stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אל עלמיין (סרט, 1953)
שחקנים ודמויות

סקוט בריידי בתפקיד ג'ו באנינג
אדוארד אשלי בתפקיד קפטן הרביסון
רובין יוז בתפקיד סמ"ר אלף לאו
ריטה מורנו בתפקיד ג'ארה
מייקל פייט בתפקיד סמ"ר מקווין
פיטר ברוקקו בתפקיד סלים
פיטר ממקוס כמפקד סינג דאס
ריי פייג ' בתפקיד הטייס הגרמני
בני רובין בתפקיד נהג מצרי
הנרי רולנד בתפקיד קצין גרמני
לקריאה נוספת

David Eldridge. Hollywood's History Films. B.Tauris, 2006.
הערות שוליים

↑  Eldridge, 30
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים אמריקאיים ובנושא מלחמת העולם השנייה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלאזני (יין)

| --- | --- |
 סוג:  יין לבן 
 מוצא:  גאורגיה 
 מועד הכנה ראשוני:  1977 
 
יין אָלָאזָנִי לוקח את שמו מנהר אלאזני, המהווה חלק מהגבול בין גאורגיה לאזרבייג'ן במזרח גאורגיה, לפני שהוא זורם לנהר הקורה. כתוצאה מהאקלים החם יותר בעמק אלאזני, הענבים הגדלים שם מתוקים יותר מאשר במקומות אחרים בגאורגיה.
אלאזני לבן

יין חצי מתוק עשוי מענבי רְכָּאצִיתֵלִי (אנ')  (שמשמעותו: "גבעול אדום"). זהו אחד ממגוון הענבים העתיקים ביותר בגאורגיה, כאשר ארכאולוגים חשפו דוגמאות בכדי חרס מהאלף השלישי לפני הספירה. לאחרונה ניטעו ענבי רכאציתלי במזרח אירופה, באזור אגמי האצבעות של ניו יורק ואוסטרליה.
יש לו טעם חצי מתוק עם גוני פרותי קל וצבע חום בהיר-צהוב כהה שמתכהה ככל שהיין מתיישן. יין לבן אלאזני משתלב היטב עם פירות, אגוזים וקינוחים.
אלאזני אדום

יין חצי מתוק מזן ענבים ספראווי, טעמו של היין עדין ורך.
אלכסנדר רובאק

| --- | --- |

 לידה:  28 בדצמבר 1973 (בן 50) זלטואוסט, רוסיה 
 שם לידה:  Александр Рэмович Робак 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 מקום לימודים:  המוסד לתיאטרון של ירוסלבל 
 פרסים והוקרה:  פרס נשר הזהב 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסנדר רמוביץ' רובאק (ברוסית: Александр Рэмович Робак; נולד ב-28 בדצמבר 1973) הוא שחקן, במאי ומפיק קולנוע רוסי. הוא הופיע ביותר מחמישים סרטים מאז 1999 והוא אחד השחקנים הרוסים הפופולריים והטובים ביותר בתפקידי משנה.
ביוגרפיה

אלכסנדר רובאק נולד במשפחתו של רם אלכסנדרוביץ' רובאק, מהנדס מטלורגיה, והמורה ראיסה לוקינצ'נה. אלכסנדר נקרא על שם סבו. מאז ילדותו, התחביבים העיקריים היו גיטרה וחוג דרמה בית ספרי.
בשנת 1994 סיים את לימודיו במכון לתיאטרון של ירוסלב ומאז מופיע במגוון סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
פילמוגרפיה נבחרת

| שנה | כותר | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1999 | קאמנסקאיה | סרג'נט סרגיי | סדרה |
| 2005 | כוח קטלני | אנטון צ'יביסוב | סדרה, עונה 6 |
| 2007 | החתרן: סוף המלחמה | שאווירין | סדרה |
| 2007 | צחוק הגורל 2 | השוטר ויסוקי |  |
| 2007 | חדר המשחקים האבודים | אנדריי | גם ביים |
| 2010 | שגעונות | בוצמן |  |
| 2010 | קנדהאר | מארק |  |
| 2011 | יולקי 2 | אלכסנדר קורובין |  |
| 2013 | הגאוגרף שתה את העולם | בודקין |  |
| 2013 | יולקי 3 | אלכסנדר קורובין |  |
| 2016 | יולקי 5 | אלכסנדר קורובין |  |
| 2015 | אודות אהבה | שוטר 2 |  |
| 2015 | סופה | סרגיי גראדוב | סדרה |
| 2016 | יולקי 5 | אלכסנדר קורובין |  |
| 2017 | ריכטר | שבצוב | סדרה |
| 2018 | מעצר בית | איוואן סמסונוב | סדרה |
| 2018 | עצי אשוח אחרונים | אלכסנדר קורובין |  |
| 2019 | אגם מת | מיכאיל גאניץ', מפקד המשטרה | סדרה |
| 2019 | הצלה | לאוניד קובאסוב | סדרה |
| 2019 | סוד חותם הדרקון | פורע חוק |  |
| 2020 | מוקד טלפוני | מקסים ואלרייביץ' | סדרה |
| 2020 | בבית | גנאדי צבטקוב |  |
| 2020 | ימים מקוללים | קוגוטקוב, פקח תנועה |  |
| 2021 | הטיסה | אנדריי איוואנוביץ' | סדרה |
| 2021 | דרום רוסי |  |  |
| 2021 | אבודים | שוטר במשטרת רוסיה |  |
| 2021 | גירושים כנים |  |  |
| 2022 | תדמור | קצין נטרול פצצות בצבא רוסיה |  |
פרסים ומועמדויות

