stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלפרד שמידט

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1931 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  28 באוגוסט 2012 (בגיל 81) פרנקפורט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של פרנקפורט 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גתה בפרנקפורט 
 מנחה לדוקטורט:  מקס הורקהיימר, תאודור אדורנו 
 מוסדות:  אוניברסיטת גתה בפרנקפורט 
 מונחה לדוקטורט:  Gerhard Gamm, Klaus Binder 
 זרם:  אסכולת פרנקפורט 
 עיסוק:  פילוסוף, סוציולוג, מתרגם, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  ארתור שופנהאואר, קרל מרקס, מקס הורקהיימר
 מדינה:  גרמניה 
 יצירות ידועות:  The Concept of Nature in Marx, Existentialistische Marx-Interpretation, History and Structure, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  צלב מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1998) לוחית גתה של עיריית פרנקפורט (1989) 
 
אלפרד שמידט (בגרמנית: Alfred Schmidt;‏ 19 במאי 1931 – 28 באוגוסט 2012) היה פילוסוף וסוציולוג גרמני.
ביוגרפיה

שמידט למד היסטוריה, אנגלית ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטת גתה בפרנקפורט, ובהמשך פילוסופיה וסוציולוגיה. הוא היה תלמידם של תיאודור אדורנו ומקס הורקהיימר, עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא "תפיסת הטבע בתורתו של מרקס" (אנ') (Der Begriff der Natur in der Lehre von Marx).
שמידט היה פרופסור לפילוסופיה וסוציולוגיה באוניברסיטת פרנקפורט משנת 1972 והפך לפרופסור אמריטוס בשנת 1999. נושאי המחקר העיקריים של שמידט היו התיאוריה הביקורתית של אסכולת פרנקפורט, פילוסופיה של הדת והפילוסופיה של ארתור שופנהאואר.
שמידט היה חבר בארגון הסופרים הבינלאומי וחבר כבוד באגודת שופנהאואר (אנ').
ביבליוגרפיה חלקית

Der Begriff der Natur in der Lehre von Karl Marx. Frankfurt am Main: Europäische Verlagsanstalt, 1962. (English translation: The Concept of Nature in Marx. Translated by Ben Fowkes. London: NLB, 1971, ISBN 0-902308-41-6.)
Geschichte und Struktur. Fragen einer marxistischen Historik. München: Hanser, 1971, ISBN 3-446-11504-8. (English translation: History and structure. An essay on Hegelian-Marxist and structuralist theories of history. Translated by Jeffrey Herf. Cambridge, Massachusetts: MIT Press, 1981, ISBN 0-262-19198-9.)
Herbert Marcuse and Alfred Schmidt: Existenzialistische Marx-Interpretation. Frankfurt am Main: Europäische Verlagsanstalt, 1973, ISBN 3-434-20055-X.
Emanzipatorische Sinnlichkeit. Ludwig Feuerbachs anthropologischer Materialismus. München: Hanser, 1973, ISBN 3-446-11652-4. (Spanish translation: Feuerbach, o, La sensualidad emancipada. Translated by Julio Carabaña. Madrid: Taurus, 1975, ISBN 84-306-1129-0.)
Zur Idee der Kritischen Theorie. Elemente der Philosophie Max Horkheimers. München: Hanser, 1974, ISBN 3-446-11863-2.
Die Kritische Theorie als Geschichtsphilosophie. München: Hanser, 1976, ISBN 3-446-12201-X.
Drei Studien über Materialismus. Schopenhauer. Horkheimer. Glücksproblem. München: Hanser, 1977, ISBN 3-446-12460-8.
Kritische Theorie, Humanismus, Aufklärung. Philosophische Arbeiten. Stuttgart: Reclam, 1981, ISBN 3-15-009977-3.
Goethes herrlich leuchtende Natur. Philosophische Studie zur deutschen Spätaufklärung. München: Hanser, 1984, ISBN 3-446-14141-3.
Die Wahrheit im Gewande der Lüge. Schopenhauers Religionsphilosophie. München; Zürich: Piper, 1986, ISBN 3-492-10639-0.
Entstehungsgeschichte der humanitären Freimaurerei. Deistische Wurzeln und Aspekte. Ed. by Klaus-Jürgen Grün and Thomas Forwe. Leipzig: Salier-Verlag, 2014, ISBN 978-3-943539-40-0 (posthumous).
ראו גם

אסכולת פרנקפורט
מקס הורקהיימר
תמד השירה

נרדף על ידי סאטונגר, אודין יורק את תמד השירה לתוך כמה קערות. חלק מזה בטעות יוצא מהקצה השני. איור מאת יעקב סיגורסון, אמן איסלנדי מהמאה ה -18.
במיתולוגיה הנורדית, תמד השירה (בנורדית עתיקה: skáldskapar mjaðar) או התמד הפואטי (בנורדית עתיקה: Suttungmjaðar) הוא משקה מיתולוגי אשר מקנה לשותה ממנו את היכולת "להיות חוקר או מלומד", לצטט כל מידע ולפתור כל שאלה. המיתוס סופר על ידי סנורי סטורלוסון. המשקה הוא מטפורה להשראה פואטית, המזוהה לעיתים קרובות עם אודין אל ה"רכוש", באמצעות זעם ברסרקר או בהשראה פואטית.
עלילה > יצירת תמד השירה ורצח קבסיר

