stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המכון האפריקאי הבין-לאומי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 אגודה מדעית
 תקופת הפעילות:  1926–הווה (כ־98 שנים) 
 מיקום
 מיקום:  Thornhaugh Street 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אתר רשמי
 
המכון האפריקאי הבין-לאומי (באנגלית: International African Institute; בראשי תיבות: IAI) הוא מכון מחקר ללימוד שפות אפריקאיות שנוסד בשנת 1926 בלונדון, תחילה בשם המכון הבין-לאומי לשפות ותרבויות אפריקאיות - IIALC). פרדריק לוגארד כיהן כיו"ר הראשון (מ־1926 עד מותו ב־1945); המנהלים המשותפים הראשונים היו דידריך הרמן וסטרמן (1926 עד 1939) ומוריס דלאפוס (1926).
המשימה שהציב לעצמו המכון היא "לקדם את השכלת הציבור בנוגע ללימודי אפריקה, שפותיה ותרבויותיה". פעילותו כוללת סמינרים, כתבי עת, מונוגרפיות, אסופּות, ועידוד מחקר באפריקה עצמה.
מאפריל 1929 עד 1950 העניק המכון פרסים על יצירות ספרות בשפות אפריקאיות.
פרסומים

המכון עוסק בהוצאה לאור של פרסומים מדעיים מאז 1927. בין החוקרים שעבודתם פורסמה על ידי המכון: עמנואל אקאמפונג, סמיר אמין, קארין ברבר, אלכס דה ואל, פטריק שאבל, מרי דאגלס, אדוארד אוונס־פריצ'רד, ג'ק גודי, ג'יין גאייר, מוניקה האנטר, ברוניסלב מלינובסקי, ז"ק מתיוס, ד"א מסולו, אכיל מבמבה, תומאס מופולו, ג'ון מידלטון, סיימון אוטנבורג, גד"י פיל, ממפלה רמפלה, אייזק שאפרה, מוניקה וילסון ו־ו"י מודימבה.
מאז 1928 מוציא המכון לאור רבעון בשם אפריקה. במהלך שנות ה־50 וה־60, עוזרת העורך הייתה הסופרת ברברה פים.
פרסומי המכון מופיעים במסגרת כמה סדרות, בהן סדרת ספרייה אפריקאית בינלאומית וסדרת סמינרים אפריקאים בינלאומיים. מכרך 41, בשנת 2011, יוצאת סדרת הספרייה האפריקאית הבינלאומית לאור על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'; כרכים 7–40 זמינים מהוצאת אוניברסיטת אדינבורו.
הארכיונים של המכון האפריקאי הבינלאומי מוחזקים באגף הארכיונים של ספריית בית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 1928, פרסם המכון את "האלפבית של אפריקה", במטרה להקל על תקנוּן של שיטות כתב מבוססות על הכתב הלטיני לכתיבת שפות אפריקאיות.
הערות שוליים

↑  Ludwig, Frieder; Adogame, Afe; Ulrich Berner; Christoph Bochinger (2004). European traditions in the study of religion in Africa. Otto Harrassowitz Verlag. p. 9. ISBN 3447050020. נבדק ב-17 ביוני 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Sow, Alfa I., and Mohamed H. Abdulaziz, "Language and Social Change," Ch. 18 in Ali A. Mazrui (ed.) Africa Since 1935 (UNESCO General History of Africa, Vol. 8). University of California Press, 1993. Pp. 526-7.
1 2  "Publishing". IAI. 17 במאי 2016. נבדק ב-24 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  D. J. Taylor (23 במאי 2014). "Barbara Pym: a woman scorned". The Spectator. נבדק ב-4 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The International African Library". OUP. נבדק ב-24 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "International African Library". Edinburgh University Press. נבדק ב-24 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The International African Library". IAI. 17 במאי 2016. נבדק ב-24 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263049005171  ISNI: 0000 0004 0492 5203  LCCN: n79118123  NKC: kn20120816001  Trove: 1127065  VIAF: 302018719   WorldCat (עם VIAF): 302018719
היהודי האחרון

| --- | --- |

עטיפת המהדורה הראשונה
 מידע כללי
 מאת:  יורם קניוק
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  שוודית, דנית, גרמנית, אנגלית, צרפתית
 הוצאה
 הוצאה:  הקיבוץ המאוחד וספרית הפועלים
 תאריך הוצאה:  תשמ"ב–1981
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  000863027, 002027036, 002704745
היהודי האחרון הוא רומן רחב-יריעה פרי עטו של הסופר יורם קניוק, שראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד וספרית הפועלים בשנת תשמ"ב–1981.
עלילה

