stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייגו לוגאנו
הערות שוליים

1 2 3 4 5  האתר הרשמי של לוגאנו
| נבחרת אורוגוואי – קופה אמריקה 2007 (מקום רביעי) |
| --- | --- | --- |
|  1 קריני •  2 לוגאנו •  3 גודין •  4 פוסילה •  5 גרסיה •  6 ד. רודריגס •  7 כ. רודריגס •  8 גרגאנו •  9 ורגאס •  10 רקובה •   11 אסטויאנוף •  12 קסטיז'ו • 13 אבראו •  14 דיוגו • 15 פרס • 16 מ. פריירה • 17 ואלדס • 18 קנוביו • 19 סקוטי • 20 גונסאלס • 21 פורלאן • 22 סאנצ'ס • מאמן: טבארס |  1 קריני •  2 לוגאנו •  3 גודין •  4 פוסילה •  5 גרסיה •  6 ד. רודריגס •  7 כ. רודריגס •  8 גרגאנו •  9 ורגאס •  10 רקובה •   11 אסטויאנוף •  12 קסטיז'ו • 13 אבראו •  14 דיוגו • 15 פרס • 16 מ. פריירה • 17 ואלדס • 18 קנוביו • 19 סקוטי • 20 גונסאלס • 21 פורלאן • 22 סאנצ'ס • מאמן: טבארס | אורוגוואי |
| נבחרת אורוגוואי – מונדיאל 2010 (מקום רביעי) |
| --- | --- | --- |
|  1 מוסלרה •  2 לוגאנו •  3 גודין •  4 פוסילה •  5 גרגאנו •  6 ויקטורינו •  7 קבאני •  8 אגורן •  9 סוארס •  10 פורלאן •   11 א. פריירה •  12 קסטיז'ו • 13 אבראו •  14 לודיירו • 15 פרס • 16 מ. פריירה • 17 ארבאלו • 18 גונסאלס • 19 סקוטי • 20 א. פרננדס • 21 ס. פרננדס • 22 קאסרס • 23 סילבה • מאמן: טבארס |  1 מוסלרה •  2 לוגאנו •  3 גודין •  4 פוסילה •  5 גרגאנו •  6 ויקטורינו •  7 קבאני •  8 אגורן •  9 סוארס •  10 פורלאן •   11 א. פריירה •  12 קסטיז'ו • 13 אבראו •  14 לודיירו • 15 פרס • 16 מ. פריירה • 17 ארבאלו • 18 גונסאלס • 19 סקוטי • 20 א. פרננדס • 21 ס. פרננדס • 22 קאסרס • 23 סילבה • מאמן: טבארס | אורוגוואי |
| נבחרת אורוגוואי – קופה אמריקה 2011 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 מוסלרה •  2 לוגאנו •  3 גודין •  4 קואטס •  5 גרגאנו •  6 ויקטורינו •  7 רודריגס •  8 אגורן •  9 סוארס •  10 פורלאן •   11 א. פריירה •  12 קסטיו • 13 אבראו •  14 לודיירו • 15 פרס • 16 מ. פריירה • 17 ארבאלו • 18 ארננדס • 19 סקוטי • 20 גונסאלס • 21 קבאני • 22 קאסרס • 23 סילבה • מאמן: טבארס |  1 מוסלרה •  2 לוגאנו •  3 גודין •  4 קואטס •  5 גרגאנו •  6 ויקטורינו •  7 רודריגס •  8 אגורן •  9 סוארס •  10 פורלאן •   11 א. פריירה •  12 קסטיו • 13 אבראו •  14 לודיירו • 15 פרס • 16 מ. פריירה • 17 ארבאלו • 18 ארננדס • 19 סקוטי • 20 גונסאלס • 21 קבאני • 22 קאסרס • 23 סילבה • מאמן: טבארס | אורוגוואי |
| נבחרת אורוגוואי – מונדיאל 2014 |
| --- | --- | --- |
|  1 מוסלרה •  2 לוגאנו •  3 גודין •  4 פוסילה •  5 גרגאנו •  6 א. פריירה •  7 רודריגס •  8 ארננדס •  9 סוארס •  10 פורלאן •   11 סטואני •  12 מוניוס • 13 חימנס •  14 לודיירו • 15 פרס • 16 מ. פריירה • 17 ארבאלו • 18 ראמירס • 19 קואטס • 20 גונסאלס • 21 קבאני • 22 קאסרס • 23 סילבה • מאמן: טבארס |  1 מוסלרה •  2 לוגאנו •  3 גודין •  4 פוסילה •  5 גרגאנו •  6 א. פריירה •  7 רודריגס •  8 ארננדס •  9 סוארס •  10 פורלאן •   11 סטואני •  12 מוניוס • 13 חימנס •  14 לודיירו • 15 פרס • 16 מ. פריירה • 17 ארבאלו • 18 ראמירס • 19 קואטס • 20 גונסאלס • 21 קבאני • 22 קאסרס • 23 סילבה • מאמן: טבארס | אורוגוואי |
דליפה

