stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה סתוי
סתוי ועונות השנה בארץ ישראל

סתוי, שכחקלאי וכסופר היה מעורה בטבע הארץ ובספרות העברית, התאונן בכתביו על היעדר ההתאמה בין יצירותיהם של הסופרים והמשוררים העבריים לטבע הארץ ואורחותיה. בכתביו חזר הדגיש את הניגוד בין "הסתיו" הארצישראלי לבין הסתיו האירופי. "רק שתי תקופות יש לנו כאן: קיץ וחורף או ימות החמה וימות הגשמים" קבע, ועל החורף אמר "עם הגשם הראשון, באה הרווחה לאדם, לחי ולצומח, ורונן הלב לקראת החיים החדשים...., והשם חורף מסמל כאן את התחייה, רעננות ועלומים".
בהקשרים אלו, ריכז ומיין כמה וכמה שיבושים וסילופים לשוניים בספרו פרקי טבע ולשון, ש"השתרשו בספרותנו במשך דורות בהשפעת הגלות, תוך יניקה והזנת הנפש ממראות נוף, סגנוני חיים ותרבויות של עמים זרים וארצות ניכר".
ספריו

בין ספריו:
ילדי אדמה, 1927
ספר הבהמות, אמנות, 1930
בן השמן מבגדד, מסדה, 1943
הכפר הערבי, עם עובד, 1946
ידידים אילמים - ספר הבהמות מהדורה מתוקנת חדשה, עם עובד, 1949
בערוב יום, טברסקי, 1952
בדרך לארץ האושר, י' שרברק, 1954
פרקי טבע ולשון, בסדרת ספריה לשיפור הלשון ולעיונים בטבע, מלילות, 1958
הזורעים בדמעה - סיפורי כפר, דביר, 1959
גלויות וסתומות בלשון, 1961
שלושה סיפורים, הוצאת "יחדיו", 1965
לקריאה נוספת

חיים תורן ומרדכי רבינזון, ספרותנו היפה, הוצאת אחיאסף, 1955
מיכאל אסף, 'קובץ של סטבסקי', המוסף לדבר, כ"ח באדר תר"ץ.
יוסף ליכטנבוים, 'סיפורי ערב', הדואר, תש"ד.
חיים תורן, על משה סטבסקי, מאזנים, כרך י"ח, תש"ד.
ג'יי דוידסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 במרץ 1968 (בן 56) ריברסייד, ארצות הברית 
 שם לידה:  אלפרד איימי
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יי דוידסון (באנגלית: Jaye Davidson; נולד ב-21 במרץ 1968) הוא שחקן קולנוע בריטי, היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1992 על תפקידו בסרט "משחק הדמעות".
ביוגרפיה

דוידסון נולד בריברסייד שבקליפורניה, ארצות הברית, בשם אלפרד איימי. הוא בנו של אב ממוצא גנאי ואם ממוצא אנגלי.
בגיל שנתיים וחצי עבר עם משפחתו להרטפורדשייר שבמזרח אנגליה.
דוידסון התפרסם בעולם בעיקר בזכות יכולת המשחק שגילה בתפקידו כטרנסקסואל בדרמת הפשע "משחק הדמעות" שיצאה ב-1992. בסרט גילם דוידסון את דמותה של דיל, חברתו הטרנסקסואלית של גיבור הסרט פרגוס, לוחם במחתרת האירית. על תפקידו בסרט היה דוידסון מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ומועמד לפרס באפט"א.
סרט נוסף בו התפרסם דוידסון היה מותחן הפעולה הבדיוני של רולנד אמריך מ-1994, "סטארגייט", בו גילם את דמותו של רע, אל השמש בדמות חייזר אכזרי הנוסע ברחבי הגלקסיה בדמותו של ילד קטן במטרה למצוא גוף בוגר יותר כדי להכיל בו את גופו הגוסס.
בהמשך עזב דוידסון את תחום המשחק וחזר לעסוק בתחום האופנה, בו עסק לפני שנכנס לתחום המשחק. דוידסון עובד כאסיסטנט אופנה בלונדון, בין השאר עבור חברת וולט דיסני.
ג'ורדן בארט

| --- | --- |

 לידה:  2 בדצמבר 1996 (בן 28) ביירון ביי, אוסטרליה 
 מדינה:  אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  מ-2011
 מקצוע:  דוגמנות
 
ג'ורדן קייל בארט (באנגלית: Jordan Kale Barrett; נולד ב-2 בדצמבר 1996) הוא דוגמן אוסטרלי.
ביוגרפיה

כשהיה בן 14 אותר בארט על ידי מאתר כישרונות (סקאוטר).
בארט דגמן, בין היתר, בקמפיינים של טום פורד, קלווין קליין, ורסצ'ה, רוברטו קוואלי ו-Moschino. הוא הופיע על השערים של ווג אוסטרליה ווג טורקיה (הגבר היחידי בשנת 2017),‏ Magazine ‏10‏, The London Times ו-Numéro.
בדצמבר 2016 בחר בו אתר Models.com לדוגמן השנה.
הערות שוליים

