stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריסי טיילור
לאחר מקרה

הקהילה השחורה הייתה מזועזעת מהדחייה השנייה במקרה, ואילו העיתונות הלבנה החלה לצאת בסקירה יותר עוינת ותוקפנית כלפי טיילור בגלל הטענה שהיא עובדת בזנות. משרד התובע יצא בהצהרה שהתיק כעת סגור מאחר ששני חברי מושבעים לא ראו לנכון להגיש כתבי אישום, וזאת לאחר שכל הפרטים הוצגו ו"לא היו עובדות או נסיבות הקשורות למקרה שהוסתרו." למרות התוצאה, המקרה נחשב לניצחון גדול ביחס להקמתה של התנועה לזכויות האזרח בגלל הגיוס המוצלח של פעילים ברחבי המדינה: "המקרה של ריסי טיילור הניח את אבני היסוד של חרם האוטובוסים של מונטגומרי עשור לפני שיצא לפועל."
טיילור המשיכה לחיות באבוויל למשך כשני עשורים לאחר התקיפה. היא סיפרה שבמהלך שנים אלה היא חייתה בפחד, ושלבנים רבים בעיירה התייחסו אליה רע, אפילו אחרי שהתוקפים עצמם עזבו את המקום. בסופו של דבר היא עברה לפלורידה, שם עבדה בקטיף תפוזים. מאוחר יותר היא נפרדה מבעלה, שנפטר בתחילת שנות השישים. בתם היחידה נהרגה בתאונת דרכים ב-1967. טיילור התגוררה במשך שנים רבות בווינטר הייבן שבפלורידה, עד שהמשפחה שלה הביאה אותה בחזרה לאבוויל עקב התדרדרות במצבה הבריאותי.
פרסום ספרה של דניאל ל. מקגווייר, At the Dark End of the Street: Black Women Rape, and Resistance—a New History of the Civil Rights Movement from Rosa Parks to the Rise of Black Power ב-2011 הוביל להתנצלות רשמית מצד בית המחוקקים של מדינת אלבמה על כישלונו להעמיד לדין את התוקפים שלה, 67 שנים לאחר המקרה.
באותה הזדמנות, גם בעלי תפקידים אחרים בממשל המקומי והמדינתי התנצלו בפני טיילור על היחס אליה, כולל ראש העיר של אבוויל, ריאן בללוק, שופטת מחוז הנרי ג'ואן סמית, וחבר קונגרס אלבמה דקסטר גרימלי. טיילור קיבלה את ההתנצלויות ביום האם ב-2011, בעת ביקור בכנסיית – אותה הכנסייה בה התפללה באותו ערב גורלי. "הרגשתי טוב," היא אמרה. "זה היה יום טוב להציג לי את זה. אני לא ציפיתי לזה."
ב-2011, ביקרה טיילור בבית הלבן והשתתפה בפורום בנושא רוזה פארקס במכון במועדון העיתונות הלאומי. ב-2017 יצא הסרט התיעודי של ננסי בוירסקי, The Rape of Recy Taylor, אשר הקרנת הבכורה שלו התקיימה בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק.
ב-2018, כשבועיים לאחר מותה של טיילור, אופרה וינפרי העלתה את הסיפור שלה כחלק מנאום קבלת פרס גלובוס הזהב על שם ססיל ב. דמיל, בו דיברה על אלימות מינית כלפי נשים, קמפיין #MeToo, וייצוגים של נשים שחורות בתקשורת, בציינה כמה עמוק טבוע אי האמון של החברה והמערכת בעדותן של נשים, ובמיוחד נשים של צבע, לגבי אלימות המופנית כלפיהן. היא אמרה: "מזה יותר מדי זמן, נשים לא נשמעו או לא האמינו להן אם העזו לדבר את האמת אל מול הכוח של אותם הגברים... ואני רק מקווה שריסי טיילור מתה בידיעה שהאמת שלה ממשיכה להתקיים."
מותה

