מולטאן
היסטוריה

תושביה של מולטאן טוענים כי היא אחת הערים העתיקות בדרום אסיה וכי הייתה בירת מלכות טריגרטה המתוארת באפוס העתיק של המהאבהארטה. אולם העדויות ההיסטוריות הראשונות שיש על קיומה כעיר הן מתקופת אלכסנדר מוקדון במאה ה-4 לפני הספירה. בקרב על העיר נפצע אלכסנדר פציעה קשה. העיר, שתוארה על ידי פלוטרכוס בשם "מאילי", נכבשה, ואלכסנדר שרד את הפציעה אך לא התאושש ממנה לחלוטין ומת בבבל בדרכו מערבה.
במשך יותר משש מאות שנה אין מידע על שהתרחש באזור מולטאן, ורק ב-454 לספירה ידוע כי ההונים בפיקודו של טורמאן כבשו את העיר אך לא נשארו בה לאורך זמן, והשלטון ההינדי חזר למשול במקום למשך כ-200 שנה. הנוסע הסיני, שוואנדזאנג, ביקר במקום ב-641 וכתב כי היקפה של העיר הוא כ-30 לי (שמונה קילומטרים). הוא מציין כי "האדמה עשירה ופוריה" וכי אנשי המקום אינם מאמינים בבודהה והפולחן לדווה (אל) "מיתרה" - אל השמש, הוא השולט. הוא מתאר גם את שמונת מקדשי דווה, הגדולים והבולטים בעיר בפארם.
הצבאות המוסלמים כבשו בפעם הראשונה את מולטאן בשנת 664. היה זה בזמנה של שושלת בית אומיה. שר צבאה, מוהאלב (אנ'), חדר לעיר העתיקה של מאילי ושבה שבויים רבים. אולם פשיטה זו נועדה, ככל הנראה, רק לצורך לימוד השטח והאויב והמוסלמים שבו לשטחיהם בתום הפשיטה. ב-712 פלשו המוסלמים, בפיקודו של מוחמד בן קאסם (אנ'), אל תת-היבשת ההודית וכבשו את סינד ואת מולטאן. העיר נכבשה מידי הצבא ההינדי לאחר מצור וקרב שנמשכו שבעה ימים. "באותה עת", כתב הסופר ג'ווהאר אל-בחור, "הייתה ידועה מולטאן בכינוי "בית הזהב". היה בה מקדש הינדי ענק, שנקרא גם מקדש השמש, ויכול היה להכיל 6,000 איש ואליו הגיעו עולי רגל מכל האזור. כחלק מהפולחן, נהגו עולי הרגל לגלח את ראשם ואת זקנם ולהקיף את המקדש". במאה ה-8, בתקופתם של אל-מנסור ומועתצם באללה, הותקפה מולטן מספר פעמים על ידי ערבים.
ב-915 ביקר הנוסע הבגדאדי אל-מסעודי בעמק האינדוס והוא מכנה את מולטאן בשם "שדות הזהב". הוא אף מתאר את העלייה לרגל אליה לצורכי פולחן. נוסעים אחרים, מאמצע המאה העשירית, מספרים כי העיר מבוצרת וחזקה וכי היא במחצית מגודלה של מנסורה - בירת האזור.
מחמוד מע'זנה תקף לראשונה את מולטאן ב-1005, כבש אותה והרס מקדשים הינדיים רבים, כולל את מקדש השמש הגדול. הוא נסוג לאחר מכן וב-1010 כבש אותה שנית ושוב נסוג ממנה לאחר זמן לא רב. ב-1021, לאחר שהשלים את כיבוש צפון פנג'אב, צירף את האזור אל ממלכתו, הממלכה הע'זנאווית.
