stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודית (ספר יהודית)
מקומה במסורת היהודית

מכיוון שספר יהודית איננו חלק מן התנ"ך, לסיפורה של יהודית כמעט ואין זכר במסורות יהודיות קדומות. היא אינה מוזכרת במשנה, לא בתלמוד וגם לא בספרות חז"ל. החל מן המאה ה-11 חזרו מסורות כתובות המבוססות על ספר יהודית להופיע במגוון הקשרים וז'אנרים של ספרות יהודית: סיפורים עבריים על הגיבורה, פואמות ליטורגיות, פרשנויות על התלמוד ופרשנויות על קודים הלכתיים. סיפורים אלה מימי הביניים שונים משמעותית זה מזה ואף אחד מהם אינו זהה לתרגום השבעים, שנעלם מן הספרות היהודית עד התקופה המודרנית.
במסורות יהודיות נכרכה דמותה של יהודית בסיפור חנוכה, כאשר נבוכדנצר הוחלף באנטיוכוס אפיפנס. דמותה עם ראשו של הולופרנס הופיעה על מנורות מאיטליה ומארצות אחרות. סיבה אחת לכריכת יהודית עם חנוכה היא שאירועי מרד החשמונאים השפיעו על חיבורו של ספר יהודית, והיא אף מתוארת כמי שנוטלת חלק באירועים הסובבים את ניצחונות החשמונאים. סיבה נוספת היא ההקבלה בין דמותה של יהודית לדמותה של אסתר ובין חג החנוכה לחג פורים: שניהם חגים מאוחרים שלא מוזכרים בתורה, מתוארכים לתקופת בית שני ומנהגיהם נקבעו על ידי רבנים. הם גם חולקים את תפילת על הנסים. וכמו שאסתר גיבורת מגילת אסתר זוהתה עם חג הפורים, כך יהודית, גיבורת סיפורה שלעיתים נקרא "מגילת יהודית", זוהתה עם החג המקביל, חנוכה.
אחת מהאגדות המפורסמות במדרשי חנוכה, הוא סיפורה של יהודית שכרתה את ראשו של ראש הצוררים. מעשה זה נחשב לאחד מהגורמים שהכריעו את המערכה נגד היוונים. בגמרא נאמר: "נשים חייבות בנר חנוכה שאף הן היו באותו הנס" (שבת כג,א). ומסביר רש"י: "שגזרו יוונים על כל בתולות הנשואות (הבאות להינשא) להיבעל לטפסר תחילה, ועל ידי אשה נעשה הנס" (שם, ד"ה שאף הן היו באותו הנס).
סביר מאוד להניח כי רש"י הכיר את סיפורה של יהודית אך בחר לא להזכיר אותה בשמה. רשב"ם, נכדו של רש"י, מצוטט כמי שאומר כי הנס העיקרי בפורים הגיע באמצעות אסתר, ובחנוכה באמצעות יהודית. הר"ן (הרב ניסים בן ראובן) מן המאה ה-14, לא ציין אותה בשמה אלא כבתו של יוחנן הורקנוס הראשון, והוסיף שהיא נתנה לאויבה גבינה ובכך גרמה לו להשתכר ואז ערפה את ראשו, ולכן נהוג לאכול גבינות בחנוכה. התייחסות זו ליהודית, שנתנה לאויבה חלב או גבינה, מופיעה בסדרה ארוכה של מדרשים והם הבסיס למנהג לאכול מאכלי גבינה בחנוכה.
השימוש בחלב כדי להרדים את הולופרנס מזכיר את סיפור יעל וסיסרא, שבו יעל השקתה את סיסרא חלב על אף שביקש רק מים, כמתואר בפסוק: ”וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ הַשְׁקִינִי נָא מְעַט מַיִם כִּי צָמֵאתִי וַתִּפְתַּח אֶת נֹאוד הֶחָלָב וַתַּשְׁקֵהוּ וַתְּכַסֵּהוּ” (ספר שופטים, פרק ד', פסוק י"ט). שני הסיפורים מתרחשים באוהל וגם הולופרנס וגם סיסרא נרדמים לפני מותם.
הסיפורים על יהודית, המכונים "מדרשי יהודית", מחולקים למספר קבוצות שלעיתים חופפות: קבוצה אחת היא סיפורים המבוססים על הוולגטה (תרגום מן המאה הרביעית של הביבליה ללטינית בידי הירונימוס) בדרך כלל בגרסה מקוצרת ומותאמת. דעת מיעוט טוענת שמקורם של המדרשים האלה הוא עברי קדום. דעה זו נדחית על ידי רוב החוקרים, הסבורים שמקורם בתרגום מימי הביניים לעברית של הוולגטה. סיפורים אלה מלמדים אותנו על התעניינות יהודית מחודשת בספרים החיצוניים אשר הובילה לתרגומם לעברית. סיפורי וולגטה אלו מקושרים לעיתים אף הם לחנוכה. קבוצה שנייה היא סיפורי עם קצרים על יהודית, שאינם מקושרים לחנוכה. סיפורים אלה הם הבסיס העלילתי של כל סיפורי יהודית שאינם על בסיס הוולגטה.
מקומה במסורת היהודית > יהודה ויהודית

