תורת ארץ ישראל (שיטת לימוד)
תורת א"י אצל חז"ל, ראשונים ואחרונים

מקור הביטוי 'תורת ארץ ישראל' הוא במדרש בראשית רבה: "וזהב הארץ ההיא טוב - מלמד שאין תורה כתורת ארץ ישראל ואין חכמה כחכמת ארץ ישראל". בתלמוד הירושלמי נכתב: "חביבה עלי כת קטנה שבארץ ישראל יותר מסנהדרין גדולה שבחוצה לארץ". ובמדרש שוחר טוב: "אמר רבי יוסי בר חלפתא לרבי ישמעאל בריה: מבקש אתה לראות פני שכינה בעולם הזה? עסוק בתורה בארץ ישראל, שנאמר דרשו ה' ועוזו בקשו פניו תמיד".
בתלמוד הבבלי מסופר על רבי זירא שצם מאה תעניות לאחר שעלה לארץ, כדי לשכוח את התורה שלמד בבבל, ולאחר מכן כששינה את דרך תלמודו הוא נימק זאת בכך שהאוויר שבארץ ישראל מחכים. כן מתואר הבדל בין חכמי ארץ ישראל לחכמי בבל: חכמי ארץ ישראל "מנעימים זה לזה בהלכה" לעומת חכמי בבל ש"מחבלים זה לזה בהלכה". רש"י פירש שבארץ ישראל לא הייתה נהוגה שיטת הלימוד המוכרת מן התלמוד הבבלי המבוססת על קושיות ותירוצים, אלא בני ארץ ישראל היו "מעיינין יחד, ומתקן זה את דברי זה, והשמועה יוצאה לאור". בדומה לכך כתבו ראשונים שדרך התלמוד הבבלי ארוכה ועמוקה, ואילו דרכו של התלמוד הירושלמי קצרה וקלה.
אמר אביי: וחד מינייהו (אחד מבני ישראל) עדיף (שקול, או פיקח וחריף) כתרי מינן (כשניים מבבל), אמר רבא: וחד מינן כי סליק להתם (אחד מבבל שעלה לא"י) עדיף כתרי מינייהו (כשניים מא"י), דהא רבי ירמיה דכי הוה הכא (כשהיה בבבל) לא הוה ידע מאי קאמרי רבנן (מה אומרים חכמים), כי סליק להתם (משעלה לא"י) קרי לן (קרא לחכמי בבל) בבלאי טפשאי (בבלים טפשים, משמע שהחכים מאוד בא"י).
הסביר שיטה מקובצת שבני ארץ ישראל אינם רגילים ללמוד כל כך בחריפות כבני בבל, שלבני בבל ההרגל (בתלמוד תורה) מסייע, ולבני ארץ ישראל טבע הארץ מסייע משום שאויר א"י מחכים, ושטבע הארץ עדיף מן ההרגל, אבל כשבן בבל עולה לארץ ישראל הנה ההרגל והטבע מסייעין אותו ולכן עדיף כשני בני א"י. וריב"ש פירש לפי שיצא מטומאת ארץ העמים ונכנס תחת כנפי השכינה, וגם כי כשאדם לומד חוצה למקומו קובע לימודו יותר ומצליח לפי שאינו מתבטל.
לפי המהר"ל מפראג, ארץ ישראל באמצע העולם כמו הנקודה שהיא אחת באמצע העיגול, שהיא מקשרת כל הקוים היוצאים מן העיגול, לכך הארץ גורמת שתלמידי חכמים שבא"י יש להם אחדות וקישור, ומכל שכן שהקב"ה אחד והוא משגיח על הארץ. וארץ ישראל קדושה, שכל הדברים שבה הם בשיווי ובסדר ראוי, ולפיכך תלמידי חכמים שבא"י היו נוחים זה לזה ומיישבים את הטעמים ללא קושיות. אבל בבל נקרא על שם עירוב ואין שם אחדות, ולכן נמצא שם יותר הפלפול, שהפלפול הוא שמקשה כנגדו והרי הוא כנגדו.
לפי הנצי"ב מוולוז'ין, בא"י הייתה זכות א"י גורמת לעמוד על אור ההוראה במעט העיון, וחכמי א"י היו למדים כל אחד בפני עצמו, ועיקר שקידתם לקבוע הלכה פסוקה וידיעתם בפירוש המשנה מאירה להם כאבוקה, ובבוא דבר חדש במעט פלפול להדביקה, להלכה אשר הייתה כבר לפניהם כחוקה. לא כן בבל שאין בה אור התורה, אלא על ידי אבוקה גדולה של הפלפול, ולכן חכמי בבל עיקר שקידתם לפלפל ולחדד איש יחד פני רעהו, ותכלית הנרצה היא ההוראה.
הגר"א ביאר את הפסוק: ”הֱבִיאַנִי הַמֶּלֶךְ חֲדָרָיו” (מגילת שיר השירים, פרק א', פסוק ד'): "ואמר חדריו, שהן חדרי תורה, כי עיקר התורה היא בארץ ישראל". אמר הרב חיים הירשנזון:
כל הלימודים שאנו מוצאים אותם בנושא אחד בארץ ובבבל, בירושלים ובמצרים, נמצא תמיד את "תורת ארץ ישראל" יותר ישרה ואמיתית, בנויה על יסודי ההגיון היותר ישרים... גם בעת הייתה עיקר תורת ישראל בבבל, הכירו כי ההגיון הישר הוא מולדת תורת א"י, וההגיון הבבלי הוא רק חידוד סופיסטי אשר תועלתו הוא רק לתבל את תורת ארץ ישראל, ולולי התורה העיקרית הזאת הוא כפלפול בלי בשר, כמלח בלי שיח... ומה שנתנה הספרות ההלכותית יתרון לתלמוד הבבלי על התלמוד הירושלמי, הוא לא מפני יתרון שיש לתורת בבל על תורת ארץ ישראל, רק מפני הגזרות והשמדות שהיו בארץ ישראל. לא בא מפני זה ספר הירושלמי למהדורה נשלמת ומסודרת, כמו תלמוד בבלי בימי רבינא ורב אשי ומר בריה.