stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוזיאון הלאומי של פקיסטן
היסטוריה

המוזיאון הלאומי של פקיסטן הוקם ב-17 באפריל 1950, בבניין אולם פריר (בעבר שימש כבניין עירייה של קראצ'י). אולם פריר נבנה בשנת 1865, בתור מחווה להנרי ברטל פריר, נציבו של מחוז סינד במהלך המאה ה-19. לאחר שנחנך המוזיאון, ממשלת פקיסטן החליטה כי המבנה ראוי לשמש כבית המועצה המייעצת בשנת 1950, כאשר חובתו העיקרית הייתה לסייע לפיתוח המוזיאון ולהעשיר את אוספו באמצעות רכישות עתיקות ויצירות אמנות פקיסטניות. המוזיאון הועבר למיקומו הנוכחי בשנת 1970.
מטרתו העיקרית של המוזיאון הלאומי היא לאסוף, ללמד ולהציג את ההיסטוריה התרבותית של פקיסטן.
אוספים

בשנת 1970 כלל אוסף המוזיאון ארבעה ממצאים בלבד. כיום, המוזיאון כולל מעל 300 עותקים של הקוראן, מתוכם כ-52 כתבי יד נדירים. המוזיאון מכיל גם אוסף של פריטים הקשורים למורשת התרבותית של פקיסטן, רובם פסלים, מטבעות, ציורים וכתבי יד המתעדים את ההיסטוריה הפוליטית של פקיסטן. בנוסף, קיימת גלריה אתנולוגית הכוללת פסלים בגודל טבעי של קבוצות אתניות שונות המתגוררות בארבעת המחוזות של פקיסטן המודרנית. במוזיאון קיימים פסלים של כוהנים בודהיסטים ומספר חפצים השייכים לגיבורים הלאומיים של פקיסטן, כגון העט, האזיקים והחרב של מוחמד עלי ג'ינה.
במוזיאון קיים אוסף של 58 אלף מטבעות ישנים ומאות פסלים המשומרים היטב. מעל 70,000 ספרים וחומרי קריאה של המחלקה לארכאולוגיה ומוזיאונים הועברו למוזיאון הלאומי, כך שהציבור הרחב יוכל לראותם. מדי שנה המוזיאון מפעיל תערוכות בימים לאומיים ואירועים שונים.
הערות שוליים

↑  National Museum of Pakistan, pmnh.gov.pk
↑  National Museum of Pakistan, www.caroun.com
↑  Bhagwandas (2006-08-21). "KARACHI: Quran Gallery stays closed as termites spread". DAWN.COM (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-07-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526377805171  ISNI: 0000 0001 2206 7183  LCCN: n50063092  VIAF: 169436227   WorldCat (עם VIAF): 169436227
הומיאומורפיזם

הומיאומורפיזם בין ספל לכעך (טורוס)
הומיאומורפיזם (נקרא גם שקילות טופולוגית) הוא פונקציה חד-חד-ערכית ועל בין שני מרחבים טופולוגיים השומרת על הטופולוגיה. באופן אינטואיטיבי יותר, זוהי פונקציה שרק מעקמת/מותחת/מעוותת את המרחב באופן רציף אך לא יוצרת בו קרעים או חורים.
פונקציות רציפות במרחב טופולוגי > הגדרה פורמלית של רציפות בטופולוגיה

יהיו  (Y,\mathbb {O} _{Y}) ו- (X,\mathbb {O} _{X}) מרחבים טופולוגיים.
נאמר שהעתקה  f\colon X\to Y היא רציפה אם המקור של כל קבוצה פתוחה הוא בעצמו קבוצה פתוחה. בניסוח פורמלי: לכל  V_{Y}\in \mathbb {O} _{Y} הקבוצה
היא קבוצה פתוחה ב- X, כלומר:  V_{X}\in \mathbb {O} _{X}.
הגדרה זו היא הכללה של מושג הרציפות ממרחבים מטריים.
פונקציות רציפות במרחב טופולוגי > משפט

התכונות הבאות לגבי העתקה  f\colon X\to Y בין שני מרחבים טופולוגיים הן שקולות:
f היא פונקציה רציפה.
התכונה שבהגדרה מתקיימת לכל קבוצה בתת בסיס של הטופולוגיה ב- Y .
התכונה שבהגדרה נכונה אם מחליפים כל מופע של "קבוצה פתוחה" ב"קבוצה סגורה".
f רציפה נקודתית בכל  x במרחב. כלומר, לכל  x, לכל סביבה  V של  f(x) קיימת סביבה  W של  x כך ש- f(W)\subseteq V.
לכל  A\subseteq X מתקיים:  f\!\left({\overline {A}}\right)\subseteq {\overline {f(A)}} כאשר  {\overline {B}}=\operatorname {cl} (B) הוא הסגור של קבוצה  B.
פונקציות רציפות במרחב טופולוגי > תכונות

