stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת בית אל
רבני הישיבה > ר"מים נוספים

הרב אלקנה ליאור - ר"מ סדר צהריים
הרב ניר סיני - ר"מ סדר צהריים
הרב יצחק אורלן - ר"מ תוכנית בקיאות (גפ"ת רא"ש, ר"ן רי"ף)
הרב דוד זאגא - ר"מ סדר ערב
הרב צבי ברוך טסלר - חצר"מ שיעור א'
הרב יונתן הנדלר - חצר"מ שיעור א'
הרב מאיר גולדסמית - חצר"מ שיעור א'
הרב יצחק מושקוביץ - חצר"מ שיעור ב'
הרב בועז אשל - חצר"מ שיעור ד'
בעבר לימדו בישיבה גם הרב איתמר אורבך, הרב משה דימנטמן, הרב חיים ירוחם סמוטריץ', הרב שלמה פישר, הרב חיים שטיינר, הרב ראובן ששון הרב שבתי סבתו והרב הלל גפן.
ישנם רבנים נוספים המעבירים שיעורים בישיבה אך אינם מוגדרים כר"מים, דוגמת הרב משה גנץ (אחיו של הרב חיים גנץ), הרב יהודה מלמד (בנו של הרב זלמן ברוך מלמד), הרב שמעון קליין (חתנו של הרב זלמן ברוך מלמד), הרב הראל כהן, הרב חיים בן שושן (בנו של הרב ישועה בן שושן וחתנו של הרב אביהוא שורץ) והרב בן ציון אוריאל.
רבני הישיבה > צוות

יעקב כ"ץ - גייס כספים
יואל צור - מנהל פיתוח
הרב שלומי רוזנטל - אחראי תלמידים
יעקב הרניק - מנכ"ל
הרב חנוך הכהן פיוטרקובסקי היה מנהל הישיבה משנת ה'תשמ"ו ועד פטירתו בשנת ה'תשפ"א.
מסלולי לימוד מתקדמים

כולל רבנות - תוכנית רב-שנתית לקראת סמיכה לרבנות במסגרת הרבנות הראשית. בנוסף קיים מסלול ללימודים לקראת קבלת כושר לרב עיר.
כולל דיינות - תוכנית רב שנתית לקראת מבחני דיינות במסגרת הרבנות הראשית.
ה'תוכנית' - תוכנית לימוד בסדרי צהריים בה לומדים את דפי הגפ"ת יחד עם ביאורי הרא"ש, הר"ן והרי"ף.
מוסדות הקשורים לישיבה

ערוץ שבע ברדיו ובאינטרנט והעיתון "בשבע". מנהלת הערוץ היא שולמית מלמד, אשת ראש הישיבה.
אולפנה ואולפנית לבנות בגיל תיכון הנמצאות ביישוב. בראשות האולפנה עומד הרב חיים סולטן.
ישיבה תיכונית "בני צבי", בראשות הרב שמואל הולשטיין.
מכינה קדם צבאית לבוגרי תיכונים דתיים וישיבות תיכוניות, בראשות הרב אורי שרעבי.
ישיבת "גור אריה יהודה" לבוגרי המכינה הקדם צבאית, בראשות הרב שמואל שמעוני.
תנועת קוממיות - העוסקת בהסברה בנושאים כגון שמירה על וחיזוק האחיזה בארץ ישראל השלמה, החזרה בתשובה, הנהגת חוקי ההלכה במדינה, וחיזוק הגרעינים התורניים בערים המעורבות.
איחוד רבני הציונות הדתית - ארגון הפועל באמצעות כנסים וכדומה להגברת האחדות בין הרבנים וניהול מחלוקות רבניות מתוך אחווה.
הוצאת ספרים "מאבני המקום", בהוצאה זו יצאו לאור בהוצאה מחודשת ספרים של הראי"ה קוק ובנו הרצי"ה קוק, לצד ספריו של הרב מלמד ורבנים נוספים.
הוצאת ספרים "מאבני המקום"

'מאבני המקום' היא הוצאת ספרים העורכת שיחות של רבני הישיבה ומוציאה אותם כספרים וחוברות, לצד עריכה מחודשת לספרי הראי"ה והרצי"ה קוק.
הוצאת ספרים "מאבני המקום" > ספרי הראי"ה קוק

אורות במהדורה מנוקדת
מציאות קטן בשיתוף הוצאת קורן.
ספרי הרב נריה על הראי"ה (שיחות הראי"ה, מועדי הראי"ה, חיי הראי"ה, בשדה הראי"ה וליקוטי הראי"ה) בשיתוף מכון התורה והארץ.
הוצאת ספרים "מאבני המקום" > ספרי הרצי"ה קוק

לנתיבות ישראל במהדורה מחודשת
במערכה הציבורית במהדורה מחודשת
אור לנתיבתי במהדורה מחודשת
הוצאת ספרים "מאבני המקום" > ספרי רבני הישיבה