קבוצה שלישית מקושרת ישירות לחנוכה ובהם מופיעה דמותה של יהודית בסמוך לדמותו של יהודה המכבי על רקע אירועי חנוכה. מעשיהם של השניים מקבילים אך לא משותפים. בסיפורים מוצג יהודה בחלק הראשון: אחת הגזרות של "מלכות יון הרשע" היא "זכות הלילה הראשון" והגמון אלמוני דורש זכות זו מאחותו של יהודה העומדת להינשא. בני משפחתה של הצעירה משלימים עם רוע הגזירה אך היא מוחה, פושטת בגדיה ולובשת סמרטוטים. בני המשפחה ובראשם יהודה נוזפים בה על התנהגותה המבישה ובתגובה היא מוכיחה אותם ומדרבנת אותם לפעול נגד ההגמון. בסופו של דבר יהודה אכן פועל, הוא מוביל את אחותו המקושטת לבית ההגמון, שמזמין את יהודה אל ביתו. כאשר השניים נותרים לבדם יהודה שולף את חרבו וכורת את ראש ההגמון. אחר כך הוא מביס את הצבא היווני. כעת מגיע החלק השני ובו סיפורה של יהודית, שהוא התאמה של ספר יהודית לתקופת החשמונאים, כאשר את הולופרנס מחליף "אליפורנוס מלך יוונים" ואת צבא אשור מחליף צבא יוון.
קל להבין מדוע מחברים מימי הביניים קשרו את יהודה ויהודית יחד. הם גיבורים של ספרים חיצוניים ועלילת סיפוריהם דומה. ישנם קווי דמיון בין מגילת אסתר, ספר יהודית וספרי המכבים (ספר מקבים א' וספר מקבים ב'). בכולם מוזכרת גזירת מלך זר, תפילת היהודים, הצלה באמצעות שליח האל, נקמה באויב וחגיגת ניצחון. אולם סיפורי המפגש של יהודה עם ניקנור ושל יהודית עם הולופרנס הם חריגים בדמיונם, כאשר שניהם מסתיימים בכריתת ראשו של האויב הראשי ותלייתו על חומת העיר. הקבלה זו אינה מקרית ומוסכם על החוקרים שהאירועים בתקופת מרד החשמונאים, ובמיוחד העימות בין יהודה לניקנור, עומדים מאחורי עלילת ספר יהודית.
בשני המקרים נעשה שימוש בחרב האויב: יהודית משתמשת בחרבו של הולופרנס כדי לערוף את ראשו. יהודה, לאחר שהרג את אפולוניוס, לוקח את חרבו וזו משמשת אותו כל חייו. בשניהם מופיעות דמויות מרושעות של מלכים זרים: הולופרנס הוא שר צבאו של "נבוכדנצר מלך אשור". אמנם אנטיוכוס אפיפנס לא שלח את ניקנור אך הוא בוודאי שימש השראה לנבוכדנצר. כמו כן, קיים יסוד של מרמה הן ביחסי יהודית והולופרנס והן ביחסי יהודה וניקנור.
יהודה ויהודית דומים באופיים ובמעשיהם. שניהם יראי שמיים ומקפידים על קיום מצוות. שניהם מוכיחים את בני עמם על חוסר האמונה באלוהים. בשני הסיפורים מעורבים שירי ניצחון, שלמרות ההבדלים ביניהם הם בעלי מוטיבים דומים ולדעת רוב החוקרים שפתם המקורית הייתה עברית, אף ששרדו רק ביוונית. תיאור ההכנות של שני הגיבורים למפגש עם האויב: זה עוטה שריון ומתחמש, וזו מסתרקת ומתלבשת, מזכיר שני תיאורים טיפוסיים בספרות ההומרית: תיאור הכנה של לוחם דגול לפני יציאה לקרב ותיאור התייפות של אלה לפני פיתוי ורמייה. ומעניין לציין כי חוקרי הספרות ההומרית עמדו על הדמיון המלא בין שני התיאורים.
יהודית בנצרות

