stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איוואן יאקובלביץ' ביליבין
עבודתו > אמנות עממית של צפון רוסיה > ביליבין לפואמה של א. פושקין: "תרנגול הזהב"

שמו של ביליבין כאמן התפרסם אחרי שאייר את הפואמות של אלכסנדר פושקין אלה התקבלו בזמנו בהתלהבות רבה ברוסיה וגם מחוצה לה, גם בהם ניכר אופי לוקלי, אמנות שדברה לקהל הרוסי, שזיהה באיורים הללו דמויות המוכרות, נופי מולדת אהובים ואת הסימבוליקה של המוטיבים העממיים המקומיים.
נציע להלן כדוגמה ליצירתו של ביליבין את האיור לפואמה של פושקין "תרנגול הזהב". אחת מאגדות העם המחורזות של פושקין בעלת אופי רוסי מובהק דמות הנער הלבוש בבגדים האופייניים לבני הכפר הרוסי, רקמת החולצה המוכרת בעלת דגם רוסי החוזר גם במסגרת התמונה, גזעי עצי הלבנה המוכרים ושרך המשתרע סביב, כל אלה הופכים את סיפור "תרנגול הזהב" לאגדה רוסית מקומית. צמח השרך בהקשר זה, איננו רק עשב מצוי, אלא מתווספת לו משמעות סמלית המוכרת לכל ילד רוסי. לפי האגדה השרך פורח לילה אחד בכל שנה והזוכה לראות את פריחתו יזכה באושר ועושר. כך הודות לאיוריו של איוון ביליבין מקבלת "אגדת תרנגול הזהב" את משמעותה המלאה לתרבות הרוסית על כל רבדיה. אמנם האגדה על תרנגול הזהב נמצאת בין סיפורי עמים רבים ומבחינה זו רב ערכה האוניברסלי, אך איוריו של איבן ביליבין מעניקים לה את האופי הרוסי המיוחד.
אגדת "תרנגול הזהב" שמשה כהשראה למלחין ניקולאי רימסקי קורסקוב שהלחין ב-1907 אופרה באותו השם. ביליבין עיצב את התפאורות לאופרה וגם בתפאורה כמו באיור הפואמה השתמש במוטיבים דקורטיביים הלקוחים מרפרטואר הארכיטקטורה והאמנות הרוסית .
אחרי מהפכת אוקטובר ב-1917, ביליבין עזב את רוסיה. המשטר הסובייטי בעת ההיא לא ידע להעריך את כישוריו ואת תרומתו לאמנות הרוסית. הוא התיישב במצריים, בתחילה בקהיר ואחר כך באלכסנדריה ומצא את פרנסתו בקרב הקהילה היוונית. הוא עצב למענה כנסיות אורתודוקסיות, צייר איקונות ופרסקאות בסגנון מעין ביזנטי ואף עיצב מעונות פרטיים בשביל עשירי הקהילה. ב־1925 עבר לפריז וגם שם, כמו במצריים המשיך לעבוד למען הקהילה היוונית אורתודוקסית. ב־1936 ביליבין הוזמן לעצב את השגרירות הרוסית בפריז. בתקופה זו הוא השלים עם המשטר הסובייטי וחזר ללנינגרד (היא סנקט פטרסבורג) עיר מולדתו, אליה התגעגע לדבריו, כל שנות שהותו בגלות. כאשר גרמניה הנאצית תקפה את רוסיה ב-1941 היא פתחה במצור על לנינגרד. רבים מתושבי העיר עזבוה, אך ביליבין סירב לעזוב את העיר הנצורה. המצור גרם למחסור ורעב וביליבין לא עמד בקשיי המצור. הוא נפטר ב־1942 ונקבר בקבר אחים בעירו האהובה.
פרסומים

