stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסילת הרכבת באיקל-אמור

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה
 עיר:  מחוז אירקוטסק 
 מפעיל:  מסילות הברזל הרוסיות 
 מידע על ההקמה
 עלות:  14 מיליארד דולר
 התחלת בנייה:  1938
 פתיחת המסילה:  1984
 מידע על המסילה
 תחילת המסילה:  מוסקבה
 סיום המסילה:  אומסק
 סוג המסילה:  נוסעים ומשא
 אורך המסילה:  4,287 ק"מ
 רוחב המסילה:  1520 מ"מ 
 מתח חשמלי:  25 kV, 50 Hz AC railway electrification 
 תרשים המסילה
 
 
נתיב המסילה הטרנס-סיבירית. באדום - המסילה המקורית, הרכבת הטרנס-סיבירית. בירוק - קו "באיקל-אמור". בכחול - הקו העיקרי בשימוש היום בין מוסקבה ואומסק. בשחור - הקו הדרומי בין אומסק וטאישט
אחד מגשרי המסילה
מסילת הרכבת באיקל-אמור (ברוסית: Байкало-Амурская магистраль ,БАМ) היא מסילת רכבת באורך של 4,287 ק"מ אשר מקשרת את מרכז סיביר עם חוף האוקיינוס השקט. בנייתה נמשכה בשנים 1938-1984, לאור עיכובים רבים בפרויקט. תנופת בנייה גדולה התרחשה לאחר חידושה בשנת 1974. המנהרה האחרונה בתוואי נכנסה לשימוש קבוע רק בשנת 2003.
תיאור התוואי

אורך התוואי המרכזי 4,287 ק"מ והוא עובר צפונית לרכבת הטרנס-סיבירית ומתפצל ממנה בתחנת רכבת "טאישט". המסילה חוצה את נהר האנגרה, נהר הלנה, משם חוצה את נהר האמור בעבר העיר קומסומולסק על אמור ומסתיימת בחוף האוקיינוס השקט אל מול ים יפן בסביבת עיר הנמל סובטסקאיה גאבאן. מהתוואי הראשי קיימות התפצלויות צפונה ודרומה.
התוואי עובר בשטח הררי. הנקודה הגבוהה ביותר נמצאת בגובה של 1,323 מטר מעל לפני הים. לאורך התוואי נבנו 11 מנהרות (כולל מנהרה ארוכה במיוחד באורך 15 ק"מ), 2,230 גשרים. חלק מהתוואי (בקטע המערבי) מחושמל.
בניית המסילה הייתה חלק מתוכנית כוללת לניצול משאבי טבע לאורך התוואי. התכנון היה להקים 9 אזורי תעשייה חדשים עם מכרות לניצול מחצבים שונים. בפועל, נבנה רק אזור מכרות אחד.
על פי הערכת כלכלנים, עד לבניית המכרות המסילה תהיה לא כלכלית. לאור העדר מכרות לאורך המסילה אינה מנוצלת בהיקף המתוכנן. עם זאת, אחת ממטרות הקמתה הייתה בניית מסילה בתוואי צפוני לעומת מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית הקיימת, שעוברת בקרבת הגבול עם סין.
תיאור מהלך הבנייה

