stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מושבת מפרץ מסצ'וסטס
ממשלה

מבנה השלטון הקולוניאלי השתנה במהלך תקופת האמנה. הפוריטנים הקימו ממשלה תאוקרטית מוגבלת לחברי כנסייה, אם כי נאסר על השרים לכהן בתפקידים ממשלתיים. וינתרופ, דאדלי, הכומר ג'ון קוטון ומנהיגים אחרים ביקשו למנוע דעות דתיות מנוגדות, ורבים גורשו בגלל אמונות דתיות שונות, כולל רוג'ר ויליאמס מסיילם ואן האצ'ינסון מבוסטון, וקווייקרים ואנבפטיסטים. עד אמצע שנות ה-40 של המאה ה-17, מושבת מפרץ מסצ'וסטס גדלה ליותר מ-20,000 תושבים.
האמנה העניקה לבית המשפט הכללי את הסמכות לבחור קצינים ולחוקק חוקים עבור המושבה. הפגישה הראשונה שלה בצפון אמריקה התקיימה באוקטובר 1630, אך השתתפו בה שמונה בני חורין בלבד. הם הקימו את מועצת העוזרים הראשונה והצביעו (בניגוד לתנאי האמנה) שעליהם לבחור את המושל והסגן מביניהם. בית המשפט הכללי קבע במושב הבא כי יבחר את המושל ואת המשנה.
116 מתיישבים נוספים התקבלו לבית הדין הכללי כבני חורין בשנת 1631, אך רוב הכוח השלטוני והשיפוטי נותרו בידי מועצת העוזרים. הם גם חוקקו חוק המציין שרק אותם גברים ש"הם חברים בכמה מהכנסיות" במושבה היו כשירים להפוך לבני חורין ולזכות בהצבעה. הגבלה זו לא שונתה עד לאחר הרסטורציה האנגלית. התהליך שבו אנשים הפכו לחברים באחת הכנסיות של המושבה כלל תשאול מפורט של זקני הכנסייה על אמונותיהם וחוויותיהם הדתיות; כתוצאה מכך, רק אנשים שהשקפות הדתיות שלהם תואמות את דעותיהם של הנהגת הכנסייה היו צפויים להיות חברים ולקבל את היכולת להצביע במושבה. לאחר מחאה על הטלת מיסים בישיבת מועצת העוזרים, הורה בית המשפט הכללי לכל עיר לשלוח שני נציגים המכונים סגנים להיפגש עם בית המשפט כדי לדון בענייני מיסוי.
שאלות של ממשל וייצוג התעוררו שוב בשנת 1634 כאשר כמה צירים דרשו לראות את הצ'רטר, שהעוזרים הסתירו מעיני הציבור. לסגנים נודע על ההוראות כי בית הדין הכללי צריך לחוקק את כל החוקים, וכי כל בני החורין צריכים להיות חברים בבית הדין הכללי. לאחר מכן הם דרשו לאכוף את האמנה על פי המכתב, מה שהמושל וינתרופ ציין כי אינו מעשי בהתחשב במספר ההולך וגדל של בני חורין. הצדדים הגיעו לפשרה והסכימו שבית המשפט הכללי יורכב משני צירים המייצגים כל עיר. דאדלי נבחר למושל ב-1634, ובית המשפט הכללי שמר לעצמו מספר רב של סמכויות, כולל סמכויות מיסוי, חלוקת קרקעות וקבלת בני חורין.
תיק משפטי בשנת 1642 הביא להפרדה של מועצת העוזרים לבית עליון של בית הדין הכללי. המקרה היה כרוך בחזירה של אלמנה שאבדה ונתבטלה על ידי בית המשפט הכללי, אך העוזרים הצביעו כגוף להטיל וטו על מעשה בית המשפט הכללי. התוצאה של הדיון שהתנהל לאחר מכן הייתה שבית המשפט הכללי הצביע בשנת 1644 שמועצת העוזרים תשב ותדון בנפרד מבית המשפט הכללי (הם ישבו יחד עד אז), ושני הגופים חייבים להסכים כדי לקבל כל חקיקה. ערעורים שיפוטיים היו אמורים להתקבל בישיבה משותפת, שכן אחרת, העוזרים יהיו בעמדה להטיל וטו על ניסיונות לבטל את החלטותיהם.
