stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כוח ההגנה הלאומי של המלדיביים
ארגון וציוד

המפקד העליון הוא הנשיא ולצידו ממונה שר הביטחון האחרי לענייני הביטחון בזמן שיגרה, תחת שניהם מוצב ראש כוח ההגנה המשמש כקצין והסמכות המקצועית הבחירה ביותר בכוח. הכוח מכיל כ-10,000 חיילים ומספר דומה במילואים, אלו מחולקים למערך לוחם-מתמרן, מערך תומך ויחידות נוספות:
המערך הלוחם והמתמרן
משמר החופים – הזרוע העיקר ומתפקדות כחיל הים.
חיל הנחתים – עקב הגאוגרפיה של המלדיביים, חיל זה משמש כזרוע היבשה אך חשיבותו משנית ביחס למשמר החופים, וזה מבוסס בעיקר על כוח חי"ר קטן
חיל האוויר – הזרוע העצמעית ביותר שהוקמה בתחילת 2024. זאת הוקמה אודות להתקדמות הטכנולוגית והוזלת עלויות התחזוקה של זרוע אוויר עצמאית כשעד אז מעט כלי הטיס שהיו בשירות היו מפוזרים בין היחידות השונות. בנוסף לעלייה באיומים והפרות סדר של השנים האחרונות. תפקידה העיקרי של הזרוע יירוט איומים וחיסול ממוקד של מטרות ואיומים פוטנציאליים.
שירות הכבאות וההצלה: באחריות לספק ההגנה ושירות כבאות, הצלה וחילוץ במישור הצבאי והאזרחית.
המערך המסייע
מנהלת שירות המודיעין
חיל השירות הכללי – תפקידו לספק את כלל צורכי היחידות כגון בתחומי לוגיסטיקה הנדסה ובנייה
חיל הרפואה
חיל השלישות הכללי – האחרי על יחידות העוסקים במשאב אנושי כגון תחום המ"ץ, המשפט, ארגון סד"כ טקסים ועוד.
בנוסף ליחידות אלה ניתן למנות יחידות כמו: שירות אבטחת אישים, שירות הכוחות המובחרים ועוד.
כלל היחידות מחולקות לארבעה פיקודים מרחביים
ארגון וציוד > ציוד

ציודו העיקרי של כוח ההגנה הלאומי כולל סירות בט"ש ופטרול – המשמש גם כדרך התחבורה העיקרית בין האיים, ציוד קל וכבד ללוחמת חי"ר, מערך נ"מ מגוון, כ-10 כלי טיס מחציתם כטב"מי תקיפה ומחציתם השנייה כלים מאוישים לצורכי תחבורה, הצלה וסיור.
גלריה

דגל משמר החופים
דגל חיל הנחתים
דגל חיל האוויר
רונדל חיל האוויר המלדיבי
סמלי ההכרה המוטבע על ספינות משמר החופים
כוח ההגנה הלאומי של המלדיביים בזמן תרגיל
חיילי הכוחות המיוחדים
הערות שוליים

↑  בעיקר פרק 9 לחוקה
↑  ארגון, באתר כוח ההגנה הלאומי (איי המלדיביים)
↑  Daily Sabah with AA, Maldives receives renowned Turkish drones amid India tensions, Daily Sabah, ‏2024-03-11 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 5374 1654
ים סייליש

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  Coast Salish 
 מיקום:  האוקיינוס השקט 
 סוג:  ים שולי 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  ארצות הברית, קנדה 
 קואורדינטות:  48°56′12″N 123°03′40″W﻿ / ﻿48.936666666667°N 123.06111111111°W﻿ / 48.936666666667; -123.06111111111
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי ים סייליש(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי ים סייליש
 
ים סייליש (באנגלית: Salish Sea) הוא ים שולי של האוקיינוס השקט השוכן לחופי הפרובינציה הקנדית קולומביה הבריטית ומדינת וושינגטון בארצות הברית. הים כולל את מצר ג'ורג'יה, מצר חואן דה פוקה, מפרץ פיוג'יט, ומערכת של ערוצים וגופי מים.
הים מתמשך מאיי דיסקברי בצפון מצר ג'ורג'יה עד לחצי האי באד בקצהו הדרומי של מפרץ פיוג'יט. הים מופרד חלקית מהאוקיינוס השקט על ידי האי ונקובר וחצי האי אולימפיק.
לחופי הים שוכן המגלופוליס הפסיפיק נורת' וסט הנמשך ממטרופולין ונקובר בצפון למטרופולין סיאטל בדרום. ערים אחרות על חופו של ים סייליש כוללות את בלינגהאם, פורט אנג'לס וויקטוריה. נכון לשנת 2021, מתגוררים באזור 8.76 מיליון איש.
אטימולוגיה