יש שואלים - פינות רדיו שהעביר ראש הישיבה ברדיו ערוץ 7.
שיעורים בספר אורות - שיעורי ראש הישיבה בשלושת חלקי "אורות מאופל".
נתיבי אמונה - ביאור יסודות אמונה ועבודת ה’ בדרכם של מרן הראי"ה ובנו רבנו הרצי"ה, מאת הרב זלמן מלמד.
לזמן הזה - שיחות ראש הישיבה ליום העצמאות ויום ירושלים (שני כרכים).
This is the day - הספר 'לזמן הזה' ליום העצמאות באנגלית.
בעין טובה - שיחות ראש הישיבה לפרשות השבוע.
חוברות בעין טובה - שיחות נבחרות מאת ראש הישיבה (17 חוברות).
חוברות נוספות של שיעורי ושיחות ראש הישיבה, כגון: שובה ישראל, והגדת לבנך (שתי חוברות), עולת הבוקר, וידעת היום, שמיטה, ועוד.
חוברות מאת הרב אליהו ברין.
Yeshiva.org.il

אתר האינטרנט של הישיבה היווה פריצת דרך בתחום האינטרנט הדתי, בהיותו האתר העברי הראשון שהציע שיעורי תורה לקריאה, צפייה והאזנה.
מבוגרי הישיבה

הרב אליעזר מלמד - ראש ישיבת הר ברכה ורב היישוב.
גאל גרינוולד - יו"ר החטיבה להתיישבות וסגן יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית.
הרב שמעון כהן - ראש מוסדות "בית מוריה" בבאר שבע.
תא"ל נתנאל בנישו - נשיא בית המשפט הצבאי לערעורים.
ד"ר אביעד בקשי - ראש המחלקה המשפטית בפורום קהלת.
הרב הלל הורוביץ - יו"ר קרן יחד, חבר הכנסת לשעבר.
הרב ראובן ששון - ראש ישיבת רמת השרון.
הרב ד"ר דב הכהן - חוקר ספרות הלאדינו ומרצה באוניברסיטת בר-אילן; ביבליוגרף והיסטוריון של יהדות איזמיר, מנהל שנים ספריית יד בן צבי.
הרב יהודה דנה - רב היישוב מבוא חורון.
הרב יוסף סוראני - רב המושב נוב ור"מ בישיבת הגולן.
הרב עזרא פאטשינו - רב היישוב לשם.
הרב אברהם זרביב - דיין בבית הדין הרבני.
הרב דוד בר שלטון - דיין בבית הדין הרבני.
הרב משה חביב - דיין בבית הדין הרבני בנתניה.
הרב חיים סולטן - ראש אולפנת רעיה.
הרב הראל כהן ראש מכון מאבני המקום וראש מכון נזר דוד.
הרב שמואל הולשטיין - ראש ישיבת בני צבי.
הרב דורון פרץ - יו"ר המזרחי העולמי.
תא"ל (במיל') נתן ישראלי - לשעבר ראש להק כח אדם בחיל באוויר.
סא"ל הרב נריה רוזנטל - רע"ן כשרות ובעבר רב חיל האוויר.
יואב שורק (שלזינגר) - הוגה, פובליציסט ועורך כתב העת "השילוח".
בנוסף, רוב הרבנים המלמדים בישיבה הם בוגרי הישיבה בעצמם.
הערות שוליים

↑  יהונתן גוטליב, הרב זלמן מלמד במסר ייחודי לתלמידי הישיבה, באתר ערוץ 7, א' באלול תשפ"א
↑  ראשות הישיבה והנהגת ציבור | הרה"ג זלמן ברוך מלמד שליט"א | בית המדרש, באתר ישיבה
↑  המטרה: לנהל מחלוקות רבניות מתוך אחדות, באתר ערוץ 7, ‏2022-04-26
↑  ספרי הישיבה, באתר מוסדות קרית הישיבה בית אל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311777805171  LCCN: n88283664  VIAF: 140087040   WorldCat (עם VIAF): 140087040 
שיעור בבית המדרש מפי ראש הישיבה
קמפוס הישיבה
לוגו הוצאת הספרים 'מאבני המקום'
מערכת חצי האי

