stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיטר טילברי
קריירה

שיחק בסדרות טלוויזיה הבריטיות The Shadow of the Tower ‏ (1972), Dixon of Dock Green ‏ (1974), It Takes a Worried Man ‏ (1981) שבה כתב את תסריט מרבית פרקיה,
Miss Marple ‏ (1987), Fortunes of War‏ (1987), Casualty‏ (1989), The Bill‏ (1990), Birds of a Feather ‏ (1990) ו-Chef! ‏ (1993).
כמו כן הופיע בסרט Breaking Glass ‏ (1980).
כתב את הקומדיה Under the Doctor שהוצגה בשנת 2001 ב- Comedy Theatre בלונדון בכיכובם של פיטר דוויסון ואנטון רודג'רס.
לטלוויזיה כתב את Sorry, I'm A Stranger Here Myself, חלק מ-Shelley, בכיכובו של הוול בנט, שמונה פרקים של הסדרה "Chef!" בשנים 1993–1994 עם לני הנרי, עשרה פרקים של הסדרה Birds of a Feather בשנים 1990–1996, ושני פרקים של Not Going Out בשנת 2007.
בשנת 1994 היה מועמד ל-BAFTA עבור הסדרה Chef!
בעברית

יש לי חשק לדוקטור - (Under the Doctor) בתרגומו של אלי ביז'אווי, הוצג בסטודיו מיסודו של יורם לוינשטיין  בתל אביב בינואר 2015, בבימויו של רוני מנדלסון.
ערב ערב באילת

| --- | --- |
לוגו העיתון
 תדירות:  שבועון ואתר
 סוגה:  מקומון
 בעלים:  יצחק נועם, עורך מייסד
 תאריכי הופעה:  1962–הווה (כ־62 שנים)
 שפה:  עברית
 מערכת:  רחוב האורגים 3, אילת
 תפוצה:  כ-13,500 עותקים בשבוע
 מדינה:  ישראל
 www.yomyom.net
 
ערב ערב באילת הוא מקומון שיוצא לאור באילת מאז 1962, ומחזיק בתואר המקומון הוותיק בישראל. הוא מכסה את אזור אילת וחבל אילות.
תולדות העיתון

ב-18 בפברואר 1962 הוקם באילת המקומון בידי מייסדיו יצחק ופועה נועם. תנאי הריחוק והניתוק הם שהולידו את הצורך בעיתון מקומי, שכן על אילת כמעט שלא נכתב בעיתונות הארצית.
באותם ימים, הוציא בית התרבות של אילת דף סטנסיל שבועי, עליו הודפסו במכונת כתיבה אירועי התרבות של אותו שבוע. את הדף הזה שכפלו ידנית והפיצו בנקודות מפגש ברחבי העיר. יצחק נועם ושותפו הציעו לאנשי בית התרבות לחסוך לעצמם את עלויות השכפול של הדף, ולהפיק אותו למענם תמורת הזכות למכור מסביבו ריבועי מודעות לבתי העסק בעיר. כך נולד המקומון "ערב ערב באילת".
שנה לאחר צאתו לאור כדף נייר מקופל לשלושה חלקים, התפרסם במקומון הצעיר טורו של עורך, פרי עטו של העורך הראשון - יצחק נועם, אשר שימש מאז ולאורך שנים ארוכות ככתב קול ישראל באילת (1971–1990), כתב בעיתון הארץ (1961-1971), ובמקביל כתב גם בעיתון דבר. מאז, הפך העיתון לגיליון בן עשרות עמודים היוצא לאור מדי שבוע. בשנת 2004, העבירו בני הזוג נועם את ניהול העיתון לילדיהם - עו"ד רותם נועם, המשמש כעורך העיתון, ובתם זיוית אמיתי המשמשת כמנכ"לית.
בשנים הראשונות הודפס 'ערב ערב' בבית דפוס מקומי בשם "סירונית", וכעבור מספר שנים, בעקבות גדילת התפוצה, והדפוס המקומי שלא יכול היה לעמוד בכמות העיתונים ובפורמט המוגדל, הוחלף בבתי דפוס גדולים יותר במרכז ישראל.
העיתון בשנות ה-2000

