stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחנת הרכבת שדרות
הערות שוליים

↑  נעמה ריבה, גור וולנר, שדרות מתחברת לרכבת, תושבי העיר יתאמצו להתחבר לתחנה, באתר Xnet‏, 23 בדצמבר 2013
↑  שרון קדמי, החלו העבודות להקמת קו רכבת לשדרות, נתיבות ואופקים בהשקעה של 1.4 מיליארד שקל, באתר הארץ, 15 בפברואר 2006
↑  ליאור ברון, ‏תושבי הדרום ממשיכים לחכות: קידום קו הרכבת אשקלון - באר שבע נעצר בגלל מחלוקת חדשה, באתר גלובס, 24 במאי 2009
↑  אבי בר-אלי, שדרות עולה על המסילה: פורסם המכרז להקמת תחנת רכבת בעיר, באתר TheMarker‏, 27 באוקטובר 2010
1 2   קשת רוזנבלום, הרכבת הגיעה לשדרות, והיא ממוגנת מתמיד, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2013
↑   אלמוג בן זכרי, באיחור של כמעט עשור: הרכבת הגיעה לאופקים, אבל לא כולם מרוצים, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2015
↑  נחנכה תחנת הרכבת באופקים, באתר ynet, 31 בדצמבר 2015
↑  יואב זיתון ואליאור לוי, עקב חשש מירי נ"ט: אין רכבת לשדרות, באתר ynet, 18 באוגוסט 2014
↑  שירות גלובס, ‏הופסקה תנועת הרכבת לשדרות מחשש לירי טילי נ"ט, באתר גלובס, 18 באוגוסט 2014
↑  יניב קובוביץו בר פלג, בוטלו הלימודים בעוטף עזה, הופסקה תנועת הרכבות בין שדרות לאשקלון, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2018
↑  בשל המצב הביטחוני: הופסקה תנועת הרכבות בין אשקלון לשדרות, באתר גלובס, 25 במרץ 2019
↑   יפעת ראובן, מירי רגב משקרת, מגלגלת אחריות ובעצם אומרת לציבור: תשכחו מרכבת בדרום, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2024
↑  פלד ארבלי, ‏עם וסט ותחמושת: שרידי גופת מחבל מה-7 באוקטובר התגלתה בשדרות, באתר מעריב אונליין, 1 באפריל 2024
↑  יובל שדה, קו הרכבת לשדרות ואופקים ייפתח בפברואר, באתר כלכליסט, 18 בדצמבר 2024
↑  אילנה קוריאל, חדש: רכבת לילה בין באר שבע לתל אביב, באתר ynet, 14 בפברואר 2018
תרשים התחנה
פילאף

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מנת אורז 
 מטבח:  המטבח האוזבקי, המטבח הטורקי, המטבח האזרי, המטבח הארמני, המטבח הסיני, המטבח הקזחי, המטבח האפגני, המטבח הטורקמני, המטבח הפרסי, המטבח הקירגיזי, המטבח הטג'יקי, המטבח הבנגלי 
 מוצא:  אוזבקיסטן, טג'יקיסטן 
 מרכיבים עיקריים:  אורז, שמן צמחי, בצל הגינה, גזר, בשר 
 
פילאף, פילאו, פולאו, פולאה, פלוב, פוף, אושפלוב או אושפלאו הוא תבשיל אורז אופייני למטבחים במרכז אסיה, איראן ואצל העמים הטורקיים, כמרק מתובל, לעיתים קרובות מרק בשרי. הפילאף או בשמו היהודי אושפלאו/אושפלוב נחשב למאכל הלאומי של אוזבקיסטן ויהודי בוכרה.
הפילאף מורכב בדרך כלל מחמישה מרכיבים עיקריים: דגן, בשר, ירקות, פירות יבשים ותבלינים. הדגן הוא אורז עגול בדרך כלל, אך גם חיטה, חומוס, ותירס, ובגרסה ההודית אורז בסמטי. הפילאף מוגש בסיר, קערה או מגש המונחים במרכז השולחן. כל אחד מהסועדים נוטל מנה לצלחתו או ישירות לפיו, באמצעות היד.
מקור המילה "פילאף" בסנסקריט - "פולאקה" ("כדור אורז"), משם עברה המילה ל"פולאב" בהינדי, משם ל"פולאו" בפרסית, שהפכה בטורקית ל"פילאב", ומשם ביוונית ל"פילאפי".
גלריית תמונות

שירין פולו - פילאף פרסי
פילאף מסנגל
פילאף מאפגניסטן
פילאף מפונג'אב
אושי פלוב טג'יקי
פילאף טטרי
הערות שוליים

↑  pilaf באתר Online Etymology Dictionary
↑  pilau באתר Oxford Dictionaries
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוסי דסקל

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 1953 (בן 71) רומניה
 מדינה:  ישראל 
 ידוע בשל:  מנכ"ל בומברדייה ישראל
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 בת זוג:  ריקי דסקל
 
