stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארצות הברית במשחקים האולימפיים (1952–1988)

המשלחת האמריקאית בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לוס אנג'לס
המשלחת האמריקאית בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סיאול
ארצות הברית השתתפה בכל המשחקים האולימפיים שנערכו בין 1952 ל-1988, למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
השתתפותה הראשונה של ברית המועצות במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת הלסינקי (1952), לאחר שנים ארוכות בהן סירבה לעשות כן, סימנה את סופו של עידן הדומיננטיות האמריקנית במשחקים. היריבות בין המדינות בתקופת המלחמה הקרה הגיעה גם לזירה האולימפית, שנתנה לכל אחת מהן הזדמנות להפגין את עליונותן, ולעיתים גלשה לתקריות שונות, ששיאן בחרמות ההדדיים על אולימפיאדת מוסקבה ואולימפיאדת לוס אנג'לס. בעשר האולימפיאדות שנערכו מאז החלה ברית המועצות להשתתף במשחקים ועד התפרקותה, ניצבה ארצות הברית ארבע פעמים בראש טבלת המדליות, לעומת שש פעמים שברית המועצות עשתה זאת.
במהלך התקופה, אירחה ארצות הברית את המשחקים פעם אחת, באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
אולימפיאדת הלסינקי (1952)

286 חברי המשלחת האמריקאית שהשתתפו באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכו ב-76 מדליות, מהן 40 מדליות זהב, וניצבו בראש טבלת המדליות.
באתלטיקה זכו האמריקאים ב-31 מדליות, מהן 15 מדליות זהב. נבחרת השליחים ל-100X4 מטרים שמרה על תוארה, ושלושה מחבריה זכו במדליות גם במקצים האישיים: לינדי רמיג'ינו ניצח בריצת 100 מטר, אנדי סטנפילד קבע שיא אולימפי חדש בריצת 200 מטר (20.81 שניות), והריסון דילארד עשה זאת כששמר על תוארו בריצת 110 מטר משוכות (13.91 שניות). בוב מתיאס שמר אף הוא על תוארו, בקרב עשר. צ'ארלס מור קבע שיא אולימפי חדש בריצת 400 מטר משוכות (50.9 שניות), ומל ויטפילד קבע שיא אולימפי חדש בריצת 800 מטר (1:49.2 דקות), ואף הוא שמר על תוארו. שניהם היו שותפים לזכיית נבחרת השליחים ל-400X4 מטר במדליית הכסף. הוראס אשנפלטר קבע שיא עולם בריצת 3000 מטר מכשולים (8:45.4 דקות), פרי אובריאן קבע שיא אולימפי חדש בהדיפת כדור ברזל (17.41 מטר) וסיי יאנג עשה זאת בהטלת כידון (73.78 מטר). יתר זוכי מדליות הזהב היו ג'רום ביפל (קפיצה לרוחק), וולט דייוויס (קפיצה לגובה), בוב ריצ'רדס (קפיצה במוט), סים אינס (זריקת דיסקוס) ורביעיית השליחות ל-100X4 מטר, שהיו האתלטיות האמריקניות היחידות שזכו במדליות בהלסינקי.
בשחייה זכו האמריקאים ב-9 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. השליחים קבעו שיא אולימפי חדש במשחה ל-200X4 מטר חופשי (8:31.1 דקות). אחד מהם, פורד קונו, קבע שיא אולימפי גם במשחה ל-1500 מטר חופשי (18:30.3 דקות), וכן זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי. קלארק שולס זכה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר חופשי ויושינובו אויאקאווה קבע שיא אולימפי במשחה ל-100 מטר גב (1:05.9 דקות). אוולין קוואמוטו, שלימים נישאה לקונו, זכתה בשתי מדליות ארד - במשחה ל-400 מטר חופשי ועם נבחרת השליחות ל-100X4 מטר חופשי.
חמישה מתאגרפים אמריקאים זכו במדליות זהב, מחצית המדליות שחולקו בהלסינקי: נייט ברוקס (משקל זבוב), צ'ארלס אדקינס (משקל חצי כבד-קל), פלויד פטרסון (משקל בינוני), נורוול לי (משקל קל-כבד) ואד סנדרס (משקל כבד). השליטה האמריקנית בקפיצה למים נמשכה גם בהלסינקי, והקופצים האמריקאים זכו ב-9 מדליות, ובכל ארבע מדליות הזהב. פאט מקורמיק זכתה במדליות הזהב בשני מקצי הנשים, ובקרב הגברים ניצח דייוויד בראונינג בקפיצה מ-3 מטר ואילו סמואל לי ניצח בקפיצה מ-10 מטר. שישה מרימי משקולות אמריקאים זכו במדליות, ארבעה מהם זכו במדליות זהב: טומי קונו (משקל קל), פיטר ג'ורג' (משקל בינוני), נורברט שמנסקי (משקל בינוני-כבד) וג'ון דייוויס, ששמר על תוארו במשקל כבד. סטנלי סטנצ'יק, לעומת זאת, איבד את תוארו והסתפק במדליית הכסף.
שלושה צוותי שייטים אמריקאים זכו במדליות: צוותי ה-5.5 מטר וה-6 מטר זכו במדליות זהב, וצוות הסטאר זכה במדליית כסף. בקרב החותרים נמשכה ההגמוניה האמריקנית במקצה השמיניות, וצ'ארלי לוג וטום פרייס זכו במדליית זהב במקצה הזוגות. ארבעה מתאבקים אמריקאים זכו במדליות, אך רק אחד מהם, ויליאם סמית', זכה במדליית זהב. הנרי ויטנברג איבד את תוארו מלונדון, וזכה במדליית כסף. הקלע היולט בנר זכה במדליית זהב בירי באקדח מ-50 מטר, חותר הקאנו פרנק הייוונס זכה במדליית זהב במקצה היחידים ל-10,000 מטר, ומדליות נוספות הושגו ברכיבה.
נבחרת הכדורסל שוב לא נתקלה בקשיים רבים במיוחד, ניצחה בכל משחקיה וזכתה במדליית הזהב השלישית ברציפות לאחר שגברה על נבחרת ברית המועצות 25-36. נבחרת הכדורמים העפילה לבית הגמר, אך הפסידה בכל שלושת משחקיה, לנבחרות הונגריה, יוגוסלביה ואיטליה, וסיימה במקום הרביעי. נבחרת הכדורגל שוב הובסה בסיבוב הראשון בידי נבחרת איטליה, הפעם בתוצאה 0–8.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)

