stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סקיילאב
לאחר הנטישה > חדירה לאטמוספירה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | אנו מעריכים כי סקיילאב נמצאת על כדור הארץ. איפֹשהו. | “ |

|  – צ'ארלס ס. הארלן, בקר המשימה. |  – צ'ארלס ס. הארלן, בקר המשימה. |  |
חדירתה לאטמוספירה של סקיילאב הייתה אירוע תקשורתי בינלאומי שהביא לשיווק חולצות וכובעים עליהם צוירו מטרות, ולהימורים על זמן ומקום החדירה. ה־The San Francisco Examiner הציע פרס של 10,000 דולר לראשון שיביא פיסה מסקיילאב למשרדי העיתון, וה־San Francisco Chronicle הציע 200,000 דולר למנוי העיתון שהוא או רכושו יפגעו מפיסות תחנת החלל. נאס"א חישבה ומצאה כי הסיכויים שפיסה מהתחנה תפגע בבן אדם הוא 1 ל־152, זאת אף על פי שהסיכויים שחלקים יפגעו בעיר מיושבת ביותר מ־100,000 תושבים היו 1 ל־7. בגלל הערכה זו אומנו צוותי חירום שהיו מסייעים לערים שנפגעו מחלקי התחנה.
בשעות שלפני החדירה כיוונו בקרי הקרקע של נאס"א את סקיילאב בניסיון למזער את סיכויי הפגיעה שלה באזור מיושב. הם כיוונו את התחנה לנקודה במרחק 1,300 ק"מ דרום דרום־מזרחית לקייפטאון, דרום אפריקה, והחדירה החלה בערך ב־16:37 UTC, ה־11 ביולי 1979. חיל האוויר האמריקאי סיפק מידע ממערכת עיקוב סודית שהייתה מסוגלת לנטר את החדירה. מהמידע שסופק התברר כי התחנה לא בערה מהר כפי שנאס"א העריכה. בשל טעות של 4% בחישוב, חלקי התחנה התרסקו דרום־מזרחית לפרת', אוסטרליה המערבית, ונמצאו בין אספרנס וראוולינה, בין 31° ל־34° דרום ובין 122° ל־126° מזרח. תושבי האזור וטייס ראו עשרות הבזקים דמויי זיקוקים ובשלל צבעים כאשר חלקים גדולים של התחנה התפרקו באטמוספירה. מחוז אספרנס, שבשטחו נפלו החלקים, קנס את ממשלת ארצות הברית ב־400 דולר בגין השלכת פסולת ברשות הרבים. הקנס שולם רק 30 שנים מאוחר יותר, באפריל 2009, לאחר ששדרן רדיו אמריקאי גייס את הסכום הדרוש ממאזיניו, ושילם אותו בשם נאס"א.
נער אוסטרלי בן 17 בשם סטן ת'ורנטון מצא 24 חלקים של סקיילאב בביתו באספרנס. איש עסקים מפילדלפיה הטיס אותו, את הוריו ואת חברתו לסן פרנסיסקו, שם הוא קיבל את הפרס שהבטיח ה־Examiner. במקרה יצא כי תחרות מיס תבל תוכננה לימים ספורים אחר כך, ב־20 ביולי 1979, בפרת', ולכן פיסה גדולה של סקיילאב הוצגה על הבימה. ניתוח החלקים שנמצאו הראה כי התחנה התפרקה רק בגובה 16 ק"מ (52,000 רגל) מעל הקרקע, נמוך בהרבה משהוערך.
משימות שלא טסו > סקיילאב 5

סקיילאב 5 יועדה להיות משימה קצרה בת 20 יום בה היו מבוצעים ניסויים מדעיים ומסלול התחנה היה מוגבה. ואנס בראנד (מפקד), דון לינד (טייס) וויליאם לנואיר (טייס משנה) יועדו לטוס במשימה, כאשר בראנד ולינד היו גם הצוות שיועד למשימות החילוץ Skylab Rescue - משימות חילוץ לצוותי התחנה - שמעולם לא נדרשו. בראנד ולינד התאמנו גם למשימה בה הייתה מכוונת סקיילאב להתרסקות מבוקרת.
משימות שלא טסו > סקיילאב B

לסקיילאב נבנתה תחנת גיבוי שהייתה משוגרת אם שיגור סקיילאב המקורית היה נכשל. בנאס"א שקלו לשגר את תחנת הגיבוי בכל מקרה, כדי שתהיה תחנה נוספת בחלל בשם "סקיילאב B", אך התוכנית בוטלה לטובת המשך ההשקעה בפיתוח מעבורות החלל. תחנת הגיבוי מוצגת כיום במוזיאון האוויר והחלל הלאומי של ארצות הברית בוושינגטון די. סי.
עלויות התוכנית

