stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים פיק
ביוגרפיה

חיים הרמן פיק נולד באוסטז'שוב, מחוז פוזנן שבפולין (באותם ימים בפרוסיה, ונקראה שילדברג), בכ"ב בטבת ה'תרל"ט לאברהם יהודה ולמינה בת יהודה ליב טאורוגר.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ולאחר מכן למד בגימנסיה. נסע להלברשטאדט, שם הושפע מן הרבנים אביעזרי זליג אוירבך, יוסף נובל אביו של הרב צבי נחמיה נובל והרב שלמה כהן מזבורוב.
בשנת 1923 קנו פרופסור חיים פיק והרב יהודה לייב פישמן מימון אדמות בין מוצא עילית לירושלים בסמוך לעינות תלם. במקום היה ישוב יהודי בשם בבית טלמא שהוקם ב-1906 וננטש ב-1911. שמונה משפחות יהודיות התיישבו במקום, שיפצו את בית החרושת והניחו אבן פינה לבית ספר חקלאי לבנות דתיות. ליישוב המתחדש ניתן השם עמק הארזים, ככל הנראה על שם הברושים הגדולים שצומחים בערוץ הנחל ודומים במראם לעצי ארז. בזמן מאורעות תרפ"ט (1929) היו תושבי היישוב תחת איום ונמלטו אל היישוב היהודי הקרוב, מוצא ומשננטשה מוצא, מחשש לחיי התושבים, פונו תושבי היישוב לירושלים.
על שמו רחוב פיק בשכונת קריית משה בירושלים.
הוא קבור בבית הקברות סהנדריה בירושלים.
משפחתו

בנו הוא ד"ר פנחס וולטר פיק שהיה נשוי לחנה פיק גוסלר. בין נכדיו פרופ' חיים פיק - חוקר מח.
גיסו הוא השופט מרדכי לבנון (היה נשוי לאחותו שולמית).
הערות שוליים

↑  בירושלים הונצחו אב ובנו ברחוב אחד
↑  חיים פיק באתר GRAVEZ
↑  פרופ' חיים פיק, באתר www.mta.ac.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012446372805171  GND: 128168331  ISNI: 0000 0000 8162 8801  LCCN: no2010168989  NTA: 226576671  VIAF: 89357050   WorldCat (עם VIAF): 89357050 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אבישי ז'אנו

אבישי (יעיש) ז'אנו (נולד ב-19 ביולי 1970 בנצרת עילית) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת המגן הימני והקשר האחורי.
קריירה

ז'אנו החל את דרכו בקבוצת הנוער של מכבי נתניה ובעונת 1987/1988 עבר לקבוצה הבוגרת. בעונת 1988/1989 עבר לשחק במדי מכבי אחי נצרת מליגה ב' ושיחק במדי קבוצה זו שנתיים. בעונת 1990/1991 עבר לשחק במדי הפועל נצרת עילית ששיחקה באותה עת בליגה א'. עונה לאחר מכן, בעונת 1991/1992, חזר לשחק במדי מכבי נתניה והמשיך לשחק שם עד עונת 1994/1995 בה ירדה מכבי נתניה לליגה הלאומית.
מעונת 1995/1996 החל לשחק במדי מכבי חיפה בה שיחק תשע שנים וזכה עם הקבוצה בעונת 1997/1998 בגביע המדינה וכן בעוד מספר תארים, בהם 3 אליפויות, בעונות 2001 עד 2004. בעונת 2002/2003 העפיל עם הקבוצה לליגת האלופות. ברוב שנותיו במכבי חיפה שימש בועט הפנדלים הקבוע של הקבוצה. בעונת 2004/2005 עבר לשחק במדי הפועל נצרת עילית בהם שיחק שתי עונות ושימש כקפטן הקבוצה.
בתום עונת 2005/2006 התווסף לרשימת הרכש הגדולה של אייל ברקוביץ' במכבי נתניה. אך בסופה של עונת 2006/2007 החליט ז'אנו לעזוב את מכבי נתניה לטובת קבוצת עירוני טבריה שבאותה עונה עלתה מליגה ב' לליגה א'. אחרי עונה אחת בטבריה, עבר ז'אנו לשחק במדי הפועל חדרה, בה שיחק רק 3 משחקים בשנת 2008, לפני שחזר לקבוצתו הקודמות עירוני טבריה. בתום עונת 2008/2009, הודיע ז'אנו על פרישה ממשחק.
חיים אישיים

ז'אנו נשוי בשנית. יש לו שלושה ילדים מאשתו הראשונה וילד אחד מאשתו השנייה. כיום עוסק ז'אנו במכירת רכבי יד שנייה.
תארים

ליגת העל הישראלית (3) :
2000-01, 2001-02, 2003-04
גביע המדינה (1) :
1998
גביע הטוטו: (1)
2002-03
הערות שוליים

↑  אשר גולדברג‏, "זה הניצחון הכי גדול שלי, אמרתי לעצמי שאלוהים אוהב אותי", באתר וואלה, 12 בינואר 2023
אהרן ולנסי