2011: סרט / סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר (על הסדרה קוטובסקי) - מועמדות
2014: שחקן המשנה הטוב ביותר (הגאוגרף שתה את העולם) - מועמדות
2014: שחקן המשנה הטוב ביותר (הגאוגרף שתה את העולם) - מועמדות
הערות שוליים

↑  Александр Робак – российский актёр театра и кино, продюсер и режиссёр
↑  Лучшие русские актёры второго плана
איי צ'ינג

| --- | --- |

איי צ'ינג, בצילום משנת 1929 בצרפת
 לידה:  27 במרץ 1910 פנטיאנצ'אנג, צ'ינהואה, סין
 פטירה:  5 במאי 1996 (בגיל 86) בייג'ינג, סין
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 לאום:  סיני
 עיסוק:  משורר
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות של סין 
 שפות היצירה:  סינית 
 נושאי כתיבה:  כוחות הטבע, רוח האדם, נושאים פוליטיים-חברתיים
 צאצאים:  איי וייוויי, Ai Xuan 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 
זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
איי צ'ינג (בסינית:艾青, בפין-יין: Aì Qīng, בוייד-ג'יילס: Ai Ch'ing, ‏ 27 במרץ 1910 - 5 במאי 1996) היה משורר סיני, אחד מהנציגים המובילים של השירה הסינית המודרנית ("השירה החדשה" - "שינשי"). נודע גם בשמות העט "לינבי" (בסינית: 林壁, בכתיב פִּין-יִין: Línbì), קה-אה (בסינית: 克阿, בפִּין-יִין: Kè'ā) וא-צ'יא (סינית: 莪伽, בפִּין-יִין: Éjiā).
ביוגרפיה > השנים המוקדמות

איי צ'ינג נולד תחת השם צ'יאנג האי-צ'נג בכפר פנטיאנצ'אנג (贩田蒋) בנפת ג'ינ-הואה, במחוז המזרחי ג'ג'יאנג, כבנו של בעל אחוזות. בשנים הראשונות לחייו גודל על ידי אומנת ענייה, לה הקדיש בשנת 1933 שיר מפורסם תחת הכותרת "האומנת שלי".
אחרי שנרשם בשנת 1928 לבית הספר לאמנויות הנגז'ואו שיהו, תחת הדרכתו של מנהל בית הספר, לין פנגמיאן, נסע איי צ'ינג לאירופה והתחיל לימודים בפריז.
נשאר בצרפת בשנים 1929–1932 והשתלם בחקר האמנות של רנואר ווינסנט ואן גוך, בפילוסופיה של קאנט והגל. כמו כן עיין
איי צ'ינג בשירת מאיאקובסקי ווולט ויטמן ובמיוחד שאב השפעות מיצירות המשורר הבלגי אמיל ורהארן.
ביוגרפיה > פעילותו אחרי חזרתו מצרפת

אחרי שחזר לסין, לשאנגחאי, במאי 1932, הצטרף איי צ'ינג לאיגוד אמני השמאל הסינים וביולי אותה שנה נעצר בעילת התנגדות לקואמינטנג. בימי המאסר הוא תרגם שירי והארן לסינית וכתב את ספריו הראשונים -"דאיאנהה - האומנת שלי", "חליל הקנה" (芦笛) ו"פריז" (巴黎). הוא שוחרר לבסוף מן הכלא באוקטובר 1935.
אחרי פריצת מלחמת סין–יפן השנייה בשנת 1937, אחרי שהגיע לווהאן כדי לתמוך במאבק הלאומי, כתב איי צ'ינג את "שלג על הארץ" (雪落在中国的土地上). ב-1938 עבר לגווילין, כדי לעבוד בה כעורך העיתון "גווישי דיילי". בשנת 1940 התמנה לדקאן של הפקולטה לשפה הסינית של אוניברסיטת יוקאיי בצ'ונגצ'ינג.
בשנת 1941 עבר איי-צ'ינג ליאנאן וכעבור שנה הצטרף למפלגה הקומוניסטית הסינית.
ביוגרפיה > חייו בימי השלטון הקומוניסטי > בימי שלטון מאו

