stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנסיסקו סוארס
ביוגרפיה

פרנסיסקו סוארס נולד בגרנדה שבאנדלוסיה ב-5 בינואר 1548, כבנה הצעיר של משפחת אצולה שנוסדה על ידי עורך הדין גספר סוארס דה טולדו ואשתו אנטוניה ואסקס דה אוטיאל.
לאחר שלוש שנות לימודים מקדימים מגיל עשר, ב-1561 החל סוארס ללמוד משפטים באוניברסיטת סלמנקה, והוא בן 13. ב-1564, בגיל 16, נכנס סוארס למסדר הישועי בסלמנקה ועבר שנתיים של אימון רוחני אינטנסיבי בהנחיית הנזיר הישועי אלונסו רודריגז (אנ'). באוגוסט 1566 נדר את נדרי המסדר הישועי ובאוקטובר אותה שנה החל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת סלמנקה. הוא נכשל פעמיים במבחן הכניסה, ועבר רק בניסיונו השלישי.
ב-1570, עם סיום לימודיו, החל סוארס ללמד פילוסופיה; תחילה כעוזר הוראה באוניברסיטת סלמנקה, ובמרץ 1572 הוסמך כפרופסור במכללה הישועית בסגוביה. בספטמבר 1574 עבר למכללה הישועית בוואיאדוליד ללמד תאולוגיה, תחום שילמד מאז עד סוף חייו. הוא לימד בתקופה שלאחר מכן במקומות שונים: אווילה (1575), סגוביה (1575), ואיאדוליד (1576), רומא (1580-1585), אלקלה (1585-1592) וסלמנקה (1592-1597). ב-1597, עבר בהזמנת פליפה השני לאוניברסיטת קוימברה, להיות ראש הקתדרה לתאולוגיה. שם נשאר, להוציא תקופת לימוד קצרה ברומא, עד מותו ב-1617.
ב-1613, ביוזמת האפיפיור פאולוס החמישי, כתב סוארס חיבור המוקדש לנסיכים הנוצרים של אירופה, בשם Defensio catholicae fidei contra" anglicanae sectae errores", ("הגנה על האמונה הקתולית נגד שגיאות הכת האנגליקנית"). חיבור זה היה מכוון נגד שבועת הנאמנות שג'יימס הראשון דרש מנתיניו. המלך ג'יימס הורה לשרוף את החיבור, אסר על קריאתו תחת "העונשים הכבדים ביותר" והתלונן בפני פליפה השלישי על כך ששוהה בתחומיו אויב מוצהר של כס המלוכה.
לאחר מותו, ספרייתו של סוארס נשלחה לאתיופיה באמצע המאה ה-17, אך חלק מן הספרים אבדו או מצאו את דרכם לגואה הפורטוגזית. הוא נקבר בכנסיית רוכוס הקדוש (אנ') בליסבון.
הגותו

הישגיו הפילוסופיים המרכזיים של סוארס היו בתחומי המטאפיזיקה והפילוסופיה של המשפט. הוא טען בעד תומיזם מתון ופיתח את המטאפיזיקה כחקירה שיטתית.
הגותו > מטאפיזיקה

לדעת סוארס, מטאפיזיקה הייתה מדע המהויות הריאליות. הוא עסק ביש ריאלי יותר מאשר ביש קונצפטואלי, וביש לא חומרי יותר מאשר ביש חומרי.
סוארס טען, בדומה לסכולסטיקנים מוקדמים יותר, שהמהות והקיום חד הם באשר לאל (הטיעון האונטולוגי), אך חלק על אקווינס ואחרים שהמהות והקיום של ישויות סופיות אכן מובחנים. הוא טען כי למעשה הם מובחנים רק קונצפטואלית: במקום באמת להיות מובחנים, הם יכולים רק להיתפש לוגית כמובחנים.
בעניין האוניברסלים (אנ'), סוארס צידד בעמדת ביניים בין הריאליזם של סקוטוס לנומינליזם של איש אוקאם. עמדתו קרובה לנומינליזם מעט יותר מזו של תומאס אקווינס. לעיתים הוא מוגדר "נומינליסט מתון", אך הודאתו בדיוק אובייקטיבי (אנ') מציבה אותו דווקא כריאליסט מתון.
האחדות התקפה והאמיתית היחידה בעולם הקיום היא האינדיבידואל. לטעון שהאוניברסל קיים בנפרד מצד העניין יהיה צמצום אינדיבידואלים לאקראיות גרידא של צורה אחת בלתי ניתנת לחלוקה. ((...)) האנושיות של סוקרטס אינה שונה מזו של אפלטון, אך הם אינם מהווים אנושיות אחת ויחידה; ישנן אחדויות צורה כמו שיש אינדיבידואלים, ואינדיבידואלים אלו אינם מהווים אחדות עובדתית, אלא רק מהותית או אידאית. בדרך כזו, שאינדיבידואלים רבים, שנטען להיותם מאותו טבע, הם כאלה רק דרך פעולת השכל, לא דרך עצם או מהות הדברים המאחדים אותם. אולם אחדות הצורה, אינה יצירה שרירותית של הנפש, אלא קיימת בטבעו של הדבר, קודם אונטולוגית לכל פעולה של השכל.
הגותו > מטאפיזיקה > סוארסיאניזם

