stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון השואה הלאומי של הולנד
הערות שוליים

1 2  , יוגב ישראלי, "יש אנשים שאסור לשכוח": מוזיאון שואה חדש הוקם באמסטרדם, באתר ynet, 6 במרץ 2024
↑  Boztas, Senay (2024-03-10). "'You cannot look away': Amsterdam Holocaust museum opens amid protests". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-07-13.
↑  צביקה קליין, עיריית אמסטרדם תפצה את יהודי העיר במיליונים, באתר nrg‏, 16 במאי 2016
↑  חיים איסרוביץ, אנה ברסקי, ‏ברקע פתיחת מוזיאון השואה בהולנד: הפגנות נגד הנשיא הרצוג, באתר מעריב אונליין, 10 במרץ 2024
↑  "Speech by King Willem-Alexander at the opening of the National Holocaust Museum". royal-house.nl. Royal House of the Netherlands. נבדק ב-19 במרץ 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008195685505171
ז'ולייט בינוש

| --- | --- |

ז'ולייט בינוש
 לידה:  9 במרץ 1964 (בת 60) הרובע השנים-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Juliette Binoche 
 מדינה:  צרפת צרפת
 תקופת הפעילות:  מ-1983 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה  הקונסרבטואר של פריז 
 בן או בת זוג:  Santiago Amigorena (2006–2009)  לאוס קאראקס (1986–1991)  אוליוויה מרטינז (1994–1998)  בנואה מאז'ימל (1999–2003) 
 צאצאים:  Hana Magimel 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (24 במרץ 1997)  פרס ג'יימסון לשחקנית הטובה ביותר של האקדמיה האירופית לקולנוע (2001)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר (1997)  פרס הישג בקולנוע העולמי של האקדמיה האירופית לקולנוע (2019)  גביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר (1993)  דוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר (1997)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר (1992)  פרס עולם התיאטרון (2001)  פרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר (1994)  פרס רומי שניידר (1986)  פרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר (1997)  פרס השחקנית הטובה ביותר (2010)  International Goya Award (2023) 
 http://www.juliettebinoche.net/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ז'ולייט בינוש וז'אן רנו בפסטיבל קאן ב-2002
ז'ולייט בינוש (בצרפתית: Juliette Binoche; נולדה ב-9 במרץ 1964) היא שחקנית קולנוע צרפתייה, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1997 על תפקידה בסרט "הפצוע האנגלי".
ילדות ונעורים

בינוש נולדה בפריז, בתם של ז'אן-מארי בינוש, במאי, שחקן ופסל, ומוניקה איווט סטלנס (ילידת 1939), מורה, במאית ושחקנית. אביה גדל חלק מילדותו במרוקו, אך הוריו היו ילידי צרפת. אמה ילידתצ'נסטוחובה פולין. סבה מצד אמה, אנדרה סטאלנס, יליד פולין, אך ממוצא בלגי-וולוני, וסבתה מצד אמה, ג'וליה הלנה מלינרצ'יק, ממוצא פולני. שניהם עסקו במשחק. בעת הכיבוש הנאצי נכלאו באושוויץ על עצם היותם אינטלקטואלים.
כשהוריה התגרשו ב-1968, נשלחו בינוש בת הארבע ואחותה מריון לפנימיה. בנערותן, בילו האחיות בינוש את חופשת הלימודים אצל סבתן מצד אימן, ולא ראו את הוריהם במשך חודשים. בינוש אמרה בהמשך, כי הנטישה ההורית השפיעה עליה עמוקות. בינוש הייתה תלמידה בינונית, בשנות העשרה שלה החלה לשחק בבית הספר, בהפקות של במה חובבנית. בגיל שבע עשרה ביימה וכיכבה בהפקה סטודנטית של ההצגה "יציאת המלך" של יוג'ין יונסקו. היא למדה משחק ב"קונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה", אך פרשה לאחר זמן קצר, מכיוון שלא אהבה את תוכנית הלימודים. בתחילת שנות השמונים היא מצאה סוכן באמצעות חבר והצטרפה ללהקת תיאטרון, בשם הבדוי "ג'ולייט אדריאן". היא סיירה עם הלהקה בצרפת, בבלגיה ובשוויץ. בערך בתקופה זו, היא החלה בשיעורים אצל המורה למשחק ורה גרגה.
ניסיון המסך המקצועי הראשון שלה הגיע ב-1983 כניצבת בסדרת טלוויזיה, בת שלושה פרקים, בבימויו של ז'אק פנסטן, ואחריה תפקיד קטן באותה מידה בסרט טלוויזיה שביים פייריק גינארד. לאחר מכן, בינוש קיבלה תפקיד משני בסרט קולנוע.
קריירה > שנות ה-80 וה-90

