stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בג"ץ האגודה לזכויות האזרח נגד שרת התרבות והספורט
ממינוי מירי רגב לשרת התרבות והספורט ועד לפסיקת בג"ץ

בחודש מאי 2015 מונתה חברת הכנסת מירי רגב לשרת התרבות והספורט.
בחודש מאי 2016 משרד התרבות והספורט פרסם ברשומות תיקונים (להלן "התיקונים") למבחנים לחלוקת כספי תמיכות של משרד התרבות והספורט. מבחנים אלה נקבעים בהתאם להנחיות היועץ המשפטי לממשלה בנושא זה התיקונים העיקריים הם שניים: מתן בונוס למוסדות שיופיעו ביהודה ושומרון (להלן: סעיף הבונוס), וגריעת ניקוד ממוסדות שיימנעו מלעשות כן (להלן: סעיף ההפחתה). סעיף לדוגמה: תיאטרון שקיים בשנת ההערכה הרצות באזור יהודה ושומרון, יוכפל הניקוד שקיבל במקדם של 1.1.
בחודש יוני 2016, כהכנה למימוש התיקונים, משרד התרבות והספורט שלח לאמנים ומוסדות תרבות טופס בו הם מתבקשים להצהיר האם הופיעו, והאם בכוונתם להופיע בעתיד ביהודה ושומרון, בגליל ובנגב. נרמז שמוסדות שיסרבו למלא את הטופס לא יזכו למלוא התמיכה.
בחודש ספטמבר 2016 הגישה האגודה לזכויות האזרח עתירה לבג"ץ נגד שרת התרבות והספורט וביקשה שיינתן צו על תנאי המורה לשרת התרבות והספורט לנמק מדוע לא יבוטלו התיקונים למבחנים לחלוקת כספי התמיכות שפורסמו בחודש מאי 2016. בחודש אפריל 2017 החליט המותב הראשון להוציא צו-על-תנאי הדורש מהמשיבה לבוא ולנמק מדוע לא יבוטלו סעיפי התיקון. בהמשך נתקיימו מספר דיונים והושלמו נתונים לגבי החלטות תמיכה שהתבססו על התיקונים.
ב-13 במאי 2020 פורסמה החלטת בג"ץ שנתקבלה בהכרעת הנשיאה חיות והמשנה מלצר כנגד דעתו החולקת של השופט מינץ. ההחלטה פסלה את סעיף הבונוס, אבל רק ממועד ההחלטה ואילך. ההחלטה לא פסלה את סעיף הקנס בנימוק של חוסר בשלות מאחר שלא נעשה בו כל שימוש מפורש.
הנושאים העיקריים בהם התמקדו השופטים
זכות העמידה
שוויוניות לפי חוק יסודות התקציב
חופש הביטוי
האם הופעל סעיף הקנס (ההפחתה)?
האם חוק החרם רלוונטי?
הערה: להקלה על הקורא יוצגו בהמשך, לכל נושא, עמדות הצדדים, דעת הרוב ודעת המיעוט
זכות העמידה

העותרים לא צירפו כעותר אף גוף אשר נפגע מהתיקונים. במקרים קודמים קבע בג"ץ כי אין מקום לפתוח את שעריו בפני עותר ציבורי אשר עתירתו מעמידה לדיון אינטרסים אישיים של פרטים או מוסדות אשר יכלו להגישה בעצמם. בדעת הרוב הועלו הסברים רבים מדוע מוצדק לחרוג מהכלל. בדעת המיעוט נטען שההסברים אינם מצדיקים הענקת זכות עמידה.
שוויוניות לפי חוק יסודות התקציב

כמו מרבית הוצאות המדינה, גם התמיכות במוסדות התרבות מעוגנות בחוק יסודות התקציב, תשמ"ה-1985. החוק קובע בסעיף 3א לחוק יסודות התקציב כי הסכום שנקבע בסעיף תקציבי לסוג של מוסדות ציבור יחולק לפי מבחנים שוויוניים.
שוויוניות לפי חוק יסודות התקציב > טענות העותרים

הפליה מסיבות לא רלוונטיות איננה שוויונית. פגיעה בזכות לשוויון על בסיס קריטריון גאוגרפי היא אפליה פסולה כיוון שהיא עשויה להעיד על מניע סמוי לאפליה. הענקת תנאים מועדפים לגופי תרבות, שפעילותם מיועדת לאוכלוסייה מסוימת, על חשבונם של גופי תרבות אחרים, מהווה פגיעה בזכות לשוויון.
במקרה קודם פסק בג"ץ כי קביעת אזורי עדיפות לאומית בנוגע להטבות הניתנות בתחום החינוך פוגעת בזכות לשוויון אם תוצאותיה מביאות להפליה פסולה של בני המגזר הערבי.
תכלית השינויים אינה ראויה ואינה עומדת במבחני פסקת ההתגברות. תוספת העידוד לגופים המופיעים בשטחים והתמריץ השלילי לגופים שנמנעים מכך אינם קשורים לתכלית עידוד ההופעות בפריפריה או לפיתוח חברתי וכלכלי של אזורי הנגב והגליל. התכלית היחידה של סעיפים אלה היא אפלייתם לרעה של אמניות, אמנים וגופי תרבות על בסיס השקפה פוליטית.
שוויוניות לפי חוק יסודות התקציב > טענות המשיבים ודעת המיעוט

