stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מהפכת אוקטובר בפורטוגל
הצעדים הראשונים של הרפובליקה > שינוי הסמלים הלאומיים > ההמנון הלאומי

ב-19 ביוני 1911 הכריזה האספה החוקתית הלאומית על A Portuguesa כהמנון הלאומי, [107] [108] במקום ההמנון הישן Hymno da Carta שהיה בשימוש מאז מאי 1834, ומעמדו כסמל לאומי נכלל בחוקה החדשה. A Portuguesa הולחן בשנת 1890, עם מוזיקה מאת אלפרדו קייל ומילים מאת אנריקה לופש דה מנדונסה, בתגובה לאולטימטום הבריטי מ-1890. בגלל אופיו הפטריוטי, השתמשו בו, בשינויים קלים, מורדי המרד של 1891 בניסיון כושל להפיכה להקים רפובליקה בפורטוגל, אירוע שגרם לאיסור שירת ההמנון על ידי שלטונות המלוכה.
מאוחר יותר שונה ההמנון; הגרסה הרשמית המשמשת כיום בטקסים אזרחיים וצבאיים לאומיים ובמהלך ביקורים של ראשי מדינות זרים אושרה ב-4 בספטמבר 1957.
הצעדים הראשונים של הרפובליקה > הכרה בינלאומית

הדאגה העיקרית של הממשלה הרפובליקנית החדשה הייתה הכרה של מדינות אחרות. ב-1910, הרוב המכריע של מדינות אירופה היו מונרכיות. רק צרפת, שווייץ וסן מרינו היו רפובליקות. מסיבה זו, שר החוץ של הממשלה הזמנית, ברנרדינו משאדו, הנחה את סדר יומו תוך שמירה על זהירות יתרה, והוביל אותו, ב-9 באוקטובר 1910, להודיע לנציגים הדיפלומטיים בפורטוגל כי הממשלה הזמנית תכבד את כל התחייבויות בינלאומיות שנטל על עצמו המשטר הקודם.
מכיוון שהמרשל ארמס דה פונסקה היה עד באופן אישי לתהליך המעבר המלא של המשטר, לאחר שהגיע לפורטוגל לביקור רשמי כשהמדינה הייתה עדיין מונרכיה ועזב כשהייתה רפובליקה, אין זה יוצא דופן שברזיל הייתה המדינה הראשונה שהכירה דה יורה במשטר הפוליטי החדש של פורטוגל. ב-22 באוקטובר הכריזה ממשלת ברזיל כי "ברזיל תעשה כל מה שאפשר למען האושר של האומה הפורטוגלית האצילה וממשלתה, ולשגשוגה של הרפובליקה החדשה". למחרת הגיע תורה של ארגנטינה; ב-29 באוקטובר הייתה זו ניקרגואה; ב-31 באוקטובר, אורוגוואי; ב-16 וב-19 בנובמבר, גואטמלה וקוסטה ריקה; פרו וצ'ילה ב-5 וב-19 בנובמבר; ונצואלה ב-23 בפברואר 1911; פנמה ב-17 במרץ. ביוני 1911 הכריזה ארצות הברית על תמיכתה ברפובליקה.
פחות מחודש לאחר המהפכה, ב-10 בנובמבר 1910, הכירה ממשלת בריטניה דה פקטו ברפובליקה הפורטוגלית, כשהיא מבטאת את "המשאלה החיה ביותר של הוד מלכותו הבריטי לשמור על יחסי ידידות" עם פורטוגל. עמדה זהה ננקטה על ידי ממשלות ספרד, צרפת ואיטליה. עם זאת, הכרה דה יורה במשטר החדש הופיעה רק לאחר אישור החוקה ובחירת נשיא הרפובליקה. הרפובליקה הצרפתית השלישית הייתה הראשונה שעשתה זאת ב-24 באוגוסט 1911, יום בחירת הנשיא הראשון של הרפובליקה הפורטוגלית. רק ב-11 בספטמבר הכירה בריטניה ברפובליקה, בליווי הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, דנמרק, ספרד, ממלכת איטליה ושוודיה. ב-12 בספטמבר, הכירו בלגיה, הולנד ונורווגיה; ב-13 בספטמבר, סין ויפן; ב-15 בספטמבר, ממלכת יוון; ב-30 בספטמבר, האימפריה הרוסית; ב-23 באוקטובר, ממלכת רומניה; ב-23 בנובמבר, האימפריה העות'מאנית; ב-21 בדצמבר, מונקו; וב-28 בפברואר 1912, סיאם. בשל המתיחות שנוצרה בין הרפובליקה הצעירה לכנסייה הקתולית, האינטראקציה עם הכס הקדוש הושעתה, והכס הקדוש לא הכיר ברפובליקה הפורטוגלית עד 29 ביוני 1919.
פרויקט המפה הוורודה: תביעת הריבונות של פורטוגל על האדמות שבין אנגולה הפורטוגזית למוזמביק הפורטוגזית.
לוח הנצחה ברחוב דה ז'ניירו 31, בפורטו.
אוודוקיו סיזר אזדו גנקו, הידוע גם בשם אזדו גנקו, אחד המנהיגים העיקריים של המפלגה הסוציאליסטית הפורטוגלית, נואם בכינוס רפובליקאי בליסבון (1 במאי 1907)
שחזור אנונימי של הרוצח פורסם בעיתונות הצרפתית.
ראש הממשלה טיישיירה דה סוזה
המורדים מתאספים בכיכר רוטונדה.
הסיירת הפורטוגלית דום קרלוש הראשון שצייר ג'ובאני בטיסטה קסטנטו
מורדי הקרבונריה בכיכר רוטונדה.
במהלך המעבר דרך ליסבואה, נשיא ברזיל ארמס דה פונסקה היה עד למהפכה מספינת הקרב הברזילאית סאו פאולו (בתמונה).
מנואל השני, מלך פורטוגל
המורדים צועדים עם דגל קרבונריה בכיכר רוטונדה ב-5 באוקטובר 1910
הכרזת הרפובליקה הפורטוגלית על ידי ז'וזה רלבאש
חוק ההכרזה על הרפובליקה הפורטוגלית
Praia dos Pescadores באריסיירה, מקום עזיבתו של המלך מנואל השני לאחר מהפכת 5 באוקטובר 1910
הממשלה הזמנית של פורטוגל, 1910
דגל הרפובליקה הפורטוגלית.
ברנרדינו משאדו היה שר החוץ בממשלה הזמנית.
מלכי ספרד

