אמנת האטום האירופית
היסטוריה

בראשית שנות ה-50, פרצה מלחמת קוריאה בין שני חלקי המדינה, קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית. חלקה הצפוני של קוריאה נתמך בסין ובאופן חלקי בברית המועצות ואילו קוריאה הדרומית נתמכה האומות המאוחדות, בהנהגת ארצות הברית. העימות הראשון של המלחמה הקרה, הבהיר למדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה, כי גרמניה מוכרחת להתחמש מחדש. צרפת, בראשות רנה פלוון (René Pleven), חשה מאוימת מההתחמשות המחודשת של גרמניה, לכן יזם פלוון ביחד עם ז'אן מונה (Jean Monnet), תוכנית להקמת קהילת הגנה אירופית. התוכנית הציעה הקמת צבא אירופי, על ידי העברת חלקים מצבאות הלאום, של כל אחת משש המדינות בקהילת הפחם והפלדה, מלבד גרמניה, והקמת מערכת לפיקוד על-לאומי משותף עליו. אחת הבעיות המרכזיות במתווה זה, הייתה הקושי בניסוח מדיניות חוץ על-לאומית, מפאת מחסור בגורם בעל סמכות.
שר החוץ הבלגי, פול-אנרי ספאק (Paul-Henri Spaak), צפה כי אמנת קהילת ההגנה עלולה להידחות על ידי צרפת, לכן הציע להעביר את תכנון הקהילה הפוליטית לידי האספה של קהילת הפחם והפלדה. קהילת הפחם והפלדה ערכה טיוטה לאמנה להקמת קהילת פוליטית ב-1953, שבה קבעה כי הקהילה הפוליטית תהיה שלב ראשון אל עבר פדרציה אירופית. לבסוף האמנה להקמת קהילת ההגנה האירופית נדחתה, על ידי האספה הלאומית של צרפת בשנת 1954 ואיתה גם האמנה להקמת הקהילה הפוליטית. גניזתן של אמנות קהילת ההגנה והקהילה הפוליטית, הוביל את מדינות תומכות המיזוג, להבין כי הרעיון הפדרלי מורכב וכי יש להתקדם בתחומי המדיניות באופן איטי והדרגתי. תחומי מדיניות רגישים כמו הגנה ומדיניות חוץ, אינם תהליך של מה בכך ולא כל הזדמנות פוליטית גלובלית, כמו המלחמה בקוריאה והחימוש מחדש של גרמניה, תהווה אפשרות ניצול לקידום הרעיון הפדרטיבי.
בעקבות האכזבה מדחיית האמנה וכישלון התוכנית העל-לאומית, הודיע ז'אן מונה, נשיא קהילת הפחם והפלדה, כי לא יתמודד שוב על התפקיד. מונה, הקים את ועדת הפעולה למען ארצות הברית של אירופה (Action committee for the united states of Europe - ACUSE), בכדי שיוכל לקדם את הרעיון הפדרלי ברמה המדינית. ארגון זה, היה הכוח המניע ליוזמה להקמת קהילת האנרגיה האטומית. עזיבת מונה הייתה מפתיע עבור שש המדינות, אך הובילה להתעוררות בכל הנוגע לקידום רעיון המיזוג האירופי. הארגון שהקים מונה, פיתח את יוזמת הקהילה לאנרגיה אטומית, במטרה לקדם את המיזוג על ידי מעבר ממגזר למגזר.
בשנת 1955, נפגשו במסינה שבאיטליה, כל שרי החוץ של מדינות קהילת הפחם והפלדה, במטרה למצוא מחליף לז'אן מונה. באותה הזדמנות, דנו השרים בתוכנית ביין, שכללה הקמת שוק משותף וסחר חופשי של המדינות החברות וביוזמה להקמת הקהילה לאנרגיה אטומית. רעיון הקמת השוק האירופי המשותף, קיבל הסכמה די גורפת, לעומת זאת רעיון קהילת האנרגיה האטומית נחל קשיים. צרפת, אשר דחפה לקידום הרעיון, הייתה היחידה מבין החברות עם תוכנית ברורה לאנרגיה אטומית. על כן, שאר המדינות חששו, מסבסוד תוכנית הגרעין של צרפת וכי הבינו שהעברת המגזר לידי גורם על-לאומי, יוביל את צרפת לעמדת הנהגה בתחום. לבסוף, צרפת לא תמכה ברעיון האיחוד הכלכלי, וועידת מסינה הסתיימה בלי החלטות ברורות.
עם זאת, הבינו מדינות קהילת הפחם והפלדה כי עליהן לנקוט בצעדים לקידום הרעיון הפדרטיבי. בעקבות זאת, הוקמה ועדה לקידום הקהילה הכלכלית, הכללה מומחים משש המדינות המייסדות, בראשות פול-הנרי ספאק ובהשתתפות ז'אן מונה. בריטניה הוזמנה לקחת חלק, אך ויתרה מתוך חשש כי ארגון על-לאומי עשוי לחרוג מתחום הסחר החופשי לתחומים נוספים. באותה עת הוחלף השלטון בצרפת, שנתפס על ידי מזכיר המדינה הסוציאליסט גי מולה (Guy Mullet), אשר האמין בחשיפת השוק הצרפתי לתחרות בכדי להגביר את היצרנות של התעשייה. חילופי השלטון הובילו את צרפת למדיניות התומכת בשוק החופשי.
ממצאי הוועדה בראשות ספאק ומונה, פורסמו בדו"ח ספאק, אשר קבע כי יש להקים קהילת אנרגיה אטומית ואיחוד מכסים באירופה. בעקבות זאת התכנסו ראשי שש המדינות בוונציה. הדו"ח היווה בסיס למשא ומתן לאמנות בדבר הקהילות. המשא ומתן הבין ממשלתי נערך במשך מספר חודשים בין יוני 1956 ועד פברואר 1957. ב-27 במרס 1957, נחתמו ההסכמים על שתי האמנות, האחד להקמת קהילת האנרגיה האטומית והשני להקמת הקהילה הכלכלית האירופית. האמנות נכנסו לתקוף בינואר 1958 לאחר אישור המדינות. המפלגות הקומוניסטיות בצרפת ואיטליה הביעו התנגדות לאמנות ולמרות כוחן הפוליטי, בנושא זה לא זכו לתמיכה.
חילוקי דעות רבים בין המדינות, הביאו לדילול ניכר בתכני האמנה ביחס לתוכנית המקורית. אך עם זאת, נקבעו שמונה תחומי פעילות מרכזיים; קידום מחקר, הבטחת הפצת מידע טכני, הגנה על הבריאות, הקלת השקעות והתחייבויות משותפות, שמירה על האספקה, הבטחת בטיחות, פיקוח על השוק המשותף באנרגיה גרעינית ויחסי חוץ.