הענקת תמיכות משמשת כאחד מהכלים לקידום מדיניותן של רשויות המדינה בתחומים שונים. הלכה היא כי למדינה שיקול דעת רחב בכל הנוגע להענקת כספי תמיכות למוסדות ציבור על פי סדרי עדיפות שהיא קבעה לעצמה.
הנחיית היועץ המשפטי לממשלה קובעת "ניתן להוסיף אמות מידה לתמיכה במוסד ציבור שתכליתן לעודד את מוסד הציבור לבצע פעולות מסוימות שאינן לב עשייתו, ושאינן קשורות למטרתה העיקרית של התמיכה, כגון קידום זכויותיו של הפרט, למשל בדרך של ייצוג הולם בקרב עובדי מוסד הציבור לאוכלוסיות מסוימת, ועוד; הכל במסגרת סמכותו של המשרד הממשלתי לקבוע כללים שונים במבחני התמיכה, לקידום כלל המטרות שהוא או הממשלה מבקשים לקיים, ולשיקוף מכלול האינטרסים הלגיטימיים שלו". לפיכך, אין פסול בשני התיקונים.
לא כל חלוקה "בלתי שוויונית" והבחנה בין גופים שונים מהווה הפליה. הפליה פסולה משמעותה הבחנה בין אנשים או מצבים מסוימים ללא הצדקה עניינית. ככל שההבחנה מבוססת על טעמים הרלוונטיים לתכלית ההסדר הספציפי, וניתן לה משקל ראוי בהתחשב בין היתר בשאר תכליות ההסדר, אין מדובר בהפליה פסולה.
קיימת הצדקה לתמרץ במיוחד קיומם של מופעי תרבות באזור יהודה והשומרון, לאחר שנמצא כי אזור זה סובל מ"נחיתות תרבותית" במובן זה שקיים פער משמעותי בין מספר המופעים המתקיימים בו לבין יתר חלקי הארץ, ואף ביחס לאזור הנגב והגליל. זה שיקול ענייני ולא שיקול פוליטי. כמו כן, את ערך השוויון יש לאזן מול ערכים ואינטרסים ראויים אחרים, ויש להתחשב במשאבים הכספיים העומדים לחלוקה אשר מטבע הדברים הם מוגבלים. המשקל שניתן להבחנה בין מוסדות תרבות המופיעים באזורים הסובלים מחוסר נגישות לתרבות לבין אלו שאינם עושים כן – הוא סביר ביחס לשאר המשתנים הרלוונטיים. המשתנה שעניינו הרצה באזור שבו קיים מרחק "תרבותי", משפיע באופן זניח על סך הניקוד ועל שיעור התמיכה לו יזכה מוסד פלוני.
לגבי איסורי ההפליה המנהלית טענו העותרים כי לא נסתרה חזקת התקינות המנהלית.
שוויוניות לפי חוק יסודות התקציב > דעת הרוב

לא ניתן לקבוע כי סעיף הבונוס שמעניק העדפה רק למי שמבצע הרצות ביהודה ושומרון מחיל קריטריונים שוויוניים. השאלה איננה כמותית כי אם עקרונית ולכן אין זה משנה שמבחינה כספית ההשפעה הייתה מועטה.
חופש הביטוי

הייתה הסכמה בין הצדדים כי לא היה ניסיון לפגוע בתוכן ההתבטאויות.
חופש הביטוי > טענות העותרים

חופש הביטוי מהווה חלק מהזכות החוקתית לכבוד האדם שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וחופש הביטוי הפוליטי הוא חלק מהגרעין הקשה של חופש הביטוי.
חופש הביטוי כולל גם את החופש להימנע מביטוי או ממעשה, כמו הימנעות מלהעלות הופעה אמנותית בשל סיבות פוליטיות. אדם המסרב מסיבות אידאולוגיות לצאת מגבולות מדינת ישראל לשטחים הנמצאים תחת תפיסה לוחמתית מממש במעשה זה את זכותו לחופש ביטוי פוליטי. פגיעה בזכות זו היא פגיעה בזכות החוקתית לכבוד האדם.
שרת התרבות מנסה ליצור הבחנה מלאכותית בין חופש הביטוי לבין מה שהיא מכנה "חופש המימון". אלא שמה שהיא מכנה "חופש המימון" הוא עקרון שאינו קיים, לפחות לא במובן שבו מתייחסת אליו שרת התרבות.
חופש הביטוי > טענות המשיבים ודעת המיעוט

