stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיליפ השני, מלך צרפת
סקירה כללית

במהלך 43 שנות כהונתו הצליח פיליפ אוגוסט להטביע את חותמו מבחינות רבות. הוא הגיע להישגים בתחומים רבים:
הוא חיזק את מעמד הכתר הצרפתי במערכת הפאודלית הצרפתית. הוא שמר בקנאות על ריבונותו נוכח ניסיונות ההתערבות של האפיפיור בנעשה בארצו, והצליח לבצר את ההכרה בריבונות העצמאית של צרפת כאשר הצליח להביא את האפיפיור להכיר בדקרטל "פר ונרבילם" המכיר באי תלותה של הממלכה הצרפתית כלפי הקיסרות: "מלך צרפת אינו מכיר בעליון עליו בעניינים הארציים". פיליפ פיתח את פריז, בין היתר בכך שריצף את הדרכים הראשיות של העיר והקיף אותה בחומה מהחלק הדרומי ועד נהר הסן. כמו כן, הגיע גם להישגים רבים ומרשימים בתחום הצבאי. בין גולות הכותרת של ההישגים בתחום זה כיבוש עכו במסע הצלב השלישי, והניצחון המזהיר בקרב בובין (אנ') (Bouvines). בשנת 1180, עם עלייתו לשלטון, הייתה לממלכה האנגלית האנגווינית דריסת רגל בכמחצית משטח צרפת המודרנית, והשטח שהיה בשליטה ישירה של הכתר הצרפתי היה מאוד מצומצם. המלך האנגלי הנרי השני אף הגדיל את השטח "הצרפתי" שלו באמצעות נישואיו לאלינור מאקוויטניה, שהייתה נשואה לפני כן לאביו של פיליפ, לואי השביעי. במהלך כהונתו הצליח פיליפ אוגוסט להקטין בצורה משמעותית את השליטה האנגלית בתחומו. בין השנים 1202–1206 הוציא פיליפ מידי האנגלים את חבלי נורמנדיה, מן(אנ'), אנז'ו, טורן, פואטו וסנטונז'. פיליפ שיכלל את סדרי הממשל והמינהל באמצעות פקידים מלכותיים (Baillis) שהופקדו על המשפט ועל מנהל הכספים בכל הממלכה, מאחר שהרחבת שטחי השליטה הישירים של המלך הצרפתי הצריכו היערכות אדמיניסטרטיבית גדולה.
התבססותו בשלטון

בשנת 1180, שנה לאחר מות אביו ועלייתו לשלטון, נשא פיליפ לאישה את איזבל דה-אנו(אנ'), אחייניתו של רוזן פלנדריה, וכבעלה של איזבל קיבל את השליטה בחבל ארטואה. במהלך השנים הראשונות למלכותו עסק פיליפ רבות בניסיונות ליצור אי שקט פנימי בתוך ממלכתו של הנרי השני, שהיה יריבו הגדול באותה תקופה. באמצעות מגעים רצופים עם בניו של הנרי (בעיקר ריצ'רד, שעתיד להיות המלך ריצ'רד "לב הארי"), הצליח פיליפ ליצור סכסוכים וחיכוכים פנימיים סביב הירושה. הדבר גרם לכך שהנרי ויתר על נחלות בצרפת עוד בחייו לטובת בניו.
מסע הצלב השלישי

