחירות של 1984, הדמוקרטים בחרו בוולטר מונדייל, ליברל תומך ניו דיל מסורתי, להיות המועמד. כשמונדייל הובס קשות, מנהיגי המפלגה חיפשו גישה חדשה כדי לנצח בבחירות. אחרי שתדמיתו של רייגן ניזוקה בפרשת איראן-קונטראס, ואחרי שהדמוקרטים זכו ברוב בסנאט ב-1986, האופטימיות בקרב מנהיגי המפלגה גדלה.
מטרה אחת של המפלגה הייתה למצוא מועמד רענן וחדש שיוכל לעבור את רעיונות הניו-דיל המסורתיים ולעצב תדמית חדשה של הדמוקרטים. המועמד המוביל למשך רוב 1987 היה הסנאטור לשעבר מקולורדו גארי הארט, שהצליח מאוד בפריימריז הקודמים. לאחר תבוסת מונדייל, הארט מיצב את עצמו כמועמד מרכז מתון שהדמוקרטים הרגישו שיכול לנצח.
אולם שמועות על רומנים מחוץ לנישואין פגעו בהארט. כשנשאל על כך אמר שאם יעקבו אחריו בחייו הפרטיים, הכתבים ישתעממו. אולם לאחר שחברה אנונימית של מישהי טענה שלהארט יש רומן עם חברתה הוא צנח בסקרים. הוא פרש מהמירוץ ב-8 במאי 1987. בדצמבר הוא הפתיע רבים כשהחליט להחזיר את מועמדותו. אולם חוסר הצלחה בפריימריז גרם לו לפרוש שנית.
הסנאטור טד קנדי ממסצ'וסטס נחשב למועמד פוטנציאלי, אבל כבר בסתיו 1985 הכריז שלא יתמודד על הנשיאות. עוד שני מועמדים פוטנציאליים שלא הצטרפו למירוץ היו שניהם מארקנסו: הסנאטור דייל באמפרס והמושל (והנשיא לעתיד) ביל קלינטון. קלינטון אמר ב-2007 שיום לפני שרצה להכריז על התמודדותו שינה את דעתו כי הרגיש שהוא עדיין לא מוכן.
מסע הבחירות של ג'ו ביידן גם הסתיים במחלוקת לאחר שהואשם בהעתקת נאום של נייל קינוק, מנהיג מפלגת העבודה הבריטית. אף על פי שבכל הנאומים פרט לאחד ביידן נתן קרדיט לקינוק, האחד שבו לא נתן קרדיט צולם ומטה דוקאקיס ניצל זאת. דבר זה גרם לביידן לפרוש מהמירוץ. כעבור 32 שנים, בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, התמודד ביידן בפעם השלישית לנשיאות (הפעם השנייה הייתה ב-2008) ולאחר שגבר על הנשיא המכהן דונלד טראמפ נבחר לנשיאה ה-46 של ארצות הברית.
אל גור, סנאטור מטנסי, גם ניסה לרוץ. כשהוא בן 40 ב־1988, הוא היה יכול להיות האיש הצעיר ביותר שזכה במועמדות של מפלגה גדולה מאז ויליאם ג'נינגס ברייאן ב־1900, והנשיא הכי צעיר אם היה נבחר, כיוון שהיה צעיר יותר מג'ון קנדי ומתיאודור רוזוולט.
מועמדים > פריימריז