מערכת חצי האי (באנגלית: Peninsula Campaign או Peninsular Campaign) במלחמת האזרחים האמריקנית הייתה מבצע ענק של צבא האיחוד (הצפון) בדרום מזרח וירג'יניה, אשר נמשך ממרץ עד יולי 1862, והוביל לסדרת קרבות בין האיחוד לבין הקונפדרציה (מדינות הדרום שפרשו מן האיחוד). הייתה זו המתקפה הראשונה של האיחוד בקנה מידה גדול בזירה המזרחית. זירה שהשתרעה, כללית, בין בירת הצפון וושינגטון, לבין בירת הדרום, ריצ'מונד. ההתקפה, שבוצעה על ידי ארמיית הפוטומק, הונהגה על ידי מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן. הרעיון שעמד בבסיס אותה התקפה היה איגוף הארמייה של צפון וירג'יניה (שם זה ניתן לכוח בהמשך הקרבות המתוארים) של הקונפדרציה עליה פיקד ג'וזף א' ג'ונסטון שניצבה מולו בצפון וירג'יניה, על מנת להגיע בסופו של דבר לריצ'מונד. כוחות אחרים של האיחוד ריתקו באותו זמן חלקים מצבא הקונפדרציה לאזור שבין שתי הבירות, היוו איום מתמיד על כוחות מדינות הדרום, והגבילו בהכרח את יכולתו להקצות חיילים לטפל באיום החדש.
המהלך של הצפוניים החל בנחיתה בפורט מונרו (Fort Monroe) ובהתקדמות לכיוון צפון-מערב בחצי האי וירג'יניה (Virginia Peninsula), ונראה כמצליח בשלבים הראשונים. חוסר הצלחתם של כוחות הצפון שליד וושינגטון, שאיימו עד אז להתאחד עם הנוחתים, יחד עם בואו של המצביא הדרומי רוברט לי אל הזירה היטו את כפות המאזניים לטובת הדרומיים, והתקפות הנגד שנערכו בפיקודו בקרבות שבעת הימים בישרו את סופה של מערכת חצי האי. צבא הצפון נסוג מפאתי ריצ'מונד.
תנועות ראשונות

ארמיית הפוטומק הפליגה ב-17 במרס 1862 מאלכסנדריה, וירג'יניה (Alexandria, כעשרה ק"מ מדרום לוושינגטון הבירה). היה זה מבצע הובלה ענק שכלל מעל 70,000 חיילים, מעל 15,000 סוסים, 44 סוללות ארטילריה, כ-1,150 עגלות ועוד טונות של ציוד ואספקה. כל אלה, מובלים ב-389 כלי שיט, נחתו בפורט מונרו שבקצהו הדרומי של חצי האי וירג'יניה, שם היו כבר כ-50,000 חיילים נוספים של הצפון.
קו הווריק והמצור על יורקטאון

הנוחתים החלו להתקדם צפונה מערבה במעלה חצי האי בארבעה באפריל. מגע ראשון עם כוחות הקונפדרציה נוצר למחרת, ולאחר שהנוחתים עברו כשלושים ק"מ, בטחנת לי (Lee's Mill), על גדות נהר הווריק (Warwick), שזרם ממזרח למערב כמעט לכל רוחב חצי האי. במקום היה מערך הגנה דרומי, שנעזר בסכרים על הנהר שהופעלו כדי להפכו למכשול מים רציני. המפקד הדרומי במקום ג'ון מגרודר (Magruder), שהיה, בנוסף, מפיק תיאטרון חובב, פיקד על ארמיית חצי האי שהיה כוח קטן בהרבה, כעשירית מן הכוח של מקללן, הניע הלוך ושוב "תגבורות", שהיו למעשה חיילי פלוגה אחת. יחד עם מעשי הונאה בעלי אפקט דומה עם הארטילריה שעמדה לרשותו, מגרודר "שכנע" את הצפוניים שכוחו חזק משהיה באמת. הצפון, שלא ציפה להתנגדות באזור זה, הפסיק את התקדמותו, התחפר במקביל לקו ההגנה של הדרומיים, וקידם לצורך המשך הקרב את הארטילריה הכבדה שלו. הדרומיים, מצידם, קידמו אף הם תגבורות לחזית, וכוחם גבר בהדרגה עד לכ-35,000 חיילים. בנוסף, מקללן הטיל מצור על יורקטאון (Yorktown), ולשם כך ריכז צבא הצפון במקום מערך ארטילרי אדיר שכלל, בין היתר, יותר מ-70 תותחים כבדים, ו-41 מרגמות כבדות. שני הצדדים נעזרו בתצפיות באמצעות כדור פורח לצורך הפקת מידע על היריב.
במשך שארית אפריל המשיכו כוחות הקונפדרציה, שמספרם הגיע באותה עת לכ-57,000 חיילים, ושעליהם פיקד כעת ג'ונסטון ישירות, לתגבר ולחזק את מערכי ההגנה, וזאת בזמן שמקללן קידם את תותחי המצור לקראת התקפה. ג'ונסטון, שפיקפק ביכולת צבאו לעמוד בהתקפה הצפויה, שעמדה להיפתח בחמישה במאי, ובעיקר בהרעשה המסיבית שתלווה אותה, החל בחשאי לפנות ציוד ואספקה מן הקו. בשלושה במאי הוא פתח בהרעשה קצרה וחייליו חמקו. להפתעת מקללן, שסבר שכוחות הקונפדרציה חזקים משהיו למעשה ולכן יעמדו ויילחמו, נמצא הקו ריק.
במצור על יורקטאון ובקו הווריק אבדו לאיחוד 182 חיילים ולקונפדרציה כ-300.
ויליאמסבורג