תוכנית סקיילאב עלתה כ־2.2 מיליארד דולר בין 1966 ל־1974, שהם כ־10 מיליארד דולר בדולרים של 2010. מכיוון ששלושה צוותים בני שלושה אנשי צוות שהו בתחנה סך הכל 510 "ימי־אדם" בתחנה, כל "יום־אדם" עלה כ־19.6 מיליון דולר (בדולרים של 2010), זאת בהשוואה ל־7.5 מיליון ל"יום־אדם" בתחנת החלל הבינלאומית.
ראו גם

תוכנית סאליוט
תחנת החלל מיר
תחנת החלל פרידום
תחנת החלל הבינלאומית
לקריאה נוספת

SKYLAB: A CHRONOLOGY by Roland W. Newkirk and Ivan D. Ertel with Courtney G. Brooks (NASA SP-4011 1977)
SP-402 A New Sun: The Solar Results from Skylab
Skylab Mission Evaluation - NASA report (PDF format)
Skylab Reactivation Mission Report 1980 - NASA report (PDF format)
הערות שוליים

↑  Skylab Space Station
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44  LIVING AND WORKING IN SPACE: A HISTORY OF SKYLAB
↑  MSFC Skylab Orbital Workshop, Volume 1 (May 1974) p. 21-1
↑  "Space Hut Workshop Planned"
1 2 3 4 5  Skylab, Our First Space Station
↑  Skylab Numbering Fiasco
↑  Skylab, תיאור השתלשלות המשימה המאוישת השלישית של תחנת החלל סקיילאב, אתר ההיסטוריה של נאס"א, פרק 9 מתוך SP-400 Skylab, Our First Space Station
↑  Science: Living It Up in Space
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  Skylab Reuse Study
1 2 3 4 5 6  Skylab's Untimely Fate
1 2  Science: Skylab Will Come Tumbling Down
↑  Skylab Reboost Module
1 2 3  Saving Skylab: The untold story
1 2 3 4  Skylab's Fiery Fall
1 2 3 4 5 6  The Voyages of Columbia: The First True Spaceship
1 2  Don L. Lind oral history transcript
↑  Celebrating July 13, "Skylab-Esperance Day"
↑  Littering fine paid
↑  Critical Beauty - Miss Universe 1979
↑  Skylab 5
↑  Costs of US piloted programs
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570753505171  GND: 4515631-1  LCCN: n50021227   WorldCat (עם LCCN): n50-021227 
סקיצה ממחברתו של וורנר פון בראון המתארת תחנת חלל המבוססת על שלבו העליון של סטורן V.
אחד התכנונים לבניית תחנת חלל מ"סדנה רטובה": שלב ה־S-IVB נמצא מימין, ועליו מורכבים לוחות סולאריים ומסוף עגינה (במרכז), אליו מעוגנת חללית אפולו (משמאל). על מסוף העגינה מורכב טלסקופ בעל ארבעה לוחות סולאריים.
פנים סקיילאב
שיגור סקיילאב על גבי משגר סטורן INT-21 ב־14 במאי 1973.
סקיילאב כפי שצולמה על ידי צוות סקיילאב 3.
אוון גאריוט מבצע פעילות חוץ רכבית במהלך משימת סקיילאב 3.
סקיילאב כפי שצולמה על ידי צוות SL-4 עם עזיבתה.
הדמיית הגבהת מסלול סקיילאב באמצעות מערכת ה־TRS
איור של סקיילאב עם חללית אפולו מעוגנת בה.
פיסה של סקיילאב שנמצאה ב־1979.
CSM-119 - חללית האפולו שיועדה למשימות Skylab Rescue המוצגת במרכז החלל קנדי, פלורידה
מדליונים שהונפקו למשימות סקיילאב
הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה

הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה (בגרמנית: Reichsprotektorat Böhmen und Mähren; בצ'כית: Protektorát Čechy a Morava) הוא פרוטקטורט שנכפה על תושבי צ'כיה בעת שנכבשה על ידי גרמניה הנאצית, והתקיים בחלקים מבוהמיה, מוראביה, שלזיה הצ'כית, המהווים כיום את רובה של המדינה העצמאית צ'כיה. על הפרוטקטורט הכריז אדולף היטלר ב-15 במרץ 1939 במצודת פראג, בעקבות כניסת הוורמאכט לשטחי צ'כוסלובקיה, וההכרזה על עצמאות הרפובליקה הסלובקית הראשונה.
פוליטיקה

בראש הפרוטקטורט עמד נשיא, תפקיד רשמי נטול סמכויות וכפוף לרשויות בגרמניה הנאצית. אמיל האכה שימש בתפקיד זה מהקמת הפרוטקטורט ועד פירוקו במאי 1945. כל המפלגות הפוליטיות נאסרו, למעט המפלגה הפשיסטית "הקהילה הלאומית" (Národní souručenství). הפרוטקטורט נוהל בידי ממשלה וראש ממשלה צ'כים. ענייני החוץ והביטחון נוהלו בידי גרמניה הנאצית, אשר נציגה מול ממשלת הפרוטקטורט, "מגן הפרוטקטורט" (רייכספרוטקטור") היה התפקיד היחיד שהיה בעל סמכויות ביצועיות.
כמגיני הפרוטקטורט שימשו:
1939-1941: קונסטנטין פון נויראט. מספטמבר 1941 לא בפועל "מסיבות בריאותיות"
1941-1942: ריינהרד היידריך. שימש רשמית כממלא מקומו של פון נויראט עד להתנקשות בו.
1942-1943: קורט דליגה. שימש רשמית כממלא מקומו של פון נויראט לאחר ההתנקשות בהיידריך.
1943-1945: וילהלם פריק. נכנס לתפקיד לאחר פיטוריו של פון נויראט.
היהודים בפרוטקטורט

