stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליל 4 באוגוסט 1789
רקע

החדשות על נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי שחררו באחת את המתח שנאצר ברחבי צרפת בחודשים שלפני כינוס אספת המעמדות של 1789, כשהממשל הלך והתפורר. אחרי חודשים של מחסור במזון ומהומות, שורה של הפיכות חפוזות החליפו את הגופים הקיימים במרבית הערים, שאיבדו את שרידי סמכותם. כמו בבירה, הן הובלו לרוב על ידי האליטות המקומיות מן המעמד השלישי. הוקמו ועדות ניהול זמניות ומיליציות לפי דוגמת המשמר הלאומי הפריזאי. האירועים היו מלווים באלימות, אך האינטרס המשותף של שמירה על הסדר איגד את בעלי הרכוש לבקש קץ מהיר למהומה. באזורי הכפר, לעומת זאת, אי-הסדר רק החריף. התקווה לישועה מאספת המעמדות השקיטה את האיכרים, אך הגעת הידיעות על פיטורי נקר ליבו גל שמועות על מזימה אריסטוקרטית להרעיב ולשדוד אותם. לאלה נוספו הצהרת האספה הלאומית שכל המיסים בלתי-חוקיים במהותם והביטחון שמצבם יוטב במהרה על ידי שינוי מדיניות מקיף. בקרב הכפריים החלו להתארגן קבוצות חמושות, שהיו משוכנעות כי מתקפה על ידי האצולה ממשמשת ובאה. בשבוע האחרון של יולי פרץ באחת גל מהומות בכל הארץ, 'הפחד הגדול' (Grande Peur). רכוש הושמד בקנה מידה עצום, והמתפרעים הקפידו לשרוף את ספרי האחוזות שתיעדו את מחויבותיהם לאדונים, לצד חווילות וטירות כפריות.
הדיווחים על ההרס ואובדן השליטה מצאו את האספה הלאומית ללא שום אמצעי להשיב את הסדר על כנו. יחידות המשמר הלאומי החדשות שהלכו וקמו ברחבי הממלכה פיקחו בקושי על הערים; הצבא היה בתהליך התפוררות, כשהמשמעת של הדרגים הנמוכים לקציניהם האצילים נשחקת במהרה, והצירים התנגדו בכל מקרה לעירובו. צעד כזה היה דוחף אותם לצד המלך נגד ההמון. לא היה להם אמצעי להשיב את השליטה.
מאז פתיחת האספה המכוננת, הפטריוטים – אלו שדרשו זכות הצבעה שווה באספת המעמדות ועתה תבעו עוד רפורמות – ניסו לקדם הצהרה כללית על זכויות האזרח (ולא הנתין). הם נתקלו בהתנגדות מהאצולה ומהכמורה כמו גם ממספר ניכר של צירים מתוך המעמד השלישי, שיצירת שוויון בתוך האומה הייתה פוגעת ביתרונות מהם נהנו מתוקף זכויות-היתר שלהם. במהלך יולי עלו אף קולות שדרשו רוב מיוחס של שני שלישים כדי להעביר החלטות גורפות כאלה, מעין שיבה לימים לפני איחוד השדרות. כמה מהמנהיגים החלו להרהר בביטול הפריבילגיות כולן כצעד מקדים הכרחי לפני שאפשר לשבור את הקפאון באספה ולגבש חוקה.
לקריאה נוספת

Anthony Crubaugh,‏ Feudalism. בתוך: William Doyle (עורך), The Oxford Handbook of the Ancien Régime, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, עמ' 219-233.
הערות שוליים

↑  Donald M. G. Sutherland, The French Revolution and Empire: The Quest for a Civic Order, Wiley, 2008. עמ' 66.
↑  סאת'רלנד, עמ' 68-71.
↑  סאת'רלנד, עמ' 69.
↑  סאת'רלנד, עמ' 69-70.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12489615n (data)  SUDOC: 034105263
ליל אהבה בצמח

כרזת פסטיבל 1992
ליל אהבה בצמח או ליל אהבה בכנרת היה שמם של מספר פסטיבלי מוזיקה בישראל, שהתקיימו מ-1978 ועד העשור הראשון של המאה ה-21 באמפיתיאטרון צמח על גדות הכנרת, בט"ו באב או בליל שישי סמוך לו. הפסטיבל החל כיוזמה של מועצה אזורית עמק הירדן לשחזור לילות האהבה המוזכרים במקורות, ולרוב התבקשו הבאים ללבוש לבן. הפסטיבל הפך לאירוע קיץ משמעותי שנמשך כל הלילה, כאשר חלק ממנו היה לינה משותפת בשקי שינה על המדשאה והתכנסות של חבורות צעירים. בחלק מהשנים הופיעו אמנים מחו"ל. האמן המזוהה ביותר עם הפסטיבל בשנות השמונים ובמחצית הראשונה של שנות התשעים היה שלום חנוך, שהופעתו חתמה כל ליל אהבה. במחצית השנייה של שנות התשעים היה זה אביב גפן שהופיע בסיום הליל.
שנות השבעים