המלך והממשלה הבריטית החזיקו בכוח מספיק במפרץ מסצ'וסטס בשנות ה-30 של המאה ה-17, כך שהפוריטנים ואחרים פחדו להישלח הביתה אם ישמעו על אמונות לא שגרתיות כמו מה שרוג'ר ויליאמס פירט.
ממשלה > חוקים ומערכת המשפט

במהלך 1641, אימצה המושבה רשמית את גוף החירויות של מסצ'וסטס, שנתנאל וורד הרכיב. מסמך זה כלל 100 חוקים אזרחיים ופליליים המבוססים על הסנקציות החברתיות המתועדות בתנ"ך. חוקים אלה היוו את גרעין החקיקה הקולוניאלית עד לעצמאות והכילו כמה הוראות ששולבו מאוחר יותר בחוקת ארצות הברית, כגון הרעיונות של הגנה שווה וסיכון כפול.
מפרץ מסצ'וסטס הייתה המושבה הראשונה שקבעה חוקים הנוגעים לעבדות עם הוראה 91 של גוף החירויות של מסצ'וסטס שפיתחה הגנות לאנשים שאינם מסוגלים לבצע שירות ציבורי. חוק נוסף פותח כדי להגן על נשים נשואות, ילדים ואנשים עם מוגבלות נפשית מפני קבלת החלטות כלכליות. החוק הקולוניאלי הבדיל בין סוגי מוגבלויות נפשיות, וסיווג אותם כ"אנשים מוסחים", "אידיוטים" ו"מטורפים". בשנת 1693, "חוקי עניים" אפשרו לקהילות להשתמש באחוזות של אנשים עם מוגבלויות כדי לדחות את עלות התמיכה הקהילתית של אותם אנשים. רבים מהחוקים הללו נשארו עד המהפכה האמריקאית.
התנהגויות רבות זכו לזעף מבחינה תרבותית, אשר רגישויות מודרניות עשויות לשקול פעולות טריוויאליות יחסית, וחלקן הובילו להעמדה לדין פלילי. אלה כללו שינה במהלך תפילות הכנסייה, משחק קלפים ועיסוק במספר פעילויות בשבת. לעומת זאת, היו חוקים ששיקפו עמדות שעדיין נתמכות על ידי הרגישויות הפופולריות בארצות הברית במאה ה-21, נגד דברים כמו עישון טבק, התעללות בחמותו, ריקודים חולניים ותלישת שיער. ילדים, עולים חדשים ואנשים עם מוגבלות היו פטורים מעונש על עבירות כאלה.
מועצת העוזרים של המושבה ישבה כבית המשפט האחרון לערעורים וכבית המשפט העיקרי לסוגיות פליליות של "חיים, גפיים או גירוש" ונושאים אזרחיים שבהם הנזק עלה על 100 ליש"ט. עבירות קלות יותר נדונו בבתי משפט מחוזיים או על ידי נציבים שמונו לדיון בסכסוכים קלים. בתי המשפט הנמוכים היו אחראים גם על מתן רישיונות ועל עניינים כמו צוואות. המושבעים היו מוסמכים להכריע בשאלות עובדתיות ומשפטיות כאחד, אם כי בית המשפט יכול להחליט אם חבר מושבעים לא הצליח להגיע להחלטה. העונשים על עבירות כללו קנסות ועונשים גופניים כמו הצלפות וישיבה בסד, כאשר העונשים של גירוש מהמושבה ומוות בתלייה שמורים לעבירות החמורות ביותר. העדויות התבססו לפעמים על שמועה ואמונות טפלות. לדוגמה, "מבחן המגע" שימש בשנת 1646 שבו נאלץ מי שהואשם ברצח לגעת בגופת המת; אם מופיע דם, הנאשם ייחשב אשם. זה שימש כדי להרשיע ולהוציא להורג אישה שהואשמה ברצח ילדה שזה עתה נולד. גופות של אנשים שנתלו בשל פיראטיות לפעמים הוצגו בפומבי באיי הנמל כך שנראו לכלי שיט ים.