ביוני 1190 יצא פיליפ למסע צלב לארץ הקודש. ריצ'רד, ששנה קודם לכן הומלך על אנגליה עם מות אביו, נטל גם הוא את הצלב, כחלק מהבטחתו של אביו במסגרת רצונו לכפר על חלקו ברציחתו של תומאס בקט. שני הצבאות שנעו במקביל לכיוון ארץ הקודש, התבשרו במהלך המסע על מותו של הקיסר פרידריך "ברברוסה" שאמור היה ליטול חלק במסע וטבע בים השחור בדרך לארץ הקודש. המסע התעכב הרבה מעל הדרוש בשל מאבקי כוח והגמוניה בין המלכים.
בסופו של דבר החליטו ראשי המחנות להמתין עד בוא האביב, ורק אז לצאת לכיוון ארץ הקודש. פיליפ עזב את סיציליה ב-30 במרץ 1191, והגיע לעכו דרך צור ב-20 באפריל, כאשר ריצ'רד עיכב את הכיבוש המתוכנן של עכו, בשל שאיפתו להשתלט קודם לכן על האי קפריסין. פיליפ, שהכין את צבאו להתקפה על העיר, עמד בהבטחתו לריצ'רד ונמנע מלתקוף את העיר עד לבואו, אך סבלנותו החלה לפקוע, כאשר ריצ'רד בושש להגיע. על פי עדות של צלבן מהתקופה, יכול היה פיליפ לכבוש את העיר בעצמו, אך בחר להמתין לריצ'רד. כאשר ריצ'רד הגיע בתחילת חודש יוני, חלק מהחומות כבר היו הרוסות למחצה, וחוסר המוטיבציה של ריצ'רד ליטול חלק במתקפת בזק על העיר מיד עם בואו, הביא לכך שהעיר עכו ניכבשה בסופו של דבר על ידי צבאו של פיליפ.
לאחר כיבוש עכו, שב פיליפ לצרפת, בלי שהושגה מטרת המסע העיקרית, שחרור ירושלים. הסיבה העיקרית לשיבתו המוקדמת הייתה מותו של פיליפ רוזן פלנדריה, ורצונו של פיליפ אוגוסט לפקח מקרוב על סידורי הירושה. בנוסף לכך, היה פיליפ חולה וסבל מחום גבוה במהלך השהייה בארץ הקודש, וגם הידיעות סביב מחלתו של בנו הפעוט, יורש העצר לואי, זירזו את החלטתו לשוב למולדתו. גם יחסיו המתוחים מאוד עם ריצ'רד לא נתנו לו עודף מוטיבציה להישאר ולהמשיך להילחם עמו כתף אל כתף. עם זאת, לפני שעזב את ארץ הקודש ב-31 ביולי, הבטיח פיליפ לריצ'רד כי לא ינצל את העדרו במטרה לגזול ממנו נחלות. פיליפ לא עמד בהתחייבות, ובמהלך העדרו של ריצ'רד כבש חלק מנחלותיו בנורמנדיה. בשנת 1194, עם שחרורו של ריצ'רד משביו בידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אילץ ריצ'רד את פיליפ להשיב לו את השטחים שכבש.
המלחמה נגד האנגלים

מותו של ריצ'רד בשנת 1199, ועלייתו לשלטון של אחיו, ג'ון "ללא ארץ", סייעו לפיליפ להגיע להישגים טריטוריאליים, ולהעביר חלק מנחלותיו של ג'ון בצרפת לשליטתו הישירה. פיליפ הצליח לנצל את חוסר הפופולריות של ג'ון בקרב הוסאלים שלו לטובתו. כך המריד פיליפ את ארתור רוזן בריטני נגד ג'ון, והכיר בו כוסאל ישיר שלו.
פיליפ אוגוסט ניצל היטב סכסוך שפרץ בשנת 1202 בין ג'ון, ששהה באחת מנחלותיו בדרום צרפת, לבין אחד מאציליו, איג העשירי מלוזיניאן (אנ'), שהיה וסאל ישיר של פיליפ אוגוסט. זה האחרון התלונן בפניו על כך שג'ון גזל את אשתו המיועדת, ובכך נתן לפיליפ את העילה לכבוש בשנת 1204, כמעט ללא התנגדות, את כל חבל נורמנדיה.
קרב בובין

ב- 1214 התארגנה נגד פיליפ אוגוסט ברית צבאית שכללה את ג'ון, מלך אנגליה, את אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואת פרדינאן, רוזן פלנדריה. בפברואר 1214 ג'ון, שהיו לו תומכים בקרב האצולה הצרפתית בחבל לימוזן ובחבל פואטו, הגיע עם צבאו אל עיר הנמל לה רושל בקוותו להפתיע את פיליפ. בחודש מאי הגיע ג'ון אל עמק הלואר והשתלט על העיר אנז'ה שהייתה נחלת אבותיו. פיליפ שהיה עסוק בפלנדריה, הפקיד בידי בנו יורש העצר לואי (לימים לואי השמיני, מלך צרפת) את המערכה נגד ג'ון. לואי פנה מיד עם אביריו למבצר רוש או מואה שליד אנז'ה, שבו חנה ג'ון. ג'ון נתפס לבהלה ונמלט משם ב-2 ביולי. אך הקואליציה נגד פיליפ עדיין לא התפרקה. ביום ראשון 27 ביולי 1214 צבאו של פיליפ, שנרדף על ידי צבאו של אוטו הרביעי, הגיע אל הכפר בובין (בחבל נור פה דה קאלה בצרפת בין העיר ליל לבין העיר טורנה שבבלגיה), והתכונן לעבור על הגשר שמעל הנהר מארק. אוטו החליט לצאת למתקפה ולהפתיע את פיליפ. אך צבאו של פיליפ תפס עמדות והכה בחיל הפרשים הפלמי. פיליפ הופל מעל סוסו, אך פרשיו הגנו עליו והציעו לו סוס ופיליפ תפס מחדש את הפיקוד ואוטו נסוג בבושת פנים.
קרב בובין (אנ') היה ניצחון מזהיר של פיליפ למרות נחיתותו המספרית של צבאו. כתוצאה, התפרקה הקואליציה וב-18 בספטמבר 1214 חתם פיליפ על הסכם שינון עם ג'ון, מלך אנגליה. לפי הסכם זה ויתר ג'ון על דרישותיו הטריטוריאליות מצפון לנהר לואר, וחבלי הארץ של ברי, טורן, מיין ואנז'ו עברו לשליטת מלך צרפת.
יחסו ליהודים

