stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההתפתחות העירונית של חיפה

דוגמאות לסגנונות הבנייה השונים בחיפה. משמאל - מבנה ערבי מתחילת המאה ה-20. במרכז התמונה - הסגנון הנאו-קלאסי של המבנים הבהאיים, בראש התמונה - מלון "דן" הבנוי בסגנון האדריכלות המינימליסטי ומלון "נוף" הבנוי בסגנון הברוטליסטי ובצד שמאל עליון - הסגנון המודרני של מגדלי פנורמה.
תכנונה העירוני של חיפה הוא תכנון יוצא דופן מבחינה עירונית. שונות זו נוצרה הן מסיבות טופוגרפיות - המבנה הטופוגרפי של הר הכרמל, שעליו ולמרגלותיו נבנתה חיפה, והן מסיבות היסטוריות הקשורות לאירועים ההיסטוריים והמאבק בין התנועה הלאומית הפלסטינית לבין התנועה הציונית.
העת העתיקה

בתל שקמונה נמצאו עדויות ארכאולוגיות לקיומו של כפר דייגים קטן החל מן המאה ה-16 לפנה"ס. במאה ה-15 לפנה"ס הוקם יישוב ששימש נמל בתל אבו הואם. יישוב זה התקיים עד התקופה ההלניסטית-רומית.
סביב חיפה המשיכו להתהוות כפרים עקב התפתחות יישובים אחרים ודרכים שקישרו ביניהם. במהלך הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל (במאה השישית לפנה"ס) התפתחו ערי הנמל עכו, תל דור ויפו. הדרך בין שני היישובים שמדרום לחיפה לבין עכו, עברה במקום שבו שוכנת כיום העיר חיפה. לאורך הדרך התפתחו כפרים וכך קרה גם באזור זה. ארבעה יישובים התקיימו בו זמנית בשטח חיפה המודרנית - בשקמונה, בתל אבו הואם וכן היכן שנמצאים היום דרך העצמאות ובת גלים.
המאה ה-19

בתחילת המאה ה-18 הייתה חיפה כפר דייגים קטן. דאהר אל-עומר הרס את חיפה הישנה והקים ממזרח לה עיר מוקפת חומה. בחומה היו שני שערים: שער עכו בצידה המזרחי, ממנו נמשכה הדרך לעכו, ושער יפו בצדה המערבי, ממנו נמשכה דרך יפו שהובילה מערבה ודרומה. מעל העיר בנה עומר את מצודת בורג' א-סלאם כדי שתגן על העיר (אזור גן הזיכרון של היום). בנוסף בנה בית מכס ובית ממשל (בית הסראייה) בסמוך לנמל. עיר זו התקיימה מן המאה ה-18 ועד להריסתה בשנת 1949 בידי ממשלת ישראל.
ההתיישבות המרכזית הראשונה מחוץ לחומות העיר העתיקה הייתה המושבה הגרמנית, בשנת 1868. בראשית שנות ה-90 הוקמה השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות - ארד אל-יהוד.
המאה ה-19 > מבנים בעלי חשיבות

בית העם הטמפלרי
בית אוליפנט
בית דיק
בית שומאכר
כנסיית סנטה אנה
מכון הרדג
בית קלר
כנסיית א-סיידה
המאה ה-20 > ראשית המאה ה-20

בראשית המאה ה-20 החלה ההתפתחות של השכונות היהודיות לכיוון מערב ודרום ונבנו שכונות בין העיר העתיקה למושבה הגרמנית. המבנה העיקרי באזור ההתיישבות החדש היה בניין הטכניון ולצדו בניין בית הספר הריאלי, בהדר הכרמל.
המאה ה-20 > שנות ה-20

בין השנים 1919–1920 תכנן מתכנן הערים הבריטי פטריק גדס תוכנית-אב עבור אזורי הדר הכרמל, מרכז הכרמל ואחוזה. מאוחר יותר (בשנים 1922–1923) הכין גדס תוכנית עבור אזור "הכרמל האדום" - לימים שכונת נווה שאנן.
בשנת 1923 נערכה תחרות לתכנון המרכז המסחרי בחיפה ותוכניתם של האדריכלים מנדלסון ונויטרה זכתה, אולם התוכנית השמרנית יותר של האדריכל פריץ קורנברג הייתה זו שבוצעה לבסוף.
שכונת הדר הכרמל הוקמה כ"עיר גנים" על פי תוכניתו של ריכרד קאופמן משנת 1922, ובדומה לאחוזת בית נועדה להוות אזור מגורים והשכלה, ללא אזורי מסחר.
סגנון הבנייה שאפיין את שנות ה-20 היה סגנון אקלקטי ששילב מוטיבים ים-תיכוניים עם הסגנון הבינלאומי. האדריכל המזוהה עם הסגנון האקלקטי הוא אלכסנדר ברוולד אשר תכנן את בניין הטכניון הישן בהדר.
המאה ה-20 > שנות ה-20 > מבנים בעלי חשיבות