ספר יהודית הוא אחד מספרי הברית הישנה של הנצרות הקתולית והאורתודוקסית.
הספר היה חלק מתרגום השבעים ויהודית תוארה כבר על ידי האפיפיור קלמנס הראשון בסוף המאה הראשונה כדוגמה לאהבה ואחריות קהילתית. על כן דימויים של יהודית היו מקובלים כמו אלה של נשים תנ"כיות. הספר התקבע במסורת הנוצרית בעקבות הכללתו בתרגום הוולגטה של הירונימוס, אשר הדגיש את מאפיין הצניעות בדמותה של יהודית וזוהי התכונה אשר מבדילה בין סיפורי יהודית בוולגטה ובתרגום השבעים. הוולגטה מדגיש את סירובה להינשא מחדש ואת חיי הפרישות שלה בביתה בבתוליה. צניעות זו הייתה הבסיס להשוואתה בזמן הנצרות המוקדמת למרים, אם ישו.
בימי הביניים כבר החלו להישאל שאלות לגבי מידת הקאנונית של ספר יהודית ולפיכך של דמות יהודית, אך התפיסה הרווחת התייחסה אליה כאל דמות מן הביבליה. עם זאת, בשנת 1644 בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית הספר הוצא מן הברית הישנה של הנצרות הפרוטסטנטית. דחייתו של ספר יהודית אפשרה גם את דחיית דמותה של יהודית, כפי שנקבעה בידי הירונימוס, על ידי הפרוטסטנטים. מחלוקת תאולוגית זו בין קתולים לפרוטסטנטים הייתה בעלת השפעה עמוקה על התיאור האיקונוגרפי של יהודית. התמה של יהודית הפכה לחילונית כבר במאה ה-19 אבל הכנסייה הקתולית המשיכה להפיץ את המשמעות הקאנונית בטקסים ובדרשות של האפיפיור.
יהודית באמנות

ההתייחסות הראשונה, הניתנת לזיהוי, ליהודית באמנות הנוצרית מיוחסת לפרסקו מהמאה החמישית בנאפולי, ולפרסקאות מהמאה השמינית בכנסיית "סנטה מריה ענתיקה" (אנ') ברומא. גרסאות איקונוגרפיות שלה טופחו בידי כתבי יד מאויירים כגון "ביבליית וינצ'סטר" (אנ') מן המאה ה-12.
מתקופת הרנסאנס ואילך, "יהודית" היה נושא יסוד שתואר באופן קבוע. ההצגות החזותיות הידועות ביותר של יהודית הן מן התקופה המודרנית המוקדמת. מבין האיטלקים ציירו את הנושא דונטלו, סנדרו בוטיצ'לי, מיכלאנג'לו, אנדראה מנטניה, ג'ורג'ונה, קאראווג'ו ארטמיזיה ג'נטילסקי ועוד, כאשר מצפון לאלפים בין היתר פטר פאול רובנס, הנס בלדונג ולוקאס קראנאך האב. ההעדפה שהייתה קיימת עוד מימי הביניים לייצוג רגע השיא בסיפור, שבו יהודית עורפת את ראש הולופרנס, קיבלה דגש הן מקתולים והן מפרוטסטנטים. היה זה קאראווג'ו שזעזע את המוסכמות בתיאור מצמרר של רגע העריפה ממש. עם זאת, אמני הרנסאנס והבארוק תיארו מדי פעם סצנות נוספות כגון: יהודית ושפחתה נמצאות בדרכן אל אוהלו של הולופרנס או חוזרות ממנו (למשל, בוטוצ'לי 1470), יהודית מציגה עצמה בפני הולופרנס (למשל, אנטוניו ג'יונימה (אנ') 1720), המשתה באוהל הולופרנס (למשל, כחלק מסדרת ציורים של לוקאס קראנאך האב), גילוי גופתו ערופת הראש של הולופרנס (למשל, בוטוצ'לי 1470), או הקרב הסופי.
בהקשרים חילוניים, סיפורה של יהודית עוצב מחדש באמנות עם קונוטציות שונות להפליא, מיזוגניות, ארוטיות, אנטישמיות, פטריוטיות, לאומניות ופמיניסטיות.
יהודית באמנות > יהודית באמנות הבארוק

