stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוולין ווד
ביוגרפיה > תחילת דרכו

ווד נולד ב-9 בפברואר 1838 במחוז אסקס שבבריטניה. הוא היה בנו של סר ג'ון ווד, הברונט השני לבית ווד (1796-1866). אמו, אמה קרולין מישל הייתה אחותו של הקצין צ'ארלס קולייר מישל. אחותו הצעירה הייתה קיטי או'שיי אשר הרומן שניהלה עם צ'ארלס סטיוארט פרנל הוביל לנפילתו של זה האחרון. סבו מצד אביו היה הפוליטיקאי הוויגי סר מתיו ווד הברונט הראשון, ודודו ויליאם ווד, הברון הראשון מהת'רלי שימש כלורד צ'נסלור. סבו מצד אמו היה אדמירל בחיל הים של פורטוגל. ווד התחנך בבית ספר במרלבורו, ולאחר מכן במרלבורו קולג' אשר אותו עזב לאחר שהוכה באופן לא צודק.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

הוא התגייס לצי הבריטי, ושרת על סיפון אה"מ קווין שהייתה תחת פיקוד דודו, קפטן פרדריק מישל. הוא הוסמך רשמית כפרח קצונה ב-15 באפריל 1852. ב-1853 הוא נשלח להילחם במלחמת קרים. הוא השתתף בהמצור על סבסטופול ובקרב אינקרמן, אוזכר בשדרים הרשמיים של הצבא, ומפקדיו אף המליצו להעניק לו את צלב ויקטוריה - המלצה שנדחתה. זרועו השמאלית נפצעה קשה, ורופאיו אף שקלו לקטוע אותה. ב-7 בספטמבר 1855 הוא עזב את הצי לטובת צבא בריטניה, חרף העובדה שהמשכורת שקיבל בצבא הייתה נמוכה במידה ניכרת. הוא הוצב כקורנט ברגימנט הדרגונים ה-13, ובינואר 1856 חזר לקרב בקרים. ב-1 בפברואר של אותה שנה, דאג דודו שהוא יקודם לדרגת לוטננט. חודש לאחר מכן הוא לקה בדלקת ריאות וטיפוס. להוריו נאמר שהוא גוסס, ואמו נסעה לאיסטנבול כדי לפגוש אותו. הוא הוחזר לתקופת התאוששות באנגליה.
ביוגרפיה > הודו ואשנטי

ווד הוצב באירלנד, וב-1858 הועבר להודו הבריטית שם היה המרד ההודי הגדול בשיאו. הוא לחם בקרבות רבים כנגד המורדים, וב-19 באוקטובר של אותה שנה פעל באזור סינדהורה, ותקף באומץ עמדה של המורדים שיחידתו נצטוותה לכבוש. ב-29 בדצמבר הוא חילץ עם עשרה אנשים סוחר מקומי מחבורת שודדים שחטפו אותו, לקחו אותו לג'ונגל והתכוונו לתלות אותו. על שני האירועים קיבל ווד את "צלב ויקטוריה" - העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה וחבר העמים הבריטי. ב-1860 הוא נאלץ לחזור לבריטניה בשל חום גבוה. ב-16 באפריל 1861 הוא הועלה לדרגת קפטן, וב-19 באוגוסט 1862 הוענקה לו דרגת כבוד של מייג'ור. הוא רצה ללמוד במכללה לפיקוד ומטה בקיימברלי, אולם באותה תקופה כל רגימנט יכל לשלוח למכללה רק קצין אחד בכל שנה. לפיכך נאלץ ווד לעבור לרגימנט הרגלים ה-73 (פרתשייר), והוא החל את לימודיו במכללה בינואר 1863 וסיים אותה כשנה לאחר מכן.
לאחר מכן הוא הוחזר לתקופה קצרה לאירלנד, אולם האקלים הלח פגע בבריאותו. הוא הועבר יחד עם כל הרגימנט להונג קונג, אולם המקום לא מצא חן בעיניו והוא הוציא ממון מכיסו כדי שיועבר לרגימנט ה-17 (ליסטרסטיר) באלדרשוט. הוא מילא תפקידי מטה שונים והקים משפחה, ב-19 ביוני 1873 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
במאי 1873 הוא נשלח להילחם במלחמה האנגלו-אשנטית השלישית כנגד האימפריה האשנטית (קונפדרציה של שבטי האשנטי כיום באזור גאנה וחוף השנהב). הוא שימש כאחד מאנשי מטהו של גרנט ג'וזף וולסלי, ומאוחר יותר הופקד על גיוס גדודים משבטי הילידים המקומיים. הוא נפצע, והוענק לו תואר עמית במסדר האמבט ב-31 במרץ 1874. ב-1 באפריל של אותה שנה הוא הועלה לדרגת קולונל. הוא נחשב בידי וולסלי לקצין מוכשר, וככזה, היה אחד מחוג הקצינים הנאמנים לוולסלי אשר זכו לכינוי "טבעת וולסלי". בספטמבר 1874 הוא נשלח למחנה אלדרשוט כמפקח על ההוראה בחיל המצב של המחנה, והחזיק בתפקיד עד פברואר 1878. ב-13 בנובמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-90.
ביוגרפיה > הזולו והבורים