אחרי כיבוש סין על ידי הכוחות הקומוניסטית בשנת 1949 הזדהה המשורר עם האידאולוגיה של המשטר והעריץ את המנהיג הקומוניסטי מאו דזה-דונג. אפילו כתב שיר לכבוד מאו. הוא התקבל כחבר בוועדים לתרבות, ערך את "המגזין לשירה" והיה עורך שותף של כתב העת "ספרות העם".
עם זאת, בשנת 1957, בימי הטיהורים נגד האקדמאים הידועים בשם "המערכה נגד הימין", למד איי צ'ינג סנגוריה על הסופרת דינג לין וכתב שיר תחת הכותרת "חלום הגנן" שהעביר מסרים בעד קיומו של מגוון דעות יצירתיות. אז הואשם בעצמו ב"ימניות" ו"פורמליזם ריאקציוני" על ידי משורר עמית בשם פנג ג'י. איי צ'ינג גורש מאיגוד הסופרים ובשנת 1958 הוגלה אל חוות בצפון-מזרח סין. ב-1959 הועבר על ידי השלטונות הקומוניסטים לחבל שינג'יאנג שבצפון-מערב. בימי המהפכה התרבותית שוכנה המשפחה במערה תת-קרקעית שנועדה בעבר להיות אתר מליטה של בעלי חיים של החוות. איי צ'ינג אולץ לנקות יום יום את בתי השימוש של הכפר בן 200 הנפשות, שאליו הוגלה. נדרש לבצע עבודה פיזית מכבידה זו למשך 5 שנים, בהיותו בן שישים לחייו. לא פעם זרקו עליו דיו ואבנים. לפי פרטים מפי בנו, איי וייוויי, איי צ'ינג איבד את הראייה באחת מעיניו בגלל החסכים בתזונה. למשך שנים רבות נאסר עליו לפרסם ספריו - "שיר השיבה" (归来的歌) ו"אודה לאור" (光的赞歌).
ביוגרפיה > חייו בימי השלטון הקומוניסטי > אחרי הרפורמות במשטר הקומוניסטי

בשנת 1979, בעקבות הדחת כנופיית הארבעה, הוחזרו לו זכויותיו וספריו הורשו להתפרסם. ב-1979 הוא נבחר לתפקיד סגן יושב ראש איגוד הסופרים הסיניים. ב-1980 התאפשר לו ביקור שני בצרפת ובשנת 1985 העניק נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן לו את התואר מפקד מסדר האמנויות והספרות.
חייו הפרטיים

איי צ'ינג היה נשוי פעמיים ונולדו לו 5 בנים ו-3 בנות. מנישואיו הראשונים לגאו יינג, שהייתה פעילה באיגוד הסופרים, נולדו האמן והאדריכל המפורסם איי וייוויי והאמן איי שואן. מנישואיו השניים נולדו לו שתי בנות.
שם העט

בשנת 1933, בה עונה ונאסר על ידי אנשי הקואומינטנג ושבה כתב את הספר "נהר דא'אן - האומנת שלי", התחיל לכתוב את שמו צ'יאנג אך עצר לרגע בסימן הראשון "艹" שהזכיר לו את מנהיג הקאומינטנג, צ'יאנג קאי-שק. מתוך סלידה לשאת אותו שם משפחה הוא הוסיף X על הסימן וכך נוצר שמו החדש 艾 - "איי". מכיוון שלשאר שמו "האי צ'נג" משמעות של "בהירות הים", המתקשר למילה "צ'ינג" - 青, כלומר "טורקיז, כחול או ירוק", אימץ בסופו של דבר את השם איי-צ'ינג.
פרסים ואותות הוקרה

1979 - סגן יושב ראש איגוד הסופרים של סין
1985 - מסדר האמנויות והספרות של צרפת - בדרגת אביר
הנצחה

אתר זיכרון לזכר איי צ'ינג - נבנה לפי תכנון בנו, איי וייוויי, בסכר הנהר איוו בעיר ג'ינהואה, לפי הזמנת הנהגת העיר
ספרים

איי צ'ינג כתב כ-20 פואמות ליריות ואפיות, כ-1,000 שירים קצרים, וכן 200 מסות.
1940 - קואנגייה (שממה)
1940 - שיאנג טאייאנג (אל עבר השמש)
1942 - בייפאנג (צפון)
1980 - גווילאי דה גה (שיר השיבה)
1991 - כלל יצירות איי צ'ינג - אייצ'ינג צ'ואנג'י
לקריאה נוספת