לאחר מלחמת האסיר-ואניר, האלים חתמו על הסכם שביתת אש באמצעות יריקה של כל אחד מהם לבור. מן הרוק שלהם אדם בשם קבסיר. הוא היה כל כך חכם שיכול היה לענות לכל שאלה, ונסע ברחבי העולם כדי לשתף בידע שלו. יום אחד הוא ביקר אצל הגמדים פג'אלאר וגאלאר. הם הרגו אותו ושפכו את דמו לשני בורות וגם לסיר. את הדם ערבבו עם דבש וכך נוצר תמד אשר גרם לכל מי ששתה אותו להיות "משורר או מלומד". הגמדים הסבירו לאלים שקבסיר נחנק ומת.
עלילה > מהגמדים לסאוטונגר

פג'אלאר וגאלאר רצחו את הענק ג'ילינג ואת אשתו. בנם, סאטונגר, חיפש את הוריו ואיים על האחים הגמדים. השניים הציעו לו את התמד הקסום בתמורה להבטחה שלא יפגע בהם. סאטונגר לקח את התמד והחביא אותו במרכז ההר ועל המשמר עמדה בתו, גונלו.
עלילה > גנבתו של אודין

אודין החליט בסופו של דבר להשיג את התמד. במשך כל הקיץ הוא עבד עבור באוגי, אחיו של סאוטונגר, ולאחר מכן ביקש לגימה קטנה מהתמד. באוגי קדח לתוך ההר ואודין שינה את צורתו לנחש והחליק פנימה. בפנים פיתה אודין את גונלו ששמרה על התמד ושכנע אותה לתת לו שלוש לגימות; אודין המשיך ושתה את כל התמד. הוא שינה את צורתו לנשר ונמלט. בזמן מעופו חזרה לאסגארד שפך אודין בטעות מעט מהתמד על עולם בני האדם והעניק להם את היכולת להלחין שירים.
שוק תלפיות

| --- | --- |

שוק תלפיות, מבט לכיוון דרום מערב
 מידע כללי
 סוג:  שוק 
 מיקום:  חיפה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תאריך פתיחה רשמי:  9 באפריל 1940
 אדריכל:  משה גרשטל
 
 קואורדינטות:  32°48′30″N 35°00′08″E﻿ / ﻿32.80845°N 35.00222°E﻿ / 32.80845; 35.00222
  (למפת חיפה מוגדלת) שוק תלפיות(למפת חיפה רגילה) שוק תלפיות(למפת הגליל המערבי רגילה) שוק תלפיות(למפת הגליל המערבי מוגדלת) שוק תלפיות he
 
שוק תלפיות הוא שוק בנוי השוכן בשכונת הדר הכרמל בחיפה שנבנה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 ונחנך ב-9 באפריל 1940 בטקס פתיחה חגיגי, בנוכחות נציגי המוסדות הלאומיים, עיריית חיפה וממשלת המנדט. המבנה נבנה בסגנון הבין-לאומי. מטרת הקמת השוק הייתה להחליף את השווקים שפעלו בעיר התחתית, ובמיוחד את שוק "אל-חסבה" שהיה השוק המרכזי של חיפה, ושכן בסמוך למבנה הסראיה, בשטח שבין כיכר חמרה ממערב ומסגד אל-ג'רינה ממזרח. המבנה הוכרז כמבנה לשימור על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
היסטוריה

בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 החל להתגבש הרעיון לבנית שוק בשכונת הדר הכרמל שישרת את התושבים. הסיבות לכך היו מאורעות 1929 שמנעו מאנשי השכונה להגיע לעיר התחתית, התרחבות שכונת הדר הכרמל, והרצון למנוע את התלות בשווקים בעיר התחתית בשל תנאי ההיגיינה הגרועים שבהם. מאורעות 1936–1939 שבעקבותיהם הפסיקו אנשי שכונת הדר הכרמל לקנות בעיר התחתית, נתנו דחיפה סופית ליוזמה. המאורעות הביאו להתפתחות שוק ארעי לתוצרת חקלאית ברחוב סירקין. אלא שהתנאים במקום לא התאימו לשוק מודרני. הרחוב התמלא בדוכנים, בבהמות משא ובכלי רכב וכתוצאה מכך נוצרה במקום בעיית ניקיון. יוזמה של אדם פרטי בשנת 1937 לבנות שוק ברחוב סירקין, זירזה את אנשי ועד הדר הכרמל לבנות שוק ביוזמתם. ההצעה להקמת השוק על ידי הוועד הועלתה לדיון במועצת עיריית חיפה. האחריות על הקמת שוק כזה בהתאם לחוקים העירוניים הייתה של העירייה, למרות זאת חסן שוכרי ראש העירייה לא הביע התנגדות להקמת השוק על ידי הוועד. הוועד היה מעוניין להקים את השוק במקום העירייה, מתוך רצון לשלוט במקורה של התוצרת החקלאית שתימכר בשוק והרצון למכור תוצרת עברית. דבר זה לא היה מתאפשר לו נבנה השוק על ידי העירייה.
הוועד איתר שטח קרקע פנוי משופע במורד רחוב סוקולוב. השטח נרכש מבעליו הערבי ביחד עם שני מגרשים סמוכים וזאת כדי למנוע בניית שוק מתחרה לידו. המגרשים שנרכשו היו בשטח של 4,297 מ"ר, והבעלות עליהם הועברה בספרי האחוזה לוועד הדר הכרמל במרץ 1938. עבודת התשתית התחילה מיד לאחר הרכישה ונמשכה שישה חודשים, ובמקביל החלה פעילות עסקית של החכרת השטחים בשוק. תקציב הבנייה של השוק הגיע ל-70 אלף ל"י. הוועד מימן את הבנייה בהלוואות שהתקבלו מחברת הביטוח "אליאנס", מבנק אפותקאי להלוואות, מחברת "ביצור", מאשראי ספקים ומתקבולים מדמי החכירה.
בתחילת שנת 1938, ארגן ועד השכונה תחרות אדריכלים לתכנון בניין השוק. חבר השופטים של התחרות כלל את מיכאל אליניקוב, שהיה יו"ר הוועד, האדריכל זלקינד נציג אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל, המהנדס מ' לדיז'נסקי, מהנדס עיריית תל אביב י' שיפמן ושני פרופסורים מהטכניון: היינריך נוימן ויוחנן רטנר. לתחרות הוגשו 96 הצעות, מתוכן נבחרה הצעתו של האדריכל משה גרשטל והמהנדס צ' כהן.
היסטוריה > פעילות השוק

השוק נפתח בחודש אפריל 1940. התוצרת החקלאית ששווקה בו הגיעה ממשקים חקלאיים בעמק יזרעאל, הגליל והשומרון. בעת פתיחת השוק היו בו כ-200 בתי עסק שונים. המסחר הסיטונאי התרכז בקומת המרתף של השוק. מלחמת העולם השנייה הביאה להאטה בפעילות המסחרית, ולירידה בצריכה, וחלק מהסוחרים שהתכוונו להיכנס לשוק ויתרו על מקומם. עיקר הפגיעה הייתה במסחר הקמעונאי. הפעילות של הסוחרים הסיטונאיים לא נפגעה. בנוסף השוק ברחוב סירקין המשיך לפעול, למרות מאמצי הוועד לסגור אותו. כתוצאה מהאטה בפעילות נותרה הקומה העליונה של השוק ריקה. ועד הדר הכרמל העביר לשם את משרדיו תוך ביצוע התאמות במבנה. בשוק שכנו גם משרדיהם של גופים שונים שפעילותם קשורה לפעילות השוק כגון ארגון מגדלי הפירות ותנובה. בשנת 1944 החלה התאוששות כלכלית בהדר הכרמל, בשנה זו החל השוק בפעם הראשונה להרוויח.
מיקומו של השוק במזרחה של שכונת הדר הכרמל הקשה על דיירי השכונה להגיע אליו. בפברואר 1946 אורגן שירות מוניות של "חבר" לשוק. המסלול היה ממעון "כרמליה" בקצה רחוב "הרצליה" לאורך רחוב הרצל, יל"ג השוק וחזרה.
בתחילת שנת 1948 הקים הצבא הבריטי עמדה צבאית באחת המרפסות בשוק המשקיפה על העיר התחתית. בנוסף השתלטו החיילים בכוח על מספר חדרים במבנה לשימושם. במלחמת העצמאות בקרב על חיפה שימש הגג של השוק כנקודת תצפית של כוחות ההגנה היהודיים.
התרחבות פעילות השוק הביאה לעומס רב שהקשה על פעילותו. בשנת 1950 הוקם ברחוב הפרסים פינת רחוב אלנבי שוק סיטונאי חדש. מטרתו הייתה להקל על העומס שנוצר בשוק תלפיות. לשוק החדש הועבר שליש מהפעילות הסיטונאית שהתקיימה בשוק תלפיות.
בשנת 1951 החלו סוחרי השוק לסבול מפעילות של עבריינים שגנבו מהם סחורה, חלקה תוך התנפלות על רכבי הסוחרים הסיטונאיים המביאים את הסחורה לשוק וגניבת התוצרת. פעילותם פגעה בפעילות השוק.
הצפיפות באזור השוק ודרכי הגישה הלא נוחות, הביאו בסוף שנת 1954 להחלטה להקים בחיפה "שוק סיטונאי" חדש במזרח העיר התחתית. המטרה הייתה להעביר לשוק הסיטונאי את כל הפעילות הסיטונאית שהתקיימה בשוק תלפיות ולהופכו לשוק קמעונאי בלבד. טקס הנחת אבן הפינה לשוק החדש ברחוב קיבוץ גלויות התקיים ביום 23 בינואר 1958. השוק הסיטונאי החדש נפתח ביום 15 ביוני 1961.
בשנת 1958 הוחלט על פירוק "ועד הדר הכרמל". במסגרת הפירוק הועברו נכסיו כולל שוק תלפיות לבעלות העירייה.
בשנת 1963 פעלה עיריית חיפה לחסל את הרוכלות ברחובות שסביב השוק שפגעה באזור. העירייה השקיעה בהקמת דוכנים ל-100 רוכלים בקומת המרתף של השוק, בשטח שהתפנה לאחר העברת השוק הסיטונאי לשוק החדש, והעבירה לשם את הרוכלים שפעלו ברחובות שמסביב. כמו כן ניתנו מספר דוכנים למשפחות שטופלו על ידי מחלקת הרווחה. עם זאת – מספר הדוכנים ברחוב סירקין והרחובות הסמוכים לא פחת. במסגרת המאבקים נזרק במחצית שנות ה-70 רימון יד לכיון איטליז בשוק. זורק הרימון ישב בבית סוהר וכשהשתחרר הקים את עמותת השווקים הפתוחים ועמד בראשה וכן כיהן כיו"ר ועד סוחרי שוק תלפיות והיה נושא דברם של בעלי דוכנים בכל הארץ.
בשנת 1980 נעשה ניסיון למכור את השוק, במסגרת מאמצי ההפרטה של עיריית חיפה, אולם השוק לא נמכר.
היסטוריה > השוק במאה ה-21