חופש הביטוי, ככל זכויות האדם, אינו מוחלט והוא בעל אופי יחסי. לעיתים, הסדר מסוים מגלם איזון בין חופש הביטוי לבין ערכים אחרים שיש להגן עליהם. בהקשר זה, לא כל היבטיו של חופש הביטוי הם בעלי אותה חשיבות וראויים לאותה הגנה. יתר על כן, השיקולים הם מגוונים ונוסחאות האיזון אינן פשוטות.
הימנעות מלהגיע למקום מסוים אינה בהכרח "ביטוי" בהקשר של חופש הביטוי.
בסיכום: התיקונים למבחני התמיכה אינם מפלים ואינם פוגעים בחופש הביטוי.
חופש הביטוי > דעת הרוב

הזכות לחופש הביטוי הוכרה כנכללת בגדרה של הזכות לכבוד האדם. הזכות לחופש הביטוי מטילה על המדינה גם חובה להימנע מלהגביל את חירותו של הפרט להתבטא. גם שלילת תמיכה כספית, או הפחתה של תמיכה כספית, עלולה, בנסיבות מסוימות, להיחשב כהפרה של החובות המוטלות על המדינה מכוחה של הזכות לחופש הביטוי.
הזכות לחופש הביטוי משתרעת לא רק על ביטויים, אלא גם על התנהגות המשמשת הד לביטוי. הימנעות של מוסד תרבות מלהופיע באזור הנתון למחלוקת רחבה בציבור, היא פעילות הנושאת עמה ביטוי, וביטוי כזה – ראוי להגנה.
הזכות לחופש הביטוי מטילה על הרשות את החובה שלא להפלות בין אנשים או מוסדות על רקע של ביטוי עמדותיהם ודורשת ממנה לשמור על נייטרליות.
האם חוק החרם רלוונטי? > טענות משרד התרבות והספורט

בחילופי מסמכים לפני תחילת המשפט טענה יועמ"ש משרד התרבות והספורט, כי מבחני התמיכה "עולים בקנה אחד" עם חוק החרם ועם פסיקת בית המשפט העליון בבג"ץ חוק החרם.
האם חוק החרם רלוונטי? > טענות העותרים ודעת הרוב

יש לדחות מכל וכל את הטענה, שבאה לידי ביטוי בתשובה מטעם שרת התרבות, ולפיה מבחני התמיכה "עולים בקנה אחד" עם חוק החרם ומתיישבים עם פסק הדין בבג"ץ חוק החרם. ראשית, משום שמבחני התמיכה חלים על כל גוף ש"נמנע" מהופעה בשטחים, בעוד שחוק החרם חל רק על מי שקורא בפומבי להשתתף בחרם או מתחייב להשתתף בחרם; שנית, משום שחוק החרם קובע למונח "חרם" הגדרה צרה בהרבה מזו שנקבעה למונח "הימנעות" שבמבחני התמיכה; שלישית, משום שמבחני התמיכה אינם מקיימים את הערובות הפרוצדורליות שבחוק החרם, רביעית, משום שאפילו היו הוראותיו המהותיות והפרוצדורליות של מבחן התמיכה זהות לאלה שבחוק החרם, מדובר היה באצילה או העברה שלא כדין של סמכויות שר האוצר לוועדת התמיכות של משרד התרבות והספורט; וחמישית, משום שהפגיעה בחופש הביטוי הגלומה בהם היא הסדר ראשוני שלא ניתן לקבוע בהנחיות מנהליות.
האם חוק החרם רלוונטי? > טענות המשיבים ודעת המיעוט

השופט מינץ שכתב את דעת המיעוט לא חזר על טענות יועמ"ש משרד התרבות והספורט וכלל לא התייחס לנושא החרם.
האם הופעל סעיף הקנס (ההפחתה)?

העותרים טענו שמפני שאף גוף תרבות לא נקנס, הסעיף לא הופעל. טיעון זה היה הבסיס להחלטת הרוב שלא להחליט בנימוק של חוסר בשלות.
דעת המיעוט, על בסיס טענת המשיבים, קבעה כי עצם העובדה שהסעיף לא הופעל, במובן זה שאף מוסד תרבות לא נפגע ממנו ולא הופחת ניקוד בפועל בגין עמידה בתנאיו, אין משמעותה כי הסעיף לא יושם. אדרבה, יש בכך כדי לתמוך בטענת המשיבה כי הסעיף כולל בתוכו מנגנון אשר יבטיח את הפעלתו באופן מבוקר ובהתאם לשיקול דעת דקדקני וזאת באופן התומך בטענתה בדבר מידתיות הסעיף.
משפט משווה