הנרי אהרן ולנסי (נולד ב-6 בדצמבר 1941) כיהן כראש המועצה אזורית הגליל העליון בשנים 1991–2012.
ביוגרפיה

ולנסי נולד בשנת 1941 בליון שבצרפת ועלה לארץ בשנת 1949.
חבר קיבוץ כפר גלעדי משנת 1963 נשוי להגר, אב לחמישה ילדים וסב ל-13 נכדים ונכדות.
דובר עברית, צרפתית ואנגלית.
בוגר קורס דירקטורים, בעל תואר BA בלימודי ארץ ישראל ובהיסטוריה של עם ישראל, אונ' חיפה.
בוגר קורס גישור, הקורס לניהול בתי מלון של הטכניון וקורס שליחים של מכללת בית ברל.
בוגר תיכון עירוני באר שבע.
החל את פעילותו הציבורית כשליח "הבונים" לצרפת, דרך תפקידים מרכזיים בקיבוץ כפר גלעדי (מזכיר הקיבוץ בשנים 1974–1977 ומנכ"ל בית המלון כפר גלעדי) והמשיך כמנכ"ל מכללת תל חי ואתר תל חי בשנים 1985–1990. בזמן כהונתו הפכה מכללת תל-חי ממכללה אזורית למכללה אקדמית.
בשנת 1991 נבחר לראשות המועצה האזורית הגליל העליון וכיהן בתפקיד עד 2012 (ארבע קדנציות).
בשנות כהונתו זכתה המועצה כמעט מדי שנה בפרסים על ניהול תקין, ובשנים 2007 ו-2008 קבע מכון BDI כי היא המועצה היעילה ביותר בארץ[דרוש מקור].
לאחר רצח רבין ב-1995 יזם והוביל הסכם שיתוף פעולה עם מועצת מטה בנימין, שהתקיים למעלה מ-20 שנה.
בשנת 2008 זכה באות אביר איכות השלטון המוענק על ידי התנועה לאיכות השלטון.
כראש מועצה יזם והוביל הרחבת היישובים בקיבוצי הגליל העליון, שצמחו באלפי תושבים חדשים בשנים אלו - נחשב אבי הרעיון בתנועה הקיבוצית.
הקים את פורום רשויות הגליל המזרחי ויחד פעלו להקמת בית הספר הרפואה בצפת.
כרת הסכם שיתוף פעולה וברית ידידות עם מחוז לודוויגסבורג, גרמניה - שהוביל למערכת יחסים רבת פעילויות ויוזמות המתקיימת עד היום. במסגרת זו זכה לקבל ב-2009 את אות יקיר מחוז לודוויגסבורג, וב-2011 – זכה עיטור "צלב המופת" הגרמני הגבוה, על פעילות לקידום יחסי ישראל גרמניה.
עקב קשריו החמים עם הקהילה הנוצרית בגליל, הוזמן ולנסי בשנת 2004 לביקור היסטורי בוותיקן על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני. מטרת הפגישה הייתה בקשתו של ולנסי מהאפיפיור כי בברכתו המסורתית לשנה החדשה יפנה למאמינים הנוצרים (כמיליארד ומאה מיליון איש) בבקשה לקבל על עצמם לשמור על היהודים בעולם ועל מדינת ישראל.
בשנת 2007 יזם וכיהן כיו"ר פורום ראשי רשויות בגליל המזרחי, ששם לו מטרה להקים מוסד אוניברסיטאי ובהמשכו אוניברסיטה העוסקת במחקר מדעי יישומי.
בשנים 2000–2002 כיהן כיו"ר חבר הנאמנים של מכללת תל-חי.
כמו כן, ולנסי הגה את הקמת המכינה הקדם צבאית במעיין ברוך וממשיך לתמוך בפעילותן.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרף למפלגת התנועה בראשות ציפי לבני, ושובץ במקום ה-11 ברשימה.
פרסים ותארים

2006 – יקיר מכללת תל חי.
2008 – זוכה אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון.
2009 – יקיר מחוז לודוויגסבורג – גרמניה.
2011 – זוכה עיטור הכבוד הגרמני הגבוה, על פעילות לקידום יחסי ישראל גרמניה.
פעילות בגופים ציבוריים

