stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לונה 25
משימה

תוכניות משימה ראשוניות קראו לנחתת ולחללית מסלול. במתכונתה הנוכחית, לונה 25 היא נחתת בלבד, כשהמשימה העיקרית להוכיח את טכנולוגיית הנחיתה. המשימה תעביר 30 קילוגרם (66 ליברות) של מכשירים מדעיים, כולל זרוע רובוטית לדגימות אדמה וחומרת קידוח אפשרית.
השיגור תוכנן לקיץ 2023 על רקטת סויוז-2.1b עם משטח פרגאט-M מבייקונור או ווסטוצ'ני. היא תוכננה לנחות בדרום הירח, מצפון למכתש בוגוסלבסקי או דרומית-מערבית למכתש מנזינוס שעל הירח.
השיגור בוצע בהצלחה ב-10 באוגוסט 2023. באוגוסט 2023 התרסקה הנחתת בניסיון לנחות על הירח.
ב-19 באוגוסט הכריז רוסקוסמוס על "מצב לא תקין" לאחר שליחת ההוראה לעבור למסלול לפני הנחיתה. לדברי מנכ"ל רוסקוסמוס יורי בוריסוב, לא ניתן היה לכבות את מנוע התמרון, והוא פעל במשך 127 שניות במקום 84 שניות. הנחתת התרסקה על פני הירח בעקבות התמרון הכושל, שיצר מסלול התנגשות עם הירח במקום מסלול אליפטי המתוכנן סביב הירח עם מרחק מינימלי של 18 ק"מ מפני הירח.
צוות המצלמה של LRO איתר את המיקום הסביר של מכתש ההשפעה, לאחר הערכה שפורסמה על ידי חוקרים רוסים. אתר ההתרסקות ממוקם על השפה הפנימית התלולה של מכתש Pontécoulant G, שנמצא במרחק של 400 קילומטרים מנקודת הנחיתה המיועדת של לונה 25 אילו ניסתה הליך נחיתה.
מטען מדעי

הנחתת תציג 30 קילוגרם (66 ליברות) עומס המשולב בתשעה מכשירים מדעיים:
ADRON-LR, נייטרון פעיל וניתוח קרינת גמא של רגולית
ARIES-L, מדידת פלזמה באקוספירה
LASMA-LR, ספקטרומטר לייזר נרחב
LIS-TV-RPM, ספקטרומטריה אינפרא אדום של מינרלים והדמיה
PmL, מדידת אבק ומיקרו-מטאוריטים
THERMO-L, מדידת התכונות התרמיות של רגולית
STS-L, הדמיה פנורמית ומקומית
רפלקטור לייזר, ניסויים שונים על הירח
BUNI, תמיכת נתוני מדע וכוח
LINA-XSAN, חללית מטען שוודית, אמור היה לטוס עם לונה 25, אך עיכובים במועד השיגור גרמו לשוודיה לבטל את התוכנית הזו. במקום זאת, LINA-XSAN טסה על צ'אנג-אה 4 בשנת 2019.
מצלמת הדגמת הניווט PILOT-D של ESA תוכננה להיות מוטסת במשימה זו, אך טסה במקום זאת עם ספק שירות מסחרי, עקב חשש להמשך שיתוף הפעולה הבינלאומי שהוטל בספק עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 והסנקציות הנלוות על רוסיה. מכשיר ההדגמה היה אמור לאסוף נתונים לצורך נחיתה של משימות אחרות ולכן לא היה חלק ממערכת ההפעלה של הנחתת.
מפלגת שינוי

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 שם רשמי:  שינוי – התנועה החילונית
 מנהיגים:  אמנון רובינשטיין אברהם פורז יוסף לפיד רון לוינטל
 תקופת הפעילות:  26 במרץ 1974 – 17 באפריל 2006 (32 שנים)
 אפיון:  מפלגת מרכז חילונית ליברלית
 אידאולוגיות:  ליברליזם ליברטריאניזם אזרחי שוק חופשי שלטון החוק הפרדת דת ומדינה
 כנסות:  9–16
 ממשלות:  21, 22, 25, 26, 30
 אותיות:  הן, יש
 שיא כוחה:  15 מנדטים (הכנסת ה-16)
 שפל כוחה:  לא עברה את אחוז החסימה
 נוצרה מתוך:  ד"ש
 התמזגה לתוך:  חלק למרצ ולאחר מכן חלק חזרו למפלגת שינוי
 מיקום במפה הפוליטית:  עד 1999 - מרכז-שמאל לאחר 1999 - מרכז
 
 www.shinui.org.il
מפלגת שינוי (שינוי – התנועה החילונית) הייתה מפלגת מרכז חילונית-ליברלית ישראלית.
היסטוריה

ראשיתה של המפלגה הוא בתנועת המחאה שקמה אחרי מלחמת יום הכיפורים. מייסדה של התנועה היה אמנון רובינשטיין. התנועה התמודדה בבחירות לכנסת התשיעית ב־1977 במסגרת התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש). אולם, ד"ש התפרקה במהלך הקדנציה; בכנסות ה־10, ה־11 וה־12 רצה המפלגה לבד, וזכתה בשניים עד שלושה מנדטים.
היסטוריה > שנות ה־70

