stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנסיך פרדיננד, דוכס אלנסון
ביוגרפיה

פרדיננד נולד ב-12 ביולי 1844 בניי-סיר-סן, לנסיך לואי, דוכס נמור ולויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ומריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג. בשנת 1848 פרצו מהומות כנגד שלטונו של סביו - לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ובעקבות כך ברחו בני המשפחה לבריטניה, ובצרפת הוכרזה הרפובליקה הצרפתית השנייה.
ב-28 בספטמבר 1868 התחתן פרדיננד בטירת פוסנהופן עם סופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה. יחסיו עם אשתו היו טובים, על אף שהיא הייתה מסוכסכת עם אביו. שנה לאחר נישואיהם, עבר הזוג ללונדון, שם ילדה סופיה שרלוטה שני ילדים. בשנת 1890 רכש פרדיננד את שלוס מנטלברג ליד אינסברוק, משום שאהב להישאר בטירול כצייד נלהב. בשנת 1897 ביקרה סופיה בבזאר דה לה שריטה - אירוע צדקה שארגנה האצולה הצרפתית בפריז מדי שנה, ונספתה שם במהלך שרפה גדולה שפרצה במקום. בשנת 1905 רכש פרדיננד בית מגורים שנבנה מחדש בסגנון של טירות עמק הלואר, וב-29 ביוני 1910 מת פרדיננד בביתו בווימבלדון, לונדון.
משפחתו

ב-28 בספטמבר 1868 התחתן פרדיננד עם סופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
לואיז, נסיכת אורליאן (1869–1952), נישאה לאלפונס, נסיך בוואריה
אמנואל, דוכס ונדום (1872–1931), נישא להנרייט, נסיכת בלגיה
הרופילוס

| --- | --- |

 לידה:  335 לפנה״ס כלקדון 
 פטירה:  280 לפנה״ס (בגיל 55 בערך) אלכסנדריה 
 
הרופילוס (ביוונית עתיקה: Ἡρόφιλος; ‏335 – 228 לפנה"ס) היה רופא יווני, ככל הנראה האנטומיסט הראשון בהיסטוריה. נולד בכלקדון שעל מיצרי הבוספורוס (כיום פרבר של איסטנבול), ובילה את מרבית חייו באלכסנדריה, שם היה ממקימי בית הספר לרפואה באלכסנדריה. היה הראשון שביצע מחקר מדעי מסודר על גוויות, שאת תוצאותיו העלה על הכתב בתשעה חיבורים שכולם אבדו. מחקריו סללו את דרכה של השיטה המדעית. טרטוליאנוס מתאר כיצד הרופילוס ביצע ניתוחים בכ-600 אסירים בעודם בחיים לצורכי מחקר (יש לזכור, עם זאת, שלטרטוליאנוס, שחי כמה מאות אחרי הרופילוס, הייתה מטרה לתאר את מעשי הרופילוס כאכזריים).
הרופילוס היה הראשון לייחס תכונות של חשיבה ושכל למוח, ותיאר לראשונה את ההבדלים בין המוח הגדול והמוח הקטן. קבע את הקשר בין העצב מניע העיניים ועצב הראייה ליכולת הראיה והשליטה בגלגל העין. הוא זיהה כי יש קשר בין שינוי בלחץ הדם וקצב הדופק למחלות, דבר שסייע לו באבחון חולים. לצורך מדידת קצב הדופק, הוא בנה קלפסידרה. הוא תיאר לראשונה את ההבדל בין עורקים וורידים (אם כי לא הבין את מחזור הדם). הוא הראשון שגילה את הביצית, כחלק ממחקרו על הרבייה האנושית.
הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה

הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Ferdinando di Savoia-Genova, ‏ 15 בנובמבר 1822 – 10 בפברואר 1855), היה בנו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה וחותנו של אומברטו הראשון, מלך איטליה.
ביוגרפיה

