stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאיאליט
מקור ותפוצה

הפאיאליט הוא מרכיב נפוץ בסלעי יסוד אולטרה-מאפיים כדוגמת אובסידיאן, ריוליט, טרכיט, פונוליט ובמחדרים של סיאניט שם הוא מצוי בלוויית מינרלים מקבוצת האמפיבול. בשל נקודת ההתכה הגבוה של האוליבין הוא המינרל הראשון המתגבש ראשון בשורת בואן, תחילה הפורסטריט ואחריו הפאיאליט. הפאיאליט מצוי גם בסלעים מותמרים של סלעים עשירים בברזל שעברו התמרה בחום בינוני. פאיאליט הוא מרכיב ראשי ב"תצורות ברזל מפוספס" שעברה התמרה. מקור נוסף לפאיאיליט הם מטאוריטים של ברזל וניקל שבהם יש דבישים גדולים של פאיאליט התופשים לעיתים 50% מנפח המטאוריט.
בלחצים נמוכים הפאיאליט יציב בנוכחות קוורץ, לעומת זאת אוליבין המכיל מגנזיום אינו יציב, בשל התגובה אוליבין + קוורץ = אורתופירוקסן. ברזל מייצב את הצמד אוליבין + קוורץ. ניתן לחשב את המגבלות על הלחצים בהם נוצרת התערובת אוליבין + קוורץ על סמך התלות בהרכב האוליבין.
פאיאליט יכול גם להגיב עם חמצן על מנת ליצור מגנטיט + קוורץ. שלושת המינרלים ביחד יוצרים את מאגר החמצן הקרוי "FMQ" (ראשי תיבות של פאיאליט, מגנטיט וקוורץ). בתגובה כימית זו נעשה שימוש בניסויי מעבדה על מנת לשלוט על פונקציית המצב החולף (fugacity) של החמצן. ניתן גם לעשות שימוש בתגובה זו על מנת לחשב את פונקציית המצב החולף של חמצן כפי שהוא נמדד במקבצים של מינרלים בתהליכי התמרה וביצירת סלעי יסוד.
פאיאליט טהור הוא מינרל נדיר למדי. מקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את מונטה סומה שסמוך להר הגעש וזוב שבמחוז קמפניה, שבאיטליה; מסביב לברוקן (Brocken) בהרי ההארץ בגרמניה; רפטסונד (Raftsund) שבנורווגיה; במחדרים של סאקרגארד (Skaergaard) ואילימאוסק (Ilimaussaq) בגרינלנד; בסטרלינג היל שבניו ג'רזי, באזור כיפת סנט פיטר (St. Peters Dom ) בסמוך לפסגת פייק (Pikes Peak) בקולורדו, ובצוק אובסידיאן (Obsidian Cliff) בפארק הלאומי ילוסטון בויומינג שבארצות הברית.
בישראל ניתן למצוא פאיאליט בתצורת חתרורים (למשל בבקעת חתרורים מזרחית לערד).
לקריאה נוספת

Deer, W. A., Howie, R. A., and Zussman, J. (1992). An introduction to the rock-forming minerals (2nd ed.). Harlow: Longman ISBN 0-582-30094-0
הערות שוליים

↑  לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat.
פאיאנס

כלי חרס (מיוליקה) משובחים, מזוגגים בבדיל, עם עיטור מסורתי, מהעיר פאנצה
פַאיַאנְס (באנגלית: Faience; בצרפתית: Faïence) הוא קרמיקה בעלת משמעות שונה בהתאם לתקופה. בתקופת הרנסאנס, זה היה שמם של כלי חרס צהובים עם זיגוג עליון (זיגוג בדיל). קרמיקה דומה היא המיוליקה, שהיא אריח אדום וקיבלה את שמה מהאי מיורקה). הפאיאנס קיבל את שמו מהעיר פאנצה (אנ') באיטליה. החרסית מעוצבת לדיסק ונשרפת לטרקוטה. זיגוג הבדיל נמרח על החפצים שנשרפו בכבשן קודם לכן.
באמנות המצרית העתיקה, נוכל למצוא גם כן את המונח פאיאנס מצרי, אשר, עם זאת, מציין טכניקה שונה. השם פאיאנס, אם כן, אינו מתייחס לטכניקה אחת בלבד, פאיאנס מצרי נעשו בכמה תהליכים. המאפיין המשותף שלהם הוא שהזיגוג מכסה את כל פני האובייקט. (החלק התחתון של חפצי הקרמיקה של היום אינו מזוגג כדי שהקרמיקה המזוגגת לא תידבק לתחתית הכבשן בזמן השריפה).
היסטוריה

