stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוזיאון הזואולוגי של מוסקבה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון טבע
 מיקום:  טברסקוי ראיון 
 מדינה:  רוסיה 
 מבקרים בשנה:  150,000
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1791
 תאריך פתיחה רשמי:  1791 
 קואורדינטות:  55°45′21″N 37°36′32″E﻿ / ﻿55.7558°N 37.6089°E﻿ / 55.7558; 37.6089
 zmmu.msu.ru
  (למפת מוסקבה מוגדלת) המוזיאון הזואולוגי של מוסקבה(למפת מוסקבה רגילה) המוזיאון הזואולוגי של מוסקבה
 
המוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת מוסקבה (רוסית: Зоологический музей Московского государственного университета) הוא מוזיאון לזואולוגיה הממוקם במוסקבה, בירת רוסיה, השני בגודלו ברוסיה (אחרי המוזיאון לזואולוגיה של המכון הזואולוגי של האקדמיה הרוסית למדעים הממוקם בסנקט פטרבורג) וה-12 בגודלו בעולם.
היסטוריה

המוזיאון הוקם בשנת 1791 כמוזיאון להיסטוריה של הטבע. בין השנים 1806–1807 קוטלגו אוספי המוזיאון על ידי יוהאן פישר פון ולדהיים, מנהל המוזיאון באותה עת. בשנות ה-20 של המאה ה-19 הופרדו האוספים הזואולוגיים מיתר אוספי המוזיאון, וקטלוג נפרד של אוספים אלה פורסם בשנת 1822.
בשנת 1861 הפך אוסף הזואולוגיה למוזיאון אוניברסיטאי עצמאי. האוסף נפתח לציבור הרחב בשנת 1866 (קודם לכן שימש חוקרים בלבד).
בין השנים 1898-1902 הוקם המבנה הנוכחי המשמש את המוזיאון. בשנת 1930, עם יסוד הפקולטה לביולוגיה באוניברסיטת מוסקבה הפך המוזיאון לחלק מהאוניברסיטה.
הערות שוליים

| מוסקבה |
| --- | --- | --- |
| תולדות מוסקבה | נסיכות מוסקבה • הקרב על מוסקבה • מוסקבה החדשה |  |
| ממשל ופוליטיקה | ראש עיריית מוסקבה (1991 • 1996 • 1999 • 2003 • 2013 • 2018 • 2023 • 2028) הדומה העירונית של מוסקבה (1993 • 1997 • 2001 • 2005 • 2009 • 2014 • 2019) • בית עיריית מוסקבה • הבית הלבן • בניין הדומה • בניין גוסטרוי • בניין משרד החוץ |  |
| מחוזות מוסקבה | מחוז מרכז • מחוז צפון • מחוז צפון מזרח • מחוז מזרח • דרום מזרח • מחוז דרום • מחוז דרום מערב • מחוז מערב • מחוז צפון מערב • מחוז זלנוגרד • מוסקבה החדשה • טרויצק |  |
| השכלה ותרבות | האוניברסיטה הממלכתית • הספרייה הממלכתית • פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה • התזמורת הפילהרמונית • VGIK |  |
| מוזיאונים | המוזיאון ההיסטורי הממשלתי • גלריית טרטיאקוב • מוזיאון פושקין • המוזיאון להיסטוריה של מוסקבה • המוזיאון לאדריכלות הרוסית ע"ש שצ'וסב • מוזיאון החלל הרוסי • המוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת מוסקבה • מרכז התערוכה של כל רוסיה • מרכז התערוכות והכנסים סוקולניקי |  |
| כיכרות | כיכר מנז' • כיכר רבוליוציי • כיכר תיאטרלנאיה • כיכר פושקינסקאיה • כיכר לוביאנקה • כיכר קומסומולסקאיה • כיכר בולוטנאיה • כיכר ארבאט • כיכר אירופה • כיכר סטאריה • כיכר טריומפלנאיה  • כיכר בורוביצקאיה |  |
| שדרות ורחובות | רחוב טברסקאיה • ארבאט • רחוב ארבאט החדש • קוטוזובסקי פרוספקט • פטרובקה • פרוספקט מירה • לנינגרדסקי פרוספקט • לנינסקי פרוספקט |  |
| מבני תרבות | תיאטרון בולשוי • תיאטרון הצבא הרוסי • קרמלין איזמאילובו |  |
| צבא וביטחון | משטרת העיר • לוביאנקה • בניין משרד ההגנה |  |
| כלכלת מוסקבה | מוסקבה סיטי • הבורסה • המטבעה • גום • צום • מוסאנרגו • MGTS |  |
| תחבורה ציבורית | מטרו • מטרו 2 • חשמלית • כביש הטבעת • הטבעת המרכזית • הקוטרים המרכזיים • נמל התעופה דומודדובו • נמל התעופה ונוקובו • נמל התעופה שרמטייבו • תחנת האוטובוסים המרכזית • תחנת האוטובוסים שערי דרום • תחנת האוטובוסים שערי צפון • מונורייל • רכבל • הרכבת המהירה לסנקט פטרבורג |  |
| כנסיות ומבני דת | קתדרלת ישו המושיע • בית הכנסת קורל • הקתדרלה הקתולית • מסגד הקתדרלה • מנזר דונסקוי • מנזר נובוספסקי • קתדרלת קאזאן • מנזר דנילוב |  |
| ספורט | המתחם האולימפי לוז'ניקי • קומפלקס הספורט אולימפיסקי • אולימפיאדת מוסקבה (1980) • קרמלין קאפ • מונדיאל 2018 • אוטקריטיה ארנה • VEB ארנה • VTB ארנה • RZD ארנה • מגה-ספורט ארנה • צסק"א ארנה • אליפות העולם באתלטיקה 2013 • גמר ליגת האלופות 2008 |  |
| פארקים וגנים ציבוריים | פארק זריאדיה • פארק גורקי • ודנ"ח • לוסיני אוסטרוב • פארק סוקולניקי • פארק איזמאילובסקי • פארק ביטצבסקי • אי החלומות |  |
| אנדרטאות ופסלים | הפועל ואשת הקולחוז • פסל פיוטר הגדול • אנדרטת מינין ופוז'ארסקי • אנדרטת כובשי החלל • שער הניצחון • פסל ולדימיר הגדול  • אנדרטת יורי גגארין |  |
| אתרי מורשת עולמית | הקרמלין • הכיכר האדומה • מנזר נובודוויצ'י • כנסיית העלייה השמיימה בקולומנסקויה |  |
הפארקים המלכותיים של לונדון

