stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קארס (נפה)
הערות שוליים

| דגל טורקיה מפת טורקיה חלוקה מנהלית של טורקיה |
| --- | --- | --- |
| מחוז מרמרה | בלקסיר • בילג'יק • בורסה • צ'נקלה • אדירנה • איסטנבול • קירקלרלי • קוג'אלי • סקריה • טקירדא • ילובה |  |
| מחוז הים האגאי | אפיונקרהיסאר • איידן • דניזלי • איזמיר • קיטהיה • מניסה • מולה • אושק |  |
| מחוז הים השחור | אמסיה • ארטווין • ברטין • בייבורט • בולו • צ'ורום • דיזג'ה • גירסון • גימישהנה • קרביק • קסטמונו • אורדו • ריזה • סמסון • סינופ • טוקט • טרבזון • זונגולדק |  |
| מחוז מרכז אנטוליה | אקסראי • אנקרה • צ'נקירי • אסקישהיר • קאראמאן • קייסרי • קרקקלה • קרשהיר • קוניה • נבשהיר • נידה • סיוואס • יוזגט |  |
| מחוז הים התיכון | אדנה • אנטליה • בורדור • האטיי • אספרטה • קהרמאנמרש • מרסין • אוסמנייה |  |
| מחוז מזרח אנטוליה | אארי • ארדהאן • בינגל • ביטליס • אלזי • ארזינג'אן • ארזורום • האקארי • אדיר • קארס • מלטיה • מוש • טונג'לי • ואן |  |
| מחוז דרום-מזרח אנטוליה | אדיאמן • בטמן • דיארבקיר • גזיאנטפ • קיליס • מרדין • אורפה • סיאירט • שרנק |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564567005171  BnF: cb135104520 (data)  GND: 4464753-0  LCCN: n80162174  MusicBrainz: 48645dbc-cefa-4df8-86f5-9392ae04c114  VIAF: 143071118   WorldCat (עם VIAF): 143071118 
הסכם קארס
סכר מאקומבס

| --- | --- |
סכר מאקומבס והגשר
סכר מאקומבס והגשר
 מיקום:  בין מנהטן לברונקס
 סוג:  גשר, סכר 
 סוכר את:  הארלם ריבר
 תקופת הבנייה:  1814–1816 (כשנתיים)
 קואורדינטות:  40°49′41″N 73°56′02″W﻿ / ﻿40.828087°N 73.933847°W﻿ / 40.828087; -73.933847
 he
 
סכר מאקומבס (באנגלית: Macombs Dam) היה ראשית סכר ואחר כך גם גשר על פני ההארלם ריבר בין רובע מנהטן לרובע הברונקס בעיר ניו יורק. הסכר פעל בין  1814 ל-1858. מאוחר יותר הוחלף הגשר "בגשר המרכזי", ומאז 1890 ניצב במקום גשר סכר מקומבס הנוכחי.
היסטוריה > בניית הסכר

בשנת 1813, רוברט מקומב, בנו של הסוחר אלכסנדר מקומב(אנ'), ביקש רשות מבית המחוקקים של מדינת ניו יורק לבנות סכר שיוביל מים לטחנת קמח המופעלת על ידי הפרשי גאות ושפל, שייווצרו על ידי הסכר המבוקש, ועל ידי סכר נוסף שהיה בבעלות המשפחה ליד "גשר המלך" (King Bridge) בספייטי דייבל קריק. 50 אזרחים בולטים באזור, שהבינו כי מקומב ככל הנראה יקבל את האישור שביקש, פנו למועצה המשותפת של העיר בבקשה לאפשר גם בניית גשר, כחלק מהמבנה. בקשה זו נענתה, ומקומב הורשה לגבות אגרה על הגשר, שמחציתה תועבר למועצה, כדי לשמש לחינוך העניים. הסכר הוקם בשנת 1814, וקיבל את השם "סכר מאקומבס"(אנ'). סירות היו אמורות לעבור בחופשיות דרך מעבר/מחלף (lock) בסכר. הגשר הושלם בשנת 1816, שנתיים לאחר פתיחת הסכר. הסכר לעומת זאת, המשיך להציף כרי דשא במעלה הזרם, ולחסום את השייט בסירות לאורך ההארלם ריבר. המעבר/מחלף (lock) שהיה בצד הצפוני וגודלו רק 2.1 על 2.1 מ', יכול היה להעביר רק סירות קטנות, מה שהגביל את קיבולת הנהר והגביר את הסיכון לסירות.
היסטוריה > הריסת הסכר

