stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצפה משואה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל תצפית אש 
 כתובת:  פארק בריטניה 
 מיקום:  מועצה אזורית מטה יהודה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1957
 תאריך פתיחה רשמי:  1957 
 מידות
 גובה:  8 מ' 
 גובה מעל פני הים:  364 מ' 
 
 קואורדינטות:  31°40′02″N 34°55′22″E﻿ / ﻿31.6673031°N 34.9226494°E﻿ / 31.6673031; 34.9226494
  (למפת השפלה מוגדלת) מצפה משואה(למפת השפלה רגילה) מצפה משואה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצפה משואה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצפה משואה
 
מגדל התצפית במצפה משואה
"וידע כי אל מַשֻאֹת לָכִש...", שורה מס' 2 באוסטרקון מס' 4 צד ב' מתל לכיש
מִצְפֶּה מַשּׂוּאָה הוא מגדל תצפית אש שבנתה הקרן הקיימת לישראל באזור רמת אבישור, ממערב ליישוב צפרירים.
המצפה ממוקם בפארק בריטניה. מגדל התצפית מתנשא לגובה של 8 מטרים מעל הקרקע ו-364 מטרים מעל פני הים. סמוך מאוד למגדל התצפית מצויים חניון ללינת שטח ושירותים שלא משתמשים במים (הפסולת עוברת בהם פירוק אורגני). המקום נגיש לרכב ומהווה אתר טיולים פופולרי.
המצפה, המצוי בין תל לכיש לבין עזקה קרוי על שם כתובת שנמצאה בתל לכיש ובה כתוב:
כי אל מַשואות לכיש אנחנו שומרים ככל האותות אשר נתן אדוני, כי לא נראה את עזקה
על־פי הארכאולוג יגאל ידין "אל מַשואות לכיש" משמעו "על" מַשואות לכיש: כלומר משמר העיר מדווח כי המשואות בעזקה, העיר הסמוכה - כבו, וכי נבוכדנצר מלך בבל כבש את העיר וכל מה שנותר למגיני לכיש לעשות הוא להוסיף ולהתבצר בעירם.
מגדל התצפית הוקם בשנת 1957 ותוכנן על ידי ישראל דן מילוסלבסקי.
ביולי 1965 התפוצץ במקום מטען חבלה שהניח מחבל מהפת"ח.
הערות שוליים

1 2  מגדלי תצפית אש ביערות קק"ל (עמ' 213), ‏2014
↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1965
ירון בית-און

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 601  מפקד בסיס טירונים של חיל ההנדסה  קצין ההנדסה של פיקוד המרכז  מפקד חטיבת הבקעה  מפקד יהל"ם  נספח זרוע היבשה בארצות הברית
ירון בית-און הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. שימש כמפקד יהל"ם, כמפקד גדוד 601 וכמפקד חטיבת הבקעה.
ביוגרפיה

בית-און עשה את שירותו הצבאי בחיל ההנדסה הקרבית, פיקד על גדוד 601 ועל בסיס הטירונים החיילי. ב-2009 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לקצין ההנדסה של פיקוד המרכז.
עבר קורס מפקדי חטיבות, באוגוסט 2012 מונה למפקד חטיבת הבקעה ושירת בתפקיד עד ספטמבר 2014. האירוע הבולט בתקופת כהונתו היה הפיגוע בו נרצח שריה עופר. ב-16 באוגוסט 2015 מונה למפקד יהל"ם, היחידה המובחרת של חיל ההנדסה הקרבית, אחרי שתקן הדרגה של מפקד היחידה הועלה מסגן-אלוף לאלוף-משנה. הוא כיהן בתפקיד עד שנת 2017, אז הוחלף על ידי אל"ם שחר בק. לאחר מכן יצא ללימודים בארצות הברית ומשמש במקביל נספח צבאי עד שחרורו.
בית און הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
מתגורר בכפר האורנים.
הערות שוליים

↑  עומר שיקלר, "צה"ל לא היה ערוך לקלוט אותנו", באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 בנובמבר 2005
↑  שיר פילו, באחריות המח"ט, אתר זרוע היבשה, 19 במאי 2011
↑  פלורית שויחט, מפקדים חדשים לחטמ"ר יהודה והבקעה, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט).
↑  ניר דבורי, ‏מח"ט הבקעה משחזר: כך נרצח אל"מ שריה (יאיא) עופר, באתר ‏מאקו‏, 16 באוקטובר 2013.
↑  אל"מ (מיל') ירון בית און - הביטחוניסטים, באתר הביטחוניסטים, ‏6 במרץ 2022
תם אבן יחיא

| --- | --- |
 לידה:  שנות ה־70 של המאה ה־15 ליסבון, פורטוגל 
 פטירה:  שנות ה־40 של המאה ה־16 קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית 
 כינוי:  תם
 מקום קבורה:  קונסטנטינופול 
 מדינה:  טורקיה
 מקום מגורים:  קונסטנטינופול 
 תקופת הפעילות:  ? – העשור של 1540 
 חיבוריו:  שו"ת אהלי תם
 