פרדיננדו נולד בפירנצה ב-15 בנובמבר 1822, לקרלו אלברטו, נסיך קריניאנו ומריה תרזה מאוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה ולואיזה מנאפולי וסיציליה.
בשנת 1831 מת קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה ללא ילדים, ואביו עלה לשלטון במקומו כקרלו אלברטו, מלך סרדיניה, והעניק לפרדיננדו את התואר "דוכס ג'נובה".
במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה בשנים 1848 ו-1849 פיקד פרדיננדו על דיוויזיה, ולאחר החזרת השלום באיטליה הוא מונה למפקד הכללי של הארטילריה בצבא סרדיניה, והחל בביצוע שיפורים ביחידות הארטילריה.
בעקבות מהפכת 1848 בסיציליה היה פרדיננדו מועמד לכס המלוכה בסיציליה, ואף קיבל הבטחה מבריטניה שתתמוך במועמדותו. ב-11 ביולי 1848 הצביעה האספה הלאומית של סיציליה פה אחד להציע לו את הכתר, אולם כשהגיעו להציע לו את כס המלוכה, הוא נעדר מהמפקדה המלכותית עקב תפקידו כמפקד דיוויזיה. לאחר התבוסה של סרדיניה לכוחות האימפריה האוסטרית בפיקודו של יוזף רדצקי פון רדץ, הרגיש פרדיננדו שהוא נאלץ לדחות את ההזדמנות להפוך למלך סיציליה.
במהלך מלחמת קרים היה פרדיננדו אמור להתמנות למפקד חיל המשלוח הסרדיני, אך בעקבות מצב בריאותו הרעוע דחה את ההצעה. פרדיננדו לא התאושש ממחלתו, וב-10 בפברואר 1855 הוא מת בטורינו בגיל 32, ובנו הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ירש את תאריו.
משפחתו

ב-22 באפריל 1850 התחתן פרדיננדו עם אליזבת, נסיכת סקסוניה, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
מרגריטה, נסיכת סבויה (1851–1926), התחתנה עם אומברטו הראשון, מלך איטליה
הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה (1854–1931), התחתן עם איזבלה, נסיכת בוואריה
הרכבת הקלה של אדינבורו

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 עיר:  אדינבורו
 מפעיל:  Transport for Edinburgh 
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  31 במאי 2014 
 מידע על הקו
 רוחב המסילה:  1435 מ"מ 
 מתח חשמלי:  750 V DC railway electrification 
 www.edinburghtrams.com
 תרשים הקו
  
 
מפת נתיב הרכבת על גבי מפת העיר
הרכבת הקלה של אדינבורו (באנגלית: Edinburgh Trams) היא מערכת הסעת המונים חשמלית המשרתת את העיר אדינבורו, בירת סקוטלנד. היא פועלת מאז שנת 2014. בשנת 2018 נסעו בה 7.3 מיליון נוסעים.
הקמת הרכבת

בעיר אדינבורו פעלה רכבת קלה בשנים 1919–1956. תחילה היא הונעה בכבל ואחר כך הוסבה להנעה בחשמל. הרכבת בוטלה כאשר הוחלט להשתית את התחבורה בעיר על אוטובוסים מונעים במנועי דיזל.
בשלהי שנות התשעים התעורר בעיר עניין מחודש בהקמת רכבת קלה, לאחר שערים אחרות בבריטניה הקימו רכבות דומות. לאחר הליך ממושך של דיון בהצעות ושל רישוי החלו ב-2007 עבודות מקדימות להקמת המערכת. הקמת המערכת עצמה החלה ביוני 2008. הבנייה הצריכה הקמת גשרים וחפירת מנהרה.
השלמת הפרויקט הייתה כרוכה בקשיים רבים, בעיכוב משמעותי ובקשיי מימון. הרכבת החלה בפעולה סדירה ב-31 במאי 2014. עלות הקמת המערכת הגיעה ל-776 מיליון לירות שטרלינג, יותר מכפליים מהערכת העלות הראשונה של ההקמה.
הרכבת

הרכבת כוללת כיום (2019) קו אחד באורך של 14 קילומטרים. בקו הוקמו 16 תחנות, הממוקמות ברובן במרכזה של העיר, מצפון מזרח לדרום מערב. הרכבת מחברת את מרכז העיר עם נמל התעופה, הממוקם ממערב לעיר. משך הנסיעה בקו לכל אורכו הוא כ-40 דקות. הדיפו (depot) של הרכבת ממוקם בסמוך לחלקו המערבי של הקו.
בקו משרתים קרונות רכבת מתוצרת חברת Construcciones y Auxiliar de Ferrocarriles הספרדית. הרכבת מונעת בחשמל וניזונה מכבל חשמל עילי. אורך כל רכבת הוא 42.8 מטר ובה קיבולת של עד 250 נוסעים.
מספר הנוסעים ברכבת עלה בהתמדה מאז הפעלתה. בשנת 2015 נסעו בה 4.92 מיליון נוסעים ובשנת 2018 הגיע מספרם ל-7.3 מיליון. בשנתיים הראשונות להפעלתה פעלה המערכת בהפסד תפעולי, אך ב-2016, שנתיים לפני הצפוי, כבר הגיעה לרווח.
הרכבת מופעלת על ידי חברת Edinburgh Trams, שהיא חברה בת של תאגיד התחבורה העירוני Transport for Edinburgh.
במרץ 2019 החליטה מועצת העיר על הארכת קו הרכבת הקלה בחלקו המזרחי, עד לרובע לית' (Leith) שלחוף לשון הים של פורת'.
הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה

הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה (24 במרץ 1837 - 17 בנובמבר 1905), היה בנו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים, ואביו של אלברט הראשון, מלך הבלגים.
ביוגרפיה

פיליפ נולד ב-24 במרץ 1837, ללאופולד הראשון, מלך הבלגים ואשתו השנייה לואיז-מארי, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה, וב-14 בדצמבר 1840 קיבל את התואר "רוזן פלנדריה".
בשנת 1866 לאחר הדחתו של אלכסנדרו יואן קוזה מתפקידו כנסיך רומניה, הוצע התפקיד לפיליפ, אולם הוא סירב לקבל את התפקיד, ולבסוף מונה לכך קרל אייטל פרידריך, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן. ב-25 באפריל 1867 התחתן פיליפ עם מריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ויוזפינה, נסיכת באדן, ממנה היו לו 5 ילדים. בשנת 1869 מת אחיינו הנסיך לאופולד, דוכס בראבנט, ופיליפ מונה לנסיך הכתר הבלגי.
ב-17 בנובמבר 1905 מת פיליפ, ולאחר מותו של אחיו לאופולד השני, מלך הבלגים בשנת 1909 עלה בנו אלברט הראשון, מלך הבלגים לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-25 באפריל 1867 התחתן פיליפ עם מריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ויוזפינה, נסיכת באדן, ממנה היו לו 5 ילדים:
בודואן, נסיך בלגיה (1869–1891)
הנרייט, נסיכת בלגיה (1870–1948), התחתנה עם אמנואל, דוכס ונדום
ז'וזפין מארי, נסיכת בלגיה (1870–1871)
ז'וזפין קרולין, נסיכת בלגיה (1872–1958), התחתנה עם הנסיך קרל אנטון פון הוהנצולרן
אלברט הראשון, מלך הבלגים (1875–1934)
הנסיך פיליפ, רוזן פריז

הנסיך פיליפ, רוזן פריז (בצרפתית: Louis-Philippe-Albert d'Orléans;‏ 24 באוגוסט 1838 – 8 בספטמבר 1894), היה נכדו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, וטוען לכתר צרפת בשם לואי פיליפ השני, מלך צרפת, או בשם פיליפ השביעי, מלך צרפת.
ביוגרפיה

פיליפ נולד ב-24 באוגוסט 1838 בפריז, לפרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן ולהלנה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וקרולינה לואיזה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך. בהיותו בן 4 מת אביו בתאונת כרכרה, ופיליפ מונה ליורש העצר הצרפתי. בשנת 1848 פרצו מהומות כנגד שלטונו של סבו - לואי פיליפ, מלך הצרפתים, והלה ניסה להעביר את השלטון לפיליפ, אולם הניסיון נכשל, ובני המשפחה ברחו לבריטניה, ובצרפת הוכרזה הרפובליקה הצרפתית השנייה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התנדב פיליפ יחד עם אחיו רובר, דוכס שארטר לשרת בצבא האיחוד. פיליפ שירת במטהו של ג'ורג' מקללן, ולאחר הכישלון במערכת חצי האי, התפטרו הוא ואחיו מצבא האיחוד.
בשנת 1864 התחתן פיליפ עם בת דודתו מארי איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, ממנה היו לו 8 ילדים.
לאחר מותו של סבו לואי פיליפ, מלך הצרפתים שהודח במהפכת אביב העמים בשנת 1848, נותרו שני טוענים לכתר "מלך צרפת". "אנרי החמישי", ופיליפ. לאחר נפילת הקיסרות השנייה בשנת 1870 הציעה האספה הלאומית את הכתר לאנרי, רוזן שאמבור, ומכיוון שזה היה חסר ילדים, סוכם בין המלוכנים כי כתרו יעבור לאחר מותו אל פיליפ, נציג בית אורליאן, וכך תיפתר המחלוקת בין שני בתי המלוכה המתחרים. אך להפתעת המלוכנים סירב אנרי לקבל את המלוכה אלא אם כן תזנח צרפת את דגל הטריקולור, ותחליפו בדגלה של צרפת שלפני המהפכה. תנאי זה לא התקבל על דעת האספה הלאומית, וסוכם על הקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית כרפובליקה זמנית עד למותו של אנרי, שאז יוכל הרוזן מפריז לקבל את המלוכה, מבלי להעלות תנאים מסוג זה. אך לאחר מותו בשנת 1883, הייתה כבר הרפובליקה מבוססת, והעם סירב להחליפה במלוכה.
כיום רואים המלוכנים שנותרו בצרפת את צאצאיו של לואי פיליפ, השומרים על התואר "רוזן פריז" כטוענים הלגיטימיים לכתר. מיעוט מקרב המונרכיסטים סבור כי אחד מצאצאי בורבון שנותרו בחיים, אזרח ספרדי בשם דון לואיס אלפונסו דה בורבון, המכונה הדוכס מאנז'ו, הוא הראוי לשאת את התואר "הטוען לכתר". שני הצדדים אף נאבקו בבתי המשפט של הרפובליקה, כאשר לאחרונה טען הרוזן מפריז כי יריבו מבורבון אינו ראוי לשאת את התואר המלכותי "דוכס". בתי המשפט דחו את התביעה.
בשנת 1886 נערכה חגיגת הנישואים של בתו אמלי, נסיכת אורליאן עם קרלוש, מלך פורטוגל בפאר רב, ובעקבות כך גורש פיליפ שוב מצרפת. פיליפ התגורר בבית סטואו בבריטניה, לשם ברח סבו בעוזבו את צרפת, וב-8 בספטמבר 1894 מת פיליפ בביתו.
משפחתו

