stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת גאליה
מהלך המלחמה > המערכה בשנת 58 לפנה"ס > המערכה נגד ההלווטים

המלחמה החלה עם הגירת ההלווטים במרץ 58 לפנה"ס ממרכז אירופה לאזור גאליה, שהיה עשיר יותר ורחב יותר מהאזור בו שהו עד אותו זמן. ההלווטים היו שבט גאלי גדול אשר שלט בארבעה שבטים שהיו חלק מהקונפדרציה ההלווטית [ההלווטים עצמם (Helvetii), טולינגים (Tulingi), לאטובריגים (Latobrigi), בויים (Boii) ורורקים (Rauraci)]. שבטים אלה ישבו באזור שווייץ המודרנית. ההלווטים תכננו את הגירתם מערבה זה כמה שנים, והדבר היה ידוע לרומאים. האיידואים (Aedui), בעלי בריתם הוותיקים של הרומאים, אף ביקשו את עזרת הרומאים בשנת 60 לפנה"ס כדי להתמודד עם ההגירה. הסנאט הבטיח לעזור, אך לא נקף אצבע. כשההגירה אכן יצאה לפועל בשנת 58 לפנה"ס, מיהר קיסר לנצל את ההזדמנות. הוא נענה בשמחה לבקשות האיידואים ויצא בראש צבאו להתמודד עם האיום. מלבד הבקשה של האיידואים היו לו סיבות כבדות משקל להתערב בנעשה: ההלווטים היו חלק מהקואליציה שהביסה את הצבא הרומי בקרב בורדיגלה בעת מלחמת הקימברים והטווטונים, והרומאים חששו מנוכחות הלווטית באזורם. בנוסף לכך, היה חשש שהחלל שהשאירו ההלווטים ייתפס על ידי שבטים עוינים שיהוו איום על רומא.
יוליוס קיסר פגש בהלווטים על גדות הנהר רון ליד אגם ז'נבה בראש הלגיון העשירי אקווסטריס. ההלווטים ניסו לשאת ולתת עם קיסר על מעבר בטוח בשטחו, אך קיסר חיפש עימות והערים קשיים ואף ביצר את הגדה שלו כדי להקשות על חציית הנהר. חבורות קטנות של הלווטים שהתייאשו מהמשא ומתן העקר ניסו לפרוץ דרך הביצורים הרומיים על הגדה המערבית של הרון, אך נהדפו בקלות. כשראו ההלווטים שאינם מסוגלים לחצות את הנהר, שינו את הנתיב ופנו צפונה בנתיב קשה יותר דרך הרי היורה לעבר ארצם של הסקוואנים.
קיסר חזר לפרובינקיה שלו, גייס את יתר כוחותיו והוסיף עליהם עוד שני לגיונות, ויצא למרדף אחרי ההלווטים. לאחר שבועות אחדים הצליח להדביק אותם בעת שחצו את הנהר אראר (סון של ימינו). עד שהשיג קיסר את ההלווטים כבר עברו שלושה רבעים מאנשיהם לגדה השנייה, אך שבט הטיגורינים, שהיו חלק משבט ההלווטים, טרם עבר וקיסר הצליח להדביק אותם. התפתח קרב, הטיגורינים לא היו ערוכים וקיסר הצליח לטבוח רבים מהם ואחרים פוזרו לכל עבר.
ההלווטים האחרים המשיכו צפונה, תוך שהם מביסים את הפרשים הגאלים של קיסר בהתכתשות קטנה. למרות התבוסה, המשיך קיסר לעקוב אחרי ההלווטים. קיסר היה זקוק להכרעה מהירה כי המערכה החלה באביב, הדגן עדיין לא הבשיל בשדות ומצב האספקה שלו היה לא טוב. פניותיו לשבטים גאלים ידידותיים נענו בהתחלה בשלילה, אך הוא הצליח להשיג את הדגן החסר משבט האיידואים הידידותי. עם זאת, היה ברור שהוא זקוק לניצחון דחוף ובלעדיו הידידות של האיידואים לא תימשך זמן רב. סיירים גילו לו את מיקום ההלווטים והוא החליט לאסור עליהם קרב ליד ביבראקטה, העיר המרכזית של האיידואים. בקרב ביבראקטה הצליח לתמרן את הגאלים כדי שיתקפו את צבאו במעלה גבעה תלולה. ההתקפה הגאלית נבלמה בעזרת המדרון. הגאלים ניסו לאגף את הכוח הרומי, אך קיסר השתמש היטב בעתודותיו ובהתקפת נגד רומית הצליחו הרומאים לנצח את ההלווטים. קיסר מסר שמתוך 338,000 הלווטים (כולל אזרחים) שלקחו חלק בהגירה רק כ-130,000 שרדו את הקרבות. קיסר הורה להלווטים לחזור לארצם, מלבד שבט הבויים, שהותר לו להתיישב בגאליה. מתוך 130,000 ששרדו את הקרבות רק 110,000 שבו בחזרה למולדתם. קשה להעריך כמה מתוך אותם 228,000 אנשים שלא שרדו את הקרבות אכן נהרגו בהם וכמה מהם פשוט נפוצו לכל עבר. ההערכה היא שאבדות ההלווטים הגיעו לכל הפחות לכמה עשרות אלפי בני אדם.
