stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיצובישי F-2
פיתוח המטוס > משא ומתן בין ארצות הברית ויפן

כבר ב-1981, כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן שקל לפתח תחליף מפיתוח וייצור יפני למטוס הקרב המזדקן של מיצובישי, F-1. המחקר הראשוני החל רשמית בשנת 1985.
הכוונה הראשונית של יפן הייתה לייצר מטוס ברישיון, שנבנה מקומית, בדמות ההצלחה הקודמת של יפן בייצור מטוס הקרב F-15J ברישיון ממקדונל דאגלס.
היצרנים היפנים טענו שהם צריכים לבנות מטוס חדש מההתחלה כדי לפתח את מיומנות המהנדסים שלהם, וכך גם לפתח את תעשיית המטוסים היפנית.
כשהתוכנית התחילה להתגבש באופן רשמי בשנת 1985, מספר גורמים רשמיים בארצות הברית העלו חשש שהתוכנית תיצור מטוס נחות ותחליש את יחסי ההגנה של ארצות הברית-יפן. בכירי הפנטגון דגלו בייצור משותף או בפיתוח משותף של מטוס המבוסס על פלטפורמת F-16 או F/A-18, מכיוון שהם האמינו שיפן לא תסכים לקנות מטוסים תוצרת ארצות הברית.
בתחילת שנת 1987, ארצות הברית, במהלך כהונת קספר ויינברגר ומספר בכירי ממשל אחרים, התחילה ללחוץ באופן רשמי על יפן לבצע את הפרויקט כפיתוח משותף דו-צדדי בין ארצות הברית ליפן. מדיניות זו עלתה בקנה אחד עם עוינות כלפי יפן שהייתה בתקופה זו בארצות הברית על רקע שערוריית טושיבה-קונגסברג, שבה נמצאה כי טושיבה מכרה לברית המועצות מכונות כרסום מדחפים תוך הפרה של סנקציות COCOM. פרשה זו התפרסמה במאי 1987. עמדת יפן במשא ומתן השתנתה על רקע הסיכון להידרדרות ביחסי ארצות הברית-יפן.
ממשל רייגן וממשלת נקסונה הכריזו על הפרויקט המשותף בתאריך אוקטובר 1987.
על פי מזכר ההחלטה שנחתם בתאריך נובמבר 1988, ג'נרל דיינמיקס סיפקה את טכנולוגיית ה-F-16 Fighting Falcon שלה למיצובישי תעשיות כבדות, וביצעה עד 45 אחוז מהפיתוח כקבלן הראשי המשותף.
בצד האמריקאי, ובכירים במשרד החוץ ובמשרד ההגנה של ארצות הברית תמכו בפרויקט כאמצעי לארצות הברית לגשת לטכנולוגיה יפנית וכאמצעי לחיזוק יחסי ארצות הברית-יפן, אך משרד המסחר וחברי קונגרס רבים התנגדו לפרויקט בשל הסיכון לחיזוק יכולתה של יפן להתחרות בחברות תעופה וחלל אמריקאיות. המתנגדים בקונגרס העלו טענות כי על יפן לרכוש מטוסים אמריקאים על מנת להוריד את גירעון הסחר בין שתי המדינות. יותר מעשרים חברי הסנאט דרשו בדיקות רשמיות של עסקה זו.
לאחר כניסתו של ג'ורג' וו. בוש לתפקידו כנשיא ארצות הברית בתאריך ינואר 1989, ממשלת ארצות הברית ביקשה "הבהרה" של תנאי מזכר ההבנות, שממשלת יפן ראתה בו ניסיון לנהל משא ומתן מחדש. ממשל בוש היה מודאג במיוחד מהסיכונים שבהעברת טכנולוגיה ליפן.
בוש הכריז על הסכם מתוקן בתאריך אפריל 1989, זמן קצר לפני התפטרותו של המקביל היפני נובורו טקשיטה, לפיו הגישה היפנית לתוכנת בקרת טיסה ובקרת נשק תהייה מוגבלת, בעוד שלארצות הברית תהיה גישה לכל טכנולוגיה חדשה שיפן פיתחה עבור הפּרוֹיֶקט. לקבלנים אמריקאים הובטח לפחות 40% מהייצור עבור התוכנית. הקונגרס אישר את ההסכם ביוני 1989 תוך הבעת מורת רוח רשמית ממנה ואי שמחה על הפרויקט.
המחוקק היפני שינטארו אישיהרה היה מבקר קולני לגבי העסקה הסופית, וכתב בשנת-1990 כי "משרד החוץ של יפן וסוכניות הממשלתיות האחרות החליטו שעדיף לאכול פשטידה צנועה מאשר לספוג את הזעם של הדוד סם בנושא דו-צדדי נוסף", והצביע על כך ש "אנו מחלקים את טכנולוגיית ההגנה המתקדמת ביותר שלנו לארצות הברית אך משלמים דמי רישוי גבוהים ופטנטים עבור כל פיסת טכנולוגיה שבה אנו משתמשים".
פיתוח המטוס > הפקה של המטוס