החל משנות ה-90 של המאה ה-20 החלה ירידה בפעילות השוק ובמרכזיותו, בעיקר עקב השינויים שחלו במבנה האוכלוסייה בשכונת הדר, כשהתושבים המבוססים יותר עברו לגור בשכונות על הכרמל, ולשכונה נכנסה אוכלוסייה חלשה יותר. שכונת הדר סבלה מהזנחה, ואתה נזנח גם השוק. חלק גדול מהחנויות עברו לרחובות הסמוכים לשוק. הפעילות בתוך מבנה השוק הצטמצמה בעיקר לקומת המרתף של המבנה. התקיימה פעילות מזערית בקומה מעליה. יתר הקומות ננעלו בשער והגישה אליהן נאסרה.
במסגרת פעילותה לשיקום שכונת הדר הכרמל, עיריית חיפה מבקשת לשקם גם את מבנה השוק. פעילות לשיקומו נעשית בידי מתנדבים במסגרת פעילות קבוצת מ.ק.ס, שבה חברים אדריכלים ומתכננים. מתוך הכרה בחשיבותו האדריכלית וההיסטורית של המבנה, הקבוצה מבקשת שהוא ישוקם תוך החזרתו והפיכתו לעוגן לשכונה.
בשנת 2020 החלו עבודות שיפוץ השוק.
לקריאה נוספת

חיים אהרנוביץ, הדר הכרמל - מסכת עמל ויצירה של דור המיסדים. בהוצאת "ועד הדר הכרמל בחיפה", 1958, עמ' 171–173
תמיר גורן, שיתוף בצל עימות: ערבים ויהודים בשלטון המקומי בחיפה בתקופת המנדט הבריטי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2008, עמ' 222–224.
דני רבינוביץ, "פעם היה פה מזרח תיכון חדש", כתב עת צלול, נובמבר-דצמבר 1998, עמ' 22–25
הערות שוליים

↑  תמיר גורן, שיתוף בצל עימות: ערבים ויהודים בשלטון המקומי בחיפה בתקופת המנדט הבריטי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2008, עמ' 222–224
↑   פתיחת השוק החדש - תלפיות בהדר הכרמל בחיפה, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים, 1940
↑  חיפה - התפתחות שוק תלפיות, דבר, 16 במאי 1940
↑  חיפה - ביקור המושל בוועד הדר הכרמל, דבר, 7 באוגוסט 1942
↑  חיפה - לפרשת השוק המרכזי בהדר הכרמל, דבר, 15 באוגוסט 1940
↑  הדר הכרמל בסימן גידול וביסוס, דבר, 15 בינואר 1944
↑  מהיום שירות מכוניות להדר הכרמל, דבר, 26 בפברואר 1946
↑  יחידה צבאית תפסה בשוק תלפיות, דבר, 28 במרץ 1948
↑  שוק סיטונאי חדש הוקם בחיפה, דבר, 5 במאי 1950
↑  ליסטים ובריונים מסכנים אספקת התוצרת החקלאית בחיפה, דבר, 30 באוקטובר 1951
↑  יוקם שוק חקלאי בחיפה, דבר, 7 בנובמבר 1954
↑  אבן פינה לשוק סיטוני חדש, דבר, 24 בינואר 1958
↑  שוק סיטונאי חדש נפתח בחיפה, דבר, 16 ביוני 1961
↑  התפרקות לשם איחוד, דבר, 12 בפברואר 1958
↑  מאה רוכלים ברחוב סירקין בחיפה רוכזו בשוק תלפיות, דבר, 7 במרץ 1963
↑  נזק רב לאטליז בחיפה בהתפוצץ רימון על רקע נסיון סחיטה, דבר, 21 בדצמבר 1975
↑  שחל יתבע ועדת חקירה לדמי החסות, דבר, 22 בדצמבר 1975
↑  הוארר מעצרם של חשודים בפרשת דמי־חסות, דבר, 24 בדצמבר 1975
↑  ראובן בן צבי, יוני ויואב הורביץ רוצים לרכוש את שוק תלפיות בחיפה, מעריב, 1 באוגוסט 1980
↑  בני השר הורביץ מציעים 36 מיליון ל"י בעד חמדת שוק תלפיות, דבר, 5 באוגוסט 1980
↑  ראובן בן צבי, חיפה תמשיך למכור מפעלים משקיים, מעריב, 29 בספטמבר 1980
↑  אושר פרויקט שימור בניין שוק תלפיות, באתר חיפהחיפה, ‏2019-12-30
↑   שיק או שוק? עיריית חיפה החלה לשקם את שוק תלפיות, באתר הארץ, 3 במאי 2020
שלט הסבר, שוק תלפיות
פנים המבנה של שוק תלפיות
מוכרי ירקות בשוק תלפיות בשנות ה-40
דוכנים בשוק, 2017
מעלה בני המושבים