ב־5 במרץ 1974, באולם קטן של החוג לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב, נפגשו לראשונה בעלי היוזמה המרכזיים להקמת המפלגה: פרופ' יונתן שפירא, ד"ר אמנון רובינשטיין ועו"ד מרדכי וירשובסקי. הם דנו בהקמת תנועה פוליטית שמטרתה להביא להחלפת השלטון של המערך. למפגש הזה הגיעו כ-100 משתתפים, והוא הפך בסופו של דבר לפגישה הראשונה של הגרעין שממנו צמחה מפלגת שינוי. המשתתפים הדגישו כי המטרה היא להקים מפלגה מדגם אחר ושונה שלא היה קיים עד אז בישראל, מפלגה אשר "תשקם את כל מה שנהרס על ידי המפלגות הגדולות". כנס היסוד הרשמי התקיים כשלושה שבועות לאחר מכן, ב־26 במרץ, באולם "בני־ברית" בתל אביב, בפני כמה מאות משתתפים. בכנס זה נקבע גם שמה של המפלגה "שינוי – התנועה לתמורה חברתית ופוליטית". לקראת סוף 1974 קיימה התנועה בחירות פנימיות למועצה ארצית ולמועצות של סניפים מקומיים.
שינוי חיפשה שותפים לריצה משותפת בבחירות ובשנת 1975 ניהלה מגעים בנושא עם תנועת רצ. בסוף 1975 הצהיר רובינשטיין על כוונת שינוי לרוץ בבחירות הקרובות. אולם לאחר שיגאל ידין הודיע על הקמת התנועה הדמוקרטית החלו באמצע 1976 מגעים לאיחוד של שינוי עם תנועתו. בדצמבר אושר האיחוד עם התנועה הדמוקרטית ברוב מוחץ במשאל בין חברי שינוי. שמה של התנועה המאוחדת היה: "ד"ש – התנועה הדמוקרטית לשינוי". כשמונה חודשים מאוחר יותר החליטה תנועת "המרכז־החופשי" בראשות ח"כ ועו"ד שמואל תמיר לפרוש מהליכוד ולצאת לדרך עצמאית, וזו ביקשה אף היא להצטרף לד"ש. אך את התנופה הגדולה ביותר קיבלה התנועה המאוחדת החדשה עם הצטרפותו של מנכ"ל הקונצרן ההסתדרותי "כור", האלוף (מיל') וראש המוסד לשעבר, מאיר עמית.
מאז הקמתה שמה מפלגת שינוי דגש חזק על דמוקרטיה פנימית בתוך מוסדותיה וקידשה את העיקרון של "כולם בוחרים בכולם", כתגובה לוועדת המינויים שתדמיתה השלילית הוציאה שם רע לפוליטיקה המפלגתית באותה תקופה. ראשי התנועה, ששמרו בקנאות על תהליך הדמוקרטיה בתוך תנועתם, עמדו על כך שהיא תתקיים גם בתוך ד"ש בכל מה שקשור לבחירת מוסדות התנועה והרכב הרשימה המשותפת לכנסת.
תוצאות הבחירות לכנסת הביאו לבחירתם של ארבעה נציגים מטעם שינוי במקומות ברשימה: אמנון רובינשטיין במקום השני, סטף ורטהיימר במקום השישי, מרדכי וירשובסקי במקום ה־14 וסטלה לוי במקום ה־17.
ד"ש זכתה בסופו של דבר להישג אלקטורלי חסר תקדים לתנועה פוליטית חדשה שמתמודדת בפעם הראשונה לכנסת – 15 מושבים בכנסת בבחירות של שנת 1977 – אך לא הצליחה להפוך ללשון המאזניים כפי שקיוותה. תוצאות ההצבעה הסופיות לכנסת אפשרו את הקמתה של ממשלת ימין בראשות הליכוד ללא ד"ש. חברי שינוי התנגדו לכניסת ד"ש לממשלתו הראשונה של מנחם בגין, אך כשגובש ההסכם הקואליציוני באוקטובר 1977 החליטו לא לפרוש מהתנועה. שלושה חודשים לאחר מכן ביקשו אנשי שינוי לפרוש מד"ש, אך שוכנעו להימנע מכך. בבחירות למועצת ד"ש ביולי 1978 התחזקה שינוי במעט מ־27 ל־31 מקומות מתוך 120. באוגוסט 1978 הגיעה לסופה תנועת ד"ש עם חתימה על הסכם לפירוק התנועה וחלוקתה לשלוש סיעות נפרדות: התנועה הדמוקרטית, קבוצת מאיר עמית ותנועת שינוי שכללה חמישה חברי כנסת. לאחר מספר ימים החליטו בשינוי על מיזוג עם קבוצת מאיר עמית שכללה גם את חבר הכנסת דוד גולומב. הגוף המאוחד נקרא התנועה לשינוי ויוזמה. אולם בתחילת 1980 החלו חברים מד"ש לשוב למפלגת העבודה. בינואר חזר דן ביברו למפלגת העבודה ובאפריל 1980, על רקע דיבורים בשינוי על הקמת מפלגת מרכז עם ל"ע, שבו עמית וגולומב למפלגת העבודה. בעקבות זאת שבה שינוי לשמה המקורי.
היסטוריה > הכנסת ה־16

