stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאמברטון (כדורגל)
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1872 והיה ממייסדי התאחדות הכדורגל הסקוטית ב-1873 ואחד מהמועדונים הגדולים באותה התקופה. המועדון הגיע לגמר הגביע הסקוטי בשנים 1881 ו - 1882. בשנת 1883 המועדון זכה בפעם היחידה בגביע הסקוטי. המועדון הגיע לגמר הגביע הסקוטי בשנת 1887. המועדון זכה במשותף עם גלאזגו ריינג'רס באליפות הליגה הסקוטית ב-1891 ובאותה שנה המועדון הגיע לגמר הגביע הסקוטי. ב-1892 זכה באליפות בשנית כאשר במאי של אותה שנה הנחילו לריינג'רס את הפסד הליגה הגבוה ביותר שלהם בתוצאה 0–6. בשנת 1897 המועדון הגיע לגמר הגביע הסקוטי בפעם האחרונה עד כה.
בעת הקמת הקבוצה היו מספר קבוצות נוספות בעיר דאמברטון ובסביבתה, אך הם נשארו המועדון ה"בכיר" היחיד באזור (למרות שקבוצות הנוער של וייל וקליידבאנק אינן רחוקות מאחור). הקבוצה משחקת במדים זהובים עם מדים שחורים ומכונה "הבנים" (The Sons), נגזרת מהביטוי "בני הסלע" (Sons of the Rock) - כינוי לילידי העיר דאמברטון, כאשר הסלע הוא הר הגעש הקדום עליו בנויה טירת העיר.
במאי 2000 עזבה הקבוצה את מגרשה הביתי המסורתי והידוע לשמצה בבוגהאד פארק בצפון-מזרח העיר, ולאחר תקופה קצרה בה חלקו מגרש עם אלביון רוברס בקואטברידג', הם עברו למגרש החדש שלהם באצטדיון סטראת'קלייד הומס, על גדות נהר הלוון מתחת לסלע דאמברטון (Dumbarton Rock). המעבר לאצטדיון החדש חפף לגדילה בהונו של המועדון, בעקבות עלייתו מהליגה השלישית לשנייה וכן בשל ריבוי האוהדים עקב הצלחת הקבוצה.
תארים

אליפות סקוטלנד (2): 1890/1891, 1891/1892
הגביע הסקוטי: (1)
זוכה (1): 1882/1883
סגנית (5): 1880/1881, 1881/1882, 1886/1887, 1890/1891, 1896/1897
גביע האתגר הסקוטי (1)': 2017/2018
הערות שוליים

↑  תואר משותף עם גלאזגו ריינג'רס
גלעד אפרת

| --- | --- |

גלעד אפרת
 לידה:  1969 (בן 55 בערך) באר שבע
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לעיצוב ואמנות, ירושלים האוניברסיטה העברית, ירושלים
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 תחום יצירה:  ציור
גלעד אפרת (נולד ב-1969) הוא צייר ישראלי ופרופסור בבית הספר לאמנות רב-תחומית בשנקר.
ביוגרפיה

גלעד אפרת נולד בבאר שבע. ב-1995 סיים את התואר הראשון באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים. ב-1997 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה הקיבוץ בתל אביב ומאז השתתף במספר רב של תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות במוזיאונים וגלריות ברחבי העולם. ב-2003 סיים את התואר השני המשותף לאוניברסיטה העברית בירושלים ולאקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, וב-2004 נבחר ל-"Core", תוכנית שהייה הכוללת מלגת חיים ועבודה לשנתיים במסגרת המוזיאון לאמנויות יפות (MFAH) בעיר יוסטון, טקסס.
החל מ-2008 משמש גלעד כמרצה בכיר בבית הספר לאמנות רב-תחומית במכללת שנקר ברמת גן, וב-2018 קיבל תואר פרופסור על ידי המועצה להשכלה גבוהה. בעבר לימד באוניברסיטת רייס בעיר יוסטון, טקסס, ובמחלקה לאמנות בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב.
תערוכות יחיד