סרטיה המוקדמים של בינוש בשנים 1983-1984 ביססו את מעמדה ככוכבת בעלת שם בצרפת. ב-1983 היא נבחנה להוביל את הסרט "היל מרי", של ז'אן לוק גודאר, סיפור מודרני של לידת הבתולה מריה. גודאר ביקש להיפגש עם בינוש, לאחר שראה תמונה שלה שצולמה על ידי החבר שלה באותו זמן. היא סיפרה כי בילתה שישה חודשים על סט הסרט בז'נבה, למרות שאחרי העריכה האחרונה תפקידה  הצטמצם לסצנות בודדות. תפקידי משנה נוספים הגיעו במגוון סרטים צרפתיים. Les Nanas של אניק לאנה העניק לבינוש את תפקידה הבולט הראשון, כששיחקה מול הכוכבות המבוססות מרי-פרנס פיסיי ומאשה מריל. היא זכתה לחשיפה משמעותית יותר בסרט "חיי משפחה" של ז'אק דוילון, בתפקיד בתו החורגת של הדמות המרכזית. דוילון העיר כי בתסריט המקורי דמותה נכתבה כבת 14, אך הוא התרשם כל כך מהאודישן של בינוש, ושינה את גיל הדמות ל-17, כדי לאפשר לה לקבל את התפקיד. באפריל 1985, בינוש קיבלה תפקיד-משנה בסרטו של בוב דקאוט, אדייה בלייר, מותחן משטרתי בכיכובם של פיליפ לאוטארד ואנני ז'ירארדו.
ב-1985 שיחקה בסרט Rendez-vous (אנ') בתפקיד הראשי ועל משחקה בסרט הייתה מועמדת לפרס סזאר לשחקנית הראשית הטובה ביותר. ב-1986 היא שיחקה בתפקיד ראשי בסרטו של ליאו קראקס "זה אצלה בדם"(אנ'), עליו הייתה מועמדת שוב לסזאר.
הפריצה הגדולה של בינוש הגיעה כשכיכבה בסרטו של פיליפ קאופמן (אנ') "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום" (1988). בהמשך כיכבה בסרטים המצליחים "הנאהבים מפון נף" (אנ') (שבישראל נקרא "המאהבים מפריז") (1991), שבו גילמה ציירת מיואשת (עליו קיבלה את פרס האוסקר האירופי), "החלטה גורלית" (אנ') (1992), סרטו של לואי מאל, שעליו הייתה מועמדת לפרס סזאר, וב"שלושת הצבעים: כחול", סרטו האניגמטי של קשישטוף קישלובסקי, שעליו זכתה בפרס סזאר. בסך הכול קיבלה בינוש שמונה מועמדויות לפרס הסזאר (כולם כשחקנית ראשית) וארבע פעמים לפרס האוסקר האירופי, שמתוכן זכתה בשלוש.
ב-1997 זכתה בפרס אוסקר כשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה ב"הפצוע האנגלי", שבו גילמה אחות קנדית המטפלת בזר פצוע במהלך מלחמת העולם השנייה. הסרט פתח לה קריירה בינלאומית: אחריו כיכבה בסרטים הוליוודיים כדוגמת "שוקולד" (תפקיד שעליו הייתה מועמדת לאוסקר) ו"לגעת במילים"(אנ'), לצדו של ריצ'רד גיר.
חיים אישיים

בינוש לא נישאה מעולם אך היא אם לשני ילדים: רפאל (עם אנדרה אל), וחנה עם השחקן בנואה מאז'ימל המוכר מהסרט "המורה לפסנתר".
חיים שור

ערך זה עוסק בעיתונאי והסופר חיים שור. אם התכוונתם להרב אברהם חיים שור, בעל ספר 'צאן קדשים' ו'תורת חיים', ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  אפריל 1926 גרודנו, הרפובליקה הפולנית השנייה פולין 
 פטירה:  2004 (בגיל 77 בערך) ישראל ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  על המשמר, New Outlook 
 
חיים שוּר (אפריל 1926 – 2004) היה רכז השומר הצעיר, מזכיר הקיבוץ הארצי, עורך העיתונים "על המשמר" ו"ניו אאוטלוק".
ביוגרפיה