Evan Osnos - Age of Ambitions Chasing Fortune, Truth and Faith in the New China The Bodley Head London, Random House 2014
הערות שוליים

↑  בשמו בלידה - צ'יאנג ז'נגגאן 蒋正涵; בפִּין-יִין: Jiǎng Zhènghán או צ'יאנג האיצ'נג (蒋海澄, בפִּין-יִין:
Jiǎng Hǎichéng
1 2 3  E.Osnos
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257536505171  PLWABN: 9810557239705606  BIBSYS: 12005840  BNE: XX1701303  BnF: cb119176232 (data)  CiNii: DA01856947  GND: 118951181  ICCU: CFIV100205  ISNI: 0000 0001 2145 2856  LCCN: n81020333  LNB: 000201035  NDL: 00314463  NKC: ola2002142387  NLA: 36730198  NLK: KAC199631825  NSK: 000302839  NTA: 142177903  RERO: 02-A000004513  SUDOC: 027047091  VIAF: 100268751   WorldCat (עם VIAF): 100268751
איי הודו המזרחית הספרדיים

איי הודו המזרחית הספרדיים (בספרדית: Indias orientales españolas) היה שמן של טריטוריות האימפריה הספרדית בדרום-מזרח אסיה ובאוקיאניה מ-1565 ועד 1898. איי הודו המזרחית הספרדיים הורכבו מהפיליפינים, גואם, איי מריאנה, איי קרולינה וחלקים מפורמוזה ואיי מאלוקו. מקום מושבו הראשון של המושל היה בסבו, שהועבר לאחר מכן למנילה. טריטוריות אלה נשלטו דרך מלכות המשנה של ספרד החדשה שבירתה במקסיקו סיטי.
האדמיניסטרציה של איי הודו המזרחית נוהלה בידי המושל - הקפיטן חנרל של הפיליפינים - והריאל אאודיינסיה (Real Audiencia) של מנילה. מסורתית, כונה מלך ספרד גם "מלך איי הודו המזרחית והמערבית" (Rey de las Indias orientales y occidentales). לאחר מלחמת העצמאות המקסיקנית נשלט האזור ישירות ממדריד.
בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד נכבשו מרבית האיים על ידי האמריקנים והנותרים נמכרו לגרמניה במסגרת הסכם ספרד-גרמניה ב-1899.
שלטון קולוניאלי

מלחמת שבע השנים הביאה את קרלוס השלישי, מלך ספרד להחלטה לבצע את הרפורמות הבורבוניות ברחבי האימפריה. כתוצאה מכך הוקם במנילה ב-1764 מנגנון פקידות בראשות אינטנדנט שמטרתו ניהול המושבה מבחינה פיננסית תוך דיווח ישירות למלך ופיתוח כלכלי (הכוונה להרחיב את המנגנון לאיים אחרים באזור לא התממשה). על מנת לעודד את ההשכלה והיזמות באיים, הקים המושל חוסה באסקו אי וארגס את הסניף המקומי של החברה הכלכלית של ידידי הארץ.
במשך 256 שנים נוהלו איי הודו המזרחית הספרדיים בידי הקפיטן חנרל של הפיליפינים והריאל אאודיינסיה (Real Audiencia) של מנילה, כאשר נושאים כלכליים היו תחת אחריותו של המשנה למלך ממקסיקו. משום שהנתיב מזרחה היה בשימוש תדיר יותר למטרות צבאיות, זאת בנוסף למטרות מסחריות שכללו גם את הגליאון של מנילה, הועברה רוב התכתובת הממשלתית דרך מקסיקו, במקום ישירות לספרד - מלבד לתקופה קצרה בסוף המאה ה-19.
ב-1821 התמוטטה מלכות המשנה של ספרד החדשה בעקבות הכרזת העצמאות של מקסיקו ויצירת האימפריה המקסיקנית הראשונה. השליטה הישירה על האזור הועברה למדריד, עד לסיפוח על ידי ארצות הברית בעקבות מלחמת 1898.
שלטון קולוניאלי > האאודיינסיה והקפיטניה של מנילה

ב-1574 נוסדה הקפיטניה של הפיליפינים בראשות קפיטן-חנרל כשלוחה מקומית של המשנה למלך בספרד החדשה. הריאל אאודיינסיה של מנילה נוסדה ב-5 במאי 1583 כבית הדין הגבוה ביותר של האימפריה באיי הודו המזרחית הספרדיים, כאשר בראשו עמד המושל (הקפיטן-חנרל), מתוקף תפקידו, כשופט העליון. שני המוסדות הוקמו מתוקף צו מלכותי שפרסם פליפה השני, מלך ספרד.
שלטון קולוניאלי > טריטוריות