על פי מפקד אוכלוסין שנערך ב-1930 נמנו בצ'כיה 118,000 יהודים. בעקבות הקמת הפרוטקטורט גורשו היהודים למחנות ריכוז והשמדה, בין השאר לטרזיינשטט ולאושוויץ. למעלה מ-70,000 מתוכם נספו. מעטים הצליחו להסתתר בקרב האוכלוסייה המקומית.
כלכלה

בעקבות הקמת הפרוטקטורט הנפיקה גרמניה מטבע חדש - קורונה של הפרוטקטורט בערכים נקובים זהים למטבע הקודם, הקרונה הצ'כוסלובקית. שער החליפין שנקבע היה 10 קורונות לרייכסמארק אחד.
הכוחות המזוינים של פרוטקטורט בוהמיה ומורביה

הכוח הצבאי של פרוטקטורט בוהמיה ומורביה הוקם ב-25 ביולי 1939. הוא נקרא "צבא הממשלה". מטתרו הייתה אבטחת מוסדות השלטון וביצוע משימות של ביטחון פנים . הכוח הוקם באישור ראשי הכיבוש הגרמני. להקמת הכוח היו שלוש סיבות: יצירת מראה של שלטון עצמאי של ממשלת אמיל האכה, יצירת מקומות תעסוקה (לפחות חלקיים) לחיילים וקצינים מצבא צ'כוסלובקיה שפורק, הפקדת חלק ממשימות ביטחון פנים בידיים צ'כיות. הגרמנים אישרו להקים צבא של כ-7,000 איש (בפועל מספר החיילים לא עלה על 6,500). הצבא הורכב מ12 גדודים, אשר חולקו לשלושה פיקודים אזוריים: פיקוד פראג, פיקוד ברנו ופיקוד הראדץ קראלובה. בכל פיקוד היו ארבעה גדודים. צבא הממשלה היה חמוש בנשק קל בלבד - רובים ואקדחים בלבד. בראש הצבא הוצב גנרל יארוסלב אמינגר (בעבר מפקד אחת הדיווזיות בצבא צ'כוסלובקיה). רוב החיילים והקצינים בצבא הממשלה היו יוצאי צבא צ'כוסלובקיה. כשנה לאחר הקמת הכוח סולקו ממנו חלק מחיילי צבא צ'כוסלובקיה לשעבר, בשל חשד בנאמנותם למשטר. במקומם גויסו חיילים חדשים מקרב האוכלוסייה הצ'כית.
צבא הממשלה חנה רוב שנות המלחמה בשטחי הפרוטקטורט (למרות ההצעות לשלוח חלק מהגדודים להילחם בחזית המזרחית). במאי 1944 נשלח צבא הממשלה (פרט לגדוד מס' 1, שנשאר לאבטח את מצודת פראג ואת טירת לאני (מקום מושבו ששל אמיל האכה) לצפון איטליה. בצפון איטליה עסקו הצ'כים בבניית ביצורים ובאבטחה. תוך זמן קצר ערקו כ-600 מחיילי צבא הממשלה לשורות הפרטיזנים האיטלקים. בעקבות כך הוחזרו כל יחידות צבא הממשלה מאיטליה חזרה. במהלך מרד פראג במאי 1945 הצטרפו חיילי הגדוד הראשון של צבא הממשלה אל המורדים. שאר יחידות הצבא נכנעו לכוחות בעלות הברית ללא קרב.
לאחר המלחמה לא נרדפו חיילי צבא הממשלה. חלקם המשיכו לשרת בצבא צ'כוסלובקיה שהוקם לאחר המלחמה. מפקד צבא הממשלה, גנרל יארוסלב אמינגר, אומנם הועמד למשפט בשנת 1947, אך זוכה מכל האשמות.
ראו גם

חבל הסודטים
הפתרון הסופי של שאלת הצ'כים
גנרלים של צבא הממשלה עם אמיל האכה (עומד במרכז)
חיים דוד בן סוסאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1885 ה'תרמ"ה דבדו
 פטירה:  6 בדצמבר 1959 (בגיל 74 בערך) ה' בכסלו ה'תש"ך
 מקום קבורה:  קזבלנקה
 השכלה:  רב, דיין, פוסק הללכה
 תקופת הפעילות:  ? – 6 בדצמבר 1959 
 תחומי עיסוק:  ראב"ד קזבלנקה ומוגאדור
 רבותיו:  רבי דוד הכהן סקלי, רבי שלמה הכהן צבאן, רבי שמואל מרציאנו
 
