stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר צ'רנישוב

| --- | --- |

 לידה:  10 בינואר 1786 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  20 ביוני 1857 (בגיל 71) קסטלמארה די סטאביה, איטליה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 תפקיד:  חבר המועצה המדינית של האימפריה הרוסית 
 בן או בת זוג:  Teofila Morawska (1817–?)  Elizaveta Nikolaevna Chernysheva (nee Zotova) (16 בספטמבר 1825–?)  Elizaveta Alexandrovna Chernysheva (nee Beloselskaya-Belozerskaya) (7 בפברואר 1823–?) 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר הצבאי של וילם (27 בנובמבר 1815)  מסדר סנט מוריס ולזרוס  המסדר הצבאי של מריה תרזה  אביר במסדר אלכסנדר נבסקי  מסדר לואי הקדוש  מסדר אביש  Order of Saint Anna, 1st class with diamonds  מסדר אישטוון הקדוש של הונגריה  מסדר העיט האדום  המסדר הצבאי של וילם  מסדר העיט השחור  עיטור להצטיינות צבאית  פור לה מריט  המסדר הצבאי של מקס יוזף  המסדר המלכותי של השרפים  אות המסדר אלכסנדר נבסקי הקדוש  אביר בלגיון הכבוד  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  עיטור מסדר העיט הלבן של פולין  אות המסדר גאורגיוס הקדוש  אות המסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 1  חרב הזהב של גבורה  מסדר העיט האדום, דרגה 1  עיטור אנדריי הקדוש  דרגה רביעית במסדר גאורגיוס הקדוש  מסדר גאורגיוס הקדוש, דרגה שלישית  מסדר החרב 
 
אלכסנדר צ'רנישוב (ברוסית : Александр Иванович Чернышев) (נולד ב-1786 במוסקבה, נפטר בשנת 1857 באיטליה) היה מדינאי, מנהיג צבאי ודיפלומט רוסי. שימש כנספח צבאי בצרפת ומרגל מטעם הלשכה המיוחדת.
נולד בשנת 1786 לאב קצין בצבא. התגייס בגיל 16 בשנת 1802. בשנת 1805 לחם בקרב אוסטרליץ. לאחר מכן המשיך ללחום במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית ובשנת 1807 נלחם בקרב פרידלנד ועל כך קיבל עיטורים. בשנת 1808 היה השליח הדיפלומטי הרוסי בקרבת נפוליאון בונפרטה, המנהיג הצרפתי.
בסוף דצמבר 1812 הביס את כוחותיו של אז'ן דה בוארנה וקיבל על כך עיטור נוסף. לאחר הצלחות צבאיות נוספות בקרבות מול צרפת, התמנה לגנרל בשנת 1814, בגיל 27 בלבד.
בשנת 1832 מונה לשר המלחמה והחזיק בתפקיד זה עד שנת 1852. בשנים אלו הוביל את מלחמת הקווקז. בשנת 1848 התמנה לראש הממשלה, והחזיק בתפקיד זה עד לשנת 1856. נפטר שנה לאחר מכן.
הנפה (סטטיסטיקה)

בסטטיסטיקה ובפרט בניתוח רגרסיה, הנפה או מינוף (באנגלית: Leverage) הוא מדד לחריגות של תצפיות, המבוסס על המשתנים המנבאים ברגרסייה. במילים אחרות, מדד זה בוחן כמה רחוקים ערכי המשתנים המסבירים בתצפית מסוימת, מערכים אלו בתצפיות האחרות.
מינוף יכול לבטא מרחק אוקלידי ממשתנים אחרים, אך גם שוני הנוגע לדפוסי קורלציה.לדוגמה במדגם שבו יש קורלציה חיובית חזקה בין   X_{1} לבין  X_{2}, תצפית ספציפית שבה  X_{1} מקבל ערך גבוה ו X_{2} נמוך בניגוד לדפוס הקורלציה תהיה בעלת הנפה גבוהה. שערוכים של פרמטרי המודל האופטימלי נוטים להימשך לתצפיות בעלות הנפה גבוהה, ומכאן נגזרת המילה הנפה - תצפיות אלו נוטות למנף את המודל אליהן. נקודות אלו הן בעלות פוטנציאל רב להיות נקודות בעלות השפעה (influential points). אף על פי שנקודה משפיעה תהיה בדרך כלל בעלת מינוף גבוה, נקודת מינוף גבוהה היא לא בהכרח נקודה משפיעה. זאת משום שלמידת ההשפעה יש גם תלות בחריגות ב-y אשר אינה נכללת בחישוב של ההנפה. בהתאם לתכונה זו, למינוף יש חשיבות גדולה בחישוב מדדי השפעה של תצפיות כמו מרחק קוק (Cook's distance). מדדים אלו בוחנים כיצד תצפית ספציפית משפיעה על אמידת הפרמטרים של המודל.
הגדרה מתמטית

