stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מזרח ירושלים
היסטוריה > שלטון ישראלי

מיד אחרי מלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם לסעיף 11ב לפקודת סדרי השלטון והמשפט. החוק הישראלי הוחל על השטח שהרשויות הירדניות הגדירו כשטח המוניציפלי (6.4 קמ"ר), ובנוסף על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים הסמוכים לו (64 קמ"ר). תושביה הערבים של מזרח העיר קיבלו מעמד של תושבי קבע; שכונת המוגרבים, הסמוכה לכותל המערבי, נהרסה כדי לפנות מקום לרחבת הכותל. מרבית הקהילה הבין-לאומית אינה מכירה בהחלת החוק הישראלי ורואה במזרח ירושלים חלק מהשטחים שמעמדם שנוי במחלוקת, ובשכונות היהודיות שהוקמו בה – התנחלויות ביהודה ושומרון. לפי פסיקת בית המשפט העליון, חוקי מדינת ישראל חלים במלואם גם על מזרח ירושלים כחלק בלתי נפרד ממדינת ישראל, ולכן דין החלת החוק הישראלי כסיפוח.
בשנת 1980 נחקק חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, המכריז בסעיף 1: "ירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל". בעקבות חקיקת החוק החליטה פה אחד מועצת הביטחון של האומות המאוחדות (בהימנעות ארצות הברית) את החלטה 478 הקובעת כי החוק מהווה הפרה של המשפט הבין-לאומי.
בשנת 1988 הכריזה ירדן כי היא מוותרת על כל תביעותיה לריבונות ביהודה ושומרון (ואגב כך, שללה את אזרחותם הירדנית של הפלסטינים המתגוררים בה). עם זאת בהסכם השלום שנחתם בינה לבין ישראל ב-1994 הובטח לה מעמד מיוחד במקומות הקדושים בירושלים. הירדנים הצהירו כי אופיו של מעמד זה ייקבע בתיאום עם הפלסטינים.
הסכם אוסלו שנחתם ב-13 בספטמבר 1993 לא הציג פתרון לסוגיית מעמדה של ירושלים ודחה את ההכרעה להסכם מאוחר יותר בין ישראל לרשות הפלסטינית. סקר שפורסם בראשית 2011 טען כי אחוז נכבד מתושבי מזרח ירושלים מעדיפים לחיות תחת שלטון ישראלי בכל הסדר עתידי וחלקם אף מוכנים להעביר את מקום מגוריהם כדי להישאר אזרחים ישראלים במקרה שהשטח יועבר לרשות הפלסטינית.
בעקבות האינתיפאדה השנייה הוחלט להקיף את ירושלים, ובכלל זה מזרח ירושלים, ואף שטחים נוספים ממזרח לה שלא סופחו רשמית לישראל, בגדר ההפרדה על מנת למנוע פיגועי טרור בעיר. פרויקט זה מכונה "עוטף ירושלים". בנוסף לכך, צה"ל הקים מספר מחסומים בין ירושלים המערבית למזרח ירושלים.
באמצע שנת 2014 החלו מהומות במזרח ירושלים, שבהן פגעו ערבים בתושבי השכונות היהודיות. המהומות כללו שלושה אירועי ירי: הראשון בשכונת מעלה הזיתים, השני בשכונת נוף ציון ובמקרה השלישי נורה חייל צה"ל בשכונת ואדי אל-ג'וז ונפצע קשה.
ערבים

מוצאם של חלק מערביי מזרח ירושלים הוא מיהודה ושומרון, ובפרט מחברון. לצידם ישנן במזרח ירושלים משפחות ירושלמיות ותיקות, בהן נשאשיבי, חוסייני ונוסייבה ולאחר 1967 נוספו גם משפחות ערביות רבות שעברו מצפון הארץ.
ערבים > מ-1967 עד סוף המאה ה-20