he
מעלה בני המושבים הוא שביל הסימון הראשון שנפרץ במדבר יהודה. הוא נקרא על שם חטיבת בני המושבים אשר ביצעה את עבודות הפריצה והסלילה של השביל.
פריצת השביל הוצעה  בשנת 1963 על ידי איתן גולן, יוסי פלדמן ולוי יהב שהיה ממקימי בית ספר שדה עין גדי, בזמן ההכנות לטיול התנועה למדבר יהודה. בחג הפורים באותה שנה, יצאה קבוצת נערים מטעם חטיבת בני המושבים למצוק הצפוני של נחל ערוגות. במהלך ארבעה ימי עבודה סללו החניכים, בהנחיית פלדמן וגולן, את השביל התלול המחבר את נחל ערוגות למצודה הישראלית בראש הר מצפה עין גדי.
מעלה צרויה

הנוף מאחת מפסגותיו של הר צרויה לכיוון קיבוץ עין גדי, אגנו הצפוני של ים המלח ורמת מואב.
בחלקה הימני של התמונה ניתן לראות קיבוץ עין גדי ומימינו- ערוץ נחל ערוגות. מעל הקיבוץ ניתן לראות את הר צרויה כחלק ממצוק ההעתקים, כאשר בפסגתו – "רמת המדבר" ופסגת ההר. שביל מעלה צרויה מתפרש על חלק זה של מצוק ההעתקים עד לפסגתו ברמת המדבר.
מעלה צרויה הוא מעלה בשמורת עין גדי, שבמדבר יהודה. גובהו 530 מטרים (בערך), כאשר תחילתו התחתונה נמצאת מחוץ לחלקו העליון של קיבוץ עין גדי, וסופו העליון בפסגת הר צרויה, שבמצוק ההעתקים אשר מעל הקיבוץ. ההליכה במעלה צרויה נחשבת קשה מאוד ומאתגרת. המעלה מתחיל בעליה מתונה ובמשך ההליכה, המדרון יהפוך תלול יותר ויותר. המעלה באורך של כ-3 קילומטרים (לא בקו אווירי). חלקו הראשון של המעלה עשוי שכבת אבן רכה ובהמשך המעלה, שכבת האבן נהיית שכבת גיר קשה. פסגת הר צרויה היא הפסגה הגבוהה ביותר בשלוחת ההרים המזרחית ביותר התוחמת את נחל ערוגות מדרום.
שם ההר (וכך גם שם המעלה) נקראו על שם אחותו של דוד המלך – צרויה, ככל הנראה כיוון שמאמינים כי דוד המלך התחבא במערה במעלה נחל דוד (מערת דודים) שהוא נחל האיתן השני בשמורת עין גדי.
ראו גם

הר ישי
נחל חבר
שוואנדזאנג

| --- | --- |

ציור של שוואנדזאנג. יפן, תקופת קמקורה (המאה ה-14).
 לידה:  6 באפריל 602 Yanshi District, שושלת סווי 
 פטירה:  7 במרץ 664 (בגיל 61) טונגצ'וואן, שושלת טאנג 
 שם לידה:  陳禕 
 מדינה:  שושלת טאנג, שושלת סווי 
 השקפה דתית:  בודהיזם, יוגאצ'רה 
 