במאה ה-10 קיבל הח'ליפה הפרסי מהקיסר הסיני במתנה אוסף פורצלן ובו מעל 2,000 כלים. האצילים וגם הלורדים הפרסיים הוקסמו מהקרמיקה המבריקה והצבעונית שהייתה העשויה בצבע כחול על רקע לבן. הם לא הצליחו לפתור את סוד החימר הלבן והזיגוג ששימשו לכך, אבל על ידי התנסות בחומרי גלם שונים לחלוטין ובטכניקות שריפה, הגיעו לתוצאה דומה מאוד. זו הייתה המיוליקה המזוגגת בבדיל. המוצרים של הקדרים של בגדאד הפכו במהרה לפופולריים ברחבי צפון אפריקה, והגיעו לספרד ולאחר מכן גם לאיטליה. מרכז המסחר היה האי מיורקה, ומכאן השם מיוליקה. גם הקדרים עצמם הלכו זמן מה בנתיב המיוליקה, אלה המקומיים למדו מהם את מדע ההכנה. סדנאות הוקמו תחילה בספרד, אחר כך לאחר עזיבת המוּרים, באיטליה, כולל סיציליה, דרוטה, גוביו ופאנצה ומהמאה ה-16 היא המשיכה המסורת הזו באומבריה. מרכזי קרמיקה אלה הצליחו במקומות אלה, כי חימר מעולה ומרבצים עשירים של מינרלים חיוניים לייצור זיגוג היו זמינים בכל מקום. זה איפשר לאומנים שבאו מרחוק להתיישב במקום. המוכשרים יותר מבין המקומיים למדו את המלאכה, עד שבסופו של דבר נוצרו שושלות קדרים, שצברו אט אט את הידע של מספר דורות. חלק מהאומנים הלכו בדרכים עצמאיות ויצרו סגנון ציור ועולם מוטיבים משלהם, שכמעט ולא דמה למקור הפרסי שהיה מבוסס על עיטור גאומטרי ואסר על תיאור דמויות אדם. אבל הטכנולוגיה שבה נעשתה שימוש נותרה כמעט ללא שינוי לאורך כל הדרך, ובסופו של דבר היא שימשה גם במקומות אחרים, למשל בדלפט שבהולנד, או על ידי בני ההוטרים בכל רחבי אירופה.
אחת מפריצות הדרך הגדולות בהיסטוריה של ייצור הקרמיקה הייתה פיתוח ציפוי לבן שהיה מתאים לצביעה, שהתאפשר על ידי ערבוב תחמוצת בדיל עם הציפוי על בסיס עופרת. הטכניקה פותחה במהלך המאה ה-9 באיראן או במקומות אחרים במזרח התיכון.
הזיגוג של סירי פאיאנס עשוי מאפר-עופרת בדיל, חול ומלח. ניתן לצבוע את הקרמיקה על הזיגוג או מעליו. את תחמוצות הצביעה מערבבים עם שמן אתרי ומורחים על האובייקט בעזרת עט ומברשת. זיגוג בדיל כבר היה בשימוש במצרים העתיקה. הקישוט הפופולרי ביותר של פאיאנס פרסי מימי הביניים הוא זיגוג הברק שמאיר באור מתכתי. השלב המקדים של הקרמיקה הטורקית הוא מה שנקרא תקופת השושלת הסלג'וקית, מהמאה ה-12 עד המאה ה-14. לפני הופעת זיגוג הבדיל, נעשה שימוש בזיגוג חימר, מלח ועופרת בקרמיקה האירופית. זיגוג עופרת התפשט במערב אירופה במאה ה-13.
פורצלן תעשייתי

הוא נקרא שמות שונים כמו "כלי אבן", "קרמיקה לבנה". בשפה של ימינו, כלי חרס הפאיאנס מתייחסים לקרמיקה לבנה משובחת העשויה מקאולין, פצלת השדה, קוורץ וחומרים מחושלים גמישים שניתנים לעיבוד. הם מצופים בזיגוג לבן המכיל בור או עופרת. פאיאנס נשרף בכבשן לצבע לבן בטמפרטורות של 1200–1250 o C. יש לו משטח שבר אחיד, אבל הוא לא מוצק ואיתן כמו החרסינה, אלא נקבובי יותר (נקבוביות של 10%-14%). המשטח החלק נוצר על ידי מריחת זיגוג מחומם. ייצור פאיאנס תעשייתי החל במאה ה-18. המוצרים העיקריים המיוצרים מכלי חרס תעשייתיים כאלה הם כלי בית, פריטי נוי, מוצרים סניטריים (כמו כיורים, אסלות וכדומה ), אריחי חיפוי קירות.
ביבליוגרפיה

