stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדיוויזיה ה-294 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  6 בפברואר 1940 – 9 באוקטובר 1944 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
הדיוויזיה ה-294 (בגרמנית: 294. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

דיוויזיית הרגלים ה-294 הוקמה ב-6 בפברואר 1940 כחלק מגל הגיוס ה-8 בדובלן במחוז צבאי IV (דרזדן).
הדיוויזיה השתתפה במערכה המערבית בבלגיה ובצרפת. באביב 1941 השתתפה בהתקפה על יוגוסלביה. מיולי 1941 הייתה הדיוויזיה חלק מקבוצת ארמיות דרום בחזית המזרחית ולחמה בקרבות באזור חרקוב ובשנת 1942 בעיקול הדון. בנובמבר 1943 ההפסדים בעמדת מיוס היו כה גבוהים עד שהדיוויזיה, שהייתה מורכבת מקבוצה קרבית אחת בלבד, נאלצה לסגת לאזור ניקופול ורק לאחר שילובה של קבוצת הדיוויזיה ה-333 חזרה לכשירות מבצעית. באוגוסט 1944 הושמדה דיוויזיית הרגלים ה-294 במהלך מבצע יאשי-קישינב של הצבא האדום ליד קישינב ומפקדה נהרג, והיא פורקה רשמית ב-9 באוקטובר 1944.
מפקדים

אוטו גאבקה (13 בפברואר 1940 - 22 במרץ 1942)
יוהנס בלוק (22 במרץ 1942 - 12 באוגוסט 1943)
הרמן פרנקינג (12 באוגוסט - 24 בדצמבר 1943)
ורנר פון אייכשטדט (24 בדצמבר 1943 - 26 באוגוסט 1944)
הערות שוליים