הרכבה של פונקציות רציפות היא פונקציה רציפה.
הומיאומורפיזם > הגדרה פורמלית

יהיו  (Y,\mathbb {O} _{Y}) ו- (X,\mathbb {O} _{X}) מרחבים טופולוגיים.
נאמר שהעתקה  f:X\to Y היא הומיאומורפיזם אם:
ההעתקה  f היא חד-חד-ערכית ועל, כלומר קיימת  f^{-1}.
ההעתקה  f היא רציפה.
ההעתקה ההפוכה  f^{-1} רציפה גם כן.
נשים לב שגם ההעתקה ההפוכה  f^{-1} היא הומיאומורפיזם בין הטופולוגיות.
מרחבים  X ו- Y שקיים ביניהם הומיאומורפיזם נקראים הומיאומורפיים (או שקולים טופולוגית).
תכונה טופולוגית הנשמרת תחת הומיאומורפיזם נקראת שמורה טופולוגית. דוגמה לשמורה טופולוגית היא קומפקטיות.
הומיאומורפיזם > משפט

כדי להראות ש- f חח"ע ועל היא הומיאומורפיזם מספיק להראות ש:
ההעתקה  f רציפה.
ההעתקה  f פתוחה: לכל  V\subseteq X קבוצה פתוחה ב- X, התמונה שלה  f(V)\subseteq Y פתוחה ב- Y.
או ש:
ההעתקה  f רציפה.
ההעתקה  f סגורה: לכל  F\subseteq X קבוצה סגורה ב- X, התמונה שלה  f(F)\subseteq Y סגורה ב- Y.
משמעות ושימושיים

הומיאומורפיזם בין שני מרחבים טופולוגיים אומר שמבחינה טופולוגית הם זהים, עד כדי מתן שמות שונים לאיברי כל מרחב. ההומיאמורפיות של הפונקציה מספקת גם התאמה חח"ע ועל בין הטופולוגיות של כל מרחב ומערכת הסביבות של כל נקודה. מקובל לכנות תכונה הנשמרת תחת הומיאומורפיזם בשם "תכונה טופולוגית" או "אינווריאנט טופולוגי". דוגמאות לתכונות טופולוגיות בסיסיות הן קשירות, קשירות מסילתית, האוסדורפיות וקומפקטיות.
באופן אינטואיטיבי יותר, זוהי פונקציה שרק מעקמת/מותחת/מעוותת את המרחב באופן רציף אך לא יוצרת בו קרעים או חורים. משמעות זו רלוונטית הרבה יותר כאשר עוסקים בטופולוגיה אלגברית ולא רק בטופולוגיה קבוצתית.
ראו גם

איזומטריה
הומומורפיזם (אלגברה)
| טופולוגיה קבוצתית |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | מרחב מטרי • מרחב טופולוגי • פונקציה רציפה • הומיאומורפיזם |  |
| בתוך המרחב | קבוצה פתוחה • קבוצה סגורה • פנים • סגור • שפה • סביבה • נקודת הצטברות • קבוצה צפופה • קבוצה דלילה • בסיס • סדרת קושי |  |
| תכונות של מרחבים טופולוגיים | תכונות של מרחבים טופולוגיים |  |
| אקסיומות ההפרדה | T0 •  ‏ T1 • ‏ T2 (מרחב האוסדורף) • T2.5 • מרחב האוסדורף לחלוטין • T3 (מרחב רגולרי) • T3.5 • ‏ T4 (מרחב נורמלי) • T5 • ‏ T6 • מרחב מטריזבילי |  |
| אקסיומות המנייה | С1 •  ‏ С2 •  מרחב ספרבילי |  |
| קומפקטיות | קבוצה קומפקטית • מרחב קומפקטי מקומית • מרחב לינדלף • קבוצה קומפקטית יחסית • מרחב  פרה-קומפקטי |  |
| תכונות נוספות | מרחב שלם • קשירות • מרחב בייר • מרחב פולני |  |
|  ק  |  ק  |  |
| בניות | מרחב מכפלה •  טופולוגיה מושרית • מרחב מנה •  קומפקטיפיקציה (קומפקטיפיקציה חד-נקודתית, הקומפקטיפיקציה של סטון צ'ך) • השלמה |  |
| משפטים | הלמה של אוריסון • משפט טיטצה • משפט המטריזציה של אוריסון • משפט טיכונוף • משפט הקטגוריה של בייר |  |
| דוגמאות | קבוצת קנטור • עקומת הסינוס של הטופולוגים •  מרחב המסרק  •  הישר הארוך  • מישור מור  •  מרחב אוריסון אוניברסלי |  |
| שונות | טופולוגיה חלשה  • תכונה מקומית • אלומה • מרחב כיסוי |  |
 נושאים בטופולוגיה: טופולוגיה קבוצתית • טופולוגיה אלגברית • טופולוגיה גאומטרית  נושאים באנליזה מתמטית:  חשבון אינפיניטסימלי (מונחון) •   אנליזה וקטורית • משוואות דיפרנציאליות רגילות וחלקיות • טופולוגיה קבוצתית וגאומטרית • אנליזה מרוכבת • אנליזה פונקציונלית • תורת המידה 
| נושאים בטופולוגיה אלגברית |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | מרחב CW • סימפלקס • הומיאומורפיזם • הומוטופיה |  |
| חבורה יסודית | מרחב כיסוי • מרחב פשוט קשר • מרחב פשוט-קשר מקומית-למחצה |  |
| הומולוגיה | סדרה מדויקת |  |
הגזענות (ספר)