רבי חיים דוד בן סוּסאן (בן שוּשן; ה'תרמ"ה, 1885 – ה' בכסלו ה'תש"ך, 1960) היה רב, דיין ופוסק. כיהן כראב"ד קזבלנקה וראב"ד מוגאדור, בנו של הרב אברהם בן סוסאן.
ביוגרפיה

נולד בדבדו בשנת ה'תרמ"ה לאמו ולאביו רבי אברהם בן סוסאן ראש ישיבת דבדו וראב"ד מוגאדור, ולמד אצל אביו לצד הרב דוד הכהן סקאלי בעל ה"קריית חנה דוד", רבי שלמה הכהן צבאן, רבי שמואל מרציאנו, רבי מרדכי קורקוס ועוד.
בהמשך הוסמך לדיין, ובשנת ה'תרפ"ג ואילך כיהן כדיין בדבדו.
הרבה להתכתב עם רבני מרוקו בהלכה, ביניהם רבי שלמה אמסלם, רבי רפאל ברוך טולידאנו, רבי חיים אלפאסי ועוד.
בשנת ה'תרצ"ה התמנה לראב"ד קזבלנקה, אחר הרב משה מאיר חי אליקים (המכונה: המשמ"ח אליקים), וכיהן בכתר הרבנות 25 שנים עד פטירתו.
בשנת ה'תש"א נפטר אביו, והוא מונה במקומו גם לראב"ד מוגאדור למשך מספר שנים.
כראב"ד קזבלנקה, נקרא להשתתף במועצת הרבנים במרוקו החל מהאסיפה השנייה ואילך.
נפטר בה' בכסלו ה'תש"ך, 6 בדצמבר 1959 ונקבר בקזבלנקה.
הערות שוליים

↑  מכירת שטר שותפות בחתימת יד קדשו בבית המכירות קדם
↑  מיארא שלמה זלמן, גאוני משפחת אבוחצירא, כרך ב', תשע"ד, עמ' 587
↑  אליהו מרציאנו, אבני קדש, ירושלים, תשנ"ז, עמ' 63
| רבני מרוקו |
| --- | --- | --- |
| רבני אסואירה | אברהם רפאל קורייאט • חיים פינטו (מרוקו) • אהרן בן חסין • משה ויזגאן |  |
| רבני דבדו | שלמה הכהן צבאן (ארבי לקביר) • שלמה הכהן צבאן • דוד הכהן סקלי • אברהם בן סוסאן • אברהם הכהן צבאן • שמואל מרציאנו |  |
| רבני מקנס | יעקב טולידאנו (מהרי"ט) • חיים טולידאנו • משה טולידאנו • יקותיאל בירדוגו • יעקב בירדוגו (השופריה דיעקב) • רפאל בירדוגו • משה מאימראן • פתחיה מרדכי בירדוגו • מימון בירדוגו • יוסף בירדוגו (מקנס) • יהודה טולידאנו • שמואל עמאר • חיים משאש • חיים בירדוגו • שלום עמאר • יעקב טולידאנו (בן יוסף) • יעקב טולידאנו (קהלת יעקב) • יהושע בירדוגו • יצחק סבאג • רפאל ברוך טולידאנו • ברוך אברהם טולידאנו • יוסף משאש |  |
| רבני מרקש | יצחק קורייאט (הראשון) • מאיר דלויה (רב) • יצחק דלויה (המאה ה-17) • שלמה עמאר (מרקש) • אברהם אזולאי (מרקש) • יוסף אוסעדון • דוד בן מאמאן • יעקב פינטו • אברהם קורקוס • יצחק חרוש • אברהם פינטו • שלמה אסבאג • מוסא בן דוד וחיון • שלמה אוזנקוט • משה אסבאג • אברהם פינטו (הקטן) • משה רוזיליו (הראשון) • דוד חיים צבאח • רפאל מסעוד אבן מוחא • אלעזר חזן • יעקב בטאן • שלמה אסבאג (השני) • מרדכי הצרפתי • רפאל יוסף חרוש • שלמה אבן חיים • דוד שלוש • יעקב דהאן • אלעזר הלוי • אברהם אביטבול • מכלוף אבוחצירא • יהושע מאמאן |  |
| רבני פאס | יהודה הכהן אבן סוסאן • יוסף בן יהודה אבן עקנין • אברהם אדרוטיל • שלמה אבן מלך • חיים גאגין • רבי שמואל חאגיז • יוסף אלמושנינו • יהודה עוזיאל (השני) • אהרן אבן חיים • ישעיה בקיש • שמואל אבן דנאן (השלישי) • שאול שמואל סירירו • וידאל הצרפתי (הצוף דבש) • יעקב אבן דנאן • יצחק הצרפתי השני (פאס) • וידאל הצרפתי (השלישי) • מנחם סירירו • שמואל הצרפתי • יהודה בן עטר • יעקב אבן צור • שמואל אבן אלבאז • אליהו הצרפתי • רפאל עובד אבן צור • יהודה בן עטר (השני) • רפאל אהרן מונסונייגו • ידידיה מונסוניגו • יצחק אבן דנאן • וידאל הצרפתי (החמישי) • משה אבן דנאן • שלמה אבן דנאן • אהרן בוטבול • יוסף בן נאיים • חיים דוד סירירו • |  |
| רבני צפרו | שאול ישועה אביטבול • שלמה אביטבול • עמור אביטבול • יהודה אלבז • רפאל משה אלבאז • אבא אלבז • אלישע אפריאט • ישועה שמעון חיים עובדיה • דוד עובדיה |  |
| רבני קזבלנקה | משה מאיר חי אליקים • חיים דוד בן סוסאן • שלום משאש • משה מלכה • רחמים בן עמארה • חיים רפאל שושנה • יצחק חזן • שמעון ברוך אוחיון |  |
| רבני רבאט וסלא | חיים בן עטר (הראשון) • שמואל די אבילה • אליעזר די אבילה • רבי חיים בן עטר • חיים טולידאנו (סאלי) • יוסף אלמאליח • יוסף בירדוגו (רבאט) • רפאל אנקווה • חיים רפאל עטייא • חיים יקותיאל בירדוגו • דוד צבאח • מיכאל יששכר אנקווה • שאול אבן דנאן • מימון אוחיון |  |
| רבני מחוז תאפילאלת | מסעוד אבוחצירא • יעקב אבוחצירא • דוד אבוחצירא • משה תורג'מן |  |
| רבני תטואן והאזור הספרדי | יעקב הלוי (בית יעקב) • יעקב מארג'י • חסדאי אלמושנינו • מנחם עטיאה • יעקב אבן מלכא • אפרים מונסונייגו • יצחק קורייאט (השני) • יצחק בן וואליד • שמואל נהון • מרדכי בן ג'ו • יעקב כלפון • רפאל חיים משה בן נאים • יהודה ליאון כלפון |  |
| רבנים נוספים | כליפא בן מלכא • מכלוף אוחיון • יחייה בן הראש (קניטרא) • רפאל הצרפתי • אברהם דוד ריווח |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012314367105171  VIAF: 8168045281838102394   WorldCat (עם VIAF): 8168045281838102394
גד נשיץ