הדיונים הראשונים על בניית מסילה בתוואי זה נערכו עוד בשנת 1888. בשנת 1889 פעלה באזור משלחת טכנית של הצבא. בסופו של דבר סוכם שבניית המסילה בתוואי אינה ריאלית ולא תואמת את היכולות הטכניות של התקופה.
בשנת 1926 הבדיקות חודשו ובשנת 1932 הממשל הסובייטי החליט על בניית המסילה. תוך זמן קצר התברר שלא ניתן לגייס 25 אלף עובדים הנדרשים לבנייה. בעקבות כך הוחלט להעביר את האחריות על הבנייה לידי גולאג ולהמשיך את הבנייה בעזרת אסירי גולאג.
לקראת שנת 1937 הוחלט על הקמת התוואי אך לא היה ניתן להתחיל בתכנון חלקים גדולים בהיעדר מפות מפורטות. עבודות בחלק המערבי של התוואי החלו בשנת 1938 ובשנת 1939 החלו עבודות מוקדמות בחלק המזרחי. בשנת 1942 חלקי המסילה שכבר הונחו פורקו והועברו למערב לבניית מסילת רכבת באזור הוולגה.
הבנייה נמשכה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. בקטע טאיישט-נהר לנה הרכבת הראשונה עברה בשנת 1951 ובשנת 1958 החל ניצול סדיר של המסילה. באותן השנים גם החל לפעול קטע שנמתח מהעיר קומסומולסק על אמור ועד לחופי האוקיינוס השקט, בשלב זה למעשה העבודות הופסקו.
בשנת 1967 החלו עבודות מחודשות בבדיקת התוואי ואפשרויות טכניות להקמת המסילה. בשנת 1974 מועצת השרים של ברית המועצות הכריזה על בניית מסילה רכבת באיקל-אמור. העבודות היו צריכות להתבצע לאורך כל התוואי, כאשר בקטע הקיים דובר על הקמת מסילות נוספות.
לאזור הגיעו אלפי צעירים מכל רחבי ברית המועצות. ארגון הקומסומול אימץ את הפרויקט והוא הוכרז "אתר בניית מחץ של הקומסומול". לבניית המסילה הוקדשו שירים רבים. מנהלת בניית המסילה התמקמה בעיירה "טינדה" והתוכניות דיברו על כך שמספר תושבי העיירה יגדל ל-100,000 במהלך שנות ה-90. לבוני המסילה שעבדו על הפרויקט שלוש שנים לפחות הוענקו מדליות מיוחדות "על בניית מסילת באיקל-אמור" ובשנת 1984 הוענקה מדליה נוספות לציון 30 שנים מחידוש הבנייה. מדליה זו הוענקה לבוני ועובדי המסילה שהועסקו בבנייה או בתחזוקה 15 שנים לפחות.
ב-1977 החלו להיכנס לניצול קטעים ראשונים, חלק הארי של הבנייה הסתיים בשנת 1984. בשנת 1989 החלה תנועת הרכבות לכל אורך התוואי שהיה מתוכנן לבנייה. בניית המנהרה הגדולה באורך של כ-15 ק"מ החלה בשנת 1977 והסתיימה בשנת 2001. רכבת סדירה ראשונה עברה במנהרה בשנת 2003.
עלות הבנייה הסתכמה ב-14 מיליארד דולר, פי ארבעה מהאומדן הראשוני.
בשנת 2009 החלו עבודות בשדרוג הקטע המזרחי של התוואי מהעיר קומסומולסק על אמור לכיוון החוף. עבודות אלו כוללות בניית מנהרה חדשה באורך של כ-3.5 ק"מ. עבודות בניית המנהרה הסתיימו בשנת 2012. הן מאפשרות להגדיל בהרבה את היקף העברות הסחורות במסילה. בשלבי בנייה נמצאת התפצלות מהמסילה לכיוון העיר יאקוצק.
מסילת הברזל קארס-אחלכלכי-טביליסי-באקו

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  טורקיה, גאורגיה ואזרבייג'ן
 עיר:  אזרבייג'ן 
 מפעיל:  רכבת גאורגיה, הרכבת הטורקית, הרכבת האזרית
 מידע על ההקמה
 התחלת בנייה:  אפריל 2008
 פתיחת המסילה:  30 באוקטובר 2017
 מידע על המסילה
 תחילת המסילה:  קארס
 סיום המסילה:  באקו
 סוג המסילה:  נוסעים
 אורך המסילה:  826 ק"מ
 רוחב המסילה:  143.5 ס"מ ו-152 ס"מ
 תרשים המסילה
 
 
מסילת הברזל קארס-אחלכלכי-טביליסי-באקו או מסילת הברזל קארס-טביליסי-באקו (טורקית Bakü-Tiflis-Kars או BTK) הוא פרויקט קו רכבת אזורי מתוכנן המחבר בין טורקיה, גאורגיה ואזרבייג'ן. ההערכה הייתה שהפרויקט יסתיים בשנת 2010 אולם נדחה לשנת 2013. בפברואר 2014 הודיע שר התחבורה של אזרבייג'ן, זייה ממדוב, כי הפרויקט לא יושלם לפני המחצית השנייה של 2015. בספטמבר 2015 נדחתה שוב הפתיחה לתאריך לא ידוע ב-2016, ובעקבות פגישה חמישית בפברואר 2016, הכריזו משרדי החוץ של שלוש המדינות כי קו הרכבת יושלם בשנת 2017. קו הרכבת נפתח ב-30 באוקטובר 2017.
המסילה

