stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אז'ן סיברד
יצירה

אז׳ן סיברד היה נציג טיפוסי של הסגנון הרומנטי המאוחר כפי שפותח בבלגיה על ידי תלמידים ומורים באקדמיה באנטוורפן. במיוחד, השפעתו של הנריק לייס נותרה בולטת באקדמיה לאורך המחצית השנייה של המאה ה-19, בסגנון כמו גם בנושא. המורים באקדמיה עודדו את תלמידיהם לצייר במדויק ולהיצמד לפלטה הקודרת האופיינית לציור האקדמי של המאה ה-19. הקונפליקט בין סיברד לואן גוך נתפס בצורה הטובה ביותר כקונפליקט בין השקפתו הבלתי שגרתית של ואן גוך על האמנות לבין ההשקפה האקדמית שמייצגת סיברד.
כנציג טיפוסי של המסורת האקדמית של האקדמיה של אנטוורפן, צייר סיברד נושאים כמו סצנות ז'אנר, לעיתים קרובות בעלות אופי סנטימנטלי, סיפורים מההיסטוריה האמנותית הלאומית המפוארת או היסטוריים בינלאומיים. אירועים כמו מרטין לותר שתרגם את התנ"ך. הסצנות ההיסטוריות התרחשו בדרך כלל במאה ה-16 וה-17, בתקופה שבה אנטוורפן נהנתה מתקופת השגשוג התרבותי והמסחרי שלה. סיפורים מפאוסט של גתה היו גם נושא שחזר ביצירתו סיברד יצר עוד ציורי היסטוריה עם נושאים תנ"כיים כמו "הנביא נתן נוזף בדוד המלך".
סיברד צייר יצירות מזרחיות רבות. אלה מתארים לעיתים קרובות נשים ברומא או בהרמון כגון הציור ״התכשיטים שבהרמון״. הציור האחרון שיקף גם את העניין העכשווי בנושא ההרמון והמזרחנות.
גלריה

דיוקן קבוצתי של משפחה בגן, 1896
דיוקן של ילדה קטנה עם כלב, בין 1866 ל-1931
מרטין לותר מתרגם את התנ"ך, טירת וארטבורג, 1521, 1898
פאוסט ומפיסטופל, 1900
אנתוני ואן דייק בחצרו של צ'ארלס, 1901
תכשיטי ההרמון, 1921
הערות שוליים

↑  Ontdek schilder Eugène Siberdt, rkd.nl (בהולנדית)
1 2  Steven Naifeh, Gregory White Smith, 'Van Gogh: The Life", Random House Publishing Group, 18 Oct 2011, p. 448-489
↑  romantiek, Jan Lampo (בהולנדית)
↑  Contradicties: 350 jaar Koninklijke Academie voor Schone Kunsten Antwerpen : 1663-2013'; 2013 (in Dutch)
↑  Ensor's palette
↑  Eugene Siberdt | 2 works: The pact between Faust and Mephisto; Martha and Margaret with a jewelry box (1906 - 1907) | MutualArt, www.mutualart.com (באנגלית)
↑  The Prophet Nathan rebukes King David by Eugène Siberdt
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 72395  ULAN: 500058104  VIAF: 96069201   WorldCat (עם VIAF): 96069201
אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ

אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (בגרמנית: Adolf Friedrich IV, Herzog von Mecklenburg-Strelitz; 5 במאי 1738 – 2 ביוני 1794) היה דוכס מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1752–1794.
ביוגרפיה

אדולף פרידריך נולד ב-5 במאי 1738 במירוב שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שטרליץ, להדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב, ואליזבת אלברטינה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתו של ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
ב-5 ביוני 1752 מת אביו הדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב, ואדולף פרידריך מונה לנסיך הכתר של מקלנבורג-שטרליץ. ב-11 בדצמבר 1752 מת דודו אדולף פרידריך השלישי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ואדולף פרידריך עלה לשלטון במקומו. מכיוון שאדולף פרידריך היה קטין, שלטה אמו אליזבת אלברטינה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן כעוצרת בשמו עד שבגר. בשנת 1753 למד אדולף פרידריך באוניברסיטת גרייפסוואלד, ובשנת 1764 מונה לחבר במסדר הבירית.
ב-2 ביוני 1794 מת אדולף פרידריך ללא ילדים, ואחיו קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
אוטו פרוינדליך

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1878 שטולפ, רפובליקת פולין 
 פטירה:  9 במרץ 1943 (בגיל 64) מיידנק, רפובליקת פולין 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אמנות מופשטת 
 