357 הספורטאים האמריקאים שהשתתפו באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכו ב-107 מדליות, מהן 45 מדליות זהב, המספר הגבוה ביותר מאז אולימפיאדת סנט לואיס (1904). בפעם השנייה ברציפות, ניצבה ארצות הברית בראש טבלת המדליות.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) > שחייה

לראשונה בהיסטוריה עברו השחיינים האמריקאים את האתלטים, והשחייה הייתה לענף הפורה ביותר, עם 52 מדליות, מהן 21 מדליות זהב (מתוך 29 אפשריות).
מייק ברטון זכה בשתי מדליות זהב, וקבע שיאים אולימפיים במשחים ל-400 מטר חופשי (4:09.0 דקות) ול-1500 מטר חופשי (16:38.9 דקות). צ'ארלס היקוקס זכה אף הוא בשלוש מדליות זהב, בשני המשחים בסגנון מעורב אישי, ובמשחה ל-100X4 מטר מעורב. המשחה ל-200 מטר מעורב אישי היה המשחה האולימפי הראשון מסוגו, והתוצאה שקבע היקוקס, 2:12.0 דקות, היוותה את השיא האולימפי הראשון. כן זכה היקוקס במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב. המשלחות האמריקאיות זכו בשלוש מדליות הזהב במשחי השליחים, ובשניים מהם נקבעו שיאי עולם חדשים: 100X4 מטר חופשי (3:31.7 דקות) ו-100X4 מטר מעורב (3:54.9 דקות). דון מקנזי, שהשתתף במשחה המעורב, זכה גם במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה, ואף קבע שיא אולימפי חדש (1:07.7 דקות). חברו לנבחרת, דאגלס ראסל, קבע אף הוא שיא אולימפי, כשזכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר (55.9 שניות). קארל רובי זכה במדליית זהב ב-200 מטר פרפר, ארבע שנים שזכה במדליית כסף באותו המשחה.
מארק ספיץ בן ה-18 היה שותף לשתיים מהזכיות הקבוצתיות במדליות זהב, וזכה גם במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי. קנת וולש, שזכה אף הוא בשתי מדליות זהב במשחי השליחים, זכה גם במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי, ורוני מילס זכה גם במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב. דון שולנדר, שהיה שותף לזכייה ב-200X4 מטר חופשי, זכה גם במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי, ועמיתו לנבחרת השליחים, ג'ון נלסון, זכה במדליית הארד במשחה זה. גארי הול זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי וג'ו פריס זכה בשתי מדליות ארד, במשחים ל-200 מטר פרפר ו-200 מטר מעורב אישי.
בין הנשים הייתה השחיינית הבולטת ביותר דבי מאייר בת ה-16, שזכתה בשלוש מדליות זהב. מאייר קבעה שיא אולימפי במשחה ל-400 מטר חופשי (4:31.8 דקות), ומאחר שהייתה האלופה האולימפית הראשונה במשחים ל-200 ול-800 מטר חופשי, גם התוצאות שקבעה במשחים אלה היוו שיאים אולימפיים (2:10.5 דקות ו-9:24.0 דקות, בהתאמה). קלאודיה קולב ניצחה בשני משחי המעורב האישי. המשחה ל-200 מטר היה הראשון אי פעם, והתוצאה שקבעה, 2:24.7 דקות, היוותה שיא אולימפי. גם במשחה ל-400 מטר קבעה קולב שיא אולימפי (5:08.5 דקות). קיי הול קבעה שיא עולם חדש ב-100 מטר גב (1:06.2 דקות) וזכתה במדליית ארד במשחה למרחק הכפול, בו ניצחה ליליאן ווטסון, עם שיא אולימפי חדש (2:24.8 דקות). שרון ויצ'מן קבעה שיא אולימפי במשחה ל-200 מטר חזה (2:44.4 דקות). ג'אן הנה זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי, במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. השחייניות האמריקניות ניצחו בשני משחי השליחות, וקבעו בהם שיאים אולימפיים: 4:02.5 דקות ב-100X4 חופשי ו-4:28.3 דקות ב-100X4 מטר מעורב. סוזן פדרסן, שהייתה שותפה לשני הישגים אלה, זכתה גם בשתי מדליות כסף, במשחים ל-100 מטר חופשי ו-200 מטר מעורב אישי. לינדה גוסטבסון זכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי. אלי דניאל זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) > אתלטיקה