בסך הכל מתוכננות לבניה 98 ק"מ של מסילה חדשה שתעבור מקארס לאחלכלכי מתוכם 68 ק"מ יעברו בשטח טורקיה ו-30 ק"מ יעברו בשטח גאורגיה. בנוסף יחודשו הקווים הקיימים בין אחלכלכי לטביליסי ובין טביליסי לבאקו, השייכים לרכבת גאורגיה, ויעברו מודרניזציה.
קו מסילת הברזל החדש מיועד לספק מסלול נסיעה אלטרנטיבי לקו הקיים, קו מסילת הברזל קארס-גויומרי-אחלכלכי, שיצא מכלל שימוש כבר בשנת 1993, כאשר טורקיה סגרה את גבולה עם ארמניה כתמיכה לאזרבייג'ן בסכסוך שלהם על נגורנו קרבאך שהביא למלחמת נגורנו קרבאך בין הארמנים והאזרים דוברי הטורקית. בינואר 2005, נחתם הסכם רב צדדי בין טורקיה, גאורגיה ואזרבייג'ן המסדיר את אופן ולוח הזמנים של המסילה. אולם האיחוד האירופי וארצות הברית הצהירו כי לא יתמכו ולא יסייעו בקידום תהליך בניית המסילה.
על פי ההסכם תממן אזרבייג'ן את תוואי המסילה שעובר בגאורגיה בהלוואה של 220 מיליון דולר למשך 25 שנה בריבית שנתית של 1% בלבד. הסכם ההלוואה המטפל בעניין כבר נחתם בין אזרבייג'ן לחברה הממשלתית הגאורגית "מראבא-קארסי ראילרואד אל.אל.סי". בספטמבר 2007, העבירה קרן הנפט הממלכתית של אזרבייג'ן את 50 מיליון דולר הראשונים של ההלוואה.
ב-21 בנובמבר 2007, פתחו באופן רשמי נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב, נשיא גאורגיה מיכאיל סאקשווילי ונשיא טורקיה עבדוללה גול את העבודות על מסילת הברזל בטקס הנחת אבן הפינה בכפר מראבא שבדרום גאורגיה, ופסי הרכבת הראשונים הונחו במרץ-אפריל 2008.
ראו גם

צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן
הערות שוליים

↑  הסכם קארס-טביליסי, אתר "Railway Gazette International",‏ 1.2.2007, (באנגלית)
↑  Baku-Tbilisi-Kars railway to open in 2013, news.am
↑  BUSINESS - Railway to link Kars, Tbilisi, Baku in 2015
↑  Passenger Trains for Baku-Tbilisi-Kars Railway to Launch 2016, Georgia Today on the Web
↑  שרה ריינספורד, יראת הטורקים מהארמנים ה"בלתי נראים", חדשות BBC, איסטנבול, 22.6.2006, (באנגלית)
↑  ולדימיר סוקור, מסילת הברזל קארס-טביליסי-באקו: אזרבייג'ן כקטר של פרויקטים אזוריים, "Eurasia Daily Monitor", ‏9.2.2007, (באנגלית)
↑  ‏‏ דוח מדינה מס. 07/299 - גאורגיה, אוגוסט 2007, דוח של קרן המטבע הבינלאומית, (באנגלית)
↑  טקס הנחת אבן היסוד של מסילת הברזל באקו-טביליסי-קארס יערך באוקטובר, 12.9.2007, (באנגלית)
↑  שלושה נשיאים השיקו את קו מסילת הברזל טורקיה-גאורגיה, אתר "Railway Gazette International",‏ 22.11.2007, (באנגלית)
יעקב ראובן נמרוד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  בגדאד, עיראק
 פטירה:  27 ביוני 2020 ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   משטרת ישראל  שירות בתי הסוהר
 דרגה:   תת־גונדר
 תפקידים בשירות
 מפקד הימ"מ, מפקד גוש צפון בשב"ס
 
ראובן יעקב נמרוד (נפטר ב-27 ביוני 2020) היה מקימה ומפקדה הראשון של יחידת משמר הגבול הימ"מ - היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משטרת ישראל.
ביוגרפיה

נמרוד נולד בעיר בגדאד שבעיראק למשפחה עשירה. לאביו היה מפעל לסבון.
לאביו היו קשרים חברתיים עם בכירים בממשל העיראקי. עם השפעת הנאצים בעיראק ופרוץ הפרהוד ידידו הערבי של האב הודיע לו שלא יוכל להגן עליו ושחייו בסכנה. האב ברח עם משפחתו לטורקיה ומשם עלה לישראל. המשפחה התגוררה בפתח תקווה. אב המשפחה עסק במסחר ירקות ופירות וראובן סייע לאביו בניהול העסק, ובמקביל למד ועסק במסגרות.
נמרוד התגייס לשירות סדיר בצנחנים וקיבל תפקיד מפקד מחלקת תול"ר ללא דרגת קצונה. עם סיום שירותו הסדיר התגייס למשמר הגבול. הוא סיים קורס קצינים בבה"ד 1, קורס מפקדי פלוגות חי"ר וקורס קצינים בכירים של משטרת ישראל. בתפקידו במשמר הגבול פעל לחשיפתן ולחיסולן של חוליות טרור באופן שזיכה אותו בשבחים רבים מאלוף פיקוד המרכז, משה לוי.[דרוש מקור] מילא תפקידי פיקוד על מספר יחידות מג"ב.
מפקד מג"ב, ניצב חיים לוי, יזם את הקמת יחידת הימ"מ, לאחר אישורי ממשלת ישראל, משטרת ישראל והמטכ"ל.
ניצב חיים לוי הטיל על ראובן יעקב נימרוד להקים את הימ"מ, לאמנה ולפקד עליה בליווי שני קצינים מהמטכ"ל.
ראובן מילא תפקידי קצין אג"מ במספר יחידות.
בתפקידו האחרון בשירות בתי הסוהר שירת כמפקד גוש צפון בדרגת תת-גונדר.
ספג ביקורת רבה עקב בריחת אסירים דרך מנהרה תת-קרקעית שחפרו.[דרוש מקור] למרות ניסיונות השר אביגדור קהלני למנוע את פרישתו, החליט לפרוש כאות מחאה על אי קבלת גיבוי מהממונים עליו.[דרוש מקור]
במשך שנים ארוכות נאבק במחלת הסרטן ונפטר ביום 27 ביוני 2020.
הערות שוליים

