stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיון מסירקוסאי
ביוגרפיה > הנהגת העיר

דיוניסיוס חזר לסיציליה עם צבא שכירים וציוד רב, ונכנס למצודה שנותרה בידי תומכיו. אזרחי סירקוסאי צרו על המצודה בתמיכת שכיריו של דיון. הוא הציע לדיון להחזיר אותו לשלטון בתמורה לריכוך משטרו. דיון טען שמכיוון שסירוקסאי היא עיר דמוקרטית ואזרחיה הם אנשים חופשיים, החלטה זו תלויה בידיהם. אזרחי העיר דחו את ההצעה מכל וכל, ודיון הציע במקום זאת שדיוניסיוס יוותר על כל זכויותיו לשלטון, ולאחר מכן יוכל לחיות בעיר כבן-חורין רגיל. דיוניסיוס העמיד פנים שהוא מסכים להצעות, ודרש מדיון לשלוח אליו נציגים כדי לדון בכך. דיון הסכים, אולם דיוניסיוס כלא את השליחים שלו ופתח בהתקפת פתע על מערכות המצור. האזרחים הסירקוסים המופתעים נהדפו, אולם שכיריו של דיון הופיעו והכריחו את התוקפים לסגת.
בעקבות כך, דיוניסיוס שלח אל דיון איגרות מנשי משפחתו אשר היו כלואות במצודה יחד עם בניו. האיגרות הוקראו בפומבי, וכללו בקשות מהנשים להגיע להסכם עם דיוניסיוס. איגרת נוספת הייתה רשומה מבחוץ כאיגרת מבנו של דיון, היפרינוס, לאביו, אך בפועל הייתה איגרת מדיוניסיוס אל העם בסירקוסאי. גם איגרת זו הוקראה בפומבי, פלוטרכוס כותב כי: "לפי צורתה הכילה האיגרת בקשות והתנצלויות אך כוונתה הייתה להלעיז על דיון. כי נזכרו בה כל המעשים שעשה הלה למען הרודנות, ונוספו בה איומים על שלום יקיריו, אחותו וילדו ואשתו, ופקודות מחרידות רצופות קינות". התחבולה הצליחה מעל למצופה, ובקרב ההמונים החלה לשרור חשדנות מסוימת. רגשות אלו התעצמו כאשר הופיע בעיר מנהיג חדש פופוליסטי בהרבה, הרקלידס, אשר בזמנו היה קצין צבא בשירותו של דיוניסיוס, ונאלץ לגלות מהעיר יחד עם דיון. הרקלידס ניסה בצורה נפרדת להפיל את שלטונו של דיוניסיוס, אולם דיון השיגו במירוץ זה. על כן ניסה הרקלידס לרכוש את אהדת ההמונים ולצבור כוח בעיר על חשבון דיון. הרקלידס הצליח להביא לידי כך שהמועצה תורה על מינויו למפקד הצי. דיון ראה במהלך זה איום על מעמדו, והשתמש בהשפעתו כדי לבטלו. מיד לאחר מכן הוא מינה בעצמו את הרקלידס למפקד הצי, ואף הורה לספק לו משמר אישי.
הרקלידס החל להתסיס את ההמונים כנגד דיון וכנגד שכירי החרב שלו. קרנו של הרקלידס עלתה לאחר שהצי, תחת פיקודו, הביס בקרב צי בפיקודו של פיליסטוס אשר הגיע לסייע לדיוניסיוס הנצור. פיליסטוס עצמו מת בקרב. בעקבות כך, פנה דיוניסיוס אל דיון והציע לו למסור לידיו את המצודה בתנאי שיותר לו לעזוב את האי ללא פגע. הסירקוסים שיכורי הניצחון, אשר קיוו לתפוס את דיוניסיוס חי, סירבו להצעה. דיוניסיוס הצליח בכל זאת להתחמק מהמצודה דרך הים ולהגיע ללוקרי, והשאיר חיל מצב קטן במצודה בפיקודו של בנו אפולוקראטיס. ההמונים בסירקוסאי זעמו, והרקלידס נתפס כאשם מכיוון שכאמור הצי היה תחת פיקודו. הרקלידס חשש מאובדן הפופולריות שלו, ועל כן כאשר מדינאי בשם היפון הציע הצעה לחלק מחדש את הנכסים בעיר ודיון התנגד לה, מיהר הרקלידס לתמוך בהצעה ואף הצליח להעביר אותה נגד התנגדותו של דיון. קרנו של דיון ירדה, והסירקוסים סירבו לשלם את שכרם של שכירי החרב שלו. דיון סולק מכל משרותיו, ונבחרו במקומו עשרים וחמישה סטרטגוי חדשים, אשר הרקלידס היה ביניהם. אף נשלחו שליחים אל השכירים, וביקשו מהם למרוד בדיון. השכירים נותרו נאמנים למפקדם, וכאשר הבינו שכלתה אליו הרעה, הקיפו אותו ומיהרו להבריח אותו מחוץ לעיר. הם הותקפו בדרך בידי התושבים, אולם הדפו אותם בלי שנגרמו לאי מי אבדות רבות. דיון ושכיריו נמלט ללאונטיני, אשר קיבלה אותם בזרועות פתוחות ואף העניקה להם זכויות אזרח.
ביוגרפיה > אחריתו