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  16 ביולי 1932 ברשוב, רומניה
 פטירה:  7 בספטמבר 2017 (בגיל 85)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב
 השתייכות:  משרד נשיץ, ברנדס, אמיר
 תקופת כהונה:  ? – 7 בספטמבר 2017 
 תקופת הפעילות:  1955 – 7 בספטמבר 2017 (כ־62 שנים) 
 פעילויות נוספות:  קונסול כבוד של איסלנד ויו"ר הסגל הקונסולרי
 
פטר גד נשיץ (16 ביולי 1932 – 7 בספטמבר 2017) היה עורך דין ישראלי, עסק בתחומי משפט מסחרי ודיני נזיקין והיה ממייסדי משרד נשיץ ברנדס אמיר ושות' . בין השאר, הוא כיהן, החל מ-1960 בתפקיד של קונסול כבוד של איסלנד בישראל.
ביוגרפיה

גד נשיץ נולד בברשוב שברומניה בשנת 1932  ב-1940 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה בדירה ברחוב רופין בתל אביב. אביו, פריץ נשיץ, היה תעשיין ,משורר, סופר ומתרגם (בין היתר כיהן כקונסול כבוד של איסלנד), ואמו, ז'ני אאוגניה לבית האן (Hann) הייתה עקרת בית.
נשיץ למד בגימנסיה שלווה בתל אביב, במגמה ההומנית, ובהמשך למד משפטים באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1955 סיים את לימודיו בהצטיינות והתמחה במשרדו של עורך הדין דוד הרמן. עם סיום התמחותו, בשנת 1957, פתח משרד עצמאי. לכבוד התערוכה העולמית של בריסל, שנערכה בשנת 1958, מילא בהתנדבות תפקיד של עוזר נספח כלכלי בשגרירות ישראל בבריסל. בשנת 1973 קיבל תואר שני במשפטים, אף הוא מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1981 הציע לעו"ד חנינא ברנדס לפתוח משרד משותף, והמשרד, נשיץ-ברנדס, לימים נשיץ-ברנדס-אמיר, התפתח לאחד המשרדים הגדולים והידועים בישראל. נשיץ הוביל במשרד את תחומי הביטוח, הבנקאות, המשפט הימי והליטיגציה. בדירוג צ'יימברס נבחר נשיץ למקום השלישי בין הליטיגטורים בישראל (אחרי אלקס הרטמן ודורי קלגסבלד). עסק גם בבוררות בישראל ובחו"ל.
בשנת 1956 מונה לסגן קונסול כבוד של איסלנד, ובנובמבר 1960 מונה לקונסול כבוד של איסלנד. עד לפטירתו כיהן כיו"ר ארגון הסגל הדיפלומטי של הקונסולים של כבוד בישראל.
כיהן כיו"ר עמותת ארתור רובינשטיין (המארגנת את התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין) ויו"ר האגודה הישראלית למשפט ימי. בין 2003 ל-2007 עמד בראש פורום הנזיקין של לשכת עורכי הדין.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