שור נולד בגרודנו שבפולין (כיום בבלארוס) ב-1926. נקרא על שם חיים בנו של ר' צבי הירש שור, סב-סבו, ר"מ באמדור וביאליסטוק,, מצאצאי הרב אברהם חיים שור.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם משפחתו וגדל בחיפה. כנער היה פעיל בשומר הצעיר. בגיל 16 עזב את ביתו וחי בקומונה.
ב-1944 נמנה עם מייסדי קיבוץ שובל, שעלה על הקרקע במסגרת 11 הנקודות באוקטובר 1946. שימש בשנות השישים כרכז ההנהגה הראשית של השומר הצעיר. אחר כך שימש כמזכיר תנועת הקיבוץ הארצי. כשסיים עם התפקיד החל לשמש כעיתונאי ב"על המשמר".
בשנים 1974–1985 שימש כעורך "על המשמר" במשותף עם מארק גפן, אז הוחלף על ידי סבר פלוצקר. אחר כך היה עורך המגזין "ניו-אאוטלוק", מגזין באנגלית של מפלגת מפ"ם. בסוף 1988 ארגן במשותף עם חנא סניורה, עורך העיתון העיתון המזרח ירושלמי "אל-פג'ר", כנס ישראלי-פלסטיני בהשתתפות עשרות אנשים משני הצדדים, אמריקאים, עיתונאים ורשתות טלוויזיה. זאת בניגוד לחוק (שהתקבל ב-1986 ובוטל ב-1993), שאסר על מפגשים עם נציגים פלסטינים.
בשנים 1975–1978 שימש כסגן יושב ראש רשות השידור.
שור כתב, בין היתר, את הספרים "אני מוריד אותו מהשמים" על בנו הבכור אבידע, שנהרג במבצע אביב נעורים. את הידיעה על מותו קיבל בעת שראיין את יצחק רבין בביתו.. ואת "יוניה", על בת-דודתו שניצלה מהשואה.
חיים אישיים

היה נשוי לשולמית לבית גוֹטלַבסקי ואב לארבעה בנים: אבידע, אבנר, ישראל וטובי. התגורר בקיבוץ שובל. הלך לעולמו בשנת 2004, בן 78 במותו.
ספריו

תמונות מאמריקה, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ו 1976
שומרים בארץ האפרטהייד: סיפור השומר הצעיר בדרום אפריקה, 1970-1935, גבעת חביבה: חבצלת יד יערי, 1999. (פורסם על ידי חברי השומר הצעיר מדרום אפריקה)
אני מוריד אותו מהשמים, תל אביב: משרד הביטחון, תשס"א 2001
יוניה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ג 2003
הערות שוליים

↑  דב כ"ץ, תנועת המוסר: תולדותיה, אישיה ושיטותיה, מהדורה ב, כרך ב, תל אביב: ביתן הספר, תשי"ד, עמ' 362. על פי מקורות אחרים, כיהן כראש ישיבה בביאליסטוק (דוד תדהר (עורך), "נחום מליץ (מלצן)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2179; חיים שור, אני מוריד אותו מהשמים, תל אביב: משרד הביטחון, תשס"א 2001, עמ' 68)
↑  הירש שור, הקדמה, בתוך: צבי וחמיד, וילנה תרמ"ב 1882, דף ב ע"א, באתר היברובוקס
↑  מארק גפן וחיים שור עורכיו הראשיים של "על המשמר", מעריב, 4 באפריל 1974
↑  כנס ישראלי -פלשתיני ייערך בחודש נובמבר בראצות הברית, מעריב, 1 באוגוסט 1988
↑  דן דרין, תל אביב, מפגשי שלום עם סניורה, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2005
↑  יחיאל לימור, הממשלה תאשר את הרכב מליאת רשות השידור, מעריב, 27 בפברואר 1975
↑  יוסף פריאל, הרכב הוועד המנהל של רשות השידור ־" בפני סיכום, דבר, 21 בפברואר 1978
↑  דניאל בלוך, שינוי חוק פירושו סתימת הפה, דבר, 8 ביוני 1976
↑  {{הארץ|יחיעם ויץ|על הטעות והסליחה|1.749868|19 בנובמבר 2001}}
↑  ארנה קדוש, "לא אסלח לפלסטינים לעולם", באתר nrg
↑  שלמה גבעון, סגן אבידע שור ז"ל מקיבוץ שובל השתתף גם בפשיטה הקודמת, מעריב, 11 באפריל 1973
↑  יריב בן-אהרן, התקווה, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301506405171  BnF: cb13753031t (data)  ISNI: 0000 0000 7248 8878  LCCN: nr90029310  VIAF: 82390385   WorldCat (עם VIAF): 82390385
חרוצים