↑  מפקדי הימ"מ לדורותיהם אתר משטרת ישראל
תומאס לאנגרל האריס

תומאס לאנגרל האריס (באנגלית: Thomas Langrell Harris‏; 29 באוקטובר 1816 - 24 בנובמבר 1858) היה עורך דין אמריקאי שהיה חייל בצבא ארצות הברית וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאילינוי באמצע המאה ה-19.
האריס עוטר על אומץ בקרב על סרו גורדו במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, והיה חבר קונגרס דמוקרטי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

האריס נולד ב-29 באוקטובר 1816 בנוריץ', קונטיקט, למד לימודים קלאסיים וסיים את לימודיו בוושינגטון (כיום טריניטי) קולג', הרטפורד, קונטיקט, בשנת 1841, שם למד משפטים.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1842 והחל לעסוק בכך בפיטרבורג, אילינוי. הוא מונה לנציב בית הספר במחוז מנארד ב-1845.
ביוגרפיה > שירות צבאי

במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, הוא הקים ופיקד על פלוגה והצטרף לרגימנט הרביעי של הרגלים המתנדבים של אילינוי. האריס נבחר לאחר מכן למייג'ור של הגדוד. בעודו משרת בצבא ארצות הברית, האריס נבחר לחבר בסנאט של המדינה ב-1846. מדינת אילינוי העניקה לו חרב על גבורה בקרב סרו גורדו, מקסיקו.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

האריס נבחר כדמוקרטי לקונגרס ה-31, וכיהן מ-4 במרץ 1849 עד 3 במרץ 1851, והחליף את הנשיא לעתיד אברהם לינקולן, שלא התמודד לבחירה מחדש לאחר כהונתו האחת בבית הנבחרים. האריס נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1850 לקונגרס ה-32.
הוא לא היה מועמד ב-1852, אך נבחר לקונגרס ה-34 ולקונגרס ה-35 וכיהן מ-4 במרץ 1855 ועד מותו. הוא כיהן כיו"ר הוועדה להוצאות במחלקת הצי (הקונגרס ה-34), ועדת הבחירות (הקונגרס ה-35) ונבחר מחדש לקונגרס ה-36.
מותו

האריס מת בספרינגפילד, אילינוי ב-24 בנובמבר 1858, ונקבר בבית הקברות רוז היל, פיטרסבורג, אילינוי. יש לו אנדרטה בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה, אבל הוא לא קבור שם.
מותו > מורשת

העיירה האריסטאון, מחוז מייקון, אילינוי והכפר האריסטאון [לשעבר סאמיט] נקראו על שמו.
רוסקו פטרסון

רוסקו קונקלינג פטרסון (באנגלית: Roscoe Conkling Patterson‏; 15 בספטמבר 1876 – 22 באוקטובר 1954) היה עורך דין אמריקאי ממיזורי. הוא התבלט בעיקר בכהונתו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1921–1923) וכסנאטור אמריקאי (1929–1935).
ביוגרפיה > ראשית חייו

פטרסון נולד בספרינגפילד, מיזורי ב-15 בספטמבר 1876. הוא למד בבתי ספר ציבוריים ופרטיים, דרורי קולג' (ספרינגפילד) ובאוניברסיטת אוניברסיטת מיזורי בקולומביה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ב-1897, התקבל ללשכת עורכי הדין מאוחר יותר באותה שנה, והחל לעסוק בכך בספרינגפילד.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

מ-1903 עד 1907, שימש פטרסון כפרקליט תובע של מחוז גרין. ב-1912 מונה פטרסון לוועדת המדינה הרפובליקנית של מיזורי, והוא כיהן עד 1920.
פטרסון נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1920 וכיהן בקונגרס ה-67, מ-4 במרץ 1921 עד 3 במרץ 1923. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1922 וחזר לעסוק בעריכת דין בספרינגפילד. הוא היה אלקטור לנשיאות בבחירות 1924.
מ-1925 עד 1929, פטרסון התגורר בקנזס סיטי, מיזורי והיה תובע מחוז של ארצות הברית במחוז המערבי של מיזורי. הוא התפטר בפברואר 1929 על מנת לתפוס את המושב בסנאט של ארצות הברית אליו נבחר בנובמבר 1928.
ביוגרפיה > הסנאט האמריקאי

