stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המחאות באלג'יריה (2019–2020)

ההפגנות באלג'יריה ב-2019–2020, המכונות גם מהפכת החיוכים או אל-חיראכ, (בערבית: الحراك) החלו ב־16 בפברואר 2019, שישה ימים לאחר שעבד אל-עזיז בותפליקה הצהיר רשמית על מועמדותו לכהונה חמישית לנשיאות. הפגנות אלה, שהתקיימו ללא תקדים מאז מלחמת האזרחים באלג'יר, היו לא אלימות וגרמו לצבא אלג'יריה לדרוש את התפטרותו המיידית של בותפליקה, שהתרחשה ב-2 באפריל 2019. בתחילת מאי נעצר מספר לא מבוטל של בעלי כוח שהיו מקורבים לממשל המודח, כולל את אחיו הצעיר של הנשיא לשעבר, סעיד.
שורשם של המתחים הגוברים במשטר האלג'יראי יכולים להמצא בתחילת שלטונו של בותפליקה שהתאפיין במונופול של המדינה על הכנסות משאבי טבע ששימשו למימון מערכת קליינטליסטית של הממשלה למען הבטחת יציבותה. ההפגנות הגדולות נערכו במרכזים העירוניים הגדולים באלג'יר מפברואר ועד דצמבר 2019. בגלל היקפן המשמעותי, המחאות משכו סיקור תקשורתי בינלאומי וגררו ראשי מדינות ואנשי מדע להגיב עליהן בפומבי.
רקע > עבד אל-עזיז בותפליקה

עבד אל-עזיז בותפליקה היה נשיא הרפובליקה הדמוקרטית העממית של אלג'יריה מאז 1999. במהלך נשיאותו אירעו שתי חנינות (באמצעות משאל עם) ללוחמים לשעבר במלחמת האזרחים באלג'יר (1999 ו-2005). (מלחמה אסימטרית מורכבת בין גרילה אסלאמית לממשלה אשר גבתה מספר שנוי במחלוקת של כ-200,000 נפשות בין 1991–2002). כמעט מחצית מהאוכלוסייה האלג'יראית נולדה לאחר סיום הסכסוך, בתקופה בה חזרו ונשנו סקנדלי שחיתות פוליטית במדינה.
עם עלייתו של בותפליקה לשלטון בשנת 1999, החל הוא במשימה דיפלומטית לשיקום דמותה של אלג'יריה בעולם. במיוחד לאחר בחירתו מחדש בשנת 2003, בותפליקה החל לנקוט בצעדים שמטרתם הייתה לרכז את הכוח במדינה בידי השלטון (כיוון שהתפלג בין קבוצות שונות בזמן מלחמת האזרחים). במהלך כהונתו כנשיא, העביר בותפליקה את מרכז הכוח בפוליטיקה האלג'יראית ממזרח למערב, ובמיוחד לעיר תלמסאן. שם, עקב מעבר מרכז הכוח השלטוני, החלו חלק להפוך לדמויות בעלות כוח בתקשורת, בממשל ובמשטרה. עקב מעבר מרכז הכוח לתלמסאן, החלו לזרום אליה כספי ציבור (בערך 10 מיליארד דולר) לפרויקטים של בנייה שכללו בתוכם: בניית אוניברסיטה, מלונות, מוזיאונים ושדות תעופה. בנוסף, 155 מיליון יורו הושקעו בבית מגורים ממלכתי בעיר, שנותר לא שלם. רבים מחוזי העבודות הציבוריות ניתנו לחברות סיניות, שלכאורה לא תמיד שילמו לקבלנים המקומיים.
עתירת נפט במהלך האביב הערבי, הממשלה הצליחה להשתיק את ההתנגדות לה במהלך הפגנות 2010–2012 (מהלך אשר הגדיל את הוצאותיה).
העדכון החוקתי האלג'יראי של 2016 (אנ'), הגביל את מספר הכהונות הנשיאותיות שבהן מועמד יכול לכהן לשתיים. ולמרות זאת, בותפליקה היה רשאי להתמודד לכהונה חמישית, מכיוון שהחוק לא היה רטרואקטיבי.
מאז 2005, ובמיוחד לאחר שבותפליקה עבר שבץ מוחי בשנת 2013, יכולתו לשלוט במדינה הוטלה בספק. שמועות על מותו היו נפוצות שכן הוא אושפז לעיתים תכופות, כבר לא דיבר בפומבי והצהיר מעט מאוד בכתב. בהקשר זה, חלק מן האלג'יראים ראו במועמדותו לבחירות לנשיאות 2019, שתוכננו במקור ל-18 באפריל 2019, 4 ביולי 2019 או 2020, כמשפילה.
רקע > שחיתות