גישתו המטאפיזית השיטתית משלבת בין שלוש האסכולות המקובלות בזמנו: תומיזם, סקוטיזם (אנ') ונומינליזם, לכדי אסכולה חדשה המכונה "סואריזם" או "סוארסיאניזם", שעקרונותיה המרכזיים הם:
עקרון האינדיבידואציה (אנ') על ידי הישות הקונקרטית הטהורה של דברים
דחיית הפוטנציאליות הטהורה (אנ') של חומר
היחידני כאובייקט הקוגניציה האינטלקטואלית הישירה
הבחנה רציונלית מנומקת בין המהות והקיום של ברואים
אפשרותיות העצם הרוחני נבדלת זו מזו רק כמותית
שאיפה לאחדות היפוסטטית (אנ') כחטא המלאכים הנופלים (אנ')
האינקרנציה הייתה מתרחשת אף לו אדם הראשון לא היה חוטא
תקפות הנדר רק במסגרת החוק הכנסייתי
מערכת הקונגרואיזם (צר') המעירה על המוליניזם (אנ') על ידי הכנסת נסיבות סובייקטיביות, כמו גם של מרחב וזמן, תומכת בפעולת החסד האפקטיבי (אנ') ובפרדסטינציה, טרם היתרונות הצפויים
אפשרות החזקת האמת האחת והיחידה על ידי מדע ואמונה גם יחד
קבלת הסמכות האלוהית נכללת בפעולת האמונה
הפיכת בשרו ודמו של ישו בטרנסובסטנציאציה מהווה את הקורבן האוכריסטי
חסדה הסופי של מרים הבתולה הקדושה נעלה על זה של המלאכים והקדושים גם יחד
הגותו > מטאפיזיקה > Disputationes metaphysicae

סוארס ערך חקירה חשובה של היש, תכונותיו וחלוקותיו ב-Disputationes metaphysicae מ-1597, שהשפיעה על התפתחות התאולוגיה בעולם הקתולי.
בחלקו השני של הספר, מחלוקות 28–53, סוארס מתקן את ההבחנה בין ens infinitum (אלוהים) ו-ens finitum (ברואים). החלוקה הראשונה של היש היא בין אלוהים וברואים. במקום לחלק את היש לאינסופי וסופי, ניתן גם לחלקו ל-ens a se ו-ens ab alio, כלומר יש מעצמו ויש אשר מזולתו.
הבחנה שנייה ומקבילה היא בין ens necessarium ו-ens contingens, כלומר יש הכרחי ויש קונטינגנטי. הצרנה נוספת של אותה הבחנה היא בין ens per essentiam ו-ens per participationem, כלומר יש שקיים בשל מהותו ויש שקיים רק על ידי השתתפותו ביש שקיים בעצמו. הבחנה זו התקבלה כבר על ידי תומאס אקווינס במכלול התאולוגיה. הבחנה נוספת היא בין ens increatum ו-ens creatum, כלומר יש שלא נוצר ויש שנוצר. הבחנה אחרונה היא בין יש כ-actus purus ויש כ-ens potentiale, כלומר יש כמציאות טהורה ויש כיש פוטנציאלי. סוארס בחר בסיווג הראשון של היש ל-ens infinitum ו-ens finitum כיסודי ביותר, שממנו קישר את הסיווגים הנוספים.
במחלוקת האחרונה, 54, סוארס עוסק ב-entia rationis, כלומר ישים רציונליים, שהם אובייקטים מכוונים בלתי אפשריים, שנוצרים בשכלנו אך אינם יכולים להתקיים במציאות.
הגותו > תאולוגיה