באתלטיקה, זכו האמריקאים ב-28 מדליות, מהן 15 מדליות זהב. אף שהאתלטים זכו בפחות מדליות מהשחיינים, הופעותיהם של כמה מהם היו בין הבולטות בתולדות המשחקים האולימפיים.
ג'ים היינס רשם הישג היסטורי, כשהיה הראשון לרוץ ריצת 100 מטר בפחות מ-10 שניות. רק 9 שנים מאוחר יותר הצליח אתלט נוסף לפרוץ את מחסום 10 השניות, ושיא העולם שקבע היינס, 9.95 שניות, נשבר רק ב-1983. בוב בימון שיפר את שיא העולם בקפיצה לרוחק ב-55 ס"מ, כשקבע תוצאה של 8.90 מ'. שיא זה החזיק מעמד 23 שנים, וגם נכון לשנת 2012, זוהי הקפיצה השנייה בטיבה בכל הזמנים. לי אוונס ניצח בריצת 400 מטר בזמן של 43.86 שניות, שיא עולם שנשבר רק ב-1988. אל ארטר קבע שיא אולימפי חדש בזריקת דיסקוס (64.78 מטר), ואולם העניין המרשים בהישגו הוא זכייתו הרביעית ברציפות בתואר האולימפי. ארטר היה הספורטאי הראשון בהיסטוריה שרשם הישג כזה. דיק פוסברי הביא עמו סגנון חדש בקפיצה לגובה. עד אז הקופצים נהגו לקפוץ בגלילת בטן (כאשר החלק הקדמי של הגוף מופנה כלפי הרף, והרגל עוברת ראשונה את הרף). פוסברי קפץ בסגנון חדש שלא נראה לפני כן - עם הגב לכוון הרף, כאשר הזרוע והראש עוברים את הרף לפני שאר חלקי הגוף, וקטף את מדליית הזהב עם שיא אולימפי חדש (2.24 מ'). סגנון קפיצה זה קרוי על שמו, "סגנון פוסברי". הוא אומץ מאז בהדרגה, וכיום הוא סגנון הקפיצה המקובל.
טומי סמית' רשם אף הוא הישג היסטורי, כשהיה האצן הראשון שרץ ריצת 200 מטר בפחות מ-20 שניות. השיא שקבע, 19.83 שניות, החזיק מעמד 11 שנים. הופעתו של סמית' במשחקים זכורה לא רק בשל ההישג הספורטיבי, אלא גם בשל הסערה שהתעוררה בטקס חלוקת המדליות. במהלך הטקס, סמית' וזוכה מדליית הארד, ג'ון קרלוס, הצדיעו את "הצדעת הכוח השחור" בזמן נגינת ההמנון האמריקני, כשהם לובשים כפפות וצעיפים שחורים ויחפים מנעליים. זוכה מדליית הכסף, האוסטרלי פיטר נורמן, הצטרף למחאתם כשענד תג של "הפרויקט האולימפי לזכויות אדם". סמית' הסביר כי הנפת ידו הימנית סימלה את כוחה של אמריקה השחורה, הנפת ידו השמאלית של קרלוס סימלה את אחדותה של אמריקה השחורה (אם כי מאוחר יותר התברר כי קרלוס שכח להביא את זוג הכפפות שלו, ולכן, לפי הצעתו של פיטר נורמן, חלקו בזוג של סמית'), הצעיף סימל את הגאווה השחורה, והיעדרן של נעליים סימל את עוניים של השחורים באמריקה. ראשי הוועד האולימפי הבינלאומי ראו במעשיהם של סמית' וקרלוס הבעת עמדה פוליטית שאין לה מקום במשחקים האולימפיים. נשיא הוועד, אייברי בראנדייג', איים כי אם לא יסולקו השניים, תושעה מהמשחקים המשלחת האמריקנית כולה. בסופו של דבר, עזבו סמית' וקרלוס את הכפר האולימפי ושבו לארצם.
אתלטים אמריקאים נוספים שקבעו שיאי עולם כללו את וילי דבנפורט (13.33 שניות בריצת 110 מטר משוכות), ואיומיה טיוס (11.08 שניות בריצת 100 מטר), נבחרות השליחים ב-100X4 מטר (42.88 שניות לנשים ו-38.24 שניות לגברים) ונבחרת השליחים ב-400X4 מטר (2:56.16 דקות). אתלטים אחרים קבעו שיאים אולימפיים: בוב סיגרין (5.40 מ' בקפיצה במוט), רנדי מטסון (20.54 מטר בהדיפת כדור ברזל), ביל טומיי (8193 נקודות בקרב עשר) ומדליין מנינג (2:00.92 דקות בריצת 800 מטר).
חלק מרצי השליחים זכו במדליות גם במרוצים אחרים. ברברה פרל זכתה גם במדליית כסף בריצת 100 מטר, צ'ארלס גרין זכה במדליית ארד במקצה המקביל לגברים, ורצי ה-400 מטר לארי ג'יימס ורון פרימן זכו במדליות כסף וארד, בהתאמה. ג'ים ראיין, לימים חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, זכה במדליית כסף בריצת 1500 מטר.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) > ענפים אחרים