חברים במשטרו של בותפליקה הואשמו בהשתתפות במעשי שחיתות במספר מקרים. בשנת 2010, סונאטרץ' (אנ'), חברת הנפט והגז שבבעלות המדינה, השעתה את כל הנהלתה הבכירה לאחר ששניים מסמנכ"לי החברה נעצרו תחת אישומי שחיתות. שר האנרגיה של אלג'יריה, צ'אקיב חליל הודיע כי נשיא החברה וכמה מן המנהלים הבכירים בה ימצאו מכאן והלאה תחת פיקוח בתי המשפט. בשנת 2013, חליל הואשם גם הוא בקבלת שוחד מחברת בת של חברת האנרגיה האיטלקית אני. לדברי אל וואטן (אנ') (עיתון עצמאי בשפה הצרפתית באלג'יריה), חיוב יתר של עבודות ציבוריות ותיאורים מטעים אודות סחורות מיובאות הם שתי הפרקטיקות הנפוצות בעזרתן הונו אנשי המשטר.
ב-26 ביוני 2018 פיטר בותפליקה את עבד אל-גאני האמל מתפקידו כראש המשטרה הארצית (DGSN), אף על פי שהיה חלק ממעגל הקרובים אליו. אירוע זה הוא קרה לאחר שאחד הנהגים של האמל הפך לחשוד בפרשיית קוקאינגייט (פרשייה בה מספר רב של בעלי כוח במשטר האלג'יראי היו שותפים לסחר והעברת קוקאין דרך גבולות המדינה). בין היתר, בעקבות הפרשייה הובאו למשפט בגין שוחד גנרל הצבא האלג'יראי, ארבעה שופטים ושני תובעים ציבוריים.
המחאות > מפגינים

מחאות אלו הן המחאות הנרחבות ביותר באלג'יריה מאז 2001. הרוב המוחלט של המוחים הוא צעירים שלא חוו במלואה את מלחמת האזרחים האלג'יראית.
תפקידן המרכזי של נשים בהפגנות היה למזער את האלימות, וסימן ניגוד חריף למחאות של 1988 שהובלו בעיקר על ידי סלפים.
המחאות > מטרות

במקור, מטרת המפגינים הייתה לבטל את מועמדותו של עבד אל-עזיז בותפליקה לכהונה חמישית, ורצו שראש הממשלה אחמד אויחיא יתפטר מתפקידו. באופן כללי, הם קראו לניקוי בית יסודי של ממשל החמולות, הידועות באופן קולקטיבי בשם le pouvoir ("הכוח").
יחד עם נסיגתו של הנשיא, המפגינים קראו יותר ויותר לדמוקרטיה, חירויות ולשלטון החוק, יעדים שמחאות רבות טוענות שאינם ממומשים ושממשיכים למשוך אלג'יראים לרחוב.
תוצאות > בריתות של קבוצות אזרחים ודיאלוג

נשים הקימו את הקולקטיב הפמיניסטי Femmes algériennes pour un changement vers l'égalité (אנ') ב־16 במרץ 2019, אשר ייסד את הכיכר הפמיניסטית הנועדה לפעול לחיזוק התפקיד הפוליטי של נשים בהפגנות. איגודי אזרחים ואנשים פרטיים יצרו את ברית Dynamiques de la société civile (אנ') (איחוד של ארגוני סחר מקצועיים, ארגוני זכויות אזרחיים ומספר בודדים בשלטון האלג'יראי) ב-15 ביוני, במטרה לתאם הצעות לארגון מחדש של המבנה הפוליטי של המדינה האלג'יראית. ב־26 ביוני מפלגות פוליטיות ו"הליגה האלג'יראית לזכויות אדם" יצרו את ברית "כוחות האלטרנטיבה הדמוקרטית" לה מטרות דומות, כולל ארגון אספה מכוננת למערכת פוליטית חדשה עם רשות שופטת הנפרדת מן השלטון המרכזית.
ב־6 ביולי, "הפורום האזרחי לשינוי", שנוצר ב-9 במרץ 2019 על ידי 70 קבוצות אזרחים, ו"כוחות השינוי" קיימו ועידה בה הציעו לקיים פאנל לדיאלוג עם הממשלה בו יתמכו בקיום בחירות לנשיאות. הפאנל בן 13 האנשים, (Instance nationale de dialog et de médiation), נוצר והובל על ידי קארים יונס. על הפאנל ועל קיום הבחירות נמתחה ביקורת רבה מצד המפגינים ומצד כוחות האלטרנטיבה הדמוקרטית, שגרסו כי כל עוד נמשכים מעצרי המפגינים מסיבות פוליטיות וכל עוד נעדרים עקרונות דמוקרטיים בסיסיים מהשלטון, לא מתקיימים התנאים המתאימים לקיום בחירות לבחירות.
קבוצות אזרחים שמו עצמם לפיקוח על מעצרם של משתתפי המחאה וקראו לשחרורם. "הרשת למלחמה נגד דיכוי" הוקמה ב־1 ביוני 2019 כדי לקרוא לשחרור אסירים שביניהם לואיזה חאנון, האישה הראשונה שהתמודדה על נשיאות אלג'יריה, והדג' גרמוול, חבר הליגה האלג'יראית לזכויות האדם. הוועדה הלאומית לשחרור עצורים (אנ') (CNLD) הוקמה ב־26 באוגוסט 2019. בסוף דצמבר, מספר שבועות לאחר הבחירות לנשיאות שבהן ניצח עבד אל-מג'יד תבון, היה ל-CNLD תיעוד של 180 מוחים אשר במעצר או אשר כבר נשפטו, ועל פי דיווחם, הם לא ראו "שום סימן" לכך שהממשלה הולכת להפסיק את מעצריה התכופים של המפגינים.
ב־25 בינואר 2020, 400 אנשים ממפלגות פוליטיות שונות וארגוני אזרחים שונים השתתפו בפגישה שאורגנה על ידי כוחות האלטרנטיבה הדמוקרטית באלג'יר. סיכום הישיבה היה לקיים ישיבה נוספת בה יקבעו השיטות והכללים המפורטים ליישום דמוקרטיזציה במהלכה יפורקו מוסדות "לא לגיטימיים" קיימים ותאורגן אספה מכוננת.
תוצאות > מוסדות ממשלתיים