ערך זה עוסק ביישוב. אם התכוונתם לשמורת חרוצים, ראו .
| --- | --- |
הכניסה ליישוב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: חוף השרון
גובה ממוצע: ‎45 מטר
תאריך ייסוד: 1951
סוג יישוב: יישוב כפרי אחר
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 792 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 789 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) חרוצים(למפת נתניה רגילה) חרוצים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חרוצים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חרוצים32°13′40″N 34°51′53″E﻿ / ﻿32.2276868969652°N 34.8648506207336°E﻿ / 32.2276868969652; 34.8648506207336  heמפת היישובים של מועצה אזורית חוף השרון באדום - חרוצים בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

בתי היישוב מצפון
חָרוּצִים הוא יישוב קהילתי באזור השרון, כ-4.5 ק"מ מצפון לרעננה, וממערב לכביש 4. היישוב שייך לתחום מועצה אזורית חוף השרון.
היסטוריה

בשנת 1949 הוקמה מעברת עולים במקום, המעברה הוקמה בסמוך יישוב בני ציון. העולים עבדו בפרדסים ובמשקי המושבים הסובבים את המעברה. כשנתיים לאחר הקמת המעברה, בשנת 1951, נתרמו מספר בתים והיישוב החל להיבנות. במקור נקרא המקום "גן חנה לאה רוז", על שם תורמת אמריקאית, אך הוא הוחלף בהמשך ל"כפר חרוצים". בשנת 1957 החלה בניית בתי השיכון ועולים רבים הועברו ממבני המעברה שנותרו על בתים אשר נרכשו על ידם.  במקביל החלו להתפתח משקים חקלאיים ביישוב החדש.
כיום רבים מהתושבים עזבו את מקצועות החקלאות ורובם בעלי מקצועות חופשיים. חלק משמעותי מהשירותים ניתנים בשיתוף עם היישובים הסמוכים בצרה ובני ציון. בעבר התפרנסו תושבי המקום בעיקר מעבודה חקלאית, כיום מתפרנסים מרבית התושבים במקצועות חופשיים מחוץ ליישוב.
מקומות מרכזיים ביישוב

שמורת רכס חרוצים  - שמורת טבע הגובלת ביישוב חרוצים בעלת מאפייני חמרה וכורכר השמורה נמצאת 400 מטרים מערבית לבית הספר חוב"ב (חרוצים, בצרה ובני ציון).
מגרש הכדורגל חרוצים - מגרש כדורגל המשמש את ישובי האזור ונמצא בצמוד לנקודות מצפה בקצה היישוב.
מצפה עידו  - מצפה שהוקם לזכרו של רס"ן עידו ישראל שני אשר נפל בקרבות ה-7 באוקטובר בהגנה על ישובי עוטף עזה. המצפה המשקיף אל השטחים הפתוחים המקיפים את היישוב.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  תושבי כפר חרוצים אינם מרוצים, הצופה, 21 ביולי 1969
↑  עידו אפרתי, הרווח שבין האוהל לווילה: מציינים 60 שנה למעברות, באתר nrg
↑  אודות הכפר שלנו, באתר כפר חרוצים, ‏2008-07-17
↑  מערכת, שמורת רכס חרוצים (בני ציון), באתר טבע ונופים בישראל
↑  אתר הזכרון, השבוע | טקס חנוכת המצפה לזכרו של עידו, באתר לזכרו של עידו שני ז"ל, ‏22/07/2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588267805171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צילום אוויר של חרוצים, מימין (מצפון) לבני ציון
האסיר

| --- | --- |

פטריק מקגוהן בתפקיד מספר 6  לקוח מתוך ספר המבוסס על הסדרה משנת 1969
 סוגה:  מדע בדיוני, סדרת ריגול 
 יוצרים:  פטריק מקגוהן, ג'ורג' מרקסטיין 
 כותבים:  פטריק מקגוהן, דיוויד טומבלין 
 בימוי:  פט ג'קסון, דון צ'אפי 
 שחקנים:  פטריק מקגוהן דאנקן מקריי
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  The Village 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  17 
 הפקה
 מפיק:  דיוויד טומבלין 
 אתר צילומים:  Portmeirion 
 מוזיקה:  רון גריינר 
 אורך פרק:  60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ITV (בריטניה) הערוץ הראשון (ישראל) HOT VOD (ישראל)
 תקופת שידור מקורית:  1 באוקטובר 1967 – 4 בפברואר 1968
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
האסיר (באנגלית: The Prisoner) היא סדרת טלוויזיה בריטית, שהופקה עבור ערוץ ITV בין השנים 1967–1968. יוצרי הסדרה הם ג'ורג' מרקסטיין ופטריק מקגוהן, שאף שיחק בה בתפקיד הראשי. בישראל שודרה הסדרה לראשונה בדצמבר 1969 וזכתה לפופולריות רבה. הייתה זו אחת מסדרות הרכש הראשונות ששודרו בישראל. הסדרה שודרה פעם נוספת בשעות אחר הצהריים במסגרת הרצועה היומית "רואים 6/6", ששודרה בטלוויזיה החינוכית בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים.
לסדרה יצא חידוש טלוויזיוני בשנת 2009 בכיכובם של איאן מקלן וג'יימס קאביזל.
בשנת 2018, זכו פרקי הסדרה לשחזור והמחזה רדיופונית בתחנת רדיו 4 של ה-BBC.
עלילה

