stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לינדה לינדה
גרסתה של שרית חדד > וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר בוים על ידי עומר טובי שביים גם את הקליפ ל-"כמה כמה", ופורסם לראשונה ביוטיוב ב-25 באוקטובר 2012. הקליפ מציג בתוכו כמה דמויות, ביניהן שרית חדד, ולאורכו מוצגות סצנות שבהן ניתן לראות כמה נשים מחזיקות קופסאות שבתוכן יש חפצים שונים.
נכון ל-3 בספטמבר 2018, מונה הצפיות של הקליפ והאודיו שפורסמו עבור השיר, עומדים על קרוב לשני מיליון צפיות.
גרסתה של שרית חדד > מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2012)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2012)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2012)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2012)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 2 |  |
|  ישראל | רדיו אמצע הדרך | 3 |  |
|  ישראל | רשת ג' | 8 |  |
אלדר גרביץ'

אלדר גרביץ' (בהונגרית: Gerevich Aladár; ‏16 במרץ 1910 – 14 במאי 1991) היה סייף הונגרי, אלוף אולימפי בעל 10 מדליות, מהן 7 זהב, אלוף עולם בעל 19 מדליות, מהן 14 זהב. הוא הספורטאי מתוך שניים בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה במדליית זהב אחת לפחות, בשש אולימפיאדות שונות, כמו בירגיט פישר מגרמניה בקיאק (הוא החמיץ שתי אולימפיאדות נוספות שלא נערכו כלל בשל מלחמת העולם השנייה שבהן יכול היה לזכות בעוד מדליות). נוסף לכך, הוא מחזיק בשיא של 28 שנים, משך הזמן הארוך ביותר שבה זכה במדליות זהב, מ-1932 ועד 1960 כולל.
גרביץ' נחשב לאחד הסייפים הגדולים בהיסטוריה.
ביוגרפיה

גרביץ' נולד ביאסברן.
ביוגרפיה > מדליית זהב אולימפית ראשונה

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה גרביץ' במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי, לפני איטליה ופולין.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה גרביץ' בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי לפני איטליה וגרמניה ומדליית ארד בתחרות חרב אישית אחרי בן ארצו אנדרה קאבוש וגוסטבו מארצי מאיטליה. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בתחרות רומח קבוצתי.
ביוגרפיה > אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת לונדון (1948) זכה גרביץ' בשתי מדליות זהב בתחרות חרב אישי לפני וינצ'נצו פינטון מאיטליה וחברו לנבחרת פאל קובאץ' ובתחרות חרב קבוצתי לפני איטליה וארצות הברית. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתחרות רומח קבוצתי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה גרביץ' בשלוש מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי לפני איטליה וצרפת, מדליית כסף בתחרות חרב אישי אחרי פאל קובאץ' ולפני בן ארצו טיבור ברציי ומדליית ארד בתחרות רומח קבוצתי, אחרי צרפת ואיטליה.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה גרביץ' במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי לפני פולין וברית המועצות וסיים במקום חמישי בתחרות חרב אישי.
לפני המבחנים לאולימפיאדת רומא (1960) נאמר לגרביץ' על ידי ועד הסיף ההונגרי שהוא זקן מדי להשתתף במשחקים האולימפיים, בן 50, אבל הוא הצליח לנצח בהם. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי לפני פולין ואיטליה וסיים במקום עשירי בתחרות חרב אישי, קרוב עד לכדי נגיעה אחת מהשתתפות בשלב הגמר.
בשנת 1991 נפטר גרביץ' בבודפשט.
משפחתו

רבים מבני משפחתו זכו במדליות אולימפיות ביניהם, אשתו ארנה בוגן, זכתה במדליית ארד בתחרות רומח אישי באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בנו פאל גרביץ' זכה בשתי מדליות ארד בתחרות חרב קבוצתי באולימפיאדת מינכן (1972) ובאולימפיאדת מוסקבה (1980) ואביה של רעייתו אלברט בוגן זכה במדליית כסף עבור אוסטריה בתחרות חרב קבוצתי באולימפיאדת סטוקהולם (1912).
הבחירות לאספה המכוננת

תוצאות הבחירות לאספה המכוננת:     מפלגות הימין: 38 מושבים
     מפלגות המרכז: 11 מושבים
     מפלגות השמאל: 69 מושבים
     מפלגות הערבים: 2 מושבים
דוד בן-גוריון באספת בחירות של מפא"י, 20 בינואר 1949
שלטי תעמולה ברחובות ירושלים בעת הבחירות
מודעת תעמולה התוקפת את מפלגת חרות
הבחירות לאספה המכוננת היו הבחירות הראשונות במדינת ישראל והתקיימו ב־25 בינואר 1949, כ"ד בטבת ה'תש"ט. האספה המכוננת, ששינתה ייעודה והכריזה על עצמה כ"כנסת הראשונה", הייתה אמורה להיות הגוף שיחוקק את חוקתה של מדינת ישראל, ויתפזר. השלב הבא היה אמור להיות בחירות כלליות לגוף בעל אופי פרלמנטרי – הכנסת.
נושא מרכזי בבחירות היה המתיחות בין מפא"י ומפ"ם, והשאלה העיקרית שעמדה בפני הבוחר הייתה האם להמשיך במלחמת העצמאות, או לחתור להסכמים להפסקת הלחימה, אשר ישמרו על הגבולות הקיימים. במערכת בחירות זו ניצחה מפא"י, שהקימה קואליציה עם מפלגות המרכז והמפלגות הדתיות, והותירה את אנשי מפ"ם באופוזיציה.
רקע היסטורי