העבודה החלה בתוכנית FS-X, ובתחילה קיבלה את הציון Mitsubishi SX-3. בשנת 1984 הציעה ג'נרל דיינמיקס גרסה גדולה יותר של ה-F-16 לחיל האוויר האמריקאי ושקלה להיכנס אליו כאלטרנטיבה בעלות נמוכה בתחרות מטוס הקרב הטקטי המתקדם. אף אחד ממטוסי אלו לא יוצרו בפועל, אך רעיון זה הפך לנקודת התחלה לפיתוח ה-F-2. המטוס F-2 משתמש בעיצוב הכנפיים של ה-F-16 Agile Falcon, אך חלק ניכר מהאלקטרוניקה עודכן לסטנדרטים של שנות ה-90. יפן בחרה במטוס כדי להחליף את ה-F-4EJ ולהשלים את תוכנית ה-F-15J, מטוס העליונות האווירית העיקרי שלה. התוכנית כללה העברת טכנולוגיה רבות מארצות הברית של אמריקה ליפן ולהפך.
האחריות לחלוקת עלויות הפרויקט פוצלה ב-60% על ידי יפן ו-40% על ידי ארצות הברית של אמריקה לוקהיד מרטין תייצר את גוף המטוס האחורי ודשי הכנף הקדמיים ושמונה מתוך עשר תיבות הכנף השמאליות.
תוכנית ה-F-2 הייתה תוכנית שנויה במחלוקת, מכיוון שעלות היחידה, הכוללת את עלויות הפיתוח, היא בערך פי 2–4 מזו של בלוק 50/52 של F-16, שאינו כולל עלויות פיתוח. הכללת עלויות פיתוח מעוותת גם את עלות היחידה המצטברת, אם כי גם ברמת הרכש המתוכננות, גם המחיר למטוס יחיד היה גבוה יותר. התוכנית הראשונה של 141 מטוסי F-2 הייתה מפחיתה את עלות היחידה עד US$10 מיליון (7.5 מיליון אירו) ליחידה של מטוס, לא כולל עלות הפיתוח והשדרוג מייצור המוני. נכון לשנת 2008, תוכננו ליצור כ-94 מטוסים.
טיסת הבכורה של ה-F-2 הייתה בתאריך 7 באוקטובר 1995. מאוחר יותר באותה שנה אישרה ממשלת יפן תוכנית ליצור של כ-141 (אך עד מהרה נקבע להוריד את היצור וליצר רק 130), ולהיכנס לשירות עד שנת 1999; בעיות מבניות הביאו לכך שכניסת השירות התעכבה עד שנת 2000. בדיקות טיסה של ארבעת אבות הטיפוס נערכו על ידי סוכנות ההגנה של יפן בשדה התעופה גיפו.
האחרון מבין 94 מטוסי שיוצרו שהוזמנו במסגרת החוזה נמסר לחיל האוויר היפני בתאריך-27 בספטמבר 2011. במהלך טקס ההשקה של מטוס הקרב האחרון בייצור F-2, מיצובישי תעשיות כבדות אישרה כי ייצור ה-F-2 הסתיים ולא תייצר עוד מטוסים מסוג זה ישנם 61 מטוסים שהם חד-מושבים טסים, ו-21 מאמנים דו-מושביים.
עיצוב המטוס