מהלך המלחמה > המערכה בשנת 58 לפנה"ס > המערכה נגד הסואבים

תבוסת ההלווטים פתחה אפשרויות נוספות בפני יוליוס קיסר. מצד אחד הגאלים שראו את מפלת ההלווטים, שניסו להגר לשטחם, מיהרו לנצל את האירוע לטובתם. משלחות גאליות רבות ממרכז גאליה הגיעו למחנהו של קיסר ורבים מהם ביקשו ממנו להדוף את הגרמאנים שהגיעו לגאליה לפני שנים אחדות תחת הנהגתו של אריוביסטוס. הקולניים ביותר היו בעלי בריתו האיידואים שהפסידו לאריוביסטוס בקרב ונאלצו להפקיד בידיו בני ערובה. מצד שני, קיסר רצה להמשיך את המלחמה כדי להאדיר את שמו ולמלא את קופתו שהתרוקנה בעת שהותו ברומא. אמנם אריוביסטוס מופיע במקורות כבעל ברית רומי, אך הדבר לא הפריע לקיסר. על כן, לקח על עצמו בשמחה את המשימה.
חלק מהגרמאנים בני קואליציית שבטי הסואבים וגורמים מכמה שבטים גרמאנים נוספים שתחת הנהגתו של אריוביסטוס היגרו לגדה המערבית של הריין התיישבו בין נהר המוזל לנהר הריין (באזור אלזס של צרפת המודרנית), בשטחו של שבט הסקוואנים. גרמאנים אלה הוזמנו על ידי הגאלים כדי לתמוך בהם במלחמה פנימית ביניהם, אך לאחר שהגיעו, נותרו בגאליה ולא חזרו לארצם. מספרם היה משמעותי למדי והגיע לפי עדותו של יוליוס קיסר לכדי 120,000 בני אדם. יוליוס קיסר פתח במהלכים דיפלומטיים כדי לשכנע את הגרמאנים לעזוב את המקום ללא מאבק, אך אלה היו עקרים.
בינתיים החלו הגרמאנים להתארגן לקרב והתקדמו לעבר וסונטיו (Vesontio; בזאנסון המודרנית), שהייתה העיר הראשית של הסקוואנים. קיסר לא רצה להפקיר את העיר לגורלה ומיהר לאזור בראש צבאו כדי ליירט את הצבא הגרמאני לפני שיגיע לעיר. לאחר מנוחה קצרה בעיר יצא הצבא הרומי צפונה ופגש את הגרמאנים במישור אוכסנפלד (Ochsenfeld) שבאו-רן (Haut-Rhin) של צרפת המודרנית, בקרבת הרי ווֹז' (Vosges) כ-130 ק"מ מווסונטיו. מגעים דיפלומטיים נוספים שנוהלו במקום כשלו. בקרב שהתלקח במקום הצליח קיסר להביס את האגף השמאלי של הגרמאנים, אך אלה הצליחו ללחוץ באמצעות אגפם הימני את האגף הרומי הניצב מולם. הפעלה יעילה של העתודות והפרשים באגפם השמאלי הביאה את הניצחון לצבא הרומי.
מהלך המלחמה > המערכה בשנת 57 לפנה"ס > מסעות המלחמה של הלגאטים של יוליוס קיסר

לאחר כיבוש שבטי הבלגים שלח קיסר שני לגיונות מתוך צבאו למשימות עצמאיות. הלגיון השביעי נשלח תחת פיקודו של פובליוס קראסוס לעבר חצי האי ברטאן. המסע התברר כמוצלח והלגיון הצליח לכבוש את השטח ללא קרב. השבטים נכנעו ואף הסכימו לכרות ברית עם רומא.
הלגיון ה-12, תחת פיקודו של סרוויוס סולפיקיוס גלבה, נשלח לדכא התקוממות מסוכנת שהייתה בגבולות הפרובינקיה גאליה טרנסאלפינה ליד האופידום אוקטודורוס (Octodurus; מרטיני (Martigny) של ימינו) ליד אגם ז'נבה. מטרה חשובה נוספת הייתה לאבטח את מעבר סן ברנאר האסטרטגי, שהיה בשטחו של שבט הוורגרים (Veragri) והסוחרים והרומים היו צריכים לשלם מס לוורגרים על השימוש במעבר. ההתנגדות הגאלית הייתה עזה. קיסר דיווח על ניצחון בספרו, אך לאמיתו של דבר, נכשלו הרומאים במשימתם לאבטח את המעבר וניצחונם בקרב אוקטודורוס היה חלקי בלבד. הרומאים הצליחו להשתלט על אוקטודורוס, אך מעבר סן ברנאר נותר בידיים גאליות.