בינואר 1879 פרצה מלחמת הזולו. מפקד הכוחות הבריטיים באזור דרום אפריקה, לורד צ'למספורד, חילק את הכוח הבריטי שהיה אמור לתקוף את ממלכת הזולו לשלושה טורים: הטור המרכזי בפיקודו ובפיקוד ריצ'רד גלין, הטור הדרומי בפיקודו של צ'ארלס פירסון והטור הצפוני בפיקוד ווד. תפקידו המקורי של ווד היה להילחם בשבטי הזולו הצפוניים ולמנוע מהם לתגבר את כוחות הזולו במרכז. עם זאת, ב-22 בינואר הובס הטור המרכזי בקרב איסאנדלוואנה. הטור הדרומי כותר באזור העיר אשאו, כך שהטור של ווד היה הטור החופשי היחיד. בעקבות פקודות חדשות מצ'למספורד, ווד נסוג וערך את כוחותיו מחדש. הגזרה שלו נשארה שקטה יחסית, אולם ב-28 במרץ צ'למספורד ביקש ממנו לבצע מתקפת הסחה בזמן שהוא יפקד על כוח חילוץ לחיילים הנצורים באשאו. ווד שולח כוח של כ-600 חיילים לתקוף מעוז של שבט הזולו בהלובאין בשאיפה למשוך את לוחמי הזולו לכיוון העמדה המבוצרת של כוחותיו. לעזרת כוחות הזולו בהלובאין הגיעו כ-26,000 לוחמי זולו, וכוחותיו של ווד נחלו תבוסה כואבת שהסתיימה ב-225 בריטים הרוגים ועריקה המונית של החיילים האפריקניים שלחמו בשירות הבריטים.
מעודדים מהצלחתם, תקפו הזולו יום למחרת את העמדה המבוצרת של ווד בקמבולה אשר בה היו 2,068 חיילים בריטים. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לכוחותיו של ווד, עם 29 הרוגים בריטים וכ-2,000 הרוגים מכוחות הזולו. קרב זה נחשב לנקודת המפנה במלחמת הזולו ואיפשר את חילוץ הכוח הנצור באשאו. ב-3 באפריל הוענקה לו דרגה זמנית של בריגדיר גנרל, והוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה השנייה אשר עמה השתתף בפלישה השנייה לממלכת הזולו ובקרב אולונדי. לאחר מכן הוא הוביל את המשא ומתן עם הזולו. לאחר מכן בחר ווד לחזור לאנגליה ולא להשתתף במרדף הסופי אחר מלך הזולו קטשאויו קמפנדה. ב-23 ביוני 1879 הוא הועלה לדרגת אביר מפקד במסדר האמבט. באותה תקופה הוא החל לסבול מחירשות. בספטמבר של אותה שנה הוא ביקר בטירת בלמורל את ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אשר ציינה ביומנה שהיא נאלצה "לצרוח" כדי לדבר אתו.
ב-12 בינואר 1880 מונה ווד למפקד חיל המצב בעיר צ'טהאם. בין מרץ ליולי של אותה שנה, ביקשה ממנו המלכה ויקטוריה ללוות יחד עם אשתו את הקיסרית אז'ני שביקשה לראות את המקום שבו מת בנה, נפוליאון אז'ן לואי במהלך מלחמת הזולו. בדרכם חזור הם עברו באי סנט הלנה, המקום בו מת נפוליאון בונפרטה. לאכזבתו של ווד, הוא לא קיבל כל תגמול על המשימה הזו. בינואר 1881, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת הבורים הראשונה, נשלח ווד חזרה לאפריקה בדרגה מקומית של בריגדיר גנרל. הוא מונה לאחד מאנשי מטהו של המפקד הבריטי באזור ג'ורג' קולי אשר היה צעיר ממנו. בפברואר הובס קולי ונהרג בידי הבורים בקרב גבעת המג'ובה, וווד קיבל קידום חירום לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למחליפו של קולי. באמצע מרץ, הוא חידש את המתקפה כנגד הבורים, אולם אז קיבל הוראה מראש הממשלה ויליאם גלאדסטון לחתור לשלום. ווד התנגד לצעד, אולם סבר שמחובתו לציית לממשלה. ב-21 במרץ הוא יצר מגעים עם הבורים, וב-23 במרץ נחתם הסכם שלום במסגרתו הבריטים הכירו ברפובליקה הדרום-אפריקאית.
ביוגרפיה > מצרים וסודאן