בשנת 1864 התחתן פיליפ עם בת דודתו מארי איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, ממנה היו לו 8 ילדים:
אמלי, נסיכת אורליאן (1865–1951), התחתנה עם קרלוש, מלך פורטוגל
פיליפ, דוכס אורליאן (1869–1926)
הלן, נסיכת אורליאן (1871–1951), התחתנה עם אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה
שארל, נסיך אורליאן (1875)
איזבל, נסיכת אורליאן (1878–1961), התחתנה עם הנסיך ז'אן, דוכס גיז
ז'אק, נסיך אורליאן (1880–1881)
לואיז, נסיכת אורליאן (1882–1958), התחתנה עם קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות
פרדינן, דוכס מונפנסייה (1884–1924)
הצבא המצרי במלחמת ששת הימים

הצבא המצרי במלחמת ששת הימים הוכה על ידי חיל האוויר הישראלי בתחילת המלחמה והובס על ידי צה"ל עם סיומה. הצבא המצרי במלחמת ששת הימים הונהג על ידי גנרל מוחמד פאוזי רמטכ"ל צבא מצרים.
ב־14 במאי 1967 הכריז נאצר על גיוס כללי לצבא מצרים.
חיל הים המצרי

עיקר כוחו של הצי המצרי התרכז בנמל אלכסנדריה, בו היו גם מפקדת הצי ומתקני התחזוקה שלו. הנמל השני בגודלו במצרים היה נמל פורט סעיד, אך בו לא החזיקו המצרים יחידות צי גדולות דרך קבע, אלא השתמשו בו בעיקר כבסיס מעבר לים סוף. למרות זאת הייתה חשיבותו המבצעית של נמל זה רבה, בהיותו בסיס יציאה לעבר חופי ישראל: בשל המרחק הגדול מאלכסנדריה לחיפה, כ-400 קילומטר, היה על ספינות הטילים והטרפדות של חיל הים המצרי לתדלק בפורט סעיד כדי לפעול ביעילות מול חופי ישראל.
יחידות חיל הים – המשחתות, הפריגטות, שולות המוקשים, הציידות, ספינות הטילים והטורפדות, הצוללות והנחתות – היו ערוכות בנמלי הים התיכון, אלכסנדריה ופורט סעיד, והים האדום, סואץ וע'רדקה. והם מנו יותר מ-80 כלים. הריכוז הגדול שלהם היה בים התיכון, במיוחד בנמל אלכסנדריה, שעסק גם בפעילות המסחרית, ובו נמצאו סדנאות התיקונים הראשיות של חיל הים. בפעולת פורט סעיד נכללו הסטילים המצריים. ובסופו של המערכה הושמד הסטי"ל.
אחוז השמישות של כלי השיט לא עלה על 50 אחוזים, מלבד הספינות (על פי המונח, כנראה הכוונה לספינות הטילים או הטורפדו), שעמד על 80 אחוזים. בזירת תימן לא היו כלי שיט עם פרוץ המלחמה, מלבד נחתת, פריגטה ושולת מוקשים. עם ההחרפה במשבר מפרץ עקבה, הועברו מספר יחידות ימיות עיקריות לים האדום, וכך הופר האיזון הטקטי בחיל הים.
למרות שמשימות ארטילריית החופים נכללה במסגרת משימות ההגנה של חיל הים, והם היו ערוכים בנמלים הימיים, הרי שעד 1967 הם היו שייכים למנהלת הארטילריה, ושיתוף הפעולה ביניהם ובין חיל הים והתאום בניהול מבצעי המלחמה היה מוגבל.
תוכנית ההגנה הימית