שבעה מתאגרפים אמריקאים זכו במדליות, ושניים מהם, ג'ורג' פורמן בן ה-19 במשקל כבד ורוני הריס במשקל קל, זכו במדליות זהב. בקפיצה למים זכו האמריקאים בשש מדליות, מהן שתי מדליות זהב. שני הזוכים, ברנרד רייטסון וסוזן גוסיק, עשו זאת בקפיצה מ-3 מטר. שני צוותי שייטים אמריקאים זכו במדליות זהב, בדגמי סטאר ודרגון. הקלע גארי אנדרסון שמר על תוארו בירי מ-300 מטר בשלושה מצבים, ושני קלעים נוספים זכו במדליות כסף. הרוכב ויליאם סטיינקראוס זכה במדליית זהב בתחרות הקפיצות. מדליות נוספות הושגו בהיאבקות ובחתירה.
נבחרת הכדורסל זכתה בתואר האולימפי בפעם השביעית ברציפות. בשלב הבתים ניצחה בכל משחקיה בהפרש ממוצע של 29.5 נקודות, והיא זכתה בתואר לאחר שגברה על נבחרת יוגוסלביה 50-65. נבחרת הכדורמים סיימה במקום החמישי, לאחר ניצחון על נבחרת גרמניה המזרחית. נבחרת הגברים בכדורעף סיימה במקום השביעי (מתוך 10 נבחרות) ונבחרת הנשים סיימה במקום השמיני והאחרון, ללא ניצחון.
אולימפיאדת מינכן (1972)

באולימפיאדת מינכן (1972) ירד מספר המדליות בהן זכו האמריקאים ל-94, מהן 33 מדליות זהב. לאחר שתי אולימפיאדות רצופות בהן הובילה את טבלת המדליות, דורגה ארצות הברית במקום השני, אחרי ברית המועצות. 400 ספורטאים אמריקאים נטלו חלק במשחקים.
אולימפיאדת מינכן (1972) > שחייה