טיילור נפטרה בשנתה במוסד סיעודי באבוויל ב-28 בדצמבר 2017, בגיל 97..
הערות שוליים

↑  McGuire, Danielle L. (2010). At the Dark End of the Street: Black Women, Rape, and Resistance–A New History of the Civil Rights Movement from Rosa Parks to the Rise of Black Power. Random House. ISBN 978-0-307-26906-5.
↑  Chan, Sewell (29 בדצמבר 2017). "Recy Taylor, Who Fought for Justice After a 1944 Rape, Dies at 97". New York Times (באנגלית). נבדק ב-30 בדצמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑    Alice Vincent, ‏Recy Taylor: the woman whose rape inspired Rosa Parks in 1944, and is inspiring Oprah Winfrey today, The Telegraph, 8 January 2018
↑  McGuire, Danielle L. (בדצמבר 2004). ""It Was like All of Us Had Been Raped": Sexual Violence, Community Mobilization, and the African American Freedom Struggle" (PDF). The Journal of American History. 91 (3): 906–931. doi:10.2307/3662860. JSTOR 3662860. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Southern black women find justice elusive for civil rights-era rapes". Associated Press, October 15, 2010.
↑  "Material related to the case of Recy Taylor, an African American woman who was raped by six white teenagers in her hometown of Abbeville, Alabama". Alabama Department of Archives and History. בינואר–באוקטובר 1945. אורכב מ-המקור ב-2018-01-11. נבדק ב-2018-01-17. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Brown, DeNeen L. (8 בינואר 2018). "Recy Taylor's brutal rape: The NAACP sent Rosa Parks to investigate". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "After 67 Years, Alabama Lawmakers Apologize to Woman". Civil Rights and Restorative Justice Project. 21 באפריל 2011. אורכב מ-המקור ב-2018-01-11. נבדק ב-2018-01-17. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Abbeville mayor apologizes for 1944 rape of black woman by white men". AL.com (באנגלית אמריקאית).
↑  ""Civil rights-era rape victim revels in White House tour". The Grio. 13 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Danielle Wright, "Recy Taylor Visits White House", Associated Press report on BET, May 13, 2011.
↑  Buirski, Nancy (Writer/Director) (15 בדצמבר 2017). The Rape of Recy Taylor. {{cite AV media}}:  (עזרה)
↑  Brody, Richard (3 באוקטובר 2017). "The Rape of Recy Taylor". The New Yorker. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Izadi, Elahe (7 בינואר 2018). "'A new day is on the horizon': Read Oprah Winfrey's stirring Golden Globes speech". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Davis, Wynne. "How Recy Taylor Spoke Out Against Her Rape, Decades Before #MeToo". National Public Radio (באנגלית).
↑  "Recy Taylor, who fought for justice after 1944 rape, dies". Associated Press. 29 בדצמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2012091185  VIAF: 258931379   WorldCat (עם VIAF): 258931379
האספה הכללית של ניו המפשייר

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 משכן
 
 מדינת ניו המפשייר 
 אתר אינטרנט
 gencourt.state.nh.us
 
האספה הכללית של ניו המפשייר (באנגלית: New Hampshire General Court) הוא בית המחוקקים הדו-ביתי של מדינת ניו המפשייר בארצות הברית. הבית התחתון הוא בית הנבחרים של ניו המפשייר ובו 400 חברים, והבית העליון הוא הסנאט של ניו המפשייר ובו 24 חברים.
במהלך מושב 2018–2020, בית המשפט הכללי בניו המפשייר היה בשליטת הדמוקרטים, עם רוב של 10–14 בסנאט ורוב של 230-156-1 בבית, עם 13 מושבים פנויים בסוף המושב. ב־3 בנובמבר 2020 זכו הרפובליקנים בשליטה בבית המשפט הכללי בניו המפשייר על ידי זכייה ברוב 10–14 בסנאט וברוב 187–213 בבית.
בית המשפט הכללי מתכנס בבית מדינת ניו המפשייר (אנ') במרכז העיר קונקורד. בית המדינה נפתח בשנת 1819. בית הנבחרים ממשיך להיפגש במקומו המקורי, מה שהופך את אולם הנציגים לחדר העתיק ביותר בארצות הברית שעדיין נמצא בשימוש חקיקתי מתמשך.[דרוש מקור] כאשר הותקנו מושבים ממוספרים בהיכל הנציגים, המספר שלוש עשרה הושמט בכוונה בגלל הטריסקיידקפוביה.
השכר השנתי למחוקק, הנקבע על פי החוק, הוא 100,000 דולר.
בית נבחרים

בית הנבחרים מורכב מ-400 חברים המגיעים מ-204 מחוזות ברחבי המדינה שנוצרו מחטיבות של מחוזות המדינה – כ-3,000 תושבים לכל מחוקק.
בניגוד לתאי חקיקה רבים, אין מעבר "מרכזי". במקום זאת, ישנם חמישה קטעים וביניהם מעברים. לעיתים קרובות הישיבה נקבעת על העדפתו האישית של המחוקק, למעט במקרה של החלק השישי שהוא מושב הדובר בראש האולם.
יושב ראש הבית התחתון, בית הנבחרים, החל מחודש דצמבר 2022 הוא ג'ב ברדלי הרפוליקני.
בית נבחרים > הרכב בית הנבחרים