1995 "מורשה-מוסררה" (מיצב), הגלריה של המרכז לאמנות מורשה, ירושלים; אוצר: אלכס קרמר
1997 "היסטוריה וכליון בנוף הישראלי", הקיבוץ, גלריה לאמנות, תל אביב-יפו
1998 "פני השטח", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית; אוצרת: דליה לוין
1998 "The Reminiscence of the Desirable", גלריה נורת, קופנהגן
2000 "ציורים חדשים", נגה גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו
2001 "עיר I" (עם אתי אברג'יל), הגלריה לאמנות עכשווית, קיבוץ נחשון; אוצרת: יעל קיני
2002 "דיוקנאות", הגלריה של מכון אורנים לאמנות, קריית-טבעון; אוצרים: דוד וקשטיין ותלמידיו
2004 "No Man's Land", גלריה אורדריאה לאמנות עכשווית, רומא, איטליה
2004 "Archeological Site"' כנסיית אוגוסטינוס הקדוש, איירפורט, גרמניה
2004 "2004", נגה גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו
2006 "ציורים חדשים", גלריה אינמן, יוסטון, טקסס
2008 "Common Place", גלריה אורדריאה לאמנות עכשווית, רומא, איטליה
2008 "Common Space", גלריה אינמן, יוסטון, טקסס, ארצות-הברית
2012 "טרמיטים", גלריה דן לאמנות עכשווית, תל אביב
2010 "נוף קוף", משכן לאמנות, עין-חרוד; אוצרת: גליה בר אור
2012 "Negev", גלריה אינמן, יוסטון, טקסס, ארצות-הברית
2015 "Sandwalk", גלריה אינמן, יוסטון, טקסס
2015 "Recent Works"(עם מייקל ג'ונס מקיין), פרויקט מיוחד, יריד Untitled, מיאמי, פלורידה
2016 "גלעד אפרת: ציורים, 2016-2014", הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב. אוצרת: אירית טל
2017 "Resurface", גלריה אינמן, יוסטון, טקסס
2019 "רטוב על רטוב", גלריה גורדון, תל אביב
2019 "גלעד אפרת: גוף-ציור", מוזיאון ישראל, ירושלים אוצר: אמיתי מנדלסון
2020 "יום ולילה", גלריה גורדון, תל אביב
פרסים

2015 - פרס ע"ש מישל קיקואין לציור ישראלי, אוניברסיטת תל אביב
2012 - פרס שרת התרבות והספורט בתחום האמנות הפלסטית
2007 - מענק קרן פולוק-קרסנר, ניו יורק
2006 - מענקArtadia, קרן לאמנות ודיאלוג, ניו יורק
2004 - פרס ע"ש ג'נט וג'ורג' ג'אפין, קרן התרבות אמריקה - ישראל
2001 פרס ע"ש ריצ'מונד, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1998-9 מלגת קרן שרת לציור, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1997 - פרס האמן הצעיר, משרד החינוך והתרבות
1994 פרס להדפס ע"ש הרמן שטרוק
הערות שוליים