| גרמניה הנאצית דיוויזיות הוורמאכט ורמאכט |
| --- | --- | --- |
| דיוויזיות חי"ר | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 • 11 • 12 • 13 • 14 • 15 • 16 • 17 • 18 • 19 • 20 • 21 • 22 • 23 • 24 • 25 • 26 • 27 • 28 • 29 • 30 • 31 • 32 • 33 • 34 • 35 • 36 • 38 • 39 • 44 • 45 • 46 • 47 • 48 • 49 • 50 • 52 • 56 • 57 • 58 • 59 • 60 • 61 • 62 • 64 • 65 • 68 • 71 • 72 • 73 • 75 • 76 • 78 • 79 • 81 • 82 • 83 • 84 • 85 • 86 • 87 • 88 • 89 • 90 • 91 • 92 • 93 • 94 • 95 • 96 • 97 • 98 • 99 • 100 • 101 • 102 • 111 • 112 • 113 • 121 • 122 • 123 • 125 • 126 • 129 • 131 • 132 • 134 • 137 • 141 • 148 • מילואים 148 • 151 • 153 • מילואים 153 • 157 • 158 • 161 • 162 • טורקסטנית 162 • 163 • 164 • 167 • 168 • 169 • 170 • 176 • 177 • 179 • 180 • 182 • 183 • 187 • 189 • 193 • 196 • 197 • 198 • 203 • 205 • 206 • 207 • 208 • 209 • 211 • 212 • 213 • 214 • 215 • 216 • 217 • 218 • 221 • 223 • 225 • 227 • 228 • 232 • 239 • 240 • 242 • 243 • 244 • 246 • 250 • 251 • 252 • 253 • 254 • 255 • 256 • 257 • 258 • 260 • 262 • 263 • 267 • 268 • 269 • 272 • 275 • 276 • 277 • 282 • 286 • 290 • 291 • 292 • 293 • 294 • 295 • 296 • 297 • 298 • 299 • 300 • 301 • 302 • 303 • 305 • 306 • 319 • 320 • 326 • 327 • 329 • 332 • 333 • 334 • 335 • 336 • 337 • 339 • 340 • 342 • 344 • 345 • 346 • 347 • 352 • 353 • 355 • 356 • 357 • 359 • 362 • 363 • 370 • 371 • 376 • 383 • 384 • 385 • 387 • 389 • 390 • 404 • 462 • 463 • 490 • 526 • 554 • 604 • 707 • 708 • 709 • 710 • 711 • 712 • 714 • 715 • 716 • 717 • 718 • 719 • 999 |  |
| דיוויזיות חי"ר הרריות | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 157 • 188 • סקי 1 |  |
| דיוויזיות חי"ר גרנדיר | 6 • 31 • 36 • 45 • 78 • 153 • 552 • 553 • 560 • 561 |  |
| דיוויזיות חי"ר פולקסגרנדיר | 6 • 9 • 12 • 16 • 18 • 19 • 22 • 26 • 31 • 36 •  46 • 47 • 61 • 62 • 167 • 183 • 211 • 212 • 246 • 256 • 257 • 272 • 276 • 277 • 320 • 326 • 337 • 340 • 347 • 352 • 363 • 462 • 553 • 560 • 561 • 564 • 565 • 566 • 568 • 570 • 571 • 572 • 573 • 574 • 575 • 577 • 578 • 579 • 580 • 581 • 582 • 583 • 586 • 587 • 588 • 708 |  |
| דיוויזיות חי"ר פאנצרגרנדיר | 3 • 10 • 15 • 16 • 18 • 20 • 25 • 29 • 60 • 90 • 233 • גרוסדויטשלנד |  |
| דיוויזיות שריון | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 • 11 • 12 • 13 • 14 • 15 • 16 • 17 • 18 • 19 • 20 • 21 • 22 • 23 • 24 • 25 • 26 • 27 • 116 • 178 • 232 • 233 • הולשטיין • טטרה • להר • פלדהרנהאלה • פלדהרנהאלה 2 • קורמארק • קלאוזביץ |  |
| דיוויזיות שריון מילואים | 155 • 179 • 233 |  |
| דיוויזיות שריון מוצנחות | 1 • 2 |  |
| דיוויזיות צנחנים | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 |  |
| דיוויזיות יגר | 5 • 8 • 28 • 42 • 97 • 100 • 101 • 114 • 117 • 118 |  |
| דיוויזיות אבטחה | 52 • 203 • 207 • 213 • 221 • 286 • 390 |  |
| דיוויזיות השדה של הלופטוואפה | 3 • 4 • 6 • 7 • 9 • 10 • 12 • 13 • 16 • 20 • 21 |  |
| דיוויזיות פרשים | 1 |  |
| דיוויזיות נ"מ | 9 • 19 |  |
| דיוויזיות ארטילריה | 18 |  |
| דיוויזיות אימונים | 286 • 404 |  |
הדיוויזיה ה-344 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  25 בספטמבר 1942 – 8 במאי 1945 (שנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
הדיוויזיה ה-344 (בגרמנית: 344. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה ה-344 הוקמה ב-25 בספטמבר 1942 בצרפת ואנשיה גויסו מהמחוז הצבאי ה-5.
לאחר הכשרתה, היא נשלחה בנובמבר 1942 לגזרת בורדו שם הייתה כפופה לקורפוס ה-80 במסגרת הארמייה הראשונה בקבוצת ארמיות D. אחד הרגימנטים שלה היה הרגימנט ההודי ה-950. באוגוסט 1944 נשלחה הדיוויזיה לנורמנדי, ללא הרגימנט ה-950, שם ספגה אבדות כבדות ופורקה.
בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש והיא נלחמה בתחילה ביער הירטגן. באביב 1945 הדיוויזיה נשלחה לחזית המזרחית. חלקים מהדיוויזיה הגנו על האודר בין קראפיץ לקוסל במהלך מתקפת שלזיה העילית. לאחר שהחזית האוקראינית הראשונה פרצה מדרום לקוטבוס באמצע אפריל, דרש היטלר מקבוצת יולאס שדיוויזיית הרגלים ה-344 ליד דרבקאו, שרידי חטיבת משמר הפיהרר (מיור אוטו רמר) ושרידי דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-10 ליד ספרמברג, יתקפו צפונה לעבר אגף החזית האוקראינית הראשונה המתקדמת. המתקפה הסתיימה בכישלון, וכל היחידות הגרמניות כותרו על ידי חיילים סובייטים בכיס קאושה ונפלו בשבי.
מפקדים