ערך זה עוסק בתנועה לא רצויה של חומר. אם התכוונתם למשמעויות אחרות, ראו .
אזהרה בגרפיטי על בית נטוש בניו אורלינס לאחר ההוריקן קתרינה: "דליפת גז"
דליפה היא תנועת חומר דרך פתחים או חורים בלתי מתוכננים ולפיכך בלתי רצויים במכל או מערכת אחרת המכילה זורמים. כאשר יש כניסה או יציאה של חומר דרך החור אומרים שהחומר (או המכל) דולפים. החומר הדולף יכול להיות גז, נוזל ואף מוצק צמיג או אבקה. תיתכן דליפה בין שתי מערכות המכילות נוזלים שונים, לעיתים בשני הכיוונים בו זמנית.
הואיל וממדי הפתח שדרכו מתרחשת הדליפה משפיעים באופן לא אחיד על היקף הדליפה, מקובל למדוד את שיעור הדליפה במונחים של נפח ליחידת זמן או של מסה ליחידת זמן.
דליפות מתוך או אל תוך מערכת יכולות להתפתח כתוצאה ממספר רב של גורמים. קורוזיה, פגמים בריתוך, סדקים או ניקוב הנובעים מפעולת כוח מכני, או בלאי של שסתומים הגורם להם לאבד את אטימותם. במקרים רבים ניתן לזהות את הדליפה בעין כאשר רואים חומר יוצא מהמערכת. במערכות מורכבות או שהגישה אליהן קשה ייתכנו מצבים של חשד לדליפה, שעל מנת לאמת אותו יש לבצע בדיקות שונות ולקבוע בדרך עקיפה את מיקום והיקף הדליפה.
דליפה של גז דליק, כגון גז בישול, עלולה לגרום להצטברות של הגז שדלף ולהצתה לא מבוקרת שלו, הגורמת לפיצוץ או לשרפה שנזקם רב. נשימה של הגז שדלף עלולה לגרום לחנק. עקב סכנות אלה נהוג להוסיף לגז טבעי ולגז בישול חומר בעל ריח עז (כגון אתאנתיול או דיפוספין), שיאפשר לחוש בדליפת הגז בשלב מוקדם שלה.
ביטויי לשון

הדלפה היא שימוש מושאל במושג דליפה - בעוד דליפה מתייחסת לחומר פיזי, הדלפה היא דליפה של מידע. גם בהקשר הזה מדובר על יציאת מידע לא מתוכננת, שבדרך כלל לא הייתה אמורה להיחשף.
במדעי המחשב המונח דליפה הושאל כביטוי לתיאור מצב בו תוכנה אינה משחררת משאב מערכת שהוקצה לה, כך שהמשאב דולף מהמערכת ללא בקרה. בפרט לדליפת זיכרון ולדליפת מצביעים חכמים.
דוד גולדבאום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1858 המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 פטירה:  1930 (בגיל 72 בערך) סן דייגו, ארצות הברית 
 מדינה:  מקסיקו 
 השכלה:  Colorado School of Mines 
 
דוד גולדבאום (בספרדית: David Goldbaum;‏ 28 ביוני 1859–11 במרץ 1930) היה פוליטיקאי ומודד קרקעות יהודי מקסיקני. כיהן משנת 1927 ועד מותו ב-1930 כראש עיריית אנסנדה במדינת באחה קליפורניה שבצפון מערב מקסיקו, לחופו של האוקיינוס השקט. מיפה חלקים נרחבים של באחה קליפורניה וחיבר חיבורים חשובים על ההיסטוריה והדמוגרפיה של המדינה.
ביוגרפיה

גולדבאום נולד ב-1858 במקסיקו. אביו היה יהודי פולני שהיגר למקסיקו כחלוץ. דודו מצד אביו, מרקוס גולדבאום (אנ'), הגיע לאמריקה מפרוסיה, התיישב בטריטוריית אריזונה וניסה לנהל משא ומתן לשחרור שבויים, עם אינדיאנים, בין השנים 1866–1870. מאוחר יותר, ב-1886, נרצח מרקוס בידי האפאצ'י. בן דודו, ג'וליוס גולדבאום, מכר טבק, יין וגבינות באמצעות חברה שנשאה את שמו ופעלה מאריזונה. הוא היה גם בעל זכויות כרייה באריזונה.
בילדותו נחטף גולדבאום עם כמה מחבריו לבית הספר, על ידי שודד נודע לשמצה שכונה "הטיגריס מהאליקאס" ("Tiger of the Allicas") ושוחרר לאחר שאביו שילם כופר. זמן קצר לאחר מכן נשלח להשתלם בסן פרנסיסקו שבארצות הברית. הוא סיים את לימודיו בבית הספר למכרות בקולורדו (אנ'), שם למד מינרלוגיה.
גולדבאום סקר את רוב שטחה של באחה קליפורניה, כולל אנסנדה, שבה התיישב. הוא ניהל את המוזיאון האזורי באנסנדה, שבו הוצגו בין היתר ממצאים חשובים שאסף במסעותיו. ומאוחר יותר כיהן כראש העיר בין השנים 1927–1930.
לפי סוכנות הידיעות היהודית (JTA), היה גולדבאום "ידיד אישי" של הנשיאים פורפיריו דיאס, פלוטארקו אליאס קאייס ואמיליו פורטס חיל.
גולדבאום נפטר ב-1930. שני בניו, פדריקו ורודולפו, מתו מקדחת צהובה.
הערות שוליים