רבי יעקב (המכונה רבינו תם) אבן יחיא היה מרבני יהדות האימפריה העות'מאנית, ומחבר הספר שו"ת אהלי תם.
ביוגרפיה

נולד בליסבון שבפורטוגל לרב דוד בן יחיא, תלמיד חכם, פוסק ומדקדק ממגורשי ספרד. מספר שנים לאחר מכן, בעת גירוש פורטוגל (1497), יצאה המשפחה את המדינה והתיישבה, לאחר תלאות רבות, בקושטנדינא.
מלבד לימודיו בתורת ישראל למד רפואה, והיה רופא הסולטאן סולימאן הראשון. היה בקי גם בספרות ערבית ובקוראן, עד שמסורת שהביא בעל שלשלת הקבלה מספרת שהיו באים שופטי הישמעאלים להתיעץ בפסקי דיניהם עמו. אך יש המפקפקים בעדות זו.
נודע כאחד מגדולי הפוסקים בדורו ושלח תשובות הלכתיות לכל רחבי האימפריה העות'מאנית. רבים מחכמי דורו שלחו אליו את תשובותיהם וביקשו את חוות דעתו על דבריהם. בין היתר נשא ונתן עם רבי יוסף טאיטאצאק, רבי אליהו קפשאלי, רבי יעקב בירב, רבי אליהו מזרחי, רבי יהודה בן שושן ורבים נוספים.
נפטר ככל הנראה בשנת ה'ש"ב (1541/1542) ונטמן בקושטא.
ביוגרפיה > ספרו "אהלי תם"

על פי ר' בנימין מוטאל כתב ר' תם ספרים רבים, ובהם פירוש גדול על התלמוד, פירוש על הרי"ף ("מעשה נסים"), ופירוש על הר"ן ("על הנסים"), מלבד אלפי תשובות ודרשות וספרים בחכמות העולם. אולם ”לא נשאר מכלל כולם כי בשרפה אחת שנשרפה העיר אש אכלתם, ועיני הרב ז"ל רואות וכלות אליהם... ומדאגה מדבר נשבר לבו בקרבו ורוחו שבה אל האלהים…”.
ספרו שו"ת "אהלי תם" הוא מקצת מתשובותיו שנותרו מ'מהדורה קמא' של המחבר. נדפס בוונציה שנת שפ"ב בתוך הקובץ "תמת ישרים", בהשתדלות נכדו ועל ידי המדפיס ר' בנימין מוטאל. מהדורה חדשה של הספר יצאה לאור בירושלים תשנ"ט על ידי "מכון הכתב".
הגהותיו על שו"ת הרשב"א נדפסו על ידי מכון אהבת שלום.
ביוגרפיה > בניו

יוסף – רופא ומשנה לסולטאן סולימאן. נהרג באחת המלחמות נגד פרס, אליה הצטרף.
גדליה – התגורר בסלוניקי ובאדירנה, ובשנת ה'ש"ח שב למולדתו קושטנדינא. חיבר ספר "שבעה עיניים" – חקירות על דרכי המידות.
לקריאה נוספת

אליקים כרמולי, דברי הימים לבני יחייא (פרק רביעי, עמ' 23–27), פרנקפורט: איזק קויפטאן, ה'תר"י (1849/1850) (הקישור הוא לספרייה הלאומית)
שלמה אברהם רוזאניס, קורות היהודים בתורקיה וארצות הקדם ב: משנת ה'ר"פ עד ה'של"ה, 1574–1520 (עמ' 6–8), סופיה: המשפט, ה'תרצ"ז–ה'תרצ"ח (1937–1938) באתר HebrewBooks
שו"ת אהלי תם (מבוא), ירושלים: מכון הכתב, ה'תשנ"ט באתר HebrewBooks
א' אייזינבך, הגהות וחידושים על תשובות הרשב"א לרבי תם ן' יחיא, מקבציאל כה, באתר היברובוקס
ביאורים

