stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
2026 בישראל
הערות שוליים

↑  אור אבולעפיה, ‏20 אלף מקומות: צפו באצטדיון החדש באשדוד, באתר ערוץ הספורט, 6 ביוני 2024
↑  צפו: כך ייראה האצטדיון העירוני החדש באשדוד - חדשות אפס שמונה 08, באתר חדשות אפס שמונה 08, ‏20 באוגוסט 2024
↑  שקד גרין, כלכליסט, לקראת כאוס בביטוח הסיעודי? משרד הבריאות הורה לקופות להפסיק הפעילות ב-2026, באתר ynet, 14 בינואר 2025
↑  גד ליאור, נווית זומר, החל מ-2026: הבורסה בת"א תעבור למסחר בימים שני עד שישי, באתר ynet, 30 בדצמבר 2024
↑  ניצן כהן, סמוטריץ' אישר: השינוי הגדול בבורסה ייכנס לתוקף ב-2026, באתר ישראל היום, 30 בדצמבר 2024
↑  דן רבן, "המסילה המזרחית" של הרכבת: החלק הראשון הושלם, וייפתח לציבור רק ב-2026, באתר ynet, 9 בינואר 2025
↑  שלמה טייטלבאום, האוצר מקדם: ישראל תגבה שיעור מס מינימלי של 15% מחברות רב־לאומיות, באתר כלכליסט, 28 ביולי 2024
↑  אלה לוי-וינריב, ‏משרד האוצר: החל מ-2026 יחול בישראל מס חברות מינימלי בשיעור 15%, באתר גלובס, 28 ביולי 2024
| שנים בישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-20 | 1948 • 1949 • 1950 • 1951 • 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 • 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 |  |
| המאה ה-21 | 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 • 2025 • 2026 |  |
תוכנית אנקונדה

תוכנית אנקונדה או הנחש הגדול הייתה תוכנית להכנעת המדינות הפורשות במלחמת האזרחים האמריקנית. התוכנית הוצעה על ידי וינפילד סקוט, מפקד צבא ארצות הברית, בשנת 1861 וכללה אסטרטגיות שונות ללחימה בשתי זירות: שליטה בנהר המיסיסיפי, ומצור על נמלי ערי הדרום. מכיוון שהמצור היה פסיבי, התוכנית סבלה מהתנגדות בקרב קבוצות אשר תמכו במאבק אקטיבי יותר. מקור שמה של התוכנית בדימוי לנחש אנקונדה, שחונק את קורבנו באיטיות.
דמיון התוכנית לנחש, טרם התקדמותו במורד המיסיסיפי
התוכנית ומבקריה

בימיה הראשונים של המלחמה, כללה האסטרטגיה של וינפילד סקוט שני חלקים חשובים: מצור קפדני על כל הנמלים הדרומיים, ותנועה של כ-80,000 חיילים לשליטה על נהר המיסיסיפי.
הכוח שנועד לשלוט במיסיסיפי היה צפוי להיות קטן ואמפיבי, ולכלול חייל רגלים חלוץ שינוע במורד הנהר בזריזות ויכבוש את עמדות הקונפדרציה לאורך הנהר. לאחר כיבוש העמדות, יגיעו כוחות סדירים איטיים יותר שינועו לאבטח את הנקודות שנתפסו. בהמשך ימשיכו לנוע כוחות הצבא לעומק היבשת ולכבוש את השטחים הנותרים מבלי לאפשר העברת תגבורת מצדו האחד של הנהר לצדו האחר.
התוכנית נכתבה בהשראת תוכנית צבאית שקדמה למלחמת האזרחים להתמודדות עם מרי אזרחי מוגבל באמצעות סגירת נמלים ויצירת לחץ צבאי על האזרחים המורדים. התוכנית לא נועדה להתמודד עם מרי גדול ומתואם אשר כלל גיוס צבא סדיר.
יישום מיידי של האסטרטגיה לא היה אפשרי, כיוון שלא היו די ספינות מלחמה מהסוג הנדרש לקיום התוכנית. למעשה, הצי הפדרלי היה קטן כל כך עד שהתקשה לאכוף את הסגר הימי לבדו בתחילת הלחימה. ביצוע התוכנית דרש זמן לגיוס ואימון כוחות שיבצעו אותה, שאותו המתנגדים לתוכנית לא הסכימו להשקיע, תוך הנחה כי המרי יסתיים לפני השלמת השלבים המקדימים לתוכנית. מתנגדי התוכנית קראו למסע יבשתי מידי לבירת הקונפדרציה ריצ'מונד, וירג'יניה, מתוך תקווה שתפיסת כמה נקודות מפתח בשטח האויב תביא לקריסת הקונפדרציה.
ציפיות מבקרי התוכנית להכרעה מהירה במלחמה התבדו, ומצור הצי הפדרלי על נמלי הדרום נמשך ארבע שנים נוספות. מאוחר יותר נקבע כי ניצחון בחזית הדרומית היה חשוב לא פחות מעצירת המרד בחזית המזרחית (בה ישבה בירת הקונפדרציה) ואשר משכה עד אותה העת את מרכז העניין הציבורי.
המקור לתוכנית

