stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארבה
היסטוריה > התקפות ארבה בתולדות ארץ ישראל

ב-1827 תואר רעב בארץ ישראל עקב ארבה: "הכביד חרפת רעב, שאשתקד עלה הארבה ויכס את עין הארץ... וכל העם מקצה נודדים ללחם".
חוקר הארץ אדוארד רובינסון סיפר כיצד נעשו ניסיונות נואשים לשרוף שדות כדי להשמיד את הארבה בעת הגעתו ב-1838, אך אף על פי כן הוא כיסה את פני הארץ.
ב-1845 חלף נחיל ארבה מעל ירושלים במשך 45 דקות אך לא ידוע על נזק שנגרם.
בשנת 1865 יש דיווח על ארבה "אשר כמוהו לא היה ולא יהיה. כל אחד גדול כציפורי שמים", והתוצאה הייתה כי "נכרת אוכל מפינו, כי אנו אין לנו לפה לא שומן ולא חמאה". בשנת 1866 שוב תקף הארבה, והשלטון הורה שכל אחד מהתושבים חייב לצאת לשדה ולהביא עמו משקל נתון של ארבה. התקפות נוספות של ארבה בארץ התרחשו בשנים: 1876 (ירושלים), 1892 (ביריחו), 1899 (בגליל, וכן בסביבות ירושלים וחברון) וב-1904 (בגליל ובנגב).
אחת מהשנים הקשות ביותר הייתה 1915, שבה צרות מלחמת העולם הראשונה התחברו להן עם האסון החקלאי של מכת הארבה.
כתב משה סמילנסקי:
כפי שמתאר יואל רפל, היעלמותו של נחיל ארבה לא הביאה עמה הקלה, שכן:
אהרון אהרונסון מונה אז על ידי המושל הצבאי למפקח הכללי למלחמה בארבה, אולם התפטר בסופו של דבר. אחרי שהשלטונות מצאו דרך להפיק כסף מהארבה, הם הטילו חובה על כל אדם שגילו עבר את 15 ללקט 20 ק"ג של ארבה או לשלם קנס בגובה לירה טורקית אחת.
מכה נוספת התרחשה ב-1928.
במאי 1945 פשט ארבה על שדות עמק הירדן בשער הגולן, מסדה והסביבה.
בנובמבר 1955 פשט הארבה על שדות הירק והמטעים של יישובי מערב הנגב והגיע צפונה עד קו חלץ-בית גוברין. ב-13 בנובמבר דווח על שלושה ריכוזים עיקריים: בית הגדי-סעד, גבים, דורות, ניר עם ובית גוברין. אנשי המחלקה להגנת הצומח פעלו לזהות את ריכוזי הארבה והפעילו לראשונה מטוסי ריסוס לחיסול להקות הארבה שזוהו. בהמשך התקדם הארבה והגיע לתל אביב. הוא נבלם עם בוא הימים הקרים של החורף.
ב-1988 נחיל ארבה נע מאפריקה לאזור אך נעצר בירדן.
בנובמבר 2004 נחילי הארבה הגיעו מגבולה הדרומי של ישראל, פשטו על אילת ואזור הערבה והגיעו עד לחופי ים המלח. פרטים נצפו גם באזור רמת הגולן.
במהלך מרץ 2013 הגיעו מספר נחילי ארבה גדולים מאזור הדלתא של הנילוס בצפון מצרים וחדרו לתחומי ישראל דרך צפון סיני לעבר הנגב המערבי והערבה. קבוצות קטנות יחסית התפשטו צפונה עד הגליל העליון. משרד החקלאות הקים מוקד מעקב אחר הארבה ודאג לריסוס אווירי וקרקעי של הנחילים לאחר שהתמקמו על הקרקע לחניית לילה.
בתחילת יוני נחילי הארבה המשיכו להגיע מכיוון סיני ופשטו על אילת וירוחם.
נחיל הארבה בקרן אפריקה

ב-2020 פשט נחיל ארבה על סומליה, וגרם נזק לחקלאות המקומית. משם הנחיל המשיך לקניה ואתיופיה. מעריכים כי הנחיל, הכולל עד 150 מיליון חגבים לקמ"ר, צפוי להצפין ואם לא יטופלו, הם צפויים להתרבות פי 500 עד יוני. פגיעת הארבה בחקלאות עשויה לגרום לנדידת אוכלוסייה.
נטען כי הנחיל הגדול הגיע מעומאן, שם שגשג בזכות ריבוי המשקעים. התרבות הציקלונים באוקיינוס ההודי מיוחסת לעלייה בטמפרטורת המים ולמשבר האקלים.
חגבים כמזון