↑  רשימת דוגמנים של ווג אוסטרליה בדף השער (ויקיפדיה האנגלית)
↑  רשימת דוגמנים של ווג טורקיה בדף השער (ויקיפדיה האנגלית)
↑  ג'ורדן בארט, Top50, באתר models.com (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פטריק וולף

| --- | --- |

 לידה:  30 ביוני 1983 (בן 41) לונדון, אנגליה, בריטניה
 שם לידה:  פטריק דניס אפס
 שם במה:  Patrick Wolf 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2002
 מקום לימודים:  בית ספר קינגס קולג' 
 סוגה:  פופ אלקטרוניֿ, פולק אלקטרוני, רוק אלטרנטיבי, בארוק פופ
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  יוקולילי, פסנתר, ויולה
 חברת תקליטים:  Mercury Records
 http://www.patrickwolf.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
פטריק וולף (נולד כפטריק דניס אפס ב-30 ביוני 1983) הוא זמר-יוצר בריטי. וולף משתמש במגוון כלים רחב: הוא מנגן על יוקולילי, פסנתר וויולה. הוא נודע בסגנונו המוזיקלי המשלב סימפולים אלקטרוניים עם כלים קלאסיים, ובעקבות קהל המעריצים האדוק שלו, שנודע בשם ״Wolfpack״. מבחינה מוזיקלית, הוא נע בין פופ אלקטרוני, פולק אלקטרוני, רוק אלטרנטיבי ובארוק פופ.
דיסקוגרפיה

Lycanthropy‏ (2003)
Wind in the Wires ‏(2005)
The Magic Position‏ (2007)
The Bachelor ‏(2009)
Lupercalia‏ (2011)
Sundark and Riverlight‏ (2012)
דם האולימפוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ריק ריירדן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה
 הוצאה
 הוצאה:  Hyperion Books ובעברית גרף
 תאריך הוצאה:  2014
 מספר עמודים:  502 (בגרסה המקורית) בעברית 485
 הוצאה בעברית
 תרגום:  יעל אכמון
 סדרה
 סדרת ספרים:  גיבורי האולימפוס
 ספר קודם:  בית האדס
 הספר הבא:  האורקל הנסתר
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003801740
דם האולימפוס (באנגלית: The Blood of Olympus) הוא הספר החמישי והאחרון בסדרת הספרים "גיבורי האולימפוס", סדרה לנוער שנכתבה על ידי ריק ריירדן. הספר יצא לאור באוקטובר 2014 באנגלית, ובינואר 2015 בעברית בהוצאת גרף, בתרגומה של יעל אכמון.
תיאור העלילה > הרפתקת ניקו, ריינה והמאמן הדג'

הספר מתנהל בשני מסלולים. מסלול אחד המסלול של ניקו, ריינה והמאמן הדג' שסוחבים איתם את פסל אתנה פרתנוס, בניסיון להגיע איתו למחנה החצויים בזמן כדי למנוע מלחמה. ניקו מעביר אותם במסעות צללים, כשריינה משאילה לו מכוחה (משהו שהיא יכולה לעשות בזכות אמה, בלונה). אחריהם רודף הענק אוריון שהוא צייד ענק שרוצה לנקום בארטמיס. את אוריון מאטות ציידות ארטמיס והאמזונות, שמנסות לסייע לריינה להגיע למחנה. אוריון מצליח להרוג הרבה מהן. במהלך המסע, ניקו משתמש יותר ויותר בכוחו כבן האדס עד כי מסכן את חייו והופך להיות לא ממשי. ריינה משכנעת אותו להזהר יותר בשימוש בקסמים, ועוזרת לו ככל שתוכל. ריינה מגלה את סודו של ניקו על היותו מאוהב בפרסי. היא מגלה אהדה שחודרת בסוף לליבו של ניקו. במהלך מסעם עברה של ריינה נחשף ומתגלה כי היא איידה (ריינה חשבה שהרגה אותו) את אביה לאחר שהשתגע והפך לרוח. כמו ניקו גם היא מאוד סגורה, אך לבסוף דאגתו של ניקו חודרת לליבה. בינתיים, אוקטביאנוס מגייס ללגיון צבאות של מפלצות (שמאיימים על הלגיון, באותה המידה כפי שהם מאיימים על מחנה החצויים) וחצויים חזקים, שסולקו מן הלגיון בעבר בגלל שהיו מרושעים. ניקו משתמש בכוחותיו עד כי מגיע לסף מוות. הדג' מגייס לעזרתם את פגסוס (המקורי) ואת ילדיו, והם סוחבים את הפסל ואת השלושה עד למחנה החצויים. ריינה הורגת את אוריון יחד עם אתנה ובלונה, ואז מוסרת את הפסל חזרה ליוונים. מתנתה של ריינה ליוונים מרפאת את האלים מהפיצול שסבלו ממנו.
תיאור העלילה > הרפתקת השבעה