תוכנית ההגנה כללה צעדים להתמודד מול אפשרות זו, וכללו הערכות יחידת הגנת החופים באל-עריש עם תותחי 130מ"מ ניידים ומצוידים במכ"ם בעל יכולת גילוי של ספינות המתקרבות לחוף ממרחק רב. כן הוכנו אמצעי הקשר הדרושים להתקשרות מהירה עם בסיס פורט סעיד, בו היה ערוך הכוח הימי שהוקצה לשיתוף פעולה עם הכוחות שהגנו על סיני, שרובו היה ספינות הטורפדו.
ניסיון להנחית כוח על חוף סיני במפרץ עקבה

הניסיון היה להנחית כוחות חי"ר וטנקים בנבק שעל חוף סיני במפרץ עקבה. חיל הים שלח לאזור שארם אל-שיח' שלוש נחתות/נושאות טנקים, כשכל אחת מהן יכולה לשאת 3 טנקים או לחליפין כוח חיל רגלים על נשקו, כדי לבצע משימה זו. אך הדבר נכשל, ורק נושאת טנקים אחת הצליחה להגיע ליעדה בחוף שמדרום לנבק, בשל הרעת תנאי מזג האוויר במקום בתקופה זו. עם זאת, הכוחות הרוויחו אימון בהעמסה ובתנועה בים, דבר שסייע להם מאוד בעת הנסיגה מהמקום בדרך הים מאוחר יותר.
חיל האוויר המצרי

בתוך שעות בודדות הושמד על הקרקע כמעט כל חיל האוויר המצרי ונזק רב נגרם לבסיסים ולמסלולי ההמראה שלו. בסך הכול השמיד חיל האוויר בהתקפה הראשונה 350 מטוסי קרב ערביים ונטל את השליטה באוויר למשך כל ימי הלחימה, בהם הושמדו בסופו של דבר 451 מטוסי אויב, מול 46 בלבד של צה"ל חלק מהמטוסים המצריים שלא נפגעו בתקיפת בסיסיהם במטס הראשון הצליחו להמריא והימלט לשדות תעופה אחרים, לכן, הגל השני של מטוסי הפצצה ישראלים יצא לתקוף מטרות שלא נחרבו לגמרי, עוד שישה שדות תעופה: מנצורה, בילביס, חילוואן, מינייה, ע'רדקה ולוקסור. המטוסים התוקפים טסו הפעם בגובה רב, ללא חשש התגלות, לאחר שמערכת הבקרה המצרית שותקה. במהלך ההפצצות התנהלו קרבות אוויר עם מטוסים מצרים שהצליחו להמריא לפני שנפגעו שדות התעופה. במרבית המקרים הופלו המטוסים המצרים. במהלך המטס הראשון נפגעו מטוסים ישראלים. באחד המקרים, טייס המיראז' יאיר נוימן נפגע בקרב עם מיג 21 וצנח באזור הדלתה של הנילוס, שם רצחו אותו כפריים[30][31]. מנו הכוחות המצריים מטוסי יירוט והפצצה הוצבו בשדות-תעופה שבתוך חצי-האי סיני ובבסיסים אוויריים באזור תעלת סואץ ואף בסביבות קהיר והדלתה.
חלק משדות התעופה המצריים הופצצו פעם נוספת וחלק מהפצצות צוידו במרעומי השהיה, כדי שיתפוצצו בשעות הלילה וימנעו שימוש במסלולים בשעות החושך.
| חיל הים המצרי | חיל האוויר המצרי |
| --- | --- |
צי של יותר מ-80 כלים: 451 מטוסי קרב
הושמד ברובו: הושמד
מפקדיו: אדמירל סולימאן עיזאת אך הוא הוחלף בהפסקת האש: מפקדיו: עאבד אל חמיד עבד ואיסמעיל מוחמד לביב
זרוע היבשה