לאחר פרישתו של הארט, לא היה מועמד מוביל כשהחלו אסיפות הבחירה והפריימריז. המנצח באספת הבחירות באיווה, היה דיק גאפרדט שהסקרים שלו היו מאוד לא מחמיאים עד לשלושה שבועות לפני האספה, כשהתחיל במסע בחירות פופוליסטי. הסנאטור מאילינוי פול סיימון סיים במקום השני באופן מפתיע, ואילו מושל מסצ'וסטס מייקל דוקאקיס סיים במקום השלישי. בבחירות בניו המפשייר, דוקאקיס סיים ראשון, גאפרדט נפל למקום השני וסיימון הגיע למקום שלישי. בניסיון להחליש את גאפרדט, אל גור ודוקאקיס שידרו תשדירים שליליים נגד גאפרדט, שגרמו לאיגוד עובדי המכוניות להסיר את תמיכתו בגאפרדט, שהתרכז מאוד בפנייה לאיגודים מקצועיים.
בסופר טיוזדיי, דוקאקיס זכה בשש מדינות, גור בחמש, ג'סי ג'קסון בחמש וגאפרדט באחת, כשגור וג'קסון מתחלקים שווה בשווה במדינות הדרומיות. בשבוע לאחר מכן, סיימון זכה באילינוי וג'קסון סיים במקום השני. בחירות 1988 הן הבחירות בהן הכי הרבה מועמדים זכו בקולות בפריימריז מאז המעבר לפריימריז ב־1971. ג'קסון השיג 6.9 מיליון קולות וזכה ב-11 מדינות: שבע בחירות מקדימות (אלבמה, מחוז קולומביה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מיסיסיפי, פוארטו ריקו ווירג'יניה) וארבע אסיפות בחירה (דלאוור, מישיגן, ורמונט וקרוליינה הצפונית). במרץ, ג'קסון גם זכה באספת הבחירה באלסקה וכמעט ניצח באספה בטקסס. לאחר שזכה ב-55% מהקולות במדינת מישיגן, היו לו יותר צירים מלכל שאר המועמדים.
אך מסע הבחירות שלו חווה מפלה קשה כעבור פחות משבועיים כשהובס בוויסקונסין בידי דוקאקיס. ניצחונותיו של דוקאקיס בניו יורק ובפנסילבניה חיסלו את תקוותיו של ג'קסון להיות מועמד.
מועמדים > הוועידה הדמוקרטית

הוועידה התקיימה באטלנטה, ג'ורג'יה מ-18 ביולי עד ל-21 ביולי. בנאומו המרכזי הראשון, מושל מארקנסו והנשיא לעתיד ביל קלינטון הודיע על תמיכה בדוקאקיס. הנאום נמשך כל כך הרבה זמן עד שכמה צירים התחילו לצעוק לעבר קלינטון קריאות בוז.
עוד נאום זכור היה של גזברית טקסס, אן ריצ'רדס, שכעבור שנתיים נבחרה להיות המושלת. היא טענה שג'ורג' בוש נולד עם כפית כסף בפה. באופן אירוני, כעבור שש שנים, ג'ורג' וו. בוש, בנו של בוש האב, ניצח אותה ומונה למושל טקסס.
כשמטה ג'קסון היה היחיד שיכל להתנגד לדוקאקיס, ספירת הקולות נראתה כך:
| מועמד לנשיאות | סיבוב ראשון | המועמד לסגנות הנשיאות | סיבוב ראשון |
| --- | --- | --- | --- |
| מייקל דוקאקיס | 2,876.25 | לויד בנטסן | 4,162 |
| ג'סי ג'קסון | 1,218.5 |  |  |
| ריצ'רד סטולינגס | 3 |  |  |
| ג'ו ביידן | 2 |  |  |
| דיק גאפרדט | 2 |  |  |
| גארי הארט | 1 |  |  |
| לויד בנטסן | 1 |  |  |

תומכי ג'קסון טענו שכיוון שהמועמד שלהם הגיע למקום השני, הוא צריך להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא. דוקאקיס סירב, ובחר בסנאטור לויד בנטסן מטקסס. הצוות כונה בתקשורת "צוות בוסטון-אוסטין". בתקשורת השוו את הצוות לצוות של ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון שגם היה שילוב של מסצ'וסטס וטקסס.
בנטסן נבחר כדי שהדמוקרטים יוכלו לזכות בכמות האלקטורים הגדולה של טקסס. אולם בגלל מעמדו כפוליטיקאי מבוגר, ומנוסה יותר, כמה דמוקרטים אמרו שבחירתו הייתה טעות, כיוון שהוא נראה כמתאים יותר להיות נשיא מאשר דוקאקיס. במהלך העימות של בנטסן עם דן קווייל, קוויל השקיע את מירב זמנו בלתקוף את דוקאקיס.
מועמדים > מועמדים רפובליקנים