שלט האצולה של מלך ספרד. על השלט מוצב כתר ספרד והוא מוקף בשרשרת המציינת שייכות למסדר גיזת הזהב הספרדי, שמלך ספרד עומד בראשו
על פי חוקת ספרד מ-1978, מלך ספרד הוא ראש המדינה של ספרד, סמל לאחדותה ולהמשכיותה, נציגה העליון של המדינה כלפי חוץ והמפקד העליון של כוחותיה המזוינים.
אף כי ספרד נוצרה כישות פוליטית אחת, אחרי נישואיהם של המלכים הקתוליים, מלכי קסטיליה ואראגון, בסוף המאה ה-15, באופן רשמי המלכים לא נשאו את התואר "מלך ספרד" אלא תארים אחרים כגון "מלך קסטיליה, לאון, אראגון".
מלך ספרד הנוכחי הוא פליפה השישי, אשר החל למלוך ב-2014.
היסטוריה

בימי הביניים היו בחצי האי האיברי מספר ממלכות נוצריות: קסטיליה, לאון, אראגון, אסטוריאס, גליסיה, נווארה, ולנסיה ועוד. עם השנים מלחמות ונישואים גרמו לאיחוד מרבית בתי המלוכה, ולקראת סוף המאה ה-14 נוצר מצב בו בחצי האי האיברי היו שלוש ממלכות קתוליות גדולות (פורטוגל, קסטיליה ואראגון), כאשר החלק הדרומי בשליטת המוסלמים.
אחרי נישואיהם של המלכים הקתוליים, פרננדו מלך ארגון ואיזבלה מלכת קסטיליה, ב-19 באוקטובר 1469, נוצרה ישות פוליטית יחידה שניתן לכנותה "ספרד", אולם שתי הממלכות המשיכו להתקיים במקביל. קרלוס הראשון, נכדם של המלכים הקתוליים ואשר מחוץ לספרד מוכר כקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ירש את שתי הממלכות ואיחד אותן, ותקופת מלכותו נחשבת לתחילת המונרכיה הספרדית.
ב-1700 מת המלך קרלוס השני ללא יורשים והוריש את הכתר הספרדי לפיליפ, דוכס אנז'ו, מבית בורבון הצרפתי, מה שהצית את מלחמת הירושה הספרדית. בסופה של המלחמה הוסכם כי פיליפ, שמלך בספרד תחת השם פליפה החמישי, ימשיך למלוך בספרד - אולם יוותר על זכותו לרשת את הכתר הצרפתי. כך החל בית בורבון למלוך בספרד.
במאה ה-19 התיר המלך פרננדו השביעי לנשים למלוך במקרה שהמלך מת ללא יורשים זכרים. עם מותו ב-1833, עלתה לכס המלוכה בתו בת ה-3 איזבלה השנייה, במקום אחיו של המלך, קרלוס מריה איסידרו, שטען לכתר הספרדי, והדבר גרם לפרוץ המלחמות הקרליסטיות בספרד. בסופו של דבר איזבלה השנייה המשיכה למלוך, עד שב-1868 התחוללה בספרד מהפכה שבעקבותיה איזבלה הודחה מכסאה ויצאה לגלות בצרפת. הפרלמנט הספרדי החליט לבחור באמדאו הראשון לבית סבויה, בנו של מלך איטליה וצאצאו של קרלוס השלישי, כמלך ספרד. אולם עקב חוסר היציבות הפוליטית בספרד אמדאו הראשון התקשה למלוך, ואחרי שנתיים בלבד החליט לנטוש את הכתר הספרדי ולשוב לאיטליה. בעקבות כך קמה הרפובליקה הספרדית הראשונה, שהחזיקה מעמד 11 חודשים בלבד, ולאחריה בית בורבון שב למלוך בספרד, במסגרת מונרכיה חוקתית בה סמכויות המלך היו מצומצמות. בשנת 1923, בעקבות הכרתו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד בשלטון העריצות של מיגל פרימו דה ריברה, התחזקה התנועה הרפובליקנית שביקשה לבטל את מוסד המלוכה. לאחר ניצחון סוחף של חזית רפובליקנית בבחירות מוניציפליות ב-12 באפריל 1931 הבין אלפונסו השלושה עשר, שהוא איבד את תמיכת העם ויצא לגלות. בכך קמה הרפובליקה הספרדית השנייה, שנמשכה עד לניצחונו של פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים הספרדית. פרנקו, שהיה מלוכני, הכריז על ספרד כמונרכיה אולם לא הכריז על עצמו או על אדם אחר כמלך. ב-1969 הוא הכריז על חואן קרלוס, נכדו של אלפונסו השלושה עשר, כנסיך ספרד וכיורשו. אחרי מותו של פרנקו ב-1975, חואן קרלוס הראשון עלה לכס המלוכה, וספרד הפכה למונרכיה חוקתית.
תוארו המלא של מלך ספרד