השימוש המוכר הראשון במונח "ים סייליש" היה בשנת 1988 כאשר ברט וובר, פרופסור אמריטוס לגאוגרפיה ומדעי החברה במכללת האקסלי לאיכות הסביבה באוניברסיטת ווסטרן וושינגטון בבלינגהאם, וושינגטון, בחר את השם למימי מצר ג'ורג'יה, מצר פיוג'ט ומצר חואן דה פוקה. מטרתו הייתה לעורר מודעות לגבי הצורך בטיפול במים ובמערכות האקולוגיות של האזור. מאמציו של ובר מוכרים רשמית על ידי קנדה וארצות הברית.
גאוגרפיה

אורכו של ים סייליש הוא בערך 440 קילומטרים (270 מיל) ויש לו שטח פנים של כ18,000 קילומטרים רבועים (6,900 מילים רבועים). עומקו הממוצע של הים הוא 130 מטרים (430 רגל) והוא מגיע לעומק מרבי של 670 מטרים (2,200 רגל) ב-Jervis Inlet .
הידרולוגיה

אגן הניקוז של ים סליש (לא כולל אגן הניקוז של נהר פרייזר העליון) כולל שטח של כ110,000 קילומטרים רבועים (42,000 מילים רבועים), יותר מפי שישה משטח הפנים של הים עצמו. נהרות עיקריים שנשפכים לים כוללים את נהר פרייזר, נהר ניסקוואלי, נהר נוקסאק, נהר פויאלופ, נהר סקגיט, נהר סנוהומיש ונהר סקוואמיש .
ים סייליש מכיל יותר מ-400 איים, שאת רובם ניתן לשייך לאחת משלוש קבוצות איים: איי דיסקברי, איי המפרץ ואיי סן חואן.
האי וידבי בוושינגטון הוא האי הגדול והמאוכלס ביותר בים עם שטח כולל של 436.9 קילומטרים רבועים (168.7 מילים רבועים) ואוכלוסייה מוערכת של 69,480 תושבים נכון לשנת 2010. האי ביינברידג', גם הוא בוושינגטון, הוא האי הצפוף ביותר בים עם צפיפות של 354 תושבים לקילומטר רבוע נכון לשנת 2019. האי הגדול ביותר בצד הקנדי הוא האי טקסדה ששטחו הוא כ-300.45 ק"מ 2 (116.00 מ"ר), אך אוכלוסייתו מונה 1000–2000 איש.
בעלי חיים בים

ים סייליש הוא בית ל-253 מיני דגים המשתייכים ל-78 משפחות ו-31 סדרות. מינים אלו כוללים מיקסיניד אחד, שני פטרומיזונטידים, 18 דגי סחוס, שני סחוס-גרמיים ו-230 כליל-גרמיים.
בנוסף, בים נמצאים 37 מיני יונקים ימיים, הבולטים שבהם הם אריות ים שטלר, לווייתנים גדולי-סנפיר ולווייתני קטלן (אורקה).
לוטרות ים נצפו יותר ויותר בתוך מיצר חואן דה פוקה.
בעלי חיים בים > שוניות ספוג

המים העשירים במינרלים של ים סייליש הם בית גידול אידיאלי להיווצרות שוניות ספוג זכוכית. בעבר האמינו ששוניות אלו נכחדו במהלך תקופת הקרטיקון או מעט לאחריה, עד שב-1987 נתגלה אוסף גדול של שוניות מול חוף קולומביה הבריטית בשל חשיבותן המדעית והאקולוגית, כל שוניות הספוג המוכרות בים סייליש מוגנות מפני פעילויות דיג במגע תחתית.
הערות שוליים