הפארקים המלכותיים של לונדון הם פארקים בעיר לונדון אשר היו במקור בבעלות בית המלוכה הבריטי.
מטרתם של הפארקים הייתה לשמש מקור שעשועים לבית המלוכה - בעיקר שטחי ציד.
במהלך המאה ה-18 וה-19 רבים מהפארקים הפכו לשטחים הפתוחים לציבור הרחב.
אייל בפארק בושי
כיום יש שמונה פארקים מלכותיים:
פארק בושי
גרין פארק
פארק גריניץ'
הייד פארק
גני קנזינגטון
ריג'נטס פארק
פארק ריצ'מונד
פארק סנט ג'יימס
הרי ברוגמאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  Georges Brugmann 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  64°02′00″S 61°55′00″W﻿ / ﻿64.0333°S 61.9167°W﻿ / -64.0333; -61.9167
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההרי ברוגמאן(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההרי ברוגמאן(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהרי ברוגמאן(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהרי ברוגמאן
 
הרי ברוגמאן (באנגלית: Brugmann Mountains) הם הרים בצידו המזרחי של האי לייז', בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
ההרים מתנשאים לגובה של 850 מטרים מעל פני הים.
כיוון ההרים צפון-מזרח - דרום-מערב.
המדרונות המזרחיים של ההרים - תלולים וסלעיים, בעוד שהמדרונות המערביים מתונים.
הפסגות העיקריות של ההרים הם:
הר וסאליוס, פסגת פבלוב, פסגת מישב, הר קוזיאק, פסגת ואז'ארוב, ופסגת באלקאנוב.
היסטוריה > גילוי ההרים

ההרים התגלו על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897 – 1899) בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
היסטוריה > מקור השם

ז'רלאש קרא להרים על שמו של ז'ורז' ברוגמאן (Georges Brugmann), מממן המשלחת.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי
| איים בארכיפלג פאלמר |
| --- | --- | --- |
| איים | אבוט • אולין • אומגה • אטא • אלפא • אלקה • אונוור • אפסילון • בראבנט • בוב • גאנד • גלארוס • דייוויס • דינק • דלתא • דרים • הארי • וינצקה • טאוור • למדא • לייז' • לקוואנט • פמפה |  |
| קבוצות איים | איי אומיקרון • איי טטראד • איי כריסטיאניה • איי מלכיור • איי סיגמא • איי פאי • איי פסי |  |
| איונים | סלע גריינדר |  |
הקהילה היהודית ברקסינגן

בית הכנסת לשעבר, המשמש את הכנסייה האוונגלית
הקהילה היהודית בעיר רקסינגן (גרמנית: Rexingen) שבווירטמברג, גרמניה התקיימה מאז המאה ה-16, עד לשנת 1942. בית הכנסת הראשון בעיר נחנך בשנת 1710, והוחלף בבניין נאה ומרווח בשנת 1835. בשנת 1824 ייסדה הקהילה בית ספר יסודי.
תולדות הקהילה