שׂוֵואנְדְזָאנְג (כתב סיני: 玄奘; 6 באפריל 602 –  7 במרץ 664), נולד צֶ'ן חְווֵי (陳褘), ידוע גם בשם הדהארמה (אנ') שלו בסנסקריט "מוקשאדווה", היה נזיר בודהיסטי סיני מהמאה ה-7, מלומד, נוסע ומתרגם. הוא ידוע בתרומות הגדולות לבודהיזם הסיני, בספר המסע שלו להודו בשנים 629–645 לספירה, במאמציו להביא למעלה מ-657 טקסטים הודיים לסין, ובתרגומיו לכמה מהטקסטים הללו. הוא הצליח לתרגם רק 75 חלקים נפרדים מתוך סך של 1,335 פרקים, אך תרגומיו כללו כמה מכתבי המהאיאנה החשובים ביותר.
שוואנדזאנג נולד ב-6 באפריל 602 בצֶ'נְלְיוֹ, במה שהיא כיום נציבות עירונית קאיפנג במחוז חנאן בסין. כילד, הוא התחיל לקרוא ספרי דת וללמוד את הרעיונות שבהם עם אביו. כמו אחיו הבכור, הוא הפך לסטודנט ללימודים בודהיסטים במנזר גִ'ינְגְטוּ. שוואנדזאנג הוסמך כסמאנרה (אנ') (נזיר מתחיל) בגיל שלוש עשרה. בשל התסיסה הפוליטית והחברתית שנגרמה עקב נפילת שושלת סווי, הוא נסע לצ'נגדו בסצ'ואן, שם הוסמך כבהיקו (אנ') (נזיר מלא) בגיל עשרים.
מאוחר יותר נסע ברחבי סין בחיפוש אחר ספרי קודש של הבודהיזם. לבסוף, הוא הגיע לצ'אנג'אן, אז תחת שלטונו של טאידזונג, קיסר סין משושלת טאנג, שם פיתח שוואנדזאנג את הרצון לבקר בהודו. הוא ידע על ביקורו של פאשיין בהודו, וכמוהו, היה מודאג מהטבע הלא שלם והמפורש בצורה שגויה של הטקסטים הבודהיסטיים (אנ') שהגיעו לסין. הוא גם היה מודאג מהתיאוריות הבודהיסטיות המתחרות בתרגומים סיניים שונים. הוא חיפש טקסטים מקוריים בסנסקריט לא מתורגמים מהודו כדי לסייע בפתרון חלק מהבעיות הללו.
בגיל 27, הוא החל את מסעו היבשתי בן שבע עשרה השנים להודו. הוא עבר בכך על האיסור של מדינתו לנסוע מחוץ לסין, ועשה את דרכו דרך ערים במרכז אסיה כמו חוטן (אנ') להודו. הוא ביקר, בין היתר, באוניברסיטת נלנדה המפורסמת, כיום בביהר בהודו, שם למד עם הנזיר, שילאבהאדרה (אנ'). הוא יצא מהודו עם טקסטים רבים בסנסקריט בשיירה של עשרים סוסי משא. שובו התקבל בברכה על ידי הקיסר טאידזונג בסין, שעודד אותו לכתוב ספר מסע.
ספר מסע סיני זה, שכותרתו "רשומות של האזורים המערביים (אנ')", הוא מקור מרכזי על שוואנדזאנג, וגם למחקר על הודו ומרכז אסיה של המאה ה-7.
ספר המסע שלו הוא שילוב של מידע בלתי סביר, שמועות וסיפור ממקור ראשון. מבחר קטעים מתוכו משמשים, ולעיתים שנויים במחלוקת, כתאריך המוקדם ביותר של שנת 645 לספירה לאירועים, שמות וטקסטים שהוא מזכיר. הטקסט שלו סיפק בתורו את ההשראה לרומן "המסע למערב" שכתב וו צ'אנג אן בתקופת שושלת מינג, כתשע מאות שנים לאחר מותו של שוואנדזאנג.
תחילת חייו