General Electric, Kawasaki, Honeywell, Raytheon, NEC, Hazeltine ו-Kokusai Electric היו בין הקבלנים המשנים והעיקריים של הרכיבים למטוס. ולוקהיד מרטין סיפקה את גוף המטוס האחורי, לוחות קצה מובילים, מערכת ניהול אחזקה, אחוז גדול של תיבות כנפיים (כחלק מההסכמים של העברות טכנולוגיות דו-כיוונית), ורכיבים נוספים. קוואסאקי בנתה את החלק האמצעי של גוף המטוס, כמו גם את הדלתות לגלגלים הראשים ולמנוע, בעוד שהגוף הקדמי והכנפיים נבנו על ידי מיצובישי.
חלקים מהאוויוניקה מסופקות על ידי לוקהיד מרטין, ומערכות הטוס על חוט הדיגיטליות ופותחו במשותף על ידי Japan Aviation Electric והוניוול (לשעבר Allied Signal). וקבלני מערכות תקשורת וחוקרי IFF כללו: Raytheon, NEC, Hazeltine ו-Kokusai Electric. מכ"ם בקרת האש, מחשב המשימה ומערכת ה-EW פותחו על ידי החברות היפניות.
בנוסף, מחשבי בקרת הטיסה, חוקי בקרת הטיסה ותוכנות מחשבים שקשורות פותחו ושולבו למעשה על ידי יפן. ההרכבה הסופית נעשתה במפעלים ביפן, ועל ידי MHI במתקנים: Komaki-South שלה בנגויה.
כנפיים גדולות יותר מעניקות למטוס מטען ויכולת תמרון טובה יותר ביחס לדחף של המטוס, אך גם מוסיפות משקל. הפוגע בהאצה, טיפוס, מטען וטווח. כדי להפוך את הכנפיים הגדולות יותר לקלות יותר. יוצרו צלעות, מעטה וקצות הכנפיים מחומרים מרוכבים גרפיט-אפוקסי ונכבשו כיחידה אחד באוטוקלב. זה היה היישום הראשון של טכנולוגיית ייצור זו למטוס קרב.
טכנולוגית הכנפיים נתקלה במספר בעיות ראשוניות, אך התגלתה כמספקת חיסכון במשקל המטוס, וטווח משופר עם יתרונות חמקנות. טכנולוגיה זו הועברה לאחר מכן חזרה לאמריקה, כחלק מהשותפות התעשייתית של התוכנית.
ל-F-2 יש שלושה מסכי תצוגה, כולל תצוגות וגבישים נוזלים מבית Yokogawa.
מיצובישי השתמשה בעיצוב של ה-F-16 וכמדריך לעזר לעבודות תכנון, ויותר מ-95% מהשרטוטים ההנדסיים של F-16 שונים עבור F-2.
כמה הבדלים ב-F-2 מה-F-16A:
שטח כנף גדול ב-25%
חומרים מרוכבים המשמשים להפחתת המשקל הכולל וחתימת הרדאר
אף ארוך ורחב יותר כדי להכיל מכ"ם J/APG-1/J/APG-2 פעיל של מערך סורק אלקטרוני (AESA). כמעט במקביל לטייסת יחידה של USAF F-15C Eagles, ה-F-2 היה המטוס הצבאי המבצעי הראשון בעולם שהציג מכ"ם AESA, לפני ה-AN של ה-F-22 Raptor מכ"ם /APG-77 AESA.
מוטת זנב גדול יותר
כונס אוויר גדול יותר
חופת תא הטייס בעלת שלושה חלקים
ציוד ו-OFP הקשורים למערכת האוויוניקה שונים מה-F-16 בהיבטים רבים.
מערכת בקרת טיסה ייחודית.
יכולת נשיאה של ארבעה טילי ASM-1 או ASM-2 נגד ספינות, ארבעה AAMs ומכלי דלק נוספים
בנוסף, ה-F-2 מצויד במצנח בלימה, כמו הגרסה של ה-F-16 שמשמשת את דרום קוריאה, הולנד, נורווגיה נורווגיה, יוון, טורקיה, אינדונזיה, טייוואן, ונצואלה.
היסטוריה תפעולית

בתאריך-7 בפברואר 2013, שני מטוסי מדגם סוחוי סו-27 של חיל האוויר הרוסי נכנסו לזמן קצר למרחב האווירי היפני מול האי רישירי ליד הוקאידו, וטסו דרומה מעל ים יפן לפני שפנו חזרה לצפונה. ארבעה מטוסי קרב מסוג F-2 יירטו אותם כדי לאפשר לצפות חזותית במטוסים הרוסיים, הזהירו אותם באמצעות רדיו וקראו להם לעזוב את המרחב האווירי היפני.
תמונה שצולמה על ידי טייס כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן של אחד משני מטוסי ה-Su-27 שוחררה על ידי משרד ההגנה היפני ויפן כעסה על חדירת המרחב האווירי שלה על ידי רוסיה. רוסיה וחיל האוויר שלה הכחישו את החדירה וטענה שמטוסיה מבצעים טיסות שגרתיות ליד איי קוריל השנויים במחלוקת.
ב-22 באוגוסט 2013, שני מטוסי סיור ימיים רוסיים טופולב Tu-142 Bear-F חדרו ונכנסו למרחב האווירי היפני ליד האי הדרומי הגדול קיושו למשך פחות משתי דקות. מטוסי F-2 הוקפצו בתגובה וקראו להם לעזוב מייד את המרחב האווירי היפני.
גרסאות

XF-2A : אבות טיפוס עם מושב יחיד.
XF-2B : אבות טיפוס דו-מושבים.
F-2A : גרסת קרב חד-מושבית.
F-2B : גרסת אימון דו-מושבית.
F-2A Super Kai : גרסה מוצעת עם CFTs (מכלי דלק קונפורמיים), המבוססת על F-16C Block 60. הוא נועד להחליף את ה-F-4EJ Kai Phantom II. הוא נדחה כאשר ה-F-35A Lightning II נבחר.
מפעילים