היהודים הראשונים שהתיישבו דרך קבע ברקסינגן בשנת 1649, וולף פולאק ודוד בוכבינדר, נמלטו אליה עם משפחותיהם מפולין מפחד הפרעות ת"ח ות"ט. בשנת 1710 הגביל השלטון ברקסינגן את מספר המשפחות היהודיות ל-18. על היהודים, שהיו במעמד יהודי חסות, הוטל לשלם דמי-חסות חד פעמיים כגון מסי לידה, פטירה ונישואים, פטור משירות צבאי בנוסף למיסים מיוחדים כגון מימון אווזים לשליטי העיר לחג מרטין הקדוש.
בשנת 1790 פרצה שרפה גדולה בעיר ממנה נפגעו בעיקר תושבי הרובע היהודי, שנשארו ללא מקום מגורים. למרות מצבם, הכפיל מושל העיר את דמי החסות פי 10. על יהודי העיר נאסר בשנת 1803 להחזיק במקרקעין שלא לצורכי מסחר, ואלו ששכרו בתים של נוצרים הצטוו לפנות את מקום מגורים. יהודי רקסינגן התפרנסו בעיקר ממסחר בתבואות, בקר ועורות, ועם פרסום "חוק היהודים" בשנת 1828 [דרושה הבהרה], גם מחקלאות ונדל"ן.
הקהילה היהודית שהיוותה שליש מאוכלסיית המקום, נשאה אופי אורתודוקסי ואנשיה הרבו לקבוע עיתים ללימודים תורניים. במשך שנים רבות פעלו בה האגודות "תלמוד תורה" ו"אומרי תהילים", וכן קופת "עזרה בצרה" שסייע למשפחות יתומות. אנשי הקהילה התייחסו יפה לעוברי אורח יהודים ממזרח אירופה וגם תמכו בגובי כספי החלוקה בירושלים. כמו כן תרמו בעין יפה למגביות ציוניות.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו 66 מצעירי הקהילה, מתוכם 14 לא חזרו. בהם הסגן יוסף צינדרפר, מהטייסים היהודיים הראשונים בגרמניה. בשנת 1932 מנתה הקהילה 562 נפשות. באותה עת התקיימה בעיר אספה אזורית של "האיגוד לשמירת האינטרסים של היהדות החרדית".
בשנת 1938 עלו במרוכז כ-38 מצעירי רקסינגן והקהילות הסמוכות, והקימו את המושב השיתופי שבי ציון.
בליל 9 בנובמבר 1938 פלשו אנשי האס אה לבית הכנסת, עקרו את הנברשות והעלו באש ערימה של ספרי תורה ותשמישי קדושה. לאחר מכן העלו גם את הבניין באש. הבניין שופץ לאחר המלחמה ומשמש את הכנסייה האוונגלית. מבין 128 יהודי רקסינגן שגורשו למחנות ריכוז, שרדו את השואה צעיר אחד ו-3 נשים. 174 מיהודי העיר הספיקו להגר לפני המלחמה, רובם לישראל (שם הקימו את היישוב 'שבי ציון') ולארצות הברית.
המסע אל האי אולי

| --- | --- |

עטיפת הספר "המסע אל האי אולי"
 מידע כללי
 מאת:  מרים ילן-שטקליס 
 איורים:  צילה בינדר, בתיה קולטון 
 הוצאה
 הוצאה:  דביר, כנרת זמורה-ביתן דביר 
 תאריך הוצאה:  1944 
 
המסע אל האי אולי הוא ספר ילדים על-זמני שכתבה סופרת הילדים מרים ילן-שטקליס ואיירה צילה בינדר. הספר יצא לאור בשנת 1944 ומהדורה מחודשת שלו יצאה בשנת 2014 מלווה באיוריה של בתיה קולטון. גיבורי הספר הם דמויות שעליהם כתבה מרים ילן שטקליס בשיריה, וביניהם דני הגיבור, אלישבע הבובה שרגלה האחת נעלמה, אפה שבור והיא קרחת, וגם שלושה חברים של דני - קוּץ הדובון, רוּץ הכלב ומוּץ החתול.
עלילת הסיפור