1 2  גלעד אפרת | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר www.imj.org.il
↑  רונה טאוזינגר, בגוף ראשון, ישראל היום, 19/09/2019
↑  עילי ראונר, שתיקת האסון, שתיקת הציור, שתיקת המוזיאון, באתר ערב רב Erev Rav, ‏16/12/2019
↑   נעמה ריבה, גלעד אפרת מוצא את האמן שבקוף, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2019
↑  אלי ערמון אזולאי, ביקור בסטודיו של גלעד אפרת: כל דימוי בא יומו, באתר הארץ, 30 ביולי 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271086  NLI: 987007260735105171  GND: 130275050  ISNI: 0000 0000 7874 1723  LCCN: nr2001022055  VIAF: 50330078   WorldCat (עם VIAF): 50330078
דיוויזיית השריון העשירית (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הדיוויזיה
 פרטים
 כינוי:  "הנמר"
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיית שריון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  15 ביולי 1942 – 13 באוקטובר 1945 (3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  טנקים
דיוויזיית השריון ה-10 של צבא ארצות הברית (באנגלית: 10th Armored Division) הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית, אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-15 ביולי 1942 לאחר הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, וכמפקדה הראשון מונה פול ניוגארדן. ב-23 בספטמבר 1944, נשלחה הדיוויזיה בפיקודו של ויליאם הנרי הריסון מוריס הבן לחזית המערבית ונכנסה לצרפת דרך נמל שרבורג, ולאחר חודש אימונים נשלחה לחזית כחלק מהארמייה השלישית של ג'ורג' פטון.
הדיוויזיה השתתפה בכיבוש מארס לה-טור ומץ מידי הגרמנים, ובפריצת קו זיגפריד. ב-18 בדצמבר 1944 נכנס צוות קרב מהדיוויזיה לבסטון שבבלגיה, וחייליה היו לחיילים האמריקנים הראשונים שנכנסו אל העיר. הדיוויזיה לקחה חלק חשוב במצור על בסטון במהלך הקרב על הבליטה.
בתחילת פברואר 1945 התאספה הדיוויזיה מחדש במץ, והצליחה לנוח זמן קצר לאחר הצטרפותה לקורפוס ה-20. ב-20 בפברואר 1945, הדיוויזיה תקפה שוב את ההגנות הגרמניות. ביום אחד הם שברו את הקווים הגרמניים, ואחרי 48 שעות התקדמה האוגדה 85 מייל, כבשה את משולש סאר-מוזל והגיעה לנהר סאר. לאחר מכן חצתה הדיוויזיה את הסאר ותפסה את טריר וגשר מעבר לנהר המוזל. אובדן עיר מוגנת קשה זו גרם להתמוטטות ההגנה הגרמנית. הגנרלים דווייט אייזנהאואר ופטון ביקרו בדיוויזיית השריון העשירית כדי לברך אותם.
הדיוויזיה דהרה דרך קייזרסלאוטרן, חצתה את נהר הריין ב-28 במרץ 1945 והמשיכה מזרחה. הדיוויזיה סייעה לתפוס את היילברון, הגנה על קריילסיים סלינט ועברה דרומה לבודד את שטוטגרט. כחלק מהקורפוס ה-6, הדיוויזיה חצתה את נהר הדנובה ב-23 באפריל 1945. עד ה-27 באפריל 1945 היא הייתה חלק מהארמייה השביעית שפנתה לעבר האלפים כדי לאטום מעברים מגרמניה והגיעה לאינסברוק, אוסטריה בראשית מאי. עד ה-9 במאי 1945 הגיעה הדיוויזיה אל מיטנוואלד, בוואריה, שם עצרה הדיוויזיה. הדיוויזיה החזיקה את דרום בוואריה עד ספטמבר 1945. ב-3 באוקטובר 1945 הפליגה הדיוויזיה ממרסיי, צרפת. הדיוויזיה הגיעה לניופורט ניוז, וירג'יניה ב-13 באוקטובר 1945 ופורקה באותו יום. דיוויזיית השריון העשירית כבשה 650 ערים ועיירות יחד עם 56,000 שבויים גרמנים.
דיוויזיית השריון העשירית (בריטניה)

| --- | --- |

 פרטים
 כינוי:  עכברי המדבר
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1941 1956 – 1944 1957 (כ־3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 דרגת המפקד:   מייג'ור גנרל
דיוויזיית השריון ה-10 של הצבא הבריטי היא דיוויזיית שריון בריטית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

ב-1 באוגוסט 1941 הוסבה דיוויזיית הפרשים ה-1, שכללה יחידות יואומנרי קו ראשון של הצבא הטריטוריאלי, לדיוויזיית שריון ה-10. בתחילה שירתה הדיוויזיה תחת פיקוד ארץ ישראל וירדן, אולם עד מהרה, ב-1 בנובמבר 1941, הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה התשיעית. לאחר מכן הוכפפה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השמינית, ולחמה עמה במהלך קרב עלם חלפה ובקרב אל עלמיין השני בפיקודו של אלכסנדר גייטהאוז. לאחר מכן נשארה הדיוויזיה במצרים, וב-15 ביוני 1944 פורקה הדיוויזיה.
היסטוריה > לאחר המלחמה

החטיבה המשוריינת ה-25 הוקמה בשנת 1952 כדי לספק מטה מבצעי לכוחות בלוב. רגימנט הסקוטים אפורים המלכותי (הדרגונים ה-2) הגיע ללוב ב-1952, ונשאר עד 1955. יחידות אחרות בחטיבה מ-1952 היו משמר הדרגונים ה-4/ה-7 המלכותי, הגדוד ה-1, משמר הגרנדירים, הגדוד ה-1, רגימנט מזרח סארי, ורגימנט ההוסרים ה-14/20 של המלך. בחודשים מאי ויוני 1956 הורחבה החטיבה בחופזה למעמד דיוויזיה כדיוויזיית השריון ה-10, מתוך כוונה לפלוש למצרים ממערב במהלך משבר תעלת סואץ. התכנון הופסק כאשר התגלה כי פלישה כזו נאסרה על פי תנאי האמנה של בריטניה עם לוב, ובספטמבר 1957 פורקה הדיוויזיה.
דיוויזיית השריון הפינית