החגבים (ובהם הארבה) מהווים מקור עם אחוז חלבוני גבוה מאוד, סיבים תזונתיים, ויכולים לשמש כמשפרי טעם.
ראו גם

בעלי חיים בתנ"ך
מכת הארבה בארץ ישראל (1915)
לקריאה נוספת

משה סמילנסקי, הארבה בארץ ישראל - 1915 . (בתוך) אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל כרך ב' - פרק צ"ו
זהר עמר, הארבה במסורת ישראל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2004
אלישבע דיין, החי במקרא: חסרי חוליות, ירושלים תשע"ט.
הרב חננאל סרי וד"ר זהר עמר, כשרותו של הארבה, תחומין יט, תשנ"ט, עמ' 299-283
הרב חיים קניבסקי, קרני חגבים, בני ברק תשל"ז
הערות שוליים

↑  ראו איילת שוסטר, ‏אקולוגיה - אקולוגיה של אוכלוסיות, באתר גוגל ספרים, עמוד 120
↑  הרב משה כ"ץ, שאל את הרב, באתר כושרות
↑  דיווח על ארבה משנה זו בהלבנון - ה. ז. ן., מגדל הלבנון צופה פני ירושלם, הלבנון, 5 במאי 1865
↑  מסע משה, הכרמל, 15 באוגוסט 1867
מסע משה (המשך מן נומר 47), הכרמל, 12 בינואר 1868
↑  ירושלם, חבצלת, 26 ביולי 1878
↑  מכתבי סופרים, הצפירה, 7 באפריל 1892
ירושלם., חבצלת, 18 במרץ 1892
↑  צפת בגליל העליון, הפסגה, 28 באפריל 1899
↑  ידיעות קצרות, הפסגה, 21 באפריל 1899
↑  המלחמה, השקפה, 1 ביולי 1904
צפת, הצפירה, 4 ביולי 1904
↑  על חזית הארבה, הארץ, 4 ביוני 1928
↑  ארבה בעמק הירדן, דבר, 24 במאי 1945
↑  הארבה נודד צפונה בשלושה ראשים, דבר, 13 בנובמבר 1955
↑  ליטל לוין, היום לפני 54 שנה: ישראל יוצאת למלחמה בארבה, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2009
↑  קובי דוד‏, הגיעו לצפון: עשרות חגבי ארבה נצפו בצפת ובעפולה, באתר וואלה, 12 במרץ 2013
↑  סוכנויות הידיעות, מכת ארבה במזרח אפריקה: "לפעול מיד", באתר ynet, 26 בינואר 2020
↑  מערכת כאן, העולם היום | 05.02.20, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 5 בפברואר 2020
↑  כשרות-החגב/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4189065-6 
להקת ארבה בשדות רחובות, 1915
להקת ארבה בקיבוץ סעד, 1955
להקת ארבה המדבר אשר חדרה ארצה במהלך חודש נובמבר 2004.
ריסוס של חגבי ארבה ליד צאלים ב-2013.
Anacridium aegyptium שנחת בתל אביב ב-2013.
דרז'ניה

| --- | --- |
סמל דרז'ניהסמל דרז'ניה

אנדרטה באתר הרצח של אלפי יהודי דרז'ניה
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז חמלניצקי חמלניצקי
 גובה:  215 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  10,200 (2024)
 קואורדינטות:  49°16′00″N 27°26′00″E﻿ / ﻿49.266666666667°N 27.433333333333°E﻿ / 49.266666666667; 27.433333333333 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםדרז'ניה(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםדרז'ניה(למפת מחוז חמלניצקי רגילה) חמלניצקי קמניץ-פודולסקי שפטיבקה נטישין סלאוויטא סטרוקונסטנטינוב פולונה וולוצ'יסק רובנו ז'יטומיר ויניצה צ'רנוביץ מולדובה טר.דרז'ניה(למפת מחוז חמלניצקי מוגדלת) חמלניצקי קמניץ-פודולסקי שפטיבקה נטישין סלאוויטא סטרוקונסטנטינוב פולונה וולוצ'יסק רובנו ז'יטומיר ויניצה צ'רנוביץ מולדובה טר.דרז'ניה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דרז'ניה (באוקראינית: Деражня; בפולנית: Dzierażnia) היא עיר קטנה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, על גדות נהר וובק (Vovk), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