Komposition, ספטמבר 1938.
Mein Himmel ist rot (השמיים שלי הם אדומים), 1933. מוצג במוזיאון לאמנות מודרנית של פריז שבפאלה דה טוקיו.
אנדרטה לזכרו בזנקט ונדל.
אוטו פרוינדליך (בגרמנית: Otto Freundlich;‏ 10 ביולי 1878 – 9 במרץ 1943) היה צייר ופסל גרמני ממוצא יהודי, מאמני הדור הראשון של האמנות המופשטת.
קורות חיים

נולד בשטולפ (Stolp) בפומרניה שבפרוסיה (כיום סלופסק, Słupsk, שבפרובינציית פומרניה הפולנית). למד רפואת שיניים לפני שבחר להפוך אמן. עבר לפריז ב-1908, והתגורר בקומונה במונמארטר, שנקראה לה באטו-לאוואר - "סירת המכבסה" (Le Bateau-Lavoir), שבה גרו גם פבלו פיקאסו, אמדאו מודיליאני וז'ורז' בראק. ב-1914 חזר לגרמניה. אחרי מלחמת העולם הראשונה הפך פעיל פוליטית, כחבר קבוצת נובמבר. ב-1919 ארגן את תערוכת הדאדא הראשונה בקלן, יחד עם מקס ארנסט ויוהאנס תיאודור בארגלד (אנ').
לאחר 1925 עבד בעיקר בצרפת. בגרמניה, עבודתו הוקעה על ידי הממשל הנאצי כמנוונת, והוסרה מתערוכות. כמה מעבודותיו המוחרמות הוצגו בשנת 1937 בתערוכת האמנות "אמנות מנוונת", שהציגה את מה שהיה בעיני הנאצים מושחת, מנוון וסוטה באמנות המודרנית. פסלו המונומנטלי "Der Neue Mensch" ("האדם החדש") הוצג בתערוכה, וצילום לא-מחמיא שלו הוצג כאיור העטיפה של קטלוג התערוכה. הפסל לא התקבל מעולם בחזרה, וההנחה היא שהוא נהרס. אחד מפסליו האחרים שהוחרם, מ-1925, נמצא בחפירות לתוואי רכבת תחתית בברלין, ומוצג כיום במוזיאון החדש בברלין.
בצרפת הצטרף ל"איחוד האמנים הגרמנים החופשים" (Union des Artistes Allemands Libres), אגודת אמנים גרמנים שחיו בפריז לאחר עליית הנאצים לשלטון, לצד מקס ארנסט, הנס הארטונג וגרט וולהיים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נעצר פרוינדליך על ידי השלטונות הצרפתיים, אך שוחרר לאחר זמן קצר, בעקבות לחצים שהפעיל פבלו פיקאסו. ב-1943 נעצר ונשלח למיידנק, ונרצח ביום הגיעו לשם.
בשנת תשל"ח 1978, במלאת מאה שנה להולדתו, הוצגה במוזיאון ישראל תערוכה לזכרו, שאצר יונה פישר. גם ב-2017 הציג מוזיאון ישראל תערוכה עם יצירותיו.
למרות שמאז החרמתו על ידי הנאצים התעלם עולם האמנות מפרוינדליך, סרט תיעודי בשם "Das Geht Nur Langsam" ("זה הולך רק לאט", דָאס גֵט נוּר לַאנְגְזָם) יצא ב-2012. הסרט עוקב אחר חזונו לפסלים נעים ברחובות אירופה, המסמלים רעיונות אוטופיים שלו על העולם והחברה.
הערות שוליים

↑  דניאל ראוכוורגר, עכבר העיר אונליין, פסלים שהחרימו הנאצים נמצאו במקרה בחפירת רכבת תחתית בברלין, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2010
↑  Siegfried Gnichwitz, "Heinz Kiwitz: gekämpft · vertrieben · verschollen", Stiftung Brennender Dornbusch. חוברת מתערוכה במלאת 100 שנה להולדתו של היינץ קיוויץ. ליבפראואנקירכה, דואיסבורג (7 בנובמבר – 5 בדצמבר 2010), p. 5.
↑  אתר הסרט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275724305171  PLWABN: 9810605667605606  BnF: cb120178952 (data)  CiNii: DA14406885  GND: 118535366  ISNI: 0000 0001 0862 5003  LCCN: n83229121  NSK: 000494700  NTA: 069698643  RERO: 02-A003263327  RKD: 29424  SNAC: w6wh3v7p  SUDOC: 027525457  ULAN: 500030544  VIAF: 2482103   WorldCat (עם VIAF): 2482103
אוטו פריש

