stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חמדת ימים (ספר)
שבתאות בספר

הספר הודפס 54 שנה לאחר מות שבתי צבי. בתוך הספר הודפסו שירים ובהן אקרוסטיכון "נתן עזתי", וכן מאמרים הידועים בהתייחסותם לשבתאים.
כיום מוסכם על חוקרים מן האקדמיה שמדובר בלקט, רובו ככולו מתוך כתבים קבליים של תלמידי האר"י ומנהגים והלכות שאין מקורם בשבתאות, ממגוון תקופות ומקורות, ותוך השמטת השמות המקוריים. בעבר היו שסברו, בעקבות היעב"ץ, שכותב הספר עצמו, כולל המנהגים שבו, היה נתן העזתי השבתאי או מחבר שבתאי מאוחר יותר.
חוקר הקבלה ישעיה תשבי טען על סמך דברי ספרים אחרים, מאוחרים יחסית, שהוטמעו בתוך "חמדת הימים", שהספר התחבר על ידי צוות תלמידי חכמים מאיזמיר שהושפעו מהשבתאות.
בחוגי היהדות האורתודוקסית הייתה מחלוקת עזה בעניין שבתאות הספר, שקיבלה פרסום במסגרת התנגדותו החריפה של רבי יעקב עמדין (היעב"ץ) בפולמוס על שבתאותו של רבי יהונתן אייבשיץ, כך כתב "הצצתי בו שעה מועטת ונרתעתי לאחורי, אז ידעתי מה טיבו ושמץ מינות ש"ץ שר"י (=שבתי צבי שם רשעים ירקב) המובלעת בתוכו בשקוצים ורמזים אין מספר". מלבד היעב"ץ, הבעש"ט, תלמידו רבי יצחק מדרוהוביץ' והרב יהודה פתיה, סברו כי יש בספר מן השבתאות.
חלק מאדמו"רי החסידות סברו כי אפשר ללמוד בספר ואף לנהוג בחלק מן המנהגים שכתובים בו, תוך הסתייגות מחלקים שזוהו במפורש עם שבתאות.
הראשון שניסה לפרוך את שבתאות הספר באופן שיטתי, היה המקובל הליטאי-ירושלמי ר' מנחם מנכין היילפרין, שהחל לעסוק בנושא כבר בשנות ה-70 של המאה ה-19. עוד בהיותו בליטא שלח מכתב לר' ישראל ברגר מבוקרשט, שעל סמך דבריו פרסם בקיץ ה'תר"ס (1900) מאמר ארוך במאסף התורני "וילקט יוסף", בו הגן על הספר וטען שמחברו חי לפני נתן העזתי. המאמר גרר תגובות רבות לשני הצדדים. במקביל, בערך באותה שנה, ר' מנחם מנכין פרסם בירושלים את חיבורו "כבוד חכמים", בו ניסה להפריך את עמדתו של ר' יעקב עמדין. החיבור הוליד ויכוח בינו לבין ר' מרדכי לוריא, שפרסם חוברת בשם "אמת ליעקב" (בתוך מהדורתו לשו"ת הרשב"א חלק שישי, ירושלים תרס"ג/1903), ולאחר שרמ"מ פרסם מהדורה שנייה של ספרו בה השיב על הטענות – פרסם נגדו לוריא חוברת חדשה בשם "מלחמת יעבץ" (ירושלים תרע"ד/1914). נגד חיבורו של היילפרין כתב גם האדמו"ר ר' חיים אלעזר שפירא ממונקאטש מאמר בשם "משיב מפני הכבוד", שפורסם בספרו "חמשה מאמרות".
תוכן והשפעה