החל מפברואר 2024, הרכב בית הנבחרים הוא :
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שיוך | שיוך | חברים |
|  | המפלגה הרפובליקנית | 201 |
|  | המפלגה הדמוקרטית | 193 |
|  | עצמאים | 2 |
|  | מושבים לא מאוישים | 4 |
| סך הכל | סך הכל | 400 |
| רוב | רוב |  |
הסנאט של ניו המפשייר

הסנאט של ניו המפשייר נפגש מאז 1784. הוא מורכב מ-24 חברים המייצגים מחוזות סנאט על פי אוכלוסייה. נכון למושב החקיקה 2023–2022יהיו בסנאט 14 רפובליקנים ועשרה דמוקרטים.
יושב ראש הבית העליון, הסנאט, החל מחודש ינואר 2021 הוא שרמן פאקרד הרפוליקני.
הסנאט של ניו המפשייר > הרכב הסנאט

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שיוך | שיוך | חברים |
|  | המפלגה הרפובליקנית | 14 |
|  | המפלגה הדמוקרטית | 10 |
| סך הכל | סך הכל | 24 |
| רוב | רוב | 4 |
סיקור תקשורתי

העיתונות של מדינת ניו המפשייר מכסה את בית מדינת ניו המפשייר עבור עיתונים, שירותי חדשות ופעולות אחרות לאיסוף חדשות. באתר בית המשפט הכללי של ניו המפשייר יש לוחות שנה וכתבי עת הן לבית והן לסנאט.
מרכז המחקר פיו דיווח בשנת 2014 כי בניו המפשייר היה אחד מחיל העיתונאים הקטן ביותר במדינה, עם חמישה כתבים במשרה מלאה ותשעה כתבים במשרה חלקית נוספת.
הערות שוליים

↑  Republicans unexpectedly gain control of N.H. state government, Republicans unexpectedly gain control of N.H. state government - The Dartmouth (באנגלית אמריקאית)
↑  "Stateline". www.stateline.org. נבדק ב-3 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "America's Shifting Statehouse Press" (PDF). Pew Research Center. 10 ביולי 2014. נבדק ב-29 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| בתי מחוקקים בארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| הקונגרס | בית הנבחרים של ארצות הברית • הסנאט של ארצות הברית |  |
| מדינות | אוהיו (בית הנבחרים • הסנאט) • אוקלהומה (בית הנבחרים • הסנאט) • אורגון (בית הנבחרים • הסנאט) • איווה (בית הנבחרים • הסנאט) • איידהו (בית הנבחרים • הסנאט) • אילינוי (בית הנבחרים • הסנאט) • אינדיאנה (בית הנבחרים • הסנאט) • אלבמה (בית הנבחרים • הסנאט) • אלסקה (בית הנבחרים • הסנאט) • אריזונה (בית הנבחרים • הסנאט) • ארקנסו (בית הנבחרים • הסנאט) • ג'ורג'יה (בית הנבחרים • הסנאט) • דלאוור (בית הנבחרים • הסנאט) • דקוטה הדרומית (בית הנבחרים • הסנאט) • דקוטה הצפונית (בית הנבחרים • הסנאט) • הוואי (בית הנבחרים • הסנאט) • וושינגטון (בית הנבחרים • הסנאט) • ויומינג (בית הנבחרים • הסנאט) • ויסקונסין (אספת המדינה • הסנאט) • וירג'יניה (בית הנבחרים • הסנאט) • וירג'יניה המערבית (בית הנבחרים • הסנאט) • ורמונט (בית הנבחרים • הסנאט) • טנסי (בית הנבחרים • הסנאט) • טקסס (בית הנבחרים • הסנאט) • יוטה (בית הנבחרים • הסנאט) • לואיזיאנה (בית הנבחרים • הסנאט) • מונטנה (בית הנבחרים • הסנאט) • מיזורי (בית הנבחרים • הסנאט) • מיין (בית הנבחרים • הסנאט) • מינסוטה (בית הנבחרים • הסנאט) • מיסיסיפי (בית הנבחרים • הסנאט) • מישיגן (בית הנבחרים • הסנאט) • מסצ'וסטס (בית הנבחרים • הסנאט) • מרילנד (בית הנבחרים • הסנאט) • נבדה • נברסקה • ניו ג'רזי (האספה הכללית • הסנאט) • ניו המפשייר (בית הנבחרים • הסנאט) • ניו יורק (האספה • הסנאט) • ניו מקסיקו (בית הנבחרים • הסנאט) • פלורידה (בית הנבחרים • הסנאט) • פנסילבניה (בית הנבחרים • הסנאט) • קולורדו (בית הנבחרים • הסנאט) • קונטיקט (בית הנבחרים • הסנאט) • קליפורניה (אספת המדינה • הסנאט) • קנזס (בית הנבחרים • הסנאט) • קנטקי (בית הנבחרים • הסנאט) • קרוליינה הדרומית (בית הנבחרים • הסנאט) • קרוליינה הצפונית (בית הנבחרים • הסנאט) • רוד איילנד (בית הנבחרים • הסנאט) |  |
| אחרים | מחוז קולומביה • איי הבתולה של ארצות הברית • איי מריאנה הצפוניים (בית הנבחרים • הסנאט) • גואם • סמואה האמריקנית (בית הנבחרים • הסנאט) • פוארטו ריקו (בית הנבחרים • הסנאט) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011288774005171  SNAC: w6t47jx1  VIAF: 126519254   WorldCat (עם VIAF): 126519254
ברכה אביגד