בניין הטכניון
בניין עיריית חיפה
בניין בנק אפ"ק
המאה ה-20 > שנות ה-30 וה-40

בשנת 1929 הזמינה חברת גב ים את מתכנן הערים הבריטי סר פטריק אברקרומבי (Patrick Abercrombie(אנ')) לתכנן את אזור מפרץ חיפה, ועל פי תוכניותיו הוקמו אזורי התעשייה במפרץ, שדה התעופה של חיפה וכן המסוף לצינור הנפט העיראקי ובתי הזיקוק.
בסוף שנות ה-20 ייבשו הבריטים את אזורי הים הצפוניים לקו מסילת הברזל של ימינו, והקימו באזור זה את המרכז המסחרי העירוני סביב "רחוב המלכים" (רחוב העצמאות של ימינו) - שנבנה בסגנון מנדטורי אופייני יחד עם "שכונת בת גלים". בניית המרכז המסחרי העירוני פרי תכנונו של האדריכל הבריטי קליפורד הולידיי שמרה על חזית אחידה משני צידי הרחוב כאשר לכל רחוב המתחבר אל הרחוב ישנם 2 בניינים המוצגים כמו שער בתחילת הרחוב ותחתיהן הוקמו מעברים עבור הולכי רגל בין רחוב אל רחוב. סגנון בנייה זה נחשב שונה מסגנון הבאוהאוס ונקרא "סגנון מנדטורי". בשנת 1933 נפתח נמל חיפה ורחוב המלכים הפך למרכז המסחר החיפאי.
על אף שעל פי התוכנית המקורית שכונת הדר הכרמל נועדה להוות אזור מגורים בלבד, בשל מאורעות תרפ"ט (1929) החלה הקמת מרכזים מסחריים בשכונה. העיר של אותם ימים הייתה למעשה מפוצלת בין שתי "ערים" נפרדות – העיר התחתית מזה והדר מזה. מרכז העיר היה מאוכלס ברובו בערבים ואילו הדר הכרמל צמחה כגרעין התיישבות עירונית עברי, שאת ההשראה להתפתחותו שאב מהעיר תל אביב. בין שני הרבעים התקיימה אינטראקציה דואלית, של חשש ותלות, עוינות וצורך הדדי, והוסדרו ביניהם קשרי תחבורה, מסחר ותעסוקה. בשנות ה-30, בשל המונופול הערבי על סיתות האבן והשאיפה של המוסדות הציוניים להמשיך את תנופת הבנייה בעיר, פסק ציפוי הבניינים באבן והחל ציפוי בניינים בטיח. לאחר חנוכת בית החרושת למלט "נשר" פנו מוסדות היישוב לשלטון הבריטי וביטלו את צו העזר העירוני הדורש ציפוי הבתים באבן (צו הקיים עד היום בירושלים). בין השנים 1935–1937 נבנתה הקומה הראשונה של בית הקרנות המפריד בין בניין הטכניון לרחוב הרצל (בתכנונו של יוסף קלארווין. שכונת הדר התפתחה מזרחה ובית הכנסת הגדול נבנה בשנת 1937, ומערבה לכיוון כיכר מסריק, בהתאם לתכנונו של האדריכל אדולף רדינג (בין השנים 1941–1943).
בשנת 1938 הוקם בכרמל המרכזי גן בוטני (היום גן האם), בו התפתח בהמשך גן החיות הלימודי חיפה. ב-1939 החלה בניית המרכז המסחרי בשכונה, ב"כיכר הצנובר", המהווה כיום אזור בילויים מרכזי. תושבי מרכז הכרמל התנגדו לבניית מרכז מסחרי זה מאחר ששאפו ששכונתם תהיה שכונת מגורים בלבד.
הסגנון המאפיין את הבנייה החיפנית בשנים אלה הוא הסגנון ההומוגני של האדריכל יוחנן רטנר, סגנון הקרוב במהותו לאסכולה הווינאית של האדריכלים ואגנר והופמן (אין מדובר בסגנון הבאוהאוס).
בעקבות המרד הערבי הגדול נערכה תחרות של ועד שכונת הדר הכרמל לבניית בניין שוק תלפיות אשר נועד להחליף את השווקים הערביים של העיר. בתחרות זכה האדריכל משה גרשטל והמבנה הוקם בשנת 1940.
שכונת בת גלים הוקמה במערב העיר כשכונת עיר גנים, גם היא בתכנונו של קאופמן. הבנייה בשכונה הייתה הן בסגנון האקלקטי והן בסגנון הבינלאומי. בין היתר נבנו בה בשנת 1933 בניין הקזינו (על פי תכנונו של האדריכל גולדברגר) ובשנת 1937 בניין בית החולים רמב"ם (בסגנון הבינלאומי, על פי תוכניתו של מנדלסון).
המאה ה-20 > שנות ה-30 וה-40 > מבנים בעלי חשיבות

