קרב אל-עלמיין הראשון
מהלך הקרב > הקרב הראשון ברכס רוויסאת

בזמן שהתחוללה המערכה סביב כביש החוף, תכנן אוקינלק לנצל את העובדה שהעתודות הניידות של רומל היו עסוקות בלחימה בגזרה הצפונית, כדי לתקוף את כוחות הציר בגזרה המרכזית. המתקפה החדשה, שקיבלה את שם הקוד "מבצע בייקון" (Operation Bacon), נועדה לתקוף את הדיוויזיות האיטלקיות "ברשיה" ו"פאביה" ברכס רוויסאת, ולפרוץ את חזיתו של רומל בנקודה זו. במסגרת המבצע נועדו הבריגדות ה-4 וה-5 של הדיוויזיה הניו זילנדית לתפוס את חלקו המערבי של הרכס, בעוד הבריגדה ההודית ה-5 תופסת את חלקו המזרחי בהתקפת לילה. בשלב השני של המתקפה תעבור הבריגדה המשוריינת ה-2 דרך הפרצה בקווי הציר ותתקוף לכיוון דיר א-שיין ורכס מיטרייה, בעוד הבריגדה המשוריינת ה-22 חוברת לכוחות החי"ר על רכס רוויסאת, ומסייעת להם להגן על הרכס מפני מתקפת הנגד הגרמנית הצפויה.
המתקפה הבריטית החדשה נפתחה ב-14 ביולי בשעה 23:00. שתי הבריגדות הניו זילנדיות כבשו את יעדיהן זמן קצר לפני אור ראשון, לאחר קרב קשה, וגרמו אבדות כבדות לדיוויזיית "בראשיה", אולם שדות מוקשים וכיסי התנגדות שנותרו מאחור הקשו על ההתארגנות מחדש של הכוחות התוקפים, ועל מעבר תגבורות, ארטילריה ונשק מסייע לניו זילנדים, שכתוצאה מכך נותרו בעמדה חשופה ועם מספר מועט של תותחי נ"ט. בגלל העדר תיאום עם כוחות השריון הבריטיים, שתי בריגדות השריון שנועדו לנצל את ההצלחה, לא נעו ממקומן, ולא חברו לכוחות החי"ר ברכס רוויסאת.
עם שחר ערך הרגימנט ה-8 של דיוויזיית הפאנצר ה-15 התקפת נגד מוצלחת. הטנקים הגרמנים תקפו את הגדוד ה-22 מהבריגדה הניו זילנדית ה-4, ולאחר שהשמידו את ארבעת תותחי הנ"ט שסייעו לו, כיתרו את הגדוד ואילצו אותו להיכנע. כ-350 ניו זילנדים נפלו בשבי, והגרמנים, מרוצים מהצלחתם, הצעידו אותם לעורף במקום לנצל את ההצלחה להכרעת שאר הכוחות הניו זילנדיים, שהיו על הרכס.
בזמן שתקפו הניו זילנדים את המורדות המערביים של רכס רוויסאת, זכתה הבריגדה ההודית ה-5 להישגים קטנים בצידו המזרחי. בשעה 07:00 חודש הקשר עם הבריגדה המשוריינת ה-2, שהחלה לנוע לכיוון הרכס. שני רגימנטים של הבריגדה הסתבכו בשדה מוקשים, אך הרגימנט השלישי הצליח לחבור לבריגדה ההודית וסייע לה לכבוש את יעדה בשעות אחר הצהרים המאוחרות. בינתיים נוצר מגע בין הבריגדה המשוריינת ה-22 לבין הדיוויזיה הקלה ה-90 ודיוויזיית השריון "אריאטה" באזור רכס עלם נאיל, מדרום לרכס רוויסאת. כוחות הציר נהדפו בסיוע ארטילריה ושדרות ניידות של הדיוויזיה המשוריינת ה-7, אך כתוצאה מכך לא הספיקה הבריגדה ה-22 לנוע צפונה כדי להגן על אגפם של הרגלים הניו זילנדים.
בשעות הערב ביצעו דיוויזיית הפאנצר ה-15 ויחידות הסיור הגרמניות ה-3 וה-33 התקפת נגד עזה על הבריגדה הניו זילנדית ה-4, שעדיין הייתה חסרה נשק מסייע. תוך זמן קצר הושמדו תותחי הנ"ט המעטים, שסייעו לכוח הניו זילנדי, ו-380 חיילים נוספים, לרבות מפקדת הבריגדה, נפלו בשבי. הבריגדה המשוריינת ה-2 הגיעה לזירת הקרב רק בשעה 18:15 ובלמה את המשך התקדמות השריון הגרמני מזרחה, לאורך רכס רוויסאת. עם רדת החשיכה הורה מפקד קורפוס אפריקה, הגנרל נהרינג, לכוחותיו לנתק מגע ולסגת. הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 ספגה למעלה מ-1,400 אבדות, שמחציתם נפלו בשבי, אך תפסה יותר מ-2,000 שבויים איטלקיים, ולקחה שלל 12 תותחי 88 מ"מ, 43 תותחי שדה ו-60 תותחי נ"ט ומרגמות של האויב.
אין ספק, שהצלחתם של כוחות הרגלים שכבשו את רכס רוויסאת הופקרה בגלל חוסר התיאום עם כוחות השריון הבריטיים ואוזלת היד של האחרונים. בריגדיר קופנברגר, מפקד הבריגדה הניו זילנדית ה-5, כתב על הקרב: "באותו זמן שררו בכל הארמייה השמינית, ולא בדיוויזיה הניו זילנדית בלבד, אי אמון עמוק, ממש שנאה, לשריון שלנו ... היה זה בחינת מושכל ראשון, שהטנקים [הבריטיים] לא ימצאו בזמן ובמקום בו הם נדרשים".
בבוקר 16 ביולי שבו הגרמנים לתקוף את רכס רוויסאת, אך נהדפו על ידי הבריגדה ההודית ה-5. הפיקוד הבריטי ידע שצפויה התקפה גרמנית נוספת, ולכן תיגבר את הבריגדה ההודית ואת הבריגדה המשוריינת ה-2, שהחזיקו ברכס. ההתקפה הגרמנית, שהתבצעה בשעות אחר הצהרים המאוחרות, נהדפה, וההודים דיווחו שהשמידו במהלכה 24 טנקים של האויב, שנותרו בשדה הקרב.
שני הצדדים היו מותשים מהקרבות סביב רכס רוויסאת, ששככו לבסוף לאחר שלושה ימי לחימה.