בעת הקמת מדינת ישראל במאי 1948 הוקמו המוסדות הלאומיים, אשר שלטו במדינה החדשה. מועצת העם, המקבילה לפרלמנט, אשר מתוכה נבחרה מינהלת העם, המקבילה לממשלה. גופים אלו לא היו גופים נבחרים במובן הטהור של המילה, וחבריהם הגיעו מן ההנהלה הארץ ישראלית של הסוכנות, ומהנהלת הוועד הלאומי. מועצת העם מנתה 37 חברים, שמונו על בסיס מפלגתי, ומנהלת העם מנתה שלושה עשר חברים, שנבחרו מבין חברי מועצת העם.
בעת ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, נאמר במגילת העצמאות כי:
אנו קובעים שהחל מרגע סיום המנדט, הלילה, אור ליום שבת ו' אייר תש"ח, 15 במאי 1948, ועד להקמת השלטונות הנבחרים והסדירים של המדינה בהתאם לחוקה שתיקבע על ידי האספה המכוננת הנבחרת לא יאוחר מ-1 באוקטובר 1948 — תפעל מועצת העם כמועצת מדינה זמנית, ומוסד הביצוע שלה, מנהלת העם, יהווה את הממשלה הזמנית של המדינה היהודית, אשר תיקרא בשם ישראל."
עם זאת, קיומן של הבחירות עד התאריך המיועד לא היה אפשרי בגלל מלחמת העצמאות, והן נדחו פעמיים, והתקיימו לבסוף ב-25 בינואר 1949. שיטת הבחירות היחסית על פיה התקיימו הבחירות, לא תוכננה במקור להפוך לשיטת הבחירות הקבועה של מדינת ישראל. שיטת הבחירות הקבועה הייתה אמורה על פי החלטת מועצת העם להתגבש במסגרת החוקה העתידית שתחוקק.
משמה של הרשות הנבחרת, "האספה המכוננת", ניתן להבין כי מטרתה הראשונית של זו הייתה לחוקק חוקה. כך גם עולה מן הניסוח של מגילת העצמאות. עם זאת, ב-16 בפברואר 1949, לאחר בחירתה ובמהלך אחת מישיבותיה הראשונות, קיבלה האספה המכוננת את חוק המעבר אשר שינה שמה ל"הכנסת", וכך הפכה "האספה המכוננת" ל"הכנסת הראשונה".
ההכנה לבחירות

היו אלו הבחירות הראשונות שנערכו במדינת ישראל, והן דרשו הכנה מיוחדת. ב-5 בנובמבר 1948 החליטה מועצת המדינה הזמנית, כי האספה המכוננת תמנה 120 חברים. ב-8 בנובמבר 1948 נערך מפקד אוכלוסין, אשר שימש, בין השאר, להכנת ספר הבוחרים (המפקד היה חיוני בשל עלייתם של עולים חדשים רבים והפיכת רבים מערביי ארץ ישראל לפליטים). לצורך המפקד הייתה המדינה כולה בעוצר במשך שבע שעות, מחמש אחרי הצהריים ועד חצות. סוגיה נוספת הייתה סוגיית שיטת הבחירות. הועלו הצעות לשיטות שונות, אך הוחלט להמשיך לקיים את שיטת הבחירות היחסית והארצית שהונהגה בבחירות לאספת הנבחרים בתקופת היישוב, ולהשאיר לאספה המכוננת שתיבחר לקבוע בחוקה את שיטת הבחירות העתידית.
אלף קלפיות הוכנו להצבה ברחבי הארץ. על-פי המפקד, מספר בעלי זכות הבחירה היה חצי מיליון.
יום הבחירות