כוח ההגנה העצמית האווירית של יפן
נכון למרץ 2022, הפעיל כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן 91 מטוסי F-2.
חיל ההגנה האווירית המרכזי
כנף אוויר 7, בסיס אוויר Hyakuri
טייסת הקרב הטקטית השלישית (2001–הווה)
חיל ההגנה האווירית המערבית
כנף 8, בסיס אוויר צויקי
טייסת הקרב הטקטית השישית (2004–הווה)
טייסת הקרב הטקטית ה-8 (2008–הווה)
בית הספר הטכני הראשון, בסיס האוויר המאמאצו (2000–הווה)
כנף אוויר 4, בסיס אווירי מטסושימה
טייסת אימוני קרב 21 (הופעל מחדש)
אגף פיתוח וניסוי אווירי, בסיס אוויר גיפו
תאונות ותקריות

ב-31 באוקטובר 2007, מטוס F-2B התרסק במהלך ההמראה ולאחר מכן עלה באש בשדה התעופה נאגויה במרכז יפן. המטוס נלקח לטיסת ניסוי על ידי עובדי מיצובישי, לאחר סבב תחזוקה גדול ולפני מסירה לכוח ההגנה העצמית האווירי של יפן. שני טייסי הניסוי שרדו את התקרית עם פציעות קלות בלבד. בסופו של דבר נקבע שחיווט לא תקין גרם להתרסקות.
כתוצאה מרעידת האדמה והצונאמי ב-Tōhoku ב-2011, נפגעו או נהרסו 18 מטוסי F-2B השייכים לטייסת הקרב ה-21 בבסיס האוויר מאטסושימה. מתוך 18 אלה, 5 נחשבו לא ברי תיקון ונפסלו. 13 מטוסי ה-F-2 הנותרים עברו תיקון בעלות משוערת של ¥ (2011) ב-2019). בינתיים הועברו מטלות האימונים שביצעה טייסת הקרב 21 לבסיסי אוויר אחרים. עבודות התיקון הסתיימו עד שנת 2016, אז חזרה טייסת 21 למצושימה.
ב-20 בפברואר 2019, מטוס F-2B התרסק במהלך טיסת אימון מעל ים יפן. גם מדריך הטיסה וגם הטייס שרדו את התאונה.
באפריל 2021, שני מטוסי F-2 (F-2A ו-F-2B) שטסו במערך, עברו התנגשות קלה באוויר מעל מחוז יאמאגוצ'י. הם נחתו בשלום לאחר מכן ללא נפגעים ונזק קטן למטוסים.
קרן ברי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בנובמבר 1983 (בת 40) 
 סוגה מועדפת:  קומדיה
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-העשור של 2000 
 עיסוק:  שחקנית, במאית
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הפתוחה  שקט מצלמים רעש  סדנאות משחק אצל רות דייכס- מתחילים ומתקדמים
 פרופיל ב-IMDb
 
קרן בָּרִי שגיא (נולדה ב-3 בנובמבר 1983) היא שחקנית ובמאית ישראלית.
ביוגרפיה > ראשית חייה ותחילת הקריירה

ברי נולדה ב-3 בנובמבר 1983 יחד עם אח ואחות. למדה משחק ובמאות אצל "שקט מצלמים רעש" - ניר ברגמן, רם נהרי, רני בלייר ואורית אזולאי, בוגרת בית הספר למשחק הגבוה "ניסן נתיב", בוגרת בית ספר לביטוי בימתי "הדרך" וסדנאות משחק אצל רות דייכס, מתחילים ומתקדמים.
החלה ברי את הקריירה שלה כשהייתה בלהקות נוער מקומיות בכפר סבא וביישוב רעות בו היא הייתה גרה. לאחר מכן ניגשה למבחנים ללהקת הנוער "השכנים של צ'יץ'", שם כיכבה שלוש שנים. בנוסף השתתפה עם הלהקה בפעילות שונות בערוץ הילדים.
ביוגרפיה > טלוויזיה

בשנת 2001, שיחקה את תפקיד טל בפיילוט לסדרת הדרמה "גולן הייטס". שיחקה את דמות הנערה דנה פלג בסדרה "סיטי טאוור".
בשנת 2004 שיחקה את טל בתפקיד ראשי במיני סדרת הדרמה "איתמר ואני".
בשנת 2011 שיחקה את שני בפיילוט לסדרת הדרמה "נחיתת אונס". שיחקה בעונה השנייה של סדרת המתח "תמרות עשן" בתור ריקי שמש.
השתתפה בעונה השנייה של הסדרה "רון", בתור בחורה מהרכבת ב-2015.
ביוגרפיה > טלוויזיה > פרסומות