פטרסון ניצח בבחירות הכלליות בנובמבר 1928. הוא תפס את מושב הסנאט שלו בשנה שלאחר מכן וכיהן כהונה אחת, מ-4 במרץ 1929 עד 3 בינואר 1935. בהיותו בסנאט, הוא היה יושב ראש הוועדה לענייני מכרות וכרייה (הקונגרס ה-72). הישג החקיקה העיקרי שלו היה חסות על חוק לינדברג, שאיפשר לרשויות הפדרליות לחקור חטיפות אם הקורבנות הועברו על פני המדינה.
פטרסון כיהן במהלך השפל הגדול, אשר האשימו בו בעיקר את המדיניות הכלכלית הרפובליקנית. הוא התנגד בעקביות לתוכנית הניו דיל של הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט, מה שהפך אותו ללא פופולרי במיזורי. כתוצאה מכך, פטרסון נכשל בניסיונו להיבחר מחדש בבחירות 1934, והפסיד בבחירות הכלליות למועמד הדמוקרטי, הארי ס. טרומן.
ביוגרפיה > קריירה מאוחרת יותר

לאחר שעזב את הסנאט, פטרסון חידש את עריכת הדין בספרינגפילד. במשך כמה שנים, פטרסון היה חבר בוועדת הערעור של מיזורי.
ביוגרפיה > מוות וקבורה

פטרסון לקה בשבץ ביולי 1954. בריאותו התדרדרה והוא מת בספרינגפילד, מיזורי ב-22 באוקטובר 1954. הוא נקבר בבית הקברות מייפל פארק בספרינגפילד.
משפחתו

פטרסון היה נשוי לאדה הולמן מספרינגפילד (1877–1957). הם היו הורים לשני ילדים, פול (1902–1924) והאדלי (1908–1958).
ואסוייביצ'י

האזור ואסוייביצ'י במונטנגרו
ואסוייביצ'י (בסרבית: Vasojevići או Васојевићи) הם השבט ("פּלמה") הסרבי הגדול ביותר במונטנגרו. הוא התיישב באזור שבין וייטארניך לייבה רייקה בדרום, באזור סמוך לביילו פוליה בצפון, מטשבו במערב ופלאוו במזרח. השבט ואסוייביצ'י הוא אחד משבעת השבטים ההרריים: ואסוייביצ'י, מוראצ'אני, רובצ'אני, בראטונוז'יצ', קוצ'י(אנ'), פיפרי וביילופבליצ'י. לפי שמם נקרא גם אזור ואסוייביצ'י.
אף על פי שהמרכז העיקרי של השבט בימינו הוא באנדרייביצה בצפון-מזרח מונטנגרו, לבירת השבט נחשבת לייבה רייקה ("הנהר השמאלי") השוכנת במרכז המדינה. לפי המסורת מייסד השבט, ואסו או ואסויה נמאניץ', הגיע לאזור אחרי קרב קוסובו משנת 1389. השבט התגבש מתוך שבטים שהתאחדו תחת הנהגה מרכזית. בני ואסוייביצ'י התיישבו אחר כך באזור הרי קומובי ועל גדות הנהר לים. הגירתם המשיכה אחר כך לכיוון סרביה וחלקים אחרים של מונטנגרו.
היסטוריה

