stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דלת פתוחה (עמותה)
הערות שוליים

1 2 3 4  האגודה לתכנון המשפחה (ארכיון)
1 2  Fourth World Conference on Women Beijing Declaration
↑  הארגון הבינלאומי לתכנון המשפחה IPPF
↑  הגדרת ארגון הבריאות הבינלאומי למיניות בריאה
↑  הקונגרס העולמי ה-14 לסקסולוגיה (ארכיון)
↑  מרכז השיקומי רעות
↑  דלת פתוחה לחברה הערבית (ארכיון)
1 2  רעות- דלת פתוחה(הקישור אינו פעיל)
1 2 3  דלת פתוחה
↑  דלת פתוחה- חינוך בקהילה (ארכיון)
↑  איט"ם – האגודה הישראלית לטיפול מיני
↑  יום עיון בנושא "הורות ונכות – האתגר הכפול
↑  עיון – "מיניות ויצר הנעורים" – מבט עדכני ושיח על מיניות מתבגרים
↑  שק"ל- שירותים קהילתיים לאנשים עם צרכים מיוחדים
↑  מכון ליברמן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257078905171  LCCN: n88244207  VIAF: 122523817   WorldCat (עם VIAF): 122523817
משחקי אסיה 1974

| --- | --- |

 עיר מארחת:  איראן (1964–1979) טהראן, איראן
 מדינות משתתפות:  25
 ספורטאים משתתפים:  3,010
 תחרויות:  200 ב-16 ענפי ספורט
 טקס הפתיחה:  1 בספטמבר 1974
 טקס הנעילה:  16 בספטמבר 1974
 נפתח רשמית על ידי:  מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה של איראן
 השביע את המשתתפים:  מנסור ברזגאר
 הדליק את הלפיד האולימפי:  גולוורדי פיימאני
 האצטדיון הראשי:  אצטדיון אריאמהר
 הערים שהתמודדו על האירוח:  כווית כווית סיטי, כווית ישראל תל אביב, ישראל
 → 1970 1978 ← 
משחקי אסיה 1974 (בפרסית: بازی‌های آسیایی ۱۹۷۴) היו משחקי אסיה השביעיים. המשחקים נערכו בין 1 ל-16 בספטמבר 1974 בטהראן, המדינה האימפריאלית של איראן. זו הייתה הפעם הראשונה בה התארחו משחקי אסיה במזרח התיכון. טהראן, בירת איראן, אירחה 3,010 ספורטאים מ-25 מדינות, מספר המשתתפים הגבוה ביותר מאז תחילת המשחקים.
לענפים הקיימים נוספו סיף, התעמלות וכדורסל נשים. במשחקים נעשה שימוש בטכנולוגיה חדישה, ממסלול סינתטי ועד מצלמות פוטו פיניש.
היסטוריה

החל משנת 1962 נפגעו משחקי אסיה מכמה משברים. ראשית, המארחת אינדונזיה סירבה להתיר את השתתפותן של ישראל והרפובליקה הסינית (טאיוואן) בשל סוגיות פוליטיות ודתיות. כתוצאה מכך הסיר הוועד האולימפי הבין-לאומי את חסותו על המשחקים והפסיק את חברותה של אינדונזיה בוועד. קונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC), התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית (IAAF) והפדרציה הבין-לאומית להרמת משקולות (IWF) הסירו גם הן את הכרתן במשחקים.
ב-1970 ביטלה קוריאה הדרומית את תוכניתה לארח את המשחקים בשל משבר הביטחון הלאומי. עם זאת, הסיבה העיקרית הייתה המשבר הכלכלי שאילץ את המארחת הקודמת תאילנד לארח שוב את המשחקים בבנגקוק באמצעות כספים שהועברו מקוריאה הדרומית. לפני המשחקים התבקשה יפן לארח את התחרות, אך היא סירבה בשל אקספו 70' באוסקה. מהדורה זו הייתה הפעם הראשונה שהמשחקים שודרו בטלוויזיה ברחבי העולם.
מקצוע האתלטיקה היה אחד הפופולריים ביותר במשחקים. כמה מהדמויות המפורסמות של הענף הזה באותה תקופה בקטגוריית הגברים היו מנוצ'ר שמשירי, אלוף איראן באתלטיקה בריצת 110 מטר משוכות, 100 מטר ו-800 מטר, רזא אנטזארי, אלוף ריצת 400 מטר ו-800 מטר משוכות, ואחמד גודרזי, אלוף בריצת 3000 מטר משוכות.
היסטוריה > בחירת העיר המארחת

ב-11 וב-12 בינואר 1968 אורגנה פגישה בבנגקוק בין נציגי תשעת הוועדים האולימפיים הלאומיים של אסיה. מסגרת הפגישה נקבעה בפגישה אחרת שהתקיימה ב-1 בספטמבר 1970 במהלך משחקי אסיה בבנגקוק. טהראן נבחרה לעיר המארחת לאחר שניצחה את כווית סיטי ותל אביב.
| עיר | מדינה | סיבוב 1 | סיבוב 2 |
| --- | --- | --- | --- |
| טהראן | איראן (1964–1979) איראן | 19 | 25 |
| כווית סיטי | כווית כווית | 12 | 9 |
| תל אביב | ישראל ישראל | 2 | − |
ארגון

