stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזס אינגרם
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Alexander, Keith L. (25 בפברואר 2021). "'Queen's Gambit' actor Moses Ingram's unrelenting journey from West Baltimore to Hollywood". The Washington Post. נבדק ב-21 בספטמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה).
↑  Ray-Harris, Ashley (31 בדצמבר 2020). "Moses Ingram Has The Answers To Your The Queen's Gambit Questions". Elle. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Moses Ingram '12 Talks about Her Time at BSA". Baltimore School for the Arts. 24 במרץ 2021. נבדק ב-13 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Moses Ingram on her Debut role as Jolene in "The Queen's Gambit"". 30 בנובמבר 2020. נבדק ב-31 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Two Yale students honored with Princess Grace Awards". YaleNews. 1 באוגוסט 2018. נבדק ב-2 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Review "Twelfth Night" at Yale Repertory Theatre". OnStage Blog. 27 במרץ 2019. נבדק ב-1 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Zornasa, Laura (25 באוגוסט 2021). "Moses Ingram Knows You Wanted More of Her in 'The Queen's Gambit'". The New York Times. נבדק ב-21 בספטמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hammond, Pete (3 בספטמבר 2021). "Peter Hedges On Bringing His Pandemic-Shot Zoom Drama 'The Same Storm' To Telluride Film Festival". Deadline. נבדק ב-24 בספטמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sneider, Jeff (15 בינואר 2020). "Newcomer Moses Ingram Joins Denzel Washington in Joel Coen's 'Macbeth'". Collider. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  D'Alessandro, Anthony (21 בינואר 2021). "Garret Dillahunt, A Martinez, Keir O'Donnell & Moses Ingram Join Michael Bay's 'Ambulance'". Deadline Hollywood. אורכב מ-המקור ב-22 בינואר 2021. נבדק ב-13 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Riley, Jenelle (1 בספטמבר 2021). "Variety Announces 10 Actors to Watch for 2021". Variety. נבדק ב-24 בספטמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Asmelash, Leah (1 ביוני 2022). "'Star Wars' calls out racism after attacks on Moses Ingram". CNN. נבדק ב-2 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pulliam-Moore, Charles (31 במאי 2022). "Star Wars stands with Obi-Wan Kenobi's Moses Ingram amid racist fan backlash". The Verge (באנגלית). נבדק ב-1 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cain, Sian (1 ביוני 2022). "Disney and Ewan McGregor condemn 'horrendous' racism sent to Obi-Wan Kenobi star Moses Ingram". The Guardian. נבדק ב-2 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  White, Peter (23 ביוני 2022). "Moses Ingram Joins Apple Limited Series Lady In The Lake, Replacing Lupita Nyong'o Alongside Natalie Portman". Deadline Hollywood. נבדק ב-23 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Grobar, Matt (2 באוגוסט 2022). "Obi-Wan Kenobis Moses Ingram Joins Apple's Limited Series The Big Cigar As Recurring". Deadline Hollywood. נבדק ב-2 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Goodfellow, Melanie (23 במרץ 2023). "Moses Ingram, Michael Shannon, Bronagh Gallagher, Tim McInerney & Lennie James Join Joshua Oppenheimer's Neon-Backed Musical The End". Deadline Hollywood. נבדק ב-23 במרץ 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
מארק ויגלסוורת'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 ביולי 1964 (בן 60) סאסקס,  דרום-מזרח אנגליה 
 מוקד פעילות:  בורנמות', הממלכה המאוחדת
 מקום לימודים:  בית הספר בריאנסטון  אוניברסיטת מנצ'סטר  האקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון
 עיסוק:  מנצח
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, אופרה
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 שיתופי פעולה בולטים:  התזמורת הסימפונית של בורנמות'
 https://www.markwigglesworth.com
 
מארק ויגלסוורת' (באנגלית: Mark Wigglesworth; נולד ב-19 ביולי 1964) הוא מנצח בריטי.
ביוגרפיה

