stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחוב השוהדא

| --- | --- |
חנויות סגורות ברחוב
חנויות סגורות ברחוב
 מידע כללי
 אורך:  2 ק"מ
 מיקום
 עיר:  חברון
 שכונה:  העיר העתיקה של חברון
 
 
מפה שהכין קונרד שיק בשנת 1888, בה מסומן תוואי רחוב השוהדא
חיילי צה"ל אוכפים עוצר בשוק שברחוב השוהדא ב-1969
חייל צה"ל בכניסה לרחוב ב-2012
רחוב השוהדא עם חנויות פלסטיניות סגורות בשנת 2010
חסימה של רחוב צדדי המוביל לקסבה של חברון, בשנת 2013
רחוב השוהדא (בערבית: شارع الشهداء, "שארע א-שהדאא'" שמשמעו "רחוב השהידים"), הוא רחוב ראשי בעיר העתיקה של חברון, המוביל אל מערת המכפלה וממנה. החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, במסגרת היישוב היהודי בעיר, אוכלסו ביהודים מספר נקודות התיישבות לאורך הרחוב, בהן בית הדסה ובית שניאורסון, והוא קיבל גם את הכינוי רחוב דוד המלך.
בעקבות טבח מערת המכפלה בפברואר 1994, סגרה מדינת ישראל את הרחוב לתנועת פלסטינים, וסגרה את השוק הסיטונאי המרכזי של אזור חברון, את תחנת האוטובוסים המרכזית ואת החנויות הערביות שהיו פתוחות אליו. ב-1997, בהתאם להסכם חברון, נפתח הרחוב מחדש לתנועת כלי רכב פלסטיניים. לאחר האינתיפאדה השנייה נסגר בשנית רובו של הרחוב לתנועת פלסטינים. הדרישה לפתוח את בתי העסק ברחוב עולה לעיתים קרובות במסגרת דיונים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

רחוב השוהדא הוא דרך ראשית השוכנת בדרום העיר העתיקה של חברון, ובעבר היה בשולי השטח הבנוי העתיק של העיר. הוא הוביל למרכז העיר, ובנוסף לשוק סיטונאי גדול, היו לאורכו שווקים נוספים, חלקם ברחובות המובילים אליו, בהם "שוק הגמלים" ושוק "באב אל-ח'אן". מצדו השני ממוקמים בתי הקברות של העיר - בית קברות מוסלמי ולידו בית קברות יהודי. לאורך הרחוב היו מספר אתרים של היישוב היהודי העתיק בחברון, כגון בית הדסה, בית חסון, בית קסטל, בית רומנו, והרובע היהודי העתיק ובו בית הכנסת העתיק "אברהם אבינו" שנבנה בשנת 1540.
החל מסוף המאה ה-19 שימש הרחוב כשוק מרכזי לאזור חברון. בתקופה זו הייתה חברון וסביבתה חקלאית ברובה, ורוב תושבי העיר היו פלאחים. האקלים הנוח ושפע מקורות המים הפך את האזור למרכז חקלאי. סוחרים מירושלים ובית לחם היו מגיעים לשוק לרכוש סחורה לשיווק סיטונאי. בתקופת השלטון הירדני נבנתה בו תחנה מרכזית ממנה היו יוצאים אוטובוסים גם לנסיעות בינלאומיות לירדן וערב הסעודית. בנוסף נבנה מבנה חדש לשוק הסיטונאי, וכן הוקמה בו תחנת משטרה.
היסטוריה > מגורי מתנחלים לאורך הרחוב

לאחר מלחמת ששת הימים, החל מאמצע שנות השבעים, ובעקבות יישוב הדרגתי של מספר מבנים ברחוב בידי ישראלים, הוא קיבל גם את השם "רחוב דוד המלך".
האירוע אשר קיבע את מגורי המתנחלים לאורך הרחוב היה רציחתם של שישה תלמידי הישיבה ברחוב, ב-2 במאי 1980, בעקבותיו קיבלה ממשלת ישראל מספר החלטות, בין השאר על התנחלות בלב העיר חברון, וכן התרת המגורים בבית הדסה. בין השאר החלה מדינת ישראל לפנות את תושבי הרחוב הפלסטינים, לעיתים תוך מתן פיצויים. מאז והלאה גדל מספר המתנחלים לאורך הרחוב בקצב סדיר.
ביולי 1983 הוקמה ועדה בראשות פליאה אלבק במטרה להפקיע את המבנים ולפנות את התושבים הפלסטינים מן הרחוב. באותה חודש גם החלו הגבלות על תנועתם ברחוב. השוק והתחנה המרכזית נסגרו לראשונה בצו צבאי. בינואר 1984 הובאה לממשלה הצעת החלטה להפקיע חלקים משטח הרחוב ולהקים בהם שכונה יהודית, על פי תוכנית בנייה מקיפה שהכין משרד השיכון. בפברואר 1984 התקבלה בכנסת הצעה לסדר היום הקוראת להימנע מהמהלך, בטענה שהמהלך ירחיב את מעגל האלימות. באוגוסט 1984, כחלק מהקמת שכונת אדמות ישי בתל רומיידה, הודיע אליקים העצני על תוכנית להתיישבות בתחנה המרכזית ברחוב השוהדא, מאחר שהייתה רכוש ממשלתי ירדני ועברה לחזקת הממונה על הרכוש הממשלתי.
היסטוריה > מאז הטבח במערת המכפלה ועד ימינו