בתאולוגיה, סוארס קשר עצמו לדוקטרינה (אנ') של לואיס דה מולינה (אנ'), פרופסור ישועי מאוניברסיטת אבורה (אנ'). מולינה ניסה ליישב את דוקטרינת הפרדסטינציה עם הרצון החופשי וההשקפות הפרדסיטיניות הדומיניקניות, על ידי הטענה שהפרדסטינציה נובעת מידיעת האל על הרצון החופשי, שלכן אינו מושפע מפרדסטינציה כזאת.
סוארס ניסה ליישב השקפה זו עם הדוקטרינות היותר אורתודוקסיות של החסד האפקטיבי והבחירה ללא תנאי (אנ'), וטען כי אף על פי שכולם שותפים בחסד (אנ') מספק לחלוטין, ניתן לנבחרים חסד מותאם לנטיותיהם ונסיבותיהם עד כדי שללא טעות, אם כי בחופשיות, הם נכנעים להשפעתו. מערכת תיווך זו נודעה בשם "קונגרואיזם".
הגותו > פילוסופיה של המשפט

בתחום הפילוסופיה של המשפט, חשיבותו העיקרית של סוארס נובעת מעיסוקו במשפט הטבע ומטיעוניו הנוגעים למשפט חיובי (אנ') ולמעמדו של מונרך.
הגותו > פילוסופיה של המשפט > Tractatus de legibus ac deo legislatore

בספרו מ-1612 Tractatus de legibus ac deo legislatore ("מסכת על החוק ועל אלוהים המחוקק"), הוא במידת מה מבשרם של גרוטיוס ופופנדורף (אנ'), בהבחנתו החשובה בין משפט הטבע למשפט בינלאומי, אותו ראה כמבוסס על מנהג.
עמדת היסוד של הספר היא שכל כוח חקיקתי או פטרנלי נובע מחוקו הנצחי של אלוהים, וכי סמכותו של כל חוק נובעת בלעדית מחוקו הנצחי של אלוהים. סוארס התנגד לתאוריית האמנה החברתית, אם כי חלק מהגותו, כפי שהועברה על ידי גרוטיוס, מצאה הדים בתיאוריות פוליטיות ליברליות.
סוארס התנגד גם לזכותם האלוהית של מלכים; לטענתו, לאדם יש אופי חברתי שהעניק לו האל, ובכללו היכולת לחוקק חוקים. אולם כאשר נוצרת חברה פוליטית, סמכותה של המדינה אינה ממקור אלוהי אלא ממקור אנושי; לפיכך, טבעה נבחר על ידי העם המעורב, וכוח החקיקה הטבעי שלהם ניתן לשליט. כיוון שהעם נתן כוח זה, שמורה לו הזכות להתקומם נגד השליט אם הוא נהג בו סרה, אך על העם לנהוג במתינות ובצדק. בפרט, על העם להימנע מלהרוג את השליט, לא משנה כמה עריץ הוא נעשה. לעומת זאת, אם שלטון נכפה על העם, שמורה לו הזכות להגנה עצמית על ידי מרד ואף הזכות להרוג את השליט העריץ.
הגותו > פילוסופיה של המשפט > סוארס ואקווינס בתורת המשפט

אף על פי שסוארס הושפע מאוד מאקווינס בהגותו המשפטית, ישנם כמה הבדלים בולטים. אקווינס הגדיר "חוק" כ"מעשים מחייבים ומדידים, הגורמים לאדם לפעול או להימנע מלפעול" (ST 1-11, qu. 90, art. 1). סוארס טען שהגדרה זו רחבה מדי, משום שהיא חלה על דברים שאינם לחלוטין חוקים, כמו פקודות בלתי מוצדקות או העצות האוונגליות (אנ'). סוארס התנגד גם להגדרה הפורמלית יותר של אקווינס ל"חוק" כ"פקודה בעלת הגיון לטובת הכלל, שהוצאה על ידי הדואג לקהילה, ופורסמה" (ST 1-11, qu. 90, art. 4). הגדרה זו, טען סוארס, אינה מכירה בכך שחוק הוא קודם כל מעשה של רצון ולא של הגיון, ותחשיב בטעות פקודות ליחידים מסוימים כחוקים. לבסוף, סוארס חלק על טענתו של אקווינס שביכולתו של אלוהים לשנות או להשעות חלק מהכללים המשניים של משפט הטבע, כמו האיסור על רצח, גניבה וניאוף (ST 1-11, qu. 94, art. 5). סוארס טען שמשפט הטבע לא ניתן לשינוי כל עוד טבע האדם לא משתנה, וכי מה שנדמה כשינויים אלוהיים במשפט הטבע הוא למעשה רק שינוי העניין. לדוגמה, כאשר אלוהים מצווה על הושע לקחת אשת זנונים, אין זה פטור מלא תנאף, "כי בכוחו של אלוהים להעניק לגבר שליטה על אישה ללא הסכמתה, וליצור קשר כזה ביניהם, שמכוח קשר זה, האיחוד איננו עוד זנות".
השפעה