'ערב ערב באילת' הוא מקומון (כינוי שהוענק לראשונה עבור עיתון מקומי והוצע על ידי העיתונאי אורי אבנרי בראשית שנות ה-70) הפונה אל תושבי העיר אילת וישובי מועצה אזורית חבל אילות בערבה הדרומית ולא עיתון תיירותי הפונה למבקרים בעיר.
עורכו הראשון של העיתון היה כאמור יצחק נועם, שערך את העיתון עד 1995.
1995-2000 עורך רותם נועם
2000-2012 עורך ראובן זלץ
2012-2017 עורך עומר כרמון
2017 - עורך עו"ד רותם נועם
בשנת 2001 הוציא משרד הפנים הודעה, לפיה מתנהל "ערב ערב באילת" ללא רישיון כנדרש בפקודת העיתונות המנדטורית משנת 1933. הדרישה להצגת הרישיון נולדה בעקבות שאלות עיתונאיות שהפנה המקומון למשרד הפנים, בגין ליקויים שנמצאו בתחומי אחריותו באילת. ההודעה על סגירת העיתון נשלחה לכל אמצעי התקשורת בישראל ופורסמה ב"קול ישראל" וב"רדיו קול הים האדום" באילת. בעלי העיתון והתנועה להגינות שלטונית הפעילו לחצים, והוברר למשרד כי למקומון רישיון בתוקף מאז שנת 1964, אשר עותק שלו כולה בשריפה שפרצה במשרדי המערכת בשנות ה-90. טעותו של משרד הפנים על פי הודאתו הנה כי בדק את קיומו של הרישיון במאגריו הממוחשבים בלבד, המגובים רק החל משנות השמונים. בעקבות כך הגישו בעלי העיתון תביעת רשלנות נגד משרד הפנים, אשר הסתיימה בשנת 2009, בפשרה שקיבלה תוקף של פסק דין, ובה הודתה המדינה בטעותה ופיצתה את המקומון ב-90,000 ש"ח.
בשנת 2003 העלה העיתון את המהדורה המקוונת שלו אל רשת האינטרנט, האתר כולל ארכיון כתבות מלא (בתשלום) של העיתון (מ-2003) וכן ארכיון גיליונות דיגיטלי. אתר "יום יום באילת" מתעדכן על בסיס יומי, ומעלה את כל תוכני המהדורות המודפסות של שבועוניו, מדי יום שישי.
"ערב ערב באילת" מופץ מדי יום ה' ב-13,500 עותקים בכ-200 נקודות מהפצה באילת.
עיתוני המערכת מודפסים בדפוס החדש בראשון לציון.
ב-2005 מעלה החברה לרשת אתר הכרויות חינמי לתושבי אילת (Sea Of Love).
בין השנים 2007-2020 הוציא בית ההוצאת הלאור עיתון מגזיני חינמי בשם 'מה נשמע באילת', שחולק בתיבות הדואר.
בין השנים 2014-2022 שימש 'ערב ערב' כשותף פרימיום של "zap group".
הערות שוליים

↑  נועם שרביט, ‏פשרה: משרד הפנים יפצה מקומון לאחר שהורה בטעות על סגירתו, באתר גלובס, 23 ביולי 2009
אורן פרסיקו, אין לו מנדט, באתר העין השביעית, 20 ביולי 2009
| דגל ישראל שבועונים בישראל |
| --- | --- | --- |
| אקטואליה | מעריב סופהשבוע • זו הדרך • בראשית |  |
| בידור ופנאי | לאשה |  |
| המגזר החרדי | משפחה • בקהילה • שעה טובה • יום ליום • הדרך • העדה • כפר חב"ד • בית משיח • המחנה החרדי • החומה |  |
| התנועה הקיבוצית | הזמן הירוק • ידיעות הקיבוץ |  |
| המגזר הדתי-לאומי | בשבע • מקור ראשון (מוצש) • שביעי |  |
| ילדים ונוער | מעריב לנוער • מעריב לילדים • אותיות וילדים • זרקור |  |
| רשתות מקומונים | רשת שוקן • ידיעות תקשורת • קו עיתונות (דתי-חרדי) • השקמה |  |
| מקומונים | העיר • כל העיר (ירושלים ומודיעין) • Time Out תל אביב • כלבו – חיפה והצפון • ערב ערב באילת • השבוע באשדוד • צומת השרון • מלאבס – פתח תקווה |  |
| בערבית | כל אל-ערב • א-סנארה • אלמיתאק • אח'באר א-נקב • פנורמה • חדית' א-נאס |  |
| בשפות אחרות | נובוסטי נדלי (רוסית) • אוי קלט (הונגרית) |  |
| שבועונים מהעבר | הארץ שלנו • דבר השבוע • דבר לילדים • העולם הזה • הפועל הצעיר • להיטון • כולנו • משמר לילדים • עיתון מיוחד • פנים אל פנים • קונטרס • רימון  • שישי  • עולמו של דיסני • רייטינג • ראש אחד • במחנה • פנאי פלוס • צוהר |  |
העיתון בחגיגות שנתיים, שנת 1964
גיליון "ערב ערב" הראשון
בית ערב ערב באילת
פיל פורד

פיל ג'קסון פורד הבן (באנגלית: .Phil Jackson Ford Jr; נולד ב-9 בפברואר 1956) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1978–1985. בתחילת הקריירה הפגין יכולות קליעה ומסירה מצוינות אשר ביססו את מעמדו כאחד הרכזים המבטיחים ב-NBA, אך בשנת 1981 נפצע בעינו ומאז לא חזר להיות שחקן מוביל כשהיה. לאורך קריירת ה-NBA רשם ממוצעים כוללים של 11.6 נקודות, 1.8 ריבאונדים ו-6.4 אסיסטים למשחק.
ביוגרפיה > קריירת מכללות