שטחי טריטוריות איי הודו המזרחית הספרדיים חולקו והוגדרו להלן:
לאס איסלאס פיליפינאס (Las Islas Filipinas), כיום רפובליקת הפיליפינים, כללה את: מנילה, לוזון, ויסאיאס, פלאוואן, בלאמבאנגאן (Balambangan Island), צפון מינדנאו, זאמבואנגה, בסילן, ג'ולו ואיי פאלמאס. בשטח זה נכללו גם תחנות סחר מבודדות בצפון האי פורמוזה ליד ג'ילונג, בג'ילולו, בטרנאטה, בטידורה שבאיי מאלוקו ובמנאדו שבצפון סולאווסי.
איסלאס קרולינאס: כיום המדינות הפדרליות של מיקרונזיה.
איסלאס מריאנאס: כיום איי מריאנה הצפוניים והטריטוריה האמריקנית של גואם.
איסלאס פלאו: כיום הרפובליקה של פלאו.
הספרדים השתמשו במספר שמות שאינם בשימוש כיום, כגון גראן מולוקה עבור האי מינדנאו, ונואווה קסטיליה עבור האי לוזון.
מכיוון שההתעניינות הספרדית באזור הייתה ממוקדת בראש ובראשונה בשימושו כבסיס לסחר עם מזרח אסיה, התרחבה השליטה הישירה על מרבית השטח באיטיות. איי באטאנס (Batanes), בצפון הארכיפלג נכבשו רק במאה ה-18 על ידי המושל חוסה באסקו אי וארגאס, רמות האי לוזון נותרו מחוץ לשליטת הספרדים עד המאה ה-19 והקצה הדרומי ביותר של פלאוואן רק לקראת סוף העשור של 1890. אזורים נוספים, כגון רובו של האי מינדנאו, בסילן ושטחים נרחבים נוספים בארכיפלג, היו רשמית תחת שליטה ספרדית ותושביהם הכירו בספרד כשליטתם, אך ניהלו את ענייניהם הפנימיים בעצמם. בדומה לכך, לא נשלטו פלאו ומרבית איי קרולינה באמצעות מיסיונים עד לתחילת המאה ה-19.
השפעות תרבותיות ואתניות על תושבי האיים > השפעות היספניות

השפעתה של ספרד על מושבותיה לשעבר באזור משמעותית גם בימינו. מרביתן של אוכלוסיות הפיליפינים, איי מריאנה וגואם משתייכות לכנסייה הקתולית, אשר הוחדרה לאזור על ידי מיסיונרים במאות ה-16 וה-17. חלק גדול מאוכלוסיית מדינות אלה משתמשת בשמות פרטיים ושמות משפחה ספרדיים. בנוסף, הביאה הכנסתם של כלי עבודה, מוצרים, צמחים וטכנולוגיה על ידי ספרדים וספרדים ילידי מקסיקו בשלוש מאות של שליטה קולוניאלית לשימוש בשמות ספרדיים רבים והטמעתם בשפות המקומיות של מדינות אלה. השפעה ספרדית רבה חלה גם על אומנות, כגון מוזיקה, ארכיטקטורה ואופנה. במטבח המסורתי הלאומי של מדינות אלה יש גם כן אלמנטים ספרדיים ומקסיקניים. במונחים אתניים, מיעוט קטן של תושבים בטריטוריות אלה (כשליש מאוכלוסיית לוזון, וערי נמל ובסיסים צבאיים לשעבר כגון סבו סיטי, ויגאן וזמבואנגה סיטי) נחשבים כצאצאי מתיישבים ספרדים ולטינים-אמריקנים. צאצאים אלה של מקומיים וספרדים מכונים מסטיסים.
השפעות תרבותיות ואתניות על תושבי האיים > השפעות פיליפיניות

חלק משמעותי מהאוכלוסייה באיי מריאנה הצפוניים (כ-45-50%), גואם (30-45%) ופלאו (15-25%) הם ממוצא פיליפיני, ולחלק מהתושבים המקומיים באותם איים יש שמות פרטיים ושמות משפחה פיליפיניים. גם האוכלוסייה הילידית של ימינו באיי מריאנה הצפוניים, בני הצ'אמורו (Chamorro), נחשבת כבעלת מוצא פיליפיני בחלקה, בין השאר בשל הקשרים ההיסטוריים בין גואם לפיליפינים בתקופת השלטון הספרדי וגלי הגירה אשר הגיעו לאיים בתקופות שונות.
לקריאה נוספת

Spate, O.H.K. The Spanish Lake: The Pacific since Magellan, Volume I. National Library of Australia Cataloguing-in-Publication entry
הערות שוליים

