stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדולף פון רמן צו בארנספלד
הערות שוליים

↑  גנרל-אוברסט היא דרגת ביניים בין גנרל לפלדמרשל. דהיינו, בכירה יותר מגנרל וזוטרה יותר מפלדמרשל.
↑  במרבית המקורות מכונה האיש, צו בארנפלד, או צו בארנספלד ורק במקצתם צו בארנפלס.
1 2  אדולף פון רמן צו בארנספלד-ביוגרפיה באתר hrono.ru, (ברוסית).
↑  רשימת גנרלים אוסטר-הונגרים, באתר austro-hungarian-army.co.uk (באנגלית).
↑  טימותי ס. דאולינג, מתקפת ברוסילוב, אתר גוגל ספרים (באנגלית).
↑  אדולף פון רמן צו בארנספלד-ביוגרפיה, באתר biographien.ac.at (בגרמנית) .
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1027884504  ISNI: 0000 0003 8339 3737  VIAF: 269538622   WorldCat (עם VIAF): 269538622
המדשאה הגדולה ובריכת הצבים בסנטרל פארק

בריכת הצבים, המדשאה הגדולה ותיאטרון דלקורטה, המבט מטירת בלוודיר - סנטרל פארק.
המדשאה הגדולה ובריכת הצבים בסנטרל פארק (באנגלית: Great Lawn and Turtle Pond) הם שני מאפיינים מחוברים של סנטרל פארק במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. המדשאה והבריכה ממוקמים באתר של מאגר מים לשעבר, ששירת את מערכת אמת המים העתיקה של קרוטון אשר נתמלאה בתחילת המאה ה-20. הבריכה, הידועה במקור כאגם בלוודיר, סמוכה לטירת בלוודיר כמו גם לתיאטרון דלקורטה(אנ'), ומכילה מגוון של צבים ודגים. המדשאה משתרעת על פני מעט יותר מ-56 דונם של אדמה בצורת אליפסה, המשמשת לספורט וקונצרטים.
תיאור האתר

המדשאה והבריכה תופסים את השטח הכמעט מלבני של "המאגר התחתון", בגודל של כ-141.5 דונם, ששולב בתוכנית Greensward(אנ') עבור סנטרל פארק, שתוכנן על ידי פרדריק לאו אולמסטד ו-Calvert Vaux(אנ'). אנדרטת המלך ג'אג'ילו(אנ') ניצבת בקצה המזרחי של בריכת הצבים, תיאטרון דלקורטה בקצהו המערבי. המדשאה הגדולה עצמה, המוקפת בְּשְבִיל בצורת אליפסה, משתרעת על פני 56.6 דונם. בריכת הצבים והגן הבוטני ע"ש ארתור רוס הסמוך תופסים עוד 125 דונם. הדשא הגדול ובריכת הצבים תופסים כ-222 דונם בסך הכל.
תיאור האתר > המדשאה

המדשאה הגדולה היא בעיקרה שדה פנאי, המוקף שביל סגלגל (אליפטי). יש שם שמונה מגרשי בייסבול (שישה בתוך השביל הסגלגל ושניים ישירות צפונה), וכן מגרש כדורגל וארבעה מגרשי כדורסל.
תיאור האתר > בריכת הצבים

בריכת הצבים ממוקמת מדרום למדשאה. רוב הצבים של הפארק חיים ב-Turtle Pond, ורבים מהם הם חיות מחמד לשעבר, ששוחררו לפארק.
תיאור האתר > הגן הבוטני

הגן הבוטני על שם ארתור רוס(אנ'), מכיל 17 מינים של עצי אורן על פני שטח של 16 דונם בצד הצפון מערבי של השביל הסגלגל.
היסטוריה