פליקס שוואלבה (27 בספטמבר 1942 - 30 בספטמבר 1944)
אריך ולתר (30 בספטמבר 1944)
רודולף גולטש (30 בספטמבר 1944 - 16 באוקטובר 1944)
אויגן קניג (5 בנובמבר 1944 - 16 בדצמבר 1944)
גאורג קוסמאלה (16 בדצמבר 1944 - 28 בפברואר 1945)
רולף שרנברג (28 בפברואר 1945 - 15 במרץ 1945)
ארווין יולאסה (15 במרץ 1945 - 8 במאי 1945)
הדיוויזיה ה-370 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  17 בפברואר 1942 – 9 באוקטובר 1944 (שנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
הדיוויזיה ה-370 (בגרמנית: 370. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה ה-370 הוקמה ב-17 בפברואר 1942 בריימס, צרפת כחלק מהגל ה-19 של דיוויזיות חי"ר שהוקמו במהלך המלחמה.
לאחר שהדיוויזיה ביצעה משימות ביטחוניות בצפון צרפת, היא הועברה לחלק הדרומי של החזית המזרחית ביוני 1942 והצטרפה לארמייה ה-17 בקבוצת ארמיות דרום. לאחר שנפרסה בנהר מיוס, צעדו לוחמי הדיוויזיה ה-370 דרך רוסטוב על הדון יחד עם ארמיית הפאנצר הראשונה לעבר הקווקז. בינואר 1943, דיוויזיית הרגלים ה-370 השתתפה בהגנה על ראש הגשר של קובאן. מסתיו 1943 עד מרץ 1944 לחמה הדיוויזיה ליד חרסון ומיקולאייב עם הארמייה השישית. בדצמבר 1943 היא אורגמה מחדש לדיוויזיה חדשה מסוג 44.
דיוויזיית הרגלים ה-370 הושמדה ברומניה יחד עם קבוצת ארמיות דרום אוקראינה באוגוסט 1944 במהלך מבצע יאשי-קישינב, ופורקה כיחידה ב-9 באוקטובר 1944. הניצולים שולבו בדיוויזיות ה-76 וה-15 .
מפקדים

ארנסט קלפ (1 באפריל 1942 - 15 בספטמבר 1942)
פריץ בקר (15 בספטמבר 1942 - 15 בדצמבר 1942)
אריך פון בוגן (15 בדצמבר 1942 - 20 בינואר 1943)
פריץ בקר (20 בינואר 1943 - 1 במאי 1943)
הרמן בהמה (1 במאי 1943 - 7 בספטמבר 1943)
פריץ בקר (7 בספטמבר 1943 - 1 ביוני 1944
בוטו גראף פון הילזן (1 ביוני 1944 - 3 בספטמבר 1944)
הדיוויזיה ה-387 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 בפברואר 1942 – 13 במרץ 1944 (שנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
הדיוויזיה ה-387 (בגרמנית: 387. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 בפברואר 1942, והועמדה תחת פיקוד ארנו יאהר. הדיוויזיה נשלחה עד מהרה לחזית המזרחית, ולחמה במהלך מבצע וורונז'-וורושילובגרד, כחלק מהארמייה ההונגרית השנייה. הדיוויזיה לחמה במהלך מבצע אורנוס כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24, וספגה במהלך הקרבות אבדות כבדות. במרץ 1943 צורפו לדיוויזיה שרידי דיוויזיה ה-385. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות הקשים באוקראינה וברומניה, וב-13 במרץ 1944 הושמדה הדיוויזיה.
מפקדים

ארנו יאהר (10 בינואר 1942 – 21 בינואר 1943)
קורט גרוק (21 בינואר 1943 – 15 בפברואר 1943)
אברהרד פון שוקמן (15 בפברואר 1943 – 6 במאי 1943)
ארווין מני (6 במאי 1943 – 10 ביולי 1943)
אברהרד פון שוקמן (10 ביולי 1943 – 13 באוקטובר 1943)
ורנר פון אייכשטאדט (13 באוקטובר 1943 – 24 בדצמבר 1943)
אברהרד פון שוקמן (24 בדצמבר 1943 – 13 במרץ 1944)
הדיוויזיה ה-299 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  6 באפריל 1940   1 בספטמבר 1944 – 31 ביולי 1944   16 בפברואר 1945
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
הדיוויזיה ה-299 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > הקמה ראשונה

הדיוויזיה הוקמה ב-6 באפריל 1940, והועמדה תחת פיקוד וילי מוזר. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה ה-16, ונשארה כחיל כיבוש בצרפת, ולאחר מכן הועברה לפולין. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-29 במסגרת הארמייה השישית, והשתתפה בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. בפברואר 1942 הועברה הדיוויזיה לזירה המרכזית, שם לחמה במהלך מבצע קוטוזוב בקיץ 1943. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בבלארוס, ובקיץ 1944 הושמדה הדיוויזיה במהלך מבצע בגרטיון.
היסטוריה > הקמה שנייה

בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש, והיא לחמה בפרוסיה המזרחית, עד להשמדתה במרץ 1945.
מפקדים

| שם | כהונה | הערה |
| --- | --- | --- |
| וילי מוזר | 6 באפריל 1940 – 1 בנובמבר 1942 |  |
| ויקטור קוך | 1 בנובמבר 1942 – 5 בנובמבר 1942 |  |
| הנס ברגן | 5 בנובמבר 1942 – 3 במאי 1943 |  |
| ראלף פון אורוליה | 3 במאי 1943 – 15 בינואר 1944 |  |
| פאול רייכלט | 15 בינואר 1944 – 13 במרץ 1944 |  |
| ראלף פון אורוליה | 13 במרץ 1944 – 28 ביוני 1944 |  |
| הנס יונק | 28 ביוני 1944 – 31 ביולי 1944 |  |
| קרל יובל | 1 בספטמבר 1944 – 16 בפברואר 1945 | הקמה שנייה |
גטו לודז'