מארק ויגלסוורת' נולד בסאסקס. הוא למד בבית הספר בריאנסטון, אוניברסיטת מנצ'סטר, והאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. הוא זכה בתחרות הניצוח ע"ש קיריל קונדראשין באמסטרדם בשנת 1989. ג'ון דראמונד מינה אותו למנצח משותף של תזמורת רשות השידור הבריטית בשנת 1991, תפקיד שמילא עד 1993. ויגלסוורת' היה המנצח הראשי של תזמורת ה-BBC הלאומית של ויילס מ-1996 עד 2000. הוא היה מנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של רדיו שוודיה מ-1998 עד 2001.
בשנת 1991 ניצח על האופרה "כך עושות כולן" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן שבלונדון. בנובמבר 2002. הוא גם ניצח באופרה הלאומית הוולשית, מטרופוליטן אופרה, האופרה הלאומית האנגלית, ופסטיבל גליינדבורן. בשנת 2005, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה כשניצח על "נישואי פיגארו".
באפריל 2006 מונה ויגלסוורת' למנהל המוזיקלי הבא של תיאטרון לה מונה שבבריסל, במקום קזושי אונו. הוא היה אמור לקבל במקור את תפקידו כמנהל מוזיקלי בעונת 2008–2009, אך באפריל 2008 הודיע התיאטרון כי ויגלסוורת' לא ייכנס לתפקיד המנהל המוזיקלי בלה מונה.
בינואר 2014, האופרה הלאומית האנגלית מינתה את מארק ויגלסוורת' למנהלה המוזיקלי הבא, שיחליף את אדוארד גרדנר החל מספטמבר 2015. זמן קצר לאחר כהונתו, היו מחלוקות בינו לבין האופרה כך שהתפטר מתפקיד המנהל המוזיקלי של האופרה, בסוף עונת 2015 - 2016.
בנובמבר 2021, התזמורת הסימפונית של בורנמות' הודיעה על מינויו של ויגלסוורת' למנצח האורח הראשי הבא שלה, בתוקף מיידי. במרץ 2024, התזמורת הסימפונית של בורנמות' הודיעה על מינויו של ויגלסוורת' למנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2024–2025, עם חוזה ראשוני לארבע שנים.
ויגלסוורת' נשוי לארכאולוגית אנמייק מילקס מאוניברסיטת לונדון. לבני הזוג יש בת, והם גרים בסאסקס.
פליאה אלבק

| --- | --- |

 לידה:  28 באוקטובר 1937 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  27 בספטמבר 2005 (בגיל 67) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  1969–1993 (כ־24 שנים)
 תפקיד:  מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה
 תואר:  עו"ד
 בן או בת זוג:  שלום אלבק 
 
פליאה שרה אַלְבֶּק (חשוון ה'תרצ"ח, 28 באוקטובר 1937 - אלול ה'תשס"ה, 27 בספטמבר 2005) הייתה משפטנית ישראלית, זכורה בעיקר כמי שליוותה משפטית את הקמת ההתנחלויות ונתנה להן מטרייה משפטית.
ביוגרפיה

אלבק, בתו של יצחק ארנסט נבנצל (מבקר המדינה) ואחותם של הרב אביגדר נבנצל, ישעיהו נבנצל ושולה נבנצל-לוין, גדלה בירושלים. היא למדה בבית הספר חורב וסיימה בגיל 16 וחצי. קיבלה תואר במשפטים מהאוניברסיטה העברית ביוני 1961 והוסמכה כעורכת דין בשנת 1961.
התגוררה בעיר העתיקה בירושלים בשכנות להוריה ואחיה. הייתה נשואה לפרופ' שלום אלבק (חוקר תלמוד ומשפט עברי ובנו של פרופ' חנוך אלבק), ואם לחמישה: יהודה אלבק, פרופסור רחל אלבק-גדרון, רבקה אלבק-סלומון, הרב חנוך אלבק (רב קהילה ברמת בית שמש וחתן הרב דוד יצחק מן) ובתיה ליכט.
נפטרה ב-27 בספטמבר 2005 ממחלת הסרטן, נקברה בבית הקברות הר הזיתים.
קריירה