| --- | --- |

 לידה:  1 באוקטובר 1904 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  22 בספטמבר 1979 (בגיל 74) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  פיזיקה גרעינית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 מוסדות:  אוניברסיטת לונדון  אוניברסיטת המבורג  אוניברסיטת קופנהגן  בירקבק, אוניברסיטת לונדון  אוניברסיטת ברמינגהאם  המוסד לחקר אנרגיה אטומית 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
אוטו רוברט פריש (Otto Robert Frisch‏; 1 באוקטובר 1904 – 22 בספטמבר 1979) היה פיזיקאי בריטי-יהודי יליד אוסטריה, מראשוני החוקרים בפיזיקה גרעינית. יחד עם ליזה מייטנר הוא פיתח את ההסבר התאורטי הראשון לביקוע הגרעיני, טבע את המונח, והראשון שגילה את תוצרי הלוואי של הביקוע. בהמשך, הוא היה הראשון שתכנן, יחד עם הפיזיקאי הבריטי רודולף פיירלס, את המכניזם התאורטי של מנגנון הפיצוץ של פצצה אטומית ב-1940. בשנים 1944–1945 עבד במעבדות לוס אלמוס שבארצות הברית במסגרת פרויקט מנהטן, ולאחר תום מלחמת העולם השנייה חזר לאנגליה, וכיהן כראש המחלקה לפיזיקה גרעינית במוסד לחקר האנרגיה האטומית בהארוול. במקביל לימד בקיימברידג', וקיבל ממנה את התואר היוקרתי "פרופסור ג'קסוניאן לפילוסופיה של הטבע".
ראשית חייו

פריש נולד בווינה ב-1904 למשפחה יהודית, בנם של ג'וסטיניאן פריש, צייר, ושל אוגוסטה מייטנר-פריש, פסנתרנית קונצרטים. הוא היה מוכשר בשני השטחים שבהם עסקו הוריו, אך בעיקר אהב את עיסוקה של דודתו, ליזה מייטנר, בפיזיקה. הוא החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת וינה, וסיים ב-1926 עם עבודה שעשה על השפעת אלקטרונים, שהתגלו באותם ימים, על מלחים.
פיזיקה גרעינית

לאחר מספר שנים שבהן עבד במעבדות זוטרות בגרמניה, קיבל פריש משרה באוניברסיטת המבורג תחת הפיזיקאי שזכה לימים בפרס נובל, אוטו שטרן. כאן ייצר עבודות על עקיפה של אטומים (תוך שימוש במשטחים גבישיים), והוכיח גם כי המומנט המגנטי של פרוטון גדול בהרבה ממה ששיערו עד אז.
עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה ב-1933, גרמה לפריש לעזוב הכול ולעבור ללונדון. באנגליה הצטרף לצוות בקולג' בירקבק שבאוניברסיטת לונדון, ועבד עם הפיזיקאי פטריק בלקט על טכנולוגיית תא ערפל ועל רדיואקטיביות. הוא המשיך בנושאים אלה כשעבד בקופנהגן כחמש שנים עם נילס בוהר, שם התמחה עוד יותר בפיזיקה גרעינית, ובמיוחד בפיזיקת נייטרונים.
ביקוע גרעיני

