stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמדאוס (סרט)
מסר

הסרט הוא למעשה שיר הלל לגאונות. סליירי הוא האדם שעושה הכל נכון: עובד בשקדנות, שומר את מצוות הדת ואף חיי במידה של סגפנות, מפלס את דרכו בתבונה בחצר הקיסר; כתוצאה מכך הוא גם זוכה לכבוד ולתהילה בסביבתו - הרבה יותר ממוצרט! - אך דבר אחד חסר לו: הניצוץ הגאוני. הוא מכיר בכך שהניצוץ הזה מצוי דווקא אצל מוצרט, שלא עושה שום דבר בדרך הנכונה, אך הוא "אהוב האל" - Amadeus בלטינית - בחירה שרירותית של הבורא שאין בה צדק ואין בה הגיון. כמו כל אהבה, היא אינה ניתנת להסבר או להצדקה. משום כך נבחר שם זה לסרט מבין שמותיו של מוצרט. הכרה זו, שסליירי הוא כמעט היחיד שמחזיק בה (בעיני רוב האנשים סליירי הוא המצליח ומוצרט הוא הכושל), הופכת אצלו לאובססיה, שבסופו של דבר מביאה לסוף הטרגי: הוא גורם למותו של מוצרט, אך בכך אינו מביא מזור למצוקתו שלו, כי את הגאוניות לא ירכוש לעולם; אותו האל אינו אוהב.
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
טום הולס: וולפגנג אמדאוס מוצרט
פ. מארי אברהם: אנטוניו סליירי
אליזבת ברידג': קונסטנצה מוצרט
רוי דוטריס: לאופולד מוצרט
סיימון קאלו: עמנואל שיקנדר
ג'פרי ג'ונס: הקיסר יוזף השני
צ'ארלס קיי: הרוזן אורזיני-רוזנברג
ריטה זוהר: גברת שלומברג
טריוויה

עלילת הסרט היא בדיונית ברובה ומבוססת על אגדות אורבניות רבות. לדוגמה, הרעיון של קנאתו של סליירי במוצרט, הנובעת מהעדר כישרון, היא מיתוס בלבד. הצלחתו של סליירי בחצר המלוכה ובקהל הרחב, הייתה גדולה יותר מהצלחת מוצרט.
את הרקוויאם המפורסם של מוצרט הזמין הרוזן פרנץ ואלזג-שטופאך, איש אצולה חובב מוזיקה ולא אנטוניו סליירי, כמתואר בסרט. סליירי מעולם לא השלים את היצירה.
בסרט סליירי מתואר כמלחין חסר תרומה משמעותית לעולם המוזיקה, עקב חוסר כישרון. בפועל אנטוניו סליירי הוא אחד המלחינים החשובים והמפורסמים של תקופתו, אם כי היום יצירותיו כמעט ואינן מנוגנות.
בסצנה בה מוצרט מבקש לנגן בסגנונות של מלחינים שונים, הוא מסרב לנגן בסגנונו של כריסטוף ויליבלד גלוק בטענה שהוא משעמם. במציאות, גלוק היה אחד המלחינים האהובים על מוצרט.
קונסטנצה ובר, אשתו של מוצרט, מוצגת בסרט כמי שניהלה את משק הבית ולא יותר מזה. במציאות, היא הייתה זמרת סופרן פעילה, שאף השתתפה ברבות מהאופרות שמוצרט הלחין.
בסצנת הפגישה בין מוצרט לקיסר, מוצרט "משפר" את המנגינה של סליירי. המנגינה שיוצאת בסוף היא "Non più andrai" מתוך האופרה של מוצרט "נישואי פיגארו".
שני שחקנים, טום הולס (מוצרט) ופ. מארי אברהם (סליירי) היו מועמדים לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. אברהם זכה.
פרוש שמו של הסרט "אמדאוס", הוא "אהובו של האל". זהו שמו השני של מוצרט.
השימוש בשם "אמדאוס" בידי מוצרט עצמו מופיע לעיתים רחוקות במכתבים שנכתבו על ידי המלחין, ולרוב בנימה מבודחת על הסיומת הלטינית, שכן לרוב הוא נעשה בסמוך לשמות "וולפגנגוס" ואף "מוצרטוס" (ראו מכתבים מ-16 בדצמבר 1774, 14 בנובמבר 1777 ו-10 במאי 1779). פרט למקרים בודדים כדוגמת אלה, מוצרט לרוב כתב את השם אמדה (Amadè) כשכתב את תרגום שם ההטבלה שלו, תיאופילוס, לאיטלקית.
את הפאה הוורודה שחבש מוצרט בסרט ניתן לראות בתערוכת הקבע של מוזיאון אקדיאן באוניברסיטת מונקטון. הפאה נוצרה על ידי פול לבלנק. לבלאנק זכה באוסקר לאיפור ועיצוב השיער הטובים ביותר עבור סרט זה בשנת 1985.
הפקה

