גזל סוד מסחרי
גזל סוד מסחרי

גזל סוד מסחרי הוא עוולה נזיקית המוסדרת בפרק ב' סעיף 6, לחוק העוולות המסחריות, תשנ"ט–1999. הסעיף אוסר על גזל סוד מסחרי ומגדיר חלופות שונות להתהוותו כדלהלן:
(1) נטילת סוד מסחרי ללא הסכמת בעליו באמצעים פסולים, או שימוש בסוד על ידי הנוטל; לעניין זה אין נפקא מינה אם הסוד ניטל מבעליו או מאדם אחר אשר הסוד המסחרי נמצא בידיעתו;

(2) שימוש בסוד מסחרי ללא הסכמת בעליו כאשר השימוש הוא בניגוד לחיוב חוזי או לחובת אמון המוטלים על המשתמש כלפי בעל הסוד;

(3) קבלת סוד מסחרי או שימוש בו ללא הסכמת בעליו, כאשר המקבל או המשתמש יודע או שהדבר גלוי על פניו, בעת הקבלה או השימוש, כי הסוד הועבר אליו באופן האסור על פי פסקאות (1) או (2) או כי הסוד הועבר אל אדם אחר כלשהו באופן אסור כאמור לפני שהגיע אליו.
החוק קובע כי גם שימוש בסוד מסחרי שנעשו בו שינויים, ייחשב כגזל סוד מסחרי, אם קיים דמיון מהותי בין הסוד המסחרי לבין המידע שבו נעשה שימוש. דוגמה לכך יכולה להיות המצאה שפותחה באמצעות שינוי סמנטי של מידע סודי. כאשר השינוי הסמנטי ייחשב כנטילתה של עיקר ההמצאה, עשויה ההמצאה להיחשב כגזל סוד מסחרי.
על מנת להוכיח גזל סוד מסחרי יש להוכיח כי המידע המדובר עומד בהגדרת סוד מסחרי. בנוסף, על התובע להביא תשתית ראייתית להוכחת הגזל ואין להסתפק במסכת אירועים העלולה להניח את הדעת שבוצע גזל סוד מסחרי. בפס"ד מאיר אבגנים נ' עוזיאל בריח, בית המשפט המחוזי קבע שעצם העובדה שלקוח רכש מהתובעים מתקן נעילה ומאוחר יותר רכש מתקן דומה מהנתבעים, אין בה כשלעצמה הוכחה לגזל מצד הנתבעים. על מנת להוכיח גזל, על התובעים להביא תשתית ראייתית. למשל, זימון לקוח לעדות על מנת שיאשר שהרכישה מהנתבעים בוצעה לאחר פניה מצד הנתבעים אליו וכי אותו לקוח היה מאותם לקוחות אצלם התובע ביצע התקנה קודם לכן.
הגנת הסוד המסחרי מותנית בסודיות. בספרות המשפטית נטען כי סודיותו של המידע הנתון היא הציר המרכזי שסביבו נעים דיני הסודיות המסחרית (מ' דויטש, עוולות מסחריות וסודות מסחר, עמ' 447). אם ייחשף הסוד בדרך כלשהי, תקום עילת תביעה לבעל הסוד כנגד חושף הסוד, אך לא כנגד צדדים שלישיים – ומרגע זה ואילך, לא תהיה עוד הגנה. מכאן שהגנת הסודיות המסחרית תהיה טובה בעיקר לאותם מקרים בהם עובד עוזב את מקום עבודתו ומקים חברה מתחרה המייצרת מוצר דומה עד מאוד. במקרים אלה, יוכל המעסיק הראשון להסתמך על העילה של הפרת סוד מסחרי.