המצור על נמלי הדרום הוכרז על ידי לינקולן ב-19 באפריל 1861, שבוע לאחר ההפצצה על פורט סאמטר שסימנה את תחילת המלחמה. לינקולן הודיע על חסימת נמלי כל המדינות הפורשות מהאיחוד, מדרום קרוליינה ועד לטקסס. עם פרישת צפון קרוליינה ווירג'יניה, נחסמו נמליהם גם כן. צו זה לא בוטל עד לסוף המלחמה, והתקיים באופן בלתי תלוי בתוכנית המצור של סקוט.
בימים הראשונים של תנועת הפרישה, מעמדן של מדינות הגבול מיזורי, קנטקי, מרילנד ודלוור, אשר איפשרו עבדות בשטחן, לא היה ברור. כמעט לכולן, למעט דלוור, היו אינטרסים פרו דרומיים חזקים. מיזורי נקרעה בסכסוך פנימי שדימה את כלל מלחמת האזרחים בארצות הברית. מרילנד נותרה באיחוד באמצעות כליאה מהירה של רבים מתומכי הפרישה וקנטקי ניסתה להתחמק מקביעת עמדה במלחמה, באמצעות הכרזה על נייטרליות.
הקונגרס לא אישר יוזמות נשיאותיות לדיכוי המרד כיוון שהיה בפגרה באותה העת ולכן נפל נטל גיוס החיילים על ממשלות מדינות האיחוד. אוהיו הייתה פעילה מאוד, ושכרה את שירותיו של ג'ורג' מקללן, אשר יועד לפקד בתחילה רק על יחידות המדינה בדרגת מייג'ור ג'נרל. מספר שבועות לאחר מכן, עם מיזוג המיליציות המקומיות לשירות הלאומי, הוכפפו המיליציות של מדינות אינדיאנה ואילינוי לפיקודו. ב-27 באפריל 1861 כתב מקללן מכתב לסקוט בו הציע תנועה מידית לריצ'מונד, בירתה של הקונפדרציה, במעלה נהר קנווה. לחלופין, אם קנטקי תעזוב את האיחוד, הציע לנוע דרכה במסע לכיבוש נשוויל שבטנסי, ומשם יתכננו את צעדיהם מחדש.
מכתב התמיכה החלקית של סקוט בהצעתו של מקללן, אותה מסר לנשיא, הראה כי הוא שקל תוכנית זו, אך היו לו מספר ספקות לגביה. ראשית, לדעתו של סקוט נהר הקנווה לא התאים להעברת כוחות ימית, ולכן התנועה לריצ'מונד תיאלץ להיות רגלית וככזו צפויה לכלול עריקות מרובות. שיקול נוסף כנגד התוכנית היה כי אוכלוסיית מערב וירג'יניה (שבאותה העת לא הייתה מדינה עצמאית) הייתה ברובה תומכת איחוד, וסקוט חשש כי תנועת חיילים דרכה תביא לניכור האוכלוסייה ותפגע בתמיכתה באיחוד. להערכתו של סקוט, חמש שביעיות מאוכלוסיית מערב וירג'יניה תמכו באיחוד. אותו השיקול מנע גם תנועה דרך קנטקי.
מספר ימים מאוחר יותר, ב-3 במאי 1861 שלח סקוט למקללן מכתב עם הצעה משלו שכללה את המתווה הסופי של תוכנית אנקונדה. סקוט התקשה לקדם את התוכנית בממשלה. בהיותו זקן וחלש, הוא פרש מתפקידו עד לסוף השנה והוחלף על ידי לא אחר מאשר מקללן עצמו.
התפתחות: נהר המיסיסיפי

