stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנץ רוזנצווייג
ההתגלות בהגותו של רוזנצווייג > קווים כלליים

'כוכב הגאולה' מורכב משלושה יסודות: אל, עולם ואדם, ומשלוש מסילות: בריאה, גאולה והתגלות. ההתגלות היא המסילה, היא הציר עליו מתקיים הקשר בין האל לבין האדם. זירת המפגש היא אומנם העולם, אך המפגש הוא בין האל לאדם, בין האדם לאל- אופיו, צורתו ותכניו מתגלמים בהתגלות.
בנוסף לשילושים שראינו עד כה (יסודות ומסילות), ישנו שימוש נוסף ברעיון השילוש כדוגמת ציר הזמן: עבר, הווה ועתיד. שלוש המסילות של 'כוכב הגאולה' מתייחסות אל צירי הזמן. בריאה=עבר, גאולה=עתיד, התגלות=הווה.
"ההתגלות היא לנפש חוויה של הווה, העומד אומנם על קיומו של עבר, אך אינו שוכן בו, כי אם באור פני אלוהים יהלך".
ההתגלות, אם כן, היא ציר ההווה ומכאן מרכזיותה. רוזנצווייג היה כאמור פילוסוף אקזיסטנציאליסטי, ובתור שכזה הוא מכיר ומדגיש את ההווה כזירת ההתרחשות, את העולם ואת המציאות כפי שאנו חיים בה כגורם החשוב. ההתגלות היא האלמנט המרכזי והמכריע בחייו של האדם ובתודעתו. על פי רוזנצווייג כל מה שקורה בהווה הוא חשוב, כל התרחשות שכזו היא חלק מן ההתגלות. שיטתו של רוזנצווייג, 'המחשב החדש', היא אקזיסטנציאליסטית ביסודה ומניחה זהות מוחלטת בין המחשבה ובין המציאות. משום כך ההווה הוא המרכיב המהותי ביותר עבורה, ומשום כך ההתגלות היא הציר המרכזי בחייו של האדם. או כפי שרוזנצווייג מכנה את ההתגלות, בכותרת לספר השני בחלק השני של כוכב הגאולה:
"הלידה המתחדשת בכל עת של הנפש".
נשאלת השאלה כיצד מתגלה האל, והרי הוא יסוד רוחני? התשובה לכך, לפי רוזנצווייג, היא שזירת המפגש עם האל היא זירה מופשטת; זירה פסיכולוגית. הרוח אינה רוח האני, אלא רוח האל. המפגש הוא בין שתי ישויות נפרדות. לפיכך הדרך היחידה לפגוש את האל היא דרך ההתגלות.
"אורגן ההתגלות היא השפה". רוזנצווייג היה פילוסוף דיאלוגי, עבורו השפה היא הכלי להכרת העולם. ההתגלות עם האל מתממשת דרך השפה. בתפיסתו של רוזנצווייג הדיאלוג הוא הכלי להגיע ולממש את ההתגלות, וכאשר לא מתקיים דיאלוג אין אינטראקציה עם האל. אולם אין הדבר אומר כי האל אינו קיים ללא התגלות. בקצרה, בתורת הדיאלוג היחס הוא תמיד בין שניים. השני הוא אתה, או ליתר דיוק, השני הוא כל מה שאינו אני. ישנן דרכים שונות כיצד להתייחס אל האתה, ומשמעות הדבר כי ישנן אפשרויות שונות כיצד ניתן לעמוד בזיקה עם השני, ובהקשרה של ההתגלות, כיצד לעמוד על יחס הזיקה עם האל. אצל רוזנצווייג אין ביטול של אחד מן הצדדים בדיאלוג, בהתגלות, אלא מעין שותפות, ברית בין שניים. האל נמצא בדיאלוג, וכל פעם הוא מדבר עם האינדיבידואל.
רעיון ההתגלות אצל רוזנצווייג מושתת גם על אדן האהבה. האהבה, היא היחס החשוב ביותר למימוש ההתגלות. האדם פועל וחי תחת הצו 'ואהבת'.
רוזנצווייג רואה באל כיש קיים, בשונה מן התפיסה האידיאליסטית של הגל. העובדה כי האל הוא יש קיים מאפשרת לאדם לבקש את הפגישה עמו, ואצל רוזנצווייג פגישה שכזו היא ההתגלות. האל מתגלה לאדם דרך פעולותיו בעולם, כאיזו פעילות חווייתית, המתרחשת בהווה, המבוססת על הרעיון הדיאלוגי של האדם עם האל.
"ההתגלות מעצם טיבה לא נועדה לספק לא ידיעה מטאפיזית ולא ידיעה אמפירית, אלא היא מגלמת במישרין את הוודאות. הפילוסופיה תגיע לכל היותר לידיעה קוגניטיבית, ואילו האמונה בהתגלות תוליך את האדם אל הוודאות הנכספת- משאת נפשה ותכליתה של הדת".
ההתגלות בהגותו של רוזנצווייג > ההתגלות והאהבה