במאות הראשונות של האמנות הנוצרית יהודית תוארה כדמות בתולה מתפללת, או כמייצגת הכנסייה, או כדמות שרומסת את השטן ופוגעת בגיהנום. היא אמנם השוותה לדמויות אלימות, כגון יעל, אבל ייצוגה מעולם לא עורר חרדה או דו משמעות. דמותה נותרה לא מציאותית, מופרדת ממיניות אמיתית וכך מוגנת. הפסלים והציורים שהחלו להופיע בסביבות שנת 1600 שונים משמעותית. ציורים הכוללים סצנות עריפה אלימות החלו להופיע, ובמיוחד כאמור יהודית והולופרנס של קאראווג'ו, המוצג בגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה ברומא ומתאר את רגע העריפה בריאליזם מרהיב ובוטה כפי שלא תואר מעולם. הציור, המתוארך לסביבות 1599, הוא חשוב מבחינה סגנונית ותמטית: זו היצירה ההיסטורית הראשונה של קרוואג'יו, ומסמנת את תחילת השלב של שינויי אור וצל חזקים מאוד ביצירתו.
הציור יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס, של ארטמיזיה ג'נטילסקי המוצג בגלריה אופיצי, נעשה בהשראת הציור של קאראווג'ו, שאביה הצייר אורציו ג'נטילסקי היה ממכריו בתקופתו ברומא, וכמוהו מראה את רגע ההריגה בפועל. ציור זה מייצג גם את סיפורה האנושי והמקצועי של אישה שבחרה להיות אמנית בעידן שנשלט על ידי גברים. בכך היא הצליחה, והפכה לבסוף לאישה הראשונה שהתקבלה לאקדמיה לאמנות ועיצוב בפירנצה. האופן הייחודי שבו ארטמיסיה ג'נטילסקי מתארת את יהודית הביא חוקרים לחשוב שהיא הזדהתה איתה באופן עמוק יותר מעמיתיה הגברים. זוהי הגרסה השנייה מבין שתי גרסאות שציירה ג'נטילסקי, הגרסה הראשונה נמצאת ב-Museo di Capodimonte בנאפולי.
יהודית של ג'ורג'ונה עומדת בסביבה טבעית ופורחת, מטפורה לתחייה מחדש של עירה בתוליה. ציירים מאוחרים יותר כמו קאראווג'ו העבירו את זירת הפעולה לחדר מיטות סגור וחשוך. הלוחמת הגברית של דונטלו ומנטניה מפנה מקום לדמות נשית בסגנון הדמויות המפתות מן התנ"ך, והטבע הפורח מפנה מקום למתחם סגור המזכיר בית בושת. דמות השפחה הזקנה והמכוערת, לצידה של יהודית היפה והצעירה, עוזרת ליצור ניגודיות ודו משמעות בדמותה של יהודית: יש בה גם קדושה וגם רשע. עם זאת, דמותה היפה של יהודית אינה נוטפת אירוטיקה כמו דמותה העירומה או העירומה למחצה בציורי הרנסאנס הצפוני או בתקופות שלאחר מכן.
בעוד שרבים מהציורים לעיל נבעו מחסויות פרטיות, ציורים חשובים נעשו גם בהזמנת הכנסייה ונועדו לקדם קריאה אלגורית חדשה של הסיפור: יהודית מביסה את הכפירה הפרוטסטנטית. זו תקופת הקונטרה-רפורמציה ותמונות רבות (כולל סדרת ציורי פרסקו בארמון הלטראנו שהוזמנו על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי ותוכננו על ידי ג'ובאני גררה וסזארה נביה) מעידות על ניכוס יהודית בידי הכנסייה הקתולית נגד "הכפירות" של הפרוטסטנטיות. יהודית הצילה את עמה בכך שהיא מנצחת יריב שהיא תיארה כנציג "כל הלא מאמינים" ככתוב: ”ברוך ה' אלוהים עושה שמים וארץ, אשר ידו הייתה אתך לכרות ראש שונאנו” (ספר יהודית פרק יג, פסוק כז), כך היא עמדה כסוכנת אידיאלית לתעמולה אנטי-פרוטסטנטית.
יהודית באמנות > יהודית באמנות הציור המודרנית

אופייה האלגורי והמרגש של סצנת יהודית והולופרנס המשיך להיות מקור השראה לאמנים. בתחילת המאה ה-19 צייר פרנסיסקו דה גויה על קיר ביתו, כחלק מהציורים השחורים את יהודית והולופרנס, לצד סטורן טורף אחד מבניו. הנושא של יהודית כבר נקשר לסטורן בתקופת הרנסאנס, כאשר נושאים מן הביבליה שולבו עם נושאים מיתולוגיים. בשני המקרים הם קשורים לפחד מאיבוד השלטון.
שני ציורים בולטים של יהודית נוצרו על ידי גוסטב קלימט. הסיפור היה פופולרי למדי בקרב קלימט ובני דורו, והוא צייר את יהודית והולופרנס ("יהודית הראשונה") בשנת 1901, כאישה חולמנית וחושנית עם חולצה פתוחה. הציור "יהודית השנייה" שלו (1909) פחות ארוטי ויותר מצמרר. המוות בשני ציוריו של קלימט קשור לארוטיקה, לנשים ולאופן שבו הן מאיימות על גברים. גיבורת הביבליה שהצילה את עמה מידי הגבר התוקפני הופכת לדמות ארוטית שמעשיה מתרחש באמצעו של רגע אורגזמי. הציורים מציעים "משבר של האגו הגברי", פחדים ופנטזיות אלימות, כולם מסובכים במוות ארוטי, אשר נשים ומיניות עוררו אצל לפחות חלק מהגברים סביב תחילת המאה ה-20. בשנת 1999 ציירה האמנית האמריקאית טינה בלונדל בצבעי מים ציור שמושפע באופן מפורש מ"יהודית הראשונה" של קלימט.
ציורים מודרניים של הסצנה מתארים לרוב את יהודית בעירום, כפי שכבר סימן קלימט. ב"יהודית" של פרנץ סטוק (אנ') משנת 1928 היא "השליחה של עמה" אשר עומדת עירומה ואוחזת בחרב לצד הספה עליה הולופרנס, מכוסה למחצה על ידי סדינים כחולים. מי שהטקסט של ספר יהודית מציג כאלמנה יראת אלוהים וטהורה, הופכת בידי פרנץ סטוק, תוך גילוי עירום מסנוור, לגולת הכותרת של פיתוי מושחת.
יהודית באמנות > יהודית במוזיקה, במחזות ובקולנוע