קנת בראנה כותב באוטוביוגרפיה שלו "Beginning" שהוא היה אחד המועמדים הסופיים לתפקיד מוצרט, אבל ירד מהשיקול כשפורמן החליט לעשות את הסרט עם צוות אמריקאי. מארק המיל, שהחליף את טים קארי בתור מוצרט לקראת סוף ההצגה בברודוויי של גרסת המחזה, נבחן יחד עם שחקניות רבות באודישן לתפקיד אשתו של מוצרט קונסטנצה. עם זאת, פורמן החליט בסופו של דבר לא ללהק אותו בשל הקשר שלו לדמותו של לוק סקייווקר, בתחושה שהקהל לא יאמין לו כמלחין. מג טילי לוהקה לתפקיד אשתו של מוצרט קונסטנצה, אך היא קרעה רצועה ברגלה יום לפני תחילת הצילומים, היא הוחלפה באליזבת ברידג'. סיימון קאלו, שגילם את מוצרט בהפקה הבימתית המקורית של אמדאוס בלונדון, לוהק לתפקיד עמנואל שיקנדר, הליבריסט של חליל הקסם.
הסרט צולם במקום בפראג ובקרומיז' (אנ'), בגלל שרוב המבנים נשמרו בצורתם מימי הביניים, מה שהוזיל את ההפקה והעלות. פורמן הצליח לצלם סצנות בתיאטרון הרוזן נוסטיץ בפראג, שם הוצגו לראשונה דון ג'ובאני וחסדו של טיטוס מאתיים שנה קודם לכן. מספר סצנות אחרות צולמו באולפני ברנדוב ובבניין אינוואלידובנה, לשעבר "הוטל דה אינווליד", שנבנה בשנים 1731–1737.
פורמן שיתף פעולה עם הכוריאוגרפית האמריקאית טווילה ת'ארפ.
על פי הדיווחים, טום הולס השתמש במצב הרוח של ג'ון מקנרו כמקור השראה לגילום הגאונות הבלתי צפויה של מוצרט. הוא טען שהוא לא מצא את צחוקו של מוצרט עד שהפיל בקבוק וויסקי.
קבלה > קבלת פנים ביקורתית

אמדאוס מחזיק בציון של 89% באתר הביקורות Rotten Tomatoes בהתבסס על 154 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.9/10. רוב האתר קובע: " החירויות של אמדאוס עם ההיסטוריה עשויות לדרג את חלקן, אבל הנישואים היצירתיים של מילוש פורמן ופיטר שאפר מניבים מיתוס שטני אלוהי של גאונות ובינוניות, המונע על ידי ליהוק בהשראת המוזיקה הנלהבת של מוצרט".
רוג'ר אברט העניק לסרט ארבעה מתוך ארבעה כוכבים והודה כי מדובר באחד "ההימורים המסוכנים ביותר שיוצר קולנוע לקח מזה זמן רב", אך הוסיף כי "אין שום דבר זול או לא ראוי בגישה", ובסופו של דבר הגיע למסקנה כי זה היה "סרט מרהיב, מלא ורך ומצחיק ומקסים". מאוחר יותר הוסיף אברט את הסרט לרשימת הסרטים הגדולים שלו. פיטר טראוורס ממגזין "פיפל" אמר כי "הלס ואברהם חולקים ניצחון כפול בסרט שעומד כהישג פרובוקטיבי ומופלא". סטנלי קאופמן מ"הניו ריפבליק" הכניס אותו לרשימת הסרטים שלו שכדאי לראות.
בביקורת שלילית אחת, טוד מקארתי מ-Variety אמר שלמרות "חומרים ונושאים נהדרים לעבוד איתם, וכישרון מוביל שכזה המעורב", "הקומה והעוצמה שהייתה למחזה בגרסת הבמה פחתו באופן ניכר" בעיבוד הקולנועי. אי הדיוקים ההיסטוריים הרבים של הסרט גררו ביקורת מצד היסטוריונים מוזיקליים.
קבלה > הכנסות

הסרט הכניס 52 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה עד נובמבר 1985, בעודו עדיין בבתי הקולנוע בחו"ל. הוא הכניס עד היום למעלה מ-90 מיליון דולר ברחבי העולם.
קבלה > פרסים