פורד נולד וגדל בעיר רוקי מאונט שבקרוליינה הצפונית. בין השנים 1974–1978 למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ובארבע עונותיו כשחקן קבוצת האוניברסיטה קלע 18.6 נקודות בממוצע למשחק. בעונתו השלישית באוניברסיטה הוביל את הקבוצה, יחד וולטר דייוויס, עד לגמר אליפות המכללות, אך במשחק הגמר עצמו הציג יכולת חלשה עקב פציעה במרפק, וקבוצתו הפסידה לאוניברסיטת מרקט בתוצאה 59–67.
בסיום קריירת המכללות שלו ניצב פורד כקלע המוביל בתולדות קבוצת האוניברסיטה, עם 2,290 נקודות בסך הכול. פורד החזיק בשיא זה במשך 30 שנה, עד אשר עקף אותו טיילר האנסברו בדצמבר 2008. בעונת 1976 נבחר פורד לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות, ובשתי עונותיו האחרונות נבחר לחמישייה הראשונה. כמו כן זכה פורד בעונת 1978 בפרס ג'ון אר. וודן המוענק לשחקן המצטיין בליגת המכללות.
ביוגרפיה > נבחרת ארצות הברית

בשנת 1976, בסיום עונתו השנייה במכללות, השתתף פורד באולימפיאדת מונטריאול כשחקן נבחרת ארצות הברית, בה שיחק תחת מאמנו מקרוליינה הצפונית דין סמית'. נבחרת ארצות הברית ניצחה את כל שבעת משחקיה בטורניר וזכתה במדליית הזהב. במהלך הטורניר קלע פורד 11.3 נקודות ומסר 9.0 אסיסטים בממוצע למשחק.
ביוגרפיה > קריירת משחק

פורד נבחר על ידי קנזס סיטי קינגס בבחירה השנייה של דראפט ה-NBA לשנת 1978. כבר בעונתו הראשונה ב-NBA הציג פורד יכולת מצוינת כשהוביל את הקינגס למאזן השלישי בטיבו באזור המערבי (48–34) עם ממוצעים למשחק של 15.9 נקודות, 8.6 אסיסטים (מקום רביעי בליגה) ו-2.2 חטיפות (חמישי בליגה). לצד הקלע אוטיס בירדסונג והסמול פורוורד סקוט ודמן, היה פורד חלק מקו אחורי צעיר ומבטיח שהצעיד את הקבוצה לשלוש הופעות רצופות בפלייאוף ה-NBA, בהדרכת מאמן הקבוצה הנכנס קוטון פיטסימונס. בסיום עונת הרוקי זכה פורד בתואר רוקי השנה ב-NBA, ואף נבחר לחמישייה השנייה של העונה. כמו כן סיים במקום השמיני בהצבעה לתואר ה-MVP של העונה הסדירה.
בשתי העונות הבאות המשיך פורד להציג יכולת גבוהה עם ממוצעים של 16.8 נקודות ו-8.0 אסיסטים למשחק, אך בדיעבד היו אלו עונותיו האחרונות בליגה כשחקן מוביל; לקראת סוף עונתו השלישית, ב-22 בפברואר 1981, נפצע פורד בעינו השמאלית במהלך משחק מול גולדן סטייט ווריורס, כשנחבל מאצבעו של שחקן הווריורס וורלד בי. פרי. כחודשיים לאחר מכן חזר לשחק והצטרף לקבוצתו לקראת תחילת סדרת גמר המערב מול יוסטון רוקטס, אך פורד התקשה לתרום (7.8 נקודות למשחק), והקינגס הפסידו בתוצאה 1–4.
בעונה הבאה השתתף פורד ב-72 משחקים, אך הפציעה בעין המשיכה להפריע לו ותפוקתו ירדה ל-9.9 נקודות ו-6.3 נקודות בממוצע למשחק. את עונת 1982/1983 התחיל כשחקן ניו ג'רזי נטס, שהעבירה אותו לאחר 7 משחקים למילווקי באקס, בה שיתף פעולה עם סידני מונקריף ומרקס ג'ונסון ועזר לה להעפיל לגמר המזרח. לקראת עונת 1983/1984 חתם ביוסטון רוקטס, ובמהלך העונה העוקבת שוחרר מהקבוצה. בשנת 1986 ניסה לשוב ל-NBA כשחתם על חוזה בלתי-מובטח בגולדן סטייט ווריורס, אך הוא נופה מסגל הקבוצה לפני תחילת העונה, ולמעשה פרש ממשחק פעיל.
למעשה ניתן לחלק את קריירת המשחק של פורד לשתי תקופות מובחנות: ב-227 המשחקים בהם שותף לפני הפציעה בעינו תרם פורד 16.5 נקודות ו-8.2 אסיסטים בממוצע למשחק, ולעומת זאת ב-255 המשחקים שלאחר הפציעה ממוצעיו צנחו ל-7.3 נקודות ו-4.8 אסיסטים למשחק בלבד.
ביוגרפיה > קריירת אימון