הספר הוא בעל חשיבות לתרבות היהודית של היום, שכן הלכות ומנהגים רבים נלקחו ממנו הלכה למעשה. תוכנו של הספר רצוף במאמרי מוסר והתעוררות על פי דרך הקבלה. הוא אחד המקורות לחידוש מנהגי החג ט"ו בשבט בדורות האחרונים, והמקור לתיקון ליל שביעי של פסח המקובל בקהילות הספרדים. בהוצאות החדשות מובאות בתחילת הספר רשימה של עשרות מנהגים שנשתרשו בעקבות ה"חמדת ימים" כאשר הוא המקור היחיד הידוע למנהגים אלו.
השימוש בספר נפוץ ומקובל בעיקר בין חכמי הספרדים, ומנהגים קבליים שונים שמקורם בספר השתרשו בכל קהילות ישראל. גם בחוגי החסידות לא הייתה תמימות דעים באשר לספר, היו שוללים והיו מזכים. התנגדות חריפה הובעה בידי אדמו"רי קומרנא בספריהם, וזידיטשוב. דעה חיובית אודות הספר הביע רבי חיים מוולוז'ין, תלמידו של הגאון מווילנה, באומרו כי מאחר שהגר"א שיבח מאמר המופיע בספר, אם כן אין לדבר דברי גנאי על הספר. גם רבי אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא כתב בצוואתו הנדפס בספרו יסוד ושורש העבודה ללמוד בספר.
הרב שלמה אלישיב הגדירו כ"אחד מקדושי עליון". הספר, במהדורה משנת ה'תשס"ג (2003), נפתח בהסכמתו של הרב עובדיה יוסף: "לא ייכנס בלבי התלהבות מקדושת שבת ויום טוב, אלא על ידי קריאה בספר התורה הזה".
מאידך, הרב מרדכי אליהו אמר "מאותו יום שקראתי במנחת יהודה על כך, אינני מחזיק בביתי את הספר 'חמדת הימים', למרות שהוא ספר יפה מאד." כן אמר הרב אליהו שרבי יוסף חיים בעל הבן איש חי חיבר את ספרו 'לשון חכמים' בעיקר כדי שלא ישתמשו בספר 'חמדת ימים'. לעומת זאת, יש הטוענים שהבן איש חי הסכים לספר 'חמדת ימים' והביאו ראיה לכך ממה שמביא בספריו כמה פעמים מדברי הספר.
הרב הבן איש חיכתב בתוך דבריו ”ואין לסמוך בדבר זה על ספר חמדת ימים ביום הקדוש הזה (= יום כיפור) שהוא חמדת הימים של כל השנה”.
לקריאה נוספת

אברהם יערי, תעלומת ספר, ירושלים, 1954.
מאיר בניהו, שטרי ההתקשרות שלמקובלי ירושלים, אסופות ט, עמ' ט-קכח, ירושלים תשנ"ה.
יחיאל גולדהבר, לברור זהותו של מחבר חמדת ימים, בתוך: ספר זיכרון להרב פרופ' מאיר בניהו עורכים: משה בר-אשר, יהודה ליבס, משה עסיס, יוסף קפלן, ירושלים תשע"ט עמ' 873-908.
נחום גרינוולד, יחסם של גדולי החסידות לספר חמדת ימים, קובץ היכל הבעש"ט, תשס"ד.
יהושע מונדשיין, הספר 'חמדת ימים' וגדולי החסידות, קובץ היכל הבעש"ט, תמוז תשס"ד.
הרב דוד שלמה בן הרב יצחק אברהם קוסובסקי-שחור, אוצר חמדת ימים, באתר היברובוקס
יוסף חיים מזרחי, חמדת יוסף: "אודות ספר חמדת ימים ותפילותיו", ירושלים ה'תשס"ד. הוצאה שנייה בתוך חזון יוסף ירושלים ה'תשע"ז.
אריאל אפרים אהרונוב, אר"ש חמדה בירור האמת אודות ספר חמדת ימים, בני ברק ה'תש"ע, באתר אוצר החכמה
משה צוריאל, מבוא לספר חמדת ימים, בני ברק, תשס"ד, באתר היברובוקס
יהודה לביא בן דוד, ספר חמדת ימים צהר ד' ה'תשנ"ט, עמודים רעח - רצב.
הכנסה פסיבית

הכנסה פסיבית היא הכנסה הנובעת מתזרים מזומנים, הדורשת מינימום מאמץ על ידי בעליו (תאורטית השקעת מאמץ חד פעמי).
ניתן לסווג הכנסה לשלושה סוגים: הכנסה פעילה, הכנסה פסיבית והכנסות מתיק. הכנסה פסיבית מגיעה רק משני מקורות: פעילות השכרה או "פעילות מסחרית או עסקית בה אינך משתתף באופן מהותי". מוסדות פיננסיים וממשלתיים אחרים מכירים בה גם כהכנסה המתקבלת מצמיחה בהון או ביחס לתכנון שלילי. הכנסה פסיבית בדרך כלל מלווה במס.
הגדרה