הסרט היה מועמד לאחד עשר פרסי אוסקר, וזכה בשמונה (כולל הסרט הטוב ביותר). בתום טקס האוסקר, לורנס אוליבייה עלה לבמה כדי להגיש את האוסקר לסרט הטוב ביותר. בזמן שאוליבייה הודה לאקדמיה על שהזמינה אותו, הוא כבר פתח את המעטפה, במקום להכריז על המועמדים, הוא פשוט קרא, "הזוכה על זה הוא אמדאוס". פקיד האקדמיה עלה במהירות לבמה כדי לאשר את הזכייה והזוכה וסימן שהכל בסדר לפני שאוליבייה העניק את הפרס למפיק סול זאנץ. אוליבייה (בשנתו ה-78) היה חולה שנים רבות, ובגלל דמנציה קלה הוא שכח לקרוא את המועמדים. לאחר מכן הודה זאנץ לאוליבייה, ואמר שזה כבוד לקבל ממנו את הפרס, לפני שהזכיר את המועמדים האחרים בנאום הקבלה שלו: דמעות של שתיקה, המעבר להודו, מקום בלב וסיפורו של חייל. מוריס ז'אר זכה בפרס המוזיקה המקורית הטובה ביותר על הלחן שלו "המעבר להודו". בנאום הקבלה שלו לפרס, העיר ז'אר בהומור "היה לי מזל שמוצרט לא היה זוכה השנה".
הסרט יחד עם הפצוע האנגלי, מטען הכאב, הארטיסט ובירדמן הם הזוכים היחידים בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר שלעולם לא נכנסו לטופ 5 של שוברי קופות סוף השבוע. הסרט הגיע לשיאו במקום ה-6 במהלך סוף השבוע השמיני שלו בבתי הקולנוע. סול זאנץ הפיק גם את אמדאוס וגם את הפצוע האנגלי.
היסטוריות

מלכתחילה, הסופר פיטר שפר והבמאי מילוש פורמן היו פתוחים לגבי רצונם ליצור דרמה משעשעת המבוססת רק על המציאות באופן רופף, וכינו את היצירה "פנטזיה על הנושא של מוצרט וסליירי".
רעיון האיבה בין מוצרט לסאליירי זכה לפופולריות על ידי אלכסנדר פושקין בשנת 1830 במחזהו מוצרט וסליירי. בו רוצח סליירי את מוצרט על הבמה. המחזה נעשה לאופרה מוצרט וסליירי מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב 67 שנים מאוחר יותר, אשר בתורה זכתה לעיבוד ראשון למסך על ידי במאי הסרט האילם ויקטור טורג'נסקי ב-1914.
תפנית משמעותית נוספת בסרט היא הצגתו של סליירי כמתבודד אדוק לכוד בנדר צניעות כאשר במציאות הוא היה איש משפחה נשוי עם שמונה ילדים ולפחות פילגש אחת.
מוצרט אכן הוזמן להלחין מיסה רקוויאם על ידי נדיב אנונימי. במציאות, התברר שמזמין היצירה הוא הרוזן פרנץ פון וולסג, שהתאבל לאחר מות אשתו.
"גרסת הבמאי"