בשנת 1988 חזר פורד לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית כשמונה לעוזר מאמן קבוצת הכדורסל, תחת מאמנו לשעבר דין סמית', ובשנת 1993 זכה עם הקבוצה באליפות המכללות. בהמשך שימש כעוזרו של ביל גת'רידג' באותו תפקיד, ובשנת 2000 פוטר יחד עם כל צוות האימון, ומונה לגזבר הקבוצה.
בעונת 2004/2005 היה עוזר מאמן בדטרויט פיסטונס תחת לארי בראון, ובשתי העונות העוקבות בניו יורק ניקס, תחת אייזיאה תומאס. בעונות 2009–2010 חזר לעבוד עם בראון כעוזרו בקבוצת שארלוט בובקאטס.
הערות שוליים

1 2  Warriors Giving Ford Another Chance, באתר הניו יורק טיימס, 24 בספטמבר 1986
1 2  סטטיסטיקות הקריירה של פורד ב-NBA, באתר Basketball-Reference
1 2  סטטיסטיקות המכללות של פורד, באתר Sports-Reference
↑  Injuries to key players as much a UNC hoop tradition as championships, באתר nsjonline.com,‏ 28 במרץ 2017
↑  Hansbrough sets career scoring record in UNC win, באתר ESPN,‏ 19 בדצמבר 2008
1 2  ביוגרפיה וסטטיסטיקות בנבחרת ארצות הברית, באתר Sports-Reference
↑  רשימת הנבחרים בדראפט ה-NBA‏ 1978, באתר Basketball-Reference
↑  תוצאות ההצבעה לתואר ה-MVP של עונת 1978/1979, באתר Sports-Reference
↑  Bobcats' Brown hires 3 assistants; pursues Moe, באתר ESPN,‏ 4 ביוני 2008
| נבחרת ארצות הברית – האלופה האולימפית - מונטריאול (1976) |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 פורד •  5 שפרד •  6 דאנטלי •  7 דייוויס •  8 באקנר •  9 גרונפלד •  10 קאר •   11 מיי •  12 ארמסטרונג • 13 לגארדה •  14 האברד • 15 קופצ'אק • מאמן: סמית' |  1  •  2  •  3  •  4 פורד •  5 שפרד •  6 דאנטלי •  7 דייוויס •  8 באקנר •  9 גרונפלד •  10 קאר •   11 מיי •  12 ארמסטרונג • 13 לגארדה •  14 האברד • 15 קופצ'אק • מאמן: סמית' | ארצות הברית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no00053060  SNAC: w6rz0b2b  VIAF: 2012906   WorldCat (עם VIAF): 2012906
סטיבן ברייר

סטיבן ג'רלד ברייר (באנגלית: Stephen Gerald Breyer; נולד ב-15 באוגוסט 1938) הוא עורך דין ומשפטן יהודי-אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בין השנים 1994–2022. הוא מונה על ידי הנשיא ביל קלינטון בשנת 1994, אחרי שכיהן במשך 14 שנים כשופט בבית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים. לפני כהונתו כשופט היה ברייר פרופסור למשפטים באוניברסיטת הרווארד, והיה יועץ משפטי ראשי לוועדת המשפט של הסנאט. הוא ידוע בגישתו הפרגמטית בנוגע לתפקיד בית המשפט העליון ולפרשנות החוק, ונחשב לחלק מהאגף הליברלי בבית המשפט העליון.
ראשית חייו והשכלה

ברייר נולד בשנת 1938 בסן פרנסיסקו שבקליפורניה למשפחה יהודית ממעמד הביניים. אביו עבד כעורך דין במועצת החינוך של העיר, ואמו הייתה עקרת בית ופעילה פוליטית במפלגה הדמוקרטית ובליגת הנשים הבוחרות (אנ'). אחיו היחיד, צ'ארלס, כיום שופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של המחוז הצפוני בקליפורניה, נולד בשנת 1941.
ברייר למד בתיכון לוואל בסן פרנסיסקו. הוא הצטיין בלימודיו וזכה בפרסים על יכולתו בדיבייטינג, מדעים ומתמטיקה. בשנת 1955 הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא התמקד בפילוסופיה וגילה עניין מיוחד בפרגמטיזם. בשנת 1959 הוא סיים את לימודיו בסטנפורד וקיבל מלגת מרשל (אנ'), שאיפשרה לו ללמוד באוניברסיטת אוקספורד. באוקספורד הוא התמקד בפילוסופיה, כלכלה ופוליטיקה. בשנת 1961 הוא סיים את לימודיו באוקספורד והחל ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. בזמן לימודיו הוא עבד כעורך ב-Harvard Law Review. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות, עם תואר ראשון במשפטים, כעבור שלוש שנים.
קריירה