הכנסה פסיבית שונה מהכנסה פעילה והכנסות מתיקי השקעות במגוון דרכים. הכנסה פסיבית מוגדרת בדרך כלל כזרם של הכנסה שנצבר עם מעט מאמץ, והיא נקראת הכנסה פסיבית פרוגרסיבית כאשר יש מעט מאמץ אשר נדרש מן הפרט המקבל את ההכנסה הפסיבית על מנת להגדיל את זרם ההכנסות. דוגמאות להכנסה פסיבית כוללות הכנסות מהשכרה וכל פעילות עסקית שבה בעל הרווחים אינו משתתף באופן מהותי במהלך השנה.
מס הכנסה מגדיר הכנסה פסיבית כהכנסות ממקורות הכנסה אשר אין הם "עסק או "משלח-יד", כגון הכנסות מדמי שכירות, הכנסות מתמלוגים, מדיווידנד ומריבית, מדמי מפתח וכדומה, נחשבות להכנסות פסיביות והן תמוסינה על פי סעיף 2(6) או 2(7) לפקודת מס הכנסה (נוסח חדש), התשכ"א-1961 (להלן: "הפקודה").
דוגמאות להכנסות שהמוסד לביטוח לאומי רואה בהן הכנסות פסיביות הן: דיווידנד, שכר דירקטורים, הכנסות מחוץ לארץ, ריבית, דמי ניכיון, דמי שכירות ועוד.
הכנסה פסיבית שונה מהכנסה פעילה המוגדרת כהכנסה שהורווחה. הכנסה פעילה ליניארית מתייחסת לאחת שנדרשת כל הזמן להישאר פעילה כדי לשמור על זרם ההכנסה, וברגע שאדם בוחר להפסיק לעבוד ההכנסה גם תעצר, דוגמאות להכנסה פעילה כוללות שכר, הכנסה עצמית, שותפות. ההכנסות מתיק ההשקעות נגזרות מהשקעות וכוללות רווחי הון, ריבית, דיבידנדים ותמלוגים.
דוגמאות

ישנם שני סוגים של פעילויות פסיביות:
כל הכנסה אשר מניבה תזרימי מזומנים - הכוללים רווחים מבעלות על הון, דמי שכירות מבעלות על משאבים כגון הכנסות מהשכרה ותזרים מזומנים נכנס מנדל"ן או מקרקעין כלשהו וריבית מנכסים פיננסיים. דוגמאות להכנסה מסוג זה: דירה המושכרת לדיירים, שטח מסחרי המושכר לפעילות עסקית כלשהי או כסף המושקע בקרן נאמנות או בפק"מ (פקדון קצר מועד) ונושא ריבית מניבה.
פעילות מסחרית או עסקית בה לא משתתפים באופן מהותי במהלך השנה. דוגמאות להכנסה מסוג זה: אפליקציית מובייל שהמשתמשים בה מבצעים רכישות בכרטיס האשראי שלהם, ספר אלקטרוני או ספר מודפס שצבר מוניטין ואין צורך לשווקו, ערוץ ביוטיוב שזוכה להצלחה ובעליו מקבל הכנסה מצפיות בפרסומות המוצגות בו, בעלות על עסק והעסקת שכירים בניהולו ותפעולו, או אמרגנות בשידוך בין דורשי עבודה למחפשי עבודה בתחום מסוים בין אם באמצעות קשרים אישיים ואי זמינות אישית לקחת את העבודה או באמצעות אפליקציה ייעודית.
צורות של שותפויות מסוימות עשויות להיחשב כפסיביות כל עוד אין לשותף תפקיד כלשהו בחברה ומחליפות את השקעת ההון שלהן בתמורה לנתח מהרווחים.
ראו גם

השקעה
השקעה פסיבית
סטיבן בריי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בדצמבר 1956 (בן 68) דטרויט, ארצות הברית 
 שם לידה:  Stephen Pate Bray 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  מכללת ברקלי למוזיקה, Washtenaw Community College 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  סטפני אליין 
 פרופיל ב-IMDb
 
סטיבן פייט בריי (באנגלית: Stephen Pate Bray; נולד ב-23 בדצמבר 1956 בדטרויט) הוא כותב שירים, מתופף ומפיק מוזיקלי אמריקאי. ידוע בעיקר בזכות שיתוף הפעולה שלו עם הזמרת מדונה.
בריי החל בלימודי מוזיקה עוד כשהיה צעיר בדטרויט, ולאחר מכן המשיך ללימודי הסמכה במכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון.
בריי הוא בעליו של אולפן הקלטות מפורסם בארצות הברית. הוא נשוי לסטפני אליין, מפיקת סרטים אמריקאית ממוצא אתיופי. הם מתגוררים בלוס אנג'לס, קליפורניה ויש להם שלושה ילדים בוגרים.
קריירה