ב־11 במרץ הוכרז כי הנשיא בותפליקה לא יבקש בחירות חוזרות; כי ראש הממשלה אחמד אוריה התפטר והוחלף על ידי שר הפנים נורדיין בדואי (אנ'); וכי הבחירות לנשיאות באפריל 2019 נדחו עד להודעה חדשה. מחקירות נבחרי הציבור החשודים עלה כתב אישום בנושא "שחיתות והעברות הון בלתי חוקית מעבר לים" ב-1 באפריל 2019. עלי חדאד (איש עסקים ואחד האנשים העשירים באלג'יריה, הבעלים של תאגיד הבינוי ותשתיות ETRHB) נעצר בניסיון לחצות את הגבול לתוניסיה לאחר שהנזיל 38 מיליון אירו של הון בלתי חוקי. באותו יום הבטיח בותפליקה לפרוש עם תום כהונתו, ב־28 באפריל.
ב-2 באפריל 2019 התפטר בותפליקה מתפקידו כנשיא, לאחר שהופעל עליו לחץ מצד הצבא לפרוש במידי. על פי סעיף 102 לחוקה האלג'יראית, הוא הוחלף כנשיא ביניים על ידי ראש בית הנבחרים, עבד אל-קאדר בן סאלח, שלא היה כשיר להתמודד בבחירות העוקבות. אותן, על פי חוק היה צריך לקיים תוך לא יותר מ-90 יום ממועד ההתפטרות.
הבחירות לנשיאות נערכו סופית ב־12 בדצמבר 2019, למרות ההתנגדות העממית הרחבה. מפלגת התרבות והדמוקרטיה העריכה ששיעור ההצבעה יעמוד על 8% מקהל הבוחרים, וביססה זאת על הדחייה רחבה של הבחירות בקרב העם. שיעור ההצבעה הרשמי עמד על 39.88%, כאשר עבד אל-מג'יד תבון נבחר רשמית בסיבוב הראשון עם 58.13% מהקולות הכשרים, מה שייתר את קיומו של הסבב השני בבחירות.
השפעה

בסוף השבוע שעקב להתפטרותו של בותפליקה, המפגינים בסודאן קראו לצבא לתמוך בצידם כנגד נשיא המכהן עומר אל-בשיר. למרות מצב החירום שהכריז הנשיא על מנת לטפל בהפגנות, המפגינים העלו מחאה במרחב הציבורי מחוץ למטה הראשי של הכוחות המזוינים.
תגובות > לאומי

אלג'יריה אלג'יריה: ב-5 במרץ 2019, ה"ארגון הלאומי של המוג'אהדין" (ארגון בעל השפעה רבה של חיילים ותיקים שלחמו במלחמת העצמאות של אלג'יריה) הצהיר באופן רשמי בעיתונאות כי הוא תומך במחאות, ומקונן על "העימות בין המפלגות השלטוניות לאנשי העסקים חסרי המצפון שהרוויחו באופן לא חוקי מכספי ציבור".
תגובות > בינלאומי