בהנהגת מקללן ועוזרו האלוף הנרי ווגר הלק הוזנחה הפעילות הצבאית במיסיסיפי. הלק, באישורו של מקללן, העדיף הפיכת המעוזים שעל הנהר על פני התקפה ישירה ולכן הוא התרחק מהנהר. לתפיסתו הייתה טנסי, ולא המסיסיפי, הקו האסטרטגי של הקרבות המערביים.
משרד הצי לעומת זאת, נשאר מחויב לפתיחת המיסיסיפי. המחלקה בדמות של עוזר מזכיר הצי בשם גוסטבוס וסה פוקס החליטה שניו אורלינס יכולה להיכבש על ידי חיל משלוח ממפרץ מקסיקו ולאחר מכן כל הערים האחרות יכבשו ללא קרב על מנת להימנע מהפגזה. משימת כיבוש ניו אורלינס הופקדה בידי קפטן (בהמשך אדמירל) דוד גלאזגו פרגוט שהסכים עם תוכניותיו. בליל ה-24 באפריל 1862 הוא אילץ את העיר להיכנע. לאחר תיקון ספינותיו מהנזקים הוא שלח את הספינות במעלה הנהר, במסע זה הם הכניעו את באטון רוז' ונאצ'ז. השרשרת של כיבושים קלים הסתיימה בקרב ויקסבורג במיסיסיפי. עמדת הקונפדרציה הייתה צוקים גדולים שקשים לחדירה גם לתותחנות של היום.
בעקבות הפסד של "אי מספר 10", זמן קצר לפני שפרגוט כבש את ניו אורלינס, הקונפדרציה נטשה את ממפיס, טנסי והשאירה מאסף קטן לניהול פעולות עיכוב, בתחילת יוני הוא נהדף הצידה בידי ספינות התותחים ואילי מלחמה של המשט המערבי. ומיסיסיפי הייתה פתוחה עד לויקסבורג, כך שהעיר הייתה הדבר היחידי שלא היה בידיים פדרליות.
ושוב, הצבא בפיקודו של הלק לא ניסה להשיג את ההזדמנות שהושגה. הוא לא שלח אפילו גוף חיילים קטן לסייע לפרגוט ועד מהרה פרגוט נאלץ לסגת בגלל זרמים חזקים. הצבא לא ניסה אפילו לכבוש את ויקסבורג בנובמבר, ואז השתנתה ההנהגה שנית לאלוף יוליסס גרנט, לאחר שהלק נשלח להחליף את מקללן כראש המטה.
בזמן שגרנט התמנה למפקד במערב הקונפדרציה הצליחה לבצר את ויקסבורג ואת נמל הדסון, לואיזיאנה. הקונפדרציה ביצעה מדידות אחדות בדרום כ-130 מיילים (בערך 210 ק"מ) של דרך אך הנהר היה מעט ארוך יותר. הקטע כלל גם את המפגש עם הנהר האדום במיסיסיפי.
המחנה בויקסבורג בסופו של דבר היה במצור, שהסתיים ב-4 ביולי 1863 עם כניעתו של פמברטון ושל אנשיו. באותו זמן צבאו כלל כ-29500 חיילים.
כאשר שמעו על אובדן ויקסבורג אלוף פרנקלין גרדנר אמר שהתנגדות נוספת לא תעזור ב-9 ביולי 1863 הוא פרש מתפקידו והחליף אותו אלוף נתניאל בנקס. ואז אמר אברהם לינקולן את המשפט הבא "אב המים חוזר לים".
התפתחות: המצור

תוכנית אנקונדה המקורית שהציע סקוט הסתמכה על הסגר הימי, כפי שהוא ניסח זאת "על מנת לעטוף את הברית המורדת ולהביא אותם להשלים, עם שפיכות דמים מועטה מאשר על ידי כל תוכנית אחרת". הוא לא צפה עימות צבאי מזוין בקנה מידה גדול, והעימות היבשתי אמור היה להיות מוגבל בעיקר להתקדמות כוחות האיחוד במורד נהר המיסיסיפי. כמעט בטוח שהוא לא צפה את רמת האלימות אליה תגיע מלחמת האזרחים. הסגר היה אמור למנוע שפיכות דמים בקנה מידה גדול במהלך הכנעת מדינות הדרום.
הצעתו של סקוט לא הייתה באמת אסטרטגיה, אף על פי שהיסטוריונים מחשיבים אותה ככזו. סקוט לא העריך את הכוחות לשמירה על כ-3000 מילים (כ-4800 ק"מ) של חוף. הוא לא חישב כמות משאבים, ולא זמן ההכנה ועוד מספר נקודות חשובות. רוב ההכנה נעשתה בידי משרד הצי ששלח צוות לבדיקת הטופוגרפיה של החוף, בדק עם משרד האוצר את ההוצאות ועם הצבא את צורך. במהלך 1861 הגישה המועצה דו"ח של המלצות לדרך הטובה ביותר לקיום ההסגר תוך התחשבות בטופוגרפית החוף, קיום של נמלים בדרך ואופי הספינות של שני הצדדים. הדו"ח היה די בסיסי אבל המצור על חוף האוקיינוס האטלנטי היה יעיל למדי.
התפתחות: המצור > המצור על החוף האטלנטי