ג'ורג' בוש האב, סגן הנשיא מטקסס.
בוב דול, סנאטור מטעם קנזס.
פט רוברטסון, מראשי הימין הפונדמנטליסטי הנוצרי האמריקאי מווירג'יניה.
ג'ק קמפ, פוליטיקאי מניו יורק.
פייר ס. דו פונט הרביעי, מושל דלאוור.
אלכסנדר הייג, מזכיר המדינה בממשל רייגן מפנסילבניה.
בן פרננדז, השגריר האמריקאי לשעבר בפראגווי, מקליפורניה.
פול לאקסלט, סנטור לשעבר מנבאדה.
דונלד רמספלד, מזכיר ההגנה בממשל פורד, מאילינוי.
הרולד א. סטאסן, מושל מינסוטה לשעבר.
איזבל מאסטרס, פוליטיקאית מקנזס.
ג'ורג' בוש האב
בוב דול
פט רוברטסון
ג'ק קמפ
פול לאקסלט
דונלד רמספלד
הרולד סטאסן
לסגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש הייתה את התמיכה של רייגן, והוא הבטיח להמשיך את מדיניות רייגן, בנוסף להתחייבות ל"אומה אדיבה יותר" בניסיון למשוך מצביעים מתונים.
באספת הבחירה באיווה, בה זכה ב-1980, בוש הגיע למקום השלישי אחרי דול ורוברטסון. דול גם הוביל בניו המפשייר, ומחנה בוש החליט לשדר תשדירים שמראים את דול כתומך בהעלאת מיסים, כשמושל ניו המפשייר ג'ון סונונו תומך בבוש. כיוון שדול לא הגיב, בוש זכה.
כשהתחילו הפריימריז בכמה מדינות בו זמנית, כוחו הארגוני והכספי של בוש היה חזק מדי בשביל שהמועמדים האחרים יוכלו לגבור עליו, והוא זכה במועמדות. הוועידה הרפובליקנית התקיימה בניו אורלינס, לואיזיאנה, ובה הוא בחר בסנאטור דן קווייל מאינדיאנה כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
בנאום הניצחון שלו, בוש הבטיח שהוא לא יטיל מיסים חדשים על הציבור, אמרה שתפגע בו כעבור ארבע שנים.
מועמדים > מועמדים אחרים

דייוויד דוק - המפלגה הפופוליסטית: מנהיג קו קלוקס קלאן בלואיזיאנה לשעבר. אימץ מצע שערבב מדיניות של עליונות לבנה, ומדיניות שמרנית כגון התנגדות להגירה או לפירוק מנשק גרעיני.
לנורה פולאני - מפלגת הברית החדשה: התרכזה בבעיות שקשורות לאבטלה, ביטוח בריאות וחוסר בבתים.
ווילה קנוייר/רון ארנייך - המפלגה הסוציאליסטית: אימצו גישה שתומכת במעורבות ממשלתית ומדיניות לטובת העובדים.
רון פול/אנדרה מרו - המפלגה הליברטריאנית: קראו למדיניות בדלנית ולסיום מעורבות המדינה בחינוך.
בחירות כלליות > מסע בחירות

במהלך הבחירות, בוש ניסה להציג את דוקאקיס כ"ליברל ממסצ'וסטס" שהחזיק בדעות שמאליות ולא הגיוניות. דוקאקיס הותקף על התנגדותו לחיוב כל בתי הספר לקרוא את שבועת האמונים לארצות הברית ועל חברותו באיגוד זכויות האזרח האמריקני. דוקאקיס הגיב ואמר שהוא ליברל גאה ושזאת לא בושה. בוש גם האשים את דוקאקיס בהשקפות חוץ ש"נולדו בהארוורד"- רמז לאליטיזם, לכאורה, של דוקאקיס.
הדמוקרטים ניסו לקשור את בוש לשערוריות בממשל רייגן, כמו פרשת איראן-קונטראס וטענו שהרפובליקנים פזיזים מדי במדיניות החוץ שלהם.
אחת מהסיבות שבוש בחר בדן קווייל, הייתה כדי למשוך מצביעים צעירים. אולם קווייל הלא מנוסה אמר כמה אמרות מביכות, שגרמו למטה דוקאקיס לתקוף אותו ולהכריז שאינו מתאים להיות הבא בתור לתפקיד הנשיא.
במהלך העימות בינו לבין בנטסן, קווייל ניסה להתחמק מההאשמות הללו וטען שניסיונו הוא בדיוק כמו הניסיון שהיה לג'ון קנדי במהלך מסעו לנשיאות. לכך הגיב בנטסן ב"סנאטור, שירתתי יחד עם ג'ק קנדי. הכרתי את ג'ק קנדי. ג'ק קנדי היה חבר שלי. סנאטור, אתה לא ג'ק קנדי!". לאחר שקווייל מחה על הדברים הללו, בנטסן טען שקווייל היה זה שבחר להשוות, ושההשוואה אינה במקום. אף על פי כן, למרות פגיעה במעמדו של קווייל, ההובלה של בוש לא הפסיקה.
הרפובליקנים הציגו את כישלונו של דוקאקיס בניקוי מפרץ בוסטון. בעימותים, אף על פי שדוקאקיס הצליח בעימות הראשון, בשני בוש ניצח אותו. דוקאקיס חלה בשפעת באותו יום והופעתו בעימות גרמה לו להיות מוצג כקריר ומתנשא. הרגע הכי זכור קרה כשנשאל האם יתמוך בעונש המוות (לו התנגד) אם אשתו תיאנס ותירצח. תשובתו של דוקאקיס התרכזה בעיקר בחוסר ההשפעה של עונש המוות, והתשובה גרמה לו להיתפס כמתנשא.
בחירות כלליות > תוצאות