הפסטיבל הראשון התקיים באוגוסט 1978 כשילוב של מופע מוזיקת רוק בסגנון פסטיבל וודסטוק ומשחקי חברה בהנחיית מנחם זילברמן ודורי בן זאב.
מופעי המוזיקה המרכזיים ב-1978 היו של שלום חנוך ואריאל זילבר.
הפסטיבל התקיים בפעם השנייה בשנת 1979, גם הפעם התבקשו כל הבאים ללבוש רק לבן.
המופע המרכזי ב-1979 היה מופע מיוחד - שירי אהבה של אריק איינשטיין ושלום חנוך.
בנוסף, שדרן גלי צה"ל אלי ישראלי הנחה מסיבת דיסקו.
שנות השמונים

הפסטיבל התקיים לאורך שנות השמונים. ב-1980 הופיע ממפיס סלים וכן גרי אקשטיין, קורין אלאל, שלמה מזרחי עם להקת הבמה החשמלית ושלום חנוך. מני פאר הנחה. הניסיון לשמר את אוירת ט"ו באב הודגש בחלוקת יין (ציון של תום תקופת הבציר) ובהבטחה שהמוזמנים "יצאו במחולות".
גם ב-1982, על אף מלחמת לבנון הראשונה, התקיים הפסטיבל בו הופיעו שתי להקות הנוער העיקריות של התקופה, תיסלם ובנזין וכן יצחק קלפטר. דורי בן זאב הנחה ושלום חנוך חתם את הלילה. באמפיתיאטרון, המיועד ל-2000 איש, הצטופפו 6,000 בני נוער. במקום פרצו קטטות ולאחר סיום הפסטיבל נותר במקום לכלוך רב והרס מתקנים.
ב-1984 היה ניסיון לשנות את שם האירוע ל"פסטיבל רוק ובלוז", אך עדיין התקיימה זיקה לט"ו באב והקהל התבקש ללבוש לבן. המופע המרכזי היה של בי-בי קינג והזמרים הישראלים המרכזיים שהופיעו היו שלום חנוך ואריאל זילבר. הנחה ארז טל.
ב-1985 התקיים הפסטיבל עם הופעות של דני סנדרסון, להקת טנגו ושלום חנוך. הפעם בהנחיית אלי ישראלי וגם הפעם זיקה לט"ו באב. בשנת 1989 הנחה את הלילה אבי קושניר, הופיעו יהודית רביץ, קורין אלאל, רמי פורטיס וסי היימן. הופעת החתימה של שלום חנוך הוגדרה כבר כ"כמו תמיד".
שנות התשעים

ב-1990 הופיע בליל האהבה בוב גלדוף. כן הופיעו באותה שנה פורטיסחרוף, נוער שוליים, שלמה ארצי ויהודה פוליקר. הפסטיבל, שהועבר לניהולו של יהודה טלית התרחב ליומיים.
ב-1992 הופיעו להקת משינה, מזי כהן, דני רובס, מרגלית צנעני, להקת פורטרט ושלום חנוך. הנחה יואב קוטנר.
ב-1994 הופיעו בפסטיבל משינה, אביב גפן והתעויוט, מופע הארנבות של ד"ר קספר, זקני צפת, המכשפות והג'ינג'יות בלילה הראשון ושלום חנוך, יהודית רביץ, איפה הילד, רמי פורטיס, טיפקס, ירמי קפלן והפרחים בלילה השני. בשני הלילות נערכו לאחר המופעים מסיבות דיסקו עד אור הבוקר, בניצוחו של דידי הררי.
ב-1995 התקיים פסטיבל עם הופעות של החברים של נטשה, דייוויד ברוזה, איפה הילד, טיפקס, אביב גפן, זקני צפת, מופע הארנבות של ד"ר קספר, מוניקה סקס, אבטיפוס, איגי וקסמן ושלום חנוך. הנחה דידי הררי.
ב-1996 הופיעו אביב גפן והתעויוט, טיפקס, איפה הילד, ירמי קפלן והפרחים, ברי סחרוף ושב"ק ס' בלילה הראשון, ושלמה ארצי, מאיר בנאי, זקני צפת ורונית שחר בלילה השני. בין שני ימי הפסטיבל נערכה מסיבת דיסקו בהנחיית אקי אבני ונועה תשבי.
ב-1997 הצטמצם שוב הפסטיבל ללילה יחיד בהשתתפות אביב גפן, גידי גוב, להקת טיפקס, ירמי קפלן, איפה הילד, איגי וקסמן, אורי בנאי, נימרוד והבודדים ועוד. הנחתה עדן הראל.
שנות האלפיים