פסקי הדין של הרוב כמו גם של המיעוט התייחסו למשפט של ארצות הברית.
גם בארצות הברית נתגלעו מחלוקות לגבי חוקתיות תנאים המתנים הענקת תמיכה באמנויות במבחנים שאינם רלוונטיים לאותה תמיכה.
שני פסקי הדין שלנו התייחסו לאותו פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר דעת הרוב בו קבעה כי לרשות הוענקה סמכות לשקול בנוסף לשיקולי מצוינות אמנותית גם שיקולים של: "הגינות וכבוד לאמונות ולערכים של הציבור האמריקאי". פסק הדין: Agency for International Development v. Alliance for Open Society International, Inc.
דעת הרוב אצלנו אימצה את דעת המיעוט אצלם, ולהפך, דעת המיעוט אצלנו אימצה את דעת הרוב אצלם.
בעקבות פסק הדין

השרה רגב מסרה בתגובה: "החלטת בג"ץ לפסול את התמריץ למוסדות המגיעים ליהודה ושומרון מאכזבת לאור העובדה שבמשך שנים תושבי יהודה ושומרון הודרו ונמנעו מהם תקציבים."
היועץ המשפטי של האגודה לזכויות האזרח עורך הדין דן יקיר מסר בתגובה: "פסק הדין העקרוני והחשוב של בג"ץ קובע שאין בסיס לטענה של השרה רגב כאילו מתן בונוס למוסדות תרבות שמופיעים בהתנחלויות בא לשרת 'פריפריה חברתית'. זהו אקורד סיום ראוי וחשוב לכהונתה של שרת התרבות היוצאת. אנחנו מקווים ששר התרבות הנכנס ידאג לא רק לשיקום הכלכלי של מוסדות התרבות אלא גם לשיקום החירות האמנותית שלהם".
יו"ר מועצת יש"ע וראש מועצת בקעת הירדן, דויד אלחיאני מתח ביקורת על החלטת בג"ץ ומסר: "החלטת בג"ץ מונעת על ידי הנרטיב של השמאל, והיא פוגעת בצורה אנושה בהתיישבות ביהודה, שומרון ובקעת הירדן. התרבות היא נחלתם של כלל תושבי ישראל, ללא הבדל מיקום גאוגרפי, וכנראה שופטי בג"ץ החליטו שלא מגיעה לתושבים שלנו תרבות".
הערות שוליים

1 2 3  בג"ץ 7647/16 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' שרת התרבות והספורט, ניתן ב־13 במאי 2020
↑  מבחנים לחלוקת כספי תמיכות של משרד התרבות והספורט, ילקוט הפרסומים 7263, עמ' 6056–6077
↑  מבחנים לחלוקת כספי תמיכות של משרד התרבות והספורט למוסדות ציבור שהם להקות מחול, ילקוט הפרסומים 7276, עמ' 7462
↑  מבחנים לחלוקת כספי תמיכות של משרד התרבות והספורט לאיגודי מוסדות בתחום התרבות, לפי חוק יסודות התקציב, התשמ"ה-1985
↑  מאיה נחום שחל, משרד התרבות משנה את חוקי המשחק: רוצים מימון? חתמו על טופס נאמנות, באתר כלכליסט, 14 ביוני 2016
↑  המותב הראשון שנתן את הצו על-תנאי: הנשיאה מרים נאור, המשנה לנשיאה אליקים רובינשטיין והשופט סלים ג'ובראן. המותב השני, שנתן את פסק הדין: הנשיאה אסתר חיות, המשנה לנשיאה חנן מלצר, השופט דוד מינץ.
↑   חוק יסודות התקציב, התשמ״ה–1985, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  בג"ץ 651/03 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' יושב-ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השש-עשרה, ניתן ב־23 בינואר 2003
↑  בג"ץ 11163/03 ועדת המעקב העליונה לענייני הערבים בישראל נ' ראש ממשלת ישראל, ניתן ב־27 בפברואר 2006, פסקאות 14-12, 21-16 לפסק דינו של הנשיא ברק.
↑  בג"ץ 6976/05 המכללה לחינוך גופני ע"ש זינמן במכון וינגייט בע"מ נ' משרד החינוך, התרבות, המדע והספורט, ניתן ב־11 באוגוסט 2009, פסקה 18.
↑  הנחיות היועץ המשפטי מספר 1.2005 לגבי תמיכת המדינה במוסדות ציבור לפי סעיף 3א לחוק יסודות התקציב, התשמ"ה-1985
↑  בג"ץ 11956/05 סוהד בשארה ואחרים נ' שר הבינוי והשיכון, ניתן ב־13 בדצמבר 2006, פסקאות 9-8.
↑  בג"ץ 10203/03 "המפקד הלאומי" בע"מ נ' היועץ המשפטי לממשלה, ניתן ב־20 באוגוסט 2008, פסקאות 26-22 לפסק דינה של השופטת מרים נאור.
↑  בג"ץ 2454/08 פורום משפטי למען ארץ-ישראל נ' שרת החינוך, ניתן ב־17 באפריל 2008, בפסק דינה של השופטת עדנה ארבל
↑  בג"ץ 4804/94 חברת סטיישן פילם בע"מ נ' המועצה לביקורת סרטים ומחזות, הנשיא ברק עמוד 673. ראו גם הערך בג"ץ חברת סטיישן פילם בע"מ נגד המועצה לביקורת סרטים ומחזות
↑  בג"ץ 5239/11 אורי אבנרי ואחרים נ' הכנסת ואחרים, ניתן ב־15 באפריל 2015.
↑  יאיר אלטמן, בג"ץ ביטל את התמריץ למופיעים ביהודה ושומרון, באתר ישראל היום, 13 במאי 2020
↑  בעקבות עתירתנו - בוטלה תוספת התמיכה על הופעה בהתנחלויות, אתר האגודה לזכויות האזרח בישראל, 13 במאי 2020
↑  יעל פרידסון, בג"ץ ביטל את "תיקוני מירי רגב" לתמיכה במוסדות תרבות, באתר ynet, 13 במאי 2020
דיני עבודה בארצות הברית