הבחירות התקיימו ב-25 בינואר 1949, יום שנקבע כיום שבתון. כיוון שלא נערכו באותה עת סקרים ומשאלי דעת קהל, וכיוון שחלו שינויים רבים מאז הבחירות האחרונות שנערכו ב-1944 לאספת הנבחרים, לא הייתה כל הערכה מוקדמת של יחסי הכוחות בין הרשימות ושל התוצאות הצפויות.
הציבור בארץ התרגש במיוחד לקראת הבחירות הראשונות במדינה הריבונית. אחוז ההצבעה היה הגבוה ביותר בכל מערכות הבחירות.
הד לתחושות מובא ביומנו של משה יקותיאל אלפרט ר"מ בישיבת עץ חיים ומוכתר שכונות בית ישראל, מוסררה, סנהדריה, מחניים ושנלר:
בשעה 5:35 בבוקר השכם קמנו אני ואשתי ואחי, ר' שמעון לייב, וגיסי, ר' נתנאל סלדוכין, ובני דב. אחרי ששתינו קפה, לבשנו בגדי שבת לכבוד היום הגדול והקדוש הזה. כי "זה היום עשה ה' נגילה ונשמחה בו". אחרי אלפיים שנות גלות או יותר, אפשר להגיד מששת ימי בראשית ועד היום הזה, לא זכינו ליום כזה, שנלך לבחירות למדינה יהודית ו"ברוך שהחיינו וקיימנו לזמן הזה"...
אני ואשתי וגיסי הלכנו לקלפי באזור 10, בית הפועל המזרחי, אשר ברחוב החבשים, ופנקסי הזהות של מדינת ישראל בידינו. בשמחה רבה ועצומה הלכנו את הדרך הקצרה מביתנו... כל הדרך אל הקלפי, הלכתי כמו בשמחת תורה אצל הקפות עם ספר תורה, כי פנקס הזהות של ישראל היה בידי. לא היה גבול לאושר והשמחה שהיו לי. בשעה 5:50 באנו לבית הפועל המזרחי, ואנחנו היינו הראשונים... השמש הביא את תיבת הקלפי, והיו"ר קרא אותי ואמר "והדרת פני זקן"... ברטט של קדושה ובהדרת קודש מסרתי לידי היו"ר את פנקס הזהות שלי וקרא את שמי מתוך הפנקס שלי וספר הבוחרים, וסגן היו"ר רשם את שמי בנייר ונתן לי את מספר 1... מסר לידי מעטפה אחת ונכנסתי לחדר השני, ששם היו מונחים כל הפתקאות מכל הרשימות, וביד רועדת וברגש של קדושה לקחתי פתק אחד מספר ב', רשימת האיחוד הדתי, ושמתי אותה לתוך המעטפה שקבלתי אותה מידי היו"ר, ונכנסתי שוב לחדר הקלפי, והראיתי לכולם כי יש בידי רק מעטפה אחת. והגיע הרגע הכי קדוש בחיי, אותו רגע שלא זכו לו לא האבא שלי ולא הסבא שלי. רק אני בזמני זכיתי לרגע קדוש וטהור כזה. אשרי לי ואשרי חלקי! בירכתי ברכת שהחיינו, ושמתי את המעטפה לתוך תיבת הקלפי. לחצתי את ידי היו"ר והסגן ויתר חברי הוועדה ויצאתי משם. חיכיתי לאשתי, אחי וגיסי, ובשעה 6:28 שבנו הביתה. הלכתי להתפלל, יום חג גדול.
לאחר הבחירות > המעבר לכנסת הראשונה

ייעודה של האספה המכוננת שנבחרה היה כינונה של חוקה, והתפזרות לאחר השלמת המשימה. בשלב הבא היו אמורות להיערך בחירות כלליות לגוף בעל אופי פרלמנטרי - הכנסת. על אף עובדה זו, עלו מחלוקות בנוגע לקביעת החוקה ובנוגע לתוכנה. בשל כך, הוחלט כי האספה המכוננת תהפוך לפרלמנט שישמש כרשות המחוקקת של המדינה, ובנוסף, פרלמנט זה יהווה רשות מכוננת ויקבע את פרקי חוקת המדינה באופן הדרגתי, כאשר כל פרק יהווה חוק יסודי בפני עצמו. בהתאם לכך, חוקקה האספה המכוננת, שהתכנסה לראשונה ב-14 בפברואר 1949, את חוק המעבר, יומיים לאחר כינוסה.
חוק המעבר קבע את סדרי השלטון הבסיסיים במדינה: החוק הפך את האספה המכוננת לכנסת הראשונה, עסק במינויו על-ידי הכנסת של נשיא המדינה שישמש כראש המדינה, וכן בתפקידו של נשיא המדינה, לאחר התייעצות עם נציגי סיעות בכנסת, להטיל על אחד מחברי הכנסת להרכיב ממשלה, שתהיה הרשות המבצעת של המדינה ושמכהנת מכוח אמון הכנסת.
מהלך זה, של הפיכתה של האספה המכוננת, שנבחרה על-ידי הציבור למטרת כינון חוקה בלבד, לפרלמנט - שנוי במחלוקת בקרב משפטנים שונים עד היום.
לאחר הבחירות > הקמת הממשלה