בדצמבר 1965 מונתה לסגנית פרקליט המדינה.
קריירה > קרקעות

הייתה במשך 24 שנים מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה. בתפקידה זה, עסקה בהסדר הקרקעות בנגב ובטיפול בתביעות הבדואים לאדמות ובבירור תביעות של ערבים על אדמות בגליל. בעיקר תחת ממשלות הליכוד בשנים 1977–1992, עסקה במעמד המשפטי של ההתנחלויות ושל השטח שעליו הוקמו. לצורך פעילותה אף סיירה רבות בשטח, גם באמצעות מסוקים. בעקבות החלטת בית המשפט העליון בעניין אלון מורה לפיה נאסר להפקיע קרקעות פרטיות לצורכי התנחלות, הגדירה אלבק את המנגנון המשפטי שאיפשר להכריז על קרקע כאדמות מדינה על פי החוק העות'מאני מ-1858 ועסקה באיתור אדמות שאינן מעובדות. לימים התגאתה בכך שכל פעולותיה עמדו במבחן בג"ץ. אף על פי כן ספגה ביקורת רבה מחוגי השמאל, שראו בפעילותה דוגמה לאופן שבו מצדיק המנגנון הביורוקרטי והמשפטי פגיעה בזכויות אדם. מנגד ספגה ביקורת גם מהצד הימני על התנגדותה העיקשת להפקעת קרקעות מאנשים פרטיים ועל עיכוב הקמת התנחלויות. אליקים העצני, מאנשי קריית ארבע, סיפר כי "הכביש המוביל לקריית ארבע מתפתל ומתפתל, לעיתים תוך סיכון חיי אדם, כי היא לא רצתה לקחת מהערבים את האדמה שלהם. חרקנו שיניים".
בראשית שנות ה-80, במקביל לגיוס מלאי מספק של קרקעות להתיישבות ממשלתית, עסקה בבקרה על רכישת קרקעות וההתיישבות הפרטית. מתוקף תפקידה היא הזהירה רוכשים פוטנציאליים לוודא שקרקעות שהם קונים קיבלו היתר עסקה מהמנהל האזרחי, כדי לצמצם את הסיכוי להונאה. בעקבות מספר מקרים של הונאה במכירת קרקעות היא קבעה בשנת 1985 תקנות להסדר עסקאות הנדל"ן ביהודה ושומרון. בעקבות זאת, היא זכתה לכינויי גנאי מסוחרי הקרקעות, יהודים וערבים.
למרות ההשקפה הניצית שיוחסה לה, הביעה דעתה בשנותיה האחרונות בריאיון לעיתון הארץ כי בהתנחלויות יש אלמנט של זמניות ולמתנחלים אין זכות קניין על בתיהם על פי המשפט הבינלאומי הפומבי. באותו ראיון אמרה כי:
התפקיד שהיה לי בעניין ההתנחלויות היה לבדוק שהקרקע שמבקשים להקים בה התנחלות היא אדמות מדינה ושלא פוגעים באף אדם פרטי. הרעיון הזה מאוד דיבר אל לבי והמדיניות הזאת מאוד קסמה לי. מצד אחד ליישב את ארץ ישראל, ואני גדלתי על ברכי הציונות בלי מירכאות, ומצד שני לא לפגוע באף אדם כשעושים את זה. להגן על הפרט ולתת למדינה אפשרות לבצע את תפקידה. (...) יש למעלה ממאה יישובים שבנויים על חוות הדעת שלי. תמיד כשבאתי לבקר בהם, הרגשתי שהם כמו ילדים שלי.
קריירה > עניינים אחרים

בנוסף לענייני קרקעות עסקה אלבק בנושא של אימוץ והייתה חברה בוועדת עציוני לגיבוש חוק בנושא. בשנות ה-80 עסקה בהסדרת אימוצים מחוץ לישראל. ועמדה בראש צוות בינמשרדי לעניין אימוץ ילדים מחוץ לישראל. בשנת 1976 הייתה חברה בוועדה לקידום מעמד האישה בה הביעה את העמדה שקידום האישה לא צריכה לבוא על חשבון הילודה.
כן עסקה במתן המענה של המדינה לתביעות נגדה. בשנת 1991 התעוררה סערה ציבורית לאחר שהודלף מסמך פנימי של הפרקליטות שבו חיוותה את דעתה לדחות תביעת פיצויים של תושב ח'אן יונס שאשתו נהרגה בפעולת צה"ל. במסמך זה טענה בין היתר כי: ”פרט לכל ההגנות הרגילות, צריך לטעון שהתובע רק הרוויח ממות המנוחה, שכן בחייה היה חייב לפרנס אותה ועתה איננו חייב בכך - לכן נזקו הוא לכל היותר אפס”. בעקבות כך תבע חבר הכנסת יוסי שריד לפטרה, אך דרישתו לא נתמלאה, שכן טיעונים מעין אלו, שלכאורה מצביעים על אטימות רגשית, רווחו בשפה המשפטית.
קריירה > אחרי שירות המדינה