↑  לפי המקורות נפטר בגיל 71. התאריך המפורט מופיע בערך הספרדי. אך במקורות אחדים נכתב סתמית '1858'.
↑  כך לפי הידיעה ב-JTA, בערך הספרדי נכתב שנפטר ב-6 במרץ
גראפה פאראנומון

גראפה פאראנומון (ביוונית: γραφὴ παρανόμων,‏ graphē paranomon) היה הליך משפטי שהונהג בדמוקרטיה האתונאית החל מהמאה ה-5 לפנה"ס. הליך זה כוון כנגד אזרחים אתונאיים שנראה היה שחוקים שהם יזמו את חקיקתם, נגדו את החוקים הקיימים, או הזיקו לאזרחים. ההליך היה יכול להיות מכוון גם כלפי החוק הספציפי עצמו. הליך משפטי זה נחשב כצעד נוסף בהפיכתה של אתונה לדמוקרטיה ישירה, והגברת המעורבות של חיי האזרחים בשלטון האתונאי[דרוש מקור].
במסגרת ההליך, כל אזרח נשא באחריות לחוקים שהציע למשך שנה מיום חקיקתם, וניתן היה לתבוע אותו אישית במהלך שנה זאת. אזרח שהורשע במסגרת הגראפה פאראנומון שלוש פעמים, איבד את זכויות האזרח שלו. על החוקים עצמם לא חלה מגבלה של זמן, וניתן היה לבטלם באמצעות הליך זה גם לאחר מעבר השנה.
ראשית השימוש בגראפה פאראנומון

השאלה מתי הוחל השימוש בתביעה זו, שנויה במחלוקת בין החוקרים. העדות הוודאית הראשונה של שימוש בתביעה זו, היא סביבות שנת 415 (לפנ"ס). יש שרואים בכך הוכחה לכך שאכן התביעה הונהגה רק בסוף המאה ה-5. אולם יש הטוענים כי אין לראות בכך הוכחה, שכן יש בידינו מיעוט מקורות מהתקופה, ולכן סביר יותר שהשיטה הונהגה כבר בעת או בסמוך לרפורמות של אפיאלטס. ההיגיון בעמדה זו הוא, כי הרפורמות של אפיאלטס כללו את ביטול הסמכויות הפוליטיות של מועצת האראופגוס. בין סמכויותיה, המרכזית הייתה השמירה על השלטון המדיני. על אף שסמכות זו מעורפלת מעט, כנראה שנכללה בה היכולת להגביל חקיקה הסותרת חקיקה קיימת, וכדומה. הטענה היא כי תביעת הגראפה פאראנומון באה כדי להשלים את הריק שנוצר בעקבות רפורמה זו. בכל אופן אין אנו יודעים בוודאות מתי הוחל השימוש בתביעה זו.
עקרונות התביעה

תביעת הגראפה פאראנומון היא תביעה כנגד אדם שהציע חוק, או כנגד החוק עצמו. ההבדל תלוי בשאלה אימתי מוגשת התביעה. התביעה יכולה הייתה להיות מוגשת בעת שעלתה הצעה לחוק, אולם גם אחרי שהחוק חוקק. מרגע שעלתה הצעה בפני האקלסיה, אספת העם, ניתן היה לתקוף את ההצעה בתביעת הגראפה פאראנומון. מרגע זה ועד לשנה לאחר חקיקת החוק, התביעה התרחשה כנגד מציע החוק. עליו היה להגן על הצעתו, ואם נמצא כי אכן הצעתו סותרת חוקים קיימים, היה נענש (בדרך כלל באמצעות קנס). לאחר שנה, האחריות של מציע החוק פגה, אולם עדיין ניתן היה לתקוף את החוק עצמו, ואם התובע היה זוכה, החוק היה מבוטל. סמכות השיפוט הייתה בידי בית דין עממי, שמנה באתונה הדמוקרטית הקדומה 500 שופטים מושבעים. במקרה שהתביעה הייתה נדחית, בידי רוב של יותר מ-4/5 מקרב השופטים (דהיינו, למעלה מ-400 שופטים), התובע היה נקנס, והייתה נשללת ממנו הזכות לתבוע פעם נוספת תביעה זו. בכך נוצר איזון ראוי בין הצורך לבחון מחדש חוקים מוצעים, לבין החשש מריבוי תביעות מסוג זה. כאשר הועלתה הצעת חוק ואדם הצהיר שבכוונתו להגיש גראפה פאראנומון, ההצעה הושהתה, עד לבירור המשפטי.
משמעות התביעה להתפתחות המשטר הדמוקרטי באתונה הקלאסית

