stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שוש קורמוש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בינואר 1948 רגנסבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  19 בנובמבר 2001 (בגיל 53) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  רוזה פרלמוטר
 מקום קבורה:  עינת 
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  צילום, ציור
 פרסים והוקרה:  פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית (1999) 
 
לוחית זיכרון לשוש קורמוש ומאיר פרנקו בתל אביב
שוש קורמוש (20 בינואר 1948 – 19 בנובמבר 2001) הייתה אמנית ישראלית. מזוהה ביותר עם עבודות "הצילום המטופל" גדולות הממדים בשחור-לבן, ופעולות ה"גזירה והעתקה" הידניות שלה. אופן פעולתה ידני לחלוטין, בראשית עידן הפוטושופ והצילום הדיגיטלי. לרקע הביוגרפי של קורמוש בפרט בהיותה בת הדור השני לשואה, משקל רב ביצירתה. קורמוש החלה ליצור בגיל 40 ונפטרה בגיל 53 ממחלת הסרטן.
ביוגרפיה

נולדה כרוזה פרלמוטר בעיר רגנסבורג שבגרמניה ב-1948, בתם של סימה ושבתאי פרלמוטר, זוג פליטי מלחמה וניצולי מחנות, ילידי העיירה דמבלין שבפולין. ב-1949, בהיותה בת שנה וחצי, עלתה קורמוש עם הוריה ואחותה הגדולה רבקה (בתם של סימה ובעלה הראשון שמואל רוזמרין שנספה במחנה מיידנק) לישראל דרך צ'כוסלובקיה. בראשית ימיהם בישראל התגוררה המשפחה במעברת שבות עם ובמגורים זמניים שונים, עד שהשתכנה בדירת חדר וחצי בשכונת העולים ביצרון בתל אביב.
קורמוש החלה את לימודי האמנות שלה ב-1982 במדרשה למורים לאמנות, במטרה ללמוד ציור, ושם התפתחה בתחום הצילום. בין מוריה נמנו משה גרשוני, פרופסור בועז טל ודגנית ברסט. בין השנים 1988–1992, לאחר סיום לימודיה, עבדה קורמוש בעיתון "העיר" כצלמת עיתונות. ב"העיר" התמחתה בצילום פורטרטים, ואף פיתחה את תחום צילום הופעות המחול והתיאטרון. בין השנים 1992–1993 לימדה במכללה להכשרת מורים לאמנות, רמת השרון.
קורמוש התגוררה יחד עם בן זוגה הצייר מאיר פרנקו ושני בניה, בביתם שהשקיף על גן מאיר, ברחוב קינג ג'ורג' שבתל אביב, שם גם עבדה. ביתם של שוש קורמוש ומאיר פרנקו היה מקום מפגש לקבוצות אמנים, רובם מורים במדרשה לאמנות, שהפכו לידידים קרובים, (דגנית ברסט, משה גרשוני, נורית דוד, דינה כהנא-גלר ורבים אחרים).
שוש קורמוש נפטרה ממחלת הסרטן ב-2001. כחצי שנה לאחר מותה נרצח בן זוגה, מאיר פרנקו, בסיני.
במסגרת פרויקט של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי במה תושבי תל אביב, נקבע לוח הנצחה בכניסה לביתם ברחוב המלך ג'ורג' 33 ב' בתל אביב.
יצירתה

קורמוש יצרה את גוף עבודותיה בתקופה קצרה של 12 שנים. מתחילת דרכה האמנותית, העסיק אותה הקשר התרבותי המורכב שבין הצילום לציור. טלי תמיר כינתה אותה "אסכולה של אישה אחת באמנות הישראלית"1. שכן היא הציעה סוג חדש של צילום, הקשור מאוד לציור. פעולות הציור הידניות נכחו ברקע עבודות הצילום בשחור לבן. קורמוש, בעבודה ידנית, מערערת את יכולתו של התצלום "לספר את העבר"2: "הקסם בשבילי הוא לעשות צילום כתהליך שמוותר על הילת הריאליזם, והוא אינו אמיתי יותר מציור, אך באותה מידה נדיב, מחייה ועושה קסמים"3 (קורמוש, 2000). ביצירתה ניתן לראות השפעה ברורה של הצילום הסוריאליטי.
גוף עבודות הצילום של קורמוש מתחלק לארבעה פרקים:
יצירתה > עבודות מוקדמות, 1987–1990