תרומתו של סוארס למטאפיזיקה ולתאולוגיה השפיעה משמעותית על התאולוגיה הסכולסטית במאות ה-17 וה-18, הן בקרב קתולים והן בקרב פרוטסטנטים. הודות לכוחו הרב של המסדר הישועי בו היה חבר סוארס, Disputationes metaphysicae שלו נלמד בהרחבה בבתי הספר הקתוליים בספרד, פורטוגל ואיטליה. הוא נלמד גם באוניברסיטאות לותרניות רבות בגרמניה, בעיקר על ידי מי שהעדיפו את גישתו של מלנכתון על פני גישתו של לותר לפילוסופיה.
באופן דומה, לסוארס הייתה השפעה רבה על המסורת הקלוויניסטית בגרמניה ובהולנד, הן במטאפיזיקה והן במשפט. הגותו זכתה לתשבחות רבות, לדוגמה, מהוגו גרוטיוס.
ביקורת

השקפותיו של סוארס על מקורו האנושי של הסדר הפוליטי, והגנתו על הרג עריצים כחלק מהתקוממות עממית, זכו לביקורת חריפה מצד הפילוסוף האנגלי רוברט פילמר בספרו "פטריארכה". פילמר האמין שקלוויניסטים וקתולים כמו סוארס הם יריבים מסוכנים לזכותם האלוהית של מלכים.
הערות שוליים

↑  Muller, Richard, Post-Reformation Reformed Dogmatics: The Rise and Development of Reformed Orthodoxy, ca. 1520 to ca. 1725, Grand Rapids, MI: Baker Academic, 2003, volume 3, passim.
↑  Suárez, Francisco | Internet Encyclopedia of Philosophy (באנגלית אמריקאית)
↑  Christopher Shields, Daniel Schwartz, Francisco Suárez, Winter 2021, Metaphysics Research Lab, Stanford University, 2021
1 2  Pérez Goyana Antonio, Francisco Suárez, האנציקלופדיה הקתולית, 1913
↑  אמריקו קסטרו, The Spaniards: An Introduction to Their History, הוצאת אוניברסיטת קליפורניה, 1985, עמ' 572
↑  Daniel D. Novotný, Ens rationis from Su : A Study in Scholasticism of the Baroque Era, הוצאת אוניברסיטת פורדהאם (אנ'), 2013, עמ' 17
↑  Jonathan Egid, In Search of Zärʾa Yaʿǝqob, Berlin: De Gruyter, 2024, עמ' 16, ISBN 978-3-11-072574-2
↑  פרנסיסקו סוארס, תרגום: ג'יימס רוס (אנ'), On Formal and Universal Unity, Metaphysical Disputations, הוצאת אוניברסיטת מרקט (אנ'), 1964
↑  Stephen L. Brock, "The Philosophy of Saint Thomas Aquinas: A Sketch, אקטה פילוסופיקה (אנ'), 2015
↑  Daniel D. Novotný, Ens rationis from Suárez to Caramuel, הוצאת אוניברסיטת פורדהאם, 2013
↑  John A. Mourant,, Suárez, Francisco, האנציקלופדיה של הפילוסופיה (אנ') 8, Macmillan and The Free Press, 1967, עמ' 32
↑  פרנסיסקו סוארס, תרגום: Gwladys L. Williams, Selections from three works, Indianapolis: Liberty Fund, 2015
↑  פרנסיסקו סוארס, Selections from three works, Indianapolis: Liberty Fund, עמ' 18
↑  Selections from Three Works, עמ' 142
↑  Selection of Three Works, עמ' 343
↑  John Patrick Donnelly, Calvinism and Scholasticism in Vermigli's Doctrine of Man and Grace, הוצאת בריל, 1976, עמ' 193-194
↑  Johann P. Sommerville, Raymond Geuss, Filmer: Patriarcha and Other Writings (Cambridge Texts in the History of Political Thought), הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1991, ISBN 0521399033
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268604405171  PLWABN: 9810660663405606  BIBSYS: 98061366  BNE: XX878894  BnF: cb11930010s (data)  CANTIC: a10392294  CiNii: DA01681694  GND: 118619799  ICCU: RAVV084028  ISNI: 0000 0001 2128 7918  LCCN: n78095702  NDL: 00621529  NKC: jn20010601851  NLA: 35711762  NLG: 161031  NSK: 000568268  NTA: 068381360  RERO: 02-A003873817  SELIBR: 210629  SNAC: w65x2fd6  SUDOC: 027208028  Trove: 1053165  VcBA: 495/73799  VIAF: 39385631   WorldCat (עם VIAF): 39385631 
מונומנט לזכרו בעיר הולדתו גרנדה
עמוד השער למאמר שפרסם באלקלה ב-1590
עמוד השער למאמר תאולוגי שפרסם ב-1592
תבליט פניו של סוארס בכניסה הישנה לפקולטה למשפטים באוניברסיטת סביליה (אנ')
אומימה אבו בכר