בתחילת מאי 1967 הציבה מצרים שתי דוויזיות חי"ר, האחת ברצועת עזה והשנית במרכז סיני, לצד מספר חטיבות עצמאיות שהוצבו בקרבת הגבול. ביוני הוצבו בשטח סדר כוחות גדולים בהרבה: ארבעה דוויזיות חי"ר, דיווזיות השריון הרביעית, כוח משימה נייד ברמת חטיבה, ארבעה חטיבות חי"ר עצמאיות וארבע חטיבות שריון. הכוחות כללו כ־900 טנקים וכמאה אלף חיילים.
בכפוף לכוחות המצרים היו כוחות פלסטיניים של אש"ף.
במצרים תוכננה ב־1966 תוכנית קאהר ("המנצח") להגנת סיני. על פי התוכנית נועד לעמוד בראש הכוחות מפקד שדה הכפוף למטכ"ל המצרי. ב־15 במאי מונה פיקוד קדמי, שנועד לפקד על פיקוד השדה. עבד אל-מוחסן כאמל מורתגי מונה למפקד החזית, אך הוא הגיע לסיני רק ב־29 במאי, ולא הכיר את תוכניות הקרב ותנאי השטח כראוי. הצבא המצרי החליף גם את כל מפקדי הדוויזיות בשבועות שלפני המלחמה, דבר שלא תרם לייצוב שרשרת הפיקוד.
זרוע היבשה > כוחות הצנחנים

לואא' (אלוף) עבד אל-מונעים ח'ליל היה מפקד כוחות הצנחנים של הצבא המצרי ומפקד מרחב שארם א-שייח' ב-1967.
זרוע היבשה > מערך השריון והחי"ר

בעומק השטח נפרסו דיוויזיות השריון והחי"ר כקו הגנה שני. הכוחות המצריים מנו שבע דיוויזיות (מאה אלף חיילים), שתיים מהן משוריינות. לרשותם עמדו 900–1000 טנקים ומאות קני ארטילריה. ברצועת עזה נערכו חטיבות פלסטיניות, ועליהם פיקד גנרל עבד אל עזיז סולימאן.
הערות שוליים

1 2 3  Gawrych, George W. (1991). "The Egyptian Military Defeat of 1967". Journal of Contemporary History. 26:2: 277–305. doi:10.1177/002200949102600205.
↑  על פי אתר זרוע הים
| מלחמת ששת הימים |
| --- | --- | --- |
| רקע | פעולת סמוע • יום הקרבות של 7 באפריל 1967 • הנאום המגומגם • מרד הגנרלים • מבצע לשון אדומה |  |
| החזית המצרית | מבצע מוקד • קרב אום-כתף • קרב הג'יראדי • קרב חניון הלילה של גדוד 19 • פעולת אלכסנדריה • פעולת פורט סעיד • קרב רפיח • קרב מוצב אל-קובה • תפיסת שארם א-שייח' |  |
| החזית הירדנית | הקרב על גבעת התחמושת • המערכה על ירושלים • כיבוש צפון השומרון |  |
| החזית הסורית | הקרב על קלע וזעורה • קרב תל עזזיאת • קרב תל פאחר |  |
| אישים | לוי אשכול • משה דיין • יצחק רבין • מרדכי הוד • דוד אלעזר • עוזי נרקיס • ישעיהו גביש • מוחמד סידקי מחמוד • סולימאן עיזאת  • עבד אל-חכים עאמר • מוחמד פאוזי • גמאל עבד אל נאצר • חוסיין, מלך ירדן |  |
| כללי | ישראל במלחמת ששת הימים • יהדות ארצות האסלאם במלחמת ששת הימים • צבא ההגנה לישראל במלחמת ששת הימים • הצבא המצרי במלחמת ששת הימים |  |
| בינלאומי | החלטה 233 • החלטה 234 • החלטה 235 • החלטה 236 • החלטה 237 • החלטה 240 • החלטה 242 |  |
| בתרבות | בתרבות הישראלית • ירושלים של זהב • ירושלים של ברזל • משה דיין, יצחק רבין ועוזי נרקיס בשער האריות • תצלום הצנחנים בכותל המערבי • גבעת התחמושת |  |
| תיעוד והנצחה | יום הנכסה • יום ירושלים • אות מלחמת ששת הימים • גבעת התחמושת • אנדרטאות בירושלים • אנדרטה לחללי עוצבת השרון • אנדרטה לנופלי חטיבה 5 • אנדרטת אוגדת הפלדה • האנדרטה לחללי חטיבה 45  • טקס האזכרה לזכר חללי מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה |  |
התימניאדה

| --- | --- |
 סוג:  פסטיבל, עמותה 
 מדינה:  ישראל
 מיקום:  אילת
 
התימניאדה, או בשמה הרשמי פסטיבל ים סוף, היא פסטיבל הזמר הים תיכוני הגדול בישראל, המתקיים אחת לשנה בסוף אוגוסט באילת. במהלך ארבעה ימים מופיעים בה אמנים וזמרים של מוזיקה ים תיכונית עם שיריהם, כמו גם מוזיקה מקורית אותנטית.
לתימניאדה אורחים של קבע, עמודי תווך שמספקים לו את ההנמקה האתנית, השורשית והמסורתית. שני הבולטים בהם הם ציון גולן וברכה כהן, שניהם בין הזמרים התימנים הבולטים, נאמנים לשפה, לניגון ולתרבות של בית אבא, ועיקר תרומתם הוא בשימור השירה בלשון הערבית תימנית.
היסטוריה