2013 - 2021 יו"ר קיבוץ כפר גלעדי
2016 - 2013 חבר באגודת ידיד בי"ח זיו (התנדבות)
הווה - 2010 חבר במועצה ארץ ישראל יפה
2013 - 2007 יו"ר פורום ראשי רשויות הגליל המזרחי (התנדבות)
2013 - 2009 חבר דירקטוריון מרכז קנדה (התנדבות)
2019 - 2013 יו"ר רשות ניקוז כנרת (התנדבות עד שנת 2013)
2009 - 2006 יו"ר איגוד מנהלי התרבות בשלטון המקומי (התנדבות)
2009 - 2006 חבר דירקטוריון מועצת הפיס לתרבות ולאמנות (התנדבות)
הווה - 2005 חבר באספה ציבורית הוספיס גליל עליון (התנדבות)
2013 - 2004 חבר הנהלה בארגון המועצות האזוריות (תפקיד נלווה ליו"ר המועצה)
2002 - 2000 יו"ר העמותה לאקדימזציה של מכללת תל-חי ויו"ר חבר הנאמנים של מכללת תל חי (התנדבות)
הווה - 2002 חבר בחבר הנאמנים של מכללת תל חי (התנדבות)
2009 - 1998 יו"ר ועדת ההגוי של שותפות 2000 במגבית קנדה (התנדבות)
2013 - 1993 חבר מועצת הרשות הלאומית לשמורות הטבע והגנים הלאומיים (התנדבות)
2011 - 1992 יו"ר הוועדה המרחבית לתכנון ובניה גליל עליון (נלווה לתפקיד יו"ר המועצה)
הערות שוליים

↑  הודעת ציפי לבני על רשימת מועמדי התנועה, 6 בדצמבר 2012.
אלכסיי ריקוב

אלכסיי איוואנוביץ' ריקוב (רוסית: Алексей Иванович Рыков;‏ 1 בפברואר 1881 – 15 במרץ 1938) מהפכן ומדינאי סובייטי, מבכירי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וראש ממשלת ברית המועצות בין השנים 1924–1930.
קורות חייו

ריקוב נולד בסראטוב שעל גדות הוולגה. למד משפטים באוניברסיטת קאזאן, אך לא סיים את לימודיו. בשנת 1899, בגיל 18, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פועלי רוסיה (לימים המפלגה הקומוניסטית), ולאחר הפילוג בכנס ב' שלה (1903) הצטרף לסיעה הבולשביקית. שימש סוכן של המפלגה בערים שונות ברחבי האימפריה הרוסית ונטל חלק פעיל במהפכה של שנת 1905. נבחר לוועד המרכזי של המפלגה בכנסים ג' וד', ולמועמד-לחבר בו בכנס ה' (1907). בשנים 1910–1911 ריקוב גר בצרפת, והתנגד לכוונתו של לנין להפוך את הסיעה הבולשביקית מפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פועלי רוסיה למפלגה עצמאית (כוונה שמומשה בוועידת פראג של שנת 1912).
בשנת 1917 שב והצטרף לבולשביקים, אף שלא ראה בעין יפה חלק מדעותיהם, שהיה "רדיקלי" לטעמו,בתחילה נבחר לסובייט של מוסקבה, ומאוחר יותר - לזה של פטרוגרד. בנוסף לכך, בכנס השישי של המפלגה שנערך באותה שנה, נבחר לוועד המרכזי. עם הקמת הממשלה הבולשביקית מיד עם ההפיכה של ה-7 בנובמבר 1917, מונה ריקוב לשר הפנים בממשלה הבולשביקית החדשה. ברם, לאור סירוב הוועד המרכזי לאשר את הצטרפותם של נציגים ממפלגות שמאל אחרות לממשלה, פרש ממנה ומהוועד יחד עם לב קמנייב, זינובייב, מיליוטין ונוגין כעבור 10 ימים. ב-3 באפריל 1918 ריקוב ממונה לראש המועצה העליונה לכלכלה לאומית (ВСНХ). ב-1920 ריקוב - חבר הוועד המרכזי, במאי 1921, לאחר התפטרותו ממועצת הכלכלה הלאומית - סגנו של ראש ממשלת הפדרציה הרוסית (РСФСР) לנין וסגן ראש המועצה לעבודה והגנה (СТО). ב-1922 ריקוב - חבר הפוליטביורו, ב-1923 הוא שוב ממונה לעמוד בראש המועצה לכלכלה הלאומית, ונהיה לסגן ראש ממשלת ברית המועצות. כיוון שראש הממשלה לנין כבר היה חולה מאוד בזמן זה, ריקוב היה למעשה ראש הממשלה.
לאחר מותו של לנין ב-24 בינואר 1924 ריקוב התפטר מהמועצה לכלכלה לאומית ונהיה לראש ממשלת ברית המועצות ולראש הוועדה לעבודה והגנה. יחד עם ניקולאי בוכארין ומיכאיל טומסקי, המתונים שבמפלגה, התנגד לאופוזיציה משמאל של טרוצקי, קאמנייב וזינובייב, וסייע לסטלין לנשלם מכוחם במנגנון המפלגתי בכנסים י"ד וט"ו של המפלגה בשנים 1925–1927. כשסטלין אימץ חלק מרעיונותיו הרדיקליים של טרוצקי והתבטא כנגד מדיניות הנא"פ ובשבח הקולקטיביזציה הכוחנית והאצת התיעוש, ריקוב התנגד לדעותיו אלה של שסטלין וגונה על "נטייתו ימינה" על ידי הפוליטביורו (1928). בשנה שלאחר מכן ריקוב הודח על רקע זה מתפקידו כראש ממשלתה של הרפובליקה הרוסית, ובשנה שלאחריה - מהפוליטביורו ומתפקידיו כראש ממשלת ברית המועצות ויושב ראש הוועדה לעבודה והגנה (תפקיד שמילא לאחר הדחתו של קאמנייב).
בינואר 1930 ריקוב חתם על צו שהכשיר את הפעלת מדיניות חיסול מעמד הקולאקים. בדצמבר 1930 ריקוב מונה לשר הדואר והטלגרף, ובשנת 1934 הודח, יחד עם בוכארין, מחבר הוועד המרכזי למועמד-לחבר בו. ב-1936, לאור עדויותיהם של קאמנייב וזינובייב במשפט הראווה שלהם, פוטר מתפקידו בממשלה, ובשנת 1937 סולק מהמפלגה, נאסר ונשפט יחד עם בוכארין ושאר ה"אופוזיציה מימין" במשפט ראווה. הוא נמצא אשם בבגידה ובקשירת קשר כנגד ברית המועצות והוצא להורג בירייה ה-15 במרץ 1938. גזר הדין והסילוק מהמפלגה בוטלו בעת שלטונו הליברלי יותר של מיכאיל גורבצ'וב ב-1988.
יאיר פרג'ון