בחופשת חג המולד בשנת 1938 ביקר פריש אצל דודתו ליזה מייטנר בשוודיה. למייטנר נודע שהפיזיקאים הגרמנים אוטו האן ופריץ שטרסמן גילו בברלין שמהתנגשות של נייטרון עם גרעין אורניום נוצר היסוד בריום כאחד מתוצרי הלוואי של ההתנגשות. האן, במכתב למייטנר, כינה את התגובה החדשה הזו "התפוצצות" של גרעין האורניום. פריש ומייטנר שיערו כי גרעין האורניום התפצל לשניים, הסבירו את התהליך, והעריכו את כמות האנרגיה שהשתחררה בו. פריש גם טבע את המונח "ביקוע" לתיאור התהליך.
הגבלות פוליטיות של השלטון הנאצי אילצו את הצוות של האן ואת הצוות של פריש ומייטנר (שניהם יהודים) לפרסם את מסקנותיהם בנפרד. המאמר של האן תיאר את הניסוי ואת מציאת הבריום שהתקבל כתוצר לוואי. המאמר של פריש ומייטנר הסביר את הפיזיקה העומדת מאחורי התופעה.
פריש שב לקופנהגן, שם הצליח במהירות לבודד את כל תוצרי הביקוע. כפי שסיפר מאוחר יותר פריש עצמו, ג'ורג' פלאצ'ק הציע לו לבצע ניסוי ישיר של ביקוע גרעיני כדי להוכיח את התאוריה שפרסם.
ב-1939 עזב פריש את דנמרק לנסיעה קצרה לברמינגהאם, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה מנע את שובו. כשהמלחמה בראשו, הוציאו הוא והפיזיקאי רודולף פיירלס באוניברסיטת ברמינגהאם את 'תזכיר פריש-פיירלס' (אנ'), שהיה המסמך הראשון שהגדיר תהליך שבאמצעותו ניתן ליצור פיצוץ אטומי.
התהליך שהגדירו משתמש באורניום-235 נקי, שידרוש מסה קריטית קטנה למדי, ושיוכל להגיע ל"שלב קריטי" על ידי שימוש בחומרי נפץ קונבנציונליים שיגרמו לפיצוץ גרעיני חזק מאוד. התזכיר המשיך לנבא את ההשפעות של פיצוץ כזה, מההתפוצצות הראשונית עד התפזרות הנשורת. תזכיר זה היה הבסיס לפרויקט הבריטי "סגסוגות צינור" (Tube Alloys) לבניית נשק אטומי, וגם לפרויקט מנהטן האמריקאי, שבו עבד פריש בהמשך כחלק מהמשלחת הבריטית. פריש ופיירלס עבדו יחד במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת ברמינגהאם בשנים 1939–1940. פריש קיבל במהירות אזרחות בריטית, וב-1943 נסע לארצות הברית.
בפרויקט מנהטן

בשנת 1944, כשעבד במעבדות לוס אלמוס של פרויקט מנהטן, אחת ממשימותיו של פריש כראש קבוצת ההרכבות הקריטיות הייתה לקבוע את הכמות המדויקת של האורניום המועשר שתידרש ליצירת מסה קריטית, שהיא מסת האורניום המינימלית שתבטיח שתגובת השרשרת הגרעינית תישאר פעילה. בניסוי הבדיקה הוא יצר צבר של כמה עשרות פסים של אורניום הידרידי (UH3) באורך של 3 ס"מ כל אחד, ומדד את עליית פעילות הנייטרונים ככל שצבר הפסים התקרב למסה הקריטית. המימן שבפסי האורניום הגדיל את הזמן שנדרש כדי להאיץ את תגובת השרשרת. יום אחד פריש כמעט גרם לתגובה בלתי נשלטת כשנשען על ערימת הפסים, אותה כינה "אספת ליידי גודייבה". גופו החזיר נייטרונים חזרה לערימה. מזווית עינו ראה כי הנורות האדומות, שהבהבו לסירוגין בעת פליטת נייטרונים, "דולקות ברצף וללא הבהוב". הוא הבין מיד מה קרה, ופיזר במהירות את פסי האורניום בידו. מאוחר יותר הוא חישב ומצא שמינון הקרינה שספג היה "לא מזיק", אך אם הוא "היה מהסס עוד שתי שניות לפני פיזור החומר ... המינון היה קטלני". "תוך שתי שניות הוא קיבל, על פי הסטנדרטים הנדיבים של אותה תקופה, מנה מותרת של יום שלם של קרינת נייטרונים".
בדרך זו קבעו ניסוייו את המסה המדויקת של אורניום הדרושה לפצצת "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה.
הוא גם תכנן את הניסוי שכונה "זנב הדרקון" או "גיליוטינה", שבו הוכנס לחור ההזנה גליל אורניום בעל מסה קבועה הגדולה יותר מהמסה הנדרשת, והביא את המסה למעט יותר (0.1%) מהמסה הקריטית למשך שבריר של שנייה. בישיבה לאישור הניסוי, ריצ'רד פיינמן, שהעיר על הסכנה הכרוכה בניסוי, אמר שזה "בדיוק כמו לדגדג בזנבו של דרקון ישן". בפרק זמן של כ-3 אלפיות השנייה, עלתה הטמפרטורה בקצב של 2,000 מעלות צלזיוס לשנייה, ונפלטו מעל 1015 נייטרונים עודפים.
בחזרה לאנגליה