מופע התימניאדה הראשון התקיים בחול המועד סוכות תשמ"ז - אוקטובר 1986 במרכז הנופש וייסגל בעיר רחובות, בהפקתו של נריה עוזרי מבעלי חברת "דיוואן הפקות". בין הזמרים שהופיעו בו היו זוהר ארגוב, שימי תבורי, חיים משה, אבנר גדסי, ציון גולן, משה גיאת, ג'קי מקייטן, חופני כהן, אורי שבח ועוד. מלבד המוזיקה התימנית התאפיין המופע בביתנים המציעים אוכל תימני, הוויי ופולקלור לפי התרבות והמסורת התימנית. ביומו הראשון של המופע כיבדו את האירוע בנוכחותם שני ראשי ממשלת הרוטציה של הכנסת האחת עשרה בבחירות 1984 - שמעון פרס ויצחק שמיר.
מופע התימניאדה השני התקיים בחול המועד סוכות תשמ"ח - אוקטובר 1987 בפארק אפק. כמה ימים קודם הפסטיבל, יצאו כנגדו רבני העדה התימנית בחריפות, וקראו לבני העדה שלא להשתתף ב"מופע התועבה שמבזה את המסורת הקדושה של יהדות תימן". ואכן הפסטיבל באותה שנה היה דל ומאכזב. בשנים שלאחר מכן נראה שהתימניאדה התנהלה באופן מסורתי ותרבותי יחסית, והצלחתה גדלה משנה לשנה.
הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה (1884–1963)

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1884 טורינו, ממלכת איטליה ממלכת איטליה 
 פטירה:  24 ביוני 1963 (בגיל 79) בורדיגרה, איטליה איטליה 
 שם מלא:  הנסיך פרדיננדו אומברטו פיליפו אדלברטו, דוכס ג'נובה
 מדינה:  ממלכת איטליה, איטליה 
 מקום קבורה:  בזיליקת סופרגה 
 בת זוג:  מריה לואיזה אליאגה גאנדולפי די קונטי די ריקאלדונה
 פרסים והוקרה
 הצלב הגדול של ההצטיינות הימית - עיטור לבן (1930)  מדליית הגבורה הצבאית  המסדר הריבוני הצבאי של מלטה  אביר הצלב הגדול במסדר הוויקטוריאני המלכותי  אביר במסדר הצבאי של סבויה  אביר במסדר הבשורה הקדושה  אביר הצלב הגדול של מסדר הכתר האיטלקי  אביר הצלב הגדול במסדר סנט מוריס ולזרוס 
 
הנסיך פרדיננדו בשנת 1917 עם ראש העיר של ניו יורק, ג'ון פורוי מיטשל
הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Ferdinando di Savoia-Genova‏; 21 באפריל 1884 – 24 ביוני 1963) היה דוכס ג'נובה השלישי, חבר בית סבויה, ואדמירל בצי המלכותי האיטלקי.
ביוגרפיה