היה ברור כי ספינות החסימה צריכות להיות מופעלות בקיטור. ההפעלה המוגבלת של ספינת קיטור גרמה לכך שאחת מהדרישות הייתה נמל שישמש כתחנת פחם לקצה הדרומי שסוגר את המעבר, אחרת בזמן ההסגר הספינות יבלו את כל זמן בניסיון למציאת חידוש פחם. כל הנמלים שמדרום למפרץ צ'ספיק התאימו אך כולם היו בידי האויב ולכן המצור הפך מסתם הסגר לניסיון כיבוש של שטח אויב אחד לפחות.
אף על פי שהצוות המליץ על פרננדיה, פלורידה, שתי עמדות אחרות נתפסו בידי כוחות הברית זוג מבצרים על הגדות החצוניים של צפון קרוליינה ליד כף הטרס ב-28–29 באוגוסט 1861 ב-7 בנובמבר הייתה התקפת צי גדולה על פורט רויאל ושם נכבש גם מפרץ מים עמוקים בין הסוואנה לבין צ'ארלסטון. התוכנית קראה לחסימה מיידית של הטרס אך לבסוף הקריאה הפכה לפלישה שלאחר מכן הפכה לפלישה מלאה. פורט רויאל שמשה בידי האיחוד כבסיס למצור על הסוואנה למוחלט, צ'ארלסטון לא נחסמה כל כך בקלות כיוון שהשימוש בספינות קוצץ ושם היה מאבק עיקש שהיה אחד החלקים החשובים של המלחמה.
פרננדיה נכבשה בתחילת חודש מרץ 1862, כמעט שנה לאחר תחילת המלחמה וכבר התרחשו שנויים גדולים. בעקבות מספר תבוסות של הקונפדרציה במבצרים הנרי ודולסון בטנסי ורואנוק בצפון קרוליינה, מחלקת המלחמה בריצ'מונד החליטה לרכז את הצבא באזורים פנימיים חיוניים, במקום כוחות על החוף. היו מספר יציאות גדולות למרות זאת לילמיגטון, צ'ארלסטון ולסוואנה, אך למעשה רק השתיים הראשונות הצליחו. לאורך כל המלחמה 8 ספינות קיטור צרו על נמלי פלורידה.
המצור על צ'ארלסטון מוזג לתוך מערכה על העיר והוא לא הושלם עד לימים האחרונים של המלחמה. בתחילת המלחמה הצי פדרלי ניסה לחסום את הכניסה לנמל על ידי הטבעת ספינות ישנות אך זה לא הוכיח את עצמו. בהמשך המלחמה ספינות המצור שמשו כספינות קרב בהתקפה על פורט סאמטר ב-7 באפריל 1863. ב-11 ו-18 ביולי 1863 הייתה התקפת ארטילריה ורגלים עם הספינות על סוללת וגר שני הניסיונות האלו נכשלו, לאחר שהספינות נשארו פעילות במצור הסוללה נלכדה, בעקבות כך האיחוד הביא תותחים בפתח הנמל אך למרות הכל העיר המשיכה בהתנגדותה.
בזמן המצור המגינים המקומיים לא התבטלו הם שלחו טורפדו ואוניות משוריינות להטבעת ספינות המצור. לכן בזמן שהאיחוד הכין ספינות מצור הם הכינו צוללות וטורפדו.
המצור בילמיגטון היה קל יותר והדיון על יעילותו היה קצר וכאשר הצליחו לחסום כמעט סופית צ'ארלסטון שחררו מעט את המצור שם ומרכז הסחר היה שם בין מדינות הקונפדרציה וצפון אירופה. הנמל נשמר היטב לאחר שכבשו את פורט פישר שבכף פיר בינואר 1865.
התפתחות: המצור > המצור על מפרץ מקסיקו

המצור על הנמלים במפרץ מקסיקו היה פחות חשוב מזה שבאוקיינוס האטלנטי, מכיוון שהם היו רחוקים יותר ממרכז המלחמה וכל ספינה שעוברת שם צריכה לעבור על פני שוניות ואיים שמקשים את המעבר וכל ספינה שעברה נאלצה לעבור ליד פלורידה שנכבשה כבר והייתה בשליטה פדרלית כל המלחמה ושימשה כבסיס צבאי. אותה החלטה של משרד המלחמה על נטישת החוף האטלנטי הייתה החלטה גם ליציאות למובייל ניו אורלינס וגלווסטון. גלווסטון נכבשה בידי הכוחות הפדרליים ב-4 באוקטובר 1862, אבל היא נכבשה מחדש בידי המורדים בראש השנה של השנה הבאה. היא נשארה נגישה לספינות המצור אבל לא היה טעם לכבוש אותה מחדש מכיוון שויקסבורג נכבשה ואיפשרה שלטון טוב על המיסיסיפי.
המועצה של אסטרטגית המצור הציעה כי הספינה איילנד שהייתה בין מובייל לניו אורלינס תילקח לצור על המפרץ. הדבר נעשה בקלות רבה כמו ב-1861, המפרץ ננטש על ידי מגיני רבל שחששו להיות מנותקים מהיבשת. חששם היה מוצדק למחרת היום הגיעו עוד ספינות והשתלטו במהירות והאי הפך לבסיס הפחם של הכוחות הפדרליים, ותפקידו החשוב הנוסף היה בסיס אחסון זמני לקראת המתקפה על מבצרי ניו אורלינס.
אחרי שניו אורלינס נפלה בידי צבאות האיחוד ב-29 באפריל 1862, מובייל הייתה הבעיה היחידה למצור. היא נשארה עצמאית עד כמעט סוף המלחמה, 1864 פרגוט קיבל אישור ממשרד הצי לכבישת המבצרים של מובייל, חייליו נכנסו בצעקות "לעזאזל הטורפדו" ותוך זמן קצר נכבשו כל המבצרים. מובייל נשארה בידי האיחוד אך לא שימשה כנמל עוד.
הערכה