↑  בעקבות הפסוק "יעקב איש תם יושב אהלים" (ובדומה לרבינו תם); בשם זה נהג לחתום.
↑  ספריו: לשון לימודים ושקל הקודש, וכן חיבור על הלכות טריפות שצוטט בספר בית יוסף מספר פעמים
הערות שוליים

↑  כרמולי (להלן בפרק לקריאה נוספת), עמ' 24
↑  בנימין בן אברהם מוטל, תמת ישרים, ונציה שפב, באתר היברובוקס
↑  ראו פרק "לקריאה נוספת"
↑  רוזאניס (להלן בפרק לקריאה נוספת), וראו: מאיר בניהו, "דרושיו שלרבי יוסף בן מאיר גארסון", מיכאל ז, המרכז לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב (עמ' קכח הערה 316)
↑  גדליה אבן יחיא, שבעה עיניים, קושטא ה'ש"ג, באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007359054205171  GND: 173969577  ISNI: 0000 0000 4547 6142  LCCN: nr91033221  NTA: 255293046  VIAF: 12165069   WorldCat (עם VIAF): 12165069
סרס (עיר)

ערך זה עוסק בעיר ביוון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
מראה העיר סרס מהאקרופוליס
מראה העיר סרס מהאקרופוליס
 מדינה:  יוון יוון
 נפה:  סרס
 חבל ארץ:  מרכז מקדוניה
 ראש העיר:  יואניס ולאכוס
 תאריך ייסוד:  המאה ה-5 לפנה"ס
 שטח:  252.973 קמ"ר
 גובה:  50 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  58,400 (2021)
  ‑ צפיפות:  241 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  41°05′00″N 23°33′00″E﻿ / ﻿41.083333333333°N 23.55°E﻿ / 41.083333333333; 23.55 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.serres.gr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןסרס(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןסרס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
כנסייה בעיר סרס
סֶרֶס (ביוונית: Σέρρες, בטורקית: Serez, בבולגרית: Сяр) היא עיר בצפון מזרח יוון בחבל מרכז מקדוניה, הממוקמת 24 ק"מ צפונית מזרחית מתוואי הנהר סטרומה ו-69 ק"מ צפונית מזרחית לעיר סלוניקי. סרס היא עיר הולדתם של הזמרת הנודעת גליקריה והכדורגלן אנגלוס חריסטיאס.
היסטוריה

האזכור הראשון לעיר מופיע בכתבי הרודוטוס מן המאה ה-5 לפנה"ס בהם היא מכונה סיריס. מאוחר יותר נזכרת העיר בכתביו של טיטוס ליוויוס בשם סיראה. בתקופה הרומית השטח היה מיושב על ידי אודומנטים. היישוב הפך לעיר מבצר תחת שלטון האימפריה הביזנטית ובתקופת האימפריה הבולגרית השנייה הפך לאתר קרבות בין שתי הישויות. בשנת 1256 נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה של ניקאה וב-1345 הפכה חלק מממלכת סרביה. הביזנטים חזרו וכבשו את העיר ב-1371, אך ב-1383 נפלה העיר לידי צבאו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, ב-6 בנובמבר 1912 נכבשה העיר על ידי כוחות מצבא ממלכת בולגריה בפיקודו של גאורגי טודורוב, אך במלחמת הבלקן השנייה ב-11 ביולי 1913, נכבשה העיר בידי כוחות ממלכת יוון בפיקודו של יורש העצר קונסטנטין. הצבא הבולגרי הנסוג נקט במדיניות של אדמה חרוכה והעלה את העיר באש. במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר שוב על ידי צבא בולגריה, במסגרת הקרבות בחזית המקדונית והיא הוחזרה ליוונים רק לאחר כניעת בולגריה למדינות ההסכמה בשלהי 1918.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרפה בולגריה למדינות הציר בחותמה על ההסכם התלת-צדדי. ב-6 באפריל 1941 פלשו הגרמנים ליוון דרך בולגריה וממלכת יוגוסלביה, כבשו אותה ומסרו את שטחי תראקיה המערבית, מקדוניה המזרחית ובכלל זה העיר סרס לחזקת בולגריה. בספטמבר 1944 נכבשה בולגריה על ידי הצבא האדום וחודש מאוחר יותר הוחזרה העיר סרס לחזקת היוונים.
כלכלה

סרס היא מרכזו של אזור חקלאי ומרכז מסחר אזורי בתחומי הטבק, התבואה והבקר לתעשיית מוצרי חלב ובשר. בתמיכת הממשלה היוונית הפך האזור החל משלהי המאה ה-20 למרכז תעשיית טקסטיל.
אקלים