דרז'ניה נוסדה בשנת 1431. במהלך המאה ה-16 הותקף היישוב בידי הטטרים, ובמהלך המאה ה-17 הותקף בידי הקוזקים של חמלניצקי. בשנת 1672 נכבש היישוב בידי האימפריה העות'מאנית, וכעבור 10 שנים שוחרר בידי יאן סובייסקי.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1792 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית. עם הקמת תחנת רכבת בעיר בסוף המאה ה-19 הואץ פיתוחה.
יהודי דרז'ניה

תיעוד לישיבת יהודים בדרז'ניה קיים מהמחצית הראשונה של המאה ה-18, ומהמחצית הראשונה של המאה ה-19 הוקמו סביב העיר מספר מושבות חקלאיות יהודיות. בשנת 1897 נמנו בעיר 5,230 יהודים, מתוך 6,118 תושבים.
בין מלחמות העולם נמנו בדרז'ניה 2,650 יהודים, כ-40% מתושביה. בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה בוצעו ביהודי העיר מספר פוגרומים. בתקופה הסובייטית פעלו בעיר מועצה יהודית ובית ספר יידי.
יהודי דרז'ניה > בשואה

ב-11 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ויהודיה רוכזו בגטו שהוקף בגדר תיל, וחויבו לענוד טלאי צהוב. כ-500 יהודים מהגטו הועברו ממנו כעבור זמן מה, ובד בבד הובאו אל הגטו יהודים מיישובים סמוכים. בגטו מתו יהודים רבים מרעב וממגפות. על יושביו הוטלו תשלומי כופר, ורכושם הוחרם.
בראשית ספטמבר 1942 בוצעה בגטו שבעיר אקציה, ונרצחו בה למעלה מ-1,500 יהודים. כעבור מספר ימים נרצחו יתר היהודים בגטו, והוא חוסל.
בית העלמין היהודי העתיק בדרז'ניה
אובודיבקה

| --- | --- |
סמל אובודיבקה

ארמון בעיירה משנת 1800
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז ויניצה ויניצה
 תאריך ייסוד:  1570 
 שטח:  4.35 קמ"ר
 גובה:  170 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  3,150 (2024)
 קואורדינטות:  48°23′N 29°15′E﻿ / ﻿48.383°N 29.250°E﻿ / 48.383; 29.250
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםאובודיבקה(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםאובודיבקה(למפת מחוז ויניצה רגילה) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקיאובודיבקה(למפת מחוז ויניצה מוגדלת) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקיאובודיבקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אובודיבקה (באוקראינית: Ободівка; בפולנית: Obodówka) היא עיירה במחוז ויניצה שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
אובודיבקה, השוכנת על אחד מיובליו של נהר הבוג הדרומי, הוקמה בשנת 1570. בשנת 1812 קיבל היישוב מעמד עירוני.
יהודי אובודיבקה

בראשית המאה ה-20 התגוררו בעיירה למעלה מ-1,500 יהודים, כשליש מתושביה. במאי 1919 בוצע בעיירה פוגרום, בו נרצחו כ-300 יהודים, בתיהם נבזזו ואלמנותיהם ובנותיהם נאנסו. בעקבות זאת, עזבו את העיירה רוב יהודיה.
ב-28 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו מצאו בה רק כ-15 משפחות יהודיות, לאחר שיתר יהודיה נמלטו מזרחה. בספטמבר 1941 סופחה העיירה לטרנסניסטריה הרומנית.
בנובמבר 1941 גורשו לעיירה כ-10,000 יהודים מבוקובינה ומבסרביה, שרוכזו בגטו סגור שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה. בחורף 1942-1941 נפטרו אלפים מיהודי הגטו כתוצאה מרעב, מקור וממגפות. עד מרץ 1943 נותרו בגטו 1,460 יהודים בלבד. בפברואר 1944 שדדו חיילים גרמנים ואוקראינים נסוגים את יהודי הגטו הנותרים, וב-14 במרץ שוחררה העיירה בידי הצבא האדום.
לקריאה נוספת

אובידיו קראנגה, אובודובקה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 726–728), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  אובודובקה (פלך פודוליה), דבר, 3 במאי 1934.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007400287305171
הברית הבוליברית

| --- | --- |


 שפה רשמית:  ספרדית, אנגלית, קצ'ואה, איימארית
 מדינה:  ונצואלה 
 מטה הארגון:  קראקס, ונצואלה
 חברים:  10 מדינות
 תקופת הפעילות:  14 בדצמבר 2004 - הסכם קובה-ונצואלה 29 באפריל 2006 - הסכמי הסחר בין האומות – הווה
 www.portalalba.org
 