המאגר התחתון של אמת המים העתיקה של הקרוטון, הידוע גם בשם המאגר הקולט, נבנה בשנת 1842 כדי לאגור את מי השתייה של העיר. במפה המפורסמת של Egbert Ludovicus Viele(אנ') של מנהטן, המאגר התחתון/הקולט משתרע ברשת המפה בתחום שבין רחוב 79, עם השדרה השישית בערך ועד רחוב 86 עם השדרה השביעית. המאגר התפרס על פני שטח של שבעה "מבננים" מלאים. בשנת 1842, האתר נודע בשם גבעת יורק (יורקהיל), אתר של יישוב שחור חופשי, שנעקר, כדי לפנות את מקומו להקמת המאגר. מצפון לו, ביצה גדולה מאד שהחזיקה את מי הענף הצפוני של סוֹ קיל(אנ'). ביצה זו הפכה מאוחר יותר למאגר העליון של סנטרל פארק.
המאגר התחתון (נשוא ערך זה דהיום) התמלא עד לעומק של 10 מ' והחל בתפקודו ב-27 ביוני 1842. המאגר תפס את החלל בין הכבישים הרוחביים של רחוב 79 ורחוב 86, בגודל של 557 מ' על 255 מ' עם קיבולת של לפחות 570 מיליון ליטר. המאגר הוקף בקיר תמך מאבן, הבנוי בצורה אלכסונית, שחלקו עדיין נראה בסמוך לרוחב רחוב 86.
בתוכניתו של Egbert Viele להקמת הסנטרל פארק, הוא "ראה את המאגר כראוי לתשומת לב על הישג הנדסי גדול, ותוכניתו הדגישה זאת על ידי הוספת מרפסת לקירות, ממנה הצופים יכלו לצפות בתרגילים צבאיים". על הפינה הדרום-מערבית של המאגר השקיף סלע נופי (Vista Rock), שעליו נבנתה טירת בלוודיר בשנת 1869.
כשהקמת הסנטרל פארק הושלמה, שימש המאגר התחתון כהשלמה למאגר העליון, שכיום הוא מאגר ג'קלין קנדי אונאסיס(אנ'). מאגר זה תוכנן על ידי מעצבי הסנטראל פארק, כדי לקבל מראה של אגם טבעי.
אמת המים העתיקה הסתיימה היכן שהיום הספרייה המרכזית של העיר ובריינט פארק(אנ'). זה היה מאגר ההפצה של אמת המים העתיקה של קרוטון, ונקודת הסיום שלה. בתוך קירות הגרניט העבים של יותר מ-8 מטרים, היה אגם מלאכותי (ולמעשה בריכה - ראו האיור משמאל) בן כ-16 דונם. צינורות מים מברזל יצוק הסתעפו מהמאגר לרחבי העיר. המאגר נהרס בשנת 1900.
עיצוב ושימושים

כאשר בעשור הראשון של המאה ה-20, מערכת הובלת המים לעיר ניו יורק הושלמה על ידי הוספת המערכת שהתבססה על אגני הניקוז המשולבים של קטסקיל ו-דלאוור, המאגר התחתון היה מיותר. כבר ב-1903 היו תוכניות לכסות את המאגר כדי ליצור מרחב בילוי נוסף, ובשנת 1910 החל נציב הפארק צ'ארלס בונשטיין סטובר לתמוך בסילוק המאגר. מאז ועד שנת 1930 עלו רעיונות שונים למיזמים שונים בשטח שיתפנה. נוצרו חילוקי דעות וויכוחים בין קבוצות אינטרסים שונות. הצעה אחת מני רבות הייתה להקים אנדרטה גדולה לזכר הנופלים במלחמת העולם הראשונה, שנקראה אז המלחמה הגדולה. בתחילה אושרה ואחר כך נפסלה, כמו הצעות אחרות.
רק בינואר 1930 המאגר החל להתנקז. הפרויקט דרש מילוי של 760,000 מ"ק של עפר לתוך המאגר שהוצא משימוש, אשר היה אמור להסתיים תוך שנה. באפריל אותה שנה הציעה האגודה האמריקאית לאדריכלי נוף (ASLA) אחו שקוע, ואגם בתוך אתר המאגר הקודם, תוכנית שלבסוף קיבלה את ביטויה בהקמת המדשאה הגדולה ובריכת הצבים. המאגר הקולט לשעבר התמלא בעפר מבניית מרכז רוקפלר(אנ').
החל משנות ה-60 הייתה המדשאה הגדולה אתר למופעי מוזיקה המוניים של מוזיקאים ותזמורות מפורסמים: הקונצרטים השנתיים של המטרופוליטן אופרה והפילהרמונית של ניו יורק; זמרים כמו אלטון ג'ון ומופע האיחוד של סיימון וגרפונקל; פול סיימון ולהקת בון ג'ובי ועוד רבים אחרים; גם המיסה באוויר הפתוח של האפיפיור יוחנן פאולוס השני התקיימה שם באוקטובר 1995.
ראו גם

מערכת הובלת המים לעיר ניו יורק
ביאורים

↑  לקוראי הערך הזה בוויקיפדיה האנגלית מופיע המאגר הזה בשם "מאגר יורקוויל". שם זה של המאגר אינו מופיע כלל במקור שניתן שם (הספר של קדינסקי), אך כן מופיע הכינוי "המאגר התחתון" או "המאגר הקולט". כך גם בבלוג של קדינסקי שמופיע כאן לצד הספר - ראו להלן.
↑  לצפייה במפה המדוברת, ובסימון המאגר בשטח הסנטרל פארק דהיום, ראו כאן.
↑  ייתכן שזה המקור לשגיאה בוויקיפדיה האנגלית שמתייחסת למאגר "יורקוויל".
↑  "סוֹ קיל" הייתה הרשת ההידרולוגית הגדולה ביותר במנהטן לפני שהמושבה ההולנדית ניו הולנד נוסדה בשנת 1624. סימוכין ראו כאן.
↑  לצפייה בקיר התמך, הבנוי אלכסונית, ראו כאן.
↑  בנוסף לאמת המים העתיקה של הקרוטון.
נורמן בנטוויץ'

| --- | --- |

נורמן בנטוויץ, 1950
 לידה:  28 בפברואר 1883 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  8 באפריל 1971 (בגיל 88) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  טריניטי קולג'  בית הספר סנט פול 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1957)  קצין במסדר האימפריה הבריטית  הצלב הצבאי 
 