האחריות לארגון משחקי אסיה השביעיים הוטלה על ועדה מיוחדת בראשות אמיר עבאס הוויידא, אז ראש ממשלת איראן.
אצטדיונים

משחקי אסיה 1974 שוחקו במתחם הספורט הרב-תכליתי מתחם הספורט אריאמהר.
האצטדיון תוכנן על ידי עבד אל-עזיז פארמנפרמיאן ו-100,000 איש נדרשו לבנייה, שהסתיימה ב-1 באפריל 1971. האצטדיון נקרא על שם אריאמהר (אנ'), כלומר אור הארים, המתייחס למלך איראן מוחמד רזא שאה פהלווי.
מתחם הספורט אריאמהר - ספורט ימי, אתלטיקה, כדורסל, רכיבה על אופניים, סיף, התעמלות, הוקי שדה, כדורגל, כדורעף, קליעה, טניס שולחן, הרמת משקולות והיאבקות
מתחם הספורט אמג'דיה – בדמינטון וכדורגל
אצטדיון מוחמד רזא שאה - אגרוף
שאהאנשהי קלאב - קליעה
אצטדיון אפאדנה - כדורגל
המשחקים > טקס הפתיחה

ב-1 בספטמבר 1974 נפתחו רשמית משחקי אסיה השביעיים. רשימת האורחים כללה את השאה מוחמד רזא פהלווי, ראש ממשלת איראן אמיר עבאס הוויידא, שרים בממשלת איראן, נשיא ישראל אפרים קציר, נשיא קוריאה הדרומית פארק צ'ונג-הי, מלך תאילנד ראמה התשיעי, סגל דיפלומטי ונציגי מדינות אסיה המשתתפות. אצטדיון אריאמהר התמלא בכ-100,000 צופים. לאחר נאום של נשיא פדרציית משחקי אסיה, יאדאוונדרה סינג, פתח השאה את המשחקים באופן רשמי. הטקס כלל מופע קלפים בקהל שבוצע על ידי סטודנטים מאוניברסיטת צ'ולונגונגקורן בתאילנד.
המשחקים > ענפי ספורט

מספר התחרויות בענף מופיע בסוגריים.
- אתלטיקה (35)
- בדמינטון (7)
- כדורסל (2)
- אגרוף (11)
- רכיבה על אופניים (6)
- קפיצה למים (4)
- סיף (8)
- הוקי שדה (1)
- כדורגל (1)
- התעמלות (14)
- קליעה (22)
- שחייה (25)
- טניס שולחן (7)
- טניס (7)
- כדורעף (2)
- כדורמים (1)
- הרמת משקולות (27)
- היאבקות (2)
המשחקים > מדינות משתתפות

ועידת פדרציית משחקי אסיה, שהתקיימה עשרה חודשים לפני המשחקים, החליטה לגרש את הרפובליקה הסינית (טאיוואן) מהמשחקים וקיבלה את כניסתה של הרפובליקה העממית של סין. מדינות ערב, פקיסטן, סין וקוריאה הצפונית סירבו לשחק מול ישראל בטניס, סיף, כדורסל וכדורגל. זו הייתה הפעם האחרונה בה התחרתה ישראל במשחקי אסיה.
| מדינה | מספר ספורטאים |
| --- | --- |
אינדונזיה אינדונזיה: 21
איראן (1964–1979) איראן: 400
אפגניסטן (1974–1978) אפגניסטן: 10
בורמה בורמה: 46
בחריין בחריין: 37
דרום וייטנאם דרום וייטנאם: 12
הודו הודו: 155
הונג קונג (1959–1997) הונג קונג: 37
יפן יפן: 291
ישראל ישראל: 61
כווית כווית: 100
 לאוס: 4
מונגוליה (1940–1992) מונגוליה: 
מלזיה מלזיה: 100
נפאל נפאל: 17
הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין: 269
סינגפור סינגפור: 47
סרי לנקה סרי לנקה: 29
עיראק (1963–1991) עיראק: 117
הפיליפינים (1946–1985) הפיליפינים: 
פקיסטן פקיסטן: 154
קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית: 162
קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית: 206
רפובליקת קמר רפובליקת קמאר: 25
תאילנד תאילנד: 97
המשחקים > לוח זמנים

המשחקים התרחשו בין 2 ל-15 בספטמבר 1974, ובמהלכם חולקו 200 מדליות זהב.
טבלת מדליות