ניסיונות ראשונים לצילום חפצים מבוים ומטופל. בניית חלל פיקטיבי וביום סיטואציות סוגסטיביות באמצעות תאורה, שתילת רקעים ושימוש בחפצים שונים. ברוח הצילום הסוריאליסטי, עוררה קורמוש אסוציאציות חייתיות או נשכניות, בשימוש דרמטי בצללים, ביצרת רמיזות לנרטיבים לא ברורים באמצעות בובות או דגמים של חיות, טשטוש בין החפץ הממשי לצילו והזרה של חפצים פשוטים (כמו השימוש בבוטן).
יצירתה > "מונחים", 1991–1993

כל הדימויים בקבוצת תצלומים זו - חפצים וכלים שהיו בעבר בשימוש ביתי - צולמו מתוך קטלוגים של מכירות פומביות, לאחר בידוד מזמן והקשר, מיון וקיטלוג. חפצים כמו: שולחנות מגולפים, כיסאות מרופדים, מראות עם פיתוחים, סכום מכסף ועוד חפצים, שיירים של תרבות מפוארת. התרבות הבורגנית האירופאית, של "הסדר הטוב", זו שמשפחתה הביאה איתה מאירופה, אם בליפט הרהיטים והחפצים הגדול שהובא על ידי המשפחה מגרמניה, ואם במנטאליות. תצלומי הסדרה מכילים אובייקט אחד בודד; או דימוי זוגי; או "תפרחת דימויים".
ללא כותרת (M4), הדפס כסף,84x111, 1991-93
ללא כותרת (M14), הדפס כסף,94x64, 1991-93
יצירתה > סדר ונקיון: כט"מ, 1994–1995

סדרה זו מבוססת על דימויים גופניים ללא גוף4 והיא הסדרה הביוגרפית ביותר והפוליפונית ביותר בעבודתה של קורמוש. הדימויים המופעים בסדרה זו קשורים לביוגרפיה האישית של קורמוש. הם דימויים תלויי גוף: צמה קלועה (המזכירה את צמתה של אחותה רבקה מתצלומים), החולצה הגברית הלבנה (חולצת אב בעלת הקשרים של לבוש בורגני- אירופאי מהוגן), סינר לבן (שנתפר על ידי אמה של קורמוש). בין הדימויים מופיעה גם מראה ריקה, סמל מבשר מוות. החיבורים וההקשרים הנוצרים בין הדימויים, הריבוי והדחיסות המעיקה מעלים, בין היתר, הקשרים של מוות וחיסול; השואה כאובססיה כמותית. הניגוד בין הבדים המגוהצים לבין מיקומם בחלל הריק מנכיחים את עוצמת הקטסטרופה.
ללא כותרת (L7), הדפס כסף, 83x119, 1994-95
ללא כותרת (L8), הדפס כסף, 127x87, 1994-95
יצירתה > "זרים", 1996–1998

סדרת תצלומי הזרים, כגון "ללא כותרת (R24)", מבוססת על תצלומי עלים, ענפים, פרחים ומעט כלים. שילובי פרחים דלים ושופעים מייצרים זרים כפולי משמעות. אחד ממקורות השפעה על הסדרה "זרים" הוא אוסף תצלומי הפרחים של הצלם והבוטנאי הגרמני קרל בלוספלדט, אך בניגוד לנייטרליות המדעית שלו, הצמחים של קורמוש נגועים ומטופלים, מלנכוליים ואפרוריים. לא ידוע מתי נודע לשוש קורמוש שהיא חולה במחלה סופנית, אך ניתן לקבוע שב־1996 החלה לצלם זרים הדומים לזרי בתי קברות.
ללא כותרת (R17), הדפס כסף,64x32, 1996-98
ללא כותרת (R22), הדפס כסף,64.5x35, 1996-98
יצירתה > חזרה לציור, 1999–2001

בשלוש השנים האחרונות לחייה, כשנבצר ממנה לעבוד בחדר-חושך, שבה קורמוש לציור ואיתו לעבודה בצבע לאחר שנים בעבודה מונוכרמטית. היא ציירה שלוש סדרות ציורים הממשיכות מוטיבים בהם טיפלה בצילום.
בסדרה אחת, לקחה קורמוש דימויים מהציור הקלאסי, מתקופות הרנסאנס והבארוק, ציור מערבי המבטא עבר תרבותי עשיר (בעזרת "חלון מנייר" מסגרה את הפרט אותו רצתה לבודד והעתיקה אותו). בסדרה השנייה ציירה חפצים, בדומה לחפצים המופיעים בצילומים, "כפוטוגרמות" לבנות על רקע תכלת. סדרת הציורים השלישית עסקה בדימויים של עננים, בעקבות העננים המופיעים ב"מונחים" ובהתבסס על תצלומי עבודה שצילמה.
P4, P5, P6 שלושה ציורים ללא כותרת, 1999-2001, שמן על בד, 30.5x42
טכניקה