בשנת 1839, אזרחים מקומיים שכעסו על כך שהנהר עדיין חסום וכי המעבר המוצע לאמת המים העתיקה של הקרוטון יחסום עוד יותר את הנהר, קיבלו ייעוץ משפטי ותכננו תגובה. שוב ושוב, הפליגו אל הסכר וביקשו מעבר, אך בכל פעם סורבו בטענה שהמעבר לא אפשרי. הם קיימו יומן מדוקדק של הניסיונות. ב-14 בספטמבר 1839, כוח של 100 איש בראשות לואיס ג'י מוריס(אנ'), התעמתו עם שומר הגשר בדרישת מעבר לכלי השיט שלהם. כאשר הם סורבו, אנשיו של מוריס – שהגיעו מדוברת פחם חכורה – המשיכו לפרוץ את הסכר והגשר באמצעות גרזנים, באקט של מרי אזרחי, מה שאִפשר לדוברה לעבור. הם חזרו ב-21, 22 ו-24 בספטמבר כדי להסיר עוד מהסכר. פעולותיהם נגד הסכר כמטרד ציבורי לניווט אושרו על ידי בתי המשפט, בפרשת רנוויק נגד מוריס. ויליאם רנוויק היה הבעלים של הסכר באותה עת. בית המשפט קבע שמדינת ניו יורק לא הייתה צריכה לאשר את בניית הסכר, מכיוון שנתיבי מים הניתנים לשיט הם סמכות השיפוט של הממשלה הפדרלית.
היסטוריה > בניית הגשר החליפי

ב-19 במרץ 1858, הסנאטור סמית אלי ג'וניור(אנ') הציג חקיקה בסנאט של מדינת ניו יורק המחייבת הסרת חסימות, כולל סכר מקומבס, מנהר הארלם. ב-16 באפריל 1858 חוק זה הנחה את החלפת הסכר בגשר נפתח מסתובב שינוהל על ידי ועדה של ארבעה אנשים המחולקת בין חברי שני המחוזות ווסטצ'סטר וניו יורק. כל מחוז נדרש לשלם 15,000 דולר מעלות הבנייה. עד 1861 הוסר הסכר לחלוטין והגשר הוחלף ב"סנטראל ברידג'". הגשר הזה דרש תיקונים ושינויים רבים, עקב ריקבון של רכיבי העץ. בשנת 1892 קיבלה חברת Passaic Rolling Mill Company את החוזה עבור בניית הגשר החדש, שתוכנן על ידי אלפרד פ. בולר (אנ'). מוטת הפלדה הנוכחית, נבנתה בין השנים 1892 ל-1895, בעוד שדרך רחוב 155 העילי על הוויאדוקט, נבנתה בין השנים 1890 ל-1893. שניהם עוצבו על ידי אלפרד פנקוסט בולר. גשר זה, שעדיין נקרא בעת ההיא הסנטראל ברידג', נפתח רשמית בשנת 1895, בעלות של 2,537,312 דולר. בשנת 1902 שונה שמו ל-גשר סכר מאקומבס. בשנת 1920, נבנו חיבורי רמפה חדשים בצדו המזרחי של הגשר (בברונקס), כאשר הינקי סטדיום נבנה. גשר סכר מאקומבס הוא הגשר הגדול השלישי בעתיקותו שעדיין פועל בעיר ניו יורק, ויחד עם דרך רחוב 155 על הוויאדוקט, הוגדרו בשנת 1992 על ידי הנציבות לשימור אתרים(אנ') כנקודת ציון לשימור בעיר ניו יורק.
סכר מקומבס מונצח בפארק סכר מקומבס(אנ'), שנבנה מחדש כחלק מבניית הינקי סטאדיום החדש ב-2010.
ביאורים

↑  לצפייה במיקום המדויק של האתר, שנקרא כיום גשר סכר מאקומבס ראו, כאן.
↑  לצפייה במיקומו של King Bridge, ראו כאן, במפה הראשונה - הגשר מסומן בכתום
↑  חיבור למערכת הקרוטון היה מחייב מעבר מים בצינור שיחצה את הנהר לכיוון מנהטן, דבר שהיה מוסיף קושי לחצייתו בנקודת הסכר והגשר.
↑  לצפייה באיור נע להמחשת גשר נפתח מסתובב, ראו כאן
הערות שוליים