במשך השנים השתתפה ושיחקה במספר פרסומות טלוויזיה. ביניהם; קיבלה קמפיין ל"ראש אינדיאני" בשנת 2003, בשנת 2019 שיחקה בפרסומות של מרכך הכביסה "מקסימה" של חברת סנו לצד הזמר משה פרץ, ועוד.
ביוגרפיה > קולנוע

בשנת 2008 שיחקה בסרט "מרחב מוגן" בערוץ 2, בתור מאיה כתפקיד ראשי.
בשנת 2010 שיחקה בסרט "התגנבות יחידים" בתור אורלי בן חמו.
בשנת 2011 שיחקה בסרט הקולנוע "ריח פועלים" בתור אלה. שיחקה בסרט "שמור על ילדתי" בתפקיד יסמין.
בשנת 2012 שיחקה בסרט "בצל הכאב" בתפקיד קרן.
ביוגרפיה > תיאטרון

בין השנים 2006–2012 שיחקה ברי במספר הצגות תיאטרון: אורזי מזוודות" בתפקידים הניה ונינה, "יתוש בראש" בתפקיד מאדאם הומינידס דה היסטנגוא, "המפקח האונד האמיתי" בתפקיד ליידי סינתיה מלדון, "סיפור פשוט מאוד" בתפקיד חזירה, "מחיאת כף יד אחת" בתפקידים מיוריאל וג'ואני, "צינורות", "תתחילי לחייך" בתפקיד מיכל אורן, "קברט וולטייר" בתפקיד מטילדה, "המנון לאהבה" ועוד. משחקת עד היום.
פילמוגרפיה

| שנה | סדרה/סרט/הצגה | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2001 | גולן הייטס | טל | פיילוט |
| 2001 | סיטי טאוור | דנה פלג | ללא |
| 2004 | איתמר ואני | טל | ללא |
| 2006 | אורזי מזוודות | הניה ונינה | תפקידים ראשיים |
| 2006 | יתוש בראש | מאדאם הומינידס דה היסטנגוא | תפקידים ראשיים |
| 2006 | המפקח האונד האמיתי | ליידי סינתיה מלדון | תפקידים ראשיים |
| 2006 | סיפור פשוט מאוד | חזירה | תפקידים ראשיים |
| 2006 | מחיאת כף יד אחת | מיוריאל וג'ואני | תפקידים ראשיים |
| 2007 | המפקח האונד האמיתי | ליידי סינתיה מלדון | תפקידים ראשיים |
| 2007 | צינורות | - | - |
| 2008 | מרחב מוגן | מאיה | תפקיד ראשי |
| 2010 | תתחילי לחייך | מיכל אורן | - |
| 2010 | התגנבות יחידים | אורלי בן חמו | עונה 2 |
| 2011 | נחיתת אונס | שני | ללא |
| 2011 | תמרות עשן | ריקי שמש | ללא |
| 2011 | שמור על ילדתי | יסמין | ללא |
| 2011 | ריח פועלים | אלה | ללא |
| 2011 | קברט וולטייר | מטילדה | ללא |
| 2012 | בצל הכאב | קרן | ללא |
| 2012 | המנון לאהבה | - | מופע שאנסונים |
| 2015 | רון | בחורה מהרכבת | תפקיד אורח |
| 2019 | סנו - "מקסימה" | האמא | פרסומת |
חיים אישיים

בעבר גרה ברי ביישוב רעות.
בשנת 2002, בגיל 18, עברה ברי תאונת דרכים בסמוך לביתה.
הערות שוליים

↑  קרן ברי, במאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי "אידיבי"
1 2 3 4  יפעת יעקובסון, רעה מבית טוב, באתר "ידיעות אחרונות", 13 בפברואר 2002
↑   סנו מקסימה – ילדים זה כביסה עם משה פרץ, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 0:45), 3 ביולי 2019
↑  קרן ברי, באתר פרי כפרי
Tor

ערך זה עוסק ברשת לגלישה אנונימית באינטרנט. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |


 מפתח:  פרויקט Tor בע"מ (אנ')
 גרסה אחרונה:  0.4.8.12 (6 ביוני 2024) 
 מערכת הפעלה:  חוצה פלטפורמות: לינוקס Microsoft Windows MacOS iOS אנדרואיד
 נכתבה בשפות:  C, פייתון, Rust 
 סוג רישיון:  תוכנה חופשית
 קוד מקור:  https://gitlab.torproject.org/tpo/core/tor/ 
 קטגוריה:  אנונימיות
 https://www.torproject.org
 