אף על פי שחלפו מעל מאה חמישים שנה מאז מלחמת האזרחים, תוכנית אנקונדה עדיין נשארה נושא לוויכוח. ברור שהמלחמה הייתה יחסית ללא שפיכות דמים כמו שאמר סקוט בהצעה המקורית. רוב ההיסטוריונים רואים בתוכנית רק שינוי באסטרטגיה הבסיסית במהלך האירועים. היסטוריון רציני אחד לפחות מכחיש כי אי פעם הייתה אסטרטגיה עקבית להכנעת הדרום. רוונה ריד טוען שהממשל בוושינגטון לא הצליח לכפות את דעתו על המפקדים בשטח, כך שהמלחמה הייתה סדרה של קרבות עצמאיים, שכל אחד נערך בהתאם לגחמותיו של המפקד. על פי השקפתו, תוכנית אנקונדה היא הצעה מאוחרת יותר שפעלה להגיב לאירועים בזמן התרחשותם.
בין ההיסטוריונים יש גם מחלוקת אם לתוכנית היה בסיס רציונלי או לא. כמעט כל ההיסטוריונים טוענים שהקרבות המערביים היו חשובים כמעט כמו המזרחיים. כי כל עוד שנלחמו במערב זה היה כהכנה לקראת הפריצה לוויקסבורג שברגע שנכבשה הציפיות מהתוכנית אומתו.
הצורך במצור גם הוא שנוי במחלוקת. שום היסטוריון לא חושב שההצלחה בצפון הייתה מתקיימת ללא הכיבושים בדרום. אבל אולי לא היה צורך בכמות של הכיבושים וגם פחות היו מספיקים ונשאלת השאלה: האם זה היה הכרחי? כלומר, האם הכיבושים בדרום לא החלישו מספיק את המורדים גם ללא המצור?
מי ששולל את חשיבות ההסגר נמצאות בידיו שתי טענות ראשית, הוא מעולם לא היה יעיל מאוד שלושת רבעי הניסיונות לעבור את המצור צלחו, והרבע הנותר נחשב כהפסדים בגלל אי היערכות, שנית צבאות המורדים לא היו מוכנים כלל מבחינת האספקה והעברתו כמעט כל מסילות הברזל שלהם היו במצב גרוע.
ומי שמאמין שהמצור היה מכריע טוען כי צבאות המורדים נחנקו לבסוף. נפילת הצבא בצפון ויריג'יניה, היה שאריות צבא המורדים בשנת 1865, זמן קצר לאחר כיבוש וילמינגטון בידי האיחוד. העיתוי של הכיבוש, לטענתם לא היה צרוף מקרים. ספינות המצור אומנם היו מעטות אך הם היו מהירות ומטרתם העיקרית לא הייתה ללכוד ספינות אלא להרתיע את המורדים. כלכלתם של המורדים הייתה ירודה כבר מ-1862 אך המשיכה להידרדר בהתמדה, וכך איבדה את אמון אזרחיה.
ראו גם

וינפילד סקוט
קרב פורט סאמטר
ג'ורג' מקללן
יוליסס גרנט
הערות שוליים

↑  Carol Reardon, "The Military Experience," in The Civil War Remembered, National Park Service Handbook, Virginia Beach, VA: The Donning Company Publishers, ISBN 978-1-57864-662-3, 2011
↑  ORN I, v. 4, pp. 156–157, 340
קרב ויקסבורג של קורס ואליסון
גומלוכיה

גוּמְלוּכִּיָה (בערבית: الجملوكية) הוא מונח המתאר "רפובליקה מלוכנית", צורת שלטון בעולם הערבי, אשר לכאורה היא רפובליקנית אך בפועל מעבירה את השלטון בירושה בתוך המשפחה, לרוב מאב לבן.
את המונח קבע הסוציולוג ופעיל זכויות האדם המצרי, ד"ר סעד אל-דין אבראהים, לשעבר איש האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, וממתנגדי המשטר במצרים.
רקע