בנוסף לתוארו הרשמי המוענק לו על ידי חוקת ספרד, מלך ספרד נושא בשורה ארוכה של תארים, כולם סמליים וחסרי משמעות מעשית. תארים אלו משקפים את ההיסטוריה הארוכה של הכתר הספרדי, שנוצר כתוצאה מאיחודים של ממלכות היסטוריות.
תוארו המלא:
מלך ספרד, מלך קסטיליה, מלך לאון, מלך אראגון, מלך שתי הסיציליות, מלך ירושלים, מלך נווארה, מלך גרנדה, מלך טולדו, מלך ולנסיה, מלך גליסיה, מלך מיורקה, מלך סביליה, מלך סרדיניה, מלך קורדובה, מלך קורסיקה, מלך מורסיה, מלך מנורקה, מלך חאאן, מלך אלגרבה, מלך אלחסירס, מלך גיברלטר, מלך האיים הקנריים, מלך האיים והיבשת של הודו המערבית והודו המזרחית באוקיינוס
ארכידוכס אוסטריה
דוכס בורגון, דוכס ברבנט, דוכס מילאנו, דוכס אתונה וניאופטריה
רוזן הבסבורג, רוזן פלנדריה, רוזן טירול, רוזן רוסיון, רוזן ברצלונה
שליט ביסקאיה, שליט מולינה
קפטן כללי ומפקד עליון של הכוחות המזוינים, ריבון ואדון גדול של המסדר המהולל של גיזת הזהב
אדון גדול של המסדר המלכותי והמכובד של קרלוס השלישי, אדון גדול של מסדר איזבלה הקתולית, אדון גדול של המסדר המלכותי והצבאי של הרמנגילדו הקדוש, אדון גדול של המסדר המלכותי והצבאי של פרננדו הקדוש, אדון גדול של מסדר מונטסה, אדון גדול של מסדר אלקנטרה, אדון גדול של מסדר קלטראווה, אדון גדול של מסדר סנטיאגו, אדון גדול של מסדר מריה לואיסה
סמכויותיו החוקתיות של מלך ספרד