חלקו בהסכם השלום השניא אותו על קציני צבא רבים, אשר סברו שהיה עליו להתפטר ולא לסייע למגעים. ההסכם נתפס כחרפה, ורבים, וביניהם וולסלי, אף כעסו על ווד על כך שלא נקם את מותו של קולי. עם זאת, ההסכם קירב אותו אל פוליטיקאים ליברלים רבים ואף אל המלכה ויקטוריה. ב-1881 נולדה בתו השלישית של ווד, ועל פי בקשתה של המלכה היא נקראה "ויקטוריה אז'ני" - על שמה ועל שם ידידתה הקיסרית אז'ני. הוענק לו הצלב הגדול של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, ואף הוצע לו לשמש כמושל מושבת נטאל. הוא דחה את ההצעה, ובפברואר 1882 הוא הוחזר לבריטניה לפיקוד על חיל המצב בצ'טהאם. באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד הבריגדה ה-4 אשר נשלחה למצרים כחלק מחיל המשלוח בפיקודו של וולסלי אשר יצא לדכא את מרד עוראבי. הבריגדה שתחת פיקדו הוצבה ככוח כיבוש באלכסנדריה.
ב-21 בדצמבר 1882 מונה ווד לסירדאר - המפקד הבריטי של צבא מצרים. הוא החזיק בתפקיד עד 1885, ובמהלך תקופה זו העביר ארגון מחדש את הצבא. ב-1885 נשלח ווד לפקד על כוחות במהלך המלחמה המהדית. עם זאת, הוא סולק מהתפקיד כיוון שהסתכסך עם וולסלי שהיה המפקד העליון באזור. ביוני של אותה שנה הוא חזר לבריטניה.
ביוגרפיה > אחריתו

ב-1 באפריל 1886 הוא מונה למפקד פיקוד המזרח. בנובמבר 1888 הועלתה הצעה להעבירו לפקד על פיקוד אלדרשוט - אחד התפקידים היוקרתיים ביותר בצבא הבריטי. ההצעה נתקלה בהתנגדותו של המפקד העליון של הצבא, הדוכס מקיימברידג', אולם חרף זאת קיבל ווד את התפקיד ונכנס אליו בתחילת 1889. במקביל הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל. ב-30 במאי 1891 הוא הועלה לדרגת אביר הצלב הגדול במסדר האמבט. בתפקידו זה, הוא יזם רפורמות שנועדו בעיקר להקל על חייהם של החיילים. הוא אף דאג לשיפור תנאיהם של בעלי החיים שבשירות הצבא. בתחילת 1893 הוא הוחלף בתפקיד בבנה של המלכה הנסיך ארתור. המלכה רצתה שווד ימונה למפקד צבא הודו הבריטית, בעוד הדוכס מקיימברידג' העדיף למנותו למפקד ארמיית בומביי. בסופו של דבר הוא מונה לקצין האספקה הראשי של הצבא. ב-26 במרץ 1895 הוא הועלה לדרגת גנרל מלא. בתקופה זו הוא פרסם מספר ספרים העוסקים בחיל פרשים.
ב-1897 הוא מונה לקצין כוח אדם ואדמיניסטרציה ראשי. ב-1899 הוא הגיש בקשה להשתתף במלחמת הבורים השנייה, ואף גילה נכונות לשרת תחת רדוורס בולר הזוטר ממנו. בקשתו נדחתה. ב-1901 מונה למפקד הקורפוס השני, ובהמשך למפקד פיקוד דרום. ב-8 באפריל 1903 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל, ובסוף 1904 פרש מהצבא. הוא נפטר מאי-ספיקת לב ב-2 בדצמבר 1919 בגיל 81 ונקבר בבית הקברות הצבאי באלדרשוט. צלב הוויקטוריה שלו מוצג במוזיאון הצבאי הלאומי בלונדון.
ספריו

The Crimea in 1854, and 1894 (1895)
Cavalry in the Waterloo Campaign (1895)
Achievements of Cavalry (1897)
From Midshipman to Field Marshal (1906). Vol.1 / Vol. 2
The Revolt in Hindustan 1857–59 (1908)
Our Fighting Services and How They Made the Empire (1916) (also known as British Battles on Land and Sea)
Winnowed Memories (1917)
לקריאה נוספת

Buzzell, Nora (1997). The Register of the Victoria Cross. This England. ISBN 978-0906324271.
Eccles, J.R. (1934). One Hundred Terms at Gresham's School.
Farwell, Byron (1985). Eminent Victorian Soldiers. WW Norton & Company, New York & London. ISBN 978-0670802241.
Harvey, David (1999). Monuments to Courage. Naval & Military Press Ltd. ISBN 978-1843423560.
Heathcote, Tony (1999). The British Field Marshals 1736–1997. Pen & Sword Books Ltd. ISBN 0-85052-696-5.
Manning, Stephen (2007). Evelyn Wood VC: Pillar of Empire. Barnsley, Pen & Sword Military. ISBN 9781844156542.
Matthew, Colin (2004). Dictionary of National Biography. Vol. 60. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0198614111., essay on Wood written by Ian Beckett
Reagan, Geoffrey (1992). Military Anecdotes. Guinness Publishing. ISBN 0-85112-519-0.
Reid, Walter (2006). Architect of Victory: Douglas Haig. Birlinn Ltd, Edinburgh. ISBN 1-84158-517-3.
הערות שוליים