התגובות הבינלאומיות היו זהירות: מרבית המדינות והארגונים הבינלאומיים נמנעו מלהגיב עד 5 במרץ 2019.
האיחוד האירופי האיחוד האירופי – הנציבות האירופית קראה לכיבוד חופש הביטוי והחופש להתאגדות.
ארצות הברית ארצות הברית – מחלקת המדינה של ארצות הברית הוציעה הצהרה המבקשת מן המדינה האלג'יראית לתמוך באזרחים האלג'יראים ובזכותם למחות בצורה לא אלימה.
צרפת צרפת – ב-12 במרץ 2019 בג'יבוטי, בירך נשיא צרפת עמנואל מקרון את בותפליקה על החלטתו לא לנסות ולהיבחר בבחירות הקרובות, והחמיא לממשל האלג'יראי על תוכניתו לקיום ועידה חוקתית.
רוסיה רוסיה – סגן ראש הממשלה האלג'יראי החדש החל בסיור דיפלומטי במוסקבה, שם נפגש עם שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב, שאמר במסיבת עיתונאים משותפת ב-19 במרץ 2019 כי "מוסקבה לא מתערבת בענייני הפנים של אלג'יריה", והוסיף שבעיניו "העם האלג'יראי הוא זה שיקבע את ייעודו על בסיס חוקיהם הלאומיים הבינלאומיים."
תוניסיה תוניסיה – אף על פי שנשיא תוניסיה אל-באג'י א-סבסי הצהיר שאנשי אלג'יריה "חופשיים לבטא את דעתם על שלטונם", לא יצאה תגובה רשמית מן הממשל התוניסאי המתייחסת לאירועי המחאות. מחאות אורגנו ב-9 במרץ 2019, בהן הביעו אזרחים תוניסאים תמיכה באזרחים האלג'יראים ובמאבקם.
איטליה איטליה – ראש ממשלת איטליה ג'וזפה קונטה ייעץ להאזין ל"בקשות השינוי של החברה האזרחית" ואמר שהוא מאמין ש"אלג'יריה תהיה מסוגלת לעבור שינוי דמוקרטי המכבד את אזרחיה, ומועיל לממשל".
ראו גם

מלחמת האזרחים האלג'יראית
ההפגנות באלג'יריה (2011)
המחאות בסודאן (2018–2019)
הבו לי חירות או הבו לי מוות!

"הבו לי חירות או הבו לי מוות!", ליטוגרפיה (1876), מספריית הקונגרס
"הבו לי חירות או הבו לי מוות!" (באנגלית: !Give me liberty, or give me death) הוא ציטוט המיוחס לפטריק הנרי מנאום שנשא בוועידת וירג'יניה השנייה (אנ') ב-23 במרץ 1775, בכנסייה האפיסקופלית של סנט ג'ון (אנ') בריצ'מונד, וירג'יניה.
הנרי הצליח להפר את האיזון בין נוכחי הוועידה ושכנע את משתתפיה להעביר החלטה שתאפשר לחיילי כוחות וירג'יניה להשתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית. בין הנציגים באותה ועידה, היו נשיאי ארצות הברית לעתיד תומאס ג'פרסון וג'ורג' וושינגטון.
פרסום

הנאום פורסם בדפוס לראשונה רק בשנת 1816 בכתב העת The Port Folio (אנ'). גרסת הנאום הידועה כיום הופיעה לראשונה בביוגרפיה של פטריק הנרי, שנכתבה על ידי ויליאם וירט ב-1817, Sketches of the Life and Character of Patrick Henry. קיימת מחלוקת בין היסטוריונים האם הקרדיט על כתיבת הנאום ומילות הסיום המפורסמות הוא של הנרי או של וירט.
ביקורת וקבלה

לדברי אדמונד רנדולף, לאחר שפטריק הנרי סיים את נאומו, שררה דממה בוועידה למשך מספר דקות. תומאס מרשל (אנ') אמר לבנו, ג'ון מרשל, שהיה לימים נשיא בית המשפט העליון הרביעי של ארצות הברית, כי הנאום היה ”אחד מהנאומים הרהוטים, הנועזים והנמרצים ביותר שנישאו אי פעם”. אדוארד קרינגטון (אנ') שהאזין ליד חלון הוועידה, ביקש להיקבר באותו מקום, וב-”1810 משאלתו נענתה.”
מנסח הצהרת הזכויות של וירג'יניה (אנ'), ג'ורג' מייסון (אנ'), אמר כי: ”כל מילה שנאמרה דורשת את תשומת הלב, ושאיפותיך אינן שלך עוד כאשר הוא מתייחס אליהן.” באופן מיידי יותר, ההחלטה (אנ'), שהכריזה על התנתקות שלוש עשרה המושבות מממלכת בריטניה הגדולה, התקבלה, והנרי מונה ליו"ר הוועדה שמשימתה הייתה כעת הקמת מיליציה.
המושל מטעם בריטניה, ג'ון מאריי, דוכס דנמור (אנ'), הגיב בהשתלטות על מחסני אבק השריפה בויליאמסבורג (אנ'), וירג'יניה במהלך קרבות לקסינגטון וקונקורד.
על פי ההיסטוריון האנגלי, ברנרד מאיו (אנ'), יהיו מילותיו המדויקות של הנרי אשר יהיו, ”חוקרים, באופן מובן, הוטרדו מהאופן בו ווירט הביא לדפוס את נאום החירות או המוות של הנרי ... עם זאת ... נראה כי ביטוייו ... נצרבו בתודעת הגברים. אין ספק שרוח דברי הנואם השפיעו בעוצמה רבה ב-1775 על וירג'יניה ועל האירועים שהובילו לעצמאות אמריקה.”
משפטים דומים שנאמרו לפני אותו נאום