תהליך עבודתה של קורמוש היה כרוך בטכניקות ידניות. תחילה יצרה מעין קולאז' קטן מידות ששימש כמקור לתצלומים הגדולים. תהליך יצירת הקולז' החל בבחירת דימוי וצילומו, אם מספרים וקטלוגים ואם מצילום ישיר. לאחר שלב הבחירה יצרה נגזרת של הדימוי על ידי גזירתו הידנית מן הפריים. את הנגזרות ערכה, שכפלה והדביקה לפי צרכיה על גבי נייר ולאחר ההדבקה, צבעה את הרקע בצבע גואש שחור או לבן, באמצעות מכחול דק (בעבודותיה המוקדמות השתמשה בטיפקס, עם מכחולו הזעיר, לצביעת הרקע). לבסוף צילמה והדפיסה את הקולז' בהדפסת כסף גדולה.
תערוכות יחיד

1990 - גלריית המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1993 - המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן [קטלוג]
1996 - סדנאות האמנים, תל אביב-יפו
1998 - "זרים" (יחד עם משה גרשוני), סדנאות האמנים, תל אביב-יפו
2008 - "זרים", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
2008 - "מונח דומם: עבודות 1987-2001", המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל-חי [קטלוג]
2009 - "מונח דומם: עבודות 1987-2001", המוזאון הפתוח, עומר
2012 - "עבודות 2001-1987", גלריה גורדון, תל אביב-יפו.
פרסים

1997 - פרס שר החינוך והתרבות לאמנות חזותית
1999 - פרס אויגן לגרפיקה ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות.
לקריאה נוספת

שוש קורמוש, עורכים: אמון יריב, נעמה חייקין, בהוצאת המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל-חי, וגלריה גורדון, תל אביב, 2008.
נדיב, מחייה ועושה קסמים, טלי תמיר, מתוך כתב העת: המדרשה 5, עורכת: נעמי סימן-טוב, המדרשה - בית הספר לאמנות, מכללת בית ברל, 2002.
דוד פדידה

| --- | --- |

דוד פדידה
 לידה:  10 באפריל 1979 (בן 45) י"ג בניסן ה'תשל"ט בני ברק, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  אמרגן, מפיק מוזיקלי, במאי, תמלילן
 www.fdd.co.il
 פרופיל ב-IMDb
 
דוד פדידה (נולד בי"ג בניסן ה'תשל"ט, 10 באפריל 1979) הוא אמרגן, מפיק מוזיקלי, במאי ותמלילן חרדי. מייסד ומנכ"ל חברת ההפקות FDD פרודקשיין, להקת הילדים קינדרלעך, להקת בוגרי מקהלת הרבנות הצבאית "VOCALS" ופרויקט טקס אנשי השנה.
ביוגרפיה

נולד בבני ברק למשפחה חרדית. אביו הרב צבי פדידה הוא רב המכהן כראש מוסדות אור גאון ואוצרות התורה בעיר, כיום ישיבת "היכל צבי". בצעירותו למד בישיבת בית מתתיהו בבני ברק. לאחר נישואיו התגייס לצה"ל ושירת ברבנות הצבאית.
ביוגרפיה > קריירה