בריי פגש לראשונה את מדונה עוד כשהייתה סטודנטית אנונימית באוניברסיטת מישיגן והם התאהבו. לאחר שסיימו את הלימודים, עברו השניים לניו יורק והפכו לחלק מהרכב שנקרא "מועדון ארוחת הבוקר". לאחר פירוקה של הלהקה, החלו לכתוב שירים ביחד; ולאחר שמדונה השיגה חוזה תקליטים עם סייר רקורדס, היא החליטה שבריי יהיה שותף להפקה ולהוצאת האלבום הראשון שלה.
יחדיו, הם הפיקו וכתבו את השירים שבסופו של דבר הפכו ללהיטים הגדולים ביותר של שנות ה-80. השירים שבריי ומדונה כתבו יחדיו זכו למבנה מיוחד, וברובם ישנו מוטיב חוזר של משמעויות או מילים, שכנראה מרמז על יחסיהם. בריי היה שותף עקבי של מדונה לאורך כל אלבומיה, עד שהוציאה את Like a Prayer, שם נפרדו דרכיהם.
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גראמי | 2025 | פסקול האוסף הטוב ביותר עבור מדיה חזותית | הצבע ארגמן | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  Juliet Pennington Globe correspondent, November 16, 2017, 10:00 p m Share on Facebook Share on TwitterView Comments, In the VIP Lounge with songwriter Stephen Bray - The Boston Globe, BostonGlobe.com (באנגלית אמריקאית)
↑  2025 GRAMMYs: See The Full Winners & Nominees List | GRAMMY.com, grammy.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1542676  BnF: cb14082555h (data)  GND: 134578848  ISNI: 0000 0001 1950 3466  LCCN: no2006049387  MusicBrainz: 4c87539e-6818-4c1c-b9e2-e356291fa0d8  NKC: xx0154981  VIAF: 160587734   WorldCat (עם VIAF): 160587734
תעודת בגרות

גיליון ציונים הנשלח לנבחנים לפני תעודת הבגרות
תעודת בגרות היא תעודה מטעם משרד החינוך של ישראל המעידה על הצלחה במילוי הדרישות הלימודיות בבחינות הבגרות הנערכות בדרך כלל בבתי ספר תיכוניים בישראל. תעודת הבגרות היא מדד פורמלי נפוץ להשכלה ברמה תיכונית של אדם במדינת ישראל. השימוש העיקרי בתעודת הבגרות הוא כמדד להערכת התאמתו של אדם ללימודי תואר ראשון בישראל וכחלק מתנאי הקבלה. לעיתים קרובות משוקלל הציון הממוצע של תעודת הבגרות עם ציון הבחינה הפסיכומטרית והציון המשוקלל של שניהם משמש לקביעת הקבלה. יצוין כי קיימות גם אפשרויות קבלה לתואר ראשון ללא תעודת בגרות.
נושאי הלימוד הנדרשים לתעודה מוגדרים ב"יחידות לימוד" המאפיינות הן את מידת ההעמקה במקצוע, רמת קושי הבחינה והן את מספר שעות הלימוד באותו המקצוע. טווח הרמות למקצועות השונים הוא בדרך כלל בין 1 יחידת לימוד ל־5 יחידות לימוד. במקרים רבים, היקף הלימודים ליחידת לימוד אחת מוערך בכ־90 שעות לימוד בכיתה. מי שלא ניגש לבחינות הבגרות (או ניגש רק לחלק מהבחינות הדרושות) וסיים 12 שנות לימוד, זכאי לתעודה ממשרד החינוך הנקראת "תעודת גמר תיכון".
מעסיקים בשוק העבודה דורשים לעיתים תעודת בגרות, כחלק מתנאי הקבלה למקום העבודה.
היסטוריה של תעודת הבגרות בישראל