מהלך המלחמה > המערכה בשנת 56 לפנה"ס

בשנת 56 לפנה"ס, התרכזה עיקר הפעילות בידי הלגאטים של יוליוס קיסר. הצבא הרומי חולק לשלושה חלקים: פולביוס קראסוס, בראש לגיון אחד (ככל הנראה השביעי) שתוגבר בשתי קוהרטות נוספות, נשלח לאזור אקוויטן כדי להמשיך בכיבוש האזור. קראסוס הגיע לשטחם של הסוטיאטים, שניסו לארוב לרומאים, אך בקרב שנערך במקום הצליח קראסוס לנצח אותם. קראסוס המשיך במסעו דרומה וכבש את האופידום העיקרי של הסוטיאטים לאחר מצור. תושבי אקוויטן ניסו להתאגד, אך קראסוס פעל במהירות והצליח לנצח אותם לפני שהספיק הצבא המאוחד של האקוויטנים להתאגד כנגדו.
לאביינוס הושאר להשגיח על שבטי הבלגים שנכבשו שנה קודם לכן. הבלגים שהוכו מכה קשה בשנה שעברה לא העזו להתנגד לנוכחות הצבא הרומי שבשטחם.
הלגאטוס קווינטוס טיטוריוס סבינוס נשלח בראש שלושה לגיונות נגד הלקסובים (Lexovii), האונלים והקוריוסוליטים (Curiosolitae) שהתגוררו באזור נורמנדי של ימינו, במטרה לכבוש את שטחיהם. באזור זה ניסה וירידוביקס (Viridovix) למרוד ברומאים ואסף צבא גדול לשם כך. כשהגיע סאבינוס לאזור, בלם וירידוביקס את התקדמותו והרומאים בנו מחנה מבוצר. הגאלים נערכו מדי יום מול המחנה, אך סאבינוס שלא רצה להתעמת עם הצבא הגדול בתנאים נחותים נותר סגור בין החומות ופנה לתחבולות. הוא הצליח לשכנע את הגאלים שמצבו קשה והצבא הרומי עומד על סף תבוסה ובכך גרם להם לתקוף את המחנה המבוצר. ידם של הרומאים הייתה על העליונה והמרד דוכא.
קיסר עצמו בראש יתרת הצבא יצא כנגד האיום הגדול ביותר - הוונטים, אשר היו עם של יורדי ים מדרום מרכז חצי האי ברטאן שעסק רבות במסחר ימי. הם החליטו לפרוש מהברית שכרתו עם הרומאים בשנה הקודמת כי ככל הנראה נודע להם על תוכניותיו של קיסר לפלוש לאי הבריטי והם חששו מפגיעה בסחר שלהם עם תושביו. הרומאים ראו בפרישה מהברית בגידה ופעלו בהתאם.
קיסר לא התקשה לכבוש את עריהם, אך הוונטים השתמשו בשליטתם בים ונסוגו בכל פעם שהיה איום על חייהם. כדי להתגבר עליהם הורה קיסר לדקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס לבנות צי ולהתעמת עם הוונטים בים. בקרב מפרץ קיברון הצליחו הרומים לחבל במפרשי הספינות הוונטיות ואלה נותרו חסרות תנועה כי לא היו מצוידות במשוטים. כתוצאה מכך, הייתה ידו של הצי הרומי על העליונה והוונטים נאלצו להיכנע לאחר שתקוותם לניצחון אבדה בעקבות תבוסת הצי. קיסר טוען שהוציא להורג את האליטה השלטונית ומכר לעבדות את היתר, אך סביר להניח שלא כל התושבים נמכרו לעבדות. כך או כך הייתה זו מכה קשה לוונטים והם נעלמו מהרישום ההיסטורי לאחר מכן.
בשלהי הקיץ, לאחר הניצחון על הוונטים, יצא קיסר נגד המנפים והמורינים (Morini). התקפה זו נערכה ללא התגרות כלשהי מצדם של שני השבטים האלה, אך קיסר לא ראה בעין יפה את העובדה שהם לא שלחו אליו צירים ולא הביעו נכונות יזומה לכרות ברית עם רומא, ודי היה בעובדה זו כדי לצאת למסע כיבושים כנגדם. השבטים נסוגו לאזור ביצות שבו הרומאים התקשו לפעול וקיסר הסתפק בתפיסתן של חבורות מבודדות ושריפת הכפרים.
מהלך המלחמה > המערכה בשנת 55 לפנה"ס > ההגירה הגרמאנית

השנה נפתחה בהגירה של שני שבטים גרמאנים גדולים, האוסיפטים (Usipetes) והטנקטרים (Tencteri), שנסוגו מפני הלחץ של קואליציית שבטי הסואבים (Suebi) החזקה, אל עבר הגדה המערבית של הריין (כיום בשטחה של הולנד). קיסר טוען שמספר המהגרים הגיע לכדי 430,000 בני אדם, מהם 100,000 לוחמים. גם במקרה זה לא ניתן לסמוך על מספריו של יוליוס קיסר וסביר להניח שההגירה התרחשה על פני שטח רחב בקבוצות רבות ולא בקבוצה ענקית אחת של מאות אלפי בני אדם. כך או כך, אין ספק שמדובר בהגירתה של קבוצה גדולה. המהגרים פרצו את המחסום שהציבו המנפים על גדות הריין והמשיכו לעבר שטחם של השבטים הבלגים, שהוכנעו בשנת 57, וכעת היו בעלות הברית הרומאיות האבורונים (Eburones) והקונדרוסים (Condrusi).