ב-2001 הפך הפסטיבל מפסטיבל שעיקרו רוק לפסטיבל דאנס ונקרא "Love & Dance" בהשתתפות תקליטנים ולהקת אינפקטד מאשרום. מופע הרוק היחיד היה של להקת היהודים. גפן מחה נגד מגמה זו והקים במחאה את פסטיבל "כפר המוזיקה בחולות ניצנים. שינוי המתכונת לא הוביל להצלחה. ב-2003 בוטל הפסטיבל וב-2007 נעשה ניסיון להשיבו במתכונת של 4 מתחמים שונים, כשהמתחם המרכזי ריכז הופעות במשך 36 שעות.
ב-2011 התקיים ליל האהבה לאחרונה עם הופעות של אביב גפן, דנה ברגר, הדג נחש ומוניקה סקס. למחרת הופיע שלום חנוך במופע של חתונה לבנה.
הערות שוליים

1 2  טראנס בצמח, באתר וואלה, 27 ביוני 2001
↑  יצחק בן חורין, נשיקות על שפת הכנרת, מעריב, 24 באוגוסט 1978
↑  ט"ו באב - חג האהבה באמפיתיאטרון צמח, דבר, 2 באוגוסט 1979
↑  יעקב הכהן, שביבים, מעריב, 23 ביולי 1980
↑  חיים נגיד, חג האהבה - בכנרת, מעריב, 11 באוגוסט 1982
↑  ליל אהבה (שכזאת) בצמח, דבר, 15 באוגוסט 1982
↑  חיים נגיד, מה קורה, מעריב, 25 ביולי 1984
↑  איציק יושע, ליל אהבה בכנרת, חדשות, 4 באוגוסט 1985
↑  יואב בירנברג, שי השירים אשר לשלום, חדשות, 13 באוגוסט 1989
↑  יעקב הכהן, יוזם 'לייב אייד' יופיע ב'ליל אהבה בכנרת', מעריב, 11 ביולי 1990
↑  המדריך, מעריב, 10 באוגוסט 1990
↑  פסטיבל 1992
↑  פסטיבל 1994
↑  פסטיבל 1995
↑  פסטיבל 1996
↑  פסטיבל 1997
↑  עמוס אורן, אביב גפן: מייבשים את הרוק כמו את הכינרת, באתר ynet, 29 ביולי 2001
↑  חני יודל, פסטיבל ’ליל אהבה בצמח’ חוזר; מארגני האירוע מחפשים משרד פרסום, באתר ביזפורטל, 28 במרץ 2007
↑  הופעות בצמח באוגוסט: "ליל אהבה בצמח" ושלום חנוך חוזר ל"חתונה לבנה", באתר הארץ, 22 באוגוסט 2011
מולי שפירא

| --- | --- |
מולי שפירא (2014)
מולי שפירא (2014)
 לידה:  13 בספטמבר 1942 כפר מל"ל, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  3 בינואר 2024 (בגיל 81) תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1968–2024 (כ־56 שנים)
 צאצאים:  דן שפירא 
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי  פרס סוקולוב 
 
מולי (שמואל) שפירא (13 בספטמבר 1942 – 3 בינואר 2024) היה איש רדיו ישראלי, ראש מחלקת התרבות בגלי צה"ל.
ביוגרפיה

מולי שפירא נולד בכפר מל"ל וגדל בתל אביב. בראשית שנות השישים, שירת בלהקת פיקוד צפון. לאחר שחרורו מצה"ל למד משפטים והוסמך כעורך דין, אך עסק במקצוע זה זמן קצר מאוד בשירות המבחן.
שפירא הצטרף לצוות תחנת גלי צה"ל בסוף שנות ה-60 ובמשך כארבעים שנותיו בתחנה מילא מספר רב של תפקידים, בעיקר כעורך תוכניות. בשנת 1999 מונה לראש חטיבת התרבות והבידור בתחנה, לאחר שניהל את מחלקת התרבות משלהי שנות השבעים ויזם מופעים רבים שהופצו על גבי תקליטורים. הוא ערך תוכניות רבות, בהן "ציפורי לילה" ו"בילוי היום", והגיש את תוכנית התרבות "בילוי נעים" ששודרה בימי שישי. שפירא הכתיב את הקו התרבותי והבידורי של התחנה וכונה בתואר "צאר התרבות של גלי צה"ל". באוקטובר 2009 פרש מתפקיד ראש מחלקת התרבות, אך הוא המשיך בהגשת תוכניתו השבועית "בילוי נעים" עד 9 בדצמבר 2016. בשנים 2016–2018 הגיש את התוכנית במתכונת מקוצרת בימי שבת, ולאחר מכן חזר לרצועה בימי שישי בשיתוף יואב גינאי בחלוקת שעות נפרדת.
ב-2009 הוענק לשפירא פרס אמ"י למפעל חיים. הוא זכה גם בפרס סוקולוב למפעל חיים ופרס מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לתיאטרון, שהוענק לו ב-2007, על אף שאינו איש תיאטרון פעיל אלא עיתונאי.
ב-2019 הופסקה עבודתן של חיילות כמפיקות ברצועת התרבות שהגיש שפירא, בשל הערות מיניות מצדו.
ב-3 בינואר 2024, נפטר שפירא לאחר שחלה התדרדרות במחלה הנוירולוגית שממנה סבל.
חיים אישיים