פיליפ אוגוסט היה עוין ליהודים. בשנת 1182 הוא גירש אותם מנחלותיו והחרים את רכושם. רק בשנת 1198 התיר להם לשוב לארצו וקבע להם את שיעורי הריבית המותרים בניגוד להוראות הכנסייה. גם על כך ספג ביקורת מצידו של האפיפיור.
אישיות ומראה

התיאור היחיד הידוע של פיליפ מתאר אותו כ"בחור נאה וחגור, קירח אבל עם פנים עליזות של עור אדמדם, ומזג נוטה הרבה למען חיים טובים, יין ונשים. הוא היה נדיב לחבריו, קמצן כלפי אלה שלא מצאו חן בעיניו, בקיא באמנות התחבולות, אורתודוקסי באמונה, זהיר ועקשן בנחישותיו. הוא עשה פסקי דין במהירות ובדייקנות רבה. החביב על הון, חושש לחייו, נרגש בקלות ונינוח בקלות, הוא היה קשוח מאוד עם אנשים חזקים שהתנגדו לו, ונהנו לעורר מחלוקת ביניהם. עם זאת, מעולם לא גרם ליריב למות בכלא. הוא אהב להעסיק אנשים צנועים, להיות מכניעם של הגאוותנים, מגן הכנסייה ומאכיל העניים".
הערות שוליים

↑  אינטרדיקט הוא סנקציה של מניעת מתן שירותי דת על ידי מוסדות הדת, כאמצעי לחץ על שליט חילוני המצוי במחלוקת עם הממסד הדתי, או נגד איש דת סורר
↑  "הוכח תוכיח את עמיתך, ולא תישא אליו חטא", מתוך ספר ויקרא ומופיע גם באינגווליון של מתי: "וכי יחטא לך אחיך, לך והוכחת אותו בינם ובינו לבדו, ואם ישמע אליך קנית לך אחיך: ואם לא ישמע לך קח עמך עוד אחד או שניים למען על פי שניים או שלושה יקום דבר, ואם לא ישמע אליהם הגד אל הכנסייה [ecclesia], ואם לא ישמע אל הכנסייה, והיה לך כגוי ומוחס" [מתי י"ח 15-17]
| מלכי צרפת |
| --- | --- | --- |
| המלכים הקרולינגים  (843–987) | שארל השני • לואי השני • לואי השלישי • קרלומן השני • קרל השלישי • אודו • שארל הרביעי • רובר הראשון • ראול • לואי הרביעי • לותר • לואי החמישי |  |
| בית קאפה  (789–1328) | איג קאפה • רובר השני • אנרי הראשון • פיליפ הראשון • לואי השישי • לואי השביעי • פיליפ השני • לואי השמיני • לואי התשיעי • פיליפ השלישי • פיליפ הרביעי • לואי העשירי • ז'אן הראשון • פיליפ החמישי • שארל הרביעי |  |
| בית ולואה  (1328–1589) | פיליפ השישי • ז'אן השני • שארל החמישי • שארל השישי • שארל השביעי • לואי האחד עשר • שארל השמיני • לואי השנים עשר • פרנסואה הראשון • אנרי השני • פרנסואה השני • שארל התשיעי • אנרי השלישי |  |
| בית בורבון  (1589–1792) | אנרי הרביעי • לואי השלושה עשר • לואי הארבעה עשר • לואי החמישה עשר • לואי השישה עשר • לואי השבעה עשר |  |
| בית בונפרטה  (1804–1814; 1815) | נפוליאון הראשון • נפוליאון השני |  |
| בית בורבון  (1814–1815; 1815–1830) | לואי השמונה עשר • שארל העשירי • לואי התשעה עשר • אנרי החמישי |  |
| בית אורליאן  (1830–1848) | לואי פיליפ • פיליפ השביעי |  |
| בית בונפרטה  (1852–1870) | נפוליאון השלישי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301743505171  PLWABN: 9810614803805606  BIBSYS: 90199919  BNE: XX1468798  BnF: cb11919570s (data)  CiNii: DA00638510  GND: 118593943  ICCU: PUVV130380  ISNI: 0000 0001 0652 839X  LCCN: n50047699  NKC: uk2010613310  NLA: 67241034  NLG: 101367  NTA: 070877092  RERO: 02-A000130200  SELIBR: 205307  SUDOC: 027070611  VcBA: 495/118874  VIAF: 2475426   WorldCat (עם VIAF): 2475426
אלנד רואד