ב-1993 הודחה מתפקידה על ידי שר המשפטים דוד ליבאי, על רקע ביקורת פנימית (שהודלפה) שהטיחה בחיים אורון, בה הטילה ספק בנאמנותו למדינה, לאחר שביקש לקבוע פיצויים לנפגעי טרור יהודי. היא הואשמה בכך שהיה אסור לה כעובדת מדינה להעביר ביקורת על נבחר ציבור.
לאחר שנת צינון, היא פתחה משרד פרטי שהתמחה בדיני קרקעות. בין השאר ייצגה את מושב רשפון מול מינהל מקרקעי ישראל על רקע רישום קרקעות המושב על שם הקרן הקיימת לישראל, וזכתה בעתירתה.
ספרה

פליאה אלבק, השימוש בקרקעות ביהודה ובשומרון לצורך התיישבות היהודית - היבטים משפטיים ומבחן המציאות (בתוך) העלייה אל ההר - ההתיישבות היהודית המתחדשת ביהודה ושומרון, העורך: אברהם שבות, הוצאת ספריית בית אל - המכללה האקדמית יהודה ושומרון - 2002
הערות שוליים

↑  אשה בבית, גבר במשרד, מעריב, 21 בדצמבר 1979
↑  מוסמך למשפטים, דבר, 16 ביוני 1961
↑  הערכה לפרקליטות המדינה בהסמכת 72 עורכי דין חדשים, דבר, 6 באוקטובר 1961
↑  מינוי עובדים בכירים בשירות המדינה, למרחב, 26 בדצמבר 1965
↑  מאות מיליוני ל"י ישולמו לבדווים שפונו מאדמותיהם, מעריב, 4 בדצמבר 1975
↑  יוסף צוריאל, נדחו העבודות להקמת מצפה הר זיו בגליל, מעריב, 4 ביולי 1979
↑  עמוס לבב, טסה במסוק לקבוע חוקיות ההתנחלויות, מעריב, 20 בינואר 1978
↑  עמוס לבב, הפרקליטה המעופפת חגה במסוק מעל ארבע ההתנחלויות, מעריב, 20 בינואר 1978
↑  יוסף צוריאל, מאתרים קרקעות ליישובים ביו"ש, מעריב, 31 בינואר 1979
↑  יוסף חריף, לאחר "מלחמה על כל דונם" הוחלט פה אחד; יוקצו קרקעות לשבע התנחלויות קיימות, מעריב, 15 באוקטובר 1979
עדה כהן, הגיבורה האמיתית, מעריב, 17 באוקטובר 1979
↑  הביקורת על החלטותיה של אלבק התייחסה, בין השאר, להתעלמותה מאדמות לא מעובדות ששימשו את הפלסטינים למרעה ולהגדרת אדמות אלו כאדמות מדינה
↑  יוסף חריף, הממשלה לא תגיב על עסקת הנשק ארה"ב מצרים עד שתקבל מידע מוסמך, מעריב, 10 בדצמבר 1979
↑  צורף עוזר לגב' אלבק, מעריב, 12 בדצמבר 1979
↑  אילן בכר, הממשלה אצה ליצור עובדות ביו"ש בטרם הבחירות, מעריב, 12 באפריל 1984
↑  עמוס לבב, תחרות סמויה בשטחים: תנופת בנייה יהודית מול בנייה ערבית מואצת, מעריב, 11 בינואר 1983
↑  ברוך מאירי ואילן בכר, רכישת קרקע ביו"ש - רק בהיתר המינהל, מעריב, 13 במאי 1983
↑  אמנון אברמוביץ', "העניין הזה החל אצלינו" (שרון, פברואר 80), מעריב, 16 באוגוסט 1985
↑  ברוך מאירי, בישראל כ-600 ילדים בני אימוץ לפי מסקנות ועדת עציוני, מעריב, 7 בנובמבר 1979
↑  גבי קסלר, משרד הרווחה יסייע למעוניינים באימוץ ילדים מברזיל, מעריב, 18 באפריל 1986
ברוך מאירי, ילדי ברזיל מגויירים במהירות, מעריב, 20 באפריל 1986
↑  אלבק: בית המשפט חייב לבדוק הסכמת ההורים, מעריב, 17 ביוני 1988
↑  להקל על האשה - לא על חשבון המשפחה, מעריב, 28 בספטמבר 1976
↑  שאול הון, חייל שנפטר ממחלת הסרטן, מעריב, 21 בינואר 1980
↑  שרשור ובו פרטים מדיוני ההדחה בטוויטר של עמית סגל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308073205171  ISNI: 0000 0000 6693 5598  LCCN: nr2006027740  SUDOC: 24412356X  VIAF: 88359015   WorldCat (עם VIAF): 88359015
דוד עורי