שפירא היה נשוי לכרמלה ואביו של השחקן ומגיש הטלוויזיה דן שפירא. התגורר בתל אביב. אחיו הוא עמוס שפירא, פרופסור למשפטים.
שפירא היה ידוע כאוהד של קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב, שבחרה להקדיש לזכרו פוסט זיכרון.
הערות שוליים

↑  רן בוקר, איש הרדיו מולי שפירא הלך לעולמו בגיל 81, באתר ynet, 3 בינואר 2023
↑  "מה קורה בגלי צה"ל? מערכת של הטרדות מיניות, התעמרות והדרה", באתר פוליטיקלי קוראת, ‏4 בינואר 2022
↑  רן בוקר, "הערות פוגעניות": למה הפסיקו מפיקות גל"צ לעבוד עם מולי שפירא?, באתר ynet, 8 בספטמבר 2019
↑  קולו נדם: איש הרדיו מולי שפירא הלך לעולמו בגיל 81, באתר ישראל היום, 3 בינואר 2023
↑  חשבון הטוויטר הרשמי של הפועל תל אביב, פוסט זיכרון, באתר טוויטר, ‏4 בינואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012340576305171  MusicBrainz: 299a5c86-844a-49f7-b278-b60b30797f7d  VIAF: 1719168290787057610004   WorldCat (עם VIAF): 1719168290787057610004
לנגדוק (חבל ארץ)

מפת הלנגדוק ההיסטורית
לנגדוק ההיסטורית מחולקת בין המחוזות בימינו
הרוזנויות של לנגדוק ב-1209, לפני מסע הצלב האלביגנזי
לנגדוק (בצרפתית: Languedoc, באוקסיטנית: Lengadòc) הוא חבל ארץ היסטורי בדרום צרפת, באזורים שבהם חיו צרפתים דוברי אוקסיטנית. באופן מסורתי
ובחלוקה המנהלית של צרפת המודרנית, התחלק חבל לנגדוק לשני חלקים: לנגדוק עילי Haut-Languedoc, התואם בערך את מידי-פירנה של ימינו, ולנגדוק תחתי Bas-Languedoc התואם בערך את לנגדוק-רוסיון של ימינו.
שם החבל, כמו שם השפה המדוברת בו, נגזר מהדרך שבה ביטאו תושבי המקום את המילה כן – òc (אוק), להבדיל מתושבי צרפת הצפוניים. משמעות המילה לנגדוק היא 'שפת אוק'. הערים העיקריות בחבל הן טולוז ומונפלייה. בימי הביניים נשלט החבל על ידי הרוזנות לבית טולוז.
במאה ה-12 היה חבל לֶנְגָּדוֹק בעל רמת עיור גבוהה ועשיר למדי. הוא לא היה נתון למרותו של מלך צרפת, והשלטון בו התפזר בין אצילים מקומיים, הרוזנים מבית טולוז, והוויקונטים מבית טרנקבל ומועצות הערים. באותה תקופה החלה להתפשט בו (כמו בכל רחבי דרום צרפת וצפון איטליה) כת דתית שאוהדיה נודעו כ"קתרים", ואשר בצרפת כונו "אלביגנזים" על שום מרכזם בעיר אלבי.
לאחר שמספר חסידיה של הכת הלך וגדל בהתמדה במאה ה-13, היה החבל זירת קרבות של מסע הצלב האלביגנזי, שהביא לדילול האוכלוסייה ושינוי אופיו. במהלך האירועיים האלה עברה השליטה על החבל לידי בית המלוכה הצרפתי.
במסגרת רפורמת החלוקה המנהלית משנת 2016 בצרפת התמזגו מחדש לנגדוק העילי או מידי-פירנה עם לנגדוק התחתי או לנגדוק-רוסיון כדי ליצור חבל מנהלי שכונה "אוקסיטניה"
השם