| --- | --- |

פנים האצטדיון
 שמות קודמים:  Old Peacock Ground
 כתובת:  Elland Road, Leeds, LS11 0ES 
 מיקום:  לידס, אנגליה
 קואורדינטות:  53°46′40″N 1°34′20″W﻿ / ﻿53.777777777778°N 1.5722222222222°W﻿ / 53.777777777778; -1.5722222222222
 תקופת הפעילות:  1897–הווה (כ־127 שנים)
 שופץ:  1958, 1968, 1974, 1989, 1991, 1994, 2006
 הורחב:  1905, 1906, 1970, 1993
 עלות הבנייה:  5,500,000 לירה שטרלינג (נכון ל־1992) 
 בעלים:  לידס יונייטד 
 מפעיל:  לידס יונייטד
 משטח:  דשא
 קבוצות:  לידס יונייטד (1919 - היום)
 מושבים:  37,608
 ממדי משטח:  105 × 68 מטר
 he
 
אצטדיון אלנד רואד - מבט מבחוץ
אלנד רואד (באנגלית: Elland Road) הוא אצטדיון בעיר לידס שבאנגליה, והוא ביתה של קבוצת הכדורגל האנגלית, לידס יונייטד.
היסטוריה ונתונים

האצטדיון הוקם בשנת 1897 ושימש כאצטדיון למשחקי רוגבי. ב-1904 נרכש האצטדיון בידי מועדון הכדורגל לידס סיטי שהתפרק ב-1919. מאז בנייתו שופץ האצטדיון מספר פעמים. הפעם האחרונה הייתה בתום עונת 1992–1993, כאשר נבנה אגף חדש אשר הוסיף לאצטדיון 17,000 מקומות ישיבה, ובכך הקנה לו את מספר המושבים שהוא מכיל כיום: 37,608. אורכו של מגרש הכדורגל באצטדיון הוא 105 מטרים, ורוחבו כ-68 מטרים. אלנד רואד הוא האצטדיון הארבעה-עשר בגודלו באנגליה והרביעי בגודלו מחוץ לפרמייר ליג.
כל יציעיו של האצטדיון הם מקורים וקרובים מאוד אל כר הדשא כמקובל בדרך כלל באצטדיונים באנגליה, עובדה התורמת לאווירה מיוחדת במהלך המשחקים. אלנד רואד אירח בעבר גם מספר מופעי רוק, ביניהם של להקת קווין ב-1982, ושל להקת U2 בשנת 1987.
מחוץ לאצטדיון ניצבים פסלי ברונזה של בילי ברמנר, אחד מגדולי שחקני הקבוצה בכל הזמנים, ושל דון ריווי, גדול מאמני הקבוצה בכל הזמנים.
היציעים > היציע המערבי

תפוסה: 12,000 מושבים. קרוי על שמו של שחקן העבר האגדי של המועדון, ג'ון צ'ארלס. יציע זה עלה באש בשנת 1956, נבנה מחדש ונפתח לקהל כשנה מאוחר יותר. יציע זה משמש כיציע העיתונות, ובו נמצאות גם עמדות השידור של הטלוויזיה והרדיו המשדרים את מהלך המשחקים. כמו כן מאכלס היציע המערבי את תאי הצפייה של בעלי ומנהלי המועדון הבכירים.
היציעים > היציע הדרום מערבי

ביציע זה הותקן בשנות השמונים מסך וידאו ענק המשדר את השערים שהובקעו במהלך המשחק, וכן קטעים חוזרים מן המשחק למען הצופים באצטדיון שהחמיצו אותם. כמו כן משמש המסך כלוח תוצאות וכשעון.
היציעים > היציע הדרומי

תפוסה: 6,500 מושבים. היציע הדרומי שופץ בשנת 1974 בעלות של כחצי מיליון ליש"ט, ונבנו בו בין היתר כ-16 תאי צפייה פרטיים, וכן מסעדה המשמשת את בכירי המועדון. היציע שופץ בפעם האחרונה בעונת 1988–1989, ונוספו לו כ-16 תאי צפייה פרטיים נוספים.
היציעים > היציע הדרומי-מזרחי

יציע זה משמש את אוהדי הקבוצות האורחות.
היציעים > היציע המזרחי

תפוסה: 15,000 מושבים. יציע זה נבנה בעונת 1992–1993 והחליף את היציע הישן, ומשמש גם כיציע המשפחות. הוא מכיל מרכז קניות, מסעדות ובתי קפה.
היציעים > היציע הצפוני