בחינות הבגרות ותעודות הגמר של בוגרי בתי הספר התיכונים הן בעלות עניין ציבורי ומעסיקות את מקבלי ההחלטות מראשית המאה העשרים. מיסודה של תעודת בגרות לאומית אחידה החל להתגבש בשנת תרפ"ט (1928/9) עד לקבלת הכרה רשמית מהאוניברסיטה העברית בשנת תרצ"ד (1933/4).
הראשונים להעניק השכלה תיכונית עברית בארץ היו: הגימנסיה 'הרצליה' תל אביב-יפו (1905), הגימנסיה 'העברית' (רחביה) בירושלים (1909) ובית הספר 'הריאלי' בחיפה (1913). מנהלי בתי הספר התיכונים השקיעו מאמצים כבירים על מנת לקבל אישור פורמלי כבר מתקופת השלטון העות'מאני וגם לאחר הכיבוש הבריטי המשיכו במשימה זו. בשנת 1923, לאחר הקמת הממשל האזרחי, הוענק אישור רשמי מטעם השלטון הבריטי לתעודת הבגרות בגימנסיה הרצליה והגימנסיה העברית בירושלים, בית הספר הריאלי בחיפה קיבל אישור דומה בשנת 1927. אולם, בקיץ 1928 הממשל הבריטי הכריז כי יחדל מלחתום על תעודות הבגרות של בתי הספר התיכונים ודרש כי בוגרי התיכונים יעברו את בחינות הבגרות של 'המועצה להשכלה גבוהה' (Board of Higher Education) . לאחר דרישת הממשל הבריטי החלו דיונים בנושא, אולם 'מאורעות תרפ"ט' ו'הספר הלבן (של פספילד)' טרפו את האפשרות לפיקוח בשיתוף הפקידות המנדטורית. כאשר הוקמה הוועדה, בראשות פרופ' אברהם הלוי פרנקל באוקטובר 1933, היא הפכה לאחד הגורמים המרכזיים האחראים על איכות החינוך בבתי הספר התיכונים בארץ. הקמת הוועדה לוותה בדיונים ממושכים עד להסכמתה של מחלקת החינוך של היישוב לקבל על עצמה את תנאי הפיקוח של האוניברסיטה העברית בירושלים. ההסכמה שהתקבלה ממחלקת החינוך העברית ובתי הספר התיכונים, הפכה את האוניברסיטה לגורם העיקרי בכל הקשור לקביעת תוכניות הלימוד בבתי הספר עד להקמת מדינת ישראל.
באותה התקופה, ד"ר יוסף לוריא בתפקידו כמנהל מחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית הקים ועמד בראש צוות שקבע את מבנה בחינות הבגרות בחינוך היהודי בארץ ישראל. צוות זה אימץ את המקובל במרכז אירופה וקבע שני מסלולים לבגרות:
מגמה הומנית (ספרותית) בה נקבעו שש בחינות חובה ובנוסף, מקצוע בחירה אחד:
ספרות או תלמוד ברמה מורחבת
תנ"ך
לשון (דקדוק)
היסטוריה כללית
אנגלית
מתמטיקה מצומצמת
מגמה ריאלית בה נקבעו שש בחינות חובה ובנוסף, מקצוע בחירה אחד:
מתמטיקה מוגברת
פיזיקה
אנגלית
תנ"ך
לשון (חיבור)
היסטוריה של העת החדשה או תלמוד
במהלך השנים נוספו מגמה חברתית/כלכלית, מגמה ביולוגית ומגמות נוספות. אחרי קום המדינה נוספה בחינת חובה באזרחות.
בשנת 1966 שונתה צורת התעודה והיא הודפסה לראשונה במדפסת, על נייר משובח הנושא את סמל המדינה. בשנת 1977 פורסם חוזר מיוחד א' (תשל"ז) "החטיבה העליונה: עקרונות, לימודים בחינות" אשר שינה את מבנה הבחינות, וקבע יחידות לימוד במקום מגמות.
לפי דו"ח התוכנית הלאומית לחינוך (הידוע כדו"ח ועדת דוברת), "תעודת הבגרות מהווה מטרה מרכזית של בית־הספר העל־יסודי, ואולי של כלל מערכת החינוך". כנגד מרכזיותן של בחינות הבגרות מושמעת לעיתים ביקורת. יש זרמים קטנים יותר בחינוך (כגון החינוך הדמוקרטי או החינוך הפתוח) שבהם בחינות הבגרות אינן מרכזיות ונתונות להחלטת התלמיד.
זכאות לתעודת הבגרות

אחת מדרישת המינימום לקבלת תעודה היא בחינה על 7 מקצועות שונים אותם מרכיבות 16 יחידות לימוד קבועות שאין אפשרות לשנותן. בנוסף חובה ללמוד מקצוע אחד המוגדר "תרבות עולם", מקצוע אחד ברמה מוגברת (4 יחידות ומעלה, חובה או בחירה אך לא אנגלית) ולפחות 21 יחידות לימוד בסך הכל. בפועל, לרוב מספיק למילוי דרישות אלה מקצוע בחירה אחד ברמה של 5 יחידות, שכן כמה מהן יכולות להתמלא בעזרת אותו מקצוע. בחירת המקצוע הזה היא חופשית ונעשית מתוך מגוון רחב של מקצועות. ניתן להגביר גם מקצועות חובה.
מקצועות הבחירה משתנים מנבחנים אקסטרנים לאינטרנים. ניתן להיבחן על עוד מקצועות לימוד מעבר ל־7 מקצועות החובה.
להלן מקצועות החובה:
מתמטיקה: 3-5 יח"ל
אנגלית: 3-5 יח"ל
הבעה עברית (על אף שמו, כולל גם נושאים של לשון והבנת הנקרא): 2 יח"ל
אזרחות: 2 יח"ל
היסטוריה: 2 יח"ל - יש אפשרות להרחיב ל־5 יח"ל כמקצוע בחירה
ספרות: 2 יח"ל - יש אפשרות להרחיב ל־5 יח"ל כמקצוע בחירה
תנ"ך: 2 יח"ל - יש אפשרות להרחיב ל־5 יח"ל כמקצוע בחירה.
בנוסף, אלא אם בפטור מיוחד, תעודת בגרות תונפק (בבתי ספר) רק אם התלמיד לקח חלק בפרויקט מחויבות אישית.
זכאות לתעודת הבגרות > זכאות חריגה לבגרות