במסלול השני השבעה עוברים ממקום למקום בניסיון למצוא את הדרך להביס את גאיה. הם מגלים כי ניתן להכין שיקוי שיחזיר לחיים את החצוי שאמור למות במאבק, ומנסים להשיג את כל המרכיבים. הם משחררים את בניו של ארס, דימוס אל הפחד ופובוס אל הבהלה, חוטפים את אלת הניצחון ניקה ומגיעים לאסקלפיוס, אל הריפוי, שמכין להם את השיקוי. ליאו מבין כי הוא זה שימות במאבק ומתכנן את צעדיו. כל אחד מהשבעה השתנה במהלך הסדרה ובספר החמישי הם מפגינים ביטחון מלא ביכולתם. חששותיהם אל מול המוות קטנים והם פשוט מתקדמים קדימה. באתונה הם ניצבים מול הענקים, כשהאלים מצטרפים אליהם לאחר שנרפאו על ידי פסל אתנה פרתנוס, אולם הם לא מצליחים למנוע מגאיה להתעורר. גאיה מתעוררת במחנה החצויים, וצבאות המפלצות תוקפות את שני המחנות. ג'ייסון וליאו מרימים את גאיה לאוויר ובכך מפרידים אותה מהאדמה, שמחזקת אותה. פרנק מקיים את דבריו של אביו בתחילת הסדרה, ומצליח לשכנע את פרסי להניח להם לטפל בגאיה בעצמם. ג'ייסון וליאו נאבקים בה, בעוד שפייפר משתמשת בדיבור הקסמה כדי לשכנע אותה לחזור לישון. בינתיים על הקרקע ניקו ניצב מול אוקטביאנוס. אוקטביאנוס לא שם לב לכך שדרגותיו מסובכות בטיל שרצה לשגר. ניקו לא עוצר מבעדו כשהוא משגר את הטיל, ועף בעקבותיו. גאיה מושמדת באמצעות פיצוץ מהאש של ליאו ומהטיל של אוקטביאנוס. לבסוף ליאו נהרג (כפי כשצפה) במאבק אך פסטוס מרפא אותו והוא מוצא את דרכו חזרה לקליפסו מבלי שחבריו יודעים שהוא בסדר.
על הספר

הספר "דם האולימפוס" סוגר את סדרת הספרים "גיבורי האולימפוס". כיוון שהספרים הקודמים השאירו קווי עלילה רבים פתוחים ורמזים אודות הקשיים שעומדים בפני הדמויות, היו דיבורים רבים על מה צפוי בספר האחרון. הספר האחרון סוגר את כל קווי העלילה. בניגוד לספרים הקודמים שם הדמויות חששו, והיססו, בספר האחרון הם נעים קדימה ללא היסוס. השבעה עוברים תהליך התבגרות במהלך המסע. בסופו הם מבינים את העוצמה שקיימת בכל אחד מהם, ואת העוצמה שיש להם כקבוצה.
הנבואה הגדולה השנייה (נבואת השבעה)

שבעה חצויים ייענו לאתגר.
עולם ומלואו יסער או יבער.
נדרים לקיים עד כלות הנשימה,
בשערי המוות תגעש מלחמה.
הנבואה הגדולה מתגשמת. הפסוק "עולם ומלואו יסער או יבער" מתייחס לג'ייסון וליאו. בזכותו הם הבינו שפרסי לא נועד לעצור את גאיה, והדבר גרם לדאגה רבה. "נדרים לקיים עד כלות הנשמה" יכול להתייחס לליאו שמת וחוזר לקליפסו. כיוון שאפולו נענש על ידי זאוס, האורקל, וילדיו לא מקבלים ממנו נבואות. משום כך, נבואת השבעה היא הנבואה הגדולה האחרונה, לפחות עד להסדרת היחסים בין האלים.
דמויות > השבעה

פרסי ג'קסון - בן פוסידון
אנבת' צייס - בת אתנה
ג'ייסון גרייס - בן יופיטר
פרנק ז'אנג - בן מארס ונצר פוסידון
הייזל לבסק - בת פלוטו
ליאו ואלדס - בן הפייסטוס
פייפר מקלין - בת אפרודיטה
דמויות > דמויות ראשיות נוספות

ריינה רמירס-אריאנו - בת בלונה
ניקו די אנג'לו - בן האדס
גליסון הדג' - סאטיר
רובר קמפן

| --- | --- |
"דיוקן גבר", סביב 1435. 40.7 ס"מ x 28.1 ס"מ. הגלריה הלאומית, לונדון"דיוקן אישה", סביב 1435. 40.6 ס"מ x 28.1 ס"מ. הגלריה הלאומית, לונדון
 לידה:  1375 ואלנסיין, צרפת 
 פטירה:  26 באפריל 1444 (בגיל 69 בערך) טורנה, צרפת 
 תחום יצירה:  הפלמים הפרימיטיביים 
 זרם באמנות:  הפלמים הפרימיטיביים 
 יצירות ידועות:  טריפטיכון ורל, הולדת ישו 
 