יוסי דסקל (נולד ב-26 בנובמבר 1953) הוא נשיא לשכת המסחר ישראל קנדה ואלוף-משנה במילואים, לשעבר מנכ״ל בומברדייה ישראל וסגן ראש חטיבת המחקר באמ"ן.
ביוגרפיה

נולד בבוקובינה לננדור ולרחל, ניצולי השואה. בשנת 1957, בגיל 4, עלה לישראל מרומניה עם משפחתו. בוגר הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה, בעל תואר ראשון ללימודי המזרח התיכון וההיסטוריה של עם ישראל ובעל תואר שני במדעי המדינה וביטחון מאוניברסיטת חיפה.
פעיל בעמותות חברתיות, היה בין מקימי עמותת "בהשקט ובבטחה" (עמותת בוגרי הפנימיות הצבאיות) בה שימש יו"ר מעל עשור מיום הקמתה. מפרסם מאמרים בתחום ביטחון, מודיעין ותחבורה.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי

בגיל 14 הופנה על ידי מוריו ומנהליו אל הפנימייה הצבאית ליד בית הספר הריאלי בחיפה. סמוך לגיוסו לצה"ל בשנת 1971, נהרג אחיו הגדול נתן בעת שירותו הצבאי. לאור זאת מסלול גיוסו השתנה ממסלול טייס לחיל מודיעין.
כיהן כראש ענף לבנון בפיקוד צפון במלחמת שלום הגליל והיה ממניחי היסודות למחקר הטרור באמ"ן, עד הגיעו לתפקיד ראש זירת טרור באמ"ן בשנת 1987. בשנת 1990 מונה לסגן ראש חטיבת המחקר באמ"ן.
משנת 1993 עד שנת 1996 כיהן כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בשווייץ, באוסטריה, בסלובקיה ובסלובניה. בין 1996 ל-1999 כיהן כקמ"ן פיקוד מרכז. בשנת 2000 פרש מצה"ל בדרגת אלוף-משנה, ממשיך לשרת במילואים כמפקד יחידה.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה מצה"ל

מתוך אידאולוגיה ואמונה כי התחבורה הציבורית בישראל זקוקה לשיפור משמעותי, העמיק את הידע בעולם הרכבתי, תחום שהיה בחיתוליו בישראל.
בשנת 2003 מונה מטעם בומברדייה העולמית לשמש כמנכ"ל בומברדייה ישראל. תחת ניהולו, הפכה בומברדייה ישראל לספקית ציוד מרכזית לרכבת ישראל וכן מקפידה לחלוק עם משרדי ממשלה וחברות ממשלתיות את הידע והניסיון הרב שהצטבר בבומברדייה העולמית.
בשנת 2019 פרש דסקל וערן כהן החליף אותו בתפקיד.
כיום מעסיקה בומברדייה ישראל 100 עובדים ישראלים בתחומי הרכבת קרונות, הסבת קרונות לתפעול מדיזל לחשמל ומשלבת בעבודותיה בישראל ומחוצה לה תעשיות ישראליות רבות. החברה ממשיכה להתמודד במכרזי מיזמים תחבורתיים בישראל. דסקל הוא מרצה מבוקש בתחומי תחבורה וניהול תחבורה בכנסים באוניברסיטאות ובמכללות ברחבי הארץ והוא נחשב לאחד המומחים לתחבורה מסילתית ולתחבורה ציבורית בישראל.
חיים אישיים

נשוי למשוררת ריקי דסקל, אב לארבעה, מתגורר ברמת השרון.
לקריאה נוספת

דסקל יוסי, "התהוות ארגוני הטרור הפלסטיניים", היבטים על טרור ומאבק בטרור, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, 2004.
הערות שוליים

↑  יוסי דסקל, באתר "בהשקט ובבטחה".
↑  סוניה גורודיסקי, ‏מנכ"ל בומברדייה ישראל החדש: ערן כהן, באתר גלובס, 4 בפברואר 2019
תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון

תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון היא תחנת רכבת תת־קרקעית בכניסה לירושלים, שנבנתה כתחנת הקצה במסילת ירושלים – גנות, במסגרת תוכנית החומש של רכבת ישראל. התחנה נקראת על שם יצחק נבון, נשיאה ה-5 של מדינת ישראל, ונפתחה לציבור ב-25 בספטמבר 2018. היא תחנת הרכבת העמוסה ביותר בישראל מחוץ לתל אביב והגדולה ביותר בשטחה, והיא משתרעת על שטח של כ-60,000 מטר רבוע. התחנה ממוקמת בכניסה המערבית לעיר ירושלים ובסמוך לה נמצאים בנייני האומה, תחנת האוטובוסים המרכזית, ותחנה של הרכבת הקלה.
היסטוריה ובניית התחנה