↑  Matthew 2004, pp91-4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417375705171  PLWABN: 9810592325605606  BnF: cb10713869g (data)  GND: 137158440  ISNI: 0000 0001 1845 0761  LCCN: no2004040901  NLA: 35791915  NTA: 128247126  SNAC: w6jq254n  SUDOC: 101354177  Trove: 1089755  VIAF: 81388338   WorldCat (עם VIAF): 81388338
מנה מסעוד

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1991 (בן 33) קהיר, מצרים
 מדינה:  קנדה קנדה
 תקופת הפעילות:  מ-2011
 עיסוק:  שחקן
 מקום לימודים:  האוניברסיטה המטרופולינית של טורונטו
 פרופיל ב-IMDb
מנה מנסור מסעוד (באנגלית: Mena Mansour Massoud; בערבית מצרית: مينا مسعود; נולד ב-17 בספטמבר 1991) הוא שחקן קנדי-מצרי. הוא ידוע בתור דמותו של אלאדין מסרט הלייב אקשן "אלאדין" (2019), וגם מוכר מתפקידיו בסדרות הטלוויזיה "ג'ק ראיין" ו"פעולת תגמול".
קורות חיים

מסעוד נולד בקהיר שבמצרים להורים נוצרים-קופטים. יש לו שתי אחיות גדולות. בגיל 3 היגר עם משפחתו לטורונטו, קנדה. על המעבר של משפחתו לקנדה מסעוד הצהיר: "אנחנו נוצרים-קופטים, ההורים שלי פשוט הרגישו שהדברים נהיו קצת מסוכנים כשגדלתי. והם רצו ליצור חיים טובים יותר למשפחתם. נולדתי שם (במצרים). כשהגענו לטורונטו הייתי בן 3 וחצי. אבל אני עדיין מאוד קרוב לתרבות שלי. וההורים שלי פשוט רצו לתת חיים טובים יותר למשפחתם, אז הם החליטו להגר". מסעוד גדל במרקהם.
לאחר לימודי התיכון, הוא למד באוניברסיטת טורונטו עם התמחות במדעי המוח, במטרה להיות רופא או פסיכולוג. הוא לא סיים את התואר הזה, ובמקום זאת נבחן לבתי ספר לתיאטרון. מסעוד עבר בסופו של דבר לחוג לדרמה באוניברסיטה המטרופולינית של טורונטו, שאותה סיים ב-2014.
קורות חיים > עבודת צדקה

בספטמבר 2019 הוכרז באופן רשמי כשגריר מצרים על "שיחה מצרית" יוזמת מסרי "מצרי".
מאוחר יותר באותה שנה, מסעוד השיק קרן צדקה במטרה לתמוך באמנים מוכשרים מקבוצות חסרות ייצוג ולעזור להם להתחיל בקנדה מולדתו לפני שהוקם בלוס אנג'לס. מסעוד נאבק בקריירה המוקדמת שלו בטורונטו לפני תפקידו באלאדין. הוא מזכיר כי הליהוק לתפקידים ראשיים נעשה מתוך לוס אנג'לס והקרן שמה לה למטרה לשנות את זה על ידי עזרה באבטחת מנטורים, סיוע להכשרה, ותשלום עבור צילומי ראש כדי להביא אותם אל מול מנהלי הליהוק.
מסעוד הוא אוהד מושבע של קבוצת הכדורסל המקומית שלו, טורונטו ראפטורס של ה- NBA.
חיים אישיים

