stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מונטמורילוניט
שימושים

במונטמורילוניט נעשה שימוש בתעשיית הקידוחים כרכיב העיקרי בבנטוניט שהוא המרכיב העיקרי בבוץ קידוח, בכך שהוא מגביר את הצמיגות של הבוץ ועוזר בקירורו של ראש המקדח ובסילוק שאריות הקידוח בעת שהוא נשאב בחזרה. כמו כן משתמשים בו כתוסף לקרקע על מנת לשמר את המים בקרקעות של אזורים מוכי בצורת, בבניית סכרי אדמה ולמניעת דליפות נוזלים. המונטמורילוניט הוא מרכיב בחול המשמש לתבניות יציקה וכסופג לחות.
בדומה לחרסיות אחרות המונטמורילוניט מתנפח כשמוסיפים לו מים. עם זאת חלק מסוגי המונטמורילוניט מתרחבים הרבה יותר מסוגי החרסיות האחרים בשל החדירה של המים לשכבת הביניים בין הלוחיות והיצמדותם ללוחיות. גודל ההתרחבות תלוי בעיקר בסוג הקטיון בר־ההחלפה במינרל. נוכחות נתרן כקטיון העיקרי יכולה לגרום לחרסית להתנפח כמה פעמים מגודלה המקורי. משום כך נעשה שימוש במונטמורילוניט נתרני כתחליף לחומר נפץ לשם ריסוק סלעים במחצבות אבן במטרה להקטין את כמות הפסולת או להריסת מבני בטון במקומות בהם לא ניתן להשתמש בחומרי נפץ.
במונטמורילוניט נעשה שימוש בתעשיית הקוסמטיקה ונטען כי יש לו יכולות ריפוי. ואכן נמצא שימוש בחרסית למטרות רפואיות ביותר מ-200 תרבויות שונות כולל המצרים הקדמונים האיסיים והאמרגושיינים (עם שקדם לאצטקים), כמו גם עממים אחרים במקסיקו, דרום אמריקה וצפון אמריקה.
המונטמורילוניט משמש גם כתוסף למזון בעלי חיים כחומר מונע התגבשות. המחקר הנוכחי מראה כי למונטמורילוניט או לבנטוניט יש יכולת להיקשר למיקוטוקסנים (רעלנים שמפרישות פטריות מסוימות) במערכת העיכול של בעלי החיים.
המונטמורילוניט זוהה לראשונה ב-1847 באזור מונטמורילון במחוז ויין שבצרפת, אך תפוצתו נרחבת וניתן למוצאו במקומות רבים בעולם, לעיתים תחת שמות אחרים. בנוסף לתגלית שעל שמה קרוי המינרל ידוע על מקרים נוספים בהם זוהה. ב-1830 גילה את המינרל צייד הפרוות הצרפתי-קנדי אמיל פאסקל בויומינג שבארצות הברית על פסגת הרי ביגהורן בגובה 2,600 מטרים. ב-1890 זוהה הבנטוניט, מינרל שרובו מונמורילוניט. בשם בנטוניט קרא גאולוג אמריקני למינרל שנמצא בשכבה הגאולוגית המכונה "תצורת פורט בנטון" שקיבלה את שמה בשל המבצר (כיום עיירה) "פורט בנטון" במזרח ויומינג.
מדס אנדרסן

| --- | --- |

מדס אנדרסן, 2013
 לידה:  1 במרץ 1995 (בן 29) נוק, גרינלנד, ממלכת דנמרק 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב-אמן (מ-2016)
 מד כושר מרבי:  2611 (ינואר 2019)
 מד כושר נוכחי:  2585 (נובמבר 2020)
 מדינה:  דנמרק
 
מדס אנדרסן (בדנית: Mads Andersen; נולד ב-1 במרץ 1995) הוא שחמטאי דני בדרגת רב-אמן. הוא אלוף דנמרק בשחמט שלוש פעמים (2016, 2017 ו-2020).
קריירת שחמט

אנדרסן נולד בשנת 1995. בשנת 2011 זכה בתואר אמן בינלאומי ובשנת 2016 בתואר רב-אמן.
בשנת 2009 הוא זכה במקום החמישי לצד פויה אידני באליפות העולם לנוער עד גיל 14. בשנת 2010 באליפות העולם לנוער עד גיל 16 הוא חילק מקום 4-9.
אנדרסן זכה באליפות דנמרק בשחמט ב-2016 וב-2017. במרץ 2018 הוא התמודד באליפות אירופה בשחמט. הוא סיים במקום ה-100.
אנדרסן מדורג במקום השני בשחמט בדנמרק. (נובמבר 2020).
הערות שוליים