בספרד, שהיא מונרכיה חוקתית, למלך ספרד תפקיד ייצוגי וטקסי בעיקרו, וסמכויותיו של מלך ספרד מוגדרות בחוקת ספרד מ-1978.
עם קבלת הכתר וההכרזה בפני הקורטס חנרלס (הפרלמנט) על תחילת שלטונו, המלך החדש נשבע לקיים בנאמנות את חובותיו, לציית לחוקה ולחוקים ולהבטיח את הציות להם, ולכבד את זכויותיהם של האזרחים ושל הקהילות האוטונומיות.
בין סמכויותיו העיקריות:
חתימה על חוקים
כינוס הקורטס חנרלס או פיזורו והקדמת הבחירות
קיום משאל עם
הצעת מועמד לראשות הממשלה, מינויו ופיטוריו
מינוי חברי הממשלה ופיטוריהם, באישור ראש הממשלה
הוצאת צווים שאושרו בממשלה, מתן משרות אזרחיות וצבאיות והענקת אותות כבוד
הפיקוד העליון על הכוחות המזוינים
מתן חנינות
הסמכת שגרירי ספרד וקבלת כתבי האמנה של שגרירים זרים
חתימה על חוזים בינלאומיים
הכרזת מלחמה או חתימה על הסכם שלום, באישור מראש של הקורטס חנרלס
אף על פי ששלכאורה פעולות אלה הן בסמכות המלך, למעשה הן מתבצעות לפי בקשת הממשלה או הפרלמנט, ללא שהמלך מפעיל שיקול דעת עצמאי בנושא. בחלק מהמקרים הדבר מעוגן בחוקה עצמה, ובחלק במוסכמה חוקתית. כך למרות שכביכול המלך יכול שלא לחתום על חוק שעבר בפרלמנט, מעולם המלך לא סירב לחתום על חוק. כאשר הועלתה בתקשורת האפשרות שחואן קרלוס יסרב לחתום על החוק המאפשר נישואים חד מיניים, כפי שעשה ב-1990 המלך הבלגי בודואן עם חוק בנושא הפלות, הוא דחה את הספקולציות באומרו: "אני מלך ספרד, לא מלך בלגיה".
אם המלך קטין או שנבצר ממנו למלוך מסיבות שונות (כגון מחלה), חלק מסמכויותיו מועברות לעוצר אשר פועל בשמו של המלך. העוצר יהיה בדרך כלל אחד מהוריו של המלך (במקרה של מלך קטין) או יורש העצר או אחד מבני משפחת המלוכה הבגירים (במקרה של נבצרות).
סדר ההורשה

על פי חוקת ספרד, ירושת הכתר היא על פי עקרון הבכורות כאשר זכרים קודמים לנקבות, כלומר: בעלי קרבת הדם הקרובה ביותר למלך קודמים לאלו עם קרבת דם רחוקה יותר; מבין אלו שיש להם אותה קרבת דם (כגון אחים ואחיות), הזכרים קודמים לנקבות, ואם הם מאותו מין - הבכור קודם לאחיו הצעירים ממנו.
יורש העצר למלך נושא את התואר נסיך אסטוריאס. עם מותו של המלך, יורש העצר הופך באופן אוטומטי למלך.
נישואין אינם שוללים זכות ירושה פרט למקרים בהם המלך והקורטס חנרלס שניהם אסרו במפורש על היורש נישואין עם אדם ספציפי. במקרה כזה היורש וצאצאיו מאבדים את זכות הירושה ומוצאים מסדר ההורשה.
אחרי הולדת לאונור, נסיכת אסטוריאס, בתו הבכורה של פליפה השישי, מלך ספרד, הועלתה דרישה לשנות את החוקה כך שלא תפלה בין זכרים לנקבות בסדר ההורשה, ולאונור תשמור על מקומה בסדר ההורשה גם אם ייוולדו לה אחים זכרים.
רשימת מלכי ספרד > בית טראסטמרה > המלכים הקתוליים

פרננדו השני מאראגון ואיזבלה הראשונה מקסטיליה (1492–1516)
רשימת מלכי ספרד > בית הבסבורג

קרלוס הראשון (23 בינואר 1516 – 16 בינואר 1556)
פליפה השני (16 בינואר 1556 – 13 בספטמבר 1598)
פליפה השלישי (13 בספטמבר 1598 – 31 במרץ 1621)
פליפה הרביעי (31 במרץ 1621 – 17 בספטמבר 1665)
קרלוס השני (17 בספטמבר 1665 – 1 בנובמבר 1700)
רשימת מלכי ספרד > בית בורבון

פליפה החמישי (16 בנובמבר 1700 – 14 בינואר 1724)
לואיס הראשון (14 בינואר 1724 – 31 באוגוסט 1724)
פליפה החמישי (שב לשלטון) (6 בספטמבר 1724 – 9 ביולי 1746)
פרננדו השישי (9 ביולי 1746 – 10 באוגוסט 1759)
קרלוס השלישי (10 באוגוסט 1759 – 14 בדצמבר 1788)
קרלוס הרביעי (14 בדצמבר 1788 – 19 במרץ 1808)
פרננדו השביעי (19 במרץ – 6 במאי 1808)
קרלוס הרביעי (שב לשלטון) (6 במאי 1808)
רשימת מלכי ספרד > בית בונפרטה

חוסה הראשון (6 ביוני 1808 – 11 בדצמבר 1813)
רשימת מלכי ספרד > בית בורבון (שיבה ראשונה לשלטון)

פרננדו השביעי (11 בדצמבר 1813 – 29 בספטמבר 1833)
איזבלה השנייה (29 בספטמבר 1833 – 30 בספטמבר 1868)
רשימת מלכי ספרד > בית סבויה

אמדאו הראשון (2 בינואר 1871 – 11 בפברואר 1873)
רשימת מלכי ספרד > בית בורבון (שיבה שנייה לשלטון)

אלפונסו השנים עשר (29 בדצמבר 1874 – 25 בנובמבר 1885)
אלפונסו השלושה עשר (17 במאי 1886 – 14 באפריל 1931)
רשימת מלכי ספרד > בית בורבון (שיבה שלישית לשלטון)