נורמן (נחמן מתתיהו) בנטוויץ' (הוא היה כותב את שמו "בנטביטש") (באנגלית: Norman Bentwich; 28 בפברואר 1883 – 8 באפריל 1971) היה משפטן יהודי-בריטי ששימש כיועץ המשפטי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. בנטוויץ' היה אחיהם של יוסף בנטוויץ' ותלמה ילין.
ביוגרפיה

נורמן בנטוויץ' נולד בלונדון בשנת 1883. אביו, הרברט בנטוויץ', היה עורך דין נודע ומראשוני חובבי ציון בבריטניה, ממנו שאב את השקפתו הציונית. בנטוויץ' למד משפטים באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1901–1905 ולאחר מכן שימש כעורך דין בלונדון. בשנת 1913 הגיע למזרח התיכון לשמש כמפקח על בתי המשפט במצרים וכמרצה בבית הספר למשפטים בקהיר.
במלחמת העולם הראשונה שירת בנטוויץ' בצבא הבריטי בחזית ארץ ישראל, והשתחרר בתום המלחמה בדרגת מייג'ור (רב-סרן).
ביוגרפיה > יועץ משפטי

בנטוויץ' הגיע לירושלים מיד לאחר כיבושה ונתמנה ליועץ משפטי של הממשל הצבאי הבריטי. עם הקמת השלטון האזרחי של המנדט הבריטי ביולי 1920, מונה בנטוויץ' ל-Legal Secratary שתורגם "המזכיר המשפטי" או "מזכיר המשפטים". באוקטובר 1920 כונסה המועצה הארץ ישראלית שכללה פקידים בריטים ונציגים יהודים וערבים שהיוו יחד מועצה מייעצת לנציב העליון, ובנטוויץ' הוכלל במועצה כתובע הכללי (Attorney General). בנטוויץ' פעל לארגון מערכת המשפט בארץ ולהחלפת החוקים וסדרי הדין העות'מאנים בחקיקה מנדטורית-בריטית. החל משנת 1923 נודע בנטוויץ' בעברית בעיקר כ"יועץ המשפטי של ממשלת ארץ ישראל". בתפקידו גם כיהן בוועדת עזבון למען בתי ספר עבריים בארץ ישראל ובועד למען יתומים יהודים מאוקראינה.
כיהודי וכציוני עמד בנטוויץ' במסגרת תפקידו בפני הדילמה הנובעת מכך שהיה עליו להפגין נייטרליות בסכסוך היהודי-ערבי. התוצאה הייתה כי הערבים ראו בו מתנגד לתנועה הערבית הלאומית בארץ ישראל ומחמיר בדינם של נאשמים ערבים שהועמדו לדין על פעילות לאומנית, ואילו היהודים ראו בו את ההפך מכך, כמתנגד למטרות הציונות. ואכן בנטוויץ' לא צידד בכל המטרות הללו. בין היתר התנגד לעקרון של "עבודה עברית" (השאיפה כי הכלכלה של היישוב תתבסס על עבודתם של יהודים בלבד ללא העסקת ערבים).
באהדתו לציונות מצא עצמו בנטוויץ' עומד לצדו של אוהד נוסף של הציונות בצמרת ממשלת המנדט, והוא וינדהאם דידס, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, השני בהיררכיה לאחר הנציב העליון. דידס הגיע לאהדת הציונות מתוך הכרה נוצרית עמוקה. בנטוויץ' תיאר את דידס כ"קדוש מודרני". הצמד דידס ובנטויץ', באהדתו לציונות וליישוב, שימש משקל נגד לצמד רונלד סטורס מושל ירושלים וארנסט ריצ'מונד היועץ המדיני לממשלת המנדט, שגילו עוינות ליישוב ולציונות.
בנובמבר 1929, בעת שהיה בדרכו להפסקת הצהרים, ירה בו אחד העובדים הערביים במשרדו של מפקד משטרת המנדט באקדח, בניסיון להתנקש בחייו. בנטוויץ' נפצע בירֵכו אולם חייו ניצלו. מאמר המערכת בדבר האשים את הערבים בהסתה שגרמה להתנקשות ואת ממשלת המנדט שפרקה את הפקידים היהודיים מהנשק האישי שלהם. בדצמבר 1929 שב בנטוויץ' לעבודתו ובסוף פברואר 1930 נדון המתנקש ל-15 שנות מאסר. בספטמבר 1930 יצא בנטוויץ' לז'נבה כדי לייצג את הממשלה בבוררות כנגד הבעלים של מתחם אוגוסטה ויקטוריה. משם עבר בנטוויץ' ללונדון והתעכב שם. במשך חודשים רבים נפוצו שמועות שהוא יועבר מתפקידו ובסופו של דבר השמועות נתאשרו בספטמבר 1931.
במשך שנים רבות דרשו הערבים את פיטוריו של בנטוויץ'. לאחר פיטוריו של הארי לוק בגלל מחדליו בעת מאורעות תרפ"ט, ביקשו הנציב העליון ג'ון צ'נסלור ושר המושבות הלורד פאספילד להעביר את בנטוויץ' מתפקידו והוצע לו להיות נשיא בית המשפט העליון בקפריסין או במאוריציוס, אך בנטוויץ' דחה את ההצעה באומרו כי עזב את אנגליה ואת עבודתו המדעית בתחום המשפט לא למען קריירה קולוניאליסטית, אלא כדי לעזור בהקמת בית לאומי בארץ ישראל, ופרש מתפקידו. הפיטורים נבעו מדרישתו של הנשיא הבריטי של בית המשפט העליון המנדטורי ("זקן השופטים" על פי המינוח של אותה עת) מייקל מקדונל לסלק את בנטוויץ' מתפקידו[דרוש מקור].
גורמים ציוניים ראו בפיטורי בנטוויץ' את אחת מהעוולות החמורות ביותר של ממשלת המנדט עד אותה עת.
ביוגרפיה > קריירה מאוחרת