באמצע שנות ה-90 נכנס לעולם ההפקה ושימש כמנהלו האישי של הזמר והמלחין מנחם פיליפ. לאחר מספר שנים נהיה אמרגנו של אריה ברונר, שהיה בעליה של להקת חתונות מצליחה. במסגרת ההופעות בחתונות פגש פדידה באוהד מושקוביץ, שהיה אז עולה חדש מבלגיה; פדידה דרבן אותו להופיע, והוא היה למיוצג הראשון שלו. פדידה חבר למלחין העל החרדי יוסי גרין והם הפיקו עבור מושקוביץ אלבום בשם "OH" שזכה להצלחה רבה.
בראשית שנות האלפיים הקים את חברת ההפקות FDD פרודקשיין, המייצגת מגוון אמנים ולהקות במוזיקה היהודית והחסידית, ביניהם איציק דדיה, להקת הקינדרלעך, יונתן שינפלד, הכנר דניאל אהביאל, ולהקת 'FDD LIVE' בניצוחו של גרשון פריישטט. הוא מפיק ומעורב בהפקות אירועים וערבי שירה בישראל ובעולם. חלק מהמופעים וערבי השירה שמפיק פדידה הם למורת רוחם של רבנים מסוימים.
בשנת 2003 יזם את האירוע 'טקס אנשי השנה' במוזיקה היהודית שנערך במשך מספר שנים בישראל והצדיע לזמרים, מלחינים, מעבדים, כותבים ויוצרים במוזיקה החסידית-יהודית מכל רחבי העולם.
בשנת 2005 הקים את להקת הילדים 'הקינדרלעך' יחד עם ישי לפידות ששימש כמנהלה האמנותי. בעקבות הסינגל 'רק ילדים' שהפך ללהיט, זכתה הלהקה בתואר 'תגלית השנה' במוזיקה היהודית במצעד הזמר החסידי של רדיו קול חי. באוגוסט 2013 רכש פדידה את חלקו של ישי לפידות בלהקת קינדרלעך והפך למנהלה היחידי.
בשנים 2012 ו-2013 הפיק את מחזות הזמר 'שירים ונפלאות בבית הכנסת' ו'שירים ונפלאות בבית הספר' בכיכובם של אוהד מושקוביץ, ישי לפידות, איציק דדיה, יונתן שינפלד, דניאל אהביאל ולהקת הקינדרלעך.
החל משנת 2015 הפיק את תוכנית המציאות 'הקול הבא', תוכנית ריאליטי המוזיקלית הראשונה[דרוש מקור] למגזר החרדי. התוכנית שודרה ברדיו קול חי במסגרת התוכנית 'מוצ"ש חי' בהנחייתו של מנחם טוקר.
בשנת 2017 החתים את אמן הג׳ז הישראלי דניאל זמיר והקים את להקת ״VOCALS", המונה חמישה זמרים בוגרי להקת הרבנות הצבאית.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 התחיל לייצג אמנים מחוץ למגזר החרדי, כגון אבישחר ג'קסון ואמיליה אוזון.
בשנת 2018 הפיק את העונה השנייה של הקול הבא מירושלים. כן הפיק וביים את המחזמר 'שירים ונפלאות בממלכת החלומות', בכיכובם של דודו פישר, עוזיה צדוק, להקת הקינדרלעך, עדי רן, שוקי סלומון ואמני קרקס Y.
בשנת 2019 הפיק את המופע ׳חבורת תרי״ג בן הזמנים׳ למגזר החרדי בבימויו של קלוד דדיה. באותה שנה החתים את האמן שולי רנד.
בשנת 2020 החתים את יונתן רזאל, בשיתוף עם המפיק רוני בראון וחברת הליקון. כן הפיק את העונה השלישית של הקול הבא דיזיין סיטי.
בשנת 2021 הפיק וביים את סדרת המופעים ׳קיץ חי׳, 14 מופעים ששודרו בתקופת הקורונה לכמאה אלף בתי אב בישראל באמצעות רדיו קול חי. כן הפיק את המופע ׳חבורת תרי״ג בן הזמנים 2׳ למגזר החרדי, בבימויו של קלוד דדיה. ב-2022 הפיק את ׳חבורת תרי״ג בן הזמנים 3׳. ב-2023 הפיק את ׳חבורת תרי״ג בן הזמנים 4׳. ב-2024 הפיק את ׳חבורת תרי״ג בן הזמנים 5'.
בשנת 2023 החתים את דניאל יטיב.
בשנת 2024 החתים את יעקב שוואקי.
חיים אישיים

פדידה נשוי לאביבית לבית פנחסוב, ואב לשש בנות. מתגורר ברמת גן.
הערות שוליים

↑  יקי אדמקר‏, מאבק של 30 שנה בעולם החרדי בא אל סופו בזכות האינטרנט, באתר וואלה, 27 בספטמבר 2015
↑  מנדי גרוזמן, "הכוכב הבא" הגרסה החרדית: ריאליטי חסידי, באתר nrg‏, 28 בינואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290186105171  ISNI: 0000 0004 0253 3804  MusicBrainz: 44696ff7-aa23-424e-ba98-415834efdd5e  VIAF: 298074130   WorldCat (עם VIAF): 298074130
ישראל בקר

| --- | --- |

ישראל בקר לאחר מלחמת העולם השנייה, באירופה
 לידה:  13 ביוני 1917 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 במאי 2003 (בגיל 85) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין הישן בהרצליה 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1933–2003 (כ־70 שנה)
 עיסוק:  שחקן, במאי תיאטרון
 פרופיל ב-IMDb
 
בקר, 1964. בוריס כרמי, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
לוחית זיכרון על ביתו של ישראל בקר ברח' הנביאים 4 בתל אביב
ישראל בֶּקֶר (13 ביוני 1917 – 30 במאי 2003) היה שחקן ובמאי תיאטרון, תסריטאי וצייר ישראלי.
חיים אישיים

היה נשוי לפנינה פרח (1920–2022), שחקנית גם היא, ואב לשני בנים. אחד מהם, הוא השחקן משה בקר.
פרסים והוקרה