Tor (ראשי תיבות של: The Onion Router, קרי: "נתב הבצל") היא תוכנה חופשית המנתבת תקשורת מוצפנת ואנונימית בין מחשבים על גבי רשת האינטרנט באמצעות רשת של צמתים הנקראת "רשת Tor". ברשת פעילים מעל 7,000 צמתים.
המערכת מתבססת על תוכנה שרצה בשני שלבים: השלב הראשון הוא השלב בו משתמש הקצה שולח חבילת נתונים דרך תוכנה הפועלת על Tor; בשלב השני המערכת מצפינה את חבילת המידע מספר פעמים (כמו שכבות בצל) ומנתבת אותה דרך שרשרת של צמתים ברשת Tor. לכל צומת מפתח עבור שכבה אחת של הצפנה. חבילות המידע מועברות בין המחשבים בתוך רשת Tor. ההצפנה מונעת זיהוי של מקור המידע או יעדו – אלה חשופים רק בנקודת הכניסה לרשת (אצל משתמש הקצה) ובצומת היציאה ממנה.
מכיוון שהמחשבים שמעבירים את המידע לא יודעים דבר על מקור המידע, יעדו או תוכנו, קשה להתחקות באמצעים טכנולוגיים אחר שולח המידע. תכונה זו מקנה אנונימיות לגלישה דרך הרשת, שכן אין שום דרך לזהות את הגולשים לפי כתובת ה-IP שלהם – זו מוסתרת במהלך ההעברה ברשת, והמחשבים ברשת אינם שומרים יומנים של המידע המועבר.
היסטוריה

עקרונות שיטת הניתוב ובסיסה פותחו במהלך שנות התשעים על ידי המתמטיקאי פול סיברסון ומדעני המחשב מייקל ריד ודייוויד גולדשלאנג בזמן העסקתם במעבדות המחקר של חיל הים האמריקאי במטרה לפתח כלי להגנת תקשורת אינטרנטית של המודיעין האמריקאי. בשנת 1997 Tor עבר להמשך פיתוח במעבדות DARPA, בהובלת סיברסון ושני מדעני המחשב רוג'ר דינגלדין וניק מת'יוסון. בידיהם גם הופעל לראשונה בשנת 2002. ב-2004 שחררה מעבדת המחקר של חיל הים האמריקאי את הקוד של הפרויקט תחת רישיון תוכנה חופשית, וקרן החזית האלקטרונית התחילה לממן את עבודתם של דינגלדין ומת'יוסון.
בשנת 2006 הקימו דינגלדין ומת'יוסון את פרויקט Tor במסצ'וסטס כמוסד חינוכי ללא כוונת רווח שאחראי על תחזוקת הרשת ופיתוחה. מספר אפליקציות עושות שימוש ברשת Tor, חלקן פותחו על ידי פרויקט Tor בע"מ וחלקן על ידי יזמים אחרים.
תוכנות הפועלות על רשת Tor

ישנן מספר תוכנות שבאמצעותן ניתן לגשת לרשת Tor:
Tor Browser - דפדפן מאובטח המבוסס על הקוד של פיירפוקס שמאפשר גלישה אנונימית על גבי רשת Tor.
Tails - הפצת גנו/לינוקס ששמה דגש על פרטיות ואנונימיות, המקבלת ושולחת תקשורת רק על גבי רשת Tor. מערכת הפעלה זו לא עושה שימוש כלל בכונן הקשיח ומשתמשת רק בזיכרון גישה אקראית ובכך לא משאירה עקבות פורנזיים. נהוג לאתחל אותה מדיסק און קי או מתקליטור אתחול כדי לשמור על עקבות מזעריים ככל האפשר.
Whonix - הפצת גנו/לינוקס שמטרתה לספק פרטיות ואנונימיות, כוללת שתי תמונות ISO שנועדו לרוץ מתוך מכונה וירטואלית; כל התקשורת עוברת דרך רשת Tor כדי לשמור על האנונימיות של המשתמש.
Orbot - תוכנת חיבור לרשת Tor למערכות אנדרואיד. כלול בתוכה גם דפדפן Orfox, דפדפן Tor המבוסס על הקוד של פיירפוקס לאנדרואיד.
Arm - תוכנת מסוף המאפשרת ניטור חיבורי רשת Tor.
OnionShare - תוכנה שבאמצעותה ניתן לשתף קבצים באופן אנונימי על גבי רשת שירותים נסתרים.
Atlas - אתר המאפשר לראות מידע שימושי על צומתי Tor והגדרותיהם.
Pluggable Transports - תוכנה המסווה תקשורת על פני רשת Tor כתקשורת קונבנציונלית.
Stem - ספריית פיתוח לשפת פייתון המאפשרת שליטה על Tor.
השירותים הנסתרים