מפת המדינות החברות בברית הבוליברית
ראשי המדינות החברות בברית הבוליברית, 2008
שרי החוץ של המדינות הברית הבוליברית, האספה ה-13 של המועצה המדינית, 2014
הברית הבוליברית או ברית ALBA (בספרדית: Alianza Bolivariana para los Pueblos de Nuestra América) היא התאגדות סחר בין מספר מדינות באמריקה הלטינית. בברית חברות עשר מדינות:
אנטיגואה וברבודה, בוליביה, קובה, הרפובליקה הדומיניקנית, ניקרגואה, ונצואלה, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, סורינאם (במעמד "חבר - אורח מיוחד") והאיטי (במעמד משקיף קבוע). למול ברית זו עומדות שתי בריתות מתחרות והן: ברית מרקוסור והברית הפאסיפית. בשנת 2009 שונה שמה של הברית לשמה הנוכחי, במקור במקום המילה ברית הופיע המילה אלטרנטיבה. המטבע הרשמי של הברית הוא ה-SUCRE (אנ').
אקוודור הייתה חברה בברית מראשיתה, אך פרשה ב-2018.
היסטוריה ומטרות > הברית ככלי פוליטי

הברית הבוליברית התפתחה להיות ככלי פוליטי המשמש ככח חברתי, הגורם לאזרחים לתמוך ולהיות לגב לכל פעולות המדינה ומנהיגי הברית. דבר שנועד להקל ולייצב את שלטונם ופעולות מנהיגי ונצואלה וקובה, כמנהיגי האנטי-אמריקניזם באזורם.
היסטוריה ומטרות > פרויקטים נוספים

הברית הבוליברית קידמה פרויקטים משותפים למדינות החברות בה בתחומי הנפט והאנרגיה.
רשת הטלוויזיה טלסור הוקמה כחלק מפעילויות הברית ב-2005, בתמיכה ומימון של ממשלת ונצואלה, ומימון נוסף מממשלות קובה, ניקרגואה, אורוגוואי ובוליביה, במטרה להיות "תשובה סוציאליסטית-לטינית ל-CNN".
איגוד המדינות החברות בברית יזם פרויקט בשם Operación Milagro (אנ') ("מבצע נס") להענקת טיפולי רפואת עיניים בחינם, כולל ניתוחי קטרקט. משנת 2004 עד 2005 טופלו 14,000 חולים בקובה ובוונצואלה. בשנת 2005 הרחיבה קובה את התשתיות הרפואיות במדינה, והחלה להעניק טיפול לחולים מ-20 מדינות באמריקה הלטינית. לאחר מכן התרחבה התוכנית גם לאסיה ואפריקה. רוב המדינות המשתתפות בתוכנית מקימות מרכזים רפואיים מקומיים המעניקים טיפולי עיניים בחינם. משנת 2004 עד 2019 טופלו מעל ל-4 מיליון בני אדם מ-34 מדינות באמצעות הפרויקט.
ראו גם

הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות
BRICS
מרקוסור
הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה
סחר חופשי
אזור סחר חופשי
סחר בינלאומי
הערות שוליים

↑  Erikson, Daniel P.. 2008. Requiem for the Monroe Doctrine. Current History 107(706). Pp. 58-64.
1 2 3 4 5  Larry Cata Backer and Augusto I. Molina. 2009. Globalizing Cuba: ALBA and the Construction of Socialist Global Trade Systems. Cuba in Transition 19.
↑  J.D. Gordon, R. Evan Ellis, Ilan Berman, Joseph Humire, Fernando Menendez. 2013. Defense Dossier Issue 9. Washington: American Foreign Policy Council
↑  Dodson, Michael and Dorraj, Manochehr. 2008. Populism and Foreign Policy in Venezuela and Iran. The Whitehead Journal of Diplomacy and International Relations.
↑  Erich de la Fuente. 2011. ALBA: A Political Tool for Venezuela’s Foreign Policy. Western Hemisphere Security Analysis Center. Paper 4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1033156361  LCCN: no2015100475  VIAF: 156153319   WorldCat (עם VIAF): 156153319
אקטואר

אקטואר הוא אדם העוסק באקטואריה, מדע המשתמש בטכניקות מתמטיות, סטטיסטיות וכלכליות לפתרון בעיות כלכליות שבהן משולבים מצבים של אי ודאות.
אטימולוגיה