בעיר שורר אקלים ים תיכוני עם מאפיינים מקצינים של אקלים ממוזג בשל משטר הרוחות מכיוון הרי הרודופי. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 15oc וכמות המשקעים הממוצעת עומדת על 600 מ"מ גשם.
הקהילה היהודית

העיר סרס מכונה במקורות בעברית גם שירון וסֶרָאי. עדויות לקיומה של קהילה יהודית רומניוטית קיימות מהמאה ה-12 עת נשלט האזור על ידי האימפריה הביזנטית. בתקופת מהמט השני סולטאן האימפריה העות'מאנית, לאחר כיבוש קונסטנטינופול, בוצע טרנספר אוכלוסיות על ידי העות'מאנים. יהודי סרס הגיעו לקושטא והועסקו כעובדי כפייה (בטורקית: סוּרְגוּן) בשיקומה של העיר. ב-1470 הגיעו לעיר משפחות יהודיות אשר גורשו מבוואריה בצו לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה וייסדו קהילה אשכנזית. בהמשך, הגיעו לעיר מגורשי ספרד, מגורשי פורטוגל, מגורשי איטליה ואנוסים פורטוגזים "מָרָאנוֹס"(אנ').
במהלך המאה ה-16 התגוררה בסרס קהילה יהודית בת שני קהלים שמנתה כ-2,000 נפשות ולה שני בתי כנסת, מוסדות חינוך וציבור. הקהילה הרומניוטית נטמעה בקהילה הספרדית הגולה. יהודי סרס התגוררו ברובע בעיר העתיקה. המקובל הידוע הרב יוסף טאיטאצאק מחבר ספר המשיב כיהן כרבה של הקהילה. במהלך המאה ה-17 חוותה הקהילה משבר קשה בשל תנועת השבתאות שפשטה בקרבה. רבנים אחרי שכיהנו בעיר היו הרב חיים אברהם אישטרושה והרב חיים נסים רפאל מוצירי. תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית הוסיף למשבר התרבותי וההלכתי, גם מימד כלכלי וכך הלכה והצטמצמה הקהילה. חלק מיהודי העיר היגרו לאסיה הקטנה או עלו לארץ ישראל והם כונו סיריסלי. בהמשך הכינוי הפך לשם המשפחה שיריזלי. בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה מנתה הקהילה 1,300 נפשות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 600 נפשות. ב-22 בפברואר 1943 נחתם הסכם בין ממשלת בולגריה ששלטה בעיר לגרמניה הנאצית, אשר השלב הראשון בו היה שילוח 12,000 יהודי תראקיה ומקדוניה הוארדארית אל מחנות ההשמדה. ב-4 במרץ 1943 אחר חצות נערכה אקציה בעיר סרס במסגרתה עצרו השוטרים הבולגרים 499 מבני הקהילה, תוך שהם מכים אותם בקתות רובים ובשוטים. היהודים רוכזו באחד ממבני הציבור ושולחו למחרת היום ברכבות פתוחות לשטחי "בולגריה הישנה". שאר בני הקהילה הצליחו להימלט לשטח הנתון לשליטת האיטלקים וחלקם גורשו למחנות ההשמדה מספר חודשים מאוחר יותר, עם כניעת איטליה. בהגיע הרכבות ליעדן נכלאו בני הקהילה במחסני טבק שהיו ריקים בעונה זו של השנה, מרביתם בעיר בלגואבגרד ומקצתם בעיר דופניצה.
לאחר 10 ימים, הועלו בני הקהילה על רכבות משא פתוחות שנסעו לכוון נמל הדנובה שבעיר לום, שם הועלו על 4 מעבורות אשר הפליגו לכיוון העיר וינה. לפי מספר גרסאות, מעבורת אחת טובעה על ידי הגרמנים, תוך שהחיילים הגרמנים יורים אל עבר הניצולים וכל נוסעיה נהרגו. נוסעי שלוש המעבורות הנותרות הועלו לרכבות משא לכוון העיר קטוביץ וממנה למחנה טרבלינקה. בני קהילת סרס נרצחו ביום הגעתם למחנה טרבלינקה ומקרב המגורשים לא ידוע על ניצולים. מעריכים, שמקרב 101 היהודים שהצליחו לחמוק מהאקציה הראשונית ניצלו בודדים. ב-1948 התגוררו בסרס 3 יהודים אשר עלו בהמשך לישראל.
ערים תאומות