טריפטיכון סיילרן (אנ'), סביב 1425. אחד משני מהטריפטיכונים ששרדו של קמפן. כעבודה מוקדמת, הוא חדשני ביותר, במיוחד בשימוש בצבעי השמן, אך פחות מוכשר ומוצלח (שימו לב לפרספקטיבה השטוחה) מהפאנלים הבוגרים יותר שלו.
קישוט המזבח של מרודה (אנ'), מיוחסת לאמן מפלמאלה או לסדנה שלו, סביב 1425–1428
"ההורדה מהצלב", כנראה עותק סדנה של טריפטיכון שאבד.
רוֹבֶּר קַמְפֶּן (בפלמית: Robert Campin; סביב 1375 – 26 באפריל 1444) מזוהה כיום בדרך כלל עם "האמן של פלמאלה" (Meester van Flémalle, קודם לכן, לפני גילוי של שלושה לוחות דומים אחרים, הוא היה מזוהה כ-"האמן של הטריפטיכון של מרודה"), היה האמן הגדול הראשון של הציור הפלמי המוקדם (אנ'). בעוד קיומו של צייר מצליח מאוד בשם רובר קמפן מתועד היטב לתקופה, לא ניתן לזהות יצירות על ידו באופן מוחלט באמצעות חתימה או תיעוד מתקופתו. קבוצת ציורים, ללא תאריך, מיוחסת לו זמן רב, וקבוצה נוספת יוחסה פעם ל"אמן של פלמאלה" הבלתי מזוהה. כיום נהוג לחשוב ששתי הקבוצות הן של קמפן, אך אין אין על כך תמימות דעים.
אוסף העבודות שויך ל"אמן של פלמאלה" הבלתי מזוהה, שנקרא כך במאה ה-19 על שם שלושה לוחות דתיים שנאמרו שהגיעו ממנזר בפלמאלה (Flémalle). ההנחה היא שכל אחד מהם הוא כנף של טריפטיכון או פוליפטיכונים (אנ'), והם "הבתולה והילד עם מסך מגן אש", כעת בלונדון, קטע פאנל עם "הגנב על הצלב" בפרנקפורט, והגרסה של בריסל של קישוט מזבח מרודה.
קמפן היה פעיל מ-1406 כאומן ציור בטורנה, בבלגיה של ימינו, והפך לצייר המוביל בעיר במשך 30 שנה. הוא קיבל אזרחות ב-1410, וייתכן שלמד אצל יאן ואן אייק. תהילתו התפשטה עד כדי כך שב-1419 הוא כבר ניהל בית מלאכה גדול ורווחי. הוא היה מעורב במרד האחים (אנ') בראשית שנות ה-20 של המאה ה-15; זה, יחד עם רומן מחוץ לנישואין עם אישה בשם לורנס פולט, הובילו למאסרו. עם זאת הוא שמר על מעמדו וסדנתו עד מותו ב-1444.
לוחות קמפן המוקדמים מראים את השפעתם של האמנים הגותים הבינלאומיים (אנ'), האחים לימבורג (אנ') (1385 – 1416) ומלכיאור ברודרלם (אנ') (1350 לערך – 1409 לערך), אך מציגים התבוננות מציאותית יותר מכל האמנים הקודמים, שהוא השיג באמצעות חידושים בתחום השימוש בצבעי שמן. הוא הצליח בחייו, וקיבל תשלומים בגין מספר עבודות אזרחיות. קמפן לימד גם את רוחיר ואן דר ויידן (שנקרא ברשומות המוקדמות האלה כ-Rogelet de la Pasture, גרסה צרפתית של שמו) וגם את ז'אק דארט (אנ'). הוא היה בן זמנו של יאן ואן אייק, והם נפגשו ב-1427. היצירה הידועה ביותר של קמפן היא יצירת "קישוט המזבח של מרודה" מ-1425–28 לערך.
ביוגרפיה

קמפן מופיע לראשונה כתושב בטורנה מהארכיון של 1405–1406, כאמן חופשי של גילדת הצורפים והציירים, והיו הרבה ספקולציות לגבי מוצאו ומקום הולדתו, שלמעשה אינו ידוע, אם כי לפעמים הוא רשום כאילו נולד בוואלנסיין. בשנת 1408 הוא רכש את הבית שהוא שכר מאז 1406 ליד קתדרלת טורנה. בשנת 1410, הוא קנה אזרחות מלאה. הרישומים מראים מספר רב של עמלות מיחידים וגילדות, כמו גם מרשויות כנסייתיות ואזרחיות. קמפן היה בעלים של כמה בתים, רכש איגרות חוב עירוניות והשקיע במשכנתאות.
בשנים 1423–1429 נשלטה ממשל העיר על ידי הגילדות. קמפן היה סגן ראש גילדת הצורפים והציירים בשנים 1423–24 ו-1425. בשנת 1427 ייצג את הגילדה במועצת העיר. לאחר שיקום האוליגרכיה של בעלי האזרחות המלאה הובאו מנהיגי משטר הגילדה, כולל רובר קמפן, לבית המשפט. קמפן נצטווה לעלות לרגל למנזר סנט-ז'יל (אנ') ולשלם את הקנס.
קמפן היה נשוי לאיסבל דה סטוקווין (Ysabel de Stocquain). לבני הזוג לא היו ילדים. היה לו רומן עם לורנס פולט (Laurence Polette), שבגינו הוא הועמד לדין ב-1432 ונידון לגירוש לשנה. מריגרט מבורגונדי (אנ') אשתו של וילהלם השני, דוכס בוואריה ואחותו של ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה התערבה בשמו, ועונשו הופחת לקנס. זמן קצר לאחר גזר הדין התקבלו חניכיו של קמפן, רוחיר ואן דר ויידן וז'אק דארט (אנ') כאמנים לגילדת הציירים. עם זאת, קישוט מזבח וורל המתוארך (1438) מראה שהוא המשיך לעבוד (שני הכנפיים החיצוניים נמצאים בפראדו במדריד; הפאנל הראשי אבד). הוא מת בעיר המאומצת שלו טורנה ב-1444.
זהות וסגנון