המילה "אקטואר" היא התרגום לעברית של המילה האנגלית Actuary. מילה זו עצמה נגזרת, כנראה, מהמילה הלטינית Actuarius שציינה את תפקידו של פקיד בכיר בסנאט הרומי (אך מהות תפקידו המדויק אינה ברורה). במשמעותה העכשווית הופיעה המילה לראשונה בכתובים בשנת 1762 כאשר חברת הביטוח האנגלית Equitable מינתה "אקטואר" (Actuary) לשמש כמנהל הטכני והאדמיניסטרטיבי שלה.
היסטוריה

המונח הפך לנפוץ, במשמעותו המקובלת היום, בבריטניה, בתחילת המאה ה-19 עם ייסוד המכון הבריטי לאקטואריה (Institute of Actuaries) ב-1848.
לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ייסדו מרבית מדינות אירופה, וכן ארצות הברית וקנדה, ארגונים אקטואריים במטרה לקדם את ענייני המקצוע, לקבוע כללי התנהגות, אתיקה מקצועית ותקנים.
ב-1895 נוסדה בבריסל אגודת האקטוארים הבינלאומית (IAA) המאגדת את האגודות הלאומיות ומשמשת מכשיר לארגון מפגשים וכנסים מקצועיים בינלאומיים.
סוגי אקטוארים

המקצוע מכיר כיום בשלושה סוגים של אקטוארים, בהתאם להתמחותם העיקרית:
אקטואר של ביטוח חיים, פנסיה ובריאות, המתמחה בעיקר בבעיות הקשורות לתמותה, נכות וסיכוני חיים אחרים.
אקטואר של ביטוח כללי, המתמחה בעיקר בבעיות הקשורות לביטוחי רכוש, חבויות וניהול סיכונים פיזיים.
אקטואר פיננסי, המתמחה בעיקר בבעיות הכרוכות בתנאי השקעה עתידיים בעידן של אי-ודאות.
אקטוארים המועסקים בחברות ביטוח אחראים, בין השאר, לחישוב תעריפי הביטוח ולקביעת עתודות הביטוח. בקרנות הפנסיה עוסקים אקטוארים בתכנון תנאי הפנסיה, קביעת עלותה ובהכנת המאזנים האקטואריים. בבנקים ובחברות פיננסיות אחרות מועסקים אקטוארים בניתוח וחיזוי מצבים כלכליים. אקטוארים עצמאיים עוסקים בייעוץ בלתי תלוי לחברות וליחידים ומסייעים להם להתמודד עם בעיות הקשורות בבחירת תוכניות פנסיה, ביטוח והשקעה.
אקטואריה בישראל

ב-1952 נרשמה אגודת האקטוארים בישראל. שעם חבריה נמנים לאורך השנים בכירי האקטוארים בחברות הביטוח, בגופי הפנסיה ובגופים פיננסיים נוספים. האגודה מעניקה לחבריה, שעמדו בכל תנאי הקבלה (לימודים אקדמיים, לימודי השלמה באקטואריה ובחינות) את התואר "חבר מלא" (.F.IL.A.A) המוכר על ידי ארגון האקטואריה הבינלאומי ה-IAA. תקנון האגודה כולל שלוש קטגוריות של העוסקים בתחום: "אקטואר מלא", "אקטואר מתמחה" ו"עמית לומד".
בתחילת 2019 פרסמו לראשנה שר האוצר והממונה על רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון תקנות המסדירות את תנאי הכשירות של מי שמבקשים להתמנות כאקטוארים ממונים בחברות ביטוח ובבתי השקעות, על פי תחומי הביטוח השונים או בתחום פנסיה. בין היתר נקבעו בתקנות דרישות סף לניסיון מעשי צבור וכן חברות בדרגה הגבוהה ביותר (“Fellow”) באיגוד אקטוארים החבר בארגון האקטוארים הבינלאומי - IAA.
בישראל, מקצוע האקטואריה נלמד באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בקריה האקדמית אונו, ובאוניברסיטת תל אביב.
הערות שוליים

↑  תוכנית התעודה באקטואריה, באתר אוניברסיטת חיפה
↑  תוכנית ללימודי תעודה אקטואריה וניהול סיכונים, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
↑  התמחות באקטואריה וניהול סיכונים, באתר הקריה האקדמית אונו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293848205171  BnF: cb11982330r (data)  GND: 4384736-5  LCCN: sh85000758
ספי רכלבסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1966 (בן 58 בערך) כפר יהושע, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 מעסיק:  הארץ 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  sefirachlevsky
 