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 1934 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  23 בנובמבר 2012 (בגיל 77) בית אלפא, ישראל 
 שם לידה:  דוד לדרר 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אורנים - המכללה האקדמית לחינוך 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 www.davidori.com
 
דוד עוֹרִי (26 בנובמבר 1934 - 23 בנובמבר 2012) היה מלחין, מעבד ומורה למוזיקה ישראלי.
חייו

דוד עורי נולד בשם דוד לדרר בבודפשט בירת הונגריה. בשנת 1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל לאחר שהות בקפריסין. תחילה התגורר בתל אביב, ובשנת 1960 הצטרף כחבר לקיבוץ בית אלפא. הוא למד הוראת מוזיקה במכללת אורנים לחינוך, וכן למד הלחנה אצל יצחק סדאי ואבל ארליך.
במשך שנים רבות לימד מוזיקה באזור העמק והלחין מוזיקה מסוגים שונים, סימפונית, קאמרית, מוזיקה לתיאטרון ולסרטים, מוזיקה אלקטרונית ומוזיקה קלה.
דוד נישא לזיוה ולזוג שלושה ילדים ונכדים.
דוד עורי מת בקיבוצו, בית אלפא, ב-23 בנובמבר 2012, בגיל 78.
יצירתו (רשימה חלקית)

1960 - שישייה לחליל, כינור, ויולה, צ'לו ופסנתר, בוצעה לראשונה על ידי תלמידי סמינר אורנים.
1968 - "ירושלים", קנטטה כוריאוגרפית לאלט, מקהלה מעורבת ותזמורת, בסגנון מודאלי לטקסט מספר תהילים, נכתבה בהזמנת פסטיבל עין גב 1968 ובוצעה בטסטימוניום הראשון באותה שנה.
1969 - רביעיית כלי נשיפה ממתכת לשתי חצוצרות, קרן וטרומבון
1970 - "שלושה קטעים זעירים" לתזמורת נכתבו בסגנון חדיש מאוד. ביצוע בכורה תזמורת הקיבוצים בניצוח אבי אוסטרובסקי
1973 - "מוזיקה לתזמורת קאמרית" בוצעה לראשונה בנגינת תזמורת הנוער של הקיבוצים, בניצוח אהרון חרל"פ
1977 - "אינוונציה על מי" לפסנתר, חליל, כינור וצ'לו ביצעה לראשונה שלישיית וולקוב עם מיכאל מלצר במוזיאון תל אביב. עורי עיבד את היצירה גם לתזמורת כלי קשת.
דוד עורי מנצח על תזמורת בהצגה "זרעים של מסטיק" בית אלפא 1965 צלם-אליעזר סקלרץ (באדיבות ביתמונה) 1978 - חמישה שירים לאלט ולפסנתר, למילים של ציונה שביט, בעלי אופי לירי. ביצוע בכורה 1979, עם תמר רז, אלט ועדית צבי, פסנתר
1979 - "קאנון בתנועה מעגלית" נכתב לשישה נגני כלי הקשה, הערוכים במעגל והנגנים עוברים מכלי לכלי על פי תיווי מדויק.
1979 - "שבע כפול שבע" לכלי ולנגן, הרשומה בשתי חמשות, אחת לכלי ואחת למבצע, המתבטא בקולות, רעשים ותנועות. היצירה הותאמה על ידי המלחין לרוב כלי הנגינה, ואף להרכב מוזיקלי ולתזמורת.
הערות שוליים

↑  אבלים, מודעת אבל והספד של מאיר מינדל
↑  יהודה כהן, נעימי זמירות ישראל: מוזיקה ומוזיקאים בישראל, תל אביב: עם עובד (ספרי מוזיקה), תש"ן 1990, עמ' 304–305.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266123005171  GND: 1147067848  ISNI: 0000 0000 7905 1302  LCCN: n94002038  VIAF: 18904064   WorldCat (עם VIAF): 18904064
זימבבואה