תפוסה: 7,000 מושבים. יציע זה קרוי על שמו של דון ריווי, מאמנה המפורסם והמצליח ביותר של הקבוצה בכל הזמנים. היציע הצפוני מכונה גם ה"קופ", (The Kop), סלנג באנגלית ליציע ה"אוהדים השרופים". תקרתו נבנתה בשנת 1968, והוא שופץ בעונת 1993–1994 והותקנו בו כ-7000 מקומות ישיבה חדשים, עובדה שהפכה את אלנד רואד לאצטדיון המכיל מקומות ישיבה בלבד, בניגוד לשנות השבעים והשמונים בהם היו קיימים גם יציעי עמידה. את היציע חנכה אלמנתו של ריווי, והוא מכיל טרקלין כניסה מפואר בעל שטיחים מקיר אל קיר, וכן דוכני מזון מהיר.
בונוונטורה הקדוש

| --- | --- |

 לידה:  1221 Bagnoregio, איטליה 
 פטירה:  15 ביולי 1274 (בגיל 53 בערך) ליון, ממלכת צרפת 
 שם לידה:  Giovanni Fidanza 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 מקום לימודים:  סורבון 
 מוסדות:  סורבון 
 תחומי עניין:  תאולוגיה, פילוסופיה, Christian mysticism, חינוך, תפילה, scientific writing, preaching, Christian ministry, administration and management of the church, סכולסטיקה, religious formation 
 עיסוק:  תאולוג, איש דת רגיל, מרצה, מרצה באוניברסיטה, סופר, regular priest, פילוסוף, מיסטיקן 
 מדינה:  איטליה 
 
בונוונטורה בציור מאת פרנצ'סקו דה זורברן (צויר בין 1640 ל-1650)
בונוונטורה בוועידת ליון, מקבל את משלחתו של קיסר ביזנטיון, ציור מאת פרנצ'סקו דה זורברן
בּוֹנָוֶנְטוּרָה הקדוש (באיטלקית: San Bonaventura‏; 1221 - 15 ביולי 1274) היה פילוסוף ותאולוג נוצרי, אב המסדר השביעי של המסדר הפרנציסקני וקרדינל-בישוף של אלבאנו (לאציו). הועלה למדרגת קדוש על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי ב-1482 וסיקסטוס החמישי הכתירו ב-1588 לאחד ממורי הכנסייה בתואר "דוקטור מלאכי" (Doctor Seraphicus). מחברו של אחד החיבורים החשובים בהגות התאולוגית והפילוסופית במאה ה-13: "דרך השכל אל האלוהים" (Itinerarium mentis in Deum). על אף שמיוחסים לו חיבורים רבים, סובר המחקר המודרני שרובם פסאודואפיגרפיה (כלומר נכתבו על ידי אחרים ויוחסו אליו).
תולדות חייו

נולד בבָּנְיוֹרֶג'וֹ שבלאטיום, איטליה (דאז בשליטת מדינת האפיפיור) בשם ג'ובאני די פידנצה (Giovanni di Fidanza). למד בבית הספר של הפרנציסקנים ובין השנים 1236 ל-1243 השלים את לימודיו באוניברסיטת פריז וקיבל תואר דוקטור, מיד עם סיום הלימודים הצטרף למסדר הפרנציסקני וקיבל את שמו: בונוונטורה. מ-1248 ועד 1255 לימד באוניברסיטת פריז.
האפיפיור קלמנס הרביעי בחר בו למשרת ארכיבישוף יורק, אולם בונוונטורה סירב לקבל על עצמו את המשרה. ב-2 בפברואר 1257 נבחר לראש מסדר פרנציסקוס הקדוש. עד ימיו נדרשו הנזירים הפרנציסקנים לחיות בעוני וסיגוף לפי דוגמתו של פרנציסקוס מאסיזי עצמו, בונוונטורה נטל על עצמו להתאים את תקנון המסדר לחיי יום-יום סבירים. ב-1260 התקבל התקנון הקנוני הראשון של המסדר, אשר הוכן על ידי בונבנטורה. הוא שם דגש על פעילות חינוכית ורכישת ידע מדעי על ידי חברי המסדר, שהפכו לכוח האינטלקטואלי המוביל של תקופתם, למלומדים ולסוכני ההשכלה (על אף שבנדיקטוס עצמו זלזל בהשכלה ובלימוד). ברוח זו, רבים מחברי המסדר עמדו בראש הקתדרות של האוניברסיטאות באירופה.
האפיפיור גרגוריוס העשירי גמל לבונוונטורה על מאמציו עבור בחירתו ומינה אותו לקרדינל-בישוף של אלבאנו. ב-1274 הוביל בונוונטורה את ניסיון האיחוד בין הכנסייה הקתולית לכנסייה האורתודוקסית בעת הוועידה האקומנית הארבע-עשרה בליון, במטרה לסיים את הסכיזמה הגדולה, אולם מת באופן מפתיע זמן קצר לאחר מכן. מותו החטוף הוביל לתיאורית קשר לפיה הורעל.
יום חגו