תלמיד יכול להיות זכאי לתעודת בגרות גם אם קיבל במקצוע אחד מבין המקצועות בהם עליו להיבחן ציון בטווח 45 – 54, כל עוד זהו הנכשל היחיד והוא אינו בהבעה עברית (ליהודים) או בערבית (לערבים או לדרוזים).
תלמיד יכול להיות זכאי לתעודת בגרות גם אם קיבל במקצוע אחד מבין המקצועות בהם עליו להיבחן ציון בין 5 – 44 בשלושת התנאים הבאים (תקנות הקומפנסציה):
אין זה ציון בהבעה עברית (ליהודים) או בערבית (לערבים או לדרוזים).
כל שאר הציונים הסופיים הם 55 לפחות.
בשני מקצועות אחרים שמהווים כל אחד לפחות 3 יח"ל, סכום הציונים הוא 150 לפחות.
למרות תנאים אלו, חלק מהמוסדות האקדמיים אוסרים על קבלת ציון נכשל במתמטיקה ואנגלית. כלומר, אם מועמד נכשל במתמטיקה או אנגלית וקיבל תעודת בגרות מלאה על פי תקנות הקומפנסציה, עדיין לא יוכל להתקבל לחלק מהמוסדות האקדמיים שדורשים ציון עובר במקצועות אלה.
אחוזי הצלחה

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת הלימודים תשי"ז (1957-1956) הגיע אחוז ההצלחה בבחינות הבגרות ל־66%. בבתי ספר תיכון מוכָָָּרים הגיע אחוז ההצלחה ל־79%, כאשר בשנת הלימודים תשט"ז (1956-1955) הצליחו 77%. לעומת זאת בתיכונים במגזר הערבי רוב הנבחנים נכשלו. משרד החינוך טען על כן שאין מקום להוריד את רמת הבחינות ובמקום זאת יש לכוון בוגרי בתי ספר יסודיים שאינם מתאימים ללימודים עיוניים למסלולי לימוד שאינם כוללים בחינות בגרות.
על פי דוח מרכז אדוה, בישראל ב־1980 רק 20% מכלל בני ה-17 היו זכאים לתעודת בגרות, ב־1990 אחוז הזכאות עמד על 30%, ב־2000 על 40%, וב־2013 על 53.4%.
בשנת 2005 היישובים שהובילו בזכאות מכלל קבוצת הגיל היו שוהם (84.65%), משגב (84.19%), ומכבים־רעות (80.92%), והיישובים בתחתית טבלת הזכאות הם עראבה (18.95%), ביתר עילית (26.98%), ורהט (30%).
על פי נתוני משרד החינוך, ב־2008 שיעור הזכאים לבגרות מתוך כלל הניגשים (83,866 תלמידים) עמד על 62%.
בשנת 2009, 44% מבין תלמידי י"ב היו זכאים לבגרות. בפילוח למגזרים – בזרם הממלכתי דתי היו 66% זכאות, בזרם הממלכתי 64.5%, בקרב העולים החדשים 53%, במגזר הדרוזי 48%, במגזר הערבי 35%, במגזר הבדואי בנגב 29%, ובמגזר החרדי 22%.
מסלולי לימוד לבגרות > נבחן משנה אינטרני

נבחן משנה אינטרני הוא בוגר תיכון שסיים בהצלחה 12 שנות לימוד, ונבחן במסגרת לימודיו בבחינת בגרות אחת לפחות. נבחני משנה אינטרניים נבחנים בתנאים דומים לנבחנים אקסטרניים: ציונם הסופי אינו כולל ציון הגשה, והם אינם רשאים להיבחן בבחינות בעל־פה ובבחינות מעבדה. בניגוד לנבחנים אקסטרניים, הם נבחנים בבתי הספר בהם למדו בעבר.
נבחנים הזכאים לתעודת בגרות מקבלים את הציונים החדשים על ספחים לתעודת הבגרות, והם רשאים להשתמש בהם או בציונים הקודמים. עבור נבחנים שאינם זכאים לתעודת בגרות נחשב הציון האחרון שקיבלו בכל שאלון, עד שישלימו זכאות לתעודת הבגרות.
מסלולי לימוד לבגרות > מסלול לימוד אקסטרני