בולגריה בלגואבגרד, בולגריה
ישראל אילת, ישראל
לקריאה נוספת

ברכה ריבלין, "סרס", בתוך: הנ"ל (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 300–309.
בר זוהר, מיכאל, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999.
הערות שוליים

↑  תקציר-יהדות יוון במלחמת העולם השנייה, "שואת יהודי יוון", באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
1 2 3  הקהילה היהודית בסרס, באתר הספרייה היהודית המקוונת (באנגלית).
↑  הרצל היה מצאצאיו ע"פ עדותו של הרצל למקורבו העיתונאי ר' אהרון מרקוס מהמבורג.
↑  לפי גרשום שלום
↑  רבי שלמה כהן, בחיבורו שו"ת מהרש"ך, חלק ב, סימן קמה, מספר ששירון היא עיר מולדתו, ומספר על תקנה שהתקין שם רבי יוסף טאיטאצאק. ושם, חלק ד, סימן סב, הוא מספר על רופא שקהילת שירון פטרה מתשלום מיסים.
↑  קהילת יהודי יוון –היסטוריה באתר greecetravel.com-באנגלית
↑  אורי שיריזלי
, סיפורה של משפחת ישראל-שריזלי.
↑  שמחה סיאני, " יהודי יוון", חוברת "מדי חודש בחודשו"-גיליון 177, עמוד 32, באתר משרד החינוך.
↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמוד 86.
↑  משה מוסק, "כפשע בינם לבין המוות - יהודי בולגריה", באתר "יד ושם".
↑  נסים יושע, "השועל הבלקני – על חלקה של בולגריה בהשמדת יהודים", באתר "יד ושם".
↑  יוון באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566714905171  BnF: cb12512251f (data)  GND: 4107644-8  LCCN: n81071378  MusicBrainz: dfeb9cf4-af94-4690-b888-d2957091d0c9  NKC: ge131029  SUDOC: 034358986  VIAF: 147756468   WorldCat (עם VIAF): 147756468
סבולאדה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  רוטב
 מטבח:  פורטוגזי
 מוצא:  פורטוגל פורטוגל
 אופן הגשה:  חם
 מרכיבים עיקריים:  בצל
 
סבולאדה (בפורטוגזית: Cebolada) הוא מאכל פורטוגלי המבוסס על בצל ועגבניות מבושלים.
המאכל מורכב משמן זית, בצל, עגבניות, שום, פלפל ופטרוזיליה שאותם מערבבים יחד ומבשלים בבישול איטי.
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבסיסית, קיימות גם גרסאות עם יין לבן, חומץ וחמאה.
נהוג לצרוך את המאכל כארוחה עיקרית בליווי תפוחי אדמה מטוגנים, בשר בקר או דג.
הערות שוליים

↑  James Lumpkin Taylor, A Portuguese-English Dictionary, Stanford University Press, 1958, ISBN 978-0-8047-0480-9. (באנגלית)
↑  Pearl Violette Metzelthin, Gourmet, Condé Nast Publications, 1994. (באנגלית)
↑  Rough Guides, Rough Guide Audio Phrasebook and Dictionary: Portuguese, Penguin, 2014-05-29, ISBN 978-0-241-18166-9. (באנגלית)
↑  Dominique Auzias, Jean-Paul Labourdette, Petit Futé Portugal, Nouvelles Editions de l'Université, 2010-02-10, ISBN 978-2-7469-2719-3. (בצרפתית)
↑  D. K. Eyewitness, Ultimate Food Journeys: The World's Best Dishes and Where to Eat Them, Penguin, 2011-10-03, ISBN 978-0-7566-9588-0. (באנגלית)
↑  Hilaire Walden, Portuguese Cooking, Hackberry Press, 2003, ISBN 978-1-931040-34-1. (באנגלית)
שובי בת ירושלים