מיד לאחר הכרזתו כקדוש, ב-1482 נבחר יום הראשון השני של חודש יולי כיום חגו, בין 1568 ל–1969 נחוג יומו ב-14 ביולי ומ-1969 נחגג יומו ביום מותו, 15 ביולי. בארץ ישראל נחוג יומו ב-17 ביולי מכיוון שב-15 ביולי חל חג חנוכת כנסיית הקבר וב-16 ביולי חל חגה של מרים גבירתנו של הר הכרמל.
חיבוריו > דרך השכל אל האלוהים

חיבורו המייצג ביותר הוא "דרך השכל אל האלוהים" (Itinerarium mentis in Deum), אותו חיבר ב-1259 על הר אלוורנה, עליו קיבל פרנציסקוס מאסיזי את סימני הסטיגמטה ("פצעי הצלוב"). הספר מציג שש דרגות המוליכות את האדם להכרת האל, כאשר המעבר בין הדרגות מן הגשמי אל המיסטי נערך תוך דיון דיאלקטי ותוך שימוש משוכלל בהסקה רציונלית ברוח הסכולסטיקה. החיבור, באופן יוצא דופן לתקופתו, שואב רבות מאפלטון (ובפרט מתורות נאו-פלטוניסטיות) יותר מאשר מאריסטו. ז'אק לה גוף מכנה אותו "זיווג מושלם של סכולסטיקה ומיסטיקה".
בתרבות

בונוונטורה מוזכר על ידי דנטה אליגיירי כדובר בקנטו 12 של "העדן". רוחו בת-האלמוות דוברת אל דנטה ומספרת בשבחו של דומיניקוס הקדוש, כחלק מהתזה של דנטה לגשר על הפערים בין הפרנציסקנים לדומיניקנים. הספר הנערץ על דנטה היה הביוגרפיה שחיבר בונוונטורה על חיי פרנציסקוס והספר "מסע הרוח אל האלוהים" היווה עבורו דגם ל"קומדיה".
הערות שוליים

↑  יום חג הקדוש בונבנטורה
↑  ז'אק לה גוף, ימי הבינים בשיאם, דביר, 1993, עמ' 207
↑  אריה סתיו, הקומדיה אלוהית - העדן, הוצאת מסדה 2007, מבואות, עמוד 59
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258852105171  PLWABN: 9810537787605606  BIBSYS: 90372752  BNC: 000074515  BNE: XX875119  BnF: cb118857861 (data)  CANTIC: a10441402  CiNii: DA01361536  GND: 118513176  ICCU: CFIV029314  ISNI: 0000 0001 1774 1110  LCCN: n79043613  NDL: 00433788  NKC: jn19981000304  NLA: 36330595  NLG: 71558  NLK: KAC199602948  NSK: 000052608  NTA: 068637845  RERO: 02-A000021437  SELIBR: 180099  SNAC: w6rn4m5d  SUDOC: 027281701  Trove: 1247215  VcBA: 495/34579  VIAF: 89657091   WorldCat (עם VIAF): 89657091
קירק דאגלס

| --- | --- |

קירק דאגלס, 1969
 לידה:  9 בדצמבר 1916 אמסטרדם, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  5 בפברואר 2020  (בגיל 103) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות ווסטווד וילג' 
 שם לידה:  איסר דניאלאָוויטש 
 סוגה מועדפת:  מערבון, נאו סול 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1946–2008 (כ־62 שנים)
 מקום לימודים:  האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה (1941)  אוניברסיטת סיינט לורנס 
 בן או בת זוג:  דיאנה דאגלס (2 בנובמבר 1943–23 בפברואר 1951)  אן ביידנס (29 במאי 1954–5 בפברואר 2020) 
 צאצאים:  מייקל דאגלס, פיטר דאגלס, ג'ואל דאגלס, אריק דאגלס 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  צדפת הכסף לשחקן הטוב ביותר (1958)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (2 באוגוסט 1960)  פרס אוסקר לשם כבוד (1995)  פרס דב הזהב (2001)  פרס גילדת שחקני המסך (1999)  פרס מרכז קנדי (1994)  פרס גילדת שחקני המסך למפעל חיים (1999)  מדליית החירות הנשיאותית (16 בינואר 1981)  פרס מכון הסרטים האמריקאי על מפעל חיים (1991)  גלובוס הזהב על שם ססיל ב. דה-מיל (1967)  פרס סזאר של כבוד (1980)  פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה (1956)  מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה  מדליית המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט  אביר בלגיון הכבוד  פרס סזאר  מדליית המערכה האמריקנית  המדליה הלאומית לאומנויות 
 http://www.kirkdouglas.com/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
קירק דאגלס בסרט "העצים הגדולים", 1952
קירק דאגלס (באנגלית: Kirk Douglas;‏ 9 בדצמבר 1916 – 5 בפברואר 2020) היה שחקן קולנוע, מפיק, במאי, פילנתרופ וסופר יהודי-אמריקאי עטור פרסים.
כשחקן וכפילנתרופ קיבל שלוש מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, אוסקר על מפעל חיים ומדליית החירות הנשיאותית. כסופר כתב עשרה רומנים וספרי זכרונות. הוא היה אחד הכוכבים האחרונים ששרדו מתור הזהב של תעשיית הקולנוע בהווליווד, והוא ממוקם במקום ה-17 ברשימת האישים המשפיעים ביותר על תעשיית הקולנוע בהוליווד.
תחילת החיים ולימודים