↑  הרשות השופטת המקומית האזרחית, שהיוותה את הסמכות המשפטית העליונה לערעורים וניהלה את ענייניה האזרחיים והצבאיים של המושבה; מתוקף תפקידו עמד בראשה המושל, שהיה על פי רוב איש צבא
↑  Spate, עמוד 49
↑  Spate, עמודים 97-104
↑  Monnig, Laurel Anne. "Proving Chamorro": Indigenous Narratives of Race, Identity, and Decolonization on Guam. ProQuest, 2007, p.137 ISBN 0549463291
נתיב המשלחת של מיגל לופס דה לגאספי לחקר הפיליפינים. 1565 ואילך
הנפת דגל ארצות הברית על מצודת סנטיאגו לאחר כיבוש מנילה, 13 באוגוסט 1898
אלאונורה שוורץ

| --- | --- |
שוורץ, אירוויזיון 1962
שוורץ, אירוויזיון 1962
 לידה:  1936 (בת 88 בערך) וינה, אוסטריה הפדרלית 
 מוקד פעילות:  אוסטריה 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלאונורה שוורץ (בגרמנית: Eleonore Schwarz; נולדה ב-1936) היא זמרת אופרה אוסטרית.
קריירה

בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 עבדה שוורץ כזמרת אופרה בפולקסאופר של וינה.
בשנת 1962 בחרה רשות השידור האוסטרית את שוורץ לייצוג המדינה במהדורה השביעית של תחרות הזמר של האירוויזיון. את שירה לתחרות, "Nur in der Wiener Luft", כתב והלחין ברונו אוהר. שוורץ שובצה רביעית בסדר ההופעות, לפני דנמרק ואחרי ספרד. בעת הופעתה, עוצבה בימת התחרות לפי נופיה של אוסטריה. מבנים רבים דוגמת האופרה של וינה וקתדרלת סטפנוס הקדוש, הופיעו בזה אחר זה על גבי צג שהונח מאחורי שוורץ. בשלהי האירוע התמקמה שוורץ במקום ה-13 והאחרון עם 0 נקודות, יחד עם בלגיה, הולנד וספרד.
הערות שוליים

↑  Eurovision 1962 Results: Voting & Points
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 9278 5027  MusicBrainz: 341abdb5-f677-427b-8ca5-b13286254606 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלאזון

אלאזון (ביוונית: ἀλαζών) הוא אחד מסוגי הדמויות בקומדיה היוונית. המושג משמש גם לתיאור דמויות בעלות אופי דומה בקומדיות מאוחרות יותר. האלאזון מופיע בדרך כלל בתור הדמות החוסמת בקומדיה, כמו למשל אב שמפריע לאוהבים הצעירים. האלאזון מעורר גיחוך במעשיו ובכך מצחיק את הקהל.
דמות הקמצן מתוך המחזה של מולייר היא דוגמה לאלאזון.
תיאור הדמות

האלאזון מזדהה בצורה עיוורת עם תפקידו ומעמדו ועם הנורמות החברתיות. הוא רברבן שאינו מודע לסובב אותו, וסבור שהוא ניחן בתכונות שבמציאות לא מאפיינות אותו. האלאזון מחשיב את עצמו לגבוה ומורם, למרות שבפועל אין הדבר כך. מבחינת התדמית החברתית האלאזון מזדהה לגמרי עם ה"מסכה" שלו ועם הנורמות החברתיות, הוא עסוק במראהו ובאופן שבו הסביבה רואה אותו, הוא שמרן השואף ליציבות תמידית, שגרה והרגלים.
בין האלאזון לאיירון ישנם ניגודים סימטריים: האלאזון מזדהה באופן מוחלט עם תפקידו ומעמדו, הוא חי באשליות ובמציאות השקרית שהוא בנה לעצמו, והוא חושב שהוא יותר גדול ממה שהוא באמת, אך לבסוף מתגלה כנחות; לעומתו, האיירון נראה חלש ונחות כלפי חוץ, אבל יש לו ערמומיות, חוצפה ושנינות, ובסופו של דבר הוא השולט בעלילה ומשפיע יותר על ההתרחשויות.
ראו גם

תיאטרון ביוון העתיקה
אנדרה סלומון

אנדרה סלומון (באנגלית: Andree Salomon, בצרפתית: Andrée Salomon;‏ 25 במאי 1908 – 12 באוגוסט 1985) הייתה חברת מחתרת צרפתייה, האחראית על העובדים הסוציאליים בארגון אוז"ה. היא הצילה ילדים יהודים רבים שנרדפו על ידי גרמניה הנאצית.
ביוגרפיה