↑  Macombs Dam Park, NYC Parks - Official Website of the New York City Department of Parks & Recreation
1 2 3 4  Edsall, Thomas Henry, 1897., History of the Town of Kings Bridge, Now Part of the 24th Ward New York city, pp. 49-53, New York, Priv. print., 1887. via Library of Congress Online Catalog
1 2 3 4  shayna, Macomb’s Dam Bridge, BridgesNYC,  March 11, 2010
1 2 3  Macombs Dam Park, NYC Parks - Official Website of the New York City Department of Parks & Recreation
↑  Lewis G. Morris, 1857, Harlem River, New York: J.D. Torrey, p. 10
↑  Gerard T. Koeppel 2000. Water for Gotham: A History. Princeton, NJ: Princeton University Press. pp. 230, 332.
↑  Macombs Dam Bridge - Historic Overview, NYC Roads.Com
↑  William Cauldwell, Lewis G. Morris's Raid: Reminiscence of His Midnight Attack on Macomb's Dam-Ruse Attended by Important Results., The New York Times, September 23, 1900
↑  Bridges - Macombs Dam Bridge Over Harlem River, New York City DOT
↑  Joyce, Joseph Asbury; Joyce, Howard Clifford 1906. Treatise on the law governing nuisances. Albany, N.Y., M. Bender & co. pp. 116, 546.
↑  Ultan, Lloyd. "Macombs Dam" in The Encyclopedia of New York City. New Haven: Yale University Press., p. 710
↑  Excitement in the Legislature (PDF). The New York Times. March 19, 1858
↑  City Items (PDF). The New York Times. April 26, 1858
↑  Reier, Sharon 2000. The Bridges of New York. New York City Series. Dover Publications. p. 85
↑  Macombs Dam Bridge - Historic Overview, NYC.Roads.Com
השלט בראשו של גשר סכר מאקומבס דהיום, שמשמר את השם הקודם של הגשר - "סנטראל ברידג'".
חלווה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  Sweet confectionery products (ОКП 91 2000), ממתקי סוכר (כולל שוקולד לבן), ללא קקאו, מגדן, מגדנאות 
 מרכיבים עיקריים:  סולת, סוכר, קמח, שמן, עמילן תירס, גרעיני חמנית, שומשום 
 
סוגי חלווה שונים בחלון ראווה באיסטנבול
חלווה היא ממתק מוצק המבוסס על שומן מן הצומח ועל סוכר. יש סוגים רבים של חלווה. בישראל פופולרית החלווה המבוססת על שמן מטחינת שומשום גולמית. לחלווה מספר מקורות גאוגרפיים, החל מפקיסטן ומאיראן ועד בלארוס ואוקראינה. בטורקיה היא נחשבת למאכל לאומי.
חלווה בשוק מחנה יהודה, ירושלים
המילה חלווה הגיעה לעברית וללשונות רבות אחרות מן הערבית, ופירושה "ממתק", מן حُلْو (מתוק). כדי לציין את החלווה ולהבדילה משאר הממתקים משתמשים דוברי הערבית בשם המלא حَلاوَة طَحِينِيَّة - "ממתק טחון".
תהליך הייצור

יצור החלווה מתחיל בקילוף גרגרי השומשום, קלייתם וטחינתם לטחינה גולמית. לאחר מכן יש לערבב את הטחינה יחד עם סירופ גלוקוז, סוכר ולעיתים גם תמצית שורש בורית רפואית, בטמפרטורה של 120 מעלות צלזיוס תוך כדי ערבול רב כיווני. בתעשייה קיימים מתקני ייצור גדולים לשימוש זה, אך ניתן לייצר חלווה באופן ידני-מסורתי. לאחר הבישול יוצקים את החלווה לתבניות ולאחר הקירור מתקבל גוש חלווה. במהלך הלישה ניתן להוסיף לחלווה רכיבים כגון פיסטוק, שקדים וקקאו.
סוגים שונים של חלווה

חלוות שומשום/בוטנים: מבוססת על טחינה גולמית, המעורבבת עם סירופ סוכר ולעיתים דבש. החומרים נקרשים יחדיו ויוצרים גוש מוצק ושומני, נוח להמסה בחום, מתפורר בקלות וקל לבציעה. זוהי החלווה הפופולרית ביותר בישראל. לרוב בוצעים אותה לאורכה, על מנת לחשוף את קווי השיש שנוצרו מערבוב השומן והסוכר. בבוכרה מכינים חלווה בוכרית מבוטנים שנקראת "לאבז".
חלוות סולת: החלווה הפופולרית בארצות המזרח, כגון פקיסטן, איראן, עיראק, והודו. מבוססת על עמילנים מסולת חיטה. השומן מוסף ממקור חיצוני, בדרך כלל שמן סויה, והסוכר מגיע מסירופ או דבש. חלוות סולת הודית נקראת סוג'י חלווה, (suji halva), חלווה מקמח חיטה נקראת אטא קה חלווה (ata ka halve).
בעיראק מכינים חלווה מקמח חיטה וסולת שמגישים עם פיתה עיראקית לפני הארוחה.
חלוות חמניות: חלווה שבה מקור השומן העיקרי הוא מגרעיני חמניות. נפוצה במדינות סובבות רוסיה, שככל הנראה ספגו את המתכון מקרבתן לטורקיה. המתכון זהה כמעט לחלוטין לחלוות שומשום.
חלוות גבינת עיזים: בלבנון ויוון נוהגים להכין חלווה מגבינת עיזים.
חלוות קורנפלור: בערב הסעודית נוהגים להכין חלווה מקורנפלור, חמאה, סוכר, הל וזעפרן.
חלוות קמח: בבולגריה, עיראק ואיראן נוהגים להכין גם חלוות קמח בתור תחליף לסולת.
חלוות אורז: באזור העיר שיראז באיראן נהוג להכין חלווה מאורז מבושל.
ממרח חלווה: חלווה בעלת מרקם כמעט נוזלי ובעל צמיגות גבוהה. קלה יחסית בסיבים תזונתיים, ועשירה עוד יותר בשומנים על מנת לשנות את מרקמה.
מגדנאות מבוססת חלווה