| --- | --- |

הגשר להולכי הרגל מעל רחוב זגיירסקה שהצטרף לשני חלקי הגטו. הרחוב עצמו לא היה חלק מהגטו. 1940
 מידע כללי
 סוג:  גטו
 מדינה:  ורתגאו
 מחוז:  לודז' 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  10 בדצמבר 1939
 תאריך שחרור:  19 בינואר 1945
 אוכלוסייה
 צבא משחרר:  הצבא האדום
 מספר אסירים בשיא:  205,000
 השתייכות האסירים:  יהודים מפולין, אוסטריה וגרמניה, צוענים
 נתונים
 קואורדינטות:  51°48′05″N 19°26′29″E﻿ / ﻿51.801389°N 19.441389°E﻿ / 51.801389; 19.441389
  (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיגטו לודז'(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיגטו לודז'(למפת פרובינציית לודז' רגילה) לודז' פיוטרקוב טריבונלסקי  פביאניצה טומשוב מזובייצקי  אופולה שוויינטוקז'יסקיה פולין גדול קוי.-פומ. שלזיה מזוביהגטו לודז'(למפת פרובינציית לודז' מוגדלת) לודז' פיוטרקוב טריבונלסקי  פביאניצה טומשוב מזובייצקי  אופולה שוויינטוקז'יסקיה פולין גדול קויאוויה-פומרניה שלזיה מזוביהגטו לודז'
  
 
הכניסה לגטו לודז'
גטו לודז' (בפולנית: Getto Łódzkie) היה אחד מן הגטאות הגדולים בפולין הכבושה. הוא נכלל בשטח שסופח לגרמניה והיה קרוב למחנה ההשמדה חלמנו. זה היה הגטו השני שהוקם, לאחר גטו פיוטרקוב, והאחרון שחוסל ב-1944. הגרמנים קראו לו בשם גטו ליצמנשטט (Litzmannstadt) לאחר ששינו את שם העיר לודז' וקראו לה ע"ש גנרל גרמני ממלחמת העולם הראשונה.
שטח הגטו היה רק ארבעה קמ"ר, מתוכם רק 2.5 קמ"ר בנויים. בשטח זה נדחסו למעלה מ-165,000 תושביה היהודים של לודז' וסביבתה. אליהם צורפו עוד כ-40,000 יהודים שגורשו מגרמניה, אוסטריה ואזורים אחרים וכן כ-7,000 צוענים.
בסך הכל עברו בגטו כ-205,000 איש. 877 נותרו בגטו כשהרוסים שחררו את האזור, וכ-10,000 שרדו את המלחמה במקומות אחרים.
הקמת הגטו