הסדרה מתארת עיירת קיט לכאורה, המכונה "הכפר", שהיא למעשה בית כלא גדול בו מוחזקים אנשי ביון לשעבר ואישים אחרים שלהם מידע מודיעיני בעל ערך לראשי הכפר. בכפר אין לתושבים שמות אלא מספרים, כאשר ראש הכפר הוא "מספר 1" שזהותו אינה ידועה, וסגנו "מספר 2".
הדמות הראשית בסדרה, המגולמת על ידי מקגוהן, הוא סוכן חשאי לשעבר של הממשל הבריטי, אשר לאחר התפטרותו מתפקידו, מאבד את ההכרה עקב גז שהוכנס לביתו. עם היקיצה, הוא מוצא את עצמו בשחזור של פנים ביתו, הממוקם ביישוב חוף מסתורי המכונה בפי תושביו "הכפר". הכפר מוקף בהרים משלושה צדדים והים מהצד השני. הוא מתוודע לתושבי הכפר, מאות אנשים מכל תחומי החיים והתרבויות, כולם נראים כמי שנהנים מחייהם השלווים בכפר. הם אינם משתמשים בשמות, אך הוקצו להם מספרים אשר מלבד כמה מהם כמו "מספר 2", "מספר שלוש" ו"מספר שש", אינם נותנים רמז לגבי מעמדם בתוך הכפר. אף על פי שהתושבים יכולים לנוע בחופשיות בכפר, הם נמצאים כל הזמן במעקב של מערכות ניטור היי-טק רבות ואינם יכולים לעזוב. כוחות הביטחון, כולל אוטומט בצורת בלון בשם רובר, לוכדים מחדש או הורגים את אלו שמנסים להימלט. חלק מהתושבים אינם שבויים אלא שומרים. לאסירים, לפיכך, אין מושג במי הם יכולים ובמי לא יכולים לסמוך. הגיבור מכונה "מספר 6", אך הוא מסרב לקבל את הכינוי באומרו את המשפט שהפך לסימן היכר של הסדרה: "אני לא מספר! אני אדם חופשי!".
"מספר 6" מהווה יעד חשוב במיוחד של "מספר 2", מנהל הכפר, שמתפקד כסוכן של מספר אחד שלא נראה. "מספר 2" משתמש אמצעי חקירה פסיכולוגיים ופסיכואקטיביים הכוללים טכניקות כמו סמי הזיה, גניבת זהות, שליטה בנפש, מניפולציה של חלומות וצורות של אינדוקטרינציה חברתית וכפייה פיזית בניסיון לגרום ל"מספר 6" לחשוף מדוע התפטר מתפקידו. העמדה של "מספר 2" מוקצה לאדם אחר בכל פרק, כאשר שניים מהם מופיעים שוב ושוב. ההנחה היא שזה חלק מתוכנית גדולה יותר לבלבל את הגיבור "מספר 6", אבל לפעמים נדמה שחילופי כוח האדם הם תוצאה של כישלונו של בעל התפקיד הקודם, שגורלו לא ידוע.
"מספר 6" חסר אמון בתושבי הכפר, מסרב לשתף פעולה, מתנגד בדרכים מתוחכמות לשוביו ולא נופל לתחבולות השונות המנסות לשבור את רוחו ולהוציא ממנו את המידע. בו בזמן הוא מנסה להערים על חוקריו, לגלות את זהותו של "מספר 1" ומי עומד מאחוריו, ולמצוא דרכים להימלט. "מספר 6" נאבק, בדרך כלל לבדו תוך שהוא מנסה ללמוד כל מה שהוא יכול על הכפר, וכן לערער את פעולתו. התוכניות שלו מובילות לפיטוריו של הנשיא המכהן "מספר 2" במספר הזדמנויות. למרות סיכול המערכת, "מספר 6" אינו מצליח להימלט. הממשל, שנעשה נואש מהידע של מספר שש, כמו גם חושש מהשפעתו הגוברת בכפר, נוקט בצעדים דרסטיים המאיימים על חייהם של "מספר 6", "מספר 2" והכפר כולו.
בפרק הראשון של הסדרה "הגעה" אומר אסיר "מספר 6": לא אעשה איתך שום עסקאות. התפטרתי. אני מסרב להידחף, להיות מתויק, להיות מתודרך או מתוחקר ולא אסכים להיות ממוספר! החיים שלי הם שלי בלבד.
נושא מרכזי בסדרה הוא הקונפליקט בין אינדיבידואליזם, כפי שמיוצג על ידי מספר שש, לבין קולקטיביזם, כפי שמיוצג על ידי הכפר. לפי מקגוהן, הסדרה נועדה להפגין איזון בין שתי האידאולוגיות.
רקע