בשנת 1946 חזר פריש לאנגליה לתפקיד ראש המחלקה לפיזיקה גרעינית במוסד לחקר האנרגיה האטומית בהארוול, אף שבילה חלק ניכר משלושים השנים הבאות בהוראה בקיימברידג'. הוא קיבל בקיימברידג' את התואר היוקרתי 'פרופסור ג'קסוניאן לפילוסופיה של הטבע' (אנ'), והיה גם עמית בטריניטי קולג'.
פרישה

פריש פרש מהכס בקיימברידג' בשנת 1972, כנדרש בתקנות האוניברסיטה.
הוא נפטר ב-22 בספטמבר 1979, וגופתו נשרפה ב-5 באוקטובר במשרפת העיר קיימברידג'. בנו, טוני פריש, הוא גם פיזיקאי.
הערות שוליים

↑  מאמר אבל לציון מותו של אוטו פריש, כתבו הנס בתה וג'ורג' וינטר, כתב העת Physics Today, ינואר 1980
↑  "What Little I Remember", "כמה מעט שאני זוכר", אוטו פריש, עמ' 163-162
↑  ‏"The Making of the Atomic Bomb", ריצ'רד רודס, הוצאת סיימון אנד שוסטר, 1986, עמ' 611-610
↑  ‏"Here be dragons", אלכס ולרסטיין, The Nuclear Secrecy Blog, נובמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275254105171  BIBSYS: 90084159  BnF: cb125347971 (data)  CANTIC: a12362074  CiNii: DA05924710  GND: 118536117  ISNI: 0000 0001 1083 7611  LCCN: n83182148  NDL: 00440245  NLA: 35889702  NSK: 000473484  NTA: 068959222  RERO: 02-A003265774  SELIBR: 187561  SNAC: w6nk3gjp  SUDOC: 034609725  Trove: 1133174  VIAF: 112095253   WorldCat (עם VIAF): 112095253 
(מימין) גלן סיבורג, ליזה מייטנר, ואוטו פריש
פיזיקאים בריטיים בפרויקט מנהטן עונדים את מדליית החירות האמריקאית: (מימין לשמאל) ג'ון קוקרופט, רודולף פיירלס, אוטו פריש, וויליאם פני
מכשיר "אספת ליידי גודייבה" בלוס אלמוס
אה"מ רינואון (1895)

| --- | --- |
אה"מ רינואון בשנת 1905
אה"מ רינואון בשנת 1905
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת סנטוריון
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Pembroke Dockyard 
 תחילת הבנייה:  1 בפברואר 1893
 הושקה:  8 במאי 1895
 תקופת הפעילות:  ינואר 1897 – 31 בינואר 1913 (כ־16 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-1 באפריל 1914
 מידות
 הֶדְחֶק:  13,071 טון
 אורך:  125.7 מטר
 רוחב:  22.0 מטר
 שוקע:  8.3 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  651–674 איש
 טווח שיוט:  15,700 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  2 מנועי קיטור בהספק 10,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 152–203 מ"מ, שריון סיפון – 51–76 מ"מ, צריחי תותחים ראשיים – 76–152 מ"מ, ברבטות – 254 מ"מ, מחיצות הגנה – 152–254 מ"מ, מגדל הניווט – 76–229 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 10 אינץ' (254 מ"מ), 10 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 12 תותחים 12 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 12 תותחים 3 ליטראות (1.9 אינץ', 47 מ"מ), 5 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ רינואון הייתה אוניית מערכה דרג ב' פרה-דרדנוט שנבנתה עבור הצי המלכותי בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19. האונייה, שנועדה לפקד על שייטות סיירות הפועלות בתחנות זרות, שימשה כאוניית הדגל של תחנת צפון אמריקה והודו המערבית וצי הים התיכון בתחילת הקריירה שלה. כשהתיישנה ככל שמהירות הסיירות עלתה, רינואון הפכה ליאכטה מלכותית והוסרו ממנה כל החימוש המשני כדי להפוך אותה למתאימה יותר לתפקידים כאלו. היא הפכה לספינת הכשרה של מסיקים ב-1909 ונרשמה לפירוק ב-1913. האונייה נמכרה לגרוטאות בתחילת 1914.
תכנון ותיאור