אומימה אבו בכר (בערבית: أميمة أبو بكر; נולדה במצרים ב-23 באפריל 1957) היא דוקטור לספרות אנגלית והשוואתית, מרצה באוניברסיטת קהיר, פמיניסטית מוסלמית, המסתמכת על פרשנות לקוראן ממבט נשי.
השכלה

אומימה אבו בכר התמחתה בשירה סופית (המתארת קרבה ואהבה אלוהית) בימי הביניים, ובספרות השוואתית. תחומי העניין האקדמיים שלה כללו את הרוחניות של נשים באסלאם ובנצרות, פמיניזם, מיסטיקה (التصوف النسوي), ידע דתי מנקודת מבט פמיניסטית, נשים בהיסטוריה האסלאמית, סוגיות של מגדר בשיח האסלאמי והיסטוריה תרבותית. היא פרסמה מספר מאמרים על השירה הערבית והאנגלית, ועל טקסטים ספרותיים אחרים בימי הביניים, וגם על האבולוציה של השיח הדתי, במיוחד זה העוסק בענייני נשים.
היא בעלת תואר ראשון בספרות בשפה האנגלית מאוניברסיטת קהיר, ותואר שני (MA) בספרות אנגלית מאוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית. כותרת התזה שלה: "קלאופטרה אצל שייקספיר ואצל אחמד שאוקי" (Cleopatra in Shakespeare and in Shawqi). בשנת 1987 סיימה את הדוקטורט באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה, בחוג לספרות השוואתית (ערבית ואנגלית), בו חקרה את שירתו של אבו אל-חסן אל-שושתרי (ابو الحسن الششتري) (אנ').
פעילותה המקצועית > בתחום האקדמיה

אבו בכר החלה את פעילותה כמרצה באקדמיה בשנת 1987. היא עסקה בהוראה באוניברסיטת קהיר בקורסים בשירה, ביקורת ספרותית, ספרות השוואתית, ותאוריות פמיניסטיות. היא הרצתה באוניברסיטאות שונות באותם תחומים ובחקר מגדר, בשפות אנגלית וערבית, ומפקחת על מחקר לתואר שני ותזות אקדמיות בספרות השוואתית ימי הביניים, ספרות נשים, תאוריות פמיניסטיות, שירה מיסטית ולימודי התרבות האסלאמית.
פעילותה המקצועית > בכנסים

אבו בכר לימדה והשתתפה במספר רב של כנסים וימי עיון, הוזמנה להנחות סמינרים בנושאים בין תרבותיים ובתחומים ספרות השוואתית, היסטוריה של נשים באסלאם בימי הביניים, סוגיות מגדריות במסורת האסלאמית וערבית, ההיסטוריה התרבותית של נשים באסלאם ופרשנות הקוראן ממבט מגדרי-נשי. היא תרמה לנשים מוסלמיות בידע שלה ובחשיבה ביקורתית פמיניסטית, ועוררה בהן את החשיבה לשוויון בין המינים (המוטמע בקוראן אך לא פורש נכון על ידי הגברים המוסלמים), כדי לקדם את מעמד האישה בחברה הערבית, ולקדם צדק ושוויון בעולם המוסלמי במשפחה. היא השתתפה בכתיבת "ניסוח המין: נשים מוסלמיות אינטלקטואליות בתקופה שקדמה למודרנית" בוועדה האזורית הבינלאומית על נשים ערביות בעבר ובהווה, בדוחא, קטר, בשנת 2006.
אבו בכר ארגנה כנס בינלאומי בשם "פמיניזם ופרספקטיביות אסלאמיות: אופקים חדשים של ידע ורפורמה" בקהיר בבין התאריכים 18-19 במרץ 2012, בחסות המועצה העליונה לתרבות, בית האופרה, והשתתפו בו מספר חוקרים ממצרים ומכמה מדינות ערביות ואירופיות. אבו בכר הסבירה כי המניע העיקרי מאחורי האוריינטציות של מחקר מוסלמי פמיניסטי היום, הוא להפעיל את העקרונות והמטרות העליונות כדי לייצר ידע מבחינת ההתייחסות של הפמיניזם האסלאמי. היא ציינה שידע זה מנוגד להטיה הסמכותית והפטריארכלית והאפליה בנאומים ובפרשנות המורשת, ויש לבנות מחדש את החזון של הרפורמה ולענות על הצרכים של הנשים בחברות האסלאמיות. מטרת הכנס הייתה גם להעלות סוגיות של אינטראקציה ושיתוף פעולה עם המגמות הפמיניסטיות בדתות אחרות, ואינטגרציה עם הזרם המרכזי ואקטיביזם פמיניסטי[דרושה הבהרה] בכלל בתוך החברות הערביות, והדיאלוג והתקשורת עם קבוצות מוסלמיות בהקשר האירופי.
פעילותה המקצועית > אקטיביזם