בתחום המגדנאות משתמשים בממרח חלווה ובחלווה קצוצה לשם הכנת מוס חלווה.
על ידי ניצול הרכות והסיביות של החלווה, ניתן לגרדה לכדי חוטים ארוכים ומסולסלים, הקרויים חלווה מסולסלת או שערות חלווה. חלווה מסולסלת משמשת לעיטור קינוחים מסורתיים במטבח המזרחי.
לגושי חלווה הנמכרים בחנויות נהוג להוסיף מרכיבים שונים, כגון בוטנים, פיסטוק, גרעינים, פיסות שוקולד ועוד, על מנת להציג את גוש החלווה כיותר מושך לעין. לעיתים תוספות אלו מייצגות קשר למקור החלווה או לאיכותה.
הערות שוליים

↑  חלווה או חלבה?, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏28 בפברואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548384105171  LCCN: sh85058523  LNB: 000330637 
גלידת חלווה
דוכן למכירת חלווה בשוק מחנה יהודה
אידה פרוינד

| --- | --- |

 לידה:  1863 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  15 במאי 1914 (בגיל 51 בערך) קיימברידג', הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  אוסטריה, בריטניה
 מקום לימודים:  גירטון קולג' 
 מוסדות:  קולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג' (1893–1913) 
 תרומות עיקריות
 חקר ההרכב הכימי (1904), ניסויים לכימיה בסיסית (1920)
 
אידה פרוינד (בגרמנית: Ida Freund;‏ 15 באפריל 1863 - 15 במאי 1914) הייתה כימאית, והאישה הראשונה בממלכה המאוחדת שהייתה מרצה לכימיה, בימים שבהם המדע הזה היה התחום של כמעט ורק גברים. היא נודעה בעיקר בזכות השפעתה על לימוד הכימיה, במיוחד אצל נשים.
היא כתבה שני ספרי לימוד, הגתה את הרעיון של אפיית מאפינים של הטבלה המחזורית, ופיתחה צינור למדידת גז.
קורות חיים

אידה פרוינד נולדה באוסטריה, ולאחר מות אמה עברה לגור אצל סבתה בווינה. לאחר מות סבתה, ב- 1881, עברה לאנגליה, לגור עם דוד שלה, הכנר לודוויג שטראוס, אשר ידוע גם בתור חבר ברביעיית יואכים והמוביל של מקהלת הַאלֶה. היא נרשמה לגירטון קולג', וסיימה בהצטיינות את הקורס להוראת מדעים באוניברסיטת קיימברידג', אף על פי שהייתה לה רמת השכלה בסיסית בלבד.
היא המשיכה למכללה ללימוד נשים של קיימברידג' כמרצה לכימיה, ושנה לאחר מכן, עברה לניונהם קולג' כמדגימה. בשנת 1890, היא קודמה להיות מרצה מן הסגל לכימיה (1890-1912), ובזאת הפכה לאישה הראשונה בבריטניה שהיא מרצה לכימיה במשרה מלאה. היא הייתה עמיתה בניונהם קולג', ולאחר מכן הפכה לחברה במועצת המכללה.
התרכזותה בלימוד השאירה לה זמן מועט למחקרים, והיא לא השלימה תואר שני או דוקטורט. היא הייתה אחראית ללימודים של תלמידיה במעבדה, אשר רובם הגיעו לאוניברסיטה עם ידע מועט בנושא, או ללא ידע בכלל. בקרב תלמידיה, היא נחשבה למורה מוערצת ומשפיעה, ולדמות יחידה במינה.
בצעירותה היא איבדה רגל בתאונת אופניים, ונעזרה במספר מקלות הליכה, רגל תותבת, ותלת-כיסא גלגלים אשר הזיזה בעזרת ידיה. הנכות וסגנון השמלות הבלתי שגרתי שלה, הפכו אותה לדמות ייחודית ובולטת בקרב עמיתיה ובני זמנה.
פרוינד הייתה פעילה פמיניסטית, אשר תמכה בזכות בחירה לנשים, והייתה בין הנשים אשר לחמו למען כניסתן לאגודה הכימית בתחילת המאה ה-20. נשים נכנסו בסופו של דבר לאגודה הכימית רק בשנת 1920, שש שנים לאחר מותה.
היא נשארה כמרצה בניונהם, עד לפרישתה עקב בריאות לקויה, בשנת 1913. מעבדת הכימיה בניונהם נסגרה עקב פרישתה, משום שבאותה תקופה סטודנטיות הורשו ללמוד במעבדות כימיה מחלקתיות באוניברסיטה. היא נפטרה ב-15 במאי 1914, בביתה שבקיימברידג', בזמן שעבדה על ספרה השני.
פרסומים