התגורר בהרצליה. היה נשוי לנחמה, בת לבית בן עזר ואב לשתי בנות - ענת ואורלי, ובן. אחת מבנותיו, ענת, היא מייסדת-שותפה של קרן אורבימד ישראל. הבן, עו"ד איתן אלכסנדר נשיץ, נפטר במפתיע באוגוסט 2010.
נפטר ב-7 בספטמבר 2017 ונטמן בבית הקברות גבעת השלושה.
הערות שוליים

↑  באתר geni מצוין שנולד בבודפשט בהונגריה
↑  סגן קונסול איסלנד נספח בשגרירות ישראל בבריסל, דבר, 2 ביוני 1958
↑  ארנון בן-יאיר, דירוג צ'יימברס: הליטיגטורים המובילים בישראל הם אלקס הרטמן ודורי קלגסבלד, באתר TheMarker‏, 23 בנובמבר 2006
↑  עו"ד גד נשיץ, באתר "יתרו"
↑  אישים ומוסדות, מעריב, 29 בנובמבר 1960
↑  ב geni אתר הגניאלוגי Naschitz/6000000002021086104
MPPC

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 מייסדים:  תומאס אלווה אדיסון 
 תקופת הפעילות:  1908–1915 (כ־7 שנים) 
 מיקום המטה:  ארצות הברית 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הסרטים 
 
חברת הפטנטים על סרטי קולנוע (MPPC), (באנגלית בשם מלא: Motion Picture Patents Company) הידועה גם בשם Edison Trust, שנוסדה בדצמבר 1908 ופורקה ב-1915 לאחר סכסוכים בתוך תעשיית הקולנוע, הייתה "חברת נאמנות" (אנ') או בקיצור "נאמנות" של כל חברות הסרטים הגדולות בארצות הברית ושל סניפים זרים מקומיים. במקור היה זה צורת תאגיד שנוצר בארצות הברית של אמריקה כדי לעקוף חקיקה נגד מונופולים. מהותו הוא שהחברות המשתתפות יוצרות מרכז בקרה משותף, שהוא ישות משפטית עצמאית. צורה אחת של נאמנות היא חברת אחזקות המופקדת על ניהול נכסים כלומר holding. המשתתפים היו:
Edison
Biograph
Vitagraph
Essanay
Selig Polyscope
Lubin Manufacturing
Kalem Company
Star Film Paris
פאתה אמריקה
מפיץ הסרטים המוביל ( ג'ורג' קליין )
והספק הגדול ביותר של מלאי סרטים גולמיים (פילם לצילום), קודאק
ה-MPPC סיימה למעשה את שליטת הסרטים הזרים על מסכי ארצות הברית, הסדירה את אופן ההפצה וההצגה של הסרטים בארצות הברית, ושיפרה את איכות סרטי הקולנוע בארצות הברית על ידי התחרות הפנימית. הוא לא עודדה את כניסתם של חבריה להפקת סרטים עלילתיים (באורך מלא), ואת השימוש במימון חיצוני, שניהם פעלו לדעתה לרעת חבריה בסופו של דבר.
הקמה

ל-MPPC קדמה מערכת הרישוי של אדיסון, שהיה בתוקף בשנים 1907–1908, שעל פיה עוצבה ה-MPPC. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, תומאס אלווה אדיסון היה הבעלים של רוב הפטנטים הגדולים בארצות הברית שהיו קשורים למצלמות קולנוע. תביעות הפטנטים של חברת Edison Manufacturing נגד כל אחד מהמתחרים המקומיים פגעו בתעשיית הקולנוע בארצות הברית, והפחיתו את מספר ההפקות בעיקר לשתי חברות: אדיסון וביוגרף, שהשתמשו כל אחת בעיצוב מצלמה שונה. זה הותיר ליריביו האחרים של אדיסון אפשרות מועטה, למעט ייבוא של סרטים צרפתיים ובריטיים.
מאז שנת 1902, אדיסון הודיע למפיצים ולמציגים שאם לא ישתמשו במכונות ובסרטים של אדיסון באופן בלעדי, הם יהיו כפופים לתביעה משפטית בגין "תמיכה בהפקת סרטים שמפרים את הפטנטים של אדיסון". מותשים מהתביעות, מתחריו של אדיסון - Essanay, Kalem, Pathé Frères, Selig ו-Vitagraph - פנו אליו ב-1907 כדי לנהל משא ומתן על הסכם רישוי, שגם לובין הוזמן להצטרף אליו. יוצר הסרטים הבולט היחיד שהוחרג מהסכם הרישוי היה ביוגרף, שאדיסון קיווה להוציאה מהשוק. אף מועמד נוסף לא היה יכול להפוך לבעלי רישיון. מטרת הסכם הרישוי הייתה, לפי עורך הדין של אדיסון, "לשמור על עסקיהם של היצרנים הנוכחיים ולא לפתוח את התחום בפני מתחרים".
בפברואר 1909, מפיקים אירופאים גדולים ערכו את קונגרס הקולנוע בפריז בניסיון ליצור ארגון אירופי דומה. קבוצה זו כללה גם את חברי MPPC, פאתה ו-Vitagraph, שהיו להן תחומי הפקה והפצה אירופיים נרחבים. הקרטל האירופי המוצע הזה נכשל בסופו של דבר כאשר פאתה, אז עדיין החברה הגדולה בעולם, פרשה באפריל.
הקמה > התוספת של ביוגרף