| --- | --- |

 לידה:  1919 לייפאיה, לטביה 
 פטירה:  25 בספטמבר 2016  (בגיל 97 בערך) קרית טבעון‏‎, ישראל 
 שם לידה:  Beatrix Guttman 
 לאום:  ישראלית
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור
 
ברכה אביגד (1919 - 25 בספטמבר 2016) הייתה ציירת ישראלית, הידועה בציורי הפרחים שלה.
ביוגרפיה

ברכה אביגד נולדה בשנת 1919 בלייפאיה שבלטביה בשם ביאטריקס גוטמן. בשנת 1919–1920 היגרה משפחתה לדרמשטט, גרמניה. כבר בנעוריה החלה לעסוק בציור. באותה עת הייתה פעילה במסגרת תנועת-הנוער ציונית. בשנת 1935 עלתה לארץ-ישראל במסגרת "עליית הנוער" והתיישבה בתל-חי. בשנת 1937 החלה ללמוד ב"בצלאל החדש". בשנת 1941 נישאה למאיר (קורט) לוי. בשנות ה-50 התגוררה בחיפה. את השם "אביגד" אימצה לאחר מותו של בנה - גד. עיקר יצירתה של אביגד הייתה בתחום הציור הבוטני. היא הרבתה לצייר את פרחי הבר של ישראל. בשנת 1949 יצרה תיאורי כדים עבור "מילון למונחי קרמיקה" (ה'תש"י). במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 התפרסמה יצירתה כחלק מפרויקט שימור פרחי הבר של החברה להגנת הטבע. במהלך השנים פרסמה מספר ספרים המציגים את רישומיה. עיזבונה האמנותי נתרם לגן הבוטני של האוניברסיטה העברית בהר הצופים. בשנת 2001 פרסמה את ספרה האוטוביוגרפי "סיפור על מרחקים קרובים". בשנותיה האחרונות התגוררה בקריית טבעון.
השכלה

1940-1937 בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
ציור אצל יעקב שטיינהרדט, ירושלים
לקריאה נוספת

ברכה אביגד, סיפור על מרחקים קרובים : אוטוביוגרפיה, 2011
צ'ארלס הסקל

צ'ארלס נתניאל הסקל (באנגלית: Charles Nathaniel Haskell;‏ 13 במרץ 1860 –  5 ביולי 1933) היה עורך דין, איש תעשיית הנפט ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל אוקלהומה הראשון מקבלתה של אוקלהומה כמדינה בארצות הברית בנובמבר 1907 ועד ינואר 1911. כנציג בוועידת החוקה של אוקלהומה ב-1906, היה לו תפקיד מכריע בניסוח חוקת אוקלהומה וקבלתה של אוקלהומה כמדינה ה-46 של ארצות הברית. כאיש עסקים בולט בעיר מוסקוגי, הוא סייע לעיר להגדיל את חשיבותה. הוא ייצג את העיר הן כנציג ועידת אוקלהומה של 1906 והוועידה המוקדמת יותר של 1905, שבה נעשה ניסיון בלתי מוצלח ליצור את מדינת סקוייה.
במהלך ועידת החוקה של אוקלהומה, דחף הסקל להכללת חוק היובש, ולמניעת הכללת זכות הבחירה לנשים בחוקת המדינה. כמושל, הוא היה אחראי להעברת בירת המדינה לאוקלהומה סיטי, להקמת בתי ספר וסוכנויות הממשל המדינתי, לביצוע רפורמות במערכת הכליאה, ולאכיפת חוק היובש. חוקת אוקלהומה אסרה על יותר מכהונה אחת רצופה של המושל בתפקידו. לאחר תום כהונתו ירש את הסקל לי קרוס, והוא שב לעיסוקו בעריכת דין ולפעילות עסקית. הסקל נפטר ב-1933 כתוצאה משבץ מוחי.
ראשית חייו