בפברואר 1994 רצח ברוך גולדשטיין, רופא יהודי תושב קריית ארבע הסמוכה לחברון, 29 מתפללים מוסלמים במערת המכפלה, באירוע שנודע כטבח מערת המכפלה. בעקבות האירוע סגרה ממשלת ישראל את החנויות הפלסטיניות ברחוב, ואסרה על תנועת כלי רכב פלסטינים ברחוב, לטענת הממשלה נעשה הדבר כדי למנוע חיכוך. בסך הכל סגר צה"ל 304 חנויות, משרדים, תחנות דלק ומחסנים. התחנה המרכזית הפכה לבסיס צבאי.
בינואר 1997 חתמו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת על הסכם חברון, במסגרתו נפתח הרחוב מחדש לתנועת פלסטינים. בפברואר 1997 יושם ההסכם, והרחוב נפתח חלקית שוב לתושבים הפלסטינים.
היסטוריה > מאז הטבח במערת המכפלה ועד ימינו > מגבלות תנועה על הפלסטינים

החל מראשית האינתיפאדה השנייה בשלהי שנת 2000, נסגר חלק של הרחוב הסמוך למערת המכפלה, ולעיתים אף מבואות הסמוכים אליו, לתנועת פלסטינים. מגבלות אלה אינן חלות על היהודים המתגוררים באזור או המבקרים בו. החל משנת 2001 חסם הצבא בהדרגה את כל הכניסות לבתיהם של תושבים פלסטינים לאורך הרחוב, בין השאר באמצעות ריתוך דלתות. באפריל 2007, דיווח עיתון הארץ כי מעולם לא הוצא צו כחוק המורה על סגירת הרחוב. במקביל נסגרו 97% מהעיר חברון - הן בשטח H1 והן בשטח H2 - לכניסת ישראלים.
בנובמבר 2004 פנתה האגודה לזכויות האזרח ליועץ המשפטי לממשלה ודרשה לבטל ולהסיר את המגבלות על תנועת פלסטינים לאורך הרחוב. בדצמבר 2004 הגישו עיריית חברון ועותרים נוספים עתירה לבג"ץ, בדרישה דומה. בתגובת המדינה בנובמבר 2005 הוצגה לראשונה "התוכנית להגנת היישוב היהודי בחברון". בתוכנית הצהירה לראשונה מדינת ישראל על הגבלות התנועה ברחוב, לפיה יורשו הולכי רגל פלסטינים לנוע ברחוב, אך הדבר טרם יושם והרחוב עודנו סגור למעבר הולכי רגל פלסטינים ולפעילות עסקית פלסטינית. עוד הגדירה התוכנית את שטח היישוב היהודי כשטח צבאי סגור שהכניסה אליו מותרת לאזרחים ישראלים בלבד. כן נאסרה תנועת כלי רכב פלסטינים ברחובות סמוכים. כתוצאה מכך, נאלצים חלק מתושבי רחוב השוהדא הפלסטינים לצאת מבתיהם תוך מעבר על גגות הבתים הסמוכים, שכן נאסר עליהם לצאת לרחוב, והכניסות לבתיהם שברחוב נאטמו.
ב-23 בספטמבר 2015 הרגו חיילי צה"ל את הדיל אל-השלמון, פלסטינית בת 18 שלטענתם ניסתה לדקור חייל. על פי עדויות היא לא החזיקה כל חפץ חד וגם בתיקה לא התגלו חפצים חשודים. תחקיר שערך צה"ל העלה כי החיילים באירוע היו יכולים לעצור את הצעירה מבלי להרוג אותה, אך הוחלט שלא לנקוט בצעדים נגד החיילים.
פיגועים לאורך הרחוב