רוזנצווייג הוא פילוסוף קיומי, הפועל מתוך אמונתו היהודית ומבסס את שיטתו על הדיאלוג. לדידו של רוזנצווייג הבסיס לשילוב כל התנאים הללו גם יחד, הוא הצו האלוהי של 'ואהבת':
"וְאָהַבְתָּ אֵת ה' אֱלֹהֶיךָ, בְּכָל-לְבָבְךָ וּבְכָל-נַפְשְׁךָ, וּבְכָל-מְאֹדֶךָ"
על מנת להגיע ליחס של זיקה עם האל, להיות במצב דיאלוגי בתוך העולם, להגיע להתגלות עם האל, האדם צריך להיענות לצו 'ואהבת'. רוזנצווייג לוקח פסוק זה כבסיס ליחס של האדם עם האל. על האדם לשאוף להיות ביחס של זיקה מתוך צו 'ואהבת', עליו להסיר מכשולים המונעים ממנו להיות ביחס זיקה זה. קרי, כל מצב בעולם המונע מן האדם לממש את צו האהבה עם האל הוו מצב שאינו רצוי. על האדם לדחות מצבים אלו ולקרב את מצבי האהבה. רוזנצווייג רואה בצו 'ואהבת' כמצווה הראשונה, אשר ממנה נגזרות שאר המשמעויות.
ביטויה זה של האהבה כתנאי להתגלות וכיחס מקדים להתגלותו של האל בפני אדם זה או אחר, מעלה את השאלה על אופייה של ההתגלות. האם עוצמתה של ההתגלות תלויה בעוצמת האהבה, האם ההתגלות היא אירוע מתמשך או שמא רצף של אירועים דיסקרטיים? האם היא אירוע המתממש ליחיד מסוים? תשובה חלקית ניתן לקבל בקטע הבא:
כשם שנהפכה שרירותו ילודת הרגע של אלוהים ליכולת מתמדת, כך נהפכת מהותו הנצחית לאהבה, אהבה שניעורה מחדש בכל רגע, שלעולם צעירה היא, לעולם ראשונה היא"
כלומר, ההתגלות היא, אירוע המתרחש בהווה. היא איננה אירוע מתמשך, אלא רצף של אירועים, לעולם צעירה היא, לעולם ראשונה היא.
ההתגלות היא אפוא חוויה הווית, אבל לא חד פעמית, כי אם חד פעמית תמיד. היא מתרחשת בהווה מתמשך שבו היא מתחדשת כל עת
ההתגלות היא אירוע המתרחש ליחיד, ותלויה ביחס הזיקה האינדבדואלי, של צו האהבה. אירוע המתרחש בהווה, תחת המשכו של הציווי 'ואהבת', בפסוק העוקב בספר דברים: ”...אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוְּךָ הַיּוֹם”.
'אלוהים אוהב'- זה הווה טהור...אהבתו מהלכת בעולם מתוך נחץ חדש תמיד. לעולם היא בתוך 'היום', כולה בתוך היום, אלא שכל האתמולים והמחרים המתים נבלעים ב'היום' הנוצח הזה, אהבה זו היא הניצחון הנצחי על המוות...ולא הייתה מה שעושה את האהבה לאהבה: הווה, הווה טהור ולא מהול
האהבה, והצו 'ואהבת' אינו מופנה רק כלפי האל. רוזנצווייג מקשר את האהבה שהאדם מקבל מן האל בתור האהוב, כאהבה שעליו להעביר הלאה לפרטים אחרים בעולם. זאת כפועל מצו נוסף של "ואהבת לרעך כמוך". אם נביט על הציר של אדם-עולם, הרי שזהו הציר המוביל לגאולה והוא גם הציר שבין אדם לחברו. זאת לעומת אל-אדם, ציר ההתגלות, שהוא הציר שבין האדם למקום. לשון אחר, ציר ההווה, ההתגלות, שהוא גם הציר שבין האדם למקום, כלומר בין האדם לאלוהיו, בנוי על הצו 'ואהבת', והוא מחולל את הציר השייך לעתיד, ציר הגאולה. מתוך צו האהבה מונע היחס של 'ואהבת לרעך כמוך', והוא זה שרוזנצווייג מכנה גאולה. על האדם למסור לעולם את האהבה שקיבל מן האל אל הזולת. הגאולה בתפיסתו של רוזנצווייג היא מטלתו של האדם. מכאן אנו רואים כי הגאולה לא באה, אלא מן ההתגלות.
האל מבקש מן האדם לאוהבו. ההתגלות גורמת לאדם להיות כאדם מאוהב. ההתגלות היא אירוע בו אדם חווה את אהבתו של האל, אירוע הגורם לו לרצות לשוב ולמצוא את ההתגלות בכל רגע. לשוב ולמצוא את ההתגלות על מנת לחוות שוב את אהבתו של האל. יחס האהבה הוא מערכת היחסים התמידית שבין האדם לבין האל, מערכת יחסים בתוך העולם. האדם מבקש לאהוב ולהיות אהוב על ידי זיקתו אל האל בעולם. על ידי מפגשו עם האל בעולם.
ההתגלות בהגותו של רוזנצווייג > ההתגלות והאהבה > אהבה ומוות