במדינות שונות בעולם הערבי השלטון עובר מאב לבנו. במונרכיות הערביות יורש העצר הוא תפקיד רשמי וזהותו ידועה מראש לפי סדר הירושה. לעומת זאת ברפובליקות הערביות לא כך אמור להיות הדבר. אף על פי כן, בסוריה השלטון כן עבר מאב לבנו. חאפז אל-אסד שלט במשך 30 שנה ולאחריו השלטון עבר לבנו, בשאר-אל אסד, אשר שולט בה למעלה מ-20 שנה. מקרה זה בולט במיוחד כי בכורו של חאפז, באסל אל-אסד הוא זה שיועד לרשת את אביו. בשל מותו המוקדם בתאונת דרכים, דווקא אחיו בשאר מצא את דרכו לתפקיד. במצרים, השפעתם של בניו של הנשיא חוסני מובארכ, עלאא וגמאל, הלכה וגברה עם זקנתו של אביהם. יומרותיהם לרשת אותו סתרו את המקובל במשטר המצרי, שם הנשיא מוחלף על ידי סגנו, מאז מהפכת הקצינים החופשיים שהדיחה את המלך פארוק. למובארכ, לעומת זאת, לא היה סגן, וסלילת הדרך לבניו, ובייחוד לגמאל, נתפסה כ"צעידה לאחור".
ישנן דוגמאות נוספות למצב זה, אך מובהקות פחות. למשל, עלי עבדאללה סאלח היה נשיא תימן במשך 22 שנה, ובסוף שלטונו הכין את הקרקע להעברת השלטון לבנו, אחמד, מפקד משמר הרפובליקה. המהלך לא הושלם בעקבות ההפיכה בתימן בשנת 2011. בנוסף, עבד אל-עזיז בותפליקה, שהיה נשיא אלג'יריה למשך 20 שנה, נתן לאחיו הצעיר, סעיד, סמכויות הולכות וגוברות, והוא היה ידוע כ"איש החזק" מאחורי הקלעים, החזיק בשליטה רחבה בענייני המדינה, לרבות מינויים פוליטיים חשובים וקיבל החלטות בשם הנשיא. גם בלוב השכנה, הרודן מועמר קדאפי, מינה את בני משפחתו לעמדות כוח, תוך ניסיון להעביר את השלטון לאחד מבניו, במיוחד סיף אל-אסלאם. עיראק נשלטה ביד ברזל בידי סדאם חוסיין, ושילב בני משפחה בתפקידי מפתח כדי להבטיח נאמנות ולמנוע התנגדות פנימית. בניו, עודאי וקוסאי, היו בעלי חשיבות במערכות הביטחון והתקשורת, ונחשבו ליורשיו הטבעיים של סאדם. לבנון גם הוזכרה בהקשר זה, היות שבמדינה התרחשו חילופי שלטון בתוך משפחת ג'ומאייל, כשבשנות ה-80 הנשיאות עברה מבשיר ג'ומאייל לאחיו אמין. שניהם בניו של פייר ג'ומאייל, מייסד מפלגת הפלנגות הנוצריות. גם חברים אחרים במשפחה הפכו לשרים בכירים כמו פייר אמין ג'ומאייל, או חברי פרלמנט כמו סאמי, נדים וסולאנז' ג'ומאייל.
המחאות בעולם הערבי

חוץ ממשפחת מובארכ במצרים ומשפחת אסד בסוריה בעולם הערבי היו שליטים נוספים שניסו להעביר את השלטון לבניהם. כך למשל בעיראק, סדאם חוסיין ייעד את בכורו עודאי לרשת אותו, וגם לאחיו קוסאי הייתה השפעה רבה במדינה. בתימן, עלי עבדאללה סאלח ייעד את בנו אחמד עלי עבדאללה לירושה. רודן לוב, מועמר קדאפי, ייעד את בנו סיף אל-אסלאם לרשת אותו. עם זאת, מחאות האביב הערבי טרפו את הקלפים בעבור כל אלה. ההתנגדות לגומלוגיה נישאה בפי המפגינים של המהפכות האביב הערבי ובייחוד במהפכה במצרים של שנת 2011.
לבסוף לאחר כמעט 30 שנות שלטון מובארכ מינה סגן שאינו בנו. ב-29 בינואר 2011, בעקבות ההפגנות במצרים, מונה עומר סולימאן לסגן הנשיא. משההפגנות לא שכחו, גמאל מובראכ הודיע בפומבי כי לא יתמודד על הנשיאות.
על אף שהן גומלוכיות, מדינות ערביות המנוהלות על ידי ממסד צבאי איתן כמו אלג'יריה, מצרים וסודאן, שאינו בשליטת המשפחה כמו בסוריה, לבסוף הפילו את שליטיהם הוותיקים. בשלוש המדינות הממסד הצבאי הסיר את תמיכתו בנשיא שהפך לנטל על הממסד הצבאי. כך קרה לחוסני מובארכ כשהגנרל מוחמד חוסיין טנטאווי סירב לדכא באלימות את ההפגנות. באופן דומה גם לעבד אל עזיז בוטפליקה ועומר אל-בשיר, שם הממסד נותר על רגליו והשליטים הודחו. זאת בניגוד לממסד הצבאי הסורי, שהפך למשמר משפחתי ומגזרי, עוד מימי האב חאפז אל-אסד.
הערות שוליים