ב-2 ביולי 1983 נרצח תלמיד ישיבת שבי חברון, אשר אהרן גרוס, בכיכר שנושאת היום את שמו ברחוב. הוא נאסף על ידי תושב ערבי, עזוז אבו סנאנה, שחשב שזהו בנו והביא אותו לבית החולים הפלסטיני עאליה בחברון. כשראו צוות בית החולים את ציציותיו סירבו לקלוט אותו, והוא מת מפצעיו. גופתו נלקחה על ידי פלסטיני לביתו בכוונה להעלימה, אך הוא נתפס בידי כוחות הביטחון. בתגובה לרצח שרפו מתנחלים מספר חנויות בשוק.
ב-30 בספטמבר 1988 הותקף הרב משה לוינגר באבנים כשעבר ברחוב. בתגובה ירה באקדחו, הרג את קאיד חסן סאלח, סוחר נעליים, ופצע את איברהים באלי. בתום משפט שנמשך כשנתיים נחתמה עסקת טיעון במסגרתה הורשע בגרימת מוות ברשלנות.
ב-26 במרץ 2001 רצח צלף פלסטיני משכונת אבו סנינה את הפעוטה שלהבת פס, בכניסה לשכונת אברהם אבינו הצמודה לרחוב. מספר ימים אחר כך פרצו מתנחלים אל השוק הסיטונאי הנטוש ושרפו כמה חנויות. בהמשך החל קבלן מטעם היישוב היהודי לשפץ את החנויות שניזוקו, וניתן אישור לקיום קייטנה במבנה. מאז משמש המקום לצורכי חינוך.
ב-26 ביולי 2002, נרצח חייל צה"ל תושב היישוב היהודי בעיר, שמאי אלעזר ליבוביץ, בפיגוע הירי בצומת זיף בדרום הר חברון. בהלווייתו פרצו עימותים קשים בין יהודים וערבים, בהם נדקרו עוברי אורח, נפרצו חנויות, נשרף בית מגורים ועוד. במהלך האירועים נהרגה מירי נערה פלסטינית, בת 14, ניבין ג'מג'ום, ונפצעו עשרות, ביניהם שוטרים.
ב-23 בספטמבר 2002 נרצח בפיגוע ירי שלמה יצחק שפירא. ב-17 במאי 2003 נרצחו ברחוב זה גדי ודינה לוי בפיגוע התאבדות.
בדצמבר 2014 הוצת "חסם שוטר", אחד משערי הכניסה לרחוב המאוישים בכוחות צה"ל ומג"ב. בעקבות זאת נסגר המעבר לתנועת פלסטינים למשך מספר שבועות.
פעילויות מחאה לפתיחת הרחוב

מדי שנה נערכת בחברון הפגנה כדי לקרוא לפתיחה מחדש של הרחוב לפלסטינים. ב-25 בפברואר 2010, במלאת יום השנה לטבח במערת המכפלה ב-1994, ארגנה הקבוצה הפלסטינית "נוער נגד התנחלויות" (شباب ضد المستوطنات) את ההפגנה הראשונה של מה שעתיד להיות "הפגנת 'פתחו את רחוב השוהדא' (Open Shuhada Street) השנתית". ההפגנות מתקיימות בהשתתפות פלסטינים ממגוון מפלגות פוליטיות, ואליהם מצטרפים פעילים ישראלים ובינלאומיים.
הערות שוליים