↑  Canada, Environment and Climate Change (2021-02-12). "Importance Salish Sea". www.canada.ca. נבדק ב-2023-07-30.
↑  Government of Canada, Fisheries and Oceans (29 בינואר 2009). "Fisheries and Oceans Canada |Pacific Region | Jervis Inlet". www.pac.dfo-mpo.gc.ca. נבדק ב-3 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bureau, US Census. "Search Results". The United States Census Bureau (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-29 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Community Facts: Camano CDP, Washington". United States Census Bureau. נבדק ב-26 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Annual Estimates of the Resident Population for Incorporated Places in Washington: April 1, 2010 to July 1, 2019". United States Census Bureau. במאי 2020. נבדק ב-27 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ollikainen, Rob (22 ביולי 2018). "Sea otter sightings swell in Strait of Juan de Fuca". Peninsula Daily News (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-28 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Government of Canada, Fisheries and Oceans Canada (18 בספטמבר 2019). "Hecate Strait/Queen Charlotte Sound Glass Sponge Reefs Marine Protected Area (HS/QCS MPA)". www.dfo-mpo.gc.ca. נבדק ב-26 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Government of Canada, Fisheries and Oceans Canada (30 באוגוסט 2019). "Strait of Georgia and Howe Sound Glass Sponge Reef (17 fisheries area closures)". www.dfo-mpo.gc.ca. נבדק ב-27 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2010001614  VIAF: 6285148574361424430003   WorldCat (עם VIAF): 6285148574361424430003 
אור השמש משתקף בים סייליש כפי שנראה מתחנת החלל הבין-לאומית ב-11 באפריל 2020
ים סייליש עם חצי האי אולימפיק ברקע
אורקה בתעלת הוד
ראדז'ייחוב

ראדז'ייחוב (באוקראינית: Раде́хів, רדחיב; בפולנית: Radziechów; ביידיש: ראדעכעוו) היא עיר קטנה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

ראדז'ייחוב נזכרת לראשונה בשנת 1472, ובשנת 1752 הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ועד מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום גליציה האוסטרית. לאחר המלחמה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי ראדז'ייחוב

יהודים ישבו בעיר מראשיתה, ובסוף המאה ה-18 נבנה בה בית כנסת. בעיר כיהן באדמו"רות רבי נפתלי צבי רובין (האדמור מרדיכוב), משושלת רופשיץ.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,000 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך קיום בית ספר עברי וקיבוץ הכשרה. הפעילות הציבורית היהודית בעיר נאסרה עם כיבושה בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בד בבד הגיעו לעיר פליטים יהודים ממערב פולין, שהקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה בו ביום כמה יהודים. בהמשך הובאו לעיר מאות יהודים נוספים מכפרי הסביבה, ועל יהודי היישוב הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, שבמסגרתן נספו רבים מהם. עם הבאת לעיר יהודים נוספים לרבות כ-500 יהודים מחולויוב בקיץ 1942, התגברו בקרב יהודי המקום הרעב והמגפות.
ב-15 בספטמבר 1942 בוצעה בעיר אקציה, בה שולחו כ-1,400 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ, וכעבור שבוע שולחו כ-500 גברים יהודים מהעיר למחנה בקמיונקה סטרומילובה, בו נספו כולם. לאחר סלקציה נותרה בעיר קבוצת יהודים קטנה. לאחר מכן, הביאו הגרמנים לעיר יהודים נוספים רבים, אשר רוכזו באוקטובר 1942 בגטו שהוקם בה. ב-7 באוקטובר 1942 שולחו כ-1,000 מיושבי הגטו לבלז'ץ, וב-1 בדצמבר 1942 הועברו כל יתר יושבי הגטו שבעיר לגטו סוקאל.
כ-100 יהודים שהושארו בעיר למיון ואיסוף רכוש המגורשים נרצחו ב-15 במרץ 1943 ביער סמוך. אחר מספר יהודים מהעיר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד ממושך.
הערות שוליים

↑  https://www.yadvashem.org/yv/he/research/ghettos_encyclopedia/ghetto_details.asp?cid=1016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559514305171  GND: 1048409821  LCCN: n80006711  SUDOC: 176019863  VIAF: 132516563   WorldCat (עם VIAF): 132516563
לוסנה