אילה גורדון - איורים עבריים, הספר העברי המאויר לילדים, העידן הבינלאומי 1900 - 1925 הוצאת מוזיאון נחום גוטמן 2005
שלמה אבס - האגדות הרוסיות הקלסיות, איורים איבן ביליבין, הוצאת עגור 2008
הבלוג של דני קרמן ספרי תמונות בפרט וספרי ילדים בכלל - דני קרמן
לקוח מהערך באנגלית
Bilibin, Ivan (1904), Народное творчество русского Севера [Folk Arts of the Russian North] (ברוסית)
Сказка об Иване-царевиче, Жар-птице и о Сером волке [The Tale of Ivan the Tsar's Son, The Firebird and the Grey Wolf] (ברוסית), 1899 . alt link
Василиса Прекрасная [Vassilisa the Beautiful] (ברוסית), 1899
Царевна-Лягушка [The Frog Princess] (ברוסית), 1899
Перышко Финиста Ясна-Сокола [The Feather of Finist the Falcon] (ברוסית), 1900
Марья Моревна [Maria Morevna] (ברוסית), 1901
Сестрица Аленушка и братец Иванушка [Sister Alenushka and Brother Ivanushka] (ברוסית), 1901–1902{{citation}}:  תחזוקה - ציטוט: date format (link)
Белая уточка [The Little White Duck] (ברוסית), 1902
Былина "Вольга" [The epic "Volga"] (ברוסית), 1903, pdf
Collections in translated tales :
Wheeler, Post, ed. (1917), Russian Wonder Tales, twelve selected illustrations
Afanasyev, Alexander (1996), Russkie narodnye skazki - Russian Fairy Tales (ברוסית and אנגלית), selection from "State Department" work (1899-1902) that includes Sister Alionushka..; Tsarevich Ivan, the Firebird, and the Grey Wolf; The Frog Tsarevna; Vasilisa..; Feather of Finist; White Duck; and Maria Morevna. Main illustrations only
Pushkin, Alexander (1834), Сказка о золотом петушке [The Tale of the Golden Cockerel] (ברוסית)
Pushkin, Alexander (1905) [1831], Сказка о царе Салтане [The Tale of Tsar Saltan] (ברוסית)
Pushkin, Alexander, Сказка о рыбаке и рыбке [The Tale of the Fisherman and the Fish] (ברוסית), unpublished
Pushkin, Alexander, Руслан и Людмила [Ruslan and Ludmilla] (ברוסית)
Roslavlev, A.S. (1911), Сказки [Fairy Tales] (ברוסית)
Поди туда — не знаю куда, принеси то — не знаю что… [Go there - I do not know where, bring that - I do not know what ...] (ברוסית), 1919, unpublished
Contes de l'Isba [Tales from a Hut] (בצרפתית), 1931
Carpenter, Francis (1932–1933), Tales of a Russian Grandmother (באנגלית){{citation}}:  תחזוקה - ציטוט: date format (link)
Contes de la couleuvre [Tales of the Snake] (בצרפתית), 1932
Conte du petit poisson d'or [Tale of the little Golden Fish] (בצרפתית), 1933
Le Tapis Volant [The Flying Carpet] (בצרפתית), 1924
Le farouche Abd-el-Kader (בצרפתית), 1936
Adhémar de Montgon. Henri IV (בצרפתית), 1936
Anderson, H.C. (1937), The Little Mermaid (ברוסית)
Percheron, M. (1937), Moscou (בצרפתית)
Tolstoy, A.N., Петр Первый [Peter the Great] (ברוסית)
Песнь про царя Ивана Васильевича, молодого опричника и удалого купца Ивана Калашникова [A song about Tsar Ivan Vasilyevich, a young oprichnik and the successful merchant Ivan Kalashnikov] (ברוסית), 1939
Vodovozov, N.V. (1940), Слово о стольном Киеве и о русских богатырях [Stories of the capital Kiev and Russian Heroes] (ברוסית)
אמנות עממית של צפון רוסיה
א. ביליבין לפואמה של א. פושקין: "תרנגול הזהב
תפאורה לאופרה של רימסקי קורסקוב, "תרנגול הזהב"
אלווירה מטורו

| --- | --- |

 לידה:  1038 
 פטירה:  15 בנובמבר 1099 (בגיל 61 בערך) 
 מדינה:  ממלכת לאון 
 מקום קבורה:  Royal Pantheon 
 
אלווירה מטורו (בספרדית: Elvira de Toro‏; 1038 – 15 בנובמבר 1099) הייתה נסיכה ספרדייה. בתו של פרננדו הראשון, מלך לאון ואחותם של סנצ'ו השני, מלך קסטיליה גרסיה השני, מלך גליסיה ואלפונסו השישי, מלך לאון.
ביוגרפיה

אלווירה נולדה בשנת 1038 או 1039 בעיר לאון. אביה היה פרננדו הראשון, מלך לאון. אמה הייתה סאנצ'ה מלאון, בתו של אלפונסו החמישי, מלך לאון. הייתה לה אחות מבוגרת בשם אוראקה אח גדול בשם סנצ'ו ושני אחים צעירים: גרסיה ואלפונסו.
ב-1065 מת פרננדו, וחילק את נחלתו בין בניו ובנותיו. אוראקה קיבלה את סמורה, סנצ'ו ירש את ממלכת קסטיליה, אלווירה קיבלה את העיר טורו, גרסיה קיבל את ממלכת גליסיה ואלפונסו את ממלכת לאון. על אף שפרננדו הכריח את ילדיו להבטיח שיחיו בשלום ביניהם, לא כך היה. סנצ'ו סבר שכבן בכור הוא זכאי לקבל את כל הממלכה. ב-1069 הוא כרת ברית עם אלפונסו, ויחד הם פלשו לממלכתו של גרסיה. הם כבשו את גליסיה וחילקו אותה ביניהם. בשנת 1072 בגד סנצ'ו באלפונסו ופלש ללאון בעזרתו של אל סיד. לאחר תבוסתו בגולפחרה שעל גדות נהר קריון, אילץ סנצ'ו את אלפונסו להימלט לעיר הווסאלים המורית טולדו, שם שלט מאמוּן. כעת הכריז סנצ'ו מלחמה על אלווירה וכבש את עירה טורו. נדמה היה כי דבר לא יעצור את סנצ'ו. אולם בקרב נגד אוראקה סנצ'ו הובס ואלפונסו חזר ותפס את השלטון. אלווירה חזרה לשלוט בטורו בשמו.
מקורות מסוימים מציינים שאלווירה הייתה נשואה, אולם הדבר אינו ודאי. אלווירה נפטרה ב-15 בנובמבר 1099 והורישה את מרבית רכושה לכנסייה. היא נקברה בבזיליקת סן איסידורו לצד אחותה אוראקה ואחיה גרסיה.
איוניה