אמדאוס הוקרן בבכורה בשנת 1984 כסרט בדירוג PG (מומלצת השגחה של ההורים) עם זמן ריצה של 161 דקות. הבמאי מילוש פורמן הציג מאוחר יותר גרסה בדירוג R (הצפייה מתחת לגיל 17 מותרת רק בליווי הורה) עם כמעט 20 דקות של קטעים משוחזרים, אשר שוחררה על ידי האולפנים כגרסת הבמאי ב-24 בספטמבר 2002. מאז 2024, ה-גרסת הבמאי היא הגרסה הזמינה היחידה של את הסרט, שכן המפיקים שינו את הנגטיב המקורי של הסרט כך שיכלול את הצילומים הנוספים, למרות שהמפיקים הבטיחו להוציא מחדש את המהדורה התיאטרלית בתאריך עתידי לא מוגדר.
לא ברור אם גרסת הבמאי מייצגת את החזון האמנותי הממשי של פורמן. פורמן הגן על 20 הדקות של החתכים באוטוביוגרפיה שלו מ-1993 Turnaround, וחזר על הגנתו בחומר המשלים מ-1995 ל-LazerDisc המפואר של פיוניר. גרסת הבמאי זכה לביקורת קשה, בין השאר משום שהיא עקרה את המהדורה התיאטרלית, במקום להשלים אותה. ריאן ג'ונסון טען שגרסת הבמאי "באופן מוזר הוא סוג של כיתת אמן הפוכה בעריכה: זה מראה בדיוק למה הגזרות נעשו מלכתחילה ואיך הם גרמו לסרט לעבוד". רוג'ר אברט ציין כי הגרסה הייתה חלק מגל רחב יותר של גרסאות של במאים במהדורות הווידאו ביתי, שאותו הוא אפיין כ"ברכה מעורבת". Tasha Robinson מ-The A.V. Club ציינה כי רוב הסיקוונסים הנוספים היו מיותרים או מיותרים, ושברו את "הזרימה התוססת בין הסצנות" שסימנה את "הגרסה המעולה" של מהדורת התיאטרון".
מצד שני, המבקרים זיהו את היתרונות של כמה מהסצנות הנוספות. אברט ורובינסון הסכימו שהסצנות שנוספו מסבירות טוב יותר את שנאתו של קונסטנצה לסאליירי, למרות שרובינסון תהה אם עלילת המשנה הזו באמת זקוקה לסצנה חשופת חזה. ג'ורדן הופמן מ-Foreign Policy הוסיף כי עלילת המשנה בה מציגה את כריסטין אברסולה כזמרת חביבה על סלירי השוכבת עם מוצרט, הייתה "מעולה".
באופן רחב יותר, תוך כדי קידום גרסת הבמאי, פורמן טען שזמן הריצה הבלתי מוגבל של וידאו ביתי מספק סביבה טובה יותר לסצנות שנמחקו:
כשאתה מסיים סרט, לפני שהקהל המשלם הראשון רואה אותו, אין לך מושג. אתה לא יודע אם עשית הצלחה או פלופ כשזה מגיע לקופות. ובשנות ה-80, עם MTV על הסצנה, יש לנו סרט בן שלוש שעות על מוזיקה קלאסית, עם שמות ארוכים, פאות ותלבושות. אל תשכח שאף אולפן גדול לא רצה לממן את הסרט, מהסיבות הללו. אז אמרנו, "טוב, אנחנו לא רוצים לדחוף את הסבלנות של הקהל רחוק מדי". מה שלא היה קשור ישירות לעלילה, פשוט גזרתי אותו. אבל זו הייתה החלטה הדדית [להגביל את זמן הריצה]. רציתי את החיים הכי טובים לסרט בעצמי... ובכן, ברגע שאנחנו מוציאים אותו מחדש ב-DVD, זה לא משנה אם הוא אורכו שעתיים ו-40 דקות, או שלוש שעות. אז למה שלא נעשה את הגרסה כפי שנכתבה בתסריט?
בשנת 2024, הודיעה שאול זאנץ ושות' כי בשיתוף עם ארכיון הסרטים של האקדמיה (אנ') ותיאטרו דלה פייס, היא השלימה שחזור 4K של אמדאוס (כולל הגזרה התיאטרלית) כדי לחגוג את יום השנה ה-40 לסרט. המשחזרים ציינו שפול זאנץ, אחיינו ויורשו של שאול, העדיף אישית את המהדורה התיאטרלית על פני גזרת הבמאי. המפיקים הודיעו כי גרסה משוחזרת של המהדורה התיאטרלית תהיה זמינה בווידאו הביתי.
מוזיקה > קרדיט לסרט

מוזיקה בניצוחו ובפיקוחו של נוויל מרינר
רכז מוזיקלי: ג'ון שטראוס
תזמורת: האקדמיה של סנט מרטין בשדות, בניצוחו של נוויל מרנר.
פזמונים
מקהלת האקדמיה של סנט מרטין בשדות, בניצוחו של לאסלו הלטאי
מקהלת אופרה אמברוזיאן, בניצוחו של ג'ון מקארתי
הפזמונים של מנזר וסטמינסטר, בניצוחו של סיימון פרסטון
סולנים אינסטורמנטליים:
קונצ'רטו לפסנתר מס' 22 במי מז'ור, ק' 482 : איבן מורבץ
קונצ'רטו לפסנתר מס' 20 בדי מינור, ק' 466 : אימוגן קופר
אדג'יו בדו מינור למפוחית זכוכית, ק' 617 (אנ') : תומאס בלוך עם הווירטווזיים של בריסל, בניצוחו של מארק גראוולס
רקע פארודי: מקהלת הסימפונית של סן פרנסיסקו
"קארו מיו בן" מאת ג'וזפה ג'ורדני : מישל אספוסיטו, סופרן
מוזיקה > הקלטת פסקול מקורית