ספי רַכְלֶבְסקי (נולד ב-3 במרץ 1966) הוא סופר, עיתונאי, פוליטיקאי ואיש רדיו ישראלי. כותב באופן קבוע במדור הדעות של עיתון "הארץ".
ביוגרפיה

רכלבסקי נולד ב-3 במרץ 1966 במושב החקלאי כפר יהושע. הוא קרוי על שם סבו, יוסף רכלבסקי, שנספה באסון הרפתנים ב-1943. אביו הוא בן דודו של הסופר חיים באר.
החל מגיל 14 למד בטכניון ובאוניברסיטה העברית מתמטיקה, סוציולוגיה ופילוסופיה, אך אינו בעל תואר. בגיל 15 השלים בגרות ועבר לגור בחיפה על מנת ללמוד באוניברסיטת חיפה ובהמשך חזר לאוניברסיטה העברית.
בגיל 18 התגייס לצה"ל ואת שירותו הצבאי עשה בגלי צה"ל. במסגרת שרותו הצבאי ערך החל משנת 1984 את תוכניתו של יעקב אגמון, "שאלות אישיות" ויצר סרטים דוקומנטריים צבאיים כגון הסרט "כבר אין כאן אורי" העוסק בפלמ"ח.
ב-1986 נבחר כחלק מקבוצה קטנה של עיתונאים מצטיינים להשתתף בקורס קיץ בתקשורת באוניברסיטת ניו יורק.
ב-25 בספטמבר 1987 במסגרת הסדרה "גבול" שאותה ערך והגיש בגלי צה"ל, ראיין את אבא קובנר. בראיון עמו הוא דיבר על המנונים וזהות: "אין צל של ספק שמה שלימדה אותנו הטרגדיה של המאה ה-20, זה הצורך להיזהר מלהיות המון. זה הגבול הדק בין ציבור להמון, שהוא הגבול בין טוב לרע. ובלי ציבור אי־אפשר הרי לבנות שום דבר. ההמנון הוא תמרור, הוא כמו סמל לציבור. כשההמנון הוא משהו סוגסטיבי הממוטט את כל הנוגדנים האישיים וגורם לאדם ללכת שבי אחר הקריאה שבו, הוא מהווה סמל להמון." שעה אחרי הראיון נפטר קובנר בגיל 69.
באפריל 2008 עורר רכלבסקי סערה בכנסת, כאשר במהלך דיון בוועדת הפנים אמר: "לדאבון לבנו, במדינת ישראל היום חוק הנישואין והגירושין אינו מתיר לי להתחתן עם שאינה יהודייה. הניסוח הזה קרוב מדי לחוקים ההם בנירנברג".
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2012 התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה, אך לא קיבל מספיק קולות על מנת להיות משובץ ברשימתה לכנסת.
ב-26 בדצמבר 2013, כתב רכלבסקי מאמר לעיתון הארץ בשם "אין דבר כזה מין בהסכמה". המאמר זכה להד ציבורי כה רחב, שיהודה וינשטיין, היועץ המשפטי לממשלה דאז, שקל לשנות את ההגדרה בחוק הפלילי מהסכמה לרצון.
במאי 2015 הושעה מכתיבה בעיתון "הארץ", לאחר שנחשף כי נטל חלק בקמפיין הבחירות לכנסת העשרים של "המחנה הציוני", ובמקביל פרסם בעיתון מאמרים בנושא הבחירות, ללא גילוי נאות למערכת העיתון ולקוראים. כעבור כשלושה חודשים חזר רכלבסקי לכתוב בעיתון.
באוגוסט 2015 פרסם מאמר שבו ביקר את השב"כ על כך שהטיל את כל האחריות לטרור היהודי על כתפיו של מאיר אטינגר, בעוד שרבנים כדוגמת יצחק גינצבורג ודב ליאור לא הועמדו לדין באשמת הסתה והטפה לטרור.
ב-2015 הזהיר רכלבסקי כי התנהלותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו תביא לסוף הדמוקרטיה הישראלית, וב-2022 ביקר את החלטתו של נתניהו למנות לשרים בכירים את תלמידיו של הרב ליאור, בצלאל סמוטריץ' ואיתמר בן-גביר:
רגע לפני שהנאשם בפלילים ממנה את סמוטריץ' ובן גביר לבכירי הקבינט שלנו; רגע לפני העולם ההפוך שבו מורשע בשמונה עבירות, בהן הסתה לגזענות ותמיכה בארגון טרור, ימונה לשר האחראי על המשטרה, כדאי לנתניהו לזכור: ייתכן שבשבילו הם חמוריו לצורך התחמקות מאימת הדין, אך בשבילם הוא חמורו של משיח הגאולה. ויותר מכך עליו לזכור שהציבור הכללי, זה שמפרנס את כל הפארסה הזאת, יגיע לשלב שבו לחמורים נמאס.
ספריו