גם במשחקים אלה הייתה השחייה הענף הפורה ביותר, עם 43 מדליות, מהן 17 מדליות זהב. השחיין הבולט במשלחת, שהוא גם אחד הספורטאים הבולטים ביותר בתולדות המשחקים, היה השחיין מארק ספיץ, שהיה לספורטאי הראשון בהיסטוריה שזוכה בשבע מדליות זהב באולימפיאדה אחת. בכל המשחים בהם השתתף גם קבע שיאי עולם: 100 מטר חופשי (51.22 שניות), 200 מטר חופשי (1:52.78 דקות), 100 מטר פרפר (54.27 שניות), 200 מטר פרפר (2:00.70 דקות), וכן שלושת משחי השליחים: 100X4 מטר חופשי (3:26.42 דקות), 200X4 מטר חופשי (7:35.78 דקות) ו-100X4 מטר מעורב (3:48.16 דקות).
מייק ברטון שמר על תוארו במשחה ל-1500 מטר חופשי, ואף קבע שיא עולם חדש (15:52.58 דקות). ג'ון הנקן קבע שיא עולם חדש ב-200 מטר חזה (2:21.55 דקות) וגם זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה. חלק משחייני השליחים זכו גם במדליות אישיות: סטיב גנטר (שתי מדליות כסף, במשחים ל-200 ול-400 מטר חופשי), מייקל סטאם (שתי מדליות כסף, במשחים ל-100 ול-200 מטר גב), ג'רי היידנרייך (מדליית כסף ב-100 מטר חופשי ומדליית ארד ב-100 מטר פרפר), טום ברוס (מדליית כסף ב-100 מטר חזה) וג'ון מרפי (מדליית ארד ב-100 מטר גב). טים מק'קי זכה בשתי מדליות כסף, במשחים ל-200 ול-400 מטר מעורב אישי. גארי הול זכה במדליית כסף ב-200 מטר פרפר,
מליסה בלוט זכתה בשלוש מדליות זהב: 100 מטר גב (שיא אולימפי - 1:05.78 דקות), 200 מטר גב (שיא עולם - 2:19.19 דקות) ובמשחה השליחות ל-100X4 מטר מעורב (שיא עולם - 4:20.75 דקות). גם סנדרה נילסון זכתה בשלוש מדליות זהב, במשחה השליחות המעורב, במשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי (שיא עולם - 3:55.19 דקות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי (שיא אולימפי - 58.59 שניות). שחיינית נוספת שהשתתפה במשחה השליחות המעורב, קתרין קאר, קבעה גם שיא עולם במשחה ל-100 מטר חזה (1:13.58 דקות). קינה רותהמר קבעה שיא עולם ב-800 מטר חופשי (8:53.68 דקות) וזכתה גם במדליית ארד ב-200 מטר חופשי. קארן מו קבעה שיא עולם ב-200 מטר פרפר (2:15.57 דקות). שירלי בבשוף, שזכתה במדליית הזהב במשחה השליחות בסגנון מעורב, זכתה גם בשתי מדליות כסף, במשחים ל-100 ול-200 מטר חופשי. סוזאן אטווד זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב.
אולימפיאדת מינכן (1972) > אתלטיקה

באתלטיקה, רשמו האמריקאים את ההופעה החלשה ביותר שלהם עד אז. הם זכו ב-22 מדליות, מהן שש מדליות זהב בלבד, ודורגו רק במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות וגרמניה המזרחית. נבחרת השליחים ל-100X4 מטר קבעה שיא עולם חדש (38.19 שניות), ושניים מהאצנים שהיו חברים בה זכו גם במדליות כסף, רוברט טיילור בריצת 100 מטר ולארי בלאק בריצת 200 מטר. רוד מילברן קבע שיא עולם בריצת 110 מטר משוכות (13.24 שניות).
וינסנט מתיוז ניצח בריצת 400 מטר. הוא והזוכה במדליית הכסף, ויין קולט, עוררו סערה כשבזמן נגינת המנון ארצות הברית בטקס חלוקת המדליות נראו כשהם עומדים נינוחים, משוחחים ומתלוצצים. מתיוז טען כי התנהלותם הייתה ספונטנית, ולא מדובר במחאה שתוכננה מראש. קולט הסביר כי ההמנון אינו מסמל עבורו דבר, כל עוד השחורים בארצות הברית אינם מקבלים יחס ראוי. השניים הורחקו מהמשלחת, וכתוצאה מכך לא יכלה ארצות הברית להעמיד נבחרת למירוץ השליחים ל-400X4 מטר.
דייב ווטל היה אחרון הרצים ב-600 המטרים הראשונים של ריצת ה-800 מטר, אך ב-200 המטרים האחרונים עקף את כל הרצים, והקדים את יבגני ארז'אנוב ב-3 מאיות השנייה. פרנק שורטר היה לאמריקאי השלישי בהיסטוריה שמנצח בריצת המרתון, והראשון מאז 1908. במדליית הזהב השישית זכה הקופץ לרוחק רנדי ויליאמס. בוב סיגרן איבד את תוארו בקפיצה במוט, אך זכה במדליית כסף, וג'ורג' וודס זכה במדליית כסף שנייה ברציפות בהדיפת כדור ברזל.
אולימפיאדת מינכן (1972) > ענפים נוספים