תביעה מסוג זה תרמה רבות להתפתחות המשטר הדמוקרטי, ולהשתתפות האזרחים בשלטון באתונה. ניתן ללמוד מכך שבשנת 411, בעת המהפכה האוליגרכית הראשונה, הדבר הראשון שנעשה הוא ביטול תביעה זו. יש בכך ללמד על המשמעות של התביעה בעיני הכוחות האריסטוקרטיים האנטי דמוקרטיים באתונה העתיקה. אם נקבל את הגישה הגורסת כי תביעה זו החלה לפעול בסמוך לרפורמות של אפיאלטס, וגם אם לא נקבל עמדה זו, ניתן לראות בתביעת הגראפה פאראנומון מעבר של סמכויות מגופים קדם דמוקרטיים, כגון מועצת האריאופגוס, לידי העם. השומרים על המשטר, על ההתפתחות התחיקתית, הם לא עוד מועצה שהנטיה שלה היא אריסטוקרטית, אלא כל אחד ואחד מאזרחי הפוליס. זאת ועוד, יש בתביעה זו גם כדי להראות את האחריות שיש באתונה למציעי חוקים. כל אחד יכול היה לדבר בפני אספת העם באתונה, ולהעלות להצעה חוקים, אולם מציע חוקים יש לו גם אחריות על החוקים אותם הציע, והוא צריך לעמוד מאחוריהם. במנגנון זה יש כדי למנוע חקיקה משולחת רסן, או אימפולסיבית של אספת העם.
ניתן להשוות (אולם בכל הזהירות הדרושה) בין תביעה זו לבין פסילת חוק במדינות דמוקרטיות מודרניות, בהן לרוב הסמכות לפסול חוקים נתונה בידי בית המשפט העליון, או בית משפט מיוחד לענייני חוקה. כיוון שגראפה פאראנומון ניתן לתבוע גם הליך "מנהלי" ולא רק חוק ממש, למשל, החלטת פקיד ממשלתי וכדומה, ניתן (שוב בזהירות) להשוות גם את התביעה הזו לעתירה מנהלית.
שימוש לרעה בגראפה פאראנומון

יש שסוברים שגם תביעה זו הפכה למעשה לכלי ניגוח נוסף, כמו גם אוסטרקיזם, ביריבים פוליטיים באתונה. כך למשל, ידועה מאוד תביעתו של אייסכנס נ' קטסיפון, שבאופן רשמי הייתה נגד הצעתו של קטסיפון להעניק לדמוסתנס כתר על פועלו למען אתונה. למעשה, מדובר היה ביריבות פוליטית בין שני האישים, אייסכנס ודמוסתנס, בהקשר ליחסים בין אתונה לבין מוקדון בהנהגת פיליפוס השני.
ראו גם

אוסטרקיזם
לקריאה נוספת

אפרים דוד, הדמוקרטיה הקלאסית, התהוותה, תפקודה, עקרונותיה ותלאותיה באתונה., הוצאת מאגנס, עמ' 118–120.
David Stockton, The Classical Athenian Democracy, Oxford University Press, pp. 44-45
גרות כמהם

גֵרוּת כִּמְהָם (כתיב: כמוהם) אשר אצל בית-לחם הוא מקום בו יוחנן בן קרח ואנשיו התיישבו עם הפליטים ממצפה לפני בריחתם למצרים כמסופר בספר ירמיהו, פרק מ"א, פסוקים י"ז–י"ח: "וַיֵּלְכוּ וַיֵּשְׁבוּ בְּגֵרוּת כמוהם [כִּמְהָם] אֲשֶׁר אֵצֶל בֵּית לָחֶם לָלֶכֶת לָבוֹא מִצְרָיִם. מִפְּנֵי הַכַּשְׂדִּים כִּי יָרְאוּ מִפְּנֵיהֶם כִּי הִכָּה יִשְׁמָעֵאל בֶּן נְתַנְיָה אֶת גְּדַלְיָהוּ בֶּן אֲחִיקָם אֲשֶׁר הִפְקִיד מֶלֶךְ בָּבֶל בָּאָרֶץ".
פירוש השם

פרוש השם גֵרוּת כִּמְהָם שנוי במחלוקת: את המילה גרות פרשו כמלון-אורחים או חאן, ומאידך מנוסח תרגום השבעים והפשיטא עולה הנוסח 'גרנות', ומיוסף בן מתתיהו ועקילס הנוסח נראה 'גדרות'. חשובה לעניין הזיהוי גם השאלה אם יש לשם קשר לכמהם\ן בן ברזילי הגלעדי, כעולה מתרגום יונתן בן עוזיאל. אם המקום אכן קשור לכמהם בן ברזילי ולימי דוד המלך, ואם הוא התקיים אז כיישוב, יש לצפות לאתר שהחל קיומו בתקופת הברזל 2א, אולם אין לדעת זאת בבירור.
זיהוי אפשרי

