סטיבן קריין
קורות חיים > חיים בניו יורק

קריין נאבק להתפרנס כסופר עצמאי, תרם סקיצות ומאמרים לעיתונים שונים בניו יורק. באוקטובר 1892, הוא עבר להתגורר במעון במנהטן שדייריו היו קבוצה של סטודנטים לרפואה. במהלך תקופה זו, הוא הרחיב או עיבד לחלוטין את "מגי: נערת הרחוב", העוסק בנערה ש"פורחת בשלולית בוץ" והופכת לקורבן מעורר רחמים של הנסיבות. בחורף 1893, לקח קריין את כתב היד של מגי לריצ'רד ווטסון גילדר (אנ'), במטרה שיפרסם אותו ב-The Century Magazine (אנ'), אבל גילדר דחה אותו.
קריין החליט לפרסם את הרומן באופן פרטי, בכסף שירש מאמו. הרומן ראה אור בסוף פברואר או בתחילת מרץ 1893 על ידי בית דפוס קטן שהדפיס בדרך כלל ספרי רפואה ומסות דתיות. בעמוד השער המודפס במכונת כתיבה של יישום זכויות היוצרים של ספריית הקונגרס נכתב בפשטות: "נערה מהרחובות, / סיפור של ניו יורק. / — מאת —/סטיבן קריין." השם "מגי" נוסף לכותרת מאוחר יותר. קריין השתמש בשם הבדוי "ג'ונסטון סמית'" (Johnston Smith) למהדורה הראשונה של הרומן, מאוחר יותר אמר לחבר והאמן קורווין נאפ לינסון (Corwin Knapp Linson) ששם העט הוא "השם הנפוץ ביותר שיכולתי לחשוב עליו. היה לי חבר עורך בשם ג'ונסון, והכנסתי את ה-"ט", ואף אחד לא יכול היה למצוא אותי באספסוף של סמית'ים". המלין גרלנד סקר את היצירה בגיליון יוני 1893 של כתב העת The Arena (אנ'), וכינה אותה "המחקר הכי נכון והבלתי נדוש של שכונות העוני שקראתי עד כה, אף שהוא מקוטע". על אף השבח המוקדם הזה, קריין נעשה מדוכא וחסר כל משום שהוציא 869 דולר עבור 1,100 עותקים של רומן שלא נמכר; בסופו של דבר הוא חילק מאה עותקים. מאוחר יותר הוא יזכור "כמה ציפיתי לפרסום ודמיינתי את התחושה שחשבתי שזה יעשה. זה נכשל. נראה שאף אחד לא שם לב לזה או התייחס לזה... מגי המסכנה! היא הייתה אחת האהבות הראשונות שלי".
במרץ 1893, קריין שהה שעות בבטלה בסטודיו של לינסון בזמן שהאחרון צייר את דיוקנו. הוא הוקסם מהגיליונות של The Century Magazine שהוקדשו במידה רבה לקרבות מפורסמים ולמנהיגים צבאיים ממלחמת האזרחים האמריקנית. מתוסכל מהסיפורים הכתובים ביובש, קריין הצהיר, "אני תוהה שחלק מהחברים האלה לא מספרים איך הם הרגישו בכתבות האלה. הם פולטים מספיק ממה שהם עשו, אבל הם חסרי רגש כמו סלעים". קריין חזר למגזינים הללו במהלך הביקורים הבאים בסטודיו של לינסון, ובסופו של דבר הרעיון לכתוב רומן מלחמה השתלט עליו. מאוחר יותר הוא יטען שהוא "חיבר באופן לא מודע את הפרטים של הסיפור במשך רוב שנות ילדותו" ודמיין "סיפורי מלחמה מאז שנגמל מהניקרבוקרים". רומן זה יהפוך בסופו של דבר ל"התג האדום של האומץ (אנ')".