מקללן שלח מחצית מארמיית הפוטומק, כ-41,000 חיילים, ברדיפה אחרי חיילי הקונפדרציה הנסוגים. הכוח נתקל בכוחותיו של ג'ב סטיוארט (J.E.B. "JEB" Stuart), ששימשו משמר עורפי של צבא הדרום, בעוד הצבא גופו נסוג צפונה באטיות בדרכים הבוציות. ליד ויליאמסבורג (Williamsburg) שבווירג'יניה, ניצב חלק מצבא הקונפדרציה, כ-32,000 חיילים, על עמדו, ובהישענות על ביצורים שהוכנו חלקית מראש (העיקרי שבהם "פורט מגרודר", Fort Magruder, "מצודת מגרודר"), השיב מלחמה כדי לעכב את חיילי האיחוד המתקדמים. כשהסתערו הרודפים, בחמישה במאי, הם נהדפו. התקפת נגד של הקונפדרציה, שהוביל מייג'ור ג'נרל ג'יימס לונגסטריט (Longstreet) נהדפה אף היא. הקרב לא הוכרע, אם כן, אך מטרתו של צבא הדרום, עיכוב כוחותיו של מקללן, על מנת לאבטח את המשך הנסיגה, הושגה בעיקרה, במחיר 1,682 אבדות. האיחוד איבד 2,283 חיילים.
אלת'מס לנדינג (וסט פוינט)

לאחר הקרב ליד ויליאמסבורג המשיך צבא הקונפדרציה בנסיגתו צפונה מערבה בכיוון ריצ'מונד. באותו קרב השתתפה, כאמור, מחצית, בקירוב, מארמית הפוטומק. האחרים השתתפו בניסיון לאיגוף אמפיבי של צבא הקונפדרציה מכיוון נהר יורק (York) התוחם את חצי האי מצפון וממזרח. בשל ההפתעה שבנסיגה המוקדמת של צבא הקונפדרציה מעמדותיו שליד יורקטאון, ההתארגנות לרדיפה הייתה איטית. בשבעה במאי כוחות האיחוד נחתו באלת'מס לנדינג (Eltham's Landing, "מנחת אלת'ם"), ליד ווסט פוינט, וירג'יניה (West Point. בשונה מווסט פוינט שבמדינת ניו יורק), במקום בו מסתעף נהר הפאמאנקי (Pamunkey) מנהר היורק, ללא התנגדות, פרט לכמה יריות אקראיות. צבא הקונפדרציה הקצה שתי חטיבות כדי למנוע את ניתוק דרך נסיגתו על ידי הנוחתים. שתי החטיבות הצליחו במשימתן, עכבו את כוחות האיחוד לזמן ארוך דיו, ומהלך הנחיתה לא הצליח לנתק את דרכי הנסיגה של עיקר צבא הדרום. צבא הקונפדרציה סבל 48 אבדות לעומת 194 של צבא האיחוד.
צבא הדרום נסוג בשבועות הבאים למבואות ריצ'מונד, והתבצר בין נהר הג'יימס (James), הזורם מדרום וממערב לעיר, ובין יובלו הצ'יקהומיני (Chickahominy), הזורם מצפון וממזרח לה, כאשר צדו השמאלי של קו ההגנה נשען על זה האחרון, שרוב גשריו נהרסו כאמצעי זהירות (ותוקנו במהרה על ידי צבא האיחוד). מערך ההגנה נעזר גם בכך שבעונת האביב אזור אפיק הצ'יקהומיני הפך לביצתי. מקללן ריכז את צבאו מול האגף השמאלי של הקונפדרציה, הן כיוון שנהר הפאמאנקי איפשר לו נתיב אספקה נוח, אותו ניצל ביעילות, הן כדי לאבטח הגעת תגבורות צפויות מאותו כיוון בדרך היבשה.
נורפוק ודרורי'ז בלאף

נסיגת כוחות הקונפדרציה אילצה אותם לחשוף גם את גדות נהר הג'יימס שתוחם את חצי האי ממערב ומדרום, ואלה נותרו מוגנים אך ורק על ידי הספינה המשוריינת "וירג'יניה". כוחות של האיחוד תפסו לנוכח התנגדות קלה את נורפוק (וירג'יניה), נמל הבית של ה"וירג'יניה", לא הרחק משפך הנהר, בעשירי למאי. לנוכח סכנת הניתוק, חיפשה "וירג'יניה" מפלט, ונהר הג'יימס נותר חופשי לתנועות צבא האיחוד עד למבואות ריצ'מונד. המחסום האחרון בפני גישה לבירת הדרום דרך הנהר הייתה פורט דרלינג (Fort Darling, 'מצודת דרלינג') שעל דרורי'ז בלאף (Drewry's Bluff, "צוק דרורי"), המשקיפה על עיקול חד בנהר, כ-11 ק"מ מהעיר. ב-15 במאי ניסו חמש ספינות תותחים, ביניהן ה-USS מוניטור, לפרוץ מבעד למחסום, ולאחר קרב תותחים, שנודע בשם קרב דרורי'ז בלאף, בו ספגו אבדות: 14 הרוגים ועשרה פצועים, פנו לאחור. מספר אבדות הקונפדרציה היה 15.
הנובר קורט האוז