| --- | --- |

 סינגל בביצוע שושנה דמארי
 מתוך האלבום "ביתי שלי" (2001)
 יצא לאור:  1990
 שפה:  עברית
 אורך:  3:32
 חברת תקליטים:  במבי הפקות (סינגל, 1990) הליקון (האלבום "ביתי שלי", מהדורה מחודשת, 2001)
 כתיבה:  דודו ברק
 לחן:  נחום היימן
 עיבוד:  מתי כספי
 גרסאות כיסוי:  רפי ביטון ‏•‏‏ עמיר בניון ‏•‏‏ נתי לוי ‏•‏‏ רוחמה רז ‏•‏‏ דפנה דקל ‏•‏‏ בועז מעודה ‏•‏‏ שירי מימון ‏•‏‏ עדי אברהמי ‏•‏‏ עופר כלף ‏•‏‏ טל סונדק
"שובי בת ירושלים" הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית שושנה דמארי. דודו ברק כתב את השיר, ונחום היימן הלחין אותו. השיר התפרסם כסינגל ב־1990, בעיבודו של מתי כספי, ונכלל במהדורת התקליטור המחודשת של אלבומה של דמארי "ביתי שלי". המהדורה המקורית התפרסמה ב־1962 (ללא השיר). המהדורה המחודשת, שכללה את השיר ושירים נוספים, התפרסמה ב־2001.
על השיר

לקראת תום שנות ה־80 פנה המלחין נחום היימן אל ידידו דודו ברק בבקשה שברק ייכתוב שיר שנושאו שבת בירושלים, למען תוכנית טלוויזיה בערוץ הראשון שעסקה בשירי השבת של היימן. לנגד עיניו של ברק, בן שכונת רחביה בירושלים, עמדו שירים גדולים מדורות קודמים ומדורו: "ציון הלא תשאלי" מאת רבי יהודה הלוי, "מעל פסגת הר הצופים" שעיבד אביגדור המאירי ו"ירושלים של זהב" מאת נעמי שמר, והוא היסס מלהיענות לבקשה. הוא הביע בפני היימן את חששו שלא יצליח להשתוות להישגים האלה. היימן השיא לו עצה לבחור את הזמר או הזמרת "שהיית רוצה לשמוע אותם שרים על ירושלים שלך, ותראה שבהינף קולמוס תכתוב. זו לא תהיה 'ירושלים של זהב', זו תהיה ירושלים שלך ורק שלך מחדרי לב ומחדרי בטן". ברק שמע לעצתו, בחר בידידתו הזמרת שושנה דמארי (לה אהב לכתוב במיוחד, וגם כתב כמחווה לזכייתה בפרס ישראל את השיר "עגילי דמאר") ואכן כתב בקלות את השיר. ברק העיד שזהו אחד מארבעת שיריו האהובים עליו ביותר.
שמות של 14 משכונות ירושלים נמצאים בשיר.
בביצועה של שושנה דמארי השיר הפך ללהיט ולאחד השירים המזוהים ביותר עם ירושלים.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1990)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1990)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1990)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1990)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 16 |  |
הערות שוליים

↑  "שובי בת ירושלים", באתר סטריאו ומונו
↑  "ביתי שלי" – 1962 / 2001, באתר סטריאו ומונו
1 2 3  נתוני היצירה, באתר אקו"ם
↑  "שובי בת ירושלים" בביצוע רפי ביטון ו"קולות מן השמיים", באתר יוטיוב
↑  "שובי בת ירושלים" בביצוע עמיר בניון, באתר יוטיוב
↑  "שובי בת ירושלים" בביצוע נתי לוי, באתר יוטיוב
↑  "שובי בת ירושלים" בביצוע רוחמה רז, באתר יוטיוב
↑  "שובי בת ירושלים" בביצוע דפנה דקל, באתר יוטיוב
↑  "שובי בת ירושלים" בביצוע בועז מעודה, באתר יוטיוב
↑  "שובי בת ירושלים" בביצוע שירי מימון, באתר יוטיוב
↑  "שובי בת ירושלים" בביצוע עדי אברהמי, באתר יוטיוב
↑  "שובי בת ירושלים" בביצוע עופר כלף, באתר יוטיוב
↑  "שובי בת ירושלים" בביצוע טל סונדק, באתר יוטיוב
↑   תיעוד יוצרים של מפעל הפיס עם יואב קוטנר – דוד ברק (הגרסה הארוכה), סרטון בערוץ "מפעל הפיס", באתר יוטיוב
↑  דודו ברק, שובי בת ירושלים, באתר dudu-barak.com
↑  שובי בת ירושלים, באתר הספרייה הלאומית
↑  מיקום שיא במצעד הפזמונים העברי השבועי של רשת ג' (16), באתר פזמונט
↑  "מקום בצמרת" – מצעד הפזמונים הישראליים | רשת ג' – קול ישראל – 17.4.90 – כ"ב בניסן תש"ן, "חדשות" 19 באפריל 1990, באתר הספרייה הלאומית
יעקב נוסבאום

| --- | --- |

יעקב נוסבאום. דיוקן עצמי, 1925
 לידה:  1873 רינה,גרמניה
 פטירה:  1936  (בגיל 63 בערך) כנרת (מושבה)
 מקום קבורה:  בית הקברות כנרת 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן (1896) 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם
 הושפע על ידי:  מקס ליברמן
 חתימה:   
 