צ'ארלס הסקל נולד בכפר וסט לייפסיק שבאוהיו לאביו ג'ורג' ר. הסקל, חבתן במקצועו, שנפטר כאשר בנו היה בן שלוש. אמו האלמנה, ג'יין ריבס הסקל, עבדה עבור הכנסייה המתודיסטית המקומות כמצלצלת הפעמונים וכשמשית הכנסייה כדי לפרנס את ששת ילדיה. בגיל עשר החל הסקל לעבוד כנער חווה אצל איכר בשם מילר במחוז פאטנם, אוהיו. הוא חי ועבד שם במשך שמונה שנים עד הגיעו לבגרות. מילר היה מורה בבית הספר, אך להסקל הצעיר לא היה פנאי לבקר בבית הספר בשל עבודתו. תחת זאת, לימדה אותו רעייתו של מילר בבית, ובגיל 17 הוא קיבל תעודת הוראה.
קריירה עסקית

בגיל 18 היה הסקל למורה ולימד במשך שלוש שנים במחוז פטנאם. לאחר מכן למד משפטים בקריאה עצמית כחניך במשרד עורכי דין, הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין ב-6 בדצמבר 1880. בגיל עשרים הוא היה לעורך דין, והקים את משרדו בכפר אוטווה.
במסגרת עבודתו באוטווה, היה הסקל לאחד מעורכי הדין המצליחים ביותר בכפר שהיה מקום מושב המחוז. הוא גם היה לדמות בולטת במפלגה הדמוקרטית בצפון-מערב אוהיו. ב-1888 החל הסקל לעבוד כקבלן בניין. במשך 16 השנים הבאות הובילה אותו הקריירה העסקית שלו להבנה בתעשייה האמריקאית. במהלך תקופה זו הוא חי במשך חלק מהזמן בניו יורק ובסן אנטוניו.
נישואים ומשפחה

ב-1881 נשא הסקל לאישה את לוסי פומרוי, בת למשפחה מכובדת מאוטווה. לזוג נולדו שני בנים ובת. לוסי הסקל נפטרה ב-1888. ב-1889 נישא הסקל בשנית ללילי אליזבת גאלופ. לזוג נולדו שתי בנות ובן.
המעבר למוסקוגי

בעקבות הבהלה לקרקעות של 1889, העברת החוק לארגונה של טריטוריית אוקלהומה ב-1890, והגירתם ההמונית של המתיישבים הלבנים אליה, עלתה חשיבותה של הטריטוריה ברמה הלאומית. במרץ 1901 עבר הסקל עם משפחתו למוסקוגי, בירתה של אומת המוסקוגי. עם הגיעו למוסקוגי הוא מצא עיירה שמנתה 4,500 תושבים. הוא בנה את בניין העסקים בגובה של חמש קומות הראשון בכפר ובטריטוריית אוקלהומה.
הסקל ארגן את סלילתם של רוב קווי הרכבת שהגיעו למוסקוגי. נאמר שבבעלותו היו 14 בנייני לבנים בעיר. בהשפעתו התפתחה מוסקוגי להיות מרכז של עסקים ותעשייה, ואוכלוסייתה גדלה ליותר מ-20,000 תושבים. הסקל אמר לעיתים קרובות לאחרים שהוא מקווה שמוסקוגי תהפוך ל"עיר המלכה של דרום-המערב".
הקמת אוקלהומה