הנפה מוגדרת באמצעות הרכיבים האלכסוניים של מטריצת הכובע (hat matrix) או מטריצת ההטלה. מטריצה זו מתארת את ההשפעה של כל תצפית, על הערכים המשוערכים של כלל התצפיות. האלכסון של מטריצה זו מתארת את ההשפעה של כל תצפית על ה-y המשוערך של אותה התצפית. מטריצה זו מוגדרת כמטריצה אשר הכפלתה בווקטור המשתנה התלוי במדגם תוביל לווקטור המשנה התלוי המשוערך על פי המודל.
בכתיב מטריצות:  {\hat {y}}={\hat {\beta }}X=X{\Bigl (}X^{T}X{\Bigr )}^{-1}X^{T}y=Hy, כאשר מסמנים  H=X{\Bigl (}X^{T}X{\Bigr )}^{-1}X^{T}.
ניתן לתאר את הבניה של  {\hat {y}}_{i} באמצעות ממוצע משוקלל של ערכי המשתנה התלוי  y בכל התצפיות מ-1 עד N, המוכפלים במשקלות השייכים ל- H.
זאת משום ש-  {\hat {y}}_{i}=\sum _{j=1}^{N}H_{ij}\cdot y_{j}.
מכאן שהערך  H_{ii} מהווה את המשקל של התצפית על השערוך שלה  {\hat {y}}_{i}.
ערך זה חסום בין 0 ל-1.
הסבר אינטואיטיבי למטריצת ההטלה

ניתן להסתכל על רגרסיה ליניארית כפתרון נדרש לסט משוואות ליניאריות כאשר כל תצפית מהווה משוואה, ונדרש למצוא פתרון בדמות בטאות  {\hat {\beta }}_{1},{\hat {\beta }}_{2},...,{\hat {\beta }}_{j}, שכאשר הן יוכפלו עבור כל תצפית  i בערכי המשתנים המסבירים שלה  X_{1},X_{2},...,X_{j} הן יובילו לערכי ה-y המתאימים לאותה תצפית. עם זאת, ניתן להראות כי לא ניתן לפתור את מערכת המשוואות ללא שגיאה כלשהי  \varepsilon , אשר אנו מנסים לצמצם עבור כל המשוואות יחדיו. שגיאה זו מוגדרת כהפרש בין ה- y שהוא תוצאה של הכפלת הבטאות בערכי ה- X לבין הערך  y של התצפית.
ניתן להסתכל על הערכים בכל i התצפיות של משתנה מסוים  X_{\bullet }j כווקטור עמודה.
בהתייחסות זו כל המשתנים יחדיו  X_{1}\bullet ,X_{2}\bullet ,...,X_{j}\bullet  מהווים סט של ווקטורים הפורסים מרחב, או מישור רב ממדי.
מאחר שאין פתרון ללא שגיאה  \varepsilon , הווקטור אשר מכיל את כל ערכי המשתנה התלוי  y בתצפיות אינו מוכל במישור הנפרש על ידי  X, {\text{SPAN}}(X).
המטריצה  H מבצעת הטלה של וקטור ערכי המשתנה התלוי של כלל התצפיות  y אל עבר מישור נפרס זה. נהוג לסמן את הווקטור לאחר ההטלה כ- {\hat {y}}, מילולית  y עם כובע.
הערות שוליים

↑  Everitt, B. S. (2002). Cambridge Dictionary of Statistics. Cambridge University Press. ISBN 0-521-81099-X.
↑  Hoaglin, David C.; Welsch, Roy E. (February 1978). "The Hat Matrix in Regression and ANOVA" (PDF). The American Statistician. 32 (1): 17–22. doi:10.2307/2683469. hdl:1721.1/1920. JSTOR 2683469.
איוואן דורנובו

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1834 (יוליאני) פלך צ'רניגוב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  29 במאי 1903 (יוליאני) (בגיל 69) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין טיחווין 
 השכלה:  בית הספר לתותחנים מיכאילובסקי (1852) 
 פרסים והוקרה
 עיטור אנדריי הקדוש  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1 
 
איוואן דורנובו (ברוסית: Ива́н Никола́евич Дурново́‏; 1 במרץ 1834 - 29 במאי 1903 (התאריכים לפי הלוח היוליאני) היה מדינאי רוסי, יושב ראש מועצת השרים של רוסיה בשנים 1895–1903.
ביוגרפיה