אלבום הפסקול הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הקלאסיים של בילבורד, למקום ה-56 במצעד האלבומים הפופולריים של בילבורד, מכר למעלה מ-6.5 מיליון עותקים וקיבל שלושה עשר דיסקי זהב, מה שהופך אותו לאחת מהקלטות המוזיקה הקלאסית הפופולריות ביותר של כל הזמנים. הוא זכה בפרס הגראמי לאלבום הקלאסי הטוב ביותר בשנת 1984.
דיסק 1
מוצרט: סימפוניה מס' 25 בסול מינור, ק' 183 (אנ'), פרק ראשון
ג'ובאני בטיסטה פרגולסי : Stabat Mater : (אנ') "Quando corpus morietur" ו"אמן"
מוזיקה צוענית של תחילת המאה ה-18: בובאק והונגריקוס
מוצרט: סרנדה לכלי נשיפה בדו מז'ור, ק' 361 (אנ'), פרק שלישי
מוצרט: החטיפה מהסרגליו, ק' 384, פינאלה טורקית
מוצרט: סימפוניה מס' 29 בלה מז'ור, ק' 201 (אנ'), פרק א'
מוצרט: קונצ'רטו לשני פסנתרים בדו מז'ור, ק' 365 (אנ'), פרק שלישי
מוצרט: מיסה גדולה בדו מינור, ק' 427 (אנ'), קיירי
מוצרט: סימפוניה קונצרטנטה בדו מז'ור, ק' 364 (אנ'), פרק ראשון
מוצרט: קונצ'רטו לפסנתר מס' 15 ב-B Flat, K. 450 (אנ'), פרק שלישי
דיסק 2
מוצרט: קונצ'רטו לפסנתר מס' 22 במי מז'ור, ק' 482, פרק שלישי
מוצרט: נישואי פיגארו, ק' 492, מערכה שלישית, "אקו לה מרסיה"
מוצרט: נישואי פיגארו, ק' 492, מערכה רביעית, "אה, tutti contenti"
מוצרט: דון ג'ובאני, ק' 527, מערכה ב', סצנת קומנדטור
מוצרט: זיידה, ק' 344 (אנ'), אריה, "Ruhe sanft"
מוצרט: רקוויאם, ק' 626, אינטרויטוס (מבוא תזמורתי)
מוצרט: רקוויאם, ק' 626, Dies irae
מוצרט: רקוויאם, K. 626, Rex tremendae majestatis
מוצרט: רקוויאם, ק' 626, קונפוטטיס
מוצרט: רקוויאם, ק' 626, לקרימוסה
מוצרט: קונצ'רטו לפסנתר מס' 20 בדי מינור, ק' 466, פרק שני
כל הרצועות באלבום בוצעו במיוחד עבור הסרט. על פי פרשנות הסרט של פורמן ושפר, מריינר הסכים להקליט מוזיקה לסרט באם המוזיקה של מוצרט לא תשנה לחלוטין מהתווים המקוריים. מריינר אכן הוסיף כמה תווים למוזיקה של סליירי שמורגשים בתחילת הסרט, כאשר סליירי מתחיל את הווידוי שלו.
האריה "Ruhe sanft" מהאופרה זיידה אינה מופיעה בסרט.
מוזיקה > תרשימים > טבלאות שבועיות

| תרשים (1985–2006) | מיקום שיא |
| --- | --- |
אלבומים אוסטרליים (Kent Music Report): 10
אלבומים בלגיים (Ultratop Flanders): 97
אלבומים/תקליטורים מובילים בקנדה (RPM): 36
אלבומים הולנדיים (אלבומים מובילים 100): 10
אלבומים אירופיים (Eurotipsheet): 21
אלבומים פיניים (Suomen virallinen lista): 30
אלבומים צרפתיים (SNEP): 42
אלבומי ניו זילנד (RMNZ): 9
אלבומים שוודיים (Sverigetopplistan): 10
אלבומים שווייצרים (Schweizer Hitparade): 7
אלבומים בבריטניה (OCC): 64
חוצות 200 בארצות הברית: 56
מוזיקה > תרשימים > טבלאות סוף שנה

| תרשים (1985) | מַצָב |
| --- | --- |
אלבומי ניו זילנד (RMNZ): 39
מוזיקה > עוד מוזיקה מהפסקול המקורי

בשנת 1985 יצא אלבום נוסף עם הכותרת "עוד מוזיקה מהפסקול המקורי של הסרט אמדאוס" המכיל בחירות נוספות של מוזיקה שלא נכללו במהדורת הפסקול המקורית.
מוצרט: חליל הקסם, ק' 620, פתיחה.
מוצרט: חליל הקסם, ק' 620, מערכה 2, אריה מלכת הלילה (אנ').
מוצרט: מוזיקת הלווייה של הבונים החופשיים, ק' 477.
מוצרט: קונצ'רטו לפסנתר מס' 20 בד מינור, ק' 466, פרק ראשון (אנ').
אנטוניו סאליירי: אקסור, רה ד'אורמוס, פינאלה.
מוצרט: Eine kleine Nachtmusik (סרנדה מס' 13 לכלי מיתר בסול מז'ור), ק' 525, פרק ראשון, עיבוד לאוקטט כלי נשיפה מאת גרהם שין .
מוצרט: קונצ'רטו לחליל ונבל בדו מז'ור, ק' 299, פרק ב '(אנ').
מוצרט: שישה ריקודים גרמניים (מס' 1–3), ק' 509.
ג'וזפה ג'ורדני(אנ') : "קארו מיו בן".
מוצרט: החטיפה מהסרגליו, ק' 384, מקהלת היניצ'רים (אר.) ו-"Ich möchte wohl der Kaiser sein" ("Ein deutsches Kriegslied"), ק' 539 (אר.).
מוזיקת הלווייה של הבונים החופשיים נועדה במקור לנגן על כתוביות הסיום, אך הוחלפה בסרט בפרק השני של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 20 בדי מינור (כלול בהקלטת הפסקול המקורית).
מוזיקה > פסקול של גרסת הבמאי