אנדרה סולצר (לבית זוּלצֶא) נולדה ב-25 במאי 1908, בעיירה גְרוּסֵנְהַיים שבאלזס, צרפת, אזור שהיה נתון אז לשליטה גרמנית. היא הייתה הרביעית מבין חמישה אחים. בתום מלחמת העולם הראשונה עברה עיירת מגוריה לשלטון צרפתי. היא למדה בבית הספר היהודי בעיירה ואחר מכן בתיכון בעיר קולמר. ב-1931 נישאה למהנדס טוביה סלומון, חוקר פטרוכימיה, שהיה מבוגר ממנה בעשר שנים. היא עבדה כמזכירה במשרד עורכי דין בשטרסבורג. בשעותיה הפנויות הייתה פעילה בארגון הצופים היהודיים, שלימים ימלא תפקיד חשוב בהצלת ילדים יהודיים. הייתה פעילה בתנועה הציונית ועם הצופים הישראלים של צרפת. ב-1948, בגיל 40, נולד בנה היחיד, ז’אן. היא המשיכה בפעילות בארגונים ציוניים. ב-1959 התמנתה כסגנית נשיא ארגון הבונדס. ב-1970, והיא בת 62, הגשימה חלום ועלתה לישראל. היא הלכה לעולמה בארץ, ב-1985, בגיל 77.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  herstreet, אנדרה סלומון (1908–1985), באתר רחוב משלה, ‏9 באוגוסט 2021
1 2 3  מעבר לתמונה: האוז"ה, מפעל הסיוע לילדים, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291374805171  BnF: cb16713195x (data)  ISNI: 0000 0001 2253 3252  LCCN: no2011108332  SUDOC: 15178065X  VIAF: 172328750   WorldCat (עם VIAF): 172328750
אלכסנדר קרפילובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 במאי 1964 (בן 60) 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום לימודים:  Top Courses for Scriptwriters and Film Directors (1999)  האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון (1998)  אוניברסיטה רוסית לאומית לחקר מדעי הרפואה (1987) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסנדר יורייביץ' קרפילובסקי (ברוסית: Алекса́ндр Юрьеви́ч Карпило́вский;‏ נולד ב-8 במאי 1964) הוא שחקן קולנוע רוסי, במאי קולנוע ותסריטאי. ממפיקי חברת ההפקות Sreda.
ביוגרפיה

נולד ב-8 במאי 1964.
בשנת 1987 סיים את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית לרפואה על שם פירוגוב. הוא עבד כטראומטולוג בבית חולים בעיר מוסקבה. בשנת 1998 סיים את לימודיו באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון ולאחר מכן בקורסים גבוהים לתסריטאים ובמאים (בסדנה של אלכסנדר מיטה, אותו השלים בשנת 1999).
פילמוגרפיה > שחקן

1999 - הגבול: רומן טייגה - טוראי ניקולאי ואוטיטין
2003 - חלקה - קוליה קליוב
2004 - גשר צר - טוליק, מחבר נהגים
2004 - ויולה טרקנובה. בעולם היצרים הפליליים - השטן קורובין
2004 - סמארה-גורודוק - זוריק
2005 - גן עדן הברבורים
2006 - הארץ הקסומה - קליוב
2007 - ליקווידיציה - האספן מיכלניוק
2008 - שמור על הגשם - מוראשקו
2009 - המחוז (פרק 7 "הגנב שלא מרצונו") - פחומוב ("צרפתי")
2012 - מטבח - בוחן פוליגרף (4 פרקים)
2012 - איך להתחתן עם מיליונר - פטרוביץ'
2013 - חלוץ פרטי - סרגיי פטרוביץ'
2013 - דלתא - מכונאי רכב
2013 - איך להתחתן עם מיליונר 2 - פטרוביץ'
2015 - "זה לא קורה - אליק פיניקין
2016 - המהפכה שלי - סיפור בלשי
2016 - SuperBobrovy - רופא
2017 - מעבר לכוכבים - חובב רדיו
פילמוגרפיה > בימוי

1999 - הכדור (סרטקצר)
2005 - לימוד לסינג
2005 - יום ראשון באמבט הנשים
2007 - מלאך השלג
2008 - שמור עליי, גשם
2009 - מתנת גורל
2009 - שבע נשות הרווק
2012 - הקברניט שלי
2013 - חלוץ פרטי
2013 - עצי אשוח 3
2013 - כוחה של אמונה
2014 - עצי אשוח 1914
2014 - סמארה 2
2015 - חלוץ פרטי 2
2016 - המהפכה שלי
2016 - היום שלפני
2017 - חלוץ פרטי 3
2017 - עצי אשוח חדשים"
2018 - מופלא
2019 - אתר נופש חאקי
2020 - אבי הוא לא מתנה
פילמוגרפיה > תסריט

2012 - הקברניט שלי
2013 - חלוץ פרטי
2015 - חלוץ פרטי 2
פרסים ופרסים

"מלאך השלג" - פרס TEFI-2008 במועמדות "סרט הטלוויזיה הטוב ביותר", 2007.
"חלוץ פרטי" - פרס נשיא בלארוס "על הומניזם ורוחניות בקולנוע" של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של מינסק "ליסטופד" (מינסק), 2012.
אלימות סמלית