היו משפטים דומים שהיו בשימוש לפני נאומו של הנרי. המחזה מ-1713, Cato, a Tragedy (אנ'), מאת ג'וזף אדיסון האנגלי, היה פופולרי מאוד במושבות האמריקאיות. המחזה ידוע היטב בשל ציטוטי האבות המייסדים ממנו. לצבא הקונטיננטלי הוצג המחזה, ביוזמתו של ג'ורג' וושינגטון, בוואלי פורג' (אנ'). המחזה הכיל את השורה: ”אין זו העת לדבר על מחויבות / אלא על שלשלאות או ניצחון, חירות או מוות” (באנגלית: ”It is not now time to talk of aught/But chains or conquest, liberty or death”; מערכה שנייה, סצנה רביעית). הביטוי "חירות או מוות" הופיע גם על דגלה של המיליציה קולפפר מיניוטמן (אנ') מ-1775.
באופרה מ-1657, Artemisia (אנ'), יש אריה בשם Dammi morte o libertà ("תן לי מוות או חירות"), אם כי ההקשר כאן שונה מפני שבאריה, "חירות" לא נועדה לחופש פוליטי. אורונטה מבקשת, בסצנה הראשונה, מאמור, ההאנשה של האהבה, לשחרר אותה מקשרי האהבה או להרוג אותה מאחר שכאבי האהבה קשים מכדי לסבול אותה: ”תן לי למות או שחרר אותי / הו אהבה עיוורת, שכל כך הרבה סבל, / כל כך הרבה צרות, כל כך הרבה שלשלאות / הלב לא יכול לשאת” (באנגלית: ”Give me death or freedom / Oh blind Amor, that so much sufferings, / So much troubles, so much chains / the heart can't bear”).‏[דרוש מקור]
באורטוריה של גאורג פרידריך הנדל מ-1746, יהודה המכבי שר: ”החלט, בני, על חירות או [על] מוות” (באנגלית: ”Resolve, my sons, on liberty or death”).[דרוש מקור]
המשפט בהקשרים אחרים

ביטויים המקבילים למשפט, הופיעו במגוון מקומות אחרים:
ההמנון הלאומי של אורוגוואי, מכיל את השורה ”¡Libertad o con gloria morir!” (”חרות, או למות בגאווה!”).
ההמנון הלאומי של צ'ילה, מכיל את השורה ”Que o la tumba serás de los libres / O el asilo contra la opresión” (”היי קבר לחופשיים / או מקלט מפני הדיכוי”).
הצהרת ארברואת' (אנ'), מ-1320, היה מכתב לאפיפיור, בהקשר לעצמאות סקוטלנד, שהכיל את השורה: ”אנו נלחמים לא למען התהילה, ולא עבור העושר או הכבוד, אלא למען החירות - על זאת בלבד, באשר כל איש הגון אינו מוותר אלא בחייו בלבד”. הצהרה זו, צוטטה, בדרך כלל, כהשראה להכרזת העצמאות של ארצות הברית על ידי רבים, כולל הסנאט האמריקאי, וייתכן שהנרי ידע על ההצהרה, כשכתב את נאומו.
המוטו הלאומי של יוון הוא "חירות או מוות" (ביוונית: Ελευθερία ή θάνατος). יוון קמה במהלך מלחמת העצמאות היוונית שאירעה בשנות ה-20 של המאה ה-19, כאשר מטרת המלחמה הייתה למרוד בשלטון העות'מאני.
סיפור עממי בברזיל מספר כי ב-1822 השמיע קיסר ברזיל, פדרו הראשון, את "זעקת הנהר איפיראנגה" המפורסם, "עצמאות או מוות" (בפורטוגזית: Independência ou Morte), כשברזיל הייתה עדיין קולוניה של ממלכת פורטוגל.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, בדגלו של צבא המרד המהפכני של אוקראינה (אנ') האנרכיסטי של נסטור מאכנו באוקראינה היו הסיסמאות "חירות או מוות" ו-"הארץ לאיכרים, המפעלים לעובדים".
במרץ 1941, המוטו של ההפגנות הציבוריות בממלכת יוגוסלביה נגד חתימת ההסכם עם גרמניה הנאצית היה ”עדיף סוס מסכן מאשר לא סוס בכלל” (בקרואטית: Bolje grob nego rob).
במהלך מלחמת העצמאות של אינדונזיה, הנוער העממי (אנ') השתמש בביטוי Merdeka atau Mati ("חופש או מוות").
בנאום "ההצבעה או הכדור" (אנ'), שנאמר על ידי פעיל זכויות האדם האמריקאי, מלקולם אקס, ב-1964 בקליבלנד, אוהיו: ”זה יהיה קלפי, או שזה יהיה כדורים. זה יהיה חירות, או שזה יהיה מוות. ההבדל היחיד בקשר למוות מסוג זה - הוא יהיה הדדי” (באנגלית: ”It'll be ballots, or it'll be bullets. It'll be liberty, or it will be death. The only difference about this kind of death -- it'll be reciprocal”).
ב-2012, סין, רן ג'יאניו, סטודנט לשעבר בן 25, נשפט לשנתיים של חינוך מחדש באמצעות עבודת עונשין, בשל נאומו המקוון נגד המפלגה הקומוניסטית של סין. חולצה של רן עליה כיתוב של ”הבו לי חירות או הבו לי מוות!” בסינית, נלקחה כראיה לאשמתו החברתית.
במהלך המהפכה הצרפתית, המשפט שנהיה לאחר מכן המוטו הלאומי של צרפת, "Liberté égalité fraternité" ("חירות, שוויון, אחווה"), נכתב לפעמים כ-"Liberté, égalité, fraternité où la mort" ("חירות, שוויון, אחווה או מוות").
ראו גם