אבו בכר היא חברה ומייסדת של הפורום של הנשים וזיכרון (Egyptian NGO & Research Center) מאז 1996. היא פעילה בתנועת "Musawah", קמפיין עולמי שנערך על ידי האחיות בארגון של האסלאם שבסיסה בקואלה לומפור, מלזיה, כדי ליישם שוויון וצדק ברפורמות חוקי משפחה במדינות מוסלמיות, שיתוף פעולה עם מכון המדיה ופורום בפעילויות ואירועים חברתיים לקידום דיאלוג והעלאת מודעות על אזרחותן של נשים וזכויות האסלאם.
תחומי עניין התמחות/מחקר

אבו בכר הציגה נושאים של מגדר מנקודת המבט של נשים מוסלמיות. בדבריה לשוויון בין המינים נתמכה בקוראן, המייצג את האישה בתחומים שונים בחיים, מצביע על חדות[דרושה הבהרה] האישה בזמנו של הנביא בתפיסת מקום בענייני הציבור של הקבוצה המאמינה ושתהיה מאוזכרת בטקסט הקוראן, ושהיא חלק מההיבטים הגלויים של חיים מוסלמיים בציבור הדתי והחברתי. משקף את הזכות[דרושה הבהרה] של נשים לקבלת יוקרה והערכה על השתתפותן, ושלא יתעלמו או ישללו או ידחקו לשוליים. רומנים כאלה[דרושה הבהרה] משקפים את האיזון בין החברה, שהאסלאם לקח בחשבון את החזון לספק מין רגיש, ועוסק ברגישות עם נשים כדי לאשר את תפקידן ומעמדן; אמונה כדי להשיג שוויון במערכת היחסים במדינה בין גברים לנשים מוסלמיים בקהילה המוסלמית. חזון זה אושר לכבד[דרושה הבהרה] את נקודת המבט של נשים והיוזמות שלהן ואת תפקידן. אלוהים שמע את קולן של נשים, השאלות, הדאגות והחששות של נשים, לכן ישנה חשיבות רבה להקשבה לקול של נשים בכל קשר היסטורי שלאחר מכן, ולהתמודד איתו בכבוד, כפי שקרה בתקופה האסלאמית הראשונה של הבורא ושליחו. חברות מוסלמיות צריכות לקחת ברצינות רבה יותר את הנושא של יחסי אנוש הוגנים לנשים, נושא שהדגיש אותו הקוראן במקומות שונים, אך לא נלקח בחשבון על ידי הפרשנים ומלומדים.
תחומי עניין ומחקרים נוספים של אבו בכר:
נושאים בספרות ימי הביניים השוואתי, שירה מיסטית, שירה באנגלית.
בין מזרח למערב, יחסים בין תרבותיים ויחסי גומלין היסטוריים.
רוחניות נשית, מיסטיקה של נשים בנצרות ובאסלאם, תאולוגיה פמיניסטית.
קריאה מחדש של היסטוריה תרבותית ערבית ואסלאמית מנקודת מבט מגדרית רגישה, סוגיות של מגדר בהיסטוריה ותרבות, נשים אסלאמיות בשיח דתי, ופמיניזם אסלאמי.
אבו בכר והודא אל סעדי במחקרן על התפקיד הנשכח של נשים מושכלות[דרושה הבהרה] בחברות מוסלמיות לפני העידן המודרני, ב"נשים וחיי דת בימי ביניים בין האסלאם והמערב", ההיסטוריה של השתתפות נשים בחיים הדתיים של הציבור בימי ביניים, ובכך לשפוך אור על הבעיות של מחקר וניתוח, על השקיפות של המקורות ההיסטוריים ואיך לקרוא אותם באור של תפיסות גישות תרבותיות.
אבו בכר והודא אל סעדי כתבו ביקורת על ספרה של לילא אחמד, "מהפכה שקטה: התחייה של הרעלה, מהמזרח התיכון לאמריקה". לדברי אבו בכר הספר מציג מבנה לוגי בהיסטוריה של הרעלה והשינוי במשמעות ובתרבות של הרעלה, ושאחמד הבחינה בין המנהג של הרעלה לבין המשמעות או השיח שלה. בנוסף לכך, מה שמעורר מחלוקת זה אלה שרואים את הרעלה כחיונית השומרת על זכויות הנשים לבין אלה שרואים ומייחסים אותה ליצירת הגברים בתנועה האסלאמית, שהרעלה מבחינתם חשובה להתפשטות הדת. כמו כן, אבו בכר תומכת בדבריה של אחמד שהרעלה הפכה ללבוש תרבותי ולא רק דתי. אבו בכר מוסיפה שאחמד מדגישה את הדילמה העיקרית והבעיה שעוד לא נפתרת, שאיך הנשים מבקשות ונלחמות על זכויותיהן אך מצד שני נאסר עליהן על ידי החברה המוסלמית לעבוד ולדאוג לפעולות שלהן.
פרסומים