אמנם גאליה נכבשה הלכה למעשה (למעט החלק הדרום מזרחי) על ידי קיסר, אך עדיין לא הוכרה כפרובינקיה רומית רשמית. יתרה מכך, חלק מהשבטים, דוגמת המנפים, טרם קיבלו על עצמם את השלטון הרומי. עם זאת, קיסר פעל בדומה לפעולותיו נגד ההלווטים בשנת 58 לפנה"ס: הוא יצא בראש צבאו להתעמת עם המהגרים. פעולותיו נבעו הן מהרצון לזכות בתהילה אישית והן כדי לבסס את השלטון הרומאי ולהגן על בעלות בריתו האבורונים והקונדרוסים מפני הגרמאנים.
הצבא הרומאי פגש את המהגרים הגרמאנים בסמוך לריין ומנע מהם את ההתקדמות דרומה. הגרמאנים ניסו לנהל משא ומתן עם יוליוס קיסר על מעבר בטוח לגאליה. קיסר סירב והציע במקום לעזור להם להתיישב בשטחים של האובים (Ubii) בגדה המזרחית של הריין. המשא ומתן נמשך ללא תוצאות, אך בינתיים קבוצה של כמה מאות פרשים גרמאנים תקפה קבוצה גדולה יותר של פרשים גאלים מצבאו של קיסר והצליחה לנצח אותם תוך גרימת אבדות לגאלים. קיסר, שחשש ששמועות על התבוסה בהתכתשות קטנה זו יצמיחו כנפיים ויגרמו למהומה בגאליה גופה, החליט על התקפה כוללת על הגרמאנים למחרת.
הגרמאנים לא ידעו על הכוונה הרומאית ושלחו משלחת שכללה את ראשי השבטים לפגוש את קיסר יום לאחר התגרה. כך קרה שהשליחים פגשו את הצבא הרומי כשהוא התקדם לעבר המחנה הגרמאני. קיסר הורה לאסור את ראשי השבטים והמשיך בהתקדמותו. הגרמאנים שלא היו מוכנים לקרב הופתעו מהופעת הצבא הרומי וללא מנהיגיהם לא הצליחו להתארגן בצורה יעילה. הצבא הרומי הצליח להתגבר בקלות על ההתנגדות הגרמאנית וטבח בחלק מהם והחלק האחר נס לגדה המזרחית של הריין. הטבח שנערך בשבטים הגרמאנים היה גדול. קברים עם חללים רבים התגלו בשטחה של הולנד בשנת 2015 עם שרידי גופות ההרוגים.
קיסר לא הסתפק בתבוסה שהנחיל למהגרים הגרמאנים, אלא החליט להראות את הנוכחות הרומאית גם בגדה המזרחית של הריין. כדי להראות לגרמאנים את עוצמת הצבא הרומי ואת כושרו ההנדסי החליט לבנות גשר גדול מעץ ולא להעביר את צבאו בסירות דרך הריין. הגשר העצום נבנה בזמן שיא של עשרה ימים. הצבא הרומי חצה את הריין אך לא מצא צבא גרמאני בגדה המזרחית, שברח מפניו. קיסר לא רצה להתקדם לעומק השטח הגרמאני והסתפק בשריפת כמה כפרים במשך שבועיים וחצי. לאחר הפגנת כוח זו חזר קיסר על עקבותיו ושרף את הגשר.
מהלך המלחמה > המערכה בשנת 55 לפנה"ס > הפלישה הראשונה לאי הבריטי

בסוף הקיץ הגיעה העת לפלוש לאי הבריטי. קיסר טען שבריטונים שלחו סיוע לגאלים ביבשת ולכן היה הכרח, כביכול, להעניש אותם. עם זאת, נראה שהתוכנית לפלוש לאי הבריטי נרקמה במוחו לפני כן, והסיבה האמיתית לפלישה לא הייתה הנוכחות של הלוחמים הבריטונים בגאליה, אלא הרצון לבזוז את אוצרותיו של האי הבריטי, ובעיקר ליהנות ממרבצי המתכות היקרות הגדולים שלו. שיקול חשוב נוסף שהיה לקיסר הוא היוקרה שנלוותה לפלישה לארץ זו שהייתה אפופת אגדות מבחינת הרומאים. הצלחה בתחום זה הייתה מביאה לו את הערצת ההמונים ברומא.
לצורך הפלישה ארגן קיסר צי שכלל 100 ספינות סוחר ועוד ספינות מלחמה שנותרו לו מקרב מפרץ קיברון. צי הפלישה רוכז בשטחם של המורינים באזור פה-דה-קאלה המודרני. בסך הכול כלל כוח הפלישה שני לגיונות (השביעי והעשירי) וכמה מאות פרשים. יתר הצבא נשאר בגאליה תחת פיקוד הלגאטים כדי להמשיך במסע הכיבוש בשטחי המנפים והמורינים שטרם נכנעו לרומא.