חירות, שוויון, אחווה
לקריאה נוספת

Cohen, Charles (באוקטובר 1981). "The 'Liberty or Death' Speech: A Note on Religion and Revolutionary Rhetoric". The William and Mary Quarterly. 38 (4): 702–717. doi:10.2307/1918911. JSTOR 1918911. {{cite journal}}:  (עזרה)
Nelson, Craig (2006). Thomas Paine, Enlightenment, Revolution, and the Birth of Modern Nations. New York: Viking. ISBN 978-0-670-03788-9.
Ragosta, John (2016). Patrick Henry: Proclaiming a Revolution. New York: Routledge. ISBN 978-1-317-69132-7.
Randall, William (1997). George Washington: A Life. New York: Henry Holt & Co. ISBN 978-0-8050-2779-2.
Raphael, Ray (2004). Founding Myths: Stories that Hide Our Patriotic Past. New York: New Press. ISBN 978-1-56584-921-1.
Wirt, William (1816). Sketches of the Life and Character of Patrick Henry. Philadelphia: Webster. OCLC 4519869.
הערות שוליים

↑  Hart, James D.; Leininger, Phillip (1995). The Oxford Companion to American Literature. Oxford University Press. p. 286. ISBN 9780195065480.
1 2 3 4  "Patrick Henry and His Famous Speech". Colonial Williamsburg Foundation and Rowman and Littlefield Publishers. אורכב מ-המקור ב-13 בפברואר 2015. נבדק ב-2 בפברואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה) Excerpt from Aron, Paul (2008). "John Adams". We Hold These Truths. Maryland: Rowman and Littlefield Publishers, in association with The Colonial Williamsburg Foundation. pp. 86–88.
↑  Wirt, William (1817). Sketches of the Life and Character of Patrick Henry. Philadelphia: James Webster. pp. 124.
↑  Aron, Paul (2008). We Hold These Truths. New York: Rowman & Littlefield Publishers in association with the Colonial Williamsburg Foundation. pp. 88.
↑  Henry, William Wirt (1891). Patrick Henry: Life, Correspondence and Speeches. Vol. I. New York: Charles Scribner's Sons. pp. 270.
↑  Ragosta, John (2016). Patrick Henry: Proclaiming a Revolution. New York: Routledge. p. 47. doi:10.4324/9781315776729. ISBN 978-1-317-69132-7.
↑  Cohen 1981, p. 702.
↑  "Culpepper Flags". ארכיון מ-2021-03-05. נבדק ב-2021-05-13.
↑  History about the Anthem of Uruguay (אורכב 24.03.2016 בארכיון Wayback Machine) Embassy of Uruguay in Argentina
↑  "Senate Resolution 155 – Designating "National Tartan Day"". US Congress. נבדק ב-22 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Crampton, William (1991). Complete Guide to Flags. Gallery Books. p. 57. ISBN 978-0-8317-1605-9.
↑  Barman, Roderick J. (1988). Brazil: The Forging of a Nation, 1798–1852. Stanford, California: Stanford University Press. p. 96. ISBN 978-0-8047-1437-2.
↑  Eikhenbaum, Vsevolod M. (Volin), The Unknown Revolution, 1917-1921: Book III: Struggle for the Real Social Revolution, Part II: Ukraine (1918-1921), Free Life Editions (1974), ISBN 0-914156-07-1, ISBN 978-0-914156-07-9
↑  Job, Cvijeto (15 במרץ 1992). "Requiem for a Nation". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-21 במרץ 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Padmodiwiryo, Suhario (2015). Student Soldiers: A Memoir of the Battle that Sparked Indonesia's National Revolution. Yayasan Pustaka Obor Indonesia. p. 165. ISBN 9789794619612. נבדק ב-21 במרץ 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Malcolm X: The Ballot or the Bullet". www.edchange.org. ארכיון מ-2020-07-04. נבדק ב-2020-07-16.
↑  "Chongqing Village "Liberty or Give Me Death" T shirt Is Evidence for Detention". 大河报 (בסינית). 11 באוקטובר 2012. אורכב מ-המקור ב-12 באוקטובר 2012. נבדק ב-10 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: dd308467-4418-4c94-9600-e72151f11c2b 
הביטוי הופיע כגרפיטי במהלך הפגנות הונג קונג, שהתקיימו ב-2019–2020.
לואי ריאל