"מן המוות, מאימת המוות, מתחילה כל הכרת המכלל"
המוות הוא סוגיה חשובה בהגות האקזיסטנציאליסטית. שאלת המוות קיבלה צורות ופרשנויות שונות בהגות הקיומית. יש שטענו, כדוגמת היידגר, כי המוות הוא האירוע בו האדם יכול להגיע לקיומו האותנטי המלא, המוות הוא הממחיש לאדם את קיומו, הואיל וזהו האירוע הוודאי היחיד, עליו אין לו שליטה ואין הוא תלוי באחר אלא רק בעצמו. רוזנצווייג לא מקבל את דעתו של היידגר בעניין המוות, והוא רואה במוות את הכלי לחיים - 'מן המוות אל החיים'.
ועל המוות גבר חזק ממנו, האהבה. האהבה חלטה עצמה לחיים...אלוהים לא חי ולא מת, אלא מחייה הוא את המת- הוא אוהב...את מציאותו אנו נודעים במישרין רק בכך שהוא אוהב אותנו ומעורר את עצמיותנו המתה להיות נפש נאהבת וגומלת אהבה. התגלות האהבה האלוהית היא ליבו של המכלל
אימוצו של רעיון המוות בהגות הקיומית בכלל, ובזו של רוזנצווייג בפרט, נובעת באופן ישיר מרצון לתת מענה לגישה האידיאליסטית. האידיאליזם מנסה לעמעם את שאלת המוות, או ליתר דיוק לבטל את היחיד ואת כיליונו מן העולם, במסגרת תפיסה של רוח אחת שלמה המתעלמת מן הפרט האנושי החי. לעומת זאת, האקזיסטנציאליזם מקבל את המוות כחלק מקיומו של האדם בעולם ובהווה. המוות, הידיעה וההתמודדות עם סופיותו של האדם בהווה, הוא דבר שלא ניתן להתעלם ממנו.
רוזנצווייג מקבל את הסופיות, כפי שמבטא אותה היידגר, אך משנה את משמעותה, והופך את רעיון המוות לכלי באמצעותו ניתן להגיע ליחס הזיקה של האהבה. מתוך ידיעת והכרת המוות יוצא רוזנצווייג אל החיים, אל הווה, אל הקיום הנמצא בצילו של המוות, המכריח את האדם לשאול על דבר קיומו. המוות הוא הכלי להכרת החיים. הכרת החיים משמע הבנת ההווה. הבנת ההווה משמע קיום הצו 'ואהבת', ניסיון מתמיד להגיע ליחס זיקה של אהבה עם האל. המוות, אם כך, ממלא תפקיד חשוב בקבלת ההתגלות, בהבנת ההווה. זאת בשונה מתפיסתו של היידגר, הרואה את המציאות כריצה אל המוות, בעוד רוזנצווייג הפכו להליכה אל החיים.
ההתגלות בהגותו של רוזנצווייג > ההתגלות והאהבה > שיר השירים