איוואן דורנובו נולד בכפר בפלך צ'רניגוב (היום בשטח אוקראינה) באחוזה משפחתית. בשנת 1852 הוא סיים בית הספר לקציני חיל התותחנים בסנקט פטרבורג. השתתף במלחמת קרים. בשנת 1856 עזב את השירות הצבאי מסיבות בריאותיות. וחזר לאחוזה משפחתית.
הוא השתתף באופן נרחב בפעילות ציבורית מקומית. בשנת 1863 התמנה לתפקיד מושל הגוברניה. בשנת 1870 הועבר לתפקיד מושל לייקטרינוסלב (גם הוא בשטח אוקראינה של היום). בשנת 1882 הועבר לבירה והתמנה לסגן שר הפנים. דורנובו היה מקורב למשפחת הקיסר אלכסנדר השלישי ולכן מונה למנהל מחלקת תרומות הקיסרית.
לאחר פטירת שר הפנים בשנת 1889, דורנובו התמנה במקומו. בהיותו שר הפנים הוא העביר מספר שינויי חקיקה שחיזקו את הממשל המרכזי על חשבון מוסדות שלטון מקומיים. בני זמנו מציינים שלדורנובו לא היו דעות עצמאיות והוא עקב לאחר הוראות של הקיסר. למרות שהיה לו מוניטין רב במשפחת הקיסר, לא הייתה כלפיו הערכה רבה בציבור ובפקידות הגבוהה. סרגיי ויטה תיאר אותו כ"אדם נחמד אך לא חכם, לא תרבותי, אוהב לארח אך ערמומי"
בשנת 1894 הוציא צו שהרחיב את התקנים וסמכויות המשטרה.
דורנובו דגל בהקפדה על חוקי הגבלות כלפי יהודים. בתקופתו יהודים רבים הוגלו מערים הגדולות בחזרה לתחום המושב.
ג'יין ויימן

| --- | --- |

ג'יין ויימן, 1947
 לידה:  5 בינואר 1917 סנט ג'וזף, מיזורי, ארצות הברית
 פטירה:  10 בספטמבר 2007 (בגיל 90) ראנצ'ו מיראג', קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות פורסט לוון 
 שם במה:  Jane Wyman 
 שם לידה:  Sarah Jane Mayfield 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1932–1993 (כ־61 שנים) 
 בן או בת זוג:  ארנסט ויימן (8 באפריל 1933–1935)  פרד  קרגר (1 בנובמבר 1952–30 בדצמבר 1955)  רונלד רייגן (26 בינואר 1940–1949)  מיירון פוטרמן (29 ביוני 1937–5 בדצמבר 1938)  פרד  קרגר (11 במרץ 1961–9 במרץ 1965) 
 צאצאים:  מייקל רייגן, מורין רייגן, כריסטין רייגן 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (1949)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (1952)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (1949)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר – סדרות דרמה (1984)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 http://www.jane-wyman.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יין ויימן (באנגלית: Jane Wyman;‏ 5 בינואר 1917 - 10 בספטמבר 2007) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1948 על תפקידה בסרט "ג'וני בלינדה". היא זכתה בשני פרסי גלובוס זהב נוספים על תפקידיה בסרט "הצעיף הכחול" ובאופרת הסבון "פלקון קרסט".
ויימן הייתה רעייתו הראשונה של רונלד רייגן בעת שעדיין היה חבר המפלגה הדמוקרטית ולא רץ למשרה פוליטית.
ביוגרפיה

ויימן נולדה בשם שרה ג'יין מאייפילד בעיר סנט ג'וזף שבמיזורי. הוריה היו מאנינג ג'פריס מאייפילד, עובד בחברת מזון וגליידיס הופ כריסטיאן, אסיסטנטית לרפואה. הוריה התגרשו כאשר הייתה צעירה מאוד וכשנה לאחר הגירושין מת אביה באופן פתאומי כשהוא בן 27 בלבד. אמה עברה להתגורר לבדה בקליבלנד והותירה את ויימן בידי זוגים הורים אומנים, אמה וריצ'רד פאלקס.
ויימן גדלה בסביבה משמעתית ומחמירה מאוד כאשר אביה המאמץ עבד בתפקיד בכיר ביותר במחלקת הבילוש של סנט ג'וזף. במסגרות החינוכיות והחברתיות שלה השתמשה בשם ילדותה שרה ג'יין פאלקס. לאחר מותו של אביה המאמץ נסעה ביחד עם אמה המאמצת ללוס אנג'לס במטרה לצבור ניסיון משחק על במות ובסרטים.
היא נישאה לראשונה בחייה בגיל 16 לארנסט יוג'ין ויימן, ממנו התגרשה זמן קצר לאחר מכן, היא אימצה לעצמה כשם במה את שם משפחתו "ויימן".
קריירת משחק