לאחר לימודיו, התמחה ברייר בלשכת שופט בית המשפט העליון ארתור גולדברג. בתקופת התמחותו השינוי החוקתי שהוביל בית המשפט העליון תחת נשיא בית המשפט ארל וורן היה בשיאו, והמגמה הבולטת הייתה הרחבה של זכויות האזרח. ברייר כתב את דעתו של גודלברג בפסק דין "גריסוולד נגד קונטיקט", בה הוא הביע את הסכמתו עם דעת הרוב, לפיה הזכות לפרטיות מעניקה לבני זוג נשואים את החירות להשתמש באמצעים למניעת היריון ללא התערבות הממשלה. בשנים 1965–1967 עבד ברייר כעוזר מיוחד לסגן התובע הכללי של ארצות הברית לענייני הגבלים עסקיים.
בשנת 1967 הוא קיבל משרה כפרופסור חבר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד. ברייר החזיק במשרה זו עד שנת 1980, ובשנים 1977–1980 כיהן במקביל כפרופסור בבית הספר "קנדי" לממשל בהרווארד. כפרופסור הוא עסק בעיקר במשפט ציבורי ומשפט מנהלי, ולימד נושאים כגון הגבלים עסקיים, רגולציה ומנהל שלטוני. נושאים אלה היו במרכזם של שני ספרים שכתב על אסדרה שלטונית ורפורמה. בשנת 1970 כתב ברייר מאמר ביקורתי על הנזק שבהארכת זכויות יוצרים, שהיה לאחד מהמאמרים המצוטטים ביותר בנושא.
לצד משרתו כפרופסור המשיך ברייר לעבוד מעת לעת בתפקידים שונים עבור הממשל בוושינגטון. בשנת 1973 הוא היה לתקופה קצרה יועץ לתובע המיוחד בפרשת ווטרגייט. החל מ-1974 הוא כיהן כיועץ מיוחד לוועדת המשפט של הסנאט ובשנים 1979–1980 הוא היה היועץ המשפטי הראשי של הוועדה. בעקבות עבודתו בוועדה הוא זכה להערכה מצד אישים בשתי המפלגות.
בשנת 1980 מונה ברייר על ידי הנשיא ג'ימי קרטר לשופט בבית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים. הוא כיהן בתפקיד עד 1994 ונודע כשופט מתון שאינו נוטה לעמדות ליברליות או שמרניות במיוחד. הנשיא קלינטון שקל לראשונה להציע את ברייר כמחליפו של ביירון וייט בבית המשפט העליון בשנת 1993, אך הוא בחר לבסוף בשופטת רות ביידר גינסבורג. הזדמנות נוספת נפתחה כשפרש השופט הארי בלקמן בשנת 1994, והפעם הצליח ברייר לזכות במועמדות. מינויו אושר בסנאט ב-29 ביולי 1994, ברוב של 87 תומכים מול 9 מתנגדים. הוא נשבע לתפקיד ב-3 באוגוסט באותה שנה. במשך 11 שנים, מיום השבעתו של ברייר ועד מותו של נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט בספטמבר 2005, נותר הרכב בית המשפט העליון ללא שינוי – התקופה הארוכה ביותר של הרכב קבוע בבית המשפט, מאז העשור השני של המאה ה-19.
לאחר שנכנס ג'ו ביידן לתפקידו כנשיא ארצות הברית בשנת 2021, החלו פעילים דמוקרטיים ללחוץ על ברייר לפרוש מתפקידו, על מנת לאפשר לביידן למנות לו מחליף כל עוד קיים רוב דמוקרטי בסנאט. ב-26 בינואר 2022, לאחר יותר מ-27 שנים בבית המשפט העליון, הודיע ברייר על כוונתו לפרוש בתום המושב הנוכחי. מינוי מחליפתו, קטנג'י בראון ג'קסון, שהייתה בעבר עוזרת משפטית של ברייר, אושר על ידי הסנאט ב-7 באפריל 2022, והיא החליפה אותו ב-30 ביוני. ג'קסון אמרה שהתקופה בה עבדה תחת ברייר הייתה "מתנה נדירה" עבורה ושיבחה את "מחויבותו הבלתי-מתפשרת לרשות שופטת עצמאית וחסרת פניות". ב-27 באפריל 2022 שמע ברייר בפעם האחרונה טיעונים בעל פה בבית המשפט העליון. בתום הדיון אמר נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס על ברייר, שידוע בסגנון שאלותיו הייחודי הכולל תרחישים היפותטיים יצירתיים, ש"במשך 28 שנים זו הייתה הזירה [של ברייר] להערות מעמיקות ונוגעות ללב, שאלות מאתגרות ובעלות תובנה, ותרחישים היפותטיים טיפשיים להפליא". רוברטס הוסיף שלשופטים בבית המשפט מעריכים את הזכות שניתנה להם לשרת לצידו.
חיים אישיים

בשנת 1967 התחתן ברייר עם יוהנה פרדה האר, פסיכולוגית ובת למשפחת אצולה בריטית, בתו הצעירה של ג'ון האר ויסקונט בלקנהאם הראשון. לזוג יש שלושה ילדים.
פסיקות בולטות > עונש מוות