התיעוד הכתוב הראשון על אודות בני ואסוייביצ'י - משנת 1444 - נמצא בארכיון של העיר רגוזה. לפני זה שמם מוזכר רק במסורת שבעל פה של העם.
לפי האגדה בני ואסוייביצ'י הם צאצאים של השליט סטפאן נמאניה מן המאה ה-12, שהיה דוכס גדול של רשקה, מייסד בית נמאניץ' ובעקבות מותו בסאן סימאונה, פטרון של הכנסייה הסרבית האורתודוקסית. למייסד השבט, ואסו, היו, לפי המסורת, עוד אחים - קראסו, אוזרו, פיפו וחוטו שהקימו, בהתאמה, את השבטים קרסניצ'י, אוזריניצ'י, פיפרי וחוטי. שניים משבטים אלה - חוטי וקרסניצ'י היו למעשה ממוצא גגי-אלבני.
לפי האגדות סבא רבא של ואסו היה סטפאן קונסטנטין, מלך שנוצח על ידי אחיו למחצה, סטפאן אורוש השלישי דצ'אנסקי בשנת 1322. לסטפאן קונסטנטין נולד בן, סטפאן ואסוייה, שגדל בחצרו של דושאן החזק. לסטפאן ואסוייה נולד בן, סטפאן קונסטנטין השני (1389-1342), שנודע בשם "וויבודה ואסוייביץ' סטבו", שנהרג בקרב קוסובו. לפי האגדה, ואסו, אחד מחמשת בניו של סטפאן קונסטנטין השני, עבר ללייבה רייקה. עם זאת החוקרים סבורים שוואסויביצ'י הם צאצאים של קבוצות שונות שהתאחדו תחת הנהגתו של שבט אחד מרכזי שהשאיל את שמו לכולן.
אחרי נפילת מבצר סמדרבו בשנת 1459 וסיפוחה של כל ממלכת סרביה לאימפריה העות'מאנית, סרבים מקוסובו, מטוחיה ושומאדיה נמלטו לבוסניה ואחרי שגם זאת נכבשה, בשנת 1463 ברחו להרצגובינה. ואסו נמלט עם גלי הפליטים האלה. בשנת 1465 עבר מהרצגובינה אל לייבה רייקה בזטה, שהיא המונטנגרו של ימינו.
צאצאיו של ואסו התפשטו אל הצפון והמזרח והתיישבו באזור הנהר לים, הנקרא פולמלייה, שהוא האזור מסביב להרי קומובי, אנדרייביצה ובראנה. הם הקימו איפוא את השבט הגדול ביותר מבין שבעת השבטים של מונטנגרו (ואסוייביצ'י, מוראצ'אני, רובצ'אני, בראטונוז'יצ'י, קוצ'י, פיפרי וביילופאבליצ'י). במונטנגרו של ימינו האזור המאוכלס על ידי הוואסוייביצ'י כולל את הערים הבאות: בראנה, פודגוריצה, קולאשין, פלאוו וביילו פולייה, כ-15 % משטח מונטנגרו. אחד ההרים הגבוהים ביותר של מונטנגרו בהרי קומובי נקרא לפי שם השבט -קום ואסוייביצ'קי, שגובהו 2,461 מטר. וכל האזור המיושב על ידי השבט נקרא ואסוייביצ'י.
עם בני ואסוייביצ'י וצאצאיהם נמנו קאראג'ורג'ה, המרשל פטר בויוביץ', האיגמון מויסיה זצ'ביץ', הקנז ניקולה מילושביץ' ואסוייביץ', המרשל פטר יוקיץ', המרשל ממוצ'ילו ג'ואיץ', הסופר מיכאילו לאליץ', סלובודן מילושביץ', הבלשן סבטוזאר סטיוביץ', השחקנית האמריקאית מילה יובוביץ', מיליאן מויאשביץ', המיילדת ורופאת השיניים הראשונה במונטנגרו, דיוונה בוקוביץ' ואחרים.
לקריאה נוספת

Radoslav Jagoš Vešović, Pleme Vasojevići, Beograd 1928.
Ilija M. Jelić, Vasojevički zakon od 12 točaka, Beograd 1929.
Rada Stijović, Govor Gornjih Vasojevića, Beograd 2007.
Rada Stijović, Iz leksike Vasojevića, Beograd 1990
כנסייה באנדרייביצה במונטנגרו
מסילת הרכבת לעקבה

קטר רכבת בעקבה
רכבת בוואדי ראם
מסילת הרכבת לעקבה היא מסילת רכבת צרה המתפצלת ממסילת הרכבת החיג'אזית ומובילה לעיר עקבה שבדרום-מערב ירדן. המסילה ברוחב של 1,050 מ"מ ובאורך כולל של 293.34 ק"מ, משמשת בעיקר להובלת הפוספטים הנכרים במרכז ירדן בדרכם לייצוא דרך נמל עקבה, בו היא מסתיימת.
היסטוריה

חיבורה של עקבה אל מסילת הרכבת החיג'אזית עלה לראשונה בעת סלילתה של האחרונה בראשית המאה ה-20 בידי האימפריה העות'מאנית. בריטניה אשר ראתה בכך איום צבאי ותחרות לתעלת סואץ שהייתה אותה עת בשליטתה, קידמה בחודש מאי 1906 ספינות קרב אל מצרי הדרדנלים והעיר איסטנבול, והעות'מאנים ויתרו על המיזם. במלחמת העולם השנייה החלה סלילתה של מסילת ברזל ממעאן לכיוון עקבה, אך הפרויקט נזנח זמן קצר לאחר מכן, לאחר שהושלמה הנחת מסילת ברזל באורך של כ-42 ק"מ בלבד.
לבקשת ממשלת ירדן, ב-1965 גבשה חברה גרמנית מספר אפשרויות להנחת תוואי המסילה, והתוואי שנבחר התבסס על מסילת הברזל החיג'אזית הקיימת אגב הוספת קטע חדש מתחנת בטן אל-ע'ול ושסלילת שלוחות רכבת אל מכרות הפוספט במרכז המדינה. ב-1972 הוקמה "חברת רכבת עקבה" (Aqaba Railway Corporation) שמושבה בעקבה, וזו מופקדת על ניהול הקו ותנועת הרכבות לאורכו. הנחת מסילת הרכבת החדשה החלה בנובמבר 1972, והקטע באורך של 116.8 ק"מ נחנך ב-14 בנובמבר 1975‏. אף כי המסילה החדשה מתחילה בבטן אל-ע'ול, המרחקים לאורכה נמדדים מתחנת עקבה אל-חיג'זיה השוכנת 5.5 ק"מ צפונית לה. בד בבד נסללה במרכז ירדן מסילת רכבת באורך של 22 ק"מ, המחברת את מכרות הפוספט באל-אביאד ובחסה אל מסילת הרכבת החיג'אזית. אורך הכולל של הקו הוא 293.34 ק"מ.
הפעלה