לוסנה (בספרדית: Lucena; בספרות התורנית מכונה אליסנה) היא עיר בדרום ספרד, במחוז קורדובה, באנדלוסיה, 60 ק"מ דרומית מזרחית לקורדובה. אוכלוסיית לוסנה מונה כ-42,000 תושבים והיא העיר השנייה בגודלה במחוז אחרי בירת המחוז, קורדובה.
לוסנה הייתה עיר יהודית שצמחה מתוך אחת המושבות שבנו הגולים היהודים שהוגלו מאזור ירושלים ובית לחם על ידי טיטוס קיסר רומא, בתקופת בית המקדש השני.
העיר נקראה במקור אליאוסנה (Eliossana או Eli Ossana) וייתכן ששמה הוא שיבוש של המילים "אלי הושע-נא" בעברית.
הרי"ף, בעקבות הלשנה בעיר הקודמת שבה גר, ברח לעיר זו בגיל 75. הוא הוצרך לברוח לספרד, בתחילה לקורדובה ומשם עבר לאליסנה, בה שימש כראש ישיבת לוסנה אחר פטירת רבי יצחק אבן גיאת, ובה שהה עד יום מותו.
מקהילת לוסנה יצאו רבנים, דיינים ומשוררים מפורסמים, כגון אלעזר בר שמואל אלוף, רבי יעקב בן סהל ובנו המשורר רבי יוסף בן סהל.
בגירוש ספרד התפזרו תושבי העיירה למדינות צפון אפריקה ומדינות אירופה, וחלקם חזרו לארץ ישראל.
בית הקברות היהודי של העיר לוסנה נתגלה בשנת 2006 בעת עבודות לצורך סלילת כביש. הוא זוהה כבית הקברות היהודי על ידי צורת הקבורה היהודית, וגיל העצמות שהתגלו בקברים שהתאים לתקופה בה חיו באזור יהודים המאה האחת עשרה. מתוך כ-300 קברים נמצאו כ-170 גופות שהוצאו מקבורתם. בבית קברות זה נקברו ככל הנראה גם חכמי לוסנה ובניהם הרי"ף.
לא שרדה אף מצבה מבית הקברות (למעט שתי מצבות) בעקבות ההיתר של ממשלת ספרד להשתמש במצבות בתי קברות יהודים לצורכי בנייה.
הפילוסוף המוסלמי אבן רושד הוגלה בשנת 1195 לעיר לתקופת זמן קצרה בשל פרשנותו לכתבי אריסטו שסתרו לדעת שלטון ח'ליפות אלמוחד את כתבי הקודש.
הסופר מואיז בן הראש מתאר את תהפוכות הפרק היהודי בקורות העיר, ברומן ההיסטורי פרי עטו "לוסנה".
ראו גם

תור הזהב של יהדות ספרד
הערות שוליים

↑  הרי"ף בין ספרד לאשכנז, עמנואל אלאלוף, ירושלים ה'תשע"ו. עמ' 550.
↑  Benarroch, Mois., Ways to Lucena, Moben, 2019, ISBN 978-1-5071-1713-2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564632705171  BNE: XX452224  GND: 4401437-5  LCCN: n85037852  MusicBrainz: ad65c585-2449-4875-be2b-6a8c7f76b9b6  NKC: ge1239531  VIAF: 11144898546450290857   WorldCat (עם VIAF): 11144898546450290857 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בספרד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אודי לוי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1963 (בן 62 בערך) תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  צה"ל המוסד
 תפקידים בשירות
 ראש יחידת "צלצל"
 
אהוד (אודי) לוי (נולד ב-1963) הוא איש מערכת הביטחון הישראלית לשעבר, כיהן כראש יחידת צלצל של "המוסד", שעסקה במלחמה כלכלית בארגוני טרור ובמדינות שמעניקות חסות לטרור.
ביוגרפיה

לוי נולד בשכונת התקווה בתל אביב. הוא בנם של מרים, שעלתה לישראל ממצרים, ושל חיים, שמשפחתו עלתה מאיראן. בגיל שמונה עברה המשפחה לחולון. הוא וסיים ללמוד בבית הספר התיכון 'קוגל' בעיר בשנת 1981. שירת בצה"ל ביחידה 8200 תחילה כמאזין בגבול לבנון, לאחר קורס קצינים שירת כקצין ביחידה וכמפקד בסיס האזנה בירושלים. במהלך האינתיפאדה הראשונה עבר לשרת במנהל האזרחי כיועץ לענייני ערבים תחת משרד הביטחון. במהלך פעילות זו עסק בלוחמה כלכלית נגד ארגון החמאס כולל במסגרת פרויקט "ביעור חמץ" מ-1993 שעסק בטיפול בתשתית האזרחית של חמאס. במסגרת זו עבד מול ראש חטיבת המבצעים מאיר דגן. ב-1996 עבר למטה ללוחמה בטרור שם שימש עוזרו של דגן וכמוביל המערכה הכלכלית מול ארגוני הטרור. ב-2001 מונה לראש יחידת "צלצל", יחידה חדשה ללוחמה כלכלית בארגוני הטרור שהוקמה במסגרת המועצה לביטחון לאומי והייתה כפופה ישירות לראש הממשלה אריאל שרון. לאחר מינויו של דגן לראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים עברה היחידה ולוי בראשה לפעילות תחת "המוסד". ב-2016 פרש מ"המוסד" בעקבות סגירת פעילות היחידה במסגרת הארגון.
לאחר פרישתו משמש יועץ ומרצה בתחום הלוחמה בטרור. הוא בעל תואר ד"ר מאוניברסיטת בר-אילן, מומחה באסלאם רדיקלי, מכהן כעמית מחקר במכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון.
בראיון שהעניק לניו יורק טיימס בדצמבר 2023 טען כי העברות הכספים לארגון החמאס הן שאיפשרו את מתקפת הפתע ב-7 באוקטובר, ובראיון שהעניק לרשת ב' הוסיף כי ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, דחה לאורך שנים את המלצות "המוסד" להילחם כלכלית בחמאס.
לוי נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