(Royal Pharmaceutical Society) "English Delftware Storage Jars"
German faience beer steins
"Tin-glazed earthenware from Port Royal, Jamaica" Archaeology reveals English, Russian and Dutch wares.
Russian national faience craft
Russian Faience factory
ראו גם

מוזיאון שעונים (אנ')
הקרמיקה הכחולה של דלפט
קדרות אמריקאית או בריטית ססגונית (אנ')
מוזיאון הפאיאנס במרסיי (צר')
הערות שוליים

↑  Alan Caiger-Smith, 1973: Tin-Glazed Pottery (London, Faber and Faber)
↑  Briannica Hungarica VI. kötet (Budapest, Magyar Világ Kiadó, 1996)
↑  Műszaki Lexikon I. kötet (Budapest, Akadémiai Kiadó, 1970)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565338805171  GND: 4127928-1  LCCN: sh85046877  NKC: ph120124 
פאיאנס מלונוויל וסנט קלמנט
פטר בוגוד

| --- | --- |
אדריכל פטר בוגוד, 2013
אדריכל פטר בוגוד, 2013
 לידה:  1940 (בן 84 בערך) בוקרשט, רומניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1965
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  הקארדו (ירושלים)
 
אחת מחצרות המגורים במתחם הקארדו (ירושלים)
פטר בוגוד (נולד ב-1940) הוא אדריכל ישראלי, התפרסם בעיקר הודות לפרויקט הקארדו בירושלים שבתכנונו השתתף.
בוגוד נולד בשנת 1940 בעיר בוקרשט שברומניה ואת השכלתו כאדריכל רכש בבית הספר לאדריכלות בבריסל, שם למד אצל האדריכל לאון סטיינן. בסיום לימודיו עבד כאדריכל בפריז וב-1970 עלה לישראל והצטרף למשרדו של אדריכל הנוף שלמה אהרונסון שפתח זמן קצר קודם לכן משרד חדש בירושלים. באותה שנה ניגש עם אהרונסון ועובדת נוספת במשרד, האדריכלית אסתר ניב קרנדל לתחרות לתכנון מתחם מגורים, מסחר ומלונאות ברובע היהודי בירושלים. הצעתם זכתה אך בעקבותיה החליטו בוגוד וניב קרנדל לפרוש ממשרדו של אהרונסון ולהוביל את הפרויקט באופן עצמאי. הפרויקט שזכה לשם הקארדו, על שם הרחוב הביזנטי שהתגלה בתחומו ועבר תהליך חידוש, הפך לאחד מהפרויקטים המורכבים וייחודיים באדריכלות ובנוף העירוני הישראלי והושלם בשנת 1983, לאחר 12 שנות עבודה.
בוגוד המשיך בשיתוף פעולה עם ניב קרנדל גם בפרויקט מתחם עיריית ירושלים, שבמסגרתו היה אחראי על חידוש מספר מבנים היסטוריים במתחם. ב-1975 פתח שותפות עם האדריכלית יוניס פיגרדו ויחד תכננו פרויקטים רבים עם התמחות במבנים וסביבות היסטוריות.
הרשעה בעבירת מין

ב-22 באפריל 2020 הורשע בוגוד על פי הודאתו במעשה מגונה בנער בעל מוגבלות.
פרויקטים נבחרים

הקארדו, זכייה בתחרות במקום הראשון, בשיתוף שלמה אהרונסון ואסתר ניב קרנדל.
מנזר האחיות ציון בשכונת עין כרם בירושלים.
חידוש השווקים בעיר העתיקה בנצרת.
חידוש שלושה מבנים היסטוריים במתחם עיריית ירושלים.
רחבת שער שכם, ירושלים.
עיצוב מוזיאון "הבית השרוף", הרובע היהודי בירושלים.
חידוש השווקים בעכו העתיקה.
חידוש קבר רבי מאיר בעל הנס בסמוך לטבריה.
תוספת אגף האחיות במנזר הצרפתי ליד הכנסייה הצלבנית באבו גוש, כולל אכסניה לצליינים.
200 יחידות מגורים בכרם הזיתים בירושלים.
372 יחידות מגורים בבית שמש.
משרדי קרן ברכה בבית טמפלרי במושבה הגרמנית בירושלים.
אמפיתיאטרון של 1,500 מושבים בקריית הטכניון בחיפה.
תוספת אגף להוסטל לותרני בעיר העתיקה בירושלים.
ראו גם