↑  1st quarter Presidential Board Meeting 2011, 4-5 February, Antalya, TUR FIDE
↑  1st quarter Presidential Board Meeting 2016, 27-30 March, Moscow, Russia FIDE
↑  Staff writer(s) (28 במרץ 2018). "European Individual Chess Championship 2018". Chess Results. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  https://ratings.fide.com/topfed.phtml?ina=1&country=DEN
מונטלוקאסט

| --- | --- |

 
 שם IUPAC
 (R,E)-2-(1-((1-(3-(2-(7-chloroquinolin-2-yl)vinyl)phenyl)-3-(2-(2-hydroxypropan-2-yl)phenyl)propylthio)methyl)cyclopropyl)acetic acid
 שמות מסחריים בישראל
 מונטלוקאסט, מונטהלוקאסט, סינגולייר, טייק אייר
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C35H36NClO3S 
 מסה מולרית:  586.184 גרם למול
 נתונים פרמוקוקינטיים
 זמינות ביולוגית:  63%-73%
 זמן מחצית חיים:  2.7-5.5 שעות
 בטיחות
 מעמד חוקי:  בישראל נמכרת כתרופת מרשם
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון B1 (אוסטרליה), קטגוריית סיכון B 
 מזהים
 קוד ATC:  R03DC03 
 מספר CAS:  158966-92-8
 PubChem:  5281040
 ChemSpider:  4444507
 
מונטֶלוּקאסט (Montelukast) היא תרופה נגד אסתמה כרונית ואלרגיה עונתית מסוג Leukotriene Receptor Antagonist, אשר נמנית עם קבוצת תרופות מניעתיות, לא-סטרואידליות ואנטי-דלקתיות.
מונטלוקאסט פועלת כאנטגוניסט באמצעות מניעת שחרור קולטני לאוקטוריאנים D4 ציסטנילים שמכווצים וחוסמים את הסימפונות בריאה (תעלות הברונכיטיס). קולטנים אלו מהווים מתווכים פוטנטיים של הדלקת האסתמטית, אשר פעולתם אינה נחסמת על ידי סטרואידים.
עקב חסימת שחרור הקולטנים נמנע הלחץ בדרכי הנשימה, ועימו הדלקת על סימניה. מאחר שמדובר בתרופת מנע, היא אינה אפקטיבית בעת התקף אסתמטי, ועל-כן אינה מחליפה תרופות כגון ונטולין.
התרופה מיוצרת על ידי חברת התרופות האמריקאית מרק, חברת התרופות ההודית צ'יפלה (Cipla) וחברת תרימה הישראלית, ומשווקת בטבליות או גרנולות.
תופעות הלוואי נדירות יחסית, וכוללות הפרעות עיכול ותסמינים דמויי שפעת. יחד עם זאת, למונטלוקאסט ישנן גם תופעות לוואי אפשריות בתחום בריאות הנפש (שינויי התנהגות ומצב רוח משמעותיים, לרבות מחשבות אובדניות והתנהגות אובדנית). עובדה זו הודגשה לאחרונה (מרץ 2020) על ידי ה-FDA במטרה מוצהרת להגדיל את המודעות להיבט הזה אצל מטופלים ורופאים כאחד.
הערות שוליים

↑  על רקע זה גם הומלץ לשקול את השימוש בתרופה זו רק במקרים שבהם המטופלים אינם מגיבים היטב או לא יכולים לקבל טיפול באמצעים חלופיים. ר' את שתי ההודעות שפרסם ה-FDA בנושא ביום 4.3.2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוסא סנוגו

מוסא סנוגו (בצרפתית: Moussa Sanogo, נולד ב-16 ביולי 1983 באביג'אן) הוא כדורגלן מחוף השנהב המשחק בעמדת החלוץ.
סנוגו התחיל את דרכו במחלקת הנוער של אביג'אן הנחשבת לאחת מאקדמיות הכדורגל המובילות בחוף השנהב. בשנת 2002 הוא עבר לליגה הבלגית ושם שיחק בעונת 2002/03 במועדון הספורט בוורן, מועדון כדורגל הידוע במספר הרב של שחקנים ילידי חוף השנהב המשחקים בו.  משם הוא עבר בעונת 2005 לקבוצת פ.צ. בריסל, גם היא מבלגיה, בה שיחק עונה וחצי בעונות 2005/06 ו-2006/07.
בינואר 2007, במהלך עונת 2006/07 חתם סנוגו בקבוצת מכבי נתניה אך אכזב מבחינה מקצועית ולכן שוחרר בסוף אותה העונה. לאחר מכן חזר לשחק בפ.צ. בריסל, ושיחק שנתיים בקבוצת מונס, גם היא בבלגיה. בשנת 2012 עבר לשחק בווייטנאם.
מוטי שלם

| --- | --- |

מוטי שלם, דצמבר 2017
 לידה:  9 בספטמבר 1953 תל אביב
 פטירה:  12 במאי 2019 (בגיל 65)
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום לימודים:  תיכון הימלפרב  המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה  אוניברסיטת בר-אילן 
 מוסדות:  שם עולם  חיל החינוך והנוער 
 מספר צאצאים:  3 
 
מוטי שלם (9 בספטמבר 1953, כ"ט באלול ה'תשי"ג – 12 במאי 2019) היה איש חינוך והיסטוריון ישראלי. כיהן כסמנכ"ל תוכן ופיתוח במכון "שם עולם" וכיו"ר עמותת חיל החינוך והנוער של צה"ל.
ביוגרפיה

