stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נועה תשבי
ביוגרפיה

נועה תשבי נולדה בשכונת רמת אביב שבתל אביב. אמה, יעל תשבי-ארצי, הייתה נשואה בנישואיה הראשונים לטייס חיל האוויר רב-סרן יצחק (אקי) ארצי, שנעלם עם מטוסו במימי מפרץ סואץ חודשים ספורים לאחר מלחמת ששת הימים. מנישואים אלו נולדו שתי בנותיה הראשונות של אמה, מירה, המפתחת שיטת יוגה נשית ומיכל ארצי, מאמנת בשיטת הריצה צ'י ראנינג. כעבור מספר שנים נישאה אמה לדניאל תשבי, אביה של נועה. לאחר גירושיהם בילדותה, אביה נישא לפסיכולוגית הקלינית דניאלה אוראל. סבה של תשבי מצד אמה הוא הדיפלומט חנן יבור. אחד מסביה היה ממייסדי אחד מקיבוציה הראשונים של ארץ ישראל.
בעצת מקובל הוסיפה תשבי לשמה את השם האמצעי טוהר.
את שירותה בצה"ל עשתה בלהקת חיל חינוך, שם הבינה שאמנויות הבמה הן התחום המתאים עבורה, והיא החלה לחפש בתי ספר למשחק בארצות הברית עוד בזמן השירות.
קריירה > בישראל

הופעתה הטלוויזיונית הראשונה בישראל, בגיל 15, הייתה בשנת 1990 בסדרת הילדים "קריאת כיוון" לצדו של רוני פינקוביץ'. בנעוריה השתתפה במחזמר "מאחורי הקולות של המוזיקה". במסגרת חברותה בלהקת הנוער התל אביבית השכנים של צ'יץ' השתתפה בהפקה הראשונה של המחזמר התנ"כי "דוד" מאת ירון כפכפי, בו גילמה את אביגיל המקראית, אשתו של דוד המלך. כשנה מאוחר יותר הנחתה את תוכנית הנוער "אולפנוער" בערוץ 2, וגם הקימה להקה משלה בשם קקטוס.
החשיפה הגדולה של תשבי הגיע בשנים 1995–1999 בה שיחקה תשבי באופרת הסבון "רמת אביב גימל", בתפקיד מעצבת האופנה דפנה מאור, תפקיד שיועד תחילה לאורלי ויינרמן. בתקופה זו למדה משחק מול מצלמה ופיתוח קול.
בשנת 1996 הקימה ביחד עם בן-זוגה דאז, המוזיקאי גל אשר, את להקת נונה (Nona), הרכב מוזיקלי שיצירותיה היו בעיקר בסגנון מיינסטרים ופופ בשפה האנגלית. הלהקה הוציאה אלבום אחד בשנת 1997 בחברת "הליקון", שנקרא בפשטות "Nona" ובו בלטו בעיקר השירים "Swim" (לו צולם וידאו קליפ בבימויו של גיא שגיא) ו"Leave Me Alone" (לו נעשו שש גרסאות רמיקס שהודפסו על גבי סינגל שנשלח לתחנות הרדיו), והתפרקה כשנה לאחר צאת האלבום עקב פרידתה של תשבי מאשר ועזיבתה לחו"ל.
בתחום המשחק השתתפה בגרסה הישראלית למחזמר "סיפור הפרברים", בתפקיד אניטה.
בשנת 1997 השתתפה כמדבבת לעברית לסרט האנימציה האמריקאי "הרקולס" מבית אולפני ההנפשה של וולט דיסני, בתפקיד מג/מגארה.
בשנים 1997–1998 הנחתה את תחרות מלכת היופי של ישראל. ב-2001 שיחקה בסרט "חמש דקות בהליכה".
בשנת 2007, תשבי הנחתה את תוכנית המציאות "הדבר הגדול הבא" ששודרה בערוץ 2 בזכיינית רשת, והשתתפה במספר פרקים בסדרת הדרמה הקומית "לא הבטחתי לך" ב-yes.
בין השנים 2010–2014 התארחה תשבי שלוש פעמים כפאנליסטית בתוכנית הסאטירה "מצב האומה".
בנובמבר 2011 דורגה במקום השלישי ברשימת הדוגמניות הישראליות המרוויחות ביותר של כתב העת "פורבס ישראל", עם הכנסה מוערכת של 740 אלף ש"ח.
כיכבה בקמפיין מקומי לעידוד התיירות.
החל משנת 2016 תשבי נהפכה לפרזנטורית של חברת הטיפוח "גאיה קוסמטיקס". ב-2017 פרסמה את מותג העיצוב "מיכל נגרין".
היא הנחתה את טקס קבלת הפנים על השטיח האדום ב"אירוויזיון 2019" שהתקיים בתל אביב, ישראל.
בנוסף ב-2019 הנחתה את האירוע לציון 70 שנה לתחרות מלכת היופי של ישראל.
ביוני 2022 נבחרה על ידי כתב העת "פורבס ישראל" כאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל.
ביוני 2024 החלה לשמש כפרזנטורית של מגדל ביטוח ופיננסים.
קריירה > בארצות הברית