ערכים על מבנים ואתרים שתכנן פטר בוגוד
הערות שוליים

↑  יואב איתיאל‏, במקלחות בקאנטרי: אדריכל הורשע במעשה מגונה בנער בעל מוגבלות בזכרון יעקב, באתר וואלה, 22 באפריל 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500978105171
פאיד

| --- | --- |

בית הקברות הבריטי בפאיד
 מדינה:  מצרים מצרים
 מחוז:  אסמאעיליה
 גובה:  23 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  35,006 (2021)
 קואורדינטות:  30°19′34″N 32°17′55″E﻿ / ﻿30.326111°N 32.298611°E﻿ / 30.326111; 32.298611
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםפאיד(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםפאיד(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףפאיד(למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףפאיד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
פאיד (בערבית: فايد) היא עיר במחוז אסמאעיליה במצרים. אוכלוסייתה נאמדה ב-2021 בכ-35,006 תושבים. העיר ממוקמת כ-20 קילומטרים דרומית לאסמאעיליה על החוף המערבי של האגם המר הגדול. מיקומה הוא לערך באמצע הדרך לאורך תעלת סואץ.
היסטוריה

במקור, פאיד הייתה כפר דייגים; דגים מהאגמים המרים מבוקשים במיוחד במצרים בגלל איכותם ומחירם בהתאם. חקלאות בקנה מידה גדול יותר התפתחה רק מהמאה ה-19, מאז שתעלת אסמאעיליה (אנ') המודרנית (עוקבת אחר תעלת הפרעונים (אנ')) נחפרה והוצפה במהלך בניית תעלת סואץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמו בפאיד ובסביבתה מספר מחנות לשבויי מלחמה גרמנים, חיילי הקורפוס האפריקני הגרמני ויחידות של מדינות הציר שהוצבו באיטליה וביוון, ואזרחים גרמנים כלואים. המחנות אוכלסו על ידי כ-15,000 שבויים במחנה (במחנה הגדול ביותר) ונודעו בתנאים הגרועים ששררו בהם.
לאחר מלחמת ששת הימים הובאו לאזור אלפי פלחים, ללא משפחותיהם, וגידלו גידולים חקלאיים לאורך תעלת המים המתוקים (המתפצלת מתעלת אסמאעיליה דרומה לאורך תעלת סואץ), בעיקר תירס ושומשום. על חוף האגם המר היו מספר בתי פאר של עשירים.
היסטוריה > פאיד במלחמת יום הכיפורים

ערב מלחמת יום הכיפורים, מנתה אוכלוסיית העיירה כ-10,000 נפש, ורובה התפרנסה מחקלאות ומעבודה בבסיסים צבאיים באזור.
על פי מפת הקוד הצה"לית סיריוס, נקרא אזור העיירה בשם "דקדקן". העיירה נכבשה על ידי גדוד 50 בפיקוד יורם יאיר בתאריך 22 באוקטובר 1973, כחלק מהתמרון של כיתור הארמייה השלישית. עם כניסת כוחות צה"ל ברחו רוב תושבי העיירה ונותרו בה רק התושבים הזקנים וכ-2,000 פלאחים שניסו להמשיך לעסוק בחקלאות ולהציל את יבוליהם שסבלו מאספקת מים לקויה בעקבות הלחימה.
לאחר כיבוש שדה התעופה פאיד והכשרתו לשדה תעופה של חיל האוויר הישראלי, הפכה פאיד ל"בירה הבלתי מוכתרת של אזור השליטה של צה"ל בגדה המערבית של תעלת סואץ" ושכן בה בסיס מפקדת האזור. ב-21 בפברואר פינה צה"ל את אזור פאיד ואת רוב שטחי הגדה המערבית של תעלת סואץ שהיו בשליטתו.
גאוגרפיה

פאיד שוכנת לחופו המערבי של האגם המר הגדול. ממערב לה עוברת מצפון לדרום תעלת המים המתוקים. ממערב לה נמצא חלקו הצפוני של רכס גבעות גבל ג'ניפה. כ-3 ק"מ מדרום מערב לעיירה מצוי ג'בל שברוית (Jebel Shabrawat) שגובהו 214 מטר מעל פני הים.
בית הקברות הבריטי בפאיד

מאז יוני 1941, שוכן בפאיד בית קברות צבאי בריטי ובו כ-1,174 קברים לחללים של חילות המשמר של הצבא הבריטי שהוצבו באזור, וכן לאסירים הגרמנים של המחנות. בית הקברות מתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה. בין היתר, קבורים בבית העלמין שישה חללי מערכות ישראל ששירתו בבריגדה היהודית בצבא הבריטי.
ראו גם