הנסיך פרדיננדו נולד ב-21 באפריל 1884 בטורינו, והיה בנם הבכור של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ואיזבלה, נסיכת בוואריה, בתם של אדלברט, נסיך בוואריה ואמליה פיליפינה, נסיכת ספרד. ב-22 בספטמבר 1904 הוא קיבל את התואר נסיך אודינה.
לפרדיננדו הייתה קריירה מצליחה בשורות הצי המלכותי האיטלקי, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת כמפקד משחתת בדרגת קפטן, ואף עוטר במדליית הכבוד על אומץ.
במאי 1917 בעוד המלחמה משתוללת באירופה, הנסיך פרדיננדו מונה להוביל את ועדת המלחמה האיטלקית לארצות הברית. הוועדה, אשר כללה את גוליילמו מרקוני, פוליטיקאים איטלקיים מובילים ודמויות מוכרות, ביקרה באמריקה במשימה של דיון כלכלי והסכמי סחר והגברת שיתוף הפעולה בין שתי המדינות כדי לעזור לאיטליה במאמץ המלחמתי.
בנובמבר 1930 הוא שימש כנציגו של בן דודו ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה בטקס ההכתרה של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה. ב-15 באפריל 1931 מת אביו, ופרדיננדו ירש את תאריו.
בהמשך הקריירה של הצי שלו, הנסיך פרדיננדו קיבל דרגת אדמירל, ומונה למפקד העליון של הים האדריאטי.
ב-28 בפברואר 1938 התחתן פרדיננדו בטורינו עם מריה לואיזה אליאגה גאנדולפי די קונטי די ריקאלדונה, בתו של קרלו גאנדולפי די ריקאלדונה, רוזן בורגטו, מונטגרוסו ופורנאיסו ותרזה לואיזה קוואלי, אולם לא היו להם ילדים.
שלטונו של בית סבויה באיטליה הגיע לסופו ב-12 ביוני 1946, לאחר משאל עם שבו הכריעו האיטלקים לבטל את המלוכה.
ב-24 ביוני 1963 מת פרדיננדו בבורדיגרה, ואחיו הנסיך פיליברטו, דוכס ג'נובה ירש את תאריו.
הערות שוליים

↑  "Prince of Udine Gratified". New York Times. 1917-07-12. p. 4.
1 2  "Washington awaits Italy's war mission". New York Times. 1917-05-23. p. 5.
↑  Mockler, Anthony (2003). Haile Selassie's War. Signal Books. p. 55. ISBN 1-902669-53-3.
↑  "The Duke of Genoa marries Countess". New York Times. 1938-03-21. p. 8.
↑  Maria Luisa Alliaga Gandolfi
↑  (באיטלקית) de Leonardis, Massimo (1998). Monarchia, Famiglia Reale e Forze Armate nell'Italia unita. Rassegna Storica del Risorgimento.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1057771635  LCCN: n85183989  VIAF: 310598665   WorldCat (עם VIAF): 310598665
הרוקדים ממירון

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ראובן רובין
 תאריך יצירה:  1926
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 אורך:  160
 רוחב:  128
 נתונים על היצירה
 מיקום:  אוסף בית ראובן
"הרוקדים ממירון" (1926) הוא ציור מאת הצייר הישראלי ראובן רובין. הציור מציג קבוצה של יהודים דתיים הנושאים ספר תורה על רקע נוף המייצג את הר מירון.
תיאור זה דומה בתכניו לאחד מן ההדפסים מן הסדרה "מבקשי אלוהים", שיצר רובין בשנת 1923. ייתכן כי נושא התיאור קשור לתהלוכת נשיאת ספר התורה המסורתית של משפחת עבו מצפת למירון בל"ג בעומר. היהודים מתוארים במישור הקִדמי של הציור כדבוקה של שמונה אנשים אשר מקיפה רב הנושא ספר התורה. הם לבושים בגד הדומה לקפוטה וחובשים שטריימל. לצדם מתוארת עז אפורה ושיחים. בצדם מופיעה דבוקה נוספת של שש נשים יושבות המקיפות אישה האוחזת בתינוק. הן מתוארות בבגדים לבנים-ורדרדים. ברקע מתואר ייצוג של נוף גלילי הכולל שביל ועליו יהודי בלבוש מסורתי אף הוא, רכוב על חמור או פרד, גבעות עם עצי זית ובתי יישוב רחוקים.
הדימוי הובא בסדרת בולים של השרות הבולאי בישראל.
לקריאה נוספת

כרמלה רובין, בד בבד - בין ציורים לאנשים, עם עובד, 2016, הפרק "הרוקדים ממירון", עמ' 33–41.
הרכבת הקלה דוקלנדס

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 עיר:  לונדון רבתי 
 מפעיל:  קבוצת סרקו 
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  31 באוגוסט 1987 
 מידע על הקו
 אורך הקו:  24 מיל 
 רוחב המסילה:  1435 מ"מ 
 מתח חשמלי:  750 V DC railway electrification 
 מספר נוסעים בשנה:  116,800,000 (נכון ל־2019) 
 tfl.gov.uk/modes/dlr/
 תרשים הקו
  
 
הרכבת הקלה דוקלנדס (באנגלית: Docklands Light Railway ובראשי תיבות DLR) היא מערכת הסעת המונים חשמלית אוטומטית, המשרתת את אזור הדוקלנדס ממזרח לסיטי בעיר לונדון, בירת בריטניה. כיום (2020) יש בה 38 קילומטר של פסים ו-45 תחנות נוסעים. בשנת 2019/20 השתמשו בשירותי הרכבת 116.8 מיליון נוסעים.