בקר זכה בפרס שלום עליכם למשחק, "פרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון" על עיצוב תפקיד תרזה ב"אדי קינג" ויקיר העיר תל אביב לשנת 1999.
זכה בפרס לרנר לתרבות יידיש על מפעל חייו.
בעיר לנדסברג אם לך שבבוואריה, בה צולם הסרט "ארוכה היא הדרך", נקרא רחוב על שמו של בקר.
הערות שוליים

↑  סרט גרמני על עקורים יהודים, הארץ, 31 בדצמבר 1948
מה קל לשכוח, הארץ, 21 בספטמבר 1960
1 2  שמעון סאמט, השחקן-הבמאי מפולין, הארץ, 23 באפריל 1958
↑  תיאטרון - "בקץ הימים" מאת חיים הזז בתיאטרון "הבימה", "העולם הזה", גיליון 1833 מ-18 באוקטובר 1972, עמוד 11
↑  הצגת בכורה "אני רב החובל" ב"הבימה" , קול העם, 16 בנובמבר 1952
↑  מחזה מקורי יוצג ב'הבימה', הארץ, 19 בינואר 1956
↑  ר עזריה, לאחר בכורה - "מעינה" ב"הבימה", מעריב, 22 בינואר 1956
↑  ד. ארבל, "חזיונות סימון מאשאר' ב"הבימה", קול העם, 21 במרץ 1958
↑  לקראת הצגת-הבכורה של "רחוב המדרגות", קול העם, 16 באוקטובר 1958
↑  חיים גמזו, אמש עם גולדפאדן - "שני קוני למל" - ב"דו רה מי" עממי, הארץ, 20 באוגוסט 1959
↑  עדינה טייבלום, "שני קוני למל' ב"דו־רה־מי", קול העם, 13 ביולי 1962
↑  נסתיימו צלומי הסרט "שני קוני למל", למרחב, 9 בפברואר 1966
↑  רשימת הסרטים הישראלים המצליחים מעולם, חדשות, 18 באוקטובר 1990
↑  חיים גמזו, אמש בתיאטרון - "מדמואזל" בהבימה, הארץ, 12 ביוני 1960
↑  חיים גמזו, 'המלכה והמורדים׳ ב,הבימה׳, הארץ, 30 במרץ 1962
↑  חיים גמזו, אמש בתיאטרון - צדיקים אנחנו - ב"הבימה", הארץ, 3 במאי 1962
↑  "איציק ויטנברג" בתיאטרון "הבימה", למרחב, 4 במאי 1966
↑  סמדר שיר, בקר האב לימד את הנשיא לצייר, מעריב, 24 במאי 1979
↑  יידיש עכשיו!, מעריב, 7 במרץ 1988
↑  רונית מוזיקנט, עולמו המופלא של ישראל בקר, באתר ynet, 19 בספטמבר 2000
↑  מת השחקן ישראל בקר, באתר הארץ, 1 ביוני 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271899  NLI: 987007396117205171  BnF: cb171510206 (data)  GND: 1022133462  ISNI: 0000 0000 7738 1623  LCCN: n80090887  SUDOC: 203620593  VIAF: 13613670   WorldCat (עם VIAF): 13613670
שרידים אבולוציוניים באדם

השרירים המחוברים לאוזניים של האדם אינם מתפתחים מספיק כדי לאפשר את אותה ניידות שיש אצל יונקים אחרים. החצים מצביעים על צומת שרירי אוזן אצל קוף, שבאדם הם מנוונים והשריד לצומת נקראת פקעת דרווין.
שרידים אבולוציוניים באדם הם איברים, התנהגויות ומבנים מולקולריים שקיימים בבעלי חיים אחרים הקרובים לאדם, אבל באדם איבדו במהלך האבולוציה את התפקוד המקורי שלהם. שרידים אבולוציוניים כאלה עשויים לשמור על פונקציות פחותות או לפתח פונקציות שוליות חדשות. במקרים מסוימים איברים נחשבו בעבר כשרידים חסרי פעילות משום שתפקודם עדיין לא הובן, למשל בלוטת האצטרובל נחשבה בעבר לשריד אבולוציוני, משום שעוד לא היה ידוע תפקידם של הורמונים.
היסטוריה של המושג