כיוון שעצם מהותו ושמו המדויק של היישוב הנדון נתונים בספק, כל הצעת זיהוי אינה לעת עתה אלא אפשרות בלבד. במחקר לא אותר כל שם גאוגרפי עכשווי שעשוי לשמר את שם היישוב, ובסקר החירום בהר יהודה לא הועלתה כל הצעה בעניין. מאוחר יותר, בסקר הר יהודה, נמצא אתר המתאים מאד לגרות כמהם של יוחנן בן קרח, הן בתקופת קיומו והן במיקומו בהקשר של פרשת הבריחה למצרים. אתר זה הוא רס אל-כביר המצוי כ-2,300 מ' מערבית לאתרה הקדום של בית-לחם, בולט ומוגן היטב מ-3 כיוונים, ובראש נתיב העובר מערבה ויורד לשפלה, כלומר הנתיב הסביר ביותר לקבוצה הנמצאת סמוך לבית לחם ובכוונתה לצאת לכיוון הדרך הקדומה מארץ ישראל למצרים. יצוין כי בהמשך הנתיב התגלה ונחפר אתר נוסף מאותה תקופה, ח'רבת אַבּו טְוֵין שמו, ובו יישוב ואף מצודה מאותה תקופה. רס אל-כביר התקיים רק בשלהי תקופת הברזל ולכן אינו מתאים לקשר האפשרי לכמהם בן ברזילי ולימי דוד, ככל שהמסורות עליו משקפות אכן את המאה ה-10 לפנה"ס; אולם אין גם שום אתר אחר המתאים לזאת. לפיכך, רס אל-כביר הוא הצעת הזיהוי הנוכחית במחקר, אמנם כהשערה בלבד, לגרות כמהם של ימי ירמיהו.
האתר נמצא בנ"צ 1674.1237, גובה מוחלט 840 מ', גובה יחסי 2 מ', תצפית טובה, שטח מרבי כ-5 ד'. ראשית היישוב בתקופת הברזל 2ד, כלומר בסמוך לימי חורבן בית ראשון,  ושטחו מוערך אז בכ-3 דונם. הוא ממשיך להתקיים בתקופה הפרסית (כ-5 ד'), בתקופה ההלניסטית (כ-2 ד'), ולאחר פער יישובי חוזר להתקיים בתקופה הביזנטית (כ-5 ד') ובימי הביניים (כ-2 ד').
הערות שוליים

↑  וראו אהרון דמסקי 1986-87, עמ' 56–57 = Demsky, A. 1986/7. The Clans of Ephrat: Their Territory and History. Tel Aviv 13-14: 46-59.
↑  ראו אנציקלופדיה מקראית ב: 554, ובפירושים.
↑  קדמוניות היהודים ז,ט,ה
↑  ספר שמואל ב', פרק י"ט, פסוקים ל"ח–מ"א.
↑  משה כוכבי, הסקר בארץ יהודה. יהודה, שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח (עורך: משה כוכבי), תשל"ב, עמ' 19–89.
↑  אתר סקר ישראל מספר 1/73/105{16-12}, וראו בסקר הר יהודה: אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 3: 35.
דמיטרי בוגרוב

דמיטרי בוגרוב, תמונה משנת 1910
דמיטרי גריגורייביץ' בוגרוב (רוסית: Дмитрий Григорьевич Богров;‏ 1887–1911), מתנקש בראש הממשלה הרוסי פיוטר סטוליפין.
נולד למשפחה יהודית אמידה בעיר קייב שבאוקראינה (אז בתחומי האימפריה הרוסית). אביו היה סוחר נדל"ן. בשנת 1905 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת מינכן. כעבור שנה עבר ללמוד באוניברסיטת קייב, שם התקרב לחוגי האנרכיסטים. באותה שנה גויס (ביוזמתו) כסוכן למשטרה החשאית הרוסית - האוכרנקה ונהג להודיע לממשל על פעולות של סוציאל-דמוקרטים ואנרכיסטים. בשנת 1910, לאחר סיום הלימודים, החל בוגרוב לעבוד בבית משפט השלום בקייב.
ב-14 בספטמבר 1911 ירה בוגרוב בראש הממשלה הרוסי פיוטר סטוליפין בבית האופרה של קייב ופצע אותו אנושות (סטוליפין נפטר מפצעיו כעבור 4 ימים). הפעולה פגעה ברפורמות שהנהיג סטוליפין ברוסיה, אשר בלמו את התפתחות התנועה המהפכנית הסוציאליסטית. חלק מההיסטוריונים טוענים למעורבותה של המשטרה החשאית הרוסית ברצח.
בוגרוב הובא מיד לבית משפט צבאי. למרות הפצרותיה של אלמנתו של סטוליפין, שלא להוציא להורג את בוגרוב (בטענה שפעולה זו לא תחזיר את בעלה לחיים), הוא נתלה ב-24 בספטמבר 1911 ( לפי הלוח הגרגוריאני, 11 בספטמבר לפי הלוח היוליאני).
חקירה רציחתו של סטוליפין נפסקה מאוחר יותר בהוראה ישירה של הצאר.
על פי שמועה שנפוצה ברוסיה, שמו האמיתי היה מורדכו (או מרדכי), אך זהו מידע שגוי שמקורו כנראה בתעמולה של האוכרנה.
גליאצו צ'אנו