ב-1997 עברה תשבי להתגורר בארצות הברית. בתחילה נרשמה ללימודים בבתי ספר פרטיים בלוס אנג'לס למשחק, ריקוד ופיתוח קול.
בשנת 2003, החלה לקבל תפקידים, לרוב חד-פעמיים, בסדרות טלוויזיה בארצות הברית. הסדרה הראשונה בה השתתפה הייתה "המופע של דרו קארי", ולאחר מכן השתתפה בסדרות טלוויזיה אמריקאיות נוספות, בהן "מכושפות", "CSI: מיאמי", "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", "ניפ/טאק", "מיס מאץ'", "זיווגים" ועוד.
תשבי השתתפה גם במספר סרטים הוליוודיים, כשבקיץ 2005 שיחקה בסרט המדע-הבדיוני "איילנד" ("האי") בבימויו של מייקל ביי. ב-2006 גילמה מרגלת בסרט האימה "הצהרה חוקית" בכיכובן של לורן הולי ולייסי שאבר.
בשנים 2006 ו-2007 שימשה כמפיקה בפועל לגרסה האמריקאית של "בטיפול" ברשת HBO, אותה הצליחה למכור ל-HBO ביחד עם יוצר הסדרה המקורית הישראלית, חגי לוי.
בשנת 2009 הופיעה בארבעה פרקים בעונה השלישית של הסדרה האמריקאית "אהבה גדולה" ברשת HBO, בה גילמה דמות של עורכת דין ישראלית. באותה שנה בסדרת "העוקץ" גילמה לפרק אחד סוכנת מוסד לשעבר בשם מיכל דיין שעובדת עם נוכלים, ואף מקללת בעברית.
ב-2015 שיחקה את ליאת בסדרה האמריקאית "דיג", שנוצרה על ידי התסריטאי והבמאי הישראלי גידי רף.
בשנת 2017 הופיעה בפרק ארבע בעונה הרביעית של הסדרה האמריקאית "הרומן" ברשת Showtime, שהישראלי חגי לוי היה אחד מיוצריה וממפיקיה בפועל, בה גילמה דמות של מטפלת EMDR.
פעילות ועמדות פוליטיות

בינואר 2017 עוררה סערה כשהחליטה להגיב לצו איסור הכניסה (צו נשיאותי 13769 – "הגנה על האומה מפני כניסת טרוריסטים זרים לתוך ארצות הברית") לאזרחים משבע מדינות מוסלמיות (מתוך 50 מדינות מוסלמיות בעולם) עליו חתם נשיא ארצות הברית הנכנס דונלד טראמפ, עקב אזהרות טרור, ובעקבותיו תשבי פרסמה פוסט בו היא קראה להמון להשמיע את קולו והשוותה את המתחולל באמריקה לשואה: "השואה סבבה סביב הפתרון הסופי ומחיקת כל היהודים, בדיוק כמו שהאיסור הזה הוא נגד כל המוסלמים". פוסט זה גרר תגובות שליליות רבות נגדה בקרב מגיבים פרו-ישראלים. בהמשך תשבי עוררה הדים בתקשורת בישראל כשכינתה את נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ "לאומן לבן ואוהד נאצים", ש"נותן לאנטישמיות לחזור".
בבחירות בארצות הברית ב־2020 תשבי פנתה לעוקביה הרבים ברשתות החברתיות, צירפה תמונה שלה עם הסטיקר האמריקאי "הצבעתי" וכתבה: "הצביעו לערכים שלכם, לא לפחדים", ותייגה את מועמד המפלגה הדמוקרטית, ג'ו ביידן.
באפריל 2021 יצא לאור ספרה "Israel: A Simple Guide To The Most Misunderstood Country On Earth" ("ישראל: המדריך הפשוט למדינה הכי לא מובנת בעולם"), וב-2024 יצאה לאור גרסה עברית של הספר.
באפריל 2022 שר החוץ יאיר לפיד הודיע כי ימנה אותה לשליחה המיוחדת של משרד החוץ למאבק באנטישמיות ובדה לגיטימציה. באפריל 2023 סיים משרד החוץ את ההתקשרות איתה, לאחר שהתבטאה נגד הרפורמה המשפטית.
באוקטובר 2023, תשבי, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן. הם קראו לשחרור בני ערובה המוחזקים על ידי ארגון הטרור חמאס בעקבות טבח שבעה באוקטובר. הקמפיין שהושק לצד המכתב נקרא #NoHostageLeftBehind. המכתב מדגיש את הרצון לחופש הן לישראלים והן לפלסטינים לחיות בשלום ומגנה את האלימות של חמאס. בנוסף לכך, הפיצה סרטוני הסברה רבים המציגים את אכזריותם הקשה של הטרוריסטים של חמאס כלפי אזרחי עוטף עזה ביום 7 באוקטובר 2023 ובימים שלאחריו, ועוסקת רבות בהסברה לאומית בחוץ לארץ מרגע המתקפה.
בשנת 2024 זכתה באות אבירות מרכז פרס לשלום ולחדשנות לשנה זו, על פעילותה ותרומתה של תשבי להסברה הישראלית במלחמת חרבות ברזל שהחלה עם אירועי הטבח והטרור הפלסטיני ב-7 באוקטובר 2023.
ביוני 2024 העניקה אוניברסיטת רייכמן לתשבי תואר דוקטור לשם כבוד, הניתן לאישים שבלטו בתרומתם למדינת ישראל מאז טבח שבעה באוקטובר.
חיים אישיים