הרומן מתאר את קורותיה של משפחה אחת, מימי יעקב פרנק משיח השקר בפולין ועד למלחמת יום הכיפורים בישראל. הוא כולל התייחסות לנושאים שונים: מיסטיקה יהודית, חלוציות וצבריות, השואה, יחסי יהודים וגרמנים לאחר השואה, העיסוק בעדות של ניצולי השואה, ניצול השכול באופן ציני, והגורל היהודי.
עלילת הספר בנויה כהדבק (קולאז'), כלומר כל פרק עוסק בחלק אחר של העלילה. במרכזו עומדת דמותו של אבנעזר שניאורסון, בן למושבה חלוצית שנודד טרם מלחמת העולם השנייה מפלשתינה-א"י לאירופה ונכלא במחנה ריכוז. בזמן שהותו במחנה אבנעזר מוחק אט-אט את זיכרונו שלו ומחליף אותו בזיכרונותיהם של שאר האסירים. כך הוא הופך למעין זיכרון של כל הדורות ולנושא הידע והזיכרון היהודי. לאחר המלחמה אבנעזר ממשיך להחזיק בזיכרונות האחרים על חשבון זיכרונו שלו.
במהלך שנותיו במחנה אבנעזר מאמץ לבן את שמואל ליפקר, לאחר שעזב את בנו הביולוגי בועז שניאורסון במושבה יחד עם אמו של אבנעזר, רבקה. שמואל ובועז הם דמויות מראה, והן משמשות את קניוק להצבעה על שתי אפשרויות קיום של העם היהודי: בעוד שבועז גדל בישראל ונלחם במלחמת העצמאות, שם הוא הופך להלום קרב, שמואל שורד את החיים במחנה ולאחר מכן נודד באירופה. על פי אחת הגרסאות שמתוארות בספר שמואל עולה בסופו של דבר לישראל, הופך לקצין בצה"ל ויורה בשבוי ערבי כפות. על פי גרסה אחרת הוא נודד לארצות הברית, מאומץ לבן על ידי ליונל סתר, שהיה קרוב משפחתו של אבנעזר, והופך לכותב מחזות תיאטרון העוסקים בשואה.
מהדורות

המהדורה המקורית:
היהודי האחרון, תל אביב: הקיבוץ המאוחד וספרית הפועלים, תשמ"ב 1981.
מהדורת ידיעות אחרונות:
היהודי האחרון; פתח דבר: עוזי וייל; אחרית דבר: דביר צור, תל אביב: ידיעות אחרונות – ספרי חמד (משכל) ('פרוזה עברית'), 2009.
תרגומים

הספר ראה אור בתרגום לשוודית (Den siste juden, סטוקהולם 1988, מאת Marion Wajngot), לדנית (Den sidste joede, קופנהגן 1989, משוודית: Ebba Roenne), לגרמנית (Der letzte Jude, פרנקפורט 1990, מאת רות אחלמה) ולאנגלית (The Last Jew, ניו יורק 2006, מאת ברברה הרשב).
בתרבות הפופולרית

הספר הוא הבסיס לסרטו של יקי יושע "העיט" (1981).
הספר עובד למחזה "הבן של היהודי האחרון" בתיאטרון הפרינג' באר שבע על ידי ובבימוי יואב מיכאלי
היהודי האחרון בוויניצה

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך יצירה:  1941–1943
 טכניקה וחומרים:  תצלום
 נתונים על היצירה
 מיקום:  ויניצה שבאוקראינה
היהודי האחרון בוויניצה הוא כינויו של תצלום שצולם בסמוך לעיר ויניצה שבאוקראינה במהלך השואה, ובו מוצג היהודי האחרון מהעיר כשהוא כורע על ברכיו לפני קבר אחים עמוס בגופות יהודי ויניצה וחייל איינזצגרופן מכוון אקדח לראשו, רגע לפני הוצאתו להורג, בעוד נאצים מהוואפן אס אס ושירות העבודה של הרייך מביטים במתרחש. תאריך הצילום המדויק אינו ידוע ומתוארך בין השנים 1941–1943.
ישנם חוקרים הסבורים כי התמונה לא צולמה בווינציה, אלא בברדיצ'ב.
רקע

לפי מרשם אוכלוסין מ-1939, חיו אז בעיר ויניצה 33,150 יהודים, שהיוו כ-38% מאוכלוסיית העיר. ב-19 ביולי 1941, במסגרת הפלישה לברית המועצות, כבשו הכוחות הנאציים את העיר ויניצה. מיד לאחר הכיבוש הוקם גטו ליהודי העיר, שלא שרד זמן רב. הרצח ההמוני של יהודי ויניצה החל בשלהי יולי 1941. ב-16 וב-22 בספטמבר 1941 רוכזו יהודי הגטו ביער הסמוך לעיר. באתרי הריכוז ביצעו החיילים הנאצים ומשתפי פעולה אוקראינים רצח המוני ביהודים. עד תום אירועים אלו נרצחו רוב תושבי הגטו (כ-25,000 איש). היהודים המעטים שהושארו בגטו על ידי הנאצים והועסקו בעבודות כפייה נרצחו באוגוסט 1942.
גילוי התצלום

ניצול שואה יהודי-פולני בשם אל מוס קיבל את התצלום במאי 1945 מחיילי הארמייה השלישית של ארצות הברית מיד לאחר שחרורו ממחנה הבת של דכאו (אלאך). מוס, בעודו מתגורר בשיקגו בשנת 1961, רצה, כדבריו, שאנשים ידעו "מה התרחש בזמנו של אייכמן". סוכנות הידיעות יו-פי-אי (UPI) קיבלה את התצלום ממוס והפיצה אותה ב-1961, במהלך משפט אייכמן.
על פי מקורות מאוחרים יותר, התצלום נמצא באלבומו של חייל איינזצגרופן, כשעל גב התצלום נמצא הכיתוב "היהודי האחרון בוויניצה".
חשיבות

התצלום "היהודי האחרון בוויניצה" היה לתמונה איקונית. בשונה מתמונות שואה נודעות אחרות, לתמונה זו מספר מאפיינים ייחודיים: הפוקוס הוא בקורבן יחיד; התמונה מתארת רצח על ידי האיינזצגרופן ולא רצח בגטו או במחנה ריכוז או השמדה; התמונה לא צולמה על ידי בעלות הברית לאחר או במהלך שחרור מחנה עבודה או מחנה השמדה נאצי, אלא צולמה במהלך השואה וככל הנראה על ידי שותף לרצח (היינו, התמונה מראה את השואה מפרספקטיבה של חייל נאצי).
התצלום שועתק לא פעם לספרים ולמטרת תצוגות בנושאי השואה. הוא מוצג במספר מוזיאונים, בהם מוזיאון טופוגרפיה של טרור בברלין, מוזאון ארצות הברית לזכר השואה ומוזאון יד ושם.
הערות שוליים

1 2  German soldiers of the Waffen-SS and the Reich Labor Service look on as a member of an Einsatzgruppe prepares to shoot a Ukrainian Jew kneeling on the edge of a mass grave filled with corpses. - Collections Search - United States Holocaust Memorial Museum, collections.ushmm.org (באנגלית).
↑  אהלי צדיקים, זעקת הקבורים בויניצא, באתר www.zadikim.org
1 2  The Last Jew in Vinnitsa, Bulmash Family Holocaust Collection, Digital Kenyon: Research, Scholarship, and Creative Exchange.
1 2  'Photography describes everything and explains nothing' - SMU Adventures, blog.smu.edu (באנגלית).
↑  July 1941, a Member of the Waffen-SS Shoots a Jew at a Mass Grave in Vinnitsa, Ukraine | www.yadvashem.org, www.yadvashem.org (באנגלית)
הפטאן

| --- | --- |

 שם סיסטמטי:  Heptane
 שמות נוספים:  n-Heptane
 כתיב כימי:  C₇H₁₆ 
 מסה מולרית:  100.206 גרם/מול
 מספר CAS:  142-82-5
 צפיפות:  0.6795 גרם/סמ"ק
 טמפרטורת היתוך:  -90.55 °C   182.6 K
 טמפרטורת רתיחה:  98.38 °C   371.53 K
 מקדם שבירה:  1.3855
 נקודת הבזק:  -4 °C   269.15 K
 נקודת התלקחות:  223 °C   496.15 K
 NFPA 704:       3 ‏ 1 0 
 
הפטאן (Heptane) הוא אלקאן שנוסחתו C7H16 כלומר שרשרת ישרה של 7 פחמנים קשורים בקשרים יחידים. הפטאן משמש בבדיקת דטונציה כסטנדרט של מספר אוקטן 0.
שימושים

הפטאן משמש במעבדות ובתעשייה  כממס א-פולרי. גומי טבעי המומס בתערובת ממסים הכוללת הפטאן (יחד עם אצטון, טולואן והקסאן) משמש כדבק הנקרא Rubber cement.
ניתן להבחין בין  ברום ליוד בתמיסה מימית על ידי מיצוי להפטאן: במים לשני המומסים צבע חום ובהפטאן היוד צובע את התמיסה בסגול ואילו הברום בחום.
הפטאן הוא מרכיב שולי בדלק (תערובת בנזין אופיינית מכילה כ 1% הפטאן)
האימפריה האוסטרו-הונגרית

אוסטרו-הונגריה, הידועה גם בשמות אוסטריה-הונגריה, הקיסרות האוסטרו-הונגרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית (ובשמה הרשמי: הממלכות והארצות המיוצגות במועצה הקיסרית ובארצות הכתר ההונגרי הקדוש של סטפן הקדוש), הייתה אימפריה גדולה ורבת עוצמה שהתקיימה באירופה בשנים 1867–1918. הקיסרות הייתה מונרכיה חוקתית דואלית, שנוצרה מאיחוד פדרטיבי של ממלכת הונגריה ושל האימפריה האוסטרית, ששטחיה שלא נכללו בהונגריה הפכו לחטיבה נפרדת, תחת שלטונו של בית הבסבורג.
ב-28 ביוני 1914 נרצח פרנץ פרדיננד, הארכידוכס האוסטרי, בסרייבו. אוסטרו-הונגריה ראתה ברצח הפוליטי של יורש העצר עילה למלחמה וחודש לאחר מכן הכריזה מלחמה על סרביה. בכך נפתח הסכר ליתר המעצמות האירופאיות שהביאה לפריצת מלחמת העולם הראשונה, שאחת מתוצאותיה הייתה קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
היסטוריה

בשנת 1804 פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ערך ארגון מחדש של המנהל בארצו, וכתוצאה מכך הוענק תוקף רשמי למעמדה של הונגריה כנחלה נפרדת של הכתר ההבסבורגי אשר אינה קשורה לאוסטריה עצמה. הונגריה נוהלה בידי דיאט משלה אשר התכנס בפרשבורג, תוך התערבות מועטה של הממסד הקיסרי בענייניה הפנימיים. כמו כן להונגריה היה קנצלר נפרד אשר ישב בווינה, ולא היה כפוף לקנצלר אוסטריה. ב-1806 בוטלה האימפריה הרומית הקדושה, ותחתיה הוקמה "האימפריה האוסטרית". בהדרגה, במיוחד לנוכח מדיניותו החונקת של הנסיך מטרניך הריאקציונר, החלה תודעתם הלאומית של ההונגרים, ובייחוד של המדיארים, להתעורר. אביב העמים לא פסח על הונגריה. ב-15 במרץ 1848, בחזית המוזיאון הלאומי של הונגריה התקבץ המון של אלפים, בפניו ניצב המשורר שנדור פטפי שהקריא את השיר הלאומי ואת "12 הנקודות", במסגרתן דרשו ההונגרים חופש מן הצנזורה, ממשלה לאומית, שוויון זכויות אזרחי ודתי, שחרור אסירים פוליטיים, איחוד עם טרנסילבניה תחת שלטון הונגרי וזכויות חוקיות על האדמה לאיכרים ההונגרים.
המרד ההונגרי פרץ, וההונגרים היו קרובים לעצמאות. אולם האוסטרים הזעיקו לעזרתם את האימפריה הרוסית, אשר פלשה להונגריה ממזרח. הצבא המשותף האוסטרו-רוסי הביס את ההונגרים, ועל הארץ כולה הוטל שלטון צבאי. קנצלר אוסטריה החדש הנסיך שוורצנברג החל לנקוט במדיניות אימפריאלית חדשה, אשר תהפוך את האימפריה האוסטרית לאחידה יותר. בהונגריה נאסרו אסיפות פומביות, והפגנת כל סממן לאומי הונגרי. הגרמנית הוכרזה לשפה הרשמית. הונגריה הפכה לחמישה מחוזות בלתי נפרדים מאוסטריה, ללא כל צורה של שלטון עצמי. הפרלמנט האוסטרי, אשר בו לא היה להונגרים ייצוג, ואשר באופן מסורתי לא היה הגוף הקובע בהונגריה, הודיע על ביטול הדיאט ההונגרי והחוקה ההונגרית, והונגריה נאלצה לקבל את החוקה האוסטרית. לקיסר אוסטריה ניתנה סמכות בלתי מוגבלת. כל היבט של החיים ההונגריים הועמד תחת בדיקה קפדנית ושליטה ממשלתית. אף לימודי ההיסטוריה נלמדו מנקודת מבט הבסבורגית.
היסטוריה > הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867

בשנת 1866 ספגה אוסטריה תבוסה מוחצת במלחמה האוסטרו-פרוסית, ומעמדה כמדינה הדומיננטית בין המדינות הגרמניות הסתיים. במקביל, חרף הניצחונות האוסטריים במלחמת העצמאות האיטלקית השלישית, תנאי השלום עם פרוסיה הכריחו את אוסטריה להעביר לידי ממלכת איטליה את כל הנחלות אשר נותרו לה בארץ זו, כולל ונציה. מצב זה הבהיר לאוסטרים שאם ברצונם להחזיק מעמד כאימפריה, עליהם לפתור את בעיית המיעוטים בארצם. בשנים 1860 ו-1861 הציע פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה להונגרים תוכנית של אוטונומיה מוגבלת, אך אלה, בהנהגתו של ד"ר פרנץ דיאק, דחו את התוכנית, ודרשו את החזרת חוקה בנוסח המרד של 1848. הקיסר אף קיבל לראיון את הרוזן דיולה אנדראשי אשר הציע הצעות דומות.
האינטלקטואלים ההונגרים, אשר היו למעשה מנהיגי האומה, החליטו לזנוח את הרעיון של עצמאות מוחלטת, על אף שרובה המכריע של האוכלוסייה חפץ בו. פרנץ דיאק החליט שהונגריה נהנית משלטונה של אוסטריה ביחסי החוץ, וחשש גם שעצמאות מלאה תצית סכסוכים בין המדיארים לבין מיעוטים אחרים שחיו בהונגריה. לפיכך המגמה החדשה שהוא הציע הייתה לאחד את אוסטריה והונגריה, במקום שלטון אוסטרי על הונגריה. הקיסר האוסטרי הסכים להצעה, והוא ודיאק חתמו על הפשרה ב-29 במאי 1867. היא אושרה בידי הדיאט ההונגרי המשוקם. בהונגריה עצמה התקבלה הפשרה באכזבה בידי ההמונים שלא היו מוכנים להתפשר על פחות מעצמאות מלאה, ורבים ראו בה בגידה במורשת ההונגרית. הממשלה ההונגרית החדשה בראשותו של אנדראשי נאלצה להשתמש בכוח כדי לדכא התקוממויות אזרחיות כנגד הפשרה.
היסטוריה > הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית

בעקבות הפשרה בוטלה האימפריה האוסטרית, ותחתיה הוקמה האימפריה האוסטרו-הונגרית. אימפריה זו נשלטה על ידי שלושה גופים שונים:
הממשלה ההונגרית אשר שלטה בהונגריה. מושבה היה בבודפשט.
הממשלה האוסטרית אשר שלטה במחצית ה"אוסטרית". מושבה היה בווינה.
ממשל מאוחד בראשותו של הקיסר.
להונגריה ואוסטריה היו חוקים נפרדים, ראשי ממשלה נפרדים, שרי פנים נפרדים ודרכונים נפרדים. התיאום בין הגופים השונים היה באחריות המונרך, אשר הוכתר בו זמנית כמלך הונגריה וכקיסר אוסטריה. כן היה באחריות המונרך הטיפול בענייני מדיניות החוץ ומדיניות המכס. הצבא האוסטרו-הונגרי לא התחלק בין שתי המדינות, והיה תחת פיקוד אחד. המונרך הוכר כמפקדו העליון, ולצדו עמד מטה כללי אשר היו בו הן אוסטרים והן הונגרים. מצב דומה שרר בצי האוסטרו-הונגרי. בשל כך כונה צבא האימפריה: "הצבא הקיסרי והמלכותי". פרט לכך הוקם גם צבא אוסטרי נפרד אשר נקרא "לנדווהר" (Landwehr), וצבא הונגרי נפרד אשר נקרא "הונבד" (Honvéd). יחידות אלו היו כפופות למשרדי ביטחון נפרדים. הוקם משרד אוצר עליון, אולם סמכותו הוגבלה לתקציבי הצבא, הצי והשירות הדיפלומטי. לצורך תקציבי הפנים הוקמו שני משרדי אוצר נפרדים, אשר היו כפופים כל אחד לראש ממשלתו. המונרך שמר על סמכויות רבות, אשר בפועל מנעו מהונגריה להיות מדינה ריבונית.
הדגל הצהוב-שחור האוסטרי הוחלף בדגל מחולק לשני חלקים. הראשון היה הטריבנד האוסטרי בצבעי אדום-לבן-אדום, והשני הטריקולור ההונגרי בצבעי אדום-לבן-ירוק, ושניהם הוטענו בסמלי הממלכות בהתאמה.
התקופה שלאחר מכן הייתה תקופת פריחה ושגשוג מדיני וכלכלי ברחבי הונגריה. הממשלה ההונגרית, בהנהגת קלמן טיסה, ולאחר מכן בנו אישטוון טיסה הייתה בעלת השפעה גוברת והולכת בניהול ענייני האימפריה, ויכלה אף לדכא את המיעוטים בשטחה היא. הממלכה התפתחה, עברה אף תהליכי דמוקרטיזציה וליברליזציה (תוך מתן שוויון זכויות אזרחי ליהודים), ואף הוקמה מפלגה סוציאל-דמוקרטית.
היסטוריה > הצעדים שהובילו לכניסת אוסטרו-הונגריה למלחמת העולם הראשונה

דאגות האוסטרים באשר לביטחון אזורי גדלו עם כמעט הכפלתם של האזורים הגובלים בסרביה, כתוצאה של מלחמות הבלקן הראשונה והשנייה (1912–1913). רבים בהנהגה האוסטרית, ביניהם הקיסר פרנץ יוזף וקונרד פון הצנדורף, היו מודאגים מתסיסת הלאומנות הסרבית בחלקים הדרומיים של האימפריה. עודם רדופים על ידי זיכרונות אודות המערכות רבות ההשראה של הפיימונטים כנגד הפרובינציות האיטלקיות והאוסטריות ב-1859, הם חששו גם שרוסיה תגבה את סרביה אם זו תספח שטחים סלאביים מאוסטריה, בדיוק כפי שגיבתה צרפת את פיימונטה במערכה, שהגיעה לשיאה בקרב סולפרינו. תחושתם הייתה כי מוטב להרוס את סרביה, לפני שזו תקבל את ההזדמנות לפתוח מערכה מסוג זה.
כמה חברים בממשלה האוסטרית חשו כי מערכה בסרביה תהא המזור המושלם לבעיות הפנימיות של האימפריה. רבים מהם היו מתוסכלים מכוחה של הממשלה ההונגרית באימפריה. ב-1914 היה לממשלה האוסטרו-הונגרית מבנה כפול. לאוסטריה ולהונגריה היו למעשה ממשלות נפרדות תחת קיסר (קייזר בגרמנית) אחד. הממשלה האוסטרית החזיקה בשליטה על מדיניות החוץ, אך עדיין הייתה תלויה בהונגרים לשם הסכמה על התקציב. ולעיתים קרובות הממשלה ההונגרית, תחת אישטוון טיסה (István Tisza), סרבה לבקשות תקציב אוסטריות להגדלת ההוצאות הצבאיות. בתקווה לסיים את השיתוק הפוליטי שכפתה הממשלה הכפולה, קיוו רבים ליצירת פדרציה, או לכל הפחות מלוכה משולשת. לשם כך נדרשה הגדלת שיעור אוכלוסיית הסלאבים בקרב אזרחי אימפריה.
ההתנקשות בפרנץ פרדיננד ביולי 1914 הביאה עמה את ההזדמנות שאותה חיפשו כמה מנהיגים אוסטרים לבוא חשבון עם הממלכה הסלאבית הקטנה. האוסטרו-הונגרים טענו כי הקושרים בסרייבו חומשו על ידי "היד השחורה" - ארגון טרור סרבי, עם קשרים במעגל מקבלי ההחלטות הסרבי.
עם גרמניה המגבה אותה, שלחה אוסטרו-הונגריה, בהשפעתו של שר החוץ לאופולד פון ברכטולד, לסרביה (23 ביולי 1914) אולטימטום בן 10 נקודות, שלמעשה לא ניתן היה למלא את דרישותיו. הסרבים התבקשו להסכים לאולטימטום תוך 48 שעות. הממשלה הסרבית הסכימה לכל הדרישות מלבד אחת. למרות זאת ניתקה אוסטרו-הונגריה את קשריה הדיפלומטיים עמה (25 ביולי).
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

ב-28 ביולי 1914 הכריזה אוסטריה-הונגריה מלחמה על סרביה, באמצעות מברק שנשלח לממשלה הסרבית. הייתה זו תחילתה של מלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה הייתה הקיסרות האוסטרו-הונגרית מרכיב עיקרי של "מעצמות המרכז", יחד עם הקיסרות הגרמנית, האימפריה העות'מאנית וממלכת בולגריה.
ב-3 בנובמבר 1918 שלחה אוסטרו-הונגריה בקשה להפסקת אש למפקד האיטלקי, כדי לדון בתנאי שלום. התנאים, שנידונו בטלגרף עם רשויות "מדינות ההסכמה" בפריז, נשלחו למפקד האוסטרי והתקבלו. הפסקת האש עם אוסטריה נכנסה לתוקף ב-4 בנובמבר. אוסטריה והונגריה חתמו בנפרד, מה שהוביל להפלת בית המלוכה של הבסבורג.
כ-2 מיליון מחיילי הקיסרות האוסטרו-הונגרית ו-300,000 מאזרחיה נהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה ומספר דומה לזה נפל בשבי.
היסטוריה > לאחר התפרקות הקיסרות

הקיסרות האוסטרו-הונגרית נחלקה למדינות אחדות. הרפובליקות החדשות של אוסטריה והונגריה שנוצרו כופרות בכל המשכיות עם האימפריה הישנה. חוזה סן-ז'רמן הגדיר את חלוקת שטחיה של אוסטריה, וחוזה טריאנון את זו של הונגריה. שתי המדינות כללו רק חלק קטן מן השטחים שעליהן שלטו במסגרת הקיסרות המשותפת, ויתר השטחים עברו לשכנותיה של הקיסרות ולמדינות חדשות שהוקמו. שינויי הגבול הותירו מיעוטים גדולים של הונגרים ושל דוברי גרמנית אזרחי אוסטריה לשעבר מחוץ לשטחי אוסטריה והונגריה.
צ'כוסלובקיה הוקמה מבוהמיה, מוראביה, רוב שטחה של שלזיה הצ'כית, סלובקיה וקרפטיה הרוטנית.
גליציה הועברה לפולין, שזכתה מחדש בעצמאותה.
בוסניה-הרצגובינה, קרואטיה, סלובניה, וויוודינה (Vojvodina) ודלמטיה צורפו לסרביה ומונטנגרו ליצירת מה שנודע לאחר מכן כיוגוסלביה. כמו כן אזור הבאנאט חולק ברובו הגדול בין רומניה ליוגוסלביה העתידית.
טרנסילבניה ובוקובינה הועברו לרומניה.
איטליה קיבלה את וולשטירול, דרום טירול, איסטריה וטריאסטה.
רשימת הארצות שנכללו בקיסרות > ארצות הכתר האוסטרי