הסקל הרחיב את השפעתו בפוליטיקה של הטריטוריה האינדיאנית ומשך את תשומת ליבם של מנהיגי אומת המוסקוגי. באותה תקופה דנו האינדיאנים בטריטוריה על הקמת מדינה שתצטרף לארצות הברית ושתיקרא בשם מדינת סקוויה. בני המוסקוגי בחרו בהסקל כנציגם הרשמי לוועידות שהתקיימו באפאולה, אוקלהומה ב-1902 ובמוסקוגי ב-1905, בתור סגן הנשיא של חמשת השבטים המתורבתים. מתוך ששת הנציגים בוועידת מוסקוגי, רק הסקל וויליאם מארי היו הלבנים היחידים. נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט בלם את הניסיון להקים את מדינת סקוויה, שכן הוא התנגד למדינה נוספת שתהייה בפוטנציאל להפוך למדינה בעלת רוב דמוקרטי.
הסקל כתב את רוב חלקיה של חוקת המדינה המוצעת. אף על פי שהוא פעל בפומבי להקמת מדינה נפרדת על בסיס הטריטוריה האינדיאנית, בינו לבין עצמו הוא היה שבע רצון לראות את ההצעה להקמתה של מדינת סקוויה יורדת מעל סדר היום. הסקל האמין שהדבר יאלץ את מנהיגי האינדיאנים להצטרף כמדינה יחד עם טריטוריית אוקלהומה.
הקונגרס של ארצות הברית והנשיא רוזוולט הסכימו שטריטוריית אוקלהומה והטריטוריה האינדיאנית צריכות להשתלב למדינה אחת שתתקבל לאיחוד, מדינת אוקלהומה. לאחר שעבר החוק המתאים בקונגרס ב-1906 נבחר הסקל כנציג בוועידת החוקה, וייצג את המחוז ה-76, שכלל את מוסקוגי. בנסיעה לוועידת החוקה שהתקיימה בגתרי ב-20 בנובמבר 1906, פגש הסקל את ויליאם מארי ואת רוברט ויליאמס. בשל פעילותם בשתי הוועידות, היו הסקל ומארי לידידים לכל ימי חייהם.
בין הנציגים בוועידה בגתרי היו רבים שהשתתפו בוועידת סקוויה. מרכיבים רבים של החוקה המוצעת של המדינה החדשה התבססו על חוקת סקוויה. הסקל היה הבעלים של העיתון New State Tribune, ובאמצעות מאמרי המערכת של העיתון הוא קידם את המרכיבים בחוקה החדשה שהוא היה מעוניין בהם. רבים מהם שולבו בחוקה, במהותם אם לא באופן מפורש. בעוד שמארי שימש כנשיא הוועידה, הכירו הנציגים בכוחו של הסקל. העיתון המקומי Guthrie Report כינה באותה את עת הסקל בכינוי "הכוח שמאחורי כס המלכות".
הסקל נכח ברוב דיוני הוועידה והצביע בהם. הוא דחף להכנסתם של סעיפים שהשפיעו על בעיות העבודה של הטריטוריה ודחק בנציגים לקיים עבודה מאורגנת. הוא גם ניסח דוח לגבולות מחוזות המדינה, הוביל מסע צלב להנהגת חוק יובש במדינה, הציג את ההצעה להנהגת חוקי ג'ים קרואו, כפי שהיה נפוץ בקרב מדינות הדרום כדי להגביל את האפרו-אמריקאים כאזרחים מדרגה שנייה, והסיר מסדר היום של הוועידה את מתן זכות הבחירה לנשים.
הבחירות למשרת המושל