ניצחונה של מפא"י בבחירות לא היווה הפתעה. עם זאת, לא היה בידה להרכיב ממשלה ללא הסתמכות על קואליציה של מפלגות. הבחירה הייתה בידה, לפנות אל השמאל, אל אנשי מפ"ם, או אל המרכז והדתיים. הכרעתו ההיסטורית של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, לאחר הבחירות הייתה לפנות אל הפרוגרסיבים ואל המפלגות הדתיות, ולהשאיר את מפ"ם באופוזיציה.
לאחר מינויו של חיים ויצמן כנשיא המדינה הראשון למחרתו של חוק המעבר, התייעץ הנשיא עם נציגי סיעות הכנסת. ב-24 בפברואר, הטיל הנשיא על בן-גוריון להרכיב ממשלה. ב-8 במרץ, הודיע בן-גוריון לנשיא כי עלה בידו להרכיב ממשלה, ויומיים לאחר מכן הוצגה הממשלה בפני הכנסת ובה תמכו 73 חברי כנסת: מפא"י, החזית הדתית, הפרוגרסיבים, הספרדים ורשימת המיעוטים. על הפרק עמדו שאלות הרות גורל שהיה בהן לעצב את דמותה של מדינת ישראל במשך עשרות שנים הבאות.
הערות שוליים

1 2  מגילת העצמאות.
↑  עמית נאור, מצע, קמפיין שלילי וגעוואלד – האם באמת היה פעם יותר טוב? איך נראתה תעמולת הבחירות בבחירות הראשונות בישראל, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 12.09.2019
↑  אדיר בנימיני, הדרך לכנסת - מקורותיה של שיטת הבחירות בישראל, הרצליה: ספרי ניב, 2022, עמ' 44
↑  מהספר
↑  הכנסת הראשונה, באתר הכנסת
↑  מתוך דברי הסבר לחוק בדר-עופר, 1972
↑  הסבר השיטות השונות וההיסטוריה שלהן, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
ד"ר חיים ויצמן ורעייתו ורה מצביעים בבחירות לאספה המכוננת
בוחרים ערבים מחוץ לקלפי
חיילים עומדים בתור להצבעה
כתב מרובע

כתב מרובע, המכונה גם הכתב המרובע היהודי, הכתב היהודי או כתב אשורי, הוא כתב של אלפבית עברי המשמש עד ימינו בכתיבת טקסטים בעברית ובשפות יהודיות כמו יידיש וערבית יהודית.
היסטוריה

בקרב החוקרים מקובל שהכתב המרובע התפתח מהכתב הארמי, שהיה בשימוש נרחב במזרח התיכון מהמאה השמינית לפני הספירה עד המאה השלישית לפני הספירה בגלל היותה של השפה ארמית לינגואה פרנקה באזור. לטענת פרנק מור קרוס, הכתב המרובע התפתח מהכתב הארמי הרשמי של המאה הרביעית לפני הספירה. במהלך המאה השלישית לפני הספירה, החל שימוש בכתב הארמי לכתיבת טקסטים עבריים. הטקסטים העבריים הקדומים ביותר המשתמשים בכתב המרובע הם כתובת מהר גריזים ומגילות מקומראן המתוארכות למחצית השנייה של המאה בשלישית לפני הספירה. החוקרים חלוקים על המשמעות של כתבים אלו. בעוד קרוס וחוקרים אחרים טוענים שכתבים אלו מצביעים על המעבר לשימוש בכתב המרובע, שהתבצע במאה השלישית לפני הספירה, לנגלואה טוען שכתבים אלו הם ניצנים קדומים של שימוש בכתב ארמי לטקסטים עבריים, ואימוץ הכתב המרובע אירע רק במאה השנייה לפני הספירה. במאות השנייה והראשונה לפנה"ס פסק השימוש בקרב היהודים בכתב העברי העתיק למעט לצרכים סמליים או מקודשים והכתיבה העברית נכתבה כמעט אך ורק בכתב המרובע.
פרנק מור קרוס מאבחן ארבעה שלבים בהתפתחות הכתב המרובע:
כתב פרוטו-יהודי (נקרא גם יהודי ארכאי) ששימש בערך בשנים 275–150 לפני הספירה. בכתב זה יש מאפיינים של הצללה והבדלי גודל בין אותיות שמופיעים בכתב הארמי אך נעלמו בשלבים מאוחרים יותר של התפתחות הכתב המרובע. כתבים מייצגים של כתב זה הם מגילות מדבר יהודה 4QSamb ו-4QJera.
כתב חשמונאי ששימש בערך בשנים 150–30 לפני הספירה. בכתב זה יש פחות הבדלים בין גודלי האותיות, אם כי ל וע עדיין קטנות יחסית לאותיות אחרות ואותיות מנצפ"ך יורדות מתחת לשורת הבסיס של הכתיבה. בכתב החשמונאי ההצללה היא חד גונית ואין הבדל בין קווי אורך לקווי רוחב. מגילת ישעיהו נחשבת למייצגת מובהקת של כתב זה, אם כי רוב מגילות מדבר יהודה נכתבו בו.
כתב הרודיאני שמתוארך לתקופה ממלכות הורדוס עד חורבן בית המקדש, אך המשיך לשמש ככתב סופרים רשמי בתקופות מאוחרות יותר. בכתב ההרודיאני יש הבדלה עקבית באותיות מנצפ"ך בין אמצעיות לאותיות סופיות, קוי האורך של האותיות, שבכתבים קדומים יותר היו נטויות, הן אנכיות ויש בכתב הרודיאני הרבה יותר עיטורים בראשי האותיות. כמו כן, באות ק הזנב קצר יותר מבכתבים קדומים ובאות ט הבסיס רחב יותר. בתוך כתב זה מבדילים בין כתב הרודיאני מוקדם, שמייצגיו הם מגילת התהילים הגדולה ומגילת מלחמת בני אור בבני חושך המאופיינת על ידי מגילת ההודיות.
כתב בתר-הרודיאני המתוארך לשנים 70–135 לספירה. בכתב זה, למעט באותיות בעלות רגליים ארוכות, כמעט ואין הבדלים בגובהי האותיות. גגות האותיות משופעים ואינם מקבילים לשורת הבסיס כבכתבים קדומים יותר והעיטורים בראשי האותיות רבים יותר מאשר בכתב ההרודיאני. מייצגי כתב זה הן שרידי כתבים שנמצאו בוואדי מרבעאת ובנחל חבר.
היסטוריה > במסורת