מלכתחילה, קריין ביקש להראות איך זה מרגיש להיות במלחמה על ידי כתיבת "תיאור פסיכולוגי של פחד". הגה את סיפורו מנקודת מבטו של טוראי צעיר שבתחילה מלא בחלומות נעורים על תהילת המלחמה ולאחר מכן מתפכח במהירות מהמציאות של המלחמה, קריין שאל את שם המשפחה של הטוראי, "פלמינג", משם הנעורים של גיסתו. מאוחר יותר אמר שהפסקאות הראשונות הגיעו אליו עם "כל מילה במקום, כל פסיק, כל נקודה קבועה". כשהוא עבד בעיקר בלילות, הוא כתב מסביבות חצות עד ארבע או חמש בבוקר. מכיוון שלא יכול היה להרשות לעצמו מכונת כתיבה, הוא כתב בקפידה בדיו על גיליונות נייר, רק לעיתים רחוקות מוחק מילה או כותב בין השורות. אם הוא אכן היה צריך לשנות משהו, הוא היה כותב מחדש את כל העמוד.
בזמן שעבד על הרומן השני שלו, קריין המשיך להיות פורה, והתרכז בפרסום סיפורים כדי להקל מעט על עוניו; "ניסוי באומללות" (An Experiment in Misery), המבוסס על חוויותיו של קריין בבאורי, הודפס בעיתון New York Press. הוא גם כתב חמישה או שישה שירים ביום. בתחילת 1894, הוא הראה כמה משיריו או "שורות" כפי שהוא כינה אותם, להמלין גרלנד, שאמר שקרא "בערך שלושים בסך הכל" ב"פליאה גוברת". אף על פי שגרלנד וויליאם דין האולס עודדו אותו לפרסם את שיריו, החריזה החופשית (אנ') של קריין הייתה בלתי קונבנציונלית מדי עבור רוב האנשים. לאחר התלבטויות קצרות בין המשורר למוציא לאור, קיבלו קופלנד אנד דיי (Copeland & Day) את ספר השירים הראשון של קריין, "הרוכבים השחורים ושורות אחרות" (The Black Riders and Other Lines), אם כי הוא לא יתפרסם אלא לאחר הפרסום של "התג האדום של האומץ". הוא קיבל תמלוגים של 10 אחוזים והמו"ל הבטיח לו שהספר יהיה בצורה "קלאסית חמורה יותר מכל ספר שיצא לאור אי פעם באמריקה".
באביב 1894 קריין הציע את כתב היד הגמור של "התג האדום של האומץ" למגזין McClure's (אנ'), שהפך למגזין המוביל לספרות מלחמת האזרחים. בעוד McClure's התמהמה לתת לו תשובה על הרומן שלו, הם הציעו לו משימה לכתוב על מכרות הפחם (אנ') של פנסילבניה. "במעמקי מכרה פחם" (In the Depths of a Coal Mine), סיפור עם איורים של לינסון, זכה לפרסום של McClure's במספר עיתונים, תוך עריכה משמעותית. על פי הדיווחים, קריין נגעל מהקיצוצים, ושאל את לינסון, "למה לעזאזל שלחו אותי לשם אז? האם הם רוצים שהציבור יחשוב שמכרות הפחם הם אולמות נשפים מוזהבים כשהכורים אוכלים גלידה כשהם לבושים בחולצות שחזיתן מעומלנת"?
מקורות מדווחים כי בעקבות מפגש עם זונה ממין זכר באותו אביב, קריין החל ברומן בנושא בשם "פרחי אספלט" (Flowers of Asphalt), אותו נטש מאוחר יותר. כתב היד מעולם לא התגלה.
לאחר שגילה ש-McClure's לא יכול היה להרשות לעצמו לשלם לו, קריין לקח את רומן המלחמה שלו לאירווינג באצ'לר (אנ') מסינדיקט העיתונים באצ'לר-ג'ונסון (Bacheller-Johnson Newspaper Syndicate), שהסכים לפרסם את "התג האדום של האומץ" כסדרה. בין 3 ל-9 בדצמבר 1894 פורסם "התג האדום של האומץ" בכחצי תריסר עיתונים בארצות הברית. אף על פי שהוא קוצץ מאוד עבור הסינדיקציה, באצ'לר העיד על כך שהוא גרם לסערה, ואמר "איכותו [הורגשה] מיד וזוהתה". במאמר המערכת הראשי בעיתון The Philadelphia Press (אנ') מ-7 בדצמבר נכתב כי קריין "הוא שם חדש עכשיו ולא ידוע, אבל כולם ידברו עליו אם הוא ימשיך כפי שהתחיל".