בספרו "מוצא האדם" (1871) מנה צ'ארלס דרווין מספר איברים, שאותם כינה "קדמוניים". בין היתר היו ברשימה שרירי האוזן, שיני בינה, התוספתן, עצם הזנב, שיער גוף, והשריד לעפעף השלישי בזווית העין. דרווין גם הבחין באופי האקראי של חלק מהשרידים האבולוציוניים, במיוחד שרידים של שרירים, שאצל חלק מהאנשים נמצא שריד שלהם ואצל חלק לא.
ב-1893 פרסם רוברט וידרסהיים את "מבנה האדם", ספר על האנטומיה של האדם והרלוונטיות שלו להיסטוריה האבולוציונית של האדם. ספר זה הכיל רשימה של 86 איברים אנושיים שנחשבו לשרידיים, או כפי שהסביר וידרסהיים עצמו: "איברים שהפכו לחלוטין או חלקית לחסרי תפקוד, חלקם מופיעים בעובר לבדו, אחרים נמצאים במהלך החיים באופן קבוע או בלתי קבוע. לרוב איברים. מה שניתן לכנותו בצדק וסטיגיאלי." הרשימה שלו של איברים שרידיים כביכול כללה רבות מהדוגמאות בדף זה, כמו גם אחרות שנחשבו אז בטעות כשרידיות, כגון בלוטת האצטרובל, בלוטת התימוס ובלוטת יותרת המוח. חלק מהאיברים הללו שאיבדו את התפקודים הברורים והמקוריים שלהם, התברר מאוחר יותר כבעלי תפקודים שלא הוכרו לפני המאה ה-20. לדוגמה:
תפקידו של האצטרובל בוויסות הקצב הצירקדי (במאה ה-19 עדיין לא היה ידוע לא תפקידו ואפילו לא קיומו של מלטונין);
גילוי תפקידו של התימוס במערכת החיסונית קרה רק באמצע המאה ה-20;
יותרת המוח וההיפותלמוס עם ההורמונים הרבים והמגוונים שלהם היו רחוקים מלהיות מובנים, שלא לדבר על המורכבות של יחסי הגומלין ביניהם.
שרידיות אנטומית > תוספתן

פעם האמינו שהתוספתן הוא שריד של איבר מיותר בבני אדם מודרניים, שבאבות הקדמונים של האדם היו לו תפקידי עיכול, בדיוק כפי המצב היום במינים קיימים שבהם פלורת המעי מפרקת תאית וחומרים צמחיים בלתי ניתנים לעיכול אחרים. תפיסה זו השתנתה במהלך העשורים האחרונים, כאשר מחקרים הראו כי התוספתן עשוי לשרת מטרה חשובה. בפרט, הוא עשוי לשמש כמאגר לחיידקי מעיים מועילים. דרך אחת שמוצעת לכך היא שהתוספתן מאפשר לחיידקי המעי להתבסס מחדש במעי הגס במהלך החלמה משלשולים או מחלות אחרות.
לחלק מבעלי חיים אוכלי עשב, כגון ארנבות, יש תוספתן ומעי עיוור שכנראה נושאים טלאי רקמות עם תפקודים חיסוניים, ועשויים להיות חשובים גם בשמירה על הרכב פלורת המעיים. עם זאת, נראה שאין לתוספתן תפקוד עיכול רב, אם בכלל, והוא לא קיים אצל חלק מאוכלי העשב, אפילו כאלה עם מעי עיוור גדול. עם זאת, כפי שמוצג בתמונות המצורפות, התוספתן האנושי בדרך כלל דומה לגודלו של תוספתן הארנב, אם כי המעי העיוור מצטמצם לבליטה בודדת במקום בו מתרוקן המעי העקום לתוך המעי הגס. לחלק מבעלי החיים הטורפים עשויים להיות גם תוספתנים, אך לעיתים רחוקות יש להם יותר מאשר מעי עיוור שרידי. בהתאם לאפשרות של איברים שרידיים לפתח פונקציות חדשות, מחקרים מסוימים מצביעים על כך שהתוספתן עשויה להגן מפני אובדן של חיידקים סימביוטיים המסייעים בעיכול, אם כי לא סביר שזו תהיה פונקציה חדשה, בהתחשב בנוכחותם של תוספתנים אצל אוכלי עשב רבים. אוכלוסיות חיידקי המעי המתבצרות בתוספתן עשויות לתמוך בשיקום מהיר של פלורת המעי הגס לאחר מחלה, הרעלה או לאחר שטיפול אנטיביוטי מדלדל או גורם בדרך אחרת לשינויים מזיקים לאוכלוסיית החיידקים של המעי הגס.
מחקר משנת 2013, לעומת זאת, מפריך את הרעיון של קשר הפוך בין גודל המעי הגס לבין גודל ונוכחות התוספתן. הוא קיים באופן נרחב באאוארכונטוגליריים (מחלקת-על של יונקים הכולל מכרסמים, לגומורפים ופרימטים) וגם התפתח באופן עצמאי בחיות הכיס וביונקי הביב, והוא מגוון מאוד בגודל ובצורה, מה שיכול להצביע על כך שהוא אינו שריד. חוקרים מסיקים כי לתוספתן יש את היכולת להגן על חיידקים טובים במעיים. כך, כאשר המעי מושפע מהתקף של שלשול או מחלה אחרת המנקה את המעיים, החיידקים הטובים בתוספתן יכולים לאכלס מחדש את מערכת העיכול ולשמור על בריאות האדם.
שרידיות אנטומית > עצם העוקץ