| --- | --- |
חיילי הדיוויזיה במצעד
חיילי הדיוויזיה במצעד
 פרטים
 מדינה:  פינלנד פינלנד
 שיוך:   צבא פינלנד
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  28 ביוני 1942 – 4 בדצמבר 1944 (שנתיים)
 מלחמות:  מלחמת ההמשך
 פיקוד
 מפקדים:  רובן לאגוס
דיוויזיית השריון הפינית (בפינית: Suomen panssaridivisioona או בראשי תיבות: PsD) הייתה דיוויזיית שריון של צבא פינלנד אשר לחמה במהלך מלחמת ההמשך ומלחמת לפלנד.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-28 ביוני 1942, וכללה את בריגדת השריון, בריגדת היגרים ובריגדת הפרשים. כמפקדה מונה גנרל מיור רובן לאגוס. הדיוויזיה זכתה לכינוי "מרסקין נירקי" (Marskin Nyrkki, האגרוף של המרשל - מנרהיים). את רוב שנת 1942 היא העבירה בעתודה, ובתחילת 1943 נשלחה להשתתף במלחמת ההמשך כנגד ברית המועצות. עם סיום המלחמה היא הוחזרה לפינלנד, שם לחמה כנגד גרמניה הנאצית במלחמת לפלנד. היא פורקה ב-4 בדצמבר 1944.
גלעד (קיבוץ)

| --- | --- |
מגדל המים בקצה המדשאה המרכזית
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: מגידו
גובה ממוצע: ‎185 מטר
תאריך ייסוד: 1945
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 491 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎-1.2% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) גלעד (אבן יצחק)(למפת הכרמל רגילה) גלעד (אבן יצחק)(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גלעד (אבן יצחק)(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גלעד (אבן יצחק)32°33′26″N 35°04′36″E﻿ / ﻿32.5571292867923°N 35.0765655887352°E﻿ / 32.5571292867923; 35.0765655887352  heמפת היישובים של מועצה אזורית מגידו (in English: Megiddo Regional Council) באדום - גלעד (אבן יצחק) בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 2 מתוך 10

גַּלְעֵד, או בשמו הקודם אֶבֶן יִצְחָק, הוא קיבוץ המשתייך לתנועה הקיבוצית (תק"ץ) ברמת מנשה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית מגידו והוא הדרומי ביותר בתחום השיפוט של מועצה זו. גלעד ממוקם בין ואדי עארה ליקנעם עילית, במרחק של כ-4 ק"מ דרומית לקיבוץ דליה. שטחיו החקלאיים של הקיבוץ משתרעים על כ-14,500 דונם.
היסטוריה

הקיבוץ הוקם בשנת 1945 על ידי גרעין של חברי תנועת הבונים ותנועת החלוץ מגרמניה שנתארגן בשנת 1938 בהנהגתו של גיורא יוספטל (שהיה לחבר הקיבוץ, אשתו סנטה יוספטל שימשה כגזברית הקיבוץ בין השנים 1945–1952). בדצמבר 1939 הקימה קבוצה של 40 חברים, שהיו בהכשרה בגבעת חיים, את קבוצת "הגרעין רעננה" במחנה זמני בין רעננה לגבעת ח"ן. ב-11 מרץ 1945 עלתה הקבוצה להתיישבות, בסיוע תנועת הקיבוץ המאוחד, על גבעת טרשים כ-500 מטר מצפון מערב לכפר ח'ביזה. בנובמבר 1945 נחנך כביש שחיבר את הקיבוץ לשאר יישובי אזור מגידו (אז הם נקראו אזור הרי אפרים).
השם שנתנו לו המוסדות המיישבים הוא "אבן יצחק" על שמו של יצחק אוכברג שהיה נדבן יהודי מדרום אפריקה שבתרומתו נקנו אדמות הקיבוצים גלעד ודליה בשטח של כ-6,500 דונם. חברי הקיבוץ העדיפו את השם "גל עד" על שם חברי תנועת הבונים אשר נספו במלחמת העולם השנייה. מקודם נודע המקום בשם "הגרעין". ב-1946 קלט הקיבוץ קבוצה של ילדים מהולנד שהציל חסיד אומות העולם יופ וסטרויל. במרץ 1947 הוחל בנטיעת יער על שם וסטרויל בין קיבוץ דליה לקיבוץ גלעד.
חברי קיבוץ גלעד היו ביחסים טובים עם תושבי הכפרים הערבים באזור ובמלחמת העצמאות הגיעו להסכם אי התקפה. בתחילת מאי 1948 הזהירו את תושבי הכפר ח'ביזה מההתקפה צפויה של האצ"ל, לאחר ששומר השדות של גלעד, פגש סיור מקדים לפני מבצע של האצ"ל. תושבי הכפר ברחו והוא היה ריק בעת שנכבש על ידי האצ"ל ב-12 במאי 1948. חברי הקיבוץ סירבו לשתף פעולה במבצע עם האצ"ל לאחר פרשת דיר יאסין.
בשנת 2000 החליטה ועדת השמות הממשלתית על הסבת השם מאבן יצחק ל"גלעד, אבן יצחק" ולאחר מכן ל"גלעד (אבן יצחק)".
כלכלה