ביוגרף נקמה על כך שהודרה מהסכם הנאמנות, על ידי רכישת הפטנט של "לולאת לאתאם" (אנ'), תכונת מפתח מרכזית של כמעט כל מצלמות הקולנוע שהיו בשימוש אז. אדיסון תבע כדי להשיג שליטה בפטנט. לאחר שבית משפט פדרלי אישר את תוקפו של הפטנט ב-1907, אדיסון החל במשא ומתן עם ביוגרף במאי 1908 לארגון מחדש של מערכת הרישוי של אדיסון. הנאמנות שנוצרה אספה 16 פטנטים לסרטי קולנוע. עשרה נחשבו לבעלי חשיבות מינורית. השישה הנותרים היו שייכים (שלושה מהם) אחד לסרטים, אחד למצלמות ואחד ללולאת לאתאם. שלושה נוספים היו שייכים למקרנים.
מדיניות

ה-MPPC ביטל את המכירה המוחלטת של סרטים למפיצים ולמציגים, והחליפה אותה בהשכרות, שאפשרו בקרת איכות על הדפסים שהוצגו כעבור זמן רב מעבר לשיא שלהם. כמו כן, הנאמנות קבעה תעריף שכירות אחיד לכל הסרטים המורשים, ובכך הסירה את המחיר כגורם עבור המציג בבחירת הסרט, לטובת בחירה שנעשתה על פי איכות, מה שעודד בתורו את שדרוג ערכי ההפקה.
MPPC הקימה גם מונופול על כל היבטי יצירת הסרטים. קודאק (Eastman Kodak) היה הבעלים של הפטנט על מלאי הסרטים הגולמיים (פילם הצילום), והחברה הייתה חברה בנאמנות ובכך הסכימה למכור פילמים רק לחברים אחרים. כמו כן, השליטה של הנאמנות בפטנטים על מצלמות קולנוע הבטיחה שרק אולפני MPPC יוכלו לצלם והפטנטים של המקרנים אפשרו לנאמנות לערוך הסכמי רישוי עם מפיצים ובתי קולנוע – וכך לקבוע מי יקרין את סרטיהם והיכן.
הפטנטים שבבעלות MPPC אפשרו להם להשתמש בפקידי אכיפת החוק הפדרליים כדי לאכוף את הסכמי הרישוי שלהם ולמנוע שימוש לא מורשה במצלמות, בסרטים, במקרנים ובציוד אחר שלהם. במקרים מסוימים, ה-MPPC עשה שימוש גם בבריונים שכירים ובקשרים לאספסוף כדי לשבש באלימות הפקות שלא קיבלו רישיון מהנאמנות.
מדיניות > תוכן

MPPC גם הסדירה בקפדנות את תוכן ההפקה של הסרטים שלהם, בעיקר כאמצעי לבקרת עלויות. סרטים הוגבלו בתחילה לאורך סליל אחד (13–17 דקות), למרות שהתחרות מצד מפיקים עצמאיים וזרים ב-1912 הובילה להכנסתם של שני גלגלים, וב-1913, שלושה וארבעה גלגלים.
תגובה נגדית וירידה

