stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי איחוד האמירויות הערביות – ישראל
יחסי איחוד האמירויות וישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל > פגישות רשמיות עם גורמים ישראלים

איחוד האמירויות הערביות צמצמה את היקף הפגישות הרשמיות עם גורמים ישראליים עוד טרם מלחמת חרבות ברזל, ונמנעה מהדהוד ציבורי של היחסים במהלך המלחמה. עם זאת מספר גורמים ישראלים ואמירתיים נפגשו במהלך המלחמה, ובהם: הנשיא יצחק הרצוג עם נשיא איחוד האמירויות שיח'  מחמד בין זאיד בנובמבר 2023, ח"כ מנצור עבאס עם שר החוץ שיח' עבדאללה בן זאיד במאי 2024, בחודש ינואר 2025 שר החוץ הישראלי גדעון סער נפגש עם מקבילו האמירתי, וראש הממשלה לשעבר נפתלי בנט עם נשיא איחוד האמירויות  מחמד בין זאיד ושר החוץ שיח' עבדאללה בן זאיד בארמון הנשיאות באבו ט'בי.
יחסי איחוד האמירויות וישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל > יחסים כלכליים עם ישראל סביב המשבר בים האדום

במהלך מלחמת חרבות ברזל החלו המורדים החות'ים שבתימן לתקוף כלי שיט מסחריים במיצר 'באב אל-מנדב' שבים האדום, במטרה לשבש את תנועת הסחר העולמית ככלי לחץ כנגד ישראל, ולפגוע בנתיב השיט המוביל לאילת. שיבוש ציר הסחר הימי העובר בים האדום דרך תעלת סואץ, האיץ את פרויקט דרך הסחר היבשתית המחברת בין נמלים באיחוד האמירויות הערביות ובחריין דרך ערב הסעודית וירדן, ומשם לישראל ולים התיכון. פרויקט דרך הסחר התגבש עוד טרם מלחמת חרבות ברזל, אך חסימת נתיבי השיט הימיים האיצה אותו. שיתוף פעולה זה של מדינות ערביות, בדגש על איחוד האמירויות הערביות, עם ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל הובילה לטענות בציבור הערבי כנגדן.
יחסי איחוד האמירויות וישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל > שיתוף פעולה ביטחוני עם ישראל

ממשק נוסף בין ישראל לאיחוד האמירויות במהלך מלחמת חרבות ברזל התקיים בעקבות המתקפות האיראניות על ישראל. איראן תקפה את ישראל ב-2 מתקפות משולבות של טילים בליסטיים וכטב"מים ב-13 באפריל וב-1 באוקטובר 2024. המתקפה האווירית האיראנית הייתה נרחבת והובילה לשיתוף פעולה של מדינות רבות בבלימתה, בהן ארצות הברית, בריטניה וגרמניה. לפי דיווחים ב-WSJ איחוד האמירויות הערביות ומדינות ערביות נוספות סייעו לישראל בהערכות למתקפה האיראנית.
כניסת ישראלים לאיחוד האמירויות הערביות

עד לאוגוסט 2020 בעלי דרכון ישראלי לא היו מורשים להיכנס לאיחוד האמירויות, למעט מקרים חריגים. ההגבלות נגד כניסת אזרחים ישראלים הוחמרו בתקופה שלאחר חיסול אל-מבחוח בדובאי, בהטילם את האשמה על המוסד הישראלי. עם זאת ישראלים בעלי אזרחות כפולה יכלו לבקר ולעבוד במדינה כמו אזרחי מדינות אחרות. בנוסף היו מספר חברות ישראליות שניהלו עסקים במדינה בצורה עקיפה ובאמצעות צד שלישי.
באוקטובר 2019 פעל השב"כ בשיתוף שר החינוך רפי פרץ ושר המדע והטכנולוגיה אופיר אקוניס על מנת לאפשר משלחת של 5 תלמידים ישראלים אל דובאי במסגרת תחרות הרובוטיקה העולמית של ארגון FIRST. התלמידים אף זכו במקום השני מתוך 190 מדינות שהשתתפו בתחרות.
בנובמבר 2019 אישרו גורמים בהנהלת האקספו, התערוכה העולמית אשר תוכננה להתקיים בדובאי ב-2020, כי שלטונות איחוד האמירויות יתירו לתיירים מישראל לבקר במדינה במהלך התערוכה, וזאת באמצעות דרכונם הישראלי וללא סידורים מיוחדים.
בעקבות ההסכם לנרמול היחסים בין המדינות, אשר נחתם בספטמבר 2020 ולאור פתיחת האפשרות לכניסת תיירים ישראלים לשטחי איחוד האמירויות, נפתחה בפעם הראשונה מסעדה כשרה באבו דאבי.
באוקטובר 2020 נחתם בין ישראל לאיחוד האמירויות הסכם המאפשר את כניסתם ההדדית של אזרחי כל אחת מן המדינות לשטחי האחרת ללא צורך בוויזה. ב-10 באוקטובר 2021 נכנס לתוקף הסכם הפטור מאשרות, לאחר מספר דחיות.
בסוף נובמבר החלו טיסות מסחריות בין נתב"ג לדובאי. בדצמבר הייתה דובאי היעד הפופולרי ביותר לטיסות מישראל, עם כ-67 אלף נוסעים. באותו החודש לחץ משרד החוץ הישראלי שלא לשנות את הסטטוס של איחוד האמירויות ממדינה ירוקה לאדומה, על מנת למנוע פגיעה ביחסים בין המדינות.
לקריאה נוספת