התלמוד הבבלי מייחס את המעבר לכתב המרובע לעזרא הסופר:
בתחילה נתנה תורה לישראל בכתב עברי ולשון הקודש, חזרה וניתנה להם בימי עזרא בכתב אשורי ולשון ארמי, ביררו להן ישראל כתב אשורית ולשון הקודש והניחו להדיוטות כתב עברי ולשון ארמי. מאן הדיוטות אמר רב חסדא - כותאי. מאי כתב עברי אמר רב חסדא - כתב ליבונאה
היסטוריה > במסורת > הרמב"ם

הרמב"ם בפירוש המשנה למסכת ידיים כותב שבכתב האשורי נתנה תורה בהר סיני :
"והכתב הזה אשר נכתב בו אנחנו התורה הוא "כתב אשורי", והוא הכתב אשר כתב יתברך התורה".
והוא מסביר את פשר השם אשורי וזה לשונו:
" ונקרא אשורי מן הגדולה והתפארת, כמו "באשרי כי אשרוני בנות"(בראשית לג, יג). והוא אמרם "אשורי, שהוא מאושר שבכתב", לפי שאינו משתנה, ולא יפול בו דמיון לעולם
לפי שאותיותיו בלתי מתדמות, ולפי שאינו נדבק אות באות בשיטת כתיבתו, ואין כזה בשאר הכתיבות".
פירוש המשנה ידיים פרק ד משנה ה
צורת האותיות

באופן מסורתי מזהים שני סגנונות של הכתב המרובע. בסגנון האשכנזי הקווים האופקיים של האותיות עבים במיוחד, ואילו הקווים האנכיים דקים. דוגמאות מובהקות של סגנון זה הן גופנים "דרוגולין", "וילנא" ו"ליבורנה". לעומתו הסגנון הספרדי מתאפיין על ידי הבדל קטן בלבד בין עובי הקווים האנכיים והאופקיים. דוגמאות לסגנון זה הן הגופנים "שוקן" ו"טולדו".
הערות שוליים

1 2  ד"ר הילה דיפני, תרומתם של הבדלי נוסח מחמת דמיון גרפי בין נוסח המסורה והחומש השומרוני לחקר נוסח התורה, 2020, עמוד 147
1 2  M. Langlois, “Dead Sea Scrolls Palaeography and the Samaritan Pentateuch”, in The Samaritan Pentateuch and the Dead Sea Scrolls (ed. M. Langlois), Leuven 2019, pp. 255-285, pages 277-280
↑  ד"ר הילה דיפני, תרומתם של הבדלי נוסח מחמת דמיון גרפי בין נוסח המסורה והחומש השומרוני לחקר נוסח התורה, 2020, עמודים 149-151
ג'וביי - סיפורי נינג'ת הרוח