בסופו של הספר השני בחלק השני בוחר רוזנצווייג בניתוח ספר "שיר השירים". נשאלת השאלה מדוע בוחר רוזנצווייג לסיים את הפרק על הגאולה בשיר השירים, ומדוע בחר בשיר השירים כדי להמחיש את רעיון ההתגלות?
רוזנצווייג בוחר את שיר השירים הואיל והוא מגלם בתוכו את צו האהבה האולטימטיבי. רוזנצווייג רואה בשיר השירים את ביטויו של היחס הדיאלוגי של 'אני-אתה'. שיר השירים מסמל את ספר ההתגלות במובהק, כיחס של התגלות העובר לכל אורכו של הספר.
לפי רוזנצווייג העובדה כי השיר הוא לכאורה שיר אהבה אנושי, הוא למעשה גילויה המלא של ההתגלות. היחס 'אני-אתה' בספר הוא רק ברמת הפשט, ומאחורי זה, טוען רוזנצווייג, ברור כי היחס הוא למעשה בין אלוהים לאדם.
משל האהבה עובר בתורת משל כחוט השני בכל התגלות...אלא שיותר ממשל הוא נועד להיות כאן...לא די אפוא, שיתואר יחסו של אלוהים אל האדם בדרך המשל של האוהב ואהובה, מן ההכרח שבדבר האלוהים יהא כתוב במישרין יחס האוהב לאהובה, יהא מפורש המשמע בלי זיקה למשתמע. והוא שאנו מוצאים בשיר השירים
סיבה נוספת לכך שרוזנצווייג בוחר את שיר השירים כדי להמחיש את רעיון ההתגלות וצו האהבה, היא האינטימיות שבספר. אינטימיות זו, שלכאורה בין אוהב לאהובה, ממחישה שלושה דברים:
ראשית, עד כמה אוהב האל את האדם, ועד כמה אינטימית היא אהבתו אליו.
שנית, המחשת האהבה הנכונה של האדם לאל. כמעין תשובה לאדם השואל כיצד יכול הוא למלא אחר הצו 'ואהבת'.
שלישית, הואיל והתיאור הוא אהבה ארצית, זו גם האהבה שעל האדם להעביר לזולת, מתוקף כך שזוהי אהבתו של האל אליו. זוהי מימושה של אהבת האל, חובתו שלו להעביר אהבה זו לזולת, כחלק ממימוש הגאולה.
האהבה היא זו הגורמת לאדם, היודע כי סופו הוא המוות, להציב את נפשו בהווה, בעולם. האהבה עזה כמוות, ומשום כך היא מצליחה לגבור על רגש זה, ולגרום לאדם לכונן קיום בהווה. הואיל ואהבה עזה מן המוות, היא מצליחה להוציא את האדם מלשקוע בעבר מחד, ולחשוש מן העתיד, מן המוות, מאידך. על ידי כך היא מאפשרת לאדם קיום בהווייתו.
המוות הוא אחרית, השלמה לבריאה- ואהבה עזה כמותו...אלא בא הפסוק לשית את הבריאה כולה נכנעת תחת רגליה...ברשפיה ושלהבתיה היא מפשירה קרת-המוות של העבר הנתון הקפוא. בניצחון זה של הנפש החיה אהובת-האלוהים על התמותה נאמר כל מה שניתן עוד לומר עליה אמירה אובייקטיבית...התשתית רובצת תחתיה, לא הושקעה, אלא הוכרעה. היא מרחפת מעליה
כתבי רוזנצווייג

Hegel und der Staat, דוקטורט (Promotion) של רוזנצווייג, 1920.
כוכב הגאולה, יצירתו הדתית-פילוסופית העיקרית, 1921. בעברית: תרגם מגרמנית וצירף הערות יהושע עמיר, הקדים מבוא והוסיף ביאורים משה שוורץ, מוסד ביאליק 1993.
הספרון על השכל הבריא והשכל החולה, מעין מבוא נגיש ל"כוכב הגאולה", 1921. הספר נגנז על ידי רוזנצווייג, וראה אור רק אחרי מותו. בעברית: תרגום מגרמנית הראל קין, עריכה מדעית ומבוא יהוידע עמיר, הערות יהוידע עמיר והראל קין, תל אביב, רסלינג, 2005.
תרגום המקרא לגרמנית ביחד עם מרטין בובר. רוזנצוויג השתתף בתרגום עד לפרקי עבד ה' שבספר ישעיהו. המשך התרגום נעשה אחרי מותו.
פראנץ רוזנצוייג: מבחר אגרות וקטעי יומן, ההדירה והוסיפה מבוא והערות רבקה הורביץ, אחרית דבר נתן רוטנשטרייך, מוסד ביאליק, 1987.
נהריים: מבחר כתבים, מבוא מאת שמואל הוגו ברגמן, תרגם מגרמנית והוסיף הערות יהושע עמיר, מוסד ביאליק, 1960.
פירושי פרנץ רוזנצוויג לתשעים וחמישה משירי רבי יהודה הלוי, תרגם מגרמנית מיכאל שורץ, הקדמה יהוידע עמיר, מאגנס, 2011.
ראו גם