נולד בשם איסר דניאלוביץ' (יידיש: איסר דניאלאָוויטש) באמסטרדם, ניו יורק שבארצות הברית. הוא בנם של ברינה "ברטה" (1884–1958) והרשל "הארי" דניאלוביץ' (1884–1950). הוריו היו מהגרים יהודים מצ'אווסי מחוז מוגילב, באימפריה הרוסית, (כיום בבלארוס).
דודו, אחי אביו, שהיגר מוקדם יותר, השתמש בשם המשפחה דמסקי, אותו אימצה משפחתו של דאגלס בארצות הברית. דאגלס שינה את שמו לקירק דאגלס לקראת כניסתו לצי ארצות הברית, במלחמת העולם השנייה.
באוטוביוגרפיה שלו, שיצאה לאור ב-1988, מציין דאגלס את התלאות אשר חווה לצד שש אחיותיו והוריו בילדותו:
"אבי שהיה סוחר סוסים ברוסיה, קיבל לעצמו סוס ועגלה קטנה, והפך לסמרטוטר, מכר סמרטוטים ישנים, חתיכות מתכת וגרוטאות בעבור כמה פרוטות... אפילו ברחוב העני ביותר בניו יורק בו אנשים נלחמים על חייהם, הוא היה הסמרטוטר בקצה התחתון של הסולם. והייתי הבן של הסמרטוטרים."
אביו היה אלכוהוליסט ומתעלל. כשהתבגר, נאלץ דאגלס לעבוד כדי לתמוך במשפחתו. הוא מכר חטיפים לעובדים ועוברים ושבים, כדי להרוויח כסף לקנית מצרכים בסיסיים כמו חלב ולחם. ומאוחר יותר היה מחלק עיתונים. במהלך נעוריו עבד דאגלס ב-40 משרות שונות לפני שהיה שחקן. לאחר שהופיע במספר מחזות בבית הספר התיכון באמסטרדם ניו יורק, הוא ידע שרצונו להיות שחקן מקצועי.
דאגלס לא יכול היה להרשות לעצמו את שכר הלימוד, לכן הציג בפני מנהל האוניברסיטה של סנט לורנס את הופעותיו בתיכון. דאגלס התקבל וסיים את לימודיו בשנת 1939, הוא קיבל מלגה אותה החזיר בעבודה חלקית כגנן וכשרת.
באקדמיה האמריקאית לאומנויות בעיר ניו יורק הבחינו בכישרונות המשחק של דאגלס והוא זכה במלגת לימודים מיוחדת. אחת מחברותיו לכיתה הייתה בטי ג'ואן (לימים נודעה בשם לורן באקול). חברה אחרת לכיתה וידידה של באקול הייתה השחקנית דיאנה דיל, לימים אשתו של דאגלס.
במהלך שהותו ביחד עם לורן באקול ודיאנה דיל, נודע להן כי לדאגלס אין כסף וכי בילה פעם אחת את הלילה בכלא משום שלא היה לו מקום לישון. הבנות דאגו לדאגלס למזון ולחימום בתקווה שיום אחד הוא ישתף אותן בחייו האישיים והבימתיים דבר אשר זכה לעשות רק עם דיאנה דיל.
קריירת משחק