ב-2008 נישאה למנחה הטלוויזיה והרדיו האוסטרלי ממוצא יהודי, אנדרו (אושר) גינסברג (אנ'). בסוף שנת 2011 השניים התגרשו.
בשנת 2013 החלה בזוגיות עם איש העסקים האמריקאי-נוצרי רוס הינקל, ובנובמבר 2015 נולד בנם. ב-2021 הזוג נפרד.
היא בזוגיות עם עורך הדין הישראלי עודד ברק, גרוש ואב לשלושה ילדים.[דרוש מקור].
מתגוררת בלוס אנג'לס.
פילמוגרפיה

| --- | --- |
 טלוויזיה וסדרות ישראליות "אולפנוער", 1993  "רמת אביב גימל", 1995  "שחר", 2001  "הדבר הגדול הבא", 2007  "2.3 בשבוע", 2011 טלוויזיה וסדרות אמריקאיות "המופע של דרו קארי", 2003  "מיס מאצ'", 2003  "זיווגים", 2003  "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", 2003  "CSI: מיאמי", 2003  "ניפ/טאק", 2004  "ה-4400", 2005  "לאס וגאס", 2005  "מכושפות", 2005  "CSI: ניו יורק", 2005  "אהבה גדולה", 2009  "העוקץ", 2009  "NCIS"‏ (2009)  "ולנטיין" (2009)  "הרומן", 2018:  סרטים וקולנוע "חמש דקות בהליכה", 2001  "קישור נקודות", 2003  "איש השלד", 2004  "פאטווה", 2005  "איילנד", 2005  "אקסיות לכל הרוחות"  הרקולס 1997 - דמות: מג; בדיבוב לעברית תיאטרון ובמה "שלושת המוסקטרים"  "סיפור הפרברים"  "דוד"  "השכנים של צ'יץ'"  "בגדי המלך החדשים"  "מאחורי הקולות של המוזיקה"
הערות שוליים

↑  נועה תשבי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
1 2  "Noa Tishby". beautyinterviews.com. 2 בנובמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אורית מרלין-רזונצוייג, אמא של נועה תשבי מתמודדת עם הסרטן שהכה בה שלוש פעמים, באתר Xnet‏, 3 באוקטובר 2018
↑  Ghermezian, Shiryn (19 באפריל 2021). "Israeli-American Actress-Turned-Author Noa Tishby Seeks to Explain 'Misunderstood' Israel in New Book". Algemeiner Journal. נבדק ב-18 באפריל 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  דירוג הדוגמניות המרוויחות של מגזין פורבס
1 2  חיים אתגר, ‏נועה תשבי מספרת על החבר החדש, באתר ‏מאקו‏, 13 במרץ 2014
↑  אירוויזיון 2019
↑  איתי זהוראי, הנשים המשפיעות בישראל לשנת 2022, פורבס ישראל
↑  גיל משעלי, נועה תשבי נגד טראמפ: "גם אני מהגרת", באתר חדשות 13, 31 בינואר 2017
↑  יוני פרוים, נועה תשבי נגד האיש הכי חזק בעולם, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 31 בינואר 2017
↑  נועה תשבי: "בישראל לא מבינים שטראמפ נותן לאנטישמיות לחזור", באתר מעריב אונליין, 20 בפברואר 2017
↑  מאת אור נוף, "הוא לאומן לבן ואוהד נאצים": נועה תשבי תוקפת את הנשיא טראמפ, באתר מגזין את, ‏23 באוגוסט 2017
↑  יפעת הללי אברהם, ‏"מצביעה לנשיא אנטישמי במקום אוהד ישראל", באתר ‏מאקו‏, 5 בנובמבר 2020
↑  בר זגה, נועה תשבי מתגייסת למען ההסברה הישראלית: "עושה כמיטב יכולתי", במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 18 במאי 2021
↑   מורן שריר, בישראל של 2024 התעמולה של נועה תשבי נחוצה יותר ממה שחושבים, באתר הארץ, 25 ביוני 2024
↑  לא רק שחקנית ומנחה: התפקיד החדש של נעה תשבי, באתר ערוץ 7
↑  איתמר אייכנר, לאחר הטור ב-ynet, משרד החוץ התנתק מנועה תשבי: "רק כי דיברתי נגד החקיקה", באתר ynet, 2 באפריל 2023
↑  Matt Donnelly, Hollywood Stars and Executives Thank President Biden for Leadership, Call for Release of All Hamas Hostages, Variety, ‏2023-10-23 (באנגלית אמריקאית)
1 2  ערן סויסה, למרות שפוטרה: איזה מזל שיש לנו עדיין את נועה תשבי, באתר ישראל היום, 22 באוקטובר 2023
↑  מערכת mako סלבס, ‏"פעם שחקנית מהוללת, היום 'מסבירת ישראל'", באתר ‏מאקו‏, 2 בנובמבר 2023
↑  אבירות מרכז פרס לשלום ולחדשנות 2024, באתר www.peres-center.org
↑  אוניברסיטת רייכמן העניקה תארי דוקטור לשם כבוד בסימן גבורה ישראלית
↑  זה נגמר: נועה תשבי ובן זוגה נפרדו, באתר ‏מאקו‏, 10 באוגוסט 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007512755005171  ISNI: 0000 0004 0277 355X  LCCN: no2017147773  NKC: xx0279349  VIAF: 298510061   WorldCat (עם VIAF): 298510061
טלוויזיה בישראל