יעקב נוסבאום (בגרמנית: Jacob Nussbaum;‏ 8 בינואר 1873 – 19 בדצמבר 1936) היה צייר יהודי, יליד גרמניה, מאסכולת האימפרסיוניזם הגרמני. פעל בגרמניה ובארץ ישראל המנדטורית.
קורות חיים

יעקב נוסבאום נולד ב-1873בכפר רינה (אנ') שבמזרח מדינת הסן (אנ') שבגרמניה. בנם של ברוך נוסבאום ואשתו השנייה שרה נוסבאום לבית כץ. אביו היה יצרן ברנדי ואופה מצות. כשהיה בן עשר, ירדו הוריו מנכסיהם, ומשפחתו עקרה לעיר פרנקפורט על נהר המיין. שם למד בבית הספר הנאו אורתודוקסי של הרב שמשון בן רפאל הירש. בתחילת דרכו המקצועית התלמד במסחר בבית העסק של אביו. בשנת 1893 נסע למינכן והחל ללמד שם אומנות באקדמיה פרטית לאומנות שנוהלה על ידי האומן ההונגרי סימון הולוסי (אנ') ומ-1894 באקדמיה לאומנות של מינכן אצל הצייר גבריאל פון הקל. בתקופת הקיץ הוא נסע עם אומנים נוספים בעקבות הולסי למושבת אומנים שהקים הולסי בכפר נאגיבניה (כיום באיה מארה) בטרנסילבניה. שם התרכזו על פי הנחיית הולסי בציור באוויר הפתוח.
בביקוריו בברלין יצר קשר עם אספן האומנות פאול קסירר שהציג את ציוריו ב-1900 בתערוכה קבוצתית בגלריה שלו. בברלין פגש את הצייר מקס ליברמן, שהיה אחד הציירים הבולטים של האימפרסיוניזם הגרמני, והפך לחברו הקרוב. בעקבותיו הצטרף הצטרף לחוגי "הזֶצֶסיון הברלינאי".
בשנת 1902 הוצגה יצירה שלו בתערוכה של "הזֶצֶסיון הברלינאי" בגלריה של פאול קסירר בברלין ביחד עם יצירות של אומנים כדגה, אדואר מאנה, אלפרד סיסלי, וילהלם לייבל ווילהלם טריבנר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא ונשלח לחזית המערבית. הוא הועבר לתפקיד צייר צבאי בעקבות המאמץ שעשה חברו מקס ליברמן שהפעיל את קשריו לצורך כך. ציוריו מהחזית פורסמו בעיתונות היומית.
שימש כיו"ר אגודת האמנים בפרנקפורט (Frankfurt Künstlerbund) במסגרת תפקידו והקים ב-1922 ארגון לסיוע לאומנים בעיר (Frankfurt Künstlerhilfe).
בחורף שנת 1925 ביקר ביחד עם אשתו במשך מספר שבועות בארץ ישראל. בביקורו צייר מספר אקוורלים ורישומים של סמטאות טבריה ונופי ירושלים והכנרת.
בשנת 1926 קיבל מישרת הוראה בשטדלשולה (אנ'), האקדמיה לאומנות בפרנקפורט, ובשנת 1932 הפך המינוי לקבוע. עם עלית הנאצים לשלטון פוטר ממשרתו בגלל היות יהודי. בשנת 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב במושבה כנרת.
נפטר בדצמבר 1936 בבית החולים העמק, בעקבות סיבוך של ניתוח שעבר, ונקבר בבית הקברות כנרת.
משפחתו

נוסבאום נישא בשנת 1917 בפרנקפורט למרים (Marie) לבית גרינבאום. מרים הייתה בת למשפחה אמידה והדבר נתן לזוג ביטחון כלכלי. נולדו להם שלושה ילדים: ברנהרד (1917–1991), אברהם-רינהולד (1922–1980) ואלישבע-אליזבט (1919–2016). בתו אלישבע בלהורן שימשה כמנהלת מוזיאון העיר טבריה.
יצירתו