חמישה מתאבקים אמריקאים זכו במדליות, ושלושה מהם זכו במדליות זהב: דן גייבל (עד 68 ק"ג), ויין ולס (עד 74 ק"ג) ובן פיטרסון (עד 90 ק"מ). שני קלעים זכו במדליות זהב - לונס ויגר (ירי מ-300 מטר בשלושה מצבים, בשובר שוויון עם הסובייטי בוריס מלניק) וג'ון ריטר (ירי מ-50 מטר בשלושה מצבים). תחרויות הקשתות חודשו במינכן לאחר 52 שנים, והאמריקאים זכו בשתי מדליות הזהב, ג'ון ויליאמס במקצה הגברים ודורין וילבר במקצה הנשים. בקפיצה למים ירדו הישגיהם של האמריקאים ל-3 מדליות בלבד. מיקי קינג הייתה היחידה מהם שזכתה במדליית זהב (בקפיצה מ-3 מטר). באיגרוף זכו האמריקאים ב-4 מדליות. ריי סילס היה היחיד שזכה במדליית זהב. שייטי הסולינג זכו אף הם במדליית זהב. מדליות נוספות הושגו ברכיבה, חתירה, היאבקות וקאנו.
אחרי שבע זכיות רצופות בתואר האולימפי, איבדה אותו נבחרת הכדורסל, באחד המשחקים השנויים במחלוקת בתולדות הענף. הנבחרת לא התקשתה במיוחד בשלב הבתים, וניצחה בשבעת המשחקים בהפרש ממוצע של 33 נקודות. בשלב חצי הגמר הביסה את נבחרת איטליה בתוצאה 38–68, שהיה הניצחון ה-63 ברציפות שלה במשחקים, והעפילה למשחק הגמר מול נבחרת ברית המועצות. שלוש שניות לסיום המשחק, העלה דאג קולינס את ארצות הברית ליתרון 49–50 בזריקות עונשין. לפני הזריקה השנייה נשמעה, בטעות, צפירה לסיום המשחק, מה שיצר שרשרת של טעויות. הסובייטים לא הצליחו לקלוע בשלוש השניות שנותרו, אך אחד השופטים הורה לשחק שנייה אחת נוספת לאחר ששמע את הצפירה המוקדמת. הסובייטים טענו שביקשו פסק זמן לפני זריקות העונשין והשופט הורה לחדש את המשחק עם 3 שניות על שעון הזריקות. המשחק חודש והסובייטים כשלו במסירת הכדור, אולם השעון היה בתהליך איפוס בזמן ניסיון המסירה. צפירת הסיום נשמעה ושחקני הנבחרת האמריקנית החלו לחגוג את ניצחונם. אולם, מזכ"ל פיב"א ויליאם ג'ונס הורה לאפס את השעון שוב על 3 שניות ולחדש את המשחק מנקודת הזמן הזו. הפעם הסובייטים ניצלו את ההזדמנות והשחקן אלכסנדר בלוב קלע סל ניצחון עם צפירת הסיום וקבע את התוצאה 50–51 לסובייטים. המשלחת האמריקנית הגישה ערעור לאחר המשחק, שנדחה על ידי ועדת ערעורים שכללה חמישה נציגים בהחלטה של שלושה נגד שניים. ההחלטה נחשבה לפוליטית שכן שלושת הנציגים שדחו את ההחלטה היו ממדינות הגוש המזרחי (הונגריה, פולין וקובה) בעוד שתומכי הערעור היו נציגי המערב (איטליה ופוארטו ריקו). בתגובה, סירבו האמריקאים להשתתף בטקס חלוקת המדליות ולקבל את מדליות הכסף שלהם.
נבחרת הכדורמים סיימה את משחקיה בשלב הבתים המוקדם ללא הפסד, אך בשלב בית הגמר הפסידה לנבחרת הונגריה וסיימה בתיקו עם נבחרות ברית המועצות וגרמניה המערבית, והסתפקה במדליית הארד. נבחרת הכדורגל הודחה בשלב הבתים, לאחר שלא ספגה אף לא שער אחד, וספגה תבוסות מנבחרות גרמניה המערבית (7-0) וממלזיה (3-0). נבחרת הכדוריד הודחה אף היא בשלב הבתים, לאחר שהפסידה בכל משחקיה.
אולימפיאדת מונטריאול (1976)