העלילה מתחילה בשעת לילה, בביתו של דני. הכל ישנים, דני, רותי אחותו, הוריו ואפילו החלונות ישנים, ובחדר הצעצועים יושבים שלושת הידידים של דני - הדובון, הכלב והחתול - ומשוחחים. לפתע נשמע בכיה של אלישבע הבובה המצרה על מר גורלה שהיא פיסחת, קירחת ואפה שבור. הידידים - קוץ, רוץ ומוץ - מרחמים על אלישבע, ומחליטים שהם רחמנים יותר מילדים ומאנשים, הם אלו שיעזרו לבובה הסובלת וייקחו אותה לריפוי אצל הרופא הגדול שנמצא בארץ הבובות. השלושה מעירים את דני ומבקשים ממנו להצטרף למסעם עם אלישבע אל ארץ הבובות אשר נמצאת באי ששמו "אולי" בלב האוקיינוס. הם אינם יודעים את מיקומו המדויק של האי, "רק הלוויתן הזקן הגר בבית הבדולח שלו במעמקים הירוקים הקרירים", יודע את הדרך אליו. כאן מתחיל סיפור המסע של החמישה הרצוף מכשולים שונים והתגברות עליהם. הם יוצאים מהבית ונוסעים יחד במכונית הצעצוע של דני, זו מתנגשת בעץ ומתנפצת לרסיסים, והם נאלצים להמריא באווירון צעצוע של דני. כאשר גם זה מתקלקל, עוזרת להם ציפור לתקן אותו, ואף עוזרת להם למצוא את הלוויתן אשר נושאם על גבו אל האי "אולי" ואל הרופא שיצליח לתקן את אלישבע הבובה.
דמיון ומציאות ביצירה

העלילה מתחילה בלילה, במצב שנמצא בין ערות לשינה. כל בני הבית ישנים ורק הצעצועים, גיבורי הסיפור, ערים. בהמשך, העלילה מערבת בין מציאות לדמיון, בין סביבה מוכרת כמו חדר משחקים לבין מקום זר ולא ידוע ששמו ארץ הבובות, אשר נמצא באי אשר גם שמו - "אולי" - מרמז על כך שהוא בין ספקנות לוודאות. החבורה מתחילה את דרכה עם דמויות מוכרות ובהמשך פוגשת בעלי חיים ואף איש זר שאינם מוכרים לה.
מרים ילן שטקליס מכירה היטב את תחושות קוראיה, בני הגיל הרך שעדיין מערבים דמיון במציאות, מרבים להאניש בעלי חיים ואף חפצים, וגם חוששים מעט מהלא מוכר, והיא מערבת בעלילה אמירות של מספר יודע כל שיפוטי וחינוכי שמעורר בילדים תחושה שהם יכולים להירגע, מפני שיש מבוגר אחראי שמספר את העלילה.
הפן החינוכי ביצירה

בעלי החיים קוץ, רוץ ומוץ כועסים על הילדה רותי ועל אמה שאינן ערות לכאב של אלישבע הבובה, וכן ועל ילדים שמתנכלים לצעצועיהם, פוגעים בהם ואינם ערים לכך שגם לצעצועים יש כאבים ורגשות. לאורך העלילה חוזרת השאלה ומפנה את תשומת לב הקוראים לתופעה של השחתת צעצועים, ומעוררת אמפתיה אל האחר. בסופה ניתנת התשובה שגם הילדים רחמנים, ולא רק בעלי הזנב הפרוותיים, וזאת כאשר דני מתנדב לתרום מעורו פיסה לאלישבע המנותחת. הסיפור מדגיש את נושא האמפתיה לאחר הסובל, חברות ושיתוף פעולה, נאמנות, אהבה ורצון טוב.
"המסע אל האי אולי" הוא ספר מסע. בנוסף לערכי החברות העולים ממנו, יש בו גם משום עידוד ליצר החקרנות שמתפתח בילדים 'המבוגרים' של הגיל הרך אשר אינם מסתפקים עוד בחקר הסביבה הקרובה, אלא רוצים לפרוץ גבולות אל הסביבה הרחוקה יותר, לבדוק את תגליותיהם ואת עצמאותם, ועם זאת הם עדיין זקוקים לידיעה שיש להם מקום בטוח לחזור אליו. החבורה שיצאה למסע האמיץ נתקלה בקשיים אך לא ויתרה, השיגה את מטרתה ובסופו של דבר שבה אל הבית המוכר והידוע ואל ההורים. הסיפור מקנה לילד ערכים של אומץ, פתרון בעיות, ועמידה במטרה, כדברי סיגלית אבירם בריל על הקשר בין ספרות ילדים והתפתחות בגיל הרך, הספר מצליח "לחזק אצלו את התחושה שהוא יכול לצאת ולחקור את סביבתו אך יש לו עוגן בטוח לחזור אליו".
הבדלים בין המהדורה הראשונה למחודשת