בית הקרנות
בניין בית המשפט
שוק תלפיות
קזינו בת גלים
המאה ה-20 > שנות ה-50

שנות ה-50 של המאה ה-20 מאופיינות בבניית שיכוני מגורים בסגנונו של לה קורבוזיה - שיכונים שנועדו לאפשר את הוצאת העולים החדשים מהמעברות. דוגמאות לבנייה זו מצויות בשכונת רמת הדר, בקריית אליעזר ובנווה שאנן. מבנים אלה נבנו מבטון מזוין וצורתם צורת קופסה. בשנים אלה נבנה המבנה הראשון של המרכז הבהאי העולמי - מקדש הבאב בעל הכיפה המוזהבת שהפכה לאחד מסמליה של חיפה.
המאה ה-20 > שנות ה-60 וה-70 - התקופה הברוטליסטית

בשנות ה-60 וה-70 נבנו על רכס הכרמל מספר בניינים אשר שינו את קו הרקיע של ההר, ובעקבות כך יצרו ויכוח ציבורי רב. הראשון שבהם היה מבנה מלון "דן כרמל", שנבנה בין השנים 1961–1963 על פי תוכניתו של האדריכל רוזוב. בשנות ה-70 נבנה מלון "נוף". מבנה נוסף השובר את קו הרכס הוא מגדל אשכול על-פי תוכניתו של האדריכל הבינלאומי אוסקר נימייר. בניין ברוטליסטי מובהק אשר שינה את קו הרקיע בחלק התחתון של חיפה הוא בניין התחנה המרכזית של אגד בתכנונם של רוזוב, אריה שרון, בנימין אידלסון ואריה פרייברגר.
המאה ה-20 > שנות ה-80 וה-90

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מגדלי "דן פנורמה" שנבנו בשנת 1980 מהווים דוגמה לבנייה המתעלמת ממאפייני הר הכרמל. המגדלים, שתוכננו על ידי האדריכלים גלעד וקומט, שוברים את קו הרכס וניתן לראותם מרחוק. בשנים אלה הושלמה בניית הגנים הבהאיים על בנייניהם הבנויים בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית.
המאה ה-21 - התקופה הפוסט-מודרנית

המבנים המאפיינים את הסגנון הפוסט-מודרני של תקופה זו הם מגדל המפרש וכן היכל המשפט, המרכז את בתי המשפט בעיר ובנוי בצורת ספינה. קריית הממשלה על שם רבין ובה מגדל המפרש ומבנים נוספים נבנו על השטח שבו שכנה עד 1949 העיר העתיקה של חיפה. עד הקמתה של הקריה, היה שטח העיר העתיקה לשעבר כמעט ריק ממבנים.
ראו גם

היסטוריה של חיפה
רובעי חיפה
עיור בישראל
היסטוריה עירונית ואזורית
לקריאה נוספת

יוסי בן-ארצי, 'להפוך מדבר לכרמל': התהוות הכרמל כמרחב נבדל בעיר מעורבת, 1948-1918, הוצאת מאגנס, ירושלים, תשס"ד.
גילברט הרברט וסילבינה סוסנובסקי, "התפתחותה של חיפה 1918–1948 – תכנון וארכיטקטורה", בתוך: חיפה בהתפתחותה 1918–1948, עידן 12, ירושלים, יד יצחק בן-צבי, 1989, עמ' 45–58.
שמעון שטרן, התפתחות המערך העירוני של חיפה בשנים 1918–1947, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור, האוניברסיטה העברית, 1974.
הערות שוליים

↑  ביקורת: עירית עמית כהן, ‏המרחב השלם וחלקיו, קתדרה 123, מרץ 2007, עמ' 177-173.
בית העם הטמפלרי
המבנה הראשי של הטכניון - 1913
בניין בית הספר הריאלי
מקדש הבאב והגנים הבהאים במרכז הבהאי העולמי
מגדל אשכול
מגדל קריית הממשלה על שם יצחק רבין בחיפה, אשר הפך מאז הקמתו לאחד מן הסמלים הוויזואליים המזוהים עם העיר
הכניסה להיכל המשפט חיפה, בין המודרניים והמפוארים במבני מערכת בתי המשפט בישראל. הבניין נבנה כדוגמת ספינה על מנת לסמל את אופייה של העיר ואת קרבתו של המבנה לנמל חיפה.
קשת (מכ"ם)

| --- | --- |

מוכמות מיחידת הקשתות (גדוד נשר 414) מתקינות מכ"ם קשת על גבי תק"ש בעת אימון במחנה צריפין
 מידע כללי
 סוג:  מכ"ם
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  Airborne Instruments Laboratory, Division of Cutler-Hammer
 משקל:  46 קילוגרם
 מחיר ליחידה:  כ-35,000 דולר (במחירי 1972)
 יחידות שיוצרו:  כ-600
 היסטוריית שירות
 תקופת השירות:  1969–2003 (כ־34 שנים)
 מדינות משתמשות:  ארצות הברית ארצות הברית  נאט"ו כוחות נאט"ו ישראל ישראל  פקיסטן פקיסטן (דור שני) הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת (דור שלישי)  ערב הסעודית ערב הסעודית (דור שלישי)
 מלחמות:  מלחמת ההתשה מלחמת ההתשה בבקעת הירדן מלחמת יום כיפור מבצע ליטני מלחמת שלום הגליל  תקופת הלחימה בדרום לבנון (1985–2000)
יחידת המשדר/מקלט/אנטנה של הקשת על גבי חצובה ולידה יחידת הבקרה
חיילי גדוד "נשר" מתקינים את מכ"ם הקשת בעת אימון
מכ"ם קשת (בצבא ארצות הברית נקרא AN/PPS-5 Ground Surveillance Radar) הוא מכ"ם קרקעי נייד, תוצרת ארצות הברית, שנועד לעקוב אחר תנועת כוחות אויב בלילה ובתנאים של ראות לקויה. הקשת הייתה בשימוש צה"ל במשך כ-35 שנים והופעלה בעיקר על ידי חיילות לאורך קו העימות וגבולות המדינה.
פיתוח