כוכב הגאולה
לקריאה נוספת

אפרים מאיר, כוכב מיעקב - חייו ויצירתו של פראנץ רוזנצווייג, הוצאת מאגנס, 1994.
נחום גלאצר, פרנץ רוזנצוייג, חייו ומעשיו, תרגמה ש’ חן-זהבי, דביר, תל אביב, 1959.
יהוידע עמיר, דעת מאמינה - עיונים במשנתו של פרנץ רוזנצווייג, הוצאת עם עובד, 2004.
יוסף טרנר, אמונה והומניזם - עיונים בפילוסופיה הדתית של פרנץ רוזנצווייג, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
אריק סנטנר, על הפסיכו-תאולוגיה של חיי היום-יום - הרהורים על פרויד ורוזנצווייג, (תרגום: מרים מאיר, עריכה מדעית: אפרים מאיר), הוצאת רסלינג, 2005.
ליאון וינר דאו, ובלכתך בדרך - תאוריה של ההלכה על בסיס משנתו של פראנץ רוזנצווייג, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2017
זאב לוי, מבשר אקזיסטנציאליזם יהודי, משנתו של פרנץ רוזנצווייג, הוצאת הקיבוץ הארצי, תש"ל.
רבקה הורביץ, פרנץ רוזנצווייג - הכוכב והאדם, עורך: אביעזר כהן, בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2010.
אהוד נאמן, אומר ואש, הוצאת מכללת הרצוג, תשע"ו
יהוידע עמיר, "הנס כקטגוריה אפיסטמולוגית: עיון במשנתו של פרנץ רוזנצוויג", דעת, 31 (קיץ תשנ"ג), עמ' 47–64.
יהוידע עמיר, "חלק האדם באמת: על מושג האמת של כוכב הגאולה", בתוך: רחל אליאור ויוסף דן (עורכים), קולות רבים: ספר הזיכרון לרבקה ש”ץ אופנהיימר (מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, יב–יג [תשנ"ו]), ב, עמ' 557–580.
יהוידע עמיר, "ומעשה ידינו כוננה עלינו: על מושג התפילה במשנתו של פרנץ רוזנצוויג; עיון בעקבות מחקריו של משה שוורץ", בקורת ופרשנות, 37 (חורף תשס"ג), עמ' 29–64.
יהוידע עמיר, "רוזנצוויג והחינוך היהודי: עיון ביוגרפי–היסטורי", בתוך: חיים קרייסל (עורך), לימוד ודעת במחשבה יהודית, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, תשס"ו [ספריית גולדשטיין–גורן במחשבת ישראל, מס. 5, כרך א], עמ' 273–299.
אליעזר שביד, תולדות פילוסופיית הדת היהודית בזמן החדש, חלק שלישי, כרך ב', הוצאת עם עובד, 2005, פרק שלישי: העם החי בזמן את הנצח - הפילוסופיה הדתית של פרנץ רוזנצוויג, עמ' 96–125.
עשרות רבות של מאמרים על האיש ויצירתו ניתן למצוא ברמב"י, בקטלוג של בית הספרים הלאומי.
אביבה גיטלמן, תאולוגיה אישית, על הזמן והנס ב'כוכב הגאולה' לפרנץ רוזנצוויג, רסלינג, 2024
Ephraim Meir, Letters of Love: Franz Rosenzweig's Spiritual Biography and Oeuvre in Light of the Gritli Letters. New York, 2006.
Yehoyada Amir, Joseph Turner, Martin Brasser (eds.), "Faith, Truth, and Reason: the Philosophy of Franz Rosenzweig, Freiburg: Karl Alber, 2012 (Rosenzweiana, 6)
Benjamin Pollock, Franz Rosenzweig's Conversions: World Denial and World Redemption, Indiana University Press 2014
ישי מבורך, פי שניים ברוחך אליי, מקור ראשון, מוסף "שבת", 13 באוקטובר 2011 - על הגותו הדיאלוגית של רוזנצווייג בראי תורה מליקוטי מוהר"
אור שרף, "לוח השנה העברי בתפיסת הזמן של פרנץ רוזנצווייג", "על הזמן" - הזמן במחקר ובחוויה האנושית, האוניברסיטה הפתוחה, הארץ - מחלקת המוספים, מאי 2016, עמוד 22–23.
ישי מבורך, היהודי של הקצה, הוצאת רסלינג, 2018.
לכבוד מאה שנה ל"כוכב הגאולה" לפרנץ רוזנצוויג, מתי שמואלוף מראיין את חוקרת הקבלה פרופ' חביבה פדיה, התביעה הגאולית של רוזנצוויג מהציונות, העוקץ, 13 במאי 2019.
Zohar Mihaely, "Rosenzweig's Critique of Islam and its Value Today", in: Roczniki Kulturoznawcze Vol. 11 No. 2 (2020) pp. 5-34.
הערות שוליים