ב-1218 פלש ג'ינגיס חאן למערב טורקמניסטן ובמשך תקופה שנמשכה כ-300 שנים הייתה מולטאן יעד לחדירות ופלישות ממרכז אסיה, מכיוון האימפריה המונגולית. חוץ מתקופות קצרות בהן נהנתה העיר מעצמאות, במשך רוב תקופה זאת היא הייתה חלק מסולטנות דלהי ושכנה בגבולה המערבי. המאה ה-14 היוותה תקופה של שגשוג עבור מולטאן ובה הוקמו המאוזולאומים הגדולים שבה שהיקנו למולטאן מקום חשוב באדריכלות ההודית-איסלאמית. קברים אלו אף הוסיפו למעמדה הדתי של העיר. ב-1398 פלש טימור לנג לעמק האינדוס ובמסע הכיבושים שלו, שמטרתו הייתה דלהי, כבש גם את מולטאן. במשך 80 שנים הייתה העיר תחת שלטון האימפריה הטימורית והפכה לנקודה חשובה בנתיב המסחר בין הודו וקנדהאר. המסחר והחקלאות שגשגו בתקופה זו שנסתיימה בסוף המאה ה-15 בתקופת מעבר שהובילה לעלייתה של האימפריה המוגולית בתחילת המאה ה-16. בין השנים 1548 ו-1748, בהן הייתה תחת השלטון המוגולי, לא ידעה מולטאן מלחמות והעיר התפתחה.
עם ירידתה של האימפריה המוגולית במחצית המאה ה-18, השתלטו על אזור מולטאן שליטים אפגניים. אף על פי שהעיר לא ניזוקה בעת הכיבוש כפי שניזוקו ערים בחלק הצפוני יותר של פנג'אב, הייתה זו תקופה של חוסר יציבות. ב-1764 הגיע צבא סיקי למבואות העיר לאחר שזרע הרס וחורבן בכל צפון פנג'אב. לאחר שבזזו את האזור שסביב למולטאן ואספו הון רב, נסוגו הסיקים. ב-1818 כבש את מולטאן המנהיג הסיקי, רנג'יט סינג, בראש צבא של 25,000 איש. העיר התנגדה וכשנכבשה פגעו הסיקים בעיר ובאנשיה.
לאחר שב-1845 הביסו הבריטים את הסיקים, הם השאירו תחילה את השלטון באזור בידי הסיקים, תוך שהם מפקחים על הנעשה באזור. במרץ 1848 נרצחו שני קצינים בריטיים, שנשלחו לפקח על הנעשה במולטאן, על ידי השליט הסיקי המקומי, דיוואן מול ראג'. בתגובה, אספו הבריטים כוח גדול ובאמצע דצמבר החלו לצור על מולטאן. המצור והקרבות נמשכו עד 2 בינואר 1849 בו הוכנעה העיר ונכבשה על ידי הבריטים. במהלך הקרבות, פגעה פצצת מרגמה במחסן של אבק שרפה וגרמה לפיצוץ גדול שגרם נזק עצום, כולל הרס המסגד הגדול של העיר.
במשך השלטון הבריטי, שארך כמעט 100 שנים, שרר שקט באזור אך מולטאן לא התפתחה ובמידה רבה איבדה את מעמדה הבכיר באזורה. ב-1947, כשהוקמה פקיסטן, לא היו בעיר מוסדות השכלה גבוהה או בתי חולים ברמה גבוהה והתעשייה הייתה נחשלת. המבצר העתיק של העיר היה הרוס ותשתיות הדרכים, המים והביוב היו במצב גרוע ביותר. בשנים שעברו מאז, התפתחה העיר וגדלה ונעשו בה אף שינויים מוניציפליים של חלוקה מחדש לערי משנה. עד החלוקה בין פקיסטן ובין הודו ב-1947 היו בעיר מיעוטים משמעותיים ובעלי השפעה של סיקים והינדים.
ב-2001 קיבלה העיר מעמד מוניציפלי של עיר מחוז הנשלטת על ידי ממשלה מקומית. מאז, נושא העומד בראשה בתואר נזים.