פיתוח המכ"ם החל בשנת 1962, על ידי חברת AIL, שזכתה במכרז של צבא ארצות הברית לפיתוח דור חדש של מכ"ם קרקעי, מול שני דגמים מתחרים, PPS-10 של חברת ג'נרל דיינמיקס ו-PPS-9 של חברת RCA, שלא נכנסו לייצור. הוא נועד להחליף את הדגם הקודם PPS-4, שפותח בשנת 1955 והיה בייצור סדרתי החל מ-1959, שטווח הגילוי היעיל שלו הוא היה רק 5.5 ק"מ.
בנוסף לצבא ארצות הברית השתתפו בתוכנית הפיתוח נציגי חיל הנחתים של ארצות הברית והמרכז לחקר התעופה בניו יורק. בשנת 1962 נחתם חוזה עם AIL לייצור חמישה אבות טיפוס של ה-PPS-5. הבדיקות נמשכו בשנים 1963–1966, בתנאי שטח שונים ותחת השפעת גורמי אקלים שונים. הדגמים הראשונים נבנו על בסיס אלקטרוניקה של שפופרת קרן קתודית. בינואר 1964 החלו להשתמש באלקטרוניקה מבוססת על טרנזיסטורים. לצורך הניסויים הצבאיים הראשוניים סופקו שלוש יחידות PPS-5 שעברו בדיקות בפורט אורד, קליפורניה, בפורט בראג, צפון קרוליינה, בפורט וואצ'וקה, אריזונה ואתרי ניסוי צבאיים אחרים, שלאחריהם באביב 1966 נשלחו אבות טיפוס לבדיקה על ידי צוות של חיילים אמריקאים בווייטנאם, שם נבדקו על ידי יחידת הכומתות הירוקות בין אפריל ליולי 1966 ועברו את הדרישות שהוצגו בפניהם. המבחנים הצבאיים הצליחו וכתוצאה מאלה הוחלט להתחיל בייצור המוני של המכ"ם.
ביולי 1966 נחתם חוזה ראשוני, בשווי של יותר מ-4 מיליון דולר, עם AIL לרכישת 120 יחידות PPS-5 וחלפים. ה-PPS-5 היה אמין יותר בתנאי שטח מדורות קודמים של מכ"מים קרקעיים, עם שיעורי כישלונות ותקלות נמוכים יותר בתנאי פעולה דומים, חסכוני מבחינת צריכת אנרגיה וכמעט ללא רעש, מה שהיה חשוב במיוחד בתנאי הלחימה בווייטנאם, בהם כל צליל ששמע האויב בלילה יכול היה להסגיר את מיקום המפעיל. לאותה מטרה הקשת הייתה מצוידת במסוף מפעיל חיצוני, כך שבמקרה של גילוי וירי על עמדת האנטנה, המפעיל יכול להיות מוסתר במרחק מה ממנה. הקשת הראתה יעילות נמוכה למלחמה בג'ונגל, בו צמחייה צפופה, אך הייתה אמינה בשדות אורז פתוחים, ופעלה תוך סינון אוטומטי של רעשי רקע טבעיים. פרמטר נוסף שהשפיע משמעותית על טווח הגילוי היה מהירות הרוח מעל פני האדמה, מה שהגדיל את ההשפעה של רעש טבעי, אך אפילו עם מהירות רוח שעלתה על 30 קמ"ש, ניתן היה להבחין בין יעד נע לבין גילויים שגוים, כלומר אותות המשתקפים מעצים, שיחים ופריטי שטח אחרים.
עקרון הפעולה

הקשת מבוססת על השימוש בקיזוז תדרים של אפקט דופלר לגילוי יעדים נעים. אות המיקרוגל בתדר שבין 16 ל-16.5 ג'יגה-הרץ המשודרת על ידי אנטנת המכ"ם הכיוונית לעבר עצם כלשהו מוחזרת עם הסטת תדר ביחס לתדר המשודר ומחוון היעד הנע מאפשר לסנן ביעילות את ההפרעות מאובייקטים נייחים, ומציג למפעיל על המסך את האובייקט הנע רק בגזרה מסוימת. סריקת אזימוט מבוצעת על ידי סיבוב של אנטנה פרבולית.
מכ"ם ה"קשת" שולח אות אלקטרומגנטי וקולט החזר מן המטרה הנעה. בשל התנועה של המטרה נוצר הפרש בין תדר האות המשודר לבין תדר ההד הנקלט מהמטרה הנעה, אשר מתורגם לצליל. הצליל לא רק מעיד על נוכחות העצם הנע בגזרה, אלא על פי סוג הצליל, "קשתים" מקצועיים יכולים לזהות את סוג המטרה ולהבדיל בין אדם בודד, קבוצת אנשים, רכב קל או נגמ"ש נוסע, או סתם חיית בר שנעה בשטח.
מפרט טכני