הקיבוץ שותף במפעל הפלסטיק "תמה" יחד עם קיבוץ משמר העמק. בשנת 1979 הוקמה בגלעד שלוחה של המפעל המייצרת רשתות פלסטיק. בנוסף בבעלות הקיבוץ מפעל "ביוגל" למוצרי דיאגנוסטיקה וטרינרית. בנוסף מתפרנס הקיבוץ מענפים חקלאיים של רפת חלב, בקר לבשר, שדות, ומטעים.
אתרים בקיבוץ

בסמוך לקיבוץ נמצאת גבעת הרקפות שהיא יעד פופולרי למטיילים, יער פארק "אלוני תבור", וכן "גבעת אבן יצחק" - שהיא אנדרטה, חניון, מעין גלעד ומגדל שמירה משנת העלייה לקרקע. גבעת הרקפות מכונה על ידי בני הקיבוץ "יער רגבים" כיוון שהוא ניטע בידי חברי גרעין קיבוץ רגבים במהלך מלחמת העצמאות, בטרם עברו למושב הקבע שלהם בסמוך.
בקיבוץ קיים מוזאון ארכאולוגי המציג ממצאים מהסביבה. המוזאון הוא המשכו של האוסף הפרטי של מיכאל מאיר, ארכאולוג חובב חבר הקיבוץ שנפטר בשנת 1999.
גלריית תמונות

אולם האכילה בחדר האוכל
קטע מחזית חדר האוכל שתכננה האדריכלית ארנונה אקסלרוד
חדר הזיכרון בעיצוב רולף (רודא) ריילינגר השוכן בקומה התחתונה בחדר האוכל
מעיין סמוך לקיבוץ גלעד
התיאטרון הפתוח בתכנון אדריכל שלמה גלעד שתוכנן כחלק ממכלול מבני התרבות של הקיבוץ
בתי מגורים דו-קומתיים
הקמת הקיבוץ
יום העלייה לקרקע
עלית קבוצת "הגרעין" לקרקע
הקמת הצריף הראשון ביישוב
שיחה בסיום יום העלייה לקרקע
הקיבוץ בתחילת דרכו, שני צריפים ושלושה אוהלים
שומר השדות של הקיבוץ
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑   הילו גלזר, ד"ר גיורא ומר יוספטל, באתר הארץ, 22 במרץ 2018
↑  נקודה חדשה בהרי אפרים, דבר, 18 במרץ 1945
↑  כביש חדש באיזור אפרים, דבר, 11 בנובמבר 1945
↑  מפה, 1947, עם שם היישוב 'אבן יצחק אוכברג', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  10 יישובים חדשים בתש"ה, משמר, 19 בספטמבר 1945
↑  ברכה חבס, על הפסגות, דבר, 31 במרץ 1947
↑  לזכר יופ וסטרויל, דבר, 27 במרץ 1947
↑  יער לזכר גבור המחתרת ההולנדית, הַבֹּקֶר, 27 בפברואר 1947
↑  בין גלעד וחובייזה, דבר, 10 ביולי 1973
↑  ילקוט פרסומים 5488 שבט תשסו 2006.
↑  בהקמת מפעל ת.מ.ה. הושקעו 15 מיליון ל"י, דבר, 4 באוקטובר 1979
↑  מנחם מרקוס, רמות מנשה - סקר נוף ומסלולי טיול הוצאת רשות שמורות הטבע, 1995, עמוד 13
↑  יותם יעקבסון, ‏גבעת הרקפות הלא-ביישניות, באתר גלובס, 25 בינואר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463741705171
דוד בן יוסף פרדו

| --- | --- |
 לידה:  1591? סלוניקי, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  15 במרץ 1657 (בגיל 66 בערך) אמסטרדם 
 מקום קבורה:  צפון הולנד 
 תקופת הפעילות:  ? – 15 במרץ 1657 
 אב:  Joseph Pardo 
 צאצאים:  יוסף פרדו  יאשיהו פרדו 
 
דוד בן יוסף פרדו (נפטר ב-15 במרץ 1657), חכם בקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם.
ביוגרפיה