ברק רביד, "השלום של טראמפ – הסכמי אברהם והמהפך במזרח התיכון", הוצאת משכל, 2021
הערות שוליים

טקס חתימת הסכמי הנורמליזציה בין ישראל לבחריין ואיחוד האמירויות הערביות בבית הלבן, 15 בספטמבר 2020.

בתמונה: החותמים מציגים את העתקי ההסכמים חתומים. עומדים מימין לשמאל: שר החוץ של איחוד האמירויות הערביות, שייח' עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן, נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ושר החוץ של ממלכת בחריין, עבד א-לטיף א-זיאני.
מימין: ראש המטה לביטחון לאומי מאיר בן שבת, שר המדינה לענייני חוץ של איחוד האמירויות אנוואר גרגאש, יועץ הנשיא האמריקאי ג'ארד קושנר והיועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית רוברט אובריאן בעת ביקור המשלחת האמריקאית-ישראלית באוגוסט 2020
מימין: שגריר ארצות הברית בישראל דייוויד פרידמן, שר המדינה האמירתי לעניינים פיננסיים עובייד חומייד א-טאיר, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, מזכיר האוצר האמריקני סטיבן מנושין ויועץ הנשיא האמריקאי אבי ברקוביץ בעת קבלת המשלחת האמירתית לישראל, 20 באוקטובר 2020
"מטוס השלום" של ישראייר בנמל התעופה בן-גוריון
נשיא המדינה יצחק הרצוג, בשדה התעופה באבו דאבי, בעת ביקורו בדצמבר 2022
אברהם גולנדר

| --- | --- |

 לידה:  14 ביולי 1941 קובילקינה
 פטירה:  8 באפריל 2017 (בגיל 75)
 תאריך עלייה:  1950
אברהם (אבי) גולנדר (14 ביולי 1941 – 8 באפריל 2017) היה רופא ילדים ומחלוצי המומחים לאנדוקרינולוגיה של ילדים בישראל. גולנדר כיהן כפרופסור אוניברסיטת תל אביב והיה מנהלה הראשון של היחידה לסוכרת נעורים ולאנדוקרינולוגיה פדיאטרית בבית החולים דנה לילדים, במתחם המרכז הרפואי תל אביב.
קורות חיים

גולנדר, בן יחיד להוריו ציפורה וגוטמן, נולד בעיצומה של הפלישה הנאצית לברית המועצות כשהמשפחה במנוסה לעיירה קובילקינה. בתום המלחמה שבה המשפחה לפולין לעיירה דז'רז'וניוב עד לעלייתם לארץ ישראל בשנת 1950. מסלול הקליטה בישראל כלל מגורים במחנה עולים עין שמר, בשיכון הפועל המזרחי בראשון לציון ומעבר לתל אביב שם סיים תיכון עירוני ה'.
גולנדר סיים לימודי בוגר בביולוגיה באוניברסיטה העברית ובמקביל למד בבית הספר לרפואה במרכז רפואי הדסה ירושלים (1961–1969). הוא התמחה ברפואת ילדים במחלקתו של פרופ' נחום בוגר ופרופ' צבי שפירר בבית חולים "הדסה" תל אביב, מחלקת ילדים א' (1970–1975). את ההתמחות המשנית שלו באנדוקרינולוגית ילדים עשה בארצות הברית (1975–1978) באוניברסיטת אוניברסיטת דיוק.
משנת 1978 היה חבר בסגל ההוראה של אוניברסיטת תל אביב, בשנת 1990 הוענק לו התואר פרופסור חבר בפדיאטריה. הוא נמנה עם הצוות הבכיר של המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית להתמחות באנדוקרינולוגיה פדיאטרית (ועדת בחינות) והיה חבר בוועדת ההיגוי הארצית של משרד הבריאות לטיפול בהורמון גדילה.
ב־1983 הצטרף כרופא חוקר לחברת "ביוטכנולוגיה כללית" BTG והיה שותף לפיתוח הורמון גדילה בהנדסה גנטית למטרות טיפול רפואיות.
גולנדר השתחרר משירות מילואים בצה"ל בדרגת רב-סרן, בין תפקידיו האחרונים היה רופא בגדוד הנדסה קרבית ויועץ בוועדות הרפואיות בלשכת הגיוס.
פעילות קלינית