ספריו של רכלבסקי עוסקים בבעיות התרבותיות, המדיניות והקיומיות של מדינת ישראל.
בשנת 1998 התפרסם ספרו הראשון, "חמורו של משיח", בהוצאת ידיעות אחרונות. הספר הוא סיכומו של מחקר רב שנים שערך רכלבסקי בעולמה של היהדות ומבוסס על טקסטים תורניים ואירועים היסטוריים. הספר מזהיר מפני נטיות משיחיות וגזעניות בציבור הדתי בישראל. בספר זה שורטט לראשונה במפורש המתווה החרד"לי של המיינסטרים הציוני-דתי ככזה המוליך אל מחוזות הקצנה שמתבטאת בפעילות עבריינית ואלימה. זאת כנראה הייתה גם הפעם הראשונה בה נמתח קו גם אל הזרמים החרדיים המרכזיים – אלה שפעם נחשבו בדלנים – שסומנו בספר כנוהים בהמוניהם אל עבר קרני השמש המשיחיסטיות. הספר מכר מעל 120,000 עותקים והפך מיד לרב מכר. הספר עורר סערה עם צאתו, ולעומת אלו שהחשיבו אותו לשערוריייתי וקיצוני יש הרואים בו ספר נבואי שחזה את התחזקות הזרם המשיחי בשלטון המדינה. בספטמבר 2023, הוציא רכלבסקי מהדורה חדשה של הספר. במהדורה זו חיבר רכלבסקי בין הניסיון לרפורמה המשפטית בישראל לבין מקורותיה המשיחיים.
בשנת 2008 התפרסם ספרו השני של רכלבסקי, "אין גבול", בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר שבו טען כי בעיותיה הנוכחיות של מדינת ישראל נובעות מהיעדר גבולות, אם גבולות מוחשיים וגאוגרפיים, ואם גבולות מוסריים או חוקיים. הספר מבוסס על מספר סדרות דוקומנטריות שערך רכלבסקי עבור גלי צה"ל שעסקו בשאלות של זהות ישראלית, דת ומדינה, ואקטואליה.
ביוני 2024 יצא ספרו השלישי 'ישראל או יהודה' במסגרת סדרת אופק בהוצאת תלם. הספר מנתח את השינויים הפוליטיים והחברתיים שהתחוללו בישראל בשנים האחרונות ונחשב למעין המשך לספרו "חמורו של משיח". טענתו המרכזית היא כי כוחות משיחיים וגזעניים הולכים ומתעצמים בישראל, משפיעים באופן הרסני על ניהול המלחמה ומציבים איום על הדמוקרטיה הישראלית.
חיים אישיים

רכלבסקי הוא אב לבת.
הערות שוליים

↑  חבלים, ת"א תשע"ז, עמ' 138
↑  יגאל קוצר, שעה לאחר שידור ראיון איתו בגל"צ, מת המשורר אבא קובנר, חדשות, 27 בספטמבר 1987
↑  "חוקי הנישואין בארץ - קרוב לחוקי נירנברג", באתר וואלה, 30 באפריל 2008
↑  הודעה לבוחר, מפלגת העבודה
↑   ספי רכלבסקי, אין דבר כזה מין בהסכמה, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2013
↑  אורן פרסיקו, "הארץ" השעה פובליציסט, באתר העין השביעית, 27 במאי 2015
↑   ספי רכלבסקי, אחריות נתניהו לטרור היהודי, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2015
↑   ספי רכלבסקי, נתניהו הוא סוף הדמוקרטיה, באתר הארץ, 5 במאי 2015
↑   ספי רכלבסקי, לפעמים גם לחמורים נמאס, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2022
↑  אבנר הופשטיין, אמרתי לכם, באתר זמן ישראל, 15 במאי 2023
↑  שחר אילן, סוף עידן החמור, באתר כלכליסט, 12 בדצמבר 2024
↑  ישראל או יהודה / ספי רכלבסקי - סדרת אופק, באתר katznelson.cashcow.co.il
↑   נועם שיזף, "ישראל או יהודה" קורא לכוחות הליברליים להתגייס לקרב האחרון על המדינה, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524123905171  BnF: cb137408104 (data)  GND: 1137163054  ISNI: 0000 0000 7779 6896  LCCN: n98105145  SUDOC: 238249506  VIAF: 59262561   WorldCat (עם VIAF): 59262561
סופי שול