הפוספטים מובלים בקרונות מטען במשקל של 40 עד 46 טון כל אחד. הרכבות מונעות על ידי שני קטרים, ואורכן הוא עד 32 קרונות. קטע המסילה בין עקבה לוואדי ראם משמש לעיתים לרכבות נוסעים המונעות בקיטור. מסילת הרכבת החיג'אזית שמדרום לפיצול לעקבה אינה בשימוש.
הערות שוליים

↑  Aqaba Railway Corporation General Information
איוון ליסיאק רודניצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באוקטובר 1919 וינה, אוסטריה
 פטירה:  25 באפריל 1984 (בגיל 64) אדמונטון, קנדה
 ענף מדעי:  היסטוריה של אוקראינה 
 מקום קבורה:  אדמונטון 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לבוב  אוניברסיטת קארל בפראג  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  הקולג' לפילוסופיה של האוניברסיטה הגרמנית של פראג 
 מוסדות:  אוניברסיטת אלברטה  אמריקן יוניברסיטי 
 בת זוג:  מרי ג'ואן בנטון (נישאו 1949; התגרשו 1966),אלכסנדרה (לסיה) צ'רננקו (נישאו 1968)
 
איוון ליסיאק רודניצקי (באוקראינית: Іван Лисяк Рудницький;‏ 27 באוקטובר 1919 – 25 באפריל 1984) היה היסטוריון אוקראיני של המחשבה החברתית-פוליטית האוקראינית, מדען פוליטי ופובליציסט מלומד. הוא השפיע באופן משמעותי על המחשבה ההיסטורית והפוליטית האוקראינית על ידי כתיבת למעלה מ-200 חיבורים היסטוריים, פרשנויות וביקורות, וכן שימש כעורך של מספר פרסומי ספרים. הוא זכה לשבחים כאחד ההיסטוריונים האוקראינים המשפיעים ביותר במאה העשרים. לפעמים הוא מכונה איוון ליסיאק-רודניצקי, אבל שם המשפחה שבו השתמש היה שם אמו רודניצקי.
חייו

איוון רודניצקי נולד בווינה, אוסטריה, שם התגוררו הוריו כפליטים פוליטיים מגליציה, אליה פלשה פולין בעקבות מלחמתה המוצלחת נגד הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה (1918 – 1919). אביו פבלו ליסיאק היה עורך דין ואמו מילנה רודניצקה הייתה פרופסור ופוליטיקאית. שניהם היו פעילים חברתיים ופוליטיים ידועים ממשפחות מקושרות היטב.
איוון גדל להיות אינטלקטואל בולט בתוך הסביבה המעוררת והאינטנסיבית של משפחת רודניצקי המורחבת, בין בני משפחתו היו: איוון קדרין-רודניצקי (מנהיג פוליטי בולט ופובליציסט של זהות אוקראינית), מיהיילו רודניצקי (חוקר ספרות, מבקר ספרות, מתרגם), אנטין רודניצקי (מנצח ומלחין) ו-וולודימיר רודניצקי (עורך דין ופעיל חברתי). לאחר שהוריו התגרשו כשאיבן היה בן שנתיים הוא התגורר עם אמו, אך צרכיו החומריים לתמיכה בעיסוקיו האינטלקטואליים נענו עד 1953 במידה רבה גם עם עזרתו הכלכלית של אביו.
חייו > התפתחות אינטלקטואלית