דיני העבודה בארצות הברית הם דיני עבודה הקובעים את הזכויות והחובות של עובדים ושל איגודי עובדים, ומגדירים יחסי עובד–מעביד. מטרתם הבסיסית של דיני העבודה היא לתקן את "אי-השוויון בכוח המיקוח" בין עובדים למעסיקים, במיוחד בתאגידים גדולים.
דיני העבודה בארצות הברית מורכבים מחקיקה ורגולציה ברמה הפדרלית, ברמת המדינה וברמת העיר. במדינות שונות ואפילו בערים שונות באותה מדינה ישנה מערכת חקיקתית שונה. החוקים הפדרליים המגדירים זכויות סוציאליות מינימליות נחקקו במהלך המאה ה-20, מתוך כוונה שכל מדינה בארצות הברית תחוקק חוקי מדינה שייטיבו עם העובדים מעבר למינימום שנקבע בחוק.
המדיניות של ארצות הברית משנת 1946 ועד היום היא לעודד תעסוקה מלאה באמצעות מדיניות מוניטרית, השקעה בתשתיות ומדיניות סחר בינלאומית המתעדפת את תוצרת ארצות הברית.
ארצות הברית מפגרת אחרי מדינות מפותחות אחרות בתחום זכויות העובדים. יחסית לרוב מדינות אירופה, העובדים בארצות הברית עובדים יותר שעות, זכאים לפחות ימי חופשה שנתית, וחשופים לפיטורים שרירותיים. גם כוחם של איגודי עובדים בארצות הברית נמוך בהרבה מאשר באירופה.
דיני העבודה

להלן מפורטים דיני העבודה העיקריים.
דיני העבודה > שעות עבודה וימי חופש

בחוק משנת 1938 נקבע שבוע עבודה של 40 שעות והוא מחייב תשלום פי 1.5 על שעות נוספות, אבל תיקונים שהוכנסו לחוג מגדירים מעל ל-30 סוגי עבודות שבהן לא משלמים על שעות נוספות. שוק העבודה בארצות הברית מאופיין בתחרותיות גבוהה, ועבודה בשעות נוספות נפוצה מאוד. ממוצע שעות העבודה עומד על 38.6 שעות בשבוע.
לא קיים בארצות הברית חוק פדרלי או חוק מדינה המחייב מעסיקים לתת לעובדיהם ימי חופשה בתשלום, גם לא בתקופות של חגים. חופשה בתשלום נתונה בלעדית לשיקול הדעת של המעסיק. במגזר הציבורי מוגדרים 10 ימי חג בתשלום, אך הם לא מחייבים את המגזר הפרטי. כ-77% מהעסקים הפרטיים נותנים לעובדיהם את 10 ימי החופש השנתיים הנהוגים במגזר הציבורי.
במהלך המאה ה-19 ניסו איגודי עובדים להגביל את מספר שעות העבודה השבועי, ולקבע חופשה בת יומיים בסופי שבוע. בשנת 1895 נחקק חוק במדינת ניו יורק שהגביל את שעות העבודה במאפיות ל-10 שעות ביום, ועד 60 שעות בשבוע, מתוך דאגה לבריאותם, בטיחותם ותנאי חייהם של העובדים. בשנת 1905 נתבע בעל מאפייה בשם ג'וזף לוכנר על כך שעובדי המאפייה שלו עבדו זמן רב יותר מהמותר. בבית המשפט טען לוכנר כי החוק מפר את התיקון ה-14 לחוקה בנושא הזכות להליך הוגן ולכן אינו חוקתי. בית המשפט קיבל את טענתו, וכך החלה תקופה המכונה "עידן לוכנר", בה שוב ושוב פסל בית המשפט העליון חוקים שניסו להסדיר יחסי עובד–מעביד. רק בשנת 1937 התהפכה המגמה מעט, בפסק דין שקבע ששכר מינימום הוא חוקתי, אך עד היום לא הוסדרו בחוק יחסי עובד–מעביד בארצות הברית, ולרוב העובדים יש בעיה עם איזון בית-עבודה.
כשם שאין זכויות עובדים לחופשה שנתית בתשלום או למספר שעות עבודה מקסימלי, כך אין זכויות לחופשת לידה, חופשת מחלה או חופשה לטיפול בבן משפחה חולה. חוק משנת 1993 מגדיר חופשת לידה בת 12 שבועות, אך זכאים לה רק עובדים קבועים אצל מעסיקים גדולים, ובתנאי שהמעסיק קיבל הודעה על החופשה לפחות 30 יום מראש.
נעשו ניסיונות לממן סובסידיה למעונות יום לילדים או מעון יום בחינם, אך הם נכשלו משנקבע כי המימון אינו חוקתי.
דיני העבודה > שכר מינימום