הסתלקותו של דיון גרמה לאובדן ההנהגה הברורה בעיר, והנצורים במצודה פתחו במתקפת נגד עזה, פרצו את המצור והחלו לכבוש את העיר עצמה. הסירקוסים התקשו להשיב מלחמה, ושיגרו שליחים אל לאונטיני לבקש מדיון לסלוח להם ולבוא לעזרתם עם שכיריו. דיון הסכים, אולם בינתיים איבדה מתקפת הנגד של אנשי דיוניסיוס את עוצמתה, והם חזרו למצודה בשל כך. חלק ממנהיגי ההמון הודיעו לדיון שאסור לו להמשיך הלאה לכיוון סירקוסאי. אולם אחרים עודדו אותו למהר ולבוא. בשל כך, דיון היה מבולבל, והתקדם באיטיות. כאשר הגיע אל סירקוסאי, נעלו מתנגדיו את השערים בפניו, אולם אז חידשו אנשי דיוניסיוס את המתקפה, רצחו אזרחים רבים והחלו להעלות את העיר באש. בשל כך ניתן לדיון להמשיך להתקדם, והרקלידס עצמו שלח שליחים וביקש ממנו להמשיך את התקדמותו. דיון פרץ אל תוך העיר, ולמראו נסק המורל בקרב החיילים הסירקוסים. נאמני דיוניסיוס הובסו ונסוגו אל המצודה שוב, ואך בקושי, באמצעות השכירים, הצליחו האזרחים לכבות את האש שהציתו.
לאות תודה, מתנגדיו של דיון חייבו את עצמם גלות ועזבו את העיר. פרט להרקלידס, שבא אליו בעצמו וביקש רחמים. דיון חנן אותו, ולאות תודה המליץ הרקלידס להפוך את דיון למצביא העיר בים וביבשה. אלא שאנשי הצי התנגדו לצעד, ודרשו שהרקלידס יישאר מפקד הצי. דיון ויתר להם בעניין זה, אולם ביטל את חלוקת הנכסים שנעשתה נגד הסכמתו. אנשי דיוניסיוס במצודה, התייאשו בינתיים מלשרוד, והגיעו להסכם עם דיון. הם עזבו את העיר, ופנו לאיטליה לחבור שם אל דיוניסיוס. הם שחררו את כל בני הערובה שתפסו, וביניהם גם אשתו, אחותו ובנו של דיון. דיון החליט להפוך את המשטר בעיר מדמוקרטיה לאוליגרכיה, ואף הזמין מדינאים מקורינתוס שיסייעו לו בכך. צעד זה עורר עליו את זעם ההמונים, והרקלידס בייחוד חזר להתנגד לו. דיון החליט להורות על הרג הרקלידס.
בשנת 354 לפנה"ס, דיוניסיוס שיחד את אחד מאנשיו של דיון, קליפוס, אשר היה תלמידו של אפלטון, כדי שיתנקש בחייו של דיון. דיון סמך מאוד על קליפוס, וזה האחרון שימש עבורו כמרגל בין השכירים כדי לוודא את נאמנותם. לכן כאשר הגיעו אנשים אל דיון וסיפרו לו דקליפוס ניסה לשכנע אותם להתנקש בחייו, דיון סבר שקליפוס רק עושה את מלאכתו. אחותו ואשתו של דיון אמנם ניסו חשדו בקליפוס לאחר שידיעות על הקשר הגיעו לאוזניהן מכל הכיוונים, אולם קליפוס נשבע בפניהן שהוא חף מפשע. דיון עצמו היה מדוכא למדי באותה תקופה, כיוון שבנו נהרג בתאונה, וגם היו לו ייסורי מצפון על רצח הרקלידס. במהלך חג דתי, הקיפו קליפוס וחלק מהשכירים את דיון, ולאחר שנכשלו בניסיון לחנוק אותו למוות, שיספו את גרונו. אחותו הושלכה לכלא יחד עם אשתו, אשר הייתה מעוברת וילדה בן זכר בכלא. קליפוס עצמו ניסה לתפוס את השלטון בעיר, אולם נכשל בכך ונרצח בעצמו. בעקבות כך באה תקופה של אנרכיה וחילופי שליטים מהירים בסירקוסאי, עד שבשנת 346 לפנה"ס חזר דיוניסיוס ותפס את השלטון. גם הוא לא החזיק בו זמן רב, שכן סירקוסאי נכבשה בידי היקיטאס שליט לאונטיני, אשר שחרר את משפחתו של דיון רק כדי להורות על רציחתה מאוחר יותר. רק בשנת 345 לפנה"ס הצליח טימוליאון להחזיר את השקט לסיציליה.
לקריאה נוספת

משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת מאגנס, 1984. (הספר בקטלוג ULI)
פלוטארכוס, חיי אישים: אנשי יוון, מוסד ביאליק, 1986.
Helmut Berve, Dion, Verlag der Akademie der Wissenschaften und der Literatur u. a., Mainz 1957.
Helmut Berve: Die Tyrannis bei den Griechen. 2 Bände, Beck, München 1967.
Kurt von Fritz: Platon in Sizilien und das Problem der Philosophenherrschaft. De Gruyter, Berlin 1968.
Cornelius Nepos, Lives of Eminent Commanders. Translated by the Rev. John Selby Watson. 1886. Digitized copy in: tertullian.org
Diodorus Siculus. Library of History. Translated by C.H. Oldfather, R.M. Geer, C.L. Sherman, F.R. Walton and C.B.  Welles. Loeb Classical Library. Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann, 1933-1967. Digitized copy of books 1-32 in: LacusCurtius.
Plutarch. Lives. Translated by Bernadotte Perrin. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1914-1926. 11 vols. Digitized copy in: penelope.uchicago.edu.
הערות שוליים

↑  נישואים בין אחים חורגים, בין מן האב בין מן האם, היו מקובלים למדי ביוון העתיקה
↑  קורנליוס נפוס, חיי דיון, 2.
↑  האיגרת השביעית היא הארוכה מבין שלוש עשרה האיגרות המיוחסות לאפלטון. אפלטון מתאר בה את תקופת שהותו בסיציליה
↑  אפלטון, איגרת ז, 327, א.
↑  פלוטרכוס, חיי דיון, 7.
↑  אפלטון, איגרת ז, 328, ג.
↑  אפלטון, איגרת ז, סוף 345.
↑  פלוטרכוס, חיי דיון, 22.
↑  פלוטרכוס, חיי דיון, 23.
↑  פלוטרכוס, חיי דיון, 26.
↑  פלוטרכוס, חיי דיון, 31.
↑  דיודורוס, ספר שישה עשר, 6, 3.
↑  פלוטרכוס, חיי דיון, 44.
↑  פלוטרכוס, חיי דיון, 51.
↑  פלוטרכוס, חיי דיון, 54.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277537605171  PLWABN: 9810612947705606  CANTIC: a11115713  GND: 118525875  ISNI: 0000 0004 4886 7316  LCCN: n85326845  NKC: jn20000700404  NTA: 119755793  RERO: 02-A010074321  SELIBR: 363295  SUDOC: 071070249  VIAF: 26061673   WorldCat (עם VIAF): 26061673
דניאל רוגוב

| --- | --- |

 לידה:  30 באוקטובר 1935 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  7 בספטמבר 2011 (בגיל 75) 
 שם לידה:  David Joroff 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מעסיק:  הארץ, ג'רוזלם פוסט 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 
דניאל רוגוב (באנגלית: Daniel Rogov; ‏30 באוקטובר 1935 - 7 בספטמבר 2011) היה שם העט של דייוויד ג'ורוף (באנגלית: David Joroff), שהיה מבקר מסעדות ויין, עיתונאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה

רוגוב נולד בברוקלין, ניו יורק. הוא עלה לישראל ב-1976 ובשנת 1978 החל לכתוב ביקורות על ספרים ועל מסעדות בג'רוזלם פוסט. ב-1984 החל לכתוב בעיתון הארץ במדור "גלריה" על אוכל ומסעדות, ובהמשך גם על יין. את כל טורי הביקורת והכתבות כתב באנגלית והם תורגמו לעברית. ב-1997, עם צאתה לאור של מהדורת הארץ באנגלית, פרש מהג'רוזלם פוסט. ב-2010 הפסיק לכתוב ביקורת מסעדות אך המשיך לפרסם ביקורות יין עד מותו.
הוא כתב גם בכתבי עת ישראלים, בהם "על השולחן", שבו שימש בתפקיד עורך קולינרי, ובמגזין "יין, גורמה ואלכוהול", וכן פרסם ספרי אוכל, עם מתכונים ואנקדוטות, ומדריכי יין. ספרו הידוע ביותר הוא Rogov's Guide to Israeli Wines.
רוגוב היה דמות מרכזית בתחום ביקורת המסעדות והיין בישראל. הוא היה חסיד של המטבח העילי הצרפתי, אך כתב באותה רצינות גם על פלאפל ושווארמה. הוא עודד את קוראיו להתנסות במטבחים ובמנות שלא הכירו, הציג בפניהם מושגים כמו קונפי, רוטב ולוטה, ודמי-גלס, וחשף בפניהם שפים מוכשרים עוד לפני שהתפרסמו. כך, לדוגמה, היה מהראשונים שכתבו על השף רפי כהן, כשעדיין עבד במלון המלך דוד בירושלים. רפי כהן אמר כי "הוא חשף פה המון שפים, גילה מקומות חדשים שנהפכו בהמשך לטרנדים".
רוגוב יצר סטנדרטים חדשים בכתיבה על יין בישראל. הוא תיעד את ההתפתחויות שחלו בתעשיית היין בישראל, וכאשר ישראל הוצפה ביינות תוצרת חוץ מיפה עבור קוראיו את יינות העולם הישן ואת יינות העולם החדש. הוא הכניס למילון הישראלי מושגים כמו טאנינים, טרואר ותסיסה מלולקטית, והיה הראשון בארץ שתיאר ניחוחות וטעמים במושגים של שוקולד, ליקוריץ ואבן צור. ב-2004 יצא לאור Rogov's Guide to Israeli Wines, שחשף את היין הישראלי לעולם והפך את מחברו לאוטוריטה בכל מה שקשור ליין ישראלי וליין כשר. רבים סברו שהגזים בציונים שנתן ליינות ישראליים, אבל לאחר שרוברט פארקר העניק ציונים של 90 ומעלה ל-14 יינות ישראליים בדצמבר 2007, זכתה עמדתו לגיבוי. רוגוב כתב גם על סיגרים ומשקאות אלכוהוליים כמו ויסקי, קוניאק וגראפה.
רוגוב תרם למדריך הכיס של יו ג'ונסון, Hugh Johnson Pocket Wine Guide, וכתב את הפרק הישראלי במדריך של תום סטיבנסון (Tom Stevenson, Wine Report). ב-1999 פתח בלוג באינטרנט שבו פרסם מסות על נושאים שונים, Rogov’s Ramblings, ובו גם ניהל פורום יין שהיו לו אוהדים רבים. ב-2008 הפורום הועתק לאתר של רובין גאר.
בחו"ל היה נשוי ונולדה לו בת, בישראל התחתן בשנית והיה נשוי עד מותו לרחל נאמן, עיתונאית ומבקרת קולנוע.
ספריו

The rogue's guide to Corfu, Ben-Dora Pub. Co; 1st ed edition (1981)
The rogue's guide to Israel, Ben-Dore Pub. Co (1984)
with David Gershon and David Louison, Rogue's Guide to the Jewish Kitchen: A Feast Of Yiddish Foods For Thought And Eating, Diane Pub Co; 1st ed edition (1984)
The rogue's guide to Israeli cuisine: A feast of Middle-Eastern foods, Ben-Dora Pub. Co (1984)
Bazak guide to Israel and Jordan / produced by Avraham and Ruth Levi ; restaurant guide by Daniel Rogov ; [text by Anthony S. Pitch, Alec Israel, Lindsey Taylor] New York : Sterling Publishing, 1996.
The diverse Israeli table : parts 1 - 4, Jerusalem : Israeli Information Center 2000.
The Diverse Israeli Table parts 5 - 8, Jerusalem : Israeli Information Center 2000.
Dining in the Holy Land 2000 years ago, Jerusalem : Israel Information Center, 2000.
הערות שוליים

↑  אמילי גרינצווייג‏, רוגוב כבר לא ישוב לכאן, באתר וואלה, 6 ביולי 2010
↑  ציפי שוחט, דניאל רוגוב, האיש שידע לחיות, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2011
↑  Rogov's Ramblings
↑  Rogov's Wine Forum
↑  מדריך רוגוב 2011 תורגם על ידי עמית יריב וראה אור גם בעברית.
↑  Rogues, Writers & Whores: Dining With the Rich & Infamous by Daniel Rogov; Illustrations by Yael Hershberg Toby Press 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473208405171  GND: 130345865  ISNI: 0000 0000 6699 7801  LCCN: n88625561  VIAF: 20788219   WorldCat (עם VIAF): 20788219 
עטיפת הספר "מדריך רוגוב ליינות ישראל 2011"
הבלט המלכותי הדני