| --- | --- |

 לידה:  18 במרץ 1903 ממלכת איטליה ליבורנו, ממלכת איטליה 
 הוצאה להורג:  11 בינואר 1944 (בגיל 40) איטליה ורונה, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית 
 שם לידה:  Gian Galeazzo Ciano 
 מפלגה:  המפלגה הפשיסטית הלאומית 
 בן או בת זוג:  אדה מוסוליני (1930–1944) 
 
 פרסים והוקרה
 קולר מסדר איזבלה הקתולית (1938)  צווארון מסדר החצים האדומים (1939)  אביר במסדר סנט מוריס ולזרוס  המסדר הריבוני הצבאי של מלטה  אביר הצלב הגדול במסדר פיוס התשיעי  צלב ההצטיינות במלחמה  מדליית הנצחה למבצע הצבאי במזרח אפריקה  Medaglia commemorativa della spedizione in Albania  Medaglia commemorativa della Marcia su Roma  המסדר האזרחי של סבויה  אביר הצלב הגדול במסדר אישטוון הקדוש של הונגריה  מסדר העיט הגרמני  אביר הצלב הגדול של מסדר הקבר הקדוש  עיטור מסדר העיט הלבן של פולין  מסדר הדרבן המוזהב  מסדר הבשורה הקדושה  אביר הצלב הגדול של מסדר הכתר האיטלקי  אביר הצלב הגדול במסדר סנט מוריס ולזרוס  מדליית כסף על הצטיינות צבאית  Commemorative medal of the war period 1940-43 
 חתימה:   
 
גליאצו צ'אנו
הרוזן ג'אן גליאצו צ'אנו (איטלקית: Gian Galeazzo Ciano, ‏האזנהקובץ:It-Galeazzo Ciano.ogg‏Ⓘ‏, 18 במרץ 1903 – 11 בינואר 1944) היה דיפלומט ומדינאי איטלקי פשיסטי. שר החוץ בממשלתו של חותנו, בניטו מוסוליני.
ביוגרפיה

צ'אנו נולד בליבורנו כבן למשפחה מיוחסת. אביו, קוסטנצו צ'אנו, היה גיבור מלחמת העולם הראשונה, וממייסדי התנועה הפשיסטית באיטליה. משבגר למד משפטים, והצטרף לשירות החוץ של מדינתו. בתחילה שירת כנספח בריו דה ז'ניירו. בשנת 1930 נישא לאדה מוסוליני, בתו של "הדוצ'ה" בניטו מוסוליני. הוא עבר עמה לשרת בשגרירות בשנחאי. כששב לאיטליה מונה לשר העיתונות והתעמולה, תפקיד רגיש ביותר במדינה הפשיסטית, במיוחד לאור נטייתו של מוסוליני לפיקוח אישי על העיתונות שנבעה מעברו כעיתונאי. לאחר מכן מונה צ'אנו לשר החוץ.
צ'אנו היה ידידו האישי של בנו של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, אומברטו (שיהיה לימים המלך אומברטו השני), והפך למתווך בין בית המלוכה ובין התנועה הפשיסטית. ידידות זו סייעה לו להציג עצמו כיורשו של מוסוליני, כשם שאומברטו הוא יורשו של המלך. בית המלוכה הכיר לו תודה על שירותיו אלו, והמלך העניק לו עיטור גבוה המראה על נאמנות.
אולי הייתה זו השפעת בית המלוכה על צ'אנו שגרמה לו להסתייג מאדולף היטלר. כנראה שחזה את הסכנה שנשקפה לאיטליה מצד היטלר. השקפה זו התגברה כאשר נרצח בידי מתנקשים נאצים הרודן האוסטרי אנגלברט דולפוס, ששמר על קשרים טובים עם איטליה, ואשתו אף ביקרה באיטליה עת אירע הרצח. במהלך השנים לא שינה השקפתו זו, אף כי תפקידו חייב אותו להיות במגע ישיר עם היטלר ועם שר החוץ שלו יואכים פון ריבנטרופ. הוא שיתף את מוסוליני ברגשות אלו, אך לא יכול היה למנוע את הצטרפותה של איטליה ל"ברית הפלדה", הסכם שעליו חתם בעצמו.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1939 כבשה איטליה את אלבניה, וצ'אנו מונה למשנה למלך בטריטוריה זו. שלטונו נחשב לקשה ואכזרי, והוא השתמש בתפקידו לצבירת הון אישי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, כאשר רגשותיו האנטי גרמניים בלטו לעין, (היטלר הזהיר פעם את מוסוליני - יש בוגדים במשפחתך) הוא נשלח אל הוותיקן כשגריר. שם פיתח יחסים עם המונסיניור מונטיני, אשר יהיה יום אחד לאפיפיור פאולוס השישי, שסייע לו לשמור ערוצי תקשורת עם מדינות המערב.
במהלך המלחמה, על אף הסתייגותו מהלחימה לצד גרמניה, הציע צ'אנו למוסוליני לפלוש ליוון. הצעה זו, משהתקבלה, גרמה לאסון צבאי. אסון זה הצטרף לתבוסות איטליה בכל החזיתות, בצפון אפריקה ובצרפת.
ביוגרפיה > נסיבות הוצאתו להורג