שדה התעופה פאיד
הערות שוליים

1 2  Egypt: Governorates, Major Cities & Towns - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information
1 2  אלפיים פלאחים נותרו באיזור פאיד, על המשמר, 4 בנובמבר 1973
↑  יגאל דרוקר, תושביה הזקנים של העיירה פאיד בחרו להישאר בבתיהם, על המשמר, 24 באוקטובר 1973
↑  אלישיב שמשי, "בהם יותר מכול: על סוד ההצלחה של צה"ל", הוצאת משרד הביטחון, 2005, עמ' 96
↑  פאיד נהפכה לעיר רפאים ערב פינוייה על ידי צה"ל, מעריב, 21 בפברואר 1974
↑  יעקב ארז, צבא מצרי נכנס לשטח האחרון שפונה על ידי צה"ל ממערב לתעלה, מעריב, 22 בפברואר 1974
↑  FAYID WAR CEMETERY, באתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה
↑  בית העלמין הבריטי מצרים-פאיד, באתר "יזכור"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007571142805171  GND: 1050824970  VIAF: 308217162   WorldCat (עם VIAF): 308217162
פול הולדנגרבר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 במרץ 1960 (בן 64) יוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  ברוקלין 
 השכלה:  האוניברסיטה הקתולית הצרפתית של לוון  אוניברסיטת פרינסטון 
 מעסיק:  אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת קלרמונט, ויליאמס קולג', אוניברסיטת מיאמי, ספריית העיר ניו יורק 
 
פול ברנרד הולדנגרבר (באנגלית: Paul Bernard Holdengräber; נולד ב-15 במרץ 1960) הוא אוצר אמריקאי יהודי.
ביוגרפיה

הולדנגרבר הוא בן להורים יהודיים ילידי אוסטריה שנמלטו בתקופת השואה להאיטי משם עברו למקסיקו, ליוסטון ולבסוף  היגרו לבריסל, בלגיה. הולדנגרבר נולד במהלך שהותם ביוסטון ב-15 במרץ 1960. במהלך נדודיו התגורר במספר מקומות ברחבי אירופה. הוא למד פילוסופיה בסורבון וסיים תואר באוניברסיטה הקתולית של לוון בבלגיה, ב-1995 סיים תואר שני בספרות השוואתית באוניברסיטת פרינסטון, מ-1995 ועד 1996 ביצע את התמחות הפוסט-דוקטורט במרכז המחקר של גטי (Getty Research Institute).
הוא ייסד וניהל את המכון לאמנות ותרבות של מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס.
ב-2004 החל לשמש בתפקיד של ראש התוכנית הציבורית ספריית העיר ניו יורק, הוא ייסד את התוכנית של "LIVE from the NYPL" בה ידוענים מנהלים שיחות בספריית בתחומים כגון ספרות, תרבות פולארית ואמנות.
מ-2000 ועד 2004 היה חבר בצוות המנהלים של מוזיאון סנטה ברברה לאמנות, בנוסף הוא לימד במספר אוניברסיטאות.
ב-2003 קיבל את אות מסדר האמנויות והספרות, בשנת 2010 קיבל אות מטעם נשיא אוסטריה.
הערות שוליים

↑  Paul Holdengraber | HuffPost, www.huffingtonpost.com
↑  Paul Holdengräber — internationales literaturfestival berlin, literaturfestival.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810703527905606  ISNI: 0000 0000 4991 6379  LCCN: nr94038349  VIAF: 68815084   WorldCat (עם VIAF): 68815084
פיטר האוסון

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1958 (בן 66) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות של גלאזגו (1976)  Prestwick Academy 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר האימפריה הבריטית 
 peterhowson.co.uk
 
פיטר האוסון (באנגלית: Peter Howson; נולד ב-27 במרץ 1958) הוא צייר אנגלי.
ביוגרפיה

האוסון נולד בלונדון ועבר עם משפחתו לפרסטוויק, דרום איירשייר, כשהיה בן ארבע. הוא שירת זמן קצר בצבא הבריטי, אבל עזב ב- 1979, כדי ללמוד בבית הספר לאמנות של גלאזגו. לצד אמנים נוספים בני זמנו, כגון אדריאן וישנייבסקי, סטיבן קמפבל וקן קרי, שעסק גם באמנות צורנית, הם נודעו כ- "נערי גלאזגו החדשים".
עבודותיו כללו מספר נושאים. עבודותיו המוקדמות מאופיינות בגברים מאוד שריריים, והמפורסמת בהן היא "הנווד הגיבור" (1987). מאוחר יותר, הוא היה אמן המלחמה הרשמי של מלחמת האזרחים בבוסניה ב- 1993. הוא יצר בה את כמה מעבודותיו המזעזעות ומעוררות המחלוקת, המפרטות את הזוועות שהתרחשו באותה התקופה. במיוחד ציור אחד "קרואטית ומוסלמי", שתיעד מעשה אונס, עורר מחלוקת, בחלקו בגלל תוכנו אבל גם משום שהאוסון צייר אותו לפי עדות הקרבן, מבלי שנכח באירוע. הרבה מעבודותיו מציירות את המעמדות הנמוכים באופנים סטראוטיפיים. הוא צייר מריבות בין שיכורים בעלי גופים מעוותים, המעבירים מסרים שליליים, כנראה בגלל ניסיונו שלו.
בשנים האחרונות כוללות עבודותיו נושאים דתיים; בשנות ה-2000 המיר את דתו לנצרות, לאחר תהליך גמילה מאלכוהול ומסמים, בשנת 2000. האוסון הוא גם איש תסמונת אספרגר, אחת מתסמונות הקשת האוטיסטית.
עבודותיו הופיעו במדיות שונות, כולל בבול בריטי שעיצב ב-1998, החוגג את ההישגים ההנדסיים של תום האלף, שכנראה הרגיז את המלכה, מכיוון שהוא מציג את ראשה מבצבץ מתוך ארובה. בנוסף, עבודותיו הופיעו על עטיפות אלבומים של לייב, הביוטיפול סאות', וג'קי לבן.
עבודותיו מוצגות בהרבה אוספים חשובים והוא חביב במיוחד על דייוויד בואי, סילבסטר סטאלון ומדונה, שהיוותה השראה לכמה מציוריו בשנת 2002.
הערות שוליים