ב־12 בספטמבר 2006 הונחה אבן הפינה לתחנת הרכבת ליד בנייני האומה בטקס בהשתתפותם של שר התחבורה שאול מופז, ראש עיריית ירושלים אורי לופוליאנסקי ומנכ"ל רכבת ישראל עופר לינצ'בסקי. בעת בנייתה היא כונתה "תחנת הרכבת בנייני האומה" אך עם פתיחתה נבחר שמה הנוכחי.
התחנה נבנתה במיקום שבו הייתה "כיכר נזכור" ובמרכזה עמדה במשך כ־37 שנים אנדרטת יד הזיכרון למגיני ירושלים. האנדרטה הועתקה לאזור בניין בית המשפט העליון.
תכנון התחנה בוצע על ידי ברחנא אדריכלים. כריית הרציפים, פיר הדרגנועים ומנהרות האוורור של מבנה המערכות המזרחי בוצעו על ידי חופרי השרון. את השלד בנתה חברת רמט. מערכות החשמל, הדרגנועים, המים והניקוז בתחנה – כולל מבנה הזכוכית ופיר האוורור – בוצעו על ידי אלקטרה מערכות. העלות המוערכת הכוללת של בניית התחנה עומדת על כ־350 מיליון ש"ח.
באמצע שנת 2011 נתגלתה במהלך החפירות מתחת לבנייני האומה "מערת האומה" – מערת מים זורמים והנחל התת־קרקעי הגדול ביותר שנחשף בישראל.
מבנה התחנה

בשל אילוצי בניית מסילת הרכבת מתל אביב לירושלים בשיפוע המתאים לתנועת רכבת נוסעים, נוצר הכרח לבנות את רציפי התחנה בעומק של כ-80 מטרים מתחת למפלס הרחוב. התחנה נבנתה בקצה מנהרה המקשרת בין התחנה לבין גשר הרכבת מעל עמק הארזים.
התחנה מחולקת לשני מפלסים עיקריים, מפלס עליון בסמוך לפני הקרקע ובו משרדים, קופות, בית כנסת לנוסעים ושירותים נוספים, ומפלס תחתון שבו ארבעה רציפים. הקישור בין שני המפלסים, שההבדל ביניהם הוא כ־60 מטר, נעשה באמצעות מעליות מהירות, דרגנועים ומדרגות (שבשימוש רק בשעת חירום, עקב הבדלי הגובה). בשטח התחנה אזורים תפעוליים גדולים, שמטרתם לאפשר את פעילות התחנה תוך שמירה על בטיחות. בשל עומקה הרב של התחנה, הותקנו בחלקה התחתון מערכות אוורור גדולות המזרימות אוויר ממפלס הרחוב וכן מערכות חירום המאפשרות יניקה מהירה של האוויר במפלס התחתון במקרה של שרפה. הטמפרטורה במפלס הרציפים יציבה בשל עומקה הרב של התחנה, ואינה מושפעת משינויי עונות השנה.
בסך הכול יש 25 דרגנועים בתחנה: 2 לירידה ו-2 לעלייה מרחבת הכניסה, 1 לירידה ו-2 לעליה לאולם הנוסעים, 9 לעליה ממעבר הרציפים, 3 לירידה למעבר הרציפים ו-6 לירידה/עלייה מהרציפים למעבר.
בסך הכול יש 13 מעליות בתחנה: 2 ממפלס הרחוב לרחבת הכניסה, 2 מרחבת הכניסה לאולם הנוסעים, 3 מאולם הנוסעים למעבר בין הרציפים, 6 ממעבר הרציפים לרציפים עצמם.
בכל ירידה ממעבר הרציפים לרציפים יש מעלית ודרגנוע אחד.
בחלק מהמפלס התחתון של התחנה יש דלתות איטום המאפשרות לו לתפקד כמקלט גרעיני.
תחנה זו היא תחנת רכבת תפעולית.
בתחנה זו הותקנה מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית עם פתיחתה. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ. המערכת מאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
פתיחת התחנה ופעילותה

התחנה נפתחה לציבור ב-25 בספטמבר 2018, בנוכחות ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר התחבורה ישראל כ"ץ, ובתחילה פעלו הרכבות מתחנה זו לתחנת הרכבת נמל התעופה בן-גוריון. בחודשיים הראשונים לאחר פתיחתה נוסעים אשר היו מעוניינים לנסוע בקו זה נדרשו להירשם מראש לנסיעה.
עם פתיחת התחנה היא חוברה לתשתית המסילות הארצית, אך את התחנה משרתים קווים בעלי תשתית חשמלית בלבד, מכיוון שרכבות המונעות על ידי דיזל לא יכולות לעבור במנהרות. בנוסף, אילו רכבות דיזל היו פועלות בתחנה, הן היו מזהמות את האוויר ברציפים שנמצאים בחלל הסגור של התחנה, והיו גורמות לסיכון בריאותי. עם התקדמות פרויקט החשמול ופריסת תשתית החשמל, הוארך הקו בשלבים: לקראת חג החנוכה, ב-21 בדצמבר 2019, הוארך הקו עד תל אביב ההגנה. ביוני 2020 הוארך הקו עד תל אביב סבידור מרכז, וב-21 בספטמבר עד תחנת הרכבת הרצליה. לאחר מכן הוארך הקו גם עד בנימינה (קו הפועל בשעות הלילה בלבד).
במשך 90 ימים מיום פתיחת התחנה הייתה הנסיעה ממנה בחינם, ובמשך תשעה חודשים לאחר מכן הנסיעה ממנה הייתה בחצי המחיר.
עם חשמול המסילה בתל אביב והפעלת השירות הישיר בין ירושלים לתל אביב, תחנת נבון תפסה את הבכורה מחיפה חוף הכרמל והפכה לתחנה העמוסה ביותר מחוץ לתל אביב בשנת 2020. שנה לאחר מכן, ב-2021, עקפה תחנת נבון גם את תל אביב אוניברסיטה. ב-2022 עקפה אף את תחנת תל אביב ההגנה, והפכה לתחנה העמוסה ביותר של רכבת ישראל, למעט תחנות תל אביב המרכזיות סבידור מרכז והשלום, העמוסות במיוחד.
שירות רכבות בתחנה