פרג'ון (נואם) בדיון עם אמילי עמרוסי, חיים ילין, ואורי אריאל
יאיר שמואל פרג'ון (נולד ב-29 בספטמבר 1953) הוא איש ציבור שכיהן כראש המועצה האזורית חוף אשקלון משנת 2007 עד 2018.
הערות שוליים

↑  יאיר פרג'ון: חשבתי שזה הסוף, באתר ערוץ 7, 9 באוגוסט 2012
↑  יאיר פרג'ון, עמותת הרעות והמורשת
↑  יאיר פרג'ון על הקרב בתל סאקי, באתר יוטיוב, ‏31 במאי 2016
↑  אקטואליה, אתר משותף למכללת אפרתה ולמכללת ליפשיץ
↑  נתי טוקר, מקום 10: ראשי השלטון המקומי שלא ממתינים למישהו מלמעלה, באתר TheMarker‏, 5 בספטמבר 2011
↑  ערוץ 7, ראש מועצת חוף אשקלון לשעבר ישובץ במקום השני במפלגת צומת בראשות משה גרין. "למען הצדק ההיסטורי נפעל לעגן את זכויות החקלאים", באתר ערוץ 7, 3 בפברואר 2021
↑  הודעה בדבר התפטרות מועמדים, ילקוט הפרסומים 9478, תשפ"א 2021, 5 במרס 2021, עמ' 4285
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299036305171  VIAF: 298797542   WorldCat (עם VIAF): 298797542
מוזיאון אושוויץ בירקנאו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אתר זיכרון ומוזיאון
 כתובת:  אושוויץ I, מחנה ההשמדה בירקנאו 
 מיקום:  אושוויינצ'ים 
 מדינה:  פולין 
 מבקרים בשנה:  1,430,000
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 2 ביולי 1947
 תאריך פתיחה רשמי:  2 ביולי 1947 
 מידות
 שטח:  191.97 הקטאר 
 
 קואורדינטות:  50°02′09″N 19°10′42″E﻿ / ﻿50.035833°N 19.178333°E﻿ / 50.035833; 19.178333
 www.auschwitz.org.pl
  (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטימוזיאון אושוויץ בירקנאו(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטימוזיאון אושוויץ בירקנאו(למפת פרובינציית פולין קטן רגילה) קרקוב טרנוב נובי סונץ' אושוויינצ'ים שוויינטוקז'יסקיה שלזיה פ ו ד ק ר פ צ ק י ה סלובקיהמוזיאון אושוויץ בירקנאו(למפת פרובינציית פולין קטן מוגדלת) קרקוב טרנוב נובי סונץ' אושוויינצ'ים שוויינטוקז'יסקיה שלזיה פ ו ד ק ר פ צ ק י ה סלובקיהמוזיאון אושוויץ בירקנאו
 
שער הכניסה לאושוויץ I, שנת 2014
מוזיאון אושוויץ בירקנאו (בפולנית: Państwowe Muzeum Auschwitz-Birkenau w Oświęcimiu) הוא אתר זיכרון ומוזיאון באושוויינצ'ים שבפולין, והוא כולל את מחנה אושוויץ I ואושוויץ II בירקנאו. המוזיאון מוקדש לזכר הנרצחים בשני המחנות בזמן מלחמת העולם השנייה. המוזיאון ממלא מספר מטרות ובהן להוות מוסד לחקר השואה.
סקירה כללית

