ג'ון סנואו (רופא)
ראשית חייו והשכלתו

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא לא מאורגן בסדר כרונולוגי, ומכיל כפילויות רבות; חורג מעבר לראשית חייו והשכלתו.
סנואו היה הראשון מבין תשעה ילדיהם של ויליאם ופרנסס סנואו בביתם ברחוב נורת'. הוא הוטבל בכנסיית כל הקדושים ברחוב נורת' שביורק. אביו היה פועל שעבד בחצר פחם מקומית, ליד הנהר אוז (Ouse), במאגר שהתחדש בקביעות על ידי אספקה משדה הפחם של יורקשייר באמצעות דוברות. לימים היה חקלאי בכפר קטן בצפון יורק.
השכונה הייתה מהעניות בעיר, ועמדה לעיתים קרובות בסכנת שיטפונות בגלל קרבתה לנהר האוז. בנעוריו חווה סנואו תנאים לא סניטריים וזיהום. מרבית הרחובות בעירו לקו מבחינת ההיגיינה והנהר היה מזוהם במי נגר מכיכרות שוק, בתי קברות וביוב.
מגיל צעיר הפגין סנואו יכולת במתמטיקה. בשנת 1827, כשהיה בן 14, התקבל כחניך רפואי אצל ויליאם הארדקאסל (William Hardcastle) באזור ניוקאסל. בשנת 1832, בתקופתו כחניך בכירורגיה, נתקל סנואו לראשונה במגפת כולרה בקילינגוורת' (אנ'), כפר של כורי פחם. סנואו טיפל בקורבנות רבים של המחלה וכך צבר ניסיון. הוא הפך למתנזר מאלכוהול וניהל חיים המאופיינים בהתנזרות. בשנת 1835 חתם על התחייבות להתנזרות. סנואו היה צמחוני וניסה לשתות רק מים מזוקקים. בין 1832 ל-1835 עבד כעוזר למנתח, תחילה בברנופפילד (אנ'), מחוז דורהם, ואחר כך בגשר פטלי, וסט רידינג, יורקשייר. באוקטובר 1836 נרשם לבית הספר לרפואה הנטריאן ברחוב טחנת הרוח הגדולה, לונדון.
בשנות השלושים של המאה ה-19 היה עמיתו של סנואו בבית החולים של ניוקאסל, המנתח תומאס מייקל גרינהאו (אנ'). המנתחים עבדו יחד וביצעו מחקרים על מגפות כולרה באנגליה במשך שנים רבות.
בשנת 1837 החל סנואו לעבוד בבית החולים וסטמינסטר. הוא הוסמך כחבר בקולג' המלכותי למנתחים באנגליה ב-2 במאי 1838, סיים את לימודיו באוניברסיטת לונדון בדצמבר 1844 והוסמך כחבר בקולג' המלכותי לרופאים בשנת 1850. סנואו היה חבר מייסד של האגודה האפידמיולוגית של לונדון שהוקמה במאי 1850 בתגובה להתפרצות הכולרה בשנת 1849. עד שנת 1856 היה סנואו בין קומץ אנשי הרפואה באגודה שקיימו דיונים על הכולרה.
בשנת 1857 תרם סנואו תרומה מוקדמת - שלא הוכרה דיה – לאפידמיולוגיה, בעלון שדן בהיעדרות מרכיבים תזונתיים חיוניים בלחם כגורם לרככת.
סנואו היה בין הרופאים הראשונים שחקרו וחישבו מינונים לשימוש באתר ובכלורופורם כחומרי הרדמה כירורגיים, מה שאיפשר לחולים לעבור פרוצדורות כירורגיות ומיילדותיות תוך הפחתה ניכרת של מצוקה וכאב. הוא תכנן פרוטוקול למתן אתר לחולים בצורה בטוחה, ותכנן גם מסכה למתן כלורופורם באופן בטוח. הוא ניהל את מתן הכלורופורם למלכה ויקטוריה כאשר ילדה את שני הילדים האחרונים מתוך תשעת ילדיה, ליאופולד בשנת 1853 וביאטריס בשנת 1857, מה שהוביל לקבלה רחבה יותר של הרדמה מיילדותית. סנואו פרסם מאמר על האתר בשנת 1847 תחת הכותרת "על שאיפת אדי האתר". גרסה ארוכה יותר של מאמר זה, שכותרתה "על כלורופורם וחומרי הרדמה אחרים, פעולתם וניהולם" התפרסמה בשנת 1858.
לאחר שסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת לונדון, קיבל סנואו את תואר הרופא בשנת 1844. סנואו קבע את מרפאתו ברחוב פרית' 54 בסוהו (Frith Street) כמנתח ורופא כללי. הוא תרם למחקר ולידע במגוון רחב של בעיות רפואיות, כולל הרדמה. הוא היה חבר בחברה הרפואית של וסטמינסטר, ארגון המוקדש למחקר קליני ומדעי. סנואו נאם מספר פעמים בישיבות החברה, כתב ופרסם מאמרים. הוא התעניין במיוחד בחולים עם מחלות נשימה ובדק את השערתו באמצעות מחקרים בבעלי חיים. בשנת 1841 כתב את המאמר "על חנק ועל החייאה של ילדים שמתו לפני לידתם", מאמר הדן בתגליותיו בתחום הפיזיולוגיה של נשימה בילודים, צריכת חמצן והשפעות שינוי טמפרטורת הגוף. התעניינותו בהרדמה ובנשימה ניכרה, אם כך, מאז 1841. החל בשנת 1843 התנסה סנואו באתר כדי לראות את השפעותיו על הנשימה. שנה לאחר שהאתר הוכנס לשימוש בבריטניה, בשנת 1847, פרסם סנואו מחקר קצר שכותרתו "על שאיפת אדי האתר", מחקר ששימש מדריך לשימוש באתר. במקביל עבד על מאמרים שונים שדיווחו על ניסיונו הקליני בהרדמה, תוך שהוא מציין תגובות, נהלים וניסויים.
אף שעבד ביסודיות עם אתר כחומר הרדמה, לא רשם סנואו פטנט על כך. הוא המשיך לעבוד ולפרסם עבודות על תצפיותיו ומחקריו. שנתיים לאחר הכנסת האתר לשימוש, היה סנואו הרופא המרדים המוצלח ביותר בבריטניה. מנתחים בכירים בלונדון התייעצו עמו.
האתר הוכנס לשימוש בשנת 1847 על ידי ג'יימס יאנג סימפסון (אנ'), מיילד סקוטי. הוא הבין שכלורופורם חזק בהרבה ודורש תשומת לב ודיוק רבים יותר בעת היישום. סנואו הבין זאת לראשונה עם מותה של חנה גרינר בת ה-15 שנפטרה ב-28 בינואר 1848 לאחר הליך כירורגי שהצריך חיתוך ציפורן. ניתן לה כלורופורם על ידי כיסוי פניה בבד טבול בחומר. היא איבדה במהירות את הדופק ומתה. לאחר שחקר את מותה וכמה מקרי מוות שבאו לאחר מכן, הבין סנואו שיש להשתמש בזהירות בכלורופורם ופרסם את ממצאיו במכתב ל-The Lancet.