הפלישה החלה באופן לא מוצלח. ניסיונות לאסוף מודיעין מהסוחרים הגאלים עלה בתוהו אחרי שאלה לא רצו לשתף פעולה עם מתחרה כלכלי פוטנציאלי על הסחר עם האי הבריטי. גם סיור שביצע אחד מקציניו של קיסר בספינה קלה ליד החוף הבריטי לא העלה ממצאים רבים. קיסר, שהיה רגיל לתנאיו של הים התיכון, לא היה מודע לאופיו הסוער של האוקיינוס האטלנטי. כתוצאה מכך, העמסת הסוסים על ספינות המטען כשלה. ספינות הסוחר שהובילו את חלק הארי של צבאו לא התאימו לנחיתת סער. גם ספינות הקרב שהתאימו ללחימה במימי הים התיכון התאימו במידה מוגבלת מאוד לנחיתת סער. גרוע מכך, ניסיונותיו של יוליוס קיסר לאסוף מודיעין נודעו לבריטונים, ואלה התארגנו להגנה באזור המיועד לנחיתה.
כשצי הפלישה הרומאי הגיע לחוף הבריטי באזור הצוקים הלבנים של דובר, הוא נתקל בהתנגדות עזה. הספינות הרומאיות עמוקות השוקע לא הצליחו להתקרב לחוף והלגיונרים נאלצו לרדת מהספינות במרחק ניכר מהחוף. כתוצאה מכך התקשו להסתער על הבריטונים שהמטירו עליהם חצים וכידונים. קיסר העתיק את מקום הנחיתה וכך הצליח לנתק את הפרשים והמרכבות הבריטונים מחיל הרגלים, שלא הצליח להדביק את הספינות המהירות. למרות שינוי המיקום, הנחיתה עדיין התנהלה בקושי רב. קיסר נאלץ לפרוס את ספינות הקרב כדי לירות על המגנים מהבליסטראות המוצבות על הסיפון, אך גם זה הועיל רק במעט. רק בעמל רב הצליחו הרומאים להתגבר על המגנים הבריטונים ולנחות באי.
הרומאים הקימו מחנה מבוצר, אך סופה גדולה השמידה חלק מצי הפלישה וניתקה אותם מהיבשת. הבריטונים חידשו את התקפותיהם, במיוחד נגד חיילים רומאים שניסו לאסוף אספקה מהסביבה. הרומאים היו במצב קשה בגלל הים הסוער שמנע אספקה מהיבשת, ומצד שני פעילות הפרשים הבריטונים ומרכבותיהם לא אפשרו איסוף אספקה מהסביבה. הבריטונים, מעודדים מהצלחתם, תקפו את המחנה הרומי עצמו, אך נהדפו. קיסר לא רצה להמשיך את המערכה בתנאים אלה והסכים לנהל משא ומתן עם הבריטונים שחששו מהמשך הנוכחות הרומאית באי. כתוצאה מהמשא ומתן נסוגו הרומאים בחזרה ליבשת ללא קרב. למרות כישלון הפלישה, עצם קיומה היה הצלחה תעמולתית גדולה ברומא, שבה צוין האירוע בחגיגות נרחבות.
לאחר חזרתו ליבשת המשיך קיסר את כיבוש גאליה. טיטוס לאביינוס נשלח בראש צבא שחזר מבריטניה למערכה נגד המורינים. סאבינוס וקוטה נשלחו לכבוש את המנפים. הקיץ היה יבש והמקומיים לא יכלו לסגת לביצות כמו שעשו שנה קודם לכן. כתוצאה מכך היה מסע המלחמה נגדם מוצלח מאוד מבחינת הרומאים.
מהלך המלחמה > המערכה בשנת 54 לפנה"ס > הפלישה השנייה לאי הבריטי

בשנת 54 לפנה"ס תכנן יוליוס קיסר פלישה חדשה לאי הבריטי. כדי להבטיח את הצלחת הפלישה הוא הקדיש מאמץ ניכר לבניית צי פלישה גדול יותר ואסף צבא גדול יותר. כוח הפלישה נאסף בפורטוס איטיוס (ככל הנראה בולון המודרנית). בסך הכל נבנו 600 ספינות משא ועוד 28 ספינות קרב. הצבא שנאסף לקראת הפלישה כלל הפעם 5 לגיונות ועוד 2,000 פרשים. כדי לשמור על השקט בגאליה נותרו בה שלושה לגיונות ו-2,000 פרשים. לאחר הסדרת עניינים פוליטיים דחופים שדרשו את מעורבותו בשבט הנרווים יצא קיסר בראש צבאו לעבר האי הבריטי.
כוח הפלישה נחת בחוף ללא התנגדות. קיסר החליט לנצל את שארית שעות האור ולקח את מרבית הצבא לפנים האי. על החוף השאיר, במחנה מבוצר שנבנה במקום, 10 קוהורטות וכ-300 פרשים (סדר גודל של לגיון אחד). עם שחר נתקל בכוח בריטוני גדול על גבעה מבוצרת על הגדה הרחוקה של הנהר (ככל הנראה סטאור (Stour)). הרומאים תקפו וכבשו את הגבעה בסערה. קיסר רצה להמשיך במרדף אחרי הבריטונים הנסוגים, אך סערה פגעה בצי שעגן בחוף והתערבותו נדרשה לשם תיקון הנזקים.
