stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איתן פרידמן

| --- | --- |
פרופ' איתן פרידמן
פרופ' איתן פרידמן
 לידה:  11 בפברואר 1953 (בן 71) תל אביב-יפו
 ענף מדעי:  גנטיקה ביוכימיה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
איתן פרידמן (נולד ב-11 בפברואר 1953) הוא רופא מומחה ברפואה פנימית ובגנטיקה רפואית, מייסד ומנהל המרכז לגנטיקה וגילוי מוקדם באסותא מרכזים רפואיים, מייסד ומנהל לשעבר של היחידה לאונקוגנטיקה (אנ') (אונקו-גנטיקה) במכון הגנטי בבית החולים שיבא, פרופסור מן המניין במסלול חוקרים בחוג לרפואה פנימית ובחוג לגנטיקה וביוכימיה באוניברסיטת תל אביב משנת 1999. חוקר את הנטייה המורשת לפתח סרטן.
פרידמן הוא הישראלי הראשון שצלח בשחיית סולו את תעלת למאנש.
ביוגרפיה

איתן פרידמן נולד בתל אביב. בשנת 1971 התגייס לצה"ל ושירת במסלול העתודה האקדמית. סיים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב בשנת 1977.
ביולי 1981 (שנה לפני מלחמת לבנון הראשונה) שירת כרופא צבאי בחטיבת הצנחנים ונפצע קשה במבצע צלצל, בעת שניסה לטפל בפצועים במהלך קרב. הוא ניצל בזכות טיפול שקיבל בבית החולים רמב"ם, בתא הלחץ, היחיד שהיה אז בישראל.
התמחה במחקר בתחום ביולוגיה מולקולרית במכוני המחקר הלאומיים של ארצות הברית בשנים 1987–1992, ובעל תואר דוקטור (PhD) בתחום זה, ממכון קרולינסקה בסטוקהולם שבשוודיה (1992–1994).
בשנת 1995 ייסד את היחידה לאונקוגנטיקה במרכז הרפואי שיבא תל-השומר, ומאז הוא משמש כמנהלה. פרידמן מיסד את תהליך מתן הייעוץ האונקוגנטי, ויישם טכנולוגיה חדישה לאיתור המוטציות בגנים BRCA1 ו-BRCA2 שאחראים לנטייה המורשת לפתח סרטן השד וסרטן השחלה באוכלוסייה בישראל. הקים מרכז למעקב אחרי נשים נשאיות של הגנים האלה, כדי לאפשר מעקב וטיפול מונע בהן.
התמחה בתחום רפואה פנימית בשנים 1982–1987 בבית החולים שיבא ובגנטיקה רפואית בבית החולים שיבא בשנים 1998–2000. תחום המחקר העיקרי שבו הוא עוסק הוא נטייה מורשת לפתח את מחלת הסרטן.
בשנת 1988 פרסם מאמר שהראה מה המנגנון שגורם למחסור בסודיום בדם אצל נשים מבוגרות, כתוצאה מנטילת תכשירים להורדת לחץ דם. ב-1989 פרסם מאמר פורץ דרך ובו הראה כי גידולים הקשורים להתפתחות מחלה שנקראת "MEN-1 syndrome" מקורם בתא בודד ולא בכמה תאים. בשנת 2015 עמד בראש צוות מחקר יחד פרופ' ג'מאל זידאן שביצע מחקר גנטי, שתוצאותיו מאשרות כי הגנום הדרוזי הייחודי משמר את עצמו מאז המאה ה-11.
משמש כמנהל הרפואי של המרכז לגנטיקה רפואית, "GNA Medical".
פרופ' פרידמן הוא יושב ראש עמותת "ברכה", שמטרתה העיקרית היא לספק כלים להתמודדות בכל ההיבטים הקשורים למצב נשאות של מוטציה בגנים BRCA1, BRCA2.
פרידמן הוא מהמובילים של "הקונסורציום הישראלי לסרטן שד", הפועל בחסות ובמימון האגודה למלחמה בסרטן.
ייסד ומנהל המרפאה לנשים בסיכון גבוה, מרכז מירב, בבית החולים שיבא תל השומר, וכן היה מנהל מרפאת "נאות - סרטן שד ושחלות" של מכבי שירותי בריאות ברעננה, ורופא מומחה בתחום הגנטיקה באותו סניף.
שימש מרצה ב"אסכולות", בית ספר ללימודים רב-תחומיים של האוניברסיטה הפתוחה.
הגיש את הפינה "חדר מיון" בתוכנית הבידור "זהו זה!" ששודרה בטלוויזיה החינוכית. בנוסף הגיש תוכניות בריאות בטלוויזיה בישראל, ובהן, תוכנית הבריאות "קו פתוח" בערוץ 2, "חוות דעת" בערוץ 10, "חיים טוב", מגזין הבריאות של ערוץ הבריאות, ומאז שנת 2011 הגיש פינה קבועה בתוכנית "העולם הבוקר". בשנת 2015 שימש כמגיש מחליף במקומו של פרופ' רפי קרסו בתוכנית "חיים בריא עם רפי קרסו" אשר שודרה בערוץ 10.
ב-2018 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "מכאן אני ממשיך לבד", בהוצאת מרום תרבות ישראלית.
במהלך מגפת הקורונה התבטא בחריפות נגד מדיניות הסגרים.
בפברואר 2021 הסתיימה ההתקשרות שלו עם בית החולים שיבא. בחודש יולי של אותה שנה הצטרף לאסותא וייסד את המרכז לגנטיקה וגילוי מוקדם ועומד בראשו.
ב-2021 החל להנחות את מגזין הבריאות "סטטוסקופ" ברשת 13 לצד טלי מץ ואיתי גל.
באוקטובר 2021 התפטר מגוף מומחים העוסק בקורונה בטענה שהתנגד לחיסוני ילדים.
חיים אישיים

פרידמן גרוש ואב לשתי בנות.
ב-30 ביולי 1993 היה לישראלי הראשון שצלח בשחיית סולו את תעלת למאנש.
ב-15 בספטמבר 2021 חזר וצלח את התעלה בגיל 68 במסגרת קבוצת שליחים מעורבת.
ספרי ילדים שכתב

סדרת "רפואה קטנה"
יונית וסודות הדי-אן-אי, הוצאת יסוד, 2007
טל לא קל, הוצאת יסוד, 2007
שגיא ותאונת הסקי, הוצאת יסוד, 2007
ספרי ילדים שכתב > אוטוביוגרפיה

מכאן אני ממשיך לבד, הוצאת "מרום תרבות ישראלית" 2018
הערות שוליים

↑  אלוף יורם יאיר, "אתי מלבנון". עמודים 14-13
↑   עידו אפרתי, מחקר גנטי מאשר: הגנום הדרוזי הייחודי משמר את עצמו מאז המאה ה-11, באתר הארץ, 5 בפברואר 2015
↑  אתר עמותת ברכה
↑  עמוד הספר
↑  פרופ' איתן פרידמן מצטרף לאסותא, באתר ערוץ 7
↑  אדיר ינקו, בטענה שמתנגדים לחיסוני ילדים: פרופ' בכיר התפטר מגוף מומחים שעוסק בקורונה, באתר ynet, 27 באוקטובר 2021
↑  עמי גינזבורג, סיפורה של הקבוצה הישראלית הראשונה שצלחה את תעלת למאנש, באתר הארץ, 24 במרץ 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307251905171  LCCN: no2018087366  ORCID: 0000-0002-6745-1733  VIAF: 97521599   WorldCat (עם VIAF): 97521599
סיר'נאר'י

| --- | --- |
סמל סיר'נאר'יסמל סיר'נאר'י

מראה כללי של סיר'נאר'י
 מדינה:  גאורגיה גאורגיה
 מחוז:  קאחתי
 נפה:  נפת סיר'נאר'י
 חבל ארץ:  קאחתי
 שפה רשמית:  גאורגית 
 תאריך ייסוד:  המאה ה-18
 גובה:  732 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,485 (2014)
 קואורדינטות:  41°55′10″N 45°29′07″E﻿ / ﻿41.91944°N 45.48528°E﻿ / 41.91944; 45.48528
 אזור זמן:  UTC +4
 https://signagi.gov.ge/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גאורגיה מוגדלת) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור סיר'נאר'(למפת גאורגיה רגילה) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור סיר'נאר'(למפת קאחתי רגילה) תלאווי סאגרג'ו גורג'אני קווארלי דדופליסצקארוסיר'נאר'(למפת קאחתי מוגדלת) תלאווי סאגרג'ו גורג'אני קווארלי דדופליסצקארוסיר'נאר'  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סיר'נאר'י (בגאורגית – სიღნაღი), היא עיירה בחלק המזרחי ביותר של גאורגיה, בחבל קאחתי. נכון ל-2024 מספר תושבי העיירה הוא כ-1,400. העיירה היא גם מרכז אדמיניסטרטיבי של יישובים באזור הקרוב.
מקור השם

פירוש השם סיר'נאר'י הוא "מקום מפלט". הביטוי מגיע מן השפה הטורקית, וגזור מהמילה סיר'ינאק (Siginak). השם מקום מפלט ניתן, לאחר שהמלך ארקלה השני הקים במקום מקלט מבוצר לתושבי האזור, מפלישותיהם החוזרות ונשנות של השבט ההררי לזאגין ושל הפרסים.
גאוגרפיה ואקלים

העיירה ממוקמת בדרום מזרח גאורגיה, במרחק של כ-20 קילומטר ממערבה מהגבול הבינלאומי של גאורגיה עם אזרבייג'ן, והיא קרובה למדי לגבול האזרי גם בכיוונים דרום וצפון, כיוון שהיא מצויה בפתחה של מעין מובלעת גאורגית בצורת אצבע קצרה, לתוך שטח אזרי. סי'נאר'י קרובה כדי 70 ק"מ לתלאווי, העיר הראשית של מחוז קאחתי, המצויה צפונית מערבית לה. הבירה טביליסי מרוחקת מסיר'נאר'י כדי 109 ק"מ בכיוון כללי מערב. באזור האדמיניסטרטיבי של סיר'נאר'י מאוגדים עוד 12 יישובים וקהילות קטנות. העיירה נמצאת בשולי רכס גומבורי, בגובה ממוצע של 732 מטרים מעל לפני הים ומשקיפה אל עמק נהר ה-אלזני (Alazani).
בקיץ חם, בהיר ויבש בסיר'נאר'י, והחורפים קרים ומושלגים. החודש החם ביותר בשנה הוא יולי, במהלכו מידות החום בשעות היום מגיעות בממוצע ל-29 מעלות צלזיוס, ובלילות הטמפרטורה הממוצעת יורדת עד ל-19 מעלות. החודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר, ובמהלכו הטמפרטורה הממוצעת במהלך היום היא 5 מעלות בלבד, ובלילות יורד הממוצע עד 2- מעלות. לא פעם הטמפרטורה בחורף צונחת אל מתחת למינוס 7 מעלות. החודש הגשום ביותר הוא מאי, והחודשים השחונים הם ינואר ו-פברואר. כמות הגשמים השנתית הממוצעת מסתכמת ב-251 מ"מ, ואילו כמות השלג הממוצע בשנה עמדת על 222.9 מ"מ. פברואר הוא החודש המושלג ביותר, עם ממוצע של 76 מ"מ שלג.
היסטוריה

העיירה נוסדה במאה השמונה עשרה, על ידי המלך ארקלה השני מלך קאחתי, כמקום שנועד להעניק הגנה ומחסה לתושבי האזור. התהליך החל עם בניית חומה גדולה ומאסיבית סביב ההמקום בו העיירה נמצאת. אורך החומה היה כ-4 קילומטרים, ושולבו בה 23 מגדלי שמירה גדולים וכן שישה שערים. רוחב בסיס החומה בחלק התחתון 1.5 הוא מטרים, ובחלק העליון 70–80 סנטימטרים. יש ארכאולוגים הסבורים, כי המלך ארקלה השני בנה את החומה שלו כחיזוק והרחבה לחומה שהייתה קיימת במקום עוד לפני המאה ה-18, אך אין חולק על העובדה שהישוב הנוכחי של התקופה המודרנית החל בתקופתו, וכתוצאה מפעולותיו של המלך. לאחר שארקלה השני התבסס בשלטונו, התבסס במקביל גם קיומה הקבוע של העיירה. עם הזמן פחתו הסיכונים האזוריים, ולמתיישבים ניתנה הזדמנות לנהל חיי חברה, עבודה, חקלאות ומסחר, ולפתי את העיירה.
יין

תעשיית היין בגאורגיה עתיקה. בחבל קאחתי ובאזור הקרוב לסיר'נאר'י נמצאו שרידים, המעידים על ייצור יין כבר לפני כ-8,000 שנה. השיטה הגאורגית העתיקה לייצור יין, הנהוגה גם כיום ביקבים קטנים וביתיים, משתמשת במקום בחביות התססה המקובלות במקומות אחרים - בכדי חרס אטומים הנטמנים באדמה. כדי חרס אלה נקראים כְּבֵבְרִי (אנ'). האקלים הקר בחורף והשטחי הגבעות והמדרונות הקיימים סביב העיירה, מתאימים מאוד לגידול גפנים ולייצור יין. באזור העיירה פועלים יקבים רבים, וחבל קאחתי נקרא בפי הגאורגים "חבל היין", אף על פי שגם באזורים רבים אחרים של המדינה מגדלים גפנים ומייצרים יין.
אתרים ונושאי עניין

בתחומי העיירה:
חומות סיר'נאר'י – החומה שמורה ברובה, וניתן לעלות לחלק מממגדלי השמירה, לתצפית פנורמית על הנוף סביב ואל העיירה פנימה, אל עמק אלזני הסמוך, ולכיוון הרי הקווקז במרחק.
מוזיאון סיר'נאר'י – המוזיאון ארכאולוגי באופיו, אך מוצגות בו גם תמונות של הצייר המקומי ניקו פירוסמני, צייר בן המאה ה-19 והמאה ה-20, הנחשב והמוערך כבכיר ציירי גאורגיה. פריסומני נפטר עני מרוד ורק אחרי מותו ציוריו החלו להיות מוערכים מאוד ושוויים עלה לסכומים משמעותיים.
בית העירייה – סיר'נאר'י מכונה "עיר האהבה". הסיבה לכך נעוצה בעובדה, שבית העירייה המקומי פתוח כל הזמן, 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע, לרישום נישואין של זוגות. על מגדל בית העירייה נקבע שעון גדול, על מנת שזוגות יוכלו לזכור את השעה בה התחתנו. גיאורגים ותיירים רבים מנצלים את השירות, ובאים במקום בברית נישואין. יש המגיעים לעיירה במיוחד למטרת רישום בספר הנישואין.
פסל סולומון דודשווילי – בשדרה רחבה עם גינה במרכז העיירה, עומד פסל שחור וגדול של סולומון דודשווילי (אנ') (בגאורגית – სოლომონ დოდაშვილი) בן המאה ה-19, שהיה פילוסוף, היסטוריון, עיתונאי ובלשן, אשר נולד בחבל קאחתי.
אנדרטה לזכר חללי מלחמת העולם השנייה – האנדרטה ממוקמת בסמוך לפסל סלומון דודשווילי. מדובר בשילוב של חריטה בחומת אבן, והדבקת אריחי תבליט. האנדרטה מתארת עץ שבצמרתו יונים, וברקע בתים המדמים את בתי סיר'נאר'י. על האריחים בסמוך לעץ ולבתי העיירה, רשומים שמות הנופלים. כיוון שיש בגאורגיה שמות דומים רבים, ליד שמות הנופלים רשום תיאור נוסף, דוגמת עיסוקו של האדם, או פרט מבדיל אחר.
מחוץ לעיירה:
מנזר בודבה – מנזר בודבה על שם נינו הקדושה (אנ') ממוקם כ-2 קילומטרים מחוץ לסיר'נאר'י. המנזר הנוכחי נבנה במאה ה-12 על חורבות מבנה קודם מהמאה ה-5. ושופץ מספר פעמים. לפי האמונה, קברה של נינו נהקדושה מצא בקאפלה קטנה במנזר. המקום מהווה אבן שואבת לתיירים נוצרים, ולתיירים לאחרים מכל הדתות, שעולים לרגל לקברה של נינו. בעת השלטון הסובייטי, המנזר שימש כבית חולים במשך מספר עשורים. במקום נבנתה במאה ה-21 כנסייה חדש. מאחורי המנזר יש גנים המטופחים על ידי נזירות המנזר, וקיימת גם נקודת תצפית אל העמק הסמוך.
לועות געש בוציים של קילאקופרה (Kilakupra Mud Volcanoes) – לועות געשיים, שמהם מבעבעים בוץ, גז ונפט, במקום אש ולבה הפורצים מלוע געשי רגיל.
אירועים

בכל שנה, נערך בסיר'נאר'י פסטיבל יין בתקופת הבציר. במסגרת הפסטיבל יקבים שונים מקיימים טעימות יין, ושתיית היין מלווה בריקודים גאורגיים אופייניים.
תחבורה

התחבורה הציבורית לסיר'נאר'י מתבצעת במיניבוסים בלבד, הנקראים מרשרוטקה. קווי מרשרוטקות יוצאים לכיוון העיירה מתלאווי בירת המחוז, מ-קוומו בודבה (Kvemo Bodbe) הלא רחוקה, ומטביליסי הבירה. האפשרויות האחרות מלבד מרשרוטקה הן הגעה במוניות, נהיגה עצמית, או הצטרפות לטיול מאורגן.
גלריה

קטע מהחומה מהמאה ה-18, מגדל שמירה ושער כניסה עם קשת.
האנדרטה לזכר חיילים שנפלו במלחמת העולם השנייה.
פסל הפילוסוף והעיתונאי סולומון דודשווילי
מראה של סיר'נאר'י מגבעה סמוכה.
מראה מהעיירה. בצד ימין ניתן לראות את מגדל הפעמונים של מנזר בודבה.
בניין עירית סיר'נאר'י. ניתן להתחתן בכל ימות השבוע, ובכל שעות היממה.
ראו גם

תלאווי
מנזר בודבה
הערות שוליים

↑  טבלת אקסל של אוכלוסיית גאורגיה לפי מחוזות וערים, באתר EOSAT, ‏נפתח ב-4/9/2024
↑  ג'ון נובל, גיאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן, נתניה: שטיינהרט קציר, 2009, עמ' 120-121
↑  Worldwide Elevation Finder, elevation.maplogs.com
↑  Sighnaghi Climate, Weather By Month, Average Temperature (Georgia) - Weather Spark, weatherspark.com
↑  משה גלעד, לחיי הענבים, הכורמים והנשים היפות, מטיילים גיליון 93, אוגוסט 2006, עמ' 26–28
↑  Sighnaghi town in Kakheti, Georgia, www.georgianholidays.com
↑  Sighnaghi Fortress, Georgian Travel Guide
↑  Traditional winemaking in Georgia - the oldest wine in the world - Cy…, archive.md (באנגלית), ‏2015-04-15
↑  מדריך מטרופוליס טביליסי, תל-אביב: ידין רומן, 2014, עמ' 145-152
↑  Sighnaghi, the city of love, livetheworld, ‏2022-11-23
↑  atinati.com, BODBE, atinati.com
↑  Sighnaghi Travel Guide – Tours, Attractions and Things To Do, www.advantour.com
↑  Kilakupra Mud Volcanoes, Georgian Travel Guide
↑  Sighnaghi, Wonderful Georgia Travel
↑  Public transport stop Sighnaghi Bus Terminal, YANDEX, ‏5/9/2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560369805171  GND: 7564219-0  LCCN: n88215815  VIAF: 159556133   WorldCat (עם VIAF): 159556133
בוב פאקווד

ויליאם רוברט פאקווד (באנגלית: Robert William Packwood; נולד ב-11 בספטמבר 1932) הוא פוליטיקאי אמריקאי לשעבר אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אורגון. ב-1995 התפטר מהסנאט בעקבות כוונות לפתוח נגדו בהליך סילוק מהקונגרס של ארצות הברית בשל האשמות בדבר הטרדה מינית, התעללות מינית ותקיפת אישה.
תחילת דרכו

פאקווד נולד בפורטלנד שבאורגון. ב-1950 סיים ללמוד בתיכון גרנט וב-1954 סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת וילאמט השוכנת בסאלם. הוא נינו של ויליאם ה. פאקווד, החבר הצעיר ביותר בוועידת החוקה של אורגון אשר התכנסה ב-1857. הזרעים לקריירה הפוליטית של פאקווד נזרעו עוד בצעירותו. במהלך שנות לימודיו לתואר ראשון, הוא השתתף בפעילות של הארגן "הרפובליקנים הצעירים" ועבד בקמפיינים פוליטיים, שבינם נמנה מסע הבחירות הראשון לבית הנבחרים של אורגון של מי שלימים יהיה מושל אורגון וסנאטור מטעמה, מארק האטפילד (אנ'). משזכה במלגה היוקרתית "רוט-טילדן" נתאפשר לו ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק, שם זכה בפרסים לאומיים בדיוני דמה בבית המשפט, ונבחר לנשיא מועצת הסטודנטים. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק ב-1957, הוא התקבל לבר משפטים והתמחה בעריכת דין בפורטלנד.
ממשפטן לפוליטיקאי

ב-1960 נבחר פאקווד ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית של מחוז מולטנומה (Multnomah), ובכך נהפך ליו"ר המפלגה הצעיר ביותר באזור מטרופולין מרכזי במדינה כלשהי בארצות הברית. ב-1962 היה לחבר הצעיר ביותר בבית המחוקקים באורגון כאשר נבחר לבית הנבחרים אחרי מסע בחירות שכונה "אחד מארגוני העובדים האפקטיביים ביותר בבחירות באורגון" בידי העיתון "האורגוניאן". מאות מתנדבים נדדו מדלת לדלת והפיצו כרזות בכל רחבי המחוז, והציבו שלטי דשא שהפכו ל"מאפיין גאוגרפי" של המחוז.
בגלל האפקטיביות של מסעות הבחירות שלו, נבחר פאקווד לארגן ועדת פעולה פוליטית שגייסה מועמדים רפובליקנים אטרקטיביים לבית הנבחרים של אורגון, ולהכשירם בניהול "מסע בחירות בסגנון פאקווד". הצלחת המועמדים הובילה את המפלגה הרפובליקנית להוות את הרוב בבית הנבחרים, מה שהפך את אורגון למדינה היחידה בארצות הברית שבה יכלו הרפובליקנים לנצח ניצחון משמעותי ב-1964. הוא היה חבר בית הנבחרים של אורגון מ-1963 ועד 1968. ב-1965 ייסד את ועידת דורצ'סטר, כנס פוליטי שנתי בחוף אורגון, ש"התעלם במפורש מההנהגה הארצית של המפלגה הרפובליקנית: במטרה להוביל נבחרים רפובליקנים ואזרחים לדון בסוגיות הנוכחיות המעסיקות את המדינה ולקבל החלטות הנוגעות לסוגיות אלה.
בסנאט של ארצות הברית

ב-1968 זכה פאקווד במועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית מטעם אורגון, ובבחירות הכלליות גבר על הסנאטור הדמוקרטי המכהן ויין מורס. מורס נבחר לסנאט כרפובליקני ב-1944 וב-1950 ומאוחר יותר החליף מפלגות בשל השקפותיו הליברליות, ונבחר מחדש כדמוקרטי ב-1956 וב-1962. לפאקווד, שהיה עלום-שם ביחס למורס ניתנו סיכויים קלושים לנצח בבחירות. עם זאת, אחרי עימות בחירות בן 11 שעות מול מורס במועדון העירוני של פורטלנד שאחריו קבעו פרשנים כי פאקווד ניצח ואחרי ספירה חוזרת של 100,000 פתקי הצבעה, גבר פאקווד על מורס בבחירות ונבחר לסנאט. עם בחירתו נטל את תואר "הסנאטור הצעיר ביותר" מטד קנדי. פאקווד נבחר מחדש ב-1974, ב-1980, ב-1986 וב-1992. דפוס הצבעותיו היה מתון. הוא תמך בהגבלות על בעלי נשק והצביע בעד חקיקה ליברלית בתחום זכויות האזרח.
שנתיים לפני פסק דין רו נגד וייד הציג פאקווד את הצעת החוק הראשונה של הסנאט המעניקה מתן תוקף חוקי להפלות מלאכותיות, אולם כשל בהשגת נותני חסות נוספים להצעת החוק. עמדתו התומכת בהפלות מלאכותיות העניקה לו במערכות הבחירות השונות את נאמנותן של קבוצות פמיניסטיות רבות ומספר פרסים מארגונים אחדים, בהם "הארגון להורות מתוכננת" (Planned Parenthood) ושדולת הנשים הפוליטית לאומית. ב-1987 מיאן פאקווד להצביע לצד מפלגתו בעד מינויו של רוברט בורק לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, והוא היה אחד משני הרפובליקנים היחידים שהצביעו נגד מינויו של קלרנס תומאס לבית המשפט העליון. פאקווד הצביע נגד מינויו של תומאס יחד עם חברו למפלגה ג'ים ג'פורדס (אנ') מוורמונט בשל התנגדותו של תומאס להפלות מלאכותיות.
לפאקווד היו חילוקי דעות עם נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון במספר נושאים משמעותיים. הוא הצביע נגד אשרור מינוי מועמדיו של ניקסון לבית המשפט העליון, קלמנט היינסוורת וג'ורג' הרולד קארסוול, וכן נגד הצעותיו של ניקסון להכניס לשימוש את מפציצי B-1 לנסר ואת הצוללות המסוגלות לשאת את טילי הטריידנט. נוסף על כך, הוא היה לסאנטור הרפובליקני הראשון שתמך בפתיחת הליך החדה נגד ניקסון בעקבות פרשת ווטרגייט. בפגישה שנערכה בבית הלבן ב-15 בנובמבר 1973, אמר פאקווד לנשיא ניקסון שהציבור כבר לא מאמין בנשיא ולא בטוח עוד בהגינות הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
התפטרותו > האשמות בדבר התנהגות בלתי הולמת

הקריירה הפוליטית של פאקווד החלה להגיע לסופה בנובמבר 1992, כאשר כתבה ב"וושינגטון פוסט" שטחה טענות מפורטות בדבר התעללות מינית ותקיפה של עשר נשים, בעיקר של חברות סגל לשעבר ושדלניות. פרסום הסיפור התעכב עד לאחר הבחירות לסנאט של ארצות הברית באורגן 1992, כיוון שפאקווד הכחיש את הטענות והוושינגטון פוסט נמנע מלפרסם את הסיפור עד לאחר הבחירות. בבחירות גבר פאקווד על יריבו הדמוקרטי לס אאוקוין (Les AuCoin) נ עם 52% מקולות הבוחרים. בסופו של דבר 19 נשים העידו כי הותקפו בצורה כזו אחרת בידי פאקווד.
ככל שהפרשה תפחה, היומן של פאקווד נהפך לבעיה. היה עיסוק בשאלה האם ניתן לדרוש את היומן לבית המשפט והאם הוא מוגן מכוח התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית. פאקווד הגיש מסמך בן 5,000 עמודים לוועדת האתיקה של הסנאט, אך מיאן להגיש לוועדה כ-3,200 עמודים נוספים מהיומן שנדרשו על ידי הוועדה. התברר כי דפי היומן נערכו, וההתייחסויות למפגשים מיניים לכאורה הוסרו כמו גם ההאשמות נגדו בדבר התעללות מינית. היומן פירט לכאורה חלק מהתנהגותו המתעללת כלפי נשים, ובהתאם להצהרה לעיתונות של ריצ'רד בריאן, ששימש באותה תקופה כסנאטור מטעם מדינת נבדה, "העלה שאלות בנושא הפרות אפשריות של חוק אחד או יותר, כולל חוקים פליליים".
התפטרותו > ההמלצה לסילוקו מהקונגרס

חרף הלחץ לעריכת שימועים בדלתיים פתוחות שהגיע הן מהציבור והן מסנאטוריות שונות, בייחוד ברברה בוקסר מקליפורניה, הוחלט נגד שימועים בדלתיים פתוחות. על פי "הניו יורק טיימס", כתב האישום של ועדת האתיקה, שנפרס על פני 10,145 עמודים בעשרה כרכים אשר חלק ניכר ממנו הורכב מכתביו של פאקווד עצמו, פירט את ההתנהגות המינית, את שיבוש הליכי המשפט ואת ההאשמות המוסריות נגדו.
בעקבות הלחץ הרב שהתמודד עמו, הודיע פאקווד על התפטרותו מהסנאט ב-7 בספטמבר 1995, ועמה הכריז "אני מודע לחוסר הכבוד שפקד אותי בשלוש השנים האחרונות" ועל חובתו להתפטר בעקבות מסקנות ועדת האתיקה של הסנאט, שהמליצה פה אחד על סילוקו המידי מהקונגרס. חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של אורגון, רון ויידן הדמוקרטי, זכה במושבו של פאקווד בבחירות מיוחדות. לאחר שהטרדותיו המיניות יצאו לאור הציבורי, הצטרף פאקווד למרפאת קרן הייזלדן לטיפול באלכוהוליזם שבמינסוטה ותלה את האלכוהוליזם כמקור להטרדותיו.
הערות שוליים

↑  ויליאם הנדרסון פאקווד, באתר אנצילוקפדיית אורגון (באנגלית)
↑  ברברה מהוני, רוברט ויליאם פאקווד, באתר אנציקלופדיית אורגון (באנגלית)
↑  קן ראדין, Congressional Sex Scandals in History, באתר וושינגטון פוסט, 31 בינואר 1999 (באנגלית)
↑  קתרין ק. סילי, The Packwood Case: The Overview; Packwood Says he is Quitting as Ethics Panel Gives Evidence, באתר הניו יורק טיימס, 8 בספטמבר 1995 (באנגלית)
↑  טריפ גבריאל, The Trials Of Bob Packwood, באתר הניו יורק טיימס, 23 באוקטובר 1993 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012330175205171  GND: 119283735  ISNI: 0000 0000 2414 2602  LCCN: n81056662  NARA: 10569253  SNAC: w63r18m3  US Congress: P000009  VIAF: 8705960   WorldCat (עם VIAF): 8705960
המלחמה המוקדונית השלישית

המלחמה המוקדונית השלישית הייתה מלחמה בין הרפובליקה הרומית לממלכת מוקדון שהתנהלה בין השנים 171–168 לפנה"ס. המלחמה הסתיימה בניצחון רומאי, אשר בעקבותיו הסתיים שלטונה של השושלת האנטיגונידית במוקדון, והארץ פורקה בידי הרומאים.
רקע

בשנת 214 לפנה"ס, בעקבות חשיפתה של האמנה המוקדונית-קרתגית, הכריזה הרפובליקה הרומית מלחמה על פיליפוס החמישי מלך מוקדון. המלחמה זכתה לכינוי "המלחמה המוקדונית הראשונה". היא הסתיימה בשנת 205 לפנה"ס עם החתימה על שלום פויניקי אשר לא שינה מהותית את המצב הקיים. עם זאת, מרגע שהשיגו הרומאים דריסת רגל משמעותית ביוון, שוב לא ניתן היה להחזיר את הגלגל אחורנית, וברור היה שגם לאחר הסכם השלום הרומאים מחרחרים מלחמה. בשנת 200 לפנה"ס, פרצה "המלחמה המוקדונית השנייה", שהייתה הרסנית הרבה יותר לפיליפוס. במלחמה זו, פיליפוס הובס בקרב קינוסקאפאלאי ובעקבות זאת הסכים לתנאי שלום נוקשים, במסגרתם ויתר על יוון, והרומאים הכריזו על עצמאותה. לאחר המלחמה האמין פיליפוס שיוכל לחיות בשלום עם המנצחים, ולהסתפק בארץ האם המוקדונית בלבד. הוא אף סייע לרומא במלחמת נאביס ובמלחמת אנטיוכוס. בתמורה לכך הותר לו לקבל חזרה חלק מהשטחים שאיבד. חלק מהחוקרים מעריכים שהרומאים כבר החלו לתכנן מסע מלחמה מוחץ ואחרון נגד מוקדון.
בעיות ירושה במוקדון

הרומאים אף החלו להתערב בענייניה הפנימיים של מוקדון, וסימנו לעצמם את בנו של פיליפוס, דמטריוס, כמועמד המועדף עליהם לרשת את פיליפוס. דמטריוס ביקר ברומא בשנת 184 לפנה"ס, וחזר למוקדון עמוס בהבטחות ורמיזות מצד הרומאים, שהותירו אותו מבולבל ומשתעשע בתקוות. המצביא הרומאי טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס אף נפגש עמו ביחידות, והצהיר במפורש שרומא מעוניינת בו כמלך. עם זאת, ידוע היה לכל שפיליפוס מעדיף את בנו הבכור פרסאוס, שבניגוד לדמטריוס נודע כתוקפן וקשה עורף.
באביב של השנה הבאה, יצא פיליפוס למסע צבאי גדול צפונה. בניסיון להימנע מחיכוך בין בניו, לקח עמו פיליפוס למסע רק את פרסאוס, ואת דמטריוס השאיר בבית. על פי חלק מהמקורות, דמטריוס ניסה להנהיג קשר, אולם הדבר אינו ודאי. כך או כך, ידוע שדמטריוס אינו חש עוד בטוח במוקדון. הוא ניסה לברוח לרומא, אולם תוכניתו נתגלתה, ופיליפוס העניש אותו בכך שהשליך לכלא את אחד מידידיו. פיליפוס חש שבנו הגדיש את הסאה, והוכיח אותו קשות באופן אישי, תוך שהוא מבהיר לו בצורה חד משמעית שהוא מועיד את המלוכה לפרסאוס. בשנת 180 לפנה"ס, התנקשו תומכי פרסאוס בדמטריוס. לא ברור אם פיליפוס לקח חלק פעיל במעשה, אולם ככל הנראה הוא ידע מכך ונתן הסכמה בשתיקה.
מותו של דמטריוס לא פתר את בעיית הירושה. אדרבה, מותו של בנו גרם לפיליפוס להפוך לאדם בודד ומדוכא, והוא הסתגר בדמטריאס. מרבית הנהלת הממלכה עברה בשלב זה לידי פרסאוס, מה שגרם למרבית תומכי דמטריוס לחשוש לחייהם. אחד מהם, אנטיגונוס, שהיה קרוב משפחה של המלך, התיידד עם המלך הבודד והצליח למעשה לשלוט בו לחלוטין. ביוזמתו של אנטיגונוס, נסחטה בעינויים הודאה מפי אחד מהבכירים שבתומכי פרסאוס, שלמעשה לא היה בדמטריוס כל אשם והוא נרצח על לא עוול בכפו. בהמשך אף הודיע פיליפוס שהוא ממנה את אנטיגונוס ליורשו העתידי. עם זאת, חוקרים כגון פרנק ויליאם וולבנק מפקפקים באמיתת טענה זו, וסבורים שמדובר בשקר מאוחר יותר שהמציאו תעמולנים רומאים כדי לפקפק בחוקיות הירושה של פרסאוס. פיליפוס נפטר ב-179 לפנה"ס. רופאו הסתיר את מותו מעיני הסובבים אותו עד שפרסאוס הגיע בעצמו אל אמפיפוליס וקיבל את הכתר. פרסאוס חיסל את אנטיגונוס מיד, אולם הסתפק בכך ולא חיסל עוד תומכים לשעבר של דמטריוס.