הספר נכתב בשנת 1944, ובשנת 2014 כנרת זמורה-ביתן דביר הוציאה אותו לאור במהדורה חדשה.
בספר המקורי הופיעו רישומים מאת המאיירת צילה בינדר, ואילו את המהדורה החדישה איירה בתיה קולטון באיורים צבעוניים ומפורטים, שעליהם סיפרה קולטון: "ה׳בעיה׳ היא שמרים ילן שטקליס כותבת כאילו היא מציירת. הפתרון הוא להתעלם מהטקסט, אני לא רוצה שהוא יגביל אותי. אבל אז אני קוראת, ויש המון פרטים, והבנתי שאני כל כך מוגבלת. היה לי קשה, זה היה מסע מאוד ארוך, ומתי ממש התחלתי ליהנות? ברגע שהשמש הגיעה, יצאתי מהחושך. מאז הציורים שלי הרבה יותר טובים… הגעתי לאי "אולי", למה שבאמת רציתי לצייר".
טריוויה

בספר מופיעות מילותיו של "שיר העגלון", אשר ראה אור כשנה אחת בלבד טרם הופעת הספר.
הערות שוליים

↑  מרים ילן שטקליס, המסע אל האי אולי, אור יהודה, ישראל: כנרת, זמורה ביתן, דביר, 2014
↑  המסע אל האי אולי / מרים ילן-שטקליס ; אירה: בתיה קולטון ; עורכת המהדורה החדשה: יעל גובר | ילן-שטקליס, מרים, 1900-1984 מחבר (קולטון, בתיה, 1967- (מאייר) | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑   אנה הרמן, האם זהו ספר הילדים הנפלא ביותר שנכתב אי פעם, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2014
↑  סיגלית אבירם בריל, על הקשר בין ספרות ילדים והתפתחות בגיל הרך, באתר המכללה האקדמית בית ברל
↑  נירה לוין, המסע אל האי אולי, באתר דף דף
↑  יובל סער, איור עכשיו מפגש 87 בתיה קולטון, באתר פורטפוליו, ‏7.5.2014
הקהילה היהודית בקרפנטרה

בית הכנסת בקרפנטרה
הקהילה היהודית בקרפנטרה (בפי היהודים כונתה קארפינטראץ) היא קהילה יהודית עתיקה ששכנה בעיר קרפנטרה (בצרפתית: Carpentras) בדרום-מזרח צרפת, בימינו במחוז ווקלוז, בחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
שורשיה של הקהילה היהודית בקרפנטרה במאות ה-10 או ה-11. בתקופה זו היו תושביה היהודיים כפופים לבישוף העיר. בשנת 1235, כאשר עברה העיר להשפעת מושלים מטעם האפיפיור, גורשו ממנה היהודים, אולם הוחזרו בשנת 1263. בשנת 1276 נקבע מעמדם המשפטי בסטטוט, ולפיו היה עליהם לשלם 18 לירות מדי שנה תמורת הזכות להישאר בעיר ולקבל את הגנת הבישוף.
בשנת 1320 עברה העיר קרפנטרה לשליטה ישירה של האפיפיור. בשנה שלאחר מן החלו הרדיפות הידועות כ"גזרת המצורעים", ובשנת 1322 גורשו היהודים מן העיר. כאשר חזרו לבסוף בשנת 1342, הייתה הקהילה מרוששת, ומנתה לא יותר מתשעים משפחות. זמן קצר לאחר מכן הורשו היהודים להכשיר שטח לבית קברות ולהקים בית כנסת.
בשנת 1460, בזמנו של האפיפיור פיוס השני, נתחם רובע היהודים בקרפנטרה. בשל מצוקת המקום נאלצו היהודים לבנות בתים בעלי ארבע קומות. בזמנו של האפיפיור קלמנס השביעי, אשר הורה על לבישת הטלאי הצהוב ועל חבישת כובע היהודים, ניתן ליהודי קרפנטרה כתב זכויות, המתיר להם לעבוד ולסחור תמורת חמישה אחוזים מרכושם. כתב זכויות זה בוטל בזמנו של האפיפיור פאולוס השלישי, בשנת 1535. במהלך עשרות השנים שבאו לאחר מכן ניתנו מספר פעמים צווי גירוש ליהודים משטחים שתחת שליטת האפיפיור, ואף על פי שאלו לא תמיד בוצעו במלואם, רבים מיהודי קרפנטרה עזבו לערים אחרות בדרום צרפת, לאימפריה העות'מאנית ולארץ ישראל. בשנת 1571 מנתה הקהילה רק שש משפחות.[דרושה הבהרה]
ראו גם