לואי דייוויד רִיאֶל (באנגלית ובצרפתית: Louis David Riel;‏ 22 באוקטובר 1844 – 16 בנובמבר 1885) היה פוליטיקאי קנדי, מייסד הפרובינציה הקנדית מניטובה ומנהיגם הפוליטי של המסטיסים בשטחי הפרריה הקנדית. הוא הנהיג שתי מרידות נגד ממשלת קנדה ונגד ראש ממשלתה הראשון לאחר איחודה, ג'ון אלכסנדר מקדונלד. ריאל שאף לשמור על זכויותיהם ועל תרבותם של המסטיסים כאשר שטחי מולדתם בצפון-המערב הפכו בהדרגה לשטחי השפעה קנדיים. במשך השנים הוא הפך לגיבור עממי של דוברי הצרפתית, של הלאומנים הקתולים, של התנועה למען זכויות הילידים ושל תנועת השמאל החדש. ריאל זכה לתשומת לבם של החוקרים, יותר מכל דמות אחרת בהיסטוריה של קנדה.
מעשה ההתנגדות הראשון שלו היה מרד הנהר האדום (אנ') שהתחולל בשנים 1869–1870. הממשלה הזמנית שהוקמה על ידי ריאל ניהלה בסופו של דבר דיונים על התנאים שעל פיהם הצטרפה מניטובה לאיחוד קנדה. ריאל הורה על הוצאתו להורג של תומאס סקוט (אנ') ונמלט לארצות הברית מחשש מהעמדה לדין. למרות זאת, הוא מכונה לעיתים קרובות "אבי מניטובה". אף על פי שהוא נחשב לפושע נמלט, הוא נבחר שלוש פעמים כחבר בבית הנבחרים של קנדה, אם כי הוא מעולם לא תפס את מושבו. באותן שנים הוא היה מתוסכל מאוד מכך שהוא נאלץ לשהות בגלות על אף אמונתו ההולכת וגדלה שהוא היה הבחירה האלוהית כמנהיג וכנביא, אמונה שבהמשך תהווה את הבסיס לפעילותו. בשל אמונתו הדתית, מנהיגים קתולים שתמכו בו בעבר, התכחשו אליו בהדרגה. ב-1881, בהיותו בגלות במונטנה שבארצות הברית, הוא נשא אישה והביא לעולם שלושה ילדים.
ב-1884 נקרא ריאל על ידי מנהיגי המטיסים בססקצ'ואן כדי שישטח את טענותיהם בפני ממשלת קנדה. תחת זאת הוא ארגן כוח התנגדות צבאית שגרמה להסלמה בעימות הצבאי, המרד הצפון-מערבי (אנ') של 1885. ממשלת אוטווה עשתה שימוש במסילת הברזל החדשה שנבנתה כדי לשלוח לאזור אלפי חיילים. מהלך זה הסתיים במעצרו של ריאל ובהעמדתו לדין בעוון בגידה חמורה. לאחר שדחה מחאות ופניות רבות מהציבור, החליט ראש הממשלה מקדונלד להוציאו להורג בתלייה. בעיניהם של הקנדים צרפתים נתפס ריאל כקורבן הירואי. להוצאתו להורג הייתה השפעה מתמשכת על מהלך הרוחות בקנדה והיא גרמה לקיטוב בין הקבוצות האתניות והדתיות של האומה החדשה. אף על פי שרק מאות ספורות של אנשים הושפעו באופן ישיר מהמרד בססקצ'ואן, התוצאה ארוכת הטווח הייתה ששטחי הפרריה עברו בסופו של דבר לשליטתם של דוברי האנגלית ולא של דוברי הצרפתית. השפעה ארוכת טווח אף יותר הייתה ההתנכרות המרירה של דוברי הצרפתית ברחבי קנדה שזעמו על הדיכוי שחוו מידי בני ארצם.
המוניטין ההיסטורי של ריאל הפך זה מכבר לסוגיה מקטבת בין אלה שתיארו אותו כפנאט וכמורד מסוכן ושפוי למחצה שמרד כנגד האומה הקנדית, לבין אלו שרואים בו כמורד גיבור שלחם להגנת בני עמו דוברי הצרפתית מפני הסגת הגבול הבלתי הוגנת של הממשלה הלאומית הדוברת אנגלית. ריאל התפרסם בהדרגה כתומך של רב-תרבותיות, אף על פי שזה הוריד מחשיבות מחויבותו העיקרית כלפי עצמאותם הלאומית והפוליטית של המטיסים.
ראשית חייו