פרוינד פרסמה מאמר אחד, בשם "השפעת הטמפרטורה על הנפח המשתנה הנלווה לסתירה במקרה של מספר מלחים בריכוזים שונים", ושני ספרי לימוד:
הספר "חקר ההרכב הכימי: הסבר השיטה והתפתחותה ההיסטורית עם ציטוטים מבארים" (The Study of Chemical Composition: An Account of its Method and Historical Development with Illustrative Quotations) פורסם בשנת 1904;
והספר "הבסיס הניסויי של הכימיה: הצעה לסדרה של ניסויים הממחישים את עקרונות הכימיה הבסיסית" (the experimental basis of chemistry: suggestions for a series of experiments illustrative of the fundamental principles of chemistry), פורסם בשנת 1920, לאחר מותה. פרוינד תכננה שיהיו בספר 20 פרקים, אבל השלימה רק 10 מהם, עד למותה. הספר נערך מאוחר יותר להוצאה לאור, על ידי מספר עמיתים, כגון מארי ביאטריס תומאס, המנהלת ללימודי המדעים בגירטון קולג'. בהקדמה לספר, העורכים, א. האטשינסון ומארי ביאטריס תומאס, הציעו לכתוב "גברת פרוינד ניסתה להביא לתשומת לבן של מורות אחרות, את השקפותיה על האופן שבו תלמידים יוכלו להבין שכימיה היא מדע אשר מבוסס על ניסויים, ושפירושים לוגיים של ניסויים מובילים ישירות להכללה אשר ידועה גם בתור חוקי הכימיה."
שני ספריה נחשבו לספרי לימוד מרכזיים בלימוד הכימיה, וקיבלו שבחים רבים.
הוראה

אידה הייתה ידועה בהתעניינותה בהוראת המדעים, ובמיוחד בשיפור הלמידה של מקצוע זה בבתי ספר לבנות. באותה תקופה, בקיימברידג', בנות לא יכלו ללמוד באותן מעבדות עם הבנים, ולכן פרוינד לימדה בכיתות מיוחדות במכללת ניונהם. בנוסף, היא ארגנה סדנאות בחגים למורות. פרוינד התנסתה בשיטות לימוד שונות, כאשר המועדפת עליה היא הגישה של וילהלם אוסטוולד, שלפיה "העובדות העיקריות בכימיה באות לידי ביטוי בדיאלוג בין המורה לתלמיד". היא התעקשה שהתלמידים שלה יקראו מחקרים מקוריים, ויבחנו את התוקף של עבודות שפורסמו, גישה מהפכנית לאותה תקופה, שעליה היא קיבלה ביקורות רבות. למרות זאת, היא השאירה חותם משמעותי על שיטות ההוראה של אותה תקופה, והייתה אהודה על ידי תלמידיה.
האטשינסון ותומאס, העורכים של ספר הלימוד השני שלה, שיצא לאור לאחר מותה, תיארו את אתוס ההוראה שלה כך: "לגברת פרוינד היה פחד מניסויים חסרי מחשבה ומחשיבה מרושלת. היא הרגישה שלצורת ההוראה בלימוד המדעים יש מעט מאוד במשותף עם שיטות מדעיות אחרות, ושלדרך זו יש ערך לימודי נמוך". הם תיארו אותה כאומרת "בתור מורה, אני לא רוצה לתת לתלמידי רק קצת מידע בסיסי ושטחי, אלא גם סטנדרט שמתייחס לטבע של ההוכחות המדעיות והמשמעות של דיוק אמיתי."
היא התנגדה להיכרות של הוראת מדעים ביתית בבתי ספר לבנות כחלופה לידע מדעי בסיסי, אלא עשתה שימוש בכישורי האפייה והקולינריה שלה כדי לייצר שילוב עם שיטות לימוד מדעיות.
הוראה > קאפקייקס (מאפינים) של הטבלה המחזורית

פרוינד הייתה הבן אדם הראשון לאפות סט שלם של הטבלה המחזורית ממאפינס. היא השתמשה בהם כעזר ללימוד הנושא בכיתתה. היא יצרה טבלה מחזורית גדולה, שכל יסוד בה מיוצג על ידי מאפין, ושם היסוד והמספר האטומי כתובים בזיגוג.
בהשראת הרעיון המקורי, קאפקייקס של הטבלה המחזורית הם כיום דרך פופולרית וכיפית ללמד ולהראות כימיה באירועי בית ספר מיוחדים שנועדו לקדם מעורבות ציבורית במדע. החברה המלכותית לכימיה חגגה את ההשקה של הטבלה המחזורית הוויזואלית עם מאפינס של הטבלה, וכך עשו גם סטודנטים באוניברסיטת נוטינגהאם לרגל יום הולדתו של מרטין פוליאקוף. סרטון שמראה את העוגות האלו נכלל בסדרת הסרטונים של פרופ' פוליאקוף, שנקראת "סרטונים מחזוריים" (periodic videos). סדרת סרטונים זו נועדה להביא את הכימיה לדור חדש של סטודנטים.
מתכונים לגרסאות מודרניות של הטבלה המחזורית של אידה אפשר למצוא במגוון מקורות באינטרנט.
המצאות