בשנת 2015 כתב ברייר בדעת מיעוט, לה הצטרפה השופטת רות ביידר גינסבורג, שעונש המוות אינו חוקתי ומהווה "עונש אכזרי ובלתי-רגיל". בכך התנגד ברייר, לא רק לדעת הרוב בפסק דין Glossip v. Gross – לפיה שימוש בזריקת רעל בצירוף מידאזולאם כאמצעי להוצאה להורג הוא חוקתי, ועל נידונים שמבקשים לערער על החוקתיות של אופן הוצאתם להורג המתוכנן להציג הליך חלופי – אלא גם לעונש המוות עצמו. ברייר סיפק מספר נימוקים לעמדתו:
בעיות מהימנות חמורות – ברייר הצביע על מקרים רבים שבהם התברר שאדם שהוצא להורג הוא חף מפשע ומקרים אחרים שבהם זוכו נידונים למוות מאשמתם בעת שהמתינו לביצוע גזר הדין. הוא טען שלחץ ציבורי עשוי לעוות את הדין במשפטים בהם עונש מוות הוא רלוונטי. בנוסף, הוא טען שהבחירה המכוונת במושבעים שאינם מתנגדים באופן עקרוני לעונש המוות (death-qualified jury) עלולה להוביל להטיה.
שרירותיות ביישום עונש המוות – ברייר טען שעונש המוות אינו מיושם באופן עקבי ושיש בכך מן האכזריות. הוא ציטט מחקר שהראה שאנשים שקיבלו עונש מוות, במדינות בהן עונש זה הוא חוקי, לא ביצעו עבירות חמורות יותר מאנשים שקיבלו עונש מאסר בלבד, באותן המדינות ובעקבות פשעים שבהם עונש מוות הוא גזר דין אפשרי. הוא העיר על כך שפחות מ-2% מהמחוזות בארצות הברית אחראים לכל ההוצאות להורג באיחוד. לפי ברייר ממצאים אלה מרמזים על כך שהטיות הקשורות לגזע, מגדר ותנאים שונים במחוזות, ולא שיקולים של משפט וצדק, הם הגורמים שמסבירים את השונות במתן גזר דין עונש מוות.
עיכובים בביצוע גזר הדין – ברייר טען שבמקרה של נידונים למוות יש אכזריות מיוחדת במשך הזמן הארוך שעובר בין מתן גזר הדין לבין ביצועו. הוא הצביע על מחקרים שהראו שזמן ההמתנה הממוצע התארך משנתיים בשנת 1960 ל-18 שנים בהווה. ההמתנה כרוכה במקרים רבים בכליאה בבידוד, שגם היא אכזרית ואף עשויה להוות עינוי. בנוסף, נידונים למוות מתמודדים עם כך שלאורך השנים מוצאים ומבוטלים צווים להוצאתם להורג שוב ושוב, כאשר בחלק מהמקרים הצו תקף עד ימים או שעות ספורות לפני המועד בו היו אמורים להוציאו לפועל.
היעדר תכלית מספיקה – לפי ברייר, עונש המוות אינו כלי הכרחי להגשמת את שתי התכליות שלשמן הוא קיים: הרתעה וגמול. בעוד שגמול היא תכלית לגיטימית של ענישה, "יהיה אשר יהיה האינטרס של החברה בגמול על ידי עונש המוות כפי שהוא מיושם בהווה, ניתן לשרת את אותו האינטרס במידה כמעט שווה על ידי עונש מאסר ללא אפשרות לשחרור מוקדם". באשר להרתעה ציטט ברייר שורה של מחקרים, לפיהם ההרתעה המושגת על ידי עונש המוות היא מוגבלת או שחסר בסיס עובדתי לטענה שעונש המוות משרת את התכלית הזו.
חריגות עונש המוות – מלבד האלמנטים שהופכים את עונש המוות לאכזרי, טען ברייר שהעונש הוא גם בלתי-רגיל, שכן מאז 1972 ירד משמעותית מספר המדינות באיחוד שמאפשרות עונש מוות, ושלוש מדינות בלבד אחראיות על 80% מההוצאות להורג. במסגרת טיעון זה שקל ברייר גם את הירידה במספר המדינות ברחבי העולם שבהן נהוג עונש מוות.
פסיקות בולטות > זכויות נשים והזכות לבחור בהפלה