Tor מסוגלת לספק אנונימיות גם לאתרים ולשרתים. שרתים המותאמים לקבל תקשורת רק דרך רשת Tor נקראים "השירותים הנסתרים של Tor". רשת זו של שרתים מהווה את הרשת האפלה הגדולה והמוכרת ביותר. מכיוון שרשת Tor פועלת כך שצומת היציאה מפענח את המידע ואז שולח אותו בצורה לא מוצפנת על גבי הרשת השקופה (כינוי בקרב משתמשי Tor ורשתות אפלות אחרות לרשת האינטרנט הלא-מוצפנת) לנמען המידע, הסכנה הגדולה ביותר היא שצומת היציאה נמצא בשליטת יריב. כדי לענות על נקודת תורפה זו פיתחו מפתחי Tor את השירותים הנסתרים. השירותים הנסתרים הם מחשבים שפועלים כצמתים ברשת Tor, אך הם עצמם נמעני המידע ולכן אין צורך לשלוח מידע מפוענח ב-Clearnet. סוג זה של הצפנה נקרא "הצפנה מקצה-לקצה". לשירות נסתר ברשת Tor ניתן לגשת רק באמצעות כתובת ה-Onion שלו, כתובת שרשת Tor מסוגלת להבין ולנתב מידע אליה וממנה על מנת להסתיר את כתובת ה-IP של השרת. רשת Tor היא רשת שעוצבה להיות מבוזרת, ולכן אין רשימה מסודרת של כל כתובות ה-Onion, אם כי ישנם אתרים האוספים כתובות של שירותים מוכרים ופומביים.
סכנות

רשת Tor בטוחה רק כל עוד המחשבים במסלול המשמש להתקשרות מקיימים את הפרוטוקול כנדרש. למעשה, מספיק משתתף אחד במסלול אשר מקיים את תפקידו כרצוי, על מנת לשמור על פרטיות ההתקשרות. לכן, יריב בעל אמצעים, אשר מסוגל להכניס מספר גבוה של מחשבים משתפי פעולה לרשת, יוכל לנטר חלק מתעבורת הרשת.
כמו כן, יריב בעל מידע מקדים, אשר מעוניין לאמת התקשרות בין שני גורמים ידועים מראש, יכול לנטר את נקודת הכניסה לאחד, והיציאה מהשני בלבד, לזהות קורלציה בין זמני ההתקשרויות בשתי הנקודות, ולהסיק בהסתברות גבוהה ששני הגורמים מקיימים ביניהם התקשרות, אך לא יוכל לפענח את התוכן שהועבר. שיטת חקירה זו נקראת מתקפת קורלציה.
באוגוסט 2013 פורסם שה-FBI הצליח להחדיר מחשבים בשליטתו לרשת Tor ולבצע איכון של משתמשים אשר נכנסו לאתרי דיוג מיוחדים שהקים.
גשרים

בשל צנזורה שמדינות מסוימות מטילות על רשת Tor, קיימות ברשת תחנות כניסה, הנקראות "גשרים". אין רשימה של כל הגשרים ברשת, כך שגם אם ספקי אינטרנט מסוימים מנסים לחסום את כל תחנות הכניסה המוכרות לרשת Tor, ככל הנראה הם לא יצליחו לחסום את כל הגשרים הקיימים. במהלך השנים האחרונות מצנזרים מצאו דרך לחסום את רשת Tor אפילו כשנעשה שימוש בגשרים. בדרך כלל הדבר נעשה על ידי קופסאות מיוחדות המותקנות אצל ספק שירותי האינטרנט ומשמשות לניטור התעבורה וכך לזיהוי Tor, וכאשר Tor מזוהה, הם חוסמים את זרימת התעבורה.
כדי לעקוף חסימה מתוחכמת מסוג זה, Tor כולל Pluggable Transports או Obfuscated Bridges (בתרגום חופשי: "גשרים מואפלים"). גשרים אלו מעבירים את כל תעבורת רשת Tor באופן שלא היה ניתן לזהות את התעבורה ככזו שמגיעה מרשת Tor, ולכן קטנים הסיכויים שהצנזור יחליט לחסום אותה. אומנם למעשה גשרים מואפלים אינם חסינים לחלוטין מפני ניסיונות זיהוי: אם המצנזר ישקיע די זמן, ככל הנראה יהיה ניתן לזהות חיבור לרשת Tor למרות הפעולות שננקטו על מנת להסוות את החיבור. בעבר, סוגי הפרוטוקולים המערפלים שנחשבו לבטוחים היו: obfs ו-obfs2, אך כיום פרוטוקולים אלו אינם נחשבים בטוחים עוד והוחלפו ב-obfs4, שנחשב לבטוח יחד עם סוגי פרוטוקולים נוספים.
ניתן להשתמש בגשרים ברשת Tor בקלות, והדבר אינו מצריך ידע טכני. דפדפן Tor כולל כמה גשרים מוגדרים מראש, ואם גשרים אלו חסומים, אפשר לקבל עוד מ-BridgeDB.
מכיוון שכל כתובות הגשרים הציבוריים ברשת Tor חשופים באינטרנט, יריב יכול לזהות מספר גדול של גשרים ברשת Tor. פתרון אפשרי הוא להשתמש בגשר מואפל ופרטי. גשר פרטי הוא גשר שנבדל משאר הגשרים בכך שהוא מוגדר כפרטי על ידי רשת Tor (באמצעות שימוש באופציה PublishServerDescriptor 0) ולכן רשת Tor אינה שומרת ומפרסמת את כתובתו. Tor מפרסמת את כתובתו של כל גשר שאינו מוגדר כך כדי שאחרים יוכלו להשתמש בו גם כן. פתרון זה מקשה על השגת כתובות הגשרים גם על יריב וגם על משתמשי הרשת.
ראו גם