"נאמנות הטלוויזיה הלימודית" - "הטלוויזיה החינוכית" בתקופת הניסוי (1966–1969).
שידורי הטלוויזיה בישראל החלו בחודש מרץ 1966, במסגרת הטלוויזיה החינוכית. במהלך השנים התפתחו השידורים, ועברו שינויים טכנולוגיים ותרבותיים רבים.
ב־2 במאי 1968 החל לשדר ערוץ "הטלוויזיה הישראלית", (שבמסגרתו שודרו גם שידורי הטלוויזיה החינוכית). מקור המימון העיקרי של הערוץ היה אגרת הרדיו והטלוויזיה, וכן היו לו הכנסות מנותני חסות. במשך קרוב לעשרים שנה היה זה ערוץ השידור הישראלי היחיד. לאחר שהחלו שידורי הטלוויזיה הרב־ערוצית שם הערוץ עבר מיתוג מחדש והוא נקרא "הערוץ הראשון". ב־23 באוקטובר 1986 החל "ערוץ 2" בשידורי תוכן ניסיוניים, וב־4 בנובמבר 1993 עבר לשדר שידורים מסחריים במסגרת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, והכנסותיו באות מפרסומות. שני ערוצים אלה הועברו בשידור קרקעי בשיטת PAL B/G.
בשנת 1989 החלה פעילותן של חברות הטלוויזיה בכבלים, שהעניקו שירותי טלוויזיה רב־ערוצית. ביולי 2000 הצטרפה לשוק הטלוויזיה הרב ערוצית חברת די.בי.אס עם המותג "yes". חברה זו המספקת ללקוחותיה שידורי טלוויזיה רב־ערוצית דיגיטליים דרך לווייני תקשורת. הכנסותיהן של שתי החברות באות מדמי מנוי.
ב־28 בינואר 2002 החל לפעול "ערוץ 10", שהוא ערוץ מסחרי נוסף.
ביוני 2009 החל שידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי בן חמישה ערוצים – עידן+. ביוני 2011 הופסק שידור הטלוויזיה הקרקעי־אנלוגי.
ב־2015 הוחלט על סגירת השידור הציבורי כפי שפעל ועל פתיחת תאגיד שידור חדש שיחליפו. ב־2017 החל התאגיד החדש את שידוריו ורשות השידור נסגרה. ב־2018 נסגרה גם החינוכית. חומרי הארכיון של רשות השידור ושל החינוכית הועברו לרשות התאגיד. התאגיד מפעיל ערוצים אשר מחליפים את פעילותם של רשות השידור והחינוכית.
ב־1 בנובמבר 2017 התפצל ערוץ 2 ובעקבות כך פעלו בישראל שלושה ערוצים מסחריים: קשת 12, רשת 13 וערוץ עשר. ערוץ 10 נאלץ לשנות את שמו בעקבות ההחלטה ובחר למתג את עצמו כ"עשר".
ב־16 בינואר 2019 התמזגו ערוץ 13 וערוץ עשר לערוץ אחד שממשיך לשדר באפיק 13 וממשיך להקרא ערוץ 13. בעקבות כך נפסקו השידורים באפיק 14 ובישראל נשארו שני ערוצים מסחריים מרכזיים.
ב-18 בינואר 2021 זכה ערוץ 20 דאז במכרז לשידור באפיק 14, ובנובמבר של אותה השנה החל לשדר באותו אפיק תחת השם הזמני "ערוץ 14 בהרצה", ולאחר מכן מותג כערוץ "עכשיו 14". למרות שנחשב לערוץ מזערי, יש לו נתח גדול באחוזי המדרוג (רייטינג).
בערוצים המרכזיים בישראל, לוח השידורים בימות השבוע כולל לרוב תוכניות ילדים וסגנון חיים בשעות הבוקר והצהריים, עדכוני חדשות החל משעות הצהריים, רצועת אקטואליה בשעות הערב המוקדמות, תוכנית חדשות מרכזית, ורצועת אקטואליה לילית לקראת השעה חצות. מבנה זה התגבש לאורך שנות השמונים בערוץ 1.
שידור ציבורי > הטלוויזיה החינוכית הישראלית

