חמייר
היסטוריה > יהדות מלכי חמייר

העדות הקדומה להימצאות יהודים בחמייר התגלתה בשנת 1936 בבית הקברות הגדול של בית שערים שבגליל התחתון. במקום נחשף אולם קבורה מראשית המאה השלישית לספירה, שבו נמצאה הכתובת היוונית: "של אנשי חמייר". בנוסף, נמצא במקום שבר ארון קבורה מעופרת, ועליו חרותת בשפה החמיירית שתוכנהּ המשוער הוא: "נגיד חמייר". אין לדעת מתי בדיוק החלו יהודים להגר לדרום חצי האי ערב, אך חוקרים משערים שיישובים יהודיים היו קיימים באזור כבר בימי בית המקדש השני. אגדות מוסלמיות, כמתואר בכתבי ההיסטוריון המוסלמי אבּן אסחאק בעריכת אבּן השאם, מספרות כי התוּבּע הראשון שהתגייר היה אַבּו-כַּרִבּ אַסְעַד, אשר מלך בשנים 385–420 לספירה. האגדות מספרות שכאשר גילה אבו כּרִבּ שבנו נרצח בידי תושבי העיר ית'רבּ (שמה הקודם של העיר אל-מדינה בחצי האי ערב), הוא יצא להילחם בהם והטיל על העיר מצור כבד. במהלכו, הגיעו אל אבו כּרִבּ שני חכמים יהודים מתוך העיר, ושכנעו אותו להסיר את המצור ולהתגייר. אבו כּרִבּ הביא את שני החכמים איתו לחמייר וניסה להנחיל בה את היהדות. תחילה, נתקל אבו כּרִבּ בהתנגדות מטעם עמו עובד האלילים. לאחר שקיים משפט באש, במהלכו עברו החכמים היהודים בלהבות ויצאו ללא פגע, נוכח העם כי היהדות היא הדת האמיתית והתגייר בעקבות מלכו. אולם, לפי מספר חוקרים, אַבּו-כּרִבּ החמיירי לא נלחם נגד תושבי ית'רבּ, כי אם בא לעזרתם כשנלחמו נגד מלך נוצרי מצפון חצי האי ערב, הנקרא גם הוא אַבּו-כַּרִבּ. נראה כי דמיון השמות הוביל ליצירת האגדה.
המחקר מציע שני הסברים אפשריים לאגדת אבן אסחאק. ההסבר הראשון הוא מדיני: במאות הראשונות לספירה, בשל מיקומו המרכזי בדרכי המסחר, ניצב אזור תימן במוקד המחלוקת בין האימפריה הפרתית (ולאחריה האימפריה הסאסאנית הפרסית) לבין האימפריה הביזנטית והחבשים בקיסרות אקסום. תשעת מלכי חמייר הבחינו כי הרומאים והחבשים מפיצים את דתם הנוצרית ככלי לכיבוש חמייר, וכדי למנוע מהם לעשות כן, התגיירו, שהרי ליהודים לא הייתה מדינה שתאיים על ממלכתם. החמיירים הגדילו לעשות והחלו לרדוף את המתנצרים בארצם על מנת לצמצם את התפשטות הנצרות, ובכך, לצמצם את השפעת הרומאים במדינה. לפי ההסבר השני, עקרונות הדת היהודית והלך הרוח בקרב העמים הערביים חולקים הרבה במשותף, ולכן הייתה היהדות נוחה יותר לאימוץ על-ידם מאשר הנצרות. אולם כאמור, מסתבר שאין יסוד לאגדה זו, היות שלא נמצאה שום עדות מדעית או ארכאולוגית לכך, ולכן, נראה כי מלכי חמייר שהיו יהודים לא התגיירו, אלא היו יהודים מלכתחילה.
על מרכזיות היהדות בחיי מלכי חמייר אנו למדים לראשונה מכתובת חמיירית משנת 449 לספירה, אותה חקק התוּבּע כרַחְבְּאִל, בנו של אַבּו-כַּרִבַּ אַסְעַד. כרחבּאל מתאר בכתובתו כיצד תיקן את הסכר המפורסם בעיר מַאְרִבּ בזכות "אלוהים בעל השמים והארץ". לכתובת זו מצטרפות כתובות חמייריות נוספות, שבשונה מכתובות חמייריות אחרות, מוקדשות לאל אחד ויחיד. אל זה מכונה "הרחמן", כינוי מוכר לאלוהים בימי התלמוד, ואף "ריבון היהודים". מסמך נוסף המעיד על השפעת היהדות על חמייר הוא "ספר החמיירים" (בארמית: "ܟܬܒܐ ܕܚܡܝܪܝܐ כתבא דחמייריא") שנכתב בארמית סורית בשנת 525, מעט לאחר שנפלה ממלכת חמייר בידי קיסרות אקסום. הספר מתאר באריכות ואף בגוזמה את רדיפת הנוצרים בעיר נג'ראן בחמייר על ידי התובּע היהודי האחרון, יוסף ד'ו נוּאַס, המוכר גם בשם יוסף אסאר. המלך יוסף דו נואס, נהג על פי מסורת התלמוד, והיה בקשרים אמיצים עם חכמי טבריה שהגיעו לתימן בכל שנה. גם יהודי חמייר פעלו ברוח התלמוד, וזאת לאור תיאורים מסוימים בספר החמיירים, וכן לפי פועלם של שני יהודים מתימן שהתאסלמו במאה השביעית לספירה – כעב אל-אחבאר ו-והב אבן מונבה: השניים העבירו אל האסלאם אגדות, סיפורים ומסורות יהודיות הנזכרות בתלמוד.