להלן עשר המדינות המובילות בדירוג המדליות של משחקי אסיה 1974, לפי שיטת זהב תחילה.
| מיקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | יפן יפן | 75 | 49 | 51 | 175 |
| 2 | איראן (1964–1979) איראן (המארחת) | 36 | 28 | 17 | 81 |
| 3 | הרפובליקה העממית של סין סין | 33 | 46 | 27 | 106 |
| 4 | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית | 16 | 26 | 15 | 57 |
| 5 | קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | 15 | 14 | 17 | 46 |
| 6 | ישראל ישראל | 7 | 4 | 8 | 19 |
| 7 | הודו הודו | 4 | 12 | 12 | 28 |
| 8 | תאילנד תאילנד | 4 | 2 | 8 | 14 |
| 9 | אינדונזיה אינדונזיה | 3 | 4 | 4 | 11 |
| 10 | מונגוליה (1940–1992) מונגוליה | 2 | 5 | 8 | 15 |
| 11–19 | שאר המשלחות | 7 | 9 | 41 | 57 |
| סה"כ (19 מדינות) | סה"כ (19 מדינות) | 202 | 199 | 208 | 609 |
ישראל במשחקים

משחקי אסיה 1974 היו המשחקים האחרונים של ישראל במשחקי אסיה. המשלחת הישראלית זכתה ב-19 מדליות, מתוכן 7 מזהב, 4 מכסף ו-8 מארד.
אסתר רוט-שחמורוב זכתה בשלוש מדליות זהב, בריצת 100 מטר, ריצת 200 מטר וריצת 100 מטר משוכות. עוד זכו בזהב אורית אברמוביץ' (קפיצה לגובה), פאולינה פלד ויאיר ורטהיימר (טניס זוגות מעורבים), דן ברנר (שחייה - 100 מטר חופשי) ונבחרת ישראל בכדורסל.
במדליות כסף זכו יובל וישניצר (ריצת 5000 מטר), שלמה בן לולו (הרמת משקולות - הנפה), פאולינה פלד (טניס יחידות) ונבחרת ישראל בכדורגל.
במדליות ארד זכו חנה שזיפי (ריצת 1500 מטר משוכות), שלמה בן לולו (הרמת משקולות - כללי), עדי ברנה (הרמת משקולות - הנפה, דחיקה וכללי), יהושע שלם (טניס יחידים) ונבחרת ישראל בסיף נשים - רומח.
ראו גם

משחקי אסיה
ישראל במשחקי אסיה
כדורגל במשחקי אסיה 1974
גביע אסיה בכדורגל 1976
הערות שוליים

↑  "Track: Asian Games Dropped By Olympics". Daytona Beach. 1962-08-23. נבדק ב-2010-08-14.
↑  "第4届 1962年雅加达亚运会". data.sports.163.com. אורכב מ-המקור ב-2011-07-03. נבדק ב-2010-08-14.
↑  "Penalty Dealt to Indonesia". Spokane Daily Chronicles. 1962-09-13. נבדק ב-2010-08-14.
↑  "Warning". The Age. 1962-08-30. נבדק ב-2010-08-14.
↑  "第六届 1970年曼谷亚运会". Data.sports.163.com. אורכב מ-המקור ב-2011-07-03. נבדק ב-2010-07-22.
↑  "Thailand's Sporting Spirit". Pattaya Mail Sports. נבדק ב-2010-07-22.
↑  "第六届 1970年曼谷亚运会". data.sports.163. אורכב מ-המקור ב-2011-07-03. נבדק ב-2010-10-09.
↑  Assumption Association (2003). อัสสัมชัญประวัติ (Assumption College 115th anniversary commemoration) (בתאית). Bangkok: Assumption Association. pp. 114–124. ISBN 974-91380-1-5.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בנגקוק 1970 | משחקי אסיה  VII טהראן 1974 | הבא: בנגקוק 1978 |
גב המטבע האיראני 20 ריאל לציון משחקי אסיה 1974
מדליית זהב לציון משחקי אסיה ה-7; טהראן 1974
מדליית הזהב במשחקים, ועליה הכיתוב "Ever Onward" (תמיד הלאה).
בולי דואר לציון משחקי אסיה 1974 של דואר איראן.
אצטדיון אריאמהר במהלך משחקי אסיה 1974.
ההשבעה הרשמית של משחקי אסיה 1974 באצטדיון אריאמהר.
השאה מוחמד רזא פהלווי במהלך פתיחת משחקי אסיה 1974.
מדינות זוכות מדליות
יחסי ישראל–צ'ילה

| יחסי ישראל–צ'ילה |
| --- | --- |
ישראל: צ'ילה
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

ישראל: צ'ילה
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 756,102
אוכלוסייה
10,019,883: 19,804,601
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 335,533
תמ"ג לנפש (בדולרים)
50,889: 16,942
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה פרלמנטרית