עם סיום התמחותו בארצות הברית שב לבית חולים ע"ש רוקח ("הדסה" תל אביב), שעבר בהמשך למשכנו הנוכחי בבית החולים דנה לילדים.
גולנדר יזם ופיתח שם את תחום האנדוקרינולוגיה לילדים: תחילה פתח עם פרופ' אילון את המרפאה למתבגרים, התמנה ליועץ אנדוקריני לילודים ולפגים בבית החולים ליולדות, עקב אחר גדילה והתפתחות של תינוקות וילדים בתחנות לבריאות המשפחה של עיריית תל אביב. בהמשך פתח את המרפאה
לאנדוקרינולוגיה וסוכרת לילדים בבית חולים לילדים דנה והיה למנהלה הראשון (1990–2008). החל משנת 1988 גולנדר כיהן כסגן למנהל מחלקה בכיר במחלקת ילדים בראשות פרופ' צבי שפירר.
פעילות מחקרית

פרופ' גולנדר שילב בין מחקר בסיסי למחקר קליני מעבדתי ופרסם כחמישים מאמרים ופרקים. עבודותיו עסקו בעיקר בתפקוד האנדוקריני-פיזיולוגי של השליה והדיצידאה האנושית החיוניים להתפתחות התקינה של העובר בתקופת ההריון. קבוצתו הייתה הראשונה להוכיח שרקמת הדיצידואה מפרישה פרולקטין לתוך מי שפיר שהרכבו הכימי, הביולוגי והאימונולוגי זהה, או כמעט זהה לפרולקטין המופרש מההיפופיזה, אלא שהמנגנונים המווסתים את הסינתזה וההפרשה של ההורמון הם שונים במהותם בכל אחד מהמקורות. בסדרת מחקרים המשכית הם זיהו חלק מהמנגנונים הייחודיים המעורבים בוויסות הסינתיזה וההפרשה של פרולקטין ממקור שילייתי, כמו גם של סינתזה של חומרים נוספים על ידי השליה וקרומיה, כמו מטבוליטים אקטיביים של ויטמין D3, זוהה ובודד פקטור אמינו – סופרסיבי המופרש על ידי הדיצידואה שיכול לרמז על תפקידו כמחסום פונקציונלי לדחיית העובר בהריון, הוכחה ההשפעה הישירה של אינסולין על יצירה והפרשה של פרולקטין מרקמת הדיצידואה (in vitro). נמצא שדיצידואה מהריונות טוקסמיים מייצרת רק כמחצית מכמות הפרשת פרולקטין בהשוואה להריונות נורמליים.
מחקריו הקליניים מתמקדים בקידום האבחון ובהערכת הטיפול במחלות אנדוקריניות, כמו סוכרת והטיפול במעוכבי גדילה. גולנדר הוא מחבר הערך מחלות בלוטת התריס בילדים באנציקלופדיה הישראלית לרפואה וכן היה שותף לכתיבת 3 פרקים על השלייה ותפקודה.
חיים אישיים

אברהם היה נשוי לפרופ' חוה גולנדר ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  Golander A, Hurley T, Barrett J, Hizi A, and Handwerger S. Prolactin synthesis by human chorion-decidual tissue: a possible source of prolactin in the amniotic fluid, 1978 Science
Golander A, Hurley T, Barrett J, and Handwerger S. Synthesis of prolactin by human decidua in vitro, 1979 Journal of Endocrinology
↑  Weisman Y, Harrell A, Edelstein S, David M, Spirer Z, and Golander A1alpha. 25-Dihydroxyvitamin D3 and 24, 25-dihydroxyvitamin D3 in vitro synthesis by human decidua and placenta, 1979 Nature
↑  Golander A, Zakuth V, Shechter Y, and Spirer Z. Suppression of lymphocyte reactivity in vitro by a soluble factor secreted by explants of human decidua, 1981 European Journal of Immunology
↑  Thrailkill KM, Golander A, Underwood LE, and Handwerger S. Insulin-like growth factor I stimulates the synthesis and release of prolactin from human decidual cells, 1988 Journal of Endocrinology
Thrailkill KM, Golander A, Underwood LE, Richards RG, and Handwerger S. Insulin stimulates the synthesis and release of prolactin from human decidual cells, 1989 Journal of Endocrinology
↑  Golander A, Kopel R, Lazebnik N, Frenkel Y, and Spirer Z. Decreased prolactin secretion by decidual tissue of pre-eclampsia in vitro, 1985 European Journal of Endocrinology
↑  Elias D, Cohen IR, Schechter Y, Spirer Z, and Golander A.Antibodies to insulin receptor followed by anti-idiotype. Antibodies to insulin in child with hypoglycemia, 1987 Journal of Diabetes
↑  האנציקלופדיה הישראלית לרפואה, כרך 6, עמוד 1239. הוצאת ידיעות אחרונות. 2007
↑  S Handwerger, T.W. Hurley and A. Golander. Antibodies to insulin receptor followed by anti-idiotype. Antibodies to insulin in child with hypoglycemia Wiley medical book publication of Principles and Practice of Obstetrics and Perinatology, by L. Iffy and H.A. Kaminetzky, 1981
עבדה רבאש

