הפגישה בלשכת הקאנצלר
הכינוס

כינוס הגאולייטרים והרייכסלייטרים של המפלגה היה אחד הפורומים היוקרתיים ביותר (אך חסרי החשיבות הממשית בכל זאת) בממשל הפנימי הכאוטי של גרמניה הנאצית, שבו תהליך קבלת החלטות אחיד או מדרג סמכות ברור לא היו בנמצא, והיטלר, מוקף בכמה מקורבים בכירים, הפריד ומשל ביעילות משתנה בין סוכנויות ופקידים מתחרים שתחומי אחריותם חפפו. הפגישה האמורה נקראה ב-9 בדצמבר 1941, ונועדה להתקיים בתחילה ב-10 בו. היא נדחתה פעמיים בו ביום, ל-12 בחודש. הפגישה נפתחה לבסוף בשעה ארבע אחר הצהריים ונסתיימה בשבע, ונערכה בחדר האוכל בחדריו הפרטיים של היטלר בלשכת הקאנצלר הישנה, ברחוב וילהלמשטראסה 77 בברלין. כחמישים או שישים איש היו אמורים לנכוח בפגישה, ראשי המחוזות וראשי הארגון של מפלגת השלטון. אין פרוטוקול של הוועידה, ולכן אין אפשרות לקבוע בוודאות מי נכח, אך כמעט ואין ספק שלצד היטלר נמצאו במקום גם היינריך הימלר, יוזף גבלס, מרטין בורמן, פיליפ בוהלר, אלפרד רוזנברג, הנס פרנק, ארתור גרייזר, פריץ ברכט, פריץ זאוקל, הינריך לוזה ואריך קוך. הרמן גרינג וריינהרד היידריך לא נכחו בוודאות.
התיעוד המקיף היחיד של הוועידה מצוי ביומנו של גבלס, שכתב על כך למחרת היום, ב-13 בדצמבר. לדברי גבלס, היטלר פתח בהבעת שמחה על פרוץ המלחמה בין יפן וארצות הברית, שסיפקה לו עילה להכריז בעצמו מלחמה נגד אמריקה ב-11 בחודש. היטלר הסביר כי מזה חודשים שרצה בכך, משום שבלעדי כן לא הייתה אפשרית לוחמת צוללות בלתי-מוגבלת נגד בריטניה והטבעת כל ספינה שנשאה אספקה אליה, אך דעת הקהל הגרמנית הייתה מגיבה באופן שלילי למלחמה בארצות הברית ללא עילה או צידוק מספקים. היטלר הוסיף ש"העימות במזרח אסיה נפל לחיקנו כמו מתנה" ושעתה, האינטרסים של 'הגזע הלבן' מול 'הגזע הצהוב' האסיאתי יצטרכו להיות מושעים' משום שהאינטרס הלאומי הגרמני קודם להם. לאחר מכן עבר להרצות על הנסיבות החמורות בחזית הסובייטית, ועל ההכרח להסיג את הצבא מסביבות מוסקבה, להגביל את המאמץ הצבאי בחורף בעיקר ללנינגרד ולסבסטופול, ולהתכונן למתקפה רבתי חדשה בקיץ 42' שתביא את הצבא הגרמני עד להרי אורל. כמו כן, הצהיר היטלר על אמונתו בגורל, ובכך שהכשלונות שספג הוורמאכט במזרח גם הם היו לטובה: מאחר שנקודת התורפה העיקרית הייתה קווי האספקה, הרי שניצחון במוסקבה היה מאריך את אותם קווים במאות קילומטרים וגורר סיכון חמור עוד יותר. לאחר מכן עבר לסקירת המתרחש בצפון אפריקה, תוך שהוא מותח ביקורת חריפה על האיטלקים, אותם ראה כבעלי-ברית עלובים שביצעו שגיאות צבאיות חמורות. בנוסף, אמר לגאולייטרים שיש לשמר את המוראל הלאומי גם באמצעות מיזמי רווחה נרחבים, ושהכלכלה הגרמנית צריכה לנצל את שבויי המלחמה ואזרחי השטחים שנכבשו בתור עבדים. היטלר התווה, בקווים כלליים, תוכנית לשיקום ול"סדר חדש" לאחר המלחמה (להערכתו, בסוף המערכה הייתה גרמניה צפויה להיות בחוב של עד כ-300 מיליארד רייכסמארק) שנועדה להתבסס על ביזה ושעבוד נרחבים. מרחבי ברית המועצות האירופית נועדו להיות "הודו שלנו" ולעבור קולוניזציה מלאה בידי העמים הנורדיים בתוך שלושה-ארבעה דורות; אירופה משופרת ומחודשת, כקהילייה אורגנית, נועדה לקום לאחר המלחמה בהנהגת גרמניה. היטלר תהה גם אודות שאלת הכנסייה בעתיד, תוך שהוא מעיר כי ישנו ניגוד בסיסי בין השקפת הנצרות להשקפה ההירואית הגרמאנית, כי אומץ ליבם של היפנים ושל הצבא האדום מוכיח כי אין צורך בנצרות כדי להיות לוחם אמיץ הנכון להקרבה, ומהרהר אודות האפשרות שהנאציזם יהווה מעין דת חלופית. הוא חתם את דבריו, לפי גבלס, בכך שאין סיבה לדאגה על אף הנסיבות הקשות, ושהם שולטים במצב.
במרוצת דיווחו של גבלס ישנו גם קטע קצר (שמונה שורות, בטקסט המקור, מתוך כשישה עמודים) אודות אמירותיו של היטלר לגבי היהודים:
”בנוגע לשאלה היהודית, הפיהרר נחוש לנקות את השולחן. הוא ניבא ליהודים [הכוונה היא לאמירתו ברייכסטאג ב-30 בינואר 1939 שאם "יהדות הממון הבינלאומית תגרור שוב את העמים למלחמה, התוצאה תהיה השמדת הגזע היהודי באירופה"] שאם יביאו מלחמה עולמית נוספת, הם יושמדו. לא היו אלה מילים לריק. מלחמת העולם מתרחשת, ועל כן השמדת היהדות חייבת להתרחש אף היא. יש להתייחס לכך ללא שום רגשנות. אל לנו לחוש כלפי היהודים שום רחמים, אלא רק כלפי עמנו הגרמני. כשם שהעם הגרמני הקריב 160,000 חיים בחזית המזרחית, כך שומה עתה על מחוללי הסכסוך העקוב מדם לשלם בחייהם.”