יחסי ישראל–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של צ'ילה.
צ'ילה הכירה בעצמאותה של ישראל בפברואר 1949 ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-16 במאי 1950, כשישראל שלחה את השגריר הראשון שלה בתאריך זה וצ'ילה שלחה את שגרירה הראשון ב-16 ביוני 1952.
לצ'ילה יש שגרירות בתל אביב ולישראל יש שגרירות בסנטיאגו. שגריר צ'ילה בישראל (מאז שנת 2021) הוא חורחה א. קרבחל סן מרטין.
היסטוריה

במהלך ההצבעה בנושא תוכנית החלוקה של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על חלוקת המנדט הבריטי למדינה יהודית וערבית, נכללה צ'ילה בין עשר המדינות שנמנעו בהצבעתן.
בינואר 1949 הודיע שר החוץ של צ'ילה על כוונת צ'ילה להכיר במדינת ישראל, ובמרץ אותה שנה הודיע שארצו תתמוך בבקשת ישראל להתקבל לארגון האומות המאוחדות.
בדצמבר 1949 הצביעה צ'ילה בוועדה המדינית המיוחדת של האו"ם עם ישראל נגד ההצעה האוסטרלית לבינאום ירושלים, אך בדיון בהצעה בעצרת הכללית נמנעה בהצבעתה.
לישראל הייתה נציגות דיפלומטית בצ'ילה בתחילת שנת 1950, ובמאי 1950 הגיש יעקב צור, שגריר ישראל בארגנטינה ואורוגוואי את כתב האמנתו כציר בצ'ילה. ביולי 1951 הודיעה צ'ילה על כוונתה למנות ציר בישראל וביוני 1952 הגיש הציר את כתב האמנתו.
באפריל 1953 ביקר שר החוץ הראשון של מדינת ישראל משה שרת בצ'ילה וחתם על מספר הסכמי מסחר ותרבות בין שתי המדינות.
בשנת 1958 שודרגה הנציגות הישראלית בצ'ילה ומונה בה שגריר קבוע, אליעזר דורון, בהתאם להסכם בין המדינות על שדרוג צירותיהן לשגרירויות. במרץ 1961 מינתה צ'ילה שגריר בישראל.
ביוני 1966 ביקר נשיא מדינת ישראל, זלמן שזר בצ'ילה.
בתקופת שלטונו של הנשיא סלבדור איינדה בין השנים 1970–1973, תואר יחסו לישראל בעיתון דבר כ-"הוגן בהחלט". בתחילת 1972 הגיע אחד משרי ממשלת איינדה לישראל והביע עמדה שאין מניעה לשיתוף פעולה בין המדינות. בשנת 1974 גינתה ממשלת צ'ילה את הטבח במעלות.
בשנת 1979 ביקר סגן שר הביטחון מרדכי צפורי בצ'ילה כדי לדון במכירת נשק.
בשנת 1982 זכתה חברת טלרד הישראלית במכרז לשדרוג מערכת הטלפונים של צ'ילה והתקינה לראשונה במדינה מרכזיות דיגיטליות. ב-1987 זכתה במכרז נוסף לאספקת מרכזיות.
בנובמבר 1983 ביקר שר החוץ הצ'יליאני מיגל וולטרס בישראל. במהלך הביקור, היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר, העלה את סוגיית הסגרת פושע המלחמה הנאצי ולטר ראוף ששהה בשטחה של צ'ילה לישראל. וולטרס אמר בתגובה שאיננו יכול להסגיר את ראוף עקב חוק ההתיישנות של צ'ילה. ב-1984 הוגשה בקשה נוספת על ידי מנכ"ל משרד החוץ הישראלי להסגרתו של ראוף לשר החוץ החדש של צ'ילה, חיימה דל ואלה. דל ואלה הצהיר בתגובה שזה יהיה מעשה "לא הולם" להסגיר את ראוף לישראל.
במרץ 2005 ביקר שר החוץ הצ'יליאני איגנסיו ווקר בישראל.
במרץ 2011 ביקר נשיא צ'ילה ה-35 סבסטיאן פיניירה בישראל.
ב-29 בנובמבר 2018 אסר הקונגרס הלאומי הצ'יליאני על כניסת מוצרים המיוצרים בהתנחלויות ישראליות.
ביוני 2019, ערך הנשיא פיניירה ביקור שני בישראל. במהלך הביקור פגש את עמיתו הישראלי ראובן ריבלין וראש הממשלה בנימין נתניהו. פיניירה שיבח את "ההיסטוריה הארוכה של ידידות ושיתוף פעולה" בין צ'ילה וישראל.
מחליפו של הנשיא היה גבריאל בוריץ' שנחשב לאנטי-ישראלי ופרו-פלסטיני, ולתומך ב-BDS, ארגון המקדם חרם נגד ישראל. בספטמבר 2022 דחה בוריץ' את קבלת כתב ההאמנה של השגריר הישראלי החדש במקום, גיל ארציאלי. לפי דיווחים, הנשיא זעם על הריגתו של מחבל בן 17 בחילופי אש עם צה"ל בג'נין. אחרי המבוכה הדיפלומטית עם השגריר, משרד החוץ בצ'ילה התנצל בפני ישראל והודיע שמסירת כתב ההאמנה תתרחש בתאריך מאוחר יותר, והתנצלות נוספת נמסרה באופן אישי על ידי שרת החוץ הצ'יליאנית אנטוניה אורחולה (אנ') לנשיא ישראל יצחק הרצוג בסיום הלוויית המלכה אליזבת השנייה שהתרחשה בלונדון מספר ימים לאחר התקרית.
במהלך היום ה-26 של מלחמת חרבות ברזל דווח, כי בצ'ילה הוחלט להחזיר את השגריר מישראל לצורך התייעצויות.
קשרים ביטחוניים