הטלוויזיה החינוכית הישראלית היא ערוץ הטלוויזיה הראשון שהחל לפעול בישראל. הערוץ החל לשדר ב־24 במרץ 1966 (עם התוכנית "תחושת המספר והכמות" בהנחיית שלומית דקל), תחת השם "נאמנות הטלוויזיה הלימודית" והופנה לתלמידים מגן הילדים ועד לבית הספר התיכון, כשהוא מקנה חומר לימודי בתחומים כגון מתמטיקה ואנגלית, כמו גם בתחומי העשרה שונים. מנחי התוכניות היו מורים שעברו הכשרה להנחיית משדרי טלוויזיה.
שורש הטלוויזיה החינוכית ברצון להפעיל טלוויזיה בישראל, תוך התגברות על ההתנגדות למדיום זה, שנחשב לשלילי ומזיק. התחנה, שהוקמה בידי קרן משפחת רוטשילד, הועברה כעבור שנה לידי משרד החינוך. מאז, היא מופעלת כיחידה במסגרת המשרד ותקציבה מגיע ממשרד החינוך ומתשדירי חסות המשודרים בין התוכניות.
במהלך השנים נוספו לתחנה זו גם תוכניות אקטואליה, משדרי בידור וסדרות טלוויזיה שגרתיות. בשנות השמונים השתנתה מגמת התוכניות לבידור, אקטואליה רכה וחינוך, ובשנים אלו שונה שמה, על פי החלטת שר החינוך יצחק נבון ל"טלוויזיה החינוכית".
עם פתיחת "מבצע שלום הגליל" החל הערוץ לשדר חדשות בתוכנית בשם "שלום הגליל". לאחר המלחמה, התוכנית נותרה ושינתה את שמה ל"ערב חדש", אשר משודרת עד היום.
במשך יותר מעשרים שנה, במה שמכונה בתקשורת הישראלית "עידן הערוץ היחיד", שידרה הטלוויזיה החינוכית את תוכניותיה בשעות הבוקר והצהריים, ואלה היו מכוונות לתלמידי ישראל. בשנות ה-90 של המאה ה-20, כשהשתנתה מפת ערוצי הטלוויזיה בישראל, עם כניסתם לשוק התקשורת של ערוץ 2 והטלוויזיה בכבלים, הורחבו שידורי הטלוויזיה החינוכית אל ערוצים אלה. ב־6 ביוני 1995 החלו השידורים ב"חינוכית 23" – ערוץ המוקדש כולו לשידורי הטלוויזיה החינוכית הישראלית. ב־3 בנובמבר 2005 הפך ערוץ 23 בכבלים ובלוויין ל"ערוץ הבית" של החינוכית, לצד רצועות השידור הקבועות בערוץ הראשון ובערוץ 2.
בשנת 2011 הושק לוח השידורים החדש של ערוץ 23, במסגרתו הוקדשה חצי מהיממה לשידור תוכניות ילדים. בסוף 2012 הורחבו עוד יותר שעות השידור של תוכניות הילדים בערוץ, ומאז הן משודרות מחמש בבוקר עד 20:00 בערב. ב־2014 עבר הערוץ תהליך נוסף של מיתוג־מחדש והושק בו לוח שידורים הכולל תכנים חדשים, שרובם בהפקות מקומיות.
שידור ציבורי > תאגיד השידור הישראלי

בעקבות ניסיונות כושלים לרפורמות בשידור הציבורי להתייעלות בתפקודה וברלוונטיות שלה, הוחלט על הקמת ועדה חיצונית, "ועדת לנדס", שהמלצותיה כללו הקמת גוף שידורים חדש. ההחלטה כוללת את סגירת רשות השידור והחינוכית, מיקור חוץ של מרבית ההפקות הטלוויזיוניות, פעילות נרחבת ברשתות החברתיות והפעלת חטיבת חדשות. לצורך ההקמה חוקק חוק שמסדיר את שידורי התאגיד החדש, את סמכויותיו וחובותיו. הקמתו כללה את הקמת הגוף המפקח על פעילות התאגיד – מועצת התאגיד. התאגיד ממתג עצמו בשם "כאן". התאגיד החל לשדר כשנה לפני סגירת רשות השידור, שבה החל את פעילותו ברדיו ובטלוויזיה, ובמהלך תקופה זו פעילותו הייתה רק באמצעות רשתות חברתיות.
ב־2017 נסגרה רשות השידור ותאגיד השידור הישראלי החל את שידוריו. האפיק המרכזי בו משדר, כאן 11, מחליף את הערוץ הראשון.
ב־2018 הסתיימו שידורי הטלוויזיה החינוכית הישראלית ובמקומה עלה ערוץ "כאן חינוכית" שהחליף אותו תחת תאגיד השידור.
טלוויזיה מסחרית