כשהכוחות הגרמניים כבשו את לודז' בספטמבר 1939, הייתה בעיר אוכלוסייה של 672,000 בני אדם, יותר משליש מהם (כ-233,000) היו יהודים. הרייך סיפח את לודז' ישירות לורתגאו (חלק משטחי פולין שסופח בשנת 1939) ושינה את שם העיר לליצמנשטט. מטרתם הייתה לגרש את האוכלוסייה היהודית לשטחי הגנרלגוברנמן שלא סופחו לרייך ולהקטין את האוכלוסייה הפולנית באופן משמעותי ולהופכה לכוח עבודה זול לגרמנים. צו מיום 10 בדצמבר 1939, פקד על הקמת נקודת איסוף זמנית ליהודים מקומיים על מנת להקל את תהליך הגירוש. עד 1 באוקטובר 1940 הגירוש כבר הושלם, והעיר הייתה אמורה להיות "נקייה מיהודים" (Judenrein).
הקמתו של הגטו נקשרה לסדרה של צעדים נגד היהודים, שבמסגרתם הם נושלו מעסקיהם ורכושם ונדרשו ללבוש טלאי צהוב. מאז פלישתה של גרמניה לפולין, יהודים רבים, בעיקר המנהיגות האינטלקטואלית והפוליטית, נמלטה לאזור הממשלתי או מזרחה לפולין הכבושה באזור הסובייטי. ב-10 בדצמבר 1939 פרסם ראש מחוז קאליש (Regierungprasident) אובלהור (Ubelhor) מזכר סודי המורה על הקמה של גטו בעיר לודז'.
ב-24 בינואר 1940, טרם ההודעה הרשמית על הקמת הגטו, השלטונות החלו להעביר מספר מצומצם של יהודים לשטח הגטו שעתיד לקום. באותו היום, הגיע טלגרם למשרדי הקהילה היהודית מתחנת משטרה מספר 5 שהייתה ממקומת בצפון העיר בשכונת באוטי, ובה נכתב כי רומקובסקי מזומן לשיחה דחופה. כיוון שהיה באותו הזמן בשיחה עם ראש העיר, שלח את שני מקורביו, הנריק נפתלין, תובע צעיר, ודורה פוקס, מזכירתו שדברה גרמנית. בתחנת המשטרה, הקצין האחראי, וורנקה (Warnke) הודיע להם שבתגובה להתחשבות בבריאות הציבור, ראש המשטרה הוציא פקודה להתחיל להעביר יהודים לעבר שכונת באוטי, אותה כינו הגרמנים באותה עת Seuchengebiet, או אזור הסגר, היא שכונת באוטי, שבה התגוררו יהודים רבים. לשניים נאמר כי ההעברה תעשה באמצעות כוחות משטרה לתחנות משטרה מספר 5 ו-6 ומשם יבוצע יישוב של היהודים באזור ההסגר, קרי שכונת באוטי. במהלך השיחה הופיע רומקובסקי. לאחר שעודכן בחדשות הודיע לגרמנים כי צוותו יסייע בכל הנדרש בתהליך ההעברה והורה לנפתלין להישאר במקום על מנת לסכם את הפרטים של תהליך ההעברה. השעה הייתה 15:00 בצהריים והקצין הגרמני ורנקה הודיע כי אוטוטו יחלו להגיע יהודים ראשונים לנקודות המדוברות. נפתלין קיבל מהקצין סקירה של השטח המדובר ומספר אישורי כניסה עבור נציגים מהקהילה היהודית שהיו אמורים לסייע בתהליך ההעברה. באותו זמן רומקובסקי קיבל אישור לתאם את העברת משרדי הקהילה מרחוב פומורסקה 18.
בלילה שבין ה-1 ל-2 במרץ התבצעה אקציה במסגרתה 500 משפחות פולניות ויהודיות פונו, ולפני עלות השחר, משפחות פולניות שחיו בדירות שגבלו עם הגטו נאסרו כאשר חלק יושבו מחדש בחלקים אחרים של העיר בעוד שאחרים נשלחו לגירוש ב-4 במרץ.
ב-8 בפברואר 1940 הוכרז הגטו באופן רשמי והוחל בגירוש יהודים לתוכו, אם כי עדיין היה גיטו פתוח. הגטו נחתם וננעל באופן מוחלט ב-1 במאי 1940.
כמעט 25% מהיהודים ברחו מהעיר, ובזמן בו הוקם הגטו האוכלוסייה היהודית מנתה 164,000 איש. במהלך השנים הבאות, יהודים ממרכז אירופה וקבוצות מרומניה גורשו לגטו.
כדי להבטיח את הנתק בין האוכלוסייה היהודית והלא יהודית של העיר, הנאצים הפעילו יחידות משטרה שיועדו לסיורים היקפיים. כמו כן הוקמה משטרה יהודית בתוך הגטו כדי להבטיח שאף יהודי לא ימלט. בכל יהודי שנתפס מחוץ לגטו מותר היה, על פי חוק, לירות מטווח קצר. ב-10 במאי נכנסו לתוקף צווים האוסרים על כל קשר מסחרי בין יהודים ושאינם יהודים בלודז', שגררו גם עונשים חמורים. הקשר עם האוכלוסייה הפולנית שהתנגדה לכיבוש הנאצי שחיתה מחוץ לגטו נחלש מאוד. בלודז' היה גם מיעוט אתני גרמני של כ-70,000 בני אדם, שרבים מהם היו נאמנים לנאצים.
הגירושים