.
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אלבר ממי
 שפת המקור:  צרפתית
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת כרמל בגרסת המקור: Gallimard
 תאריך הוצאה:  1982 (מהדורה ראשונה) 1994 (מהדורה שנייה)
 הוצאה בעברית
 תרגום:  נורית פלד אלחנן (1998)
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001798079
הגזענות (בצרפתית: Le racisme) הוא ספר מאת האינטלקטואל היהודי-צרפתי-תוניסאי אלבר ממי, הדן בתופעת הגזענות ובוחן סוגיות הקשורות אליה. ממי ראה את הגזענות כנקודת מפגש בין שתי תפיסות שפיתח ביצירותיו המוקדמות, "השליטה" ו"התלות". לדבריו, החברה האנושית מסווגת את בני האדם לשולטים ולנשלטים, לקבוצת ההתייחסות של האדם עצמו, מול "האחר". הוא תפס את הגזענות כתופעה אנושית שכיחה ביותר, אשר לכל היותר ניתן למתן את גילוייה, אך לא להדבירה. ככזו, הוא ראה בה עובדה חברתית ולא תופעה פסיכופתולוגית.
רקע

ממי היה סופר, סוציולוג, אינטלקטואל ופילוסוף יהודי-צרפתי ממוצא תוניסאי, שזכה לפרסום רב החל משנות ה-50. הוא נולד ב-1920 למשפחה יהודית שחיה בגטו בתוניס, למד בבית ספר יסודי ותיכון צרפתי של אליאנס בתוניס, למד פילוסופיה באוניברסיטת אלג'יר, והמשיך ללמוד בסורבון. סיפור חייו הנטוע בשלוש תרבויות – יהודית, ערבית וצרפתית-אירופאית, ניכר היטב בספרים שפרסם. את ספרו המפורסם ביותר, "דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש", פרסם ב-1957, ובכך היה לאחד המנסחים המרכזיים של התנועה האנטי-קולוניאלית בצרפת ובעולם כולו. כבר בספר זה, שעסק ביחסים שבין הקולוניאליסט ל"יליד", דן ממי בגזענות, מתוך מחשבה שהגזענות היא חלק אינטגרלי ממהות הכיבוש הקולוניאלי. את הספר הגזענות פרסם לאחר 25 שנה, ב-1982, והוא מסכם את מחשבותיו ותובנותיו של ממי בנושא זה. הספר יצא במהדורה חדשה בשנת 1994 ותורגם לשפות רבות, בין היתר גם לעברית (1998) על ידי נורית פלד אלחנן. לספר מצורפת הקדמה למהדורה העברית מאת המחבר עצמו, הקדמה למהדורה הצרפתית מאת ז'אן-פול סארטר ואחרית דבר מאת דוד אוחנה.
על גזענות והיגיון