פרוינד המציאה מנגנון שנקרא על שמה (צינור למדידת גז), אשר כבר לא נמצא בשימוש כיום.
הנצחה

באפריל 1998, שוחזרה המעבדה במכללת ניונהם כהנצחה לאידה, והחלו לתת במכללה את פרס אידה פרוינד. הקרן ע"ש אידה פרוינד נוסדה כדי להעלות את הסטנדרט של מרצות למדעים מדויקים דרך נתינת הזדמנויות ללמידה רחבה יותר. בנוסף, גירטון קולג' מעניק את פרס אידה פרוינד לתלמידים מצטיינים בתחומי המדעים הפיזיים.
הערות שוליים

1 2  http://www.newn.cam.ac.uk/about/history/biographies/ הביוגרפיה של פרוינד באתר מכללת ניונהם (אנגלית)
1 2  http://www.chem.qmul.ac.uk/rschg/Newsletter/NL1101.pdf עלון חדשות של החברה המלכותית לכימיה, ינואר 2011 (אנגלית)
↑  http://www.oxforddnb.com/view/article/48490 הביוגרפיה של אידה פרוינד במאגר הביוגרפיות של אוניברסיטת אוקספורד- "Oxford Dictionary of National Biography" (אנגלית)
↑  Freund, I., The study of chemical composition. An account of its method and historical development, with illustrative quotations, Cambridge, University press, 1904
↑  Freund, I., The experimental basis of chemistry; suggestions for a series of experiments illustrative of the fundamental principles of chemistry, Cambridge, University press, 1920
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261467105171  GND: 1074876881  ISNI: 0000 0000 6698 6985  LCCN: n86872674  VIAF: 67972572   WorldCat (עם VIAF): 67972572
הגורמים למלחמת העולם הראשונה

מלחמת העולם הראשונה הוצתה על ידי שרשרת אירועים שהתרחשו בעקבות רצח פרנץ פרדיננד, הארכידוכס של האימפריה האוסטרו-הונגרית ויורש העצר לכס האוסטרו-הונגרי. הרצח אירע ב־28 ביוני 1914 בסרייבו בידי גברילו פרינציפ, סטודנט בוסני סרבי. לשרשרת אירועים זו התווספו גורמים משמעותיים יותר, שכללו פוליטיקה לאומית, תרבויות, כלכלה, ורשת ענפה ומורכבת של בריתות ושיוויי משקל שהתפתחה בין הכוחות האירופיים השונים במהלך המאה ה־19, לאחר תבוסת נפוליאון בונפרטה ב־1815 וקונגרס וינה שבא אחריה. המלחמה הייתה  עולמית, ומרכזה באירופה, וגורמיה קשורים למדינות היבשת.
הסיבות לפרוץ המלחמה מורכבות, וגורמים רבים המעורבים זה בזה. לדוגמה:
מדינות אירופה רצו להתחזק ולגדול, הן בחימושן והן בשטחן ובשטח הקולוניות שלהן מעבר לים.
מערכת הבריתות המסועפת בין מדינות אירופה
ממשל מפותל ולא אחיד
עיכובים וחוסר ההבנה בתקשורת הדיפלומטית
מרוץ חימוש באירופה
תכנון צבאי מאובן ובלתי גמיש
הקטגוריות השונות של גורמי המלחמה מקבילות לגישות השונות של ההיסטוריונים ולמתודולוגיה שלהם. רוב ההיסטוריונים והפרשנים הפופולריים המסבירים את הגורמים למלחמה, כוללים בהם גורמים מיותר מקטגוריה אחת. ההבדל העיקרי בינם הוא שיש המתארים את המלחמה כתוצאה הכרחית של גורמים מסוימים, ואחרים מתארים את הסיבות לה כטעויות אומללות ומקריות.
גורמים אידאולוגיים

כמה משורשי המאבק נעוצים באידאולוגיות מסוימות שהשפיעו על ההתנהגות של הפוליטיקאים ואנשים אחרים במהלך השנים שלפני המלחמה.
גורמים אידאולוגיים > עלייתו של הרגש הלאומי