ממשלה > תביעות פליליות בולטות

אחת הראשונות שהוצאו להורג במושבה הייתה דורותי טלבי, שככל הנראה הייתה הזויה. היא נתלתה בשנת 1638 על רצח בתה, שכן החוק המקובל של מסצ'וסטס לא הבחין בזמנו בין אי שפיות או מחלת נפש לבין התנהגות התנהגות פלילית. המיילדת מרגרט ג'ונס הורשעה בהיותה מכשפה ונתלתה ב-1648 לאחר שמצבם של החולים החמיר לכאורה בטיפולה.
ההנהגה הקולוניאלית הייתה פעילה ביותר בניו אינגלנד ברדיפת הקווייקרים. בשנת 1660, הקווייקרית האנגליה מארי דייר נתלתה בבוסטון על כך שהתריסה שוב ושוב על חוק האוסר על קוויקרים מהמושבה. דייר הייתה אחת מארבעת הקווייקרים שהוצאו להורג הידועים בשם חללי בוסטון. ההוצאות להורג פסקו ב-1661 כאשר המלך צ'ארלס השני אסר במפורש על מסצ'וסטס להוציא להורג כל אדם על כך שהוא נחשד כקווייקריזם.
ממשלה > הקונפדרציה של ניו אינגלנד

בשנת 1643, מפרץ מסצ'וסטס הצטרף לקולוניה פלימות', מושבת קונטיקט ומושבת ניו הייבן בקונפדרציה של ניו אינגלנד, קואליציה רופפת שאורגנה בעיקר כדי לתאם עניינים צבאיים ומנהליים בין המושבות הפוריטניות. הוא היה הפעיל ביותר בשנות ה-70 של המאה ה-17 במהלך מלחמת המלך פיליפ. (ניו המפשייר עדיין לא אורגנה כפרובינציה נפרדת, וגם היא וגם רוד איילנד לא נכללו מכיוון שהם לא היו פוריטנים.)
כלכלה ומסחר

בשנות ה-1600, המושבה הייתה תלויה מאוד ביבוא מאנגליה ונתמכה על ידי השקעות של מספר מהגרים עשירים. עסקים מסוימים מיהרו לשגשג, בעיקר בניית ספינות, דיג ומקצועות הפרוות והעץ. כבר ב-1632 החלו ספינות שנבנו במושבה לסחור עם מושבות אחרות, אנגליה ונמלים זרים באירופה. עד 1660, צי הסוחרים של המושבה נאמד בכ-200 ספינות, ועד סוף המאה נאמדו במספנותיה כמה מאות ספינות מדי שנה. בשנים הראשונות, הצי הוביל בעיקר דגים ליעדים מאיי הודו המערבית לאירופה. מקובל היה שסוחר שולח דגים מיובשים לפורטוגל או ספרד, אוסף יין ושמן להובלה לאנגליה, ולאחר מכן נושא סחורות מוגמרות מאנגליה או ממקום אחר בחזרה למושבה. דפוסי סחר זה ודפוסים אחרים הפכו לבלתי חוקיים בעקבות הכנסת חוקי הסחר הימי ב-1651, והפכו את הסוחרים הקולוניאליים שהמשיכו את דפוסי המסחר הללו למבריחים דה פקטו. רשויות קולוניאליות רבות היו סוחרים או היו תלויים בהם פוליטית, והם התנגדו להידרש על ידי הכתר לגבות חובות שהוטלו על ידי מעשים אלה. בשנת 1652, בית המשפט הכללי של מסצ'וסטס אישר לג'ון האל ורוברט סנדרסון להתחיל להטביע מטבעות עבור המושבה.
סחר הפרוות מילא רק תפקיד צנוע בכלכלת המושבה מכיוון שנהרותיה לא חיברו היטב את מרכזיה עם האינדיאנים שעסקו בלכידת פרוות. העץ החל למלא תפקיד חשוב יותר ויותר בכלכלה, במיוחד למטרות ימיות, לאחר שעימותים בין אנגליה להולנדים דללו את אספקת תרני הספינות של אנגליה.
כלכלת המושבה הייתה תלויה בהצלחת הסחר בה, בין השאר משום שאדמותיה לא התאימו לחקלאות כמו זו של מושבות אחרות כמו וירג'יניה, שבהן ניתן היה להקים מטעים גדולים. הדיג היה חשוב מספיק כדי שהעוסקים בו היו פטורים ממיסוי ומשירות צבאי. קהילות גדולות יותר תמכו בבעלי מלאכה מיומנים באספקת רבים מהצרכים של החיים במאה ה-17. חלק מהפעילויות המניבות הכנסה התקיימו בבית, כמו ניפוץ, טווייה ואריגה של צמר וסיבים אחרים.
