וולטר בדל סמית'
ביוגרפיה > לאחר המלחמה > מנהל המודיעין המרכזי

טרומן בחר בסמית' כמנהל המודיעין המרכזי (DCI), ראש סוכנות הביון המרכזית (CIA). מאז הקמת המשרה ב-1946, היו שלושה מנהלים, שאף אחד מהם לא רצה בתפקיד. סמית' הפך למנהל ב-7 באוקטובר 1950.
קבוצת סקר המודיעין משנת 1949 הפיקה את דו"ח Dulles-Jackson-Correa, שמצא כי ה-CIA נכשל באחריותו הן בתיאום והן בהפקת מודיעין. בתגובה, המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית קיבלה את המסקנות וההמלצות של הדו"ח. נותר ליישם אותם. במאי 1950 החליט טרומן שסמית' הוא האיש שהוא צריך עבור ה-CIA. לפני שסמית' הספיק להיכנס לתפקיד ב-7 באוקטובר, היה כשל מודיעיני גדול. הפלישה הצפון קוריאנית לקוריאה הדרומית ביוני 1950, שהחלה את מלחמת קוריאה, הפתיעה את הממשל לחלוטין והעלתה חשש ממלחמת העולם השלישית.
מכיוון שסמית' ידע מעט על ה-CIA, הוא ביקש סגן שידע הרבה. סידני סוארס, המזכיר המבצעי של המועצה לביטחון לאומי, המליץ על ויליאם הארדינג ג'קסון, אחד ממחבריו של דו"ח דאלס-ג'קסון-קוריאה, לסמית'. ג'קסון קיבל את תפקיד סגן המנהל בשלושה תנאים, אחד מהם היה "בלי להתבכיין". סמית' וג'קסון עברו לארגן מחדש את הסוכנות בהתאם להמלצות של דו"ח Dulles-Jackson-Correa. הם ייעלו נהלים לאיסוף והפצת מודיעין. ב-10 באוקטובר, התבקש סמית' להכין הערכות לוועידת וייק איילנד בין הנשיא לגנרל דאגלס מקארתור. סמית' התעקש שההערכות יהיו פשוטות, קריאות, חד משמעיות ושימושיות, ולא רק רקע. הם שיקפו את המידע הטוב ביותר שקיים, אך הערכה אחת הגיעה למסקנה שהסינים לא יתערבו בקוריאה, מה שהיה עוד כישלון מודיעיני גדול.
ארבעה חודשים לאחר פרוץ מלחמת קוריאה, ה-CIA לא הוציא אומדן מתואם של המצב בקוריאה. סמית' הקים משרד חדש לאומדנים לאומיים (ONE) בניהולו של ויליאם ל. לנגר, ההיסטוריון של הרווארד שהוביל את ענף המחקר והניתוח של המשרד לשירותים אסטרטגיים בזמן המלחמה (OSS). הצוות של לנגר יצר נהלים שהופעלו במשך שני העשורים הבאים. סמית' הגביר את המאמצים להשיג מודיעין כלכלי, פסיכולוגי וצילומי. עד 1 בדצמבר, סמית' הקים מנהלת מינהל. הסוכנות תחולק בסופו של דבר לפי תפקידים לשלוש מנהלות: מינהל, תוכניות ומודיעין.
סמית' זכור ב-CIA כמנהל המודיעין המרכזי המוצלח הראשון שלו ואחד מהיעילים ביותר שלו על ידי הגדרה מחדש של המבנה והמשימה שלו. תוכנית הפעולה החשאית הנרחבת של ה-CIA נותרה באחריותו של משרד תיאום המדיניות המעין-עצמאי של פרנק ויסנר (OPC), אך סמית החלה להביא את OPC לשליטת ה-DCI. בתחילת ינואר 1951 הוא הפך את אלן דאלס לסגן המנהל הראשון לתוכניות (DDP), שיפקח הן על OPC והן על ארגון הריגול הנפרד של ה-CIA, המשרד למבצעים מיוחדים (OSO). רק בינואר 1952 אוחדו כל תפקידי המודיעין תחת סגן מנהל מודיעין (DDI). ויזנר ירש את דאלס כ-DDP באוגוסט 1951, ולקח עד אוגוסט 1952 למזג את ה-OSO וה-OPC, שלכל אחד מהם היו תרבות, שיטות וסולם שכר משלו, לכדי דירקטוריון יעיל ויחיד.
על ידי איחוד האחריות לפעולות חשאיות, סמית' הפך את ה-CIA לזרוע הממשל שהייתה אחראית בעיקר להן. סמית' רצה שה-CIA יהפוך לשירות קריירה. לפני המלחמה, מה שנקרא "חוק מנצ'ו" הגביל את משך המשימות הזמניות של קצין, מה שמנע למעשה מכל אדם לעשות קריירה כקצין מטה כללי. לא היו בתי ספר לאימוני מודיעין, ולצוותים לא היה מה לעשות בזמן שלום. קציני קריירה נטו אפוא להימנע מעבודה כזו אלא אם כן שאפו להיות נספח צבאי. סמית' איחד הכשרה תחת מנהל הדרכה ופיתח תוכנית שירות לקריירה.
כאשר אייזנהאואר מונה להמפקד העליון של בעלות הברית באירופה ב-1951, הוא ביקש שסמית' ישמש שוב כראש המטה שלו. טרומן דחה את הבקשה בכך שקבע שה-DCI הוא תפקיד חשוב יותר. לכן אייזנהאואר לקח איתו את לוטננט גנרל אלפרד גרונטר כראש המטה שלו. כשאייזנהאואר המליץ מאוחר יותר על העלאתו של גרונטר לדרגת ארבעה כוכבים, טרומן החליט שיש לקדם גם את סמית'. עם זאת, שמו של סמית' הושמט מרשימת הקידום. לאחר מכן הודיע טרומן שאף אחד לא יקודם לפני סמית', מה שהתרחש ב-1 באוגוסט 1951. סמית' פרש מהצבא עם עזיבת ה-CIA ב-9 בפברואר 1953.