איוניה (יוונית Ιωνία, טורקית İyonya) הייתה ברית ערים בקצה המערבי של אסיה הקטנה, סביב העיר איזמיר בטורקיה של ימינו, אשר כללה גם את האיים כיוס וסמוס.
היסטוריה

איוניה גבלה באיוליס (Aeolis) מצפון, בלידיה ממזרח ובקאריה מדרום, ולפי המסורת היוונית נוסדה על ידי מהגרים איונים שהגיעו מתחום מושבם באטיקה שביוון, ואשר העניקו לה את שמה. לפי מסורת זו התיישבו האיונים באיוניה 140 שנה לאחר מלחמת טרויה, היינו בסביבות שנת 1040 לפנה"ס. סביר שלא רק איונים אלא גם שבטים הלנים אחרים התיישבו באיוניה, והעיר סמירנה (איזמיר) עצמה הייתה במקור יישוב איולי. ברי בכל אופן שהשבטים ההלנים התערבבו אלה באלה ובאוכלוסייה ההודו-אירופית המקומית.
בשנת 800 לפנה"ס לערך הקימו 12 ערי איוניה את "הליגה האיונית", ברית תרבותית-דתית, ללא מאפיינים מדיניים-צבאיים, ומאוחר יותר הצטרפה אליה גם סמירנה, היא איזמיר. איוניה עצמה הייתה חבל ארץ גאוגרפי קטן למדי, וחלק מערי הברית שכנו בחבלים הגאוגרפיים של קאריה ולידיה ושתיים מהן היו היישובים ההלנים באיים כיוס וסאמוס. בשל האדמה הפורייה והשטחים החקלאיים בשפכי נהרות מערב אסיה הקטנה, נחשבה איוניה לעשירה מבין הממלכות ההלניות בחוף המזרחי של הים האגאי. העיר מילטוס התבלטה הן כמרכז מסחרי והן כמוקד תרבותי אשר שגשג בין 700 ל-500 לפנה"ס, וממנו יצאה האסכולה המילטית. ערים חשובות נוספות היו אפסוס ופוקיאה (Phocaea).
כשכנותיה סבלה גם איוניה מפלישת הקימרים לאסיה הקטנה בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס. המלך גיגס מלידיה (מלך עד 657 או 652 לפנה"ס), המזוהה לעיתים עם גוג המקראי, פלש לערי איוניה וכבש את שטחן של סמירנה ומילטוס. עם זאת רק בתקופת קרויסוס, מלך לידיה בין השנים 560 עד 545 לפנה"ס, השלימה האחרונה את השתלטותה על ערי איוניה. קרויסוס בנה את מקדש ארטמיס באפסוס שהיה לאחד משבעת פלאי תבל בעולם העתיק. עם תבוסת קרויסוס לכורש, נכבשה גם איוניה על ידי הפרסים והייתה לחלק מהממלכה האחמנית. ערי איוניה נהנו ממידה רבה של אוטונומיה תחת השלטון הפרסי, אך סבלו מזרועם הקשה של שליטים מקומיים שמונו לתפקידם על ידי הפרסים, מעול המיסים ומחובת השירות הצבאי שנכפה עליהן. בשנת 500 לפנה"ס לערך, מרדו ערי איוניה בפרסים בסיוען של אתונה ושל ארטריה, והמרד התפשט לאורך כל חופי הים האגאי. עם זאת המרד דוכא תוך מספר שנים והוכרע באופן סופי בקרב לאדה בשנת 494 לפנה"ס. מילטוס הושמה במצור וחרבה. הפרסים לא הענישו את הערים המורדות, אלא הרגיעו את התסיסה שגרמה למרד על ידי הדחת שליטיהן הטיראנים וכינון משטר דמוקרטי בחלק מהן.
ראו גם

המרד האיוני
מפת איוניה
עתיקות מקדש ארטמיס באפסוס
אלאונורה מרויס-קוסטריץ, מלכת בולגריה