אף על פי שהיה התבסס על האסתטיקה של כתבי היד של סוף המאה ה-14, קמפן הפגין כוחות התבוננות ריאליסטיים גדולים יותר מכל צייר אחר לפניו. הוא היה מהראשונים שהתנסו בשימוש בצבעים על בסיס שמן, במקום טמפרה על בסיס ביצים, כדי להשיג את זוהר הצבע האופייני לתקופה זו. קמפן השתמש בטכניקה החדשה כדי להעביר דמויות חזקות ומעוגלות על ידי מודלים של אור וצל בקומפוזיציות של פרספקטיבות מורכבות. נותר עניין של ויכוח עד כמה הסמליות המורכבת שמקובלת בדרך כלל כקיימת ביצירתו של ואן אייק קיימת גם ביצירתו של קמפן.
היסטוריונים של האמנות רצו זה מכבר להתחקות אחר ראשיתו של הרנסאנס הצפוני - עם הרבה פחות עדויות להמשך מאשר באיטליה. במשך זמן רב חשבו שיאן ואן אייק היה הצייר הראשון שעשה שימוש מלא בחידושים. עם זאת, בסוף המאה ה-19 התברר כי ואן אייק היה בן זמנו של אמן שצייר מספר יצירות, כולל יצירת קישוט המזבח של מרודה. המתוארך לשנת 1428 לערך, יצירת קישוט המזבח (כיום בקלויסטרס של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות) ספוגה בתשומת לב אוהבת לפרטים וריאליזם. שלושה לוחות אחרים באופן דומה, שאמורים להגיע מהמנזר הקרוי לכאורה פלמאלה (הוכח שלא היה, למעשה, מנזר כזה), נמצאים כעת בפרנקפורט. נטען כי יצירות אלו שייכות ל"אמן מפלמאלה" אחד, שלא ניתן היה לקבוע את זהותו באותה תקופה.
במאה ה-20, העלו כמה חוקרים השערה שהאמן של פלמאלה עשוי להיות רובר קמפן, שתועד כצייר אמן בטורנה משנת 1406. הוויכוח מסתובב סביב מאמר המזכיר שני תלמידים שנכנסו לסטודיו שלו בשנת 1427 - ז'אק דארט ורוג'לה דה לה פסטור (Rogelet de la Pasture). האחרון היה כנראה רוחיר ואן דר ויידן. יצירת קישוט המזבח המתועדת היטב מאת דארט מציגה קווי דמיון בולטים ליצירותיו של האמן של פלמאלה, וכך גם יצירות מוקדמות של רוחיר. לכן, מפתה להניח שגם דארט וגם רוחיר היו תלמידיו של האמן של פלמאלה, כלומר רובר קמפן. עם זאת, אפשרות נוספת היא שהפאנלים של פלמאלה צוירו על ידי רוחיר עצמו כשהיה עדיין בשנות העשרים לחייו. כמה חוקרים אפילו ייחסו את ה"הורדה מהצלב" המפורסמת מהפראדו (מדריד) לקמפן ולא לוואן דר ויידן.
ההגדרה המהודקת ביותר של העבודות פרי מכחולו כוללת רק את לוחות הפלאמלה, "הולדת ישו" בדיז'ון, "הגנב על הצלב" (קטע של צליבה) בפרנקפורט, שני דיוקנאות של גבר ואישה בלונדון (מסביבות 1430), ואולי טריפטיכון סיילרן. זו, אשר אינה כוללת את היצירות הידועות ביותר המיוחסות לו בדרך כלל, אשר מוקצות לאחר מכן לסדנתו או לתלמידיו, היא העמדה שנקטה לורן קמפבל.
יצירותיו