בשנת 1932 נתמנה כפרופסור ומופקד הקתדרה ליחסים בינלאומיים על שם חיים ויצמן באוניברסיטה העברית בירושלים. בפברואר 1932 החל להעביר קורס "למען השלום" שעורר רוגז בקרב החוגים הלאומיים ביישוב, אשר טענו שמדובר בבזבוז כספים ופגיעה במחנה היהודי, כאילו הוא זה שצריך לפעול למען השלום והערבים פטורים מכך. להרצאת הפתיחה שלו הופיעו אנשי ברית הביריונים והפריעו לדבריו.
בשנים 1933–1936 שימש כמנהל הנציבות לענייני הפליטים היהודים מגרמניה, שהוקמה על ידי חבר הלאומים. במסגרת זו הציע לדוד בן-גוריון הצעה לקלוט חלק מן הפליטים בארצות ערב במקום בארץ ישראל, כדי שלא להחריף את הסכסוך היהודי-ערבי על עתיד ארץ ישראל. בן-גוריון דחה את ההצעה.
בשנת 1938 השתתף בישיבת הוועד האדמיניסטרטיבי של הסוכנות היהודית כאשר הייתה כוונה למנותו לחבר בוועד. בישיבה הוא הביע את עמדתו שיש לרדוף אחר השלום ולצורך כך יש לותר באופן זמני לערבים בענייני עלייה.
בנטוויץ' היה פעיל במועצה הארצית לזכויות האזרח באנגליה ובמסגרת זאת פעל למנוע הסגרת אסירים סינים לידי היפנים בשנת 1939.
במאי 1943 נישאה אחייניתו, כרמל פרידלנדר, לשמעון אגרנט, אז שופט שלום בחיפה. בנטוויץ' עזר לאגרנט בהחלטתו לבחור במשרת שופט, ואף התנדב להמליץ עליו בפני הנציב העליון. כשאגרנט כיהן כשופט בית המשפט העליון בזמן משפט אייכמן, בנטוויץ' נמנה בין הקולות שקראו להימנע ממתן עונש מוות לאייכמן.
בשנת 1951 פרש בנטוויץ' לגמלאות מן האוניברסיטה העברית ושב לאנגליה, בה כיהן כיו"ר שוחרי האוניברסיטה העברית בבריטניה. בנטוויץ' פרסם ספרים רבים במשפט בינלאומי וכן בנושאים יהודיים וציוניים. בשנות השישים פעל למען רווחתם של ביתא ישראל באתיופיה.
הוא נפטר בשנת 1971.
חייו האישיים

נורמן היה נשוי להלן קרוליין לבית פרנקלין (1892–1972), בת למשפחת בנקאים יהודית-אנגלית מבוססת, שמוצאה מפולין (שמה המקורי: פרנקל). אביה היה, בין היתר, מבעלי ההוצאה הגדולה ראוטלג' (Routledge). הרברט סמואל, הנציב הראשון של המנדט הבריטי בארץ ישראל, היה בעלה של ביאטריס לבית פרנקלין, אחות אביה של הלן רעייתו של בנטוויץ'. רוזלינד פרנקלין, ביופיזיקאית יהודייה-בריטית שתגליותיה סיפקו את הבסיס להבנת מבנה ה-די-אן-איי, הייתה אחייניתה של הלן.
הלן הייתה מנשות החברה הבולטות בירושלים של שנות העשרים. היא סייעה רבות לבעלה בצד החברתי של תפקידו, ובאישיותה ובמרצה פעלה לקירוב הקהילות בעיר ולדו-שיח בין יהודים, בריטים וערבים. בנוסף, ארגנה פעילות סוציאלית לעזרה לבנות ירושלים העניות, ותרמה רבות לשיקום מערכות החינוך והבריאות בעיר. בנטוויץ היה נגן כינור והופיע באירועים שונים.
נורמן והלן בנטוויץ' חילקו את חייהם בין ירושלים ללונדון. בירושלים החזיקו בית שהשקיף על גיא בן הינום. בלונדון, לאחר שובם לאנגליה, הייתה הלן פעילה במפלגת הלייבור. סִמלי הדבר שלאוטוביוגרפיה שלו קרא "הנודד בין שני העולמות".
הזוג בנטוויץ' היה חשוך ילדים. לאחר מותו ציווה בנטוויץ' את כל הונו לאוניברסיטה העברית.
לקריאה נוספת