אלאונורה מרויס-קוסטריץ, מלכת בולגריה (בגרמנית: Eleonore Reuß zu Köstritz, בבולגרית: Елеонора, принцеса Ройс цу Кьостриц ‏; 22 באוגוסט 1860, טרבשן, ממלכת פרוסיה – 12 בספטמבר 1917, ארמון אבקסינוגרד סמוך לווארנה, ממלכת בולגריה) הייתה הצאריצה של בולגריה בין 1908 ל-1917.
ביוגרפיה

אלאונורה נולדה בממלכת פרוסיה לנסיך היינריך הרביעי ולנסיכה לואיזה קרולינה מרויס-קוסטריץ. מקור בית האצולה הגרמני רויס קוסטריץ הוא מנסיכות רויס-גרה אשר שטחיה מצוים בתורינגיה אשר בגרמניה המודרנית.
ב-1899 נפטרה רעייתו של פרדיננד הראשון, נסיך בולגריה, מריה לואיזה. ב-1908, לקראת ההכרזה על עצמאותה דה יורה של בולגריה והפיכתה לממלכה, ביקש המלך בת לווייה למילוי חובותיו המלכותיים והטקסיים ועל כן ביקש להינשא בשנית. המלך פרדיננד כבר העמיד צאצאים, היה ידוע בנטיותיו ההומוסקסואליות ולא הייתה לו כל כוונה לממש את נישואיו. לאחר שנבחנו מספר מועמדות החליט פרדיננד להינשא לאלאונורה, גם בגלל גילה המבוגר יחסית.
המלכה אלאונורה נותרה במעמד טקסי בלבד ושימשה כאם אומנת לילדיו של פרדיננד מרעייתו המנוחה מריה-לואיזה. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה ומלחמת העולם הראשונה שירתה אלאונורה כאחות בבתי חולים צבאיים וזכתה להערכה רבה על פועלה. ב-1917 חלתה הצאריצה אלאונורה ובספטמבר נפטרה והיא בת 57 שנים. היא נקברה בכנסיית בויאנה.
אלייזה מקרטני

אלייזה מקרטני (באנגלית: Eliza McCartney; נולדה ב-11 בדצמבר 1996) היא אתלטית ניו זילנדית המתחרה בקפיצה במוט, זוכת מדליית ארד באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
ביוגרפיה

מקרטני נולדה באוקלנד שבניו זילנד, אביה התחרה כנער בקפיצה לגובה ואמה בהתעמלות מכשירים. בגיל 12 החלה להתחרות בענפים שונים באתלטיקה בהם ריצות וקפיצה לגובה, בגיל 14 החלה להתאמן בקפיצה במוט. ב-2012 זכתה באליפות ניו זילנד לנוער וב-2013 סיימה רביעית באליפות העולם לנוער. ב-2014 זכתה במדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 בשיא לאומי של 4.45 מטר. באוניברסיאדת קוואנגג'ו (2015) זכתה במדליית כסף בתוצאה של 4.40 מטר לאחר לי לינג הסינית. בדצמבר 2015 שברה את שיא העולם עד גיל 20 בתוצאה של 4.64 מטר. במרץ 2016 קבעה שיא לאומי חדש של 4.80 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכתה במדליית ארד כשהשוותה את שיאה האישי של 4.80 מטר וסיימה לאחר קטרינה סטפנידי מיוון וסנדי מוריס האמריקאית. בפברואר 2017 שיפרה את שיאה האישי והעמידה אותו על 4.82 מטר, תוצאה שהיא גם שיא אוקיאניה. באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה במקום התשיעי בתוצאה של 4.55 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018 סיימה רביעית בשיא לאומי של 4.75 מטר. במאי 2018 שיפרה את שיאה באצטדיון ל-4.85 מטר, ביוני ל-4.92 מטר וביולי 2018 קבעה תוצאה של 4.94 מטר המדרגת אותה שישית בכל הזמנים. ב-2021 נפצעה בגיד האכילס ונאלצה להחמיץ את אולימפיאדת טוקיו.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2024 זכתה במדליית כסף בתוצאה של 4.80 מטר, כמו הזוכה מולי קודרי אך עם יותר פסילות.
אלגוריתם כהן-סאת'רלנד

אלגוריתם כהן-סאת'רלנד (Cohen–Sutherland) הוא אלגוריתם בגרפיקה ממוחשבת המשמש ל-Clipping של קווים בשניים או שלושה ממדים. האלגוריתם מחלק את המרחב הדו־ממדי ל-9 חלקים, וב-3 ממדים מחלק ל-27 חלקים ואז קובע באופן יעיל את הקווים והחלקים של הקווים שנמצאים בחלק המרכזי (ה-viewport).
האלגוריתם פותח ב-1967 על ידי דני כהן ואיוואן סאת'רלנד.
האלגוריתם