1 2 3  יוסי מלמן, סוכני מוסד במשרדים של בנקים באירופה? כך נראתה המלחמה החשאית בכספי חמאס וחזבאללה, הארץ ינואר 2024
↑  אודי לוי באתר מכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון
↑  Jo Becker and Justin Scheck, Israel Found the Hamas Money Machine Years Ago. Nobody Turned It Off.. New York Times, December 17, 2023
↑  "המלצנו למוטט את חמאס וחיזבאללה - המדיניות הייתה הפוכה", באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 17 בדצמבר 2023
יהדות ביזנטיון

מעמדה החוקי של יהדות ביזנטיון היה ייחודי במהלך ההיסטוריה של האימפריה הביזנטית. על אף שיהודי האימפריה לא השתייכו לכנסייה האורתודוקסית שהייתה הדת הלאומית, הם גם לא סווגו, ברוב המקרים, עם הכופרים או עם עובדי האלילים. עם זאת, מעמדם החברתי ומידת החופש שהוענק להם השתנו מעט במהלך ההיסטוריה של האימפריה, והיו תלויים במידה רבה בשלושה גורמים: רצונה התאולוגי של המדינה לשמר נוכחות יהודית בגבולותיה כעדות לניצחון הנצרות על היהדות, הרצון של המדינה לחזק את שליטתה האזרחית, והיכולת של הממשל המרכזי בקונסטנטינופול לכפות את מרותו על כלל שטחי האימפריה.
יסוד מעמדם החוקי של היהודים

בשנת 212 לספירה, העניקה האימפריה הרומית אזרחות לכל תושביה, גם אלה היהודים. מתן האזרחות העניק ליהודים שוויון על פי חוק, והיווה בסיס למעמדם החוקי בביזנטיון מאוחר יותר, עם ייסוד העיר קונסטנטינופול בשנת 330. זכותם של היהודים לפולחן חופשי נשמרה. לדוגמה, ברית מילה, שנחשבה על ידי השלטונות הביזנטים להטלת מום, וביצועה בילד לא יהודי היה פשע שעונשו מוות ובמבוגר לא יהודי - גלות, הייתה מותרת ליהודים. החוק הביזנטי אף הכיר בבתי כנסת כמקומות תפילה שלא ניתן לפגוע בהם, לבתי הדין היהודיים ניתנה סמכות שיפוטית במקרים אזרחיים, ולא ניתן היה לכפות על יהודי לחלל שבת או חגים יהודיים..
קודקס תאודוסיאנוס