↑  מאמר מערכת, מוביל קו ליברלי, נטול השפעה בממסד הביטחוני, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2004
↑   צבי בראל, מותו של מייסד הרפובליקה המלכותית הראשונה של מצרים, באתר הארץ, 25 בפברואר 2020
↑  פרופסור סעד אל-דין אבראהים, על סצנת ה"גומלוכיה", באתר "מצרים היום", ‏31 באוקטובר 2009 (בערבית)
↑  פרופ' אוריה שביט, האסלאם והמערב: מפגש או התנגשות ציוויליזציות? משבר הדמוקרטיה בחברות הערביות, בעמוד היוטיוב הרשמי של אוניברסיטת תל אביב, ‏9 במרץ 2016
↑  רועי קייס ורויטרס, בן הרודן שחוסל קורא לנקמה: "הדם של אבא יצלצל באוזניים של איראן", באתר ynet, 5 בדצמבר 2017
↑  סוכנויות הידיעות, סגן נשיא מצרים, עומר סולימאן: גמאל מובארק לא יתמודד על הנשיאות, באתר הארץ, 3 בפברואר 2011
↑  פרופסור ז'ילבר אשקר, 2019 להתראות..., באתר אל-קודס אל-ערבי, ‏31 בדצמבר 2019 (בערבית)
סעד אל-דין אבראהים, 2009
קריקטוריה של קרלוס לטוף: בנו של מובארכ צופה בו בעת המשפט; על חולצתו רשום "I ❤️ SCAF"
מוזא בנת נאסר אל-מסנד

| --- | --- |

 לידה:  8 באוגוסט 1959 (בת 65) אל-ח'ור, קטר 
 מדינה:  קטר (מדינה) קטר
 ידועה בשל:  אשתו השנייה של אמיר קטר לשעבר
 השכלה:  אוניברסיטת קטר  Hamad Bin Khalifa University 
 תפקיד:  מונרכית 
 השקפה דתית:  אסלאם סוני
 בן זוג:  אמיר קטר לשעבר, חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני
 מספר צאצאים:  7 
 פרסים והוקרה:  פרס בית צ'טמן (2007)  הצלב הגדול במסדר איזבלה הקתולית (2011)  מסדר החיוך  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית  מסדר המלכה ילנה  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית 
 
השייח'ה מוזא בנת נאסר אל-מסנד (בערבית: موزا بنت ناصر المسند, בתעתיק מדויק: מוזא בנת נאצר אלמסנד) היא אשתו השנייה, מתוך שלוש, של אמיר קטר לשעבר, השייח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, ואמו של אמיר קטר המכהן, השייח' תמים בן חמד אאל ת'אני.
ביוגרפיה

מוזא בנת נאסר אל-מסנד נולדה ב-8 באוגוסט 1959 בעיר אל-ח'ור שבקטר. נישאה לחמד בן ח'ליפה אאל ת'אני בשנת 1977 כאשר היה יורש העצר. אל-מסנד קיבלה תואר ראשון בסוציולוגיה מאוניברסיטת קטר בשנת 1986 ובשנת 2003 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת וירג'יניה.
קריירה

שיח'ה מוזא היא יושבת הראש של הקרן הקטרית (אנ') לפיתוח החינוך, המדע והקהילה משנת 1995, יושבת הראש של חברת סילאטק (אנ') משנת 2008 ויושבת הראש של הקרן הדמוקרטית הערבית (אנ'). בנוסף, היא מכהנת כנשיאת המועצה העליונה לענייני משפחה מאז שנת 1998.
משנת 2002 היא סגנית נשיא המועצה העליונה לחינוך ובשנת 2003 שימשה כשליחה מיוחדת מטעם אונסק"ו בנושא חינוך יסודי וגבוה.
נכון לשנת 2016 היא חברה בחבר הנאמנים של הקולג' לרפואה ויל קורנל (אנ') בקטר. בנוסף, היא יושבת הראש של המרכז הרפואי סידרא בדוחא.
שיח'ה מוזא פעילה מאוד בפוליטיקה ובחברה של קטר, ומעורבת באופן פעיל בענייני הממשל. היא הייתה הכוח המניע מאחורי עיר החינוך (אנ') וערוץ הילדים של אל-ג'זירה (אנ').
בשנת 2011 הוכרזה שיח'ה מוזא כאחת הנשים המשפיעות ביותר מטעם מגזין פורבס (מס' 75).
שיח'ה מוזא ידועה גם בזכות סגנון הלבוש המיוחד שלה, המשלב אופנת עילית עם קוד הצניעות המקובל בקטר.
הערות שוליים

↑  "שיח'ה מוזא, יושבת הראש של חברת סילאטק", באתר החברה
↑  "הוד מעלתה שיח'ה מוזא בנת נאסר אל-מסנד", באתר אונסק"ו
↑  "שיח'ה מוזא, שליחה מיוחדת", באתר אונסק"ו
↑  אתר המרכז הרפואי וויל קורנל-קטר
↑  מאתר סידרא
↑  "שיח'ה מוזא, רשימת הנשים החזקות", באתר פורבס
↑  "שיח'ה מוזא, הגברת הראשונה שגורמת לקרלה להסמיק", באתר ווג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 6759 7182  LCCN: nb2012006539  VIAF: 233318774   WorldCat (עם VIAF): 233318774 
שיח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני ושיח'ה מוזא בביקור רשמי בוושינגטון, בצילום משותף עם ברק ומישל אובמה
דרום-מערב אפריקה