ייצורו של תותח 12 אינץ' חדש היה בפיגור בלוח הזמנים ונאלצו לעכב את שלוש אוניות המערכה שתוכננו עבור התוכנית הימית של 1892 שנועדו להשתמש בתותח החדש. במקומם, נבחר עיצוב של סדרת סנטוריון משופר כדי להשאיר את העובדים במספנת פמברוק מועסקים באופן מלא. לא הייתה אז דרישה רשמית לאוניית מערכה דרג ב' המתאימה לשימוש כאוניית הדגל בתחנות זרות או לתגבור שייטות סיירות, אך ההחלטה לבנות את האונייה הושפעה מאוד מדעותיהם של מפקח הצי, אדמירל משנה ג'ון א. "ג'קי" פישר ומנהל המודיעין הימי, קפטן סייפריאן ברידג' שהעדיפו אוניות קטנות יותר עם חימוש ראשי קטן יותר וחימוש משני גדול. הם לחצו על אוניות נוספות מסוג זה כתחליפים לשתי אוניות המערכה האחרות שתוכננו במקור, אך הדבר נדחה על ידי האדמירליות מכיוון שלא הייתה דרישה לאוניות מערכה נוספות מדרג ב'.
מנהל הבנייה הימית, ויליאם הנרי וייט, הגיש שלושה עיצובים בתחילת אפריל 1892 והקטן ביותר נבחר ב-11 באפריל. העיצוב היה די חדשני בכמה דרכים שונות. זו הייתה אוניית המערכה הראשונה שהשתמשה בשריון הארווי, שאפשר לשריין את הקזמטים המשניים, הראשונה להשתמש בסיפון שריון משופע והראשונה שסיפקה מגנים משוריינים על החימוש הראשי.
תכנון ותיאור > מאפיינים כלליים

רינואון הייתה באורך כולל של 412 רגל 3 אינץ' (125.7 מטרים), רוחב של 72 רגל 4 אינץ' (22.0 מטרים), ושוקע של 27 רגל 3 אינץ' (8.3 מטרים) במעמס מלא. הדחק האונייה היה 11,690 טונות ארוכות (11,880 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-12,865 טונות ארוכות (13,071 טונות) במעמס מלא. לאונייה היה גובה מטאצנטרי של 3.75 רגל (1.1 מטרים) במעמס מלא.
בשנת 1903 מנה הצוות בין 651 ל-674 קצינים ומלחים. היא נחשבה לאונייה טובה על ידי הקברניטים שלה והייתה סירת ים טובה. לאור משימותיה המיועדות בחו"ל, התחתית שלה צופתה נחושת כדי להפחית את הזיהום הביולוגי.
תכנון ותיאור > הנעה

רינואון הונעה על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שלושה צילינדרים אנכיים, שכל אחד מהם הניע מדחף בודד. קיטור למנועים סופק על ידי שמונה דוודים גליליים בלחץ עבודה של 155 PSI (1,069 קילו-פסקל, 11 קילוגרם-כוח לסמ"ר). המנועים תוכננו להפיק סך של 10,000 כוחות סוס (7,500 קילוואט) שנועד להעניק לה מהירות של 17 קשרים (31 קמ"ש). המנועים התגלו כחזקים מהצפוי ורינואון הגיעה למהירות של 18.75 קשרים (34.73 קמ"ש) במהלך ניסויים ימיים בעת הפלגה עם שוקע מאולץ. האונייה נשאה לכל היותר 1,890 טונות ארוכות (1,920 טונות) של פחם, שהעניקו לה טווח שיוט של 6,400 מיילים ימיים (11,900 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תכנון ותיאור > חימוש

האוניי הייתה חמושה בארבעה תותחי 10 אינץ' (254 מ"מ)/ 32 קליבר Mk III בשני צריחי תותחים תאומים, אחד מקדימה ואחד מאחורה. כל תותח סופק עם 105 פגזים. החימוש המשני שלה כלל עשרה תותחי ירי מהיר (QF‏) 6 אינץ' (152 מ"מ) 40 קליבר Mk II. חצי תריסר מהתותחים האלו הותקנו בקזמטים בצידי הגוף ושאר התותחים הורכבו על הסיפון העליון בקזמטים במבנה העילי. הגנה מפני סירות טורפדו סופקה על ידי תריסר תותחי QF‏ 12 פאונד 12 cwt. שמונה מהם הורכבו על הסיפון העליון באמצע האונייה. הם ירו פגזים בקוטר 3 אינץ' (76 מילימטרים), במשקל 12.5 ליברות (5.7 קילוגרם) במהירות לוע של 2,548 רגל לשנייה (777 מטר לשנייה). 200 פגזים סופקו לכל תותח. רינואון נשאה גם שמונה תותחי הוצ'קיס QF‏ 3 פאונד. כל תותח סופק עם 500 פגזים. היו לה חמישה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ), אחד בירכתיים מעל המים ושניים בכל צד רוחב מתחת למים.
תכנון ותיאור > שריון