בשנת 404 לספירה, נאסר על היהודים לשרת במשרות ממשלתיות מסוימות. בשנת 418 לספירה, נאסר עליהם שירות אזרחי, וכן שירות צבאי לסוגיו. בשנת 425 לספירה, נאסר עליהם השירות בכל המשרות הציבוריות האחרות, אזרחיות וצבאיות כאחד, והקיסר יוסטיניאנוס הראשון אף חידש איסור זה. בסופו של דבר, איסורים אלה החלישו את הטיעונים התאולוגיים להגבלת הדת היהודית. אף שהמגבלות שהוטלו על היהודים פגעו במעמדם ומנגד חיזקו את אזרחיה הנוצרים של האימפריה, כל חוק שנתן מעמד מיוחד ליהודים, לטוב או לרע, הכיר למעשה בקיומה ובהמשך מעמדה החוקי של היהדות.
תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, מצא שעליו לאזן בין שניים מבין שלושה גורמים הנוגעים למעמד היהודים באימפריה - תאולוגיה, פרגמטיות, ומגבלות שלטון החוק, עליו לא הייתה לו שליטה בפועל. בשנת 438, צריך היה תאודוסיוס לחדש את איסורו על שירותם של יהודים בעמדות ציבוריות, כיוון שאכיפתו הייתה לקויה. אפילו בשנת 527, צו שחידש איסור זה פתח בהערה כי "בלי התחשבות בשלטון החוק, פלשו (היהודים) לעמדות ציבוריות".
יחד עם זאת, תפקיד אחד מעולם לא נאסר על היהודים. היה זה תפקיד הדקוריון, גובה מיסים, שהיה עליו לשלם את כל הגירעונות בהכנסות המס מכיסו. תאודוסיוס השני, שייסד חלק נכבד מהתשתית החוקית לחוקי היסוד הביזנטים בקודקס תאודוסיאנוס, איפשר ליהודים, כמו לכל אזרחיו, לשכור מחליף, שימלא את תפקידיו של הדקוריון במקומם. יוסטיניאנוס, שהקודקס החוקי שלו כלל 33 חוקים הקשורים ביהודים, תחילה שימר את האפשרות הזו, אך היא בוטלה בשנת 537. שארף מסביר שמטרת ביטולה הייתה, שהיהודים "לעולם לא יהנו מפרי המשרה, רק יסבלו את קנסותיה ועונשיה".
אפליה נוספת על פי חוק של היהודים ביחס לנוצרים נגעה לבעלות על עבדים. מגבלות על בעלות עבדים נוצרים על ידי בעלים יהודים עמדו בעינן במשך שלטון של קיסרים רבים, מפחד שהיהודים ישתמשו בגיור עבדים כדרך להגדיל את מספרם. בנוסף, נועדו החוקים הללו להוות תמריץ לעבדים בלתי נוצרים להתנצר. עקב התלות הרחבה של הכלכלה הביזנטית בעבדות, לא יכלו השלטונות להציב מגבלות כבדות מדי על בעלות עבדים. תחת הקודקס תאודוסיאנוס, לפיכך, בעלות של עבדים נוצרים על ידי בעלים יהודים הייתה מותרת, למרות שרכישתם הייתה אסורה. כך, שיהודי ש"זכה" בעבד באמצעים כגון ירושה, היה מוכר כבעליו. העונש על רכישת עבד היה לרוב מכירתו הכפויה במחיר הקניה.
בעלות על עבדים היא דוגמה נוספת לאיזון המשולש של הממשל בהתנהלותו מול המיעוט היהודי בביזנטיון. היא ערערה את הטיעון התאולוגי בדבר עליונות וניצחון הנצרות, אך הייתה דרישה פרגמטית של אותם הימים. יתר על כן, האיסור על יהודים לרכוש עבדים לא יכול היה להיאכף למלואו, היות שחופש לא תמיד היה רצונו של עבד שבעליו התייחסו אליו היטב.
המגבלה השלישית החשובה על היהדות – בנוסף למילוי משרות ציבוריות ובעלות על עבדים – הייתה, שהדת היהודית, אף שהותרה להתקיים, לא הותרה לשגשג. קיומה של קבוצה קטנה של יהודים לא איימה על עליונותה של הנצרות, אך לאפשר להם לגדול יתר על המידה, פירושו היה לסכן את המונופול הדתי של הכנסייה האורתודוקסית ברחבי האימפריה. אחת מהשלכותיה החשובות של מדיניות זו הייתה האיסור על בניין בתי כנסת חדשים באימפריה, אף כי שיפוצם של בתי כנסת ישנים הותר. את האיסור הזה קשה היה לאכוף, והוכחות ארכאולוגיות מארץ ישראל מראות, כי בניין בלתי חוקי של בתי כנסת נמשך במאה השישית. את בית הכנסת המשיכו לכבד כמקום פולחן שאין לחללו עד שלטונו של יוסטיניאנוס.
החל בתקופה זו, רוב החקיקה הנוגעת ליהודים – אפילו כזאת שהרחיבה את זכויותיהם – פתחה "בביטויים מובהקים של שנאה ובוז ליהדות".
קודקס יוסטיניאנוס