ויימן החלה את דרכה בהוליווד בתפקידים קטנים לקראת סוף שנות ה-30 ובתחילת שנות ה-40 בסרטים"הנסיכה אור'ורק" בתפקיד ג'ין קמפבל ו"Larceny, Inc." של לויד בייקון לצידו של אדוארד ג'י רובינסון.
ויימן זכתה למעמד של כוכבת לראשונה בשנת 1945 לאחר שהופיעה בדרמה הקלאסית של בילי ויילדר "סוף השבוע האבוד" בתפקיד הלן ג'יימס חברתו של הסופר האלכוהוליסט דון בירנמן (ריי מילאנד). ויימן הגיעה לשיאה מבחינתה בשנת 1948 כאשר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בדרמה של ג'ין ניגולסקו "ג'וני בלינדה" בתור החרשת-אילמת בלינדה מקדונלד. היא הייתה מועמדת לפרס אוסקר נוסף בשנת 1946 על הופעתה בתור אורי באקסטר בדרמה המשפחתית של קלרנס בראון "העופר", בשנה זו הופיעה ויימן גם בדרמה המוזיקלית של מייקל קורטיז "לילה ויום".
בשנת 1950 הופיעה ויימן בסרט הפשע של אלפרד היצ'קוק "פחד במה" בתפקיד השחקנית איב גייל ובביבר הזכוכית בתפקיד לורה וינגפילד. ויימן זכתה בשנת 1951 בפרס גלובוס זהב שני והועמדה לפרס אוסקר שלישי על הופעתה בתפקיד האלמנה לולו מייסון בדרמה "הצעיף הכחול". להישג זה הוסיפה ויימן באותה השנה גם הופעה בקומדיה המוזיקלית של פרנק קפרה "קבלו את החתן" בתפקיד אמדאל ג'ונס לצידו של השחקן והמוזיקאי המצליח ביל קרוסבי.
ויימן הועמדה בפעם הרביעית לפרס אוסקר ראשי בשנת 1954 על הופעתה בתפקיד הלן פיליפס המתעוורת בדרמה "השגעון הנפלא" של דאגלס סירק איתו שיתפה פעולה גם במלודרמה המשפיעה " כל שהשמים מרשים", בשני הסרטים שיחקה לצידו של רוק הדסון.
במהלך הקריירה שלה בקולנוע עבדה ויימן גם עם רוברט וייז בדרמה "כל כך גדול" ועם וולט דיסני בהפקות הילדים "פוליאנה" בתפקיד פולי הארינגטון דודתה של הילדה פוליאנה (היילי מילס) ו"להתראות!" בתור קייטי ווילארד.
ויימן זכתה להצלחה גם בסדרות הטלוויזיה בהן השתתפה, "Jane Wyman Presents The Fireside Theatre" שעל הופעותיה בה הועמדה פעמיים לפרס אמי ואופרת הסבון "פלקון קרסט", בה שיחקה לאורך שנות ה-80 בתפקיד אנג'לה צ'נינג בעלת אימפריה לייצור יין קשוחה ומרושעת, תפקיד עליו זכתה ויימן בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה בשנת 1983.
חיים אישיים

בשנת 1937 נישאה בפעם השנייה בחייה לתעשיין השמלות מיירון פוטרמן, נישואים אלו החזיקו מעמד בקושי שלושה חודשים.
בשנת 1940 התחתנה ויימן עם השחקן רונלד רייגן (לימים נשיא ארצות הברית), איתו היא הופיעה בסרט "אח עכברוש". הם התארסו ב"תיאטרון שיקגו".
לוויימן ולרייגן היו ביחד שלושה ילדים: השחקנית מורין רייגן, בן שאימצו בשם מייקל שהיה לשדר רדיו וילדה נוספת שנפטרה מייד לאחר שנולדה. בשל חילוקי דעות פוליטיים ויימן ורייגן התגרשו בשנת 1948, אותה שנה בה זכתה ויימן באוסקר שלה.
בשנת 1952 התחתנה ויימן עם המפיק המוזיקלי פרד קראגר, היא התגרשה ממנו ב-1954, נישאה לו בשנית בשנת 1961 והתגרשה פעם נוספת בשנת 1965. היא לא נישאה שוב מאז.
ויימן נפטרה בנסיבות טבעיות בביתה שבעיר ראנצ'ו מיראג' שבקליפורניה ב-10 בספטמבר 2007 כשהיא בת 90.
פילמוגרפיה

בלונדינית חכמה (1937)
מוכנים, רוצים ויכולים (1937)
הנחת המזמר (1937)
המלך ונערת המקהלה (1937)
סלים (1937)
הוא לא יכל לומר לא (1938)
אח עכבר (1938)
סיבוב עכבר (1939)
טאבות אנני מפליגה שוב (1940)
הנסיכה אור'ורק (1943)
אתה בצבא עכשיו (1941
פשע לאורך הלילה (1944)
סוף השבוע האבוד (1945)
העופר (1946)
לילה ויום (1946)
לעולם אל תברח ממני (1947)
עיירת קסם (1947)
ג'וני בלינדה (1948)
נשיקה באפלה (1949)
הליידי לוקחת מלח (1949)
פחד במה (1950)
ביבר הזכוכית (1950)
קבלו את החתן (1951)
שלושה בחורים בשם מייק (1951)
הצעיף הכחול (1951)
הסיפור על ווילי רוג'רס (1952)
רק בשבילך (1952)
בואו נעשה את זה שוב (1953)
כה גדול (1953)
השיגעון הנפלא (1954)
כל שהשמים מרשים (1955)
יום חופש לאוהבים (1959)
פוליאנה (1960)
להתראות! (1962)
טלוויזיה

פלקון קרסט (1981–1990)
ג'יין ויימן, 1953
תקיפת נמר

נמר הודי, תת-המין הקטלני ביותר של נמר.
נמר אוכל אדם שנורה בידי הצייד ג'ים קורבט בהודו.
תקיפת נמר היא תקיפת אנשים הנגרמת בידי נמרים לאורך אפריקה שמדרום לסהרה ובמספר מדינות באסיה, אם כי למרות התפוצה הנרחבת של הנמר בין דרום לסהרה ודרומה של אסיה, התקיפות נרשמות בעיקר בסביבות הודו ונפאל שם ישנו חיכוך גדול בין אנשים לחיות בר. תקיפות מעטות יותר מגיעות מאפריקה, הרפובליקה העממית של סין ומרכז אסיה.
בהשוואה לטיגריס ולאריה הנמר פחות תוקפני ומבין החתולים הגדולים רק היגואר ונמר השלג פחות קטלניים ממנו, מאחר שהוא יותר חלש ומאחר שהוא ניזון מטרף קטן יותר. עם זאת אוכלוסייתם גדולה משל אריות וטיגריסים ולעיתים גובלת ביישובים של האדם, זאת בנוסף על החרישיות ועל האתלטיות הגבוהה יותר שלהם. בהודו התקריות החלו להתפשט בעיקר לאחר עיור מואץ במאה ה-19 וה-20 בידי הכוחות הבריטים בהודו, מה שגרם לאוכלוסיית הנמרים לאבד את בית גידולה ולהתקרב לאדם.
במספר מדינות בהודו הקונפליקט גבוה ביותר. התקיפות הקטלניות ביותר התרחשו במחוז בגלפור (אנ') בביהר שבצפון-מזרח הודו, שם נהרגו מעל 350 אנשים בין 1959 ל-1962. כיום רוב התקיפות מגיעות מהמדינות גוג'ראט, הימאצ'ל פרדש, מהאראשטרה, אוטראקהאנד ומערב בנגל וכן בנפאל, שם התקיפות חמורות פי 16 מכל מקום אחר ונהרגים בה 1.9 אנשים כל שנה. תקיפות נמר גורמות למוות של 55 אנשים בשנה בממוצע כשבעבר המספרים היו יותר גבוהים. בתת-היבשת ההודית מדווח שנהרגו 11,909 אנשים בין 1875 ל-1912.
הנמרים זכאים להגנה מציד בחוק, ורק למספר ציידים מותר להרוג נמרים שידועים כאוכלי אדם, וגם אז רק אם נראה שהתקיפות ימשיכו. באוטראקהאנד, בה נודעו הרבה אוכלי אדם נורו 45 נמרים בין 2001 ל-2010 בידי ציידים, אף שלפעמים מותר להרוג גם נמרים שמנסים לאכול חיות, מאחר שהחקלאים צפויים להגן על החיות ולהיפגע בתהליך מהנמר. במקומות אחרים הקונפליקט מוקטן בידי הממשלה המציעה פיצוי כלכלי לחקלאים שחיותיהם נטרפו.
נמרים תוקפים בעיקר בשעות הלילה, אז טרפם לרוב ישן והם משתמשים בניביהם החזקות וטפריהם כדי לפגוע בגרון, הגולגולת או בעמוד השדרה, מה שגורם למוות מהיר. גם אנשים ששרדו תקיפה עלולים למות מזיהומים משיני הנמר או מפציעות. למעשה, עד להופעת האנטיביוטיקה 75% מאנשים ששרדו מתקפה נהרגו מסיבות אלה. הנמרים תוקפים הן בטבע והן בקרבה ליישובים ובפאתי כפרים. מספר תקריות התרחשו גם בשבי ובגני חיות.
נמרים אוכלי אדם

הנמר אינו אוכל אדם קבוע אך הוא ניזון מפרימטים המהווים לעיתים 80% מתזונתם, לרבות גורילות, מה שיכול להפוך אותו לאוכל אדם בעת הצורך. בנוסף תקריות של ציד חיות משק מובילים את הנמר הן לקרבה לאדם והן לעימותים תכופים עם חקלאים שלעיתים נהרגים.
לפי מחקר על נמרים אוכלי אדם, קרוב ל-80% מהתקיפות נגרמו בידי זכרים בריאים וללא פציעות חמורות, בניגוד לטיגריסים אוכלי אדם או אריות אוכלי אדם שלרוב חולים או חלשים ביותר, מה שגורם להם לחפש טרף חלש כמו אנשים וחיות משק. בנוסף, נרשמו מקרים, שבהם נמרות בהיריון או נמרים צעירים שחיפשו טרף קל, חיפשו אנשים שהיו בסביבתם, מה שגרם להם להתרגל לטרף אנושי, עד שנורו בידי ציידים.
נמר המתחיל לצוד אנשים הוא אף קטלני יותר מטיגריס, מאחר שהוא חי בקרבה גדולה יותר לאדם והוא חרישי יותר, אתלטי יותר ומסוגל לנתר מעל עצים או אף חומות. נמרים אף שברו קירות רעועים בכפרים ואז צדו ילדים או אף מבוגרים. בכמה תקריות, נמרים שצדו כבשים ועזים מכפרים התחילו לאכול גם ילדים, ובתקרית אחת שבה נמר חדר לדיר עם 40 עזים הנמר טרף ילד במקום העזים, לאחר שהתרגל לבשר אדם[דרוש מקור].
ראו גם

תקיפת טיגריס
הערות שוליים

↑  Kimothi, P. (February 5, 2011). "Losers on both sides as man-animal war rages". The Pioneer. Archived from the original on March 2, 2011. Retrieved 22 March 2013
↑  Athreya, V. R.; Thakur, S. S.; Chaudhuri, S.; Belsare, A. V. (2004). A study of the man-leopard conflict in the Junnar Forest Division, Pune District, Maharashtra (PDF) (Report). Submitted to the Office of the Chief Wildlife Warden, Maharashtra State Forest Department, and the Wildlife Protection Society of India, New Delhi, India.
↑  Maskey, T. M.; Bauer, J.; Cosgriff, K. (2001). Village children, leopards and conservation. Patterns of loss of human live through leopards (Panthera pardus) in Nepal (Report). Kathmandu, Nepal: Department of National Parks and Wildlife Conservation/Sustainable Tourism CRC.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583763605171  LCCN: sh2012001465
שמעון סאמט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 במרץ 1904
 פטירה:  15 במאי 1998 (בגיל 94)
 מדינה:  ישראל ישראל
 צאצאים:  גדעון סאמט 
 
שמעון סָאמֶט (Samet;‏ 13 במרץ 1904 – 15 במאי 1998) היה עיתונאי וסופר ישראלי, חבר מערכת העיתון "הארץ", ממייסדי אגודת העיתונאים בתל אביב, יקיר העיר תל אביב-יפו.
ביוגרפיה

שמעון סאמט נולד בשנת 1904 בז'ולקיב שבגליציה המזרחית, בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, ליעקב-יוסף סאמעט (סאמט), פעיל ציוני, וללאה לבית שפריצר.
קיבל חינוך יהודי מסורתי. כשגדל למד בבית ספר ממלכתי דו-לשוני (אוטארקוויסטי), שבו התנהלו הלימודים בעיקר בפולנית וכן בגרמנית, ואחר כך המשיך לבית ספר תיכון. היה פעיל בתנועות הנוער היהודיות הציוניות "השומר הצעיר" ו"החלוץ". בנעוריו לקח חלק בכתיבה ועריכה בעיתוני נוער.
בין השנים 1920–1922 עבר הכשרה בחווה חקלאית לקראת העלייה לארץ ישראל. בהמשך שימש מחנך נוער בזלוצ'וב, ואחר כך הצטרף לפלוגות עבודה חלוצית בלבוב.
בשנת 1926 עלה סאמט לארץ ישראל. לאחר תקופה שבה היה חבר בקיבוץ ההכשרה במושבה פתח תקווה, החל לעבוד בעיתונות: בראשית שנת 1928 החל לכתוב בעיתון "דבר" מדור בשם "בספורט", שבו הובאו ידיעות ספורט מענפים שונים מהארץ ומהעולם, וכן דעותיו האישיות (בכך היה סאמט ככל הנראה חלוץ פרשני הספורט בעיתונות בארץ-ישראל). לאחר מכן, ב-1931, הצטרף ל"הארץ", שם המשיך לכתוב במשך 66 שנה, כמעט עד מותו. (גם ב"הארץ" כתב בין היתר על ספורט.) היה חבר המערכת, וכן יו״ר ועד עובדי ״הארץ״.
משנת 1938 שידר ב"קול ירושלים", ולאחר קום המדינה שידר ב"קול ישראל".
היה ממקימי אגודת העיתונאים בתל אביב, וחבר באיגוד העיתונאים הבינלאומי.
במשך שנים שימש כתב שטח ארץ-ישראל של עיתונים זרים בשפות פולנית ויידיש.
במסגרת עיסוקו יצא סאמט לשליחויות עיתונאיות ביותר מ-20 מדינות, ופרסם עליהן כתבות ב"הארץ" וב"תשע בערב"/"העולם הזה".
בינואר–מרץ 1946 ביקר כשליח עיתון "הארץ" לפולין, והיה בכך לעיתונאי הארץ-ישראלי הראשון שנשלח לפולין שלאחר המלחמה והשואה. הוא היה אורחה של ממשלת פולין(אנ'), וסייר ברחבי הארץ במטרה להביא בפני הקוראים תמונות מחיי שארית הפליטה. הוא פרסם עשרות כתבות על פולין ועל שרידי יהודיה, ובהן ביקש בין היתר להתמודד עם הדימוי הפאסיבי של קורבנות השואה. בשובו פרסם את ספר המסעות "בבואי למחרת", שזכה לתפוצה גדולה ולפופולריות, ותורגם בחלקו לאנגלית וליידיש. כעבור שנה יצא כנספח העיתונות של משלחת היישוב שביקרה במחנות המעצר בקפריסין.
בשנת 1954 היה לעיתונאי הישראלי הראשון שקיבל היתר כניסה למדינת מזרח אירופה, וביקר בארבע מן המדינות שמאחורי מסך הברזל ("וילון אדום", בפיו) – פולין, צ'כוסלובקיה, רומניה והונגריה. ב-1956 פרסם את ספר המסע "מאחורי הווילון האדום", שכלל רשמים מביקוריו ותיאר את חוויית החיים תחת המשטר הקומוניסטי ואת שרידי היהודים שם.
ב-1970 קיבץ מרשימותיו ופרסמן בספר בשם "איפה הם היום?".
בשנת 1956 העניקה לסאמט מועצת עיריית תל אביב פרס לציון 25 שנה לעבודתו כעיתונאי במועצה.
בשנת תשל"ז-1977 הוענק לסאמט התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
במרץ 1939 נישא סאמט לאַנדַה לבית וויילר.
בנו, גדעון סאמט, היה עיתונאי בכיר, העורך האחראי של "הארץ" ובעל טור.
שמעון סאמט נפטר בתל אביב ב-1998, בגיל 94. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו נקרא רחוב בשכונת סי אנד סאן באזור מגדלי נאמן שבצפון תל אביב.
ספריו

בבואי למחרת: מסע בפולין 1946, תל אביב: צ. ליינמן, תש"ו.
מאחורי הוילון האדום: רשמי-מסע במדינות קומוניסטיות, תל אביב: נ. טברסקי, תשט"ז-1956.
איפה הם היום?, תל אביב: הוצאת אל"ף, תש"ל-1970.
הערות שוליים

↑  במלחמת העולם הראשונה ואחריה עברה העיר ידיים, עד שלבסוף נכללה בגבולות הרפובליקה הפולנית השנייה. כיום נמצאת במחוז לבוב שבאוקראינה.
↑  עת־מול, כא (תשנ"ו), עמ' 98.
↑  רוני שטאובר, הלקח לדור: שואה וגבורה במחשבה הציבורית בארץ בשנות החמישים, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תש"ס-2000, עמ' 31.
↑  דוד תדהר (עורך), "שמעון סאמט", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1370.
↑  ראו דיווח מביקורו בוורשה: ורשה בלי יהודים, מעריב, 24 בדצמבר 1954.
↑  פרס מטעם עת"א לעתונאי ש. סמט, חרות, 9 ביולי 1956.
↑  דלי"ת, פרקי קריאה | למחרת השואה, הצופה, 9 באוגוסט 1946; אשר לרנר, "בבואי למחרת", המשקיף, 16 באוגוסט 1946.
↑  ישר מתחת למכבש הדפוס | "הווילון האדום", מעריב, טורים 1–2, 28 באוקטובר 1955; א. דרורי, וילון מעל לסורג, חרות, 11 בנובמבר 1955; הגר ב., הכרות ראשונה | מאחורי הוילון האדום, דבר, 18 בנובמבר 1955; אורי קיסרי, האדום בעיני תכלת לבן, מעריב, 18 בנובמבר 1955; מ. אונגרפלד, מאחורי הווילון האדום, הצופה, 2 בדצמבר 1955; נתן גורן, "מאחורי הוילון האדום", דבר, 10 בפברואר 1956.
↑  סקירה קצרה: ממדף הספרים | שמעון סאמט: איפה הם היום?, מעריב, 8 במאי 1970. ביקורת: חנן רותם, גם זיקנה היא מושג יחסי, דבר, 19 ביוני 1970.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301503005171  PLWABN: 9812079718205606  BnF: cb111273879 (data)  GND: 1172123322  ISNI: 0000 0000 7828 9984  LCCN: no2004044455  VIAF: 78488971   WorldCat (עם VIAF): 78488971
מחוזות רואנדה

מבחינה מנהלית רואנדה מחולקת ל-5 מחוזות (intara), כאשר כל מחוז מחולק לנפות. חלוקה זו נכנסה לתוקף בשנת 2006.
| מס' | שם | בירה | שם בשפת המקור | אוכלוסייה  (2022) | שטח, קמ"ר |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מחוז המערב | קיבויה | Intara y'Iburengerazuba‏ | 2,896,484 | 5,882 |
| 2 | מחוז הצפון | בויומבה | Intara y'Amajyaruguru‏ | 2,038,511 | 3,276 |
| 3 | קיגאלי | קיגאלי | Kigali‏ | 1,745,555 | 730 |
| 4 | מחוז המזרח | רבמגנה | Intara y'Iburasirazuba‏ | 3,563,145 | 9,458 |
| 5 | מחוז הדרום | ניאנזה | Intara y'amajyepfo‏ | 3,002,699 | 5,963 |
דרבי השמש

דרבי השמש (באיטלקית: Derby del Sole) הידוע גם בשם הדרבי הדרומי (Derby del Sud), הוא שמו של משחק הדרבי בכדורגל בין הקבוצות האיטלקיות רומא ונאפולי.
הדרבי ידוע כאחד המשחקים הגדולים ביותר באזורי מרכז איטליה (אנ') ודרום איטליה. הדרבי תפס תאוצה בעיקר בשל מפגשים בין הקבוצות בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, ונהפך לקרב יצרי בין הקבוצות וארגוני האוהדים.
היסטוריה

שתי הקבוצות יצגו את דרום איטליה ומרכזה לראשונה בעונת 1927/1928 בליגה הלאומית האיטלקית, אך היו בשני בתים שונים ולכן לא נפגשו.
הדרבי הראשון בין שתי הקבוצות אירע במסגרת הגלגול הקודם של הקופה איטליה - גביע CONI לשנת 1928 (איט') בו נאפולי ניצחה 0–2.
גם בעונת 1928/1929 בליגה הלאומית האיטלקית הקבוצות לא נפגשו בשל חלוקת הליגה לשני בתים נפרדים.
כשנה לאחר מכן, כל הקבוצות אוחדו לבית אחד במסגרת הסרייה א'. בעונת 1929/1930 בסרייה א' שני המפגשים בין הקבוצות הסתיימו בתיקו.
תוצאות לפי מפעל

| שם המפעל | מספר המשחקים ששוחקו | ניצחונות לרומא | תוצאות תיקו | ניצחונות לנאפולי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| סרייה א' | 150 | 51 | 52 | 47 |
| קופה איטליה | 17 | 11 | 2 | 4 |
| גביע CONI | 2 | 1 | 0 | 1 |
| סך הכל | 169 | 63 | 54 | 52 |
כובשי השערים המצטיינים

רשימה של השחקנים אשר כבשו חמישה שערים או יותר בדרבי השמש לאורך השנים:
דינו דה קוסטה (אנ') - רומא
אמאדאו אמאדי (אנ') - רומא ונאפולי
פרנצ'סקו טוטי - רומא
אדינסון קבאני - נאפולי
קארקה - נאפולי
ז'וזה אלטפיני - נאפולי
אנטוניו ווייאק (אנ') - נאפולי
דריס מרטנס - נאפולי
מרקו דל וקיו - רומא
צ'זארה אגוסטו פאזאנלי (אנ') - רומא
דייגו מראדונה - נאפולי
מארק המשיק - נאפולי
הערות שוליים

↑  נכון ליולי 2020. כולל את המשחקים בליגה, בגביע האיטלקי, בליגת האלופות, בגביע הליגה ובסופר קאפ האיטלקי.
ספרטקוס

ערך זה עוסק בגלדיאטור שמרד ברומא. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

ספרטקוס מאת דני פואייטייה, 1830
 לידה:  111 לפנה"ס תראקיה, בולגריה 
 נהרג:  71 לפנה"ס (בגיל 40 בערך) לוקאניה, איטליה 
 
ספרטקוס (בלטינית: Spartacus; ביוונית: Σπάρτακος; לעיתים נכתב כאספרטקוס) היה מנהיג מפורסם של העבדים במלחמת העבדים השלישית ("מלחמת הגלדיאטורים") כנגד הרפובליקה הרומית בחצי האי האפניני, בין השנים 73 ל-71 לפנה"ס. צבאו הורכב מגלדיאטורים ועבדים נמלטים. ספרטקוס ניצח במספר קרבות את הצבא הרומי הסדיר. מעט מאוד ידוע על ספרטקוס מעבר לאירועי המלחמה, ותיעודים היסטוריים ששרדו סותרים לעיתים זה את זה. עם זאת, כל המקורות מסכימים כי הוא היה גלדיאטור לשעבר ומנהיג צבאי מוכשר.
המאבק של ספרטקוס, מפורש לעיתים קרובות כדוגמה לאנשים מדוכאים הנלחמים על חירותם כנגד האוליגרכיה והעבדות. סיפורו של ספרטקוס סיפק השראה לכותבים מודרניים רבים בנושאי ספרות, פרשנות פוליטית, קולנוע וטלוויזיה.