הרעיון להקים מוזיאון במחנה אושוויץ אושר על ידי הפרלמנט הפולני ב-2 ביולי 1947. שטח המוזיאון מכסה 191 דונמים, מתוכם כעשרים דונם של מחנה אושוויץ I והיתר של מחנה אושוויץ II. משנת 1979 מחנה אושוויץ התווסף לרשימת אתרי המורשת העולמית ומעל 25 מיליון איש ביקרו במוזיאון שבו. משנת 1955 עד שנת 1990 המוזיאון נוהל על ידי אחד ממייסדיו שהיה אסיר במחנה בזמן השואה, קז'ימייז' סמולן. מנהל המוזיאון הנוכחי הוא פיוטר ציבינסקי.
הכביש הראשי באושוויץ שמוביל למוזיאון קרוי על שמה של סטניסלאבה לשצ'ינסקה, מיילדת פולנייה שהייתה כלואה במחנה הריכוז אושוויץ במלחמת העולם השנייה, שם יילדה למעלה מ-3,000 תינוקות.
מספר המבקרים במוזיאון עולה משנה לשנה. בשנת 2006 לבדה ביקרו בו מעל מיליון אנשים מ-94 מדינות שונות: פולין (341,000), ארצות הברית (96,000), בריטניה (57,000), איטליה (51,000), גרמניה (50,200), צרפת (39,100), ישראל (37,200), קוריאה הדרומית (35,400), נורווגיה (30,600) וספרד (23,300). בשנת 2009 פקדו את האתר 1.3 מיליון מבקרים, ובשנת 2010 1.38 מיליון איש. בשנת 2011 ביקרו במוזיאון 1.4 מיליון נפשות מ-111 מדינות: פולין (610,000), הממלכה המאוחדת (82,000), איטליה (78,000), ישראל (62,000), גרמניה (58,000), צרפת (56,000), ארצות הברית (52,000), ספרד (46,000) ו-43,000 מבקרים מקוריאה הדרומית ומצ'כיה.
היסטוריה

לאחר שברית המועצות השיבה את הבעלות על שטח המחנה לפולין, הפרלמנט הפולני הכריז שיוקם מוזיאון בשטחו ב-2 ביולי 1947. עם ההכרזה הוקמו המיצגים הראשונים בצריפים בהם שהו אסירי המחנה. בפולין הסטליניסטית, לזכר יום השנה השביעי לגירוש הראשון של אזרחים פולנים לשטח מחנה אושוויץ, אסירים לשעבר סייעו בהקמת מיצג. עם זאת, המיצג הושפע מהמלחמה הקרה ולצד הצגת תמונות של גטאות היהודים הוצגו תמונות של שכונות מצוקה מארצות הברית.
עם מותו של סטלין הוכנס למוזיאון מוצג חדש בשנת 1955, המוצג קיים עד היום. בשנת 1959, כל אומה שאיבדה אזרחים שנרצחו בשטח המחנה קיבלה היתר להציג מוצג משלה במוזיאון. עם זאת, קורבנות "חריגים" כגון הומוסקסואלים, עדי יהווה, צוענים וינישים לא קיבלו זכות זאת. מדינת ישראל לא קיבלה היתר להציג דבר במוזיאון על אף שרוב הנרצחים במוזיאון היו יהודים, זאת מאחר שהלאום הישראלי לא היה קיים בזמן המלחמה. רק באפריל 1968 הותר להציג לראשונה מיצג הנוגע לעם היהודי. בשנת 1979 האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר באתר ופליטת פה שלו שהשוותה בין הנרצחים לצליבה עוררה מהומה גדולה.
בשנת 1962 הוקם אזור חיץ מסביב למחנה בירקנאו (ומשנת 1977 מסביב למחנה אושוויץ) לצורך שימור המחנה. בשנת 1967 נחנכה אנדרטת הזיכרון הגדולה ומשנת 1990 החלו לתלות במוזיאון שלטי מידע.
היסטוריה > מיצגים לאומיים

מאז שנת 1960 הוצבו "מיצגים לאומיים" בשטח מחנה אושוויץ I. חלק מהם שונו במהלך השנים, דוגמת המיצגים של בלגיה, צרפת, הונגריה, הולנד, סלובקיה, צ'כיה וברית המועצות. המיצג של גרמניה המזרחית לעומתם נשאר כפי שהיה.
המיצג של ברית המועצות הוצב במוזיאון בשנת 1961 ושונה בשנים 1977 ו-1985. בשנת 2003, משלחת מרוסיה שביקרה במחנה ביקשה להחליף את המיצג האחרון במיצג שונה לחלוטין. השטח שהוקצה במוזיאון לברית המועצות נסגר, פתיחתו התעכבה מאחר שדנו בשאלה עד להיכן התפרסה ברית המועצות בין השנים 1939 ו-1941. שאלת שטחן של טריטוריות המדינות הבלטיות, מזרח פולין וכן חלק מרומניה נותרה בלתי פתורה.
בשנת 1978 אוסטריה אף היא הכניסה מיצג למוזיאון ובה הציגה את עצמה כמדינה שהייתה קורבן של הנאציזם. מיצג פוליטי זה הניע את ההיסטוריון אנדראס מייסלינגר להתנדב במוזיאון תחת ארגון אות הכפרה והשלום בשנים 1980 - 1981. לאחר מכן יסד את השרות למען זיכרון השואה באוסטריה, דרך נוספת לשרת שירות לאומי באוסטריה. רודולף קירכשלגר, נשיא אוסטריה השמיני, ביקר לרעה את פועלו של מייסלינגר. יחס זה מהנשיא עיכב את מסלול השירות שייסד ובפועל מתנדבים החלו לקחת בו פועל רק משנת 1992.
היסטוריה > צילום במוזיאון