בשנת 2002, במקביל ליציאת גרסת הבמאי של הסרט, פסקול הסרט עבר מאסטרציה מחדש בקידוד 24 סיביות והוצא מחדש עם הכותרת Special Edition: The Director's Cut – Newly Remastered Original Recording Recording על שני תקליטורי זהב 24 קראט. הוא מכיל את רוב המוזיקה משתי המהדורות הקודמות, אך עם ההבדלים הבאים.
החלקים הבאים נוספו עבור מהדורה זו:
מצעד קבלת הפנים של סליירי הפך ל" Non più andrai " מ"נישואי פיגארו " (כולל דיאלוג מהסרט)
אדג'יו בדו מינור למפוחית זכוכית, K. 617 (מתוך הקלטה חדשה משנת 2001)
הקטעים הבאים, שפורסמו בעבר ב-Mor Music from the Original של הסרט Amadeus, לא נכללו:
מוזיקת הלוויה של הבונים החופשיים, ק' 477
שישה ריקודים גרמניים (מס' 1–3), ק' 509
סדרת טלוויזיה

עיבוד לסדרת טלוויזיה למחזה המקורי של שאפר בכיכובם של וויל שארפ ופול בטני ישודר ב-Sky TV בסוף 2024.
נהר פקוד

נהר פקוד הייתה עיירה בבבל קרוב לעיר נהרדעא, בה התקיימה קהילה יהודית. בנהר פקוד ייסד חנניה בן אחי רבי יהושע ישיבה, מה שהוביל אלפי יהודים מתושבי פרובינקיה יודיאה להתיישב בעיירה לאחר מרד בר כוכבא. חנניה אף ניסה להקים במקום בית מדרש וסנהדרין עם סמכות לנהל ולשנות את לוח השנה היהודי, אך לאחר חידוש ההנהגה בארץ ישראל, מנעו חכמי ארץ ישראל את המהלך. חנניה נפטר ונקבר בנהר פקוד. הקהילה בעיירה חוותה עידן פריחה נוסף בתקופת הגאונים, כאשר עשרות אלפי יהודים מסוריא הגיעו לנהר פקוד כדי ללמוד.
כמה גאונים מישיבת סורא התחנכו או נולדו בנהר פקוד, כולל:
חנינא מנהר פקוד, גאון סורא משנת 689 עד 694.
יעקב הכהן מנהר פקוד, גאון סורא משנת 712 עד 730.
מרי הכהן מנהר פקוד, גאון סורא משנת 748 עד 756.
ביבוי הלוי, גאון סורא משנת 778 עד 789.
עד המאה ה-9, רוב הקהילה בנהר פקוד עבר לסורא.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה יהודית דעת - חנניה בן אחי רבי יהושע ;, באתר www.daat.ac.il
↑  "Nehar Pekod | Encyclopedia.com". www.encyclopedia.com. נבדק ב-2020-05-31.
↑  Neusner, Jacob (1965). A History of the Jews in Babylonia (באנגלית). Brill Archive. p. 122.
פרס גראמי לאלבום הקאנטרי הטוב ביותר

| --- | --- |

לוגו פרס גראמי
 תיאור:  הישגים יוצאי דופן בתעשיית המוזיקה
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הגוף המעניק:  האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי ההקלטה
 תקופת הפרס:  1965–הווה (כ־59 שנים)
 http://www.grammy.com/grammy.com
פרס גראמי לאלבום הקאנטרי הטוב ביותר הוא פרס שמוענק במהלך טקס פרסי גראמי; טקס שהוקם בשנת 1958 ובמקור נקרא טקס פרסי גרמופון, שהעניק פרסים לאמנים שהוציאו מוזיקה מסוגת הקאנטרי. הטקסים מתקיימים מדי שנה על ידי האקדמיה הלאומית לאמנויות להקלטה ומדעים של ארצות הברית, על מנת "לכבד הישגים אמנותיים, מיומנות טכנית ומצוינות כללית בענף ההקלטות, ללא התחשבות במכירות אלבומים או במיקומי השיא שלהם".
הפרס הוענק לראשונה בשם אלבום הקאנטרי & המערבי הטוב ביותר בשנת 1966 לרוג'ר מילר עבור האלבום Dang Me / Chug-A-Lug והופסק בשנה שלאחר מכן. בשנת 1995 קמה לתחייה הקטגוריה וקיבלה את השם הנוכחי אלבום הקאנטרי הטוב ביותר. על פי הכללים שפורסמו במהלך טקס פרסי גראמי ה-54, הפרס מוענק לאלבומי קאנטרי ש-51% מהשירים שנכללים בהם, הם שירי קאנטרי בלבד. דיקסי צ'יקס נחשבת ליחידה בתולדות הקטגוריה שזכתה ארבע פעמים בפרס.
זכיות > שנות ה-1960