אתחול ושימוש ב־outcodes (בדו מימד) :
ראשית מבצעים חלוקה של 9 אזורים ומקצים זיכרון של 4 ביטים לכל אזור:
נעדכן כל ביט ל-1 (true) רק אם הוא נמצא ביחס המתאים ל-viewport כשערכו של אזור ה-viewport הוא 0000. לדוגמה: הביט הראשון של האזורים שמימין ל-viewport מאותחל ל-1 (true), ובשאר האזורים מאותחל ל-0 (false), הביט השני מאותחל ל-1 (true), עבור אזורים שמימין ל-viewport, ובשאר האזורים ביט זה מאותחל ל-0 (false), וכך הלאה לשאר הביטים.
שימוש ב־outcodes:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| ימין | אמצע | שמאל |  |
| 1001 | 1000 | 1010 | מעלה |
| 0001 | 0000 | 0010 | אמצע |
| 0101 | 0100 | 0110 | מטה |
אלגוריתם :
האלגוריתם קובע אילו קווים נמצאים ב-viewport על פי ההבחנה הבאה:
עבור שני קצוות הקו מתקבל הערך 0000 אזי שניהם מצויים ב-viewport לכן: כל הקו עובר ב-viewport, הקו שייך.
עבור שני קצוות הקו יש ביט משותף דולק (לדוגמה: 1000 ו-1010) אזי שני קצוות הקו נמצאים על אותו אזור שאינו ב-viewport לכן: אף חלק מהקו לא עובר ב-viewport, הקו לא שייך.
שני הקצוות באזורים שונים (לדוגמה: 0101 ו-1010) אזי אולי חלק מהקו עובר ב-viewport : להבדיל מהמקרים הקודמים שהם טריוואליים. כאן בוחר האלגוריתם את קצה הקו שנמצא באזור שמחוץ ל-viewport (יש לפחות אחד כזה), ומחשב את נקודת החיתוך של הקו מהנקודה החיצונית עם גבולות ה־viewport (באמצעות משוואה פרמטרית של קו) והנקודה החדשה (החיתוך) מחליפה את הנקודה החיצונית ל-viewport. האלגוריתם ממשיך עד להגעה לאחד המקרים הטריוויאלים לעיל.
אלגוריתם זה מוגבל לביצוע clipping במלבנים בלבד. אלגוריתם כללי יותר הפועל על פוליגונים קמורים הוא אלגוריתם Cyrus–Beck.
אותנטיות

אוֹתֵנְטִיּוּת (באנגלית: Authenticity), מושג פילוסופי-פסיכולוגי המתייחס לנטייה או למצב סובייקטיבי בו הפרט חש כי הוא מתנהג ופועל באופן נאמן למחשבותיו ורגשותיו הפנימיים חרף השפעות חיצוניות.
אותנטיות כמושג פסיכולוגי > תאוריות פסיכואנליטיות