הקשת מסוגלת לגלות, בקו ראייה, אדם מהלך במרחק של עד 5 ק"מ וכלי רכב וקבוצת אנשים במרחק של עד 10 ק"מ, ביום או בלילה. המערכת הייתה מיועדת במקור לשימוש על ידי יחידות חי"ר בחזית הלחימה. המכ"ם נבנה במארז קשיח העמיד במים לעמידות בתנאי שטח קשים, שניתן לנשיאה על ידי שניים או שלושה לוחמים, או להתקנה על כלי רכב. הקשת כוללת שתי יחידות, יחידת משדר/מקלט על חצובה, שעליה גם מורכבת האנטנה השוקלת כ-25 קילוגרם, ויחידת השליטה שהיא תיבה הכוללת מסך בקרה ומתגי תפעול במשקל 21 קילוגרם. איתור וזיהוי היעדים מתבצע באמצעות שמע (אוזניות או רמקול) ותצוגת המסך. הצליל החוזר מן המטרה אפשר למפעיל מנוסה לזהות האם מדובר בבעל חיים או באדם, באדם בודד או בקבוצת אנשים, ברכב קל או ברכב כבד. שתי היחידות מחוברת זו לזו באמצעות כבל באורך עד כ-50 מטר כך שיחידת המשדר/מקלט/אנטנה יכולה להיות ממוקמת במרחק מה מהמפעילים. מקור הכוח היה סוללות אבץ-פחמן נטענות 24 וולט או מצבר רכב. על הצג מופיע פס שסורק את הגזרה הלוך ושוב בצורה אוטומטית, וכאשר המפעיל מזהה מטרה על הצג הוא עוצר את הסריקה, מעביר את המערכת למצב עקיבה ו"ננעל" על המטרה באופן ידני, בעזרת פקדי שליטה (גלגליות שמוקמו בצדי הצג), ומדווח לכוחות בגזרה על זיהוי מטרה. דיוק הטווח של ה"קשת" נע סביב עשרים מטר לערך ואילו הדיוק הזוויתי הוא כחצי מעלה.
בצה"ל הופעלה הקשת על ידי שני חיילים, אחד שתפעל את יחידת השליטה, והשני שסימן את נקודת הזיהוי, על מפת "קשת" (מפה בקנה מידה 1:20,000) עם סרגל טווחים שאפשר מעקב אחר מסלול המטרה והכוונת כוח למגע עמה. בסך הכל מנה הצוות בכל משמרת 3 או 4 אנשים שהתחלפו מדי פעם ביניהם לשמור על רעננות מול הצג. כדי להתגבר על הבעיה של הבחנה על הצג בין כוח צה"ל לבין המסתננים. לדוגמה, במקרים בהם כוח מרדף יצא לסיור וחיפוש המחבל המסתנן ועל צג המחשב הופיעו שתי נקודות. ביקש המפעיל מכוח המרדף לנפנף באנטנה, דבר שיצר צליל ספציפי במכ"ם וכך ניתן היה להבדיל בין כוח צה"ל לבין האויב. פעולה זו נקראה "נמרץ". לאחר זיהוי כוח הסיור, המפעיל מיקם אותו ואת המטרה על המפה וחישב את האזימוט והמרחק של הכוח מן המטרה. במשך השנים בחיל הקשר בוצעו במכ"ם שיפורים שונים, שהמרכזי בהם, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, היה החלפת תצוגת האזימוט והטווח של המכ"ם במחשב נייד, עם תצוגה על מפה, ושיפור מנגנון ההיגוי של האנטנה על ידי הוספת מנוע הגבהה/הנמכה.
שירות מבצעי בעולם

ארצות הברית ארצות הברית: צבא ארצות הברית, חיל הנחתים של ארצות הברית, חיל האוויר של  ארצות הברית. ה"קשת" (AN/PPS-5) נכסה לשירות בזמן מלחמת וייטנאם ושימשה להגנה על מחנות צבא ושדות תעופה.
נאט"ו כוחות נאט"ו השתמשו ב"קשת" בזמן המלחמה הקרה באירופה לאורך הגבול עם ברית ורשה. ה"קשת" נפרסה בנקודות אסטרטגיות דוגמת נקודת תצפית אלפא (Observation Post Alpha) שחלשה על מעבר פולדה (Fulda Gap), אזור מישורי בגבול גרמניה המזרחית, שהיה חשש שדרכו ינסו כוחות ברית ורשה לפרוץ למערב אירופה.
פקיסטן פקיסטן (דור שני) - בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 רכשה פקיסטן מספר יחידות מהדור השני של הקשת (AN/PPS-5B).
שירות מבצעי בעולם > דור שלישי (AN/PPS-5C)

הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת: מכ"ם MSTAR (שקיבל בצבא ארצות הברית את הכינוי AN/PPS-5C) הוא הדור השלישי מכ"ם קרקעי נייד ששירת את צבא ארצות הברית. זהו למעשה מכ"ם שפותח באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 לפי דרישת משרד ההגנה הבריטי על ידי חברת Thorn EMI Electronics (כיום חלק מקבוצת תאלס), כתחליף למכ"ם שנכנס לשירות כעשר שנים קודם לכן. MSTAR נכנסה לשירות בצבא הבריטי בתחילת 1991, מוקדם מהמתוכנן, כדי שתוכל לשמש במלחמת המפרץ. בשנת 2005 עברה MSTAR תוכנית שדרוג.
ארצות הברית ארצות הברית: צבא ארצות הברית: MSTAR יוצר ברישיון בארצות הברית על ידי DRS Technologies (כיום חלק מקבוצת לאונרדו) שייצרה כ-1,200 יחידות בעיקר לשימוש צבא ארצות הברית.
ערב הסעודית ערב הסעודית
בשימוש צה"ל > ההיקלטות בצה"ל

המכ"ם הוכנס לשימוש בצה"ל ביולי 1969, בתקופת מלחמת ההתשה בבקעת הירדן, כמענה לצורך לכסות שטחים נרחבים בחיפוש אחרי חוליות של מחבלים שחדרו בלילות לשטחי יהודה ושומרון שממערב לבקעת הירדן, ושמולן פיתח צה"ל את שיטת הלחימה, שזכתה לשם מרדף, במטרה לחסום את החוליות מלהגיע למרכזי אוכלוסייה בשטחים שבשליטת ישראל. אזור זה של גב הרי יהודה והרי השומרון זכה בעקבות כך לכינוי "ארץ המרדפים". הלחימה הגיעה גם לגזרות הדרומיות יותר, אם כי בצורה מוגבלת. פעולות איבה היו גם לאורך כל חלקו הדרומי של גבול ישראל-ירדן: משני עברי ים המלח, באזור שמדרום לים המלח ואף בערבה. בנוסף מול גבול מצרים בסיני וגבול סוריה ברמת הגולן החלה מלחמת ההתשה ב-8 במרץ 1969.
המרדפים אחרי המסתננים, במיוחד באזור הבקעה, הובילו לפריסת תצפיתנים רבים בשטח. השטח שהתצפיתנים היו צריכים לכסות היה עצום ותנאי מזג אוויר כגון ערפל או חול ואבק היקשו עליהם. בנוסף לכך, בשעות החשיכה, כמעט מחצית מהיממה, הגזרות נשארו בהשגחה מוגבלת וזאת בשל יעילותם המוגבלת של אמצעי ראיית לילה באותם ימים. בעקבות זאת, נוצרה דרישה לאמצעי טכנולוגי חדש, המאפשר תצפית למרחקים גדולים יותר ויכולת כיסוי שטח נרחב. אמצעי שלא מושפע מהחשיכה או מתנאי מזג האוויר, שמסוגל לזהות מסתנן, להתריע עליו ולספק את מיקומו המדויק.
הקשת נקלטה על ידי צוות מדור ביטחון שוטף של מקשר"ר (מפקדת קצין קשר ראשי) בראשות רס"ן מיכאל נגל (לימים אל"ם) שערך את הניסויים הראשונים. המכ"מים הותקנו בראש תיבת קשר קטנה על זחל"ם או על קומנדקר. תורן אנ-910 אפשר הגבהת האנטנה לגובה של 10 מטר, כדי להקטין את "השטחים המתים" במרחב החיפוש. הניסויים הראשונים נערכו בסיני לאורך קו בר-לב במטרה שהמכ"ם ישמש כמתקן התרעה על חדירת כוחות קומנדו מצרי שהיו מניחים מארבים לסיורי צה"ל לאורך הקו, יעביר את הידיעה למפקדה או למעוז הקרוב, ויכוון את הכוחות או אש ארטילרית אל המטרה. חלק מהניסויים הראשונים נערכו בשיתוף פעולה עם סיירת שקד.
בשימוש צה"ל > הצלחות מבצעיות ראשונות