בבחירות לכנסת השש עשרה ב־2003 קיבלה שינוי 15 מנדטים והייתה למפלגה השלישית בגודלה בכנסת. הפעם, צורפה שינוי לקואליציה, ואילו ש"ס ויהדות התורה נותרו בגללה באופוזיציה. בין שינוי לבין המפלגות החרדיות התנהלה מלחמת תעמולה, וחילופי הדברים מעל דוכן הכנסת, בתקשורת ובביטאונים המפלגתיים, היו חריפים מאוד.
כדי לאפשר את חבירתן לקואליציה אחת נאלצו גם שינוי וגם המפד"ל לעשות ויתורים. ההחלטה המשמעותית ביותר שבוצעה לפי ההסכם הקואליציוני היא הקיצוץ הדרסטי בקצבאות הילדים, שהיוו מקור הכנסה חשוב למשפחות חרדיות וערביות מרובות ילדים.
משרד הדתות נסגר, אולם התקציבים שהועברו דרכו למוסדות דת הועברו דרך משרדים אחרים, אם כי חל בהם קיצוץ מסוים. בתי הדין הרבניים הועברו לפיקוחו של משרד המשפטים, שבראשו עמד יוסף לפיד. ביטול חוק טל המאפשר את דחיית גיוס בחורי הישיבות התקדם בעצלתיים, ולבסוף, לאחר חזרת החרדים לקואליציה ופרישת שינוי, ירד מסדר היום כליל. עם זאת, העבודה על חוק ברית הזוגיות, שנועד לאפשר נישואים אזרחיים, הובילה להעלאת הנושא לסדר היום, אף שגם היא לא הניבה פירות. גם חוגים דתיים הביעו תמיכה בהנהגת מסלול של "זוגיות", שיקביל לנישואים ההלכתיים, ויאפשר לפסולי חיתון, ואולי לא רק להם, להקים תא משפחתי המוכר על ידי המדינה.
כחצי שנה לאחר הבחירות לכנסת ה־16 נערכו הבחירות לרשויות המקומיות, וגם בהן זכתה שינוי להצלחה בלתי מבוטלת, כשכמה עשרות מחברי שינוי נבחרו למועצות ערים ולמועצות מקומיות בכל רחבי הארץ. שניים מהם אף נבחרו לתפקיד ממלא מקום ראש העירייה – צבי דהרי בחיפה ואלמוג בורשטיין (שכיהן לפני כן כמנכ"ל המפלגה) בהוד השרון. יחד עם זאת, נכשלה המפלגה במספר מוקדים בהן ביקשה להעמיד מועמד לראשות העיר, כמו בעיר באר־שבע, שם לא הצליח המועמד מטעמה לגבור על ראש העיר המכהן, יעקב טרנר. בשל הניסיון להתפרס בערים רבות ברחבי הארץ וכתוצאה מהשקעה כספית מסיבית במועמדים שלא עמדו בציפיות האלקטורליות מהם, סיימה המפלגה את הקמפיין המוניציפלי בגירעון.
אולם, במשך השנים חל כרסום בהישגי המפלגה: משרד הדתות נפתח מחדש (אם כי סמכויותיו מצומצמות), והתקציבים למוסדות דת ולזרם החינוך החרדי הוגדלו במידה משמעותית. לעומת זאת, קצבאות הילדים לא חזרו למתכונתן הקודמת.
עם תחילת המשא ומתן הקואליציוני עם סיעת יהדות התורה, בעקבות פרישת מפלגות הימין מממשלת שרון עקב תוכנית ההתנתקות, גרמה לכינוס ישיבת מועצת שינוי, שבו נתבקשה להכריע בשאלה האם צריכה שינוי לשבת עם החרדים בממשלה. בתמיכת ראשי המפלגה כולם, קיבלה המועצה את ההחלטה להישאר בממשלה בכל מקרה. בהצבעה שנערכה בכנסת ב־1 בדצמבר 2004 הצביעו שרי "שינוי" נגד הצעת תקציב המדינה לשנת 2005, שכללה תוספות לחרדים, ובעקבות זאת פוטרו מהממשלה, והמפלגה חדלה להיות חלק מהקואליציה.
לפני ההצבעה על תקציב שנת 2005 הצהירו ראשי שינוי שוב ושוב כי לא יתנו ידם לחוק התקציב, בשל 290 מיליון שקלים שהופנו לחרדים. אחר לחץ גדול שהופעל עליהם מחוגי השמאל שלא למנוע את יישום תוכנית ההתנתקות ולאחר שהובטחו 700 מיליון שקלים למטרות הקרובות ללבה, הסכימה המפלגה לבסוף לתמוך בתקציב מחוץ לקואליציה.
בעקבות החלטה זו הואשמה שינוי ב"זנות פוליטית" ובכך שהיא לא שונה מהמפלגות החרדיות שנגדן היא יצאה על סחיטת תקציבים למטרותיהן הסקטורליות. האשמות אלה לוו בחילופי דברים קשים בין טומי לפיד וחברי מרצ־יחד: בעיקר יוסי ביילין וזהבה גלאון. מנגד, ראשי שינוי הצדיקו את המהלך בטענות שחובתם כמפלגה אחראית היה לתמוך בתקציב כדי לקדם את ההתנתקות, ושאין פסול בכך שהם הפעילו את כוחם על מנת להפנות משאבים ליעדים ראויים.
היסטוריה > הבחירות לכנסת ה־17