מילות המוטט הידוע בארבעים קולות "Spem in alium" (אנ') (בלטינית: "אין לי תקווה באחר"), מאת המלחין האנגלי תומאס טאליס (1568 לערך), מבוססות על תפילת יהודית לפני צאתה למחנה הולופרנס (פרק 9 בספר יהודית).
אלסנדרו סקרלטי כתב את האורטוריה "לה ג'ידיטה" (אנ') בשנת 1693 עבור קהל פרטי ברומא. הוא העריך אותה כטובה מבין האורטוריות שלו והיא כוללת מעברי סצנות מרשימים בין מחנה הולופרנס לבין עיר הנצורה בתוליה.
האורטוריה "ג'ודיטה טריומפאנס" (אנ') (RV644) נכתבה על ידי אנטוניו ויוואלדי בשנת 1716.
מוצרט חיבר בשנת 1771 את "La Betulia liberata" (רשימת קכל 118) עבור "בתוליה ליברטה" (אנ') מאת פייטרו מטסטאזיו.
סיפורה של יהודית היה גם נושא פופולרי לסרטים ומחזות:
בשנות ה-90 של המאה ה-19 העלה אברהם גולדפדן את ההצגה "יהודית און הולפרנס" במסגרת התיאטרון האידי ז'יגניצה שניהל בבוקרשט.
בשנת 1914 הופק הסרט יהודית מבתוליה, בכיכובה של בלאנש סוויט ובבימויו של ד. וו. גריפית'. לסרט זה מעמד מיוחד ביצירתו של גריפית', מחשובי המפתחים של אמנות הקולנוע ומגדולי הבמאים, בהיותו החוליה המקשרת בין הסרטים הקצרים לסרטי האפוס הגדולים שלו.
בשנת 1983 הועלה בקול ישראל מחזה הרדיו "יהודית של המצורעים" על פי ספר ומחזה מאת הסופר משה שמיר.
יהודית באמנות > גלריה

דונטלו, יהודית והולופרנס, 1457–1464
סנדרו בוטיצ'לי, גילוי גופתו של הולופרנס, 1470
סנדרו בוטיצ'לי, שובה של יהודית לבתוליה, 1470
אנדראה מנטניה, יהודית ושפחתה עם ראש הולופרנס, 1495–1500
ג'ורג'ונה, יהודית עם ראש הולופרנס, 1505 לערך
מיכלאנג'לו, יהודית והולופרנס, 1508–1512
קאראווג'ו, יהודית והולופרנס, 1599
ארטמיזיה ג'נטילסקי, יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס, נאפולי, 1612
ארטמיזיה ג'נטילסקי, יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס, פירנצה, 1614–1618
פרנסיסקו דה גויה, יהודית והולופרנס, 1819–1823
גוסטב קלימט, יהודית והולופרנס, 1901
כלי משחק צרפתי עשוי שנהב, המאה ה-12
דונטלו, יהודית והולופרנס, 1457–1464
סנדרו בוטיצ'לי, גילוי גופתו של הולופרנס, 1470
סנדרו בוטיצ'לי, שובה של יהודית לבתוליה, 1470
אנדראה מנטניה, יהודית ושפחתה עם ראש הולופרנס, 1495
לוקאס קראנאך האב, "יהודית עם ראש הולופרנס", 1530
סבלד באהם, תחריט משנת 1547
ג'ורג'ונה, יהודית עם ראש הולופרנס, 1505 לערך
מיכלאנג'לו, תקרת הקפלה הסיסטינית, יהודית והולופרנס, 1508–1512
פדה גליציה, "יהודית עם ראש הולופרנס", 1596
קורנליס גל האב (אנ'), "יהודית עורפת את ראש הולופרנס", 1610
כריסטופנו אלורי (אנ'), "יהודית עם ראש הולופרנס", 1613
קאראווג'ו, יהודית והולופרנס, 1599
ארטמיזיה ג'נטילסקי, יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס, נאפולי, 1612
ארטמיזיה ג'נטילסקי, יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס, פירנצה, 1614–1618
ארטמיזיה ג'נטילסקי, "יהודית והמשרתת שלה" (אנ'), 1625
קרלו סרצ’ני (אנ'), "יהודית וראש הולופרנס", 1615
אנטיוודוטו גרמטיקה (אנ'), "יהודית וראש הולופרנס", 1620–1625
אנטוניו ג'יונימה (אנ'), "יהודית מציגה עצמה בפני הולופרנס", 1720
פרנסיסקו דה גויה, יהודית והולופרנס, 1819–1823
אוגוסט רידל (אנ'), "יהודית", 1840
פאול אלברט סטק (אנ'), "יהודית", 1900
גוסטב קלימט, יהודית והולופרנס, 1901
גוסטב קלימט, "יהודית השנייה", 1909
פרנץ סטוק, "יהודית", 1928
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית

הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית (באסטונית: Eesti Nõukogude Sotsialistlik Vabariik; ברוסית: Эстонская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת הרפובליקות שהרכיבו את ברית המועצות לשעבר.
הפיכת השלטון בקיץ 1940

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, שאפה אסטוניה לנייטרליות בין המעצמות, אך החתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב־23 באוגוסט 1939 סימנה את תום העצמאות. ההסכם העביר לידי הכיבוש הסובייטי את אסטוניה, לטביה, חלק מפינלנד, ומאוחר יותר את ליטא, בתמורה לשליטת גרמניה הנאצית על מרבית פולין.
ב-28 בספטמבר 1939 יוסיף סטלין כפה על קונסטנטין פטס (Konstantin Päts), נשיא אסטוניה דאז, לחתום על הסכם סיוע צבאי הדדי המכונה "הסכם הבסיסים". לפי ההסכם, ממשלת אסטוניה הייתה אמורה להסכים על הקמת בסיסי הצי הסובייטי בנמליה וכניסתן של יחידות ספורות של צבא יבשה לשטחה. פטס, בניגוד לנשיא פינלנד, נכנע ללחץ והורה לשר החוץ שלו לחתום על ההסכם, שכלל בין היתר גם את הסעיף הכלכלי לפיו אסטוניה הייתה אמורה ליהנות מהידוק קשרי המסחר בין שתי המדינות.
בחודש יוני 1940 דרשה הנהגת ברית המועצות מממשלת אסטוניה באיומי הפעלת כוח צבאי נגדה לאפשר את כניסתם של כ-10,000 חיילים לשטחה בנוסף לכ-25,000 חיילים רוסים, ששהו באסטוניה בהתאם להסכם הבסיסים. בנוסף לכך דרשו הסובייטים את התפטרות כל השרים והרכבת ממשלה ידידותית. האולטימטום לווה באיומי הפעלת כוח צבאי נגד המדינה. השרים התפטרו, והממשלה החדשה הורכבה מאנשי השמאל, שמועמדויותיהם הוכתבו על ידי אנדריי ז'דאנוב, השליח המיוחד של סטלין אשר היה אחראי על יישום תוכנית סיפוח המדינה לברית המועצות.
הממשלה החדשה נדרשה להכריז על בחירות חדשות לפרלמנט. אף מפלגה, חוץ מרשימת העם העובד, לא הורשתה להשתתף בבחירות.
לאחר הבחירות, שתוצאותיהן זויפו [דרוש מקור], הורכבה הממשלה העממית בראשותו של הסופר האסטוני יוהנס וארס.
ב-21 ביולי 1940 חברי הפרלמנט החדש, שהורכב בעיקר מהקומוניסטים ואנשי השמאל, הצביעו פה אחד בעד הפיכתה של הרפובליקה האסטונית לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית. בהמשך פנה הפרלמנט החדש לסובייט העליון של ברית המועצות בבקשה לצרף את אסטוניה לברית המועצות.
ב-6 באוגוסט 1940 הסובייט העליון במוסקבה אישר פה אחד את בקשת הפרלמנט האסטוני לצרף את אסטוניה הסובייטית לברית המועצות.
מהיחידות של הצבא האסטוני הורכבו שתי הדיוויזיות האסטוניות של הצבא האדום.
הגירוש ההמוני ב-14 ביוני 1941

לאחר סיפוחה הסופי של אסטוניה לברית המועצות כל המפעלים והעסקים הולאמו, נעשתה סובייטיזציית החיים התרבותיים ופוליטיקה בנוסח הקומוניזם הסטליניסטי. ב־14 ביוני 1941 כ-10,000 תושבי אסטוניה מהמעמד הבורגני גורשו לסיביר.
הכיבוש הנאצי