1 2  עמוס הראל,עקיבא אלדר, קצין יבדוק סגירת רחוב השוהדא בחברון מאז שנת 2000 ללא צו, באתר הארץ, 18 באפריל 2007
↑  מנשה מני, על הישוב בחברון, הארץ, 31 במרץ 1924
↑  קבוצה ראשונה מהגדה תצא למכה, מעריב, 19 בינואר 1970
↑  גבי קסלר, משפחת חירבאווי תפוצה ב־750 אלף שקל על הריסת ביתה בחברון, מעריב, 18 בנובמבר 1980
↑  ישראל סגל, איך להשתלט על הרובע היהודי בחברון: דיון סגור, כותרת ראשית, 20 ביולי 1983
↑  רק המתנחלים נעים בחופשיות בחברון, דבר, 18 ביולי 1983
↑  אילן כפיר, שמיר מכנס התייעצות על הרחבת הישוב היהודי בחברון, מעריב, 16 בינואר 1984
↑  קריה יהודית בחברון תרחיב מעגל האלימות, מעריב, 2 בפברואר 1984
↑  אריה בנדר, העצני: ההתנחלות הבאה - בתחנה המרכזית בחברון, מעריב, 10 באוגוסט 1984
↑  זליכה מוהתאסב, "אסור לי לצאת מהבית לרחוב": החיים ברחוב השוהדא בחברון, באתר "שיחה מקומית", 25 בפברואר 2015
↑  ערפאת ונתניהו נפגשו - אך לא הצליחו לסיים את ניסוח ההסכם, באתר גלובס, 6 בינואר 1997
↑  המתנחלים בחברון מאיימים למנוע את פתיחת רחוב השוהדא לפלשתינים, באתר גלובס, 3 בפברואר 1997
↑  בג"ץ 11235/04
↑  עיר רפאים - מדיניות ההפרדה הישראלית ודחיקת רגליהם של פלסטינים ממרכז חברון, בצלם, מאי 2007
↑  על גגות חברון באתר בצלם
↑  הוראות בלתי חוקיות מנעו תנועת פלסטינים ברחוב השוהדא בחברון במשך 6 שנים באתר האגודה לזכויות האזרח בישראל
↑  גילי כהן וג'קי חורי, צה"ל: פלסטינית נורתה כשניסתה לדקור חייל בחברון, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2015
↑   גילי כהן, תחקיר צה"ל: ניתן היה לעצור ולא להרוג את הפלסטינית שנורתה במחסום בחברון, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2015
↑  דני רובינשטיין, ראשי קרית־ארבע: להטיל עונש מוות על רוצחי גרוס, דבר, 21 בנובמבר 1983
↑  אשר אהרון הי"ד, באתר היישוב היהודי בחברון
↑  נחום ברנע, נרצח כיהודי מת כערבי ־ דו־קיום בחברון, כותרת ראשית, 13 ביולי 1983
↑  המפכ"ל: המלצנו להעמיד לדין את הרב משה לוינגר על הריגת אדם, מעריב, 23 בנובמבר 1988
↑  ברוך מאירי, הרב לוינגר נדון לשנת מאסר מתוכה 5 חודשים בפועל, מעריב, 2 במאי 1990
↑  התפרעויות בהלוויית התינוקת בחברון; הרב ליאור: שלהבת הציתה את האש, באתר גלובס, 1 באפריל 2001
פליקס פריש ואבישי בן חיים, שלהבת פס הובאה למנוחות בחברון, באתר ynet, 1 באפריל 2001
↑  מירון רפופורט, עיר רפאים, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2005
↑  אלימות ופחד בחברון, באתר הארץ, 30 ביולי 2002
חגי מטר, איך נעשיתי מעורב בפרשת הרצח של ילדה בת 14, באתר "שיחה מקומית", 7 במאי 2014
↑  אפרת וייס ופליקס פריש, אב נהרג ושלושה ילדיו נפצעו בפיגוע ירי בחברון, באתר ynet, 24 בספטמבר 2002
↑  אפרת וייס, בעל ואשה נהרגו בפיגוע התאבדות בחברון, באתר ynet, 18 במאי 2003
↑  ג'אסט ויז'ן, בצעד של ענישה קולקטיבית נסגר המחסום בכניסה לרחוב השוהדא, באתר "שיחה מקומית", 3 בדצמבר 2014
↑  חגי מטר, מאות בהפגנת השמאל הפלסטיני והישראלי לפתיחת רחוב השוהדא, באתר "שיחה מקומית", 24 בפברואר 2017
↑  אורן זיו וחגי מטר, מאות הפגינו בחברון בדרישה לפתוח את רחוב השוהדא, באתר "שיחה מקומית", 22 בפברואר 2019
הפגנה למען פתיחת הרחוב ב-2010
רבי מיוחס

רבי מיוחס בן אליהו הוא פרשן קדמון למקרא, מחכמי יוון.
רבי מיוחס בן אליהו חיבר פירוש מקיף על חמישה חומשי תורה ועל ספר איוב ודברי הימים.
משערים שחי ביוון, שכן פירושו משלב מילים לועזיות ביוונית ומזכיר ערים יווניות. על זמנו חלוקות הדעות: יש המקדימים למחצית השנייה של המאה ה-12, מאחר שהפרשן המאוחר ביותר המוזכר בדבריו הוא אבן עזרא. ויש המאחרים למאה ה-15, מכיוון שהוא מוזכר לראשונה על ידי רבי אליהו מזרחי.
משערים כי הוא אבי משפחת מיוחס מיוון וטורקיה.
פירושיו למקרא נדפסו על ידי מהדירים שונים במאתיים השנים האחרונות, על פי כתב יד יחיד משנת ה'רכ"ט (1469) שנמצא במוזיאון הבריטי בלונדון.
הפירושים משלבים פשט ודרש והלכות מן התורה שבעל פה, וכן כללים מילוניים. בין השאר מציין ר' מיוחס לספר דקדוק שכתב בשם "ספר המידות", שאינו מצוי כיום.
לקריאה נוספת