עצם העוקץ, או עצם הזנב, היא שריד של זנב אבוד. לכל היונקים יש זנב בשלב מסוים בהתפתחותם; בבני אדם, הוא קיים לתקופה של 4 שבועות, בשלבים 14 עד 22 של העובר האנושי. זנב זה בולט בעיקר בעוברים אנושיים בני 31–35 ימים. עצם הזנב, הממוקמת בקצה עמוד השדרה, איבדה את תפקידה המקורי בסיוע לשיווי משקל וניידות, אם כי היא עדיין משרתת כמה פונקציות משניות, כמו היותה נקודת חיבור לשרירים, מה שמסביר מדוע היא לא התדרדרה עוד יותר.
במקרים נדירים, פגם מולד גורם למבנה קצר דמוי זנב בלידה. 23 מקרים של תינוקות אנושיים שנולדו עם מבנה כזה דווחו בספרות הרפואית מאז 1884. במקרים נדירים כגון אלה, עמוד השדרה והגולגולת נקבעו תקינים לחלוטין. החריגה היחידה הייתה זו של זנב באורך של כשנים עשר סנטימטרים. זנבות אלה, למרות שאין להם השפעה מזיקה, הוסרו כמעט תמיד בניתוח.
שרידיות אנטומית > שיני בינה

שיני בינה הן שיניים טוחנות שלישיות שאבות האדם השתמשו בהן כדי לעזור בשחיקת רקמת הצמח. ההנחה המקובלת היא שלגולגולות של אבות האדם היו לסתות גדולות יותר עם יותר שיניים, אשר שימשו אולי כדי לעזור ללעוס עלווה כדי לפצות על היעדר יכולת לעכל ביעילות את התאית המרכיבה את דופן תא הצמח. ככל שהתשנו שהדיאטות האנושיות לסתות קטנות יותר נבררו באופן טבעי, אך הטוחנות השלישיות, או "שיני הבינה", עדיין מתפתחות בדרך כלל בפי האדם.
אי התפתחות של שיני בינה באוכלוסיות אנושיות נעה מאפס אצל האבוריג'ינים הטסמניים לכמעט 100% אצל ילידים מקסיקנים. ההבדל קשור לגן PAX9 (ואולי גם לגנים אחרים).
שרידיות אנטומית > איבר יעקובסון

בבעלי חיים מסוימים, איבר יעקובסון הוא חלק מחוש ריח שני, נפרד לחלוטין, המכונה מערכת ריח העזר ומשמש לזיהוי פרומונים. מחקרים רבים בוצעו כדי למצוא אם יש נוכחות ממשית של איבר יעקובסון בבני אדם בוגרים. מחקר אחד העריך כי לכ-92% מהנבדקים שלהם שלא עברו ניתוח מחיצה היה לפחות איבר יעקובסון אחד שלם. מחקר אחר, לעומת זאת, הצהיר שאיבר יעקובסון נעלם במהלך התפתחות העובר כפי שקורה אצל פרימטים מסוימים. מחקר שלישי מצא עדויות לאיבר יעקובסון ב-13 מתוך 22 גופות (59.1%) וב-22 מתוך 78 חולים חיים (28.2%). בהתחשב בממצאים אלה, כמה מדענים טענו כי קיים איבר יעקובסון אצל בני אדם בוגרים. עם זאת, רוב החוקרים ביקשו לזהות את הפתח של איבר יעקובסון בבני אדם, במקום לזהות את מבנה האפיתל הצינורי עצמו. לפיכך נטען כי מחקרים כאלה, תוך שימוש בשיטות תצפית מקרוסקופיות, זיהו רקמות אחרות בתור איבר יעקובסון.
בין מחקרים המשתמשים בשיטות מיקרואנטומיות, אין עדויות מדווחות לכך שלבני אדם יש נוירונים תחושתיים פעילים כמו אלה באיברי יעקובסון מתפקדים של בעלי חיים אחרים. יתר על כן, אין עד כה ראיות המצביעות על קיומם של קשרים עצביים ואקסונים בין תאי קולטן תחושתיים הקיימים באיבר יעקובסון האנושי הבוגר ובין המוח. כמו כן, אין ראיות לפקעת ריח עזר כלשהי בבני אדם בוגרים, והגנים המרכזיים המעורבים בתפקוד איבר יעקובסון ביונקים אחרים הפכו לפסאודוגנים בבני אדם. לכן, בעוד נוכחותו של מבנה בבני אדם בוגרים נתונה לוויכוח, סקירה של הספרות המדעית הגיעה למסקנה, "רוב העוסקים בתחום [...] ספקנים לגבי הסבירות של איבר יעקובסון פונקציונלי בבני אדם בוגרים על פי המממצא העדכני."
שרידיות אנטומית > אוזן