אלבר ממי פותח את ספרו בתיאור הפילוסופיה הגזענית. הוא סוקר אותה, ודן בחוסר אמינותה הפילוסופית והלוגית. תמצית הפילוסופיה הגזענית, לפי ממי, מתרכזת בשלוש הנחות יסוד:
בקרב בני האדם ישנם גזעים טהורים, המובחנים ביולוגית משאר הגזעים.
הטוהר הביולוגי הגזעי הופך את הגזעים הללו לנעלים יותר על פני אחרים, כאשר לעליונות הביולוגית מתלווה גם עליונות תרבותית, חברתית, פסיכולוגית ורוחנית.
העליונות-לכאורה מכשירה את הקרקע לשליטה ולזכויות יתר של הקבוצות ה"נעלות".
את הנחות היסוד הללו פוסל ממי בזו אחר זו. הטענה בדבר קיומם של "גזעים טהורים מבחינה ביולוגית" נפסלת ראשונה. לפי טענתו של ממי, מעולם לא התקיימה סלקציה רצונית בין בני האדם במידה כזו שלא היה ערבוב בין הפרטים השונים בקבוצה. למעשה, בני המין האנושי כיום, כולם, הם תוצאה של ערבוב בין קבוצות שונות. אמנם קיימים בני האדם השונים כפרטים זה מזה, וקיימות אף קבוצות מוצא בעלות מאפיינים חיצוניים דומים; אולם הערבוב המתמיד של המין האנושי במהלך ההיסטוריה מבטל את יכולתם של בני אדם להיות "טהורים" מבחינה ביולוגית.
כדוגמה לדבריו מביא אלבר ממי את העם היהודי, אשר שמר במופגן, ובאופן קפדני בהרבה ביחס לקבוצות אחרות, על אי-התערבבות עם סביבתו. שתי סיבות הביאו לחוסר ההתערבבות המובהק יחסית: איסורים חמורים של הדת, מחד גיסא, ודחייה חברתית קיצונית (אנטישמיות) מצד אחרים, מאידך גיסא. לכאורה היה העם היהודי אמור להיות בין העמים ההומוגניים ביותר ביחס לקבוצות מוצא אחרות. עם זאת, העם היהודי הוא הטרוגני באופן מופגן. קבוצות היהודים השונות, לדוגמה מצפון אפריקה, מאתיופיה, מרוסיה ועוד, דומות חיצונית במידה ניכרת לתושבי המקומות שבהם התיישבו. למרות "טוהר הגזע" שנכפה על הקבוצה היהודית במהלך רוב שנות ההיסטוריה האנושית הידועה, קיימת בה שונות רבה שלא ניתן לבטלה.
זו אינה התייחסותו היחידה של ממי בהגותו ליהודים ולשאלת התבוללותם; גם ב"דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש" עסק ממי בשאלת התבוללותם של היהודים, אותם הגדיר כ"המועמדים הנצחיים להתבוללות, המהססים והנדחים תמיד".
בהמשך, ובאופן דומה, מבטל ממי את שתי הנחות היסוד הנוספות שהזכיר, הן מבחינה לוגית והן מבחינה מוסרית. לדוגמה, ההחלטה כי שיער בלונדיני או עיניים כחולות מייצגים "טוהר" ביולוגי היא החלטה שרירותית חברתית, שאין לה קשר למדע. באותו אופן ניתן היה לטעון ל"טוהר" של צבע שיער אחר.
ממי מציין כי המין האנושי אמנם האדיר לעיתים את היופי והאתלטיות, אולם העדפה זו לא התבטאה בכישורים יצירתיים או מנהיגותיים כלשהם. מספר הספורטאים והדוגמנים בהנהגות הפוליטיות אינו משמעותי, ולמין האנושי קמו מנהיגים דגולים כדוגמת חניבעל שהיה שתום עין, או נפוליון שהיה נמוך קומה וללא ייחוס משפחתי, וכן אחרים, שעל יכולתם המנהיגותית אין עוררין. מעבר ליכולות המנהיגות, הרי שגם בתחומי האמנות היוצרת או המדע אין למעשה קשר בין עליונות ביולוגית כלשהי, המתבטאת בחוסן, אתלטיות או מראה מרשים, לבין כישורים והצלחה.
טיעוניו הלוגיים של ממי בתחום זה הם רבים, אולם בסופו של דבר הוא מבהיר כי ביטול לוגי של תורת הגזענות אינו רלוונטי לענייננו כלל. הגזענות איננה שייכת לסדר לוגי כלשהו, והבנתה אינה כרוכה בהיגיון ורציונליות. מקור הגזענות הוא במכלול של רגשות ודעות קדומות, המספקים מענה לאלה התומכים בה. ומכיוון שכך, הבנת הגזענות וההתמודדות עמה אינה יכולה לבוא מכיוון הטיעונים הלוגיים. ובמילותיו של ממי לקראת סוף הספר: "...מעבר לטירוף של הגזען, טענותיו חסרות ההיגיון והסתירות שמתגלות אצלו, יש לגזענות תפקיד. ככלל, היא מסמנת קווי מתאר ומכשירה שליטה...".
הגזענות כתופעה אנושית > הקצנה של חרדה מהאחר השונה

ממי סובר כי הגזענות היא התנסות חווייתית, ששורשיה הפוטנציאליים קיימים בכל אדם. שנאת הזר, החשש מפני "האחר", בעל המאפיינים השונים, כל אלה הן תחושות אנושיות כלליות. ממי טוען כי בכל פעם שאדם נמצא במגע עם אדם או עם קבוצה של אלו השונים ממנו או אינם מוכרים לו, ובכל פעם שהוא נדרש להגן על זכויותיו מפני אחרים, הוא עלול להגיב באופן שמציין גזענות. זרע הפורענות הגזעני נמצא בכל אדם, והאדם חייב לזהותו ולהילחם בו לפני שינבט.
באחד המאמרים הראשונים שפרסם מתאר ממי מחקר שביצע על חברי התנועה למאבק בגזענות "M.R.A.P", שהתבקשו לתאר ב"שאלון תצפית" את התייחסות חבריהם לתנועה ביחס ליהודים, ערבים, שחורים וצוענים. תוצאות המחקר גילו כי אף שהנחקרים לא העידו על עצמם כעל גזענים, הם דיווחו על עמדות ואמירות חבריהם כדומות ביותר לעמדות ולאמירות הגזעניות הנקוטות בחברה הרחבה.
הגזענות כתופעה אנושית > הגזענות והכיבוש המתנחל