יהודי האפיפיור
לקריאה נוספת

סימון מרג'ן-אוחנא, ספר היחס לאליהו כרמי. פנקס קהילת קרפנטרס ממדינת האפיפיור (1769-1736), מוסד ביאליק, מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, המרכז ללשונות היהודים וספרויותיהם, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2009.
המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945)

המערכה באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה הייתה למעשה סדרה של קרבות שבהם נטלו חלק אוניות שטח, צוללות, שיירות, אוניות ליווי, וכן שלל אמצעים נגד אוניות ונגד צוללות, ואמצעי מודיעין שונים.
צוללות

גרמניה השיקה במהלך המלחמה 1155 צוללות, חלקן נסיוניות, מ-26 דגמים ותתי דגמים שונים. רובן הגדול של הצוללות לא היו צוללות במובן המודרני של המילה, כלי שיט המסוגלים לשהות זמן ממושך מתחת לפני הים. הצוללות הגרמניות היו למעשה כלי שיט בעלי יכולת צלילה. הן הפליגו על פני הים, וצללו רק כדי להתחמק מגילוי וכדי להתקרב לתקיפה. הדגם העיקרי של הצוללות הגרמניות, VIIC, שממנו יוצרו 568 צוללות (כמעט מחצית), יכול היה להגיע למהירות של 17.7 קשר על פני המים, בעזרת מנוע דיזל ורק 7.6 קשר בצלילה, בעזרת מנוע חשמלי המונע בעזרת סוללות. הצוללת לא הייתה יכולה לשהות מתחת למים יותר מ-12 שעות; זה היה הזמן שלו הספיק מלאי האוויר. רק לקראת סוף המלחמה החלו להופיע דגמי צוללות שצוידו בשנורקל, שאיפשר להן לחדש את מלאי האוויר מבלי לעלות אל פני המים.
יתרונה הגדול של הצוללת היה הטווח הגדול שלה: בשיוט במהירות של 10 קשר, היה הטווח 13,500 ק"מ, גדול בהרבה מזה של משחתת. הצוללות היו יכולות לרדת לעומק של כ-180 מטר אם כי רבות מהן עברו כנראה את העומק הזה בעת התחמקות מפצצות עומק. רק בסוף המלחמה הופיעו דגמים חדשים בעלי יכולת צלילה אמיתית, אך הן הופיעו מאוחר מכדי לשנות את גורל המערכה.
חימושה העיקרי של הצוללת היה הטורפדו; בדגם VIIC היו 14 טורפדות, שנורו דרך ארבעה צינורות טורפדו בחרטום ואחד בירכתיים. דגם IX, הדגם המוצלח ביותר, נשא 19 טורפדות. בצוללת שירתו 50 אנשי צוות, בצפיפות רבה. ככלל, הצוללות גילו עמידות וחוסן גדולים בהרבה מהערכות בעלות הברית, וצוללות רבות שרדו מתקפות ממושכות, אם כי כאשר נאלצו לצלול איבדו בדרך כלל את המגע עם השיירות.
הצוללות היו מפליגות בציפה, ונותרות במצב זה רוב הזמן. במלחמת העולם הראשונה נהגו הגרמנים לשלוח צוללות כציידים יחידים (כך נהגו גם ציים אחרים במלחמת העולם השנייה); ואולם, מפקד הצוללות הגרמניות במלחמת העולם השנייה, קרל דניץ, יצר טקטיקה שונה: הצוללות פעלו כצוותים, שנקראו "להקות הזאבים" (wolf pack; בגרמנית נקראה השיטה Rudeltaktik). הן היו מתפרסות בקו לרוחב נתיב ההתקדמות המשוער של השיירה. כאשר אחת מן הצוללות הייתה מבחינה בשיירה, היה נשלח שדר למפקדה בברלין; מפקדת הצי הייתה מכוונת את הצוללות של אותה קבוצה אל השיירה, וההתקפה הייתה נערכת על ידי מספר רב של צוללות באותה עת. לקראת תחילת ההתקפה היו הצוללות יורדות אל מתחת למים. בתחילה היו יורות טורפדו מרחוק, דרך מסך הליווי; לאחר שאוניות הליווי היו נעות כדי לאתר את הצוללת התוקפת, הן היו שואפות לנצל את הפרצה שנוצרה וחודרות אל תוך השיירה עצמה. בכך היו מקצרות את הטווח, וגם מתחמקות מגילוי בעזרת הבלבול שנוצר בהחזרי הסונאר, עקב הרעשים מהאוניות הרבות.
צוללות > כלי הנשק של הצוללות