בצרפתית נקרא תחילה אזור זה בשם בנקבה "לאנג ד'אוק" (Langue d'oc) ובלטינית "lingua occitana'" לפי שם השפה הרומאנית שדוברה ועדיין מדוברת בו – השפה האוקסיטנית. שם השפה וכך גם שם האזור נגזרים מהמילים "לאנג" – langue – "שפה" בצרפתית והמילה oc "אוק" שמשמעותה "כן" באוקסיטנית. כשם גאוגרפי הוא הפך בהמשך לשם מולחם ממין זכר – "לנגדוק" Languedoc (או באוקסיטנית – Lengadòc). הוא התחיל להיות בשימוש החל מהעשור האחרון של המאה ה-13, אחרי שב שנת 1271 סופחה הרוזנות טולוז לכתר צרפת והיה נהוג באופן שוטף רק החל משלהי המאה ה-14
דמוגרפיה > אוכלוסייה

אוכלוסיית החבל מונה כ-4 מיליון תושבים.
דמוגרפיה > ערים וערי בירה

כבירת הרוזנות טולוז לשעבר וכמושב "הפרלמנט של טולוז" שהייתה לו סמכות באזור, נחשבה העיר טולוז תכופות ל"בירת" חבל לנגדוק. כך היא מסומנת במפות עתיקות יותר אך גם מודרניות של הפרובינציות ("gouvernements") של צרפת בשנת 1789. עם זאת, החלוקה המורכבת מבחינה מנהלית ומשפטית איפשרה לעיר מונפלייה להיקרא גם כן בירה של החבל. במאה ה-18 העדיפה המלכות באופן ברור את מונפלייה, שהייתה עיר יותר קטנה ובעלת פחות לגיטימיות היסטורית מטולוז ונעדרת רשויות מקומיות אוטונומיות כמו הפרלמנט והקפיטולט שהיו עלולות לערער על השלטון המלכותי.
דמוגרפיה > קבוצות אתניות > יהודים

בחבל התקיימו קהילות יהודיות ששורשיהן הגיעו לתקופת האימפריה הרומית, בעיקר בערים נרבון, לוניל, בזייה וקרקסון. בתקופת רוזני טולוז הייתה בחבל סובלנות דתית, שממנה נהנו גם היהודים, שעסקו בתחומים רבים ומגוונים, כולל עבודת האדמה, והגיעו לעמדות בכירות בממשל המקומי. במהלך מסע הצלב נרצחו רבים מהם.
ראו גם

אוקסיטניה (חבל היסטורי-תרבותי)
לנגדוק-רוסיון
לנגדוק-רוסיון-מידי-פירנה
לקריאה נוספת

Gregg Stern, Philosophy and Rabbinic Culture: Jewish Interpretation and Controversy in Medieval Languedoc, 2009 (על יהדות לנגדוק הביניימית)
הערות שוליים

↑  שטח החבל לנגדוק-רוסיון לשעבר או לנגדוק תחתית; יחד עם לנגדוק עילית או מידי פירנה השטח הוא כ-72,000 קמ"ר
↑  אוכלוסיית חבל לנגדוק-רוסיון לשעבר
↑  Julien Théry-Astruc, « Introduction », dans B. Moreau, J. Théry-Astruc, « La royauté française et le Midi au temps de Guillaume de Nogaret. Actes du colloque de Montpellier et Nîmes, 29 et 30 novembre 2013 », Nîmes, La Fenestrelle, 2015, p. 17-24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559633305171  BnF: cb11685749g (data)  GND: 4034544-0  LCCN: n80123335  NKC: ge242018  SUDOC: 027326365  VIAF: 158228124   WorldCat (עם VIAF): 158228124 
צוואתו של לאנסלו ד'אורז'מון, יושב ראש ראשון של הפרלמנט של לנגדוק, בשנת 1286 שבו עושה שימוש בשם "לנגדוק" ומתחייב לנהוג לפי חוקי חבל הארץ הזה mores terrae occitane
מולי שחור

| מוֹלִי שחור |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: גמבוזאים
משפחה:: גמבוזיים
סוג:: מולי
מין:: מוֹלִי שחור
שם מדעי
 Poecilia sphenops ‏ולנסיין, 1846

מוֹלִי שחור או מוֹלִי חַד-רֹאשׁ (שם מדעי: Poecilia sphenops) הוא דג ממשפחת הגמבוזיים. קל לזהותו על פי צבעו השחור ומראהו הקטיפתי.
מאפיינים

אורך גופו יכול להגיע ל-70 מ"מ. צבעו שחור קטיפתי. הזכר קטן מן הנקבה. לזכרים יש סנפיר גב גדול יותר משל הנקבה. זהו דג כלאיים, זאת אומרת נולד מזוג של שני סוגי משריצים . ישנה וריאציה של מין זה שנקרא "מולי בלון" גופו קצר יותר, גבוה יותר ועגלגל ונראה כבלון, ומכאן שמו.
המולי השחור נחשב כדג צמחוני ומרבה לאכול אצות. דגים אלו חיים בטמפרטורה של 24°C וחברותיים עם כל המינים.
כיום הם מיובאים לחנויות בכל רחבי העולם. מגדלי הדגים נמשכים אליו בשל הטיפול הקל בו, רבייתו הקלה וצבעו השחור היפה.
גלריה

