יחסי יפן–סינגפור
היסטוריה > בתקופה הקולוניאלית

על פי ההערכות, התושב הראשון בסינגפור ממוצא יפני הוא יממוטו אוטוקיצ'י. בשנת 1832, אוטוקיצ'י עבד כחבר צוות על סירה יפנית שנקלעה לסערה ונסחפה אל עבר האוקיינוס השקט; לאחר ניסיון כושל לחזור לביתו, בשנת 1862 הגיע אוטוקיצ'י לסינגפור והחל לעבוד שם כמתורגמן. בשנת 1867 אוטוקיצ'י נפטר ונקבר בבית הקברות היפני בסינגפור. בית הקברות היפני בסינגפור נפתח לראשונה בשנת 1891, בית קברות זה הוא בית הקברות הגדול ביותר מחוץ ליפן. שטחו של בית הקברות עומד על 29,359 מ"ר. בשנת 1987 ממשלת סינגפור הכריזה על בית הקברות היפני כגן זיכרון.
עם זאת, רוב התושבים היפנים הממוקמים בסינגפור היו מורכבים ברובם מנשים העוסקות בזנות, שלימים התפרסמו בשמן הקולקטיבי "קאראיוקי-סאן". על פי ההערכות, הזונות היפניות הקדומות ביותר הגיעו בין השנים 1870-1871; עד שנת 1889 היו 134 זונות יפניות בסינגפור. בין השנים 1895–1918, הרשויות היפניות העלימו עין מהגירתן של נשים יפניות על מנת לעבוד בבתי בושת באזורים אחרים באסיה. על פי הקונסול היפני בסינגפור כמעט כל אנשי יפן אשר גרו בסינגפור היו זונות וסרסורותיהן, או פילגשים. בשנת 1895 לא היו שום מוסדות או ארגונים ציבוריים יפניים בסינגפור חוץ מהקונסוליה היפנית (כיום השגרירות). הקונסוליה היפנית שמרה בצורה מינימליסטית על אזרחיהם וכתוצאה מכך בתי הבושת היו מכתיבים את אופייה של הקהילה היפנית בסינגפור. לצד הניצחון במלחמת סין–יפן, האסרטיביות הגוברת של המדינה היפנית הביאה שינויים במעמדם הרשמי של אזרחי יפן מעבר לים; בעקבות כך האזרחים היפנים בסינגפור השיגו שוויון משפטי פורמלי עם האירופאים. באותה שנה קיבלה הקהילה היפנית מממשלת סינגפור הרשאה רשמית על ידי הממשלה להקים בית קברות משלהם, על שתים-עשרה דונם של אדמה מחוץ לאזור העירוני; במציאות האתר כבר שימש כמקום קבורה ליפנים כבר בשנת 1888.
אך, גם עם שינויים אלה במעמדם הרשמי של אזרחי יפן בסינגפור, הקהילה עצמה נותרה מבוססת זנות. הקונסוליה היפנית ראתה זאת כדרך לפתח בסיס כלכלי יפני באזור. הרווחים שהופקו מסחר בזנות שימשו לצבירת הון ולגיוון האינטרסים הכלכליים היפניים. בזמן מלחמת רוסיה–יפן מספר הזונות היפניות בסינגפור היה גדול מ-700. עם זאת, כאשר דרום-מזרח אסיה נותקה מייבוא אירופאי בגלל מלחמת העולם הראשונה, החלו מוצרים יפניים להפוך כדרכים המחליפים את מוצרי אירופה, מה שהביא את המעבר מביסוס הכלכלה היפנית בסינגפור על זנות לקמעונאות וסחר כבסיס כלכלי של הקהילה היפנית.
סינגפור נלחמה בזנות היפנית וביטלה אותה בשנת 1921. זה היה חלק מהתכנית הממשלתית של סינגפור להפסקה של חוקיות בזנות בכל חצי האי הסינגפורי. למרות האיסור, רבים ניסו להמשיך במקצועם בחשאי; אך, ממשלת סינגפור וממשלת יפן התאמצו לצמצם את הסחר בזנות. עד שנת 1927 נותרו בערך 126 זונות יפניות עצמאיות. רובן עזבו את סינגפור או עברו לעסקים אחרים. עזיבתן הייתה במקביל לשינוי משמעותי בהרכב האוכלוסייה היפנית שם: שלל עסקים קטנים, כגוון חייטים ומספרות, שמנוהלים ברובם על ידי גברים, סגרו את עצמם כדי שיוחלפו בשכירים העובדים בחברות סחר יפניות. רק כ-14 גברים יפנים עבדו במקצועות הסחר היפני בשנת 1914, אך בשנת 1921 מספרם של העובדים עלה, ועמד על כ-1,478 עובדי סחר יפני. המעבר החד של מנהלי עסקים קטנים לעובדים בחברות מסחר יפניות בסינגפור נמשך בעשור שלאחר מכן: בשנת 1919 38.5% מהיפנים בסינגפור היו סוחרי סחורות וכ-28.0% היו עובדי חברות ובנקים, אולם עד שנת 1927, הפרופורציות בין סוחרי הסחורות לעובדי בנקים וחברות יפניות בסינגפור רק עלה בהדרגה, לאחר כמה שנים כמות הסוחרים היפניים בסינגפור עמד על כ-9.7% סוחרים לעומת 62.9% עובדי בנקים וחברות יפניות.
האוכלוסייה היפנית בסינגפור הגיעה לשיאה בשנת 1929 אך, בשנת 1933 האוכלוסייה היפנית בסינגפור נחלה ירידה משמעותית בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הנאצית בראשות אדולף היטלר. אך, האוכלוסייה היפנית בחצי האי התאוששה אט אט לאחר מלחמת העולם השנייה, כתוצאה מהפחתה בשוויו של המטבע הין היפני ותחרותיות של המוצרים היפניים בשווקים של דרום-מזרח אסיה.גם כאשר עסקים יפניים אחרים סבלו מירידות, מספר הדייגים היפנים עלה, ממספר קטן של כ-200 דייגים בשנת 1920 עד לשיא של 1,752 דייגים בשנת 1936, המהווה בין רבע לשליש מהאוכלוסייה היפנית התושבת לאורך שנות השלושים.