מוטי שלם נולד בתל אביב בערב ראש השנה, 9 בספטמבר 1953 להורים יוצאי עיראק. אמו עלתה לישראל בשנת 1945 במסגרת עלייה ב' דרך היבשה, ואביו עלה בשנת 1951 במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
מוטי שלם גדל והתחנך בירושלים, שירת כ-20 שנים בצה"ל במגוון רחב של תפקידים במערכת החינוך והשתחרר בדרגת סגן-אלוף. בין היתר שימש כקצין החינוך של בית הספר למכ"ים, קצין החינוך של בה"ד 1, מפקד המדרשה הצבאית לחינוך בירושלים, ראש ענף הסברה ומפקד בה"ד החינוך.
עם תום שירותו בצה"ל הצטרף מוטי שלם למחזור הראשון של בית הספר למנהיגות חינוכית במכון מנדל בירושלים ובתום שנתיים, בקיץ 1994, הקים וניהל את בית הספר הבינלאומי להוראת השואה ביד ושם משך 13 שנים.
בקיץ 2007 שב מוטי שלם למכון מנדל למנהיגות כחבר הסגל האקדמי וכמנהל התוכנית למנהיגות חינוכית בצה"ל. כחבר בוועד המנהל של "עלמא" בית לתרבות עברית בתל אביב, קיבל על עצמו מוטי שלם את ניהול המוסד בשלהי 2013. בסוף 2015 הוביל מוטי שלם מהלך לחיבור אסטרטגי בין "עלמא" למכון שלום הרטמן בירושלים. בקיץ 2016 הצטרף מוטי שלם לצוות מכון "שם עולם" בו הוביל פרויקט הקמת קמפוס שיעסוק בשואה ובזהות היהודית ושיכלול מרכז מוזאלי, קומפלקס חינוכי ואזור מגורים. ב-27 באוקטובר 2017 נבחר מוטי שלם ליו"ר עמותת חיל החינוך והנוער שהנהלתה מורכבת מקצינים בכירים יוצאי חיל החינוך בצה"ל וחברים בה קצינים יוצאי החיל.
השכלה

מוטי שלם היה בוגר התיכון הממלכתי דתי "הימלפרב" בירושלים, ובוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה ובהיסטוריה יהודית מאוניברסיטת בר-אילן. הוא המשיך במסלול ישיר לתואר שלישי וב-1996 הוענק לו תואר דוקטור להיסטוריה מאוניברסיטת בר-אילן על מחקרו: "ערכי ארגון ה'הגנה' – בחינה היסטורית של תהליך התגבשותם ודרכי הנחלתם 1939-1948".
מוטי שלם היה בוגר המכללה הבין זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל, בית הספר למנהיגות חינוכית במכון מנדל ונושא תעודת הוראה מאוניברסיטת בר-אילן.
פרסומים

בשנת 2004 יצא לאור ספרו "צבא מחפש משמעות", המבוסס על עבודת הדוקטורט שכתב. בספר ניתח ד"ר שלם את תהליכי התגבשותו ועיצובו של הקודקס הערכי של ארגון ההגנה ושל הגוף המגויס שלו - הפלמ"ח. הוא בחן את המקורות האידאולוגיים שהשפיעו על ארגון "ההגנה", על ערכיו, דפוסי ההתנהגות שלו ועל מערכת ההסברה שלו, שעוצבו בשנים 1939 עד 1948. מסקנתו העיקרית מחקירת תהליך התהוותה של מערכת החינוך בהגנה ובפלמ"ח היא שמדובר בחוויה הטומנת בחובה את גילוי "הצופן הגנטי" של תהליכים עמוקים מאוד שעבר צה"ל ועברה למעשה החברה בישראל. לבד משורשיה של מערכת החינוך של צה"ל חושף הספר גם את שורשי תפיסת המשמעת בצה"ל, את הבסיס לערכי הלחימה ומוסר הלחימה הטבועים בו, ואת היסודות שעיצבו את דמות המפקד בצה"ל ואת אתוס הפיקוד בכלל.
גם התפיסה החברתית המרחיבה של צה"ל כצבא העם והתביעה ממנו ליטול על עצמו משימות לאומיות מקורן בפלמ"ח. הספר מצביע על כך שגם מושגי ה'ישראליות' ו'דמות הצבר' נצרבו לא מעט במדורות הפלמ"ח – ו"אף שזו הפיקה בעיקר אור נגוהות היו לה לא מעט צללים".
ד"ר מוטי שלם פרסם עשרות מאמרים אקדמיים עיוניים וביקורתיים העוסקים במנעד רחב של נושאים בהם עסק בקריירה המקצועית שלו. אלה נוגעים בדמותו הערכית של צה"ל, בהוראת השואה, בשאלות של עיצוב הזהות ישראלית, בדמותה של החברה בישראל, בסוגיות חינוכיות ובעוד שורה ארוכה של נושאים שעלו על סדר היום הציבורי.
מוטי שלם היה בן למשפחת רבנים מבגדאד וסבו, הרב יצחק מכמל, היה בר סמכא לחכמת הלוח העברי ולהלכות הנובעות ממנו. הרב יצחק מכמל חיבר את הספר "נתיבות יצחק" על יסודות הלוח העברי, שיצא לאור בירושלים ובבגדד ב-1923 ומהדורה נוספת שלו, מבוארת ומוערת, יצאה בירושלים ב-1993 על ידי נאג'י מכמל, בנו של הרב יצחק מכמל ואביו של מוטי שלם. כנאמן למסורת אבותיו המשיך מוטי שלם לחבר ולהוציא לאור את הלוח השנתי עבור קהילת יוצאי עיראק, שקביעת הזמנים בו שנגעה לשאלות הלכתיות הייתה מבוססת על פסיקותיו של הבן איש חי – גדול חכמי בבל בדורות האחרונים.
ד"ר מוטי שלם נפטר ב-12 במאי 2019. הותיר אחריו אישה - דפנה, בן ובת.
מדיניות הרבעים