הרב חיים דוב שעוועל, מבוא לפירוש רבי מיוחס על ספר איוב, עמ' ג-ז.
אליעזר שלוסברג, כללים מילוניים-פרשניים בביאוריו של ר' מיוחס ב"ר אליהו למקרא, סיני קטו עמ' מב-נו.
יהושפט נבו, יחסי פשט ודרש בפירושו של ר' מיוחס ב"ר אליהו לתורה, סיני קיז עמ' קי-קכג.
גרשון ברין, עם הופעת הפירוש לספר ויקרא של ר' מיוחס ב"ר אליהו, סיני קמ (תשס"ז), עמ' קכה-קלב.
הנ״ל, שימושי ר' מיוחס ב"ר אליהו בכללי הפרשנות שנוסחו בלשון "דרך המקרא", בית מקרא, נח (תשע"ג), עמ' 154 - 167
הרב ד"ר יחיאל מיכל כ"ץ רבינו מיוחס בן אליהו פירוש על ספר דברים מוסד הרב קוק (1968)
הערות שוליים

↑  ויקרא יא, לח; במדבר ז, טז; דברים א, מו.
↑  ירושלים בין החומות, עמ' 32.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265332805171  ISNI: 0000 0000 6699 6809  LCCN: n88602919  VIAF: 11418133   WorldCat (עם VIAF): 11418133
רוז לוגה

רוז לוגה (בצרפתית: Rose Loga; נולדה ב-27 ביולי 2002) היא אתלטית צרפתייה, זוכת מדליית ארד באליפות אירופה (רומא 2024) ביידוי פטיש.
ביוגרפיה > 2021 > סגנית אלופת אירופה עד גיל 20

באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכתה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 67.70 מטר.
ביוגרפיה > 2021 > סגנית אלופת עולם עד גיל 20

באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בניירובי שבקניה באוגוסט זכתה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 67.11 מטר.
ביוגרפיה > 2022

באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיימה במקום 20 ביידוי פטיש בתוצאה של 66.27 מטר.
ביוגרפיה > 2023

באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום 24 ביידוי פטיש בתוצאה של 67.95 מטר.
ביוגרפיה > 2024 > מדליית ארד באליפות אירופה

באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכתה במדליית ארד ביידוי פטיש בשיא אישי חדש של 72.68 מטר, אחרי שרה פאנטיני מאיטליה (74.18 מטר) ואניטה ולודרצ'יק מפולין (72.92 מטר).
שיאים אישיים

יידוי פטיש: 72.68 מטר (2024)
רוג'רס מורטון

רוג'רס קלארק באלארד מורטון (באנגלית: Rogers Clark Ballard Morton;‏ 19 בספטמבר 1914 – 19 באפריל 1979) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר הפנים וכמזכיר המסחר של ארצות הברית בתקופת כהונתם של הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד, בהתאמה. הוא גם כיהן כחבר הבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מרילנד.
על אף שנולד בלואיוויל שבקנטקי, עבר מורטון להתגורר בחווה בחוף המזרחי של מרילנד בשנות החמישים המוקדמות. ב-1962 הוא נבחר לבית הנבחרים, ושם צבר רקורד סביבתני. מורטון התלוצץ על כך שראשי התיבות של שמותיו האמצעיים שלו מסמלים את השם "מפרץ צ'ספיק". בשנת 1968, מורטון שיחק תפקיד מרכזי במסע הבחירות של ריצ'רד ניקסון לנשיאות, ונבחר על ידיו ב-1969 לשמש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1970, מורטון נחשב ליריב ראוי לסנאטור ג'וזף טידינגס בקרב על מושבו בסנאט ממרילנד, אבל הוא בחר במקום זאת לעמוד בראשות הוועדה הרפובליקנית הלאומית. ב-1971 מינה אותו הנשיא ניקסון למזכיר הפנים, ובמהלך כהונתו פיקח על בניית מערכת קו צינור הנפט טראנס-אלסקה וכן על משבר האנרגיה העולמי. מורטון היה האדם היחיד מהחוף המזרחי לכהן כראש מחלקת הפנים של ארצות הברית במאה ה-20.
בעקבות התפטרותו של ניקסון עקב פרשת ווטרגייט, המשיך מורטון בתפקידו בממשלו של ג'רלד פורד עד 1975, עת היה מועמד למזכיר המסחר. מאפריל עד אוגוסט 1976, מורטון שימש כמנהל מסע הבחירות של פורד בבחירות לנשיאות 1976. מורטון פרש מהפוליטיקה של ארצות הברית בעקבות תבוסתו בבחירות של פורד. שלוש שנים מאוחר יותר, הוא נפטר ממחלת הסרטן בביתו באיסטון על החוף המזרחי של מרילנד.
קורות חייו