דאגלס ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט "אהבתה המוזרה של מרתה אייברס" בשנת 1946, לצד ברברה סטנוויק. הוא התפתח במהרה לכוכב קופות מוביל לאורך שנות ה-50, בהיותו ידוע מסרטי דרמה, מערבונים וסרטי מלחמה. במהלך הקריירה שלו, הופיע ביותר מ-90 סרטי קולנוע. הפך לכוכב בין-לאומי לאחר תפקידו בסרט "אלוף" משנת 1949, בו גילם מתאגרף חסר מצפון. דאגלס זכה לביקורות מצוינות ותפקיד זה אף הביא לו את המועמדות הראשונה לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. עבור תפקידו בסרט "סיפור בלשי" משנת 1951 זכה דאגלס בפרס גלובוס הזהב. דאגלס זכה למועמדותו השנייה לפרס אוסקר לאחר ששיחק בסרט "הרע והיפה" משנת 1952, לצד השחקנית לנה טרנר, ומועמדותו השלישית הגיעה לאחר שכיכב בסרט "תאווה לחיים" אשר יצא בשנת 1956, תפקיד זה גם העניק לו מועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1955, הקים דאגלס חברה הפקה, "בראיינה תעשיות", אשר הפיקה בין היתר סרטים בהם שיחק, "דרך הזהב" 1957, ו"ספרטקוס" 1960. בשני הסרטים שיתף פעולה עם הבמאי סטנלי קובריק, שביים את הסרטים. דאגלס הפיק וכיכב בנוסף בקלאסיקה "הבודד הוא הגאה" 1962, ובסרט "שבעה ימים במאי" 1964, סרט בו שיתף פעולה עם הבמאי ברט לנקסטר איתו יצר שבעה סרטים נוספים.
קריירת משחק > שנות ה-40

בשנת 1941 הצטרף דאגלס לחיל הים האמריקאי, זמן קצר לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. הוא שימש כקצין תקשורת בלוחמה נגד צוללות. הוא שוחרר בשנת 1944, עקב פציעות שנגרמו ממטען שהתפוצץ בשוגג.
לאחר המלחמה חזר לעיר ניו יורק ומצא עבודה כשדרן רדיו, שחקן תיאטרון והשתפות בפרסומות. הופעתו הראשונה על בימת התיאטרון הייתה כאשר גילם את ריצ'רד ווידמרק בהצגה "נשק ותדבר" בשנת 1943, תפקיד אשר הוביל אותו לתפקידים נוספים.
דאגלס תכנן להישאר שחקן במה, עד שחברתו לורן באקול, עזרה לו לקבל את תפקידו הקולנועי הראשון בכך שהמליצה עליו למפיק האל ואליס שחיפש באותו הזמן שחקן גברי עם כישרון רב. סרטו של ואליס, "אהבתה המוזרה של מרתה אייברס" 1946, היה להופעתו הראשונה בקולנוע. דאגלס שיחק לצידה של השחקנית ברברה סטנוויק, וגילם את דמותו של גבר צעיר וחסר ביטחון עקוץ מקנאה, שחייו נשלטים על ידי אשתו חסרת הרחמים. זו הפעם הראשונה והאחרונה בה דאגלס גילם דמות גברית חלשה. רבים מהמבקרים אמרו כי כבר עם הופעתו הראשונה בקולנוע הוא הציג יכולות של "שחקן קולנוע טבעי". זוהי יכולת נדירה בקרב שחקנים אפילו הטובים ביותר.
בשנת 1947, כיכב דאגלס בסרט "מהעבר", לצד השחקנים רוברט מיצ'ם וג'יין גריר. דאגלס ערך את הופעתו הראשונה בברודוויי בשנת 1949, בהצגה "שלוש אחיות" שהופקה על ידי קתרין קורנל. דמותו של דאגלס כבחור הקשוח של הקולנוע האמריקאי התייצבה ונוצרה בסרט "אלוף" משנת 1949, בו גילם את דמותו של מתאגרף אנוכי, תפקיד אשר הותיר רושם רב בעיני המבקרים והקהל, שהיה צמא להופעות נוספות של דאגלס על מסך הקולנוע. הסרט זכה לשבחי הביקורת ואף היה מועמד ל-6 פרסי אוסקר. דאגלס זכה למועמדותו הראשונה לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
מאותו סרט ואילך החליט דאגלס שכדי להצליח בכוכבות הוא צריך להגביר את האינטנסיביות שלו, להתגבר על הביישנות הטבעית שלו ולבחור בתפקידים יותר דרמטיים גדולים וחזקים. מאוחר יותר הצהיר, "אני לא חושב שאני שחקן גדול ללא יהירות, ואני לא מעוניין להיות 'שחקן צנוע'". כבר בתחילת הקריירה ההוליוודית שלו הפגין את הדרך העצמאית שלו להצלחה, שבר את חוזי האולפנים הגדולים ששלטו אז בהוליווד, והקים חברת הפקות משלו כדי להשיג שליטה מוחלטת על היצירות והפרויקטים שלו.