ב-26 במרץ 1907, במהלך הפסקה בדיוני ועידת החוקה לקראת קבלת הנוסח הסופי, קיים הסקל כינוס גדול של המפלגה הדמוקרטית במלון בריידי בטלסה, בו נכחו בין 500 ל-600 מהדמוקרטים המובילים במדינה החדשה. במהלך כינוס זה נפתחו מסעות הבחירות של המועמדים הראשונים לתפקיד מושל המדינה. באותו ערב הציגו ידידיו של הסקל את מועמדותו כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל. בין המועמדים האפשריים האחרים היו תומאס דוייל מפרי ולי קרוס מארדמור. להסקל, כמו לדמוקרטים הבולטים של התקופה, הייתה תמיכה חזקה בקרב מנהיגי הפועלים והמגזר החקלאי.
הבחירות המקדימות של המפלגה למשרת המושל נקבעו ל-8 ביוני, ודויל וקרוס כבר החלו במסעות הבחירות שלהם. לרשותו של הסקל עמד זמן מועט. במהלך מסע הבחירות שלו, הוא נשא 88 נאומים ב-45 ימים, והגיע לכמעט כל אחד ממחוזות המדינה. המועמדים לתפקיד סגן המושל של כל אחד מהמועמדים פעלו במרץ בבתי הספר המחוזיים והבטיחו את תמיכתה של כל אחת מהקהילות. טבעו של הסקל לעבודה קשה הוביל אותו לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית. בבחירות המקדימות של המפלגה הוא זכה ברוב של יותר מ-4,000 קולות. מועמד המפלגה הרפובליקנית היה מושל הטריטוריה המכהן פרנק פרנץ.
פרנץ היה בעברו איש רגימנט הפרשים המתנדבים הראשון של ארצות הברית, וידיד של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, שמינה אותו לתפקידו. הוא היה מועמד חזק מאוד של המפלגה הרפובליקנית. הסקל אתגר אותו בדיונים פומביים משותפים בכל רחבי המדינה. הם דנו בכל בעיה שנצבה בפני הממשל של המדינה החדשה במהלך מערכת הבחירות.
בנוסף, שני אישים בולטים ברמה הלאומית נאמו בכמה מקומות: המועמד הרפובליקני לנשיאות ויליאם הווארד טאפט, ומועמד הדמוקרטים ויליאם ג'נינגס ברייאן. נראה שחוסר שביעות רצונו של טאפט מהחוקה המוצעת של אוקלהומה והמלצתו שהתושבים יצביעו נגדה הגדילו את היקף התמיכה בדמוקרטים. בבחירות הכלליות למשרת המושל, שהתקיימו ב-17 בספטמבר, ניצח הסקל בהפרש של יותר מ-30,000 קולות. באותו היום אישרו המצביעים גם את חוקת אוקלהומה.
פוליטיקה ארצית

מעבר להיותו דמות בולטת בפוליטיקה של אוקלהומה, שורשיו הפרוגרסיבים של הסקל ואופיו הפופוליסטי הקנו לו השפעה ברמה הארצית. ב-1908 עמד הסקל בראש המשלחת של אוקלהומה לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה בדנוור, ובמשך כמה חודשים הוא היה הגזבר של ועדת מסע הבחירות של המפלגה. הוא היה דוברו של ויליאם ג'נינגס ברייאן בכתיבת המצע של הוועידה. ב-1920 הוא עמד שוב בראש המשלחת של אוקלהומה לוועידה הארצית של המפלגה, שהפעם התקיימה בסן פרנסיסקו, ושם הוא הביע את מחויבותו לפעול למען מועמדותו של הסנאטור רוברט לתהאם אוון לנשיאות ארצות הברית. הסקל היה ראש המשלחת של אוקלהומה עוד פעמיים נוספות: בוועידת המפלגה שהתקיימה ביוסטון ב-1928, ובוועידה שהתקיימה בשיקגו ב-1932.
בכל אחת מהוועידות בהן השתתף הוא הוקיע בנאומיו ובמאמריו שהופיעו בעיתונות את ההבנה הקרובה שלו על עשירי אמריקה ואת השימוש המושחת שלהם בכספי הציבור לטובת האינטרס האישי המושחת שלהם.
שנותיו האחרונות, מותו והנצחתו

לאחר תום כהונתו כמושל, נכנס הסקל לעסקי הנפט, תחום שבו הוא יישאר עד יומו האחרון. ב-1933 לקה הסקל בשבץ מוחי, ממנו הוא לא החלים.
צ'ארלס הסקל נפטר ב-5 ביולי 1933, בגיל 73, במלון סקריווין שבאוקלהומה סיטי כתוצאה מדלקת ריאות לאחר שיום קודם לכן איבד את הכרתו. הוא נטמן בבית הקברות גרינהיל שבמוסקוגי.
על שמו נקראו בתי ספר בערים אדמונד וברוקן ארו שבאוקלהומה. על שמו נקראו גם העיירה הסקל ומחוז הסקל שבאוקלהומה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Compton, J. J. "Haskell, Charles Nathaniel (1860-1933)," Encyclopedia of Oklahoma History and Culture Archived May 31, 2010, at the Wayback Machine, Oklahoma Historical Society.
↑  Oklahoma Governors Archived September 14, 2012, at the Wayback Machine, Ok.gov
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1187687839  ISNI: 0000 0004 9946 1324  LCCN: no2018102190  VIAF: 31153363073737520009   WorldCat (עם VIAF): 31153363073737520009
ג'וזף ג'ונסון (מושל וירג'יניה)