מורטון נולד בלואיוויל, בנם של הרופא דייוויד קלארק מורטון, ורעייתו, מרי האריס באלארד מורטון (1884-1927), שהתפרנסה מעסקי קמח. למורטון קשר משפחתי לג'ורג' רוג'רס קלארק (אנ'), קצין צבא ששירת במלחמת העצמאות של ארצות הברית. למורטון עוד שני אחים; אחיו ת'רוסטון מורטון (אנ') היה גם בעל קריירה פוליטית, כיהן כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית בשנים 1959–1961 וכן ייצג את קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית ולאחר מכן בסנאט של ארצות הברית.
מורטון רכש את חינוכו המוקדם מ"בית הספר וודברי פוסט" סמוך לעיירה אורנג' שבוירג'יניה, ובשנת 1937 סיים את חוק לימודיו באוניברסיטת ייל, שם היה חבר באחוות דלתא קאפה אפסילון. בדומה לאביו, מורטון עבד כדי להיות רופא ונכנס לקולג' אוניברסיטת קולומביה לרופאים וכירורגים. עם זאת, הוא נשר משם לאחר שנה אחת. ב-1939 התחתן מורטון עם אנה ג'ונס. היו להם שני ילדים, דייוויד קלארק ואן מורטון.
ב-1938 הוזמן מורטון לצי ארצות הברית, אך שירת למשך זמן קצר בשל בעיות בגבו. לאחר מכן הוא נכנס לעסקי הקמח המשפחתיים שלו, "באלארד ובאלארד" ("Ballard & Ballard"). בשנת 1941, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס מורטון לחיל התותחנים המשוריין של צבא ארצות הברית כטוראי ושירת שם בזירה האירופית. הוא עזב את הצבא בדרגת קפטן ב-1945.
לאחר המלחמה חזר מורטון לעסק המשפחתי, שם כיהן כנשיא בשנים 1947-1951. בשנת 1952 התמזג העסק לחברת הקמח פילסבורי, שם מונה מורטון למנהל וחבר מועצת המנהלים למספר שנים.
בקונגרס

בשנת 1947, מורטון השקיע זמן רב בעזרה לאחיו ת'רוסטון במסע בחירתו המוצלח לבית הנבחרים של ארצות הברית בקנטקי. לאחר החשיפה הראשונית לפוליטיקה, מורטון עבר לחוף המזרחי של מרילנד בתחילת שנות החמישים, שם הקים חוות בקר המשתרעת על 1,400 דונם (5.7 קילומטר רבוע) לאורך נהר ואי שבמחוז טלבוט. ב-1962, החליט מורטון להתמודד מול נציג מחוז הקונגרס הראשון של מרילנד בבית הנבחרים המכהן, תומאס פרנסיס ג'ונסון הדמוקרט. ג'ונסון, שהִתְנוֹדֵד משערורייה פוליטית, הפסיד למורטון בבחירות הכלליות. מורטון זכה לשבחים על כך שלא הפך את הצרות המשפטיות של ג'ונסון לסוגיית הקמפיין העיקרית שלו.
מורטון נבחר מחדש לקונגרס של ארצות הברית ארבע פעמים נוספות, ושם כיהן מ-1963 עד 1971. בקונגרס התעסק בחקיקה סביבתנית - הוא התעסק בשימור מפרץ צ'ספיק, ובחוקים המפחיתים את אילוח המפרץ. כמו כן, הוא פעל להקמת פארק לאומי באי אסאטיג. בנוגע לזכויות האזרח, מורטון הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1964, אך נגד חוק זכויות האזרח מ-1968.
במהלך כינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1968, מורטון שימש כעוזרו של המועמד לנשיאות ריצ'רד ניקסון. מורטון גם הזמין את ספירו אגניו, אז מושל מרילנד והמועמד לסגן הנשיא לנאום.
בשל תפקיד המפתח שלו במסע הבחירות של ניקסון, מורטון היה צפוי להתמנות למזכיר הפנים של ארצות הברית בשנת 1969. עם זאת, הוא הועבר לתפקיד לטובת אדם ממערב ארצות הברית. הוא נחשב גם למי שעתיד להיות עמיתו למרוץ של ניקסון בבחירות לנשיאות 1972 במקומו של אגניו, מה שלא קרה. בינואר 1969, כדי להכיר תודה למאמציו, מינה ניקסון את מורטון ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית. לאחר מכן קידם אותו ניקסון לקבינט של ארצות הברית - קידום חסר תקדים, שהאריך ימים גם בממשלו של ג'רלד פורד.
בחירות 1970 לסנאט