קודקס יוסטיניאניוס הגביל אף יותר מבעבר בעלות של עבדים נוצרים על ידי בעלים לא-נוצרים. הוא ביטל את הפיצויים למי שרכש עבד נוצרי בניגוד לחוק, והוסיף קנס של 30 ליברות זהב לעבירה זו. יהודי שהיה בעליו של עבד נוצרי באותה התקופה, עלול היה להיענש במיתה.
בשנת 545, ביטל יוסטיניאנוס את זכות הקניין על כל בית כנסת שנמצא בשטח ששייך למרכז דת נוצרי והיה הקיסר הראשון שהורה על המרת בתי כנסת קיימים לכנסיות. ישנה רק דוגמה אחת להמרה כזאת שהתרחשה בכוח: בית הכנסת בבורם. סביר להניח שבית כנסת זה הומר מסיבות צבאיות, לנוכח מיקומו האסטרטגי בגבול עם השבטים הברברים. למעשה, יוסטיניאנוס אסר על קיום בתי פולחן בלתי-נוצריים בצפון אפריקה, בחקיקה שכרכה יהודים עם עובדי אלילים וכופרים. חקיקה זו כמעט ולא נאכפה, אך היא יצרה תקדים לחילולם של בתי כנסת, ולטשטוש ההבדל בין יהודים ובלתי-נוצרים אחרים. גם כאן, ניתן לזהות את התחרות בין שיקוליה התאולוגיים של האימפריה, לבין מטרותיה הפרגמטיות, לבין יכולתה לאכוף את סמכותה. חולשתה של אכיפת החוק עזרה לרסן הן את השיקולים התאולוגיים והן את המטרות הפרגמטיות, שבמקרה נדיר זה, התקבצו לאינטרס אחד.
מול החוק, מצאו עצמם היהודים בתווך שבין הרוב הנוצרי והבלתי-נוצרים האחרים. למשל, יוסטיניאנוס דרש שחג הפסח יודגש כנחות לחג הפסחא; בשנה שבה חל הפסח לפני הפסחא, לא הותר ליהודים לחגוג אותו במועדו, והם היו חייבים לדחותו. לא הותר ליהודים להעיד בקשר לנוצרים בבתי משפט, מגבלה שהחלה בימי הקודקס תסולוניוס, למרות שיוסטיניאנוס הקל על המגבלה בשנת 537, ואפשר להם להעיד במשפטים בין נוצרים לבין המדינה. מזכות זו לא נהנתה אף קבוצה בלתי-נוצרית אחרת באימפריה, וכך שוב הקריבה המדינה את ההכנעה הדוקטרינלית של היהודים כדי לממש את האינטרסים הפרקטיים שלה, במקרה זה עדות נגד מי שעמד מולה למשפט.
שאלות פנים-יהודיות, אשר תחת קודקס תאודוסיוס ניתן היה להכריען רק בבתי דין יהודיים, הותרו להכרעה על ידי המדינה תחת קודקס יוסטיניאנוס, ויוסטיניאנוס לא היסס להשתמש בסמכות זו. למשל, בשנת 553, קבע שהקראות פומביות של החומש יוכלו להתבצע גם בשפה המדוברת ולא רק בעברית, ואסר כליל את לימוד המשנה. יוסטיניאנוס לא רק הגביל את חופש הדת ליהודים, אלא גם הרחיב את כוחו שלו, כדי לחזק את העיקרון, כי "בתאוריה, אין תחום הקיים מחוץ למרות חקיקתה של האימפריה". ואולם, מגבלותיו אילו של יוסטיניאנוס לא נאכפו היטב, ותוצרה האירוני של אכיפתם המוגבלת, היה פריחה מובהקת בתרבות ובספרות היהודית. לדוגמה, איסורה של קריאת המשנה בפומבי, עודד את בעלי התורה של אותה תקופה לכתוב פיוטים ששאבו את רוב תוכנם מהמשנה, היות שאלה לא נאסרו על ידי החוק האזרחי, ואיפשרו בכך ליהודים לעקוף את האיסור. צורת הבעה זו שגשגה תחת שלטונו של יוסטיניאנוס.
סובלנות מנוקדת ומסעות הצלב