חואן קרלוס הראשון (22 בנובמבר 1975 – 19 ביוני 2014)
פליפה השישי (מ-19 ביוני 2014)
הערות שוליים

↑  Don Juan Carlos, sobre el matrimonio gay: 'Soy el Rey de España y no el de Bélgica', El Mundo, 13 de mayo de 2005 (בספרדית)
| מלכי ספרד |
| --- | --- | --- |
| המלכים הקתוליים | פרננדו השני ואיזבלה הראשונה |  |
| בית הבסבורג | פליפה הראשון • קרלוס הראשון • פליפה השני • פליפה השלישי • פליפה הרביעי • קרלוס השני |  |
| בית בורבון | פליפה החמישי • לואיס הראשון • פליפה החמישי • פרננדו השישי • קרלוס השלישי • קרלוס הרביעי • פרננדו השביעי • קרלוס הרביעי |  |
| בית בונפרטה | ז'וזף בונפרטה |  |
| בית בורבון (שיבה ראשונה) | פרננדו השביעי • איזבלה השנייה |  |
| בית סבויה | אמדאו הראשון |  |
| בית בורבון (שיבה שנייה) | אלפונסו השנים עשר • אלפונסו השלושה עשר |  |
| בית בורבון (שיבה שלישית) | חואן קרלוס הראשון • פליפה השישי |  |
דיוקן החתונה של המלכים הקתוליים, 1469
הכתר הספרדי
חדר כס המלכות בארמון המלוכה שבמדריד
שלט האצולה הגדול והמלא של מלכי ספרד מימי המלך קרלוס השלישי ועד לנפילת המלוכה ועליית הרפובליקה השנייה.
יצחק חיים קסטיליוני

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  25 במרץ 1840 טריאסטה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  4 בספטמבר 1911 (בגיל 71) רומא, ממלכת איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  טריאסטה 
 שפות היצירה:  איטלקית, עברית 
 
הרב פרופ' יצחק חיים (ויטוריו) קסטיליוני (באיטלקית: Vittorio (Hayyim) Isacco Castiglioni; ‏ 25 במרץ 1840, אדר ה'ת"ר, טריאסטה - 1911, ה'תרע"א, רומא) היה רב, משורר ומתמטיקאי איטלקי, כיהן כרבה הראשי של רומא והסמכות הרוחנית הראשית של יהדות איטליה בין השנים ה'תרס"ג-ה'תרע"א (1903-1911). תרגם את המשנה לאיטלקית.
תולדות חייו

נולד בטריאסטה, אז בתחומי האימפריה האוסטרית, למשה חי דוד ואניטה (לבית קמפוס) קסטיליוני. למד את לימודיו התורניים אצל הרבנים שמואל דוד לוצאטו (שד"ל) ושבתי אלחנן טריוס. וכן למד מקרא בעיון אצל הרב משה יצחק אשכנזי. הוסמך ב-1861. למד מתמטיקה, ועסק בחינוך ובהוראת מתמטיקה בטריאסטה במשך כ־30 שנה, והגיע לדרגת פרופסור. במקביל, כיהן כסגן הרב של טריאסטה. בשנת 1903 התמנה לרבה של רומא. כשנה לאחר מכן, נחנך בית הכנסת הגדול של רומא, בהשתתפות מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי. בתפקיד זה כיהן כשמונה שנים, עד לפטירתו בשנת ה'תרע"א (1911).
הרב קסטיליוני תמך בשריפת מתים, וקיים את זה על עצמו: לאחר פטירתו, גוויתו נשרפה, ואפרו נקבר בבית-עלמין בעיר הולדתו, טריאסטה.
משפחתו

נשא לאשה את אנריצ'טה לבית בולפיו. נפטרה בגיל צעיר. ממנה נולדו לו שלושה בנים:
פרופ' ארטורו קסטיליוני - רופא ומרצה לרפואה באוניברסיטת ייל.
קמילו קסטיליוני (אנ') - בנקאי, איש עסקים ואיל הון. מבעלי מפעל המנועים BMW. ניסה לשכנע את בניטו מוסוליני להישאר נייטרלי במלחמת העולם השנייה. ממקורבי שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו
אנטוניו.
כשלוש שנים לאחר פטירת אשתו הראשונה, נשא את ג'וליה לבית סונינו, ממנה נולדו בניו אוגוסטו וד"ר מרצ'לו.
חיבוריו