דוד פרדו נולד בסלוניקי במחצית הראשונה של המאה ה-16. עבר עם אביו לאמסטרדם ושם נתמנה לחכם בקהילת "בית ישראל", אחת משלוש הקהילות הפורטוגזיות שהתקיימו באותו זמן בעיר. בשנת 1638 התאחדו הקהילות לקהילה אחת, ופרדו נתמנה לחכם הקהילה המאוחדת יחד עם יצחק אבוהב דה-פונסיקה, מנשה בן ישראל ושאול מורטירה. כמו כן שימש כאחראי על בית העלמין של הקהילה. בשנת 1625 ייסד את "חונן דלים", התאגדות ששמה לה למטרה לסייע לנזקקים.
פרדו פרסם תעתיק לאותיות לטיניות של החיבור Obligacion de los Coraçones מאת יוסף פורמון (תרגום של חובות הלבבות) באמסטרדם בשנת 1610.
קרוב משפחה של פרדו, הנושא אף הוא את השם דוד פרדו, חיבר את הפירוש לתוספתא "חסדי דוד".[דרוש מקור: דרוש מקור לאימות קרבת המשפחה]
דוויצ'ון באלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בינואר 1809 בוקרשט, ולאכיה 
 פטירה:  2 במאי 1884 (בגיל 75) ירושלים, מותסריפות ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  רומניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1829
 עיסוק:  בנקאי, מנהלן, נדבן, פעיל מהפכן, פעיל בקהילה היהודית
 
דוויצ'ון באלי (רומנית: Davicion Bally ‏; 28 בינואר 1809 - 2 במאי 1884) היה בנקאי ומהפכן יהודי רומני, מראשי הקהילה הספרדית ברומניה.
המשפחה

דוויצ'ון (דוד)  אברהם  באלי נולד בבוקרשט. הוא היה נינו של צ'לֶבִי מֶנְטֶש (מנדש) באלי (Chelebi Mentesh Bally), בנקאי של הווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית שעזר לניקולאיה מברוקורדט לעלות לכס השלטון בוולאכיה בשנת 1716. מברוקורדט, אסיר התודה, הביא אותו לבוקרשט, הפך אותו ליועצו והעניק לו פטור ממיסים, לו ולצאצאיו. יצחק, סבו של דוויצ'ון באלי, היה יועץ מקורב של כמה נסיכים ולאכיים פאנאריוטים ובמיוחד של ניקולאיה מברוגני, שהסתייע בו כדי לעלות לשלטון. אברהם, אביו של דוויצ'ון באלי, למד בלייפציג ואחרי-כן התיישב בבוקרשט כסיטונאי בעל השפעה רבה על הבויארים.
בגיל 12 נפטר אביו של דוויצ'ון והוא נאלץ להפסיק את לימודיו, כדי לשמור על נכסי משפחתו מפני ניסיונות השתלטות של שותפי אביו. בעזרת ספריה משפחתית משובחת, דוויצ'ון למד רומנית, יוונית, צרפתית, איטלקית וגרמנית, בנוסף לשפת הלדינו שהייתה שפת האם שלו וגם לימודים מתקדמים בעברית.
מפעלותיו

תחילה הועסק דוויצ'ון במשרד עורכי הדין של דודו, שלמד משפטים בלייפציג, אך במהרה התמנה לגזבר מחסני המלח הממוקמים בנמלי הדנובה. בשנת 1829 הוא הציל מהרס מלאים גדולים של מזון ותחמושת שצברו הרוסים בזימניצ'ה, במהלך מלחמתם באימפריה העות'מאנית. כהכרת תודה, הצאר ניקולאי הראשון העניק לו את אות מסדר אנה הקדושה, שנמסר לו אישית מידו של גנרל פאבל קיסליוב, המושל הרוסי של ארצות רומניה באותה תקופה. הוענקה לו פריבילגיה לסחור בצורה חופשית עם האימפריה הרוסית, אך לא ניצל אותה.
בשנת 1836 מונה להיות הגזבר ("קמראש") ללא שכר  של המשטרה, תפקיד בו החזיק במשך עשר שנים. באלי גם מימן ואפשר הופעתה של להקת אמנים איטלקים להופעות שנועדו לפתח את הטעם לתיאטרון בבוקרשט. בשנת 1840 חכר וניהל באלי אחוזות של משפחת הבויארים מאנו.
בשנת 1848 התגייס באלי למען מהפכת 1848 ברומניה, כמו יהודים נוספים דוגמת ברבו איסקובסקו, קונסטנטין דניאל רוזנטל, הילל מנוח. באלי תרם סכומים נכבדים מכספו למהפכה וכך עשו עוד יהודים מבני משפחתו. הוא ליווה את תרומתו במכתב לעיתון המהפכנים, Pruncul român (העולל הרומני) ורעייתו כתבה שם בהרחבה. הוא העניק למהפכה שירותים רבים ולאחר כישלונה עשה מאמצים רבים, תוך סיכון חייו, להצלת מנהיגי המהפכה. לאחר המהפכה ניצל באלי הודות לקשריו עם הבויארים, אך נוצרה אווירה עוינת כלפיו. הוא נפל למלכודת מסוימת ואיבד חלק גדול מזיכיונותיו.
אחרי שנת 1850 השתתף באלי בכמה פרויקטים למודרניזציה של עיר הבירה, בוקרשט, לרבות הקמת יחידה מצוידת היטב של מכבי אש וריצוף של הרחובות הראשיים של העיר.
באלי כיהודי