רודניצקי החל את הקריירה האקדמית שלו באוניברסיטת לבוב בפולין שבין המלחמות, שם למד משפטים בשנים 1937–1939. לאחר הסיפוח הסובייטי של גליציה, אמו האמינה שזה רק עניין של זמן עד שה-NKVD יעצרו אותה ולכן היא ברחה עם בנה לקרקוב, ולאחר מכן ב-1940 לברלין. שם הוענק לו תואר שני ביחסים בינלאומיים ב-1943 מאוניברסיטת פרידריך וילהלם. מחשש לגלות את מורשתם היהודית, הוא נמלט עם אמו לפראג, צ'כוסלובקיה והמשיך את לימודיו ב-Karl-Ferdinands-Universität, וקיבל את הדוקטורט שלו בהיסטוריה בשנת 1945. יועץ הדוקטורט שלו היה החוקר הנודע בלימודי סלאביה, אדוארד וינטר, שערך את הגנת הדוקטורט בעל פה של רודניצקי ברחוב בפראג במהלך תקיפה אווירית לפני הכיבוש הסובייטי.
מונע על ידי רצון להילחם בהשפעת הלאומנים האוקראינים, הפך רודניצקי לחבר מוביל במספר ארגוני סטודנטים בשנות הארבעים. הוא היה חבר באגודת הסטודנטים האוקראינית "Mazepyneć", קבוצת הסטודנטים האוקראינים בפראג, והארגון הלאומי של סטודנטים אוקראינים מגרמניה הגדולה (יחד עם ואסיל רודקו ואומליאן פריצק). הוא היה חבר לזמן קצר בארגון הטניטי שמרני ומונרכיסטי, אך גורש ב-1940 על ידי ההנהגה בשל פגישה עם מכר ותיק של אמו שהיה קשור לרפובליקה העממית האוקראינית, פעולה שהם ראו כבגידה פוליטית.
לאחר המלחמה, רודניצקי למד במכון לבוגרי ז'נבה, שם עבד על הדוקטורט השני שלו, ושם ב-1949 פגש והתחתן עם קווייקרית אמריקאית, ג'ואן בנטון. רודניצקי למד אנגלית באינטנסיביות ובשנת 1951 היגר לארצות הברית. לאחר שהודיעו לו שיהיה קשה להשיג פרופסורה טובה ללא תואר אמריקאי, הוא חזר לעבוד על עבודת הדוקטורט השנייה שלו בקולומביה. עד 1953 אזל המימון שלו והוא לקח תפקיד בהוראת היסטוריה באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון ואחר כך באוניברסיטת לה סאל בפילדלפיה בין השנים 1956–1967. הוא קיבל את תפקידו הקבוע הראשון ב-1967 באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון הבירה [18] משנת 1971 ועד מותו ב-1984, הוא היה פרופסור באוניברסיטת אלברטה, מייסד המכון הקנדי ללימודי אוקראינה (CIUS),[ 19] חבר באגודה המדעית שבצ'נקו ובאקדמיה החופשית של אוקראינה למדעים.
עיסוקים מרכזיים בכתיבתו

כתוצאה מהתעניינותו המוקדמת בפילוסופיה הטרנסצנדנטלית הגרמנית של המאות ה-19 וה-20, העניין האקדמי העיקרי של רודניצקי הפך לחקר ההכרה ההיסטורית. בהתאם לתפיסה האבולוציונית של אידיאליזם האופיינית להיסטוריציזם הגרמני, רודניצקי השתמש בהיסטוריה כדי להבין את התפתחות המחשבה החברתית-פוליטית, במיוחד זו של אוקראינה מאמצע המאה התשע-עשרה ועד שנות ה-30.
המוקד העיקרי של עבודתו של רודניצקי נסב סביב הנושאים הבאים:
המושג והבעיה של אומות "היסטוריות" ו"לא היסטוריות";
המקורות האינטלקטואליים של אוקראינה המודרנית ומבנה ההיסטוריה האוקראינית של המאה התשע-עשרה;
בעיית האינטליגנציה וההתפתחות האינטלקטואלית באוקראינה במאות התשע עשרה והעשרים;
גליציה תחת האימפריה ההבסבורגית ותרומתה למאבק האוקראיני למדינה;
המהפכה האוקראינית של 1917-21 וFourth_Universal בהקשר ההיסטורי של המחשבה הפוליטית האוקראינית, או אוטונומיה מול עצמאות;
אוקראינה בתוך המערכת הסובייטית;
הלאומיות האוקראינית הגליצינית בין המלחמות;
האוקראינים ושכניהם הקרובים ביותר, הפולנים והרוסים;
1848 בגליציה: הערכה של עלונים פוליטיים.
מורשת

לפי ההיסטוריון למזרח אירופה טימותי סניידר, רודניצקי טען בנחישות נגד הטענה שאוקראינה צריכה להיות אומה הומוגנית - שהיא צריכה להיות אך ורק עבור אנשים שדיברו אוקראינית וחולקים תרבות אוקראינית. רודניצקי האמין, כמו מיכאילו הרושבסקי, בהמשכיות ההתפתחות החברתית ההיסטורית של אוקראינה לקראת אומה דמוקרטית עצמאית וכן האמין, כפי שעשה ויאצ'סלב ליפינסקי, שגורלה הוא להיות פלורליסטי.
הדעה המנוגדת באוקראינה נדגה על ידי דמיטרו דונצוב שקיבל השראה מהפשיזם האיטלקי והפך לקול השמרני הקיצוני של הימין הקיצוני ושל הלאומיות האתנית האוקראינית.
לדברי סניידר, תגובתו של רודניצקי ללאומיות האתנית ניצחה את הוויכוח, הן באוקראינה והן בקרב יוצאי אוקראינה מצפון אמריקה על מה האומה האוקראינית צריכה להיות.
במקום שהעם יחפש לגיטימציה בטענות היסטוריות מפוקפקות או המשכיות וקביעות של תרבות הומוגנית, השקפתו של רודניצקי הייתה ש"עם" הוא ביסודו תוצאה של פעולות פוליטיות ומחויבות פוליטית המכוונות לעתיד משותף, לפי הקריטריון הזה כל אחד יכול להיות חלק מהעם.