"מדיניות הרבעים" היא שיטה לייצוג "הולם" של קבוצות בעלות זהות שונה בפמיניזם בישראל. השיטה פותחה על ידי ויקי שירן בשנות התשעים במטרה לאפשר ביטוי לכל קבוצת זהות: נשים אשכנזיות, מזרחיות, פלסטיניות ולסביות.
הרקע לגישה

מדיניות הרבעים (מכונה לעיתים "שיטת הרבעים" או "עקרון הרבעים") גובשה בשנות ה-90 וראשיתה בתביעתן של פמיניסטיות מזרחיות לייצוג הולם אל מול ייצוג-היתר של נשים אשכנזיות בתנועה הפמיניסטית. רעיון זה מיוחס לויקי שירן.
בכנס הפמיניסטי שהתקיים בשנת 1992 הוחלט כי התנועה הפמיניסטית תפעל לפי מדיניות השלישים, כלומר תבטיח ייצוג שוויוני לנשים אשכנזיות, מזרחיות ופלסטיניות. ב-1993 התקיים כנס נוסף בו תבעו פעילות לסביות להיות מיוצגות אף הן, ושמה של השיטה שונה ל"מדיניות הרבעים". עקרון הייצוג מתייחס להכללתן של נשים מקבוצות אלו בכל רמות העשייה: מנהיגות, דוברות ומשתתפות. בדומה לדרישה לייצוג לנשים, המטרה היא ליצור חלוקת כוח מאוזנת יותר בין נשים ממגזרים שונים ולאפשר מקום לקולות שונים.
ביקורת על מדיניות הרבעים

הבטחת ייצוג נפרד לנשים לסביות, עלולה לגרום לייצוג-יתר לנשים אשכנזיות, בעוד שנשים לסביות מזרחיות ולסביות פלסטיניות מיוצגות פחות.
המדיניות לא מבטיחה את ייצוגן של קבוצות מיעוט נוספות, כגון: עולות, קשישות, צעירות, דתיות, עניות, טרנסג'נדריות.
הייצוג הסימטרי נתפס לעיתים כמלאכותי ועלול להיעשות באופן סמלי בלבד.
הייצוג הסימטרי מתקיים בתוך מציאות שאינה סימטרית ובכך מטשטש את פערי הכוח הקיימים.
נשים מקבוצות מיעוט מבקשות לזכות בהכרה בזכות עצמן ושלא על בסיס הזהות שלהן.
המציאות כיום

על אף הביקורת, מדיניות הרבעים נותרה עקרון מנחה בתרבות הארגונית של מספר ארגונים פמיניסטיים בישראל כגון: כגון אשה לאשה - מרכז פמיניסטי חיפה, קואליציית נשים לשלום וקול האשה, וכן באירועים משותפים כגון כנסים פמיניסטיים.
הערות שוליים

↑  אברמוביץ, דורית. (2009). ארגונים פמיניסטיים יהודים ויהודים-פלסטינים בישראל. תל אביב: קרן היינריך בל.
↑  סלביה פוגל-ביזאוי: הנשמע קולן?
↑  חנה ספרן: בין אקדמיה לקהילה פמיניסטית: לימודי נשים בישראל
↑  פרופ' סמדר לביא: ויקי שירן ו"האשכנזים מהבונקר"
↑  אסתר עילם: העידן שמעבר לשיטת הרבעים
↑  צפי סער, הכנס הפמיניסטי: מרוץ שליחות, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2008
↑  אסתם עילם, שם
↑  אסתם עילם, שם
↑  צפי סער, שם
מדנין (מחוז)

| --- | --- |

 מדינה:  תוניסיה תוניסיה
 בירת המחוז:  מדנין 
 שטח:  9,167 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  479,520 (2014)
 קואורדינטות:  33°21′17″N 10°30′19″E﻿ / ﻿33.354722°N 10.505278°E﻿ / 33.354722; 10.505278 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מדנין (בערבית: مدنين) הוא אחד מעשרים וארבעה המחוזות של תוניסיה.
גאוגרפיה