בחוק פדרלי משנת 1938 נקבע שכר מינימום, העומד כיום על 7.25 דולר אמריקני לשעה, אך ב-28 מדינות נקבעו חוקי שכר מינימום גבוהים יותר.
דיני העבודה > איסור אפליה

קיים איסור אפליה על בסיס דת, גזע או מין במקומות עבודה במגזר הציבורי. איסור זה מעוגן בתיקון החמישי והארבעה עשר לחוקת ארצות הברית. חוקים דומים חלים על המגזר הפרטי, בפרט חוק זכויות האזרח משנת 1964. בשנת 1967 נחקק חוק האוסר על אפליית בני 40 ומעלה מטעמי גילנות.
מהגרים המעוניינים לעבוד בארצות הברית נדרשים להוציא בקשה לגרין קארד.
דיני העבודה > פנסיה

לא קיים בארצות הברית חוק המחייב הפרשת כספים של העובד או המעביד לפנסיה. חלק מהמעסיקים מפרישים כספים לקרן פנסיה, עקב הסכם קיבוצי עם ועד העובדים בארגון. לדוגמה, פרופסורים באוניברסיטאות שותפים בקרן פנסיה שאליה מופרשים כספים, הן של העובדים והן של המעביד.
ללא קשר לפנסיה, עובדים לאחר גיל פרישה מקבלים קצבת אזרח ותיק מביטוח לאומי, וכן הם רשאים לרכוש פוליסת ביטוח חיים או להפריש כספים באופן פרטי לקרן פנסיה.
עד סוף המאה ה-20 תוכניות פנסיה לעובדים בארצות הברית הבטיחו קצבה חודשית המהווה אחוז מסוים משכר העובד. בזמן הפרישה העובד היה זכאי לקצבה חודשית עד סוף חייו, או לקבלת סכום כסף גדול באופן חד פעמי, או שילוב של שני הדברים. גובה הקצבה נקבע על פי נוסחה המבוססת על השכר המצטבר של העובד, משך תקופת עבודתו, וגילו. במאה ה-21 רוב הפנסיות המוענקות לעובדים הם מסוג 401 (k). זו פנסיה שהפקדותיה פטורות ממס, אך בניגוד לפנסיית קצבה, לאחר הפרישה היא לא משולמת עד סוף חייו של העובד, אלא נפסקת כאשר נגמר הכסף שהופקד בקרן. עובדים רבים שקיבלו פנסיה מסוג זה נאלצו להסתפק לאחר מספר שנים בקצבת הזקנה של הביטוח הלאומי.
"חוק ביטוח הכנסה לפנסיה" משנת 1974 מחייב ניהול זהיר ושקיפות בניהול קרנות פנסיה וביטוחי בריאות לעובדים. כמו כן החוק מחייב את המעסיקים לשחרר את כספי הפנסיה של העובדים בעת פרישתם.
דיני העבודה > חופש ההתאגדות