התיאטרון המלכותי הדני בקופנהגן, האולם העיקרי של הבלט המלכותי הדני
הבלט המלכותי הדני היא להקת בלט קלאסי בעלת שם בינלאומי, שמקום מושבה בתיאטרון המלכותי הדני בקופנהגן, דנמרק. זו אחת מלהקות הבלט הוותיקות ביותר בעולם, שראשיתה בשנת 1748, כאשר הוקם התיאטרון המלכותי הדני. היא אורגנה לבסוף בתגובה לפופולריות הרבה של סגנונות הריקוד הצרפתי והאיטלקי. הלהקה החלה לפעול עם פתיחת התיאטרון המלכותי הדני, שם היא שוכנת מאז ועד היום. בית הספר המלכותי הדני לבלט נוסד בשנת 1771 בהנהלת מורה הבלט הצרפתי פייר לורן (1807-1730), וינצ'נצו גליאוטי המשיך ופיתח אותו ואוגוסט בורנונביל ייסד את שיטת ההוראה שלו לבית הספר.
היסטוריה

מראשית הדברים, העסיק הבלט המלכותי הדני כמה מטובי הרקדנים והכוריאוגרפים הצרפתים והאיטלקים. תוך שנים ספורות מהיווסדו, נפתח בית הספר המלכותי הדני לבלט, כדי לספק רקדנים מקומיים, שאחת הראשונות בהם הייתה אנינה פרליך. אחד המורים הראשונים בבית הספר, וינצ'נצו גליאוטי, נחשב למייסדה האמיתי של הלהקה. הוא היה מנהלה משנת 1775 עד 1816, הביא אליה את הבלט ד'אקסיון והכין אותה להופעת הבלט הרומנטי. לזכותו של גליאוטי רשומה הכוריאוגרפיה של Amors og Balletmesterens Luner ("שגיונות קופיד ומנהל הבלט"), שעודנו הרפרטואר הלהקה והוא הבלט הוותיק ביותר בעולם שעודו מבוצע בכוריאוגרפיה המקורית שלו.
עוד מנהל חשוב של הלהקה היה הרקדן הדני אוגוסט בורנונביל. במהלך יובל השנים שבורנונביל ניהל את הלהקה (1879-1828), הוא יצר כוריאוגרפיה לכחמישים בלטים, שכתריסר מהם עודם ברפרטואר הלהקה. ביצירותיו ניכרת השפעה ברורה של אסכולת המחול הצרפתית, כפי שאפשר לצפות כיוון שבורנונביל למד בצרפת, והן כוללות תפקידי מפתח לרקדנים גברים, שאותם כתב ללא ספק לעצמו. לאחר מותו השתמש אחד ממשיכיו, הנס בק, בצעדים הבסיסיים שלמד בשיעורים של בורנונביל ליצירת אסכולת בורנונביל ללימוד רקדנים בני זמנו את מסורת רב-האמן שהלך לעולמו.
התקופה הגדולה השלישית בתולדות הבלט המלכותי הדני החל בשנת 1932, כאשר האראלד לאנדר לקח לנידיו את הגאי הלהקה. כמי שלמד בארצות הברית ובברית המועצות, עיבד בלטים מסורתיים ואף יצר כוריאוגרפיות מקוריות ללהקה. הוא עודד כוריאוגרפים מקומיים, שיצירותיהם זכו לתהילה עולמית. עליהם נמנה ברגה ראלוף, שיצר את הכוריאוגרפיה לבלט הדני המודרני הראשון, "האלמנה בראי" ב-1934. הוא גם הכשיר מספר רב של רקדנים בינלאומיים ידועי-שם, בהם אריק ברוהן.
מנהל להקה בולט היה הנינג קרונסטאם (1982-1978), שניהל את פסטיבל בורנונביל של 1979.
במחצית השנייה של המאה ה-20, עבר הבלט המלכותי הדני עוד תמורה, כאשר כוריאוגרפים רבים בעלי שם בינלאומי, בהם ז'ורז' בלנשין הוזמנו לעבוד עמו. אף כי חשיבותן של יצירות מודרניות ברפרטואר גברה והלכה, שמרה להקת הבלט אמונים שם לשורשיה הקלאסיים, ובכך קנתה לה מוניטין של אחת מלהקות הרקדנים המעולות ביותר בעולם, המאחדת בה הן כישרונות זרים והן מקומיים.
בשנת 2007 הודיעה הלהקה על מינוי הרקדן הראשי של ניו יורק סיטי בלט, ניקולאי היבה, למנהלה האמנותי.
מנהלים אמנותיים