בוש זכה ברוב הקולות וב-40 מהמדינות בקרב הקול האלקטורלי בבחירות שנערכו ב-8 בנובמבר. הוא הצליח מאוד בפרוורי הערים הגדולות, אולם באזורים כפריים הוא זכה בפחות קולות מאשר רונלד רייגן. באופן מפתיע, בוש גם הפסיד באיווה. וירג'יניה המערבית נשארה גם היא דמוקרטית. בוש ניצח רק בקושי במיזורי. גם במדינות כגון קנזס, דקוטה הדרומית ומונטנה, הרפובליקניות, ההצבעה הייתה הרבה יותר צמודה - עקב המיתון החקלאי בתקופת רייגן.
התמיכה הכי גדולה בבוש התרחשה בדרום. הוא גם הצליח מאוד במדינות צפון מזרחיות והפסיד בניו יורק רק בקושי. הוא גם זכה בדלאוור. למרות בנטסן, בוש זכה בטקסס בצורה החלטית. הזכייה של בוש בקליפורניה היא הפעם האחרונה שרפובליקני זכה במדינה זו.
בוש היה המועמד הרפובליקני האחרון שזכה בכמה מדינות שמאז הוכרו בתור מעוזים דמוקרטים. מדינות אלו הן ורמונט, מיין, קונטיקט, ניו ג'רזי, דלאוור, מרילנד, אילינוי וקליפורניה. הוא זכה ב-53.4% מהקולות - אחוז שאחריו אף מועמד לא עקף אותו. הוא גם היה המועמד האחרון שזכה ברוב הקולות עד לבנו ב-2004. אלו היו הבחירות האחרונות בהן הרפובליקנים זכו ברוב האלקטורים הצפוניים.
| המועמד לנשיאות | מפלגה | מדינה | מספר האלקטורים | השותף | מדינת השותף | מספר האלקטורים של השותף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ג'ורג' הרברט ווקר בוש | רפובליקנית | טקסס | 426 | דן קווייל | אינדיאנה | 426 |
| מייקל דוקאקיס | דמוקרטית | מסצ'וסטס | 111 | לויד בנטסן | טקסס | 111 |
| לויד בנטסן | דמוקרטית | טקסס | 1 | מייקל דוקאקיס | מסצ'וסטס | 1 |
| רון פול | ליברטריאנית | טקסס | 0 | אנדרו מארו | אלסקה | 0 |
| לנורה פולאני | הברית החדשה | פנסילבניה | 0 | השתנה ממדינה למדינה | משתנה | 0 |
↑  אלקטורית סוררת מוירג'יניה המערבית הצביעה לבנטסן כנשיא ולדוקאקיס כסגן.
↑  פולאני רצה עם 6 סגנים שונים. חלקם ממפלגות קטנות שתמכו במועמדותה לנשיאות והציגו סגן משלהן.
הערות שוליים

↑  Dave Leip's Atlas of U.S. Presidential Elections, uselectionatlas.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566598205171  BnF: cb12118535s (data)  LCCN: sh2008109607
עבדות בדת הבהאית

עבדות בדת הבהאית אסורה לחלוטין. היא עומדת בניגוד ברור לערכי אחדות האנושות והשוויון בין בני האדם המהווים קווי יסוד במחשבה הבהאית.
עבדות כמוסד חוקי הייתה חלק בלתי נפרד מהחברה האנושית בתרבויות השונות עד אמצע המאה ה-20. מנהג זה היה כה מושרש, עד כי הדתות האחרות אימצו ומיסדו את העבדות כנוהג תרבותי. עם זאת, הדת הראשונה והיחידה בעולם אשר התעקשה על איסור העבדות בטקסטים הקדושים שלה היא הדת הבהאית, אשר מראשית דרכה כללה מתגיירים אפריקאים ומשרתים שהובאו לבית הבאב ושוחררו, דבר שעורר מלכתחילה שיח על העבדות בקרב מנהיגי הדת ואף את איסורה.
רקע היסטורי