המחוז כולל את רצועת החוף הדרומית-מזרחית ביותר בתוניסיה. שטח המחוז 9167 קמ"ר. במחוז חיה אוכלוסייה של 479,520. בירת המחוז היא מדנין. המחוז כולל את האי הגדול בתוניסיה, ג'רבה, המחובר בגשר, ובו כרבע מכלל אוכלוסיית המחוז, ושדה תעופה משלו.
המחוז משתרע בשני קצוות מהחוף לכיוון פנים הארץ, כאשר הקיצונית שבהם נכנסת לעומק של עד 60 קילומטר מהחוף, בצד השני לעבר טטאוניה המרחק מצטמצם לכדי 30 קילומטר. בקצה הצפוני המחוז גובל במחוז קבילי וכוללת חלק ממדרון ארוך המשתרע מדרום מחוז גאבס (סמוך לעיר מדנין בצפון) ועד מעבר לטריפולי שבלוב ומנוקד ביישובים. כמות המשקעים נמוכה ואלו יורדים בעיקר בין אוקטובר לינואר, עיקר המשקעים יורדים בצפון הרחוק של המחוז ובאזור הגבעה המערבית. יישובים עיקריים במחוז הם יישובים הקשורים לנמלים, לתיירות, לדייג, ולחקלאות באזורים פוריים יותר בין צפון מזרח המחוז עד המדבר.
חטיבות מנהליות

המחוז מחולק לתשע נפות (עם אוכלוסיותיהן במפקד 2004):
מדנין נורד (48,102)
מדנין סוד (48,087)
בני קדח (28,586)
בן גרדאן (70,907)
זרזיס (73,549)
ג'רבה חופט סוק (64,919)
ג'רבה מידון (50,459)
ג'רבה אג'ים (24,166)
סידי מכלולף (23,728)
מבצע קווקז

| --- | --- |

סמל ההגנה האווירית הסובייטית
 פרטים
 כינוי:  הדיוויזיה המיוחדת מס' 18 של תותחי נ״מ וטילים
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא הסובייטי
 סוג:  הגנה אווירית ומטוסי קרב
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  ינואר 1970 – יולי 1972 (כשנתיים)
 מקים היחידה:  ליאוניד ברז'נייב
 מלחמות:  מלחמת ההתשה
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  כ-32,000 קצינים וחיילים
 ציוד עיקרי:  טילי קרקע אוויר SA-3 מטוסי מיג 21
 פיקוד
 מפקדים:  יורי נסטנקו
מבצע קווקז (ברוסית Операция Кавказ) במלחמת ההתשה היה מבצע סובייטי רחב היקף להקמה ושילוח של חיל משלוח, דיווזיוני בגודלו, על מנת להגן על מצרים מפני חיל האוויר הישראלי, שבמהלכו התעמתו חיילים סובייטיים וחיילי צה"ל באופן ישיר.
רקע

במחצית השנייה של שנת 1969, יזמה ישראל תקיפות אוויריות אינטנסיביות על כוחות מצריים בגדה המערבית של תעלת סואץ, בעיקר כנגד מערך טילי הקרקע אוויר ותחנות מכ"מי הגילוי האווירי. התקיפות הישראליות המתמשכות והמוצלחות שיבשו את התוכנית של נאצר לעבור לשלב התקפה קרקעי חדש במלחמת ההתשה לשחרור סיני (שכונה על ידו "שלב הקזת הדם").
חוסר האונים של צבא מצרים מול התקפות חיל האוויר הישראלי הביאו את נאצר בסתיו 1969 לבקש ממזכיר המפלגה הקומוניסטית ליאוניד ברז'נייב במהלך ביקור במוסקבה להעמיק את המעורבות הצבאית של ארצו ולשגר חיל משלוח סובייטי שיקבל על עצמו את משימת ההגנה על שמי מצרים. ברז'נייב העביר את הבקשה הבלתי שגרתית לאישור הפוליטבירו. לאחר שנתקבל האישור לשליחת כוח צבאי סובייטי "באופן זמני" תוך שמירה קפדנית על סודיות המבצע, נערכו התייעצויות קדחתניות בין המצרים לסובייטים לקביעת הפרטים הצבאיים והטכניים. המצרים שאפו לעזרה מקסימלית לעומת זאת הסובייטים שאפו לסייע לבני בריתם אך גם חששו מהסלמה ביחסיהם עם ארצות הברית.
ההסכם בין ברית המועצות למצרים וההכנות למשלוח הכוח הסובייטי

בין ברית המועצות ומצרים סוכם בדצמבר 1969 כדלקמן:
מפקדת חיל האוויר הסובייטי בחרה את יורי נסטנקו כמפקד הדיוויזיה שתישלח למצרים.
לצורך איוש חיל המשלוח הגדול שכלל 32,000 קצינים וחיילים, נערכו פעולות לאיתור מתאימים משורות הצבא הסובייטי הסדיר והוגדרו הדרישות:
רק קצינים וחיילים מתנדבים יכללו בכוח (לכל חייל תינתן הזכות לסרב לשרת במצרים)
לא ישתתפו במבצע חיילים יהודים
כל המועמדים יעברו בדיקה רפואית וראיון אישי שבו יאותרו בעלי נטיות פוליטיות ובעלי מוסר לחימה לא מתאימים.
החרפת התקיפות הישראליות