המוזיאון התיר לצלם שלושה סרטים בשטחו: סרט משנת 1963 של אנדרייז' מונק, סרט משנת 1970 של אנדז'יי ויידה ומיני-סדרת טלוויזיה בשם "מלחמה וזיכרון" (1988). המוזיאון סירב לאפשר לסטיבן ספילברג לצלם סצנות עבור הסרט "רשימת שינדלר". שער המחנה המופיע בסרט ובו נראים קרונות רכבת מהן יוצאות נשים שניצלו על ידי אוסקר שינדלר, הם למעשה תפאורה שנבנתה במיוחד ולא הכניסה המקורית למחנה.
היסטוריה > מחלוקות דת

בשנת 1979, יוחנן פאולוס השני ערך טקס מיסה על אדמת אושוויץ II ל-500,000 איש והכריז שאדית שטיין נחשבת למבורכת. מספר נוצרים קתולים העמידו צלב בקרבת בונקר 2 של מחנה אושוויץ II, בקרבת האזור אדית שטיין הומתה בגז. זמן קצר לאחר מכן החלו להופיע סמלים של מגן דוד באתר, וכתוצאה החלו להופיע סמלים של דתות נוספות עד שכל הסמלים הוסרו.
נזירות מן המסדר הכרמליתי הקימו מנזר בקרבת אושוויץ I בשנת 1984. לאחר שמספר קבוצות של יהודים מחו על צעד זה, נציגים של הכנסייה הקתולית הסכימו להרוס את המנזר ולהוציאו משטח המחנה. שנה לאחר מכן, אנשי המסדר הכרמליתי הציבו צלב בגובה של 8 מטרים במחנה, בקרבת בלוק 11, אך היה קשה להבחין בו. הדבר הוביל למחאות נוספות מצד יהודים שהסבירו שרוב נרצחי אושוויץ היו יהודים ודרשו שכל הסמלים הדתיים יוסרו מן המחנה. הכנסייה הקתולית הורתה לכרמליתים להתפנות עד לשנת 1989 אך הם נותרו באתר עד לשנת 1993 והשאירו את הצלב במקומו. בשנת 1998 לאחר בקשות חוזרות להוציא את הצלב משטח המחנה, הוצבו באתר כ-300 צלבים קטנים יותר שהציתו מחאות וויכוחים רבים. בהתאם להסכם בין ממשלת פולין לבין הכנסייה הקתולית הפולנית, כל הצלבים הוסרו מלבד צלב אחד בודד.
היסטוריה > יום השנה לשחרור המחנה

טקס יום השנה ה-50 לשחרור המחנה נערך באושוויץ I בשנת 1995. כאלף אסירים לשעבר במחנה נכחו בטקס. בשנת שלאחר מכן, גרמניה קבעה שה-27 בינואר, יום שחרור מחנה אושוויץ, יהיה יום הזיכרון הבינלאומי לשואה. מדינות נוספות מציינות תאריך זה כגון דנמרק, איטליה ופולין. טקס זיכרון לכבוד 70 שנים לשחרור המחנה נערך במוזיאון בשנת 2015.
שינוי שם המוזיאון על ידי אונסק"ו

משרד החוץ הפולני הביע התנגדות לכנות את אושוויץ בשם "מחנה מוות פולני", שכן כינוי זה רומז שפולין ביצעה את השואה ולא גרמניה. ביוני 2007, ועדת המורשת העולמית של האו"ם שינתה את שם האתר ל"אושוויץ בירקנאו" והוסיפה "מחנה ריכוז והשמדה גרמני-נאצי (1940 - 1945)".
אירועים בולטים במוזיאון > גנבת שלט הכניסה

בשעות הבוקר המוקדמות של ה-18 בדצמבר 2009, השלט ועליו הכיתוב "העבודה משחררת" (בגרמנית: Arbeit macht frei) נגנב על ידי אלמונים. המשטרה מצאה את השלט ביער הנמצא סמוך לגדנסק כעבור יומיים. גנבת הפריט אורגנה על ידי אנדראס הוגסטרום, שוודי נאו-נאצי שביקש למכור את השלט ולעשות שימוש בכספים למטרות טרור כדי להטות את תוצאות הבחירות בשוודיה. הוא הורשע בפני בית משפט בפולין ונידון לשנתיים מאסר בכלא בפולין ושמונה חודשי מאסר נוספים בבית כלא בשוודיה. חמישה אזרחים פולנים שסייעו לו נידונו לתקופות מאסר שונות.
הוגסטרום ומשתפי הפעולה עמו חיבלו בשלט בעת הגנבה וחתכהו לשלושה חלקים. מומחים לשחזור הרכיבו מחדש את השלט אך הוא לא מוצג במחנה. במקום השלט המקורי מוצג כיום במוזיאון העתק.
אירועים בולטים במוזיאון > המשלחת האיראנית