↑  נחום גלאצר, פרנץ רוזנצוייג - חייו ומעשיו, הוצאת דביר, 1959, עמ' 63
↑  מבוא מאת רבקה הורביץ, פראנץ רוזנצווייג – מבחר אגרות וקטעי יומן, הוצאת מוסד ביאליק, 1987, עמ' יא
↑  נחום גלאצר, פרנץ רוזנצוייג – חייו ומעשיו, הוצאת דביר, 1959, עמ' 75
↑  מבוא מאת רבקה הורביץ, פראנץ רוזנצווייג – מבחר אגרות וקטעי יומן, הוצאת מוסד ביאליק, 1987, עמ' יב
↑  יעקוב יוסף פטוכובסקי, Franz Rosenzweig, מכתב לעורך במגזין קומנטרי. 1 בינואר 1984.
↑   דוד אוחנה, בובר הוא מיסטיקן. הדגול במיסטיקנים, אבל המשיח יהיה אסטרונום, באתר הארץ, 14 בינואר 2020
↑  אלחנן בלומנטל, היהודי השלם, מעריב, 2 בינואר 1987
↑  פרנץ רוזנצווייג מת, הארץ, 12 בדצמבר 1929
↑  דינה חלוץ, "כשנקלעתי לפיגוע, הרגשתי שזה תשלום על ההיסטוריה המשפחתית שלי", באתר ynet, 17 במרץ 2024
↑  להרחבה ראו: פרנץ, רוזנצווייג, כוכב הגאולה, "העמים וארץ מולדתם". עמ' 324.
1 2  מתי שמואלוף, התביעה הגאולית של רוזנצוויג מהציונות, באתר "העוקץ", 13 במאי 2019
↑  חגי דגן, ספר מן הזמן שבו אנשים עוד קראו ספרי פילוסופיה - ביקורת על "הספרון על השכל הבריא והשכל החולה" בתרגום הראל קין, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267102905171  PLWABN: 9810576720505606  BIBSYS: 90263069  BNE: XX1057236  BnF: cb11922622q (data)  CANTIC: a10149582  CiNii: DA0204438X  GND: 118602802  ICCU: CFIV062898  ISNI: 0000 0001 0911 8337  LCCN: n82144585  LNB: 000105791  NDL: 00913173  NKC: jn19990007151  NLA: 35462849  NLG: 173150  NSK: 000052592  NTA: 069004560  RERO: 02-A003760977  SELIBR: 325095  SNAC: w6xs6sv4  SUDOC: 02768783X  Trove: 961818  VcBA: 495/250598  VIAF: 68935195   WorldCat (עם VIAF): 68935195 
רוזנצוויג כחייל במלחמת העולם הראשונה, 1917
לוח זיכרון לרוזנצווייג בפרייבורג בברייסגאו
המצבה על קברו של פרנץ רוזנצווייג, שבה מופיע שמו הפרטי העברי "לוי"
כוכב הגאולה של פרנץ רוזנצווייג
המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ישראל
 משרד אחראי:  משרד התקשורת
 תאריך הקמה:  1987
 חוק:  חוק התקשורת (בזק ושידורים)
 יו"ר:  ניר שוויקי
 אתר רשמי
 
המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין היא מועצה ציבורית האחראית על שידורי החברות "הוט" ו"יס", ומקבילה לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, בנוסף, אחראית המועצה על בחירתו במכרז של הגורם המשדר בערוץ הכנסת, על קביעתם של תנאי הרישיונות ועל הכללים בדבר תוכן השידורים ובדבר הפיקוח השוטף על הערוץ. עד לחודש מרץ 2018, המועצה הייתה אחראית על הערוצים הייעודיים לשעבר: ערוץ 20, ערוץ 24, ערוץ 9 וערוץ הלא TV, שבעקבות חקיקה הועברו לאחריותה של הרשות השנייה.
מבנה

המועצה לשידורי כבלים ולוויין היא מועצה ציבורית, המתכנסת אחת לשבוע. חבריה מכהנים במועצה ללא שכר, ב"שליחות למען הציבור", ולכל אחד מהם עיסוקים אחרים. האדם היחיד המקבל שכר, שעיסוקו העיקרי הוא בתפקיד זה, הוא היו"ר.
המועצה לשידורי כבלים ולוויין מורכבת משלושה עשר נציגים מלבד היו"ר:
שישה חברי מועצה הם נציגי משרדי הממשלה השונים: משרד התקשורת, משרד המשפטים, משרד החינוך, ומשרד האוצר.
שבעה חברי מועצה הם נציגי ציבור: נציגי גופי תרבות וחינוך ציבוריים ונציגי מרכז השלטון המקומי.
מבנה > יושב ראש