קארן הורני, פסיכיאטרית פסיכואנליטיקאית שפעלה בתחילת שנות ה-30 כתבה בספרה "האישיות הנוירוטית בת זמננו" (The Neurotic Personality of Our Time) על האותנטיות כ"עצמי אמיתי" לעומת חוסר אותנטיות אותו כינתה: "עצמי כוזב". לפי הורני – ניכורו של האדם מ"העצמי האמיתי" שלו היא תוצאה של התייחסות ההורים בתקופת הילדות באופן שמערער את הערך העצמי שלו. מאחר שה"עצמי האמיתי" אינו ראוי להערכה ישאף האדם בבגרותו לפתח "עצמי אידיאלי", המבוסס על דרישות שהן מעבר ליכולתו. מאחר שהאדם עשוי להיכשל לעמוד בדרישות אלה הוא עלול לתפוס עצמו ככישלון וכך הפער בין העצמי בפועל ל"עצמי האידיאלי" יגדל.[דרוש מקור]
על פי הורני ניכור האדם מה"עצמי האמיתי" שלו מהווה את אחד המקורות לנוירוזה (חוסר איזון נפשי) הנוצרת כתוצאה מחסך בחום הורי אמיתי וביחסים בינאישיים נאותים בילדות. לפיכך, הורני מדגישה כי מקור הנוירוזה הוא באותם פערים בין נטיותיו האישיותיות של האדם, חיוביות מטבען, לבין החברה אשר חוסמת אותו מלממש אותן. בכך הורני חולקת על דבריו של זיגמונד פרויד אשר סבר כי נוירוזה היא תוצאה של דיכוי הדחפים המיניים והתוקפניים של האדם בידי החברה. עם זאת מדגישה הורני כי אין מדובר בפגיעה מכוונת של ההורים בילדיהם אלא טענה כי הלחצים הנוירוטיים שהם עצמם סובלים מהם מופנים בלא דעת כלפי ילדיהם וגורמים להם להגיב אליהם בדרכים שאינן בריאות עבורם, כגון דרישה לשלמות, התעלמות, הערצה עיוורת, פינוק יתר ועוד.[דרוש מקור]
הפסיכולוג והפסיכואנליטיקאי אריך פרום כתב בספרו משנות ה-40, "מנוס מחופש"(Escape from Freedom) על האותנטיות, ובעיקר על התנאים להיווצרותה של חוסר אותנטיות כחלק ממנגנון הגנה המשמש את האדם להתמודד עם החופש שניתן לו לבחור ולברוא את עולמו. לדעת פרום, הפרט נוטה לברוח מאחריות עצמית מפני העולם החיצוני שמאיים עליו, לפיכך נוצר קונפליקט בין דרישות החברה, לבין צורכי הפרט לצמיחה ולאושר. ה"מנוס מחופש" כולל נטייה להידמות לסובבים אותו באופן שבו הוא חי את חייו, כולל רצונותיו, רגשותיו ומחשבותיו (פרום מכנה זאת במושג: "קונפורמיות של אוטומט"). לפי פרום מדובר במצב מסוכן, משום שלמעשה הפרט סבור כי מדובר ברצונות, רגשות ומחשבות שלו עצמו, אך למעשה מדובר בהתאמה של הפרט לציפיות החברתיות ומטמיע את שאיפותיה, מחשבותיו, רצונותיה ורגשותיה.[דרוש מקור]
רונלד ליינג, פסיכיאטר אקזיסטנציאליסט שפעל בשנות ה-60 של המאה ה-20, כתב בספרו ה"אני החצוי" על המושגים "אני אמיתי" ו"אני שקרי". ליינג שאל האם קיים "אני" אמיתי כלשהו, מעבר לתפיסה הסובייקטיבית של האדם את עצמו ושל האחרים אותו. לדעתו, אצל מרבית בני האדם קיימת הפרדה בין ה"אני האמיתי" ל"אני השקרי" (המסכה שאנו מציגים כלפי חוץ). ליינג טוען כי ההתנהגות שלנו בהתאם לנורמות מאפשרת לנו להתמודד ביתר נוחות עם הזולת בחיי היום יום, אך כאשר העולם נעשה מבולבל ומאיים אנו מנסים להתגונן מפניו על ידי הפרדה גדולה יותר בין ה"אני האמיתי" ל"אני המזויף". במילים אחרות – האדם טוען כי מה שקורה לו אינו באמת קורה לו, אלא לחלק ממנו ש"הוא לא הוא...". טענה זו היא הבסיס של ליינג לאופן ההתמודדות של האדם הפסיכוטי, כך, האדם הפסיכוטי פועל על בסיס ה"אני המזויף" שלו, בעוד ה"אני האמיתי" אינו נגיש יותר עבורו, וכך לא ניתן לפגוע בו. אולם, בסופו של דבר האדם מציג תפקיד מסוים עד אשר התפקיד מדלדל מתוכו את העצמי האמיתי. לדברי ליינג, ניתן לראות את התפרצות הפסיכוזה כניסיון נואש של האני לתת קיום לעצמו ולפרוץ מבעד לעצמי המזויף.[דרוש מקור]
אותנטיות כמושג פסיכולוגי > תיאורית יחסי אובייקט

דונלד ויניקוט, פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי שפעל בשנות ה-60, שהשתייך לזרם "יחסי האובייקט" בפסיכואנליזה, כתב במאמרו "עצמי אמיתי, עצמי כוזב" על האותנטיות במונחים דומים של קארן הורני. לפי וויניקוט, "עצמי אמיתי" הוא תוצר של "אם טובה דיה", קרי, אם המסוגלת להענות למחוות הספונטניות של התינוק, מבלי לשים את צרכיה לפני אלו של התינוק. העצמי האמיתי לפי ויניקוט נקשר למחוות ספונטניות בשלבים המוקדמים של החיים ועומדת בבסיס היכולת למחשבה אישית ועצמאית בבגרות לפיכך, העצמי האמיתי הוא מקור האותנטיות והיצירתיות והוא בעל תחושת ממשות וחיוניות בעולם, אל לו לעצמי האמיתי להיות מושפע ממציאות חיצונית.[דרוש מקור]
ויניקוט טען כי חוסר אותנטיות, או כפי שהוא כינה זאת: "עצמי כוזב", אינו מהווה את היפוכו של ה"עצמי האמיתי" אלא מהווה מנגנון הגנה אדפטיבי שהוא לעיתים חיוני, בעיקר בשלבים המוקדמים של ההתפתחות, על מנת להגן על ה"עצמי האמיתי" מפני פגיעה. לדבריו של ויניקוט, עצמי כוזב הוא חזות מזויפת, שהאדם נאלץ לארגן לעצמו, כדי להתמודד עם העולם ולהתאים את צרכיו לאלו של מטפליו. במילים אחרות, תפקידו של העצמי הכוזב הוא להסתיר את העצמי האמיתי ולהגן עליו מפני ניצול באמצעות היענות לדרישות הסביבה. האדם מסוגל ללבוש עצמי כוזב, הגורם נחת לסביבה, בשעה שהוא עצמו מרגיש איום. לדברי וויניקוט, כאשר מנצלים את העצמי הכוזב ומתייחסים אליו כאל אמיתי, גדלה באדם תחושת ייאוש וחוסר ערך.[דרוש מקור]
אותנטיות כמושג פסיכולוגי > תאוריה התייחסותית