'בנטויץ', נחמן יצחק נורמן', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 89–90. (הספר בקטלוג ULI)
דנצ'ו ארנון, רק בירושלים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989 (האגדה לבית בנטוויץ')
הערות שוליים

↑  חגיגת המילואים לרבנות הראשית, דואר היום, 9 במרץ 1921
הנציב העליון בנביא מוסה, דואר היום, 2 במאי 1921
שאלות משפטיות, דואר היום, 26 ביולי 1923
↑  אספת הרבנים לסידור הרבנות הראשית, דואר היום, 23 בפברואר 1921
↑  העיתונות הערבית והמועצה הארץ ישראלית, דואר היום, 19 באוקטובר 1920
↑  יחיאל גוטמן, היועץ המשפטי נגד הממשלה, עמ' 37
↑  ראו למשל: המועצה ארץ הישראלית, דואר היום, 16 ביוני 1921, המועצה ארץ הישראלית, דואר היום, 21 בדצמבר 1921, המועצה ארץ הישראלית, דואר היום, 13 ביוני 1922, המועצה ארץ הישראלית, דואר היום, 21 בפברואר 1923
↑  אגודת עורכי דין עברים, דואר היום, 25 ביוני 1923
הועד הלאומי אצל ה' בנטביטש, דואר היום, 9 באוקטובר 1923
↑  נדבת המנוח קדורי, דואר היום, 5 בינואר 1923
↑  יתומי אוקרינה בירושלים, דואר היום, 10 בספטמבר 1922
↑  התנקשות בחיי היועץ המשפטי, דבר, 25 בנובמבר 1929
↑  עד היכן הגענו, דבר, 25 בנובמבר 1929
↑  בנטביטש שב לעבודתו, דבר, 3 בדצמבר 1929
↑  המתנקש בנפש בנטביטש - למאסר 15 שנה, דבר, 28 בפברואר 1930
↑  משפט נגד הממשלה על נזקי הרעש, דבר, 15 בספטמבר 1930
↑  בנטביטש לא ישוב לארץ ישראל?, דבר, 4 בינואר 1931
בנטביטש ישוב לארץ ישראל, דבר, 11 בינואר 1931
חזירתו של בנטביטש נדחתה?, דבר, 27 באפריל 1931
שוב שמועות על בנטביטש, דבר, 26 במאי 1931
↑  בנטביטש לא ישוב, דבר, 6 בספטמבר 1931
↑  מוחים נגד העברתו של לוק, דבר, 24 ביוני 1930
↑  י. שוכמן, להערכת תקופת צ'ינסלור בנציבות הא"י, דבר, 20 בנובמבר 1931
↑  מדוע לא חזר בנטביטש לארץ ישראל, דבר, 24 בספטמבר 1931
השאלות ותשובות על פיטורי בנטביטש, דבר, 15 בדצמבר 1931
↑  מעשה בנטביטש, דבר, 14 באוקטובר 1931
↑  קראתי, דבר, 16 באוקטובר 1931
↑  נ. בנטביטש מרצה באוניברסיטה, דבר, 7 בינואר 1932
↑  מה שקרה במכללה, דואר היום, 12 בפברואר 1932
↑  פרחחים מפריעים את הרצאת בנטביטש, דבר, 11 בפברואר 1932
↑  א. אנקוריון, מושב הועד האדמיניסטרטיבי, דבר, 24 במרץ 1938
↑  לחץ יפנים מתגבר בתעמולה אנטי בריטית בסין, דבר, 15 באוגוסט 1939
↑  נוסדה קרן לפרסי השתלמות לחוקרים צעירים מישראל ומבריטניה, דבר, 31 בדצמבר 1952
↑  בחברה הירושלמית לנגינה, דואר היום, 8 בפברואר 1924
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258539105171  PLWABN: 9810691899805606  BIBSYS: 1045668  BNE: XX1204026  BnF: cb12077562h (data)  CiNii: DA05905986  GND: 120184729  ISNI: 0000 0001 0913 6391  LCCN: n50006819  LNB: 000186477  NDL: 00519971  NKC: zmp20191028471  NLA: 35017552  NLK: KAC200705836  NTA: 067990096  SELIBR: 251824  SNAC: w6vt1vq0  SUDOC: 029074061  Trove: 792096  VcBA: 495/147566  VIAF: 71415008   WorldCat (עם VIAF): 71415008 
ראשי ההנהגה של ירושלים והכנסייה. בנטוויץ' שביעי משמאל כשלימינו רונלד סטורס
יצחק גוריון

אין תמונה חופשית
יצחק גוריון (יצחק לבקוביץ; ט"ז באדר תרנ"ה, 12 במרץ 1895 – 1971) היה חבר מפלגת אחדות העבודה וההסתדרות הכללית, חבר בברית הבריונים, איש התנועה הרוויזיוניסטית, אחראי על המחלקה המשפטית באצ"ל, סופר ועיתונאי.
קורות חייו