מושבת הנהר האדום (אנ') הייתה קהילה בתחומי ארץ רופרט שלהלכה נוהלה על ידי חברת מפרץ הדסון וברובה הייתה מיושבת על ידי שבטי האומות הראשונות ועל ידי מטיסים, קבוצה אתנית מעורבת של שבט הקרי (אנ'), האוג'יבווה (אנ'), הסולטו (אנ'), קנדים צרפתים, סקוטים ואנגלים.
בחבל ארץ זה נולד ב-1844 לואי ריאל, ליד ויניפג של ימינו. הוא היה הבכור מבין אחד עשר ילדים ומשפחתו הייתה משפחה מכובדת בקנה מידה מקומי. אביו, לואי ריאל האב, בנם של ז'אן-בפטיסט ריאל ומרגריט בושר, אישה מסטיסטית בת תערובת ממוצא צרפתי ומבני הצ'יפוויאן (אנ'), היה אזרח בולט בקהילה, שארגן קבוצת אנשים שתמכו בגיאום סאייר (אנ'), מטיסי שנכלא על כך שקרא תיגר על מונופול הסחר של חברת מפרץ הדסון. שחרורו בסופו של דבר של סאייר בזכות התסיסה שעוררה הקבוצה בהנהגתו של ריאל האב שמה קץ למונופול ולפיכך, השם ריאל היה לשם נודע באזור הנהר האדום. אמו של לואי ריאל, ז'ולי, הייתה בתם של ז'אן-בפטיסט לז'ימודיר ושל מרי-אן גאבורי, אחת המשפחות הלבנות הראשונות שהתיישבו בנהר האדום ב-1812. משפחת ריאל הייתה ידועה בשל אמונתה האדוקה בדת הקתולית ובקשריה המשפחתיים ההדוקים.
לואי ריאל הבן התחנך על ידי כמרים קתולים בעיר סנט בוניפס. בגיל 13 הוא עורר את תשומת לבו של הבישוף של סנט בוניפאס (אנ'), אלכסנדר טאשה (אנ'), שנהג לקדם בהתלהבות צעירים מסטיסים לתפקידי כמורה. ב-1858 דאג טאשה שריאל יחל ללמוד בסמינר הקטן של הקולג' דה מונריאל (אנ'), תחת הנהלת מסדר סנט סולפיס (אנ'). על פי עדויות מהתקופה הוא היה תלמיד מצטיין בשפות, במדעים ובפילוסופיה, אך באופן תמידי היה מצב רוחו בלתי צפוי.
ב-1864, בהגיע הידיעה על מותו בטרם עת של אביו, איבד ריאל את עניינו בלימודי הכמורה ובמרץ 1865 הוא עזב את הקולג'. לזמן מה הוא המשיך בלימודיו כתלמיד אקסטרני במנזר האחיות האפורות, אך עד מהרה הוא התבקש לעזוב בשל מקרים של הפרות משמעת. במשך שנה הוא נשאר במונטריאול, שם הוא התגורר בביתה של דודתו, לוסי ריאל. כשהוא מרושש עקב מותו של אביו, הוא השיג עבודה כפקיד משפטי במשרדו של עורך הדין המקומי, רודולף לפלאם (אנ'). באותה תקופה הוא היה מעורב ברומן כושל עם אישה צעירה בשם מארי-ז'ולי גרנון. הדברים הגיעו עד כדי כך שריאל חתם על הסכם נישואים, אך משפחתה של ארוסתו התנגדה לכל קשר שלה עם אדם ממוצא מסטיסי והאירוסים בוטלו. על רקע אכזבה זו, ובשל חוסר שביעות רצונו מעבודתו בתחום המשפטי, הוא החליט בראשית 1866 לעזוב את אזור קנדה מזרח (אנ'). אחדים מידידיו סיפרו מאוחר יותר שהוא עבד בעבודות משונות בשיקגו, שם הוא התגורר עם המשורר לואי אונורה פרשט (אנ') ובעצמו כתב שירים ברוח שירתו של אלפונס דה למרטין. באותה תקופה הוא גם הועסק לזמן מה כפקיד בסיינט פול, לפני ששב לאזור הנהר האדום ב-26 ביולי 1868.