ערך זה עוסק במדינה בדרום אפריקה. אם התכוונתם לאתר הארכאולוגי שהעניק למדינה את שמה, ראו .
רפובליקת זימבבואה (באנגלית: Republic of Zimbabwe, לשעבר רודזיה הדרומית) היא מדינה ללא מוצא לים בחלקה הדרומי של יבשת אפריקה. היא גובלת במוזמביק במזרח, דרום אפריקה בדרום, בוטסואנה במערב וזמביה בצפון.
זימבבואה היא המדינה היחידה בעולם הקרויה על שם אתר ארכאולוגי – זימבבואה הגדולה.
היסטוריה > זימבבואה הגדולה

מעט ידוע על ימי השגשוג של אזור זימבבואה, שקדמו לעידן הקולוניאלי. במוקד המחקר על ההיסטוריה של המקום נמצא המונומנט הלאומי של זימבבואה הגדולה, מרכז של הריסות עתיקות מהגדולים באפריקה הדרומית, שהוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1986. על פי ההשערות המקובלות, בוני האתר היו ככל הנראה היו אלה בני הקרנגה, קבוצה אתנית הדוברת את שפת השונה.
הראיות הארכאולוגיות שנחשפו בחפירות מצביעות על כך שזימבבואה הגדולה הייתה אחד ממרכזי הסחר החשובים ביבשת. שבשיאה הגיעה רשת קשרי המסחר שלה עד מקומות כמו קילווה, מלינדי ומוגדישו, ואפילו לנמלים בהודו ובסין. ענפי היצוא העיקריים של מעצמת סחר זו היו בקר וזהב.
הסיבות לשקיעתה של זימבבואה הגדולה נותרו מסתוריות בדיוק כמו הופעתה, וישנן מספר השערות לכך. השערה מקובלת גורסת שאנשי זימבבואה הגדולה ניצלו את משאבי הסביבה יתר על המידה, דבר שהוביל לרעב ולשקיעה. כך או כך, בתחילת המאה ה-15 זימבבואה הגדולה ננטשה.
היסטוריה > העידן הקולוניאלי

בשנת 1889 הבטיח המתיישב הבריטי ססיל רודס זכויות כרייה מן המלך לובנגולו משבט הנדבלה. הזיכיון איפשר לחברה הדרום אפריקנית הבריטית British South Africa Company ‏(BSAC) לכרות זהב ומינרלים אחרים, ולנהל את השטח שברבות הימים עתיד היה להפוך לרודזיה. בשנת 1895 קבוצת מתיישבים לבנים מדרום אפריקה, תחת הנהגת ה-BSAC, החלו בהתיישבות במחוז משולנד (Mashonaland) ובכריית מחצבים. בשנים 1896–1897 פרצו מרידות בקרב שבטי השונה והנדבלה, שדוכאו ביד קשה ובכוח רב. מרידות אלו נודעו בהמשך כמלחמת העצמאות הראשונה (הצ'ימורנגה (אנ') הראשונה). המרידה הונהגה על ידי שאמאנים וצ'יפים מקומיים, שהוצאו להורג עם תבוסתם.
רודזיה נוהלה על ידי חברת BSAC בראשותו של רודס עד שנת 1922. במשאל שנערך באותה שנה בקרב המתיישבים הלבנים נדחתה ההצעה לספח את האזור לדרום לאפריקה, ובמקום זאת קיבלה רודזיה בשנת 1923 מעמד של קולוניה בריטית עצמאית. בניגוד למושבות האחרות באפריקה, נהנתה רודזיה מעצמאות רבה יחסית והיא נוהלה על ידי משרד הדומיניון שניהל את הקשרים עם ארצות כמו אוסטרליה וקנדה ולא על ידי משרד המושבות הבריטי. הבחירות ברודזיה היו כלליות, אולם זכות ההצבעה ניתנה רק לאנשים בעלי הכנסה והשכלה. תנאים אלה מנעו כמעט מכל השחורים להצביע. בשנות ה-30 של המאה ה-20 חוקקו ברודזיה חוקי הפרדה גזעית שקבעו אזורים נפרדים ללבנים ולשחורים. עם זאת, חוקי ההפרדה היו רכים יותר מהאפרטהייד של דרום אפריקה. בשנת 1952 החל ראש ממשלת רודזיה, גודפריד היגינס, לדבר על "שותפות" בין הגזעים, אך נטען שכוונתו הייתה ל"שותפות של הרוכב עם סוסו".
בשנת 1953 התאחדה רודזיה עם צפון רודזיה (היום זמביה) ועם ניאזאלנד (באנגלית: Nyasaland, היום מלאווי) ליצירת הפדרציה של רודזיה וניאזאלנד. הפדרציה התמוטטה בשנה 1963, אז דרשה דרום רודזיה (שבהמשך נקראה רודזיה) מבריטניה עצמאות, אך הדרישה נדחתה כל עוד לא הועבר השלטון לאוכלוסייה המקומית. בתגובה לכך הכריזה ממשלתו של איאן סמית באופן חד-צדדי על עצמאות מבריטניה ב-11 בנובמבר 1965. אף על פי שבריטניה ראתה בהכרזה מרד, לא נעשו ניסיונות לפזר את ממשלתה העצמאית של רודזיה. עם כישלון המשא ומתן ב-1968 הובאה רודזיה בפני מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, שם הטילה בריטניה וטו נגד החלטה להטיל עליה עיצומים כלכליים. בשנת 1970 הכריז סמית על היותה של רודזיה רפובליקה, כך ביקש לנתק כל קשר עם הממלכה הבריטית, אך למרות זאת נותרה רודזיה מבודדת מבחינה בינלאומית בגלל מדיניותה המפלה נגד הרוב השחור, מדיניות היונקת את שורשיה מן האפרטהייד הדרום אפריקני.
היסטוריה > המאבק לעצמאות