ההגנה על סוד מסחרי כנגד צדדים שלישיים במקרים מסוימים היא אפשרית. ניתן להטיל על צדדים שלישיים אחריות בגין שימוש במידע סודי, אפילו אם פעלו בתום-לב. האופן בו ניתן לתבוע צד שלישי היא במסגרת העוולה של גרם הפרת חוזה, על ידי כך שתיוחס לצד השלישי ידיעה על תנאי החוזה של העובד המואשם בגזל סוד מסחרי. מדובר בתנאי חוזה שהם למעשה הדין המצוי, וניתן לטעון שאי ידיעת החוק אינה פוטרת את הצד השלישי.
לעניין הגנה במקרה של גזל רשימת לקוחות, בפסק דין אורנה ליבר נקבע כי בחופף ליסודות הוכחת הסוד המסחרי, לעניין הגזל יש להוכיח כי נעשה מאמץ מיוחד להשיג את רשימת הלקוחות וכי בקבלתה של הרשימה מן המוכן יש להקנות לגוזל ערך מוסף. נקודה זו מומחשת היטב בפסק דין ורגוס בו נדרש כי על רשימת לקוחות להכיל מעבר לשם וכתובת פרטים מיוחדים כגון העדפות קונקרטיות כדי להפכה לבעלת ערך מסחרי של ממש.
טענות כנגד עוולת גזל סוד מסחרי יכולות להיות כי הידע אשר לכאורה הושג בגזל, נרכש ממקור לגיטימי ולא מהמקום הספציפי הטוען לעוולה. יש להראות פרטים המוכחים זאת לנסיבות העניין, עיקרון זה הנחה את הפסיקה בעניין חטיפי העמק. בנסיבות העניין הופרכו טענות על המקור הלגיטימי באמצעות מספר כללים בנסיבות אשר הראו כי מספר אנשים מאותה החברה בעלי מומחיות חברו יחד כדי לבנות מערך הפקת מוצר שדומה מהותית למוצר "ביסלי" של אסם.
השפעת עקרון תום-הלב – שיקול נוסף אשר משפיע על סיווג ההתנהגות בין צדדים ביחס לסוד מסחרי הוא תום הלב של הנפשות הפועלות אשר פגיעה בו היא הפרת חובה.
העובדה שלא קיים חוזה מפורש בין העובד-למעביד בנוגע לשמירת סוד מסחרי, אינה מעלה ואינה מורידה, שכן העובד עדיין מחויב לשמירת סודיות. בפרשת יבין פלסט, בית הדין הארצי לעבודה קבע כי גם אם העובד לא היה מחויב באופן מפורש על ידי חוזה לשמירה על המידע הסודי, חובת האמון כלפי המעביד מצמיחה חובה לשמירה בסוד על המידע הסודי. נקבע כי במקרים של גזל סוד מסחרי, יש לשים דגש גם על תום הלב של העובד ופחות על עצם קיום החוזה והפרתו.
פרשה נוספת שעלתה בפסיקה ועסקה בהפרת חובת האמון בין עובד ומעביד היא פרשת עלית נגד סרנגה. פסק הדין עסק בהתקשרות של עובד בזמן עבודתו עם אחרים, כדי להעתיק את תהליך הייצור של מעסיקו. בפסק הדין נקבע כי בין עובד למעביד קיימים יחסי אמון, וחובת האמון של עובד כלפי מעבידו מטילה עליו נורמות התנהגות חמורות יותר, בהשוואה לחובת תום הלב. אולם, נקבע כי יש לתת משקל לתום לבם של העובד ושל המעסיק החדש כאשר שוקלים אכיפת התניית הגבלת עיסוק. בנוסף, חובות האמון המוטלות על בעלי תפקידים בכירים רחבות יותר בהשוואה לעובדים זוטרים.
בפרשת ורגוס נקבע כי מרכיב הפרת האמון קיים גם בהקמת חברה חדשה ללא תקופת צינון ובתחרות בתחומי העיסוק של המעבידה הקודמת ובהתקשרות עם לקוחותיה (גם אם רשימת הלקוחות אינה סודית). כלומר, הקרבה בזמן מחדדת את חוסר הנאמנות למעביד.