בדתות רבות קיימת התייחסות לעבדות בכתבי הקודש ואישורה. בנצרות, קנו ומכרו מאמיני ישוע עבדים עוד בימיה הראשונים של הנצרות.  עדות לכך בדברי פאולוס המובאים באיגרת אל האפסים 6:5: " העבדים, הישמעו לאדוניכם שבעולם הזה, ביראה ובתם לב, כמו למשיח" וכן באיגרת אל הקולוסים 4:1 צוין: "האדונים, התנהגו עם עבדיכם בצדק ובישר, שהרי יודעים אתם כי גם לכם אדון בשמים." מקורות אלו צוטטו לעיתים קרובות על ידי בעלי עבדים נוצריים באמריקה כדי להצדיק את המוסריות של החזקתם. באסלאם, העבדות הייתה נהוגה, ונחשבה חוקית ומקובלת על ידי מוסלמים אורתודוקסיים. בעוד קטעים מסוימים בקוראן ביקשו לשפר את מצבם של העבדים תוך הפגנת חמלה כלפיהם, העבדות עצמה לא הייתה מחוץ לחוק. כך למשל, בסורה 90 11-17 צוין "לקרוא דרור לעבד...להימנות עם המאמינים ועם הקוראים זה לזה לנהוג באורך רוח ועם הקוראים זה לזה לנהוג ברחמים". גם ביהדות נפוצה העבדות, אך נחקקו חוקי הגנה ומערכת זכויות הנוגעים לעבדים ועבדות, כך למשל בספר ספר שמות, פרק כ"א, פסוק ב' נכתב "כי תקנה עבד עברי שש שנים יעבד ובשבעת יצא לחופשי חנם". חוקים אלו תקפים לעבד עברי, ואילו לעבד כנעני על פי התורה, לא היו שום זכויות ואף ישנה דרישה לשעבדו לתקופה לא מוגבלת.
עם השנים, העבדות הפכה ללא לגיטימית ואינה קיימת עוד באופן פורמלי בחלקים רבים בעולם.
יחס הבהאים לעבדות > בהאא אללה

בתקופת חייו של בהאא אללה העבדות פרחה והפכה נפוצה אף באיראן. עבדים אלו לא היו מוגבלים למעמד, גזע או צבע והם הובאו בדרך כלל מאדמות זרות כשבויים. היחס לעבדים היה אכזרי והם נתפשו כמחסורי זכויות וכרכוש האדון.למרות השתרשות התופעה, בהאא אללה, מייסד האמונה הבהאית אסר באופן גורף עבדות. כחלק מאמונתו, הדגיש בהאא אללה את ערכי אחדות האנושות וחיסול הדעות הקדומות תוך הבהרה כי אחדות הגזע האנושי מהווה את אחד העקרונות המרכזיים של תורת הבהאים. בתוך כך, זכויות האדם חייבות לנבוע מתוך רחישת כבוד והכרה בערך כל אדם.
בספרו של בהא אללה משנת 1873 "אל-כתאב אל-אקדס" שבו הוציא מחוץ לחוק את העבדות נכתב: "אין לסחור בעבדים, בין אם הם גברים או נשים. אין לסחור במשרתי האל משום שהמאמין עצמו משרת האל וכן הדבר נאסר בכתבי הקודש. איש לא יתעלה מעל השני; שכן כולם עבדים בפני האל, הדבר מדגים את האמת כי אין אלוהים אחר מלבדו. הוא, אכן, החכם מכל ואשר חכמתו כוללת את כל הדברים". התייחסות זו לעבדות ממחישה את העובדה כי עבדות נאסרה משום שהיא אינה עולה בקנה אחד עם הצדק- עיקרון השוויון של כלל האנשים בפני האל, כלומר האחדות האנושית. באיגרתו המפורסמת משנת 1869 למלכה ויקטוריה שיבח את מאמציה לבטל את סחר העבדים- " נודע לנו כי אסרת את הסחר בעבדים, גברים ונשים כאחד. האל יעניק לך תגמול על כך משום שכך האל רצה".
יחס הבהאים לעבדות > עבד אל-בהאא