ברייר כתב את דעת הרוב בפסק דין Stenberg v. Carhart משנת 2000, שבו הוחלט שחוק במדינת נברסקה אשר אוסר קטגורית על הפלה ב"לידה חלקית" (שיטת "הרחבה ופינוי", או D&E) ללא כל התייחסות לבריאות האישה היולדת, אינו חוקתי ולכן בטל. בהחלטה אישר ברייר שהחוקה "מספקת הגנה בסיסית לזכות האישה לבחור לעבור הפלה... לפני שהעובר משיג יכולת התקיימות (viability), לאישה יש זכות לסיים את הריונה... וחוק מדינה אינו חוקתי אם הוא מציב נטל מופרז (undue burden) בפני החלטת האישה, כלומר אם תכליתו או תוצאתו הן שימת מכשולים משמעותיים בפני האישה". ברייר כתב שהחוק בנברסקה יגרום לפחד מתביעות, אישומים ומאסר, ולכן הוא בגדר נטל מופרז על החלטת האישה ואינו חוקתי. בשנת 2007 הוא התנגד לעמדת הרוב בפסק דין Gonzales v. Carhart, שאישר חוק פדרלי דומה לזה שעבר קודם לכן בנברסקה.
ברייר כתב את הדעה הקובעת בפסק דין June Medical Services v. Russo משנת 2020, שפסל חוק המגביל ביצוע הפלות במדינת לואיזיאנה. החוק הותיר לרופאי נשים בלואיזינה לבצע הפלות במרפאותיהם רק אם יש להם זכות לקבל מטופלים בבית חולים המאושר על ידי המדינה, במרחק של עד 30 מיל (כ-48 קילומטר) מהמרפאה. בעת שנידון החוק בבית המשפט, ל-6 רופאים במדינה הייתה אפשרות לבצע הפלות, בעוד שלפי התקנות שנקבעו בחוק החדש רק לרופא אחד בלואיזיאנה היה מותר לבצע הפלות. כ-10,000 נשים במדינה ביקשו לעשות הפלה בכל שנה. ברייר כתב שהחוק אינו חוקתי, משום שהוא מטיל מגבלות, שאינן הכרחיות, על נשים שמבקשות לבצע הפלה ומקטין משמעותית את הגישה של נשים למרפאות שמבצעות הפלות, בעוד שהתועלת הבריאותית מהחוק, אם קיימת, אינה משמעותית.
החלטותיו של ברייר נטו לתמיכה בזכויות נשים, והוא אף כונה "שופט פמיניסט".
פסיקות בולטות > זכויות להט"ב

ברייר היה שותף לכל החלטות בית המשפט שהרחיבו בזמן כהונתו את זכויותיהם של להט"בים. בפסק דין "רומר נגד אוואנס" משנת 1996 היה ברייר חלק משופטי הרוב שפסלו תיקון לחוקה של קולורדו, שלפיו המדינה, הערים והמחוזות וכל מוסד שלהם מנועים מלתת להומואים, לסביות וביסקסואלים מעמד של מיעוט מוגן, העדפה כלשהי, או הגנה מיוחדת כלשהי מפני אפליה. בפסק דין לורנס נגד טקסס משנת 2003 הוא צידד בעמדת הרוב, שקבעה כי חוקים שאוסרים על יחסי מין הומוסקסואליים אינם חוקתיים ובטלים. בפסק דין "ארצות הברית נגד וינדזור" משנת 2013 הוא הצטרף לרוב בקביעה שהחלק השלישי ב"חוק הגנת הנישואים", אשר קבע שנישואים של בני-זוג מאותו המין אינם מוכרים על ידי הממשל הפדרלי, סותר את הדרישה להליך הוגן בתיקון החמישי לחוקה ולכן אינו חוקתי ובטל. בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס משנת 2015 תמך ברייר בעמדת הרוב, לפיה החוקה מחייבת הכרה בנישואים של בני זוג מאותו המין בכל רחבי האיחוד. הוא תמך גם בפסק דין בוסטוק נגד מחוז קלייטון משנת 2020, שקבע שחוק זכויות האזרח (1964) מגן על עובדים מפני אפליה בגין זהותם המינית או המגדרית.
ברייר הצטרף לדעת המיעוט בפסק דין "הצופים הבנים של אמריקה נגד דייל". שופטי המיעוט התנגדו להחלטה, לפיה חופש ההתאגדות מקנה לתנועת הצופים הבנים את הזכות למנוע מהומוסקסואלים חברות בארגון, גם במדינות שבהם קיים חוק שאוסר על אפליה של להט"בים.
פסיקות בולטות > קניין רוחני