1748–1753 Des Larches
1755–1756 Neudin
1756–1763 Antonio Como
1763–1767 Antonio Sacco
1767–1768 Jean Baptiste Martin
1768–1770 Innocente Gambuzzi
1770–1771 Martini
1771–1772 Vincenzo Piatolli
1772–1773 Domenico Andriani
1773–1775 Vincenzo Piatolli
1775–1816 Vincenzo Galeotti
1816–1823 Antoine Bournonville
1823–1830 Pierre Larcher
1830–1877 August Bournonville
1877–1890 Ludvig Gade
1890–1894 Emil Hansen
1894–1915 Hans Beck
1915–1928 Gustav Uhlendorff
1928–1930 Kaj Smith
1930–1932 Victor Schiøler
1932–1951 Harald Lander
1951–1956 Niels Bjørn Larsen
1956–1958 Frank Schaufuss
1958–1960 Henning Rohde
1961–1966 Niels Bjørn Larsen
1966–1978 Flemming Flindt
1978–1985 Henning Kronstam
1985–1994 Frank Andersen
1994–1995 Peter Schaufuss
1995–1997 Johnny Eliasen
1997–1999 Maina Gielgud
1999–2002 Aage Thordal-Christensen
2002–2008 Frank Andersen
2008– Nikolaj Hübbe
בית הספר לבלט של התיאטרון המלכותי, קופנהגן (1891) מאת פאול גוסטב פישר. בציור הכנר בוש, הבלרינה שרלוט וייה (במרכז בקדמת התמונה) ומנהל הבלט אמיל הנסן, יושב מימין
וינצ'נצו גליאוטי
אוגוסט בורנונביל ב-1841
דער פריילאנד ליגע

| --- | --- |

יצחק נחמן שטיינברג, מזכיר הפריילאנד ליגע והרוח החיה בה
 תקופת הפעילות:  1934–1957 (כ־23 שנים)
דער פריילאנד ליגע (בתרגום חופשי מיידיש: הליגה לארץ חופשית) היה ארגון יהודי-טריטוריאליסטי שפעל בין השנים 1934–1957.
רקע

להקמת הפריילאנד ליגע קדמו מספר ניסיונות והתארגנויות טריטוריאליסטיות שמטרתן לייסד בית לאומי לעם היהודי, לאו דווקא בארץ ישראל. ההתארגנות הבולטת ביותר הייתה הסתדרות יט"א (The Jewish Teritorial Organization) שהקים ישראל זנגוויל שפרש מהתנועה הציונית לאחר דחיית תוכנית אוגנדה הטריטוריאליסטית. קרנה של יט"א בפרט והתנועה הטריטוריאליסטית בכלל ירדה לאחר הצהרת בלפור ותמיכת בריטניה ברעיון הציוני וביישוב היהודי בארץ ישראל, משום שלא היה נראה שיש צורך בטריטוריה אחרת, וב-1925 היא פורקה. התמיכה ברעיונות טריטוריאליסטיים גברה כאשר בריטניה נסוגה מתמיכתה בציונות, ובמקביל מצבם של יהודי אירופה הלך והחמיר: הקמת ברית המועצות והעוינות בינה למדינות מזרח אירופה ניתקו כלכלית את יהודי פולין עם יהודי רוסיה, לצד המשבר הכלכלי החמור שידעה פולין באותה העת, ובגרמניה עלתה לשלטון המפלגה הנאצית ב-1933. יהודים שניסו להגר לארצות הברית ואף לארץ ישראל נתקלו במדיניות הגירה נוקשה מאד, ויהדות אירופה ניצבה בפני מבוי סתום. כל אלו הביאו לתחייתה של התנועה הטריטוריאליסטית.
גורם נוסף שזירז את התפשטות הטריטוריאליזם היה האכזבה של יהודים סוציאליסטים מהמהפכה הקומוניסטית שקיבלה באותה העת את אופייה הרצחני והדכאני.
הקמת הליגה

בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמו אגודות טריטוריאליסטיות מקומיות בווילנה, בפולין, בניו יורק, בלונדון ובפריז. ב-29 ביוני 1934 נערכה בווילנה ועידת הייסוד שבה השתתפו צירים מכל אותן אגודות. בוועידה הוחלט על הוצאת כתב העת "פריילאנד" שישמש במה ושופר לרעיונות התנועה. בשנת 1935 הצטרף לליגה יצחק נחמן שטיינברג, והיה לרוח החיה בה עד למותו.
הוא התמנה למזכיר הליגה. לנשיא כבוד התמנה צ'ארלס זליגמן וליו"ר התמנה ל. קולר.
פעילות