מסעוד הוא טבעוני. הוא דובר אנגלית וערבית.
החל מספטמבר 2019 מסעוד נמצא בזוגיות עם השחקנית אמילי שאה (ילידת 4 בדצמבר 1994), בתו של מפיק הסרטים ההודי פרשנט שאה (אנ').
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2015 | Let's Rap | ג'ון |  |
| 2017 | Ordinary Days | אולי סנטוס |  |
| 2019 | אלאדין | אלאדין |  |
| 2019 | Strange But True | צ'אז |  |
| 2020 | סקנדל עירוני | קמאל |  |
| 2021 | Lamya's Poem | ג'לאל א-דין רומי | דיבוב |
| 2022 | טיפול מלכותי | הנסיך תומאס |  |
| 2023 | Butterfly Tale | פטריק | דיבוב |
| TBA | The Sacrifice Game | ג'וד | גם מפיק בפועל |
| TBA | In Broad Daylight | חאמזה | גם מפיק |
| TBA | Hotel for the Holidays | לוק |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | ניקיטה | פעיל אל-קאעידה | פרק: "Covenant" |
| 2011 | Poser | ברטן תומסון | סדרת רשת, 6 פרקים |
| 2011 | Combat Hospital | סלמאן זוואב | פרק: "Shifting Sands" |
| 2011 | ה-99 | חפיז / דייב / סעאד | דיבוב; 25 פרקים |
| 2012 | Cut to the Chase | ג'ייסון | סדרת רשת, 7 פרקים |
| 2012 | קינג | מאליק אטאסי | פרק: "Jamilla Karan" |
| 2015 | חתיכה מהלב | ג'ראד מאליק | תפקיד ראשי; 12 פרקים |
| 2017 | נס רפואי | ג'סטין סריניוואסן | פרק: "Problem Child" |
| 2018 | ג'ק ראיין | טארק קסאר | תפקיד חוזר (עונה 1); 6 פרקים |
| 2019 | פעולת תגמול | איתן הארט | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2021 | מוקד 911: טקסס | סאלים | פרק: "Friends with Benefits" |
| 2023 | ההיסטוריה המטורפת של העולם – חלק 2 | שגריר מצרי | פרק: "VII" |
הערות שוליים

↑  A. B. C. News, 'Aladdin' actor Mena Massound reacts to the film, ABC News (באנגלית)
↑  Mena Massoud On Being 'Aladdin', NPR.org (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019091500  NKC: xx0258273  SUDOC: 241359384  VIAF: 7246156223630805400008   WorldCat (עם VIAF): 7246156223630805400008
אווה ברטה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באפריל 1916 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  15 במרץ 1994 (בגיל 77) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות (1938) 
 בן או בת זוג:  Béla Fekete Nagy 
 פרסים והוקרה:  אמן מצטיין של הונגריה (1977) 
 
אווה ברטה (מקודם בראון, בהונגרית: Barta Éva; בודפשט, 8 באפריל 1916 – בודפשט, 15 במרץ 1994) הייתה אמנית, צורפת, קרמיקאית יהודייה-הונגרייה, אשתו של הגרפיקאי והצייר בלה פקטה נאג'. בתקופת השואה הצליחו היא ובעלה להציל ממוות, יותר מ-1,000 יהודים.
קורות חיים

אווה בראון נולדה במשפחה יהודית כבתם של ארנה ברטה (מקודם: בראון 1878–1956) צייר, גרפיקאי ושל אלה צ'רס (מקודם: גולדברגר). משנת 1933 למדה שנה בבית הספר לאמנויות שימושיות. בין 1934 לבין 1938 למדה באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות, המאסטרים שלה היו אגושט בנקהארד ואישטוואן סניי. בשנת 1938 נסעה לפריז, שם עסקה בקרמיקה, ובשנת 1939 הקימה סדנה בבודפשט, שם בעיקר עיצבה וייצרה תכשיטים. במהלך מלחמת העולם השנייה, היא ובעלה ייצרו שוצפאסים (כתבי חסות) מזויפים כדי לעזור ליהודים הנרדפים, כולל משפחתה של אווה ברטה (Schutzpass: שגרירויות המדינות הנייטרליות שנותרו בהונגריה (בודפשט) הנפיקו עשרות אלפי "תעודות חסות" למבקשי מקלט יהודים ואלה אישרו כי בעליהם נמצא תחת חסותה של אותה מדינה). בערך 1,000 עד 1,200 חיי יהודים ניצלו עקב מסמכים מזויפים שייצרו ברטה ובעלה. בעלה הלא יהודי קיבל לאחר מותו את התואר חסיד אומות העולם מיד ושם. אווה ברטה השתמשה ליצירותיה באמייל, באבנים חצי יקרות ובמתכות אצילות. יצירותיה נשלטות על ידי צורות אמורפיות וטבעיות. היא הייתה חברה ב"קבוצת האמנים הסוציאליסטים".
תערוכות > יחיד

1961 •אולם אדולף פניאש, בודפשט
1975 • בית התרבות ברטוק, סגד (עם קלרה פרייזר)
1976 • היכל האמנות (בודפשט), בודפשט
תערוכות > קבוצתיות נבחרות

1958 התערוכה העולמית של בריסל (1958)
1972 תערוכת תכשיטים לאומית, גלריית צ'וק, בודפשט, הלבשה, מוזיאון ארנסט, בודפשט.
פרסים והוקרה

פרס ראשון בתחרות התכשיטים של החברה לאמנויות שימושיות (1959)
פרס האמן המעוטר (1977)
פרס אמן הדגול (1985)
לקריאה נוספת

Artportal
פטר קוזאק. "אווה ברטה". nevpont.hu.
זולטאן טרנצ'ני (2014-06-27). "ילדי נייר טובי-נובי-טאצ'ו". nol.hu.
איוואנובו (מחוז)