הישגיהם של 396 הספורטאים האמריקאים באולימפיאדת מונטריאול (1976) היו דומים להישגיהם במינכן - 94 מדליות, מהן 34 מדליות זהב. עם זאת, לראשונה בהיסטוריה, דורגה ארצות הברית רק במקום השלישי בטבלת המדליות, לאחר שפרט לברית המועצות, גם גרמניה המזרחית עברה אותה בדירוג.
אולימפיאדת מונטריאול (1976) > שחייה

השחייה המשיכה להיות הענף הדומיננטי, עם 34 מדליות, מהן 13 מדליות זהב (מתוך 26 אפשריות). הגברים ניצחו ב-12 מתוך 13 המשחים שנערכו, וב-11 מהם קבעו שיאי עולם חדשים. ג'ים מונטגומרי היה השחיין הראשון בהיסטוריה שחצה את מחסום 50 השניות במשחה ל-100 מטר חופשי (49.99 שניות). מונטגומרי גם היה שותף לשיאי העולם במשחים ל-200X4 מטר חופשי (7:23.22 דקות) ו-100X4 מטר מעורב (3:42.22 דקות), וכן זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי. ברוס פורניס, שהתחרה אף הוא במשחה השליחים החופשי, קבע שיא עולם חדש ב-200 מטר חופשי (1:50.29 דקות). שחיין שליחים נוסף, מייק ברונר, קבע שיא עולם ב-200 מטר פרפר (1:59.23 דקות). בריאן גודל קבע שני שיאי עולם, ב-400 מטר חופשי (3:51.93 דקות) וב-1500 מטר חופשי (15:02.40 דקות). ג'ון נייבר קבע אף הוא שני שיאי עולם, במשחי הגב - 55.49 שניות ל-100 מטר, ו-1:59.19 דקות ל-200 מטר. בכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה את המרחק בפחות מ-2 דקות. ג'ון הנקן, שהיה שותף למשחה השליחים המעורב, איבד אמנם את תוארו ב-200 מטר חזה (המשחה היחיד בו לא ניצח שחיין אמריקאי), אך קבע שיא עולם ב-100 מטר חזה (1:03.11 דקות). שחיין שליחים נוסף, מאט ווגל, זכה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר פרפר, והיה היחיד מבין חברי המשלחת שזכה בזהב מבלי שקבע שיא עולם. רוד סטראצ'ן קבע אף הוא שיא עולם, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי (4:23.68 דקות).
במשחי הנשים נהנו השחייניות המזרח גרמניות מדומיננטיות, והאמריקאיות זכו רק במדליית זהב אחת, במשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי. הן קבעו במשחה זה שיא עולם חדש, 3:44.82 דקות. שחיינית השליחות שירלי בבשוף זכתה גם בארבע מדליות כסף, במשחים ל-200, 400 ו-800 מטר חופשי, ובמשחה השליחות ל-100X4 מטר מעורב. שחיינית שליחות נוספת, ונדי בוליולי, זכתה גם במדליית ארד ב-100 מטר פרפר.
שחיינים בולטים נוספים כללו את פיטר רוקה (שתי מדליות כסף, במשחים ל-100 ו-200 מטר גב), ג'ק בבשוף (אחיה הצעיר של שירלי בבשוף, שזכה במדליית כסף ב-100 מטר חופשי), טים שו (מדליית כסף ב-400 מטר חופשי), ג'ו בוטם (מדליית כסף ב-100 מטר פרפר), טים מק'קי (מדליית כסף שנייה ברציפות ב-400 מטר מעורב אישי), גארי הול (מדליה אולימפית שלישית בשלוש אולימפיאדות, מדליית ארד ב-100 מטר פרפר) וונדי ויינברג (מדליית ארד ב-800 מטר חופשי).
אולימפיאדת מונטריאול (1976) > אתלטיקה