בין השנים 1991–1993 כיהן בתפקיד אברהם בקשי דורון שהיה מנכ"ל משרד התקשורת. בשנים 1993–1997 כיהנה בתפקיד היו"ר מיכל רפאלי-כדורי, אחריה כיהן עו"ד צבי האוזר לימים מזכיר הממשלה, בשנים 2000–2003 כהנה בתפקיד דורית ענבר. בינואר 2004 מונה ליו"ר המועצה עו"ד יורם מוקדי. מוקדי פרש בסוף 2006. באפריל 2008, חודשיים לאחר עזיבתו של יגאל לוי, סמנכ"ל משרד התקשורת אשר שימש כממלא מקום היו"ר, בחרה ועדת איתור של משרד התקשורת את איש התקשורת ניצן חן.
באוקטובר 2012 נבחר אריאל משעל לתפקיד על ידי ועדת איתור, אך המינוי הוקפא בגלל הבחירות לכנסת התשע עשרה. משעל עתר לבית המשפט הגבוה לצדק בבקשה להשלים את מינויו, ובמקביל התלונן חיים גרון על כך שלא זכה בתפקיד. לאחר הבחירות, החליט השר הנכנס, להרחיב את ועדת האיתור כדי לשקף שינויים במדיניות. בג"ץ התיר לשר לעשות זאת, ובסופו של יום נבחרה לתפקיד ד"ר יפעת בן חי שגב.
ביוני 2021 אושר מינויו של ניר שוויקי לתפקיד יו"ר מועצת הכבלים והלוויין, לאחר שהתפקיד לא אויש באופן קבוע במשך יותר משנתיים.
מבנה > הצעות לרפורמה

באפריל 2005, החליטה שרת התקשורת דליה איציק להקים את מה שכונה "ברית המועצות" (או בשם הרשמי, "הרשות הלאומית לתקשורת") כאיחוד בין המועצה לשידורי הכבלים והלוויין לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. ההצעה הובאה לדיון בממשלה בספטמבר 2005, אולם האיחוד לא יצא אל הפועל לאור התנגדות משרד המשפטים והתנגדות ראש הממשלה ושר האוצר אהוד אולמרט. בתחילת 2008 שר התקשורת אריאל אטיאס שוב ניסה לקדם את רעיון האיחוד. ב-2013 האיחוד היה אמור לעלות במגרת חוק ההסדרים וב-2016 ביקש איתן כבל לקדם את המהלך שלא יצא לפועל.
בפברואר 2018 הגישה חברת הכנסת שרן השכל הצעת חוק לפיה תבוטל המועצה, ופעילותה תמוזג אל תוך הרשות השנייה. בסופו של דבר ההצעה נהפכה לחוק שהעביר את האחריות לערוצים הייעודיים מהמועצה לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
החלטות המועצה

המועצה השפיעה על שוק הכבלים והלוויין בישראל דרך החלטות שהתקבלו בנושאים שונים: ב-2002, תיקנה המועצה את הכללים הנוגעים לשידור ערוצים זרים בישראל, המשדרים פרסומות ישראליות. המועצה קבעה בהחלטתה, כי איסור שידור הפרסומת הקבוע בחוק התקשורת, והאוסר שידור פרסומות בכבלים ובלוויין (למעט בערוצים ייעודיים ובערוץ 2 ו-10), חל גם על "שידורים המיועדים בעיקרם לישראל" המשודרים בערוצים זרים. ככלל, מנעה המועצה שידור תוכני פרסומת בערוצים זרים המיועדים ללקוחות ישראליים, שאינם נושאים בכל אותן מחויבויות רגולטריות המוטלות על ערוצים ישראליים המבקשים לשדר תוכני פרסומת. המועצה ניסחה מאפיינים הקובעים מה הם "שידורים המיועדים בעיקרם לציבור בישראל או לחלק ממנו", עליהם החילה את האיסור הנ"ל. בין המאפיינים: מחצית מן השידורים הם בעברית ושידורים אשר מיועדים בתכניהם לקהל הישראלי. ב-2009, החליטה המועצה כי החברות הוט ויס יתנו למנויים זכות יציאה מן החוזה למשך 30 ימים, ללא קנס, כל עת שתנאיי החוזה הראשוניים הופרו, כגון הורדת ערוץ מחבילת התוכן. מהלך זה נולד בעקבות הסרת ערוצי טלוויזיה מחבילות התוכן על ידי הוט ויס כמהלך חד צדדי וללא פיצוי נאות למנויים, שנאלצו לקבל את השינוי כמו שהוא.
וילהלם גקה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בפברואר 1898 שוולם, חבל אנפה-רוהר-קרייס, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  20 באוקטובר 1944 (בגיל 46) פונטנה לירי, איטליה 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר, גרמניה הנאצית 
 השתייכות:  אס אס 
 דרגה:  שטנדרטנפיהרר 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  מלחמת העולם הראשונה 
 