טריפטיכון הקבורה (או "טריפטיכון סיילרן" מכון קורטולד לאמנות (אנ'), לונדון) מתוארך לסביבות 1425. הפאנל המרכזי מראה את ההערצה לפיסול של אותה תקופה (קמפן היה ידוע כמי שעשה כמה פסלים). לאחר מכן, הוא צייר את "נישואי הבתולה" (מוזיאון פראדו, מדריד) ואת "הולדת ישו" (מוזיאון האומניות היפות של דיז'ון) בסביבות 1420–1425.
בסביבות 1425–1428 צייר קמפן את קישוט המזבח של מרודה (אנ'), טריפטיכון (שלושה ציורי לוח) שהוזמן לשימוש פרטי. הבשורה למרים תופסת את הפאנל המרכזי. המלאך גבריאל מוצג כשהוא מתקרב למרים, היושבת וקוראת. היא מצוירת בבית פלמי מטופח ממעמד הביניים. ניתן לראות כמה יצירות המיוחסות לרובר קמפן בארמיטאז', כולל לוחות דיפטיכון המתארים את "השילוש הקדוש" ואת "הבתולה והילד". עבודות אחרות מוצגות במוזיאון הפראדו, ובגלריה הלאומית של לונדון. קמפן גם שיתף פעולה עם אמנים אחרים, למשל. עם ז'אן דלמר (אנ') ביצירת (כנראה ציור) שני פסלי עץ של הבשורה כיום בכנסיית סנט קוונטן בטורנה (Église Saint-Quentin de Tournai).
יצירות נבחרות

"נישואי מרים", סביב 1420
"הבשורה למרים", 1420–1425
לידת ישו, סביב 1420, המוזיאון לאומניות היפות בדיז'ון (אנ')
"בתולה וילד", לפני 1430
"הבתולה והילד לפני מסך מגן אש", 1440
"השילוש הקדוש", סביב 1433–1435
צליבת הגנב הרע
אדם בתפילה
דיוקן איש שמן
הצד הימני של טריפטיכון ורל, כיום בפראדו במדריד
דיוקן ורוניקה הקדושה, מיוחס לרובר קמפן
לקריאה נוספת

Campbell, Lorne. The Fifteenth Century Netherlandish Paintings. National Gallery, 1998. ISBN 978-1-85709-171-7
Foister, Susan; Nash, Susie. Robert Campin: new directions in scholarship. London: National Gallery, 1996
Jacobs, Lynn. Opening Doors: The Early Netherlandish Triptych Reinterpreted. University Park, PA: Pennsylvania State University Press, 2011. ISBN 0-271-04840-9
Thürlemann, Felix. Robert Campin: A Monographic Study with Critical Catalogue. Prestel, 2002. ISBN 978-3-7913-2778-5
הערות שוליים

↑  Jacobs, Lynn. Opening Doors: The Early Netherlandish Triptych Reinterpreted. University Park, PA: Pennsylvania State University Press, 2011. ISBN 0-271-04840-9
↑  Annunciation Triptych
↑  Campbell, Lorne. The Fifteenth Century Netherlandish Paintings. National Gallery, 1998. ISBN 978-1-85709-171-7
↑  The Seilern Triptych - The Entombment A & A art & archtitecture, 2013. Retrieved 24 May 2013. Archived here.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274426505171  PLWABN: 9810648862005606  BNE: XX1247313  BnF: cb11955921j (data)  BPN: 38217428  CiNii: DA11824357  GND: 118840436  ISNI: 0000 0000 6297 336X  LCCN: n82254810  NSK: 000741905  NTA: 070376832  RERO: 02-A016595204  RKD: 15043  SELIBR: 182722  SUDOC: 027540650  ULAN: 500021163  VcBA: 495/295782  VIAF: 89682661   WorldCat (עם VIAF): 89682661
יום שבתון (פיוט)

ערך זה עוסק בזמר לשבת. אם התכוונתם ליום שבו לא עובדים, ראו .
יוֹם שַׁבָּתוֹן הוא פיוט לשבת שחובר על ידי רבי יהודה הלוי והוא מושר בקהילות אשכנז בסעודה השנייה של שבת.
תוכן הפיוט

הפיוט מתייחס לסיפור יונתו של נח השבה כשהיא מבשרת על סוף המבול ובפיה בדמותו של עלה זית כאות לכך שמצאה מנוח לכף רגלה. רבי יהודה הלוי מקשר בפיוט את היונה לנמשל - כנסת ישראל הנמשלת ליונה במדרש שיר השירים, ומוצאת מנוחה ביום השבת.
”כִּי מֵי נֹחַ זֹאת לִי אֲשֶׁר נִשְׁבַּעְתִּי מֵעֲבֹר מֵי נֹחַ עוֹד עַל הָאָרֶץ כֵּן נִשְׁבַּעְתִּי מִקְּצֹף עָלַיִךְ וּמִגְּעָר בָּךְ. כִּי הֶהָרִים יָמוּשׁוּ וְהַגְּבָעוֹת תְּמוּטֶינָה וְחַסְדִּי מֵאִתֵּךְ לֹא יָמוּשׁ וּבְרִית שְׁלוֹמִי לֹא תָמוּט אָמַר מְרַחֲמֵךְ ה'.” - כפי שמבשר ישעיהו, מתקשרת שאיפת המנוחה הגדולה של ציון מזעפו של ההווה בחסד הגאולה העתידי.
פזמונו של הפיוט הוא המשפט "יוֹנָה מָצְאָה בוֹ מָנוֹחַ וְשָׁם יָנוּחוּ יְגִיעֵי כֹחַ" (משפט מהבית הראשון של הפיוט).
נוסח הפיוט