הוציא לאור תרגום של המשנה לאיטלקית, עם פירוש משלו.
נזמי הזהב - 126 (נזמי הזהב בגימטריה) שירים. פרנקפורט דמיין, ה'תרס"ז.
בשנת 1890 הוציא לאור את שיריה של רחל מורפורגו בשם עוגב רחל, בתוספת מאמרים על תולדות המחברת, על השירה העברית באיטליה ועל מעמד האשה ביהדות.
יד שד"ל - תולדות מצבתו של שד"ל בפדובה, כולל תוספת לספרו הדקדוקי של שד"ל. קרקוב, 1895.
פאר האדם - "מחקרים על בריאת האדם ועל ישוב הארץ לפי ספורי התורה ולפי דעות חכמי הטבע" קרקוב, 1892.
תפילות ישראל כמנהג האשכנזים - בעברית ובאיטלקית.
מעמד הר סיני - קובץ המבאר את אמונת הייחוד הישראלית, והשפעתה על העולם. קראקא תרנ"ו.
ערך את הספר דבר שמואל - מאגרותיו של הרב שמואל חיים לולי (שחבד"ל).
הערות שוליים

↑  הקדמה ל"נעים זמירות שמואל"
↑  הקדמת הרב משה יצחק אשכנזי לספרו 'הואיל משה' לספר תהלים: "ב"ה היום יום טו"ב לחדש אב שנת התר"ל, החילותי לכתוב הערות אלה על ספר תהלים אחרי למדי בו עם תלמידי ידידי נפשי כמהה"ר יוסף מעובדיה וכמהה"ר יצחק חיים קסטיליוני וכמהה"ר יצחק מיוניקא".
↑  דוד מלכיאל, טכנולוגיה ותרבות בעניין שרפת המתים: ניתוח היסטורי ופנומנולוגי, איטליה י, תשנ"ג, עמ' נט (מידע בקטלוג רמב"י)
↑  ש. מנור, קסטיליוני נגד טיטו, מעריב, 30 בינואר 1953.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: - | הרב הראשי לרומא | הבא: מרדכי רפאל חיים הכהן |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259548305171  GND: 14302213X  ICCU: SBLV145239  ISNI: 0000 0001 0797 3815  LCCN: n2001055476  NKC: zmp2017970184  NTA: 299312267  VcBA: 495/4302  VIAF: 16571740   WorldCat (עם VIAF): 16571740 
ערך זה הוא קצרמרבנושא איטלקים ובנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המכתש הגדול (באר שבע)

| --- | --- |

פארק המכתש הגדול (מחצבה) בבאר שבע, ספטמבר 2023
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  באר שבע
 שכונה:  שכונה ד'
 קואורדינטות:  31°15′39″N 34°47′22″E﻿ / ﻿31.26091°N 34.78941°E﻿ / 31.26091; 34.78941
  (למפת באר שבע מוגדלת) המכתש הגדול(למפת באר שבע רגילה) המכתש הגדול(למפת צפון הנגב רגילה) המכתש הגדול(למפת צפון הנגב מוגדלת) המכתש הגדולhe
 
"המכתש הגדול" הוא שקע, ששימש כמחצבה, הממוקם בתחומי העיר באר שבע, ובו חשופים סלעים ששקעו בגדה של קניון באר שבע-עזה הקדום. המכתש ממוקם באזור שכונה ד' ובתוכו פעלה בתקופה העות'מאנית מחצבה, אשר סיפקה את חומרי הגלם לבניית מבנים רבים בעיר העתיקה של באר שבע.
ב-2023 שוקמה המחצבה שהייתה נטושה, לפארק ססגוני ופעיל, תוך שמירה על הערכים ההיסטוריים הקיימים בה. הפארק חולק לשלושה אזורים מרכזיים, "טבעת ירוקה" (טיילת) במפלס העליון, "טרסות פעילות" למתקני כושר, מתקני משחק וטראסת נדנדות ו"גני המחצבה הפנימיים".
מיקום

המכתש מגיע לעומק של 15 מטר, רוחבו 200 מטר ושטחו כ-30 דונם. המכתש מתוחם ברחובות יהודה הלוי, בר גיורא ורבי עקיבא הנמצאים בשכונה ד' בבאר שבע.
במכתש חשופים סלעים ששקעו בתוך קניון קדום שהשתרע לאורך של כ-100 ק"מ לפחות, מעבר הירדן של ימינו (וייתכן שאף מאזור ערב) עד שנשפך לים התיכון בין בארי לסעד. הקניון הגיע לעומק של 1.5 ק"מ באזור שפכו לים. הקניון ניקז את חלקים מעבר הירדן ומזרח הנגב ומכתש המחצבה חצוב לתוך המקום בו השתרעה הגדה הצפונית של הקניון. מעריכים כי עומקו באזור באר שבע היה כ-275 מטרים ורוחבו כ-3 קילומטרים.
פיתוח כפארק עירוני