ברייר התנגד בדעת מיעוט לשתי החלטות שבהן אישר בית המשפט את החוקתיות של הרחבת זכויות היוצרים של מחברים. בשנת 2003 הוא התנגד לפסק דין "אלדרד נגד אשקרופט", שאישר את החלטת הקונגרס להאריך זכויות יוצרים ב-20 שנה, כך שמחברים ישמרו על זכויותיהם במשך 70 שנה לאחר מותם. בשנת 2012 הוא התנגד, בפסק דין "גולן נגד הולדר", להחלטה לאשר את חקיקה של הקונגרס, בעקבות הסכם TRIPS, שהעניקה זכויות יוצרים גם ליצירות ברחבי העולם שהיו ברשות הציבור בארצות הברית. בשני המקרים פירש ברייר את סעיף 8 בחלק השמיני של הפרק הראשון לחוקה באופן שמסמיך את הקונגרס להגן על קניין רוחני רק כאשר הגנה זו מקדמת יצירה, למידה וידע. החלטתו של ברייר להתנגד לדעת הרוב במקרים אלה תואמת את הביקורת שהשמיע על חקיקה המרחיבה זכויות יוצרים קודם למינויו כשופט, במאמר "The Uneasy Case for Copyright".
ברייר כתב את דעת הרוב בפסק דין "גוגל נגד אורקל" בשנת 2021, שבו הוחלט שכאשר העתיקה גוגל יותר מ-11,000 שורות קוד למערכת ההפעלה אנדרואיד מפלטפורמת התכנות Java SE של אורקל, היא לא הפרה את זכויות היוצרים של אורקל, אלא עשתה שימוש הוגן בתוכנה שפיתחה אורקל. ברייר יצא בפסק הדין מתוך הנחה שממשקי תכנות יישומים עשויים להיות מוגנים בזכויות יוצרים, אך הוא הבחין בין קוד הצהרה (declaring code), שאותו העתיקה גוגל על מנת לאפשר למתכנתים לעבור בקלות מתכנות ב-Java לתכנות באנדרואיד, וקוד יישומי (implementing code) שאותו גוגל לא העתיקה. בנוסף, ההחלטה קובעת שהשימוש של גוגל בקוד המועתק נעשה תוך "הוספת משהו חדש, עם מטרה נוספת או שונה באופיה". ההחלטה שוקלת גם את היקף ההעתקה ואת השפעתה על השוק ועל רווחיה של אורקל. מייד לאחר שהוכרז פסק הדין הוכרה הפסיקה כתקדימית, וכאחת החשובות ביותר בנוגע לזכויות יוצרים בעולם התוכנה.
פסיקות בולטות > סביבה ושינויי אקלים

בשנת 2007 הצטרף ברייר לדעת הרוב שכתב ג'ון פול סטיבנס בתיק "מסצ'וסטס נגד הסוכנות להגנת הסביבה". פסק הדין עסק בעתירה שהגישו 12 מדינות נגד הסוכנות להגנת הסביבה בתקופת הממשל של ג'ורג' ווקר בוש, ובה הן ביקשו מבית המשפט להכריח את הסוכנות לעסוק ברגולציה של פליטת גזי חממה, זאת למרות טענת הסוכנות שאין לה סמכות להסדיר פליטת פחמן דו-חמצני ושאין הוכחות לקשר סיבתי בין ההתחממות העולמית לבין פליטת הגזים. שופטי הרוב פסקו לטובת המדינות. הם קבעו שלסוכנות יש סמכות להסדיר פליטת פחמן דו-חמצני ושהסוכנות לא הצליחה לסתור את העמדה המוצקה בקרב מדענים, לפיה יש קשר ישיר בין פליטת גזי חממה להתחממות העולמית. הם קבעו שעל הסוכנות לדון מחדש בהחלטתה שלא לקבוע תקנות בתחום, היות שהרציונל הקיים לא תומך בהחלטה זו.
ברייר היה שותף לעמדת הרוב בהחלטה בשנת 2000, שלפיה לאנשים שהשתמשו בנהר לצורכי נופש והנאה, אך לא יכלו להמשיך לעשות זאת לאחר שזוהמו מי הנהר, יש זכות עמידה בעתירה נגד המזהמים. הוא כתב את דעת הרוב בהחלטה משנת 2020, שלפיה גורמים בהוואי שמזהמים את מי האוקיינוס על ידי הזרמת מים מזוהמים למי התהום צריכים היתר כדי להמשיך לפעול.
פסיקות בולטות > פיקוח על נשק

ברייר התנגד לדעת הרוב בפסק דין "מחוז קולומביה נגד הלר" משנת 2008. הרוב קבע בתיק זה שהתיקון השני לחוקה מגן על זכותם של פרטים להחזיק בכלי נשק לצורכי הגנה עצמית ושהחוק בוושינגטון די. סי., אשר דורש שרובים ואקדחים המוחזקים באופן חוקי ישמרו פרוקים או מפורקים או בעלי הדק נעול, אינו חוקתי. ברייר הצטרף לדעת המיעוט שכתב ג'ון פול סטיבנס, לפיה התיקון השני לחוקה לא מגן על נשיאת נשק אישי לצורכי הגנה עצמית, אלא על נשיאת נשק למטרות הקשורות בקיומה של מיליציה בלבד. ברייר הוסיף דעת מיעוט משל עצמו (לה הצטרפו סטיבנס, דייוויד סוטר וגינסבורג), בה הוא קבע שההגנה שמספק התיקון השני אינה אבסולוטית. התיקון, לפי ברייר, מותיר לממשלה להסדיר נשיאת נשק בהתאם לתכלית שאותה הוא משרת. לפיכך, גם אם ניתן היה לפרש את התיקון כמתיר נשיאה של נשק אישי למטרות הגנה עצמית, החוק במחוז קולומביה הוא חוקתי, שכן הוא מתמקד באזור עירוני ומגיב באופן ראוי לבעיות חמורות של שמירה על הבריאות והחיים של התושבים. ברייר הביא בדעתו גם דוגמאות למקרים של אסדרה של החזקת אמצעי לחימה בתקופת האבות המייסדים של ארצות הברית.