באתלטיקה רשמו האמריקאים הישג דומה להישגם במינכן - 22 מדליות, מהן 6 מדליות זהב. הם דורגו במקום השני בטבלת המדליות, אחרי גרמניה המזרחית, שהייתה המשלחת הדומיננטית בענף.
שני אתלטים אמריקאים שברו שיאי עולם: אדווין מוזס (47.63 שניות בריצת 400 מטר) וברוס ג'נר (8618 נקודות בקרב עשר). ביתר מדליות הזהב זכו ארני רובינסון (קפיצה לרוחק), מאק וילקינס (זריקת דיסקוס) ושתי נבחרות הגברים במרוצי השליחים. מילארד המפטון, שזכה בזהב ב-100X4 מטר, זכה גם במדליית כסף בריצת 200 מטר. פרד ניוהאוז והרמן פרייז'ר, שזכו בזהב ב-400X4 מטר, זכו במדליות הכסף והארד, בהתאמה, בריצת 400 מטר. פרנק שורטר ורנדי ויליאמס איבדו את תאריהם בריצת מרתון ובקפיצה לרוחק, אך זכו במדליות כסף. דווייט סטונז זכה במדליית ארד שנייה ברציפות בקפיצה לגובה וקייט שמידט זכתה במדליית ארד שנייה ברציפות בזריקת דיסקוס.
אולימפיאדת מונטריאול (1976) > ענפים אחרים

שבעה מתאגרפים אמריקאים זכו במדליות, בהן 5 מתוך 11 מדליות הזהב האפשריות: ליאו רנדולף (משקל זבוב), הווארד דייוויס (משקל קל), שוגר ריי לאונרד (משקל קל-בינוני), מייקל ספינקס (משקל בינוני) ואחיו הבכור ליאון ספינקס (משקל כבד-קל). בקפיצה למים זכו האמריקאים בחמש מדליות, מהן שתי מדליות זהב. פיל בוגס ניצח בקפיצה מ-3 מטר וג'ניפר צ'נדלר ניצחה בקפיצה מ-10 מטר. גרג לוגאניס בן ה-16 זכה במדליית כסף בקפיצה מ-10 מטר. ברכיבה זכו האמריקאים ב-4 מדליות. אדמונד קופין זכה בשתי מדליות זהב, בתחרות האישית ובתחרות הקבוצתית. הקלעים זכו בשלוש מדליות. דונלד הלדמן זכה במדליית זהב בירי בצלחות חרס. בירי בשלושה מצבים מ-50 מטר צברו שני קלעים אמריקאים, לני בשאם ומרגרט מרדוק, מספר זהה של נקודות. בשאם ניצח בשובר שוויון, אך מרדוק נכנסה לספרי ההיסטוריה כאישה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית בקליעה, ענף שבו התחרו אז גברים ונשים זה מול זה. בקשתות נמשכה הדומיננטיות האמריקנית, כשדארל פייס ניצח במקצה הגברים ולואן ריון ניצחה במקצה הנשים. המתאבקים זכו בשש מדליות, אך רק אחד מהם, ג'ון פיטרסון, זכה במדליית זהב. מדליות נוספות הושגו בחתירה, שיט, הרמת משקולות, ג'ודו והתעמלות.
נבחרת הכדורסל, בשורותיה כיכבו, בין היתר ארני גרונפלד ואדריאן דאנטלי, שבה וזכתה במדליית הזהב, לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת יוגוסלביה 74–95. לראשונה נערך גם טורניר כדורסל נשים, והנבחרת האמריקאית זכתה במדליית כסף, לאחר שדורגה במקום השני, אחרי נבחרת ברית המועצות, בבית שכלל שש נבחרות. נבחרת הגברים בכדוריד סיימה את משחקיה בשלב הבתים עם ארבעה הפסדים.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)

אחרי שהחרימה את אולימפיאדת מוסקבה (1980), במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, שבה ארצות הברית והשתתפה במשחקים, ואף אירחה אותם, באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). ברית המועצות הובילה חרם משלה על המשחקים, אליו הצטרפו עוד 13 מדינות מהגוש המזרחי (רומניה הייתה היחידה מבנות בריתה של ברית המועצות שלא הצטרפה לחרם והשתתפה במשחקים). הנימוק הרשמי לחרם היה "דאגה לביטחונם של הספורטאים, עקב רגשות לאומניים והיסטריה אנטי-סובייטית ששוטפים את ארצות הברית. בהיעדרן של מדינות אלה, ובפרט ברית המועצות עצמה וגרמניה המזרחית, לא התקשו הספורטאים האמריקאים לשוב לצמרת טבלת המדליות, לראשונה מאז 1968. המשלחת האמריקנית מנתה 522 ספורטאים, המספר הגבוה ביותר עד אז. הם זכו ב-174 מדליות, מהן 83 מדליות זהב, מספר מדליות הזהב הגבוה ביותר שהשיגה אי פעם משלחת כלשהי במשחקים. לשם השוואה, המשלחת הרומנית, שדורגה במקום השני, צברה 53 מדליות, מהן 20 מדליות זהב.