ספרה, "נשים ומגדר" (2002) "المرأة والجندر", המציין את המאמצים האינטלקטואליים של נשים כדי ליצור נאומים ומכתבים שנכתבו מנקודת המבט של האסלאם לעידוד חירות נשים - לבטל אפליה תרבותית וחברתית בין המינים. ועוד פרסומים אחרים בעניין.
במאמרה "(Teaching the words of the prophet: women instructors of the HADITH (Fourteenth and Fifteenth centiries", מדגישה אבו בכר את ההתעלמות והזלזול בתפקידה של האישה בימי הביניים ובתקופה שלפני העידן המודרני במיוחד בתקופה העותמאנית, לאישה כישורי תפקוד ועבודה גלויים בתחומי הדת, הלמידה והגברים למדו מכשרונותיה, ולמרות זאת לא ניתן לה מעמד רשמי בהשכלה ונשארה תחת ביקורת ושיפוט והודרה ממעמדים פוליטיים.
במאמרה "Rings of Memory: "Writing Muslim Women" and the Question of Authorial Voice", אבו בכר חקרה את הבלשנות במחקרים על הנשים במסורת האסלאמית הקשור לספרות וכתיבה, שעל הנשים לשחזר את הביטויים הנשיים לתוך הז'אנר ולהפוך את המילים והטקסטים המציגים את הנשים או שנכתבו עליהן, לטקסטים הנכתבים על ידיהן, אשר כתיבת טקסט ממגדר נשי יכול להיות יותר מלמידה אקדמית, כלומר קשור גם בלעורר מחלוקת ותחרות בחיי הנשים המוסלמיות ובקידום מעמדן בחברה המוסלמית.
במאמרה האנליטי, "Articulating Gender: Muslim Women intellectuals in the pre-modern period", התכוונה אבו בכר להבליט את נוכחות הנשים האינטלקטואלית והיצירתית בתקופה שלפני העידן המודרני, ולהעלות את ההיסטוריה של נשים דתיות, המראה שבנוסף לניהול החיים בחברה, הן מביעות את הדאגה לגבי זהותן המגדרית. אשר הנושא העיקרי[דרושה הבהרה] הוא לא הדימוי והייצוג של הפמיניסט בטקסט דתי, אלא שאישה מוסלמית כמניעה היסטורית, כסובייקט ולא כאובייקט. הקריאה והקפדנות בדקדוק והקריאה החוזרת של ההיסטוריה של נשים אלו הם עיקריים להצלת גורלן מדחיקה לשוליים בהיסטוריה התרבותית ולבסס מחדש את חזותן.
ראו גם

המסתורין הנשי
לקריאה נוספת

Moll Yasmin, "People like us" in Pursuit of God and Rights: Islamic Feminist Discourse and Sisters in Islam in Malaysia, Journal of International Women`s Studies, 2009
Metaphor and Allegory in the Midlle Ages, Journal of Comperative Poetics, No. 12, 1992
Omaima Abou-Bakr & Jalal al-Din Rumi, Abrogation of the Mind in the Poetry of Jalal al-Din Rumi, Journal of Comperative Poetics, No.14, 1994, pp. 37-63
הערות שוליים