ב-25 ביולי 1943, כאשר האופוזיציה הפנימית, בהנהגתו של שר החוץ לשעבר דינו גראנדי, עמדה על סף הדחתו של מוסוליני, הצטרף אליהם צ'אנו, והצביע, בישיבת המועצה הפשיסטית העליונה שנועדה להדיח את מוסוליני, נגד חותנו. עם זאת, כאשר הצליח מוסוליני להימלט משביו, וייסד בצפון איטליה את הרפובליקה של סאלו, הצטרף אליו צ'אנו. אשתו, אדה, ניסתה להפעיל את השפעתה, ולמצוא להם מקלט במדינה זרה, אך ידידיו של צ'אנו בוותיקן סירבו לעזור לו. לבסוף הבטיחו לו הגרמנים מעבר לספרד, אך במקום זאת עצרו אותו ושלחו אותו לעיר ורונה.
הצבעתו של צ'אנו נגד מוסוליני נחשבה למעשה חמור של בגידה, ולאחר משפט פומבי הוא נמצא אשם, ונדון למוות. לא ברור אם מוסוליני לא רצה להגן על חתנו, או לא יכול להגן עליו. כל מאמציה של אדה, שחצתה את המדינה שהייתה נתונה הן במלחמת אזרחים והן במלחמה בין הצבא האמריקני הפולש ובין הצבא הגרמני, על מנת לשכנע את אביה לחון את צ'אנו, נכשלו. צ'אנו הוצא להורג בירייה ב-11 בינואר 1944.
לאחר הוצאתו להורג נמלטה אדה לשווייץ כשהיא לבושה כאיכרה. עמה היו יומני המלחמה של צ'אנו, והיא מסרה אותם לעיתונות האמריקנית. היומנים מגלים את כל סודות המשטר הפשיסטי במלחמת העולם השנייה. יומני צ'אנו היו בעלי אופי פוליטי, ולעיתים נדירות התייחסו לאירועים אישיים.
מורשת

דמותו של צ'אנו שנויה במחלוקת בקרב היסטוריונים. מדובר באדם חסר עומק אינטלקטואלי, מושחת ואכזר, ואף בוגדני, כפי שהתברר. עם זאת היה היחיד שיצא נגד הברית המסוכנת עם גרמניה, והצבעתו נגד מוסוליני מעידה אף על אומץ אישי. יש המציינים כי על אף תכונותיו האישיות הבעייתיות, הוכיח צ'אנו בסופו של דבר כושר הבנה פוליטי טוב משל מוסוליני, ואומץ אישי יותר משל המלך ויטוריו אמנואלה השלישי.
אנתוני הופקינס גילם את דמותו של צ'אנו בסרט "מוסוליני ואני" משנת 1985.
ראול ג'וליה גילם את דמותו בשנת 1985 בסדרת הטלוויזיה "מוסוליני: הסיפור שלא סופר".
ראו גם