הטלוויזיה המסחרית בישראל כפופה ומפוקחת על ידי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו המשמש כרגולטור אשר מכתיב תקנות, חוקים ומגבלות לגבי התוכן ואופן מימונו לגופי התקשורת הפרטיים המפעילים ערוצים מסחריים. מימון הערוצים נעשה על ידי פרסומות, חסויות, או אזכור של נותן פרס בתוכנית, שהם מותרים לפי החוק, ותוכן פרסומי, שלמעט אזכור של נותני פרסים - הוא אסור:
תשדירים – תשדיר פרסומת באורך 90–5 שניות על פי בחירת המפרסם. זמן האוויר מתומחר על בסיס אורך התשדיר, כמות הרייטינג בפועל (כמות הצופים שנחשפו לתשדיר), סוג התכנית והערוץ המשדר.
חסויות – תשדיר באורך 6 שניות, המופיע בין 3–2 פעמים במהלך תוכנית. מתומחר על פי מחיר קבוע שנקבע מראש מול הזכיין, בהתאם להערכת הרייטינג מראש.
תוכן שיווקי – אזכור של נותן פרס, לפי הכללים שקבעה הרשות השניה - מותר. תוכן פרסומי אחר המשולב במהלך תוכנית - אסור. מתומחרים בהתאם לעומק השילוב של המוצר בתוכן, רמת החשיפה שיקבל המותג בתוכנית, וצפי החשיפה המשוער של התכנית.
קביעת תמחור הפרסומות נעשה על ידי מדידת הרייטינג באמצעות הוועדה הישראלית למדרוג. עם זאת, לעיתים קיים גם שימוש בתוכן ממומן ככתבות בתוכניות אקטואליה. הפרסומות עוברות אישור לפני עלייתן לשידור על ידי הרשות השנייה שביכולתה לפסול פרסומות על פי קריטריונים שהגדירה. הרייטינג נמדד בנקודות – מספר דקות הפרסום ששודרו בערוצים כפול שיעור הרייטינג שנמדד באותן דקות. מרבית שוק הפרסום בטלוויזיה נשלט על ידי חברות שרוכשות במרוכז זמן פרסום עבור כמה משרדי פרסום או לקוחות. חלק מן הערוצים מבצעים מיקור חוץ להליך הניהול של רכש זמן פרסום לחברת פרסום חיצונית. למרות היות הערוצים מועברים גם באמצעות פלטפורמות הטלוויזיה הרב־ערוצית, הן אינן משתתפות במימון הערוצים. החוק הישראלי מחייב פלטפורמות אלו לשדר את ערוצי הברודקאסט, כולל שידורי הטלוויזיה המסחרית ומכתיב כללים נוספים לגבי אופן השידור, כמו מספר האפיק בו יועבר. בשונה משאר העולם, בערוצי כבלים בארץ קיים איסור לשדר פרסומות ותוכן שיווקי.
טלוויזיה מסחרית > בשיטת הזכיינות > ערוץ 10

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ערוץ עשר (נקרא בעבר: "ישראל 10", ועד אוקטובר 2017: "ערוץ 10") הוא ערוץ טלוויזיה מסחרי, אשר ממומן באמצעות שידור פרסומות. הערוץ נקלט בבתי הצופים באמצעות חברת הכבלים ("HOT"), חברת הלוויין ("yes") או באמצעות עידן+. הערוץ מועבר באופן חופשי גם באמצעות הלוויין "עמוס".
במרץ 2000 פורסם תיקון לחוק הרשות השנייה, שבישר את הקמתו של ערוץ מסחרי נוסף במדינת ישראל, ערוץ 10, שישדרו בו שני זכיינים. שתי הזוכות במכרז נבחרו לאחר פרשה משפטית ארוכה, שבסופה נקבע בבית המשפט העליון ש"ישראל 10" ו"שידורי עדן", בניהולו של מוטי קירשנבאום, הן הזוכות במכרז להפעלת הערוץ. בכך הפך בית המשפט העליון החלטה של בית המשפט המחוזי שקבע שהזוכות הן "ישראל 10" ו"אפיק רום" בניהולו של דן מרגלית. הערוץ החל את שידוריו בט"ו בשבט תשס"ב, 28 בינואר 2002. בשל עיכוב בהיערכותו של הזכיין השני, "שידורי עדן", עקב בעיות משפטיות, הזכיין "ישראל 10" קיבל את האפשרות לשדר במהלך כל שבעת ימי השבוע. ב־1 ביולי 2002 אישרה מועצת הרשות מיזוג בין שתי הקבוצות שזכו במכרז: "ישראל 10" ו"שידורי עדן", בכפוף לכמה תנאים. מ־21 באוגוסט 2002 מפעיל את ערוץ 10 זכיין אחד, וחברת חדשות הממומנת על ידי הזכיין.
לקראת העלייה לאוויר הפיק הערוץ תוכניות בידור, דרמה, אקטואליה ותעודה, קנה סדרות רכש מובילות, חתם על הסכם עם הטלוויזיה החינוכית ועם "חדשות ישראל", שהפיקה עבור ערוץ 10 שתי מהדורות חדשות בכל יום בהגשת יעקב אילון. מנהלי הערוץ, ובראשם מי ששימשו בעבר כמנכ"ל הערוץ הראשון רוני אלגרנטי ויוהנה פרנר, קיוו לייצר הרגלי צפייה חדשים לצופה הישראלי בעזרת רצועות שידור יומית קבועות – אמצעי שהתאפשר רק לערוץ 10 ולא לערוץ 2 בשל חלוקת ימי השידור של האחרון בין כמה זכיינים. בנוסף תכננו להרחיב את גבולות שעות צפיית שיא (ה"פריים טיים") ולהתחילן מדי יום בשעה 19:00 עם מהדורת חדשות.
הערוץ נושא הפסדים שוטפים מאז הקמתו וחובותיו בסך 60 מיליון ש"ח למדינת ישראל, כמו גם חובות נוספים לקרן אוריגו (30 מיליון ש"ח) ולקרן לקולנוע (20 מיליון ש"ח) עלולים להביא לסגירתו. מחקרים במשפט והרגולציה של התקשורת העלו כי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, אשר פיקחה על תפקודו של ערוץ עשר, כשלה בהיבטים שונים, בהם היעדר כינון ושימוש בכלי אכיפה מספיקים, שימוש מוגזם בכלי של רגולציה הסכמית, והזדהות יתר עם הזכיין ישראל עשר עד כדי הגנה מלאה על האינטרסים שלו להמשיך ולהחזיק בזיכיון לערוץ אף נוכח הפרות משמעותיות ומתמשכות של תנאי הרגולציה.
יחד עם פיצול ערוץ 2 בנובמבר 2017, עבר הערוץ לשדר באפיק 14 בחברות הכבלים והלוויין, בו זכה במכרז לבחירת האפיקים.
בינואר 2019 מוזג ערוץ עשר עם רשת, ואפיק 14 הוחשך.
טלוויזיה מסחרית > מעבר לשיטת הרישיונות