אוסטריה עילית (גרמנית: Oberösterreich או Österreich ob der Enns) - כיום מדינה פדרלית ברפובליקה של אוסטריה.
אוסטריה תחתית (גרמנית: Niederösterreich או Österreich unter der Enns) - כיום מדינה פדרלית ברפובליקה של אוסטריה.
דוכסות שטיריה (גרמנית: Herzogtum Steiermark) - כיום היא מוכרת כמדינה הפדרלית שטיריה ברפובליקה של אוסטריה.
דוכסות זלצבורג (גרמנית: Herzogtum Salzburg) - כיום מוכרת כמדינת זלצבורג הפדרלית ברפובליקה של אוסטריה.
רוזנות טירול (גרמנית: Gefürstete Grafschaft Tirol) - כיום מוכרת כמדינה הפדרלית טירול ברפובליקה של אוסטריה.
דוכסות קרינתיה (גרמנית: Herzogtum Kärnten) - כיום מוכרת כמדינה הפדרלית קרינתיה ברפובליקה של אוסטריה.
דוכסות קרניולה (גרמנית: Herzogtum Krain) - כיום חלק מסלובניה.
ארץ החוף האוסטרית (גרמנית: Österreichisches Küstenland) - אזור מנהלי בקיסרות האוסטרית שהורכב מארצות הכתר: רוזנות גורץ וגרדיסקה, מרקיזות איסטריה, והעיר החופשית טריאסטה.
ממלכת בוהמיה (גרמנית: Königreich Böhmen) - כיום במערב צ'כיה.
מרקיזות מוראביה (גרמנית: Markgrafschaft Mähren) - כיום במזרח צ'כיה.
ממלכת דלמטיה (גרמנית: Königreich Dalmatien) - כיום בקרואטיה לחופי הים האדריאטי.
שלזיה האוסטרית (גרמנית: Österreichisch-Schlesien) - כיום בצפון מזרח צכיה (הרי הסודטים).
ממלכת גליציה ולודומריה (גרמנית: Königreich Galizien und Lodomerien) - כיום מחולקת בין פולין ואוקראינה.
דוכסות בוקובינה (גרמנית: Herzogtum Bukowina) - כיום צפון בוקובינה באוקראינה ודרום בוקובינה ברומניה.
רשימת הארצות שנכללו בקיסרות > הונגריה וארצות הכתר ההונגרי

ממלכת הונגריה (הונגרית: Magyar Köztársaság) - כיום הרפובליקה של הונגריה.
ממלכת קרואטיה-סלאבוניה (קרואטית: Hrvatska) - כיום הרפובליקה של קרואטיה.
באנאט (רומנית: Banat) - אזור היסטורי בין רומניה, סרביה והונגריה.
הנסיכות הגדולה של זיבנבורגן (גרמנית: Siebenbürgen, רומנית: Transilvania, הונגרית: Erdély) - כיום טרנסילבניה, חבל ארץ ברומניה.
רשימת הארצות שנכללו בקיסרות > בוסניה

בוסניה והרצגובינה - כיום הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה.
מפות

חלוקת האימפריה למחוזות
מפה מתוך אטלס אמריקאי משנת 1911 המתארת את העמים השוכנים באוסטרו-הונגריה.
המפה האתנית של אסטרו הונגריה
מפת האימפריה האוסטרית במלחמת העולם הראשונה. גבולות 1920 מסומנים באדום
מפת האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1900
ראו גם

הצי האוסטרו-הונגרי
המשטר הקולוניאלי האוסטרי
הצבא האוסטרו-הונגרי
הערות שוליים

↑  (גרמנית: Österreich-Ungarn; הונגרית: Osztrák-Magyar Monarchia; צ'כית: Rakousko-Uhersko; פולנית: Austro-Węgry; אוקראינית: Австро-Угорщина; רומנית: Austro-Ungaria; איטלקית: Austria-Ungheria; סלובקית: Rakúsko-Uhorsko; קרואטית: Austro-Ugarska; סרבית: Аустро-Угарска/Austro-Ugarska; סלובנית: Avstro-Ogrska)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557376605171  PLWABN: 9810640528405606  BIBSYS: 90353032  BnF: cb153768385 (data)  CiNii: DA11784751  GND: 4075613-0  ISNI: 0000 0001 1845 5087  LCCN: n50057161  NARA: 10044586  NKC: ge130613  NLA: 36013103  NSK: 000195320  SELIBR: 161016  SUDOC: 02635991X  Trove: 1185462  VcBA: 494/3330  VIAF: 2413157416853816710008   WorldCat (עם VIAF): 2413157416853816710008 
פרנץ דיאק, האדריכל העיקרי של הפשרה
הינו סדרת TH

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Hino TA, TE, HD
 יצרן:  הינו
 שנות ייצור:  1950–1968
 הרכבה:  יפן יפן  בורמה בורמה (כיום מיאנמר)
 משקל:  6 טון
 בסיס גלגלים:  4,800 מ"מ (דגם  10 TH)
 מפרט טכני
 מנוע:  7.8 ליטר מנוע דיזל
 
הינו סדרת TH (באנגלית: Hino TH-series) היו דגמי משאיות ואוטובוסים, אשר יוצרו על ידי יצרנית כלי הרכב הינו מוטורס היפנית בין השנים 1950–1968.
המנועים אשר הורכבו במשאיות היו מסוג דיזל.
משנת 1958 יוצרה "סדרת TC", אשר התבססה על "סדרת TH", אבל משקל המשאיות עלה על 10 טון.
דגמי משאיות הינו סדרת TH

Hino TH10, בסיס גלגלים 4,800 מ"מ, מנוע דיזל המפיק 110 כ"ס. בשנת 1956 הורכב בדגם מנוע דיזל מסוג "DS30" המפיק 150 כ"ס, משקל הרכב עמד על 7.5 טון. מאוגוסט 1959 דגם "הינו TE10" - בסיס גלגלים 4,200 מ"מ, משקל הרכב - 6,5 טון
Hino TH11 - בשנת 1961 הורכב מנוע מסוג "DS70"
Hino TH12 - מנוע מסוג DS12, מנוע דיזל המפיק 125 כ"ס (יוצר משנת 1955)
Hino TH13 - יוצר מאוגוסט 1960
Hino TH14 - הדגם יוצר מיוני 1961
Hino TH16 - המנוע שופר ל-155 כ"ס
Hino TH17 - יוצר מיוני שנת 1961, מנוע דיזל, 8.0 ליטר, מסוג "DS50" המפיק 160 כ"ס
דגמי אוטובוסים הינו סדרת BH

BH10 (שלדה זהה לדגמי משאיות "הינו סדרת TH")
תמונות

הינו סדרת TH (בארגז מטען מכולה של חברת צים)
הינו TE מכלית
הינו
הינו דגם TE120 - כבאית
הינו
הינו
הינו
ראו גם

הינו 600
הערות שוליים

↑  הינו TH10 Hino TH10 Truck". 240 Landmarks of Japanese Automotive
| יפן הינו מוטורס |
| --- | --- | --- | --- |
| מכוניות-משאיות-אוטובוסים | דגמים בולטים בהווה | 600 • Melpha • פונקו • בלו ריבון • 300  |   |
| מכוניות-משאיות-אוטובוסים | דגמים בולטים בעבר | 1300 • 900 • 900 ספרינט • 1300 ספרינט • בריסקה • הינו-רנו 4CV • Liesse • HS3KRK • TH  |   |
קבוצת טויוטה: טויוטה • לקסוס • דייהטסו • הינו מוטורס • סאיון • סובארו (שותפות חלקית)
היהודי הבין-לאומי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  הנרי פורד, ויליאם ג'ון קמרון, ארנסט ג' לייבולד 
 שפת המקור:  אנגלית אמריקאית 
 סוגה:  פובליציסטיקה 
 נושא:  אנטישמיות בארצות הברית, השאלה היהודית, הפרוטוקולים של זקני ציון 
 
היהודי הבין-לאומי (באנגלית: The International Jew) הוא שמה של סדרה בת ארבעה ספרונים אנטישמיים שנכתבו על ידי ארנסט לייבולד, ויליאם ג. קמרון ובוריס ברסול. הסדרה היא אוסף של מאמרים בשם "היהודי הבין-לאומי: בעיית העולם העיקרית" שהופיעה בעיתון "הדירבורן אינדיפנדנט" (אנ') שבבעלות תעשיין הרכב האמריקאי הנרי פורד, כשבמהלך השנים 1920–1922 הוציא לאור ארבעה כרכים של ספר אנטישמי זה ואף הפיץ אותם בכחצי מיליון עותקים.
המאמרים התבססו בעיקר על "הפרוטוקולים של זקני ציון" הפיקטיביים.