אדה מוסוליני
בניטו מוסוליני
המצעד על רומא
איטליה הפשיסטית
לקריאה נוספת

The Ciano Diaries 1939-1943: The Complete, Unabridged Diaries of Count Galeazzo Ciano, Italian Minister of Foreign Affairs, 1936-1943 (2000) ISBN 1-931313-74-1
Ciano's diplomatic papers: being a record of nearly 200 conversations held during the years 1936-42 with Hitler, Mussolini, Franco; together with important memoranda, letters, telegrams etc.; edited by Malcolm Muggeridge; translated by Stuart Hood; London: Odhams Press, (1948)
Чиано Галеаццо, Дневник фашиста. 1939-1943, (Москва: Издательство "Плацъ", Серия "Первоисточники новейшей истории", 2010, 676 стр.) ISBN 978-5-903514-02-1
Giordano Bruno Guerri - Un amore fascista. Benito, Edda e Galeazzo. (Mondadori, 2005) ISBN 88-04-53467-2
Ray Moseley - Mussolini's Shadow: The Double Life of Count Galeazzo Ciano, (Yale University Press, 1999) ISBN 0-300-07917-6
R.J.B. Bosworth - Mussolini (Hodder Arnold, 2002) ISBN 0-340-73144-3
Michael Salter and Lorie Charlesworth - "Ribbentrop and the Ciano Diaries at the Nuremberg Trial" in Journal of International Criminal Justice 2006 4(1):103-127 doi:10.1093/jicj/mqi095
Fabrizio Ciano - Quando il nonno fece fucilare papà ("When Grandpa had Daddy Shot") Milano, Mondadori,. 1991
Jasper Ridley - Mussolini, St.Martins Press, 1997
Mussolini, Rachele (1974). Mussolini: An Intimate Biography by His Widow (as told to Albert Zarca). New York: William Morrow. pp. 291. ISBN 0-688-00266-8.
ראובן עשור, בוגדים ומשתפי פעולה במלחמת העולם השנייה, הוצאת ירון גולן, 1997.
הערות שוליים

↑  CIA ניירות ה CIA המתארים את בריחתה של אדה לשווייץ. The Ciano Papers.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259701305171  PLWABN: 9810702795305606  BIBSYS: 90954536  BNC: 000056204  BNE: XX1093969  BnF: cb12434736n (data)  CANTIC: a10065866  GND: 119178362  ICCU: CFIV005617  ISNI: 0000 0000 8077 4137  LCCN: n79063684  NARA: 10580596  NDL: 00551738  NKC: xx0011270  NLA: 35028386  NLG: 148527  NSK: 000168685  NTA: 071933964  RERO: 02-A003106944  SELIBR: 211446  SNAC: w608775c  SUDOC: 033485879  Trove: 801748  VcBA: 495/163630  VIAF: 56702085   WorldCat (עם VIAF): 56702085 
צ'אנו עם היטלר וגרינג 1938
דייב די, דוזי, ביקי, מיק וטיץ'

| --- | --- |

 מקום הקמה:  וילטשייר 
 תקופת הפעילות:  מ-1964 
 סוגה:  פופ רוק 
 חברת תקליטים:  פונטנה רקורדס 
 www.dddbmt.com
 פרופיל ב-IMDb
 
דייב דִי, דוֹזי, ביקי, מִיק וטיץ' (באנגלית: Dave Dee, Dozy, Beaky, Mick and Tich) - להקת רוק בריטית מהעיירה סולסברי מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
היסטוריה

הלהקה התחילה את דרכה תחת השם דייב די והבוסטונס, והורכבה מדייב די הרמן הסולן, טרבור "דוזי" דייוויס הבסיסט, ג'ון "ביקי" דיימונד הגיטריסט, מיק וילסון המתופף ויאן "טיץ'" אמי הגיטריסט המוביל. בשנת 1964 פגשו חברי הלהקה את צמד מחברי הלהיטים קן הווארד ואלן בלייקלי שבשנים הבאות חיברו את להיטי הלהקה. לאחר שני שירים שלא הצליחו להיכנס למצעד ושיר שלישי שבקושי המריא, הקליטו חברי הלהקה את Hold tight שהגיע למקום הרביעי במצעד והיה הראשון בשרשרת להיטים שהגיעו לעשרת הראשונים.
בתחילת דרכם היו רוב הלהיטים קצביים ופשוטים, פרט ללהיט Bend it בסגנון הסירטאקי היווני והלהיט Zabadak בעל סגנון הג'יבריש האפריקאי. בהמשך דרכם הפכו הלהיטים למתוחכמים יותר. הלהיט The Legend of Xanadu הגיע לראש המצעד הבריטי ואחריו החלה הלהקה לאבד פופולריות במכירות. Don Juan בעל הסגנון הספרדי כבר לא הגיע לעשרים הגדולים ואחרי שני להיטים נוספים פרש דייב די לקריירת סולו שהביאה להיט אחד למקום ה-42. דוזי, ביקי, מיק וטיץ' המשיכו בלעדיו, הקליטו להיט אחד שלא נכנס למצעד והתפרקו.
להיטי הלהקה

No time 01/65
All I want 07/65
You make it move #26UK 01/65
Hold tight #4UK 04/66
Hideaway #10UK 07/66
Bend it #2UK 10/66
Save me #4UK 01/67
Touch me, touch me #13UK 04/67
Okay! #4UK 07/67
Zabadak #3UK #52US 11/67
The Legend of Xanadu #1UK 03/68
Last night in Soho #8UK 08/68
The wreck of the Antoinette #11UK 11/68
Don Juan #23UK 03/69
Snake in the grass #23UK 05/69
Tonight today 09/69
אלבומי הלהקה

Dave Dee, Dozy, Beaky, Mick & Tich #11UK 07/66
If the music be a food of love #27UK 01/67
What’s in a name 1968
If no one sang 1968
Together 1969
Legend of 1969