| --- | --- |
סופי שול ביום הוצאתה להורג בגיליוטינה
סופי שול ביום הוצאתה להורג בגיליוטינה
 לידה:  9 במאי 1921 פורכטנברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 הוצאה להורג:  22 בפברואר 1943 (בגיל 21) כלא שטדלהיים, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Sophia Magdalena Scholl 
 מדינה:  גרמניה
 מקום קבורה:  בית הקברות ביער פרלצ'ר 
 פעילות בולטת:  חברת הוורד הלבן
 השכלה:  אוניברסיטת מינכן 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 
סופיה מגדלנה שול (בגרמנית: Sophia Magdalena Scholl;‏ 9 במאי 1921 – 22 בפברואר 1943) הייתה אחת החברות בקבוצת "הוורד הלבן", שהיוותה פרק חשוב בתולדות ההתנגדות הגרמנית לנאציזם. על חלקה בפעילות הקבוצה נידונה שול למוות, והוצאה להורג, יחד עם אחיה הנס שול וחברים נוספים בקבוצה, בעריפה בגיליוטינה. כיום נחשבת שול בגרמניה, ביחד עם יתר חברי הקבוצה, כמופת לאומץ לב ולהומאניות אל מול משטר האימים הנאצי.
ילדות ונעורים

שול הייתה בתו של ראש העיר פורכטנברג שעל נהר קוכר, והייתה הרביעית מחמשת ילדיו. ילדותה הייתה חופשית מדאגות ומאושרת. ב-1930 המשפחה עברה ללודוויגסבורג ושנתיים לאחר מכן לאולם, שם שימש אביה כיועץ עסקי.
בשנת 1932 החלה סופי בלימודיה בתיכון לבנות, וכשאר בנות גילה החלה בפעילות בארגון "אגודת הנערות הגרמניות", תנועת הנוער הנאצית הרשמית לנערות, המקבילה לארגון היטלר יוגנד. שול הייתה מודעת היטב לדעות הנוגדות של אביה וידידיהם, ועד מהרה התלהבותה מהפעילות פינתה את מקומה לביקורת. היא החלה לבחור את ידידיה על פי נטייתם הפוליטית והתנגדותם למשטר הנאצי. מאסר אחיה וידידיהם בשנת 1937 בשל פעילות בתנועת נוער עצמאית ובלתי חוקית, הותיר בה רושם רב.
שול גילתה כישרון לציור והפגינה חיבה ל"אומנות מנוונת" שעמדה בניגוד לקו האומנותי הרשמי. היא הייתה קוראת נלהבת של ספרים בנושאי פילוסופיה ותאולוגיה, ופיתחה עמדה פילוסופית עצמאית שעמדה בניגוד מוחלט לנאציזם.
באביב 1940 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון, והחלה לעבוד כגננת בגן ילדים במסגרת "שירות העבודה הלאומי" (Reichsarbeitsdienst), ארגון ממשלתי שדאג לתעסוקה של נשים במסגרות מאורגנות ובעבודות נדרשות. עבודה מסוג זה הייתה תנאי לקבלה ללימודים באוניברסיטה. באביב 1941 החלה ללמד בגן ילדים בבלומברג. בכל אותה העת, חשה התנגדות למבנה הצבאי של שירות העבודה, והגתה בדרכים להביע התנגדות פאסיבית.
לאחר סיום עבודת החובה, במאי 1942 נרשמה לאוניברסיטת מינכן כסטודנטית לביולוגיה ופילוסופיה. אחיה הנס, שלמד רפואה, הכיר אותה לידידיו. חבורת ידידים זו התאפיינה באופי פוליטי המתנגד למשטר.
במינכן פגשה שול אמנים וסופרים, ובמיוחד נמשכה לחוגם של קרל מות ותיאודור הקר. השאלות שהועלו בחוגים אלו נגעו לשאלת ההתנהגות הראויה ליחיד החי תחת שלטון דיקטטורי. במהלך חופשה בשנת 1942 עבדה בשירות חובה במפעל למתכת באולם. בה בעת היה אביה בכלא בשל הערה ביקורתית על משטרו של היטלר שנקלטה על ידי אחד מעובדיו ודווחה לרשויות.