יוצרי הסדרה הם השחקן הראשי מקגוהן וג'ורג' מרקסטיין שהיה אחד מתסריטאי הסדרה "מלכודת" (Danger Man), בה גילם מקגוהן תפקיד ראשי כסוכן חשאי.
מקגוהן טוען שבמשך שנים היה במוחו רעיון לסדרה על אדם בודד ונרדף המסוכסך עם סביבתו ומורד בה. כאשר נסע ב-1966 לפורטמייריון שבוויילס כדי לצלם פרק בסדרה "מלכודת", חשב שהמקום ייחודי וסוריאליסטי ולכן מושלם לסדרה התאורטית שלו. זמן קצר לאחר מכן פגש מקגוהן את ג'ורג' מרקסטיין. מרקסטיין, אשר היה סוכן בשירות אנגליה במלחמת העולם השנייה, סיפר למקגוהן על מקרה אמיתי בזמן המלחמה שבו אסירי מלחמה בעלי מידע או תפקיד חשוב נכלאו במקום סודי, שם חיו כתיירים בנופש אף על פי שהיו אסירים לכל דבר. מרקסטיין הציע ליצור סדרה על נושא זה כהמשך ישיר של "מלכודת", כך שדמותו של מקגוהן מתפטרת מתפקידה ונשלחת על ידי הממונים עליו למקום סודי שבו נכלאים אנשים עם מידע רגיש או ששירתו בתפקיד סודי וחשוב, כדי להימנע מאפשרות שיהפכו לבוגדים.
מקגוהן התלהב מהרעיון שהשתלב יפה עם הרעיונות עליהם חשב מלכתחילה כחומרי גלם לסדרה התאורטית שלו. הוא הציג את הקונספט החדש ללו גרייד, שהיה אז ראש חברת הטלוויזיה הפרטית הראשונה באנגליה. גרייד רצה שמקגוהן ימשיך לשחק בסדרה "מלכודת" אבל מקגוהן סירב והתעקש לפתח את הרעיון שלו ושל מרקסטיין. לפי מקגוהן, גרייד אמר כי "זה נשמע משוגע לגמרי, אז אולי זה יעבוד." הוא רכש את הסדרה, עם מקגוהן בתפקיד הראשי וכאחד המפיקים. מקגוהן גם כתב וביים מספר פרקים בסדרה, לעיתים תחת שמות עט שונים. למרות מקורות הסדרה ב"מלכודת", דוחים יוצרי הסדרה את הרעיון שהיא מבוססת על הסדרה המקדימה.
הערות שוליים

↑  רותה קופפר, למה ממשיכים להפיק "רימייקים" למרות הכישלונות?, באתר הארץ, 28 באפריל 2010
↑  דפנה לוי, ‏שובו של האסיר, באתר "אלכסון", 9 בדצמבר 2018
↑  ג'ק פורד, האם "האסיר" סבלה ביותר מהערכת חסר ?, באתר MR PORTER (באנגלית), ‏26 באוגוסט 2016
↑  Theroux, Marcel (2017-10-03). "The story behind the oddest holiday village on Earth". The Telegraph. ISSN 0307-1235. נבדק ב-2024-10-05.
↑  BFI Screenonline: Prisoner, The (1967-68), www.screenonline.org.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528046905171  BnF: cb121870766 (data)  GND: 7629651-9  LCCN: n85347792  MusicBrainz: c4fbe82f-989b-479a-98e8-b266b88a07f8  SUDOC: 030461103  VIAF: 5441149108414068780005   WorldCat (עם VIAF): 5441149108414068780005
מצפה כרמים

| --- | --- |
מצפה כרמים כפי שנשקף מהר קובת א-נג'מה
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: מטה בנימין
 (למפת דרום השומרון מוגדלת) מצפה כרמים(למפת דרום השומרון רגילה) מצפה כרמים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצפה כרמים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצפה כרמים31°57′27″N 35°21′25″E﻿ / ﻿31.9575127°N 35.3568562°E﻿ / 31.9575127; 35.3568562