ב־22 ביוני, תקפה גרמניה הנאצית את ברית המועצות. אסטונים רבים בירכו את חייליה כדי לחזור לעצמאות, אך מדינתם הייתה לחלק מ"אוסטלנד". הגדודים הגרמנים עצרו כ־5,500 אסטונים, בעיקר אנשי השמאל, קומוניסטים ומשתפי הפעולה עם המשטר הסובייטי וכלאו אותם. במלחמת העולם השנייה, סבלה אסטוניה מנזקים עצומים: נמלי-ים הושמדו, ו־45% מהתעשייה ו־40% מהמסילות ניזוקו. אוכלוסיית אסטוניה קטנה בחמישית (כ־200,000 איש) ו־10% מהאוכלוסייה (מעל 80,000 איש) גלו למערב. יותר מ־30,000 חיילים אסטונים נהרגו במהלך הקרבות. באסטוניה לא היו יהודים רבים, אך גרמניה רצתה לנצל את שטחה להקמת מחנות, כך שנהרגו על אדמתה כ-10,000 יהודים. לאחר המלחמה נשפטו שבעה אסטונים על פשעים כנגד האנושות.
ב־1944, הפצצות אוויר רוסיות השמידו את נרבה, ושליש מאזור המגורים בטאלין הושמד גם הוא. עד סוף ספטמבר, כוח סובייטי גירש את הגרמנים מאסטוניה. באותה שנה, ונערכו מעצרים מסיביים של תומכים בפועל בכיבוש הגרמני.
תחת השלטון הסובייטי בשנים 1944–1991

בשנת 1945 השלטון במוסקבה העביר למחוז פסקוב את המחוז פטסרי (כיום נפת פצ'ורסקי) האסטוני שבו רוב התושבים היו רוסים אתניים. בנוסף סופחו למחוז לנינגרד השטחים בגדה המזרחית של הנהר נרבה, שהיו שייכים למחוז וירו ההיסטורי המחולק היום לשני מחוזות נפרדים - אידה-וירו ולאנה-וירו. במרץ 1949 במהלך הגירוש הגדול של מרץ הוגלו לסיביר כ-20 אלף אזרחים.
לאחר מות סטלין, המפלגה הקומוניסטית האסטונית, שרוב חבריה היו רוסים, הרחיבה את בסיסה החברתי כדי לכלול יותר אסטונים אתניים, ועד אמצע שנות ה־60, אחוז חברות האסטונים האתניים התייצב על 50%.
תחת השלטון הסובייטי בשנים 1944–1991 > מאבק למען חידוש העצמאות

באפריל 1988 נוסדה החזית העממית האסטונית (Eestimaa Rahvarinne), שצברה פופולריות. ב-1989, הספקטרום הפוליטי התרחב כשמפלגות חדשות רבות החלו לפעול במדינה. ב-16 בנובמבר 1988 הפרלמנט (המועצה העליונה) של רפובליקת אסטוניה הסובייטית קיבל החלטה, שקבעה את עליונותם של החוקים האסטונים המקומיים על חוקי ברית המועצות וזה רק במקרים, שיש סתירה ביניהם. בעקבות ההחלטה, מתח מיכאיל גורבצ'וב, מנהיג ברית המועצות דאז, ביקורת חריפה על הנהגת הרפובליקה המורדת.
אסטוניה ערכה בחירות חופשיות עבור 105 חברי המועצה העליונה ב־18 במרץ 1990. כל התושבים היו זכאים להשתתף בבחירות, ובהם המתיישבים הרוסים הרבים וכ-50,000 החיילים והקצינים הסובייטים (ובני משפחותיהם), ששהו על אדמתה. לבסוף, קואליציית החזית העממית, שהורכבה ממפלגות שמאל ומרכז זכתה בבחירות אלה ברוב בפרלמנט.
ראו גם

היסטוריה של אסטוניה
המדינות הבלטיות
יהדות אסטוניה
שינוי במפת אסטוניה, שהתרחש בשנת 1944
קוקורו

| --- | --- |

כריכת התרגום העברי
 מידע כללי
 מאת:  נאצומה סוסקי
 שפת המקור:  יפנית
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  טוקיו 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1914
 מספר עמודים:  162 (בגרסה העברית)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כתר ספרים
 תאריך:  1983
 
קוֹקוֹרוֹ (במקור: こゝろ, או בצורת הכתיבה המודרנית - こころ) הוא ספר שנכתב על ידי הסופר היפני נאצומה סוסקי בשנת 1914; זהו אחד מהספרים היפנים המודרניים הידועים ביותר. משמעות שמו ביפנית היא "לב"' "רוח" או "נפש", אך הוא עשוי גם להתפרש כ"תחושה" או כ"עיקרם של הדברים". עלילתו של הספר מתרחשת בתקופה שבה הוא נכתב - שנות המעבר של יפן מתקופת מייג'י, שאופיינה בתחילת ההיפתחות לתרבות המערב, לתקופה המודרנית - ומתארת את הידידות בין המספר לאדם מבוגר, שאותו הוא מכנה "סנסיי" (מורה), ושאת סיפור חייו הוא מגלה בהדרגה. הנושאים העיקריים בהם עוסק הספר הם הבדידות, והניגוד בין האשמה והאנוכיות לבושה; מלבדם, הספר עוסק גם בהשתנותם של החברה והערכים, בתפקידה של המשפחה, במעמדן ובתפקידן של נשים, במחירה של החולשה ובפיתוח הזהות.
מבנה הספר והעלילה