↑  Peter Howson: my 'murderous' rage
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb146425609 (data)  GND: 119232669  ISNI: 0000 0000 7844 2918  KulturNav: af49c1c1-047c-4b69-8afa-55b234316e1f  LCCN: nr93035202  NTA: 250649837  RKD: 107888  SUDOC: 168866153  ULAN: 500063340  VIAF: 34714593   WorldCat (עם VIAF): 34714593
פורמולה 1 עונת 1952

| --- | --- |

אלברטו אסקרי הזוכה באליפות
 סוג תחרות:  מרוץ מכוניות
 תאריך התחלה:  18 במאי 1952
 תאריך סיום:  7 בספטמבר 1952
 מספר עונה:  3
 מספר מרוצים בעונה:  3
 זוכה באליפות הנהגים:  אלברטו אסקרי
 נקודות הנהג הזוכה:  36 (53.5)
 → פורמולה 1 עונת 1951 פורמולה 1 עונת 1953 ← 
עונת 1952 היא העונה השלישית בה התקיימה אליפות הפורמולה 1 שאורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). במהלך העונה התקיימו שמונה מרוצים - שבעה מרוצי פורמולה ברחבי אירופה אליהם נוסף מרוץ האינדיאנפוליס 500, שהתקיים בארצות הברית. אלברטו אסקרי ניצח שישה מתוך שמונת המרוצים בעונה וזכה לראשונה בתואר האליפות.
המרוצים בעונה

|  | מרוץ | תאריך | פול פוזישן | הקפה מהירה | מנצח | יצרן |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | שווייץ גרנד פרי שווייץ | 18 במאי | איטליה ג'וזפה פארינה | איטליה פיירו טרופי | איטליה פיירו טרופי | איטליה פרארי |
| 2 | ארצות הברית (48 כוכבים) אינדינפוליס 500 | 30 במאי | ארצות הברית (48 כוכבים) פרד אגבשיין | ארצות הברית (48 כוכבים) ביל ווקוביץ' | ארצות הברית (48 כוכבים) טרוי רוטמן | ארצות הברית (48 כוכבים) אופנהאוזר-קוזמה |
| 3 | בלגיה גרנד פרי בלגיה | 22 ביוני | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה פרארי |
| 4 | צרפת גרנד פרי צרפת | 6 ביולי | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה פרארי |
| 5 | בריטניה גרנד פרי בריטניה | 19 ביולי | איטליה ג'וזפה פארינה | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה פרארי |
| 6 | גרמניה המערבית גרנד פרי גרמניה | 3 באוגוסט | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה פרארי |
| 7 | הולנד גרנד פרי הולנד | 17 באוגוסט | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה פרארי |
| 8 | איטליה גרנד פרי איטליה | 7 בספטמבר | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה אלברטו אסקרי ארגנטינה חוסה פרוילאן גונזלס | איטליה אלברטו אסקרי | איטליה פרארי |
תקציר העונה