החימוש העיקרי של הצוללת היה הטורפדו. הטורפדו הסטנדרטי שבו השתמשו הצוללות היה מדגם G7e, ונקרא T2. יתרונו הגדול היה הנעתו החשמלית, שלא הותירה שובל על פני המים (במלחמת העולם הראשונה הונעו הטורפדו על ידי אוויר דחוס, שהותיר שובל על פני המים וגילה את מיקומה של הצוללת). הטורפדו יכול היה להגיע עד לטווח של כ-5 קילומטר, ונע במהירות רבה - כ-30 קשר. בהמשך המלחמה יוצרו תתי דגמים שהגיעו לטווח רחוק יותר, ונעו מהר יותר. ואולם, החידוש הגדול בתחום זה הוכנס במרץ 1943; היה זה טורפדו בעל יכולת ביות, שנע בעקבות רעש. בדרך זו התביית הטורפדו אל רעש המדחפים של האוניות. דגם זה נקרא T4. בסתיו 1943 הוכנס לשירות דגם T5, שנועד במיוחד לפגוע באוניות הליווי; ראש הביות תוכנת לחפש את הרעש החזק ביותר בסביבה, רעש שבאופן טבעי היה שייך למנועיהן החזקים יותר של אוניות הליווי. טורפדו זה היה מסוכן גם לצוללות, שכן גם הצוללת הפיקה רעש חזק, ולכן פותחו תרגולות מיוחדות לחמיקה ממנו לאחר השיגור. לפחות שתי צוללות הוטבעו על ידי הטורפדות שלהן עצמן. אוניות הליווי התמודדו עם טורפדות אלו בעזרת מתקני הסחה, שהוטלו למים ויצרו רעש חזק משלהן; הגרמנים ניסו לשפר את הטורפדות כדי שלא יופרעו על ידי מתקנים אלה.
הצוללות נשאו גם תותחים על סיפונן. תותחים אלו נועדו להשמדת אוניות שנפגעו אך טרם טבעו; במקרים נדירים הופגזו גם מטרות חוף. רוב הצוללות נשאו תותחים בקוטר 88 מ"מ (לא מדגם התותח המפורסם שהיה בשימוש הורמאכט); צוללות גדולות יותר נשאו תותחים גדולים יותר, בקוטר 105 מ"מ. החל מ-1943 הורדו התותחים מרוב הצוללות.
צוללות נשאו גם נשק נ"מ מסוגים שונים, שנועדו להילחם באיום האווירי (ראו להלן) ההולך וגובר. כמחצית מן הצוללות שהוטבעו נפגעו מן האוויר, עובדה המראה את חוסר יעילותו של נשק זה[דרושה הבהרה]. צוללות גם נשאו מוקשים ימיים מסוגים שונים.
אוניות הליווי

עם תחילת המלחמה שימשו משחתות כאוניות הליווי העיקריות לשיירה. הן היו זריזות ומהירות, אך בשל ההדחק הקטן יחסית שלהן וגופן הצר, הן לא התאימו לתנאי מזג האוויר הקשים של האוקיינוס האטלנטי; מעבר לכך, המשחתות תוכננו לכתחילה לקרבות מול אוניות שטח אחרות, והתעוררו קשיים רבים בהתאמתן לנשיאת נשק ייעודי נגד צוללות. קושי נוסף היה מחירן הגבוה והזמן הרב שנדרש כדי לייצרן, בתקופה שבה היה צורך בבנייה של אוניות ליווי רבות.
בשל הצורך הדחוף במספר באוניות ליווי רבות שיגנו על השיירות בעיקר מפני צוללות, השיקה האדמירליות החל מתחילת המלחמה, סוג חדש של אוניות, שנקראו קורבטה. האוניות נבנו לפי דגם של אוניות לציד לווייתנים; הן התאימו לאוקיינוס האטלנטי הסוער, והותאמו לנשיאת נשק נגד צוללות, מהסוגים שהיו קיימים בתחילת המלחמה (ראו להלן). רוב הקורבטות היו מסדרת פלאואר (Flower), ועד סוף המלחמה כחצי מאוניות הליווי היו קורבטות. תנאי החיים על אוניות אלה היו קשים. מהירותן הייתה כ-16 קשר, מהיר בהרבה מצוללת מתחת למים, אך איטי במקצת מצוללת המפליגה על פני המים.
במהלך 1942 הגיעה האדמירליות הבריטית למסקנה, שיש צורך באונית ליווי מדגם חדש, שתוכל לשאת חימוש רב יותר מהקורבטה ותהיה גדולה ממנה במידותיה, אך תהיה זולה וקטנה מהמשחתת. התוצאה הייתה הפריגטה, שהייתה גדולה יותר מהקורבטה ונשאה חימוש נגד צוללות ואמצעי גילוי רבים ומגוונים יותר. 151 מתוך 358 מהפריגטות שנבנו בבריטניה היו מסדרת River‏; הן נשאו 120 אנשי צוות, והיו יכולות להפליג לרוחב האוקיינוס ללא תדלוק, במהירות של 20 קשר.
הצי הבריטי נטל בעיקר נטל הליווי עד הצטרפות ארצות הברית למלחמה. יחד עמו, השתתפו בליווי השיירות אוניות של בעלות ברית אחרות, ובהן אוניות מחבר העמים הבריטי: קנדה (שנטלה חלק משמעותי בליווי), אוסטרליה ודרום אפריקה, וכן אוניות צי של מדינות שנכבשו על ידי גרמניה, ושצוותיהן הצליחו להימלט והמשיכו את המלחמה בגרמנים: פולין, הולנד, בלגיה, נורווגיה ואוניות של צי צרפת החופשית.
אמצעי גילוי ונשק נגד צוללות > אמצעי גילוי