בינתיים החל מינואר 1970, בעוד חיל המשלוח הסובייטי נערך לשילוח למצרים, פתח חיל האוויר הישראלי בסדרת תקיפות עומק הרסניות על מטרות צבאיות באמצעות מטוסי הF-4 פנטום שנקלטו מספר חודשים קודם לכן בחיל האוויר. התקפות אלה יצרו במצרים תחושת חרום ותסכול והותירו את מצרים ללא מענה טקטי. בשלב זה דרש נאצר בתוקף מבני בריתו הסובייטים להחיש את שליחת הכוחות ואף איים כי יתפטר ויכריז שהציוד הסובייטי אינו משתווה למקבילו המערבי שברשות ישראל.
שליחת חיל המשלוח ופעילותו

הציוד הרב שנדרש למבצע נלקח מיחידות סדירות של הצבא הסובייטי מכל רחבי ברית המועצות. הכוחות עברו אימונים באזרבייג'ן ובחודש מרץ היו מוכנים להצבה במצרים. הכוחות התקבצו בסמוך לעיר ניקולייב, הכלים נצבעו בצבעי הצבא המצרי ולחיילים ולקצינים ניתנו מדים מצריים בהירים מדבריים. הכוחות הראשונים שולחו על גבי 16 אוניות משא שהפליגו דרך הים השחור ומצרי הבוספורוס ועגנו באלכסנדריה ב-6 במרץ 1970. מיד לאחר העגינה מיהרו הכוחות להיפרש באתרים שיועדו לכך מראש סביב קהיר. בחודשים שלאחר מכן המשיכו כוחות נוספים רבים להגיע בדרך הים ולהתפרש באתרים המיועדים.
המודיעין הישראלי גילה את קיומו של חיל המשלוח הסובייטי מיד עם הגעתו כאשר שידוריו נקלטו ביחידה 515. המודיעין הישראלי הופתע מאחר שתפיסת המודיעין עד אז הייתה שהסובייטים לא ישלחו כוחות שייקחו חלק במלחמה. בנוסף הופתע המודיעין מהאמל"ח החדיש שנשלח כגון המיג 21MF, המיג 25, טילי SA-3 וציוד ל"א שהעריך עד אז שהסובייטים יימנעו מאספקתם מחשש שיפלו שלל בידי ישראל. לאחר שאותרה הנוכחות הסובייטית במצרים עדכנה ישראל את ארצות הברית.
גילוי הנוכחות הסובייטית הביא לצמצום הדרגתי של תקיפות העומק המוצלחות (שכונו מבצעי פריחה) עד להפסקתם המוחלטת באפריל 1970. בהדרגה ויתר חיל האוויר הישראלי על גיחות בחבלי ארץ נוספים במצרים במטרה להימנע מעימות ישיר עם כוחות סובייטיים. בשלב מסוים נאלץ חיל האוויר הישראלי לבצע תקיפות רק בסמוך לתעלה והציב לעצמו למטרה למנוע פרישת טילי SA-3 במרחק של 40 ק"מ ממנה. אולם גם את יעד זה התקשה חיל האוויר למלא כאשר כוחות סובייטיים החלו לקדם סוללות טילים מאוישות בזחילה מתמשכת לאזור התעלה. שינוי זה הביא את חיל האוויר להגבלה משמעותית בחופש פעולתו. הרעה נוספת מבחינתה של ישראל ארעה כאשר בחודשים יוני ויולי באותה השנה הצליחו מפעילי סוללות הטילים להפיל מספר מטוסי F-4 פנטום ישראליים.
הצלחותיהם של המפעילים הרוסים הביאה אותם לתעוזה הולכת וגוברת שהתבטאה במשטר טיסות של טייסיהם תוך ניסיון ליצור מגע עם מטוסי חיל האוויר במטרה להפיל אותם. ב-25 ביולי נצפתה הסלמה נוספת כאשר מטוסי מיג 21 מוטסים על ידי טייסים רוסיים רדפו אחר מטוס סקייהוק אל תוך סיני שיגרו לעברו טיל אוויר-אוויר אטול פגעו בו ואילצו אותו לנחות נחיתת חירום ברפידים. ביטחונם של הטייסים הרוסים ניכר גם בתעבורת הקשר בין הטייסים הרוסים שנקלטה ביחידה 515.
בשלב זה התעורר בישראל חשש ממשי כי העליונות האווירית של חיל האוויר תאבד אל מול הכוחות הרוסיים במצרים. בישראל התגבשה התובנה כי מדיניות ההבלגה התפרשה כחולשה והביאה להתגרות הולכת וגוברת מצד הרוסים. הממשלה בראשות גולדה מאיר אישרה מבצע לניהול קרב אוויר יזום עם הטייסים הסובייטיים. ב-30 ביולי יזמה ישראל קרב האוויר המוני שנקרא מבצע רימון 20 ובו הופלו חמישה מטוסים סובייטיים ללא אבדות לישראל.
עד לסיום מלחמת ההתשה ב-7 באוגוסט 1970, השתדלו הסובייטים והישראלים שלא לנהל ביניהן שוב קרבות אוויר אך בתקופה זו התנהלו קרבות קשים בין מערך ההגנה האווירית הסובייטית לבין טייסי הפנטום הישראלים שבמהלכם נפגעו סוללות סובייטיות על מפעיליהן בהפצצות הישראליות וכן הופלו מטוסים ישראלים אחדים.
פניה מצרית להגברת הסיוע הסובייטי