אלפא רומיאו לא יכלה לממן פיתוח רכב חדש ועל כן הודיעה על פרישה מהאליפות. קבוצת BRM תכננה שני רכבים חדשים המצוידים עם מנועי V16, אך החליטה לפרוש גם היא מהתחרות כחודש לפני תחילת העונה. חואן מנואל פנג'יו, הזוכה באליפות בעונה שעברה נפצע קשה ולא השתתף בעונה. בתנאים אלה נותרה פרארי הטוענת היחידה לכתר. הדבר הוביל את המארגנים לשנות את הכללים ולהתאימם לקטגוריית הפורמולה 2 בה נעשה שימוש במנועים בנפח 2 ליטרים. הדבר אפשר למגוון גדול של יצרנים וקבוצות להשתתף בתחרות, אך השליטה של פרארי הייתה מוחלטת - הקבוצה ניצחה את כל שבעת המרוצים האירופאים.
אלברטו אסקרי נעדר ממרוץ פתיחת העונה, עקב נסיעה לארצות הברית במטרה להשתתף במרוץ האינדיאנפוליס 500, שנחשב לחלק מהאליפות. אסקרי הוא הנהג האירופאי הראשון שהשתתף במרוץ, אותו לא הצליח לסיים. הוא חזר לסבב האירופאי בגרנד פרי ניצח את כל ששת המרוצים שנתרו בעונה וזכה, לראשונה, באליפות.
דירוג האליפות > שיטת הניקוד

הנקודות בכל מרוץ הוענקו לנהגים שסיימו באחד מחמשת המקומות הראשונים. הניקוד ניתן בהתאם למופיע בטבלה. בנוסף, ניתנה נקודת בונוס לנהג שקבע את זמן ההקפה המהירה בכל מרוץ. נהגים שחלקו רכב במהלך מרוץ, קיבלו מחצית מהנקודות, כל אחד. בחישוב נקודות האליפות הובאו בחשבון 4 התוצאות הטובות ביותר בלבד. הנקודות המופיעות בסוגריים כוללות את סך הנקודות שהושגו בעונה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מיקום | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| נקודות | 8 | 6 | 4 | 3 | 2 |
דירוג האליפות > דירוג הנהגים

הטבלה כוללת רק נהגים שצברו נקודות במהלך העונה
| מיקום | נהג | שווייץ | ארצות הברית (48 כוכבים) | בלגיה | צרפת | בריטניה | גרמניה המערבית | הולנד | איטליה | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | איטליה אלברטו אסקרי |  | פרש | 1 | 1 | 1 | 1 | (1) | (1) | 36 (53.5) |
| 2 | איטליה ג'וזפה פארינה | פרש† |  | 2 | 2 | 6 | 2 | 2 | (4) | 24 (27) |
| 3 | איטליה פיירו טרופי | 1 |  | פרש | 3 | 2 | 4 |  | 7 | 22 |
| 4 | שווייץ רודי פישר | 2 |  |  | 11† | 13 | 3 |  | פרש | 10 |
| = | בריטניה מייק הות'ורן |  |  | 4 | פרש | 3 |  | 4 | פרש | 10 |
| 6 | צרפת רוברט מנזון | פרש |  | 3 | 4 | פרש | פרש | 5 | 14 | 9 |
| 7 | ארצות הברית (48 כוכבים) טרוי רוטמן |  | 1 |  |  |  |  |  |  | 8 |
| = | איטליה לואיג'י וילורסי |  |  |  |  |  |  | 3 | 3 | 8 |
| 9 | ארגנטינה חוסה פרוילאן גונזלס |  |  |  |  |  |  |  | 2 | 6.5 |
| 10 | ארצות הברית (48 כוכבים) ג'ים רת'מן |  | 2 |  |  |  |  |  |  | 6 |
| = | צרפת ז'אן ברה | 3 |  | פרש | 7 |  | 5 | פרש | פרש | 6 |
| 12 | ארצות הברית (48 כוכבים) סאם הנקס |  | 3 |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 13 | בריטניה קן וורטון | 4 |  | פרש |  |  |  | פרש | 9 | 3 |
| = | בריטניה דניס פור |  |  |  |  | 4 |  |  | 12 | 3 |
| = | ארצות הברית (48 כוכבים) דיון קרטר |  | 4 |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 16 | בריטניה אלן בראון | 5 |  | 6 |  | 22 |  |  | 15 | 2 |
| = | צרפת מוריס טריטגננט |  |  |  | 5 | פרש | פרש | 6 | פרש | 2 |
| = | בלגיה פול פרר |  |  | 5 |  |  | פרש | פרש |  | 2 |
| = | איטליה פליסה בונטו |  |  |  |  |  | נפסל |  | 5 | 2 |
| = | ארצות הברית (48 כוכבים) ארט קרוס |  | 5 |  |  |  |  |  |  | 2 |
| = | בריטניה אריק תומפסון |  |  |  |  | 5 |  |  |  | 2 |
| 22 | ארצות הברית (48 כוכבים) ביל ווקוביץ' |  | 17 |  |  |  |  |  |  | 1 |
| מיקום | נהג | שווייץ | ארצות הברית (48 כוכבים) | בלגיה | צרפת | בריטניה | גרמניה המערבית | הולנד | איטליה | נקודות |
פאיוט