הבריטונים, שזכו ברגיעה זמנית, התארגנו מחדש ובחרו בקסיוולאונוס (Cassivellaunus) למנהיגם הצבאי. שבטו לא מצוין על ידי יוליוס קיסר, אלא רק מיקומו "צפונית לתמזה" מה שחופף לשטחו של שבט הקטובלאונים (Catuvellauni), כך שסביר להניח שהיה מנהיג השבט הזה. הבריטונים שהפסידו בכמה התנגשויות, פנו לטקטיקה של מלחמת גרילה ופגעו ביחידות רומאיות קטנות שיצאו לחפש אספקה. קיסר הצליח לכרות ברית עם שבט הטרינובנטים (Trinovantes) שהיו יריביהם של הקטובלאונים ואלה גילו לו את מיקום האופידום שלהם. יוליוס קיסר כבש את היישוב וטבח ברבים מתושביו. בנוסף שבטים בריטונים נוספים פרשו מהברית ונכנעו לקיסר. קסיוולאונוס ניסה לתקוף את המחנה הרומאי שעל החוף, אך נהדף. לאחר שתי תבוסות אלה ועריקת כמה שבטים ביקש קסיוולאונוס להפסיק את מעשי האיבה. הסתיו עמד בפתח וקיסר, שחשש מסערות החורף, מיהר להסכים לתנאי השלום המוצעים.
מהלך המלחמה > המערכה בשנת 54 לפנה"ס > מרד הבלגים

לקראת חורף 54 - 53 לפנה"ס חילק יוליוס קיסר את צבאו לחלקים קטנים יותר ופיזר אותו ברחבי גאליה במחנות חורף במקום לרכזו בנקודה אחת. תבואת השדות של אותה שנה הייתה דלה וקיסר לא רצה להעיק על האוכלוסייה בריכוז כל הצבא במקום אחד. כדי לשמור על השקט בחבלי הארץ הבלגים, שהוכנעו בשנת 57 לפנה"ס והיו מפורסמים באופיים הלוחמני, הוצב חלק ניכר מהיחידות בשטחיהם. החשש הרומאי מפני מרידה בלגית התאמת. הבלגים השתמשו בעונת השנה הלא רגילה ופתחו במרידה רבתי. לא הייתה זו מרידה מאורגנת של כל הבלגים תחת פיקוד והנהגה מרכזיים, אלא התקוממות כללית של הבלגים שפעלו בלי תיאום האחד עם השני. חוסר התיאום והאחדות ביניהם החלישו את עוצמת המרד.
הראשונים למרוד היו האבורונים (Eburones) שבחרו בשני מפקדים: אמביוריקס (Ambiorix) וקאטיבולקוס (Cativolcus). שני אלה טמנו מלכודת לחיל הרומי הגדול שחנה בשטחם. החיל הורכב מהלגיון ה-14 ו-5 קוהורטות נוספות (סדר גודל של לגיון וחצי) ייתכן שכוחות נוספים שהו יחד עם הלגיון, נראה שבסך הכל מנה הכוח כ-6,000 עד 8,000 חיילים תחת פיקודם של שני הלגאטים קווינטוס טיטוריוס סבינוס (Quintus Titurius Sabinus) ולוקיוס אורונקוליוס קוטה (Lucius Aurunculeius Cotta).
האבורונים טמנו מלכודת לסבינוס ולקוטה: בהתחלה תקפו את מחנם המבוצר. התקפה זו נהדפה בקלות על ידי הרומאים ואז אמביוריקס הגיע למחנה הרומאי והציע להם עסקה: הוא אמר שהוא יודע שהאבורונים מתכננים התקפה רבתי למחרת והציע להם להתלוות אליו כדי שהוא יעביר אותם דרך מעבר בטוח לעבר לגיונות אחרים שחנו במרחק מה מהמחנה שלהם. לאחר התייעצות ביניהם, הלגאטים הסכימו. אמביוריקס הוביל אותם דרך גיא צר שבו טמנו האבורונים מארב לרומאים. בקרב שהתפתח במקום הפתיעו האבורונים את הרומאים וטבחו כמעט בכולם.
השמועה על התבוסה הרומאית עשתה לה כנפיים ושבט בלגים נוסף - הנרווים, תקפו את המחנה הרומי שנמצא בשטחם. המפקד בשטח היה הלגאטוס קווינטוס טוליוס קיקרו (Quintus Tullius Cicero), אחיו של מרקוס טוליוס קיקרו, הנואם הידוע. קיקרו פעל היטב והדף שתי התקפות של הנרווים. לאחר שהתקפותיהם נהדפו, הטילו הנרווים מצור על המחנה. לאחר שבוע של מצור הצליח אחד השליחים של קיקרו לחמוק דרך טבעת הכיתור ולהודיע לקיסר על מצבו הנואש.
יוליוס קיסר, שחנה עם לגיון אחד, היה עמוס במטען רב שלא יכול היה להפקיר ולכן הורה לקווסטור שלו, מרקוס קראסוס לצאת מיד לכיוונו בראש הלגיון שתחת פיקודו, כדי לשמור על המטען יקר הערך, ואילו הוא עצמו יצא בראש הלגיון שלו לעזרתו של קיקרו. בנוסף, יצאו שליחים בהולים ללגאטים נוספים להתאסף ליד גבולותיהם של הנרווים. עד שקיסר הגיע למחנהו של קיקרו התאסף תחת פיקודו צבא שכלל שני לגיונות, כמה מאות חיילים מחיל העזר ופרשים, סך הכל למעלה מ-7,000 חיילים. כוח זה היה קטן באופן משמעותי מצבא הנרווים, אך יוליוס קיסר הצליח לפתות את הנרווים לתקוף אותו במחנה מבוצר שהקים והצליח להביסם. בכך תמה הלחימה באותו חורף, מלבד התכתשות קטנה ליד המחנה של לאביינוס.