המעמד והאמון הציבורי של לפיד ופורז התכרסם. המועמדים הבולטים שיכלו להחליפם לא עשו זאת: אוריאל רייכמן עבר למפלגת קדימה, יוסף פריצקי נתפס בקלקלתו והורחק מהמפלגה, יהודית נאות נפטרה ואליעזר זנדברג בחר שלא להתמודד נגד לפיד בבחירות הפנימיות, למרות שיד ימינו הפוליטי, נחמיה דורון, התמודד נגד פורז.
הקמתה של מפלגת קדימה בראשות ראש הממשלה אריאל שרון, אשר פנתה לקהל הבוחרים של שינוי, דרדרה את שינוי למצב שהיא עלולה לא לעבור את אחוז החסימה ולהיעלם מהמפה הפוליטית. גורם נוסף לכך היה דחיקתם של נושאי דת ומדינה, בהם התמקדה שינוי, לשולי סדר היום הציבורי עקב הצלחתה היחסית של המפלגה להרחיק את המפלגות החרדיות ממוקדי השלטון, ועקב השינויים במצב הביטחוני־מדיני.
ב־12 בינואר 2006 נערכו בחירות מקדימות בשינוי לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, בהן הצליח רון לוינטל לזכות במקום השני על חשבון אברהם פורז. תוצאות הבחירות המקדימות גרמו למשבר חמור במפלגה. פורז העדיף שלא להתמודד על מקום בהמשך הרשימה, והחליט לפרוש משינוי יחד עם עוד שישה מחברי הכנסת של שינוי, ולהקים מפלגה חדשה, מפלגת חץ. בנוסף, פרשו גם חברי הכנסת אליעזר זנדברג ונחמיה דורון והקימו את סיעת "הבית הלאומי".
לפיד, אשר נבחר ברוב דחוק למקום הראשון ברשימה, זעם על התוצאות, וב-25 בינואר כינס מסיבת עיתונאים ובה הודיע על התפטרותו מתפקיד היו"ר ופרישתו ממפלגת שינוי. איתו פרשה גם אראלה גולן, שנבחרה למקום החמישי ברשימה, ושניהם הצטרפו למפלגת חץ שהקים פורז. מאוחר יותר פרשו גם יגאל יאסינוב, שעבר למפלגת ישראל ביתנו והפעיל המפלגתי המרכזי איקי אלנר, שהיה יד ימינו של לוינטל.
בעקבות זאת, נותרו בסיעת שינוי בכנסת שני חברים בלבד, חברי הכנסת אהוד רצאבי ואילן ליבוביץ'. השניים, בהנהגתו של רון לוינטל החלו בהתארגנות לבחירות לכנסת ה־17, בסיסמה: "שינינו את שינוי - נשנה גם את המדינה". שינוי פתחה במאמצי תעמולה, שכללו תשדיר שהוגדר על ידי נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, כ"אחד המקרים החריגים בהם הפרסום מזעזע את אמות הסיפים של הסובלנות ההדדית, כי יש בו דמיון מעורר חלחלה לתעמולה אנטישמית" בתשדיר נראים חרדים אשר נתפסים על רגלו של חילוני ומפריעים לו בהליכתו, ונעלמים כלא היו עם שלשול הפתק של שינוי לקלפי. הסקרים שלפני הבחירות ניבאו ששינוי לא תעבור את אחוז החסימה ואכן כך קרה.
בעקבות עזיבת חברי מפלגה רבים, העובדה שהמפלגה לא הצליחה לגייס אישיות מרשימה שתעמוד בראשה, מריבה על המקום הראשון ברשימה שהגיעה לבית המשפט וסירובם של ותיקי המפלגה לקבל את השינוי הפנימי שהכתיבה להם מועצת המפלגה, השיגה שינוי בבחירות רק 4,907 קולות (0.16%) ואיבדה את מקומה בכנסת. היא המשיכה את פעילותה כתנועה חוץ-פרלמנטרית.
היסטוריה > מאז 2006