הצפיפות בגטו הוחרפה כש-40,000 אנשים מהסביבה, כמו גם מגרמניה, לוקסמבורג, ומצ'כיה הכבושה (בעיקר מטרזיינשטט), יושבו מחדש בגטו לודז'. ב-20 בדצמבר 1941 הודיע רומקובסקי כי 20,000 יהודים יגורשו מהגטו, והם ייבחרו על ידי היודנראט מבין הפושעים, האנשים שסירבו לעבוד ועוד. ועדת פינוי הוקמה כדי לסייע בבחירת הקבוצה הראשונה של המגורשים. בחודשים הראשונים של 1942 נשלחו המגורשים אל מותם במחנה ההשמדה חלמנו. ב-15 במאי 1942 עוד כ-55,000 אנשים גורשו מלודז'.
עד ספטמבר 1942, רומקובסקי ויהודי לודז' למדו שגירוש פירושו מוות, בעיקר כשראו שמטענם של המגורשים הוחזר לגטו לעיבוד מחדש. הם היו עדים לפשיטה הגרמנית על בית החולים לילדים, שבה כל החולים נלכדו, הוכנסו למשאיות ולא נראו שוב. אנשים החלו לחשוד בגורלם של חבריהם שגורשו. בספטמבר, פקודה גרמנית חדשה דרשה כי 20,000 ילדים יהודים יימסרו לגירוש. גירוש זה כונה ה"שפרה". התעוררה מהומה בגטו על מי צריך לוותר. לאחר ששקל את האפשרויות, רומקובסקי היה משוכנע יותר מתמיד, כי הסיכוי להישרדות יהודית תהיה רק בעבודה פרודוקטיבית לרייך. הוא פנה להורי הילדים בגטו בזו הלשון:
מכה חמורה פגעה בגטו. הם מבקשים מאתנו לוותר על הטובים ביותר שיש לנו - הילדים והקשישים. הייתי ראוי שיהיה לי ילד משלי, אז נתתי את השנים הכי טובות בחיים שלי לילדים. אני כבר חייתי ונשמתי עם ילדים, אך אף פעם לא תיארתי לעצמי שאאלץ לספק את הקורבן הזה למזבח בידיים שלי. בגילי המבוגר, אני חייב להושיט את ידי ולהתחנן: אחים ואחיות! מסרו לי אותם! אבות ואמהות: תנו לי את ילדיכם!
בגטו הייתה התנגדות עצומה למסירת הילדים. כוחות משטרה יהודית נכנסו לבתים אבל לא הצליחו לקחת את הילדים נוכח התנגדות ההורים. הורים החביאו ילדים, שפכו שמן רותח על הבאים ונלחמו בכל דרך. רומקובסקי קרא לכוחות הגרמנים להיכנס. הגסטפו שהעריך את הגירוש ביומיים נאבק כמעט 10 ימים ועבר מבית לבית בניסיון להוציא את הילדים. חלק מהמשפחות התאבדו כדי למנוע את הבלתי נמנע. בתום אותם ימים נוראיים בגטו נלקחו רוב הילדים עד גיל 10 להשמדה. המשבר בגטו היה אדיר. הגירושים הואטו במשך זמן מה לאחר ספטמבר 1942.
סוף הגטו

גורלו הסופי של גטו לודז' נדון בין בכירי הנאצים כבר בשנת 1943. היינריך הימלר קרא לחיסולו הסופי של הגטו, עם קומץ של עובדים שיועבר למחנה ריכוז מחוץ ללובלין, ואילו שר החימוש אלברט שפר דגל בהמשך קיום הגטו כמקור של כוח עבודה זול, דבר הכרחי במיוחד כשהמלחמה פנתה עורף נגד גרמניה.
בשנת 1944 היווה גטו לודז', עם כ-70,000 תושביו, הריכוז הגדול ביותר של יהודים במזרח אירופה. הגטו הפך למחנה עבודה אחד גדול, שבו הישרדות תלויה אך ורק ביכולת לעבוד. בתי הספר ובתי החולים נסגרו, ומפעלים חדשים, כולל מפעלי חימוש, הוקמו. כוחות סובייטיים היו במרחק של 60 קילומטרים משם והתקדמו במהירות, והניצולים חיו על שמועות עקשניות של ישועה. ואז, לפתע, הסובייטים הפסיקו את התקדמותם.
בקיץ של שנת 1944, הגרמנים החליטו להתחיל בחיסול הדרגתי של האוכלוסייה שנותרה. מ-23 ביוני ועד 15 ביולי, כ-7,000 יהודים גורשו למחנה ההשמדה חלמנו, שם נרצחו. ב-15 ביולי 1944 נעצרו המשלוחים לשבועיים כשמחנה חלמנו פורק בשל הקרבה של הכוחות הסובייטיים. כשהחזית התקרבה, פקידים גרמנים החליטו להעביר את היהודים שנותרו, כולל רומקובסקי, לאושוויץ, וחיסולו של הגטו החל במהירות. ב-2 באוגוסט 1944 יצאה הרכבת הראשונה לאושוויץ מתחנת הרכבת רדגסט ועליה גם רחל ביהם, חברת מחתרת שהתנדבה לצאת במשלוח על מנת להודיע לאן נוסעות הרכבות. ב-28 באוגוסט 1944, נרצחו באושוויץ אלפים מתושבי המחנה, כולל רומקובסקי ומשפחתו. כ-800 אנשים אשר כונו קבוצת ניקיון (בגרמנית: Aufräumungskommando) נותרו בגטו לנקות ולאסוף את הציוד הנותר כמו גם השמדת ראיות. למשך זמן מה הוחזקו כ-600 מתוכם בשתי נקודות ריכוז ברחוב ווגייבניצקה (Łagiewnicka) 36 ו-63. האנשים הללו, שכללו רופאים, מהנדסים, אמנים וכאלה שהועסקו בניהול הגטו נבחרו על ידי הנס בייבוב בעצמו על מנת להישלח למחנה העבודה קניגס ווסטרהאוזן (בגרמנית: KZ-Außenlager Königs Wusterhausen) ולמפעלים בדרזדן. הם שרדו וזכו לראות את השחרור. עם התקרבות הכוחות הסובייטיים ללודז', הורו הגרמנים ליהודים הנותרים לחפור שמונה בורות בקצה בית הקברות היהודי על מנת לרוצחם, אך הגרמנים חזרו בהם מהחלטתם להוציא להורג את היהודים וכלאו אותם במרתפי המשטרה. רק 877 יהודים שרדו ביום בו לודז' שוחררה בידי הצבא הסובייטי ב-19 בינואר 1945, כולל 12 ילדים. בסך הכל, רק כ-10,000 מתוך כ-204,000 היהודים שעברו בגטו לודז' שרדו את המלחמה.
התנגדות לא חמושה בגטו