מהלך המלחמה > המערכה בשנת 53 לפנה"ס

השנה החדשה עמדה בסימן מרידה רבתי בצפון - יוליוס קיסר לא יכול היה לעבור בשתיקה על השמדת הלגיון על ידי האבורונים. כמו כן, על אף שקיסר הצליח להציל את קיקרו הנצור, המורדים לא הובסו באופן סופי, אלא רק נסוגו לבתיהם. לצורך המערכה בשנה הזו גייס קיסר שני לגיונות חדשים: הלגיון ה-14 גמינה (תאום) במקום לגיון מספר 14 שהושמד והלגיון ה-15. כמו כן קיבל מפומפיוס את הלגיון מספר 1 שהיה מיועד במקור לצבאו בספרד. עם כוחות אלה עלה צבאו של יוליוס קיסר לכדי 10 לגיונות, כמה אלפי פרשים וחיילים בחיל העזר, בסך הכל כ-50,000 חיילים. הגאלים עדיין לא התאחדו לכדי צבא אחד ולא מינו מפקד עליון. לכן, יכלו להציב מולו רק צבאות מבודדים. העדר שלטון מרכזי אחד מנע מקיסר את האפשרות לפגוע בשלטון זה ועל ידי כך להביא לסיום מהיר של המרד. הוא היה צריך להילחם בשבטים אחד אחד. הדרך שלו לעשות את זה כללה טרור נגד האוכלוסייה האזרחית, שעבוד והשמדה טוטאלית של ערים וכפרים שלמים.
צבא המורדים החזק ביותר סר למרותו של אמביוריקס האבורוני. לכן, קיסר החליט להחליש אותו בטרם יפנה לטפל בו. המטען נשלח ללאביינוס, שפיקד בשלב זה על לגיון אחד, תחת שמירתם של שני לגיונות. לאחר שליחת המטען יצא יוליוס קיסר נגד המנפים עם 5 לגיונות. המנפים נסוגו כמנהגם לאזור הביצות, אך קיסר גילה עקשנות ורדף אחריהם. למנפים לא נותרה ברירה והם נכנעו. הטרוורים החליטו לתקוף את לאביינוס עם שלושת לגיונותיו (הלגיון המקורי שלו ועוד שניים שהגיעו עם המטען). לאביינוס הצליח לתמרן את הטרוורים לעמדה לא נוחה וניצח אותם בקלות.
אמביוריקס ניסה לכרות ברית עם שבטים גרמאנים מהגדה המזרחית של הריין, אך ללא הועיל. כדי לחזק את יראת השבטים הגרמאנים מפניו החליט יוליוס קיסר לחצות את הריין בפעם השנייה. בדומה לפלישה הראשונה לגדה המזרחית של הריין, גם פלישה זו הסתיימה ללא קרבות של ממש. האויבים מיהרו להבטיח לקיסר שנותרו נאמנים לרומא והוא הסתפק בכך.
לאחר הבטחת עורפו, פנה קיסר לטפל באובורונים שארצם שכנה בסביבות יער הארדנים. פרשיו של קיסר הצליחו להפתיע את אמביוריקס ולשרוף את כפרו, אך הוא הצליח לחמוק. שותפו לניצחון על הרומאים, קטיבולקוס, בחר להתאבד. קיסר חילק את צבאו למספר שדרות והתחיל בהשמדה שיטתית של האבורונים. בנוסף, הזמין שבטים נוספים לבזוז את האבורונים - הזמנה ששבטים אלה שמחו לנצל. יתרת הקיץ עברה בחיפושים עקרים אחרי אמביוריקס, שהצליח לחמוק, והשמדת האבורונים ויישוביהם. ההשמדה הייתה כה יעילה שהותירה את רישומה בממצאים ארכאולוגיים. נראה כי תוצאות מסע הנקמה של יוליוס קיסר הותירו את חותמן למשך ימיו של דור שלם.
מהלך המלחמה > המערכה בשנת 52 לפנה"ס > פרוץ המרד

בתחילת שנת 52 לפנה"ס פרץ מרד רבתי בגאליה. הפעם, לא רק אזור אחד לקח חלק במרד, אלא הוא התפשט לכל רחבי גאליה. המרד החל דווקא בדרום גאליה, שהיה מאוכלס בבעלי בריתו של קיסר. ארבעה שבטים חשובים לקחו חלק במרד: הארוורנים, האיידואים, הקארנוטים (Carnutes) והסנונים - כולם מדרום גאליה וממרכזה, אזור שלא הייתה בו התנגדות מזוינת גדולה לפני כן. הסיבות לפרוץ המרד הן מגוונות. הן הארוורנים והן האיידואים, שהיו חשופים להשפעה יוונית-רומית רבה דרך קשרי המסחר הענפים שלהם, שיתפו בהתחלה פעולה עם הכיבוש הרומי. שבט הקארנוטים, שארצם הייתה מרכז הפעילות של הדרואידים, לעומתם חשו התמרמרות רבה מהנוכחות הרומית. יתרה מכך, קיסר מינה עליהם שליט בובה, שנרצח על ידם. הניצוץ המידי לפרוץ המרד היה הוצאתו להורג של אקו (Acco), מנהיג הסנונים, אשר ב-53 לפנה"ס הוצלף למוות בעת הכינוס בדורוקונטורום (Durocortorum; ריימס המודרנית).