פעם בחצי-שעה יוצאת רכבת בקו ירושלים נבון – הרצליה דרך נתב"ג ותחנות ת"א. זמן הנסיעה לנתב"ג הוא כ-22 דקות, לתחנת הרכבת סבידור-מרכז כ-38 דקות, ולתחנת הרצליה כ-55 דקות.
החל מ-31 במרץ 2022 פועל קו רכבת מתחנה זו אל מודיעין מרכז דרך פאתי מודיעין. הקו מחבר בין התחנות דרך קשת מודיעין, הקו פועל בתדירות של פעם בשעה.
החל מ-18 בספטמבר 2022 פועלת רכבת לילה בימים ראשון, שני, רביעי וחמישי בין תחנות ירושלים יצחק נבון – נמל התעופה בן-גוריון, תל אביב סבידור מרכז – הרצליה – נתניה – חדרה מערב – בנימינה. ביום שלישי הרכבות מתחילות ומסיימות את נסיעתם בתחנת נמל התעופה בן-גוריון ולא בתחנת ירושלים יצחק נבון.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קו הרכבת ירושלים יצחק נבון — הרצליה   ירושלים יצחק נבון • נמל התעופה בן-גוריון • תל אביב  ההגנה • תל אביב השלום • תל אביב סבידור מרכז • תל אביב האוניברסיטה / אקספו • הרצליה |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קו הרכבת מודיעין מרכז — ירושלים יצחק נבון   מודיעין מרכז • פאתי מודיעין • ירושלים יצחק נבון |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קו הרכבת הלילי ירושלים יצחק נבון — בנימינה  ירושלים יצחק נבון • נמל התעופה בן-גוריון • תל אביב סבידור מרכז • הרצליה • נתניה • חדרה מערב • בנימינה |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קו הרכבת ירושלים — ראשון לציון (עתידי)  ירושלים יצחק נבון • רמלה דרום • ראשון לציון הראשונים • ראשון לציון מעוין שורק • ראשון לציון משה דיין |  |
תוכניות עתידיות > כניסה חדשה לתחנה

בנובמבר 2021, פורסם מכרז להקמת כניסה מזרחית לתחנה, אשר עתידה להפחית את העומס על הכניסה היחידה שיש בה רק 2 עמדות בידוק ביטחוני. הכניסה החדשה תשרת את נוסעי הרכבת המגיעים לצידה המזרחי של התחנה מכיוון שדרות שז"ר והחניון הנבנה מתחתיהן, ללא צורך במעבר דרך הכניסה הקיימת בצידה הדרומי של התחנה.
מבנה מבואת הכניסה יכלול שלושה מפלסים כאשר התחתון ביותר יהיה בקומת השירות לנוסע ויהווה כניסה נוספת לתחנה עם עמדת בידוק, המפלס השני בקומת הכניסה יהווה יציאה נוספת מהתחנה לכיוון מזרח. קומתה השלישית של המבואה תמוקם במפלס הרחוב והיא תכלול מבנה זכוכית בעל חדר מדרגות וארבע מעליות, הנותנות מענה לנגישות ומקשרות את התחנה עם הרחוב ועם החניון התת-קרקעי שז"ר.
תוכניות עתידיות > הארכת המסילה מזרחה