הנוסח המצוי בסידור הוא נוסח מאוחר יותר, והנוסח הקדום לפיוט כולל תוכן שונה לבית השלישי. במקום להרחיב בתיאור מעמד הר סיני מתאר הטקסט את נקמת ה' באויבים ואת השמחה במפלתם בעת גאולת ישראל. מחרוזת זו הוחלפה בתקופה מאוחרת יותר מחשש לעימות עם הגויים ומפני "דרכי שלום" (הגרסה המאוחרת נמצאת כבר בכתבי יד אשכנזיים). להלן נוסח המחרוזת הקדומה:
"ומתוך ערפל האיר אופל / ועד עב הרים יושבי שפל /
ומגדל צרים ארצה נפל (י"ס אראה נופל) / אך אנוכי מלאתי כוח.
יש שכתבו שגם הבית הרביעי אינו מקורי אלא הוחלף מפני דרכי שלום (הנוסח המקורי לדבריהם מובא לקמן) אך בכתבי יד של הפיוט מופיע הבית הרביעי כמו בדפוסים. מקור טענה זו הוא בהשלמה ספרדית לפיוט זה שהיה נפוץ אצל הספרדים בלי הבית הרביעי (ולא סימנוהו בשם "יהודה" אלא בשם ה') ועל זה כתב הרב שאול הכהן מג'רבא המכונה מוהרש"ך (בהערה לס' שפתי רננות מהד' ליוורנו תקע"ט) שהוא מצא באיזה כת"י שסימן השיר יהודה אלא שהושמט בית מפני הצנזורה ואף הביאו כביכול את נוסח הבית המושמט - אלא שכפי שניתן לְהִוָּכַח בכתבי היד לא זהו הבית המושמט. להלן הנוסח שצוין בטעות כמחרוזת הקדומה:
דרוך בנעל אויבים וצרים / וגם המעד קרסולי זרים /
ואז יענו לך עמי בשירים / אל המתהלך על כנפי רוח".
לחנים וביצועים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  בית זה אינו בפיוט המקורי, ושונה מחמת הצנזורה.
↑  בית זה מופיע בפיוט המקורי תחת הבית הקודם.
↑  נוסח גניזת קהיר וְעַד
↑  נוסח גניזת קהיר אַרְצָה
↑  י"ג אֵל.
↑  י"ג מֵהַר.
↑  ראו בערך ובהערה הבאה, שיש שטענו שבית זה אינו מהפיוט המקורי.
↑  יש שכתבו שאף בית זה הוא המקורי, במקום הבית שקדם לו, ראו בערך.
↑  י"ג הַשְּׁבוּעָה
↑  זמירות לשבת וברכת המזון, ש. קאופמן
ג'וזף הלר

ערך זה עוסק בסופר אמריקאי. אם התכוונתם להיסטוריון ישראלי, ראו .
| --- | --- |

הלר, 1986
 לידה:  1 במאי 1923 קוני איילנד, ארצות הברית 
 פטירה:  12 בדצמבר 1999 (בגיל 76) איסט המפטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  ברוקלין 
 עיסוק:  סופר, מחזאי, תסריטאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה, מכללת סיינט קתרין (אוקספורד), בית ספר ע"ש אברהם לינקולן 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  סאטירה, קומדיה שחורה 
 יצירות בולטות:  מלכוד 22, דיוקן האמן כאיש קשיש, אז ועתה, משהו קרה, זמן סגירה, No Laughing Matter, דמיינו לכם, אלוהים יודע, Good as Gold 
 תקופת הפעילות:  מ-1948 
 פרסים והוקרה:  פרס מדיסיס זר (1985)  תוכנית פולברייט 
 חתימה:   
 
ג'וזף הלר (באנגלית: Joseph Heller;‏ 1 במאי 1923 – 12 בדצמבר 1999) היה סופר ותסריטאי יהודי-אמריקאי. נודע בעיקר בזכות ספרו "מלכוד 22" שהפך למטבע לשון לתיאור מצב אבסורדי שבו ניתן  לבחור בין אופציות הסותרות זו את זו.
היה מועמד לפרס נובל לספרות לשנת 1972.
ביוגרפיה

ג'וזף הלר נולד בברוקלין שבניו יורק, ארצות הברית, למשפחה יהודית-אשכנזית ממעמד-הפועלים שהיגרה לארצות הברית מרוסיה. גדל בקוני איילנד שבניו יורק.
במסגרת מלחמת העולם השנייה, שירת הלר כמטילן בחיל האוויר של ארצות הברית במטוס B-25, וטס במעל לשישים משימות סיוע למתקפות נגד החזית האיטלקית.
בשנת 1945 שחרורו מהצבא האמריקני, החל הלר ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1949 סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה האמריקנית, ולמד אף שנה באוניברסיטת אוקספורד הבריטית, במסגרת תוכנית פולברייט.
קריירה