אלימות סמלית (נקראת גם אלימות סימבולית, אלימות רכה או כוח סימבולי) היא מושג שטבע הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה.
לפי בורדייה: "'אלימות סמלית' היא אלימות המופעלת עלינו באמצעות הסכמה שבשתיקה מצד אלה שנופלים לה קורבן וגם, לעיתים תכופות, מצד אלה שמפעילים אותה, במידה ואלה וגם אלה אינם תופסים כלל שהם מפעילים אלימות או סובלים ממנה". אלימות סימבולית אינה אלימות במובנה הפשוט – שימוש בכוח פיזי או איום בהפעלתו, או שימוש מפורש בסמכות - אלא כוח חברתי המופעל על ידי יצירת רושם של עליונות והיבדלות על המושפעים. הרושם הזה גורם לאחרים לחוש חסרי כוח, ולהימנע מפעילות שתאיים על מקומם החברתי של אלה המפעילים את האלימות הסימבולית. השליטה נחשבת ל'אלימות' מאחר שהיא אינה תוצאה של הסכמה ובחירה חופשית מודעת, והיא 'סמלית' מאחר שהיא נוצרת על ידי קטגוריות סמליות. האלימות הסימבולית פועלת באופן סמוי, ולא מתמרדים נגדה. לכאורה, אנשים עושים את מה שהם רצו לעשות, את מה שטבעי להם. החידוש ברעיון של 'אלימות סימבולית' מונח בכך שאין פה אלימות של ממש, או אפילו איום, ובכל זאת היא משיגה את מטרותיה וגורמת לאנשים לפעול מרצונם, בדרך שלא בהכרח טובה להם ומממשת את האינטרסים שלהם.
ראו גם

כוח (סוציולוגיה)
לקריאה נוספת

בורדייה פייר, על הטלוויזיה, תרגום מצרפתית: נרי גבריאל-סבניה, תל אביב: הוצאת בבל. 1999 (1996).
הערות שוליים

↑  בורדייה פייר, על הטלוויזיה, תרגום מצרפתית: נרי גבריאל-סבניה, תל אביב: הוצאת בבל. 1999 (1996), עמ' 17.
↑  וויטמן סשה, פתח דבר, בתוך סקיצה לאנליזה עצמית, פייר בורדייה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007. עמ' 5-24.
אליזבת, נסיכת פרוסיה

אליזבת, נסיכת פרוסיה (בגרמנית: Prinzessin Elisabeth von Preußen;‏ 18 ביוני 1815 – 21 במרץ 1885), הייתה אמו של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן.
ביוגרפיה

אליזבת נולדה ב-18 ביוני 1815 בברלין, לוילהלם, נסיך פרוסיה, אחיו הצעיר של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, רוזנת הסן-דרמשטדט.
ב-22 באוקטובר 1836 התחתנה אליזבת עם קרל, נסיך הסן, בנו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ממנו נולדו לה 4 ילדים. בשנת 1858 בנו בני הזוג בית מחסה לעניים, ובנוסף תרמו לצורך העניים 10,000 פלורינים. בשנת 1862 התחתן בנה לודוויג עם אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ומאוחר יותר פרש גיסה לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן לאחוזתו בזיהיים, ואילו אליזבת ומשפחתה נשארו בארמון המלכותי בדרמשטאדט.
בשנת 1877 מת בעלה קרל, נסיך הסן, ושלושה חודשים מאוחר יותר מת אחיו לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן ללא ילדים, ובנה לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן עלה לשלטון במקומו. בשנת 1884 השתתפה אליזבת בחתונת נכדתה ויקטוריה, נסיכת הסן עם לודוויג פון באטנברג, וב-21 במרץ 1885 מתה בביתה בדרמשטאדט.
משפחתה

ב-22 באוקטובר 1836 התחתנה אליזבת עם קרל, נסיך הסן, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן (1837–1892), התחתן עם אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, ולאחריה התחתן עם אלכסנדרינה הוטן-צ'פסקה
היינריך, נסיך הסן (1838–1900), התחתן עם הברונית קרוליין מנידה, ולאחריה התחתן עם הברונית אמילי מדורנברג
אנה, נסיכת הסן (1843–1865), התחתנה עם פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין
וילהלם, נסיך הסן (1845–1900), התחתן עם הברונית ז'וזפין מליכטנברג
אליזבת, נסיכת סקסוניה

אליזבת, נסיכת סקסוניה (בגרמנית: Elisabeth von Sachsen; ‏4 בפברואר 1830 - 14 באוגוסט 1912), הייתה בתו של יוהאן, מלך סקסוניה וסבתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.