יצירתו היא פוסט אימפרסיוניסטית. הוא הרבה לצייר נוף באוויר הפתוח ואת מראות העיר פרנקפורט. כמו כן צייר פורטרטים ורישומים. בעת מגוריו בכנרת צייר אקוורלים של נופי הכנרת. נוסבאום הפקיד רבות מיצירותיו במוזאון שטדל והם שרדו את מלחמת העולם השנייה במחסני המוזאון.
מציוריו החשובים:
"בית המשמר של העיר פרנקפורט בחורף"
גדת הנהר עם נוף לגשר הישן (1903) "Mainufer mit Blick auf die Alte Brücke"
נמל פרנקפורט (1926) "Frankfurter Osthafen"
בשנת 2018 גייס המוזאון היהודי בפרנקפורט כספים במטרה לרכוש את יצירותיו במה שכונה "החזרת מורשתו של יעקב נוסבאום לפרנקפורט". במסגרת זו גויסו 80,000 אירו.
יעקב נוסבאום. דייג . 1908.  אוסף יקיר שגב, תל אביב
יעקב נוסבאום. תצפית לאגם ממורדות הגבעה. אוסף בית גבריאל.
תערוכות

מוזאון תל אביב לאומנות, מרץ 1934
תערוכת אמני פלשתינה-א"י יריד המזרח, תל אביב 26 באפריל 1934 - 5 ביוני 1934. תערוכה קבוצתית ביחד עם מרדכי לבנון, ציונה תג'ר ואחרים.
יעקב נוסבאום תערוכת זיכרון, מאה שנים להולדתו, מוזאון שטדל (Städelsches Kunstinst) פרנקפורט 1973
תערוכת זיכרון לרגל שלושים שנה למותו, בית יד לבנים פתח תקווה נובמבר 1967
Jacob Nussbaum - Frankfurt Impressionist, המוזאון היהודי בפרנקפורט 2018
לקריאה נוספת

Jakob Nussbaum, 1873-1936 : ein Frankfurter Maler im Spannungsfeld der Stilrichtungen by Claudia C Müller
יעקב נוסבאום, שמונה נופי כנרת, הוצאת משפחת נוסבאום 1966
הערות שוליים

1 2  JAKOB NUSSBAUM - FRANKFURT IMPRESSIONIST, המוזאון היהודי פרנקפורט
↑  דוד ברונטמן, יעקב נוסבאום ז"ל, באתר עיתון דבר, ‏2 בפברואר 1937
↑  תערוכת נוסבאום במוזאון,, באתר עיתון הארץ, ‏16 במרץ 1934
↑  מרכז מידע לאומנות ישראלית, באתר מוזאון ישראל, ירושלים
↑  Christian Lenz, קטלוג התערוכה :Gedächtnisausstellung Jakob Nussbaum: (1873-1936); 20.1.-4.3.1973, באתר הספרייה הלאומית
↑  מודעה מאת עירית פתח תקווה, מפעל זיכרון, תערוכת יעקב נוסבאום, באתר הספרייה הלאומית, ‏4 בנובמבר 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 275148  NLI: 987007283397305171  GND: 121571718  ISNI: 0000 0000 4548 4409  LCCN: no2003009158  RKD: 60130  SUDOC: 170971643  ULAN: 500407418  VIAF: 13167523   WorldCat (עם VIAF): 13167523
מסילות הברזל הסובייטיות

מסילות הברזל הסובייטיות (ברוסית: Советские железные дороги ,СЖД) הייתה מערכת הרכבות הלאומית בבעלות המדינה בברית המועצות, שבסיסה היה במוסקבה. הרכבת החלה לפעול בדצמבר 1922, זמן קצר לאחר הקמת ברית המועצות. היא פעלה עד לפירוק ברית המועצות בדצמבר 1991. מסילות הברזל הסובייטיות היו מסילת הברזל המאוחדת הגדולה בעולם ועמוד השדרה של כלכלת ברית המועצות. הרכבות הסובייטיות שדרגו והרחיבו מאוד את מסילות הברזל הקיסריות הרוסיות כדי לענות על דרישות ברית המועצות. הרכבת הייתה בשליטה ישירה של משרד הרכבות.
לאחר פירוק ברית המועצות פוצלו מסילות הברזל הסובייטיות ל-15 חברות רכבת לאומיות שונות השייכות למדינות. עם זאת, לאחר פירוק מסילות הברזל הסובייטיות, התחבורה המסילתית במדינות הסובייטיות לשעבר ירדה מאוד ולא התאוששה לרמת יעילותה הקודמת עד היום. מסילות הברזל הרוסיות נחשבת חברה היורשת העיקרית של מסילות הברזל הסובייטיות. יורשים אחרים ירשו את התשתית הסובייטית במרכז אסיה.