לאחר מלחמת ששת הימים והחלת החוק הישראלי על מזרח ירושלים, הוענק מעמד של תושבי קבע לכ-70,000 ערבים במזרח העיר שהיו בה בעת מפקד אוכלוסין שהתקיים ביוני 1967, והם נושאים תעודות תושב כחולות.
ערביי מזרח ירושלים רשאים לקבל אזרחות בישראל בהתאם לחוק האזרחות, תשי"ב-1952. אזרחות מכוח התאזרחות על פי ס' 5, שהוא ההליך הנפוץ, מחייבת, בין היתר, הצהרת נאמנות, אי החזקת אזרחות זרה וידיעה בסיסית של השפה העברית. התאזרחות כפופה לשיקול דעתו של שר הפנים. רוב ערביי מזרח ירושלים לא ביקשו אזרחות ישראלית. נכון ל-2022, על פי נתוני משרד הפנים, 18,982 מהערבים תושבי מזרח ירושלים, המהווים פחות מ-5%, הם אזרחי מדינת ישראל. רק כ-34% מהבקשות לאזרחות מאושרות, וברבים מהמקרים אישור הבקשה אורך שנים. בפועל, רוב התושבים הפלסטינים במזרח ירושלים אינם זכאים להצביע בבחירות לכנסת ואינם יכולים להוציא דרכון ישראלי.
בין השנים 1977–1987 העמיק אש"ף, בהנהגתו של פייסל חוסייני, את אחיזתו בקרב ערבי מזרח ירושלים ואת הלאומיות הפלסטינית בקרבם, תוך כרסום במעמד הקודם שנותר לממלכה ההאשמית אצלם. בשלהי המאה ה-20 חברו מספר גורמים להחלשה כוחו של אש"ף ולהחלשת הלאומיות-החילונית הפלסטינית בקרבם: מותו של חוסייני, אלימות ושחיתות ברש"פ, סגירת האוריינט האוס והקמת גדר הפרדה החוצצת בין מרבית ערביי מזרח ירושלים לבין יהודה ושומרון. הדבר הוביל את חלקם להשתלבות בחברה הישראלית.
ערבים > המאה ה-21

במאה ה-21 התחזקה תמיכה בתנועות אחרות, רובן אסלאמיסטיות, בהן החמאס ותנועות נוספות של האחים המוסלמים וכן תנועת חזב א-תחריר הפונדמנטליסטית-סלפית ששוללת את הלאומיות ומבקשת לכונן ח'ליפות אסלאמית. טורקיה וקטר תומכות משמעותית בחלק מהתנועות הללו ומקבלות באמצעותם השפעה במזרח ירושלים. על רקע היחלשות מעמד הרשות הפלסטינית, אנשי התנזים והפת"ח בעיר, בהובלתו של עדנאן ע'ית', הפגינו עמדה קשיחה של תמיכה במאבק מזוין והתנגדות לכל נורמליזציה עם ישראל. הרשות הפלסטינית מינתה את עדנאן חוסייני לאחראי על מזרח ירושלים מטעמה, ומזרימה כספים למאבקים משפטיים וציבוריים נגד מכירת נכסים ליהודים, נגד הריסת בתים בלתי חוקיים ונגד הכנסת תוכנית הלימודים הישראלית לבתי הספר.
בעיסאווייה ובית צפאפא ובכפרי דרום מזרח ירושלים (שהם שבטיים יותר), מעמדם של המוח'תארים הוותיקים נותר איתן. לעומת זאת בקרב מרבית אוכלוסיית ערביי מזרח ירושלים נחלשה משמעותית המנהיגות הוותיקה ואת המעמד שלה תפסה מנהיגות צעירה שבין אנשיה אנשי חינוך ורווחה וסוחרים, שחלקם בעלי זיקה משמעותית לישראל. במשך השנים חל שינוי ביחס של רבים מערביי מזרח ירושלים כלפי עיריית ירושלים ומוסדותיה; בניגוד לעבר אז נתפסה העירייה כגוף עוין, רבים החלו לראות בה גוף שלטוני שניתן למצות ממנו זכויות ושירותים. בניגוד לעבר, מנְהלים קהילתיים בשכונות מזרח העיר מקיימים דיאלוג עם העירייה.
בסקר שנערך בסוף שנת 2010 ייחסו 67%–69% מהנשאלים חשיבות רבה לזהותם הערבית, הירושלמית והפלסטינית, וכמעט אותו שיעור של נסקרים ייחסו חשיבות רבה להיותם בעלי תעודת זהות כחולה. כ-39% אמרו שאם תינתן בידיהם הבחירה הם יעדיפו להיות אזרחי ישראל לעומת 31% שיעדיפו להיות אזרחי מדינה פלסטינית. לפי סקר עומק שערך מכון וושינגטון 5 שנים לאחר מכן, ביוני 2015, רוב של 52% מקרב תושבי ירושלים הערבים "העדיפו לחיות כאזרחים ישראלים שווי זכויות תחת ריבונות ישראלית". במקביל ניתן לראות זינוק חד בבקשות התאזרחות שהגישו ערביי מזרח ירושלים, כאשר בשנת 2016 הוגשו למעלה מאלף בקשות כאלו לעומת פחות ממאה בקשות בשנת 2003.
בשנת 2017 עמד מספרם של ערביי מזרח ירושלים על כ-320 אלף איש, ועוד כ-50 אלף ערבים שאינם תושבי ישראל שהו במזרח ירושלים באופן בלתי-חוקי או בעיצומו של הליך איחוד משפחות.
בסקר שנערך בסוף שנת 2021 בקרב ערביי מזרח ירושלים שלא מחזיקים בתעודת זהות כחולה, 93% העדיפו להמשיך לחיות תחת ריבונות ישראלית, לעומת 7% שהעדיפו להשתייך לרשות הפלסטינית. רק 1% העידו כי יהיו מוכנים לוותר על מעמד תושב הקבע שלהם בישראל. נכון ל 2024 כ-90% מהתושבים הערבים במזרח ירושלים הם במעמד של "תושבי קבע בישראל", 9% הם אזרחים, והשאר נמצאים במעמד ארעי או בבדיקה.
שכונות