הספר בנוי משלושה חלקים; השניים הראשונים נכתבו מנקודת מבטו של המספר, ואילו השלישי הוא מכתב שקיבל המספר מסנסיי, ובו כתוב סיפור חייו.
מבנה הספר והעלילה > חלק ראשון - "סנסיי ואני"

תחילתו של הסיפור מתרחשת בקאמאקורה, בה נמצא המספר בחופשה. יום אחד, לאחר שסיים את השחייה היומית שלו, מבחין המספר באדם המלווה באורח זר. לאחר שהם נפגשים שוב ושוב, המספר מתחיל להכירו, ומנסה להתיידד איתו. למרות שסנסיי מפגין בפניו ריחוק, נוצרת ביניהם ידידות. המספר מבקר את סנסיי בטוקיו, ומכיר את אשתו; באחת הפעמים, בה סנסיי לא נמצא בביתו, היא מספרת לו על כך שהוא מבקר כל חודש בקברו של חבר, ועל תחושתה שדבר-מה רודף את סנסיי, אך הוא לא מספר לה מהו.
לכל אורך היכרותם, סנסיי שומר על ריחוק מהמספר, מסרב לספר לו על עברו או להסביר מדוע הוא מסתגר בביתו, ומזהיר אותו מכך שהקשר איתו יביא לו אומללות. למרות זאת, לאחר התעקשותו של המספר, סנסיי מבטיח לו שביום מן הימים הוא יספר לו את סיפור חייו.
מבנה הספר והעלילה > חלק שני - "אני ומשפחתי"

לאחר שסיים את לימודיו, המספר חוזר לבית משפחתו שבאזור הכפרי. הפוגה במחלתו של אביו מעודדת את אמו של המספר, והיא מתכננת לחגוג את סיום לימודיו - אך תכנוניה מתבטלים לאחר שהגיעה אליהם הבשורה על מחלתו של הקיסר מייג'י. אביו של המספר חוזר למיטת חולייו ומצבו הולך ומידרדר. לאחר מותו של הקיסר, אמו של המספר מבקשת מהמספר למצוא לעצמו פרנסה כדי לעודד את אביו, ומעודדת אותו לכתוב לסנסיי ולבקש ממנו המלצה. אמנם המספר לא מצפה לעזרה מצדו של סנסיי, אך הוא מתאכזב לאחר שהוא רואה שלא מגיע ממנו מכתב תגובה. המשפחה מזועזעת לאחר שמגיעה אליה הידיעה על התאבדותו של הגנרל נוגי, שרצה ללוות את אדונו בדרכו האחרונה.
זמן קצר לאחר מכן, כאשר משפחתו של המספר והוא עצמו בחדרו של אביו, שנמצא על ערש דווי, מגיע אל המספר מברק מסנסיי, שמבקש ממנו שיבוא לבקר אותו בטוקיו. המספר לא מוכן לעזוב את מיטת חוליו של אביו, ושולח לסנסיי מברק ומכתב כדי להסביר מדוע הוא אינו מגיע. ימים ספורים לאחר מכן, מגיע אל המספר מכתב עבה; השורה האחרונה - "כשיגיע אליך המכתב, ככל הנראה כבר לא אהיה בחיים" - תופסת את עינו של המספר בזמן שהוא מדפדף במכתב. מזועזע, הוא רץ אל תחנת הרכבת, ועולה על הרכבת הראשונה לטוקיו; במהלך הנסיעה, הוא קורא את המכתב מתחילתו ועד סופו.
תרגומים לעברית

קוקורו, בתרגומו של יעקב רז; 1983, כתר ספרים, ירושלים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4543919-9  VIAF: 194764841   WorldCat (עם VIAF): 194764841
דוד מושקוביץ

| --- | --- |

 לידה:  1868 ה'תרכ"ט
 פטירה:  12 בפברואר 1959 (בגיל 91 בערך) ד' באדר א' ה'תשי"ט
 תקופת הפעילות:  ? – 12 בפברואר 1959 
 תחומי עיסוק:  רבה של נאסוד שבטרנסילבניה  רבה של שכונת פלורנטין  חבר הרבנות הראשית לתל אביב-יפו
הרב דוד מושקוביץ (בכתיב ארכאי: מאשקאוויטש; ה'תרכ"ט, 1868 - ד' באדר א' ה'תשי"ט, 12 בפברואר 1959) היה רב חסידי ציוני דתי, פוסק הלכה ופובליציסט, רבה של נאסוד שבטרנסילבניה ובאחרית ימיו רבה של שכונת פלורנטין וחבר הרבנות הראשית לתל אביב-יפו.