לאחר הצלחת הניסויים הוחלט על הקמת מחלקה מיוחדת בגדוד הקשר הארצי (גדוד "אמירים") שהיה אז בפיקוד אל"ם נחום עמינדב מזרחי. המוכמים הראשונים גויסו מתוך טירוני גולני והצוותים המבצעיים הראשונים נפרסו לאורך קו בר-לב. ההצלחה המבצעית הראשונה הייתה בינואר 1970, ובה זוהו וחוסלו תשעה אנשי קומנדו מצריים שפשטו לסיני בצפון התעלה. ההצלחה המבצעית השנייה ארעה במאי 1970, ליד מחנה טסה חוליה של אנשי מודיעין מצרי זוהתה בעת שהחלה לעזוב את השטח הישראלי, שניים מחברי החוליה נהרגו בהתקלות ונתפס מידע מודיעיני שנשאו עימם. מספר ימים אחר כך, שוב זיהתה הקשת ניסיון חדירה של חיילים מצריים מעבר לתעלה. לפחות שישה חיילים מצריים נהרגו מאש טנקים וארטילריה שכוונה לעברם. ההצלחות המבצעיות הביאו להגדלת המחלקה לפלוגה. צוותים נפרסו גם לאורך בקעת הירדן וברמת הגולן. בגזרת עמק בית שאן נפרסו הקשתות כדי למנוע ירי קטיושות מצדו השני של הגבול. בסוף 1970 היו שתי מחלקות, מחלקה א' בת שלושה צוותים בפיקוד הדרום, ומחלקה ב' בת שלושה צוותים שפעלו בפיקוד המרכז ובפיקוד הצפון. ביולי 1971 הצליחה הקשת לזהות חוליות מחבלים שחדרה לישראל, ירתה קטיושות על פתח תקווה וגרמה להרג שני אזרחים, בעת שניסתה לחמוק חזרה לשטח ירדן, צוות קשת שהיה ממוקם על פסגת הר סרטבה מעל לבקעת הירדן, זיהה את החוליה וכיוון את הכוחות אליה בדיוק רב. כל ששת חברי החוליה נהרגו.
בשנת 1972 הוזמנו מכשירים נוספים, ובסיני לבדו פעלו 12 צוותים שחלשו על שטח רחב מבלוזה עד ראס סודר. לקראת מלחמת יום הכיפורים פעלה בסיני פלוגה עם 16 צוותים. באותן שנים ה"קשת" הייתה מכשיר סודי ולא פורסם עליה שום מידע פומבי.
בשימוש צה"ל > במלחמת יום הכיפורים

במלחמת יום הכיפורים שימשה הקשת גם להגנה על חניוני טנקים בשעות הלילה, כדי לאפשר לחיילי השריון מנוחה. הקשת גם עזרה למניעת מצור נוסף על מעוז בודפשט, לאחר שכוחות חברו עליו בסוף אוקטובר 1973, כאשר המצרים היו מגיעים למרחק 600-500 מטר מהמעוז ובלילות ניסו להקים בחשכה עמדות, כאשר הקשת זיהתה אותם ירה הכוח באופן מיידי. הקשת סייעה למניעת חדירת כוחות בלילה, וברמת הגולן גם בשעות היום כאשר היה ערפל כבד. פעולה משמעותית נוספת, בה היה מעורב צוות "קשת", הייתה תפיסה בשבי של 200 חיילי הארמייה המצרית השנייה, לאחר צליחת התעלה. הצוות שהיה מסופח לכוח שריון ורגלים בצידה המצרי של התעלה, זיהה תנועה של שיירה מהארמייה במרחק קצר וניווט את הכוחות אליה במהירות ובהפתעה.
בשימוש צה"ל > הקמת גדוד ה"קשתות"

לאחר מלחמת יום הכיפורים, וכחלק מלקחי המלחמה, הוקם בתחילת שנת 1974 גדוד ה"קשתות", נשר - 414, לאחר שפלוגת הקשתות כבר הייתה גדולה יותר מגדוד הקשר הארצי עצמו. הגדוד עבר למחנה משלו בתוך צריפין, מחנה שקודם לכן שימש כ"בה"ד 9 - בית הספר לתותחנים" שעבר למחנה שבטה. גדוד הקשתות היה גדוד עצמאי בתוך זרוע היבשה, בכפיפות ישירה לקצין קשר ראשי והיה מפוזר בגזרות שונות ברחבי הארץ. בשיאו שירת בגדוד סד"כ של חטיבה. כ-700 חיילים, 55 צוותים, בשמונה פלוגות. פלוגות הקשת היו ממוקמות בדרום לבנון (שתי פלוגות, מזרח ומערב), בקעת הירדן, רמת הגולן, הערבה, אילת ובגבול עם מצרים. בנוסף הייתה לגדוד פלוגת מפקדה ופלוגת הדרכה.
מפקדת הגדוד עסקה בארבעה מישורים: ניהול הגדוד וכוח האדם, בה"ד עצמאי להכשרת צוותים, גוף טכני לתחזוקת המכשירים והפעלה מבצעית.
בשנת 1978, בתקופת מבצע ליטני, פעלו בהצלחה 16 צוותים בלבנון. עם הנסיגה ב-1979 התייצבו הקשתות על קו הגבול לסיכול פח"ע, שלא חדלו גם אחרי השלמת המבצע.
בשימוש צה"ל > במלחמת לבנון הראשונה ואחריה