שוואנדזאנג נולד כצֶ'ן חְווֵי (או צֶ'ן יִי) ב-6 באפריל 602 בכפר צֶ'נְחֶה, בעיר גוֹאוּשְׁה (בסינית: 緱氏鎮), לְווֹג'וֹאוּ (ליד לוו-יאנג בחנאן של ימינו) ומת ב-5 בפברואר 664 בארמון יוּ'חְווָה (玉華宮, בטונגצ'וואן (אנ') של ימינו, בשאאנשי). משפחתו נודעה בשל למדנותה במשך דורות, ושוואנדזאנג היה הצעיר מבין ארבעה ילדים. אחד מאבותיו הקדמונים היה צֶ'ן שְׁה (104–186), שר של שושלת האן המזרחית. סבא רבא שלו, צֶ'ן צִ'ין (陳欽), שימש כמושל של שאנגדאנג (上黨; כיום צ'אנגג'ה (אנ') בשאנשי) במהלך שושלת וי המזרחית (אנ'); סבו, צֶ'ן קָאנְג (陳康), היה פרופסור בטאישווה (אנ') (האקדמיה הקיסרית) בתקופת שושלת צ'י הצפונית (אנ'). אביו, צֶ'ן חְווֵי (陳惠), שימש כשופט של נפת ג'יאנגלינג (אנ') במהלך שושלת סווי. לפי הביוגרפיות המסורתיות, שוואנדזאנג הפגין אינטליגנציה ורצינות מעולים, למד עם אביו והדהים אותו בהקפדה על חלוקת כבוד להוריו לאחר מחקר אחד כזה על הנושא הזה.
אחיו הגדול כבר היה נזיר במנזר בודהיסטי. בהשראתו, בגיל צעיר, הביע שוואנדזאנג עניין להיות נזיר בודהיסטי כמו אחיו. לאחר מות אביו בשנת 611, הוא התגורר עם אחיו הגדול, צֶ'ן סוּ (בסינית: 陳素), לימים ידוע בשם גָ'אנְגְגְ'יֵה (בסינית: 長捷), במשך חמש שנים במנזר גִ'ינְגְטוּ (בסינית: 淨土寺) בלוו-יאנג, שמומן על ידי מדינת סווי. במהלך תקופה זו למד מהאיאנה וכן אסכולות בודהיסטיות מוקדמות (אנ') שונות.
בשנת 618, שושלת סווי קרסה ושוואנדזאנג ואחיו ברחו לצ'אנג'אן, שהוכרזה כבירת שושלת טאנג, ומשם דרומה לצ'נגדו, בסצ'ואן. כאן שני האחים שהו שנתיים או שלוש בלימודים נוספים במנזר קוֹנְג חְווֵי, כולל אבהידהמה. אב המנזר גֶ'נְג שָׁאנְגְווֹ איפשר לשוואנדזאנג ללמוד את הנושאים המתקדמים הללו אף על פי שהיה צעיר.
כשהוא נוטל על עצמו את השם הנזירי שוואנדזאנג, הוא הוסמך במלואו כנזיר בשנת 622, בגיל עשרים. שלל הסתירות והאי-התאמות בתרגומים הסיניים באותה תקופה הניעו את שוואנדזאנג להחליט לנסוע להודו וללמוד בערש הבודהיזם. הוא ידע על ביקורו של פאשיין בהודו, וכמוהו חיפש טקסטים מקוריים מסנסקריט לא מתורגמים מהודו כדי לעזור לפתור חלק מהבעיות הללו.
עלייה לרגל > תאריכים

שוואנדזאנג החל את עלייתו לרגל להודו בשנת 627 או 629 לספירה, לפי שתי גרסאות מזרח אסייתיות. הגרסה של שנת 627 נמצאת ב"גוָאנְג חונְגְמִינְג גִ'י" של דָאושׂוּ'ן והיא גם בטקסטים יפניים וקוריאניים. גרסת שנת 629 לספירה נמצא בגרסאות סיניות ומערביות. הבלבול הזה, אם כי הוא רק בן שנתיים, הוא בעל משמעות להיסטוריה המערבית.
התאריך שבו התחילה העלייה לרגל של שוואנדזאנג לא נקבע באף אחד מהטקסטים ששוואנדזאנג עצמו כתב. יתר על כן, הוא לא כתב את הביוגרפיה שלו או את ספר הטיולים שלו, אלא הוא דקלם את זה בפני חבריו הנזירים לאחר שובו מהודו. שלושה ממשתפי הפעולה המיידיים שלו כתבו את הביוגרפיה שלו, ובכך השאירו שלוש גרסאות ועם פרטים שונים. כל שלוש הגרסאות הללו מתחילות את עלייתו לרגל בשנת 629 לספירה.
עם זאת, גרסה אחת מאת חְווֵיְלִי, קובעת כי שוואנדזאנג פגש את "יאבגהו קגהאן", אדם שמת בשנת 628 לספירה לפי רישומים פרסיים וטורקיים. אם פרט זה בביוגרפיה של שוואנדזאנג וברשומות הפרסיות-טורקיות נכונים, אז שוואנדזאנג בוודאי עזב לפני מותו של קגהאן, או בשנת 627 לספירה. במילים אחרות, חלק מהפרטים בגרסאות ששרדו של הביוגרפיה של שוואנדזאנג הומצאו או שבלבול פלאוגרפי יצר שגיאה, או שהרשומות הפרסיות-טורקיות אינן אמינות. הגרסה היפנית מבוססת על תרגומים מהמאה ה-8 עד ה-10 של טקסטים שהגיעו בסופו של דבר מהמנזר של שוואנדזאנג, מה שלמרבה הצער הוסיף לבלבול. רוב המקורות מציינים כי שוואנדזאנג החל את עלייתו לרגל בשנת 629 לספירה.
עלייה לרגל > מסע דרך מרכז אסיה > ממלכת אגני

בשנת 630 לספירה הגיע לממלכת אגני (יאנצ'י, במקום שנקרא כיום טורפאן (אנ')). כאן הוא פגש את המלך, בודהיסט יחד עם דודו ג'ננצ'נדרה והמושל מוקשגופטה, שניסו לשכנעו להפסיק את מסעו וללמד אותם ידע בודהיסטי. הוא סירב והם ציידו אותו עוד למסעותיו במכתבי היכרות ובחפצי ערך שישמשו לצורך מימון. שוואנדזאנג הבחין כי במדינה של אגני היו יותר מעשרה מנזרים שדבקו באסכולת סרווסאיוואדה (אנ') של הבודהיזם מזרם ההינאיאנה, עם אלפיים נזירים שאכלו "שלושה סוגים של בשר טהור (אנ')" עם מזונות אחרים, ולא אוכל צמחוני בלבד שיתאים לתורות הבודהיסטיות של מהאיאנה. לכן, הבודהיסטים במדינה זו הבאישו בתורתם הבודהיסטית.
עלייה לרגל > מסע דרך מרכז אסיה > ממלכת קוצ'י