בשנת 2022 במסגרת תוכנית החומש של רכבת ישראל הוקצו 4.685 מיליארד שקל לטובת המשך הקו המהיר לירושלים, והקמת תחנת ירושלים מרכז. העבודה עליו צפויה להתחיל ב־2024 וסיום הארכת המסילה עד מרכז העיר צפוי עד 2030.
על פי תכנון ראשוני של רכבת ישראל להרחבת המסילה מזרחה, תוכננה תחנת ירושלים – הכותל תחת רחבת הכותל המערבי. למסילה לשם נשקלו שתי חלופות. על פי האחת תצא המסילה מתחנת ירושלים-מרכז ותעבור מתחת לרחוב יפו ולמתחם ממילא, ומשם צמוד לחומות העיר העתיקה (ומתחת להן) עד לשער האשפות; ואילו בחלופה השנייה תמשיך המסילה מירושלים־מרכז, תעבור מתחת לרחוב יפו ולמתחם ממילא, ובסמוך למגדל דוד ייכנס התוואי ישירות מתחת לעיר העתיקה, דרך הרובע היהודי ועד לכותל. במשרד התחבורה הדגישו כי תחנת הכותל תהיה בכל מקרה במתחם הרובע היהודי, וכן שמתכנני המשרד יערכו סקר עתיקות, והתוואי התת־קרקעי יעבור על סלע טבעי מתחת להן. נכון ל־2017 אין תקצוב לתכנון ואין מועד משוער לביצוע הפרויקט. לבסוף, משיקולי מניעת פגיעה בעיר העתיקה על בנייניה בעלי הרגישות הדתית וההיסטורית, המסילה לכותל נגנזה לטובת הרחבת המסילה לתחנה הרכבת מלחה בקו תת-קרקעי.
ב-2019 אושר תקציב ראשוני לתכנון הארכת הקו מהכניסה לעיר במנהרות התת-קרקעיות תחת תוואי רחוב יפו אל תחנת ירושלים – מרכז בכיכר הדוידקה, ומשם תחת תוואי רחובות קינג ג'ורג' וקרן היסוד אל תחנה תת-קרקעית נוספת שתוקם לצד מתחם תחנת החאן ההיסטורית, כשמשם ניתן יהיה בהמשך לתכנן להאריך את מסלול הקו אל תחנת מלחה. ב-2021 אושר תכנון מפורט לתחנות האלו הכולל גם את מבנה התחנות וגם את תוואי המסילה מתחנת נבון לתחנת מלחה.
בדצמבר 2022 פרסם מנהל התכנון את תת"ל 108 ובמסגרתה תוארך מסילת ירושלים – גנות עד לתחנת החאן. בתחנת החאן מתוכננות 2 קומות תת-קרקעיות אחת מהן תשמש לדיור רכבות בלבד ותאפשר את הגדלת כמות הרכבות אשר יכולות לשרת את התחנה.
תוכניות עתידיות > בניית חניון תת-קרקעי

כחלק מפרויקט הכניסה לעיר המתוכנן באזור שסביב התחנה, צפוי להיבנות חניון תת־קרקעי אשר יכיל כ-1000 מקומות חניה עבור כלי רכב פרטיים בסמוך לתחנה.
תוכניות עתידיות > קווי רכבת עתידיים בתחנה

לפי התוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040 מתוכננים:
קו נוסעים לכיוון ראשון לציון (עוקף נתב"ג ותל אביב) – בסוף 2019 החלה בנייתה של מסילת ראשון לציון – מודיעין, התוכנית כוללת בניית קשת נוספת במחלף ענבה המאפשרת לרכבות המגיעות מכיוון תחנת נבון להמשיך לכיוון ראשון לציון.
בעתיד מתוכננת הקמת קשתות נוספות מהמסילה לראשון לציון, קשתות אלו יאפשרו שירות בקו נוסעים ישיר מכיוון באר שבע ורחובות לירושלים.
במסגרת תוכנית החומש של רכבת ישראל מתוכנן חיבור המסילה למסילה המזרחית והקמת קו חיפה – ירושלים מבלי צורך לעבור בתחנות תל אביב.
גלריה

בניית אולם הנוסעים התחתון, דצמבר 2013
הַרְכָּבַת מכונה לדיפון סופי בקצה מנהרת הרציפים הצפונית בתחנה
קצה פיר הדרגנועים בתחנה לאחר דיפון ראשוני, דצמבר 2013
עבודות החפירה של התחנה, ספטמבר 2010
השלד של מבנה התחנה באוגוסט 2015
אולם רכישת הכרטיסים ומכשירי התיקוף. על הקיר ממול – ברכת "ברוכים הבאים" בשפות רבות
המפלס התחתון של הדרגנועים בתחנה
הכניסה למעליות במפלס התחתון
מעבר בין רציפי התחנה
רציפי תחנת הרכבת בעומק 80 מטר מתחת לאדמה
רציפי תחנת הרכבת בעומק 80 מטר מתחת לאדמה
קטר חשמלי עומד ברציפי תחנת הרכבת בעומק של 80 מטר מתחת לאדמה
רכבת סימנס דזירו HC בתחנת הרכבת, ספטמבר 2021
רכבת סימנס דזירו HC בתחנת הרכבת, ספטמבר 2021
דלתות האיטום בתחנה, שמשמשת גם כמקלט גרעיני
רחבת הכניסה לתחנה
ראו גם