במלחמת לבנון הראשונה השתלבו שתי פלוגות של צוותי "קשת" עם הכוחות שנכנסו ללבנון, בגזרה המערבית ובגזרה המזרחית. ה"קשת" סייע במשימות מגוונות, בין השאר מעקב אחרי תנועת הצבא הסורי בגזרה המזרחית, אבטחה של מוצבים בלילות למניעת חדירת כוחות רגלים והגנה על שדות תעופה. צוות ה"קשת" הצפוני ביותר התמקם בקומה ה-14 של בניין מגורים בביירות. לאחר הנסיגה לתוך רצועת הביטחון הוצבו צוותי קשת קבועים במוצבי צה"ל שבתוך הרצועה, בין השאר במוצבים עיישייה, ריחן, טייבה, דלעת, והבופור. במוצבים אלו שירתו צוותי בנים ואילו על קו הגבול של לבנון נפרסו בעיקר צוותי בנות בערך כל חמישה קילומטרים, בשתי פלוגות. פריסה זו נמשכה כ-15 שנה מ-1985 ועד הנסיגה מלבנון בשנת 2000. באסון המסוקים, ב-4 בפברואר 1997, נהרג סמל ראשון רן ארמן, מפקד צוות קשת שהיה בדרכו למוצב דלעת ברצועת הביטחון.
ברצועת עזה ובגזרת יהודה ושומרון הופעלו הקשתות מתוך בסיסים צבאיים, כאשר צוותים מדלגים על-גבי רכבי אביר שימשו לצורך מארבים ופעילויות נקודתיות בהן לא היה כיסוי שוטף.
בשימוש צה"ל > פירוק היחידה

לקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הטכנולוגיה של הקשת כבר הייתה מיושנת ולמרות שהוכנסו בה שיפורים טכנולוגיים, היה קשה להשיג לה חלקי חילוף, מאחר שהיצרן האמריקאי הפסיק לייצר אותה שנים רבות לפני כן. בתחילת המאה ה-21 הוחלף מכ"ם "קשת" במכ"ם "עפרוני" מתוצרת חברת אלתא הישראלית. עם הקמת חיל האיסוף הקרבי (אז – חיל מודיעין השדה), עבר גדוד ה"קשתות" מחיל הקשר לחיל זה. בהמשך שונתה תורת הלחימה ועם השיפור באמצעים הטכנולוגיים, כבר לא היה צורך לפרוס צוותים רבים לאורך גבולות המדינה. שורה של אמצעי תצפית מודרניים מופעלים מרחוק מתוך מפקדה אחת בכל גזרה. האמצעים ממוחשבים כך שאין צורך במיפוי ידני של הזיהוי, ואין צורך במפעיל שיזהה את סוג המטרה. גדוד "נשר" בחיל האיסוף הקרבי אחראי על אמצעי תצפית שונים בגבול רצועת עזה ואין לו קשר לגדוד "נשר", גדוד ה"קשתות" המקורי שפעל בחיל הקשר.
בשימוש צה"ל > שירות חיילות בתפקיד מוכ"מות

בשנת 1976 שולבו בגדוד ה"קשתות" חיילות בתפקיד מוכ"מות, בהצלחה רבה. החיילות שרתו בעמדות נייחות שהוקמו בנקודות שונות לאורך הגבולות, כשהמכ"ם עצמו ממוקם על גג מבנה או מגדל ועמדת השליטה בדרך כלל הייתה בתוך מבנה, תחילה לאורך בקעת הירדן, בהמשך ברמת הגולן, לאורך גבול לבנון ובערבה. בהדרגה החליפו צוותי הבנות את צוותי הבנים, לאחר שרוב הצוותים הפכו נייחים והשתלבו במערך הביטחון השוטף לאורך גבולות המדינה. צוותי הבנים שנותרו שירתו כצוותים ניידים על גבי זחל"מים ואחר כך גם על נגמ"שים. כך שהגדוד היה גדוד מעורב, מוכמים ומוכמות אשר סייעו לכוחות הסיור בשטח. ההדרכה והאימונים התבצעו במשותף וחיילות השתלבו גם בתפקידי פיקוד, החל ממפקדות צוותים ופלוגות ועד תפקידי מפקדה והדרכה.
בשנת 1982, לאחר הנסיגה מסיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, נפרסו צוותים של חיילות שהפעילו "קשתות" לאורך גבול ישראל-מצרים ורצועת עזה, ברפיח ים, כרם שלום, קיבוץ סופה, מושב יבול, פתחת ניצנה והר חריף. תפקידם היה לזהות ניסיונות חדירה לתוך שטח ישראל, בתקופה שעוד לא הוקמה באזור גדר מערכת בגבול מצרים או גדר המערכת סביב רצועת עזה. בערבה נפרסו צוותי חיילות ליד אילת, בקיבוץ אליפז, יטבתה, לוטן, עין יהב (מוצב חופירה), יהל, חצבה ונאות הכיכר. בבקעת הירדן, במבנה המלון הנטוש בחוף לידו בצפון ים המלח (המכונה "הילטון"), במושבים ארגמן, נעמה, יפית, שדמות מחולה ובקיבוץ גלגל. גם לאורך קו העימות בגבול לבנון נפרסו צוותי חיילות. בגבול לבנון כיסו הצוותים את כל הקו באורך מלא, צוות כל חמישה קילומטרים בערך, לעומת גבולות אחרים בהם הצוותים נפרסו בעיקר סביב יישובים או בנקודת רגישות לאורך הגבול.
אשרת בכר, האישה הראשונה בצה"ל שמונתה לתפקיד מפקדת גדוד קרבי, החלה את הקריירה הצבאית שלה בגדוד הקשתות.