מערכת מדינות הלאום הריבוניות, שלעיתים מכונה מערכת שלום וסטפאליה, התפתחה באירופה מאמצע המאה ה־17. ניתן לראות בלאומיות או בפטריוטיזם ביטויים אידאולוגיים פופולריים של מערכת זו. כדי להבין את הסיבה שהעמים האירופאיים כמהו למלחמה ב־1914, ישנם היסטוריונים שמנסים לבחון את השורשים של האידאולוגיה הזו.
לאחר המהפכה הצרפתית, עלה נפוליאון בונפרטה לשלטון בצרפת. צבאותיו של נפוליאון כבשו במהלך המלחמות הנפוליאוניות חלקים נרחבים מאירופה והביאו לשם לא רק את השלטון הצרפתי, אלא גם את הרעיונות הצרפתיים, כמו לאומיות, מסירות ואהבה לעם וליחידה האתנית, שנעשו פופולריים יותר ויותר. נפוליאון עודד את התפשטות הלאומיות, אותה הוא ראה אצל חייליו, על מנת לשפר את מכונת הלחימה הצרפתית. העם הצרפתי החל לחוש גאווה בתרבותו ובלאומיותו, ואילו העולם ראה את הלאומיות בפעם הראשונה וראה את הכוח שהעם הצרפתי קיבל ממנה.
נפוליאון לא היה האחראי היחיד להתפשטותן של רעיונות לאומיים, אך המלחמות הנפוליאניות אכן עזרו להתפשטות של רעיונות אלה. עליית הלאומיות הייתה גם תוצאה של גורמים טכנולוגיים וכלכליים. עם העלייה בשיעור האוריינות באזורים שתחת תיעוש, השפה נעשתה לגורם מאחד חשוב יותר ויותר עבור האוכלוסייה. באותו הזמן, השפה שנעשתה סטנדרטית יותר הייתה גם יותר בלעדית.
למרות זאת, פירושה של הלאומיות היה שונה עבור קבוצות שונות. באזורים רבים הייתה הלאומיות נחלתם של אליטה קטנה מאוד, ואילו באזורים אחרים הייתה לה תמיכה עממית רחבה. הלאומיות גם הייתה חלק מאידאולוגיות פוליטיות מגוונות כמו ליברליזם, שמרנות, או אפילו סוציאליזם. אך הלאומיות על כל מלבושיה, אכן היוותה שינוי משמעותי מהמסורות הפיאודליות באירופה. באור זה ניתן לראות אותה כהשפעה מפוררת על המדינות העתיקות של אירופה, שם האריסטוקרטיה ניסתה באופן נואש לשמר את הכוח המסורתי שלה.
גורמים אידאולוגיים > דרוויניזם חברתי

לקראת סוף המאה ה־19, קם רעיון חדש מתוך הלאומיות. הגם שצורות קודמות של לאומיות הדגישו את הקהילה ואת ההגדרה העצמית, התפתחה צורה חדשה הידועה כדרוויניזם חברתי, שהדגישה את התחרות בין הקבוצות הלאומיות השונות. אידאולוגיה זו קיבלה השראה מהתאוריה המדעית של צ'ארלס דרווין, והיא השפיעה במיוחד על האליטות הפוליטיות האירופאיות. האידאולוגיה החדשה הדגישה את המאבק האלים לקיום בין "גזעים" או "לאומים", שבו החלשים יושמדו על ידי החזקים מהם. רעיונות אלה היו משפיעים ביותר. רבים מהמנהיגות הגרמנית והאוסטרו-הונגרית יראו ממלחמה עתידית, שהם ראו כהכרחית, בין ה"סלאבים" ל"תרבות הגרמנית". דרוויניזם חברתי גם השפיע על התחרות בין המדינות למושבות מעבר לים. התפשטות קולוניאלית נחשבה חשובה להבטחת הכוח הצבאי והכלכלי של האומה כנגד יריביה.
גורמים אידאולוגיים > הפוליטיקה הגרמנית הפנימית

מפלגות שמאל, בעיקר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, הגיעו להישגים גדולים בבחירות הגרמניות בשנת 1912. הממשלה הגרמנית מאותה העת עדיין נשלטה על ידי היונקרים הפרוסים שפחדו מעלייתם של מפלגות השמאל. יש שחושבים כי הם חיפשו מלחמה חיצונית באופן מכוון כדי להסיח את דעת האוכלוסייה ולהביא לתמיכה פטריוטית בממשלה. אחרים חושבים כי השמרנים הגרמנים היו אמביוולנטיים לגבי המלחמה, מכיוון שחששו שהפסד יביא להם אסון, וכי אפילו ניצחון במלחמה עשוי להרחיק מהם את תמיכת העם אם היא עתידה להיות ארוכה או קשה מדי.
גורמים מבניים או מערכתיים

כמה מהסיבות למלחמה קשורים למבנה של החברה האירופאית באותה תקופה ולצורה שבה היא פעלה.
גורמים מבניים או מערכתיים > האיחוד של גרמניה ואיטליה