בשנת 1969, לקראת בחירות 1970 לסנאט של ארצות הברית, מורטון נחשב לאחד המועמדים הפוטנציאליים שיאתגרו את הסנאטור הדמוקרטי המכהן ממרילנד, ג'וזף טידינגס. מורטון התעניין במועמדות הרפובליקנית למושב השני של מרילנד בסנאט בבחירות 1968, אך נסוג מהעניין לטובת צ'ארלס מתיאס כדי למנוע קרב בבחירות במקדימות.
עוד שוער כי רצונו של מורטון להיבחר למושבו של טידינגס גדל לאחר פרסום מאמר מערכת בעיתון "בולטימור סאן" שקרא לו לאתגר את טידינגס. מקורות בממשל של סגן הנשיא ספירו אגניו, שהיה מושל מרילנד לשעבר, העירו כי מורטון יהיה מועמד רציני בבחירות. כאשר מורטון הצהיר כי הוא יפרסם הודעה חשובה עם הנשיא ניקסון בדצמבר 1969, נראה היה כמעט בוודאות באותו זמן כי בהודעה זו יצהיר על התמודדותו.
עם זאת, הרפובליקנים ברחבי הארץ היו מודאגים כי מורטון, שזה עתה מונה ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית בינואר 1969, יתפטר במהלך עונת הבחירות כדי להתמקד בהתמודדות מול טידינגס. הנשיא ניקסון התייחס לדאגותיהם, ועודד את מורטון להישאר יושב ראש הוועדה. ב-16 בדצמבר 1969, עם ניקסון לצדו, הודיע מורטון כי הוועדה הרפובליקנית הלאומית נמצאת בראש סדר העדיפויות שלו, וכי הוא לא יתמודד מול טידינגס. מורטון גם העניק את מלוא תמיכתו במועמד ג'ון גלן ביל הבן, חבר טרי בסנאט של ממרילנד.
החלטתו של מורטון לא להתמודד מול טידינגס הדאיגה תחילה את הרפובליקנים במרילנד, שראו במורטון כאחד המועמדים הטובים ביותר שלהם. רפובליקנים אחרים החלו גם להפחית בערכו של טידינגס עקב העושר והפופולריות שלו באזורים העירוניים הצפופים של מחוז מונטגומרי והעיר בולטימור. עם זאת, למרות החששות הראשוניים של הרפובליקנים, ג'ון גלן ביל הבן הביס את טידינגס ב-3 בנובמבר 1970, בהפרש של יותר מ-30,000 קולות.
מזכיר הפנים

מורטון המשיך לכהן בבית הנבחרים וכיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית עד 1971, עת הוא מונה למזכיר הפנים של ארצות הברית בידי הנשיא ניקסון. מינויו אושר פה אחד על ידי ועדת המשנה של הסנאט לענייני פנים, אם כי הועלו כמה חששות לגבי הרקורד הסביבתני של מורטון על ידי פיליפ ברי, אז נשיא מועדון סיירה. קודמו של מורטון, וולטר ג'וזף היקל, נבחר להמשיך את תפקידו כמזכיר הפנים ב-1969, אך ניקסון החליט לחזור בו בעקבות ביקורתו של היקל על מדיניות הבית הלבן. מורטון היה האדם היחיד מהחוף המזרחי לכהן כמזכיר הפנים במאה ה-20.
עם קבלת תפקידו של מזכיר הפנים, הבטיח מורטון שהוא יפעל "לטהר את הסביבה". למרות זאת, ככל שכהונתו חלפה, הוא היה מבודד בהדרגה מן ההליכים של הבית הלבן ואיבד כמה מהחטיבות המרכזיות למחלקות אחרות. במהלך משבר האנרגיה העולמי ב-1973, למשל, הועברו חטיבות הנפט והגז הטבעי למחלקה למוכנות בשעת חירום. יתר על כן, אף על פי שמורטון היה זה שהודיע על בניית מערכת קו צינור הנפט טראנס-אלסקה, הועלו השערות כי לא מילא תפקיד מרכזי בקביעת התוואי שלו. ב-1 באוגוסט 1974 אישר מורטון את הקמת הפארק המדברי המדינתי אנזה-בורגו.
כשעזב את תפקידו ב-1975, הופנתה ביקורת נוספת כלפי למורטון על פיקוחו החלקי על מחלקת הפנים של ארצות הברית. הוא גם זכה לביקורת על היעדר המרץ הדרוש כדי לשמש כראש מחלקה בקבינט, ועל כך שלא ראה דרך ליצירת מחלקה חדשה וחזקה יותר, שתחזיר את מחלקת הפנים למקומה.
בממשל של ג'רלד פורד > מזכיר המסחר