בשלהי 2014 נדונה הצעת חוק לפיצול ערוץ 2, המציעה שסיום תקופת הזיכיון יוקדם מ־2017 לאפריל 2015, ועם סיום תקופת הזיכיון יחלו הזכייניות לפעול באפיקים נפרדים. מהות ההצעה היא סגירת ערוץ 2 כפי שפעל עד 2015, והקמת ערוץ נפרד לכל בעל רישיון לשידור מסחרי. הזכייניות רשת וקשת הודיעו כי הן מעדיפות להמשיך לפעול תחת הזיכיון הנוכחי עד תום תקופתו המקורית ב־2017. לבסוף נעצרה ההצעה והחוק לא הועבר. ב־13 באוקטובר 2016 נודע כי רשת הגישה בקשת רישיון למעבר ל־7 ימים בשבוע, ובעקבות זאת גם קשת הגישה בקשת רישיון ל־7 ימים בשבוע.
ב־26 באפריל 2017 פורסם שהחל מנובמבר 2017 "קשת" תעבור לאפיק 12, "רשת" תעבור לאפיק 13 ואפיק 22 יוחשך.
טלוויזיה מסחרית > ערוצים מסחריים זעירים

באוגוסט 1997 אישרה הממשלה את דו"ח ועדת יוסי פלד, שהוקמה להכנת הצעה להרחבת מערך שידורי הטלוויזיה והרדיו לציבור וארגונו מחדש. הדו"ח המליץ לאמץ מדיניות חדשה ליצירת שוק חופשי של תקשורת אלקטרונית, אשר תושתת על העיקרון של "שמיים פתוחים" לכל. הוועדה המליצה על מתן רישיונות לשידורי לוויין ישירים לבית הצרכן (טלוויזיה מלוויינים – YES), הקמת ערוץ מסחרי נוסף (בהמשך ערוץ 10) והקמת חמישה או שישה ערוצים ייעודיים – בשפה הערבית, לדוברי רוסית ואמהרית, למורשת ישראל, ערוץ של מוזיקה ישראלית, ערוץ חדשות ומידע, שימומנו כולם מפרסומת מסחרית.
בשנת 1998 פרסם משרד התקשורת, באמצעות המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין, את המכרז למיון מוקדם להקמת חמישה ערוצים ייעודיים שמימונם מפרסומות ומטרתם לפנות לפלחי אוכלוסייה מסוימים ולא לכלל האוכלוסייה כמו בערוצי הברודקאסט. ההחלטה כללה הקמה של ערוץ בערבית (הלא TV), ערוץ חדשות (ערוץ החדשות הייעודי), ערוץ ברוסית (ערוץ 9), ערוץ מוזיקה (ערוץ 24) וערוץ מורשת (ערוץ 20). אך לאחר פרסום המכרז למיון המוקדם, פרסום מכרז פרטני לערוץ התעכב במשך מספר שנים.
בעקבות החוק שעבר בכנסת בעניין שידור חדשות בערוץ 20, אשר כונה "חוק ערוץ 20", ב־2018 הוצאו הערוצים הייעודיים מאחריותה של המועצה לשידורי כבלים ולוויין והועברו לידיה של הרשות השנייה.
מרבית ערוצים אלה, למרות שאינם ממומנים על ידי חברות הטלוויזיה הרב־ערוצית, אלא מפרסומות, מועברים רק על גבי פלטפורמה זו. הערוצים אינם משלמים על העברת שידוריהם בפלטפורמה זאת. חלק מן הערוצים הצטרפו למערך עידן+, למרות שמרביתם ביטלו את חברותם, עקב התשלום הגבוה על השימוש בפלטפורמה בסך 2 מיליון שקל בשנה.
טלוויזיה רב־ערוצית (אנ') > תחילת העידן הרב־ערוצי > קו־חד