באלי לא שכח את מוצאו היהודי והגיב במחאות לכל פרסום נגד היהודים. הוא היה גבאי של בית הכנסת הספרדי וחבר בוועד המנהל של הקהילה הספרדית ברומניה וקידם רפורמות ליברליות. הוא יזם חלוקת נעליים ובגדים לילדים עניים ותכנן בשנת 1863 שינויים בתלמודי תורה שהפכו אותם לאחר מכן לבתי ספר מודרניים. בשנת 1860 ייסד חברה למתן טיפול רפואי. הוא הקדיש זמן גם לעיסוקים ספרותיים והשאיר אחריו כתבי יד יהודים ספרדיים. חלומותיו הפטריוטיים קיבלו מכה חזקה כאשר התחזקה רדיפת היהודים בשנת 1866, בחלקה על ידי חבריו ובני בריתו לשעבר מהמהפכה של 1848.
בשנת 1882 יצא מבוקרשט אל ירושלים ושם, כעבור שנתיים, הלך לעולמו. 12 ימים לפני מותו כתב באלי מכתב לחברו למהפכה, קונסטנטין א. רוסטי ובמכתב הביע את אכזבתו שלמרות כל מפעלותיו לא קיבל אזרחות רומנית וביקש מרוסטי שיפעל לכך שלפחות בנו, איסאק דויד באלי, יקבל אזרחות הארץ בה נולדו אבותיו.
לקריאה נוספת

M. Schwarzfeld, Davicion Bally, in Anuarul Pentru Israelitzi, ix. 1-29, Bucharest, 1886
Joseph Kaufmann, Evrei luptători în revoluția românilor din anul 1848–1849 sau o pagină din istoria evreilor din România (Piatra Neamț, Rom., 1900);
Ioan Masoff, Davicion Bally: Revoluționarul de la 48 (Bucharest, n.d.);
Eliyahu Feldman, Lucian Zeev Herșcovici - art.Davicion Bally în Encyclopedia Judaica,2007
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיית יווא
↑  אנציקלופדיית יווא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258009905171  ISNI: 0000 0001 0384 2332  LCCN: no2010115751  VIAF: 155188193   WorldCat (עם VIAF): 155188193
דוד צבי בנעט

| --- | --- |

דוד צבי בנעט, קיץ 1935
 לידה:  1893 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  1973 (בגיל 80 בערך) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תלמידי דוקטורט:  חוה לצרוס-יפה, יהושע בלאו 
 
דוד צבי (הַרְטְוִויג) בָּנֵעט (בגרמנית: David Hartwig (Zvi) Baneth;‏ 1893, קרוטושין – כ"ט באייר תשל"ג 1973, ירושלים) היה חוקר של הפילוסופיה הדתית של האסלאם הימי-ביניימי וחוקר במדעי היהדות.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
דוד צבי בנעט נולד בקרוטושין שבקיסרות הגרמנית, בנו של פרופ' אדוארד בנעט, שהיה רב ולימד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין. דוד צבי בנעט שימש כמנהל המחלקה המזרחנית בספרייה הלאומית בארץ ישראל והיה ממייסדי המכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית. מ-1936 עד 1959 היה מרצה בכיר ואחר כך פרופסור בחוג לשפה ולספרות ערבית שבאוניברסיטה העברית. הוא ממניחי המסד לחקר הערבית היהודית, תחום שבו המשיך תלמידו יהושע בלאו.
במלחמת העצמאות שירת ביחידת שפ"ן - שירות פענוח נסתרות, בתחום פיצוח צפנים.
בנעט הלך לעולמו בירושלים ב-1973.
מחקרו > רבי יהודה הלוי ואלגזאלי