נבחנים שאינם לומדים בבית הספר, יכולים להיבחן בבחינות הבגרות במסלול הנקרא אקסטרני (מלשון External – חיצוני בלעז, כלומר חיצונית למערכת בתי הספר הציבוריים). המסלול האקסטרני שונה מהותית מהמסלול האינטרני, אך שניהם מובילים לקבלת אותה תעודת בגרות.
בישראל תעשייה ענפה של בתי ספר לשיפור בגרויות המיועדים בין השאר לנבחנים אקסטרניים:
בתי ספר לשיפור ציוני הבגרות. נועדו בעיקר למעוניינים להתקבל למוסדות השכלה גבוהה אולם ציוניהם לא גבוהים מספיק.
בתי ספר פרטיים. מסגרת הלימודים בהם דומה לזו של בתי הספר הציבוריים. מסלול זה נועד לתלמידים שטרם מלאו להם 18 שנה.
בתי ספר פרטיים המעניקים הכנה ממוקדת לבחינה מסוימת. מסלול זה נועד בעיקר למבוגרים, ולכן פעמים רבות הלימודים בו נערכים בשעות הערב, לאחר תום יום העבודה.
היערכות עצמאית של הנבחן לבחינת הבגרות, באמצעות מיקודית או באמצעות לימוד דרך האינטרנט.
נבחן אקסטרני נדרש לפתוח "תיק נבחן חיצון" בשלוחת בחינות של משרד החינוך. לאחר צעד בירוקרטי זה יכול הנבחן לגשת באופן עצמאי לבחינות בגרות, ללא תלות בבית ספר. בנוסף, לנבחנים אקסטרניים אין ציון מגן, והציון הסופי נקבע על פי תוצאת הבחינה בלבד. בשונה מתלמידי בית ספר אינטרניים, לנבחן אקסטרני נחשב הציון האחרון בלבד ולא הגבוה ביותר.
משנת 2006 כמעט כל חומר הלימוד ובחינת הבגרות לאינטרנים ולאקסטרנים זהה לחלוטין מלבד סמלי השאלונים. קיימים מספר מקצועות שאינם אפשריים במסלול האקסטרני, או שיחידות הלימוד שניתן להשלים בהם מועטות יחסית.
הצטיינות בבגרות

תלמידים יקבלו תעודת הצטיינות ממשרד החינוך אם יעמדו בכל הדרישות המצטברות האלה:
הצטיינו בתוכנית להתפתחות אישית ולמעורבות חברתית-קהילתית או סיימו אותה בהצלחה.
למדו ונבחנו באנגלית ברמה של 5 יח"ל.
למדו ונבחנו במתמטיקה ברמה של 4 יח"ל לפחות.
ממוצע ציוניהם בתעודת הבגרות הוא 90 ומעלה.
תעודת בגרות והאקדמיה

רוב האוניברסיטאות בישראל דורשות תעודת בגרות עם 4 יחידות ומעלה באנגלית לצורך קבלה ללימודים הגבוהים, ופוסלות אוטומטית מועמד שנבחן ברמת הלימוד הבסיסית[דרוש מקור]. כמו כן, בכל הקשור ללמידת מקצועות מדעיים האוניברסיטאות מייחסות חשיבות רבה למתמטיקה, ועם ציון ברמת 3 יחידות לימוד, קשה (ובדרך כלל לא ניתן) להתקבל למקצועות אלו. עם זאת, למקצועות הומניים הקשורים למדעי הרוח ולעיתים אף למדעי החברה - לרוב אין צורך בציון הגבוה מרמת 3 יחידות לימוד במתמטיקה (בנוסף ל-4 יחידות לימוד באנגלית).
המוסדות להשכלה גבוהה משקללים את ממוצע תעודת הבגרות עם ציון הפסיכומטרי לקבלת "ציון הסכם", שקובע אם המועמד מתקבל לפקולטה מסוימת. בעת חישוב הממוצע נותנים בונוס (מוסיפים נקודות לציון) על בחינה בהיקף של 4 או 5 יח"ל. בבחינת הבגרות במתמטיקה ברמת 5 יח"ל הבונוס עומד על כ-35 נקודות. בשאר המקצועות, הבונוס הגבוה ביותר הוא 25 נקודות לציון הכולל של 5 יחידות לימוד, הניתן בדרך כלל למקצועות מדעיים. לא כל מקצוע של 4 – 5 יח"ל מזכה בבונוס. התוספת לציון ניתנת על ידי כל מוסד להשכלה גבוהה לפי מדיניות הקבלה שלו ואינה נכתבת בתעודת הבגרות.
יש מוסדות בהם התוספת למקצועות במתמטיקה ואנגלית היא של 12.5 נק' לציון עבור בחינה ברמת 4 יחידות. והבונוס ב-5 יח"ל אנגלית עומד על כ-25 נק' לציון עבור בחינה ברמת 5 יח"ל. ביתר המקצועות, שנקבעו על ידי המוסד יש תוספת של 10 נק' לציון עבור בחינה ברמה 4 יח"ל ושל 20 נק' עבור בחינה ברמת 5 יח"ל. בדרך כלל הבונוסים הללו ניתנים בתנאי שהנבחן השיג ציון 60 ומעלה.
במדריך לנרשם ובאתרי האינטרנט של המוסדות השונים קיימות הוראות מפורטות כיצד לחשב את ממוצע הבגרות. כמו כן, בפקולטות ובחוגים מסוימים ישנן דרישות נוספות.
תעודת הבגרות איננה מדד לקבלה לתואר שני או שלישי, עבורם נדרש תואר ראשון.
תעודת בגרות והאקדמיה > קבלה לתואר ראשון ללא תעודת בגרות