סטיבן מיטשל, פסיכולוג ופסיכואנליטיקאי אמריקאי מודרני, ממקימי הזרם ההתייחסותי בפסיכואנליזה, כותב במאמרו "עצמי אמיתי ועצמי כוזב, על אופייה הרב משמעי של האותנטיות" כי הדיון באותנטיות מבוסס על ה"עצמי", כלומר – בבואנו להגדיר מי ייחשב לאותנטי ומי לא יש לבחון למי או למה אנו מתייחסים בבואנו לדון על אותנטיות. לפי מיטשל, מדובר ב "עצמי", קרי האובייקט שמכונה "אני", אולם היכן ה"אני" האותנטי או ה"עצמי" האמיתי ממוקם? 
מיטשל משתמש בשתי מטפורות כדי להסביר זאת, האחת מרחבית אשר טוענת כי ניתן לתאר את העצמי כ"גרעין" מקורי המרובד שכבות במרחב האישיות, השנייה, זמנית, רואה את העצמי כישות הנעה ללא צביון מוגדר אלא נמצאת בהשתנות מתמדת. על פי הגישה המרחבית, עצמי אמיתי הוא אותו גרעין החותר לאינטגרציה והוא עשוי שכבות אמיתיות, המכוסות על ידי שכבות שוליות הגנתיות. לעומת זאת, על פי הגישה הזמנית, העצמי האמיתי מתהווה וחסר רציפות, להגדרות של מיטשל, "העצמיים הם מה שאנשים עושים או מתנסים בו במהלך הזמן ולא משהו המצוי במקום כלשהו. המונח עצמי מתייחס לארגונים סובייקטיביים של משמעות שאדם יוצר בשעת תנועתו בזמן כשהוא עושה דברים כמו לחשוב ולהרגיש, כולל אותן מחשבות והרגשות המתייחסות אליו עצמו."[דרוש מקור]
אותנטיות כמושג פסיכולוגי > תאוריות הומניסטיות

קארל רוג'רס, פסיכולוג אמריקאי, ממייסדי הזרם ההומניסטי בפסיכולוגיה, מתייחס למונח אותנטיות באופן עקיף, באמצעות המושג "אדם המתפקד במלואו". בבסיס התאוריה של רוג'רס קיימת ה"נטייה להגשמה", שהיא נטייה מולדת, אשר דוחפת את האדם לפתח את הכשרים ואת היכולות שלו. על פי רוג'רס, לא מדובר במצב שניתן להגיע אליו, אלא בכוח הדוחף את האדם לאורך חייו להישגים ולמטרות. כחלק מנטייה זו, רוג'רס מגדיר את ה"נטייה להגשמה של העצמי", שלפיה האדם נוטה לפתח את אישיותו באופן שיהיה תואם את מושג העצמי של הפרט בהווה לבין העצמי האידיאלי שלו, קרי, האופן שהאדם היה רוצה לראות את עצמו. כדי להגיע להגשמת העצמי משתמש הפרט במה שרוג'רס מכנה "הערכה אורגניזמית" שמהווה מעין מנגנון מיון פנימי של האדם, שבה הפרט מעדיף לחוות חוויות אשר מקדמות ומספקות אותו על פני חוויות מעכבות ומתסכלות.[דרוש מקור]
מכיוון שמושג העצמי אינו תואם תמיד את החוויה האורגניזמית – עשוי להיווצר פער, או קונפליקט, בין הנטייה להגשמה לבין הנטייה להגשמה של העצמי. למשל, ילד עשוי להפנים את המסר שהלימודים חשובים מכל דבר אחר. כך הוא יקדיש את כל מרצו לטובת הישגים לימודיים (נטייה להגשמה), אך לצד זאת יימנע מפיתוח נטיות אומנותיות שקיימות בו (נטייה להגשמת העצמי). כך, ניתן לומר שהילד מפתח אישיות שאינה אותנטית כתוצאה מהתנגשות בין צורכי ההורים, במקרה זה, לבין רצונותיו של הילד. על פי רוג'רס, כדי להימנע מהתפתחות זו, על ההורים לספק לילד "הערכה חיובית בלתי מותנית", קרי אהבת הילד ללא תנאי, על מגרעותיו, שגיאותיו וצדדיו השליליים. הערכה זו מהווה את הבסיס להתפתחות "אדם המתפקד במלואו". מאפייניו הבולטים של אדם זה כוללים: פתיחות לחוויה, אמון אורגניזמי (הסתמכות על תחושות פנימיות ולא השפעות חיצוניות, כמדד לקבלת החלטות לגבי כיווני פעולותיו), קיום אקזיסטנציאליסטי (לחיות כל רגע במלואו), חופש חווייתי (חש חופשי לחיות את חייו כרצונו, בהתאם לבחירות, מתוך מודעות מלאה לאפשרויות וההזדמנויות העומדות לרשותו).[דרוש מקור]
אברהם מאסלו, פסיכולוג אמריקאי, ממיסדי הזרם ההומניסטי, פעל בשנות ה-60 של המאה ה-20. גם מאסלו, בדומה לרוג'רס אינו דן באופן ישיר באישיות האותנטית, אלא באמצעות מה שהוא מכנה "אדם המגשים את עצמו". להבדיל מתורתו של רוג'רס, מאסלו סבר כי נטיותיו המולדות של האדם מונעת ממגוון צרכים ולא מצורך אחד (הנטייה להגשמה) כפי שהוא ביטא בפירמידת הצרכים. בניגוד לתאוריות הדינמיות והביהביוריסטיות ביקש מאסלו להדגיש את המרכיבים הבריאים בקיום האנושי, ובעיקר התמקד במאפייני אישיות של דמויות מפורסמות שהגשימו את עצמם. על סמך מחקר ביוגרפי של אנשים אלו, תיאר מאסלו שורה של תכונות משותפות: תפיסה מדויקת של המציאות, קבלת עצמי והזולת, ספונטניות, התרכזות בבעיה, צורך בפרטיות, עצמאות, רעננות בהערכות של חוויות, שכיחות רבה יותר של חוויות שיא, עניין חברתי מפותח, יחסים בין אישיים עמוקים, ערכים דמוקרטיים, חוש הומור שונה, יצירתיות.[דרוש מקור]
ניתן לומר כי רוג'רס ומאסלו קשרו בין המונח נטייה להגשמה לבין אישיות אותנטית, קרי, אישיות אותנטית היא זו החותרת להגשים את עצמה – אם באמצעות היותה "מתפקדת במלואה" (לפי רוג'רס) או אם באמצעות "הגשמה עצמית".[דרוש מקור]
אותנטיות כמושג פסיכולוגי > תאוריות חברתיות