כל הנתונים להלן נכונים לשנת 2016:
שכונות > שכונות ערביות

השכונות הערביות העיקריות במזרח ירושלים הן:
העיר העתיקה:
הרובע המוסלמי (כ-27,400 תושבים, מתוכם כאלף יהודים)
הרובע הנוצרי (כ-4,700 תושבים)
שועפאט (כ-38,000 תושבים)
מחנה פליטים שועפאט (בין 8,000 ל-20,000 תושבים)
בית חנינא (כ-27,000 תושבים)
א-סוואנה
ג'בל מוכאבר (כ-29,500 תושבים)
ראס אל-עמוד (כ-23,200 תושבים)
כפר עקב (כ-18,600 תושבים)
חלקו הדרומי של הכפר אבו תור
באב א-זהרה
א-טור (כ-25,000 תושבים)
סילואן (כ-17,200 תושבים)
שייח' ג'ראח (כ-15,500 תושבים)
ואדי אל-ג'וז (כ-15,800 תושבים)
צור באהר ואום טובא (כ-17,800 תושבים)
בית צפאפא (ושרפאת) (כ-13,000 תושבים, חלקו של הכפר היה בשטח ישראל מאז 1948)
עיסאוויה (כ-14,800 תושבים).
שכונות > שכונות יהודיות

שכונות ומתחמים יהודים במזרח ירושלים הם:
חמש שכונות הטבעת:
פסגת זאב (כ-42,100 תושבים)
גילה (כ-32,400 תושבים)
רמות אלון (כ-50,600 תושבים)
נווה יעקב (כ-24,700 תושבים)
תלפיות מזרח (כ-15,400 תושבים).
ארבע שכונות הבריח:
רמת אשכול (כ-8,800 תושבים)
הגבעה הצרפתית וצמרת הבירה (כ-6,800 תושבים)
מעלות דפנה (כ-4,500 תושבים)
גבעת המבתר
העיר העתיקה:
הרובע היהודי, כ-4,200 תושבים)
הרובע המוסלמי, כאלף יהודים
הרובע הנוצרי, כמה מאות.
שכונות יהודיות נוספות:
רמת שלמה (כ-16,800 תושבים)
הר חומה (כ-19,700 תושבים).
התיישבות יהודית בהיקפים קטנים יותר:
סנהדריה המורחבת
גבעת חנניה
שכונת שמעון הצדיק
עיר דוד
מעלות דוד
מעלה הזיתים
נחלת שמעון
קדמת ציון
בית אורות
שכונת "נוף ציון" בג'בל מוכאבר
בבית צפפא מתגוררות 12 משפחות יהודיות, בנוסף יש בשכונה בתים שמשמשים את ישיבת איתרי.
בית השבעה שבבית חנינא בו מתגוררות כשש משפחות.
חשמל

הזיכיון להולכת חשמל בירושלים היה עוד לפני חלוקת העיר בידי חברת החשמל המזרח ירושלמית, בראשותו של אנוואר נוסייבה. החברה ייצרה חשמל באמצעות מתקן גנרטורים והוליכה אותו לצרכנים בשכונות העיר ובסביבותיה. עם איחוד העיר בשלטון ישראל ב-1967 נותרה החברה בשליטה פרטית וקיבלה זיכיון מממשלת ישראל לאספקת חשמל לשכונות מזרח ירושלים וצפונה. עד סוף שנת 1987 סיפקה החברה חשמל גם לשכונות היהודיות באזור כמו מעלה אדומים, נווה יעקב, הגבעה הצרפתית, רמות אלון ותלפיות מזרח. כיום החברה היא בעלת זיכיון לרכישת חשמל מחברת החשמל לישראל, הולכתו ומכירתו לצרכנים במזרח העיר, ברמאללה, בבית לחם וביריחו.
תחבורה ציבורית > אוטובוסים ומיניבוסים בשכונות הערביות

עד שנת 2004 שררה אנדרלמוסיה בקוי התחבורה הציבורית בשכונות הערביות במזרח העיר. עשרות חברות פרטיות ומשפחתיות הפעילו קווים בלתי סדירים או סדרים למחצה, בלא פיקוח נאות ובכלי רכב מיושנים. בשנת 2004 הגדירו עיריית ירושלים, משרד התחבורה ותוכנית אב לתחבורה ירושלים פרויקט לאיחוד של החברות למסגרת של חברת האוטובוסים המאוחדת (شركة السفريات الموحدة, שרכת א-ספריאת אל-מווחדה, "חברת הנסיעות המאוחדת") ובה חמש חברות-בנות, המופעלות לפי זיכיון. יחד עם נציגי האוכלוסייה תוכננו ונקבעו מסלולים קבועים. כן נקבעו מספרי קווים ותדירות (גבוהה יחסית) וניתנו זיכיונות הפעלה לפי מכרז. החברה מפעילה צי של מיניבוסים שנרכשו בסיוע משרד התחבורה. המיניבוסים צבועים באופן אחיד בתבנית פסים ירוק-לבן (לקווים פנים-עירוניים) או כחול-לבן (לקווים כפריים/פריפריאליים) ונקראים בעגה המקומית "זברות" או "אוטובוס ערבי". המחירים מסובסדים ונקבעים לפי חוק.
מרכז ההפעלה הוא התחנה המרכזית של מזרח ירושלים שלה שני מסופים סמוכים: האחד ברחוב סולטאן סולימאן, ממזרח לגן הקבר, בין שער שכם ושער הפרחים המיועד בעיקר לקווים הבין-עירוניים, והשני בדרך שכם ממערב לגן הקבר המשמש את הקווים העירוניים. בנוסף פרושות ברחבי מזרח העיר עשרות תחנות אוטובוס תקניות, חלקן משותפות עם קווי "אגד". הקווים נוסעים בעיקר בכבישים העירוניים והכפריים של מזרח ירושלים, אך גם בדרך חברון וכביש מספר 1 (שדרות בר-לב) וכן בשכונות "קו תפר" כמו הגבעה הצרפתית ותלפיות מזרח. הקווים נחשבים לנוחים ויעילים ורוב תושבי האזור מעדיפים אותם על פני תחבורה פרטית, שנתח השימוש בה ירד מאוד. גם ציבור קטן של יהודים משתמש בתחבורה ציבורית זו, בעיקר בשבת ותיירים בעלי תקציב נמוך.
תחבורה ציבורית > הרכבת הקלה

מסלול הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים עובר בכמה שכונות ערביות במזרח העיר. הוא מוזן, בין השאר, מקווי האוטובוס של חברת האוטובוסים המזרח-ירושלמית. ביולי 2014, לאחר שמהומות בשכונות הערביות הובילו לפגיעה בתשתית ובקרונות של הרכבת הקלה, שונה מסלול הקו האדום לזמן קצר. כעבור כמה שבועות שבה הרכבת למסלולה.
גדר ההפרדה

עוטף ירושלים, חלק מגדר ההפרדה שנמצא באזור ירושלים, נבנה בעשור הראשון של המאה ה-21. תוואי הגדר הביא להפרדת ירושלים מערים אחרות בגדה המערבית. התוואי הביא להפרדה בין שכונות שונות במזרח ירושלים, וכן להפרדה בין חלק מהשכונות למרכז העסקים הראשי של מזרח העיר. שני האזורים העיקריים במזרח העיר המופרדים מעיקר העיר המזרחית הם אזור כפר עקב (מוערך בכ-50 אלף תושבים) ואזור מחנה הפליטים שועפאט והשכונות סביבו (מוערך בכ-25 אלף תושבים). לפי נתוני הלמ"ס המעודכנים לסוף שנת 2023, בשני האזורים הללו ביחד גרים כ-75 אלף תושבים, המהווים כ-20% מתושבי ירושלים הערבים. גדר ההפרדה מקשה על תושבי השכונות שנותרו מחוץ לה להגיע לירושלים, ומחייבת אותם לעבור במחסומים, המלווה לעיתים בהמתנה של שעות על מנת להגיע לצד המערבי של החומה. בנוסף, אנשי עיריית ירושלים ורשות הדואר נמנעים מלהיכנס לחלק מהשכונות שמחוץ לגדר כדי לספק שירותים והמשטרה נכנסת אך ורק בליווי של מג"ב.
מנגד, לרשות הפלסטינית אסור לפעול באזורים אלו ולהעניק שירותים, מכיוון שהם שייכים מוניציפלית לעיריית ירושלים. בתגובה לעתירות שהגישה האגודה לזכויות האזרח, טענה עיריית ירושלים כי היא עושה מאמץ לדאוג לתושבים, וכי בעיות באספקת שירותים, אם קיימות, הן תוצאה של חששות ביטחוניים ולא של מדיניות מכוונת". ב-7 בינואר 2010 אמר יקיר שגב, מחזיק תיק מזרח ירושלים בעירייה כי ”לעיריית ירושלים כיום אין כל תפקיד בניהול אותן שכונות ואין לה את היכולת להתמודד עם המצב המורכב אליו נקלעו כ-55 אלף תושביהן. מדינת ישראל ויתרה. הן מחוץ למרחב הטיפול של מדינת ישראל ובוודאי של העירייה. מבחינת כל ביטוי מעשי – זה רמאללה. חוץ מהימין החצי הזוי, אני לא מכיר אנשים שרוצים להחיל ריבונות ישראלית באזורים אלו”.
ראו גם

ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים
מעמד התושבות במזרח ירושלים
ג'וערה

| --- | --- |

מוזיאון "ההגנה" בג'וערה
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 כתובת:  ג'וערה
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  משרד הביטחון
 מייסדים:  מדינת ישראל
 
 קואורדינטות:  32°35′58″N 35°06′32″E﻿ / ﻿32.599544444444°N 35.108775°E﻿ / 32.599544444444; 35.108775
 דף הבית של מוזיאון "ההגנה" בג'וערה
  (למפת הכרמל מוגדלת) ג'וערה(למפת הכרמל רגילה) ג'וערה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'וערה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'וערה
 
ג'וערה ביום העלייה לקרקע, יולי 1937
ג'וערה בסיס אימונים של ההגנה, 1938 1948, ארכיון ההגנה
דמויות אנשי ההגנה ופלמ"חניקים במוזיאון
ג'וערה היא גבעה ומבנה ברמות מנשה, אשר שימשו בעבר כבסיס ראשוני להתיישבות וכמחנה הדרכה מרכזי למפקדים של ארגון "ההגנה", ולאחר מכן כבסיס גדנ"ע וכמוזיאון. שמה העברי של הגבעה הוא "גבעת נֹח", על שם נוח לינדהיים.
היסטוריה > ג'וערה כבסיס להתיישבות

בשלהי התקופה העות'מאנית היו שייכות אדמות האזור למשפחת צאלח מחיפה. בני המשפחה ישבו אמנם בחיפה, אך חלשו על כל שטחי הסביבה. הפלאחים שהתגוררו באזור היו אריסיה של המשפחה, ועיבדו עבורה את אדמותיה בתמורה למגורים בשטח. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 נבנה בראש הגבעה מבנה אבן בעל שתי קומות ("הווילה"), ככל הנראה על ידי אחד מבני המשפחה. נראה כי המשפחה השתמשה בו לפרקים, ובשאר הזמן התגוררו בו הפלאחים תושבי הכפר ג'וערה, עשרים משפחות במספר. בשנת 1936 הגיעה למקום קק"ל במטרה לרכוש את אדמות האזור. הימים היו ימי מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט (המרד הערבי הגדול), אשר הביאו לשינויים רבים בתפיסה ובדרכי הפעולה של היישוב היהודי ושל ארגון ההגנה, ולמעבר מהגנה פסיבית על יישובים ליוזמות התקפיות. אחת הדרכים לתת מענה למרד הייתה רכישת קרקעות, יישובן וייעורן. קק"ל הגיעה להסכם בדבר רכישת אדמות ג'וערה והסביבה הן ממשפחת צאלח והן מהאריסים במקום, שהסכימו להתפנות מרצון לכפר כופריין שמדרום לג'וערה. הפלאחים קיבלו לירה על כל דונם מעובד.
ב-5 ביולי 1937 הגיעו ראשוני המתיישבים היהודים לאזור. היו אלו חברי שני גרעינים של תנועת הנוער השומר הצעיר  ("אמריקה" של חלוצים מצפון אמריקה ו"בניר" מגליציה), שהגיעו במטרה להקים קיבוץ במסגרת חומה ומגדל. באותה תקופה עתיד היה להתפרסם דו"ח ועדת פיל, וביישוב התעורר הצורך לקבוע עובדות בשטח כדי למנוע את סיפוחן של רמות מנשה לשטח שהוצע לערבים. שורשיו של הגרעין התהוו הן בפולין והן בארצות הברית, ועם הגיעם של חברי הגרעין לארץ הם שהו כחמש שנים בחדרה. ב-4 ביולי הגיעו לקיבוץ משמר העמק ולמחרת בבוקר עלו על הגבעה והקימו עליה את קיבוץ עין השופט (על שמו של השופט לואי ברנדייס), שכונה "הקיבוץ האמריקאי הראשון". מטרתם המקורית הייתה להקים את הקיבוץ על הגבעה הסמוכה, היכן שהוא היום, כקילומטר דרומית-מערבית לג'וערה, וג'וערה הייתה אמורה להיות "מוצב קדמי" זמני שתשמש אותם עד אז. הם ניצלו את הווילה שהייתה כבר במקום, והקימו מסביב למבנה צריפים למגורים וכן עמדת שמירה על גג "הווילה" ועליה זרקור. הגרעין שהה במקום למעלה משנה, כשבחלק מהזמן עבדו חברי הקיבוץ בשדות לצד חקלאי האזור הערבים. החל בסוף חודש ספטמבר, אחרי הרצח של המושל לואיס אנדרוס,  חברי הגרעין סבלו מהתקפות מצד ערבים וב-7 באפריל נרצחו שני חברי עין השופט – אפרים טיקטין ואליעזר קורנגולד, בדרכם מרמת השניים לג'וערה. לאחר מעט יותר משנה כבר הוקמו המגדל של קיבוץ עין השופט ובית הילדים, ובאוקטובר 1938 חברי הגרעין עזבו את ג'וערה ועברו למקום הקבע שהקימו.
היסטוריה > כבסיס ארגון ההגנה

במקביל לעזיבת אנשי עין השופט את גבעת ג'וערה, הוחלט בארגון ההגנה להפוך את ג'וערה לבסיס אימונים והדרכה, עקב הימצאותו במיקום אסטרטגי החולש על הסביבה ומעצם היותו מרוחק ומבודד, מה שהבטיח נוכחות דלה יחסית של הבריטים. מי שדחף למעבר הזה היה אחד ממפקדיה הבולטים של ההגנה, ומי שפיקד באותה עת על קורסי המ"מים בארגון, יוסף אבידר. וכך, משנת 1938 ועד שנת 1948 שימשה ג'וערה כבסיס המרכזי וכבית הספר הקבוע להכשרת מפקדים ומדריכים לארגון ההגנה. במקום התקיימו קורסים רבים ומגוונים, בהם קורס מ"כים, קורס מפקדי אזורים, קורס קשר, קורס בהפעלת נשק כבד וקורס מ"מים. במקום הוכשרו מאות לוחמי ההגנה והפלמ"ח שהיו לימים מבכירי המפקדים בצה"ל והיוו את שלד הפיקוד בראשית דרכו ובמלחמת העצמאות. מקורסי המ"מים שנערכו בג'וערה יצאו ארבעה רמטכ"לים – משה דיין, יצחק רבין, חיים בר-לב וצבי צור, וכן עשרות אלופים ומאות קצינים בכירים, בהם רחבעם זאבי, עוזי נרקיס, צבי זמיר, יגאל אלון, ומאיר עמית. בקורסים השונים השתתפו גם מספר נשים.
על תורת הלחימה וההווי בג'וערה העיד לימים חיים גורי:
באפריל 1948 שימש המקום כבסיס יציאה לכוחות ההגנה בדרכן להתקפות הנגד בקרבות משמר העמק.
היסטוריה > בשירות צה"ל והגדנ"ע

בשנים 1950–1967 שימשה ג'וערה כבסיס לבית הספר למ"כים של חטיבת גולני.
בשנים 1970–2016 שימש המקום כבסיס גדנ"ע.
הבסיס אירח בתי ספר תיכוניים שהגיעו ל"שבוע התנסות" הכולל אימוני שדאות ומורשת קרב לקראת הגיוס לצה"ל, לצד קבוצות של נוער יהודי מרחבי העולם שנשלחו בדרך כלל מטעם מיזמים של הסוכנות היהודית. פעילות זו עברה בנובמבר 2016 לבסיסי שדה בוקר וצלמון.
היסטוריה > המוזיאון וסגירתו

במבנה ההיסטורי במקום פעל בעבר מוזיאון של משרד הביטחון שתיאר את הפעילות הענפה של ג'וערה בימי "ההגנה". המוזיאון כלל מסדר של דמויות המדמות פתיחת קורס מפקדים, סרט על תקופת המנדט הבריטי, המחשה של יום אופייני בקורס המפקדים בג'וערה, ותיאורו של קרב משמר העמק. עקב סגירתו של בסיס הגדנ"ע ב-2016, נסגר המוזיאון וננטש. בנובמבר 2020 הונחה אבן פינה למוסד חינוכי על בסיס מבני ג'וערה שהיה מיועד להיות מרכז מנהיגות וחינוך לנוער, מוזיאון מחודש ומרכז מבקרים, אך ביוני 2023 תואר המקום כמוזנח.
היסטוריה > לקריאה נוספת

יגאל שפי, 1991, סיכת מם-מם, משרד הביטחון ההוצאה לאור.
גלריה

המוזיאון מבחוץ
תותח 25 ליטראות שהיה בשימוש צה"ל ומוצב כאנדרטה במחנה
דמויות ותמונות אנשי ההגנה ופלמ"חניקים קומה שנייה במוזיאון
הערות שוליים

↑  נח לינדהיים בארכיון עין השופט
↑  נח (נורווין) לינדהיים (1908–1939) בנה של אירמה לינדהיים, שהיה אדריכל ונפטר בגיל צעיר ממחלה
↑  אודות הקיבוץ
↑  אפרים טיקטין ואליעזר קורנגולד, דבר, 8 באפריל 1938
↑  יגאל שפי, 1991, סיכת מם-מם, משרד הביטחון ההוצאה לאור. עמ'221-251.
↑   יצחק רבין של הפלמ"ח, סרטון  באתר יוטיוב (מדקה 34.40)
↑  מאיר שלו, "בחזרה לסיירת גולני", במחנה, 1988.
↑  י. וקסמן,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'הגדנ"ע מחדש מסורת ג'וערה, מעריב, 10 ביולי 1970
↑  אחיה ראב"ד,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'ג'וערה, הסוף: "לימדו מ"כ לחשוב כמו גנרל", באתר ynet, 15 באוקטובר 2016
↑  ג'וערה - הבסיס והמוזיאון המיתולוגיים של ההגנה ננטשו ונעזבו על ידי משרד הביטחון באתר רוטר
↑  בסיס ג'וערה חוזר לחיים באתר התנועה הקיבוצית
↑  אורן אהרוני, אפס בהיסטוריה: ההפקרות באתרים ההיסטוריים בישראל, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 20 ביוני 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420551405171
בנימין כהנא

ערך זה עוסק בטייס בחיל האוויר הישראלי שהוענק לו עיטור העוז. אם התכוונתם לבנו של מנהיג תנועת כ"ך, הרב מאיר כהנא, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1911 ו' באדר תרע"א יפו, ארץ ישראל
 נהרג:  30 באוקטובר 1956 (בגיל 45) כ"ה בחשוון תשי"ז סיני
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   אצ"ל  צבא הגנה לישראל
 דרגה:   רב-סרן
 תפקידים בשירות
 טייס
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מבצע קדש
 עיטורים
   עיטור העוז   אות האצ"ל   עיטור לוחמי המדינה
 
בנימין כהנא (6 במרץ 1911, ו' באדר תרע"א – 30 באוקטובר 1956, כ"ה בחשוון תשי"ז) היה מחלוצי התעופה העברית בארץ ישראל, לוחם אצ"ל, מראשוני הטייסים בחיל האוויר הישראלי. נהרג בקרב כטייס פייפר במבצע סיני. לאחר מותו הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל, אשר הומר באפריל 1973 לעיטור העוז.
רקע משפחתי

אמו של בנימין כהנא, מרים בלקינד, נולדה בשנת 1874 בבלארוס והובאה לארץ ישראל בידי בן-דודה, ישראל בלקינד, מנהיג תנועת ביל"ו, בשנת 1893. בני-דוד נוספים (אחותו של ישראל בלקינד ואחיו) הם פאני בלקינד, אמו של אבשלום פיינברג, ושמשון בלקינד, אביו של נעמן בלקינד.
אביו של בנימין, אפרים-שמואל כהנא, נולד בשנת 1874 ברומניה. בילדותו עקרה משפחתו לווינה שבאוסטריה, שם התחנך. בגיל 18, בניגוד לדעת הוריו, הוא החליט לעלות בגפו לארץ-ישראל. אפרים הסתנן בטריאסטה לאונייה שעשתה את דרכה להודו עם עגינה בפורט סעיד. בשל מגפת דבר באזור פורט סעיד בוטלה העגינה שם, ואפרים נאלץ להמשיך עד הודו. כשנתיים לאחר מכן, כשצבר די כסף, הוא עלה על אונייה שהובילה אותו אל ארץ-ישראל. בדרך נודע לו שהשלטונות העות'מאניים אוסרים על כניסת יהודים לארץ. אפרים החליט לרדת מהספינה בסואץ, ויחד עם צעיר נוסף יצא למסע רגלי שאורכו כ־300 ק"מ מגדות תעלת סואץ אל יפו, לאורך החוף הצפוני של חצי האי סיני. אחרי ימים של הליכה מפרכת, ולא לפני שנאלצו לגבור על שודדי דרכים בדואים, הגיע אפרים ליעדו בשנת 1894. בשנים שלאחר-מכן היה פועל חקלאי ושומר, הקים משק חקלאי בסג'רה (1904), עבר עם משפחתו ליפו והקים קו דיליז'נסים (כרכרות) יומי מיפו לזכרון יעקב ומיפו לירושלים. בתקופת פעילותה של מחתרת ניל"י סייע לחברי הארגון. בשל היכרותו עם חצי האי סיני והדרכים בארץ ישראל, הוא נבחר בידי אבשלום פיינברג ללוות אותו במסעו הראשון אל קווי הבריטים דרך צפון סיני בחודש דצמבר 1915. עקב פעילותו במסגרת ניל"י נכלא לא אחת בידי העות'מאנים, ונחקר. בחודש נובמבר 1917 נכלאו אפרים, אשתו וארבעה מחמשת ילדיו (כולל בנימין) בתחנת המשטרה הטורקית ברמלה והמתינו לשיירה שתעביר אותם לדמשק, שם עתיד היה לעמוד לדין צבאי, בדומה לפעילים אחרים בניל"י. העיר נכבשה בידי פרשים אוסטרליים בעודם עצורים ברמלה והמשפחה שוחררה.
בנימין כהנא נולד ביפו, כאח הצעיר לשלושה אחים ואחות. כהנא למד בבית הספר למסחר בתל אביב, בבית-הספר החקלאי מקוה ישראל, בבית הספר הפוליטכני ובבית הספר הטכני "מונטיפיורי" בתל אביב. מילדותו ספג במשפחתו חינוך לאהבת המולדת ומגיל צעיר טייל ברחבי ארץ ישראל באופניים.
פעילותו בבית"ר ובאצ"ל