קו הרכבת המהיר לירושלים
תוכנית הפיתוח של רכבת ישראל
הערות שוליים

1 2 3   מירב מורן, ככה נראה פרויקט לאומי? הרכבת מירושלים תגיע רק עד נתב"ג; מספר הנוסעים יוגבל, באתר TheMarker‏, 13 בספטמבר 2018
↑  אור רביד‏, תחנת רכבת "האומה" בירושלים תיקרא על שם יצחק נבון, באתר וואלה, 13 בספטמבר 2016
1 2   נעמה ריבה, מפלצת תת-קרקעית: תחנת הרכבת החדשה יכולה לשנות את ירושלים, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2018
↑  התחשיב כולל את הרציפים ואינו כולל את הפרויקט העירוני הנפרד של עיריית ירושלים להסדרת מפלס שד' שז"ר
↑  שלומי דיאז, למרות ההבטחות: רכבת מהירה לירושלים בסוכות – רק מנתב"ג, באתר ישראל היום, 23 באוגוסט 2018
↑  הפעלת קו ירושלים יצחק נבון עד תחנת הרצליה, באתר רכבת ישראל
↑  צו פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים (דמי נסיעה ברכבת) (תיקון), התשע"ט-2018, ק"ת 8069 מ-13 בספטמבר 2018
↑  שחר וייסמן, דוח חופש המידע לשנת 2020, באתר רכבת ישראל
↑  שלוש שנים לאחר שנחנכה: כניסה חדשה תיבנה לתחנת הרכבת המהירה בירושלים, באתר mynetjerusalem, ‏2021-11-07
1 2  יובל שדה, תוכנית הרכבת: 13 רכבות בשעה למרכז ירושלים, באתר כלכליסט, 3 במרץ 2022
↑  דניאל הרץ, ‏החל תכנון קו הרכבת עד לכותל המערבי, באתר כיכר השבת, 25 בינואר 2017
↑  תת"ל 108, באתר מינהל התכנון
↑   רנית נחום-הלוי, "נזק במאות מיליוני שקלים": עסקת הנדל"ן שבסכנה בשל הארכת הרכבת לירושלים, באתר TheMarker‏, 1 באוקטובר 2023
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
רחוב יפו, ירושלים

אתרים לאורך רחוב יפו
(1) התחנה המרכזית | (2) תחנת הרכבת | (3) שוק מחנה יהודה | (4) מרכז כלל | (5) מדרחוב בן-יהודה | (6) נחלת שבעה   (7) בניין ג'נרלי | (8) כיכר ספרא | (9) העיר העתיקה | (10) ממילא | (11) שער יפו ומגדל דוד (A) כיכר הדוידקה | (B) - כיכר ציון | (C) - כיכר צה"ל: 
| מסילת ירושלים - גנות |
| --- | --- | --- |
| תחנות | נתב"ג • ירושלים – יצחק נבון • ירושלים - מרכז (בתכנון) • ירושלים - החאן (בתכנון) | גשר הרכבת מעל עמק איילון |
| גשרים | מעל כביש 1 (גשר 1) • גשר 2 • גשר 3 • גשר 4 • גשר 5 • עמק איילון (גשר 6) • גשר 7 •  נחל יתלה (גשר 8) • גשר 9 • עמק הארזים (גשר 10) | גשר הרכבת מעל עמק איילון |
| מנהרות | מנהרת הרכבת ליד מחלף שפירים • מנהרה 1 • מנהרה 2 • מנהרה 3 • מנהרה 3A • מנהרה 4 | גשר הרכבת מעל עמק איילון |
תרשים מפלס הרציפים של התחנה
מאשה קאלקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 ביוני 1907 כשאנוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  21 בינואר 1975 (בגיל 67) ציריך, שווייץ 
 שם לידה:  מלכה גולדה אָָאוּפֶן 
 מדינה:  ארצות הברית, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות אוברר פריזנברג 
 מקום לימודים:  בית הספר ריימן, אוניברסיטת פרידריך וילהלם, בית ספר תיכון ע"ש לסינג (ברלין) 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 בן או בת זוג:  Chemjo Vinaver (28 בינואר 1938–?)  שאול ברקלי (1928–1938) 
 צאצאים:  Steven Vinaver 
 www.maschakaleko.com
 
פסל מחווה למאשה קאלקו במוזיאון בברלין
מאשה קאלקו (בגרמנית: Mascha Kaléko;‏ 7 ביוני 1907 – 21 בינואר 1975) הייתה משוררת יהודייה-גרמנייה, שזכתה להצלחה רבה בגרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-20.
תולדות חייה > בגרמניה

קאלקו נולדה בשם מלכה גולדה אָָאוּפֶן בעיירה כשאנוב שבגליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. אביה, פישל אנגל, היה יהודי מרוסיה, ואמה, רוזאליה חיה רייזל אאופן, יהודייה ממוצא אוסטרי. הוריה חיו יחד ללא נישואים. 
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה האם ושתי בנותיה, מחשש לפוגרומים, לפרנקפורט שבגרמניה. שנתיים לאחר מכן עברה המשפחה למארבורג ובשנת 1918 למרכז ברלין. בשנת 1922 נישאו הוריה ואביה אימץ אותה.
בשנת 1925 התקבלה מאשה לעבודה כשוליה במשרד הסיוע לעובדים של ארגון יהודי גרמניה ובמקביל למדה פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת הומבולדט.
ביולי 1928 נישאה מאשה לשאול אהרן קאלקו, מורה לעברית ופילולוג, והחליפה את שם משפחתה לשם שילווה אותה כל חייה. החל מ-1929 פרסמה שירים קצרים ושנונים על חיי האדם הפשוט בעיתונים יומיים בברלין, בהם "פוסישה צייטונג" ו"ברלינר טאגסבלאט". השירים זכו להצלחה ולביקורות חיוביות מצד דמויות כמו תומאס מאן והרמן הסה, וקאלקו השתלבה בחבורה הספרותית שהתגבשה סביב הרומאנישס קפה (גר') בברלין (שכללה גם את אריך קסטנר, אלזה לסקר-שילר ויואכים רינגלנאץ (גר')). 