שינוי לא התמודדה מאז בבחירות לכנסת וגם לא ברשויות המקומיות. אולם, כמה סניפים מקומיים שלה התארגנו מחדש להתמודדות בבחירות לרשויות מקומיות מסוימות, כמפלגות עצמאיות. למשל, רשימה בשם "תל אביבים" בראשות יו"ר מפלגת שינוי האחרון, רון לוינטל, לא עברה ב־2008 את אחוז החסימה בבחירות לעיריית תל אביב ורשימת "שינוי" בראשות עו"ד יוסף שמחון רצה ברשימה משותפת עם שלמה גלבוע וקיבלה ב־2008 שני מושבים במועצת עיריית חיפה, שאותם איישו שלמה גלבוע ויגאל מאור, אשר הוחלף בשנת 2009 ביוסף שמחון.
אידאולוגיה

למרות תמורות משמעותיות במסגרות השונות בהן התמודדה המפלגה בבחירות לכנסת, מבחינה אידאולוגית היא שמרה על קו עקבי למדי, ובו ארבעה מרכיבים עיקריים:
כלכלה חופשית ליברלית־קפיטליסטית, המתאפיינת בצמצום מיסים וסובסידיות, בצמצום כוחו של מנגנון ההסתדרות, בייעול מנגנוני הממשלה, בצמצום הביורוקרטיה ובעידוד ההפרטה.
חילוניות, חופש דת וחופש מדת, ומלחמה הן בכפייה דתית ברשות הציבור והפרט והן בהתנהלות הפוליטית של המפלגות החרדיות, המנצלות את מעמדן כלשון מאזניים להשגת הסכמים קואליציוניים המיטיבים עם ציבוריהן על חשבון הציבור הכללי כביכול.
שלטון החוק, תקינות ושקיפות המנהל הציבורי, מחויבות למעמד מערכת המשפט וקידום חוקה לישראל.
גישה יונית־פרגמטית בתחום המדיני, המשלבת התנגדות לשלטון על עם אחר ונכונות לפשרה טריטוריאלית מרחיקת לכת, עם ספקנות כלפי נציגי העם הפלסטיני ובראשם אש"ף. שינוי נתפשה בארץ ובעולם כשייכת לזרם הליברלי. הייתה חברה באינטרנציונל הליברלי במשך שנים רבות, ומנהיגה אמנון רובינשטיין אף שימש כסגן נשיא הארגון.
נציגי המפלגה בכנסת

| כנסת | מנדטים | חברי כנסת | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| הכנסת התשיעית (1977) | 7 | אמנון רובינשטיין, סטף ורטהיימר, שמואל טולידאנו, זיידאן עטשי, מרדכי וירשובסקי, מאיר עמית, דוד גולומב, יוסף תמיר, סטלה לוי |  הסיעה נוצרה ב-14 בספטמבר 1978 עם התפלגות ד"ש והקמת סיעת "התנועה לשינוי ויוזמה" וב-29 ביולי 1980 שינתה הסיעה את שמה ל"שינוי - מפלגת המרכז".  ב-31 בדצמבר 1979 הצטרף יוסף תמיר לסיעה לאחר שפרש מהליכוד.  ב-13 במאי 1980 פרשו מאיר עמית ודוד גולומב מהסיעה והצטרפו למערך.  ב-20 בפברואר 1981 פרש סטף ורטהיימר מהכנסת והוחלף על ידי סטלה לוי.  ב-11 במאי 1981 פרש יוסף תמיר מהסיעה והקים סיעת יחיד. |
| הכנסת העשירית (1981) | 2 | אמנון רובינשטיין, מרדכי וירשובסקי |  |
| הכנסת ה-11 (1984) | 3 | אמנון רובינשטיין, מרדכי וירשובסקי, זיידאן עטשי, יצחק ארצי |  ב-5 באוגוסט 1987 פרש מרדכי וירשובסקי מהסיעה והצטרף לרצ.  ב-15 במרץ 1988 הצטרף יצחק ארצי לסיעה לאחר שפרש מהמערך.  ב-15 במרץ 1988 שינתה הסיעה את שמה ל"שינוי - תנועת המרכז". |
| הכנסת ה-12 (1988) | 2 | אמנון רובינשטיין, אברהם פורז |  ב-17 בפברואר 1992 שינתה הסיעה את שמה ל"שינוי - מפלגת המרכז".  ב-9 במרץ 1992 התאחדה הסיעה עם רצ ומפ"ם ביצירת סיעת "מרצ - רצ, מפ"ם, שינוי - "ישראל הדמוקרטית" "(מרצ). |
| הכנסת ה-13 (1992) במסגרת מרצ | 2 (מתוך 12 לרשימה כולה) | אמנון רובינשטיין, אברהם פורז |  |
| הכנסת ה-14 (1996) במסגרת מרצ | 2 (מתוך 10 לרשימה כולה) | אמנון רובינשטיין, אברהם פורז |  ב-1997 התאחדה מפלגת שינוי עם חברותיה לסיעת מרצ (רצ ומפ"ם) בהקמת מפלגת מרצ.  ב-17 בינואר 1999 פרש אברהם פורז מהסיעה (מרצ) והקים מחדש את סיעת "שינוי - מפלגת המרכז" ההיסטורית.  ב-29 במרץ 1999 התאחדה הסיעה החדשה עם סיעת היחיד "הצעירים" שהקים אליעזר זנדברג (לאחר שפרש מסיעת "ישראל במרכז" ב-22 במרץ 1999) בהקמת סיעת "שינוי". |
| הכנסת ה-15 (1999) | 6 | יוסף לפיד, אברהם פורז, יהודית נאות, יוסף פריצקי, אליעזר זנדברג, ויקטור בריילובסקי |  מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: אילן שלגי, אהוד רצאבי, מלי פולישוק-בלוך (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן) |
| הכנסת ה-16 (2003)  | 15 | יוסף לפיד, אברהם פורז, יהודית נאות, יוסף פריצקי, אליעזר זנדברג, ויקטור בריילובסקי, אילן שלגי, מלי פולישוק-בלוך, רשף חן, רוני בריזון, אהוד רצאבי, אתי לבני, אילן ליבוביץ, חמי דורון, יגאל יאסינוב, אראלה גולן   |  רשימת מועמדים מלאה ראו כאן.  ב-16 בדצמבר 2004 נפטרה יהודית נאות. החליפה אותה אראלה גולן.  ב-18 במאי 2005 שינתה הסיעה את שמה מ"שינוי התנועה החילונית" ל"שינוי מפלגת החילונים ומעמד הביניים".  ב-18 במאי 2005 פרש יוסף פריצקי מהסיעה והקים את סיעת היחיד "צל"ש - ציונות ליברליות שוויון".  ב-26 בינואר 2006 פרשו 11 חברי כנסת (אברהם פורז, יוסף לפיד, רוני בריזון, ויקטור בריילובסקי, אראלה גולן, רשף חן, אתי לבני, מלי פולישוק-בלוך, אילן שלגי, חמי דורון ואליעזר זנדברג) מהסיעה והקימו את "הסיעה החילונית"(מפלגת חץ).  ב-1 בפברואר 2006 פרש יגאל יאסינוב מהסיעה והקים את "סיעת העולים" שהתמזגה עם ישראל ביתנו. |
| מועמדי המפלגה לכנסת ה-17 (2006) |  | רון לוינטל, אהוד רצאבי, אילן ליבוביץ | רשימת מועמדים מלאה ראו כאן |
תוצאות הבחירות