על אף שהמלחמה המתמשכת שחקה את צבא מצרים, והשפיעה משמעותית על העורף המצרי בשל תקיפות חיל האוויר, שאף נאצר להסלים את המלחמה כנגד ישראל. בחודש יוני 1970, לקראת סוף המלחמה ניסה ליזום פתיחת חזית נוספת ומתואמת נגד ישראל בוועידת פסגה ערבית שנפתחה ב-20 ביוני וננעלה ב-23 ביוני אך מדינות ערב שהשתתפו בה לא הגיעו להסכמות ביניהן. לאחר כישלון הוועידה פנה שוב נאצר לברית המועצות בבקשה להגברת הסיוע והמעורבות הסובייטית בארצו.
לצורך כך יצא נאצר לביקור ממושך במוסקבה החל מ-29 ביוני ועד ה-17 ביולי ועימו סגנו עלי צברי, שר החוץ מחמוד ריאד, שר המלחמה מוחמד פאוזי ואחרים.
במהלך הביקור מתח ביקורת על הכוחות הסובייטיים שפעלו ללא תיאום מספק עם צבא מצרים וביקש ציוד רב ומתוחכם:
ציוד לוחמה אלקטרונית כנגד מטוסי הפנטום הישראליים.
מפציצי סילון ארוכי טווח שיאפשרו למצרים לאיים על עומק ישראל בתגובה למבצעי פריחה שיזמה ישראל.
עיבוי רשת ההגנה האווירית בעיקר באזור סכר אסואן.
השתתפות טייסים סובייטיים בגיחות בחזית התעלה (עד כה הוגדר תפקידם של הטייסים הסובייטיים כהגנה על עומק מצרים).
מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב נעתר לרוב הבקשות והודיע לעמיתו ביום הביקור האחרון על היקף הסיוע הנוסף שאושר להעביר למצרים. אולם הסיוע שהגישו הסובייטים הועבר למצרים רק לאחר הפסקת האש עם ישראל. אמצעי לוחמה אלקטרונית המתוחכמים ביותר שהיו ברשות ברית המועצות הועברו בחודש אוגוסט, יחידת טילי קרקע אוויר המתקדמת SA-6 שהייתה זו הופעתה הראשונה במזרח התיכון על מפעיליה הסובייטים נפרשה באזור הסכר הגבוה באסואן, את המפציצים לא ששה ברית המועצות להעביר והתנתה את העברתם בהכנת נמלי התעופה ובכל מקרה הודיעה כי העברתם תיעשה במועד מאוחר יותר, מפציצים אלה לא הועברו לבסוף. ברית המועצות הסכימה בנוסף להעביר חמישה מטוסי מיג 25 חדישים מדגם צילום. בקשת נאצר להשתתפות טייסים סובייטים בגיחות בחזית התעלה נענתה בהססנות רבה אך ככל הנראה לבסוף נענתה גם היא בחיוב. אולם כאמור, לא עמדה הבטחה זו במבחן המציאות מאחר שב-7 באוגוסט 1970 נסתיימה המלחמה.
יש הסבורים כי ביקורו זה של נאצר נעשה על אף שידע מראש שסוף המלחמה קרוב וביקש להשיג נשק ותמיכה על אף שידע שלא ישתתפו בקרבות.
לאחר מות נאצר וסיום המבצע

גם לאחר מותו של נאצר ותום מלחמת ההתשה נותרו היחידות הסובייטיות על אדמת מצרים. ב-1 במרץ הוזמן נשיא מצרים החדש, אנואר סאדאת למוסקבה ללימוד עמדותיו. הוברר לסובייטים שסאדאת מעוניין בהמשך תמיכה סובייטית וברכש אמל"ח חדיש נוסף ובין היתר טילי קרקע קרקע מסוג סקאד לטווח של מאות קילומטרים ומפציצים ארוכי טווח שיוכלו לפגוע בעומק מדינת ישראל. הסובייטים נענו לחלק מדרישות הרכש ובמקביל הגדילו את כמות היועצים אך סירבו למכר טילי קרקע קרקע ומפציצים.
באוקטובר 1971 שב סאדאת וביקר במוסקבה וחזר על דרישתו לטילי קרקע קרקע ומפציצים. ב-17 ביולי 1972 ולאחר תלונות חוזרות ונשנות על סרוב הסובייטים למכור אמל"ח התקפי זה הודיע סאדאת לסובייטים שאין לו עוד צורך ביועצים אך הוא מסכים שהיועצים שהיו לפני המבצע יישארו במצרים. בתגובה הודיעו הסובייטים כי המשימה הושלמה והחזירו לברית המועצות עוד באותו החודש כ-20,000 חיילים על ציודם. כ-1,000 יועצים בלבד נותרו על אדמת מצרים, כן השאירו הסובייטים מספר סוללות טילי קרקע אוויר מיושנות ונוכחות צי סובייטי בנמלי הים המצריים. יועצים אלה ליוו את הצבא המצרי בהכנות למלחמת יום הכיפורים. רובם עזבו ימים בודדים לפני פרוץ המלחמה.
תוצאות מבצע קווקז