בינואר 1933 ראה אור בהוצאת "רובולט" ספר שיריה הראשון של קאלקו, Das Lyrische Stenogrammheft (מחברת הסטנוגרמות הלירית). הספר זכה להצלחה עצומה והמהדורה הראשונה אזלה במהירות. למרות שהספר הוכרז כמנוגד לאידאולוגיה הנאצית, והועלה באש במסגרת שריפת הספרים במאי 1933, פרסמה ההוצאה ב-1935 מהדורה שנייה של הספר, לצד ספר שיריה השני של קאלקו, Das kleine Lesebuch für Große (ספר הקריאה הקטן לגדולים). 

בשנת 1936 ילדה מאשה קאלקו את בנה היחיד, אביתר אלכסנדר מיכאל (שמו הפרטי הוחלף ל'סטיבן' כשהמשפחה עקרה לארצות הברית). האב היה נחמיה-חמיו וינאבר (גר'), מוזיקאי, מנצח וחוקר מוזיקה יהודית, שקאלקו ניהלה עמו רומן באותה תקופה.
נחמיה וינאבר היה בחור ישיבה שנשבה בקסמה של המוזיקה. עוד בסוף שנות העשרים ליווה את "הבימה" בראשית מסעותיה באירופה עלה אחר כך לארץ וניהל כאן את מקהלתה. חזר לברלין ונתמנה למנהל מקהלה באחד מבתי הכנסת בעיר. כאשר פגש בזמרים יהודים רבים שנושלו מעבודתם בבתי האופרה בגרמניה -קיבץ סביבו כשלושים זמרים והקים את מקהלת "הניגון" איתה הופיע ברחבי אירופה (עיתון "דבר" 4.4.1934).
בינואר 1938 התגרשה קאלקו מבעלה המורה (אך שמרה את שמו, שבו התפרסמה לראשונה) ושישה ימים אחר-כך נישאה לחמיו וינאבר, אהבת חייה ואבי בנה. עם התגברות הקשיים העומדים בפני היהודים בגרמניה היגרו וינאבר וקאלקו בספטמבר 1938 לארצות הברית.
שאול קאלקו (בעלה הראשון) עלה לארץ ישראל, שינה שמו לברקלי והקים משפחה חדשה (אחד מילדיו הוא השופט הירושלמי יחזקאל ברקלי) ברקלי עסק בחינוך, והוציא מספר ספרים. משך שנים ניהל את בית הספר התיכון "בית חינוך לילדי עובדים" שבטלביה, ירושלים.
תולדות חייה > בארצות הברית

בארצות הברית השתקעה המשפחה בניו יורק. וינאבר הקים כאן את "מקהלת וינאבר" שהופיעה באופן קבוע ב"קרנג'י הול" וב"טאון הול". הוציא תקליטים וכתב מאמרים על המוזיקה היהודית ובמיוחד על החסידית. ("מעריב" 12.9.1952: "דבר" 22.4.1962).
מאחר שהאנגלית לא הייתה שגורה בפיו התלוותה אליו מאשה כמתורגמנית ועוזרת. למרות הישגיו הרבים הייתה משכורתו של וינאבר כמנצח זעומה, ומאשה נאלצה לסייע לפרנסת המשפחה בכתיבת סיסמאות פרסומת. בשנת 1940 ניסה וינאבר את כוחו בכתיבת מוזיקה לסרטים בהוליווד, אולם לא מצא מספיק עבודה והמשפחה נאלצה לשוב לניו יורק. ב-1944 קיבלה המשפחה אזרחות אמריקנית, וב-1952 החל וינאבר לעבוד כיועץ מוזיקלי במחלקת התרבות של ארגון ציוני אמריקה ועסק במחקרים בתחום המוזיקה היהודית. וינאבר שקד כל העת על מחקר נרחב בשם "אנתולוגיה למוזיקה יהודית".
בשנת 1952 ביקר בארץ ולאחר שהדריך את מקהלת "קול ציון לגולה" הופיע עמה בקונצרטים ברחבי הארץ. ("מעריב"12.9.1952). 