| --- | --- |

עטיפת די.וי.די של הסרט
 בימוי:  יושיאקי קוואג'ירי 
 תסריט:  יושיאקי קוואג'ירי 
 עריכה:  Akara Arisato 
 מדבבים:  טקשי אונו Shūichirō Moriyama Daisuke Gōri Katsuji Mori קואיצקי ימאדרה Emi Shinohara 
 מוזיקה:  קאורו וואדה 
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  Madhouse, טוהו 
 חברה מפיצה:  אולפני מאדהאוס (יפן)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 ביוני 1993 (יפן) 6 בדצמבר 1996 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  92 דקות
 שפת הסרט:  יפנית
 סוגה:  אנימה ומאנגה מסוגת הפנטזיה, סרט הרפתקאות, samurai cinema, סרט פנטזיה, horror anime and manga, סרט נינג'ות 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'וביי - סיפורי נינג'ת הרוח (ביפנית: 獣兵衛忍風帖) מותחן אנימה המשלב פעולה ופנטזיה, בוים על ידי במאי האנימה המצליח יושיאקי קוואג'ירי. הסרט יצא לאקרנים ביפן בשנת 1993, וזכה להפצה מערבית ב-1996. במערב ידוע יותר בשם "Ninja Scroll" ("מגילת הנינג'ה"). הסרט לא זכה להפצה בתרגום עברי בישראל.
הסרט מוגדר כאנימה למבוגרים, במרבית הארצות בהן פורסם יש הגבלת גיל (גילאי 18 ומעלה או 16 ומעלה), עקב האלימות הגרפית הרבה והתוכן המיני המפורש, אם כי בקריטריון האחרון הוא אינו נחשב ליוצא דופן בפילמוגרפיה של במאי הסרט. על אף כל זאת נחשב לאחד מסרטי האנימה המשפיעים והמוערכים ביותר, ולאחד מהפופולריים ביותר מחוץ ליפן. הסרט משלב יסודות בהם השתמש הבמאי בסרטיו האחרים: "לחימה ביריב בן אלמוות", "שיתוף פעולה בין לוחם ולוחמת משני צידי המתרס" ועוד. קיים שילוב פרטים מסיפורי-עם יפניים (ענק-אבן, מתנקש עיוור ועוד).
תקציר העלילה

קיבאגאמי ג'וביי הוא "רונין" – נינג'ה או סמוראי חסר אדון הנודד ברחבי יפן ומציע שירותיו כלוחם בתשלום. בתחילת הסרט הוא מסכים להחזיר לשבט עני חרב שנגנבה. בעוד החרב שווה 300 חתיכות-זהב, הוא לוקח עבור שירותו 20 חתיכות-זהב.
יום למחרת פורצת מגפה מסתורית בכפר קטן ודרך המלך נסגרת. צוות של תריסר נינג'ות נשלח מטעם הלורד המקומי לחקור את העניין. בדרכם לכפר הם נרצחים על ידי זוג יצורים מסתוריים. השורדת היחידה היא קאגרו, הקונואיצ'י, אשת-הנינג'ה היחידה בצוות, הנחטפת על ידי אחד היצורים. למזלה, עובר ג'וביי במקרה באזור ומציל אותה. היא מודה לו, אך ממהרת להיפרד ממנו בטענה שאינה זקוקה לו.
מרגל ממשלתי זקן מוצא את שני הלוחמים הללו ומגייס אותם כנגד רצונם. המשימה, לפעול נגד מזימה להפלת השלטון הנוכחי המערבת בתוכה מערבולת של אירועים רצחניים. ג'וביי וקאגרו אינם מחבבים זה את זה אך נאלצים לשתף פעולה בעל-כורחם. עם הזמן לומד ג'וביי שקאגרו מסתירה סוד טראגי. בנוסף, הוא מגלה שהמזימה נגדה הם פועלים כוללת מישהו שפגש בעבר אך חשב שמת.
דמויות

ג'וביי קיבאגאמי – לוחם חסר אדון הנודד ברחבי יפן עם חרב הקטאנה שלו ועובד כשכיר-חרב.
קאגרו – האישה היחידה בצוות הנינג'ות מטעם הטירה האזורית.
דקואן – זקן המשמש כמרגל ממשלתי ופועל כנגד "שמונת השדים של קימון", הזוממים להפיל את השלטון.
גמא הימורו – המפקד. היה בן שבטו של ג'וביי בעבר. כיוון שגמא הסית את כל השבט נגדו ג'וביי התנקש בחייו. גמא מסוגל לחדש את גופו, וכך חזר לחיים.
יורימארו – המשנה למפקד. מסוגל להפיק חשמל חזק מגופו, אותו הוא מעביר בעזרת חוטים דקים ואותם יכול לשלוח גם למרחקים.
טסאי – ענק (גודלו כפול מזה של אדם רגיל) יכול להפוך את עורו לסלע. מחזיק חרב דו-להבית התואמת את ממדיו אותה יכול לזרוק כבומרנג. אחראי למות רוב חברי צוותה של קאגרו.
זאקורו – אישה נקמנית ומצולקת, מסוגלת לפוצץ גופות של מתים.
בניסאטו – המאהבת של גמא. יכולה לשלוט בנחשים ולהשיל את עורה כמותם.
שיז'ימה – שד חמקמק דמוי-אדם. בעל יכולת לשלוט כמו בבובות על חוט במתים ובחלק מהחיים, כמו גם לנדוד בחופשיות דרך הצללים. ידו השמאלית היא כפפה של טפרים מכניים קטלניים.
מושיזו – גיבן נוהג להשתמש בקלשון כנשק. ביכולתו לדבר עם צרעות, והכוורת שלו משמשת להן כבית. מושיזו בעל יכולת לירוק "מחט גרון" מפיו.
אוטסוטסו מוז'ורו – לכאורה לוחם רגיל, אך מהטובים והחזקים ביותר. עיוור ששמיעתו מספיקה לו לשלוט בקרב. דמותו מחווה לדמותו של זטואיצ'י.
תרגום הכותרת