תעודת הבגרות היא המדד הנפוץ ביותר לקבלת אדם ללימודי תואר ראשון בישראל. עם זאת, חלק מהמוסדות האקדמיים מאפשרים לימודים אלה גם לאנשים שאינם בעלי תעודת בגרות. בחלק מהמקרים נדרשת השלמה חלקית בלבד של מקצועות בגרות, ובחלקם לא נדרשים מבחני בגרות כלל. באופן כללי, ניתן למנות כמה סוגים של מסלולים כאלה:
האוניברסיטה הפתוחה אינה מעמידה ככלל תנאי קבלה לתואר ראשון (אך לצורך למידת קורסים מתקדמים היא דורשת ציון בבחינת אמי"ר או בחלק האנגלית בבחינה הפסיכומטרית ועמידה בקורסי אנגלית במידת הצורך).
"אפיק מעבר" מהאוניברסיטה הפתוחה בישראל למוסד אקדמי אחר, המאפשר למידת מספר קורסים באוניברסיטה הפתוחה. סטודנט שהשלים קורסים אלה בציונים גבוהים די הצורך, יתקבל אוטומטית למסלול מתאים במוסד אקדמי אחר, שיכיר בקורסים שלמד.
מכינה קדם אקדמית (במקרים רבים מכינה זו מקדימה מכינה נוספת הנקראת לעיתים מכינה אקדמית[דרוש מקור]). לאחר עמידה מוצלחת בתנאי תוכנית המכינה, ניתן להתקבל למוסד האקדמי ללא תעודת בגרות. תעודת סיום המכינה מחליפה את תעודת הבגרות ומהווה תעודה שוות ערך לתעודת הבגרות, המוסדות האקדמיים מביאים בחשבון את ציוני הסטודנטים במבחני הגמר במכינה. קיימות גם מכינות המסייעת בהשלמת תעודת בגרות או בשיפור ציוני הבגרות, אך לעיתים היא דורשת רק בחינות פנימיות. במכינות לבגרות הסטודנטים משלימים את המקצועות הנדרשים לבגרות מלאה, ניתן ללמוד להשלמה או שיפור של חלק מהמקצועות בלבד או של כל מקצועות החובה לבגרות מלאה, לרוב היקף מכינות לבגרות נקבע בהתאם לצורכי התלמיד.
מסלול הנסמך על גיל או תרומה חברתית ניכרת: ישנם מסלולים המיועדים לאנשים שעברו גיל מסוים, או לאנשים בעלי תרומה חברתית ניכרת[דרוש מקור] (לשיקול דעת המוסד) הדורשים רק חלק מבחינות הבגרות, או לא דורשים בחינות בגרות כלל.
עמידה מוצלחת ב"מבחן התאמה": אפשרות זו נדירה יחסית, ומתאפשרת במוסדות אקדמיים המעוניינים לקבל אנשים שרכשו ידע באותו תחום לימוד באופן אוטודידקטי. עמידה בהצלחה במבחן זה מאפשרת התחלת לימודי תואר ראשון באותו מוסד.
קבלה לתואר המתאים על בסיס ציון הבחינה הפסיכומטרית, או על בסיס לימודים אקדמיים קודמים.
באופן דומה, קיימות אפשרויות לקבלה למוסדות אקדמיים עם תעודת בגרות וללא ציון פסיכומטרי.
רפורמה וביקורת על שיטת תעודת הבגרות

במהלך שנת הלימודים תשע"ב, התעוררה ביקורת שלילית כנגד מספר בחינות הבגרות במערכת החינוך הישראלית המכניס את תלמידי התיכון ללחץ גדול ומיותר. בעקבות הביקורת השלילית, מינה שר החינוך דאז גדעון סער ועדה לבחינת מערך בחינות הבגרות במערכת החינוך הישראלית. הוועדה נדרשה להגיש המלצותיה עד חודש דצמבר ולדון בחלופות לבחינות הבגרות ובהן עבודות גמר, בחינות פנימיות בית־ספריות וצמצום מספר שאלוני הבגרות. לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה, עם כניסת שי פירון לתפקיד שר החינוך, הגישה הוועדה את המלצותיה, והמליצה לצמצם את היקף תעודת הבגרות לארבעה עד שישה מקצועות חיצוניים בלבד והפיכת יתר המקצועות לפנימיים. שי פירון הודיע כי יפעל לצמצום היקף בחינות הבגרות בשנים הבאות.
ראו גם

בחינת בגרות
בית ספר
חוק לימוד חובה
שנת הלימודים
תוכנית לימודים
מוסד להשכלה גבוהה
חינוך פורמלי
המבצע לביעור הבערות