הפרידה מגרמניה ומהשפה הגרמנית הייתה קשה מאוד לקאלקו, והיא כתבה שירים רבים על תחושת הגלות ועל הגעגועים למולדת. אחדים מהשירים התפרסמו ב-1939 בכתב-עת יהודי-גרמני לסופרים גולים בשם Aufbau ב-1945 ראה אור בהוצאת שֶנהוֹף בקיימברידג', מסצ'וסטס ספר שיריה השלישי Verse für Zeitgenossen ('שירים לבני זמננו'). הספר, שהתפרסם בגרמנית, לא זכה להתייחסות מצד חוגים ספרותיים בארצות הברית.
לאחר המלחמה לא שבה קאלקו לגרמניה, אולם קהל הקוראים והעורכים לא שכח אותה, וב-1956 יצאו שני ספריה הראשונים במהדורה חדשה בהוצאת רוֹבוֹלט, שכרכה את השניים בספר אחד. שנתיים אחר-כך ראה אור בגרמניה באותה הוצאה הספר Verse für Zeitgenossen, שהתפרסם קודם לכן בארצות הברית. הספרים זכו לפופולריות רבה וב-1960 נבחרה קאלקו לקבל את פרס פונטאנה (גר') היוקרתי, אולם סירבה לקבלו משום שבוועדת הפרס היה חבר קצין אס.אס לשעבר, המשורר והמסאי הנס אגון הולטהוזן (גר').
תולדות חייה > בישראל

בשנת 1960 עלו חמיו וינאבר ומאשה קאלקו לישראל והשתקעו בירושלים, על מנת שווינאבר ישלים את עבודת-חייו - אנתולוגיה מלאה של המוזיקה החסידית המבוצעת בבתי הכנסת. וינאבר טייל ברחבי הארץ ואסף דוגמאות למחקריו, ואילו קאלקו נותרה בודדה. היא לא הצליחה ללמוד את השפה העברית ולא זכתה להכרה בישראל, דווקא בתקופה שבגרמניה התפרסמו וזכו להצלחה שני ספרים נוספים, Verse in Dur und Moll ('שירים במז'ור ובמינור', 1967) ו-Das himmelgraue Poesiealbum der Mascha Kaléko ('אלבום השירים התכול של מאשה קאלקו', 1968). באותה תקופה הייתה קאלקו נוסעת מדי קיץ לאירופה, שם קראה משיריה בפני קהל נלהב. בישראל, לעומת זאת, לא זכתה להכרה כלל; ערב הקריאה הראשון שבו הייתה אמורה להשתתף תוכנן לתחילת 1975, בחסות שגרירות גרמניה, אולם הפך לערב זיכרון כי קאלקו נפטרה בינואר אותה שנה.
בשנת 1968 נפטר במפתיע בניו יורק סטיבן, בנה של מאשה קאלקו, שהיה מוזיקאי מוכשר שנחל הצלחה בברודוויי. חמש שנים אחר-כך, ב-1973, נפטר גם חמיו וינאבר, וקאלקו נותרה לבדה בירושלים. דווקא אז, מתוך כאב-הלב הכפול על מותם של יקיריה, כתבה קאלקו מספר רב של שירים, שרובם ראו אור רק לאחר מותה. היא גם תכננה לשוב לברלין לאחר שנים רבות, והחלה בהכנות למעבר ולמכירת הדירה בירושלים. 
אולם, בטרם הספיקה לממש את תוכניותיה, חלתה והלכה לעולמה בציריך, בינואר 1975. היא נטמנה בבית העלמין היהודי בציריך.
קאלקו הותירה אחריה שירים רבים שלא התפרסמו, ואלה ראו אור במספר רב של אוספים שהתפרסמו לאחר מותה.
יצירתה > הצלחה וביקורות

שירתה של מאשה קאלקו זכו לפופולריות רבה בגרמניה כבר בתחילת דרכה. היא כתבה 'שירי עיתונים', שתיארו בחדות ובפרוטרוט את חיי היומיום של 'האדם הפשוט' בברלין של שנות ה-30. בטקסטים אלה השתלבו המורשת ההומוריסטית של ברלין והאירוניה המהולה-בעצב של יהודי המזרח ונעשה שימוש נרחב בשפה ישירה ויומיומית. השירים זכו לביקורות אוהדות מצד דמויות כמו תומאס מאן והרמן הסה; ביקורת אחת אף הכתירה אותה כגרסה הנשית של אריך קסטנר.
ספרה הראשון של קאלקו, Das lyrische Stenogrammheft היה לאחד מספרי השירה הנמכרים ביותר גרמניה. לפי עלון PEN, נמכרו יותר ממאה אלף עותקים של הספר עד כה, והוא ניצב במקום השני בטבלת המכירות של ספרי שירה בגרמניה בכל הזמנים, אחרי קובץ שירים של גתה. הספר זכה לאהדה גם בחוגים מקצועיים; הפילוסוף מרטין היידגר, למשל, כתב כי "מחברת הסטנוגרמות שלה {של קאלקו} מראה שהיא יודעת מה שלרוב נודע רק לאדם רק במותו."
יצירתה > עיבודים

אחדים משיריה של מאשה קאלקו הולחנו, הן בגרמנית והן בתרגום לאנגלית. כמה מהם מבוצעים בקביעות בידי זמרות קברטים כמו האנה וידר (גר') והמלחין-סקסופוניסט ריינר בילפלט (גר').