בספרו הקודם של ממי, "דיוקנו של הנכבש", הוא הנציח את הביטוי "הכובש המתנחל", כהגדרתו לקולוניאליסט, וניתח את מאפייני הכובש והנכבש. כעת חוזר ממי לנקודה זו, ומנתח את מאפייניהם מבעד לעיני הגזענות. לטענתו, שני הצדדים מוּנַעים על ידי הגזענות, והיא המשמרת את מצבם. גזענות מצדו של הכובש היא הגיונית, אולם ממי מנתח ונותן דוגמאות גם לגזענות מצד הנכבש.
שנאת הזר קיימת בקרב הכובשים המתנחלים, אך לא רק בהתנחלות הקולוניאליסטית עצמה, אלא בעיקר במולדתם. זלזול זה ב"ילידים", הגובל בהפחתת ערך ובהנחות בדבר אי-שוויון, הוא בין הגורמים שאיפשרו את הקולוניאליזם מלכתחילה. המאפיינים החיצוניים, התרבות הרצויה והערכים המוסריים נמדדים לפי קרבתם למאפייני הכובש השליט, לתרבותו ולערכיו. כך נחווים עור בהיר, ידיעת השפה הצרפתית או האנגלית, לבוש מערבי וכדומה כרצויים. שונותו של הזר נקבעת על ידי השליט, ונחווית ככזאת לפי ריחוקה ממאפייני הכובש השליט. הכובש מעוניין לשנות ו"לשקם" את שונותו של הנכבש, אולם באותה נשימה להנציח את שונותו, שהיא המדד להיותו "עליון". הנכבש תמיד יישאר זר. למעשה, קיים סף, תקרת זכוכית, שאליו לא יוכל הנכבש לעולם להגיע, סף המוּנַע ומחזק את עצמו על ידי הגזענות. וכך על פי ממי, הגזענות היא חלק שהוא -
"בלתי נפרד ממהות הכיבוש. היא ביטויו הטוב ביותר של מעשה הכיבוש, ואחד מאפיוניו המשמעותיים ביותר של הקולוניאליסט. לא זו בלבד שהגזענות מקיימת את ההפליה היסודית שבין הכובש לנכבש, שהיא תנאי בל יעבור לקיום חיי הכיבוש, אלא שהיא מבססת את נצחיותם".
טענתו הייחודית של ממי היא כי גם המיעוט המדוכא נושא באחריות לגזענות, מבדיל את עצמו ומטפח בעצמו את "שנאת הזר" כלפי הכובש. להבדיל מספרו הקודם, כאן מרחיב ממי את היריעה, ומדבר לא רק על הכיבוש-המתנחל הפיזי (הקולוניאליזם), אלא גם על היחס למיעוטים בחברה השלטת עצמה.
השחורים בארצות הברית, ההומואים ונשות התנועה הפמיניסטית, לדוגמה, אמנם דורשים שוויון, אך באותה נשימה מזלזלים ברוב השליט, מפחיתים מערכו, מגחיכים את מאפייניו, ותומכים בפעילות אקטיבית שתראה את עליונותם עליו. במעשים אלה המיעוט מדבר בשפת הגזענות שבה הוא נלחם, ומנציח את שונותו. כפי שממי ניסח זאת:
"בסיכומו של דבר, אין אדם נעשה גזען אלא בשימוש שהוא עושה בשוני נגד זולתו".
עם זאת, ממי שב ומבהיר כי לא השונות היא הגורם לגזענות. השונות היא אחד ממאפייני המין האנושי. הפירוש הנלווה לשונות, היא הגורם.
הפירוש > המיתוס והאליבי