המאבק לעצמאות התנהל על ידי שתי תנועות מחתרת, כנגד המשטר הלבן של רודזיה. המחתרת הראשונה, "האיחוד העממי של זימבבואה האפריקנית" – ZAPU – בראשות ג'ושוע נקומו והמחתרת השנייה, "האיחוד הלאומי של זימבבואה האפריקנית" – ZANU – בראשות רוברט מוגאבה. המחתרות ניהלו מלחמת גרילה ואילצו את משטרו הלבן של איאן סמית לנהל עימן משא ומתן. בעקבות ועידה בלונדון בשנים 1979–1980, הוחלט על בחירות כלליות ברודזיה. בפברואר 1980 נערכו לראשונה בחירות חופשיות כלליות במדינה ומפלגת "האיחוד הלאומי של זימבבואה האפריקנית" בראשות מוגאבה זכתה בבחירות. לאחר הבחירות שונה שמה של המדינה לזימבבואה והוחלפו הדגל והסמל הלאומיים. כנשיא המדינה מונה איש הציבור כנען בננה.
היסטוריה > זימבבואה העצמאית

השליט במדינה מאז עצמאותה באפריל 1980 ועד ההפיכה הצבאית בנובמבר 2017, היה רוברט מוגאבה, אשר היה פעיל במאבק בשלטון הלבן ברודזיה ואף נאסר עקב כך. מוגאבה הנהיג במדינה שלטון יחיד נוקשה, תוך הגבלת חופש העיתונות וזכויות האדם. על פי נציבות האו"ם לזכויות אדם, הנהיג מוגאבה מדיניות של השתלטות ברוטאלית על אדמות חוואים לבנים במדינה. כמו כן נמתחה ביקורת בינלאומית קשה על מוגאבה, אשר ביצע גירוש המוני של רבבות אזרחים מפרברי הארארה, מחשש להפיכה שלטונית נגדו. עקב מדיניות זו סולקה זימבבואה מחבר העמים הבריטי בשנת 2004 והוטלו עליה עיצומים בנושא תרבות וספורט. האיחוד האירופי אסר על מתן ויזות למוגאבה ולשותפיו, בעוד ארצות הברית כוללת את זימבבואה תחת הכותרת "עמדת עריצות" ("Outpost of Tyranny"), לצד איראן וקוריאה הצפונית. זיוף תוצאות הבחירות ב-2006 וב-2008 וכן רדיפתו הרצחנית של שלטון מוגאבה את חברי האופוזיציה ואף מצביעים שנחשד כי תמכו בה, הביאו לגינוי חריף ולבידודה של זימבבואה.
בנובמבר 2017 התחוללה במדינה הפיכה צבאית במסגרתה רמטכ"ל צבא זימבבואה קונסטנטינו צ'יוונגה השתלט על השלטון והורה לעצור את הנשיא רוברט מוגאבה ואת חברי ממשלתו, אחר שמוגאבה פיטר את סגנו והיה חשש שהוא מבקש למנות את אשתו כסגניתו על מנת שתמונה בבא העת לנשיאה.
פוליטיקה