בשנים שלאחר קונגרס וינה החלו מאבקים בכל אירופה בין אלה שביקשו שינוי לבין המתנגדים לו. לקראת אמצע המאה ה-19 הייתה הלאומיות לכוח ממשי. גל של תסיסה שטף את היבשת כולה בשנת המהפכות – 1848. בשנות ה־60 וה־70 של המאה ה־19 אירעו שני שינויים גדולים על המפה באירופה: האיחוד האיטלקי והאיחוד הגרמני. שתי מדינות חדשות נוצרו על בסיס הלאומיות. האיחוד הגרמני נעשה על ידי "קנצלר הברזל" של פרוסיה, אוטו פון ביסמרק, באמצעות סדרה של מלחמות מ־1864 עד 1871. תוספת זו של שני כוחות גדולים באירופה שינתה באופן יסודי את שיווי המשקל הפוליטי והצבאי ביבשת.
גורמים מבניים או מערכתיים > שינויים באוסטריה

ב־1867 שינתה האימפריה ההבסבורגית באופן יסודי את מבנה הממשלה שלה, והיא נעשתה למלכות הכפולה של אוסטריה-הונגריה. במשך מאות שנים האימפריה פעלה באופן פיאודלי, עם אריסטוקרטיה דוברת גרמנית בראשה. אולם, עם האיום מהלאומיות העולה בתוך היחידות האתניות הרבות באימפריה, החליטו מספר גורמים, בהם הקיסר פרנץ יוזף, כי יש להגיע לפשרה כדי לשמר את הכוח של האריסטוקרטיה הגרמנית. ב־1867 הוסכם על ה"אוסגלייך", שבו האליטה המגיארית בהונגריה נעשתה לשותפה כמעט שווה בממשלת האימפריה. סידור זה הגדיל באופן משמעותי את חוסר שביעות הרצון אצל רבים מבני המעמד השליט הגרמני המסורתי. כמה מהם חשבו כי מדיניות זו הייתה הרסנית לאימפריה שלהם מכיוון שהיא מנעה את שליטתם המלאה בשלטון בה. לדוגמה, היה קשה בהרבה לאימפריה ליצור מדיניות חוץ ברורה שתתאים גם לגרמנים וגם למגיארים.
בכל חמישים השנה בין 1867 ל־1914, היה קשה להגיע לפשרות מתאימות בממשל האימפריה, וכך רבים חיפשו פתרונות לא-דיפלומטיים. באותו זמן נעשתה פופולרית צורה של דרוויניזם חברתי בחצי האוסטרי של הממשלה, שהדגישה את החשיבות של המאבק הצבאי בין עמים ואת הצורך של עמים אלה בנשק כדי שיוכלו להילחם למען קיומם.
כתוצאה מכך, תמכו לפחות שני זרמי מחשבה במלחמה עם סרביה, אף שלעיתים אותם אנשים תמכו בשניהם:
כדי לפתור את הקיפאון הפוליטי, היו שחשבו כי צריך לקבל יותר סלאבים לאימפריה כדי להפחית את חלקם של האליטה המגיארית. עם יותר סלאבים, יוכלו הסלאבים הדרומיים של האימפריה להכריח פשרה פוליטית חדשה שבה הגרמנים יוכלו לעמת את המגיארים כנגד הסלאבים הדרומיים. לרעיון זה היו וריאציות אחרות, אך הרעיון המרכזי היה לפתור בעיות פנימיות על ידי כיבוש חיצוני.
פחד נוסף היה שהסלאבים הדרומיים, בעיקר תחת הנהגתה של סרביה, יתארגנו למלחמה נגד אוסטריה-הונגריה, ואפילו נגד כל התרבות הגרמנית. מנהיגים אחדים, כמו קונרד פון הצנדורף, טענו כי יש לטפל בסרביה לפני שתעשה חזקה מדי.
פלג חשוב בממשלה האוסטרו-הונגרית הונע על ידי רעיונות אלה, ולכן תמך במלחמה בסרביה הרבה לפני שהמלחמה החלה. חברים חשובים בקבוצה הזו היו לאופולד פון ברכטולד, אלכסנדר הויוס, יאנוס פון גיימס וגאקס. אף שחברים אחרים של הממשלה, בעיקר פרנץ פרדיננד, פרנץ יוזף ופוליטיקאים הונגרים רבים, לא האמינו שמאבק עיקש עם סרביה יפתור את הבעיות הפנימיות של האימפריה, הפלגים הנציים השפיעו מאוד על המדיניות הממשלתית מכיוון שהם החזיקו בעמדות מפתח.
גורמים מבניים או מערכתיים > גורמים חומריים

בתאוריה המרקסיסטית ובתאוריות היסטוריות דומות, המלחמה מיוחסת בעיקר לתלות החומרית, לכאורה, של המדינות האירופאיות המפותחות על האימפריאליזם. לפי התאוריות האלה, מדינות כמו בריטניה וצרפת יכלו לשמור על כלכלות ביתיות בריאות במהלך המאה ה־19 רק על ידי השליטה והניצול של משאבים, שווקים וטריטוריות בקולוניות שלהן. בגלל העלייה המאוחרת שלה לבימה העולמית, האימפריה הגרמנית הייתה במקום בעייתי מבחינה זו. תחרות עזה בין הכוח הכלכלי העולה הזה לבין המעצמות האחרות הייתה התוצאה ההכרחית.