שטיינברג, זליגמן וקולר השתתפו מטעם התנועה הטריטוריאליסטית בוועידת אוויאן ביולי 1938, לצד נציגי ההסתדרות הציונית. הם הגישו לוועידה תצהיר ובו הסבירו את הדחיפות שבהקמת בית לאומי לעם היהודי, שסובל מרדיפות חמורות בגרמניה הנאצית. לטענתם, הציונות לא יכולה להוות פתרון מלא לבעיה זו, ולכן יש לפעול בהקדם למציאת טריטוריה גדולה המתאימה לכך. לעומתם, נציג הציונות חיים ויצמן ביקש באותה ועידה לא לקבל את בקשתם של הטריטוריאליסטים, משום שהציונות הוכיחה את עצמה, והמאמאצים הטריטוריאליסטיים רק יחלישו אותה. הוועידה לא הניבה תוצאות, לא לטריטוריאליסטים ולא לציונים.
בנובמבר 1938 העלה ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין הצעה להקצות ליהודים שטח של 10,000 קמ"ר בגיאנה שהייתה אז טריטוריה בריטית. הצעתו לא הבשילה לשלבים מתקדמים, אך היא העלתה מחדש לסדר היום את בעיית הפליטים, ובעקבותיה התחדש המשא ומתן בין שטיינברג לבין ג'ון ווילקוק (אנ') ראש ממשלת אוסטרליה המערבית, בנוגע לקידום תוכנית קימברלי ליישוב יהודים באזור קימברלי שבאוסטרליה. שטיינברג יצא לסיור באזור והגיש את מסקנותיו לפיהן האזור מתאים להתיישבות יהודית. ממשלת מערב אוסטרליה קיבלה באהדה את התכנית, והגישה אותה לאישור הממשל המרכזי בקנברה. לשם כך שטיינברג נפגש עם שורת אישים בהם פוליטיקאים מדרגים שונים, מנהיגי איגודים מקצועיים, מנהיגי הקהילה היהודית ומנהיגים ציוניים באוסטרליה. אולם, מלחמת העולם השנייה שפרצה בסוף 1939 הורידה את תוכנית קימברלי מסדר היום, והיא נדחתה באופן סופי על ידי ממשלת אוסטרליה ב-17 בנובמבר 1944. בהמשך הנתנהל משא ומתן עם הולנד הטריטוריה הדרום-אמריקנית שלה סורינאם, ונציגי הליגה ביקרו בשטח זה ב-1947 וחתמו חוזה על יישוב 30,000 יהודים באזור, תחת אוטונומיה תרבותית. גם רעיון זה התמסמס בשלהי שנות ה-40.
לאחר הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות, טענו אנשי הליגה כי העם היהודי לא יכול להסתפק ולבסס את קיומו על מדינת ישראל בלבד, הן משום שטחה המצומצם יחסית של המדינה והן משום יחסיה עם מדינות ערב. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 התחדדה התנגדותה של הליגה למדינת ישראל, בשל העובדה שהיא "קמה בדם ואש על תלי חללים של בני ישראל וערב". בעקבות פעולות התגמול ופעולת קיביה טענה הליגה שלא זו בלבד שמדינת ישראל אינה הפתרון היחיד להגנתם של יהודי העולם, אלא היא אף מסכנת את שלומם.
ב-1957 נפטר שטיינברג, ועם מותו גוועה פעילותה של הפריילאנד ליגע.
אויפן שוועל

פעולה נוספת של הליגה הייתה ייסודו של כתב העת "אויפן שוועל" (יי') (ביידיש: "על הסף"). העיתון יוצא לאור החל משנת 1941 עד היום (העיתון היידי הוותיק ביותר שעדיין רואה אור) אם כי במרוצת השנים עם דעיכת פעילותה של הליגה הטריטוריאליסטית הוא חדל להיות מזוהה עמה וכיום הוא יוצא לאור על ידי הליגה למען יידיש. בראשיתו הופיע כירחון, וכיום יוצא במתכונת של רבעון. אברהם רוזין ערך אותו בשנותיו הראשונות (תחת שם העט "בן אדיר"), ויצחק נחמן שטיינברג ערך אותו מ-1942 ועד סמוך לפטירתו. לאחר מכן ערך אותו איציע מרדכי שכטר, שהקים את הליגה למען יידיש והפך את העיתון למזוהה עמה.
תגובות

הפריילאנד ליגע עוררה התנגדות בקרב התנועה הציונית והיישוב, שכן נסיונותיה למצוא פתרון אלטרנטיבי לארץ ישראל נתפסו ככאלו שעלולים לחבל במאמץ הציוני. בשנת 1944 פרסם איש מפא"י אליעזר ליבנשטיין (ליבנה) חוברת בשם "הטריטוריאליזם החדש", שבה טען כי כל הטענות שטוענים אנשי הליגה כנגד הפתרון הציוני עומדות בתוקפן גם ביחס לכל פתרון אחר שיציעו הטריטוריאליסטים.
תגובה מפויסת יותר הגיעה מצדו של זאב ז'בוטינסקי, שהתנגד אמנם לרעיון הטריטוריאליסטי בכללותו, אך התנגדותו נבעה מכך שסבר שתוכניות כאלו לא יוכלו לצאת אל הפועל, ולא מסיבה עקרונית.
תמיכה ברעיונותיה ובפעולותיה מצאה הפריילאנד ליגע בקרב חברי אגודת "איחוד" שכללה אנשי רוח בולטים ביישוב, בראשותו של יהודה לייב מאגנס. חברי "איחוד" לא ראו בעין יפה את היחס של התנועה הציונית לשאלת ערביי ארץ ישראל, ובתנועות טריטוריאליסטיות ראו מודל ראוי לקיומה של אוטונומיה יהודית בלי מפגש טעון עם אוכלוסיות אחרות. הקשר בין התנועות התהדק לאחר מלחמת העצמאות, ובשנות ה-50 כתב אחד ממנהיגי ה"איחוד", רבי בנימין, מאמר תמיכה המפרט את חשיבותה של הליגה לאחר קום המדינה. גם הסופר היידישיסט מרדכי צאנין והסופר תומאס מאן הביעו תמיכה בליגה בתקופה שלאחר קום המדינה.
לקריאה נוספת