במאמרו זה משווה בנעט בין ההוגה היהודי לאסלאמי. בנעט מציג את אל-ע'זאלי כהוגה דעות מוסלמי השסוע בין רציונליות צרופה לבין יאוש מיסטי מן האפשרות להמשיג את האל בכוח המחשבה. בנעט רואה את ר' יהודה הלוי כמי שדגל בהגעה להגשמה עצמית על ידי קיום מצוות הדת בד בבד עם קבלת המדע היווני. בעוד שאלגזאלי ראה את קיום המצוות כשלב מקדים להגעה לשלמות מוסרית, הרי שיהודה הלוי מציב התנהגות מוסרית כתנאי מקדים לקיומה של פרקטיקה דתית וקיום מצוות הדת כחלק מהקהילה כעדיפה על חיי נזירות בבדידות מזהרת. בנעט חקר את ספר הכוזרי כל ימי חייו והוא מתאר את תפישת יהודה הלוי את הדתות השונות כשלב מקדים לבואו של המשיח, עת האנושות תתאחד תחת כנפיה של דת אחת, היא הדת היהודית.
בנעט חדר גם לעומקה של הפילוסופיה של בחיי אבן פקודה ותפש אותו, כמו את רבי יהודה הלוי, כמי שמעמיד את המעשים במרכזה של הדת, אולם תנאי לכך היא תשתית מוסרית הולמת העומדת בבסיסם של המעשים.
מחקרו > הרמב"ם

מבין ההוגים שחקר, הייתה זו דמותו של הרמב"ם שבנעט העריץ יותר מכל. הוא ערך את התכתבותו של הרמב"ם יחד עם תלמידו יוסף בן יהודה אבן שמעון והוסיף לה הגהה ופרשנות.
ספר לזכרו

Studia orientalia: memoriae D. H. Baneth dedicata / editorial Board: J. Blau et al., Jerusalem: Magnes Press, Hebrew University, 1979
חקרי מזרח לזכר דוד צבי בנעט, ירושלים תשל"ט, הוצאת מאגנס
לקריאה נוספת

עמית לוי, מר פרידמן, גם אתה אינך יודע מהו שווא מרחף?, באתר הארץ, 31 במאי 2023
'בנט, דוד צבי', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 88–89. (הספר בקטלוג ULI)
יהושע בלאו, "פרופיסור דוד צבי בנעט ז"ל", קריית ספר מח (תשלג 1973) 490
יעקב בן אליעזר לוינגר, ספר הכוזרי במקורו הערבי (על מהדורת בנעט-בן-שמאי, "ספר הכוזרי לר’ יהודה הלוי" (1977)), ידיעות אחרונות - תרבות, ספרות, אמנות (30.9.1977)
יצחק נבון, "בנעט המורה", חקרי מזרח (תשלט 1979) ז-ח
דורותי גטובה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1979 (בת 45 בערך) קניה 
 מדינה:  קניה קניה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אנדרוז 
 פרופיל ב-IMDb
 
דורותי גטובה (באנגלית: Dorothy Ghettuba; נולדה ב-1979) היא יוצרת קולנוע ויזמית טלוויזיה קנייתית. היא מייסדת שותפה ב-Spielworks Media המבוססת בניירובי, חברת הפקות אפריקאית אשר הוקמה ב-2009. ב-2016, היא נמנתה ברשימת המגזין C. Hub של "100 האישיויות היצירתיות המשפיעות ביותר". היא גם מונתה כעמיתת הארכיבישוף טוטו לשנת 2016 במכון המנהיגות האפריקאית.. ב-2019 מונתה למנהלת תוכן מקורי בינלאומי בחברת נטפליקס.
ביוגרפיה

גטובה נולדה וגדלה בקניה, ובבגרותה למדה תקשורת ומדעי המדינה באוניברסיטת אנדרוז שבמישיגן, בארצות הברית. לאחר סיום הלימודים, היא חייתה מספר שנים בקנדה, שם היא עבדה תקופה עבור קרן הון סיכון. היא חזרה לקניה זמן קצר לאחר יום הולדתה השלושים. לדבריה של גטובה, התשוקה המקורית שלה הייתה משחק, ובנוסף למשחק היא גם שרה, וכותבת תסריטים. אך כשהיא לא נבחרה לתפקידים, היא פנתה לצד ההפקה של עשיית סרטים.