לאחר התפטרותו של הנשיא ניקסון בעקבות פרשת ווטרגייט, המשיך מורטון בתפקידו כמזכיר הפנים בממשלו של הנשיא ג'רלד פורד. במרץ 1975, בהיותו עדיין ראש מחלקת הפנים, היה מורטון המועמד של הנשיא פורד לתפקיד מזכיר המסחר של ארצות הברית. פורד ציין את ניסיונו העסקי הנרחב של מורטון כגורם העיקרי לבחירתו, והביע תקווה כי מורטון יוכל "לעודד עסקים אמריקאיים להרחיב את פיתוח האנרגיה ואת מאמצי השימור".
בממשל של ג'רלד פורד > יועץ לנשיא

בינואר 1976, הודיע פורד כי מורטון עתיד להתפטר מתפקידו כמזכיר המסחר ובמקום זאת לשמש כיועץ לנשיא ארצות הברית ברמת קבינט. תפקידו החדש של מורטון היה לייעץ לנשיא במדיניות הפנים והכלכלה. תפקידיו של מורטון טשטשו את ההפרדה שבין תפקידיו הציבוריים ותפקידיו הפוליטיים, וגרמו למחלוקת על כך שמורטון צריך לחלק את זמנו בין הבית הלבן למסע הבחירות של פורד, וכן נשאלה השאלה האם משכורתו תשולם בידי משלמי המיסים או שמא בידי ועדת הבחירות של פורד. בהצהרה, מורטון אמר "אתם לא יכולים להפריד בין הממשלה לפוליטיקה", וכי יש לאפשר לנציגי הנשיא להציע ייעוץ פוליטי.
בממשל של ג'רלד פורד > הבחירות לנשיאות 1976

באפריל 1976 מונה מורטון למנהל הקמפיין של הנשיא פורד לקראת הבחירות לנשיאות באותה השנה. הוא החליף את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר בו קאלווי מג'ורג'יה, שנאלץ להתפטר בעקבות טענות בדבר שימוש לא ראוי בסמכות בעת שהיה מזכיר הצבא. מורטון ניהל את הקמפיין של פורד עד ה-25 באוגוסט 1976, כאשר הוא מונה ליושב ראש ועדת היגוי והוחלף בידי ג'יימס בייקר מיוסטון שבטקסס. ההורדה בתפקיד של מורטון הייתה לבקשתו. הוא אמר שהוא כבר לא רצה לשאת באחריות ובמחויבות של יושב ראש".
מותו

מורטון אובחן כחולה בסרטן הערמונית ב-1973, אך אמר שהמחלה נמצאת בשלב מוקדם ועדיין ניתן לטפל בה. עם זאת, בשנת 1979, מורטון הלך לעולמו מהמחלה בביתו באיסטון. הוא נקבר בבית הקברות בואי מילס, מרילנד.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  Smith, J. Y. (April 20, 1979). "Rogers C. B. Morton Dies, Politician, Farmer, Outdoorsman". The Washington Post. p. A1
1 2  מורטון, רוג'רס קלארק באלארד (1914 - 1979), באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  Phillips, Cabell (October 20, 1962). "Indicted Nominee Is Continuing Maryland Drive for House Seat". The New York Times. p. 8
↑  Evans, Rowland; Robert Novak (January 10, 1969). "Rep. Morton of Maryland Is Called Likely Successor to GOP's Bliss". The Washington Post. p. A23
↑
1 2 3  Jay, Peter A. (December 25, 1969). "Candidate Who Never Was, Anatomy of Morton's Trials". The Washington Post. p. H1
1 2  Jay, Peter A. (December 17, 1969). "Morton Won't Run Against Tydings". The Washington Post. p. A1
↑  Meyer, Lawrence (November 5, 1970). "History Full Circle In Tydings' Defeat". The Washington Post. p. A1
1 2  Carper, Elsic (January 27, 1971). "Senate Interior Unit Approves Morton". The Washington Post. p. A2
↑  Utley, Robert M. and Barry Mackintosh; The Department of Everything Else: Highlights of Interior History; Dept. of the Interior, Washington, D.C.; 1989
↑  Carter, Luther J. (November 5, 1970). "The "Good Soldier" Leaves Interior, a Troubled Agency". Science Vol. 188, No. 4185. pp. 242–244, 292
↑  Chapman, William (January 14, 1976). "Morton Named Ford Aide". The Washington Post. p. A2
↑  Walsh, Edward (August 26, 1976). "Morton Ousted, Ford Names New Campaign Chief". The Washington Post. p. A1
↑  Rogers Morton Has Cancer". The Washington Post. February 20, 1973. p. A1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n59007939  NARA: 10580696  SNAC: w6cz3v8z  US Congress: M001021  VIAF: 11087562   WorldCat (עם VIAF): 11087562