| בחירות | מנהיג | קולות | אחוז | מושבים | +/- | קואליציה/אופוזיציה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הבחירות לכנסת התשיעית | יגאל ידין | 202,265 כחלק מד"ש | 11.6 (#3) | 7 / 120 |  | קואליציה |
| הבחירות לכנסת העשירית | אמנון רובינשטיין | 29,837 | 1.5 (#9) | 2 / 120 | 5 | אופוזציה |
| הבחירות לכנסת האחת עשרה | אמנון רובינשטיין | 54,747 | 2.7 (#7) | 3 / 120 | 1 | קואליציה |
| הבחירות לכנסת השתים עשרה | אמנון רובינשטיין | 39,538 | 1.7 (#12) | 2 / 120 | 1 | אופוזציה |
| הבחירות לכנסת השלוש עשרה | אמנון רובינשטיין | 250,667 כחלק ממרצ | 9.6 (#3) | 2 / 120 |  | קואליציה |
| הבחירות לכנסת הארבע עשרה | אברהם פורז | 226,275 כחלק ממרצ | 7.4 (#5) | 2 / 120 |  | אופוזציה |
| הבחירות לכנסת החמש עשרה | יוסף לפיד | 167,748 | 5.0 (#6) | 6 / 120 | 1 | אופוזציה |
| הבחירות לכנסת השש עשרה | יוסף לפיד | 386,535 | 12.28 (#3) | 15 / 120 | 9 | קואליציה |
בתרבות פופולרית

על פי דעתם של כמה מחברי כנסת לשעבר של "שינוי", סדרת הטלוויזיה "פולישוק" מתארת את בת דמותה של המפלגה. אחד מחברי המפלגה (יוסף פריצקי) אף היה יועץ הסדרה.
נמל התעופה פרת'

נמל התעופה פרת' (באנגלית: Perth Airport;‏ IATA:‏ PER,‏ ICAO:‏ YPPH) הוא נמל תעופה בין-לאומי, פנים-ארצי ותעופה כללית המשרת את פרת', בירת אוסטרליה המערבית.
זהו נמל התעופה הרביעי העמוס ביותר באוסטרליה נמדד בתנועות נוסעים והוא נופל בגבולות העיר בלמונט, העיר קלמונדה והעיר סוואן. נמל התעופה פרת' ונמל התעופה ג'נדקוט, נמל התעופה האזרחי השני בתוך אזור מטרופולין פרת', הממוקם כ-20 ק"מ (12 מיילים) דרומית-דרום-מערבית לאזור התעופה הכללית של נמל התעופה, רשם סה"כ 362,782 תנועות מטוסים בשנת 2017.
נמל התעופה פרת' משתרע על סך של 5,202 דונם של קרקע.
מאז 1997, הוא מופעל על ידי Perth Airport Pty Ltd תחת חוזה שכירות ל-99 שנים מממשלת חבר העמים.
מיקום