בתחילת עידן הטלוויזיה בישראל, סבלה העיר נתניה מבעיות קליטה של הטלוויזיה הישראלית עקב הימצאותה על קו התפר בין המשדרים בחיפה למשדרים בתל אביב. בשנת 1969 הוקמה חברת "קו־חד" שהייתה חברת הכבלים הראשונה בישראל. החברה הוקמה מתוך מטרה לספק ברישיון שירותי "אנטנה מרכזית" (על פי תקנות הממשלה).
על גבי התשתית של חברת "קו־חד", שידרה החברה שידורי טלוויזיה של ארצות שכנות. החברה בקשה ממשרד התקשורת רישיון לשידורים אלו, אולם משרד התקשורת סירב ובג"ץ אישר את ההחלטה. החברה שידרה בלא רישיון ועם השנים החברה התבססה והגיעה לאחוז חדירה גבוה בעיר נתניה. החברה העבירה גם ערוצים לוויניים, שיווקה חבילת ערוצים מורחבת ע"ב ממיר (שנקרא "פָענֵח"), ואף שקלה להתחיל בשידור של ערוץ עצמאי. משרד התקשורת נאבק כנגד החברה, אך לאחר פשיטה על השידורים בשנת 1980 קבע שופט בית המשפט המחוזי שהשידורים חוקיים.
טלוויזיה רב־ערוצית (אנ') > תחילת העידן הרב־ערוצי > טלוויזיה פיראטית

בשנת 1981 הגיעה לנמל אשדוד האנייה "אודליה", לאחר שבוצעו ממנה מספר שידורי טלוויזיה נסיוניים. האנייה ביצעה מספר הפלגות ושידורים, אך פעילות השידורים נתקלה בשיבושים, בנושאי רגולציה, ובהתנגדות מצד רשות השידור שאף הגיעה להנחיה של מנכ"ל רשות השידור למנוע כתבת טלוויזיה בנושא.
בסוף שנות ה־80 החלו לצמוח בערים השונות רשתות פיראטיות של טלוויזיה בכבלים, שהציעו שידורים של סרטים. רשתות אלו החלו כרשתות מצומצמות בגודל של מספר בתים, והגיעו בשיאן לכיסוי של שכונות שלמות. הכבלים הועברו בצורה פיראטית, בין גגות הבתים, ועם התפשטותן החלו להיות מותקנים מגברים, ובמקומות מסוימים אף שודרו מספר ערוצים. הפעילות מומנה בדמי מנוי שנגבו מהלקוחות, וכן מפרסומות ביתיות של עסקים בשכונה כגון חנויות מכולת ומוסכים. ניסיונות משרד התקשורת והמשטרה להילחם בתופעה לא צלחו, ורשתות פירטיות שנותקו הוחלפו לעיתים על ידי רשתות אחרות. בדומה לרדיו הפיראטי בישראל, הוחלט שהדרך היחידה להילחם בכבלים הפיראטיים הוא מתן זיכיונות לרשתות כבלים חוקיות. כך למעשה דחפו הכבלים הפיראטיים לשינוי מפת התקשורת בישראל. כניסתן של הרשתות החוקיות, שמטה את בסיס פעולתן של הרשתות הפיראטיות, והן חדלו מלהתקיים.
טלוויזיה רב־ערוצית (אנ') > תחילת העידן הרב־ערוצי > מיסוד הכבלים

החוק המסדיר את פעילות הטלוויזיה בכבלים התעכב במשך שנים רבות, ופרט לחברת קו־חד, לא ניתנו רישיונות נוספים עקב הוויכוח האם ראוי להעביר במערכות הכבלים גם ערוצים ממדינות ערב השכנות (שהיו מדינות אויב) בנוסף לערוץ הטלוויזיה הישראלית[דרוש מקור].
עם התפתחות הווידאו טייפ הביתי, מערכות של כבלים פיראטיים החלו לשדר ערוצים עצמאיים ובהם בעיקר סרטי קולנוע (מושכרים מספריות וידאו), וחלקם אף העבירו שידורים של ערוצים לוויניים. עקב התפתחויות אלו הכבלים הפיראטיים זכו לפריחה, שעודדה את הממסד להסדיר את פעולת הטלוויזיה בכבלים. משרד התקשורת עסק רבות במאבק נגד השידורים הפיראטיים.
בסוף שנת 1989 החלה חברת מת"ב לבצע בעיר בת ים פעילות של טלוויזיה בכבלים באופן חוקי בישראל. בשנת 1990 החלו לפעול חמש חברות חוקיות, שפעילותן הוסדרה על פי חוק הבזק ובאמצעות מכרז. חוק זה קבע כי כל אחת מהחברות תשדר באזור אחר בארץ, כלומר תהווה מונופול מקומי. פעילות החברות, הערוצים והשידורים יפוקחו על ידי המועצה לשידורי כבלים ולוויין, שתפעל מטעם משרד התקשורת.
חברת קו־חד התמודדה על המכרז לטלוויזיה בכבלים באזור נתניה וטבריה. עם זכייתה של חברת מת"ב במכרז וכניסתה לאזור נתניה באמצע שנות התשעים, סיימה חברת קו־חד את שידוריה. כבלים וציוד ששימשו את החברה נותרו מותקנים, אך ללא שימוש, במשך עשרות שנים בין גגות ובארונות התשתית של בניינים בנתניה.