ההגנה של האונייה הורכבה בדרך כלל משריון הארווי וחגורת השריון הראשית שלה בקו המים הייתה בעובי 6–8 אינץ' (152–203 מילימטרים). החגורה נמתחה לאורך 210 רגל (64.0 מטרים) באמצע האונייה ובגובה 7.5 רגל (2.3 מטרים), מתוכם 5 רגל (1.5 מטרים) היה מתחת לקו המים בתפוסה סטנדרטית. מחיצות אלכסוניות קדמיות ואחוריות, בעובי 10 אינץ' (254.0 מילימטרים) ו-6 אינץ' (152 מילימטרים), חיברו את חגורת השריון לברבטות. הרצועה העליונה של שריון בעובי 6 אינץ' הייתה באורך 180 רגל (54.9 מטרים) ובגובה 6.75 רגל (2.1 מטרים). היא כיסתה את צד האונייה בין החלק האחורי של הברבטות עד לגובה הסיפון הראשי. מחיצות אלכסוניות בעובי 6 אינץ' חיברו את השריון העליון לברבטות.
רינואון הייתה אוניית המערכה הבריטית הראשונה שנבנתה עם סיפון משוריין משופע מאחורי החגורה הראשית כפי שהיה נהוג בשימוש על סיירות ממוגנות בריטיות. החלק העליון של סיפון המגן היה אחיד עם החלק העליון של חגורת השריון הראשית והשתפע מטה בזווית של 45° כדי לפגוש את החלק התחתון של החגורה. הוא היה בעובי 2 אינץ' (51 מילימטרים) באזור השטוח ובעובי 3 אינץ' (76 מילימטרים) בחלק המשופע והתפרס בין הברבטות. מחוץ לברבטות, הסיפון התחתון היה בעובי 3 אינץ' ונפרס לעבר קצות האונייה.
הברבטות היו מוגנות על ידי לוחות שריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים). צריחי התותחים שהגנו על החימוש הראשי היו בעובי 6 אינץ' בחזית, עם דפנות בעובי 3 אינץ' וגג בעובי 1 אינץ (25 מילימטרים) גג. הם נבנו בתחילה ללא דופן אחורית בגלל בעיות חלוקת משקל עם הצריחים. הקזמטים בסיפון העליון היו מוגנים על ידי לוחות שריון בעובי 4 אינץ' (102 מילימטרים) בחזית ובצדדים, אך לקזמטים בסיפון הראשי היו חזיתות ודפנות בעובי 6 אינץ'. צינור הטורפדו האחורי היה מוגן במעטפת בעובי של 3–6 אינץ'. דפנות מגדל הניווט הקדמי היו בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) בעוד אלו של מגדל הניווט האחורי היו בעובי של 3 אינץ' בלבד.
אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ

אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (בגרמנית: Adolf Friedrich VI., Großherzog von Mecklenburg-Strelitz; 17 ביוני 1882 – 23 בפברואר 1918) היה הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1914–1918.
ביוגרפיה

אדולף פרידריך נולד ב-17 ביוני 1882 בנוישטרליץ שהשתייכה לדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ, לאדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ולאליזבת, נסיכת אנהלט, בתם של פרידריך הראשון, דוכס אנהלט ואנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג. אדולף פרידריך למד בגימנסיה בדרזדן, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מינכן משפטים.
אדולף פרידריך סיכם עם אחיו קרל בורווין, דוכס מקלנבורג-שטרליץ שהוא יינשא וימשיך את השושלת, בעוד אדולף פרידריך יקדיש את חייו לציור. אולם ההסכם לא התממש לבסוף, עקב מותו של קרל בורווין בדו-קרב עם גיסם גאורג, רוזן יאמטל בשנת 1908.
בשנת 1914 מת אביו אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובמקומו עלה אדולף פרידריך לשלטון. בשנת 1908 יצר אדולף פרידריך קשר עם מפאלדה סלבטיני שנהייתה לפילגשו, והיו לו ממנה 2 ילדים לא חוקיים.
ב-23 בפברואר 1918 התאבד אדולף פרידריך, ללא שהשאיר בנים אחריו, ויורשו קרל מיכאל, דוכס מקלנבורג ויתר על התואר, ומשום כך קיבל את נחלותיו פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין שהיה בן דודו. בצוואתו הותיר אדולף פרידריך את כל הונו שנאמד ב-30 מיליון דולר לכריסטיאן לודוויג, דוכס מקלנבורג, בתנאי שיהיה הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ולא יקבל רק 3 מיליון דולר.
אוכף טרה נובה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  77°31′00″S 167°37′00″E﻿ / ﻿77.51667°S 167.61667°E﻿ / -77.51667; 167.61667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיאוכף טרה נובה(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיאוכף טרה נובה
 