הכותרת המקורית היא "Jūbei Ninpūchō". המילה הראשונה מתייחסת לשם הגיבור – ג'וביי. בעוד לשנייה יש מספר פירושים. הינה מורכבת משלוש הברות, שכל אחת מהן מהווה מילה ביפנית או בסינית. ההברה הראשונה – "נין" (Nin) מילה נרדפת ל"נינג'ה", ופירושה "מרגל", "להתחבא", "גנב", "להתחמק". לשנייה – "פּו" (pū), פירושה ביפנית הוא "רוח" וגם "סגנון", ובסינית – "רוח" או "סערה". השלישית "צ'ו" (chō), שמשמעותה "מחברת", "אלבום", "מסך" או מגילה כלשהי, תפקידה בשם הסרט הוא "תולדות" או "סיפורי...".
המחלוקת הראשונה מתייחסת לצירוף שתי ההברות הראשונות, שפירושו "סגנון נינג'ה" או "רוח / סופת הנינג'ה"; הדבר מתייחס לשיטת הלחימה של ג'וביי. המחלוקת השנייה מתייחסת לתפקיד ההברה האחרונה במילה. לכן יש מספר דרכים לתרגם את השם, ובמערב לעיתים מתייחסים אליו כ-"Jubei Ninpucho: Wind Ninja Choronicles" ("ג'וביי נינפוצ'ו: תולדות רוח הנינג'ה").
הכותרת הרשמית באנגלית – "Ninja Scroll" ("מגילת נינג'ה") משתמשת במילה chō בתור "מגילה", ומתעלמת מהחלק הראשון של הכותרת – Jūbei.
הסרט לא זכה לתרגום בעברית, וכותרת הערך היא תרגום חופשי מיפנית.
רקע היסטורי

דמות הגיבור, קיבאגאמי ג'וביי, מבוססת באופן רופף על דמות היסטורית אמיתית. במאה ה-17 הייתה יפן מותשת ממלחמות האזרחים שנערכו בה במשך שנים ארוכות. השוגונים של משפחת טוקוגאווה נקטו בצעדים מחמירים על מנת לייצב את המדינה תחת שלטונם. הם בודדו את יפן כמעט לגמרי מהעולם החיצוני וכול מתנגד פוליטי לשלטון הוצא להורג. התוצאה הייתה תקופה של שגשוג כלכלי-חברתי ושלום, אך במקביל דיכוי אכזרי ושלטון טרור. סיפורים רבים החלו להירקם אודות שדים, מפלצות ולוחמים.
יאגיו ג'וביי מיצויושי (יוצרי הסרט שינו את שם משפחתו ל"קיבאגאמי" בכדי לרשום עליו זכויות יוצרים) היה בן לשושלת לוחמים מפוארת ששירתה את שלטון טוקוגאווה בנאמנות. בגיל 24 גורש מטירת השוגון מסיבה לא ברורה, והפך לבן סורר. הוא חזר אליה בגיל 36. סיפורים רבים נרקמו סביבו במהלך 12 השנים בהן איש לא ידע על מקום הימצאו. רובם הציגו אותו כלוחם-צדק המסתובב ברחבי המדינה ונלחם בפושעים ושודדים אכזריים. אך ככל שחלף הזמן הומצאו עליו סיפורים שעסקו יותר בתחום הפנטזיה, עד שחלקם עימתו אותו עם מפלצות ושדים.
ג'וביי ממשיך להופיע בספרות המודרנית ואף בקולנוע היפני גם היום. מלבד הסרט בו עוסק הערך, מופיעה דמותו (או דמויות שנוצרו בהשראתו) בסרטים ובספרים רבים אחרים.
הערות שוליים

↑  Timothy Donohoo, A Forgotten MTV Programming Block Brought One of The Most Influential Anime to the West, CBR, ‏2022-07-02 (באנגלית אמריקאית)
טסאי מדמם מאצבעותיו הכרותות
קיבאגאמי ג'וביי
וס בנטלי

| --- | --- |

וס בנטלי, 2012
 לידה:  4 בספטמבר 1978 (בן 46) ג'ונסבורו, ארקנסו, ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד  תיכון סילבן הילס 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
וסלי קוק "וס" בנטלי (באנגלית: Wesley Cook "Wes" Bentley; נולד ב-4 בספטמבר 1978) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. התפרסם בזכות תפקידו בתור ריקי פיטס בסרט "אמריקן ביוטי" ובתור בלקהרט בסרט "גוסט ריידר".
ביוגרפיה