מעקב על מחשבים ורשתות
הערות שוליים

↑  תמונת מצב של רשת Tor
↑  FBI Admits To Hacking Into The Tor Network
↑  מקור, באתר Tor
↑  סוגי פרוטוקולים נתמכים, באתר Tor
↑  Tails - Tor bridge mode, tails.boum.org (ארכיון)
תוכנית קסטלו

מפת העיר המקורית, 1660
נוסח חדש של תוכנית קסטלו של ניו אמסטרדם בשנת 1660, שצויר מחדש בשנת 1916 על ידי ג'ון וולקוט אדמס (אנ') ואייזק ניוטון פלפס סטוקס (אנ').
תוכנית קסטלו (באנגלית: Castello Plan) המכונה באופן רשמי "תמונה של העיר אמסטרדם בהולנד החדשה" (בהולנדית: Afbeeldinge van de Stadt Amsterdam in Nieuw Neederlandt) - היא מפת עיר מוקדמת של מה שהוא כיום הרובע הפיננסי של מנהטן תחתית ממקור של שנת 1660. היא נוצרה על ידי הקרטוגרף, ז'ק קורטליו, (אנ') (בערך 1625–1693), מודד בעיר שנקראה אז ניו אמסטרדם - שמה שונה מאוחר יותר על ידי פרובינציית ניו יורק לעיר ניו יורק. המפה שנמצאת כיום בספרייה הציבורית של ניו יורק היא עותק שנוצר בסביבות 1665 עד 1670 על ידי שרטט לא ידוע מחיבור אבוד של קורטליו.
בסביבות 1667, הקרטוגרף ג'ואן בלאו (אנ') (1596–1673) קשר את התוכנית הקיימת לאטלס, יחד עם תיאורים נוספים בעבודת יד של ניו אמסטרדם. הוא מכר את האטלס לקוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה (אנ'). העסקה הזו התרחשה, ככל הנראה, באמסטרדם, הולנד, מכיוון שטרם הוכח שבלאו דרך אי פעם בהולנד החדשה.
התוכנית נשארה באיטליה, שם בשנת 1900 היא התגלתה בווילה די קסטלו ליד פירנצה. היא הודפסה ב-1916 וקיבלה באותה תקופה את השם "תוכנית קסטלו".
היא מכוסה בהרחבה בכרך 2 של הסקר בן ששת הכרכים של אייזק ניוטון פלפס סטוקס (אנ'), האיקונוגרפיה של האי מנהטן (אנ') (1915–1928).
מונומנט תוכנית קסטלו ניצב בכיכר פיטר מינויט (אנ') במנהטן תחתית. ברחוב Cortelyou של ימינו בשכונת דיטמס פארק בברוקלין, יש טברנה על שם The Castello Plan.
ראו גם

היסטוריה של העיר ניו יורק
מפת מנאטוס
הערות שוליים

↑  "— Story —".
צ'ארלס הטפילד

| --- | --- |

 לידה:  15 ביולי 1875 פורט סקוט, קנזס, ארצות הברית 
 פטירה:  12 בינואר 1958 (בגיל 82) Pearblossom, קליפורניה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 
צ'ארלס מלורי הטפילד (15 ביולי 1875 – 12 בינואר 1958) היה "ממטיר גשמים" אמריקאי.
ביוגרפיה

הטפילד נולד בפורט סקוט, קנזס ב-15 ביולי 1875. משפחתו עברה לדרום קליפורניה בסביבות שנת 1880. עבד כסוכן מכירות של מכונות תפירה ובשנת 1904 עבר לגלנדייל קליפורניה.