אמצעי הגילוי העיקרי שעמד לרשות בעלות הברית היה הסונאר, שנקרא בבריטניה ASDIC. הסונאר מוקם במעין כיפה מתחת לאונייה, ושיגר פולסים של גלי קול לכיוונים שונים, מעין זרקור של גלי קול. כאשר המפעיל היה מזהה החזר של צוללת (מפעילים מנוסים היו יכולים להבדיל בין החזרים של צוללת לבין החזרים אחרים, כמו מלהקת דגים) היה המפעיל יכול, באמצעות ניתוח ההחזרים וידיעת הכיוון שממנו הוחזרו, לזהות את קיומה וכיוונה של צוללת. נתונים אלה נותחו והוצגו על צג שבגשר הפיקוד. הבעיה הייתה שעד 1943 לא היו מכשירים אלה יכולים לזהות את העומק בו נמצאה הצוללת; מעבר לכך, הסונאר היה יעיל החל מטווח קצר של כ-200 מטר; כאשר האונייה הייתה קרובה יותר, היו האותות לא יעילים. הסונאר גם יכול היה לקבל החזרים מוטעים, כמו משכבות מים בעלות טמפרטורה שונה (צוללות מנצלות שינויי חום כאלה גם כיום), או מרעש שנוצר על ידי מדחפים של אוניות אחרות. מפקדי צוללות ידעו לנצל חסרונות אלה; כאשר אוניית הליווי הייתה מתקרבת להתקפה, יכולה הייתה הצוללת לחמוק בעזרת שינוי כיוון או שינוי עומק (או צירוף של שניהם) חד ומהיר. הצוללות ניסו לחזור אל תוך השיירה, כדי שרעש המדחפים של האוניות יסווה את ההחזרים מן הצוללת. בנוסף, השתמשו הצוללות באמצעים כימיים שיצרו בועת אוויר מאחורי הצוללת, ושהטעתה את הסונאר (בועה זו נקראה בגרמנית pillenwerfwer).
למרות כל הקשיים, הביא השימוש בסונאר הצלחות גוברות והולכות. מפעילי הסונאר צברו ניסיון רב יותר ויותר, ופותחו טקטיקות שונות כדי להתגבר על הקשיים השונים. ב-1943 פותח סונאר שיכול היה גם להעריך את העומק שבו נמצאת הצוללת, פיתוח שפתר חלק מן הקשיים שהוזכרו.
אמצעי גילוי נוסף שהגביר מאוד את יכולת הגילוי של אוניות הליווי היה המכ"ם הסנטימטרי. יכולת הגילוי של המכ"ם בתחילת המלחמה לא הייתה רבה, ומכשרי המכ"ם לא היו יכולים לגלות עצמים קטנים. המצאת המגנטרון אפשרה לחולל גלים קצרים בהרבה, ומפעילי המכ"ם באוניות ובמטוסים היו יכולים כעת לזהות צוללות בטווח גדול.
אמצעי גילוי נוסף, שתרם תרומה משמעותית למערכה, היה זרקור שנקרא, על שם ממציאו, זרקור ליי (Leigh Light). זרקור זה הותקן על מטוסים, החל מאמצע 1942, ואיפשר להם לתקוף צוללות בלילה. צוללות היו נוהגות לעלות על פני המים בלילה כדי לטעון את המצברים שלהן, בידיעה שהן מוגנות מגילוי בשל החשכה. המטוסים היו מזהים את הצוללות בעזרת המכ"ם, ולאחר מכן מאירים אותן בשניות האחרונות שלפני הטלת הפצצה, זמן קצר מכדי שהצוללת תוכל להתחמק. האבדות לצוללות היו כבדות מאוד, והן עברו לשעות היום כדי לטעון מצברים, כדי שיוכלו לזהות מטוסים מרחוק.