מיכאל אסטור, געשיכטע פון דער פרייאנד ליגע, בואנוס איירס וניו יורק, 1967 (ביידיש)
גור אלרואי, 'מבקשי מולדת': תנועת הליגה לארץ חופשית (הפריילאנד ליגע), היישוב ומדינת ישראל 1934–1956, עיונים בתקומת ישראל (15), 2005, עמ' 413–434.
הערות שוליים

↑  Gur Alroey, “Zionism without Zion”?: Territorialist Ideology and the Zionist Movement, 1882–1956, Jewish Social Studies 18, 2011, עמ' 1–32 doi: 10.2979/jewisocistud.18.1.1
↑  א. גיא, זרויים ופזורים, חרות, 5 ביוני 1950
↑  נתן חפשי, "בלב ונפש", 1957, עמ' 30
↑  על ההיסטוריה של אויפן שווועל (ביידיש) ראו: שבע צוקער,אויפֿן שוועל, גלגול פֿון אַ ייִדיש־זשורנאַל, אויפֿן שוועל, גיליון 352–353, קיץ 2011
↑  אלרואי, עמ' 427–428
↑  י. עברי, באספקלריה עקומה של טריטוריאליסטים, דבר, 10 ביוני 1954
↑  תומאס מאן, 'איך גלויב אין פריילאנד', אויפן שוועל, מרץ-אפריל 1949, עמ' 2–3
דוב קוטב טירני

| דוב קוטב טירני |
| --- | --- |
 איור משוער של דוב קוטב טירני
תקופה
סוף פליסטוקן כ-250–70 אלף שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: דוביים
סוג:: דוב
מין:: דוב קוטב
תת־מין:: דוב קוטב טירני
שם מדעי
 Ursus maritimus tyrannus ‏קורטן, 1964

דוב קוטב טירני (שם מדעי: Ursus maritimus tyrannus) הוא תת-מין נכחד של דוב קוטב שחי בסוף תקופת הפליסטוקן. המאובנים שלו נמצאו על יד גשר קיו (אנ'), שמעל נהר התמזה בלונדון. הם התגלו בידי החוקר הפיני ביורן קורטן (אנ') שנתן לדוב את שמו ב-1964. המאובנים מתוארכים מלפני 250 אלף שנה עד לפני 70 אלף שנה.
העצמות שהתגלו כללו שרידים של עצם גומד גדולה באורך של 48 סנטימטרים. היא הייתה ענקית ביחס לעצמות דומות של דובי קוטב שאורכם 36–43 סנטימטרים. דבר זה מעיד שהדוב הגדול הגיע לאורך 4 מטרים ולמשקל של 1.2 טון, גדול כמו דוב קצר-פנים או דוב מערות. הוא היה מספיק גדול כדי להרוג ניבתן, ואולי ניזון גם מפרסתנים ומגורי ממותות.
דוב זה חי בסוף הפליסטוקן באירופה, ונראה שנכחד עם סיום עידן הקרח האחרון, אולי כתוצאה מההתחממות ואולי מציד אנושי. ייתכן שחי בדומה לדוב קוטב מודרני והוא משויך לאותו מין. עם זאת מספר חוקרים רואים בו תת-מין נכחד של דוב חום.
הערות שוליים

↑  Late Pleistocene fossil find in Svalbard: the oldest remains of a polar bear (Ursus maritimus Phipps, 1744) ever discovered
דרך ארץ (חברה)

ערך זה עוסק בחברה מסחרית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1997–הווה (כ־27 שנים)
 בעלות:  קרן תשתיות ישראל (75%) ושותפות בראשות קרן נוי (25%) מאז 2012.
 ענפי תעשייה:  תשתיות, תעבורה
 מוצרים עיקריים:  הפעלת כביש 6
 הכנסות:  983 מיליון ש"ח (2014)
  
 www.derech-eretz.com
 
חברת דרך ארץ הייוויז (1997) בע”מ, המוכרת בשם המקוצר דרך ארץ, היא בעלת הזיכיון להקמה, הפעלה ותחזוקה של כביש 6 (כביש חוצה ישראל), שנחשב לכביש האגרה הראשון בישראל.