ג'וזף אליס ג'ונסון (באנגלית: Joseph Ellis Johnson;‏ 19 בדצמבר 1785 –  27 בפברואר 1877) היה חוואי, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות בשנים 1815–1822 ובתקופת כהונה שלישית בשנים 1847–1848, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בארבע בלתי רצופות תקופות כהונה בשנים 1823–1847, וכמושל וירג'יניה ה-32 בשנים 1852–1856, הראשון מבין מושלי המדינה שנבחר בבחירות כלליות והיחידי שהגיע מחלקה המערבי של המדינה ומאזור הרי האפלצ'ים. במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הוא אהד את הקונפדרציה, אך בשנותיו האחרונות שב לאזור שהיה לווירג'יניה המערבית.
ראשית חייו

ג'וזף ג'ונסון נולד במחוז אורנג' שבמדינת ניו יורק. ב-1791, כשהיה בן שש, עבר עם אימו האלמנה, אביגיל רייט ג'ונסון ועם ארבעת אחיו ואחיותיו לבלווידר שבניו ג'רזי, ולאחר מכן לוויניצ'סטר שבקצה הצפוני של וירג'יניה, ככל הנראה לאחר שעברו בסאפוק שבדרום-מזרח המדינה. ב-1801 עברה המשפחה מערבה יותר אל מעבר להרי האפלצ'ים, אל ברידג'פורט, באזור שהיה למחוז הריסון, ועוד בתקופת חייו של ג'ונסון, חלק מווירג'יניה המערבית.
עד מהרה החל ג'ונסון בן ה-16 לעבוד אצל אפרים סמית', חוואי מקומי שסבל מבעיות בריאותיות, וניהל את אדמותיו. שלוש שנים לאחר מכן, במאי 1804 הוא נשא לאישה את אחת מבנותיו של מעסיקו, שרה סמית'. לכל הפחות חמישה מילדיהם נפטרו לפני גיל 11, אך בנם, ד"ר בנג'מין פרנקלין ג'ונסון, ובתם קתרין סלינה מינור, הגיעו לבגרות, נישאו ועברו לאוהיו ולמרילנד, בהתאמה.
עד 1807, בנוסף לעיסוקו בחקלאות, כבר בנה ג'ונסון מנסרה שנבנתה בערך ב-1803 על גדות נהר סימפסון, שאותה הוא רכש מחמותו האלמנה ומילדיה. ב-1811 הזמין ממשל מחוז הריסון את בנייתו של גשר במרחק של כמה מאות מטרים במעלה הנהר, שהיה הגשר הראשון שנבנה במחוז מחוץ לקלארקסברג. שלא כמו רבים מאנשי וירג'יניה שחיו מעבר לאפלצ'ים, היו בבעלותו של ג'ונסון עבדים.
ג'ונסון החל להיות פעיל בפוליטיקה המקומית כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שהייתה מזוהה עם הנשיא תומאס ג'פרסון. ב-1811 הוא נבחר כשוטר המקומי (Constable), והקים את אחת מבין שתיים או שלוש הפלוגות של "הרובאים של הריסון" שלחמו במלחמת 1812. ב-1814 הובילו ג'ונסון, שכבר החזיק בדרגת קפטן, וקפטן ג'ון מקוורטר את רובאיהם לנורפוק, שם הוא ואנשיו סייעו לשמור על הסדר עד תום המלחמה ב-1815, בעוד שאנשיו של מקוורטר פנו מערבה בפיקודו של הגנרל והנשיא לעתיד ויליאם הנרי הריסון כדי להילחם באוהיו. אנשיו של ג'ונסון הוצבו בתחילה במסגרת הרגימנט השישי של המיליציה של וירג'יניה, ולאחר מכן במסגרת הרגימנט הרביעי.
מחוקק בווירג'יניה

לאחר שובו של ג'ונסון למחוז הריסון, הוא נבחר כנציג המחוז בבית הנבחרים של וירג'יניה במקומו של ג'ון פרונטי, שהחזיק בתפקיד במשך 22 שנה. אחד מצעדיו הראשונים של ג'ונסון כמחוקק הייתה הגשת הצעת חוק להקמתה של העיירה ברידג'פורט על 15 אקרים מאדמתו. חוק זה עבר בינואר 1816, וג'ונסון היה לאחד משבעת חברי המועצה הראשונים של העיירה. ג'ונסון כיהן בבית הנבחרים עד 1816, ולאחר מכן בשנים 1818–1822. בברידג'פורט הוא בנה את ביתו, בית המושל ג'וזף ג'ונסון (אנ').