בראש המרד עמד ורקינגטוריקס הנמרץ, מנהיג שבט הארוורנים. שותפו הבכיר היה קומיוס (Commius), מלך שבט האטרבטים הבלגי. עם זאת, הסיבות לפרוץ המרד היו עמוקות יותר. ראשי השבטים הגאליים נכחו לדעת שקיסר אמנם הציג עצמו כבעל ברית שרק בא לסייע להם להדוף את הגירת ההלווטים והגרמאנים, אך למעשה, רואה בגאליה כחלק מהשטחים הרומיים. הוצאתו להורג של אקו, שקרא לסילוקם של הרומים מגאליה, המחישה להם עובדה זו. ראשי השבטים רצו לשמור על עצמאותם מהשלטון הזר והחליטו למרוד.
הקארנוטים היו הראשונים לפעול. הם תקפו את הסוחרים הרומאים בעיר קנאבום (Cenabum; אורליאן המודרנית) וטבחו בכולם. אחריהם הצטרף למרד אריסטוקרט ארוורני צעיר, ורקינגטוריקס. ההיסטוריה המשפחתית של ורקינגטוריקס הייתה בעייתית - אביו ניסה לתפוס את השלטון ולהשתלט על גאליה, והיחס אליו היה חשדני. הוא אפילו סולק מעיר מולדתו, גרגוביה (ככל הנראה קלרמון-פראן המודרנית). האריסטוקרט הצעיר לא אמר נואש בגלל סילוקו מעירו ואסף תומכים רבים, שהכריזו עליו כמלך. עד מהרה, כמעט כל השבטים מערבית לגרגוביה הצטרפו אליו. בניגוד למקובל בצבאות הגאלים, הקפיד ורקינגטוריקס על משמעת נוקשה בצבאו, עניין שסייע לו רבות במאבקו.
מהלך המלחמה > המערכה בשנת 52 לפנה"ס > המצור על אלסיה וסוף המרד המאורגן

לאחר התבוסה בגרגוביה פנה קיסר צפונה כדי לחבור עם הלגיונות של לאביינוס, שהצליח לנצח את הגאלים בקרב לוטטיה והיה פנוי למשימות חדשות. לאחר כינוס הצבא פנה דרומה. כמו כן, גייס כוח פרשים גדול בקרב השבטים הגרמאנים. ורקינגטוריקס ניסה להפריע לתמרון ותקף את הצבא הרומי כשהיה בתנועה, אך פרשיו הגרמאנים של קיסר הצליחו לנצחם. בסופו של דבר, בחר ורקינגטוריקס להתבצר באלסיה עם 80,000 לוחמים. קיסר ניצל את ההזדמנות לרתק את יריבו למקום אחד במקום לרדוף אחריו בכל רחבי גאליה והטיל מצור על אלסיה. ייתכן שבשלב זה הצטרפו אליו שני לגיונות נוספים (ה-5 וה-6).
ורקינגטוריקס הגיב בשליחת פרשיו לגיוס תמיכה ואילו יוליוס קיסר פנה לבניית טבעת מצור כפולה – אחת מול חומות אלסיה והשנייה מול הצבא הגאלי המאוחד שהיה צפוי להגיע לאזור לעזרת ורקינגטוריקס. לאחר זמן מה אכן נאסף צבא גאלי גדול והגיע לאזור. לפי דיווחיו של קיסר כלל צבא התגבורת 8,000 פרשים ו-240,000 רגלים, אם כי סביר שהמספר לא עלה בהרבה על 100,000, כך שסך הכול היו לגאלים כ-180,000 איש מול כ-35,000–45,000 רומאים שהיו מאורגנים ב-10–12 לגיונות ויחידות של בעלי ברית.
חיל התגבורת הסתער מספר פעמים על החומה החיצונית של טבעת המצור, כשהכוחות הנצורים בראשות ורקינגטוריקס מנסים לסייע להם עם התקפות על החומה הפנימית. הגאלים עשו כן מספר פעמים אך ללא הצלחה. בסופו של דבר, ורקינגטוריקס נאלץ להיכנע כי המזון באלסיה התדלדל והמוראל בשורותיו התדרדר. למרות בגידתם, היחס של קיסר לארוורנים והאיידואים המובסים היה רחום יחסית. הוא היה זקוק לשני השבטים הגדולים האלה כדי לשמור על השלום לאחר הבסת המורדים. גורלו של ורקינגטוריקס היה מר יותר. הוא נשבה והוצא להורג בחנק כמה שנים לאחר מכן בטריומף שארגן קיסר.