וילהלם גקה (בגרמנית: Wilhelm Göcke; ‏12 בפברואר 1898 - 20 באוקטובר 1944) היה שטנדרטנפיהרר באס-אס, אובר-שטורמבאנפיהרר בוואפן אס אס, מפקד מחנה הריכוז ורשה ומפקד מחנה ריכוז קובנה.
ביוגרפיה

גקה, יליד שוולם, הקיסרות הגרמנית, עזב לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה את בית הספר והתנדב לצבא בגיל 16. הוא נחשב תלמיד מבטיח, אך עקב המלחמה לא שב לרכוש השכלה פורמלית. הוא זכה לדרגת לויטננט ואחרי סיום המלחמה היה חלק מהפרייקור של ליצו.
גקה הצטרף למפלגה הנאצית (חבר המפלגה הנאצית מספר 335,455). בשנת 1931 הצטרף גקה לאס-אס (מספר חבר 21,529). מאפריל 1933 היה חלק מהאס-אס שטנדרטה (1st SS-Standarte) (אנ').
מיוני 1942 היה גקה מנהיג מחנה העבודה נרוויק בנורווגיה. מיולי היה מנהל המחסן במאוטהאוזן. מיולי 1943 היה מפקד מחנה הריכוז ורשה. בספטמבר 1943 מונה למפקד מחנה הריכוז קובנה. גקה היה בתפקיד זה עד לחיסול הגטו ב-13 ביולי 1944.
לאחר מכן שירת גקה תחת מפקד האס אס והמשטרה אודילו גלובוצניק באזור המבצעי החוף האדריאטי, שם פעל האס-אס נגד פרטיזנים. גקה נהרג בפונטנה לירי, איטליה, באוקטובר 1944.
לקריאה נוספת

תום שגב : חיילי הרשע: מפקדי מחנות הריכוז הנאצים (1988, ISBN‏ 0-07-056058-7)
Ernst Klee: Das Personenlexikon zum Dritten Reich. הוצאת פישר-טשנבוך, פרנקפורט אם מיין 2005, ISBN 3-596-16048-0.
הערות שוליים

↑  Tom Segev, Soldiers of Evil, Berkley Books, 1991, p. 68
↑  Tom Segev, Soldiers of Evil, Berkley Books, 1991, p. 49
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משבר הדיור בישראל

המושג משבר הדיור בישראל מתייחס לעליית מחירי הדיור במדינת ישראל בקצב מהיר מעליית שכר האזרחים. בין השנים 2002-2022 עלו מחירי הדיור בלמעלה מ-250%.
במרוצת השנים עלו מספר ניסיונות לטפל במשבר הדיור: מע"מ אפס, מחיר למשתכן, מחיר מופחת, מחיר מטרה, דירה בהנחה, תמ"א 38 ופינוי בינוי.
במהלך שנת 2024, חלה עליה של כ-3% במחירי הדיור, על פי פרשנים כלכליים העלייה מושפעת מאירועי מלחמת חרבות ברזל.
רקע

מחירי הדיור הם סוגיה מרכזית בהוויה הכלכלית, הציבורית והחברתית בישראל משחר הקמתה. בשנותיה הראשונות של המדינה נקלטו מאות אלפי עולים חדשים, והאוכלוסייה הוכפלה בשנים בודדות. בעקבות כך נוצרה מצוקת דיור והמדינה ניהלה ותקצבה תוכניות שיכון שכללו הקמת מעברות ושיכונים, חקיקת חוק הגנת הדייר, הקמת ערי פיתוח וטיפוח חברות בניה ציבוריות. המשבר הבא הגיע אחרי מלחמת ששת הימים ונמשך עד מלחמת יום הכיפורים[דרושה הבהרה]. המשבר השלישי התרחש בשנות השמונים, בצמוד לתקופה שבה האינפלציה בישראל הייתה גבוהה[דרושה הבהרה]. המשבר הרביעי שהתבטא במחסור חמור בדירות התרחש בתחילת שנות ה-90 בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. משבר הדיור הנוכחי הוא המשבר החמישי מאז קום המדינה.