בעקבות ממצאים גאולוגיים רבים שנמצאו במכתש יזמו בסוף שנות ה-80 צוות עבודה שכלל את: החברה להגנת הטבע, מהנדס העיר בעיריית באר שבע והמחלקה לגאולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון. תוכנית לפיה יקימו במקום פארק גיאו-בוטני שיהווה מבט אל עברה הגאולוגי וההיסטורי של בקעת באר שבע, תכנון שחודש בשנת 2020
בשלהי שנות ה-80, בוצע שיקום חלקי של האתר בתרומת קהילת יהדות מונטריאול, והקרן לשיקום מחצבות במסגרתו הוקם במקום אמפיתיאטרון קטן אך המקום נותר מוזנח.
בשנת 2013 יזמו קרן ברכה ועיריית באר שבע תחרות אדריכלים בינלאומית לעיצוב פארק עירוני במקום, ופנו לשלושה משרדי אדריכלים. לאחר שהתכנסו כל הצוותים, הוחלט לחבר בין כל המוזמנים לתחרות ולהקים צוות בינלאומי אחד שיעבוד על הפרויקט.
בדצמבר 2020 החלו העבודות להקמת הפארק, העבודות להקמתו בוצעו בשיתוף פעולה בין הקרן לשיקום מחצבות, עיריית באר שבע והחברה הכלכלית לפיתוח באר שבע. ב-2023 נפתח הפארק כפארק עירוני.
פארק המכתש החדש

הפארק מציג את המחצבה לאורך ההיסטוריה שלה, כחלק בבניית באר שבע בתקופה העות'ומנית, תוך שימור השכבות ההיסטוריות במקום. הפארק מחולק לשלושה אזורים מרכזיים:
טבעת ירוקה - נמצאת במפלס העליון ומהווה מעטפת ירוקה ומעבר אל תוך הפארק. טיילת היקפית המאפשרת מבט אל פנים המחצבה.
טרסות פעילות - סדרה של 3 גנים מוצלים בפרגולות תותים ומשמשים למתקני כושר, מתקני משחק וטראסת נדנדות הצופה למרחבי הפארק.
גני המחצבה הפנימיים - מחולקים לגנים: מטע, נווה מדבר עירוני, אזור המחצבה הביזנטית המשמש כמוקד היסטורי, טיילת לאורך קיר החציבה המאפשרת מבט ולימוד על שכבות הסלע ובריכה אקולוגית. למרגלות קיר החציבה ערוץ ניקוז המדמה וואדי קטן.
מבנה וממצאים

במכתש ניתן למצוא שלושה סוגי סלעים:
אבן חול גירית מתצורת פלשת – אבן קלה ופריכה הנוטה להתפורר.
אבן גיר עשירה במאובנים (בעיקר שברי קונכיות ומעט חלקי אלמוגים) מתצורת פטיש – סלע קשה, כהה ואיכותי יותר משני האחרים.
אבן חול גירית-קרטונית בהירה מתצורת פטיש – סלע בהיר ורך יחסית ממנו עשויות רוב קירות המחצבה.
הערכות הן שאבן הכהה הורבדה בקרבת חוף הקניון כאשר היה מוצף במי ים, גושים גדולים של האבן הכהה גלשו לכיוון מרכז האגן ושקעו לתוך משקעי האבן הבהירה. השכבות הגאולוגיות הנחשפות במקום מהוות עדות לקניון קדום שנוצר לפי הערכות לפני כ-6 מיליון שנה. בו המחצבה מוקף צוקים תלולים בכיוון מערב, דרום ומזרח. בדופן הדרומית נמצאת מערה קטנה שהיוותה מכרה אבן תת-קרקעי, השבילים היורדים למחצבה תלולים.
תמונת פנורמה של המכתש; ניתן לראות את הכניסה למערה מצד ימין
שימושים

בשנים 1900–1917 הקימו העות'מאנים מחצבה במכתש, וחצבו בו אבני בניין לבניית רוב בתי האבן הראשונים בעיר העתיקה של באר שבע. המחצבה המשיכה לפעול אף בתקופת המנדט הבריטי, אולם עם כיבוש העיר באר שבע הכרייה ככל הנראה נפסקה.
לאחר קום המדינה, השתנו שיטות הבנייה ולכן לא היה צורך באבן מהמחצבה. בתקופה זו הפך אזור ה"מכתש" למטווח ירי של תושבי העיר. ייתכן כי עוד לפני הטורקים, הבינו הביזנטים שאכלסו את בקעת באר-שבע במאות הרביעית – השביעית, את איכות האבן המצויה במכתש, וחצבו בו כדי לבנות מבנים.
גלריה

הקניון הקבור
אזור המחצבה, 2019
לקריאה נוספת

אילן גל פאר, המחצבה: חלון אל הקניון הקבור, אריאל 80-79 (באר שבע ואתריה), בעריכת גדעון ביגר ואלי שילר, הוצאת ספרים אריאל, ירושלים, 1991, עמ' 129–130.
עמיר אידלמן וליאור אנמר, אתרים גאולוגיים בישראל, 2014, עמ' 233–238.
הערות שוליים