↑  אומימה אבו בכר, באתר The women and memory forum
↑  Madness and Civilization, 1994, Journal Of Comperative Poetics, No.14, p.237
↑  Omaima Abou-Bakr, North Carolina State University, 1982, 156 pages.
↑  אומימה אבו בכר (ערבית), באתר مؤسسه المرأه والذاكره
↑  הכנס הבינלאומי "פמיניזם ופרספקטיביות אסלאמיות: אופקים חדשים של ידע ורפורמה
↑  פרספקטיבה מגדרית במסורת האסלאמית
↑  Omaima Abou-Bakr & Hoda El Saadi, A Quiet Revolution: The Veil's Resurgence, from the Middle East to America, Intervention: International Journal Of Postcolonial Studies 14:4, 2012, עמ' 625-631
↑  Omaima Abou-Bakr, Teaching the Words of the Prophet: Women Instructors of the Hadith (Fourteenth and Fifteenth Centuries), HAWWA No.1,3, 2003, עמ' 306-328
↑  Omaima Abou-Bakr, Rings of Memory: "Writing Muslim Women" and the Question of Authorial Voice, The Muslim World 103, 2013, עמ' 320-333
↑  Omaima Abou-Bakr, Articulating Gender: Muslim Women intellectuals in the pre-modern period, Pluto Journals, 2010, עמ' 127-144
פרס בחירת הקהל לשיתוף הפעולה של השנה

| --- | --- |
סמליל טקס הפרסים של בחירת הקהל
סמליל טקס הפרסים של בחירת הקהל
 תיאור:  פרס אמריקאי שנתי להוקרת הקליפים בתעשיית הבידור לפי הצבעת הקהל בקטגוריית שירה או נגינה איכותית מאת צמד/להקה
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הגוף המעניק:  פרוקטר אנד גמבל (2017-1982)   • E! (2018-כיום)
 תקופת הפרס:  2010–הווה (כ־15 שנים)
 המספר הרב ביותר של מועמדויות:  דוג'ה קאט  ודרייק ‏(4)
 https://www.eonline.com/shows/peoples_choice_awards
פרס בחירת הקהל לשיתוף הפעולה האהוב ביותר (באנגלית: People's Choice Awards for Favorite Collaboration Song) הוא פרס אמריקאי שנתי להוקרת אמנים בתעשיית הבידור לפי הצבעת הקהל. הטקס משודר מאז 1975.
פרס בחירת הקהל לשיתוף הפעולה האהוב ביותר הוא פרס אשר ניתן על ידי חברת פרוקטר & גמבל (1982-2017) ובשנת 2017 רכשה E! את זכויות השידור של הטקס, לשיר המבוצע על ידי צמד זמרים או זמרות או לחלופין להקה. תוך כדי התחשבות בהצלחותיו, בצפיותיו, בשידוריו בטלוויזיה ובביקורתיו. הפרס הוענק לראשונה בשנת 2009 לג'ורדן ספארקס וכריס בראון על שיתוף פעולם עם שירם "No Air", תחת הקטגוריה Favorite Combined Forces (כוחות משולבים האהוב ביותר), שנה לאחר מכן שונתה שוב השם של הפרס לFavorite Music Collaboration (מוזיקת שיתוף הפעולה האהובה ביותר).
משנת 2018 הפרס שינה את שמו בשנית ל-The Collaboration Song of 20XX (השיתוף הפעולה האהוב ביותר לשנת XXXX). עקב המעבר לשידור בערוץ E!. נכון לשנת 2022, הזמר צ'ארלי פות' זכה בפרס בטקס האחרון עם שירו "Left and Right" יחד עם ג'ונגקוק. הראפר האמריקאי ג'יי זי נהפך לראפר הראשון אשר זוכה בפרס זה, על שירו "Run This Town" עם ריהאנה וקניה ווסט, והשיר נהפך לשיר עם מספר הגבוה ביותר של אמנים המשתתפים בשיר אחד. הזמרת הברבדית ריהאנה נהפכה לזמרת הראשונה והאמן הראשון בהיסטוריה שזכתה בפרס ולא נולדה בארצות הברית.
דוג'ה קאט ודרייק מחזיקים במספר הרב ביותר של מועמדויות בפרס זה עם 4 מועמדויות סך הכל, ומיד אחריהם עם 3 מועמדויות הזמרים ג'סטין ביבר ומייגן דה סטליון.
הזמר הקנדי ג'סטין ביבר הועמד בפרס זה 3 פעמים, וזכה בפרס לשנת 2021, עם הלהיט "Stay".
הזמרת הברבדית ריהאנה נהפכה לזמרת הראשונה והאמן הראשון בהיסטוריה שזכתה בפרס ולא נולדה בארצות הברית, עם זכייתה בפרס עם שירתו של ג'יי זי, "Run This Town".