מחוז איוואנובו (ברוסית: Ивановская область; תעתיק: איוואנובסקייה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי כ-300 ק"מ ממוסקבה. הוא הוקם ב-11 במרץ 1936 תוך שינוי גבולות של יחידות מנהליות באזור.
נכון לשנת 2024 מתגוררים במחוז 905,900 תושבים.
המחוז מחולק ל-21 אזורים ו-6 ערים בעלות חשיבות מחוזית.
רוב שטח המחוז הוא בין הנהרות וולגה וקליאזמה.
היסטוריה

האזור ידועה כמקום התיישבות רוסית עתיקה. התיישובת סלאבית באזור החלה במהלך המאה ה-9. במאה ה-11 האזור היה בשולי רוס של קייב ושולב בנסיכות רוסטוב-סוזדל. באותה תקופה הוקמו ערים-מבצרים פליוס ויורייבץ. במהלך פלישת המונגולים בשנת 1238 רוב היישובים נבזזו ונהרסו.
באזור היו שטחים נרחבים שהיו בבעלות משפחת שוייסקי. בתחילת המאה ה-15 שטח שולב בנסיכות מוסקבה. בשנת 1410 בנהר וולגה הוקם קו ביצורים להגנת הגבול עם חאנות קאזאן.
בשנת 1608 הוזכר לראשונה עיר איוואנובו. באזור הייתה תעשיית בדים מפותחת.
האזור היה מרכז של אדוקי האמונה הישנה בעקבות הרפורמות בכנסייה הרוסית.
בשליש הראשון של מאה ה-19 התפתח באזור מרכז תעשייתי חשוב, בעיקר בתחום תעשיית הטקסטיל.
בתקופת מהפכת 1905 בעיר איוואנובו לראשונה ברוסיה הוקם "סובייט" לניהול העיר.
בתקופת האימפריה הרוסית האזור היה מפוצל בין גוברניות שונות. בשנת 1918 הוקמה גוברניית איוואנובו. בשנת 1929 הוקם "מחוז תעשייתי איוואנובו" ששלט על שטחים נרחבים. בשנת 1936 ממנו פוצל מחוז ירוסלב ושם היחידה המנהלית שנותרה שונה ל"מחוז איוואנובו". בשנת 1944 ממנו פוצלו מחוז קוסטרומה ומחוז ולדימיר. בשנת 1994 אזור קטן הועבר לתחומי מחוז ניז'ני נובגורוד ומאז לא היו שינויים בשטח המחוז.
ממשל

הרשות המחוקקת של המחוז היא "דומה של מחוז איוואנובו" שכוללת 30 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר לכהונה של 5 שנים. סטניסלב ווסקרסנסקי נבחר בבחירות שנערכו בשנת 2018 ובשנת 2023 החל בכהונה השנייה.
דמוגרפיה

נכון לשנת 2024 מתגוררים במחוז 905,900 תושבים. זאת לעומת כ-1.3 מיליון תושבים בשנת 1992. כ-83% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין משנת 2021 רובה המכריע של אוכלוסיית המחוז (89%) הם רוסים. העיר הגדולה - איוואנובו, ובה כ-418 אלף תושבים.
מבחינה מנהלית המחוז מחולק ל-21 ראיונים ו-6 ערים בעלות חשיבות מחוזית.
כלכלה

תעשיית המחוז מבוססת בעיקר על ייצור בדים. בנוסף לכך קיימים מפעלים בתחום תעשיית המזון ובניית מכונות.
בחקלאות מועסקת כ-18% מכלל אוכלוסיית המחוז.
עיר איוואנובו הוא חלק מטבעת הזהב של רוסיה ומהווה מרכז תיירותי.
תוצר לאומי גולמי לנפש במחוז הוא הנמוך ביותר בין אזורי המחוז הפדרלי המרכזי.
כלכלה > תחבורה

בשטח המחוז נבנה רשת מפותחת של מסילות ברזל בעיקר לשימוש פנים-מחוזי.
דרך המחוז עוברים מספר כבישים בעלי חשיבות ארצית: M7 "וולגה" מוסקבה-קאזאן ו-R-79 איוואנובו-יארוסלבלב.
נהר וולגה מהווה נתיב תחבורתי חשוב להעברת סחורות.
בעיר איוואנובו פעול נמל תעופה לטיסות פנים.
נווה שאנן (תל אביב)

#invoke:תבנית מידע
מדרחוב נווה שאנן - אחד הרחובות המסחריים המרכזיים של השכונה
קהל מבקרים בפסטיבל מנורת לילה 2016
נָווה שאנן היא שכונה שהוקמה בדרום תל אביב ב-1921. גבולותיה הם רחוב הרכבת מצפון, דרך בגין ורחוב העלייה ממערב, רחוב החרש ממזרח ורחוב דרך שלמה מדרום.
היסטוריה