בפברואר 2006, פולין סירבה לאשר את כניסתם של "חוקרים" מאיראן לאושוויץ. שר החוץ של פולין, סטפן מלר, טען כי ארצו צריכה למנוע מאיראן לחקור את היקף השואה, אותה הגדיר מחמוד אחמדינז'אד כבדייה. הכחשת השואה היא פשע בפולין שדינה מאסר של עד לשלוש שנים.
אירועים בולטים במוזיאון > רכישת פריטי אומנות

דינה באביט, יהודייה מצ'כוסלובקיה שהייתה אסירה באושוויץ בירקנאו בשנים 1943 - 1945, ציירה דיוקנים שונים עבור פושע המלחמה יוזף מנגלה עת ערך במחנה ניסויים על צוענים. שבע מתוך 12 תמונות אלה נמצאו לאחר השואה ונרכשו על ידי המוזיאון בשנת 1963 מידי ניצול שואה. אנשי המוזיאון ביקשו מבאביט להגיע לפולין בשנת 1973 על מנת לזהות את עבודתה. היא זיהתה את התמונות כפרי ידיה ודרשה לקבלן חזרה. אנשי המוזיאון ולצידם הרב אנדרו בקר טענו שהתמונות שייכות לאס אס ולמנגלה שנפטר בברזיל בשנת 1979. בשנת 1999 קמה יוזמה מטעם ארצות הברית להשיב את התמונות לידי באביט, בראש היוזמה עמדו רפאל מדוף ומספר אמני קומיקס אמריקאים. המוזיאון דחה את הטענות בהיותן חסרות בסיס משפטי.
ראו גם

המוזיאון הממלכתי במיידנק
שער באושוויץ בירקנאו המוביל למשרפות IV ו-V
הכיתוב "אַרְבַּיְיט מַאכְט פְרַיְי" בשער אושוויץ I
בובת החייאה "אנני"

תרגול החייאה בעזרת בובת אנני
בובת ההחייאה "אנני" (באנגלית: Resusci Anne), הידועה גם בשם בובת ההחייאה "אן", היא בובת הכשרה לתרגול פעולות החייאה באנשים מבוגרים. בובת ההחייאה "אן" פותחה על ידי יצרן הצעצועים הנורווגי אסמונד לארדל (Asmund Laerdal), הרופא האוסטרי-צ'כי פיטר ספאר (Peter Safar) והרופא האמריקאי ג'יימס אלאם (James Elam), ומיוצרת על ידי חברת "Laerdal Medical" (אנ'). הבובה משמשת לשם הדמיה ואימון עבור אנשי מקצוע בתחום הרפואה. ההערכה היא כי כ-300 מיליון אנשים ברחבי העולם הוכשרו בהחייאה באמצעות הבובה.
היסטוריה

רעיון פיתוח הבובה החל ב-1958 בכנס של רופאים מרדימים סקנדינבים בגאוסדל, נורווגיה, אשר במהלכו הציג ד"ר פיטר ספאר, הרופא הראשי של הצלב האדום השוודי, את ממצאיו: ניתן להציל חיים באמצעות ביצוע הנשמה מפה לפה. בשל המודעות לקשיים של הדרכת מיומנות ההנשמה מפה לפה, הוחלט כי ניסיונו של אסמונד לארדל בייצור צעצועים עשוי לסייע ביצירתה של בובה שתשמש להדרכה ותרגול של מיומנות זו.
תווי פניה של הבובה מבוססים על ה-L'Inconnue de la Seine, יצירת אמנות מן המאה ה-19, כאשר בשנת 1880 נמצאה בסמוך לגדות נהר הסן גופתה של נערה אלמונית, רופאים הניחו כי היא התאבדה, על פי הפולקלור הפריזאי, הפתולוג שבחן את גופתה הוקסם כל כך מיופייה של הנערה שהוא החליט לשמר את פניה כמזכרת באמצעות מסכת מוות - העתק שלהן משעווה (אנ'). בשנת 1958 ד"ר פיטר ספר (רופא מרדים) ואסמונד לרדל (מהנדס ציוד רפואי) השתמשו בצורת פניה של הנערה הפריזאית כפני הבובה. שנתיים אחרי ייצור הבובה הראשונה, השניים החלו לבצע שיעורי החייאה בעזרת הבובה הפלסטית עם פניה של הנערה. בגלל תרגול הנשמה מפה לפה זכתה הבובה לכינוי "הפנים שנישקו אותם הכי הרבה פעמים בהיסטוריה".
ב-1960 הוצגה הבובה בניו יורק בפני פיטר ספאר מהצלב האדום האמריקני וד"ר ארצ'ר גורדון (Dr. Archer Gordon). שני המומחים התרשמו מהמוצר. ב-1961, ד"ר ג'יימס ג'וד (Dr. James Jude), ד"ר גיא קניקרבוקר (Dr. Guy Knickerbocker) וד"ר ויליאם קוונהובן (Dr. Wiliam Kouwenhoven) הוכיחו כי דחיסת החזה בלחיצות יכולה לספק זרימת דם למוח גם אם הלב לא פועם, וכך להגדיל משמעותית את סיכויי ההצלחה של ההחייאה. הממצאים האלו עודדו את לארדל להמשיך בפיתוח בובת ההחייאה "אנני" על מנת שתאפשר אימון בהחייאה.
תהליך פיתוח בובת ההחייאה דרש שלבובה יהיה מראה ריאליסטי, נתיבי אוויר הניתנים לחסימה ולניקוי, ראש היכול להסתובב, בית חזה מחומר גמיש, משקל נמוך המאפשר הובלה, וגוף מחומר קל לניקוי על מנת שאנשים רבים יוכלו לתרגל ללא חשש מזיהומים.
הערות שוליים