בין השנים 1950–1952 הוא היה מרצה לאנגלית באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
שימש כרעיונאי (קופירייטר) במגזין "טיים" בין השנים 1952 ו-1956 ובמגזין "לוק" בין השנים 1956 ל-1958.
בשנת 1953 החל לכתוב את ספרו המפורסם "מלכוד 22", שיצא לאור בשנת 1961 (שם הכותר במקור: "מלכוד 18"). "מלכוד 22" מספר את סיפורו של יוסריאן, חבר צוות אוויר, במהלך מלחמת העולם השנייה. שם הספר נגזר משמו של המלכוד שמונע מהפרוטגוניסט של הספר, יוסריאן, להשתחרר מהצבא האמריקני: רק משוגעים יכולים להשתחרר מהצבא, אך אם אתה רוצה להשתחרר מהצבא במהלך מלחמת עולם שכזו סביר להניח שאינך משוגע. "מלכוד 22" זכה להצלחה יוצאת דופן והפך לספר פולחן.
היצירות הבאות של הלר הן דוגמאות לסאטירה מודרנית שבמרכזה חייהם של בני מעמד הביניים.
זמן קצר לאחר פרסום "מלכוד 22", הלר חשב על רעיון לרומן הבא שלו, "משהו קרה", אבל לא החל לכתוב אותו במשך שנתיים. בינתיים הוא התמקד בכתיבת תסריטים, והשלים את התסריט הסופי לעיבוד הקולנועי של "סקס והנערה הרווקה" של הלן גרלי בראון, וכן בתסריט קומי לטלוויזיה ששודר בסופו של דבר במסגרת הסדרה "הצי של מקייל".
בשנת 1967 כתב הלר מחזה בשם "הפצצנו בניו הייבן". הוא השלים את המחזה תוך כשישה שבועות בלבד, אך נאלץ להשקיע זמן רב בעבודה עם ההפקה בעת כשהועלתה ההצגה לבמה. המחזה העביר מסר אנטי-מלחמתי, ובה-בעת מנסה לפתוח דיון בקשר למלחמת וייטנאם. הוא הופק במקור על ידי חברת הרפרטואר של בית הספר לדרמה של ייל, עם השחקן סטייסי קיץ' בתפקיד הראשי. לאחר עדכון קל, הוא פורסם, ולאחר מכן הופיע לראשונה בברודוויי, בכיכובו של ג'ייסון רוברדס.
רומן ההמשך של הלר, "משהו קרה", פורסם לבסוף בשנת 1974. המבקרים התלהבו מהספר, וגם מהדורות הכריכה הקשה שלו והן המהדורות בכריכה רכה הגיעו למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס". הלר כתב עוד חמישה רומנים, שכל אחד מהם לקח לו כמה שנים להשלים. אחת מהן, "זמן סגירה", כלל שוב רבות מהדמויות מ-"מלכוד 22" בניו יורק שלאחר המלחמה. כל הרומנים נמכרו בצורה מכובדת, אך לא הצליחו לשכפל את הצלחת "מלכוד 22".
חיים אישיים

באמצע שנות השמונים לקה בתסמונת גייאן-בארה והיה על ערש דווי. משהתאושש, התגרש מאשתו שירלי, אם ילדיו, ונישא לאחות שטיפלה בו, ואלרי המפריס, עמה נשאר עד פטירתו בשנת 1999.
ספריו

ספרי הסיפורת של הלר שתורגמו לעברית:
מלכוד 22 , תרגמו בני לנדאו, בני הדר, ביתן 1978. (Catch 22) (1961)
תרגום חדש של ירון בן-עמי, בהוצאת ספרי עליית הגג/ידיעות אחרונות, 2008
משהו קרה, תרגמה אופירה רהט, זמורה ביתן 1979.(Something Happened) (1974)
גולד שווה זהב, תרגם דוד נגב, זמורה ביתן 1981.(Good as Gold) (1979)
אלוהים יודע, תרגם מאיר ויזלטיר, עם עובד 1987.(God Knows) (1984) ספר זה זיכה את הלר בפרס מדיסיס לסופר זר לשנת 1985.
ציירו לכם, תרגמה ליאורה הרציג, עם עובד תל אביב 1990.(Picture This) (1988)
זמן סגירה, תרגמה צילה אלעזר, מעריב, 1995.(Closing Time) (1994)
אז ועתה, תרגמה עדית פז, מעריב, 2001.(Now and Then: From Coney Island to Here) (1998)
דיוקנו של האמן כאיש קשיש, תרגמה דורית בריל-פולק, עריכה שמעון ריקלין, מודן 2005.(Portrait Of The Artist As An Old Man) (2000)
מחזות, תסריטים, ועיבודים קולנועיים שיצר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הפצצנו את ניו הייבן, (We Bombed New Haven) (1968) (מחזה)