| שנה | אמנ/ית | אלבום |
| --- | --- | --- |
| 1965 | רוג'ר מילר | Dang Me/Chug-a-Lug |
| 1965 | צ'ט אטקינס | Guitar Country |
| 1965 | ג'וני קאש | Bitter Tears: Ballads of the American Indian |
| 1965 | באק אוונס | The Best of Buck Owens |
| 1965 | ג'ים ריבס | The Best of Jim Reeves |
| 1965 | האנק ויליאמס ג'וניור | Hank Williams Jr. Sings Songs of Hank Williams |
| 1966 | רוג'ר מילר | The Return of Roger Miller |
| 1966 | אדי ארנולד | My World |
| 1966 | צ'ט אטקינס | More of That Guitar Country |
| 1966 | ג'ים ריבס | The Jim Reeves Way |
| 1966 | האנק ויליאמס והאנק ויליאמס ג'וניור | Father and Son: Hank Williams and Hank Williams Jr. |
זכיות > שנות ה-1990

| שנה | אמנ/ית | אלבום |
| --- | --- | --- |
| 1995 | מרי צ'ייפין קרפנטר | Stones in the Road |
| 1995 | אסליפ אט דה וייל | Tribute to the Music of Bob Wills and the Texas Playboy |
| 1995 | וינס גיל | When Love Finds You |
| 1995 | ריבה מקנטייר | Read My Mind |
| 1995 | טרישה יירווד | The Song Remembers When |
| 1996 | שאניה טוויין | The Woman in Me |
| 1996 | ג'וניור בראון | Junior High |
| 1996 | המאבריקים | Music for All Occasions |
| 1996 | ג'ון מייקל מונטגומרי | John Michael Montgomery |
| 1996 | טרישה יירווד | Thinkin' About You |
| 1996 | דווייט יואקאם | Dwight Live |
| 1997 | לייל לובט | The Road to Ensenada |
| 1997 | ברוקס & דאן | Borderline |
| 1997 | וינס גיל | High Lonesome Sound |
| 1997 | פטי לאלבס | The Trouble with the Truth |
| 1997 | טרישה יירווד | Everybody Knows |
| 1997 | דווייט יואקאם | Gone |
| 1998 | ג'וני קאש | Unchained |
| 1998 | אלן ג'קסון | Everything I Love |
| 1998 | פטי לאלבס | Long Stretch of Lonesome |
| 1998 | ג'ורג' סטרייט | Carrying Your Love with Me |
| 1998 | דווייט יואקאם | Under the Covers |
| 1999 | דיקסי צ'יקס | Wide Open Spaces |
| 1999 | גארת' ברוקס | Sevens |
| 1999 | פיית' היל | Faith |
| 1999 | שאניה טוויין | Come On Over |
| 1999 | טרישה יירווד | Where Your Road Leads |
זכיות > שנות ה-2000

| שנה | אמנ/ית | אלבום |
| --- | --- | --- |
| 2000 | דיקסי צ'יקס | Fly |
| 2000 | אסליפ אט דה וייל | Ride with Bob |
| 2000 | אמילו האריס, לינדה רונסטאדט ודולי פרטון | Trio II |
| 2000 | ג'ורג' ג'ונס | Cold Hard Truth |
| 2000 | אליסון קראוס | Forget About It |
| 2001 | פיית' היל | Breathe |
| 2001 | וינס גיל | Let's Make Sure We Kiss Goodbye |
| 2001 | אלן ג'קסון | Under the Influence |
| 2001 | לי אן וומאק | I Hope You Dance |
| 2001 | טרישה יירווד | Real Live Woman |
| 2002 | אמנים שונים | Timeless: Hank Williams Tribute |
| 2002 | דיימונד ריו | One More Day |
| 2002 | טים מקגרו | Set This Circus Down |
| 2002 | וילי נלסון | Rainbow Connection |
| 2002 | טרישה יירווד | Inside Out |
| 2003 | דיקסי צ'יקס | Home |
| 2003 | אלן ג'קסון | Drive |
| 2003 | וילי נלסון | The Great Divide |
| 2003 | ג'ו ניקולס | Man with a Memory |
| 2003 | דולי פרטון | Halos & Horns |
| 2004 | אמנים שונים; קרל ג'קסון (מפיק מוזיקלי) | Livin', Lovin', Losin': Songs of the Louvin Brothers |
| 2004 | פיית' היל | Cry |
| 2004 | לייל לובט | My Baby Don't Tolerate |
| 2004 | וילי נלסון & ריי פרייס | Run That by Me One More Time |
| 2004 | וילי נלסון | Live and Kickin' |
| 2004 | שאניה טוויין | Up! |
| 2005 | לורטה לין | Van Lear Rose |
| 2005 | טים מקגרו | Live Like You Were Dying |
| 2005 | טיף מריט | Tambourine |
| 2005 | קית' אורבן | Be Here |
| 2005 | גרטשן וילסון | Here for the Party |
| 2006 | אליסון קראוס & יוניון סטיישן | Lonely Runs Both Ways |
| 2006 | פיית' היל | Fireflies |
| 2006 | בראד פייזלי | Time Well Wasted |
| 2006 | גרטשן וילסון | All Jacked Up |
| 2006 | טרישה יירווד | Jasper County |
| 2007 | דיקסי צ'יקס | Taking the Long Way |
| 2007 | אלן ג'קסון | Like Red on a Rose |
| 2007 | ליטל ביג טאון | The Road to Here |
| 2007 | וילי נלסון | You Don't Know Me: The Songs of Cindy Walker |
| 2007 | ג'וש טרנר | Your Man |
| 2008 | וינס גיל | These Days |
| 2008 | דירקס בנטלי | Long Trip Alone |
| 2008 | טים מקגרו | Let It Go |
| 2008 | בראד פייזלי | 5th Gear |
| 2008 | ג'ורג' סטרייט | It Just Comes Natural |
| 2009 | ג'ורג' סטרייט | Troubadour |
| 2009 | ג'יימי ג'ונסון | That Lonesome Song |
| 2009 | פטי לאלבס | Sleepless Nights |
| 2009 | רנדי טראוויס | Around the Bend |
| 2009 | טרישה יירווד | Heaven, Heartache and the Power of Love |
זכיות > שנות ה-2010