דרום-מערב אפריקה (באנגלית: South-West Africa; באפריקאנס: Suidwes-Afrika; בהולנדית: Zuidwest-Afrika; ובגרמנית: Südwestafrika) היה מנדט של חבר הלאומים בשליטת דרום אפריקה בשטחי נמיביה של ימינו. המנדט הוענק לאיחוד דרום אפריקה בשנת 1920, כחמש שנים לאחר שבמסגרת מלחמת העולם הראשונה צבא האיחוד כבש את הטריטוריה מידיה של גרמניה. לפני שנת 1915, השתרעה באזור המושבה דרום-מערב אפריקה הגרמנית. לאורך רובה של המאה ה-20 שלטה דרום אפריקה בתחומי המנדט, ובמחצית השנייה של אותה המאה אף אכפה במקום את חוקי האפרטהייד. המנדט הגיע לקיצו בשנת 1990, אז נמיביה זכתה בעצמאות ודרום אפריקה נסוגה מהמקום.
רקע

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-1915, במערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, כבשה דרום אפריקה את דרום מערב אפריקה הגרמנית.
ב-17 בדצמבר 1920, קיבלה דרום אפריקה את הניהול על דרום מערב אפריקה בתנאי סעיף 22 לאמנת חבר הלאומים ומנדט מסוג C ניתן על ידי חבר הלאומים. מנדט מסוג C, החל על הטריטוריות הכי פחות מפותחות, נתן לדרום אפריקה סמכויות ניהוליות ותחוקתיות מלאות, אך דרש ממנה לקדם את הרווחה והתנאים הסוציאליים של האוכלוסייה.
לאחר האנשלוס במרץ 1938 גברו הקולות בגרמניה שדרשו את החזרת המושבות שנלקחו ממנה בהסכם ורסאי, בהם דרום מערב אפריקה. אל מול אלו הצהיר מנהיג דרום אפריקה, יאן סמאטס, כי ארצו תגן על דרום מערב אפריקה. אל מול הסכנה של פעילות גרילה של התושבים הגרמנים של דרום מערב אפריקה, אשר נטען שרבים מהם קבלו אימון צבאי בגרמניה, אוחדה המשטרה של דרום מערב אפריקה עם זאת של דרום אפריקה, וכוחות נוספים נשלחו לאזור. לעומת זאת, דניאל פרנסואה מאלאן צידד בעמדה שנמיביה שייכת לחבר הלאומים.
עם פירוק חבר הלאומים והקמת האו"ם דנו באו"ם בטיפול בשטחים הנמצאים בנאמנות, בהם דרום מערב אפריקה. ממשלת דרום אפריקה הבהירה בינואר 1946 שהיא שומרת לעצמה את הזכות להביע דעה לגבי השטח עד שיעשו סידורים לשאול לדעת התושבים. בהמשך דרשה ממשלת דרום אפריקה את סיפוח השטח לדרום אפריקה בטענה שזה רצון תושבי המקום, ודרישה זאת זכתה לתמיכה של בריטניה. האו"ם החליט על העברת השטח לנאמנות שלה, אולם דרום אפריקה סירבה להענות לכך והסכסוך נמסר לבית הדין הבינלאומי שפסק לטובת דרום אפריקה. דרום אפריקה ביקשה להתאחד עם "דרום מערב אפריקה" למדינה אחת, וסירבה לכל פיקוח בינלאומי. למיעוט הלבן בדרום מערב אפריקה ניתן ייצוג בפרלמנט הדרום אפריקאי ללבנים-בלבד. האו"ם המשיך במהלך שנות ה-50 במאמציו להעביר את השטח לנאמנות בינלאומית. ב-1959, הצבא הקולוניאלי בווינדהוק החליט לגרש תושבים שחורים מעבר לאזור הלבן של העיר. התושבים השחורים מחו, ובמהלך הפגנה המשטרה פתחה באש, הרגה 11 שחורים ופצעה 44. הדבר הביא להתקוממות ולפרוץ מלחמת עצמאות של נמיביה. בשנת 1961 הוציאה ועדה של האו"ם דו"ח שבו נקבע שדרום אפריקה אינה מסוגלת לשלוט בנמיביה.
במהלך שנות ה-60, כאשר עצמאות הוענקה לכל המושבות ושטחי הנאמנות האירופאיים באפריקה, נוצר לחץ רב על דרום אפריקה לעשות כך גם בנמיביה, שהייתה אז דרום מערב אפריקה. 
ב-1966, כאשר נדחתה קובלנה שהגישו אתיופיה וליבריה בבית הדין הבינלאומי לצדק נגד המשך שליטתה של דרום אפריקה בנמיביה, הוחלט בעצרת הכללית של האו"ם להפסיק את המנדט של דרום אפריקה על נמיביה, אך בהיעדר הסכמה על הצעדים שיש לנקוט נגד דרום אפריקה כדי לכפות עליה את מסירת השטח לידי האו"ם, ההחלטה לא קויימה.