מצפה כרמים כפי שנשקף מהר קובת א־נג'מה, משמאל כוכב השחר
מצפה כרמים היא שכונה של ההתנחלות כוכב השחר, השייך למועצה האזורית מטה בנימין.
היסטוריה

שכונת מצפה כרמים הוקמה כמאחז בשנת 1999. בתחילה השתכנו המשפחות מדרום לכוכב השחר, במקום בו נמצאת כיום שכונת מעלה שלמה, אולם היישוב הועתק מזרחה בהסכמה עם הממשלה למקומו הנוכחי. את תהליך ההקמה ליווה אישית מפקד פיקוד המרכז, משה יעלון, והוא אושר על ידי ראש הממשלה אהוד ברק. שמו של היישוב ניתן לו בשל מיקומו. במקום 54 משפחות, 16 מהן בבתי קבע.
לאחר העתקתו, התגלה שגם השטח החדש נמצא על אדמות פרטיות של פלסטינים מהכפרים הסמוכים, דיר ג'ריר וכפר מאליכ, לפי רישומי המנהל האזרחי. הוא הוגדר כמאחז בלתי־חוקי גם בדו"ח שהכינה עו"ד טליה ששון עבור המדינה ב־2005.
היסטוריה > הליכים משפטיים בעניין מצפה כרמים

החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית העניקה למתיישבי השכונה מעמד של "בר־רשות", מתוך הנחה שהמקרקעין הוקצו כדין להסתדרות הציונית. באמצע שנת 2010 הוחל בבניית מבני קבע ומבני ציבור בהתאם לתוכנית המתאר. הבנייה לא נעשתה מכוחם של היתרים, ומוסדות התכנון לא פעלו לאכוף את דיני התכנון והבנייה.
בשנת 2011 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד התוכניות במקום, בטענה ששתי חלקות בתחום השכונה, שבהן מתגוררות 135 נפשות, הן חלקות פרטיות של העותרים הערבים. החלו לבנות במאחז כ־20 מבנים, חלקם בתי קבע וחלקם קרוואנים. המנהל האזרחי הוציא למבנים צווי הפסקת עבודה, אך זו נמשכה. לצורך בירור הבעלות וזכות תושבי שכונת מצפה כרמים כבני רשות להתגורר במקום, התקיים הליך אזרחי בבית המשפט המחוזי בירושלים.
תושבי הכפר דיר ג'ריר, עתרו לבג"ץ אך רק בשנת 2014 נערך הדיון בו הוציא נשיא בית המשפט העליון, השופט אשר גרוניס, צו על תנאי המורה למדינה להסביר מדוע לא יפונו המבנים.
באוגוסט 2018 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי יש להסדיר את ההתיישבות בשכונת מצפה כרמים, באמצעות החלת "תקנת השוק במקרקעין", הקבועה בסעיף 5 לצו בדבר רכוש ממשלתי (יהודה והשומרון) (מס' 59), התשכ"ז-1967, וקובעת כי "כל עסקה שנעשתה בתום לב בין הממונה לבין אדם אחר בכל נכס שהממונה חשבו בשעת העסקה לרכוש ממשלתי, לא תיפסל ותעמוד בתקפה, גם אם יוכח שהנכס לא היה אותה שעה רכוש ממשלתי".
פסק הדין, שעשויה להיות לו משמעות תקדימית להסדרת מעמדם של מבנים נוספים בהתנחלויות ובמאחזים, התקבל בשמחה על ידי מפלגת הבית היהודי, וספג ביקורת ממפלגת מרצ ומתנועת "שלום עכשיו".
תושבי הכפר ערערו על פסק הדין של בית המשפט המחוזי. ב־27 באוגוסט 2020 התקבל ערעורם בבית המשפט העליון, תוך דחיית עמדתו של היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט. בפסק הדין קבעה נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות כי רשויות המדינה הרלוונטיות התנהלו שלא בתום לב, שהיה מאפשר להכשיר בדיעבד את ההתיישבות, ולפיכך לא ניתן להחיל על המקום את "תקנת השוק". בפסק הדין נקבע כי על המדינה מוטלת חובה לפנות 27 משפחות מביתן בתוך שלוש שנים, ולהסדיר פתרונות מגורים לתושבים שהתיישבו במקום בתמיכתה.
תושבי המקום פתחו במאבק נגד ההחלטה, כשלצורך כך הם גייסו כספים בקמפיין מימון המונים.
בספטמבר 2020, הגיש היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, לבקשת שר הביטחון בני גנץ ועל דעת שר המשפטים אבי ניסנקורן, בקשה לדיון נוסף. הבקשה התקבלה והתיק נוהל החל מנובמבר 2020 בפני הרכב מורחב. ביולי 2022, ברוב של 4 כנגד 3 שופטים, הפך בית המשפט העליון את החלטתו הקודמת, וקבע כי אין לפנות את תושבי מצפה כרמים מבתיהם. השופטת דפנה ברק-ארז הצטרפה לעמדה העקרונית של השופטים חיות, פוגלמן וברון המצמצמת את תחולתה של תקנת השוק שבחוק הצבאי בשל תחולתם של עקרונות המשפט הבינלאומי באזור התפוס בתפיסה לוחמתית, אך מנגד הצטרפה למעשה לעמדת השופטים הנדל, עמית וסולברג אשר פסקו לטובת המדינה והכשירו את החזקת הקרקע בפועל על ידי המתיישבים. את פסק דינה היא מסכמת כך:
במישור היישומי, מצאתי להצטרף לקביעה כי בנסיבות העניין, ובין היתר בהתחשב בפעולות ובבדיקות שנערכו בנקודת הזמן הרלוונטית להקמת הישוב מצפה כרמים במיקומו הנוכחי, ניתן לומר כי הצדדים להליך עמדו בדרישת תום הלב שבה הם חבים. זאת, אף בשים לב לכך שעסקינן בבחינת פרקטיקות ופעולות שהתרחשו לפני שנים רבות. בהמשך לכך, באתי לכלל מסקנה כי גם יתר תנאי סעיף 5 לצו התקיימו בנסיבות המקרה שבפנינו
ארגוני שמאל בישראל מחו נגד קביעה זו. פרופ' אוריאל פרוקצ'יה פרסם מאמר בעיתון ״הארץ״ נגד הכרעת בית המשפט העליון בעניין.
הערות שוליים