יצחק גוריון נולד בלומזה שבפולין, בנם של מישה בת ניסן נורינסקה ויעקב לבקוביץ. למד ב"חדר" ובישיבות רדזמין וגור. היה חבר בוועדה המארגנת של ארגון "החלוץ". עלה לארץ ישראל באלול תרע"ג 1913 כחלוץ. והיה שומר במושבות הגליל וברחובות. אחרי מלחמת העולם הראשונה, היה פעיל במפלגת אחדות העבודה ובהסתדרות הכללית. כמו כן, היה חבר "ועד קהילת יפו-תל אביב", בשנים 1925–1927.
בשנת 1918 נשא את רבקה (לבית נדבורנה) ולהם נולדה בת: בת-ציון. רבקה נפטרה בתל אביב ב-17 באוגוסט 1921. בשנת 1923 נשא את צפורה (לבית נורינסקה), ולהם נולדו שתי בנות: דרור ונעמה. צפורה נפטרה ב-16 בספטמבר 1956.
בשנת 1929, פרש גוריון מתנועת העבודה והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית. היה ממייסדי הסתדרות העובדים הלאומית, היה חבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הלאומית וחבר המועצה הארצית שלה. וכן, היה חבר המזכירות הארצית של ארגון עובדי הצה"ר ובית"ר. בראשית שנות השלושים, היה מחברי "ברית הבריונים". החל בפעילותו באצ"ל בשנת 1934, ובה התמיד עד לפירוקו בשנת 1948.
במסגרת פעילותו כאחראי על המחלקה המשפטית של האצ"ל, היה אחראי על הקשר עם עצירי אצ"ל, מרגע מעצרם ועד ליציאתם מהכלא. גוריון עמד בקשר עם עורכי הדין שייצגו את חברי הארגון, והיה בקשר מיוחד עם עורכי הדין מקס זליגמן ומקס קריצמן; בעזרתם היה נכנס לבית הכלא כעוזרם. גוריון היה אחראי על ה"זעקס" – הדואר המחתרתי – אשר באמצעותו נשמר הקשר עם העצירים והאסירים, ובאמצעותו הועבר המידע שהביא לפריצת כלא עכו. גוריון שימש גם קצין קשר של הארגון – היה אחראי על הקשר עם עיתונאים, ראשי עיריות ובעלי תפקידים בוועד הלאומי. הוא עמד בקשר אישי כמעט יומיומי עם ראש המטה של הארגון, תחילה שלמה (לוי) לב-עמי, ולאחר מעצרו של לב-עמי עם חיים לנדאו, ובמידת הצורך אף עם מנחם בגין. רוב בעלי התפקידים שאיתם עמד גוריון בקשר לא ידעו שהוא מילא תפקיד באצ"ל אלא סברו שהוא בעל קשרים בארגון בגלל שייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית.
לצד עבודתו באצ"ל עבד גוריון גם בתנועה הרוויזיוניסטית ב"ועדה לעזרה למשפחות עצורים", אשר פעלה למען העצירים והאסירים הקשורים לתנועה. עבודתו בתנועה הרוויזיוניסטית העניקה כיסוי לפעילותו באצ"ל.
גוריון היה חבר מערכת עיתון "המשקיף" ועורך העיתון בשנים 1939–1940. הוא פרסם בעיתון, באופן מושכל, מידיעותיו על המתרחש בבתי הכלא ובבתי המעצר. כמו כן כתב מאמרים בעיתונים: "העם", "חזית העם", "הירדן" ובעיתונים שונים בגולה.
שייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית הייתה ידועה לבולשת הבריטית בארץ ישראל, ועל כן הוא נעצר פעמים רבות בשנות השלושים ובשנות הארבעים. היכרותו של גוריון את בתי המעצר ובתי הכלא כעציר, הייתה אחת הסיבות לרגישותו הרבה לצורכיהם של האסירים ובני משפחותיהם וליכולתו לנהל את המחלקה המשפטית.
לאחר קום המדינה היה חבר בתנועת החרות, חבר מרכז התנועה עד שנת 1950 וחבר המועצה הארצית שלה. הוא כתב בעיתון "חרות", המשיך את עבודתו בהסתדרות העובדים הלאומית והיה ממקימי סיעת תכלת לבן בהסתדרות הכללית. במקביל, התמסר גוריון לכתיבת ספרי זיכרון על תקופת המנדט הבריטי והמחתרות העבריות.
ספריו

יצחק גוריון, פרקליטיהם של לוחמי חרות, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, תשל"ג– 1973.
יצחק גוריון, אריה פוסק: חייו ופועלו, תל אביב: הוועדה להוצאת ספר לזכרו של אריה פוסק ז"ל, תשכ"ז–1967.
יצחק גוריון, הניצחון עלי גרדום, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, תשכ"ג–1963; (ראה אור גם באנגלית בהוצאת בית"ר, בארצות הברית, וזכה למהדורות אחדות בשנים 1950–1951).
יצחק גוריון (עורך), ספרית הפלוגות : מחיי העולה הבית"רי בארץ, תל אביב : הנהלת פלוגות עבודה לבית"ר בא"י, תרצ"ג–1933.
הערות שוליים