למרות שהקודקס יוסטיניאנוס עמד בעינו באימפריה המזרחית עד המאה התשיעית, התקופה שאחרי שלטונו של יוסטיניאנוס אופיינה באופן כללי בסובלנות כלפי בלתי-נוצרים, ובמיוחד כלפי היהודים. קיסר אחד יוצא דופן בעניין זה היה הרקליוס, אשר שלט משנת 610 עד 641, והיה הקיסר הראשן שכפה התנצרות על היהודים. אחרי מותו, ועד 1204, עברו על היהודים באימפריה רק שלוש רדיפות על ידי המדינה, שארכו בסך הכל כחמישים שנה בלבד. קיים אפילו דיון אם הראשונה שביניהן, שהתגלמה בחוקים האנטישמים שעברו תחת משטרו של לאו השלישי, באמת הייתה רדיפה לשמה. השנייה, תחת משטרו של בסיליוס הראשון, בין השנים 867-886, שברה קצרות את סובלנות המאה התשיעית. הרדיפה האחרונה אירעה תחת שלטונו של יוחנן הראשון צימיסקס, אשר שלט משנת 969 ועד 976. לפיכך, לא נרשמו רדיפות יהודים כמעט מאתיים וחמישים שנה לאחר משטרו.
במאה השתים-עשרה, נרשמה אוכלוסייה יהודית בסדר גודל של 2,500 בקונסטנטינופוליס, 2,000 בתבאי ו-500 בסלוניקי. בהלמירוס, ריידסטיוס, כיוס ורודוס, נרשמו אוכלוסיות יהודיות שמנו כל אחת כ-400 חברים, כ-300 נמנו בקורינתוס וסמוס, וכ-200 בגליפולי.
במאה השתים-עשרה, הצלבנים זרעו הרס רב בקהילות היהודיות של האימפריה, במצב-קדם למה שהלטינוקרטיה, הכיבוש הלטיני של האימפריה המזרחית, עתידה הייתה להביא גם על הנוצרים הביזנטים. למרות שרוב קבוצות הצלבנים לא אימצו מדיניות של אלימות או כפייה דתית נגד היהודים, מסע הצלב הראשון בהחלט אימץ טבע אנטי-יהודי בקהילות מסוימות. היות שכך שמסע הצלב אומץ מתוך מטרה "להכניע את כל הבלתי-מאמינים לנצרות," צלבנים רבים אנסו יהודים להתנצר, תחת איומי הרג, וישנם מקרים רבים מתועדים של התאבדויות רבות-משתתפים בקהילות יהודיות, ובעיקר בקרב בתולות יהודיות, כדי להימנע מנתנצרויות שכאלה.
הכיבוש הלטיני

מסע הצלב הרביעי הביא להידרדרות במצבה של הקהילה היהודית בביזנטיון. מדינות קטנות התפצלו מהאימפריה, שנחלשה באותה תקופה, ושליטיהם יכלו לאכוף את מרותם יותר משלטון המרכזי הביזנטי. חוסר יכולתה של האימפריה לאכוף את חוקיה, שהיו משענת ההגנה החזקה ביותר של היהודים, נמוגה לפתע. תיאודורה דוקס, שהכתיר עצמו לקיסרה של נסיכות אפירוס לאחר שכבש את תסלוניקה, היה ידוע במדיניות של רדיפות יהודים. על אף סלידתו של תאודורה מהיהודים, רדיפתו אותם החלה רק ב-1229, חמש שנים לאחר שכבש את תסלוניקה והכתיר עצמו לקיסר ושנה לפני סוף שלטונו, כך שייתכן שלאו דווקא האנטישמיות הייתה המניע המרכזי מאחורי צוויו האנטי-יהודיים. נראה שמניעיו היו קשורים יותר בשאיפתו להפקיע רכוש יהודי, בתקופה שבה הייתה האימפריה שלו דלת משאבים. מזאת ניתן להסביר הן את הפקעות רכוש היהודים תחת משטרו של תיאודורה, והן את הימנעות משטרו מרדיפה דתית כשלעצמה.
יוחנן וטצס, קיסר אימפריית ניקאה, החל ברדיפת היהודים בשנת 1253. בשונה מתיאודורה, וטצס הורה על התנצרותה של יהודת ניקאה, אך לא על הפקעת רכושה. למרות שהחל מדיניות זו רק כשנה לפני מותו, נראה שוטצס הציב תקדים שבנו, תיאודורה השני לסקרסיס, דבק בו.
באווירה רוויית-רדיפות זו, עלתה שושלת פלאיולוגוס לשלטון האימפריאלי. מיכאל השמיני פלאיולוגוס הפסיק את רדיפת היהודים ברובה. בומאן מסביר:
עלייתו של מיכאל לשלטון אירעה תחת נסיבות שמעמדן החוקי היה נתון בספק, וכתוצאה מכך היו לו אויבים רבים. בנוסף, הוא משל באימפריה שהייתה לה תלות גדולה במעצמות זרות, והיה לה צורך עז בזהב, כדי לממן את הוצאותיה הצבאיות הגדולות. לפיכך, אין זה מפתיע שפנה ליהודים ולקבוצות מיעוט אחרות (כגון, הארמנים) כמקור של תמיכה במצבו הנואש, ובמיוחד מכיוון שהרוב האתני והאליטה היו ברובם עוינים כלפיו.