עָבֵּד א-רַחְמָן רֶבַּאש (בערבית: عبد الرحمن رباش; נולד ב-11 באוגוסט 1998), המוכר יותר בשם הקיצור עבדה רבאש, הוא כדורגלן אלג'יראי המשחק בעמדת הקיצוני השמאלי בקבוצת גרנדה.
קריירה

הוא הגיע לדפורטיבו אלאבס מקבוצת אוררה דה ויטוריה בשנת 2018, כדי לשחק בקבוצת המילואים השנייה שלה. הוא עלה לקבוצת המילואים הראשונה בעונת 2020/2021, אך רק בעונה שלאחר מכן הוא התבסס בקבוצה, כבש 16 שערים והיה חלק חיוני בעליית קבוצת המילואים של אלאבס לליגה השנייה.
בעקבות יכולתיו בקבוצה, הוא קודם סופית לקבוצה הבוגרת לקראת עונת 2022/2023 והאריך את חוזהו עם המועדון עד שנת 2024. בינואר 2025 הושאל לגרנדה מהליגה הספרדית השנייה.
יחסי ישראל–סוריה

| יחסי ישראל–סוריה |
| --- | --- |
ישראל: סוריה


ישראל: סוריה
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 187,437
אוכלוסייה
10,023,983: 25,226,647
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 8,980
תמ"ג לנפש (בדולרים)
50,868: 356
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: דיקטטורה

יחסי ישראל–סוריה עוינים מראשיתם. העמדה הסורית הבסיסית שוללת את הרעיון הציוני ורואה במדינת ישראל נטע זר במזרח התיכון שיש לעוקרו מן השורש. מאז הקמתה הייתה סוריה חלוצת ומובילת המאבק המדיני והצבאי ביישוב היהודי ומדינת ישראל. מצב זה הביא לשלוש מלחמות ישירות בין המדינות, כאשר במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את רמת הגולן מידי סוריה. מאז ראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 נעשו ניסינות להגיע להסכם שלום, אולם אלו לא צלחו ומצב הלוחמה בין המדינות לא הסתיים מעולם. ישראל נקשרה בעקיפין למלחמת האזרחים בסוריה, עקב ירי תועה מהצד הסורי לעבר ישראל, ומניעת התבססות איראן וחזבאללה על גבולה הצפוני, עם הקמת "תיק הגולן". בהמשך הקימה את מנהלת "שכנות טובה", האמונה על סיוע אזרחי לתושבי סוריה שנפגעו ממלחמת האזרחים במדינה.
לפני הקמת מדינת ישראל

עד לימי המנדט הבריטי היו ארץ ישראל, סוריה ולבנון חלק מן האימפריה העות'מאנית. עוד במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלו המעצמות לחלוקת השטח ביניהן. על פי הסכם סייקס–פיקו בין הבריטים לצרפתים משנת 1916, נועדה ארץ ישראל להתחלק בין אזורים שבשליטה בריטית ישירה – עבר הירדן המזרחי, הנגב ומובלעת באזור בין מפרץ עכו למפרץ חיפה, הגליל העליון וחלקו הגדול של הגליל התחתון, לבין ליבת הארץ שתהיה תחת חסות משותפת של מעצמות ההסכמה. גבולו הצפוני של השטח בארץ ישראל המערבית, שנועד להיות תחת חסות משותפת – השטח שלימים נודע כליבתה של פלשתינה-א"י, נקבע מעט צפונית לעכו באזור אכזיב וירד דרומה עד לכנרת, באזור טבחה ואילו גבולו הדרומי נמתח בין עזה לחברון.
לפני הקמת מדינת ישראל > המאבק על אצבע הגליל

לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה לא ראתה עצמה בריטניה מחויבת לאמור בהסכמי סייקס-פיקו ככתבם וכלשונם. מדיניותה הרשמית, על פי הצהרת בלפור, צידדה בהקמת בית לאומי לעם היהודי בשטחי ארץ ישראל ולא עוד חסות משותפת. התנועה הציונית הפקידה את דרישותיו הטריטוריאליות של העם היהודי בידי ועידת השלום בפריז (1919) דרישות אלו כללו בצפון את השטח עד הנהר ליטני וכן את מקורות נהר הירדן ובמזרח השיקו למסילת הברזל החיג'אזית בעבר הירדן המזרחי עד מפרץ עקבה. בדרום נמתח קו הגבול הציוני באלכסון מאל עריש שלחופו הצפוני של חצי האי סיני ועד לטאבה לחופו המערבי של ים סוף.
לפי הסכם חדש מספטמבר 1919, הסכם דוביל (אנ'), שערכו ביניהם ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' וראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו, פינו הבריטים את האזורים שכבשו מצפון לקו שנמתח בין ראש הנקרה לבין בואזיה בעמק החולה (מעט צפונה מאיילת השחר). אולם השטח מקו זה וצפונה עד צור, הפך הלכה למעשה לשטח הפקר, שכן הצרפתים לא ביססו את ריבונותם בו עד הקביעה הסופית של קו הגבול.
אל שטח ההפקר התנקזו שלל אינטרסים מנוגדים שהתסיסו את האזור: האינטרס היהודי – ההתיישבות היהודית המתחדשת בצפון הגליל העליון שראשיתה בסוף המאה ה-19, התעבתה בזמן מלחמת העולם הראשונה ונודעה בשם אצבע הגליל; האינטרס הבריטי לקבלת המנדט על ארץ ישראל; האינטרס של הלאומנים הסוריים אליהם חברו ערביי ארץ ישראל למימוש האוטופיה של סוריה הגדולה שארץ ישראל היא מחוזה הדרומי, אינטרס שהבשיל במרץ 1920 להכרזה של הקונגרס הלאומי הסורי על המלכתו של פייסל הראשון למלך הממלכה הערבית של סוריה ששרדה ארבעה חודשים עד כניעתה לצבא הצרפתי וכינון המנדט הצרפתי בשטחי סוריה ולבנון; והאינטרס של שבטים בדואים מקומיים בעידוד חלקי של הבריטים לשמר את כוחם האזורי, תוך התנכלות לכפרי הנוצרים באזור להם נתנה צרפת את חסותה. שיאו של הקונפליקט מנקודת המבט היהודית היה ההתקפה במרץ 1920 על תל חי.
במקביל, התנהלו דיונים בין בריטניה לצרפת על קביעת קו הגבול.
לפני הקמת מדינת ישראל > סימון הגבול המנדטורי והבין-לאומי

ב-23 בדצמבר 1920 חתמו בריטניה וצרפת על "האמנה הפרנקו-בריטית בעניין מספר עניינים הקשורים למנדטים על סוריה ולבנון, ארץ ישראל ומסופוטמיה". לפי הסכם זה, ויתרה צרפת על מקצת משטחי הגליל, והותירה בידיה את נהר הליטני, את מקורות הירדן, את מרבית רמת הגולן וכן את החרמון. קו הגבול ששורטט בהסכם זה יצא מתחנת הרכבת בצמח לכיוון צפון וחצה את הכנרת. הוא המשיך לאורך נחל משושים עד נאפח, והגיע עד סמוך לבניאס. משם פנה הגבול מערבה עד מטולה, וירד דרומה עד סמוך לסעסע (סאסא). משם המשיך מערבה לאורך קו פרשת המים שבין הליטני ונחלי הגליל העליון, עד ראש הנקרה. אחת התוצאות של הסכם זה הייתה יצירתו של קו גבול דמוי אצבע שהכליל את ההתיישבות היהודית בגליל העליון בתחום המנדט הבריטי והגדיר את האזור שנודע בשם אצבע הגליל.
בוועידת סן רמו אישר חבר הלאומים את המנדט הבריטי על ארץ ישראל ואת המנדט הצרפתי על סוריה ולבנון, ובאפריל 1921 הסכימו צרפת ובריטניה על הגבול הבין-לאומי החדש, על פי ההסכם מדצמבר 1920. עם זאת ההסכמות לא סומנו בשטח, ונקבע כי תוואי הגבול הסופי ינוסח בהתאם למדידות מפורטות שתערכנה בידי ועדת ניוקומב-פולה.
ועדת ניוקומב-פולה פעלה בין מרץ 1921 לפברואר 1922 לפי שני עקרונות עיקריים: אין לפנות כפריים מאדמתם, ואין לנתק כפר ממקורות המים שלו, מדרך ראשית העוברת סמוך לו או מעיירת המחוז שלו. ניוקומב ערך סיור הכנה עוד לפני הקמת הוועדה, והציע לשנות את תוואי הגבול ברמת הגולן, שכן זה חצה את אדמות האמיר מחמוד פעור, ולמסרן למנדט הצרפתי בסוריה. בתמורה הציע שתוואי נהר הירדן והכנרת כולה ימסרו למנדט הבריטי על ארץ ישראל.
ב-21 ביוני 1921 סימנה המשלחת הבריטית-צרפתית בראשות ניוקומב ופולה את קו הגבול ב-71 גלי אבנים בהתאם להצעותיו של ניוקומב, וב-3 בפברואר 1922 חתמו ניוקומב ופולה על המפות שבהן שורטט קו הגבול עליו הסכימו. השינויים העיקריים עליהם המליצה הוועדה היו הכללת כל הכנרת וימת החולה וכן נהר הירדן לכל אורכו, אך ללא יובליו הצפוניים, בתחום המנדט הבריטי, וכך גם באשר לחמת גדר והשטח שבין דרום חופה המזרחי של הכנרת ומורדות רמת הגולן. מאידך, שטחי רמת הגולן שממזרח לירדן ואזור בניאס נמסרו למנדט הצרפתי על סוריה. עוד נערכו מספר שינויים לאורך הגבול שבין ארץ ישראל ולבנון, ואשר הבטיחו את קיום העקרונות לפיהם פעלה הוועדה.
כל עוד נמשכו המדידות היה קו הגבול המדויק בלתי ברור. כך, למשל, נערך בלבנון מפקד אוכלוסין על ידי השלטונות הצרפתיים, ונכללו בו (וכתוצאה מכך גם קיבלו אזרחות צרפתית) גם תושבי הכפרים המתואלים בגליל, שנותרו לאחר מכן בשטח ארץ ישראל, כמו גם תושבי מטולה וכפר גלעדי.
רק בשנת 1924 קיבל הגבול את צורתו הסופית. צרפת ויתרה על שטח מחצית הכנרת, ושטח באזור קיבוץ ברעם (אז הכפר בירעם), והשיבה לעצמה את השטחים ברמת הגולן ממזרח לירדן ושמרה בידיה את כביש ביירות–בניאס–דמשק (דבר שגרם להותרת מעיינות הבניאס והחצבאני בשטח הצרפתי). לעומתם שמרו הבריטים על מערכת הכנרת כולל מעין הדן בשטחם (כנראה מתוך רעיון לנצל אותה למפעל הידרו אלקטרי). גבול זה, שנקבע במשא ומתן בין המעצמות, הוא כיום הגבול הבין-לאומי המוכר בין המדינות הריבוניות ישראל ולבנון.
מהקמת מדינת ישראל עד למלחמת ששת הימים > מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק

על פי ההסכם, נקבע קו שביתת הנשק במקום בו שהו הכוחות עם סיום הלחימה, כאשר האזורים בהם שהה הצבא הסורי בתוך גבולות המנדט הוכרזו כאזורים מפורזים, ונאסרה כניסת כוחות צבא אליהם, אולם הם היו בשליטה אזרחית של מדינת ישראל, שירשה את הגבול המנדטורי. על פי ההסכם נקבע שהחיים האזרחיים יוחזרו למסלולם. ישראל פירשה זאת כהיתר שלה לפעול באופן חופשי בכל פעילות אזרחית באזור המפורז, בעוד סוריה פירשה את ההסכם כקובע שרק פעילות אזרחית מלפני המלחמה יכולה להמשיך באזור. חילוקי דעות אלו הביאו לעימותים חוזרים ונשנים.
מהקמת מדינת ישראל עד למלחמת ששת הימים > מהסכמי שביתת הנשק עד מלחמת ששת הימים

בין מלחמת תש"ח למלחמת ששת הימים העמיקה המחויבות הלאומית המסורתית של סוריה, הישירה ועל ידי שליח, למאבק הערבי נגד ישראל. תקריות רבות בין ישראל לסוריה התלקחו כתוצאה מהמחלוקות הבאות:
שאלת הגבולות והפעילות באזור המפורז
הדיג הישראלי בכנרת
ייבוש החולה
הקרב על המים
בתחילת שנות ה-50 השתלטו הסורים על שטח ישראלי ממערב לקו הגבול הבין-לאומי באזור המפורז הדרומי מעל החוף המזרחי של הכנרת – תקרית אל-חמה ובמפורז הצפוני על רכס הבניאס מול הקיבוצים דן, דפנה ושאר ישוב. השתלטות זו יצרה קו חדש בשטח, אשר לימים נודע בשם קווי 4 ביוני, להבדיל מקו שביתת הנשק (1949) ומקו הגבול הבין-לאומי (1924). ניסיון השתלטות נוסף על שטח ריבוני ישראלי בשפך הירדן לכנרת – קרב תל מוטילה, נהדף בתום ארבעה ימי קרב תוך שנגרמו אבדות כבידות לצה"ל.
הסורים גיבו את מתקפות הפידאיון בשנות ה-50 ומאוחר יותר בשנות ה-60 פרסו חסותם על והפעילו מתחומם את "המלחמה העממית" – פעולות הטרור של הפת"ח שתכפו והתעצמו בחודשים שלפני פרוץ מלחמת ששת הימים.
בין עימותים אלו ובמהלכם, הפגיזה סוריה שוב ושוב את היישובים הישראליים למרגלות רמת הגולן. פעילויות אלו הביאו לביצוע פעולות תגמול של ישראל בשטח סוריה שהרעו את המצב הביטחוני.
ביולי 1963 לקחה סוריה בשבי שישה אזרחים ישראלים שהפליגו בכנרת ונסחפו לחוף המזרחי. האזרחים הישראלים הוחזקו שלושה חודשים בשבי, ולאחר מכן שוחררו במסגרת חילופי שבויים.
בוועידת הפסגה הערבית הראשונה שהתכנסה בינואר 1964 "נקטה סוריה את הקו המיליטנטי ביותר ודרשה מלחמה לאלתר".
מהקמת מדינת ישראל עד למלחמת ששת הימים > מהסכמי שביתת הנשק עד מלחמת ששת הימים > תקריות ירי