הטיעונים הגזעניים מניחים כאקסיומה קיומן של "הוכחות", מנציחים את ההנחות, ובה בעת משתמשים בהן. לעיתים אף אין קשר בין מאפייני המיעוט, כפי שהרוב השליט חווה אותו, לבין המציאות. הגברים חווים את הנשים כחלשות או חסרות יכולת להחליט, לא כי הן כאלה, אלא כי טיעונים כאלה משמשים אליבי לאפליה רבת שנים. טיעונים "לוגיים" כאלה ניתן למצוא גם אצל הסטרייטים החווים את ההומוסקסואלים כ"נשיים" ביכולותיהם ונעדרי יכולות "גבריות"; או אצל האירופאים החווים את כהי-העור כחלשים בתחומים המדעיים והאינטלקטואליים. אין כל צורך מבחינת הגזען בבדיקת המציאות. הגזען הוא החוקר המביא את ה"טיעונים" לכאורה, הוא השופט הבוחן אותם, והוא המוציא לאור של המסקנות הנובעות מהם. את השניות בהנחות הגזען והאופן שבו כל טיעון יכול לשרת את המטרה, מתאר ממי כך:
הנוחות גלויה עוד יותר משום שאין היא עוברת לא על כללי ההיגיון ולא על כללי המידה; נראה שאין דבר שמטריד את הגזען במלאכתו; היהודי הוא בה בעת קמצן ועילוי; האישה היא בה בעת מטומטמת וערמומית...לשחור יש כישרון לקצב? זוהי ההוכחה לחוסר הכישרון שלו לעשות פעולות אציליות יותר. ...רכותן של הנשים איננה אלא תוצאה של הפסיביות הטבעית שלהן, של היעדר יכולת הלחימה שהן לוקות בו...שום דבר אינו ניצל מביקורת אצל הנפגע, התמונה מושחרת בשיטתיות
הטיעונים בדבר הנחיתות מתאימים עצמם בנוחות למשתמש. גבר יכול לדבוק בדיכוי נשים, ולהיות בו זמנית "רודף שמלות". אדם יכול לסלוד מהומוסקסואלים, לעודד דיכויים ואלימות כלפיהם ובו בזמן ליהנות מארוטיקה או ממגע אינטימי עם גבר. אדם יכול לחוות שחורים כנחותים, ובו בזמן לצפות שהם יביאו את קבוצת הספורט האהובה שלו לניצחון.
באופן מפתיע רואה ממי את מלחמת ההתדיינות הגזענית, שאינה חדלה להגן על עמדותיה ולהתקיף, באופן אופטימי כנקודה של אור. הוא מכנה זאת "הפרדוקס האתי של הגזען". בעוד שבעלי החיים הטורפים מתנפלים על טרפם ללא דיון ומשפט, לצורך אכילתו; הרי שבני האדם אמנם רוצחים, מדכאים, מנשלים ודורסים בני אדם אחרים, אולם חשים בכל אותה עת בצורך להסביר ולתת הֶכשר, צידוק כלשהו למעשיהם. גם אם הצידוק הוא מעוּות ומסולף, הם נאחזים בו, בונים ממנו תאוריות המאפשרות את הדיכוי. מכיוון שכך, הרי שקיים, לפי ממי, קצה חוט שממנו ניתן לפקוח את עיניהם.
הפירוש > הרווח

לפי ממי, הטיעון הגזעני קיים לשם רווח. הוא מנתח בספר את התורה המרקסיסטית בהרחבה, מנקודת המבט של השיח הגזעני. לפי ההשקפה המרקסיסטית, המציאות מונעת על ידי קונפליקט כלכלי בין שני כוחות מרכזיים – מדכאים ומדוכאים. לפי גישה זו, תורות גזעניות הן אליבי נוח למדי לצורך הפקעה וניצול של משאבים כלכליים, כמו רכוש, קרקעות וכוח אדם.
אולם ממי חולק על הגישה המרקסיסטית הגורסת שרווח נמדד בכלים כלכליים בלבד. הרווח הנובע מהגזענות הוא אמנם לעיתים קרובות כלכלי – דבר הבא לידי ביטוי באופן מובהק בקולוניאליזם – אך הוא יכול להיות גם פוליטי, תרבותי, פסיכולוגי, וכפי שמגדיר זאת ממי "כל מה שמאפשר להשיג יתרון מתוך פיחות ערכו של הזולת".
הפירוש > השעיר לעזאזל

האשמתו של שעיר לעזאזל (באנגלית, הפועל "scapegoating", מהמילה "scapegoat") היא פעולה של בחירת אדם או קבוצת אנשים והצבעה עליהם כאחראים לבעיה מסוימת. האדם או קבוצת האנשים החפים מפשע, מואשמים בפשעי אחרים ונדרשים לכפר עליהם. לטענת ממי, מדובר בפעולה אנושית וטבעית. השלכת החטאים והקשיים על הזר, האחר, מאפשרת לשאת ביתר קלות מצב קשה. ככל שהמצב קשה יותר, כך זקוקה החברה יותר ל"שעיר לעזאזל" שאליו ניתן להפנות את חצי ההאשמה. הטלת אשם היא מהלך המקובל לא רק ביחס לקבוצות מיעוט, אלא ביחס לכל קבוצת מתחרים שונה. אולם כאשר מדובר במיעוט שכוחותיו אינם שווים, התופעה קלה ומתבקשת יותר.
הטלת האשם היא חלק בלתי נפרד מהשיח הגזעני. ניקוז האשם לדמותו של הזר והשונה מאפשרת את גיבוש הקבוצה ואת ליכוד השורות.
במהלך חלק גדול מההיסטוריה האנושית שימש העם היהודי כשעיר לעזאזל. עלילות הדם כנגד יהודים הצליחו במקרים רבים לאחד את הסביבה הנוצרית כנגד הזר היהודי, ובכך לגבש את הקהילה.
בחברה המודרנית, מופנים פשעי שנאה רבים כלפי קבוצות מיעוט חלשות, המשמשות כשעיר לעזאזל. בין קבוצות אלה ניתן לציין את היהודים, האפרו-אמריקאים, ההומואים והנשים.
הגדרות

מאפיין מיוחד לספר "הגזענות" הוא, שהגדרות המושג "גזענות" מובאות רק בשליש האחרון של הספר, לאחר שכבר קיים דיון עמוק במהות הגזענות. ממי מבהיר כי בניגוד ל"היגיון" שלפיו ניתן לצפות כי הבאת ההגדרות תקדים את הדיון, הרי שמבחינתו הגדרות אינן העיקר, אלא הן סיכום של הדיון וניתוח התופעה. בנוסף הוא מציין, כי היעדר ההיגיון כביכול שבדיון וניתוח המושג מבלי שהוגדר בתחילה, מתאימה להיעדר ההיגיון שבגזענות.
הגדרות > הגדרת הגזענות

