stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אביבה חלמיש
קורות חיים

אביבה חלמיש נולדה לחנה (לבית מַעַז), שעלתה עם משפחתה מגרמניה (1933), ולמרדכי חלמיש (פלינט), עיתונאי ומתרגם שעלה לארץ ישראל מפולין (1935). חלמיש גדלה בתל אביב ולמדה בבית הספר "הר-נבו" (שהיה בראשיתו בית חינוך של "זרם העובדים") וב"תיכון חדש". הייתה חברה בתנועת הנוער "השומר הצעיר" כחניכה וכמדריכה, שרתה בנח"ל והייתה חברת קיבוץ להב. אם לשניים. מתגוררת בתל אביב.
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בהיסטוריה של ארצות האסלאם וצירוף בין-חוגי היסטוריה והיסטוריה של עם ישראל (1973 בהצטיינות); מוסמכת אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק בהיסטוריה של עם ישראל ולימודי המזרח התיכון (1976). עבודת המאסטר: "מפ"ם והמיעוט הערבי בישראל, 1966-1957" [באנגלית] נכתבה בהנחיית פרופ' י"ק הורביץ. בשנת 1996 קיבלה תואר דוקטור של אוניברסיטת תל אביב; עבודת הדוקטור נכתבה בהדרכתה של פרופ' אניטה שפירא על הנושא "מדיניות העלייה והקליטה של ההסתדרות הציונית 1931-1937".
מאז 1982 הייתה חברת הסגל הזוטר של האוניברסיטה הפתוחה ועסקה בפיתוח קורסים ובהוראתם; קיבלה דרגת מרצה בכיר במכללה האקדמית נתניה בשנת 2000, ושוב בשנת 2004 באוניברסיטה הפתוחה. בשנת 2006 הועלתה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2012 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
מ-2007 היא עומדת באוניברסיטה הפתוחה בראש תחום ההיסטוריה של העת החדשה במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות.
ב-2010 עשתה באוניברסיטת ניו יורק כחוקרת-אורחת  וכפרופסור-אורח באוניברסיטת ברנדייס.
חלמיש שימשה בין השנים 2009–2011 נשיאת האגודה הבינלאומית ללימודי ישראל (Association for Israel Studies).
היא חברה בהנהלת החברה ההיסטורית הישראלית וחברת הוועד המנהל של האיגוד העולמי למדעי היהדות.
עמדה בעבר בראש המרכז לחקר ארץ ישראל ויישובה המשותף לאוניברסיטה הפתוחה וליד יצחק בן-צבי; הייתה חברה בוועדה האקדמית של המכון לחקר הציונות וישראל, אוניברסיטת תל אביב; מכהנת במערכת של כתבי העת "קתדרה" ו"עיונים בתקומת ישראל", ובמערכת הספרים של יד יצחק בן-צבי ושל מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות. שימשה יושבת ראש ועדה של משרד החינוך לעדכון ושכתוב תוכניות הלימודים בהיסטוריה בכיתות ו'-ט' (2006–2009).
חברה בחבר היועצים של ההיברו יוניון קולג' בירושלים; יו"ר הוועדה האקדמית של יד יערי; חברת הוועדה המדעית של מכון לבון; חברת ועדת המקצוע – היסטוריה, משרד החינוך.
עמדה בראש היחידה לפיתוח אקדמי של האוניברסיטה הפתוחה ומכהנת כחברה במועצת האוניברסיטה.
בין התפקידים הציבוריים שמילאה: חברה בפורום-על של תנועת "שלום עכשיו" וסגן יו"ר התנועה ליהדות מתקדמת בישראל ומופקדת על תחום החינוך של התנועה. מכהנת בוועד המנהל של מרכז מציל"ה (מרכז למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית) מאז 2008. ב-28 ביוני 2016 מונתה על ידי שר החינוך נפתלי בנט לחברת המועצה להשכלה גבוהה.
מחקריה

תחום המחקר הראשי של אביבה חלמיש הוא תולדות עם ישראל וארץ-ישראל במאה העשרים, ובכלל זה במיוחד: הציונות – תולדות הרעיון והתנועה; הגירת יהודים במאה העשרים; עלייה בלתי לגלית בתקופת המנדט; היישוב היהודי בתקופת המנדט; מדינת ישראל בראשיתה; שארית הפליטה; התנועה הקיבוצית; כתיבת ביוגרפיה היסטורית.
הקו שמייחד את חלמיש במחקריה הוא מתן משקל וחשיבות לעשייה, ולא רק להתבטאויות מילוליות בעל-פה ובכתב. בהיסטוריוגרפיה הציונית הייתה נטייה להסתמך על פרוטוקולים של דיונים, על מאמרים ועל נאומים, וחלמיש בחרה – בדומה לאחדים ממוריה ועמיתיה – לבדוק מה נעשה בפועל. היא עמדה על המתח והפער שבין עשייה לדיבורים, והצביעה על כך שבמקרים רבים המעשים היו שונים, ולטובה, מהדיבורים. ממצאיה אלה גיבשו את גישתה הבסיסית, המייחסת משקל פחות לאידאולוגיה ממה שמקובל במחקרים רבים, ועיצבו את תפיסתה הגורסת שהשפעת המציאות על האידאולוגיה רבה מאשר להפך. על יחסי גומלין אלה בין מציאות ואידאולוגיה היא עמדה במחקריה על מדיניות העלייה הציונית ועל מניעי העולים בתקופת המנדט והיא מצביעה עליהם גם בחיבוריה על תולדות הקיבוץ, בהם היא מדגישה את היותו של הקיבוץ במידה רבה פרי הנסיבות, אגב ייחוס חשיבות מבוקרת לאידאולוגיה.
במחקריה על התקופה שבין 1945 ל-1948 מצטרפת חלמיש לבעלי הדעה שלא היה קשר נסיבתי בין השואה להקמת המדינה, וכי אדרבא, השואה כמעט סיכלה את הסיכוי להקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל. היא מבססת מסקנה זו בין היתר על אופן פעולתן והמלצותיהן של ועדת החקירה האנגלו-אמריקנית ושל ועדת האו"ם (אונסקו"פ).
מבין צורות המאבק של היישוב נגד בריטניה לאחר מלחמת העולם השנייה מייחסת חלמיש חשיבות מיוחדת להעפלה, וזאת לאו דווקא בחזית החיצונית אלא בזו הפנימית.
לשיטתה, להעפלה היה תפקיד רב חשיבות בליכוד היישוב סביב נושא פוזיטיבי, שלגביו קיימת הייתה הסכמה רחבה בציבור, סביב מאבק שהתבצע בהתאם להחלטות ההנהגה הנבחרת, שגבולותיו היו ברורים ומוגדרים, ושגם הצד השני - הבריטי - שמר בו על כללי משחק מסוימים. זאת בשעה שעיקר המאמץ הופנה – בגלוי – לזירה המדינית, ובסתר נבנה הכוח לקראת המערכה המכרעת הבאה - המלחמה עם הערבים. בהיותה נושא שזכה לתמיכה רחבה מצד הציבור היהודי בארץ (ובעולם), הביאה ההעפלה להתלכדותו של היישוב סביב ההנהגה ולקבלת מרותה, ובכך תרמה להוכחת בגרותו האזרחית ובשלותו לעצמאות.
מחקריה > מחקרים נוספים

מחקריה של חלמיש על תקופת המנדט כוללים את הספר "ירושלים בתקופת המנדט הבריטי" (1991) שאינו מסתפק בהצגת תולדות העיר כשרשרת של עימותים, מאבקים והתנגשויות דמים, אלא מציג את תולדות העיר וחיי תושביה במלוא גוני הקשת; וכן את ספר הקורס של האוניברסיטה הפתוחה "מבית לאומי למדינה בדרך - היישוב היהודי בארץ-ישראל בין מלחמות העולם" (2004, 2012), הדן בהרחבה ובהעמקה בהתפתחותו של היישוב מקהילה קטנה ובלתי מאורגנת לכלל קהילה אוטונומית שהייתה בשלה להיות מדינה עצמאית.
הספר "ירושלים בתקופה המוסלמית הראשונה 638–1099", שכתבה יחד עם פרופ' יורם ארדר במסגרת הקורס "ירושלים לדורותיה" של האוניברסיטה הפתוחה (1994), מתאר את תולדות ירושלים בתקופה המוסלמית לאור המקורות בני הזמן והמחקר בן ימינו תוך בחינה ביקורתית של המקורות והצגת חילוקי הדעות בין החוקרים.
מחקריה > מחקרה העכשווי

בשנים האחרונות שקדה חלמיש על כתיבת הביוגרפיה של מנהיג השומר הצעיר מאיר יערי (1897–1987).
יערי היה במשך למעלה מחמישים שנה מנהיג השומר הצעיר על שלוש מסגרותיו - תנועת הנוער, הקיבוץ הארצי ומפ"ם. הביוגרפיה שלו מבקשת לפצח את חידת מנהיגותו: כיצד הוא עלה למעמד המנהיג של השומר הצעיר, איך נותר במעמד זה זמן כה רב, ומה פשר השותפות יוצאת הדופן בינו לבין עמיתו ל"הנהגה ההיסטורית" יעקב חזן. זהו סיפורו של מאיר יערי המנהיג והאדם, כמו גם תולדותיו של הציבור שבראשו עמד.
הביוגרפיה מציגה את נקודות הצומת שבהן קיבל יערי החלטות מכריעות בחייו האישיים והציבוריים, מציעה נרטיב עובדתי ופרשני משלים ולעיתים אף חלופי, של תולדות השומר הצעיר ודנה בדילמות מרכזיות בתולדות העם היהודי במאה העשרים, ובכללן המתח בין הציונות לסוציאליזם, שאלת היחס לברית המועצות, השאלה הערבית, קליטת עלייה והקשר הסימביוטי והמיוסר בין הגולה והיישוב ברמת הפרט והכלל, האידאולוגיה והמציאות.
הכרך הראשון, "מאיר יערי: ביוגרפיה קיבוצית; חמישים השנים הראשונות, 1897–1947", מגולל את סיפורם של יערי ושל תנועתו מראשית המאה העשרים בגליציה עד ערב הקמתה של מדינת ישראל והוא ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2009.
מספריה > ספרי מחקר שכתבה

אקסודוס – הסיפור האמיתי: פרשת אניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז", תל אביב: אוניברסיטת תל אביב והוצאת עם עובד, 1990
במירוץ כפול נגד הזמן: מדיניות העלייה הציונית בשנות השלושים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2006
מאיר יערי: ביוגרפיה קיבוצית; חמישים השנים הראשונות, 1897–1947, תל אביב: הוצאת עם עובד ספרית אפקים, 2009
מאיר יערי – האדמור ממרחביה, שנות המדינה (1947–1987), תל אביב: הוצאת עם עובד, ספרית אפקים, 2013
The Exodus Affair: Holocaust Survivors and the Struggle for Palestine, Syracuse University Press 1998. Published simultaneously by Vallentine Mitchell, London
מספריה > ספרים בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה שכתבה

ירושלים בתקופת המנדט הבריטי, תל אביב 1991
עם יורם ארדר, תל אביב: ירושלים בתקופה המוסלמית הראשונה 638–1099, 1994
מבית לאומי למדינה בדרך - היישוב היהודי בארץ-ישראל בין מלחמות העולם, כרכים א'–ג', תל אביב ורעננה, 2004, 2012
ספרים אלה ראו אור גם בתרגום לרוסית.
מספריה > ספרים שערכה

עם יעקב שביט, הציונות, י"ז, 1993, המכון לחקר הציונות, אוניברסיטת תל אביב
עם דינה פורת (עורכת), שואה ממרחק תבוא: אישים ביישוב הארץ ישראלי ויחסם לנאציזם ולשואה, 1933–1948, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ט 2009
עם צבי צמרת ואסתר גליצנשטיין-מאיר (עורכים), עיירות הפיתוח, סדרת עידן, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2009
בנוסף למאמרים רבים שכתבה בתחומי מחקרה פרסמה חלמיש עשרות מאמרי ביקורת על ספרי מחקר, בכתבי עת מדעיים ובמוספים ספרותיים של העיתונים הארץ, ידיעות אחרונות, מעריב ועל המשמר.
הערות שוליים

↑  גיאורג גארסייה גרנאדוס, תרגום: יצחק א. עבאדי, כך נולדה מדינת ישראל: הדרמה כפי שראיתיה במו עיני, ירושלים: אחיאסף, 1948
↑  "אקסודוס: סרט ששינה את ההיסטוריה" בתוך קולנוע וזיכרון – יחסים מסוכנים? עורכים: ח' בראשית, ש' זנד, מ' צימרמן, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ד, עמ' 341–359
↑  עמ' 412–448
↑  "'עלייה סלקטיבית' ברעיון, במעשה ובהיסטוריוגרפיה הציוניים" (בתוך א' שפירא, י' ריינהרץ, י' הריס, עורכים, עידן הציונות, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2000, עמ' 185–202)
↑  "עלייה לפי יכולת הקליטה הכלכלית: העקרונות המנחים, דרכי הביצוע וההשלכות הדמוגרפיות של מדיניות העלייה בין מלחמות העולם", בתוך עיונים בתקומת ישראל - סדרת נושא: כלכלה וחברה בימי המנדט, עורכים: א' בראלי, נחום קרלינסקי, אוניברסיטת בן-גוריון והאוניברסיטה העברית בירושלים, 2003, עמ' 179–216
↑  ביקורת של מוקי צור, ביוגרפיה חדשה של מאיר יערי, מנהיג השומר הצעיר, באתר הארץ, 12 בינואר 2010
↑  ביקורת של  יצחק לאור, האדמו"ר של השמאל, באתר הארץ, 6 ביוני 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308031605171  GND: 1113679530  ISNI: 0000 0000 6654 8176  LCCN: n84160674  NTA: 30513678X  SUDOC: 060801271  VIAF: 56792393   WorldCat (עם VIAF): 56792393
אלי זמסקי

אלי (אליעזר) זמסקי (נולד ב־19 בספטמבר 1942) הוא ביולוג, מדען, בוטנאי, מרצה וסופר ישראלי.
היה המדען הראשי של רשות הטבע והגנים ונשיא המכללה האקדמית אחוה.
| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1942 (בן 82) ראשון לציון, פלשתינה (א"י)
 ענף מדעי:  ביולוגיה, כימיה
 מקום מגורים:  ישראל, ארצות הברית
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית
ביוגרפיה

אלי זמסקי, יליד ראשון לציון, למד בבית הספר חביב בראשון לציון, בתיכון החקלאי "כנות" (ט–יא) ובכפר סילבר (יב). זמסקי שירת בצה"ל בין השנים 1960–1963, שם עבר טירונות וקורס מ"כים בגולני, קורס קציני חי"ר ונשאר בבה"ד 1 כמפקד מחלקה. למד באוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 1963 ל־1971 וסיים שם תואר בוגר, מוסמך ודוקטור. השתלם לאחר מכן באוניברסיטה של ווילס בבריטניה ושב לאוניברסיטה העברית בשנת 1972 כמרצה בפקולטה לחקלאות, שם לימד עד שנת 2006, עת יצא לגמלאות בדרגת פרופסור מן המניין.
שימש כמדען הראשי של רשות הטבע והגנים בין השנים 2004–2006, כנשיא המכללה האקדמית אחוה בין השנים 2006–2012 ומכהן מאז 2014 כראש בית הספר לתואר שני במכללה האקדמית לחינוך חמדת הדרום בנתיבות.
זמסקי עוסק בפעילות ציבורית ענפה: חבר בוועד מושב קדרון בו הוא חבר ופעיל במועצה האזורית, ראש ועדה אזורית לאיכות הסביבה, פיתוח קשרים עם משרדי ממשלה, השתתפות בראיונות רבים ברדיו, בטלוויזיה ובעיתונות) במשך עשרות שנים. לימד עשרות אלפי סטודנטים לאורך השנים בקורסים שונים למדעים וגם מרצה בהתנדבות בחוגי בית, בגני ילדים. הוא מלמד חשיבה יצירתית בנושאים מדעיים בגני ילדים ובמוסדות חינוך שונים, במפעלים, בחוגים, בהשתלמויות שונות וכן סדנאות בחשיבה יצירתית. זמסקי הוא מרצה מבוקש מאוד במגוון רחב של תחומים חינוכיים, חברתיים ומדעיים: חשיבה יצירתית של ילדים מול קיבעון מחשבתי של מבוגרים, מנהיגות, פרשת השבוע, הבסיס לקביעת הלוח העברי ושנה מעוברת, "אלוהים הוא מתמטיקאי", היעלמות הטבע מן הארץ, קיימות וסביבה העולם המופלא של הצמחים.
ספרים > ספרי מדע

ביולוגיה של התא: מולקולה, אברון ותא
מהדורה ראשונה (1989)
מהדורה שנייה (1992)
מהדורה שלישית (1997)
מהדורה רביעית (2002)
חשיבה יצירתית בהוראת מדעי הטבע (2015)
תהליכים ומנגנונים בעולם הצמחים (2017)
ספרים > ספרי מדע > באנגלית

(1986) Secretion and Secretory Structures in Plants
(1996) Photoassimilate Distribution in Plants and Crops: Source-Sink Relationships
(2018) Plants, the Fascinating Organisms: an Intriguing Insight into the World of Plants
ספרים > ספרי ילדים

הרפתקאותיו של אליק הסקרן (2014)
דג ברשת (2017)
ספרים > ספרי ילדים > טרילוגיית "ציפורים שכאלה"

הצופית החצופית (2019)
הבולבול המבולבל (2019)
השפיריות השובבות (2019)
ספרים > ספרי ילדים > טרילוגיית "למה זה ככה?"

למה זה ככה? בצמחים (2020)
למה זה ככה? בבעלי חיים (2020)
למה זה ככה? בדומם (2020)
ספרים > ספרים בנושאים אחרים

חלומות צלולים (2015)
רחש קוסמי (2015)
אילו לסבתא היו גלגלים... (ספר אינטרנט חינמי • 2016)
הערות שוליים

↑  ביולוגיה של התא: מולקולה, אברון ותא, באתר הספרייה הלאומית
↑  חשיבה יצירתית בהוראת מדעי הטבע, באתר מכון מופ"ת
↑  תהליכים ומנגנונים בעולם הצמחים, באתר צומת ספרים
↑  Photoassimilate Distribution Plants and Crops: Source-Sink Relationships, Amazon
↑  Plants, the Fascinating Organisms: an Intriguing Insight into the World of Plants, Amazon
↑  הרפתקאותיו של אליק הסקרן, באתר נט בוק
↑  הצופית החצופית, באתר ביבוקס
↑  חלומות צלולים, באתר נט בוק
↑  רחש קוסמי, באתר הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270238005171  LCCN: n96001509  SUDOC: 243689047  VIAF: 298993650   WorldCat (עם VIAF): 298993650
Dblp

| --- | --- |


 סוג:  מאגר מידע ביבליוגרפי 
 תקופת הפעילות:  1993–הווה (כ־32 שנים) 
 מייסדים:  מיכאל ליי 
 בעלות:  Schloss Dagstuhl – Leibniz Center for Informatics 
 שירותים עיקריים:  ביבליוגרפיה 
 שפות תכנות:  Java, C 
 dblp.org
 
dblp (נכתב גם DBLP) הוא אתר אינטרנט המספק מידע ביבליוגרפי במדעי המחשב. האתר מאוחסן באוניברסיטת טריר שבגרמניה, ומנהלו הוא מיכאל ליי (Michael Ley), מרצה במחלקה למדעי המחשב שם. על פעילותו בתחזוקת האתר זכה ליי בציון לשבח מטעם ה-ACM.
באוגוסט 2014 הכיל האתר מידע על יותר מ-2.6 מיליון מאמרים במדעי המחשב, מאת יותר מ-1.4 מיליון מחברים. האתר מאנדקס את כל כתבי העת החשובים במדעי המחשב, ורבים מקובצי ההרצאות של כנסים במדעי המחשב.
השם dblp היה בתחילת דרכו של האתר ראשי תיבות של  DataBase systems and Logic Programming (מערכות בסיס נתונים ותכנות לוגי) – תחומים שבהם התמקד האתר באותה עת. עם התרחבות תחומי העניין המסוקרים באתר שונה פירוש ראשי התיבות ל- Digital Bibliography & Library Project (מיזם ביבליוגרפיה וספרייה דיגיטליים), אך כיום dblp הוא פשוט שם האתר, ללא ייחוס משמעות, וכותרת האתר היא  dblp Computer Science Bibliography.
את המידע הביבליוגרפי ניתן לקבל לפי שם המחבר, לפי שם כתב עת – הצגת תוכן העניינים של כל גיליון, ולפי שם כנס – רשימת כל קובצי ההרצאות של הכנס.
הערות שוליים

↑  What is dblp?, באתר dblp
↑  What is the meaning of the acronym dblp?, באתר dblp
בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה

| --- | --- |


 מאפיינים
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 תפקידים נוספים:  ביקורת שיפוטית   הכרזה על חקיקה בלתי חוקתית וביטולה   הכרזה על כינון שמנוגד לפסקת הנצחיות וביטולו
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  1951–הווה (כ־74 שנים)
 שופטים
 נשיא:  Stephan Harbarth
 שופטים מכהנים:  16
 גאוגרפיה
 קואורדינטות:  49°00′46″N 8°24′05″E﻿ / ﻿49.012858812324°N 8.40151884771°E﻿ / 49.012858812324; 8.40151884771
 אתר רשמי
 he
 
אולם בית המשפט
בית המשפט החוקתי הפדרלי (בגרמנית: Bundesverfassungsgericht, או BVerfG) הוא בית המשפט העליון החוקתי של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, אשר הוקם על פי חוקת גרמניה (Grundgesetz). מאז הקמתו עם כינון הרפובליקה שלאחר מלחמת העולם השנייה, שוכן בית המשפט בעיר קרלסרוהה - מרוחק במכוון מן המוסדות הפדרליים האחרים בברלין (קודם לכן בבון ובערים אחרות).
עיקר תפקידו של בית המשפט הוא ביקורת שיפוטית, והוא רשאי להכריז על חקיקה בלתי חוקתית, ובכך הוא הופך אותה לבטלה. במובן זה, בית המשפט החוקתי הפדרלי דומה לבתי משפט עליונים אחרים בעלי סמכויות ביקורת שיפוטית, אך הוא מחזיק במספר סמכויות נוספות, והוא נחשב לאחד מבתי המשפט הלאומיים התוססים והחזקים ביותר בעולם. שלא כמו בתי משפט עליונים אחרים, בית המשפט החוקתי אינו שלב בלתי נפרד מתהליך השיפוט או הערעור (למעט מקרים הנוגעים למשפט בינלאומי חוקתי או פומבי), והוא אינו משמש כבית משפט רגיל לערעורים, כמו בתי המשפט הנמוכים או בית המשפט העליון הפדרלי, שעוסק בהפרות של חוקים פדרליים.
סמכותו של בית המשפט מתמקדת בסוגיות חוקתיות ובציות של המוסדות הממשלתיים לחוקה. תיקונים חוקתיים או שינויים שנעשו על ידי הפרלמנט כפופים לביקורת השיפוטית של בית המשפט, שכן הם חייבים להיות תואמים את העקרונות הבסיסיים ביותר של חוקי היסוד המעוגנים על ידי סעיף נצחי.
נוהג בית המשפט הוא בדרך כלל ביקורת חוקתית עצומה מצד אחד, והמשכיות של הריסון השיפוטי ותיקונים פוליטיים מאידך גיסא[דרושה הבהרה], יצרו מגן ייחודי של חוקי היסוד מאז מלחמת העולם השנייה ונתנו לו תפקיד משמעותי בדמוקרטיה המודרנית של גרמניה.
הליך המינוי

לבית המשפט מתמנים שופטים על ידי בתי הפרלמנט, חצי מהבונדסראט וחצי מהבונדסטאג, כאשר לכל מינוי נדרש רוב של שני שלישים בבית, כאשר בבונסטראט רוב זה הוא מכלל חברי הבית, ובבונדסטאג - מקרב המצביעים, ובלבד שרוב זה יהיה רוב מכלל חברי הבית.
הליך המינוי > בבונסטאג

מינוי שופט בבונסטאג נעשה על ידי הקמת ועדה בת 12 חברים המשקפת את יחסי הכוחות בבית, המוקמת בתחילת הכהונה של הבית. כל עבודת הוועדה והצבעותיה חשאיות. מועמדים שזכו לפחות בשמונה קולות יועברו לבחירה חשאית על ידי כלל חברי הבית. על מנת להיבחר נדרש להשיג רוב של שני שלישים מקרב המצביעים וגם שרוב זה יהיה רוב של כלל חברי הבית.
הליך המינוי > בבונדסטראט

על פי החוקה, הדרישה היחידה היא שהמועמד ייבחר על פי רוב של שני שלישים מכלל חברי הבית.
הערות שוליים

↑  בתי משפט לחוקה/עליונים, סקירה משווה במחקר של מרכז המחקר והמידע של הכנסת
↑  אתר האינטרנט של משרד המשפטים הגרמני
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601716405171  BnF: cb11960786k (data)  GND: 2117905-0  ISNI: 0000 0004 0555 9401  LCCN: nr92013443  NKC: kn20101018003  NLK: KAB201904022  SUDOC: 027603490  VIAF: 130623156   WorldCat (עם VIAF): 130623156
הרוריקים

| --- | --- |

 סוגה:  דוקו-דרמה
 בימוי:  מקסים בספאלי
 ארץ מקור:  רוסיה רוסיה
 שפות:  רוסית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  8
 הפקה
 חברת הפקה:  Star Media
 אתר צילומים:  מחוז מוסקבה ואודסה
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 1
 תקופת שידור מקורית:  4 בנובמבר 2019 – הווה
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
"הרוריקים" (ברוסית: Рюриковичи) היא מיני-סדרת טלוויזיה, דוקו-דרמה רוסית משנת 2019, שהופקה בשיתוף פעולה עם הערוץ הראשון ברוסיה. הסדרה מגוללת את האירועים ההיסטוריים ותולדות שושלת רוריק, בית המלוכה הראשון של רוסיה. הסדרה זכתה לשבחי המבקרים בשל אופן שחזור אירועי התקופה.
פרק הבכורה שודר בערוץ הראשון ב-4 בנובמבר 2019.
תיאור

זו אחת השושלות העתיקות באירופה. נסיכים ומלכים מבית רוריק שלטו במדינה ברציפות במשך 740 שנה. במהלך תקופה זו, המדינה הרוסית שנוצרה על ידם גדלה לגודל של 5.4 מיליון קמ"ר והפכה לגדולה יותר מכל אירופה. תולדות השושלת החלו במקביל להיסטוריה של המדינה. עם זאת, ההתחלה מוסתרת בערפל עבה של אגדות. לעולם לא נדע מי היה באמת ורנגיאן רוריק האגדי והאם הוא היה אדם היסטורי אמיתי. אך אנו יודעים מי היו צאצאיו. ביניהם היו משוררים ולוחמים, נזירים ושודדים, מחוקקים ואחים רוצחים. חלקם עלו על כס המלוכה בזכות, אחרים - בהזמנה, ואחרים - על חשבון גוויות אחיהם, אך הלגיטימיות שלהם על המדינה הענקית נעשתה בשל השתייכותם לבית השלטון.
בתולדות השושלת היה הכל - מאבק קשה על כוח והקרבה עצמית גבוהה, רווחים והפסדים, תככים וחוקים חדשים, אסונות ויצירת יצירות מופת עולמיות, אהבה ובגידה. שושלת רוריק חיזקה, הגנה, הרחיבה את מדינתם: חלקם באש וחרב, חלקם בשלום ואמנה. בתקופת שלטונם נוצרה האומה הרוסית והתעוררה תופעת התרבות הרוסית. הרוריקים הם שיצרו את המדינה - הכוח הרב-אתני הטרנס-יבשתי שאנו מכירים כיום.
פרקי הסדרה > פרק 1 > רוריק

| --- | --- |
 :  ראו גם – רוריק
על פי הכתבים, הוא הגיע "מעבר לים", משם הגיעו גלי שודדים צפוניים - הויקינגים - לאירופה, אך הוא לא הגיע ככובש, אלא כשכיר חרב. הוא נקרא על ידי תושבי לדוגה, מכיוון שהם היו זקוקים ללוחם מנוסה ושליט עצמאי שיכול היה למנוע מהומה בקרבם. יחד עם אנשיו, רוריק הגיע להסכם עם לדוגה ונשבע אמונים לאנשי לדוגה. ברגע זה - על פי הכתבים, זו שנת 862 - מתחילה נקודת המוצא של המדינה הרוסית.
פרקי הסדרה > פרק 1 > איגור רוריקוביץ' והנסיכה אולגה

הנסיך הראשון מבני של רוריק, איגור הופיע על כס המלוכה כתינוק: רוריק נפטר כשבנו בקושי היה בן שנה. כמושל מהימן אולג, נשאר האפוטרופוס ועוצר. במשך כמעט ארבעים שנה ליווה אותו הנסיך איגור בכל מסעותיו. לנגד עיניו, אולג הקים את המדינה - הכניע את השבטים, אסף אדמות, נסע לקונסטנטינופול. ברם שלטונו העצמאי של איגור הסתיים באסון שעלה לו בחייו. אלמנתו, הנסיכה אולגה, עשתה את מה שבעלה לא הצליח לעשות: לחזק את המדינה המתפוררת ולכונן יחסים עם האימפריה הביזנטית.
פרקי הסדרה > פרק 2 > סוויאטוסלב איגורייביץ'

הדבר היחיד שעניין אותו בחיים היה מלחמה. אך לא בשל הצורך בהגנה על גבולות, אלא הרחבה אינסופית של השטח שעליו שלט. הוא התעלם מהופעתם של נוודים חדשים שוחרי מלחמה - הפצ'נגים, ותוך כמה שנים הביס את ממלכת הכוזרים, בזז את בולגריה של הוולגה ויצא דרומה לגבולות האימפריה הביזנטית. כדי לעצור אותו, נדרש כמעט כל כוחה הצבאי. סוויאטוסלב נאלץ לחזור לרוסיה ובדרך חזרה הוא נלכד על ידי הפצ'נגים במפלי הדנייפר, שמעולם לא התייחס אליהם ברצינות.
פרקי הסדרה > פרק 2 > ולדימיר סוויאטוסלבוביץ' (הקדוש)

ברוסיה כינו אותו "השמש האדומה" וחיברו עליו אפוסים ששרדו במשך מאות שנים. באירופה, הוא נודע כעובד אלילים פראי, שאכזריותו ורשלנותו היו אגדיים. הוא זה שהביא את האורתודוקסיה לרוסיה שקבעה את כל ההיסטוריה של ארצו בשנים הבאות. ולדימיר איחד את ארצות רוסיה תחת שלטונו ויצר כוח גדול, כשהוא מחזיק אותה יחד עם אמונה משותפת באל אחד. במאה ה-14 הוא הוכתר על ידי הכנסייה כקדוש וזכה להערצת הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית כאחד.
פרקי הסדרה > פרק 2 > יארוסלאב ולדימירוביץ' (החכם)

לאחר עלייתו לשלטון לאחר מלחמת האחים, תוך זמן קצר הוא שיקם את המדינה הרוסית הכמעט מתפוררת, ריסק את הפצ'נגים והפך את רוס של קייב לאחת המדינות החזקות והיציבות באירופה. היו לו קשרים שושלתיים נרחבים: אשתו הייתה בתו של המלך השוודי, כלתו - הייתה קשורה בקשרי משפחה לנסיכויות הפולניות, האוסטריות והביזנטיות, חתניו - מלכי נורווגיה, הונגריה וצרפת. ביוזמתו נוצרה מערכת החוקים הראשונה ברוסיה - מה שמכונה "אמת ירוסלב". יחד עמה ועם תורתו של ולדימיר מונומך, נקרא קוד זה בשם "האמת הרוסית" והוא קיים ברוסיה כבר כמה מאות שנים. פרק זה מגולל את סיפורה של קנוניזציה אל מול המיתוס.
פרקי הסדרה > פרק 3 > ולדימיר וסבולודוביץ' (מונומאך)

| --- | --- |
 :  ראו גם – ולדימיר השני, נסיך קייב
הוא נקרא אל ממלכת קייב הגדולה על ידי תושבי קייב עצמם שעייפו מהסערה האינסופית ומשינוי הנסיכים. במשך זמן מה הוא הצליח "לכבות" את אש הסכסוך. כמפקד מוכשר, הוא ניצח את הלוחמים הפולשים ויצר מערכת הגנת גבולות. הוא היחיד מבין כל הנסיכים הרוסים, שהשאיר תווים אוטוביוגרפיים המכונים "הנחיותיו של ולדימיר מונומאך." דווקא עם שמו, כתבו סופרי המוסקבה במאה החמש עשרה את אגדת הופעתה ברוסיה של המסורות המלכותיות, כאילו התקבלו מידי הקיסר הביזנטי, כולל מה שמכונה "כובע המונומך". מכל בני שושלת רוריק, ולדימיר מונומאך היה זה שנשאר בזיכרון ההיסטורי והפופולרי כשליט אידיאלי. הוא הותיר לנסיכים הרוסים את הדרך לשימור רוסיה כיחידת שלמה יחידה, המוחזקת יחד לא רק באמצעים מדיניים, אלא גם על ידי קשרים רוחניים. כדי לצאת לדרך זו, נדרשה לא רק רצון פוליטי אלא גם היכולת להקריב את הרווח האישי למען מטרה נעלה והיכולת לשמור על אדיקות דתו.
פרקי הסדרה > פרק 4 > יורי ולדימירוביץ' (דולגורוקי)

הוא ידוע בהיסטוריה כמייסד הבירה העתידית של המדינה הרוסית, כנסיך שהניח את התשתית לשושלת ולדימיר-סוזדל ושליטי מוסקבה, מארגן צפון-מזרח רוסיה, שהפך לגרעין העתיד של רוסיה הגדולה. בתקופת שלטונו של יורי, המים הרחוקים החלו להפוך בהדרגה לאחד האזורים המפותחים ביותר ברוסיה. אך דולגורוקי כל חייו נלחם על כס קייב וכשקיבל אותו, תושבי קייב ראו בו אדם זר וסוער ובמהרה הוא מת מהרעלה.
פרקי הסדרה > פרק 4 > אנדריי יורייביץ' (אוהב האל)

בתקופת שלטונו, הנסיכות החזקה ביותר ברוסיה הייתה נסיכותו שלו - ולדימיר-סוזדל. הוא שינה את המערכת הפוליטית והפך את המלכות הגדולה לא קייב, אלא ולדימיר. בהסתמך לא על נערים שבטיים, אלא על לוחמים צעירים יותר ובכך הניח את יסודות האצולה העתידית. תחתיו נבנו כנסיות ולדימיר המפורסמות, שהפכו ליצירות מופת של אדריכלות עולמית במאה ה-18.
פרקי הסדרה > פרק 5 > אלכסנדר ירוסלביץ' נבסקי

| --- | --- |
 :  ראו גם – אלכסנדר נבסקי
כשהיה בן 16 החלה הפלישה המונגולית-טטרית לרוסיה הצפון-מזרחית, שנתפשה על ידי בני זמנו כסוף העולם. אביו, יארוסלאב וסבולודוביץ', היה הראשון מבין הנסיכים הרוסים שהלך אל "האורדה" והראשון שקיבל תווית למלכותו הגדולה של ולדימיר מידיו של באטו חאן. אך הוא התנגד בעקשנות לניסיונות לחדור לארצות נובגורוד של אבירי הצלבנים במערב אירופה. אלכסנדר ירוסלביץ' המשיך במדיניות אביו. הוא זכה לתהילת כמפקד גדול בצעירותו, כשהביס את האבירים השוודים בקרב על הנייבה, וכך קיבל את הכינוי נבסקי. הוא הביס את הצלבנים הגרמנים בקרב על אגם פיפסי, המכונה "קרב הקרח".
הוא סירב בנחישות לברית עם האפיפיור - אולי הבין שעצמאותה האתנית והמדינית של רוסיה עומדת על כף המאזניים. הוא השפיל את הגאווה הנסיכותית והכיר בתלות ארצו באורדה, מכיוון שהיא הגנה במידה מסוימת על ארצות רוסיה ויצרה לפחות איזשהו מראה של יציבות. הישג זה של ענווה הוא שייתן לאחר מכן את הבסיס של הכנסייה הרוסית להאדיר את אלכסנדר נבסקי כקדוש. האדמות התלויות באורדה יישארו רוסיות ואורתודוקסיות. השאר יהיו חלק ממדינות מערב אירופה הקתולית ומהדוכסות הגדולה של ליטא. הבחירה הטקטית של אלכסנדר ירוסלאביץ' קבעו מראש את המשך ההיסטוריה של רוסיה.
פרקי הסדרה > פרק 6 > איוואן דנילוביץ' קאליטה

הוא המשיך במדיניות של אחיו הבכור יורי, אך השתמש בשיטות מתוחכמות יותר. על פי גרסה אחת, קאליטה ("ארנק") זכתה לכינוי על כך שניסה בכל דרך להעשיר את אוצר מוסקבה, בו הצליח מאוד. הוא השיג את העברת מרכזו של המטרופוליט מוולדימיר למוסקבה, שהפכה אותה לבירה הרוחנית של רוסיה. הוא הניח את היסוד של ההרכב האדריכלי של הקרמלין במוסקבה ובנה את הקתדרלות הראשונות מאבן לבנה וקירות עץ אלון. בזכות מאמציו נסיכות מוסקבה הביסה את טבר ובמהלך כל שלטונו של איוואן קאליטה, לא נערכה אף פשיטה אחת על אדמות מוסקבה. במהלך 40 שנות "השקט הגדול" הזה צמח דור חדש ברוסיה שייצא אל שדה קוליקובו.