תיאורית ההגדרה העצמית היא מאקרו תאוריה על מוטיבציה ואישיות אנושית ומבוססת על הנטיות והצרכים הפסיכולוגים אשר עומדים בבסיס הבחירות שאנשים עושים ללא ההשפעה חיצונית. על פי התאוריה, ישנה הבחנה בין הנעה חיצונית להנעה פנימית אשר מסייעים לפרט להגדיר את עצמו, או במילים אחרות מסייעות לפרט להגדיר את "מה" שהוא בהתאם לבחירות שהוא עושה. חוקרי התאוריה הציעו שלושה צרכים עיקריים אשר עומדים בבסיס המוטיבציה של הפרט לפעול או ליזום התנהגות. לפי החוקרים, צרכים אלו כוללים: הצורך בכשירות, הצורך בחירות אישית והצורך בהשתייכות. צרכים אלה נחשבים לאוניברסליים, מולדים וחיוניים לבריאות הנפשית של האדם. 
על פי התאוריה, אנשים ייחשבו לאותנטיים כאשר פעולותיהם מבוססות על הנעה פנימית אך לעיתים גם מוגדרות כחלק מהנעה חיצונית (תלוי במידת ההשפעה החיצונית), להבדיל – ניכור מהעצמי או חוסר אותנטיות נקשר עם כישלון הפנמה, כישלון ההפנמה, לפי החוקרים קשור בסביבה המיידית (הורים) של הפרט ולא בהתפתחות החברתית שלו באופן כללי. לפיכך, אותנטיות היא תוצר של תמיכה בצרכים בסיסיים (כשירות, חירות אישית והשתייכות) עבור הפרט על ידי הסביבה המיידית.[דרוש מקור]
לקריאה נוספת

סיגד ר. (1975). אכזיסטנציאליזם. ביאליק, ירושלים
נדלר א. (1994). אישיות תאוריה ומחקר. האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב
וויניקוט ד. ו. (2009). עצמי אמיתי, עצמי כוזב. עם עובד, תל אביב
מיטשל ס. א. (2007). תקווה ופחד בפסיכואנליזה. תולעת ספרים, תל אביב
מיטשל ס. א. ובלאק מ.ג. (2006). פרויד ומעבר לו. תולעת ספרים, תל אביב
יאלום א. (2011). פסיכותרפיה אקזיסטנציאליסטית. מאגנס, ירושלים
אלגוריתם חיפוש

במדעי המחשב, אלגוריתם חיפוש הוא אלגוריתם המשמש לחיפוש נתון נדרש במבנה נתונים. חיפוש הוא פעולה בסיסית בפיתוח תוכנה, למשל לשם אחזור מידע מבסיס נתונים, ולכן הושקע מאמץ בפיתוח אלגוריתמים יעילים לביצוע משימה זו. את האלגוריתמים ניתן לחלק לשני סוגים.