רשמית זימבבואה היא רפובליקה נשיאותית הכוללת שני בתי נבחרים וחוקה שחודשה בשנת 2005. בפועל שלט בזימבבואה רוברט מוגאבה שלטון יחיד, מאז בחירתו בשנת 1980 ועד להדחתו על ידי הצבא בשנת 2017. בשבע השנים הראשונות לשלטונו כיהן כראש ממשלה תחת הנשיא כנען בננה, שאיחד את פלגי המורדים וייסד בפועל את זימבבואה. בשנת 1987 הודח בננה מתפקידו ומוגאבה מינה את עצמו גם לנשיא. בזימבבואה קיימת גם אופוזיציה – "התנועה לשינוי דמוקרטי", ה-MDC. התנועה השתתפה בבחירות ב-2006, אך טענות רבות נשמעו כלפי טוהר הבחירות והחשש כי התקיימו בהן זיופים רבים.
לאור המצב הכלכלי המידרדר בזימבבואה, החלה האופוזיציה, בראשות מורגן צ'נגיראי, לקיים הפגנות נגד משטרו של מוגאבה. במרץ 2007 צואנגיראי נעצר על ידי משטרו של מוגאבה ונלקח לחקירה, יחד עם עוד עשרות מחברי מפלגת ה-MDC. מעצרם הברוטאלי של אנשי האופוזיציה עורר גינויים חריפים ברחבי העולם. מזכירת המדינה האמריקאית קונדוליזה רייס, קראה לשחרורו המיידי של צ'נגיראי ולהפלת משטרו הרודני של מוגאבה.
בבחירות שהתקיימו במאי 2008 הסתמן ניצחון למפלגת האופוזיציה, ה-MDC, בראשות צ'נגיראי, אולם בלחץ שלטון מוגאבה התמהמהה ועדת הבחירות המרכזית במדינה בפרסום תוצאת הבחירות ולבסוף הכריזה כי יתקיים סיבוב בחירות שני, כיוון שלכאורה לא זכה אף מועמד ברוב מוחלט. בתקופת ההמתנה לסיבוב הבחירות השני ערך שלטון מוגאבה מסע רדיפה רצחני כלפי חברי מפלגת ה-MDC, אשר כלל עינויים של מתנגדים פוליטיים ושל אזרחים שנחשדו בהצבעה ל-MDC, והוצאתם להורג ואף אונס ושריפת אנשים, דוגמת אשת ראש העיר הארארה, שזוהה עם תומכי צ'נגיראי. צ'נגיראי עצמו, מחשש לחייו ומהידרדרות המדינה למלחמת אזרחים עקובה מדם, ביקש מקלט בשגרירות הולנד והודיע לבסוף על פרישתו המאולצת מהמירוץ. האופוזיציה בזימבבואה קראה לעזרתן של מעצמות המערב וכן של דרום אפריקה השכנה. מועצת הביטחון גינתה את הנעשה במדינה וראשי מדינות כגון נשיא צרפת ניקולא סרקוזי וראש ממשלת בריטניה גורדון בראון הודיעו כי לא יכירו במשטרו של מוגאבה. אולם, סירובה של דרום אפריקה להתערב בנעשה בזימבבואה, כמו גם של מעצמות המערב שהודיעו כי רק יטילו עיצומים כלכליים על זימבבואה, הקטין את הסיכוי לשלטון פוליטי אמיתי במדינה בעתיד, מה גם שרוסיה וסין הטילו וטו על הצעה להטלת עיצומים על המדינה.
עם זאת, לאחר משא ומתן שנערך בין ה-MDC לבין מוגאבה הוסכם בסופו של דבר על מינויו של צ'נגיראי לראש ממשלה במקביל להמשך כהונתו של מוגאבה, ועל חלוקה של משרדי הממשלה ומוקדי הכוח בין המפלגות. מינויו של צ'נגיראי התממש ב-11 בפברואר 2009. במרץ 2009 נהרגה אשתו של צ'נגיראי בתאונת דרכים מסתורית.
בבחירות לנשיאות שנערכו ביולי 2013, נבחר מוגאבה לכהונה נוספת, כאשר האופוזיציה וגורמים בינלאומיים מטילים דופי בכשרות הבחירות, בין השאר, בשל היעדר שקיפות.
בנובמבר 2017 רמטכ"ל צבא זימבבואה קונסטנטינו צ'יוונגה השתלט בכוח על השלטון והדיח את ממשלתו של מוגאבה.
בקיץ שנת 2023 התרחשו בחירות לנשיאות ולפרלמנט במדינה זאת לצד ארגוני זכויות ששבו ודיווחו על הפרת זכויות על ידי הממשלה.