אף כי ממי מבהיר כי הוא מסתייג מהגדרה, וכי אינו מעוניין להגדיר את התופעה לפי כללים, הוא "נעתר" לציפיית הקורא ומגדיר את הגזענות כך:
הגזענות היא ייחוס ערך, כללי או מסוים, להבדלים ממשיים או מדומים לטובתו של המפליל ומתוך פגיעה בקורבן, וייחוס הערך נועד להצדיק תוקפנות או זכויות יתרות.
הגדרות > המובן הצר והמובן הרחב של הגזענות

ממי מבחין בין שני מובנים למושג גזענות. במובן הצר של המילה, קיימת הגזענות ה"קלאסית", שמשמעותה הסתמכות על מאפיינים ביולוגיים של בני אדם, התייחסות לאחרים כאל נחותים בגלל אותה שונות ביולוגית, פגיעה בהם או רמיסת כבודם, וניצולם תוך הפקת רווח מהם. (ראו גם: גזע (אדם)).
במובן הרחב של המילה, קיימת גזענות נפוצה יותר, שאינה בהכרח "ביולוגית", שניתן להתייחס אליה גם כ"הֶטֶרופוביה". גם כאן יש התמקדות בשוני (אמיתי או מדומיין), על מנת להפחית מערכו של האדם ולהתיר פגיעה בכבודו. לפי ממי, גזענות זו היא הנפוצה יותר, והמסוכנת יותר. ממי מתאר זאת כך:
... הטיעון של הגזע [...] כבר אינו זוכה לאהדה, רבים מן הגזענים עצמם כבר זונחים אותו... אין זה אומר שחדלו לטעון אותו, שהרי הם ממשיכים לתקוף ולהפליל את בני מינם בכל הזדמנות... יש עוד הבדלים הרי-אסון להטיח בהם. הפסיכולוגיה, התרבות, המנהגים, המוסדות, ואפילו המטאפיזיקה, כולם תורמים את מכסתם בשערורייה. שוב אין מתעבים את הערבים בגלל גוון עורם השחום או בשל פרצופם המזרחי-לבנטיני, אלא משום שדתם, ובואו נודה בכך, מגוחכת. משום שהם מתעללים בנשותיהם, משום שהם אכזריים או סתם מפגרים... לא כל היהודים דומים ליהודי הנודד. כלומר לא לכולם יש אצבעות מעוקמות ואף מעוקל. אבל צריך "להכיר בעובדה" שבדרך כלל הם להוטים אחר הממון, הם קוסמופוליטיים, הם בוגדניים, והם מסוגלים להעלות אפילו את אלוהים לקורבן...
התיאורים יכולים ללבוש ולפשוט צורה, ויצליחו תמיד להנמיך את המיעוט, תוך הגבהתו של הגזען, שיישאר תמיד המהוגן ובעל התכונות הטובות.
הגדרות > גזענותו של המושפל

ממי מצביע על כך כי ככל שהאדם מושפל יותר בחברה שבה הוא חי, כן ייטה יותר לשיח הגזעני. כך לדוגמה, מלכי צרפת ואציליה לא נזקקו לגזענות כדי לשלוט בחייהם ובחיי אחרים. הם יכלו להרשות לעצמם להתרועע עם נציגי "גזעים" שונים ואף להתייחד עם נשותיהם. לעומתם, איש הכפר בעבר והפועל הפשוט בהווה נזקקים לשיח הגזעני על מנת לחוש בשליטה ובעליונות. אף האדם שנמצא בתחתית הסולם מבחינה חברתית ומעמדית, תמיד יוכל, אם רק ירצה, למצוא מישהו שונה, שניתן לחוותו כ"נחות" יותר.
הגדרות > גזענות כתוקפנות

ממי מגדיר את הגזענות כתוקפנות. הגזענות נובעת מפחד מפני השונה, האחר, הזר. מרצון להגן על עצמנו ועל היקרים לנו מפניו. כמו בעלי חיים אחרים, גם האדם חש צורך לתקוף או לברוח כאשר הוא מאוים, ותקיפה זו, היא הגזענות:
... כשמתבוננים בתולדותיו [...] נתקפים אימה לנוכח אכזריותו העיקשת של האדם. אנחנו ממשיכים לצוד, להכחיד, להרוס את כל מיני החיות בעולם למען מזוננו, למען מלבושנו, למען החימום בביתנו, או סתם משום שאנו רואים בהם מטרד שאפשר להשמידו. [...] או, מה שמזעזע יותר, לעתים סתם בשביל הבידור. וכל הזמן אנו חוזרים ואומרים כי הדבר נחוץ להישרדותנו, שכל החיות עושות אותו דבר. אולי. אבל לא בצורה מעוותת, סוטה ושיטתית שכזאת...האדם הוא בעל החיים היחיד שהמציא, לבני מינו, בתי כלא, מחנות ריכוז, עינויים, רצח עם, ואת הגזענות.
הגדרות > הפרזה