בשנים 1950–1967 נפגעו מאש סורית 377 חיילים ואזרחים ישראלים, מהם 121 הרוגים ב-310 ימים של חילופי אש, בהם נאלצו הישראלים ברצועת הספר להיכנס למקלטים. הגזרה הסוערת ביותר מבחינת ירי סורי הייתה גזרת תל קציר. בשנת 1955 היה המספר הרב ביותר של תקריות, 52 ימי אש. הנזק החומרי ביישובים הישראלים הגיע לכ-20 מיליון דולר (במחירי שנת 1992).
באוגוסט 1965 נערכו חילופי אש קשים בין כוחות צה"ל לצבא סוריה, על רקע ניסיון סורי להטיית מי הירדן.
בפברואר 1966 ירו חיילים סוריים לעבר עובדים ישראלים. בתגובה ירו תותחנים של צה"ל, פגעו ב-4 חיילים סורים והשמידו 2 טנקים סורים.
ערב מלחמת ששת הימים, אירעו שתי תקריות חמורות בין ישראל לסוריה:
תקרית ספינת המשמר בכנרת שהחלה ביוזמה התקפית סורית כנגד ספינת משמר שעלה על שרטון בחוף הכנרת באוגוסט 1966 שבמסגרתה התרחשו קרבות בין הצבאות
יום הקרבות של 7 באפריל 1967
מהקמת מדינת ישראל עד למלחמת ששת הימים > מהסכמי שביתת הנשק עד מלחמת ששת הימים > הגבולות

ההסכם הותיר את שאלת הגבול המדויק בין שתי המדינות פתוחה, וכל מדינה ניסתה לנצל את המצב הבלתי ברור. הצדדים ניסו לכפות בכוח את רצונם, אך קיימו גם מגעים חשאיים ביניהם (בעיקר בוועידת שביתת הנשק). חוסר היציבות בסוריה בתקופה זו הקשה מאוד על קיום המגעים ואף מנע בחלק מהזמן את קיומם. בסדרת עימותים שהגיעו לשיאה בשנים 1951 ו־1964 ייצבה סוריה קו שהכליל בתחום שליטתה גם חלקים מן האזור המפורז אשר היו שייכים להלכה למדינת ישראל. שטחים אלה היו ברובם באזור חופה המזרחי של הכנרת ובאזור חמת גדר. קו זה ידוע כ"קו הארבעה ביוני" (הכוונה היא ל-4 ביוני 1967, היום האחרון לפני פרוץ מלחמת ששת הימים).
מהקמת מדינת ישראל עד למלחמת ששת הימים > מהסכמי שביתת הנשק עד מלחמת ששת הימים > הקרב על המים

ציר מרכזי של המאבק בין ישראל לסוריה היה הקרב על המים בו סוריה בתחילה מנעה את הקמת תעלת ההטיה ב-1953 ובהמשך בשנים 1964–1966 ניסתה להטות את הירמוך ומי מקורות הירדן מלזרום במסלולם הטבעי לנהר הירדן בשטח ישראל.
מהקמת מדינת ישראל עד למלחמת ששת הימים > מהסכמי שביתת הנשק עד מלחמת ששת הימים > מודיעין

בין מלחמת השחרור למלחמת ששת הימים שתי המדינות השקיעו משאבים רבים בפיתוח מודיעין אחת על השנייה. חלק מהפעילות הישראלית התפרסמה אחרי שהסורים חשפו אותה. בין המקרים הידועים ביותר היו:
מבצע צרצר – חמשת חיילי חוליית צנחנים וגולני שחדרו לסוריה על מנת לשתול מכשירי האזנה לקווי תקשורת אך נתפסו וישבו בשבי עד שהוחזרו בעסקת חילופי שבויים. 4 מהם חזרו חיים ועוד אחד, אורי אילן, חזר בארון אחרי שהתאבד בשבי על מנת שלא למסור סודות צבאיים.
המקרה הידוע ביותר הוא של המרגל אלי כהן, שפעל בסוריה בתחילת שנות ה-60, הצליח להתברג בחוגי צמרת השלטון הסורי והביא לישראל מידע רב ערך עד אשר נתפס, נשפט והוצא להורג בתלייה.
יוסוף ספדי פעל בכפר מסעדה בשנות ה-50 וריגל לטובת ישראל עד אשר נחשף, אך הצליח להימלט לארץ בטרם נתפס. ישראל מעולם לא הודתה בפעילותו באופן רשמי. משרד הביטחון נתן לו משרה כיערן בשמורת הר מירון והוא התגורר עם משפחתו בבקתת היערן המבודדת סמוך לפסגת ההר, עד אשר חוליית מחבלים שחדרה מסוריה וסימנה אותו כיעד, הצליחה לארוב לו בבקתה ורצחה אותו לעיני משפחתו.
ממלחמת ששת הימים עד לוועידת מדריד > מלחמת ששת הימים