יוצרי סרטים עצמאיים רבים, ששלטו מרבע עד שליש מהשוק המקומי, הגיבו להקמת ה-MPPC על ידי העברת פעילותם להוליווד, שהמרחק שלה מבסיס הבית של אדיסון בניו ג'רזי הקשה על ה-MPPC לאכוף את הפטנטים שלה. בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים במעגל התשיעי של ארצות הברית, שבסיסו בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ומכסה את האזור, נרתע מאכיפת תביעות פטנטים. דרום קליפורניה נבחרה גם בגלל מזג האוויר היפה שלה לאורך כל השנה והאזור הכפרי המגוון; הטופוגרפיה שלו, האקלים הצחיח למחצה וההשקיה שהייתה נרחבת והעניקו לנופים את היכולת להציע סצנות צילום של סרטים המתרחשים במדבריות, בג'ונגלים ובהרים גדולים. להוליווד היה יתרון אחד נוסף: אם אולפן ללא רישיון נתבע, זה היה רק מאה מייל "לרוץ לגבול" ולצאת מארצות הברית למקסיקו, שם הפטנטים של הנאמנות לא היו בתוקף ולכן הציוד לא יכול היה להיתפס.
הסיבות לירידת קרנה והשפעתה של MPPC הן רבות. המכה הראשונה הגיעה ב-1911 כאשר איסטמן קודאק שינתה את החוזה הבלעדי שלה עם MPPC כדי לאפשר לקודאק, שהובילה את התעשייה באיכות ובמחיר, למכור את מלאי הסרטים הגולמיים שלה לעצמאים ללא רישיון. מספר בתי הקולנוע שהציגו סרטים עצמאיים גדל ב-33 אחוזים תוך 12 חודשים, למחצית מכלל בתי הקולנוע.
סיבה נוספת הייתה הערכת יתר של MPPC לגבי יעילות השליטה בתעשיית הקולנוע באמצעות ליטיגציה על פטנטים והדרה של עצמאיים מרישוי. התהליך האיטי של השימוש בבלשים לחקירת הפרות פטנטים, וקבלת צווי מניעה נגד המפרים, גבר על העלייה הדינמית של חברות חדשות במקומות מגוונים.
למרות העלייה בפופולריות של סרטים באורך מלא בשנים 1912–1913 על ידי מפיקים עצמאיים ויבוא זר, ה-MPPC נרתע מאוד לבצע את השינויים הדרושים להפצת סרטים ארוכים כאלה. אדיסון, ביוגרף, Essanay ו-Vitagraph לא הוציאו את הסרטים באורך מלא הראשונים שלהם עד 1914, לאחר שעשרות, אם לא מאות, סרטים עלילתיים, יצאו לאקרנים על ידי מפיקים עצמאים.
תמלוגי הפטנטים ל-MPPC הסתיימו בספטמבר 1913 עם פקיעת תוקפו של אחרון הפטנטים שהוגשו באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 עם תחילת ההפקה ותערוכות הסרטים המסחריים. כך איבדה MPPC את היכולת לשלוט בתעשיית הקולנוע האמריקאית באמצעות רישוי פטנטים ונאלצה להסתמך במקום זאת על חברת הבת שלה, חברת הסרטים הכללית (General Film Company), שהוקמה ב-1910, אשר הפכה למונופול בהפצת הסרטים בארצות הברית.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 קטע את רוב השוק האירופי, שמילא חלק משמעותי הרבה יותר מההכנסות ומהרווח עבור חברי MPPC מאשר עבור העצמאים, שהתרכזו במערבונים שיוצרו עבור השוק האמריקאי בעיקרו.
הסוף של MPPC הגיע עם החלטת בית משפט פדרלי במשפט ארצות הברית נגד. Motion Picture Patents Co. ב-1 באוקטובר 1915, אשר קבעה כי מעשיו של MPPC חרגו "הרבה מעבר למה שצריך כדי להגן על השימוש בפטנטים או על המונופול שנלווה אליהם" ולפיכך, מהווה ריסון בלתי חוקי של סחר במסגרת חוק ההגבלים העסקיים של שרמן. (Sherman Antitrust Act). בית משפט לערעורים דחה את הערעור של MPPC, והפסיק את פעילות החברה באופן רשמי ב-1918.
ראו גם

היסטוריה של הקולנוע
הערות שוליים

↑  Edison v. American Mutoscope & Biograph Co., 151 F. 767 (2d. Cir. 1907).
1 2  U.S. v. Motion Picture Patents Co., 225 F. 800 (E.D. Pa. 1915).
↑  Bach, Steven (1999). Final Cut: Art, Money, and Ego in the Making of Heaven's Gate, the Film that Sank United Artists. New York: Newmarket Press. p. 30. ISBN 978-1-55-704374-0.
↑  Projection speeds ranged from 16 to 20 frames per second.
↑  For example, the four-reelers From the Manger to the Cross (Kalem, 1913), The Battle of Shiloh (Lubin, 1913), and The Third Degree (Lubin, 1913).
↑  Edidin, Peter (21 באוגוסט 2005). "La-La Land: The Origins". The New York Times. p. 4.2. Los Angeles's distance from New York was also comforting to independent film producers, making it easier for them to avoid being harassed or sued by the Motion Picture Patents Company, AKA the Trust, which Thomas Edison helped create in 1909. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  e.g., Zan v. Mackenzie, 80 F. 732 (9th Cir. 1897)., Germain v. Wilgus, 67 F. 597 (9th Cir. 1895). and Johnson Co. v. Pac. Rolling Mills Co., 51 F. 762 (9th Cir. 1892)..
↑  Per the American Film Institute Catalog of Motion Pictures, 8 US features were released in 1912, 61 in 1913, and 354 in 1914.
↑  "Orders Movie Trust to be Broken Up" (PDF). The New York Times. 2 באוקטובר 1915. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2013076002  VIAF: 305936836   WorldCat (עם VIAF): 305936836 
מספר סרטים (אילמים) בהפקה 1907
סטודיו נסטור, אולפן הסרטים הראשון של הוליווד, 1912