מצבו המיוחד של גטו לודז' מנע התנגדות ומרד חמוש בנאצים, כמו שנודעו בגטאות ורשה, וילנה וביאליסטוק. שלטונו החזק של רומקובסקי שמנע בכוח כל סוג של התנגדות, הניסיונות הכושלים להבריח מזון ואנשים לגטו בסביבה עוינת ובעיקר האמונה כי הפרודוקטיביות תבטיח הצלה (גם אם חלקית) הוציאו מכלל אפשרות מרד מזוין. אף על פי שצורה כלשהי של התנגדות חמושה נדונה בימים האחרונים של הגטו, היא לא יצאה אל הפועל מסיבות אלה.
ההתנגדות בגטו באה לידי ביטוי בחיים התרבותיים והדתיים העשירים ששמרו היהודים בגטו לאורך כל השנים הראשונות. למשל בתי הספר ומעונות היום שהמשיכו לפעול למרות התנאים הקשים. כאשר מבני בתי הספר הוסבו למגורים לאסירים נוספים שהגיעו הוקמו חלופות, במיוחד לילדים צעירים שאמהותיהם נאלצו לעבוד. לאחר שבתי הספר נסגרו בשנת 1941 כי נבנו בהם עוד רסורטים, רבים המשיכו לשמור על מעונות יום בלתי חוקיים לילדים שאמהותיהם עבדו. ארגונים פוליטיים המשיכו לפעול בגטו, ואף קיימו שביתות כשמנות המזון קוצצו. באחד המקרים, השביתה הייתה כל כך אלימה עד שהמשטרה הגרמנית נקראה כדי לדכא אותה. בנוסף היו שביתות נגד רומקבסקי שהובילו הצעירים שהתנגדו לכך שרומקובסקי מסייע לוורמאכט. נתלו כרזות שקראו לצאת נגדו, לא לשתף פעולה. חלק מהעובדים אימצו את הסיסמה "לעבוד לאט", לעכב את עבודתם בשביל הוורמאכט. המאבק היה קשה וכל אימת שנתגלו פעילים הם שולחו החוצה מהגטו במשלוחים שהובילו למוות. למרות זאת המאבק נמשך. בנוסף היו מעשי חבלה רבים ברסורטים. עובדים חיבלו בתוצרת שיצרו כדי לפגוע בצבא הגרמני שקיבל את עיקר הציוד. כל חבלה כזו הייתה כרוכה בסיכון חיים ובעונשים כבדים לאותו אדם ולמשפחתו.
במקביל, שמרו האסירים על חיי תרבות עשירים שכללו הצגות, קונצרטים ועוד, בין היתר על ידי פעילות תנועות הנוער ברובע מרישין בגטו. על מנת לתעד את חיי היום יום בגטו לדורות הבאים ארגן היודנראט ארכיון בו צילמו באופן בלתי חוקי תמונות של מעשי הזוועה היומיומיים. אחד מהצלמים, הנריק רוס, הצליח לקבור את התשלילים ולמצוא אותם אחרי השחרור. בזכות הארכיון, המציאות של הגטו נרשמה ונשמרה. אנשי הארכיון החלו גם ביצירת אנציקלופדיה של הגטו ולקסיקון של הסלנג המקומי לתיאור חיי היומיום. האוכלוסייה היהודית שמרה בחשאי גם על כמה מכשירי רדיו בלתי חוקיים, כדי שיוכלו להתעדכן בנעשה בעולם שבחוץ.
התנגדות הגנתית בגטו כללה מניעת המשלוחים הסופיים ועזרה לאחרים להינצל. כ-800 יהודים הצליחו לשרוד את חיסולו הסופי של הגטו עד שהסובייטים שחררו את העיר. עוד לפני הגירוש הסופי, חברי תנועות הנוער חילקו מנות אוכל עם חברים שסירבו להתייצב לגירוש ואפשרו להם לשרוד, לאחר שהם כבר לא היו רשומים לעבודה ולא היו זכאים להקצבת מזון.
היה מקרה בודד כאשר בונקר עם יהודים שהסתתרו התגלה, אחד האנשים תקף את הנס ביבוב, הממונה הישיר של רומקובסקי בממשל הנאצי.
לקריאה נוספת > מחקרים