עבד אל בהא המשיך את דברי אביו בספרו "The Promulgation of Universal Peace" טען כי האנושות כולה שווה –" כולכם משרתים של אלוהים אחד...בעיני אלוהים אין הבדל בין לבנים לשחורים; כולם כאחד. כל מי שלבו טהור הוא יקר לאלוהים - בין אם לבן או שחור, אדום או צהוב... האדם הוא אינטליגנטי ומתחשב, בעל כוחות נפשיים. מדוע, אם כן, הוא צריך להיות מושפע על ידי הבחנה של צבע או גזע, שכן כולם שייכים למשפחה אנושית אחת." באנלוגיה נוספת בספר זה נכתב כי "כל מי שנכנס לגן ורדים יראה ורדים שונים, לבנים, ורודים, צהובים, אדומים, כולם גדלים יחד ורבים. כל אחד מדגיש את היופי של האחר. אם כולם היו בצבע אחד, הגן היה חדגוני לעין. אם כולם היו לבנים או צהובים או אדומים, הגן היה חסר מגוון ולא מושך; אבל כאשר הצבעים הם מגוונים, יהיה היופי הגדול ביותר. לכן, אני מקווה שהאנושות תהיה כמו גן ורדים." יתר על כך, עבד אל בהא טען כי על החברה לאמץ זכויות שוויוניות ומובטחות לכל- " באה אללה לימד שיש להכיר ולאמץ את זכויות האדם. על פי האל, כולנו שווים ולפיכך אין כל אבחנה או העדפה של נפשות. חירות מוגברת וזכויות אדם המבוססות על צדק הן חשובות המאפשרות ליחידים את ההזדמנות לפתח את הפוטנציאל האנושי המלא שלהם.
יחס הבהאים לעבדות > מוג'אן מומן

אחד מן הבולטים שבין המלומדים הבהאים בימינו, מוג'אן מומן כתב בשנת 1997 את הספר "הקדמה קצרה לאמונה הבהאית". ספר זה עוסק במגוון נושאים הקשורים לעיקרי הדת הבהאית תוך הצגת עמודי התווך שלה. הפרק השלישי הוא פרק חברתי עוסק בשאלות הקשורות לשאלת החירות, שוויון ומדיניות חברתית- " התורה החברתית הבהאית מנוסחת, על כן, במושגים של עקרונות רוחניים כללים, כגון שוויון וצדק החייבים להימצא בבסיסו של כל שינוי חברתי". בפרק השישי דן מומן בחוקים הבהאים העוסקים אף הם ביחס אל הפרט והכוללים בין היתר איסור ליטול חלק בפעילויות שעניינן עבדות וכן נאסרה ההתייחסות לבני האדם כטמאים או כמטמאים.
רשימת עבדים שנודעו בדת הבהאית

עבדים באיראן בתקופת חייו של בהא אללה היו חלק מכל משק בית עשיר ועל כן גם משק הבית שבו גדל בהא-אללה כלל עבדים. לאחר מות אביו, הפך בהא אללה לבעלים של אלה. עם הפיכתו לבעליהם, נתן לכל אחד מהם את הבחירה להישאר בביתו כמשרתים חופשיים, או לעזוב. כל משרתיו מלבד איספאנדיר (Isfandíyár) בחרו לממש את החופש הניתן להם ולעזוב. איספאנדיר בחר להישאר בבית הבאב.
רשימת עבדים שנודעו בדת הבהאית > חאג'י מובארכ (Hájí Mubárak)

מובארק נרכש בהיותו כבן 5 שנים על ידי חאג'י מירזא קאסם גיסו של הבאב, מסוחרי עבדים. במהלך השנים הפך לחלק מן המשפחה ואף חונך כשאר הילדים במשפחה. מובארק נרכש על ידי הבאב לאחר שראה את יכולותיו ואף הפך לעוזרו. מסופר כי במהלך ליל ההתגלות של הבאב, שהה מובארק מחוץ לחדרו, דרוך למלא את פקודותיו. בנוסף, מובארק הקדיש את פועלו לשרת את מאמיניו הראשונים של הבאב (שמונה עשר במספרם) וכן את שאר המאמינים שעלו לשיראז. מובארק ליווה את הבאב עם עלייתו למכה כחלק ממצוות החאג', יחד עם מאמינו האחרון, קודוס. כחלק פולחני, הבאב הקריב כבשים עבור כל אחד מן המשתתפים, כולל מובארק דבר המצביע על החשיבות שלו ייחס הבאב. מובארק מת בגיל כ-40 ונקבר בשטחה של מקדש האימאם חוסיין בכרבלא, עיראק.
רשימת עבדים שנודעו בדת הבהאית > פידיא (Fiddih)