אוכף טרה נובה (באנגלית: Terra Nova Saddle) הוא מעבר הרים (אוכף) מכוסה שלג, באי רוס שבאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 1,400 מטרים מעל פני הים; והוא האתר ה-3,189 בגובהו באנטארקטיקה.
האוכף הוא אחד משלושת האוכפים הגדולים של האי רוס.
האוכף ממוקם בין הר ארבוס והר טרה נובה, המתנשא לגובה 2,130 מטרים מעל פני הים ממזרח לאוכף זה.
היסטוריה > גילוי ומיפוי האוכף

אזור הר טרה נובה מופה לראשונה על ידי משלחת דיסקברי, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
היסטוריה > מקור השם

האוכף נקרא על שם הר טרה נובה הסמוך.
ההר נקרא על שם "טרה נובה", אוניית הסיוע של משלחת דיסקברי ושל משלחת טרה נובה(אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913).
הערות שוליים

↑  ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד
1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
1 2 3 4  מידע היסטורי על חקר הר טרה נובה
אוכף טובוגאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,456 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  72°16′00″S 166°03′00″E﻿ / ﻿72.2667°S 166.05°E﻿ / -72.2667; 166.05
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיאוכף טובוגאן(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיאוכף טובוגאן
 
אוכף טובוגאן, או מעבר טובוגאן או אוכף טובוגן או טובוגן גאפ (באנגלית: Toboggan Gap) הוא מעבר הרים ברכס מילן שבהרי ויקטורי, באזור חוף פנל בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
המעבר חוצה את רכס מילן, בסמוך מצפון לפסגת טורט.
המעבר מאפשר מעבר מזחלות בין רמת הקוטב לבין הנווה של קרחון פרל הארבור.
גובהו של מעבר ההרים 2,456 מטרים מעל פני הים; ועקב זאת הוא האתר ה-854 בגובהו באנטארקטיקה.
היסטוריה > מקור השם

שמו של המעבר ניתן לו על ידי המחלקה הדרומית (Southern Party) של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (NZFMCAE), אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962–1963.
לקריאה נוספת

• Edmund Stump, , P 71
הערות שוליים

↑  ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בגאזט השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד
↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
| אתרים ברכס מילן |
| --- | --- | --- |
| הרים | פסגת אודונל • פסגת אומגה • פסגת אינפרנו • פסגת גלס • פסגת הד • פסגת טורט • פסגת לה קוטור • פסגת ניו ייר • פסגת סירק |  |
| אוכפים | אוכף טובוגאן |  |
| הרי ויקטורי |
| --- | --- | --- |
| רכסי הרים | אוונס • בארקר • בייקר • הנדלר • מילן • מלטה • קלאפ • קרטוגרפים • קרטר |  |
| הרים | אולדריג' • אלברטס • בוס • בראמבל • ברוסטר • ברטון • ברטלן • גלס • הד • הרינגטון • מקדונלד • נורת'האמפטון • ניו ייר • סירק • פיליפס • פירסון • קאפלינג • קולינס • קונרד |  |
| מעברי הרים | בנייטד • טובוגאן • סופט סנואו |  |
| נונאטאקים | נונאטאק נלסון |  |
| קרחונים | אולסון • אוסוגה • אינגהם • אלדר • באוורס • בארג • בר • בורכגרווינק • בייקר • דיוואלד • הירפילד • המפריז • הנד • ווד • וייטהול • טאקר • טריינר • טרפלגר • לאנגוואד • ליין • לנסן • מרינר • פרל הארבור • קולסטון • קרול • רודולף |  |
אורציו בנוולי

| --- | --- |
 לידה:  19 באפריל 1605 רומא, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  17 ביוני 1672 (בגיל 67) רומא, מדינת האפיפיור 
 מוקד פעילות:  מדינת האפיפיור 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 
אוֹרַצְיוֹ בֶּנֶווֹלי או אורציו בנבולי (באיטלקית: Orazio Benevoli; 19 באפריל 1605 –  17 ביוני 1672) היה מלחין איטלקי.