↑  Grange, Jeremy (2013-10-16). "Resusci Anne and L'Inconnue: The Mona Lisa of the Seine". BBC News (באנגלית בריטית). נבדק ב-2017-06-14.
↑  Martha Pat Kinney, Elam, James, www.scienceheroes.com (באנגלית)
↑  האמת מאחורי "הפנים שנישקו אותם הכי הרבה בפעמים בהיסטוריה", באתר ‏מאקו‏, 18 באוגוסט 2019
פוטומטריה (ספר)

| --- | --- |

עמוד השער של הפוטומטריה
 מידע כללי
 מאת:  יוהאן היינריך למברט
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פיזיקה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1760
 הוצאה בעברית
 תרגום:  לא תורגם
פוטומטריה (באנגלית: Photometria) הוא ספר על המדידה של האור שנכתב על ידי יוהאן היינריך למברט ופורסם ב-1760. הספר ביסס מערכת שלמה של גדלים פוטומוטריים ועקרונות מדידה; בספר הוא נעזר בעקרונות אלו כדי למדוד את התכונות האופטיות של חומרים, לכמת היבטים של הראייה, ולחשב עוצמות הארה.
אופי הפוטומטריה

הספר של למברט הוא ניסויי ביסודו. ארבעים הניסויים שמתוארים על ידי למברט בפוטומטריה נערכו על ידי למברט בין השנים 1755 עד 1760, אחרי שהוא החליט לכתוב חיבור על המדידה של אור. העניין שלו ברכישת מידע ניסויי נפרש על פני תחומים רבים: אופטיקה, תרמומטריה, פירומטריה, הידרומטריה ומגנטיות. העניין שהיה ללמברט במידע ניסויי ובאנליזה שלו, שמופיע באופן כה ברור בפוטומטריה, נראה בבירור גם במאמרים וספרים אחרים שלמברט כתב. בשביל עבודתו האופטית, רק ציוד מועט ביותר הספיק: כמה שמשות זכוכית, עדשות קמורות וקעורות, מראות, מנסרות, נייר ולוח לנייר, פיגמנטים, נרות, ואמצעים למדוד מרחקים וזוויות.
הספר של למברט הוא גם מאוד מתמטי באופיו. אף על פי שלמברט ידע שהטבע הפיזיקלי של האור עוד לא התברר (היה זה כ-150 שנה לפני שהגישה של דואליות גל-חלקיק התבססה), הוא היה משוכנע שהאינטראקציה של האור עם חומרים והאפקטים שלו על ראייה ניתנים לכימות. המתמטיקה הייתה בעבור למברט לא רק הסימן המובהק לכימות הזה אלא גם הסימן המובהק לריגורוזיות. בספר הוא השתמש באלגברה ליניארית ובחשבון אינפיניטסימלי באופן נרחב ובביטחון שלא היה נפוץ בחיבורים על אופטיקה באותה התקופה. בהיבט הזה, הספר פוטומטריה הוא מאוד לא אופייני לחיבורים מאמצע המאה ה-18.
כתיבת ופרסום הפוטומטריה

למברט החל לערוך ניסויים פוטומטריים ב-1755 ובאוגוסט 1757 היה לו מספיק חומר כדי להתחיל לכתוב. מהרפרנסים בפוטומטריה והקטלוג של הספרייה שלו שנכתב אחרי מותו, עולה בבירור כי למברט הכיר היטב את החיבורים על אופטיקה של ניוטון, בוגה, אוילר, הויגנס, סמית וקסטנר. הוא השלים את הפוטומטריה בפברואר 1760 והמדפיס הוציא לאור את הספר ביוני 1760.