| --- | --- |

אנג'י בולטס (Angie Bulletts) משמורת קאיבאב שוזרת מנשא לתינוק בסגנון פאיוט, אריזונה 2011
 אוכלוסייה
 9,340 (2010)
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 ארצות הברית ארצות הברית:  איידהו איידהו  יוטה יוטה  אריזונה אריזונה  נבדה נבדה  אורגון אורגון  קליפורניה קליפורניה
 שפות
 שפת פאיוט צפוניים, שפת פאיוט מעמק אוונס, שפת פאיוט דרומיים ואנגלית
 דת
 דתות מקומיות (ריקוד השמש, ריקוד הרוחות) ונצרות
 קבוצות אתניות קשורות
 באנוק (Bannock), מונו (Mono), טימבישה (Timbisha) וקוואיסו (Kawaiisu)
פאיוט (Paiute) הוא שם קיבוצי לשלוש קבוצות קרובות של אינדיאנים מאזור האגן הגדול בארצות הברית:
פאיוט צפוניים (Northern Paiute) - מקליפורניה, איידהו, נבדה ואורגון
פאיוט של עמק אוונס (Owens Valley Paiute) - מקליפורניה ונבדה
פאיוט דרומיים (Southern Paiute) - מאריזונה, דרום מזרח קליפורניה, נבדה ויוטה
מקור השם

מקור השם "פאיוט" אינו ברור. חלק מהאנתרופולוגים מפרשים את השם כ"יוט של מים" או "יוט אמיתי" (יוט הוא שבט שעל שמו מדינת יוטה). הפאיוט הצפוניים מכנים עצמם "נומה" (Numa לעיתים נכתב Numu) והפאיוט הדרומיים מכנים עצמם "נובובי" (Nuwuvi). שני השמות פירושם "האנשים". הפאיוט הצפוניים מכונים לעיתים "פאוויוטסו" (Paviotso). חוקרי ארצות ספרדים ראשונים כינו את הפאיוט הדרומיים "פאיוצ'י" (Payuchi, הם לא פגשו את הפאיוט הצפוניים). מתיישבים אירופאים ראשונים התייחסו לעיתים קרובות אל הילידים משתי הקבוצות של הפאיוט בכינוי "דיגרס" ("Diggers" - "חופרים"), ככל הנראה בשל מנהגם של האינדיאנים לחפור באדמה על מנת לחפש שורשים למאכל. הפאיוט מתייחסים למונח כמשפיל והם מבקשים להימנע ממנו.
שפה ותרבות

הן הפאיוט הצפוניים והן הפאיוט הדרומיים מדברים בשפות נומיות, ענף במשפחת השפות היוטו-אצטקיות. המונחים פאיוט, פאיוט צפוניים ופאיוט דרומיים מתאימים בעיקר כשהם מתייחסים לקבוצות אתניות בעלות תרבות דומה ודוברות שפות דומות. המונחים אינם מתארים קשר פוליטי או אפילו קרבה גנטית. הפאיוט הצפוניים מדברים שפת פאיוט צפוניים (Northern Paiute language) בעוד שהפאיוט הדרומיים מדברים בשפה נומית של נהר הקולורדו (Colorado River Numic language). שפות אלו קרובות יותר לשפות נומיות אחרות מאשר אחת לשנייה.
לעיתים מתייחסים גם אל הקבוצות האתניות של הבאנוק (Bannock), המונו (Mono), הקוסו (Coso), הטימבישה (Timbisha) והקוואיסו (Kawaiisu), המדברות אף הן בשפות נומיות ומתגוררות באזורים סמוכים, כאל פאיוט. הבאנוק מדברים בדיאלקט של הפאיוט הצפוניים, אבל שבט המונו ושלוש הקבוצות האתניות האחרות מדברים בשפות נומיות שונות בעליל. שפת מונו קרובה יותר לשפת הפאיוט הצפוניים, בדומה לקוסו, שפת הטימבישה קרובה יותר לשפת שושוני ושפת הקוואיסו קרובה יותר לשפה נומית של נהר הקולורדו.
פאיוט של עמק אוונס

הפאיוט של עמק אוונס מתגוררים בגבול בין נבדה לקליפורניה, בסמוך לנהר אוונס במדרון המזרחי של הרי סיירה נבדה בעמק אוונס ומדברים בשפת מונו. שבט אינדיאנים זה מכונה עצמו בשם "נומה" (Numa) שפירושו "אנשים" או Nün‘wa Paya Hup Ca’a‘ Otuu’mu - "בני זאב הערבות החיים בתעלת המים".
נכון ל-1990 התגוררו בשמורות כ-2,500 מבני הפאיוט של עמק אוונס.