לאחר מאורעות תרפ"א, החליטה קבוצה של מעל 400 יהודים לעזוב את יפו. יושב ראש הוועד של המתיישבים היה העסקן והחוקר יעקב פרמן. לשם כך איתרה הקבוצה את פרדס שייח'-עלי ששכן בסמוך למתחם של תחנת הכוח הראשונה בתל אביב. הפרדס היה תא שטח פורה בגודל של 260 דונם ונהנה מאספקת מים עצמית. את הקרקע רכש עבור הקבוצה בצלאל יפה ובדצמבר 1921 חגגו חברי הקבוצה את השלמת הרכישה של השלב הראשון.
חברי הקבוצה, אשר כללה בעלי מקצוע מתחומים שונים, ובהם נגרים, חקלאים, סוחרים ופועלי בניין, שאפו להקים חלופה עירונית למונופול החקלאי שהיה בידיהם של הערבים ביפו והגרמנים במושבה שרונה. בהתאם לכך, הם בחרו, במסגרת תחרות אדריכלית שיזמו, בתוכניתו של האדריכל יוסף טישלר, הידועה כתוכנית "המנורה".
היסטוריה > תכנון השכונה ורחובות השכונה בצורת מנורת בית המקדש

על פי תוכנית המנורה, אשר בנויה למעשה על רעיון קונצנטרי השואב השראה מפרויקטים חקלאיים–עירוניים מוקדמים יותר, כדוגמת אלה של ריכרד קאופמן ואבנעזר הווארד, תוואי הרחובות בנוי בצורת מנורת שבעת הקנים שעמדה בבית המקדש, אשר השמש במרכזה. רחוב לוינסקי מהווה את "השמש" וממנו יוצאים "קנים": רחובות צרים, אשר מתעגלים בהגיעם לציר שדרות הר-ציון (שדרות ירושלים דאז). עם זאת, התוכנית לא באה לידי מימוש בשל הסיבה שחברי הקבוצה התקשו לרכוש את כל השטחים המיועדים. המיקום הגאוגרפי של התוכנית נקטע למעשה במה שהפך מאוחר יותר לגבול בין יפו לתל אביב. גבול זה, לא רק שחסם ומנע את התממשות החזון האוטופי של הקבוצה, אלא גם יצר את תוואי השטח שהוקצה בשנים מאוחרות יותר לפרויקט התחנה המרכזית החדשה.
בהסתמך על האופי הקונצנטרי של תוכנית השכונה, היווה מרכז ה"מנורה" מתחם שכונתי מקומי, אשר בהמשך נקרא "מתחם ביאליק". מתחם זה כלל בית ספר יסודי שכונתי ע"ש חיים נחמן ביאליק שנבנה ונחנך ב-1930, על מנת לענות על צורכיהם של תושבי השכונה. בד בבד, החלה השכונה להינתק משאר אזורי המגורים הסובבים אותה. תושבי השכונה, אשר בחלקם הגדול עבדו בתחומי מלאכה שונים ומגוונים, פתחו את עסקיהם כך שנוצר רצף של בתי עסק קטנים המתמחים במקצועות, כגון: דפוס, ייצור מתכת, מכירת נעליים, נגרות וכדומה. אלה התערבבו עם בתי המגורים, אשר נבנו בבנייה נמוכה ורוויה יחדיו. לצורך התרחבותה של שכונת נווה שאנן נרכשו אדמות אבול ג'יבן עליהן נבנתה השכונה החדשה בשנות השלושים על "גבעה (שכונת גבעת מרקו)" לצידי הדרך העולה מצומת המסגר - לה גוארדיה (הרחובות ראש פינה, איילת השחר, הגר”א).
היסטוריה > מתחם התערוכות והירידים הראשון בתל אביב (יריד המזרח 1932)

בשנת 1932 הוקם בקצה הצפון-מערבי של השכונה מתחם זמני של הירידים והתערוכות בארץ שנקרא בשם: יריד המזרח. באופן זמני, לפני שעבר אל צפון העיר, המתחם השתרע בין שני צדדיו של רחוב השפלה. בשנת 1934 עבר המתחם אל שטח קבוע בצפון העיר בצמוד אל נמל תל אביב בסמוך אל שפך נחל הירקון ואל "תחנת הכוח רדינג" וכונה בשם: "יריד המזרח".
היסטוריה > הקמת בנייני מגורים בסגנון הבינלאומי