מאז המהפכה התעשייתית, הדרך העיקרית להשגת שכר הוגן, תנאים משופרים ויחס טוב לעובדים הייתה באמצעות משא ומתן קיבוצי, בדרך כלל על ידי איגודי עובדים. חופש ההתאגדות זכה להכרה ולמעמד מיוחד בארצות הברית בחוק קלייטון משנת 1914, ובייחוד בחוק יחסי העבודה הלאומי משנת 1935, שנחקק כחלק מהניו דיל, והוא מעגן את חופש ההתאגדות של העובדים בארגוני עובדים ואת הזכות לנהל משא ומתן קיבוצי מול המעסיקים. לחוק זה נקבעו תקנות נוספות המשפרות את זכויות העובדים בחוק טאפט-הארטלי (1947).
במספר פסקי דין נקבעו חמישה כללים יסודיים הקשורים לחופש ההתאגדות:
אדם המצטרף לאיגוד עובדים לא יסבול מאפליה או יחס שלילי בסיכוייו להתקבל לעבודה, בתנאי עבודתו או בהפסקתם. כחלק מכלל זה, אסור למעסיקים לעקוב אחר התאגדויות עובדים. לדוגמה, נקבע כי אסור למעסיק לחנות בחניה ליד אספת עובדים, או לנהל מעקב באמצעות מצלמות אחר עובדים המפיצים עלונים של איגוד עובדים.
מותר למעסיק לפרק איגוד עובדים, אלא אם הוכח שהמניע הוא עוינות של המעסיק כלפי האיגוד.
חברי האיגוד חייבים לייצג את העובדים, על מנת לבצע משימות בסיסיות כמו משא ומתן קיבוצי ודיוני משמעת מול ההנהלה.
אסור למעסיק לסרב להצעה לנהל משא ומתן, אם זו נעשתה בתום לב. מכלל זה נובעת זכותו של האיגוד לקבל לידיו מהמעסיק את כל המידע הנדרש לניהול משא ומתן קולקטיבי.
הכלל החמישי הוא אוסף כללים להתנהלות הוגנת של איגוד העובדים עצמו. בכללים אלה נמנים מקרים רבים המתארים "התנהלות לא הוגנת" של ארגוני עובדים. לדוגמה, לאחר שעובד פרש מאיגוד העובדים, אסור לאיגוד להטיל עליו קנס.
דיני העבודה > חופש ההתאגדות > השפל במספר העובדים החברים באיגודי העובדים

בשנת 1981 פירק נשיא ארצות הברית רונלד רייגן את ארגון פקחי הטיסה בעקבות שביתת פקחי הטיסה, ולאחר מכן החלה ירידה עקבית במספר העובדים החברים באיגודי עובדים. בד בבד עם ירידה זו חל גידול באי-השוויון הכלכלי בארצות הברית, בגלל הירידה בהשפעתם של איגודי עובדים על המעסיקים. בארצות הברית לא מקובל לשלב נציגי עובדים בדירקטוריונים של חברות.
אף על פי שזכות השביתה מעוגנת בחוק פדרלי, זכות זו מוגבלת בארצות הברית יותר מאשר במדינות העולם המערבי. חוקים שונים מאפשרים למנוע שביתה בנושאי שכר של עובדי מדינה, בהם מורים, שוטרים וכבאים, אם לא מוצה הליך של משא ומתן מול המדינה. פסקי דין שונים הגבילו עוד יותר את זכות השביתה. בין השאר נפסק שמותר לפטר עובדים שהשתתפו ב"שביתה חלקית" שבה הם מילאו רק חלק מתפקידם, וכן עובדים שלא שבתו נגד מעסיקיהם אלא שבתו בשביתת סולידריות עם עובדים אחרים באותו מגזר.
הפסיקה המשמעותית ביותר בנושא זכות השביתה נוגעת לשבירת שביתה. בית המשפט פסק שבזמן של שביתת עובדים, מעסיק רשאי להעסיק במקומם עובדים זמניים ("שוברי שביתה"), ולאחר סיום השביתה הוא רשאי להשאיר את שוברי השביתה בתפקידם, ולמעשה לפטר את העובדים ששבתו. פסיקה זו נחשבת כהפרה של החוק הבינלאומי.
דיני העבודה > ביטחון תעסוקתי

לרוב העובדים בארצות הברית אין כמעט הגנה מפני פיטורים שרירותיים. עובד יכול להיות מפוטר על ידי מעסיק מכל סיבה שהיא (לא נדרשת "סיבה מוצדקת" לסיום ההעסקה - At-will employment) וללא אזהרה, כל עוד הסיבה אינה אי-חוקית (למשל פיטורי עובד בגלל גזע, דת או מין). פיטורים מיידיים אושרו במספר רב של מקרים גם על ידי בתי המשפט, ללא כל סעד לעובדים שפוטרו. בפסקי הדין נכתב שהנזק לעובד כתוצאה מפיטורים שקול לנזק שעלול להיגרם למקום העבודה כאשר עובד עוזב את עבודתו ללא סיבה או אזהרה. על פי מומחים ליחסי עבודה, פסיקות מסוג זה נתפסות כבלתי צודקות בגלל שיחסי העבודה מאופיינים באי-שוויון בכוח המיקוח.
לא קיימת בחוק דרישה לתשלום פיצויי פיטורים לעובד שפוטר. לא קיימת גם חובת הודעה מוקדמת על פיטורים, למעט חוק משנת 1988 המחייב הודעה של 60 יום מראש במידה ומפטרים שליש או יותר מהעובדים בחברה גדולה.
הסיסמה "אתה מפוטר!" מפיו של דונלד טראמפ הפכה לפופולרית בתוכנית הטלוויזיה "המתמחה". סיסמה זו משקפת את גישת הפיטורים המיידיים הרווחת בארצות הברית, ומונעת מהעובדים ביטחון תעסוקתי.
מחקרים מתחום הכלכלה מצאו שחוסר ביטחון תעסוקתי פוגע בחדשנות, מפחית את התפוקה, מחמיר מצבי מיתון כלכלי, פוגע בשכר העובדים ויוצר תרבות של פחד. במהלך ההיסטוריה חלו תנודות רבות בשיעורי התעסוקה. המדיניות הרשמית של ממשלת ארצות הברית והפדרל ריזרב היא לעודד תעסוקה מלאה, אך בפועל מטרתם העיקרית היא הפחתת האינפלציה, דבר הגורם לחוסר ביטחון תעסוקתי ועלייה עקבית במספר שעות העבודה במשק.
דיני העבודה > בטיחות בעבודה