כהנא הצטרף לבית"ר בשנת 1927, ועסק באיגרוף, בסיף ובג'יו-ג'יטסו, אולם פעילותו העיקרית הייתה בתחום הרכיבה על אופנועים. הוא השתתף בתחרויות רבות, וזכה בהישגים נאים. בידיעה שהתפרסמה בעיתונות לאחר שזכה במקום ראשון במירוץ אופנועים בחולות ראשון-לציון בשנת 1934 הוכתר כ"אחד מרוכבי האופנוע הטובים ביותר בארץ". בשנת 1934 יצאה לאירופה משלחת של רוכבי אופנוע מבין חברי בית"ר לסבב בין הקהילות היהודיות, במטרה לקדם את העלייה לארץ ישראל. כהנא היה ממארגני המשלחת ומשתתף פעיל בה.
כמו רבים מחברי בית"ר, הצטרף גם כהנא לאצ"ל עם הקמתו, השתתף בקורסים ולקח חלק בפעילות ההגנה על היישוב העברי. כרוכב אופנוע מיומן הוא השתתף בפעולות גמול שנקט הארגון בתקופת המרד הערבי הגדול.
לאחר הקמת חיל הנוטרים הצטרף כהנא לפעילותו, והשתתף בקורס מפקדים בשנת 1937.
דאייה

ראשית פעילותו של כהנא בתחום התעופה הייתה במסגרת "הקלוב הארצישראלי לתעופה", שם עסק בדאייה. הוא היה מהפעילים הראשונים והמרכזיים בתחום זה במחצית השנייה של שנות השלושים של המאה ה-20, עסק בהדרכה בחוף בת-ים ובכפר ילדים, והגיע להישגים אישיים. באתר "מרחב אווירי" לתולדות התעופה בישראל מזכיר אבינועם מיסניקוב כי "באפריל 1938, במחנה הדאייה בכפר ילדים, הגיע הטייס ב. כהנא לגובה 1250 מטר מעל נקודת הזינוק. הטיסה בוצעה בדאון "צ'ייקה"."
בשנת 1936 השתתף כהנא במחנה האימונים הראשון לדאייה, שהתקיים בגבעת-ברנר מטעם קלוב התעופה.
לאחר שארגון "ההגנה" וההסתדרות הכללית פרסו את חסותם על הקלוב לתעופה נדחקו רגליו של כהנא הרוויזיוניסט, והוא הבין כי לא יוכל להשתלב בקלוב כטייס במטוסים ממונעים. כתב אברהם שכטרמן בעיתון "חרות" מיום 4 בינואר 1957, בכתבה שכותרתה "הנשר שצנח" : "מועדון התעופה מתחיל לחשוב על טיסה באווירונים. בנימין מלא התלהבות. דרכו של בית"רי במוסד "כללי" אינה סוגה בשושנים. להפך. עד מהרה מתברר לו כי לא תנתן לו דריסת רגל באווירון ממש..... בנימין... מפעיל לחץ על האצ"ל והבית"ר להקים גרעין תעופה לאומי. חלום זה מתגשם".