כשהתקדם יותר מערבה, פגש שוואנדזאנג כאלפיים שודדים טורקים רכובים על סוסים. השודדים החלו לריב אחד עם השני כיצד לחלק בצורה הוגנת את השלל. לאחר שהשלל אבד כך, הם התפזרו. לאחר מכן שוואנדזאנג הגיע לארץ קוצ'י (אנ'). במדינה זו של 1000 לי על 600 לי, היו למעלה ממאה מנזרים עם חמשת אלפים נזירים של אסכולת סרווסאיוואדה של בודהיזם הינאיאנה, ולמדו את הטקסטים שלה ב"שפה הודית מקורית".
הביוגרפיות של שוואנדזאנג מתארות אז סיפורים בלתי סבירים על גזע דרקונים. אזור זה נוצר על ידי דרקונים מהמים שעברו מטמורפוזה לסוסים כדי להזדווג וליצור סוסי דרקון, גם לגברים והזדווגות עם נשים ליד אזור זה כדי ליצור אנשי דרקון שרצו מהר כמו סוסי הדרקון. אלה היו אנשים שהיו עורכים טבח בעיר שלמה ועוזבים מקום נטוש.
עלייה לרגל > מסע דרך מרכז אסיה > באלוקה וממלכות אחרות

בהמשך מערבה הוא עבר את אקסו (אנ') לפני שפנה לצפון-מערב כדי לחצות את טיין שאן ולאחר מכן את טוקמק (אנ') בצפון-מערב. הוא פגש את הכגן הגדול של הגקטורקים. לאחר משתה, שוואנדזאנג המשיך מערבה ואז דרום-מערבה אל טשקנט, בירת אוזבקיסטן המודרנית. שוואנדזאנג מתאר מנזרים נוספים, כמו מנזר קאקורי המזרחי ומנזר אסקריה, עם טביעות רגליו של בודהה ופסלי בודהה. על פי דיווחיו של שוואנדזאנג, אור מיסטי בקע מטביעות הרגל של בודהה ב"ימי צום". בארץ באלוקה הייתה אסכולת סרווסאיוואדה של בודהיזם מזרם ההינאיאנה באופנה. הוא חצה את מדינות סמרקנד, מימוהה, קפוטנה, קוסאניקה, בוכרה, בטיק, הוריסמיקה וטוקהרה. לאלו היו ערים ליד נהרות או אגמים, ואז אזורים נרחבים ללא תושבים, מעט מים או עשב. הוא מתאר שלטון של פלגים לוחמניים של ראשי שבטים טורקים, כאשר "מחלה ומגפה" משתוללים.
מכאן, הוא חצה מדבר, עמקים קפואים ואת רכס הרי פמיר (אשר מקשרים את רכסי ההרים של טיין שאן, קארקוראם, קונלון, אופריסיין וההימלאיה). כאן, חזה שוואנדזאנג ברוח קרה ו"נושבת בעוצמה נוקבת". דרקונים אכזריים חיים כאן ומטרידים את המטיילים במיוחד את אלה שלובשים בגדים בצבע "חום אדמדם". לאחר מכן, הוא חצה על פני ים מלוח, צר מצפון לדרום וארוך ממזרח למערב, שהוא כינה בשם "האגם הטהור הגדול". הוא מתאר מפלצות על טבעיות, דגים ודרקונים החיים באגם הזה. תיאורי המסע של שוואנדזאנג מדלגים לאחר מכן תוך ציון שמות של מדינות רבות, ומציינים שפרטים נוספים מסופקים בחלק החזרה של מסעו, כשהוא חוצה לארץ בקטרה (מחוז באלח' המודרני). הוא מוסיף שבכל האזורים הללו הזרם הדתי השליט היה של האסכולות הבודהיסטיות של הינאיאנה.
בבירת מדינת בקטרה, קבע שוואנדזאנג, נמצא מנזר עם פסל של בודהה המעוטר בתכשיטים והאולמות שלו משובצים בחומרים יקרים נדירים. למנזר הבודהיסטי יש גם דימוי של האל ואישראוואנה (אנ') השומר עליו. המנזר והבירה מושכים פשיטות חוזרות ונשנות מצד ראשי הטורקים המבקשים לבזוז את התכשיטים היקרים הללו. למנזר הזה יש אמבט רחצה גדול שנראה מבריק להפליא ויש לו שריד שן של בודהה ומטאטא של בודהה עשוי "עשב קאסה". בחוץ יש ויהארה שנבנתה לפני עידנים, וסטופות רבות לכבוד הארהאטים (אנ') (קדושים בודהיסטים).