הנוכחות הסובייטית במצרים הביאה להפסקה של מבצעי פריחה המוצלחים מבחינת ישראל. ולצמצום בתעוזה וביעדים שנבחרו על ידי חיל האוויר הישראלי.
טילי הקרקע אוויר מדגם SA-3 שהופעלו על ידי הסובייטים בטכניקות חדשות הצליחו להפיל מטוסים ישראלים, להרוג מספר טייסים ישראלים אחרים נפלו בשבי המצרי. נפגעים אלה העלו בצה"ל חשיבה מחודשת לגבי יעילות תורת הלחימה שהייתה נהוגה עד אז ולפגיעה במוראל הישראלי.
ההתנגשות בין כוחות סובייטיים וישראלים הגבירו את הצורך בסיום מהיר של מלחמת ההתשה המתמשכת והאיצו המגעים בין המעצמות לסיומה.
ראו גם

מבצע רימון 20
מבצע שיער 265
לקריאה נוספת

דימה אדמסקי, מבצע קווקז - ההתערבות הסובייטית וההפתעה הישראלית במלחמת ההתשה, הוצאת מערכות/משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, 2006
דני שלום, רוח רפאים מעל קהיר חלק א' - חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה (1967-1970), עמ' 505-534
חרב אל-אסתנזאף: מלחמת ההתשה בראי המקורות המצריים/ מוסטפא כבהא. אפעל: יד טבנקין, מכון ישראל גלילי לחקר מדיניות ההתיישבות, הביטחון והחוץ; אוניברסיטת תל אביב, 1995, עמ' 120-122
דני אשר (בהנחיית יואב גלבר, החוג ללימודי ארץ ישראל), מלחמה כוללת מוגבלת בממדיה – המענה התורתי צבאי מצרי למערכת ההגנה של צה"ל ערב מלחמת יום הכיפורים, באתר של אוניברסיטת חיפה, 2002  (דף הקטלוג של המאמר)
פסח מלובני, דגל אדום מעל המזרח התיכון: המעורבות הצבאית הסובייטית באזור בתקופת ברית המועצות בשנים 1955–1991 וסיפורה של ״מסרגה״ ביחידה 8200, אפי מלצר הוצאה לאור, 2017
בוריס דולין, חומת סואץ, כנרת זמורה-דביר, 2020
מפה של ה-CIA ובו ציון הבסיסים המשוערים שבהם צוותים סובייטיים
טילי קרקע אוויר SA-3
קרון מכ"ם P-15 על גבי משאית זיל 157
יועצים סובייטים על רקע הספינקס, שנת 1972
מדליה שהוענקה לחיילים סובייטים שהשתתפו במבצע קווקז
מגדל יוריקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  רב-קומות 
 מיקום:  הסיטי של מלבורן 
 מדינה:  אוסטרליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – אוקטובר 2006
 תאריך פתיחה רשמי:  11 באוקטובר 2006 
 אדריכל:  פנדר קצאלידיס 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות מודרנית 
 מידות
 גובה:  297.3 מ' 
 קומות:  91 
 קואורדינטות:  37°49′18″S 144°57′52″E﻿ / ﻿37.821666666667°S 144.96444444444°E﻿ / -37.821666666667; 144.96444444444
 he
 
בניין יוריקה (באנגלית: Eureka Tower) הוא אחד מבנייני המגורים הגבוהים בעולם, הממוקם בגדה הדרום מערבית של מלבורן שבאוסטרליה. בנייתו החלה באוגוסט 2002 ובניית השלד הסתיימה ב-1 ביוני 2006. הבניין נפתח רשמית ב-11 באוקטובר 2006. יוריקה תוכנן על ידי חברה האדריכלות פדר קטסאלידיס ונבנה על ידי גרוקון (גרולו אוסטרליה). המפתח של יוריקה הוא שותפות של דניאל גרולו (Daniel Grollo), היזם טאב פריד (Tab Fried) והאדריכל נונדה קאטסאלידיס.
השם

השם יוריקה ניתן לבניין על שם הכינוי לבהלת הזהב שהייתה במדינת ויקטוריה (שם ממוקם הבניין) בשנת 1854. ציפוי הזהב הנמצא בראש הבניין מסמל את הבהלה לזהב, הזכוכיות הכחולות מסמלות את הדגל והקווים הלבנים בבניין מסמלים את הצבע של כלי המדידה לזהב.