ב-27 לחודש קיבל מקללן ידיעה על כוח גדול של הקונפדרציה העושה דרכו להנובר קורט האוז (Hanover Court House, "בית המשפט של (מחוז) הנובר"), על גדתו הדרומית של הפאמאנקי, כ-25 ק"מ צפונית לריצ'מונד, וסמוך למסילת הברזל אליה. הדבר נראה כמסכן את נתיב התגבור היבשתי מצפון, שלבואו עדיין קיווה מקללן. אי לכך, נשלח כוח בן כ-12,000 חיילים בפיקודו של בריגדיר ג'נרל פיץ ג'ון פורטר (Porter) לטפל באיום הפוטנציאלי.
הכוח הדרומי, קטן מכפי שסברו הצפוניים, מנה כ-4,000 חיילים, בפיקודו של בריגדיר ג'נרל לורנס או'בריאן בראנץ' (Branch), שנשלחו לאבטח את קו המסילה.
הכוח המוביל של פורטר נתקל בחלק קטן מהכוח של הדרומיים בפיק'ס קרוסינג (Peake's Crossing, "הצטלבות פיק"), כ-6.5 ק"מ מדרום מערב להנובר קורט האוז, בצהריים, בגשם סוחף. עם בוא הכוח העיקרי, נסו הדרומיים, כעת בנחיתות מספרית מכרעת, להנובר קורט האוז, ופורטר, להוציא שלושה רגימנטים שנותרו במקום, התארגן לרדיפה. רגימנטים אלה נראו חשופים להתקפת הכוח העיקרי של בראנץ', שאכן תקף ונראה כגובר על יריביו. פורטר מיהר לשגר חזרה שני רגימנטים לתגבור המותקפים, בראנץ', שהעריך קודם בחסר את הכוחות שלמולם עמד, נאלץ כעת לסגת אל מול עדיפות מספרית גדולה של הצפוניים.
אבדות האיחוד נעו בין 355 (מהם 62 הרוגים ו-70 שבויים) ל-397. אבדות הקונפדרציה היו כ-200 הרוגים וכ-730 שבויים.
קרב שבעת האורנים

ג'ונסטון, שחשש שריצ'מונד לא תוכל לעמוד במערכת מצור ממושכת, העדיף לתקוף את צבא האיחוד. כשנודע לו שהתגבורת לה ציפה מקללן לא תגיע, בשל צורכי החזיתות האחרות, בחר לבצע את התקפתו במצב בו יש לכוחותיו עדיפות מקומית, 51,000 לעומת 33,000, וזאת כנגד כוחות האיחוד שחצו את נהר הצ'יקהומיני דרומה, מה גם שחלקם היו חיילים פחות מנוסים, יחסית. כוחות אחרים של הקונפדרציה צריכים היו לרתק למקומם כוחות של האיחוד מצפון לנהר, על מנת שלא יתגברו את המותקפים.
ההתקפה החלה ב-31 במאי, לאחר שסופת רעמים בלילה הקודם הציפה את הנהר, הרסה את רוב הגשרים שעליו (שהיו בשימוש האיחוד) והפכה את הדרכים לבוציות. גם המשך ההתקפה השתבש. בשל קשיים בתזמון ובתיאום בין כוחות המשנה השונים, עוצמת ההתקפה של הקונפדרציה הייתה חלשה יחסית, ואילו החיילים הצפוניים הפחות מנוסים, שעמדותיהם נחשבו לנקודת תורפה והותקפו במתכוון, עמדו בעוז. עד שמערכם נפרץ, גרמו אלה לדרומיים אבדות כבדות. הצפוניים נסוגו מזרחה לקו הגנה שני בסמוך למקום בשם "שבעה אורנים" (Seven Pines), כעשרה ק"מ ממזרח לריצ'מונד. לנוכח איגוף של כוחות הקונפדרציה מצד ימין של מערך הצפוניים, החל קו זה לקרוס אף הוא. אלא שתגבורות צפוניות, שעד אז אחרו להגיע, החלו לזרום מצידו הצפוני של הנהר, על הגשר היחיד שעוד נותר לפלטה. גשר זה קרס ממש לאחר שהחייל הצפוני האחרון חצה. עם דמדומים ג'ונסטון נפצע ופונה לריצ'מונד. מייג'ור ג'נרל גוסטבוס וודסון סמית' (Smith), מחליפו, סבל מבריאות לקויה, ובנוסף, היסס באשר לצעדים הבאים שעליו לנקוט. צבא הקונפדרציה חידש את התקפותיו בבוקר המחרת, ללא תוצאות ובצהרים נסוג. הצפוניים לא ניסו לתקוף חזרה. לקונפדרציה היו 6,134 אבדות: 980 הרוגים, 4,749 פצועים, 405 שבויים ונעדרים ולאיחוד 5,031: 790 הרוגים, 3,594 פצועים ו-647 שבויים ונעדרים.
קרבות שבעת הימים