↑  ראו: תיק  כ 2–14, באתר ארכיון מכון ז'בוטינסקי בתל אביב.
↑  ראו, למשל: תיק:  ח 13 – 2/ 3, באתר ארכיון מכון ז'בוטינסקי בתל אביב.
↑  ראו: ארכיון מנחם בגין (תיק פ 20 – 9/ 14 בארכיון מכון ז'בוטינסקי בתל אביב), ארכיון מרכז מורשת מנחם בגין בירושלים.
↑  ראו: תיק: ח 6 – 7/ 1, באתר ארכיון מכון ז'בוטינסקי בתל אביב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007402846805171  LCCN: nb2010019640  VIAF: 142160669   WorldCat (עם VIAF): 142160669
מדרש שם

מדרש שם הוא הסבר למקורו או למשמעותו של שם פרטי של אדם או של מקום.
מדרשי שם בתנ"ך

בתורה ניתנו מדרשי שם רבים, כהסבר לשמותיהם של גיבורי התורה.
חוה - "כי היא הייתה אם כל חי"
קין - "קניתי איש את ה'"
שת - "כי שת לי אלהים זרע אחר תחת הבל, כי הרגו קין"
פלג - "כי בימיו נפלגה הארץ"
נח - "ויקרא שמו נח לאמר: זה ינחמו ממעשינו ומעצבון ידינו"
אברהם - "וְלֹא יִקָּרֵא עוֹד אֶת שִׁמְךָ אַבְרָם וְהָיָה שִׁמְךָ אַבְרָהָם כִּי אַב הֲמוֹן גּוֹיִם נְתַתִּיךָ"
יצחק, ראו בהמשך.
יעקב - "וְאַחֲרֵי כֵן יָצָא אָחִיו וְיָדוֹ אֹחֶזֶת בַּעֲקֵב עֵשָׂו - וַיִּקְרָא שְׁמוֹ יַעֲקֹב"
"וַיְהִי לִתְקֻפוֹת הַיָּמִים וַתַּהַר חַנָּה וַתֵּלֶד בֵּן וַתִּקְרָא אֶת שְׁמוֹ שְׁמוּאֵל - כִּי מֵיְהוָה שְׁאִלְתִּיו".
לשמו של כל אחד מבני יעקב ניתן הסבר על ידי אמו. כך, למשל, מוסבר שמו של לוי: ”עַתָּה הַפַּעַם יִלָּוֶה אִישִׁי אֵלַי כִּי יָלַדְתִּי לוֹ שְׁלֹשָׁה בָנִים עַל כֵּן קָרָא שְׁמוֹ לֵוִי”
לעיתים משקף מדרש השם אירוע שקרה טרם הולדתו או בראשית ימיו של בעל שם זה:
שמו של משה מוסבר: ”וַתִּקְרָא שְׁמוֹ מֹשֶׁה וַתֹּאמֶר כִּי מִן הַמַּיִם מְשִׁיתִהוּ”
בהוראת האל לאברהם ”אֲבָל שָׂרָה אִשְׁתְּךָ יֹלֶדֶת לְךָ בֵּן וְקָרָאתָ אֶת שְׁמוֹ יִצְחָק” ברור שהשם יצחק נובע מהתיאור שני פסוקים קודם לכן: ”וַיִּפֹּל אַבְרָהָם עַל פָּנָיו וַיִּצְחָק”. מדרש בראשית רבה מציע הסבר אחר: "יצא חוק לעולם"
לעיתים תולה מדרש השם את אופיו של האדם בשמו:
בפיה של אביגיל, אשתו של נבל הכרמלי, ישנו מדרש שם לבעלה: ”כִּי כִשְׁמוֹ כֶּן הוּא - נָבָל שְׁמוֹ, וּנְבָלָה עִמּוֹ”.
על דלילה נאמר במסכת סוטה: "תניא, רבי אומר: אילמלא נקרא שמה דלילה ראויה הייתה שתקרא דלילה - דילדלה את כחו, דילדלה את לבו, דילדלה את מעשיו"
לעיתים ניתנים לגיבורי הסיפור שמות המלמדים על אחריתם (ולכן כנראה אינם השמות שניתנו להם בעת היוולדם). בניהם של אלימלך ונעמי קרויים ”מַחְלוֹן וְכִלְיוֹן” - שמות המלמדים על אחריתם. אף שמו של "הבל" מרמז על אחריתו המוקדמת.
פרשני המקרא משתמשים לעיתים במדרש שם למטרות פרשניות. כך, למשל, הפירוש לפיו המיילדות שפרה ופועה הן יוכבד ומרים, מסביר: "שפרה - זו יוכבד, ולמה נקרא שמה שפרה? שמשפרת את הולד. דבר אחר: שפרה - שפרו ורבו ישראל בימיה. פועה - זו מרים, ולמה נקרא שמה פועה? שהייתה פועה (ומוציאה את הולד). דבר אחר: פועה - שהייתה פועה ברוח הקודש, ואומרת: עתידה אמי שתלד בן שמושיע את ישראל".
ראו גם