↑  יעלון: אין לפנות יישוב שהוקם באישור הממשלה, באתר nrg
↑  ארנון רגולר‏, המתנחלים משווקים מאחז שבג"ץ טרם הכריע בעתידו, באתר וואלה, 1 באוגוסט 2012 (כתב כך אף על פי שעוד בשנת 1999 החליטה הממשלה להעביר אותם למקום שבו הם נמצאים ואמרה שהמקום הוא אדמות מדינה, והדבר לא עבר ערעור שנים (עד 2014) רבות גם על ידי בג"ץ).
↑  חוות דעת בנושא מאחזים בלתי מורשים - משרד ראש הממשלה
↑  בג"ץ 953/11 עבד אלפתאח סאלחה ואחרים נ' שר הביטחון ואחרים, ניתן ב־14 בפברואר 2016
↑  עמוס הראל, כך מוקם מאחז נוסף מתחת לאף, באתר הארץ, 19 באפריל 2012
↑  רע"א 2505/16 איציק אנג'ל ואחרים נ' המינהל האזרחי ביהודה ושומרון ואחרים, ניתן ב־22 בדצמבר 2016
↑   עמוס הראל, בג"ץ הורה למדינה לנמק מדוע לא לפנות את המאחז מצפה כרמים, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2014
↑  תא (י-ם) 29754-11-13 איציק אנגיל ואחרים נגד עבד אלפתאח סאלחה ואחרים, ניתן ב-28 באוגוסט 2018
↑  אבישי גרינצייג, אריק בנדר, ‏ביהמ"ש הכשיר את התנחלות מצפה כרמים ופתח פתח להסדרות נוספות, באתר מעריב אונליין, 28 באוגוסט 2018
↑  בג"ץ 953/11 עבד אלפתאח סאלחה ואחרים נ' שר הביטחון ואחרים, ניתן ב-27 באוגוסט 2020
↑  גיוס המונים להצלת מצפה כרמים - Givechak, באתר givechak.co.il
↑  גנץ וניסנקורן תומכים בדיון נוסף בבג"ץ מצפה כרמים, באתר ערוץ 7, ‏11/09/20
↑  אילת כהנא, כדי למנוע פינוי יישובים אחרים: דיון נוסף בבג"ץ מצפה-כרמים, באתר מקור ראשון, ‏13/09/2020
↑  דנ"א 6364/20 שר הביטחון ואחרים נ' עבד אלפתאח סאלחה ואחרים, ניתן ב־27 ביולי 2022
↑   ציוץ של יריב אופנהיימר ברשת החברתית אקס (טוויטר), 27 ביולי 2022.
↑  אורלי נוי, מצפה כרמים הוא הערת שוליים בפרוייקט הגזל הציוני, על כל גווניו, באתר "שיחה מקומית", 28 ביולי 2022.
↑   אוריאל פרוקצ'יה, בג"ץ מצפה כרמים: מעין שופטים קבעו מעין עקרונות של מעין צדק, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011295517305171