מיכל אונגר, לודז' - אחרון הגטאות בפולין, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2005.
שמואל הופרט, מלך הגטו, מרדכי חיים רומקובסקי. זקן היהודים בגטו לודז, מחקרי יד ושם, תשמ"ד, י"ט, עמ' 99–124.
לקריאה נוספת > יומנים

ד"ר אדוארד רייכר, 'לאורו הבוהק של היום', מטר-הוצאה לאור, 2022.
הערות שוליים

↑  "קינאתי במתים שלא צריכים לסבול כמונו": מינה בויאר נזכרת בגיהנום של אושוויץ | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il
↑  Horwitz, Gordon J. Ghettostadt: Lodz and the Making of a Nazi City
↑  הערך על גטו לודז' באנציקלופדיה של הגטאות
↑  Bałucki Rynek (Baluter Ring)
↑  "Policja w Litzmannstadt Getto. Swoją siedzibę miała u zbiegu Limanowskiego i Zgierskiej" (בפולנית). lodz.pl. 2024-08-10. נבדק ב-2024-08-11.
↑  צבי גיל, גשר של נייר (משרד הבטחון, ההוצאה לאור, 1996, ע' 223-222.
↑  על העבודה במפעלים בגטו לודז', באתר יד ושם
↑  Machejek 2015, p. 97.
↑  על מאפיה בגטו לודז', באתר יד ושם
↑  יד ושם, חזית דור בני מדבר, באתר יד ושם, ‏מקור: 1995
↑  יד ושם, אהרון יעקבסון וחבריו ל"חזית דור בני-מדבר" בגטו לודז', באתר יד ושם, ‏2023
1 2  Machejek 2015, p. 100.
↑  על הגירושים הראשונים מגטו לודז' לחלמנו, באתר יד ושם
↑  הגירוש מגטו לודז' בספטמבר 1942 באתר יד ושם
↑  על אקציות החיסול של גטו לודז' באוגוסט 1944, באתר יד ושם
↑  על גירוש יהודי גטו לודז' להשמדה, אוגוסט 1944, באתר יד ושם
↑  על מציאת התשלילים על ידי רוס לאחר המלחמה, באתר יד ושם
↑  הילה טימור אשור, מבלי להחסיר אף פרט, באתר ישראל היום, 26 בינואר 2023
הערות שוליים > ביבליוגרפיה

Machejek, Andrzej, ed. (2015). Żydzi Łódzcy (בפולנית). Łódź: Wydawnictwo Hamal. ISBN 978-83-925420-6-3.
ירון ניר פרייזגר, הימים המסויטים, יוסף זלקוביץ' וחוג האינטלקטואלים בגטו לודז' , הוצאת מאגנס, 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397391005171  LCCN: no2012157905  VIAF: 293748293   WorldCat (עם VIAF): 293748293 
ילדים בגטו
"עגלת המוות"; ציור של אדית הופמן-בירקין מזכרונותיה בגטו לודז' (אוסף מוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון)
ראש היודנראט רומקובסקי בסיור בגטו
עובדים בחייטות באחד מהרסורטים בגטו
אזור הקבורה של כ-43,500 מנספי הגטו בשנים 1944-1940, בבית הקברות היהודי בלודז'. מתחילה עוד צוינו שמות הנספים, אולם בהמשך, עם עליית התמותה, נותרו פרטי הנקברים בניירות. לאחרונה, במסגרת קורס המג"דים של צה"ל צוינו מעט מהקברים
גירוש ילדים יהודים מגטו לודז' ב-1942
הבורות בבית הקברות היהודי בלודז' שנחפרו עבור אחרוני יהודי הגטו
הדיוויזיה ה-306 (ורמאכט)

| --- | --- |

סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  15 בנובמבר 1940 – 20 באפריל 1944 (3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
הדיוויזיה ה-306 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.