מולי נקבה וזכר
אקווריום המלא במולים שחורים
זכר מולי. העיגול מקיף את הגונופודיום, איבר ההזדווגות של הזכר.
הערות שוליים

↑  מוֹלִי שחור באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מגדל באיזיט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל, אטרקציה תיירותית 
 על שם:  באיזיט השני 
 כתובת:  Süleymaniye 
 מיקום:  פאתיח 
 מדינה:  טורקיה 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  משפחת באלייאן 
 מידות
 גובה:  85 מ' 
 קואורדינטות:  41°00′46″N 28°57′53″E﻿ / ﻿41.012763888889°N 28.964861111111°E﻿ / 41.012763888889; 28.964861111111
  (למפת איסטנבול מוגדלת) מגדל באיזיט(למפת איסטנבול רגילה) מגדל באיזיט
 
מגדל באיזיט (או מגדל סרעסכר, על שם שר המלחמה העות'מאני (אנ')) הוא מגדל תצפית מפני אש בגובה של 85 מטרים, הניצב בקמפוס אוניברסיטת איסטנבול (לשעבר מקום מושב משרד המלחמה העות'מאני), ברובע פאטיח בעיר איסטנבול שבטורקיה. המגדל ניצב בכיכר באיזיט, על אחת משבע הגבעות שעליהן בנה קונסטנטינוס את העיר.
מבנה המגדל

המגדל, הבנוי מאבן, נבנה בהזמנת הסולטאן מהמוט השני והושלם בשנת 1828, באתר בו ניצבו בעבר שלושה מגדלים אחרים שהיו עשויים עץ (הראשון שבהם הושלם בשנת 1749) וחרבו בזה אחר זה. מתכננו היה האדריכל סנקרים בליאן (Senekerim Balyan).
במקור היה במגדל מפלס תצפית אחד בשטח של כ-50 מטרים מרובעים, שאליו הוביל גרם מדרגות מעץ. במפלס זה יש 13 חלונות והוא היה מכוסה בגג עץ בצורת חרוט. ב-1849 ניבנו בראש המגדל שלוש קומות נוספות בעלות חתך מתומן, בשטח קטן משל הקומה המקורית, פרט שאיפשר הקמת מרפסת באחת מהן. בשנת 1889 נוסף למגדל בראשו תורן ברזל באורך של 13 מטרים. באותה שנה גרמה רעידת אדמה נזק למגדל, אך הוא שוקם. כיום יש למגדל תקרת אבן.
מאז 1972 מותנית הכניסה למגדל בקבלת היתר מיוחד. ב-1997 עבר המבנה שיפוץ מקיף.
תפקיד המגדל באיתור שריפות

מגדל באיזיט, מגדל גלאטה ומגדל נוסף ניבנו על מנת לאתר שרפות שפרצו באיסטנבול והיוו באותה איום חמור על שלומה, בעיקר משום שרוב המבנים בה היו בנויים אז מעץ. מבנים אלו הוקמו בנקודות תצפית גבוהות שמהן נשקף מראה של שטחים נרחבים של העיר. ממגדל באיזיט נשקף מראה של העיר העתיקה של איסטנבול, של הרבעים שלחוף קרן הזהב, של רבעים שלחוף הבוספורוס, של הכניסה לים מרמרה ואפילו של איי הנסיכים.
האיתות מהמגדל על שרפה שפרצה נעשה בשעות היום על ידי הורדת סלים מראשו, ובלילה על ידי הדלקת מנורות צבעוניות. מספר הסלים או צבע המנורות הצביע על מספר הרובע של איסטנבול שבו פרצה האש. עד שנת 1923 היו עשרים כבאים מוצבים במגדל דרך קבע. כיום ירד מספרם לשניים והם מוצבים בו לצורכי שמירה בלבד.
תפקידו של המגדל באיתור שרפות ננטש, אך הוא משמש עד היום לתצפית וכן לאיתות על תנאי מזג האוויר ולאיתות ימי לספינות בשטחי הים שבקרבתו.
מארי קלייר בלייס