לאוזניים של קוף מקוק ושל רוב הקופים האחרים יש שרירים הרבה יותר מפותחים מאלה של בני אדם, ולכן יש להם את היכולת להזיז את אוזניהם כדי לשמוע טוב יותר איומים פוטנציאליים. לבני אדם ולפרימטים אחרים כמו האורנגאוטן והשימפנזה יש שרירי אוזניים מינימליים ולא מתפקדים, אך עדיין גדולים מספיק כדי שניתן יהיה לזהותם. שריר המחובר לאוזן שאינו יכול להזיז את האוזן, מכל סיבה שהיא, כבר לא ניתן לומר שיש לו תפקיד ביולוגי. בבני אדם קיימת שונות בשרירים אלו, כך שחלק מהאנשים מסוגלים להזיז את אוזניהם לכיוונים שונים, ויכול להיות שאחרים יזכו בתנועה כזו על ידי ניסויים חוזרים ונשנים. אצל פרימטים כאלה, חוסר היכולת להזיז את האוזן מפצה בעיקר על ידי היכולת לסובב את הראש במישור אופקי, יכולת שאינה משותפת לרוב הקופים - פונקציה שסופקה פעם על ידי מבנה אחד מוחלפת כעת באחר.
המבנה החיצוני של האוזן מראה גם כמה מאפיינים שרידיים, כמו הצומת או הנקודה על סליל האוזן המכונה פקעת דרווין, שנמצאת בכ-10% מהאוכלוסייה.
שרידיות אנטומית > עין

קמט הלחמית הסהרוני (אנ') הוא קפל קטן של רקמה בפינה הפנימית של העין. זהו שריד של הקרום הממצמץ, או העפעף השלישי, איבר שמתפקד במלואו אצל כמה מינים אחרים של יונקים. השרירים הקשורים אליו הם גם שרידיים. רק מין אחד של פרימטים, פוטו זהוב, ידוע כבעל עפעף שלישי מתפקד.
שרידיות אנטומית > עין > איברי המין

מבנים שרידיים אנושיים כוללים שאריות אמבריולוגיות ששימשו פעם תפקיד במהלך ההתפתחות, כמו הטבור, ומבנים מקבילים בין זכרים ונקבות. למשל, גם גברים נולדים עם שתי פטמות, שלא ידוע כממלאות תפקיד בהשוואה לנשים. בכל הנוגע להתפתחות איברי המין, לאיברי המין הפנימיים והחיצוניים של עוברים זכרים ונקבות יש את היכולת להפוך באופן מלא או חלקי לאיבר המין של המין הביולוגי השני, אם הם נחשפים לחוסר/שפע-יתר של אנדרוגנים או לגן SRY במהלך התפתחות העובר.
בתקופה המודרנית, יש מחלוקת האם העורלה היא מבנה חיוני או שרידי. בשנת 1949, הרופא הבריטי דאגלס גיידנר ציין כי העורלה ממלאת תפקיד מגן חשוב ביילודים. הוא כתב, "לעיתים קרובות נאמר כי העורלה הוא מבנה שרידי נטול תפקוד [...] עם זאת, נראה שאין זה מקרי שבמהלך השנים שבהן הילד אינו שולט בצרכיו, העטרה מכוסה לחלוטין על ידי העורלה, שכן, ללא הגנה זו, העטרה הופכת להיות רגישה לפציעה ממגע עם בגדים או חיתולים מלוכלכים." במהלך האקט הפיזי של יחסי מין, העורלה מפחיתה את החיכוך, מה שיכול להפחית את הצורך במקורות סיכה נוספים. "עם זאת, ישנם חוקרים רפואיים שטוענים כי גברים נימולים נהנים ממין בסדר גמור וכי לאור מחקרים אחרונים על הדבקה בנגיף HIV, העורלה גורמת ליותר צרות ממה שהיא שווה". שטח העורלה החיצונית הוא בין 7 ל-100 סמ"ר, והעורלה הפנימית נמדדת בין 18 ל-68 סמ"ר, שהוא טווח רחב. לגבי מבנים שרידיים, כתב צ'ארלס דרווין, "איבר, כאשר הוא הופך חסר תועלת, עשוי בהחלט להיות משתנה, שכן לא ניתן למתן את הווריאציות שלו על ידי ברירה טבעית."