הפרזה, הכללה, ראייה דיכוטומית, "שלילתו של האדם והפיכתו לאפס", הם חלקים נוספים של השיח הגזעני. הגזען קובע את השתייכות ה"חשוד" לקבוצה, מכליל עליו את הסטריאוטיפים הקיימים על הקבוצה המוכתמת, ובאותה נשימה מחזק את הסטריאוטיפים על הקבוצה על ידי שימוש ב"חשוד".
הפחתת הערך של הקורבן היא מתמדת. רוב הגזענים אינם מאחלים לקורבן מוות דווקא, אולם הם רואים אותו בעיניים קומיות, בזלזול או ברחמים, ואינם מניחים שסבלו שווה. בישראל, למשל, פגיעה בצעיר ערבי בפיגוע טרור, עשויה במקרים מסוימים להיחוות כפחות נוראה, ואפילו כהקלה, על פני פגיעה ביהודי ישראלי.
אם קיימת פגיעה בזכויותיו של הקורבן או ביחס אליו בחברה, רואה הגזען את הקורבן עצמו כגורם לכך. הרי ה"חשוד" הוא תמיד ה"רע", ואילו הגזען הוא תמיד ה"נחמד", ה"טוב", "בעל הערכים".
הגדרות > חיברות

חיברות, לפי ממי, היא המקור לגזענות: "לגזענות שורשים גזעיים ונפשיים, אך התנסחותה חברתית." הגזען נולד אל השיח הגזעני, אל האמירה התרבותית המתייחסת לשונֵה, מנמיכה אותו ומצדיקה זלזול בו או הפקעת זכויותיו. השיח הגזעני נמצא במשחקי הילד בגן ובהתייחסות הגננת והמורה, בהערות של המשפחה מסביב לשולחן האוכל, ושל קרובי משפחה וחברים בסביבה. ברחוב, בתקשורת, בדבריהם של אנשים שהתרבות מעודדת אותו להעריץ, ושייתכן שמסיבות אחרות הם ראויים להערצה. אך החיברות הוא גם האופק לשינוי, אם ייעשו הצעדים החינוכיים שילחמו בתופעה זו.
לקחים > הבנאליות של הגזענות

מסקנתו של ממי מהניתוח והדיון בגזענות, היא "הבנאליות המפחידה של הגזענות", על משקל הביטוי "הבנאליות של הרוע" שטבעה הפילוסופית חנה ארנדט.
הגזענות, לפי ממי, פושה בכל מקום; אפילו בקרב אלה המגנים את הגזענות. לעיתים יד אחת נקייה, בעוד היד השנייה נגועה בהיגדים גזעניים. ממי נותן כדוגמה את היחס לנישואי תערובת:
...כמו זה שאין לו דבר נגד הערבים, אך אינו מצליח שלא לחשוד ביהודים. או אחד שהיה מסכים על פי דבריו להשיא את בתו לערבי, אך היה מהסס אילו ביקשה להנשא ל"כושי". השלישי היה "נותן" את בתו ליהודי, אבל ודאי שלא לערבי... ההסברים שנותנים האנשים בסוגיית הנישואים המעורבים נטועים לעתים במציאות. 'צריך להביא בחשבון את הסביבה', 'ילדי תערובת מתקשים מאוד בחייהם', וכו'"... אחרים, תמימים עוד פחות, נמנים עם הזן שאומר 'אני לא גזעני, אבל...' , או 'יש להודות בכל זאת שהיהודים...' או 'שהערבים...' או 'שהצוענים הם...', בלי לחשוד לרגע שההכללות האלה חושפניות מאוד: 'ה' צוענים בהא הידיעה פירושם 'כל הצוענים'. מכאן שיש הוקעה מראש של כל פרט ששייך לגזע הצועני..
ממי ממשיך ומתאר את הלך הרוח הגזעני, הקיים בדרכים שונות ובעוצמות שונות. יש כאלה שישמרו לעצמם את עמדותיהם האישיות, בעניין קבוצת גזע, דת או נטייה מינית, ויחשפו אותן רק באוזני הקרובים ביותר. אחרים "מכבדים" את נוהגיהם של בני המיעוט בביתם, "אך אינם יכולים לשאת את ההפגנות החברתיות והפומביות". אחרים, שהם לעיתים תמימים יותר, ואולי מתוחכמים יותר, ייעצו לחברי קבוצת המיעוט "להנמיך ראש", "להתנהג באופן מתון", "לא לנקר עיניים", "לא להתבלט", כל אלה הם "לטובתם" ועל מנת "להגן" עליהם.
לקחים > הטיפול

הלקחים המעשיים שמונה ממי, על מנת להתמודד עם הגזענות ולטפל בה, כוללים: