stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המבחן האחרון (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  אלכסיי פטרוחין 
 הופק בידי:  פיוטר צ'רנקוב אולג סטפצנ'קו אלכסיי פטרוחין
 שחקנים ראשיים:  אירינה קופצ'נקו אנדריי מרזליקין אנה צ'ורינה אולג טקטרוב מיכאיל יבלאנוב אירינה אלפרובה בסלאן טרקבאייב סבסטיאן סיסאק איגור ז'יז'יחין
 מוזיקה:  אלכסנדר בקהאוס
 צילום:  איליה בויקו
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  StartFilm Russian Film Group
 הקרנת בכורה:  29 באוגוסט 2019
 משך הקרנה:  135 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית צ'צ'נית
 סוגה:  סרט דרמה 
 סרט קודם:  המורה
 דף הסרט ב־IMDb
 
"המבחן האחרון" (ברוסית: Последнее испытание) הוא סרט קולנוע עלילתי רוסי מסוגת הפעולה והדרמה משנת 2019 בבימויו של אלכסיי פטרוחין. עלילת הסרט מבוססת על אירועי משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה, כאשר בליל 23 באוקטובר 2002 פרצו 39 חמושים צ'צ'נים לתיאטרון ודרשו את נסיגת צבא רוסיה מאדמתם. הם לקחו 912 בני ערובה, 130 מהם נהרגו כנראה משאיפת גז במהלך השתלטות הכוחות המיוחדים על המבנה.
תקציר עלילת הסרט

אלה ניקולאייבנה, מורה להיסטוריה לשעבר, מוזמנת על ידי תלמידיה להשתתף בהצגה "רומיאו ויוליה" בתיאטרון "מיר" במוסקבה, אך הערב החגיגי הופך עד מהרה לסיוט כאשר הצופים הופכים לבני ערובה למחבלים צ'צ'נים שמשתלטים על המבנה.
שחקנים ודמויות

אירינה קופצ'נקו — אלה ניקולאייבנה, מורה להיסטוריה
אירינה אלפרובה — נטליה איוואנובה
אנדריי מרזליקין — קולונל קאדישב מהכוחות המיוחדים
אנה צ'ורינה — אגנסה אנדרייבנה
אליסה גרבנשצ'יקובה — אסיה, כתבת
מיכאיל יבלאנוב — דניס
איגור ז'יז'יחין — גולישב, איש יחידת ההתערבות של משטרת רוסיה
ניקיטה טראסוב — במאי
אולג טקטארוב - נציג משא ומתן מטעם ממשלת רוסיה
אדוארד פליורוב - בכיר שירות הביטחון הפדרלי
בסלאן טרקבאייב - אזאמט
סבסטיאן סיסאק - אל-סייפי
רוסלאן קאלימולין - שילובסקי
ארטמי סוקולוב - ארטיום ז'אבה ז'ורבין
אלכסיי לוקין - גוסיה
דריה דובניקובה - מילקה
וסיליסה ילפאטייבקה - אוקסנה שבצ'נקו
סופיה מרקינה - מסיאניה
סרגיי פרולוב - מאליק
אקמל אבלאייב - נאדיר
מיכאיל מוחין - קצין צוות משא ומתן משטרתי
אלכסיי אושאקוב - צלף
יארוסלב ברז'נוב - איש שירות הביטחון הפדרלי
ולדימיר מנטורוב - איש שירות האבטחה הפדרלי
איוב צינגייב - מוסלים
הפקה

ב-16 באוקטובר 2015, נמסרה הצהרה מאולפני הפקה כי במהלך חורף 2015, יתחילו צילומי סרט ההמשך ל"המורה", שבתחילה נקרא "המורה. המבחן". על פי הסיפור, אנה ניקולאייבנה לוקחת את תלמידי הכיתה לצפות במחזמר הפופולרי "מבחן אחרון", אך לפתע האולם כולו, שבו שבע מאות איש, מוצא עצמו מוחזק כבן ערובה על ידי טרוריסטים שפלשו להצגה. הסרט מוקדש למשבר בני הערובה בתיאטרון בדוברובקה, אשר התרחש ב-23 וב-26 באוקטובר 2002 במוסקבה.
ב-20 אוקטובר 2017 בעיר מיטישצ'י שבפרברי מוסקבה החלה הפקת הסרט. אירוע הבכורה נערך ב-4 באוקטובר 2018 והסרט מתוכנן לצאת לאקרנים ב-29 באוגוסט 2019.
הסרט הופק בשיתוף פעולה עם מוספילם וחברת צ'צ'נפילם.
הערות שוליים

↑  טריילר הסרט באתר יוטיוב
↑  Ольга Галицкая. Скандальная «Училка» получит продолжение. «Российская газета» // rg.ru (16 октября 2015 года)
↑  20 октября 2017 года в городе Мытищи Московской области стартовали съёмки фильма «Училка-2: Испытание». Официальный сайт корпорации «Русская фильм группа» (РФГ) // russianfilmgroup.ru (20 октября 2017 года)
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים רוסיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המייל המלכותי

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  1,814 מ' 
 מיקום
 ערים ראשיות:  סקוטלנד אדינבורו (סקוטלנד)
 נקודת סיום:  טירת אדינבורו, ארמון הולירוד 
 קואורדינטות:  55°57′02″N 3°11′08″W﻿ / ﻿55.950555555556°N 3.1855555555556°W﻿ / 55.950555555556; -3.1855555555556
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אדינבורו מוגדלת) המייל המלכותי(למפת אדינבורו רגילה) המייל המלכותי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פסל של דייוויד יום על המייל המלכותי
המייל המלכותי (באנגלית: The Royal Mile) הוא כינוי נפוץ למכלול הרחובות העוקבים המרכיבים את ציר התנועה והמסחר הראשי של העיר העתיקה של אדינבורו, בירת סקוטלנד. אורכו של הרחוב הוא כמייל סקוטי אחד, 1814 מטר, והוא מקשר בין שני המוקדים ההיסטוריים של הממלכה הסקוטית, טירת אדינבורו וארמון הולירוד. המייל המלכותי הוא כיום הרחוב התיירותי המרכזי בעיר העתיקה.
הרחובות המרכיבים את המייל המלכותי, לפי סדר ממערב למזרח, הם (באנגלית):
Castle Esplanade
Castlehill
Lawnmarket
High Street
Canongate
Abbey Strand
תיירים על המייל בזמן ה-Edinburgh Military Tattoo
הוקון הרביעי, מלך נורווגיה

העברתו של הוקון למקום מבטחים, קנוט ברגסליין - 1869
הוקון הוקונסון (בנורדית עתיקה: Hákon Hákonarson, בנורווגית: Håkon Håkonsson;‏ מרץ או אפריל 1204 – 16 בדצמבר 1263) היה מלך נורווגיה מ-1217 ועד מותו תחת השם הוקון הרביעי. לעיתים הוא כונה הוקון הזקן, בנגוד לבנו שכונה הוקון הצעיר. תקופת מלכותו ארכה 46 שנים, יותר מכל מלכי נורווגיה מאז ימי מלכותו של האראלד הראשון ועד אז. הוקון נולד לתוך סערת מלחמת האזרחים הנורווגית, אך מלכותו הצליחה לשים קץ לעימותים הפנימיים. בראשית תקופת מלכותו, כאשר היה קטין, שימש מי שהיה יריבו בהמשך, הרוזן סקול ברודסון, כעוצר. כמלך מטעם סיעת ה"בירקביינר" (Birkebeiner) הביס הוקון את המרידה של הטוען לכתר האחרון מטעם סיעת ה"בגלר" (Bagler), זיגורד ריבונג, ב-1227. הוא הביא לסיום סופי של מלחמת האזרחים כאשר סקול ברודסון נהרג ב-1240, שנה לאחר שזה האחרון הכריז על עצמו כמלך כאופוזיציה להוקון. לאחר מכן מינה הוקון את בנו כמלך-שותף.
תחת מלכותו של הוקון, נראה היה שנורווגיה של ימי הביניים הגיעה לשיאה או לתור הזהב שלה. המוניטין שלו והצי האדיר שלו אפשרו לו לשמור על ידידות הן עם האפיפיור והן עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה, למרות היריבות בין שני האישים. בנקודות זמן שונות הוצע לו כתר האימפריה הרומית הקדושה על ידי האפיפיור, כתר המלך העליון של אירלנד על ידי משלחת של מלכים אירים והפיקוד על הצי הצלבני על ידי מלך צרפת. הוא הרחיב את השפעת התרבות האירופאית בנורווגיה על ידי הבאתם ותרגומם של מקורות ספרותיים אירופאים בני התקופה לנורדית עתיקה ועל ידי בנייתם של מבני אבן מונומנטליים בסגנון אירופאי. בנוסף, הוא ניהל מדיניות חוץ פעילה ואגרסיבית ובסוף תקופת מלכותו הוא צירף את איסלנד ואת גרינלנד לממלכתו, כך שנורווגיה הייתה אז בשיא תחום התפשטותה הטריטוריאלית. למרות שלזמן מסוים הוא הצליח להבטיח את השליטה הנורווגית באיים שעל החופים הצפוניים והמערביים של בריטניה הגדולה, הוא נפל למשכב ומת כאשר בילה את החורף באורקני לאחר כמה מערכות צבאיות כנגד ממלכת סקוטלנד המתרחבת.
ראשית חייו

הוקון נולד בפולקנבורג שבדרום-מזרח נורווגיה כבנה של אינגה מוורטייג. מקובל לחשוב שאביו היה המלך הוקון השלישי, מנהיג סיעת הבירקביינר במהלך מלחמת האזרחים הנורווגית המתמשכת כנגד סיעת הבגלר, שכן אינגה הייתה עם הוקון באכסניה בה הוא שהה בבורג (כיום ספרסבורג שבדרום נורווגיה) בסוף שנת 1203. כאשר נולד בנו היה הוקון השלישי כבר לא בין החיים, אך טענתה של אינגה לאבהותו נתמכה על ידי כמה מחסידיו של הוקון השלישי. הוקון הצעיר נולד בשטח שהיה בשליטה של סיעת הבגלר וטענת האבהות של אמו הציבה אותם במצב מסוכן. בשעה שאנשי סיעת הבגלר החלו לנסות ולאתר את הילד, נמלטה קבוצה של אנשי הבירקביינר יחד איתו בחורף 1205 – 1206, בדרכם למקום מושבו של אינגה השני, המלך החדש של סיעת הבירקביינר, בנידארוס (טרונדהיים). כאשר נתקלה קבוצה זו בסופת שלגים, נשאו שניים מגולשי הסקי הטובים ביותר מביניהם, טורסטיין סקלבה וסקיירוולד סקרוקה, את הילד דרך ההרים מלילהאמר לאוסטרדלן. הם הצליחו בסופו של דבר להביאו למקום מבטחים בחסותו של המלך אינגה ואירוע זה מונצח בנורווגיה המודרנית באירוע סקי שנתי הקרוי "מרוץ הבירקביינר" (Birkebeinerrennet). ילדותו הדרמטית של הוקון זכתה לעיתים להשוואה לזאת של אולף הראשון, שהנהיג את הנצרות בנורווגיה וכן לסיפורי הבשורה ולילדותו של ישו הילד, הקבלות ששיחקו תפקיד אידאולוגי חשוב במלכותו של הוקון.
על פי הסאגה שנכתבה אודותיו, תואר הוקון כבהיר עור וכשנון וכן כבעל ממדי גוף קטנים ביחס לגילו. כאשר מלאו לו שלוש שנים, נשבה הוקון על ידי אנשי סיעת הבגלר, אך הוא סירב להתייחס לטוען לכתר מטעמם, פיליפ סימונסון, כאל אדונו. בכל אופן משבי זה הוא יצא ללא פגע. כאשר הוא למד בגיל שמונה שהמלך אינגה ואחיו, הרוזן הוקון "המשוגע", הגיעו להסכם לירושת הכתר שכלל אותו עצמו, הוא ציין שההסכם אינו תקף, שכן במעמד הסיכום לא נכח נציג מטעמו. לאחר מכן הוא זיהה את בא כוחו כ"אלוהים ואולף הקדוש". הוקון ידוע בעיקר בשל העובדה שהוא היה ראשון מלכי נורווגיה שזכה לקבל חינוך פורמלי בבית ספר. החל משלהי מלחמת האזרחים, הסתמך המנהל הממשלתי בהדרגה על תקשורת כתובה, מה שהצריך מנהיגים יודעי קרוא וכתוב. כאשר הוקון שהה בברגן תחת השגחתו של הוקון "המשוגע", הוא החל לקבל חינוך החל מגיל שבע, ככל הנראה בבית הספר של קתדרלת ברגן. הוא המשיך את לימודיו בחסות המלך אינגה בבית הספר של קתדרלת טרונדהיים לאחר מותו של הוקון "המשוגע" ב-1214. הוקון גודל לצד בנו של אינגה, גוטורם, והם זכו ליחס זהה. כאשר מלאו להוקון 11, התגרו כמה מחבריו במלך כאשר ביקשו ממנו לתת להוקון אזור למשול עליו. כאשר הפצירה בו קבוצה מאנשי הבירקביינר להיאבק במלך אינגה, הוא דחה את הצעתם הן בשל גילו הצעיר והסיכויים הקלושים להצליח, והן בשל אמונתו שמהלך כזה הוא שגוי מבחינה מוסרית ויפלג את סיעת הבירקביינר. תחת זאת הוא אמר שהוא מתפלל לאלוהים שייתן לו את ירושת אבותיו כאשר תגיע השעה לכך.
מלכותו > ההכרה על ידי האפיפיור