בנטלי נולד בעיר ג'ונסבורו, ארקנסו וגדל בעיר ליטל רוק. בנם של שרי ודייוויד בנטלי, הבן השלישי מתוך ארבעה בנים. הוריו בעלי תפקידים בכנסייה המתודיסטית המאוחדת. בשנת 1996 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "סילבן הילס" בשרווד, ארקנסו. הוא השתתף במחלקת הדרמה בבית הספר ג'וליארד כחלק מקבוצה 29 (1996–2000), אך עזב את בית הספר לאחר שנה כדי להמשיך בקריירת המשחק שלו.
קריירה

החל את הקריירה שלו ב-1998 בתפקיד קטן בסרט "חמדת" ופרץ בשנה שלאחר מכן ביצירת המופת של סם מנדס "אמריקן ביוטי" בתור ריקי צלם חובב המתפרנס מסחר במריחואנה ללא ידיעת אביו איש הצבא הקפדן הקולונל פרנק פיטס (כריס קופר). ריקי נוהג לצלם את שכניו משפחת ברנהם ובעיקר את ג'יין (ת'ורה ברץ') אותה הוא אוהב. על הופעתו בסרט קיבל מועמדות לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר.
לאחר תפקיד הפריצה שלו שיחק במערבון "הדרישה" בתור דונלד דאגליש ובמותחן האימה "ניצולים". ב-2002 הופיע בדרמת המלחמה התקופתית "ארבע נוצות" בדמותו של ג'ק דוראנס חברו הטוב ביותר של הקצין הבריטי הארי פייברשהאם (הית' לדג'ר) אשר נופל בשבי על אדמת סודאן. ב-2005 גילם את הבלם האגדי של נבחרת ארצות הברית בכדורגל וולטר בכר בדרמת הספורט "המשחק המכריע"
ב-2007 התפרסם בשובר הקופות "גוסט ריידר" בתור דמות הנבל בלקהרט בנו של מפיסטופלס (פיטר פונדה) ואויבו של נהג המרוצים ג'וני בלייז (ניקולס קייג').
שיחק באותה השנה גם במותחן האימה "קומה 2" בתור איש הביטחון הפסיכופת תומאס בראקלי ובקומדיה "כפר הארורים", מעין גרסה קנדית לסרט הפולחן הבריטי "טריינספוטינג". ב-2009 שיחק במותחן הפשע " הקאדילק של דולן" בתור מורה בית הספר טום רובינסון ובסרט "הקבר" לצד סופיה סקאיה בתפקיד נשי ראשי. ב-2010 במערבון המבוסס על הקומיקס המפורסם "ג'ון האקס" בתור האריסטוקרט המושחת אדלמן לוסק. בשנת 2012  שיחק כ"סנקה קריין", קברניט המשחק הראשי בסרט הראשון של "משחקי הרעב", ושיחק במותחן "אבודה".
בשנת 2015 שיחק במותחן "נערה סופית" בתפקיד ראשי ושיחק בסרטו של טרנס מאליק "אביר הגביעים". בשנת 2016 השתתף בסרט "חברי הדרקון אליוט".
בשנת 2018 גילם את אריק בסרט שובר הקופות "משימה בלתי אפשרית: התרסקות", השישי בסדרת משימה בלתי אפשרית. בשנה זו החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "ילוסטון" של רשת הטלוויזיה Paramount Network בתור ג'יימי דאטון,עורך דין ובנו של ג'ון דאטון, אותו מגלם קווין קוסטנר. על תפקיד זה היה מועמד ב-2022 לפרס גילדת שחקני המסך.
חיים אישיים

בשנת 2001 נישא לשחקנית ג'ניפר קואנז. הזוג נפרד בשנת 2006 ובשנת 2009 הם התגרשו בשל השימוש שלו בסמים.
בשנת 2010 נישא למפיקת הטלוויזיה ג'אקי סוודברג, ובנם הראשון נולד מאוחר יותר באותה שנה. לזוג נולדה בת בשנת 2014.
חיים אישיים > שימוש בסמים

לאחר הצלחתו המסחררת בסרט "אמריקן ביוטי" החל בנטלי להשתמש בסמים והסתיר את העובדה מאשתו. ב-2009 בני הזוג התגרשו, בנטלי עבר להתגורר בגפו והחל להשתמש בסמים באופן קבוע. בתקופה בה השתמש בסמים בנטלי לא עבד באופן סדיר והכסף שהרוויח הספיק לו רק לחשבונות ולמנות סמים נוספות. בנטלי נעצר ב-2008 על שימוש בסמים ואולץ לעבור תוכנית גמילה בת 12 שלבים. מצבו הידרדר ובנטלי הגיע למצב של שימוש בהרואין עד אובדן נכסיו. ב-2009 הודה לראשונה על היותו מכור לסמים ולאלכוהול, בנטלי חזר לתוכנית הגמילה וחזר לשחק באופן תדיר בתיאטרון ובקולנוע, מחשיב את עצמו כיום כאדם נקי.