קודו גמלוני
כלבת > גורמים ותסמינים

מחקרים שבחנו את התפרצות הכלבת האפיזוטית אצל הקודו בשנות ה-70, הגיעו למסקנה שהתן השחור היה הגורם האחראי להדבקת הקודואים הראשונים לכל הפחות; קביעה זו נתמכת על בסיס תיעודים רבים של תנים נגועים כשנה לפני ההתפרצות אצל הקודו, אשר נבעו מעלייה חדה בגודל אוכלוסיית התנים בשנים שלפני כן כתוצאה מתנאים סביבתיים אופטימלים; בנוסף, בדיקות RNA מצאו דמיון פילוגנטי בין נגיפי הכלבת אצל הקודו לאלה של התן. אף על פי שהקודו הגמלוני חששן וזהיר בכל הקשור לנוכחות טורפים, אין הוא חש מאוים בנוכחות התן הזעיר לעומתו, כך שלתנים נגועים בהחלט יש אפשרות להתקרב לקודו ולנשוך את רגלו. העברת נגיפי הכלבת מהתן לקודו נעשית אם כן באמצעות מגע בין הרוק הנגוע של התן לזיהום מהנשיכה, כאשר הנגיפים נודדים לעבר חוט השדרה והמוח לאחר תקופת דגירה ארוכה למדי שנעה בין 3 ל-8 חודשים. מהמוח, הנגיפים מתפשטים במערכת העצבים עד בלוטות הרוק, ובנקודה זו יופיעו הסימפטומים המבשרים על סופו של הקודו. תסמיני הכלבת אצל הקודו באים לידי ביטוי בדברים הבאים: נטישת הקבוצה, קושי בבליעה שמתגבר בהדרגה ומתבטא בעודף רוק וריר נוטף, שיתוק חלקי לעיתים בחלק האחורי, זנב מעוות ושאגות תכופות עקב הכאבים; הכאב הרב הכרוך בבליעה, מוביל את הקודו בסופו של דבר למות מוות מייסר מהתייבשות ולעיתים קרובות הוא מוצא את מותו עוד קודם לכן על ידי טורפים לנוכח פגיעותו. בניגוד ליונקים רבים אשר הופכים לתוקפניים ואגרסיביים מאוד כלפי הסביבה לאחר הופעת הסימפטומים - ומסוכנים לאדם בהתאם, הקודו יוצא דופן בכך שהוא מפגין אדישות מוזרה כלפי בני אדם, ואף נוהג באופן תמוה להיכנס לאור יום ליישובים או עיירות ובמקרים מסוימים אפילו לתוך הבתים ממש. התסמינים האחרונים הפכו את זיהוי הכלבת אצל הקודו למשימה פשוטה, ופרטים כאלה נורים למוות מיד ומועברים לידי הרשויות הנמיביות לצורך מחקר.
אף על פי שהתן השחור גרם להופעת הכלבת אצל הקודואים הראשונים, לא היה בכך כדי לתלות בו את התפרצות המגפה לממדים עצומים בקרב הקודו ממספר סיבות; ראשית, שכיחות הכלבת בקרב אוכלוסיות התנים הייתה נמוכה לאין ארוך משכיחות הכלבת אצל הקודו, אף שהיה מצופה ההפך שכן התנים נמצאים יותר בחברת בני מינם. שנית, קודואים נגועים נמצאו גם באזורים שלא היו בהם תנים נגועים; שלישית, גם נקיטה בהנחה קיצונית לפיה ההתפרצות נבעה מהידבקות כוללת מטורפים נגועים (תן, כלב, שועל, נמייה), עדיין לא יכלה להסביר את פשר ממדי הכלבת העצומים אצל הקודו; סיבה רביעית: אם הכלבת האפיזוטית נבעה מתנים נגועים, השפעתה הייתה צריכה להיות ניכרת אצל כל הפרסתנים בנמיביה, בעוד שבפועל הקודו היה הפרסתן היחיד שהושפע ממנה ואנטילופות אחרות לא נפגעו כלל ברמה כזאת. אי לכך, מחקרים החלו להניח שמחולל המגפה היה הקודו בעצמו.
נקודת המוצא החלה מזווית לא צפויה: הגדר הגבוהה שנבנתה כמחסום נגד התפשטות מחלת הפה והטלפיים, הייתה יעילה בהגבלת תנועת הפרסתנים הגדולים אך לא נגד טורפים קטנים כמו התן והנמייה שיכלו להשתחל בקלות דרכה. מאחר שהתפשטות הכלבת נבלמה באמצעות הגדר למשך שנתיים חרף תנועה חופשית של התנים, ההנחה שהתן אינו מחולל המגפה אלא דווקא הקודו שתנועתו הוגבלה החלה להיראות הגיונית למדי. עם זאת, בסופו של דבר המגפה הצליחה לחצות את הגדר ולהתפשט הלאה מזרחה; עובדה זאת מוסברת בכך שהגדר הגבוהה הייתה אמנם מחסום בלתי עביר לפרסתנים כראם או הבקר, אך לא נגד קודו נחוש שמוסגל לקפוץ בקלות במקרה הצורך לגובה של 2 מטר וחצי.
הבסיס העיקרי שהוביל למסקנה שהקודו מחולל את המגפה, היה בדיקה יסודית של דגימות נגיפי הכלבת שנלקחו ממאות קודואים נגועים. כאמור, נגיף הכלבת אצל הקודו חולק דמיון פילוגנטי רב עם נגיף הכלבת של התן - דבר שמצביע על מקורו של הנגיף, אולם בניתוח מדוקדק של רצף הגנום המלא נמצא שלנגיף הכלבת אצל הקודו יש מספר לא מבוטל של רצפי גן ייחודיים משלו, המלמדים שלאחר ההדבקות הראשונות מהתנים הנגיף עבר אצל הקודו הסתגלות מיוחדת שפיתחה אצלו התאמה ספציפית למין זה עם יכולת הדבקה משופרת. הדבר מסביר את העובדה שהקודו היה האנטילופה היחידה שנפגעה מהמגפה בנמיביה ללא שום השפעה על אנטילופות אחרות.