פוליטיקה של רוסיה
רקע היסטורי > הפדרציה הרוסית > שלטון ילצין: המאבק על אופיו של המשטר החדש

באוקטובר 1991, שכנע בוריס ילצין את הפרלמנט להעניק לו סמכויות ביצועיות מיוחדות לשנה אחת כדי שיוכל ליישם את הרפורמות הכלכליות שלו. בנובמבר אותה השנה, מינה ילצין ממשלה חדשה. במסגרת הרפורמות הכלכליות שלו, הכריז ילצין כי מ-1 בינואר 1992 יוסר הפיקוח על המחירים של רוב המוצרים. פעולה זו גרמה לזינוק האינפלציה לרמה של אלפי אחוזים ולאיבוד דה פקטו של ערך הרובל הרוסי. במהלך 1992 הרפורמות של ילצין זכו להתנגדויות חריפות מצד חברי פרלמנט, מנהלי מפעלים וסובחוזים (חוות ממלכתיות) ועוד שקראו להפסקת או האטת קצב הרפורמות.
אחד הגופים המרכזיים שהתנגד לרפורמות היה הפרלמנט, שביתו העליון נקרא "קונגרס נציגי העם" וביתו התחתון נקרא "הסובייט העליון". יו"ר של הבית התחתון, רוסלאן חסבולטוב, היה אחד המתנגדים הקולניים ביותר למדיניותו של ילצין. לפי חוקת ברית המועצות של 1977 הפרלמנט הוא הכוח העליון במדינה. לאחר שילצין כונן את מוסד נשיאות רוסיה נוצרו חילוקי דעות קשים לגבי חלוקת הכוח בין הפרלמנט לנשיא.
לאחר התפרקות ברית המועצות ירשו הרפובליקות שהרכיבו אותה את חוקת ברית המועצות. רבים ברוסיה (כמו גם ברפובליקות האחרות) טענו כי החוקה הסובייטית מיושנת וכי יש צורך בכינון חוקה חדשה שתשקף את העקרונות של רוסיה כיום. השאלה המרכזית בעניין החוקה הייתה איזה משטר דמוקרטי להקים: הנשיא ילצין קרא להקמת משטר נשיאותי. ביוני 1993 הוציא ילצין צו המקים ועדה חוקתית מיוחדת שתבחן את החוקה שהוא הציע באפריל של אותה השנה, על מנת שיוכלו להציע אותה במשאל עם. החוקה נועדה לעקוף את הפרלמנט, שעבד באותה עת על חוקה משלו. כצפוי, שתי החוקות נגדו אחת את השנייה בעניין יחסי רשות מבצעת-רשות מחוקקת: בעוד שילצין הציע להקים משטר נשיאותי עם כוח רב יותר לרשות המבצעת על חשבון זו המחוקקת, הפרלמנט שאף להקים משטר שיקצץ בסמכויות הנשיא ויעניק סמכויות גדולות יותר לרשות המחוקקת. הוועדה שילצין הקים, אשר הורכבה מנציגים של מפלגות וארגונים חברתיים רבים אישרה את הבאת החוקה למשאל עם בעוד שהפרלמנט הצביע נגד זה ותמך באישור החוקה שלו.
בסוף ספטמבר 1993, ילצין הגיב למבוי הסתום שנוצר בעניין יחסי הרשות מבצעת-מחוקקת בחזרה על ההכרזה על קיום משאל עם בעניין החוקה שהציע, אך הפעם הורה גם על פיזור הפרלמנט וקיום בחירות חדשות. הפרלמנט, קונגרס נציגי העם, קיים פגישת חירום ואישר את מינוי סגן הנשיא אלכסנדר רוצקוי לנשיא, והצביע להדיח את ילצין. בוריס ילצין, שנהנה מתמיכת הצבא שלח כוחות צבא לכתר את בניין הפרלמנט ואף על פי כן, 180 נציגיו סירבו לעזוב את הבניין. לאחר שבועיים קרא הנשיא שהפרלמנט מינה, אלכסנדר רוצקוי להילחם בכוחות שילצין שלח. מהומות, שרפות והרס של רכוש היו לתוצאה במספר מקומות במוסקבה. ביום שלמחרת הורה שר ההגנה פבל גראצ'וב לטנקים לירות לעבר בניין הפרלמנט וכוחות צבא כבשו את הבניין וחלקים נוספים בעיר. לבסוף ניצח ילצין: בדצמבר 1993 אושרה חוקת רוסיה במשאל עם. אחוז ההשתתפות בהצבעה עמד על 54.8% כאשר הכמות המינימלית היא 50% מבעלי זכות ההצבעה. 58.4% מהמצביעים הצביעו בעד החוקה. החוקה החדשה הכריזה על רוסיה כמדינה דמוקרטית, פדרטיבית, מבוססת חוק, עם צורת ממשל רפובליקנית. הכוח מתחלק בין הרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-1993 זכו מתנגדיו של ילצין לרוב בפרלמנט. דבר זה גרם לקונפליקט תמידי בין הרשות המבצעת לזו המחוקקת. ילצין הטיל וטו על חוקים רבים של הפרלמנט ומנגד, הוא הצביע נגד החוקים שילצין יזם וקידם. ב-1996 נערכו בחירות לנשיאות רוסיה. המועמדים העיקריים היו ילצין והנציג של המפלגה הקומוניסטית הרוסית. רבים ממתנגדיו של ילצין לאו דווקא היו קומוניסטיים, אלא אזרחים רבים שנפגעו קשות מהרפורמות הכלכליות מרחיקות הלכת שלו, והשחיתות הרבה שכירסמה בשלטון. ילצין זכה לבסוף בכהונה נוספת. באוגוסט 1998, פשטה רוסיה את הרגל במשבר כלכלי שכונה משבר הרובל. לכך הייתה השפעה מרחיקת לכת על היציבות הפוליטית במדינה, ופרצו מהומות ושביתות רבות. תוצאת המשבר היא בכך שילצין פיטר את ממשלתו ארבע פעמים בשנה שלאחר מכן. לאחר המשבר פיטר את ראש הממשלה סרגיי קיריינקו ומינה את ויקטור צ'רנומירדין לתפקיד. לאור התנגדות עזה של הפרלמנט הרוסי מינה לתפקיד ראש הממשלה את יבגני פרימקוב המתון יותר בענייני כלכלה והקשוח יותר במדיניות החוץ. לאחר 8 חודשים בלבד פיטר את פרימקוב ומינה את סרגיי סטפשין. לאחר זמן קצר בתפקיד של כ-4 חודשים מינה את ולדימיר פוטין, ראש הפס"ב לפני כן ולימים נשיא רוסיה.