שם המעיד על בעליו
אטימולוגיה
לקריאה נוספת

משה גרסיאל, מדרשי שמות במקרא, רמת גן, רביבים, תשמ"ח.
יצחק היינמן, דרכי האגדה, הוצאת מאגנס, תשי"ד, עמ' 110–112.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק כ"ט, פסוק ל"ד
↑  ספר שמות, פרק ב', פסוק י'
↑  ספר בראשית, פרק י"ז, פסוק י"ט
↑  ספר בראשית, פרק י"ז, פסוק י"ז
↑  בראשית רבה נג ז
↑  ספר שמואל א', פרק כ"ה, פסוק כ"ה
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ט', עמוד ב'
↑  מגילת רות, פרק א', פסוק ב'
↑  ספר בראשית, פרק ד', פסוק ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף י"א, עמוד ב'
רודולף אבל

רודולף איבנוביץ' אבל (ברוסית: Рудольф Иванович Абель, נולד בשם ויליאם אוגוסט פישר; 11 ביולי 1903 - 15 בנובמבר 1971), אשר שמו האמיתי היה ויליאם ('וילי') גנריחוביץ' פישר (Вильям "Вилли" Генрихович Фишер), היה מרגל סובייטי בארצות הברית משנת 1948. הוא נלכד ב-1957, ושוחרר בעסקת חילופי אסירים תמורת הטייס האמריקני פרנסיס גארי פאוורס, בשנת 1962.
ביוגרפיה > בריטניה

ויליאם אוגוסט פישר נולד בבנוול (Benwell) שבניוקאסל, בצפון-מזרח אנגליה, כבן למשפחת מהפכנים רוסים ממוצא גרמני. אביו, אשר היה מקורב לולדימיר איליץ' לנין, נאלץ לצאת לגלות ב-1901, ומצא מקלט בבריטניה, בה המשיך בפעילות למען המהפכנים ואחר כך, למען הבולשביקים. בנעוריו עשה את לימודי התיכון בעזרת מלגת לימודים שקיבל וגילה עניין במתמטיקה, מדעים, אמנות, מוזיקה, כולל נגינה בפסנתר ובגיטרה, וכן היה חובב רדיו, כולל ידע טכני בחלקיו השונים. לאחר מכן למד שרטוט טכני וכן לימודי ערב בקולג' רת'רפורד (Rutherford, כיום חלק מאוניברסיטת נורת'מבריה (Northumbria) בניוקאסל). בשנת 1920 התקבל ללימודים באוניברסיטת לונדון, אך כיוון שלא עמד בשכר הלימוד, לא למד בה בפועל. בשנת 1921, לאחר המהפכה הרוסית, חזרה משפחת פישר לרוסיה, למוסקבה.
ביוגרפיה > רוסיה

ברוסיה עבד פישר, אשר שלט באנגלית, רוסית, פולנית, גרמנית ויידיש, כמתורגמן עבור הקומינטרן. בשנים 1925–1926 שירת פישר, אשר היה כאמור בעל ידע בתחום הרדיו, בשורות הצבא האדום בגדוד קשר. הוא עבד זמן קצר במכון מחקר בתחום הרדיו, לפני שהתגייס במאי 1927 לג.פ.או. בעת שהתגייס הוחלט שיישא שם בעל צליל רוסי, ולכן שמו האמצעי הפך לגנריחוביץ' (במקום אוגוסט). באותה שנה פישר נישא לילנה לבדבה (Лебедева), אשר למדה באותה עת נגינה בנבל, כסטודנטית בקונסרבטוריון במוסקבה. ב-8 באוקטובר 1929 נולדה לזוג בתם המשותפת היחידה. בשנים שלאחר גיוסו עבד פישר כמפעיל רדיו בנורווגיה, טורקיה, בריטניה וצרפת, עד שחזר לרוסיה ב-1936. בחזרתו ניהל בית ספר להפעלת רדיו עבור מועמדים להישלח כסוכנים חשאיים. בשנת 1938 פוטר פישר מן הנקו"ד, מחליפו של הג.פ.או. בעת מלחמת העולם השנייה הוא חזר לאמן מפעילי רדיו שנועדו לפעול מעבר לקווי האויב הגרמני. כן היה מעורב במבצע 'ברזינו' (Березино), אשר נערך בין אוגוסט 1944 למאי 1945, בו הונו הרוסים את הגרמנים על ידי קיום מצג שווא של כוחות פרו-גרמניים ואנטי-סובייטיים מעבר לקווי הרוסים. סוכנים וחיילי קומנדו גרמנים שנשלחו לעזרת אותם כוחות מדומים נתפסו או חוסלו. במבצע זה, מטבע הדברים, נודע ערך דומיננטי לתעבורת הרדיו.