לאחר פציעתו של ג'ונסטון, וקשייו של סמית' להיכנס לנעליו, מונה רוברט לי למפקד הארמייה של צפון וירג'יניה, והוא שנתן לה את שמה. בשבועות הראשונים שלאחר מינויו חיזק את הביצורים שמסביב לריצ'מונד. פרט לכמה פשיטות שערכו כוחות הקונפדרציה, הייתה החזית שקטה. בסוף יוני החל לי בסדרת התקפות נגד שנקראו קרבות שבעת הימים. אם כי אף אחד מאלה לא נסתיים בניצחון מכריע של הקונפדרציה, מקללן נסוג מריצ'מונד, מה גם שברור היה שציפיותיו לתגבורות מוושינגטון נכזבו, כמוהן גם האפשרות שכוחות האיחוד שמסביב לוושינגטון יפרצו דרך קווי הקונפדרציה ויתאחדו עם צבאו. בהמשך, באוגוסט, בעקבות התקפה של הדרומיים בסמוך לוושינגטון, נקראה ארמיית הפוטומק לסייע בהגנת עיר הבירה.
לקריאה נוספת

Gallagher, Gary W., ed. The Richmond Campaign of 1862: The Peninsula & the Seven Days. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 2000. ISBN 0-8078-2552-2.
Martin, David G. The Peninsula Campaign March–July 1862. Conshohocken, PA: Combined Books, 1992. ISBN 978-0-938289-09-8.
Welcher, Frank J. The Union Army, 1861–1865 Organization and Operations. Vol. 1, The Eastern Theater. Bloomington: Indiana University Press, 1989. ISBN 0-253-36453-1.
Wheeler, Richard. Sword Over Richmond: An Eyewitness History of McClellan's Peninsula Campaign. New York: Harper & Row Publishers, 1986. ISBN 0-0601-5529-9.
מערכת חצי האי, ממרץ 17 עד מאי 31, 1862.   האיחוד   הקונפדרציה
סוללת מרגמות 330 מ"מ של האיחוד, במהלך המצור על יורקטאון
כווית

ערך זה עוסק במדינת כווית שלחוף המפרץ הפרסי. אם התכוונתם לעיר קוויט שבמדינת הפיליפינים, ראו .
מפת כווית
מדינת כְּווֵית (בערבית: دولة الكويت, בתעתיק מדויק: דולת אלכוית) היא מדינה ערבית השוכנת לחוף המפרץ הפרסי, גובלת בעיראק מצפון ובערב הסעודית מדרום. המשטר במדינה הוא משטר מלוכני בראשותו של אמיר כווית.
המשמעות המילולית של השם "כווית" היא "מבצר קטן".
בשנת 1990 כבש סדאם חוסיין, שליט עיראק, את כווית, דבר שהיווה עילה לפתיחתה של מלחמת המפרץ.
כוויית היא מדינה-חברה בליגה הערבית, וכן גם בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה

בשנת 1899 חתם השייח' הראשי של כווית (שהייתה אז מחוז של האימפריה העות'מאנית), מובארכ א-סבאח על חוזה חסות עם בריטניה, דבר שהביא לשלטון בריטי לא-רשמי בכווית. ההסכם אושר על ידי העות'מאנים ב-1913 בהסכם שנקרא האמנה האנגלו-עות'מאנית ובה סוכם כי תוענק לכווית אוטונומיה מסוימת וששתי האימפריות יהיו מעורבות בניהולה ובמדיניות החוץ שלה. האמנה בוטלה על ידי בריטניה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה כשהיא החליטה לבטל את מעורבות העות'מאנים ולהשתלט בעצמה על מאגרי הנפט האדירים שהפכו את כווית לנכס אסטרטגי ולהכריז עליה כפרוטקטורט (מדינת חסות).
מיד לאחר המלחמה, בין 1919 ל-1920, פרצה מלחמה בין כווית לבין סולטנות נג'ד בראשות אבן סעוד. על מנת להפסיק את הלחימה כינס הנציג הבריטי הבכיר באזור, הממונה על המנדט הבריטי על מסופוטמיה, פרסי קוקס, ועידה לשרטוט גבולות האזור בעוקיר. ב-2 בדצמבר 1922 נחתמה אמנת עוקייר, ללא נציגות כוויתית. הפרוטוקול הכיר בקיומה של כווית אך קבע גבול צפון-מזרחי של נג'ד עם עיראק וכווית והעניק לה את האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית והאזור הנייטרלי בין כווית וערב הסעודית, כלומר קיצץ את שטחה של כווית בשליש.
בשנת 1952 הפכה כווית ליצואנית הנפט הגדולה ביותר במפרץ הפרסי. בשנות ה-50 של המאה ה-20 התפתחה כווית במהירות, כמדינת חסות בריטית, בזכות כמויות הנפט האדירות שהופקו מאדמתה, ורמת החיים של תושביה, שהיו רובם ככולם בני שבטים בדואים זינקה. לכווית זרמו עובדים זרים ממצרים, מהודו ומקרב הפליטים הפלסטינים.
ב-1961 סיימה בריטניה את הסדר הפרוטקטורט והכירה בכווית כאמירות עצמאית בראשות עבדאללה א-סלים א-סבאח. ב-23 בינואר 1963 נערכו בכווית, לראשונה באזור, בחירות לפרלמנט, שתפקידו הראשון היה לאשרר את החוקה. הפריחה הכלכלית והתרבותית במדינה המשיכה לאורך שנות השישים והשבעים בהם הייתה המדינה המפותחת והמתקדמת ביותר באזור המפרץ ואחת המתקדמות והחופשיות בעולם. חופש הביטוי ששרר בה משך אליה יוצרים מרחבי העולם הערבי וראו בה אור פרסומים, כתבי עת וספרים שלא יכלו לראות אור בשום מקום אחר במרחב הערבי.
בשנת 1981 פיזר שליט כויית האמיר ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח את הפרלמנט, דבר שסימן את תום תקופת הזוהר של המדינה. ב-1982, עם הצניחה העולמית במחירי הנפט, התמוטטה הבורסה לניירות ערך של כויית ועמה החלה התדרדרות בכלכלתה. מלחמת עיראק-איראן זלגה לתחומה והרתיעה תיירים ומשקיעים. השקעות במחקר ופיתוח כמו גם בתרבות נעצרו ונוצר מתח בין כווית לבין סדאם חוסיין, שליט עיראק, שהטיף להשתלטות ארצו על "המחוז הדרומי המורד של עיראק" (כלומר כווית).
ב-3 באוגוסט 1990 פלש צבא עיראק למדינה ושלט בה עד פברואר 1991. הפלישה למדינה ריבונית, בעלת זיקה מערבית ועתודות נפט הובילה את ארצות הברית להתערב, דבר שהוביל למלחמת המפרץ. כ-600 כוויתים דווחו כנעדרים במהלך השלטון העיראקי וסביר שהוצאו להורג. בתמורה לשחרור המדינה על ידי האמריקאים השיב האמיר ג'אבר את הפרלמנט (האספה הלאומית) על מכונו. ב-2003 שימשה כווית כבסיס לפלישת ארצות הברית לעיראק במטרה להפיל את ממשלו של סדאם חוסיין.
לאחר מותו של ג'אבר השלישי, אמיר כווית ב-2006, ירש אותו סעד אל-עבדאללה א-סאלם א-סבאח, אך הוא הודח על ידי האספה הלאומית כעבור עשרה ימים והשלטון ניתן לאחיו של ג'אבר, סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, שנפטר בספטמבר 2020 ואחיו נוואף ירש את מקומו. נוואף מת בשנת 2023 וירש אותו אחיו משעל.
במאי 2024 פיזר האמיר את הפרלמנט.
פוליטיקה

כווית היא מונרכיה חוקתית בראשה עומד האמיר, הפרלמנט הכוויתי הוא הפרלמנט העתיק ביותר שנבחר בבחירות ישירות בין כל מדינות ערב באזור המפרץ הפרסי ועל כן הוא גם הפרלמנט החזק ביותר באזור בעל הסמכויות הרבות ביותר. אזרחי המדינה גם נהנים מחופש אזרחי ופוליטי רב.
חוקת כווית, שהתקבלה ואושרה ב-11 בנובמבר 1962, מגדירה את צורת השלטון כדמוקרטיה אולם שלטון זה אינו דמוקרטי היות שראש הממשלה אינו נבחר אלא ממונה על ידי האמיר. על פי החוקה ראש המדינה הוא האמיר והוא זה אשר ממנה את ראש הממשלה ובסמכותו, בין השאר, לפזר את הפרלמנט ולמנות בכירים בצבא.
הפרלמנט (המועצה הלאומית) מורכב מ-65 חברים, מתוכם 50 נבחרים על ידי העם לתקופת כהונה של ארבע שנים. יתר 15 המושבים ניתנים לחברי הקבינט (שאינם נבחרים על ידי הציבור). החוקה מגבילה את חברי הקבינט ל-16 חברים כך שלפחות חבר קבינט אחד חייב להיות נבחר ציבור. כאמור הפרלמנט הוא בעל סמכויות נרחבות ואף על פי שהממשלה לא כפופה לו יש בכוחו להשפיע ואף לבטל חוקים, כך למשל במאי 1999 ביטל הפרלמנט מספר צווים של האמיר הנוגעים לשחרור האישה, לאומנות ולליברליזציה כלכלית.
הממשלה הכוויתית מורכבת על ידי ראש הממשלה אשר ממונה על ידי האמיר. ראש הממשלה קובע את הרכב שריו בכפוף לאישור האמיר. הממשלה ושריה אינם כפופים לפרלמנט אף על פי שכחברי קבינט הם מקבלים כיסא בפרלמנט. כמנהג, ראש הממשלה נבחר מקרב בני המשפחה המלכותית ומכל תיקי הממשלה מספר תיקים כמו תיק החוץ, תיק הפנים, ותיק הביטחון מוחזקים בידי בני המשפחה המלכותית אף על פי שהחוקה אינה דורשת זאת.
כלכלה