בעוד שבתחילה סירבה הכנסייה בנורווגיה להכיר בהוקון כמלך נורווגיה, בסופו של דבר, בפגישה הגדולה שהתקיימה ב-1223 היא העניקה את תמיכתה בטענתו לכס המלכות, למרות שגם לאחר מכן היו חילוקי דעות ביניהם. אף על פי שלאחר 1240 היה הוקון למלך הבלתי מעורער של נורווגיה, עדיין לא אושרה מלכותו על ידי האפיפיור, עקב היותו בן בלתי חוקי. על כל פנים הייתה לו שאיפה אישית חזקה להתקבל באופן מלא כמלך אירופאי. כמה ועדות אפיפיוריות התמנו כדי לדון בעניין והוקון הכריז על בנו הבלתי חוקי, הוקון הצעיר, כיורשו במקום בן בלתי חוקי אחר שייוותר בחיים. למרות שלהוקון היו ילדים מפילגשו קנגה הצעירה, קודם לנישואיו עם מרגרטה, היו אלה ילדיו ממרגרטה שהוכרו כיורשיו על פי ההכרה האפיפיורית. העיקרון הקתולי של בנים חוקיים, קיבל לפיכך תוקף בסדר הירושה הנורווגי, למרות שהחוק החדש שהוקון חוקק שמר על העיקרון שילדים בלתי חוקים יכולים להיות יורשי הכתר בהיעדרם של ילדים או נכדים חוקיים, זאת בניגוד לערכי הכנסייה הקתולית. בעוד שמעמדו החזק אפשר לו לקבוע את גבולות ההשפעה הפוליטית של הכנסייה, הוא היה מוכן לתת לכנסייה אוטונומיה רחבה בעניינים הפנימיים וביחסים עם החבר הכפרית.
הוקון גם ניסה לחזק את קשריו עם הכס הקדוש על ידי כך שנשא שבועת צלבן. בכל אופן, ב-1241 הוא המיר את שבועתו זו בשבועה שהוא ייקח חלק בלוחמה כנגד עמים פגנים בצפון על רקע הפלישה המונגולית לאירופה. כאשר קבוצה של קרלים אולצה לנוע מערבה על ידי המונגולים, התיר להם הוקון להישאר במלנגן שבצפון נורווגיה ודאג שהם יתנצרו, מהלך שגרם לשביעות רצון של האפיפיור. מאוחר יותר, ב-1248, הציע לואי התשיעי, מלך צרפת, להוקון להצטרף אליו למסע צלב ושייקח על עצמו את תפקיד מפקד הצי, אך הוקון סירב להצעה. למרות שבתחילה לא עלה בידו של הוקון להשיג את הכרתו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי, הוא הצליח לקבל עד מהרה את תמיכתו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, ששאף להשיג בעל ברית במאבקו נגד פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בסופו של דבר השיג הוקון הכרה במלכותו מהאפיפיור ב-1246 והקרדינל ויליאם ממודנה נשלח ב-1247 לברגן כדי להכתיר את הוקון.
מלכותו > השפעה תרבותית ורפורמות חוקתיות

לאחר ייצוב מעמדו ב-1240, התמקד הוקון בהפגנת עליונותה של מלוכתו, בהשפעת הקשר ההולך ומתהדק עם התרבות האירופאית. הוא החל בבניית כמה מבנים מלכותיים מונומנטליים, בעיקר באחוזה המלכותית בברגן, שם הוא בנה ארמון אבן בסגנון אירופאי. בפגישותיו עם שליטים סקנדינבים אחרים הוא עשה שימוש בצי גדול שכלל ספינות מלכותיות ומיוזמתו שלח מכתבים ומתנות לשליטים אחרים באירופה. התיעוד על יחסים עם המדינה המרוחקת ביותר שאתה היה לו קשר היה כאשר הוא שלח בז ארקטי לסולטאן של תוניס.
חצר המלכות בברגן גם החלה לעסוק ביבוא ותרגום של ספרות אירופאית שהייתה זמינה לקהל הנורווגי הרחב. הספרות שהייתה פופולרית אז הייתה הספרות ההרואית-רומנטית שנגזרה מחיי חצרות המלכות הצרפתית והאנגלית, שהיצירות הבולטות מביניהם היו שירים על מעללי גבורה מצרפת ואגדות המלך ארתור מאנגליה. היצירה הראשונה שתורגמה לנורדית עתיקה הייתה הרומנסה הארתוריאנית טריסטן ואיזולדה, שתרגומה הושלם ב-1226 בהוראתו של הקוון הצעיר שנישא אז. נראה היה שתוכניתו של הוקון הייתה לעורר את הופעתו של הז'אנר הנורדי החדש של "סאגות האבירים".
הוקון גם דאג לתרגום הטקסט הדתי הפופולרי "חזון טנוגדלוס" (Visio Tnugdali) לנורדית עתיקה תחת השם Duggals leiðsla. הספרות גם פנתה לנשים והן רעייתו של הוקון, מרגרטה והן בתו כריסטינה החזיקו בבעלותן ספרי פסלטר מאוירים בעושר רב.
הוקון גם יזם רפורמות חוקתיות שהיו חיוניות לפיתוחה של מערכת המשפט בנורווגיה. "החוק החדש" של הוקון, שנכתב בערך בשנת 1260 היווה פריצת דרך לרעיון וליישום של משפט ציבורי, בניגוד למנהגים המסורתיים הנורווגים שנגעו לסכסוכים ולנקמות. השפעת הרפורמות בלטה גם בטקסט "מראת המלך" (Konungs skuggsjá), שהיווה טקסט חינוכי שהיה מכוון לבנו של הוקון, מגנוס, שככל הנראה נכתב בשיתוף פעולה עם אנשי חצר המלכות באמצע שנות החמישים של המאה ה-13.
מלכותו > המסע לסקוטלנד ומותו

הוקון ניהל מדיניות חוץ תקיפה לחיזוק הקשרים של נורווגיה במערב. מדיניותו נסמכה על ידידות ועל יחסי סחר עם מלך אנגליה. הסכמי הסחר הראשונים שידוע עליהם נחתמו בין אנגליה לבין נורווגיה בין השנים 1217 – 1223 (הסכמי הסחר הראשונים של אנגליה היו עם נורווגיה) והידידות עם הנרי השלישי, מלך אנגליה הייתה אבן היסוד במדיניות החוץ של הוקון. בשל העובדה שהם הוכתרו כמלכים בערך באותה תקופה, כתב הוקון להנרי ב-1224 שהוא מקווה שהם יוכלו לשמור על ידידותם כפי שהייתה בין אבותיהם. הוקון שאף להגן על הריבונות הנורווגית על האיים במערב, קרי, האיים ההברידיים, האי מאן, איי שטלנד, אורקני ואיי פארו. יותר מכך, ב-1261 הסכימה הקהילה הנורדית בגרינלנד להיות כפופה למלך הנורווגי וב-1262 הצליח הוקון להשיג את אחת משאיפותיו משכבר הימים ולשלב את איסלנד בממלכתו על ידי הפקת תועלת מהסכסוכים הפנימיים באי לטובתו. תלותם בסחר הימי הנורווגי, וכפיפותם לארכיבישופות של נידארוס, היו הסיבות העיקריות שאפשרו להוקון לטעון לריבונותו על האיים. עם תום תקופת מלכותו של הוקון, הייתה הממלכה הנורווגית בשיא התפשטותה אי פעם.
שלטונה של נורווגיה על איי פארו ועל איי שטלנד היה חזק עקב חשיבותה של ברגן כמרכז סחר, בעוד שלאורקני, האיים ההברידיים והאי מאן היו קשרים טבעיים יותר עם סקוטלנד. למרות שמבחינה מסורתית היו לנורווגיה קשרים עם קהילת המתיישבים הנורדים בצפון סקוטלנד, השליטים הסקוטים עמדו בהדרגה על זכותם לריבונות על כל חלקי היבשה הסקוטית. הוקון השיג באותה עת שליטה חזקה יותר על האיים ההברידיים ועל האי מאן בהשוואה לכל מלך נורווגי מאז ימיו של מגנוס השלישי. כחלק ממהלך חדש טען אלכסנדר השני, מלך סקוטלנד על זכותו על האיים ההברידיים והוא שאף לרכוש את האיים מידי נורווגיה, אך הוקון דחה את ההצעות בתוקף. לאחר מותו של אלכסנדר השני, מלך אחריו בנו, אלכסנדר השלישי, ומדיניותו בסוגיה עלתה מדרגה כאשר הוא שיגר משלחת דיפלומטים ב-1261 לנורווגיה וזמן קצר לאחר מכן תקף את האיים ההברידיים.
ב-1263 גרם העימות בין סקוטלנד לנורווגיה על האיים ההברידיים להוקון לשגר משלחת לאיים. כאשר נודע לו שהאצילים הסקוטים פלשו לאיים שנה קודם לכן ושאלכסנדר השלישי תכנן לכבוש אותם, יצא הוקון בראש צי מגויס של 120 ממיטב ספינותיו. הצי הפליג בברגן ביולי והגיע לשטלנד ולאורקני באוגוסט, שם הצטרפו אליהם ראשי השבטים מהאיים ההברידיים ומהאי מאן. בעקבות נחיתת הנורווגים על אדמת סקוטלנד החל משא ומתן עם אלכסנדר, אך הוא הוארך בכוונה על ידי הסקוטים. לאחר המתנה שהתמשכה עד ספטמבר או אוקטובר, שנגרמה עקב מזג אוויר שגרם לצי של הוקון לקשיים, אירעה התנגשות בין כוח נורווגי קטן לבין כוח סקוטי בקרב לרגס. למרות שהשפעתו של הקרב הייתה מוגבלת ולא מכרעת, נסוג הוקון לאורקני כדי להעביר שם את החורף. משלחת של מלכים אירים הזמינה את הוקון לסייע להם בטיהור אירלנד ממתיישבים אנגלים ושייקח על עצמו את תפקיד המלך העליון של אירלנד, אך הוקון סירב להצעה.
הוקון בילה את החורף בארמון הבישוף בקירקוול שבאורקני ורקם תוכניות לחידוש המערכה הצבאית בשנה שלאחר מכן. במהלך שהותו בקירקוול הוא נפל למשכב ומת בשעות הבוקר המוקדמות של ה-16 בדצמבר 1263. הוקון הרביעי נקבר בקתדרלת מגנוס הקדוש שבקירקוול למשך החורף וכאשר הגיע האביב, הוצאה גופתו מקברה והועברה לנורווגיה, שם הוא נטמן בקתדרלה הישנה של ברגן. ב-1531 נהרסה הקתדרלה על ידי הדנים בהקשר לרפורמציה הפרוטסטנטית ועקב כך נהרסו קבריהם של הוקון ושל מלכים נורווגים אחרים.
מורשתו

ההיסטוריונים הנורווגים חלוקים בדעותיהם על תקופת מלכותו של הוקון הרביעי. במאה ה-19, תיאר ההיסטוריון הנורווגי, פטר אנדריאס מונק, את הוקון כשליט אדיר, כמעט מושלם, תיאור שהשפיע על הנריק איבסן במחזהו "הטוענים לכתר" משנת 1863. בראשית המאה ה-20, הביע הסופר והמחזאי הנס שינק דעה מנוגדת וראה את הוקון כמלך חסר חשיבות שהיה כפוף לכוחות שמחוץ לשליטתו, דעה שהשפיעה על היסטוריונים כמו הלבדן קוט ואדוורד בול האב. לעיתים קרובות נעשו השוואות בין הוקון לבין סקול ברודסון וההיסטוריונים נקטו עמדה בעימות עתיק היומין בין השניים. בעוד שמונק ראה את סקול כבוגד בזכותו הטבעית של המלך הנורווגי, קוט ראה אותו כדמות הרואית. באופן בסיסי יותר, שיבח קינק את סקול כמי שייצג את התרבות הנורדית המקורית שדעכה וראה בהוקון כמי שהטמיע בנורווגיה תרבויות זרות. החל משנות השישים של המאה ה-20, השמיעו היסטוריונים כמו נרבה ביורגו, פר סווס אנדרסון, קנוט האלה, סוון האגה וקארה לונדן, דעות מלומדות מנוגדות לדעתו של קוט. על פי סבר באגה, נוטים ההיסטוריונים המודרניים לצדד בהשקפתו של קוט כאשר הדברים אמורים בתיאור המרד של סקול כניסיון הנואש האחרון לבלום את דרכו של הוקון לעלייה לשלטון, אך הם מצדדים בהערכה הכללית של מונק של שני האישים.
קנוט האלה מפרש את הכתוב בסאגה על פיה נוצר הרושם שסקול היה לוחם ופוליטיקאי מיומן, בעוד שחלקו בגרימת הסכסוך עם הוקון מעורפל באופן מכוון. מצד שני, האלה מציין שתומכיו של הוקון הערימו על סקול בקלות יחסית בשנים שלאחר 1217 וכך ניתן להבחין ביכולותיו המוגבלות. בשעה שהוא לא מצייר תמונה ברורה של הוקון, האלה טוען שהוקון למד לשלוט במשחק הפוליטי בשנותיו הראשונות. הוא רואה את הוקון כשליט עצמאי ובעל רצון שהוא מייחס לו "אחריות אישית משמעותית" לצעדי המדינות שננקטו במהלך תקופת מלכותו, בעיקר הפיוס הפנימי, ההתקרבות אל התרבות האירופאית ומדיניות החוץ התוקפנית.
משפחה

להוקון הרביעי נולדו שני ילדים בלתי חוקיים מפילגשו קנגה הצעירה (שהיא היחידה מכולן הידועה בשמה), לפני 1225:
זיגורד (מת ב-1252).
ססיליה (מתה ב-1248) – נישאה ב-1241 לאציל גרגוריוס אנדרסון, אחיינו של המלך האחרון של הבגלרים, פיליפ סימונסון. התאלמנה ב-1246. נישאה ב-1248 להאראלד אולפסון, מלך האי מאן והאיים. שניהם טבעו בים באותה שנה במסעם חזרה לבריטניה.
הוקון נשא לאישה את מרגרטה, בתו של יריבו סקול ברודסון ב-25 במאי 1225. ילדיהם היו:
אולף (נולד ב-1226) מת בינקותו.
הוקון הצעיר (1232 – 1257) נשא לאישה ב-1251 את ריקיסה, בתו של המדינאי השוודי, בירגר יארל. הוא מונה להיות מלך-שותף על ידי אביו ב-1240, אך מת על פניו.
כריסטינה (1234 – 1262) נישאה ב-1258 לנסיך פיליפה מקסטיליה, אחיו של אלפונסו העשירי. מתה מבלי להוליד צאצאים.
מגנוס השישי, מלך נורווגיה (1238 – 1280) נשא לאישה ב-1261 את אינגבורג, בתו של אריק הרביעי, מלך דנמרק. מונה להיות מלך-שותף לאחר מות אחיו הוקון. ירש את אביו כמלך נורווגיה לאחר מותו.
הקמע האולימפי

במשחקי החורף האולימפיים בלילהאמר ב-1994 שימשו דמויותיהם של "הוקון וכריסטינה" כקמע של המשחקים. הוקון נקרא על שמו של הוקון הרביעי וכריסטינה נקראה על שמה של בתו של המלך סבר.
הוקון הרביעי וסקול ברודסון, מתוך "ספר האי השטוח", איסלנד, המאה ה-14
נורווגיה ב-1265
הוקון הרביעי, מרגרטה והוקון הצעיר - מתוך פסלטר של מרגרטה
הקבינט של ארצות הברית בממשל קלווין קולידג'

הקבינט של הנשיא קולידג', 1924
הקבינט של ארצות הברית בממשל קלווין קולידג' כיהן במשך חמש שנים ושבעה חודשים, ממועד השבעת הנשיא קולידג' ב-3 באוגוסט 1923 - לאחר מות הנשיא וורן הרדינג, ועד לסיום כהונתו ב–3 במרץ 1929.
הרכב הקבינט

הקבינט כלל 11 בעלי תפקידים. בסך הכל כיהנו בו 20 גברים.
כל חברי הקבינט של הרדינג בעת מותו המשיכו לכהן בקבינט של יורשו, ומרביתם הוסיפו לכהן בו שנים אחדות עד שהוחלפו. שלושה מהם כיהנו בקבינט במשך כל תקופת נשיאותו של קולידג'. היו אלו מזכיר האוצר אנדרו מלון, המנהל הכללי של הדואר הארי סטיוארט ניו ומזכיר העבודה ג'יימס דייוויס.
בתחילת כהונתו לא היה לקולידג' סגן נשיא, שכן הוא היה סגן הנשיא הנבחר וירש את הנשיא הרדינג. לאחר הבחירות לנשיאות ב-1924, שבהן נבחר קולידג' עצמו לנשיא, צורף לקבינט סגן הנשיא הנבחר צ'ארלס דוז.
מזכיר המסחר הרברט הובר, שהיה לנשיא שירש את קולידג', עזב את תפקידו ואת הקבינט לאחר שנבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
חברי הקבינט > מזכירי מחלקות הממשל

מזכיר המדינה: צ'ארלס אוונס יוז (1923-‏1925), פרנק קלוג (1925-‏1929)
מזכיר האוצר: אנדרו ויליאם מלון (1923–1929)
מזכיר המלחמה: ג'ון ויקס (1923-‏1925), דווייט דייוויס (1925-‏1929)
התובע הכללי: הארי מיקאיה דוהרטי (1923-‏1924), הרלן סטון (1924-‏1925), ג'ון גריבלדי סרג'נט (1925-‏1929)
המנהל הכללי של הדואר: הארי סטיוארט ניו (1923-‏1929)
מזכיר הצי: אדווין דנבי (1923-‏1924), קרטיס וילבור (1924-‏1929)
מזכיר הפנים: יוברט וורק (1923-‏1928), רוי אוון וסט (1928-‏1929)
מזכיר החקלאות: הנרי קאנטוול וואלאס (1923-‏1924), הווארד מייסון גור (1924-‏1925), ויליאם מריון ז'רדן (1925-‏1929)
מזכיר המסחר: הרברט הובר (1923-‏1928), ויליאם וייטינג (1928-‏1929)
מזכיר העבודה: ג'יימס ג' דייוויס (1923–1929)
חברי הקבינט > בעלי תפקידים ברמת הקבינט

סגן הנשיא: צ'ארלס דוז (1925–1929)
החברה לפיתוח קיסריה

| --- | --- |

 תחום:  תכנון ערים ואזורים 
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  קיסריה 
 תקופת הפעילות:  1953–הווה (כ־71 שנים) 
 www.caesarea.com/he/
 
הסמליל הקודם של החברה לפיתוח קיסריה
סמליל החברה לנכסי קיסריה
החברה לפיתוח קיסריה היא הזרוע המבצעת של קרן רוטשילד קיסריה, ממשיכת דרכה הפילנתרופית של משפחת רוטשילד. זו החברה היחידה במדינת ישראל האמונה בין היתר גם על ניהול יישוב.
ההכנסות מדמי הארנונה של תושבי קיסריה מתחלקות בין המועצה האזורית חוף הכרמל לחברה לפיתוח קיסריה, זהו מודל ייחודי של חברה כלכלית המנהלת יישוב שאין לו תקדים במדינת ישראל.
הייעוד והחזון

ייעוד החברה לפיתוח קיסריה הוא לפעול להשבחת אדמות קיסריה, לפתח את פארק התעשייה ואת תחום התיירות והנופש. כזרוע הביצועית של קרן רוטשילד קיסריה מופקדת החברה על משימת צמצום הפערים החברתיים, באמצעות תמיכה משאבית בהשכלה הגבוהה ובפיתוח האחריות החברתית.
ערכי הליבה

היותה של החברה מודל ייחודי של חברה האמונה על ניהול יישוב חייב את החברה לפיתוח קיסריה לשרטט ולקבוע את ערכי הליבה. באתר החברה מפורטים ערכי הליבה של החברה: מחויבות להיסטוריה ולחזון קרן רוטשילד קיסריה חתירה ממוקדת לצמיחה ויעילות, יצירת תרבות של איכות ומצוינות ויצירת מחויבות העובדים לחזון החברה.
היסטוריה

בשנת 1952 הקימה פיק"א את החברה לפיתוח קיסריה. מטרות החברה העיקריות היו לרכוש ולהקנות זכויות בשטחי קיסריה ולפתח את אדמותיה. באוקטובר 1958 חתמו ממשלת ישראל והברון אדמונד ליאופולד דה רוטשילד על זיכרון דברים במסגרתו סוכם על פיתוח משותף של אדמות קיסריה באמצעות החברה. בזיכרון הדברים נקבעה תקופת ניסיון של שלוש שנים להפעלת משותפת של המקום שאחריה יחליטו הצדדים באם ברצונם להאריך את ההסכם. בינואר 1962, בתום תקופת הניסיון חתמו שר האוצר דאז, לוי אשכול (בשם ממשלת ישראל) והברון רוטשילד על הסכם לשיתוף פעולה. סוכם כי התשואות מפעילותה הכלכלית של החברה ישמשו לקידום ההשכלה הגבוהה בישראל. עוד סוכם כי 15 שנים ממועד החתימה על ההסכם יבחן מצב פיתוח קרקעות קיסריה והצדדים יחליטו באם להמשיך או להפסיק את פעילות החברה. ההסכם לשיתוף פעולה מינואר 1962 הוארך פעמיים נוספות: בשנת 1976 הוארך ההסכם ב-15 שנים נוספות וב־1989 האריך שמעון פרס שר האוצר דאז, את ההסכם בשלושים שנים נוספות עד לשנת 2022.
מבנה משפטי

החברה מוגדרת כ"חברה מעורבת", כהגדרתה בחוק החברות הממשלתיות, התשל"ה 1975 .משמעות ההגדרה היא כי מדובר ב"חברה שאינה חברה ממשלתית ואשר מחצית או פחות מכוח ההצבעה באספותיה הכלליות או הזכות למנות מחצית או פחות ממספר הדירקטורים שלה הם בידי המדינה". בראש החברה לפיתוח קיסריה מכהן מאז שנת 2009 מר מיכאל כרסטני כמנכ"ל החברה. החברה נתונה לביקורת ולפיקוח של מועצת נגידים שבה מכהנים 14 נציגים.
תחומי פעילות > פיתוח, בנייה, שימור ושחזור נמל קיסריה

החברה לפיתוח קיסריה במשותף עם משרד התיירות עסקו בשחזור ובהקמת הגן הלאומי בקיסריה. הגן הלאומי ישנה מצודה צלבנית, רחוב ביזנטי משוחזר, היפודרום רומי, בית כנסת עתיק, עשרות פסיפסים צבעונים, שובר גלים עתיק ותיאטרון. הנמל משלב תרבות, בילוי ופנאי ומתקיימים בו מיצגים אורקוליים, גלריות לאמנות בתי קפה ומסעדות. הנמל הוא מוקד תיירותי בינלאומי אותו פוקדים מאות אלפי מבקרים בשנה.
תחומי פעילות > מועדון הגולף קיסריה

מועדון הגולף הבינלאומי היחיד בישראל הוקם בשנת 1961 על ידי משפחת רוטשילד וב-2007 נבנה מחדש על ידי החברה לפיתוח קיסריה והותאם לסטנדרטים בינ"ל. את תכנון וחידוש מועדון הגולף עיצב פיט דאי, מגדולי אדריכלי הגולף כיום בעולם עם צוות מומחים מכל העולם שיצר מגרש בן 18 גומות, המארח תחרויות מקומיות ובינלאומיות. תוך שמירה קפדנית על ערכי הטבע והנוף.
תחומי פעילות > קהילה ותושבים

בקיסריה מתגוררים היום כ-1,700 בתי אב מתוכם כ-1,500 ילדים. במודל ייחודי, יוצא דופן וחסר תקדים של יישוב היחידי בארץ המנוהל על ידי חברה כלכלית - החברה לפיתוח קיסריה האמונה על מתן שירותים קהילתיים, על הפעלת מערכת החינוך, התרבות והספורט ביישוב ובתוכה על המרכז הקהילתי המשרת אוכלוסייה מגוונת ורב גילאית וממוקם בלב היישוב.
תחומי פעילות > פארק התעשייה והעסקים

פארק קיסריה לעסקים מתפרס על פני כ-3,500 דונם ממוקם סמוך לצירי תחבורה מרכזיים לחיפה ולת”א ומהווה את אזור התעשייה של היישוב קיסריה. בפארק פועלות היום מעל ל-200 חברות מתחומי ה-היי-טק, ביוטכנולוגיה, מכשור רפואי, טכנולוגיות מים, תעשייה מסורתית, ומרכזים לוגיסטיים מתקדמים.
פרויקטים

החברה לפיתוח קיסריה מובילה בשנים האחרונות מספר פרויקטים מרכזיים:
פרויקטים > פרויקט אור ים

קידום תוכנית בניין עיר ותוכניות לפיתוח שטח לרובע מגורים חדש (בנייה רוויה, צמודת קרקע ומסחר) בהיקף של 3,500 יחידות מגורים באור עקיבא.
החברה לפיתוח קיסריה צפויה להשקיע סך כולל של 500 מיליון ₪ בפיתוח מה שנראה כאחד ממתחמי המגורים הגדולים בישראל. הרובע יבנה על קרקעות בהיקף של 1060 דונם בדרום העיר אור עקיבא. לפי התכנון נפח השטחים הציבוריים יהווה לא פחות מ-60% מהרובע החדש.