כחלק משגרירות צ'ילה בישראל פועלים גם נספח צבא צ'ילה, נספח הצי הצ'יליאני ונציג משרד ההגנה בצ'ילה, אלה מבקשים לשמור ולהגדיל את הקשרים עם צה"ל כדי להתרשם מהניסיון הישראלי בתחומי צבא ולשתף במידע, הכשרה וניסיון אפשרי ולהגדיל את הקשרים בין משרד ההגנה לבין עמיתו הישראלי.
בתקופת הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה, בשנים 1973 עד 1990, סיפקה מדינת ישראל נשק, אימנה והכשירה את ארגוני הביטחון הצ'יליאנים. בין הציוד שרכשה מישראל היו ספינות טילים מחיל הים הישראלי שהוצאו משימוש בישראל, כמו כן ספינות דבור שהיו בשימוש חיל הים וכאלה חדשים שיוצרו בישראל. חברת תעשיות רכב נצרת עילית מכרה לצ'ילה רכבי שטח. בעקבות בקשות לחופש מידע נחשפו לראשונה מסמכים רבים, על הקשרים הקרובים בין ישראל לדיקטטורה הצבאית, כשני עשורים לאחר סיומם. בשנת 2015, פנו ליועץ המשפטי לממשלה אם ובתה, אזרחיות ישראליות בהווה שהגיעו לארץ מצ'ילה, לאחר שנרדפו בשנות ה-70 על ידי הדיקטטורה במדינה, שגם חטפה, עינתה והעלימה את אב המשפחה, בדרישה כי יורה על פתיחת חקירה פלילית נגד הגורמים המעורבים במשרדי החוץ והביטחון, בצה"ל ובקרב סוחרי נשק ישראלים בגין סיוע בפשעים נגד האנושות, שביצעה הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה בראשותו של אוגוסטו פינושה. היועץ המשפטי סירב לפתוח בחקירה. בשנות ה-80 תת-אלוף במילואים אברהם ברעם שימש כתווך בעסקאות עם צ'ילה. בשנת 1997 ביקר פינושה בישראל, אז בתפקיד המפקד העליון של הצבא, כדי לדון בעסקאות נשק.
בשנת 1988 ממשלת צ'ילה יחד עם ממשלת ישראל ומשרד החוץ האמריקני מנעו את רכישת מטוסי קרב F5 מצ'ילה לאיראן.
בשנת 1993 התעשייה האווירית מכרה את מערכת הפאלקון לחיל האוויר הצ'יליאני.
בשנת 2000, מערכות של רפא"ל ואלביט ששולבו במטוסי אף-16 שסופקו לחיל האוויר הצ'יליאני. בשנת 2002 חברת ראדא תעשיות אלקטרוניות הישראלית סיפקה מערכות תחקור מתקדמות עבור מטוסי F-16 צ'יליאנים.
בשנת 2011, אלביט מערכות סיפקה כלי טיס בלתי מאוישים לידי חיל האוויר הצ'יליאני.
אירועים בולטים

בשנת 2009 נורה כדור לעבר מכוניתו של שגריר ישראל בצ'ילה, דוד דדון וניפץ את השמשה הקדמית. דדון לא היה במכונית, ואף אחד לא נפצע בקרבתו, אך האבטחה סביבו התהדקה.
סיוע ישראלי

בעקבות רעידת אדמה בצ'ילה שהתרחשה ב-1965, ממשלת ישראל הציעה ציוד רפואי ואספקה למדינה.
בעקבות רעידת אדמה נוספת בצ'ילה בשנת 2010, ממשלת ישראל פרסמה הצהרה לפיה "ישראל עומדת לצד ממשלת צ'ילה ועמה ומבקשת לשלוח את תנחומיה לקורבנות", והציעה סיוע רפואי והנדסי לצ'ילה. החברה הישראלית רפא"ל, העוסקת בפיתוח מערכות נשק מתקדמות, השאילה לחיל האוויר הצ'יליאני שני כלי טיס בלתי מאוישים כדי לסייע להעריך את הנזק שנגרם מרעידת האדמה.
בדצמבר 2019 סייעה ישראל לחיל האוויר הצ'יליאני, לבקשתו, בחיפושים אחר מטוס C-130 הרקולס צ'יליאני שהתרסק וכלל בתוכו כ-38 איש. לאחר שקיבלה פנייה מצה"ל באמצעות משרד החוץ הישראלי, חברת תצלומי הלוויין הישראלית אימאג'סאט אינטרנשיונל נכללה בסיוע עבור מציאת המטוס.
הסוגיה הפלסטינית