כווית היא מדינה קטנה אך עשירה – בין המדינות הערביות העשירות ביותר בעולם. כווית מבוססת על כלכלת שוק חופשי ובעלת עתודות נפט משמעותיות של 96 מיליארד חביות נפט – 10% מעתודת הנפט העולמי. אין ספק כי המדינה מבוססת על כלכלת נפט, חצי מהתוצר המקומי הגולמי מקורו בענף הנפט וכ-80% מהכנסות המדינה מקורן בנפט. המדינה ממשיכה לדון עם חברות זרות על השקעה בפיתוח בארות נפט בצפון המדינה, החל משנות ה-90 המדינה הרוויחה יותר מהשקעות זרות מאשר מיצוא נפט. השגשוג של כלכלתה תלוי ביבוא פועלים וכוח עבודה משכיל.
הנפט נתגלה בכווית בקידוח שנעשה ב-1938 באזור בורגאן, אולם רק אחרי מלחמת העולם השנייה הוחל בהפקתו, וכווית הייתה ליצואנית נפט גדולה ולאחת המדינות העשירות בעולם. כיוון שתעשיית הנפט נמצאת בידי הממשלה, המדינה שולטת בצורה הדוקה בכלכלתה (כ-75% מהתמ"ג בשליטה ממשלתית). ואולם מחירי הנפט כפופים להחלטות אופ"ק (ארגון המדינות המייצאות נפט) בו חברה גם כווית. ככל שמחירי הנפט עולים – המדינה מרוויחה יותר, אולם ארגון אופ"ק מקבל החלטות לא על פי אינטרסים של היצרנים שמעדיפים להעלות מחירים, ולא תמיד ניתן לאכוף את כל החלטותיו – במספר מקרים הואשמה כווית (יחד עם מדינות נוספות) בהפרה של החלטות אופ"ק.
לאחר מלחמת העולם השנייה החליט אמיר כווית שהמדינה צריכה להיכנס לתחום הפיננסי ובשנת 1952 הכריז על הקמת הבנק הלאומי של כווית. עם הזמן הוא התפתח לאחד הבנקים הגדולים בעולם הערבי ובעולם בכלל.
כווית ניסתה להתכונן ליום שבו יאזל הנפט בבארות הנפט שלה, בכך שהקימה קרן השקעות לגיוון ענפי הכלכלה (ב-1961). בתחילת שנות ה-90 הצטברו בקרן כ-50 מיליארד דולר, אך ניהול כושל ושימוש בכסף לשיקום המדינה לאחר מלחמת המפרץ הכשילו את מילוי תפקידה המוצהר של הקרן.
האקלים במדינה מגביל את פיתוח ענף החקלאות בשל היותה מדינת מדבר, ולכן, מלבד דגים, היא תלויה לחלוטין בייבוא מוצרי צריכה. יתרה מזאת, כ-75% מהמים שראויים לשתייה חייבים לעבור התפלה או להיות מיובאים ממדינות אחרות.
התעשייה הכוויתית מורכבת ממספר תאגידי ענק המייצאים את תוצרתם, בעיקר בענף הנפט, ויש גם מספר יצרנים קטנים מענפים שונים. היא כוללת גם מפעלי התפלת מים, אמוניה, פלסטיק, טקסטיל, דשנים, לבנים ומפעלי מלט. במהלך הפלישה העיראקית בזזו העיראקים כמעט את כל מה שניתן היה לקחת, בעיקר כל מה שקשור לאלקטרוניקה ולתעשייה הקלה. עד מהרה הוחלפו מרבית המכונות בציוד חדיש ומתקדם יותר.
גאוגרפיה

כווית נמצאת במזרח התיכון. היא גובלת בצפון ובמערב בעיראק, בדרום ובדרום־מערב בערב הסעודית ובמזרח המפרץ הפרסי. בתחומי כווית נכללים כמה איים, ובהם האי החולי הגדול בוביאן.
ליבה של המדינה הוא מפרץ כווית, שהוא חלק מן המפרץ הפרסי. המפרץ חודר כ־30 ק"מ לפנים הארץ, רוחב פתחו כ־20 ק"מ, והוא מוגן על ידי איים קטנים.
רובה הגדול של כווית הוא רמה מדברית נמוכה, שמצפון למפרץ היא מישור מכוסה חצץ, ומדרום לו היא מכוסה בגבעות חול. בדרום־מערב – רמה שטוחה מכוסה חצץ, היורדת בתלילות אל ואדי באטין.
האקלים מדברי: חם מאוד ברוב חודשי השנה. הטמפרטורה הממוצעת של החודש החם ביותר (יולי) היא 35 מעלות ושל החודש הקר ביותר (ינואר) היא 14 מעלות. סמוך לחוף הלחות גבוהה ומעיקה. המשקעים בכל הארץ מועטים: 80–125 מ"מ, היורדים בחורף ובאביב. בשל כך כווית סובלת ממחסור חמור במים, ומקור המים היחיד הן בארות, ולכן החלו בכווית בהתפלת מים.
במרחק 20 ק"מ מהחוף בו נמצאת העיר כווית שוכן האי פילכה השייך לכווית.