| שנה | אמנ/ית | אלבום |
| --- | --- | --- |
| 2010 | טיילור סוויפט | Fearless |
| 2010 | זאק בראון באנד | The Foundation |
| 2010 | ג'ורג' סטרייט | Twang |
| 2010 | קית' אורבן | Defying Gravity |
| 2010 | לי אן וומאק | Call Me Crazy |
| 2011 | ליידי אנטבלום | Need You Now |
| 2011 | דירקס בנטלי | Up on the Ridge |
| 2011 | זאק בראון באנד | You Get What You Give |
| 2011 | ג'יימי ג'ונסון | The Guitar Song |
| 2011 | מירנדה למברט | Revolution |
| 2012 | ליידי אנטבלום | Own the Night |
| 2012 | ג'ייסון אלדין | My Kinda Party |
| 2012 | אריק צ'ורץ' | Chief |
| 2012 | בלייק שלטון | Red River Blue |
| 2012 | ג'ורג' סטרייט | Here for a Good Time |
| 2012 | טיילור סוויפט | Speak Now |
| 2013 | זאק בראון באנד | Uncaged |
| 2013 | האנטר הייז | Hunter Hayes |
| 2013 | ג'יימי ג'ונסון | Living for a Song: A Tribute to Hank Cochran |
| 2013 | מירנדה למברט | Four the Record |
| 2013 | דה טיים ג'אמפרס | The Time Jumpers |
| 2014 | קייסי מאסגרייבס | Same Trailer Different Park |
| 2014 | ג'ייסון אלדין | Night Train |
| 2014 | טים מקגרו | Two Lanes of Freedom |
| 2014 | בלייק שלטון | Based on a True Story... |
| 2014 | טיילור סוויפט | Red |
| 2015 | מירנדה למברט | Platinum |
| 2015 | דירקס בנטלי | Riser |
| 2015 | אריק צ'ורץ' | The Outsiders |
| 2015 | ברנדי קלארק | 12 Stories |
| 2015 | לי אן וומאק | The Way I'm Livin' |
| 2016 | כריס סטייפלטון | Traveller |
| 2016 | סאם האנט | Montevallo |
| 2016 | ליטל ביג טאון | Pain Killer |
| 2016 | אשלי מונרו | The Blade |
| 2016 | קייסי מאסגרייבס | Pageant Material |
| 2017 | סטורג'יל סימפסון | A Sailor's Guide to Earth |
| 2017 | ברנדי קלארק | Big Day in a Small Town |
| 2017 | לורטה לין | Full Circle |
| 2017 | מארן מוריס | Hero |
| 2017 | קית' אורבן | Ripcord |
| 2018 | כריס סטייפלטון | From A Room: Volume 1 |
| 2018 | קני צ'זני | Cosmic Hallelujah |
| 2018 | ליידי אנטבלום | Heart Break |
| 2018 | ליטל ביג טאון | The Breaker |
| 2018 | תומאס רט | Life Changes |
| 2019 | קייסי מאסגרייבס | Golden Hour |
| 2019 | קלסי בלריני | Unapologetically |
| 2019 | האחים אוסבורן | Port Saint Joe |
| 2019 | אשלי מקבריד | Girl Going Nowhere |
| 2019 | כריס סטייפלטון | From A Room: Volume 2 |