נמל התעופה ממוקם כ-10 ק"מ מזרחית לרובע העסקים המרכזי של פרת'. זהו אחד משלושה שדות תעופה אזרחיים באזור המטרופולין של פרת', האחרים הם נמל התעופה ג'אנדקוט ונמל התעופה רוטנסט איילנד. מלבד נמלי התעופה האזרחיים, ישנם גם שני נמלי תעופה צבאיים בתוך המטרופולין של פרת'. הגדול מבין השניים הוא בסיס ה-RAFF פירס, 30 ק"מ מצפון לנמל התעופה פרת', בבולסברוק. השני ממוקם 42 ק"מ מדרום-מערב לנמל התעופה פרת', והוא חלק מהבסיס הצבאי של HMAS סטירלינג באי גארדן.
נמל התעופה פרת' ממוקם במדינה המסורתית של וואדג'ק – נונגאר האבוריג'יני.
מתקנים ושירותים

לנמל התעופה פרת' יש חמישה טרמינלים; ארבעה טרמינלים ראשיים וטרמינל אחד קטן.
בצד המזרחי של נמל התעופה (והמיקום של מתחם הטרמינל המאוחד העתידי) נמצאים:
טרמינל 1 (T1), הידוע במקור כטרמינל הבין-לאומי, משרת בעיקר טיסות שיוצאות או יוצאות מחוץ לאוסטרליה, עם חמישה גשרי עלייה למטוס ובסך הכול שבעה שערים כולל מערכת רמפה רבת-גישה המאפשרת עליה למטוס משני גשרי עלייה למטוס של מטוסים כולל בואינג 777 ואיירבוס A380. ישנם ארבעה טרקליני חברות תעופה: "טרקלין אמירטס"; טרקלין סינגפור איירליינס "סילבר קריס"; טרקלין אייר ניו זילנד וטרקלין "אספייר" שלא קשור לשום חברת תעופה מסוימת. לטרקלין אמירטס יש מפלס שני ומציע עלייה ישירה על מטוסי הדגל שלהם מדגם איירבוס A380. בנובמבר 2015, מתחם פנימי חדש נפתח בקצה המערבי של טרמינל 1 לשירות טיסות פנים-ארציות של וירג'ין אוסטרליה. למתחם הפנים-ארצי יש שמונה שערים והוא מכיל טרקלין וירג'ין אוסטרליה. הוא מחובר לטרמינל 2 באמצעות שביל.
טרמינל 2 (T2) ממוקם דרום-מערבית מיידית ל-טרמינל 1 וממנו יוצאים שירותים אזוריים. וירג'ין אוסטרליה ריג'יונל ואליאנס החלו בפעילות מטרמינל 2 ב-2013 בעוד שרקס איירליינס (אנ') החלה בפעילות מטרמינל ב-2016. הוא מכיל שני טרקלינים; טרקלין אספייר וטרקלין אליאנס.
בצד המערבי של נמל התעופה נמצאים הטרמינלים האחרים; טרמינלים 3 ו-4 הצמודים זה לזה. לקבוצת קוואנטס יש שימוש בלעדי בשני הטרמינלים מאז המעבר של וירג'ין אוסטרליה לטרמינל 1. התוכניות היא להרוס את טרמינלים אלה ולבנות טרמינל אחד חדש מזרחה מטרמינל 1.
טרמינל 3 (T3) כולל חמישה גשרי עלייה למטוס ובסך הכול תשעה שערים. מאז נובמבר 2015, הוא משמש בעיקר את טיסות הפנים של ג'טסטאר, אך חלק משירותי קוואנטס פועלים גם מהטרמינל. מאז מרץ 2018, ההמראות הבין-לאומיות של קוואנטס התקיימו ב-T3, לאחר שעברו מ-T1; לצורך כך הצטייד הטרמינל במתקני מכס והגירה, והוא מכיל מתחם נחיתות בין-לאומיות. T3 מכיל שני טרקליני קוואנטס, כאשר אחד מוקדש לנוסעים הבין-לאומיים של חברת התעופה.
טרמינל 4 (T4) כולל ארבעה גשרי עלייה למטוס ובסך הכול תשעה שערים והוא מוקדש לפעילות המקומית של קוואנטס, קוואנטס לינק וג'טסטאר. הטרמינל גם מקל על צ'ק אין עבור השירותים הבין-לאומיים של קוואנטס. יש לו שני טרקלינים חברים: מועדון קוואנטס, אשר הורחב במרץ 2013 כדי לספק 140 נוסעים נוספים; וטרקלין העסקים המקומיים של קוואנטס, שנפתח ב-2014.
ישנו גם טרמינל תעופה כללית מצפון ל-T3 ו-T4 שנקרא בפשטות "ג'נרל אוויאיישן" המשמש בעיקר כמה מטוסי שכר ועבור חברות כרייה.
מתקנים ושירותים > אזורי תצפית