נערה אתיופית שהייתה בגיל שבע לערך כאשר נרכשה על ידי הבאב כדי לשרת את אשתו שאף חינכה אותה. בגיל צעיר הראתה שליטה בנימוסים, אומנות ואף עסקה בעבודות רקמה. נחשבה כאדוקה מאוד מבחינה דתית.
רשימת עבדים שנודעו בדת הבהאית > איספאנדיאר (Isfandiyar)

איספאנדיר היה משרת בעל צבע עור שחור. נתפש כמשרת הנאמן ביותר של בהא אללה, עמד לצדו במהלך כליאתו ואף המשיך לשרת את בני המשפחה למרות הסיכון הרב לחייו.עבד אל בהא תיאר את איספאנדיר כך: " אם אדם מושלם יכול להימצא בעולם, האיש הזה הוא איספאנדיר. הוא תמצית האהבה, קורן מקדושה ושלמות, מואר באור. בכל פעם שאני חושב על איספאנדיר, אני בוכה למרות שהוא נפטר לפני כחמישים שנה". נפטר במאזנדראן (Mazandaran).
רשימת עבדים שנודעו בדת הבהאית > מסעוד (Masúd)

נרכש לראשונה כנער על ידי ח'אל-י אכבר, דודו של הבאב מסוחרי עבדים אשר חטפו אותו מזנזיבר, מקום הולדתו. הפך למאמין איתן. שירת את בהא-אללה בעכו. נפטר בשנת 1968.
רשימת עבדים שנודעו בדת הבהאית > סאליח אקא (Salih Aqa)

מתואר כברברי, שירת את עבד אל בהא בארץ ישראל. נפטר בקהיר, תאריך מותו אינו ידוע.
התפשטות התפיסה הבהאית בנושא העבדות בארצות הברית

התנועה הבהאית במאה העשרים הפכה את עצמה לדת מובהקת ועצמאית בעלת מעמד של דת עולמית חדשה. הדיכוי האכזרי של הדת הבאבית באיראן על ידי אנשי דת והממשלה, כישלון ההתנגדות המזוינת, והזהירות האקטיבית של מאמינים באבים כולל הבאב עצמו, הותירה את התנועה בשלה לפרשנות מחדש. פרשנות זו הובאה בסופו של דבר על ידי בהאא אללה (מירזא חוסיין-עלי נורי) מגלותו בממלכה העות'מאנית (1853–1893) והפכה לדת שקטה וליברלית חדשה בעלת תביעות אוניברסליות. ההפצה המתמדת של הבהאים לאירופה ולאמריקה, בשנים האחרונות של המאה התשע-עשרה והעשורים הראשונים של המאה העשרים, הביאו עוד תמורות, עם ביטוי מפורש של אמונות בהאיות תוך שימוש במינוח נוצרי, ובהתייחסות לכתבי הקודש הנוצריים. האמונה הבהאית ייצגה את עצמה, כמעט מתחילת הגעתה למערב, כתנועה דתית חדשה - עצמאית ושונה מכל דתות אחרות. הבהאים, הן ממזרח והן ממערב, אימצו באופן מהותי צורות דמוקרטיות מערביות כמסגרת הארגונית של דתן. הזהות הבהאית בארצות הברית ובאירופה התפתחה עם סדר יום חברתי מובהק וכארגון ליברלי. אלו היו בולטים במיוחד בעמדתם הליברלית החריפה בזכות השוויון, אפילו בדרום ארצות הברית, בתקופה של הפרדה משפטית וגזענות נרחבת. הבהאים בתקופה זו סיכמו את אמונתם במספר עקרונות חברתיים שנלקחו מהכתבים הבהאים והם כוללים אחדות אנושית, חקירה עצמאית של האמת, קיום בסיס משותף של כל הדתות, הרמוניה חיונית של המדע והדת, שוויון בין גברים ונשים, ביטול דעות קודמות מכל הסוגים, חינוך חובה אוניברסלי, פתרון רוחני לבעיה הכלכלית ושפה אחידה לכולם.