בואי הרוח
עיקרי העלילה

הסיפור מתחיל כשהמספר הוא נער דל אמצעים שלומד בתלמוד תורה. המבוא מציג את הווי החיים בירושלים בשנותיה הראשונות של המדינה, ובתחילת הסיפור הנער נחשף לראשונה לשואה ולניצולים החיים בארץ.
העולים ממצרים, בהם המספר, פגשו בעולים מהונגריה כבר באוניה ששמה "ארצה" שהובילה אותם מאיטליה לישראל. כבר אז הם מבחינים כי היהודים מהונגריה שותקים ודואגים הרבה, והמצרים אינם מבינים למה. הם שמחים שנחלצו מארצם ובבואם לארץ הקודש, ואילו היהודים ההונגרים מסתגרים בחדרם. רק בתפילה ובחדר האוכל הם נפגשים.
בשכונה הירושלמית הילד ממשיך להבחין בין שתי קבוצות העולים. אצל המצרים הבתים פתוחים, שכנים נכנסים ויוצאים בלי לבקש רשות, החלונות קרועים לרווחה, וצהלת הילדים נשמעת ברחוב. ואצל ההונגרים הבית סגור ביום ובלילה, ותמיד "הם מבקשים שקט".
המספר מתבונן כמבוגר בתקופת ילדותו במצרים, ומעלה בזיכרונו את המעט שידעו שם על גורל היהודים באירופה. היו שמועות רחוקות וקטועות, בבתי הכנסת אמרו תהילים ונודע להם כי המקובלים בירושלים הכריזו על תענית והתפללו על קברי צדיקים. גם במצרים עלו לקברו של הצדיק הרב אבוחצירה.
גיבור הסיפור, לצד המספר, הוא משה פרקש, מנהל הצרכנייה השכונתית, וממנהיגי הציבור במעברה. הכרותו של הנער עם פרקש התחילה כשצפה בו מוכיח חבורת ילדים שנטפלה לאישה ערירית שגרה בשכונה. בהזדמנות אחרת, שתי זקנות קיבלו מהמועצה הדתית שובר לצרכנייה לקניות לפסח במסגרת מנהג קמחא דפסחא. הזקנות פנו לנער וביקשו ממנו כי יביא להם את המוצרים, בשל הבושה לקנות עם שוברים אלו. בצרכנייה פנה הנער לקופאית והיא מביטה בו במבט שהיו בו חמלה ובוז, ושוחחה עם ממתינה בתור. הסופר כותב: "ידעתי שהיא אומרת, זה בוודאי לא בשבילם, כולם אומרים שהם לא לוקחים בשביל עצמם, למה העולים החדשים לא יכולים לעבוד כמונו?". מנהל הצרכנייה השכונתית מופיע מאי שם, אוסף בעצמו את המוצרים, תוחב לחבילה שתי חפיסות שוקולד ושטר כסף, ומורה לנער לצאת שלא דרך הקופה והקופאית. כך הכיר המספר את פרקש, מנהל הצרכנייה ואיש החסד.
שנים חלפו ופרקש נפל למשכב. על מיטת חוליו פרקש תיאר למספר את קורותיו בהונגריה, עד השואה ובמהלכה.
ביום כיפורים תשל"ד פרצה מלחמת יום הכיפורים. המספר וחבריו יוצאים למלחמה, ואחד מהם, אבי בלום, בן של ידידו של פרקש, אף הוא ניצול שואה, נהרג ביום הלחימה האחרון.
פרקש מרגיש כי זמנו קצר והוא קורא למספר ומבקש להפקיד בידיו שלושה פקדונות יקרים.
הפקדון הראשון הוא בנו של פרקש, יוסי. פרקש מבקש כי בנו יהיה תלמיד חכם, כמו אבותיו, ושילמד בישיבה גם מידות טובות, עדינות ואהבת ישראל. לאחר שפרקש נפטר, בנו יוסי אכן מגיע לישיבה בה מלמד המספר. המספר חש שקיבל להשגחתו את ה'פקדון', בעוד הנער לא יודע על כך דבר. יוסי סיים את לימודיו בישיבה וקיבל תעודת הסמכה לרבנות. המספר מסכם: "את הפקדון הראשון החזרתי".
הפקדון השני היה חבילה ובה סידור וגמרא קטנה. את הסידור יחזיר לבנו, יוסי פרקש. הסידור מלא כתמי רטיבות, פרקש החזיק אותו כשקפץ לים מאוניית המעפילים, בזמן שאניות מלחמה בריטיות הקיפו אותה. פרקש קפץ מהאוניה ורק הסידור בידיו. הגמרא הייתה השריד היחידי מארון הספרים בבית. על כריכתו כתב אביו של פרקש מה עבר עליו באותו יום מר - סיפור שיימסר כפקדון השלישי. הגמרא הוחזרה לפרקש על ידי גבאי בית הכנסת של העיירה, בו הוא היה גר, ואשר פגש, במקרה, ברחובות תל אביב. הגמרא הייתה בידיו באושוויץ ושמרה עליו. שנים רבות אחרי שהספרים נמסרו למספר הוא פוגש את יוסי פרקש בנו של משה פרקש, שמשמש כעת כמנהל בית ספר, ומחזיר לו את הפקדון השני.
הפקדון השלישי הוא סיפור שאביו של משה פרקש סיפר לו לפני מותו. והוא אומר לו "יום יבוא ותספר אותו לכולם, למען ידעו בני, ובני בני, וכל יושבי הארץ הזאת את קללת הגלות". הסיפור הוא סיפור הישרדותו של אביו של פרקש במלחמת העולם הראשונה, במהלכה הרג חייל אויב שהתגלה כיהודי. לאחר שאביו של פרקש סיפר את סיפורו לבנו, הוא החזיר את נשמתו לבורא עולם. ופרקש אומר למספר: זה הפקדון השלישי, יבוא יום ותספר אותו.