| --- | --- |
מארי קלייר בלייס, 2010
 לידה:  5 באוקטובר 1939 קוויבק סיטי, קנדה 
 פטירה:  30 בנובמבר 2021 (בגיל 82) קי וסט, ארצות הברית 
 מדינה:  קנדה, צרפת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לאוול 
 שפות היצירה:  ספרדית, צרפתית 
 יצירות בולטות:  Mad Shadows, A Season in the Life of Emmanuel 
 תקופת הפעילות:  1959–2021 (כ־62 שנים) 
 בן או בת זוג:  Daniela Martinez Florez 
 פרסים והוקרה:  שותף במסדר קנדה (1972)  W. O. Mitchell Literary Prize (2000)  עמית מסדר האמנויות והספרות של קוויבק (2016)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לאוול (1996)  Matt Cohen Award (2006)  מלגת גוגנהיים (1965)  Prix Athanase-David (1982)  קצין במסדר ההצטיינות בתרבות של מונקו (18 בנובמבר 2014)  פרסי המושל הכללי של קנדה לספרות (1968)  prix littéraire Canada-Communauté française de Belgique (1976)  פרס מדיסיס (1966)  מלגת גוגנהיים (1963)  פרס מולסון (2016)  Governor General's Award for French-language fiction (2008)  קצינה במסדר הלאומי של קוויבק (1995)  מדליית יובל היהלום של המלכה אליזבת השנייה  מסדר קנדה  מדליית יובל הזהב של המלכה אליזבת השנייה  המסדר הלאומי של קוויבק  מסדר ההצטיינות הלאומי  מסדר ההצטיינות בתרבות של מונקו  מסדר האמנויות והספרות  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
מארי קלייר בלייס (באנגלית: Marie-Claire Blais; נולדה ב־5 באוקטובר 1939) היא סופרת, משוררת ומחזאית קנדית - צרפתית שכתבה בעיקר על נושאים שנויים במחלוקת כמו דיכוי מעמד הפועלים, מערכות יחסים הומוסקסואליות וזהות לאומית. בלייס זכתה בפרסים רבים, ובין היתר היא אחת מהסופרות הקנדיות היחידות שקיבלו ארבעה פרסי ספרות מטעם המושל הכללי (1969, 1979, 1996, 2008), ודוברת הצרפתית הראשונה והיחידה שזכתה בפרס מאט כהן מטעם קרן הסופרים בקנדה בשנת 2006.
קורות חייה

מארי קלייר בלייס נולדה בשכונה בשם לימילו (Limoilou) שבקוויבק, קנדה, להוריה פרננדו וורוניקה נוטין בלייס. בלייס החלה לכתוב בגיל עשר, דבר שעורר התנגדות בביתה כמו גם בבית הספר בו למדה - שהיה מנזר קתולי. בלייס למדה עד גיל 15, אז עזבה את בית הספר כדי לעזור לפרנס את משפחתה לבקשת הוריה, משום שהייתה המבוגרת מבין חמשת אחיה. היא עבדה בתור סטנוגרפית אצל מעסיקים שונים, אך המשיכה לכתוב בלילות בבית הוריה - אותו עזבה בהגיעה לגיל 18. בגיל 18 שכרה דירה משל עצמה בקוויבק ולמדה ספרות צרפתית באוניברסיטת לבל, שם הכירה את הכומר ז'ורז 'אנרי לבסק (Georges-Henri Lévesque) שהתרשם מהסיפורים המוקדמים שכתבה, ודחק בה להמשיך ולכתוב. בגיל 20, בשנת 1959, פרסמה בלייס את הרומן הראשון שלה: "החיה היפה" (La belle bête). כשנה לאחר מכן, בשנת 1960 פרסמה בלייס את הרומן השני שלה: "ראש לבן" (Tête blanche), קיבלה מלגה מטעם המועצה לאומנויות של קנדה, וגרה בפריז במשך שנתיים, שם המשיכה את לימודיה ולמדה ספרות וקולנוע.
בשנת 1963, בתמיכתו של המבקר האמריקאי אדמונד וילסון (Edmund Wilson) זכתה בלייס במלגת גוגנהיים, דבר שאפשר לה לעבור לקיימברידג' שבמסצ'וסטס, שם גרה וכתבה במשך כמה שנים. לאחר מכן, עברה בלייס לוולפליט שבמסצ'וסטס כדי לגור יחד עם חברתה מרי מייגס שפגשה בקיימברידג', אליה התלוותה גם בת זוגה. בשנת 1971, בעקבות מלחמת וייטנאם, עזבה בלייס את קיימברידג' וחילקה את זמנה בין מונטריאול לפריז, שם חקרה מערכות יחסים הומוסקסואליות כתחום ספרותי. כיום, שוהה בלייס בעיקר בקוויבק, בבקינגהמשייר שבאנגליה, ובאיי הקיז שבפלורידה.
פעילותה המקצועית