מאז סיום מלחמת העצמאות בשנת 1949, צ'ילה קיבלה כמה אלפי מהגרים פלסטינים נוצרים מאחר שהייתה בה כבר קהילה פלסטינית נוצרית שחבריה הגיעו בעיקר מבית לחם, בית ג'אלא ובית סאחור.
בשנת 2006 מספר פוליטיקאים צ'יליאנים הצהירו כי הם "מגנים בחריפות את התוקפנות הישראלית נגד העם הפלסטיני ברצועת עזה ובגדה המערבית" וקראו לממשלת צ'ילה להחזיר את השגריר מתל אביב "עד שהתוקפנות תסתיים". מנהיג הגוש הסוציאליסטי בפרלמנט הצ'יליאני, אלחנדרו נבארו, אמר כי "אמריקה הלטינית צריכה להגיב בקול אחד כנגד מה שקורה בשטחים הפלסטיניים הכבושים". נבארו גם הצהיר כי בכוונתו לארגן משלחת של אנשי בית המחוקקים הצ'יליאני שישמשו כמשקיפים בינלאומיים "בשטח הפלסטיני הכבוש תוך הבעת סולידריות עם העם הפלסטיני". עורך דין מוביל לזכויות אדם בצ'ילה וחבר המפלגה הקומוניסטית בצ'ילה, הוגו גוטיירז, תיאר את ישראל כ-"מדינת טרור" ודרש מהאו"ם "לפעול בשם החוק הבינלאומי להפסקת הטבח ולסייע לפלסטינים להשיג ריבונות בארצם".
בינואר 2011 ממשלת צ'ילה החליטה להכיר בקיומה של מדינת פלסטין כמדינה עצמאית. פקיד ישראלי בכיר הגיב למעשה באומרו כי "זוהי מחווה חסרת תועלת וריקה מתוכן כי היא לא תשנה דבר, ההודעה הצ'יליאנית, כמו אלה שקדמו לה באמריקה הלטינית, לא תעודד את הפלסטינים לנהל משא ומתן". נשיא צ'ילה, סבסטיאן פיניירה, אמר כי "בדרך זו אנו תורמים לכך שבמזרח התיכון תתקיימנה שתי מדינות, מדינת פלסטין לצד מדינת ישראל וכך יהיה ניתן לחיות בשלום בגבולות מוכרים תחת שגשוג ועם גבולות בטוחים". בתגובה, גבריאל זליאסניק, נשיא הקהילה היהודית בצ'ילה, טען כי משרד החוץ הישראלי "עשה טעות". זליאסניק אמר כי עצם ההכרה של ממשלת צ'ילה במדינת פלסטין, תוך הכרה בזכותה של ישראל לביטחון, הוא "לא כישלון דיפלומטי, אלא למעשה ניצחון".
ביולי 2014, ממשלתה של נשיאת צ'ילה מיצ'ל בצ'לט זימנה את שגרירה בישראל במהלך מבצע צוק איתן ברצועת עזה וקבעה כי המבצע הישראלי "הפר נורמות יסוד במשפט ההומניטרי הבינלאומי".
באפריל 2017 אסרה ישראל על אנואר מג'לוף, פעיל פלסטיני מצ'ילה בתנועת ה-BDS, להיכנס לשטחה. מג'לוף קרא בפומבי לחרם על ישראל וניסה לשבש את החתימה על הסכמי סחר וכלכלה דו-צדדיים בין צ'ילה וישראל. השר הישראלי לביטחון פנים ונושאים אסטרטגיים והסברה גלעד ארדן הצהיר כי פעילי BDS "הם אויבי ישראל" ולא יורשו להיכנס למדינה. פעולה זו עלתה בקנה אחד עם חוק שאושר חודש לפני כן בכנסת שמאפשר למשרד הפנים ולגורמים אחראים אחרים לא להכניס לשטח המדינה אנשים הקוראים לחרם על ישראל.
בשנת 2018 הכריזה בירת מחוז לוס ריוס, ואלדיביה, על עצמה כ-"חופשית מהאפרטהייד הישראלי". לדברי ראש העירייה עומר סבט, משמעות הדבר היא שהעירייה "תימנע מרכישת שירותים מחברות הקשורות לאפרטהייד הישראלי". בדצמבר 2018 הצו העירוני הוכרז כבלתי חוקתי על ידי המבקר הכללי של צ'ילה.
במהלך ביקורו של הנשיא פיניירה בישראל ביוני 2019, התרחשה תקרית דיפלומטית בין שתי המדינות בה משרד החוץ הישראלי נזף בשגריר צ'ילה בעקבות עלייתו של פיניירה להר הבית בליווי גורמים מהרשות הפלסטינית. בשגרירות צ'ילה הובהר בתגובה כי ביקורו של פיניירה היה פרטי ואינם היו מודעים לנוכחות הגורמים הפלסטינים.
הסכמים

מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות ישנם הסכמים שונים שנחתמו ביניהן:
הסכם על חילופי תרבות (1953)
הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני (1965)
הסכם לשימוש באנרגיה גרעינית לצורכי שלום (1965)
הסדר שירותי אוויר בתוך ומעבר לגבולות בהתאמה (1982)
הסכם שיתוף פעולה מסחרי וכלכלי (1982)
תוכנית ניהול חילופי תרבות (1983)
הסכם הקרן הקיימת לישראל על הסכם לשיתוף פעולה וסיוע טכני לטיפות ביערות (1983)
הסכם לשיתוף פעולה תיירותי (1986)
הסכם שיתופי בענייני ייעור (1993)
הסכם על פיקוח על סמים נרקוטיים וחומרים פסיכוטרופיים (1993)
הסכם פטור מוויזה (1994)
הסכם לשיתוף פעולה תרבותי, מדעי וטכני (1995)
הסכם לפעילויות גמול עבור קרובי משפחה של סגל דיפלומטי או קונסולרי ייצוגי (2007)
מזכר הבנות לכינון התייעצות בילטרלית בין משרדי החוץ של צ'ילה וישראל (2007)
הסכם שיתוף פעולה בין הסוכנות הצ'יליאנית לשיתוף פעולה בינלאומי ומש"ב (2011)
תוכנית לשיתוף פעולה תרבותי, חינוכי ומדעי (2011)
מזכר הבנות לשיתוף פעולה ביטחוני (2011)
מזכר הבנות בין המבקר הכללי של צ'ילה למבקר מדינת ישראל (2012)
הצהרת כוונות בין השרים לאיכות הסביבה של צ'ילה וישראל (2012)
שיתוף פעולה וסיוע מנהלי הדדי בענייני מכס (2014)
באוקטובר 2010, הזמין ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו את הנשיא הצ'יליאני סבסטיאן פיניירה לישראל לצורך חתימת הסכם סחר חופשי בין שתי המדינות.
ראו גם

יהדות צ'ילה
לקריאה נוספת

משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 135–147.
1973 במוזיקה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1973  במוזיקה |  |
< · 1971 · 1972 — 1973 — 1974 · 1975 · >
כל ערכי השנים במוזיקה במאה ה-20 · כל ערכי השנים במוזיקה במאה ה-21 · פורטל המוזיקה
אירועים בתחום המוזיקה: בעולם

30 בינואר – להקת קיס מופיעה לראשונה
1 במרץ – פינק פלויד מוציאים את האלבום The Dark Side of the Moon, שנחשב אחד האלבומים המשפיעים ברוק המתקדם
3 באפריל – משוחררים שני אלבומי האוסף "האדום" וה"כחול" של להקת הביטלס
12 במאי – דייוויד בואי הוא אמן הרוק הראשון שמופיע במרכז התערוכות ארלז קורט
16 ביוני – עולה המחזמר The Rocky Horror Show בלונדון, אשר שימש השראה לסרט הפולחן מופע הקולנוע של רוקי
3 ביולי – הזמר דייוויד בואי מחליט לפרוש מדמות הבמה שלו, זיגי סטארדסט
13 ביולי
האחים אברלי מתפרקים
קווין מוציאים לאור את אלבום הבכורה שלהם
15 באוגוסט – עולה לאקרנים הסרט המוזיקלי ישו כוכב עליון על פי המחזמר מאת אנדרו לויד ובר.
אירועים בתחום המוזיקה: ישראל

ישראל משתתפת לראשונה בתחרות הזמר של האירוויזיון עם השיר אי שם בביצוע אילנית ומסיימת במקום הרביעי.
כוורת מוציאים לאור את אלבום הבכורה שלהם.
להקות

להקות שקמו במהלך שנת 1973:
ארצות הברית קיס (KISS)
אוסטרליה AC/DC
ארצות הברית Journey
אלבומים

Selling England by the Pound של להקת ג'נסיס - האלבום החמישי של הלהקה
The Dark Side of the Moon של פינק פלויד - נחשב לאלבום הרוק המתקדם המוכר והמפורסם ביותר ואחת הסיבות העיקריות להצלחתה של הלהקה.
Brain Salad Surgery האלבום החמישי של להקת אמרסון, לייק ופאלמר.
אלבום הבכורה של להקת אירוסמית'
Band on the Run של להקת Wings
Billion Dollar Babies של אליס קופר
Queen - אלבום הבכורה של להקת קווין
Aladdin Sane של דייוויד בואי
Tales from Topographic Oceans של Yes
Larks' Tongues in Aspic של קינג קרימזון
שירים

