אליסון סמית'
ביוגרפיה > קריירה בסנאט

בין 1909 ל-1933, סמית' נחשב כסנאטור יעיל למדי, אם כי לא בדרגה הראשונה. הוא תמך ללא ליאות בחקלאות, ותמך בכמה מהיוזמות מהעידן הפרוגרסיבי, לאחר שניסח חלק קטן מהם. הוא העניק חסות לפרויקט Muscle Shoals, שקדם לרשות עמק טנסי. במהלך תקופה זו מדיניותו של סמית' הייתה "תערובת מוזרה של שמרנות וליברליזם". הוא היה תומך נאמן של הנשיא וודרו וילסון ואג'נדת החירות החדשה שלו, במיוחד בתחום החקלאות, ותמך בחוקי סמית'-לבר (Smith–Lever Act) של 1914, סמית'-יוז (Smith–Hughes Act), חוק המחסנים (Warehouse Act) של 1916, חוק ההלוואות החקלאיות הפדרליות (Federal Farm Loan Act), וחוק העזרה הפדרלית בדרכים (Federal Aid Road Act) של 1916. חקיקתו של חוק עתודות הכותנה (Cotton Futures Act) העניקה לו את כינויו "כותנה" אד סמית'. עם זאת, סמית' לא תמך בחקיקה שראה בה ככזו שתשפיע על גיוון הכלכלה הדרומית, תצמצם את הצורך במערכת המטעים הגדולה בדרום או תסכן את אורח החיים הדרומי הישן. הוא גם תמך בחוק קלייטון (Clayton Act), בוועדת הסחר הפדרלית (Federal Trade Commission), במכסי אדרווד (Underwood tariff) ובחוק אדמסון (Adamson Act). הוא התנגד לחוק קיטינג–אווין (Keating–Owen Act) שאסר על עבודת ילדים.
סמית', ששיקף את הדעות הזונופוביות של בוחריו, יזם מספר הצעות חוק המגבילות הגירה, ובסופו של דבר חוק ההגירה של 1917 עבר למרות הווטו של הנשיא וילסון. סמית' דיבר בעד חוק ההגירה של 1924, שהגביל את ההגירה מדרום ומזרח אירופה וכתוצאה מכך לכד את יהודי אירופה באטמוספירה הלוהטת של הפשיזם המתהווה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא תמך ברוב פעולותיו של הנשיא וילסון בזמן המלחמה אך מנע ניסיונות של הנשיא להטיל פיקוח על מחירים על כותנה. לאחר המלחמה תמך בחבר הלאומים ובחוזה ורסאי.
סמית' התנגד לתנועת זכות הבחירה לנשים, ובמיוחד לתיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית. הוא קשר את התיקון לזכות הצבעה של אפרו-אמריקאים, והזהיר במליאת הסנאט,
הנה בדיוק אותו תיקון זהה המיושם על המחצית השנייה של הגזע הכושי. האדם הדרומי שמצביע בעד התיקון של סוזן ב. אנתוני מצביע לאשרור התיקון ה-15.
בשנות ה-30, סמית' מונה ליושב ראש ועדת החקלאות, התזונה והיערנות של הסנאט של ארצות הברית, וזימן בכובד ראש את חבריו הסנאטורים בוועדה באומרו.
תגיד לאותם טמבלים שנתכנס מחר בבוקר. (כשהוא דיבר, סמית' נהג בדרך כלל ללעוס טבק ולהחזיק מרקקה לידו.)
המגזין טיים כינה את סמית' "סרבן מצפוני של המאה ה-20". משקיף אחד טען שהוא "הוא לא העמיס לא על מוחו ולא על הבוחרים סוגיה חדשה כלשהי". בתחילה קיבל בברכה את נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט אך עד מהרה הפך ליריב ל"ניו דיל", שאותו כינה "עידן החמורים" כאשר הבחין כי התוכניות של רוזוולט מובילות את כלכלת הדרום לכיוון חדש. אף על פי שהצביע בעד חלק מהטיוטה של חוק ההכנסות של 1935, התנגד להצעת החוק הסופית בשל מדרגות המס הפרוגרסיביות הגבוהות שלה. באותה שנה, קבוצה של פקידים רפורמיסטיים במשרד החקלאות הציעה הוראה שמטרתה להבטיח שבעלי האדמות בדרום ישלמו בפועל לחקלאים השכירים שלהם, דבר שרובם לא עשו. סמית' פרץ בזעם למשרדו של מחבר ההוראה, אלג'ר היס, וצעק: "בחור צעיר, אתה לא יכול לעשות את זה לכושים שלי, לשלם להם בצ'קים. הם לא יודעים מה לעשות עם הכסף. הכסף צריך להגיע אליי ואני אדאג להם".
בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1936 בפילדלפיה, סמית' עזב בזעם את אולם הוועידה ברגע שראה כי כומר שחור בשם מרשל ל. שפרד עומד לשאת את תפילת הפתיחה. כשראה את שפרד, צעק סמית': "באלוהים, הוא שחור כמו החשכה האפלה ביותר! זוזו מהדרך. המפגש המעורב הזה אינו מקום לאדם לבן! אני לא רוצה שסנגמבי עם שפתיים כחולות ורגליים מעוותות יתפלל עבורי פוליטית."
סמית' התנגד לשכר מינימום פדרלי; הוא ערך פיליבסטר נגד חוק תקני העבודה ההוגנים של 1938, באומרו: "תושבי קרוליינה הדרומית מוכנים לעבוד בפחות מ-50 סנט לשעה." כמו סנאטורים דרומיים אחרים, סמית' התנגד נמרצות לחוק, מתוך אמונה ששכר מינימום לאומי של 40 סנט לשעה יפגע בכלכלת הדרום, שהתבססה על שכר עבודה נמוך יותר מכל אזור אחר במדינה. התובע הכללי של רוזוולט, הומר סטיל קאמינגס כתב ביומנו: "סנאטורים דרומיים ממש מקציפים מהפה כשהנושא [שכר מינימום לאומי] עולה לדיון". התנגדותו של סמית' לניו דיל הובילה את רוזוולט לנסות, ללא הצלחה, להביסו בפריימריז של 1938 על ידי תמיכה במושל אולין ד. ג'ונסטון. במהלך נאום בקמפיין, הכריז רוזוולט כי "אף אדם לא יכול לחיות מ-50 סנט ליום" ופנה לתושבי קרוליינה הדרומית להחליף את סמית' בג'ונסטון. בתגובה, כינה סמית' את רוזוולט "ינקי כובש" וניהל קמפיין שהציג אותו כמגן הערכים הדרומיים המסורתיים. בעומדו מתחת לפסלו של גנרל הקונפדרציה וייד המפטון, הכריז סמית': "איש לא יעז לבוא לקרוליינה הדרומית ולנסות להכתיב לבניהם של אותם גברים שהחזיקו את ידיהם של לי והמפטון". סמית' הציג את עצמו כ"אויב הגדול ביותר של רוזוולט" והתחייב לעצור את הניו דיל.
סמית' ניצח בבחירות מחדש במירוץ צמוד באותה שנה, בעיקר בזכות חוסר הפופולריות של התערבותו של רוזוולט בפריימריז, חוסר יכולתו של ג'ונסטון לרצות את בעלי מפעלי הטקסטיל החזקים במדינה או את תומכי העליונות הלבנה הקיצוניים, ותמיכה מצד עמיתו של סמית' לסנאט מקרוליינה הדרומית, ג'יימס פ. ברנס, ביירנס, תומך נלהב של הניו דיל שנבחר מחדש ב-1936 עם יותר מ-87% מהקולות, תיעב את סמית', אך תמך בו רק משום שהתנגד לתמיכתו הנחרצת של ג'ונסטון בדחיפה החדשה של רוזוולט לרפורמות עבודה מקיפות, שהתבטאו בחוק תקני העבודה ההוגנים. ביירנס קיווה שסמית' יפרוש בשנת 1944, וחברו ברנט ר. מייבנק, ראש עיריית צ'ארלסטון שהתמודד על משרת מושל קרוליינה הדרומית באותה שנה, יזכה אז במושב של סמית' בסנאט ויקים יחד עם ברנס מכונת שלטון פוליטית חזקה שתשלוט בזירה הפוליטית של קרוליינה הדרומית.
בעוד שבחירות 1938 היו הפעם הראשונה מאז 1914 שבהן "כותנה אד" לא נאלץ להתמודד בסיבוב שני, רבים האמינו כי רוב גדול מתושבי קרוליינה הדרומית באותה תקופה היו כבר מותשים מסמית'. ככל הנראה, הוא היה מפסיד בקלות בפריימריז אילולא התערבותו של רוזוולט. סקר שנערך ב-1940 גילה כי לא הייתה הערצה רבה כלפי סמית' בקרב תושבי קרוליינה הדרומית. ניצחונו ב-1938 נחשב לסמלי בלבד, שכן הראה שאדם לא פופולרי יכול להיבחר רק משום שהנשיא סימן אותו כקורבן פוליטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סמית' התנגד למאמצי גיוס המלחמה הלאומיים, שכללו תוכניות לפיתוח מספר עצום של מפעלים ברחבי ארצות הברית שייצרו וסיפקו לצבא האמריקאי תחמושת, מתכות, דלק וחומרים חיוניים נוספים לניצחון במלחמה.  באותה תקופה, הסנאטור המזדקן ביקר בחריפות את האמריקנים על תמיכתם הן במאמץ המלחמתי והן בניו דיל. הוא אף הביע תמיכה ברפובליקני תומאס א. דיואי בבחירות לנשיאות של 1944.