ישנם שני אזורי תצפית מטוסים ייעודיים בנמל התעופה פרת'. בטרמינל T1 יש מרפסת תצפית בקומה 3 כדי לצפות במטוסים ממריאים ונוחתים. יש בו מכונות חטיפים/משקאות, שירותים ומסכי מידע על טיסות.
אזור התצפית השני נמצא בצד המערבי מול הסף של מסלול 03 הממוקם לאורך דאנרית' דרייב. באזור התצפית הציבורי יש סככה בצורת חלק גוף של בואינג 747, ותצוגות של מידע על ההיסטוריה של התעופה.
תפעול וסטטיסטיקה > סה"כ

סך הנוסעים המשתמשים בנמל התעופה גדל בממוצע ב-2.5% מדי שנה מאז 1998 עד 2022, כאשר 78% מתעבורת הנוסעים בנמל התעופה מיוחסת לטיסות פנים/ארציות ב-2022.
| שנה | פנים-ארצי | בין-לאומי | סה"כ | % שינוי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998 | 3,235,524 | 1,434,077 | 4,669,601 |  2.6% |
| 1999 | 3,257,087 | 1,474,898 | 4,731,985 |  1.3% |
| 2000 | 3,463,122 | 1,580,622 | 5,043,744 |  6.6% |
| 2001 | 3,341,803 | 1,587,379 | 4,929,182 |  -2.3% |
| 2002 | 3,371,315 | 1,636,422 | 5,007,737 |  1.6% |
| 2003 | 3,892,623 | 1,586,622 | 5,479,245 |  9.4% |
| 2004 | 4,437,291 | 1,827,389 | 6,264,680 |  14.3% |
| 2005 | 4,754,672 | 2,007,025 | 6,761,697 |  7.9% |
| 2006 | 5,429,870 | 2,034,877 | 7,464,747 |  10.4% |
| 2007 | 6,105,246 | 2,373,568 | 8,478,814 |  13.6% |
| 2008 | 6,705,180 | 2,533,022 | 9,238,202 |  9.0% |
| 2009 | 6,841,037 | 2,774,737 | 9,615,774 |  4.1% |
| 2010 | 7,319,853 | 3,133,709 | 10,453,562 |  8.7% |
| 2011 | 8,016,032 | 3,349,468 | 11,365,500 |  8.7% |
| 2012 | 8,999,571 | 3,618,768 | 12,618,339 |  11.0% |
| 2013 | 8,981,872 | 3,919,840 | 12,901,712 |  2.2% |
| 2014 | 8,758,519 | 4,180,407 | 12,938,926 |  0.3% |
| 2015 | 8,401,532 | 4,192,833 | 12,594,365 |  -2.7% |
| 2016 | 8,125,486 | 4,379,175 | 12,504,661 |  -0.7% |
| 2017 | 7,985,065 | 4,385,467 | 12,370,532 |  -1.1% |
| 2018 | 8,111,748 | 4,365,971 | 12,477,719 |  0.9% |
| 2019 | 8,150,336 | 4,363,180 | 12,513,516 |  0.3% |
| 2020 | 2,947,118 | 978,960 | 3,926,078 |  -68.6% |
| 2021 | 3,854,138 | 90,651 | 3,944,789 |  0.5% |
| 2022 | 6,539,200 | 1,828,418 | 8,367,618 |  112.1% |
תפעול וסטטיסטיקה > פנים-ארצי

| דרגה | נמל תעופה | נוסעים | % שינוי |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | מלבורן | 1,347,836 |  04 !415.5% |
| 2 | סידני | 1,118,846 |  04 !256.6% |
| 3 | בריזבין | 737,276 |  04 !156.7% |
| 4 | קראטה | 491,859 |  04 !16.9% |
| 5 | אדלייד | 486,279 |  04 !52.6% |
| 6 | פורט הדלנד | 448,166 |  04 !24.4% |
| 7 | ברום | 392,148 |  04 !4.4% |
| 8 | ניומן | 341,794 |  04 !7.5% |
| 9 | קלגורלי | 301,881 |  04 !18.5% |
| 10 | דרווין | 149,938 | 04 !N/A |
תפעול וסטטיסטיקה > בין-לאומי

| דרגה | נמל תעופה | נוסעים | % שינוי |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | סינגפור | 1,139,747 |  04 !394.3% |
| 2 | דנפסאר | 682,796 |  04 !1,476.4% |
| 3 | קואלה לומפור | 394,744 |  04 !2,395.4% |
| 4 | דובאי | 284,644 |  04 !344.3%% |
| 5 | דוחה | 275,009 |  04 !256.9% |
| 6 | אוקלנד | 176,114 |  04 !356.3% |
| 7 | לונדון | 109,291 |  04 !1,140.8% |
| 8 | הונג קונג | 62,799 |  04 !3143.8% |
| 9 | מאוריציוס | 36,473 |  04 !N/A |
| 10 | בנגקוק | 21,106 |  04 !N/A |