בין השירים המצליחים באותה שנה היו:
"Life On Mars" ו-"Sorrow" של דייוויד בואי
"Angie" של להקת הרולינג סטונז
"Superstition" של סטיבי וונדר
"Me and Mrs. Jones" של בילי פול
"Live and Let Die" של להקת Wings
"Killing Me Softly with His Song" של רוברטה פלאק
"Top of the World" של להקת הקרפנטרז
"Money" של פינק פלויד
אמנים שנולדו השנה

אירלנד קרוליין קור, מתופפת להקת הקורס
אירלנד מייק הוגאן, בסיסט להקת הקרנבריז
אנגליה קנדה נטלי אפלטון, זמרת, חברה לשעבר בלהקת אול סיינטס
ארצות הברית פיית' אוונס, זמרת
ארצות הברית מוס דף, ראפר ושחקן קולנוע
ישראל אביב גפן, זמר ויוצר
ישראל אביתר בנאי, זמר ויוצר
אוקראינה רוסלנה ליז'יצ'קו, זמרת, כותבת ומלחינה, זוכת אירוויזיון 2004
ראו גם

שנות ה-70 של המאה ה-20 במוזיקה הפופולרית
צרפת באירוויזיון 2024

צרפת השתתפה באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Mon amour" בביצוע סלימאן. הוא נכתב על ידו לצד יעקב ומאיר סלאח, ונבחר להישלח לתחרות באופן פנימי על ידי תאגיד השידור הצרפתי, פראנס טלוויזיון.
רקע

קדם לאירוויזיון 2024 השתתפה צרפת שישים וחמש פעמים בתחרות מאז הצטרפותה ב-1956, מהדורת האירוויזיון הראשונה. היא זכתה בה לראשונה בשנת 1958 עם "Dors, mon amour" של אנדרה קלאבו. בשנות ה-60 של המאה ה-20 זכתה עוד שלוש פעמים: "Tom Pillibi" של ז'קלין בואייה באירוויזיון 1960, "Un premier amour" בביצוע איזבל אוברה ב-1962 ו-"Un jour, un enfant" משל פרידה בוקארה בשנת 1969 יחד עם שיריהן של ספרד, הממלכה המאוחדת והולנד. ניצחונה החמישי והאחרון נרשם באירוויזיון 1977, אז נשלחה מארי מרים עם השיר "L'oiseau et l'enfant". צרפת סיימה במקום השני בחמש הזדמנויות שונות, כשהאחרונה מביניהן הייתה ברברה פראווי ב-2021 עם "Voilà". במהלך המאה ה-21 זכתה המדינה להצלחה פחותה, שכן סיימה בין עשר המדינות המובילות רק חמש פעמים. בשנת 2023 סיימה הנציגה הצרפתייה לה זארה במקום ה-16 עם "Évidemment".
תאגיד השידור הצרפתי, פראנס טלוויזיון, אחראי על בחירת המשלחת הצרפתית לאירוויזיון. הוא בעבר בקדם לאומי או בבחירות פנימיות על ידי ועדות מקצועיות. בשנים 2021–2022 נבחרו הנציג והשיר הצרפתי לאירוויזיון באמצעות התחרות Eurovision France, c'est vous qui décidez !.‏ הפורמט תוכנן להתקיים גם ב-2023, אך לבסוף נגנז לטובת בחירה פנימית. ביוני 2023 אישר התאגיד את השתתפותו באירוויזיון 2024.
לפני האירוויזיון > בחירה פנימית

ב-8 בנובמבר 2023 הודיע תאגיד השידור הצרפתי כי בחר באופן פנימי בסלימאן לייצוג המדינה באירוויזיון 2024 עם השיר "Mon amour". הוא נכתב על ידו לצד יעקב ומאיר סלאח, יצא לאור באותו היום לשירותי הסטרימינג והושמע בבכורה ב-France 2.
באירוויזיון

על פי חוקי האירוויזיון נדרשות כל האומות, למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים על בסיס דפוסי הצבעה דומים וקשרים גאופוליטיים משותפים, על מנת להפחית את הסיכוי לתיאום הצבעות על רקע זה. ב-30 בינואר 2024 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. ‌כיוון שצרפת נכללת בחמש המדינות הגדולות, היא העפילה לגמר באופן אוטומטי. עם זאת, היא הצביעה בחצי הגמר השני של התחרות.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2024 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. בפעם הראשונה באירוויזיון הוחלט כי חברות חמש המדינות הגדולות והמדינה המארחת יופיעו גם הן בחצאי הגמר בהן מצביעות. צרפת הופיעה בחצי הגמר השני ששודר ב-9 במאי אחרי צ'כיה ולפני אוסטריה.
באירוויזיון > ביצוע

סלימאן השתתף בחזרות טכניות למופע ב-2 וב-4 במאי, ולאחר מכן בשלוש חזרות גנרליות ב-8 וב-9 במאי. בביצועו לשיר "Mon amour" בתחרות, הוא שר את הפזמון האחרון בא-קפלה.