בצהרי 5 ביוני, היום הראשון למלחמה, הפציצו מטוסים סוריים מטרות צבאיות ואזרחיות בצפון ישראל. בתגובה הפציצו מטוסי חיל האוויר הישראלי שדות תעופה בסוריה. בבוקר 6 ביוני החלה הפגזה סורית כבדה על אצבע הגליל בה נהרגו שמונה חיילים בראש פינה. בהמשך להרעשה הארטילרית פתחו הסורים בשתי התקפות קרקעיות. הראשונה הייתה התקפה על מוצב אשמורה (ממזרח לחולתה) והשנייה כוונה לקיבוץ דן ותל דן. שתי ההתקפות נהדפו. בארבעת ימי הלחימה הראשונים המשיכו שני הצדדים בהרעשות ארטילריות וחיל האוויר הישראלי הפציץ מטרות ברמת הגולן. רק עם סיום הקרבות בחזית הירדנית ובסיני יכול היה צה"ל להפנות כוחות מספיקים לחזית הצפונית למלחמה נגד סוריה. בבוקר 9 ביוני החלה מתקפה משולבת של צה"ל על המוצבים הסורים בצפון הרמה ובסיום אותו יום ביסס צה"ל את אחיזתו במוצבי הקו הראשון של הסורים. ביום למחרת, 10 ביוני, המשיכו הכוחות הישראליים להתקדם מזרחה אל מול הכוחות הסורים הנסוגים, וכבשו כמעט ללא קרבות שטחים נרחבים. עד שעות הערב באותו היום החזיקו כוחות צה"ל במסעדה אשר במורדות החרמון, בקוניטרה ובאזור בוטמיה. ב-12 ביוני הונחת כוח מחטיבת גולני על החרמון, וכבש אותו ללא קרב.
קו הפסקת האש שנקבע לאחר המלחמה כונה "הקו הסגול", והוא כלל כ-1,260 קמ"ר של שטח שכבשה ישראל בגולן, עד ממזרח לקוניטרה. מלחמת ששת הימים הגבירה את תלותה של סוריה בברית המועצות ומצבה את מערך היחסים בינה לבין ישראל כחלק ממערך היחסים הבין-לאומי במסגרת המלחמה הקרה כאשר ישראל התייצבה לצד ארצות הברית.
ממלחמת ששת הימים עד לוועידת מדריד > מלחמת ההתשה

בפברואר 1969 חדר מיג 21 סורי לרמת הגולן, והופל בידי צה"ל. מיג נוסף הופל בסוף מאי וביולי אותה שנה חדרו מספר מטוסים סורים לרמת הגולן, ובקרבות האוויר של 8 ביולי 1969 הפילו מטוסי צה"ל שבעה מיגים. קרב אווירי נוסף, בו הופלו 3 מיגים סוריים התרחש בדצמבר 1969 בשמי דמשק. מתחילת 1970 התחמם הגבול בין ישראל לסוריה ברמת הגולן וישראל מנתה עד אמצע מרץ 1970 כ-150 תקיפות על מוצביה מצד צבא סוריה וארגוני מחבלים. בלילה שבין 15–16 במרץ 1970 פשטו כוחות צה"ל מוסקים בעומק סוריה וחבלו ברשת החשמל ובתשתיות אחרות. ב-23 במרץ 1970 הרגו כוחות צה"ל 8 חמושים שחדרו לצפון רמת הגולן. בסוף מרץ 1970 תקף כוח צבאי סורי מוצב ישראלי ברמת הגולן ואחד מאנשיו נהרג. ב-2 באפריל 1970 התקיים יום הקרב החמור ביותר בחזית הסורית מאז מלחמת ששת הימים. בלילה שבין 16 ל-17 ביוני 1970 בצעה ישראל את מבצעי שפט. 24–26 ביוני 1970 נודעו כמלחמת שלושת הימים, שביומם האחרון ביצע צה"ל תקיפה רחבת היקף בחזית הסורית, שנקראה מבצע קיתון 10.
במהלך ספטמבר השחור (1970) הגיעו המדינות אל סף מלחמה ביניהן לאחר שסוריה פלשה לצפון ירדן וישראל תגברה את כוחותיה ברמת הגולן (בעידוד אמריקאי) על מנת לאיים על סוריה ולמנוע את נפילת המשטר ההאשמי.
בנובמבר 1972 שוב התלקחו קרבות בין ישראל וסוריה ברמת הגולן.