בשנים 1934- 1936 הוקמו על הגבעה כמה מהבתים המרשימים בעיר שנבנו לפי היבטים אדריכליים של הסגנון הבינלאומי: בית שרנו (ראש פינה 26), בית קלמרו (ראש פינה 25) ובית שלם (ראש פינה 28). שלושת הבניינים הם מהמבנים המרשימים בסגנון הבינלאומי של תל אביב, ושלושתם מיועדים לשימור מחמיר בתוכנית השימור של תל אביב. בקצה הצפון מזרחי של השכונה (לבנדה 56) בצמוד לחומת הרכבת שעברה כאן בדרך לירושלים, נבנה בית שמעון לוי (בתמונה), הידוע יותר בכינוי "בית האוניה". שמעון לוי קיבל אישור לבנות בית בן שלוש קומות, אך שנה אחר כך הוגשה נגדו תביעה על שבנה שש קומות. משום גובהו הרב שימש גג הבית תצפית לאנשי ההגנה. לפי דן יהב, בספרו "תל אביב-יפו עיר החלומות", הערבים נהגו לפרסם את תמונת הבית בכרזות תעמולה המסבירות את "שאיפות ההשתלטות של היהודים הבונים מבצרי ענק". בית האוניה מיועד אף הוא לשימור.
היסטוריה > הקמת התחנה המרכזית הישנה

ב-1938 התקבלה ההחלטה לפתוח בשטח הגובל מצפון-מערב לשכונה את תחנת האוטובוסים המרכזית הראשונה של תל אביב ("התחנה המרכזית הישנה"). המניע העיקרי להקמת התחנה בשטח זה נבע מעצם העובדה שהאוטובוסים העירוניים חנו בכיכר המושבות הסמוכה שהיוותה צומת תחבורתי בעיר. בשנת 1940 נפתחה התחנה המרכזית הישנה באזור הצפוני של השכונה כאשר מסביבה נקראו שמות הרחובות על שם חבלי ארץ: "השפלה, הנגב, הגליל, השומרון, השרון". בסמוך אל התחנה מוקמו לאחר מכן חניוני אוטובוסים ומסוף עבור קווים עירוניים עם תחנת מידע ברחוב הגדוד העברי. בצמוד אל התחנה הוקם בית הספר לנהיגה של "אגד".
החלק הדרומי של השכונה היה שייך לתחום השיפוט של עיריית יפו והיו בו פרדסים של ערבים מקומיים. לאחר נטישתם בזמן מלחמת העצמאות, היו אמורים להקים שם את החלק הדרומי של נווה שאנן, אך ריבוי בעלות על הקרקעות במתחם לא אפשר לבנות את החצי הדרומי של השכונה. אריה פילץ יזם מקומי, רכש את בהדרגה את הקרקעות וב-1963 הציע להקים על אותן קרקעות את התחנה המרכזית החדשה. פילץ, היה נחוש לנצל את זכויות הבנייה המגיעות לו ולהקים שם טרמינל אוטובוסים בינעירוני, ללא כל התחשבות במצב הסביבה וטובת תושבי המקום ותוך כדי כך הרס את אחד הרחובות שהיווה את תוכנית המנורה של מתכנן השכונה.
היסטוריה > פתיחת המדרחוב והתחנה המרכזית החדשה

בסוף שנת 1992 החלו בעירייה ביישום התוכניות להפיכת רחוב נווה שאנן למדרחוב ולחברו אל מתחם התחנה המרכזית, כחלק מתהליך החייאת השכונה. כמה שבועות לאחר פתיחת התחנה נפתח המדרחוב עם כניסה תת-קרקעית ממנו ישירות אל מתחם התחנה.
בניית התחנה, אשר תוכננה על ידי האדריכל רם כרמי, הסתיימה ב-1993 ונפתחה ב-18 באוגוסט באותה השנה. האזור כולו התדרדר בשל חילופי אוכלוסייה, התבלות המבנים הקיימים באזור והזנחתם, ואי ההשקעה של העירייה בתשתיות ושירותים קהילתיים. התחנה החדשה הפכה למוקד אזורי, אשר קיבל גוון רב-תרבותי ומשרת בעיקר את צורכיהם המסחריים של אוכלוסיית הזרים באזור. מתחם ביאליק הפך לאזור פשע, המשמש גם כמקום מפגש לנרקומנים, זונות וחסרי בית. התחנה המרכזית הישנה הפכה אף היא לאזור נטוש, משום שכל תנועת האוטובוסים עברה לתחנה החדשה, ושטח התחנה הישנה הפך לחניון אוטובוסים ומכוניות. ב-2 באוגוסט 2009 נהרסו הרציפים האחרונים שנותרו בתחנה, לאחר ששלושה רציפים נוספים נהרסו ב-2001.
בנוסף, עברה השכונה גם שינויים באופי האוכלוסייה. אם בשנותיה הראשונות של השכונה התושבים המייסדים היו ברובם בעלי מקצועות חופשיים, המתקשרים לתחומי מלאכה ובנייה, הרי שברבות השנים חלקם עזבו את האזור, או שהשכירו את השטחים והמבנים למשפחות אחרות, אשר באו ממעמד סוציו-אקונומי נמוך יותר. בסוף המאה ה-20 האזור הפך לפחות אטרקטיבי בשל התופעות האורבניות השונות שצוינו לעיל, והחל למשוך גורמי פשע, משפחות מעוטות יכולת, ועובדים זרים, בשל שכר הדירה שהיה נמוך יחסית.