חוק הבטיחות והבריאות התעסוקתית משנת 1970 קובע נוהלי בטיחות בסביבת העבודה ומסמיך פקחי בטיחות מקצועיים לפקח על מקומות העבודה.
ראו גם

חוק איסור אפליה לפי גיל בעבודה (ארצות הברית)
הערות שוליים

↑  אסף ריינדל, גיוס עובדים בארה"ב: 3 כללי ברזל שחייבים לדעת, באתר כלכליסט, 5 במאי 2017.
↑   כך הפסיקה ארה"ב כבילת עובדים למעסיקים: סעיף אי־תחרות כבר לא חוקי, באתר TheMarker‏, 24 באפריל 2024
↑  נציבות הסחר אוסרת על מעסיקים בארה"ב להחתים עובדים על סעיפי אי תחרות, באתר כלכליסט, 24 באפריל 2024
↑  צחי שדה, בין פינלנד לתל אביב עוברים בניו יורק: יחסי עבודה בעולם הגלובלי, באתר ynet, 18 במרץ 2018.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550701105171  LCCN: sh85073707 
לאחר הכרזת העצמאות, העבדות בארצות הברית בוטלה בהדרגה בצפון, אך הסתיימה רק בשנת 1865 כאשר נחקק התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
יוג'ין דבס ובן הנפורד, מנהיגי המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית, 1904.
המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות בשנת 1963, בו קראו לקידום זכויות האדם ושוויון תעסוקתי.
הפגנה בניו יורק משנת 2015, בתביעה לשכר מינימום של 15 דולר לשעה. שכר המינימום הריאלי בארצות הברית ירד בכ-33% משנת 1968.
שביתת עובדי הרכבת התחתית של ניו יורק בשנת 2005.
תרשים בו מוצגת הירידה במספר העובדים החברים באיגוד עובדים לצד הגידול באי-השוויון הכלכלי בארצות הברית.
הסיסמה "אתה מפוטר!" מפיו של דונלד טראמפ הפכה לפופולרית, אך היא משקפת את גישת הפיטורים המיידיים הרווחת בארצות הברית, ומונעת מהעובדים ביטחון תעסוקתי.
הסכם ראש-באגוט

אנדרטה בוושינגטון הבירה לציון המקום בו נחתם הסכם ראש-באגוט
הסכם ראש-באגוט או חוזה ראש-באגוט (באנגלית: Rush–Bagot Treaty), או פירוז ראש-באגוט (Rush–Bagot Disarmament), היה הסכם שנחתם בין ארצות הברית ובריטניה בדבר הגבלת החימוש הימי באגמים הגדולים ובאגם צ'מפליין, בעקבות מלחמת 1812.
הסכם זה אושרר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-16 באפריל 1818, ואז אושר על ידי קנדה, בעקבות איחוד הפדרציות של קנדה, בשנת 1867. ההסכם אפשר את פירוזם של האגמים לאורך הגבול הבינלאומי, שלאורכו נותרו מבצרים רבים של הצי הבריטי. ההסכם קבע כי ארצות הברית וצפון אמריקה הבריטית (המושבה הבריטית אשר לימים תהפוך לקנדה) יוכלו, כל אחת, להחזיק כלי שיט צבאי אחד (בעל נטל של לא יותר מ-100 טונות נטל), ותותח אחד (שפגזיו לא עולים על שמונה קילוגרמים) באגם אונטריו ובאגם צ'מפליין. ביתר האגמים הותר לארצות הברית ולבריטניה הצפון אמריקאית להחזיק שני כלי שיט צבאיים בלבד בנטל זהה ובעלי כוח אש זהה. אמנה זו, והסכם 1818, הניחו את הבסיס ואפשרו את פירוז הגבול בין ארצות הברית וקנדה.