↑  עמיר אידלמן וליאור אנמר, אתרים גאולוגיים בישראל, עמ' 236
↑  מנור בראון, אואזיס במחצבה: פארק עירוני יוקם במכתש הנטוש של באר שבע, באתר Xnet‏, 16 ביולי 2020
↑  עודד בר-מאיר, הבור השחור של באר שבע, באתר mynet‏ באר שבע, 8 בדצמבר 2009
↑  עודד בר מאיר, טיילת, פארק ונווה מדבר: מחצבת המכתש בבאר שבע תהפוך לאטרקציה תיירותית, באתר mynet‏ באר שבע, 23 בדצמבר 2020
↑  עמיר אידלמן וליאור אנמר, אתרים גאולוגיים בישראל, עמ' 233-234
↑  ישנן עדויות ארכאולוגיות במחצבה לטכניקות השונות של החציבה. באמצעות תצפיות אלו, ניתן לשער שהחציבה במקום התרחשה בשתי תקופות שונות.
גסטון (היפה והחיה)
הופעות > סרטים > היפה והחיה (סרט, 1991)

גסטון נראה לראשונה באמצע בשיר פתיחת בסרט "Belle", כשנרמז על כך כי זה עתה הוא חוזר ממסע ציד. בשיר, גסטון מצהיר בפני לה-פו, עוזרו הנאמן ועושה דברו, על כוונתו לשאת את בל לאישה. לאחר מכן, גסטון נפגש עם בל, אבל דיבוריו ודעותיו על קריאת ספרים ועצמאיותן של נשים גורמים לבל להיגעל ולהסתייג ממנו, והיא חוזרת הביתה בעודה משאירה אותו מאוכזב נוכח כישלונותיו לחזר אחריה. למחרת, עם זאת, גסטון מארגן חתונה מחוץ לביתה של בל בניסיון לכפות עליה להינשא לו, אך בעודו מעיר שוב הערות סקסיסטיות על נשים, בל משפילה אותו כשגורמת לו למעוד אל תוך שלולית בוץ גדולה. זועם ומושפל, גסטון נשבע ללה-פו לשאת את בל לאישה בכל מחיר.
מאוחר יותר, במהלך סופת שלג, מוריס מתפרץ בפתאומיות אל הטברנה המקומית ומזהיר את תושבי הכפר מפני חיה מפלצתית אשר כלא את בל כאסיר בטירתו. במחשבה שהוא מדבר שטויות, תושבי הכפר זורקים אותו מן הטברנה, אך גסטון מבין כי הוא יכול להשתמש בטענות השערורייתיות של מוריס לטובתו. הוא משחד את בעל בית המשוגעים המקומי, מסייה ד'ארקו, על מנת שיאיים לזרוק את מוריס לבית המשוגעים על מנת ללחוץ על בל להינשא לו. עם זאת, הם מגלים כי מוריס שוב נעלם. כאשר בל חוזרת עם מוריס מהטירה, היא מגלה כי גסטון מחכה לה שם. גסטון מצווה לקחת את אביה אל בית המשוגעים, אך מציע לבל כי מוריס ישוחרר לחופשי בתנאי שהיא תינשא לו. מזועזעת ונגעלת, בל מסרבת, אך לעומת זאת מצליחה להוכיח את טענותיו המטורפות של אביה, לכאורה, על חיה המתגורר בטירה ענקית ביער באמצעות המראה הקסומה שהחיה נתן לה. גסטון מבין כי בל מאוהבת בחיה, ובזעמו על כך שבל התאהבה בחיה "מפלצתית" לכאורה על פניו, הוא מצווה לכלוא את בל יחד עם מוריס. לאחר מכן, גסטון מעודד את שאר תושבי הכפר לצאת ולבצע לינץ' בחיה.
במהלך הקרב בטירתו של החיה, גסטון עוקף את הקרב שנוצר בין תושבי הכפר לבין משרתי הטירה ומתעמת עם החיה לבדו באגף המערבי. כאשר החיה אינו מגיב להתגרותיו של גסטון בו, לאחר שאיבד את רצונו לחיות מאז עזיבתה של בל (על מנת להציל את אביה האבוד, שחיפש אותה), גסטון משתמש בחתיכה מן אחד מהפסלים שעל צריחי הטירה כפגיון מאולתר על מנת לנסות להרוג את החיה. החיה, לעומת זאת, חוזר לכוחו כשהוא רואה את בל חוזרת לאחר שברחה מהמרתף בו נכלאה, ומכריע את המאבק בינו לבין גסטון למאבק שקול.
גסטון מבין כי הוא אינו יכול להסתמך רק על כוחו בלבד כדי להרוג את החיה, ובמקום זה מתחיל להתגרות בו כדי בטענה כי בל לעולם לא תאהב מפלצת. בתגובה, החיה מכריע את גסטון וכמעט שהורג אותו, אך לבסוף חס על חייו ומצווה עליו לעזוב ולא לשוב לעולם. עם זאת, כאשר גסטון רואה את החיה חובק את בל, הוא נחוש שוב להרוג את יריבו אחת ולתמיד, ודוקר את החיה מאחור עם פגיון. החיה מניף את זרועו לאחור בכאב, מה שגורם לגסטון לאבד את שיווי משקלו וליפול אל מותו.