את הרומן הראשון שכתבה, החיה היפה(אנ') (La belle bête,1959), פרסמה בלייס בגיל עשרים, רומן שמבקרים רבים טענו כי אינו מוסרי. למרות זאת, בעזרת אמונתו ותמיכתו של לבסק בה כסופרת, התפרסם הרומן ברחבי קנדה. ב-1960 פרסמה בלייס את הרומן השני שלה, ראש לבן (1960,Tête blanche). שני הרומנים הראשונים שכתבה שיקפו את הסגנון של בלייס, ושמו במרכז את דיכוי מעמד הפועלים – נושא שהיווה חלק משמעותי משנות חייה המוקדמות.
בשנת 1965 פרסמה בלייס את הרומן עונה בחייו של עמנואל(אנ') (1965,Une saison dans la vie d’Emmanuel), יצירה הנחשבת לחשובה ולמקורית ביותר שלה, וביססה את התדמית שלה כסופרת מוכשרת. בזמן שהותה במונטריאול כתבה בלייס את הרומן דוד מככב (David Sterne), המשקף את רגשותיה ביחס למלחמת וייטנאם, ומעביר מסרים מגני אלימות. בשנות השבעים, בעקבות הכרותה של בלייס עם מרי מייגס, וחשיפתה לאורך החיים שלה כלסבית, שינתה בלייס את תחום הכתיבה שלה וחקרה אהבה הומוסקסואלית כתחום ספרותי. באותן שנים היא כתבה את ספריה הזאב (Le Loup, 1972) ולילות המחתרת (Les Nuits de l’underground, 1978) בנושא. בספריה ג'אולונאי, ג'ואלוניה שלו (1973,Un Joualonais, sa Joualonie ) וקשר פריזאי (Une Liaison parisienne, 1975) עוסקת בלייס בנושא הזהות הלאומית וזונחת את הנושאים הרגשיים, מערכות היחסים, ומאבקיו של האינדיבידואל. לנושאים אלו חזרה בשנת 1979 כשכתבה שתי יצירות העוסקות בקשייו ומורכבות חייו של האדם, שתיהן כתובות בסגנון המשלב שירה ופרוזה: החירש בעיר (Le Sourd dans la ville, 1979) והו, ורטיגו (Ou, Le vertige 1982). בספרה מלאך הבדידות (’,Ange de la solitude1989) חזרה בלייס לנושא עליו כתבה בשנות השבעים ותיארה אהבה לסבית ובשנת 1993 פרסמה ספר על חוויותיה כסופרת ושמו פתקים אמריקאים (Notes américaines, 1993). שנתיים לאחר מכן, בשנת 1995 פרסמה בלייס את הספר הראשון בסדרת הרומנים שלה צמאים( Soifs). כתיבת הסדרה ארכה כעשרים שנה ואת הספר האחרון בה פרסמה בלייס בשנת 2018. ב-2002 בלייס פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה מפגשים אנושיים (Des Rencontres humaines, 2002). מרבית הקריירה המקצועית של בלייס התמקדה בכתיבת רומנים, אך במהלך חייה כתבה גם תשעה מחזות ופרסמה שלושה ספרי שירה.
יצירות > רומנים

La belle bête (1959)
Tête blanche (1960)
Le jour est noir (1962)
Une saison dans la vie d’Emmanuel (1965)
L’insoumise(1966)
David Sterne(1967)
Manuscrits de Pauline Archange (1968)
Vivre ! Vivre ! (1969)
Les Apparences(1970)
Le loup (1972)
Un Joualonais sa Joualonie (1973)
Une liaison parisienne (1975)
Les nuits de l’underground (1978)
Le sourd dans la ville (1979)
Visions d’Anna ou Le vertige (1982)
Pierre ou La guerre du printemps 81 (1984)
L’ange de la solitude (1989)
Un jardin dans la tempête (1990)
Soifs (1995)
Dans la foudre et la lumière (2001)
Augustino et le chœur de la destruction (2005)
Naissance de Rebecca à l'ère des tourments (2009)
Mai au bal des prédateurs(2012)
Le jeune homme sans avenir (2012)
Aux Jardins des Acacias (2014)
Le festin au crépuscule (2015)
Des chants pour Angel (2017)
Une réunion près de la mer (2018)
יצירות > שירה

Pays voilés (1963)
Existences (1964)
Œuvre poétique: 1957–1996(1997)
יצירות > מחזות

Pays voilés (1963)
Existences (1964)
Œuvrepoétique: 1957–1996(1997)
יצירות > יצירות נוספות

Les voyageurs sacrés(1966)
L'exilé; Les voyageurs sacrés(1992)
Parcours d’un écrivain: notes américaines(1993)
Des rencontres humaines(autobiography, 2002)
Passages américains (2012)
מלגות פרסים ותארים

בלייס זכתה להכרה ולהערכה רבה במהלך חייה, בעיקר בדמות הפרסים והתארים בהם זכתה, ביניהם פרס הספרות מטעם המושל הכללי, מתוך קטגוריית רומנים וסיפורים צרפתיים, בו זכתה בשנת 1969, ובהמשך גם בשנים 1979, 1996 ו-2008, ופרס הקהילה של צרפת, בלגיה הצרפתית, שבו זכתה בשנת 1976. בשנת 2000 בלייס זכתה גם בפרס או 'מיטשל לספרות, והפרס הספרותי הכחול של הבלו מטרופולין, ובשנת 2012 זכתה גם בפרס הגדול לספר, מונטריאול.