סחורות הועברו לשווקים המקומיים על דרכים שלעיתים היו מעט יותר משבילים אינדיאנים מורחבים. ערים נדרשו לתחזק את כבישיהן, בעונש של קנסות, והמושבה נדרשה לוועדות עירוניות מיוחדות כדי לפרוס דרכים בצורה הגיונית יותר ב-1639. גשרים היו נדירים למדי, מכיוון שהם היו יקרים לתחזוקה, וקנסות הוטלו על בעליהם על אובדן חיים או סחורה אם הם כשלו. כתוצאה מכך, מרבית מעברי הנהר נעשו במעבורת. יוצאי דופן בולטים היו גשר על פני נהר מיסטיק שנבנה ב-1638, וגשר נוסף על נהר סאוגוס, שעלויות האחזקה שלו סובסדו על ידי המושבה.
הממשלה הקולוניאלית ניסתה להסדיר את הכלכלה במספר דרכים. בכמה הזדמנויות היא העבירה חוקים המסדירים את השכר והמחירים של סחורות ושירותים בעלי חשיבות כלכלית, אך רוב היוזמות הללו לא החזיקו מעמד זמן רב. המקצועות של ייצור נעליים וייצור חביות הוסמכו להקים גילדות, המאפשרות לקבוע רמות מחיר, איכות ומומחיות לעבודתם. המושבה קבעה סטנדרטים המסדירים את השימוש במשקלים ובמידות. כך למשל, מפעילי הטחנות נדרשו לשקול תבואה לפני ואחרי הטחינה, כדי להבטיח שהלקוח יקבל בחזרה את מה שמסר (בניכוי אחוז הטוחן).
הסלידה הפוריטנית מראוותנות הביאה את המושבה להסדיר גם את ההוצאות על מה שהיא תפסה כפריטי מותרות. על פריטי קישוט אישיים, במיוחד תחרה ובגדי משי יקרים, נקבע מחיר מאוד גבוה. ניסיונות לאסור פריטים אלה נכשלו, והמושבה פנתה לחוקים המגבילים את הצגתם למי שיכול להפגין 200 ליש"ט בנכסים.
דמוגרפיה

רוב האנשים שהגיעו במהלך 12 השנים הראשונות היגרו משני אזורים באנגליה. רבים מהמתיישבים הגיעו ממחוז לינקולנשייר וממזרח אנגליה, צפונית מזרחית ללונדון, וקבוצה גדולה הגיעה גם מדבון, סאמרסט ודורסט בדרום מערב אנגליה. אזורים אלה סיפקו את עיקר ההגירה, אם כי המתיישבים הגיעו גם מאזורים אחרים באנגליה. דפוס ההגירה התרכז לעיתים קרובות סביב אנשי דת נון-קונפורמיסטיים ספציפיים שביקשו לעזוב את אנגליה תחת איום מהארכיבישוף לאוד, שעודד את צאן מרעיתם ללוות אותם. מאפיין אחד הייחודי למושבות ניו אינגלנד (להבדיל מכמה מהמושבות האנגליות האחרות) היה שרוב המהגרים היגרו מסיבות דתיות ופוליטיות, ולא מסיבות כלכליות.
עיקר המהגרים היו בעלי מלאכה אמידים ובעלי מלאכה מיומנים. הם הביאו איתם חניכים ומשרתים, שלעיתים היו האחרונים בעבודות חוזה. מעטים מהאצילים שזכו לתואר האצולה היגרו, למרות שחלקם תמכו בהגירה פוליטית וכלכלית וגם רכשו נחלות קרקע במסצ'וסטס ובמושבות אחרות. הסוחרים ייצגו גם חלק ניכר מהמגרים, לרוב ילדי האצילים, והם מילאו תפקיד חשוב בביסוס כלכלת המושבה.
עם תחילת מלחמת האזרחים האנגלית ב-1642, ההגירה נעצרה באופן יחסי, וכמה מתיישבים אף חזרו לאנגליה כדי להילחם למען הפרלמנט. בשנים הבאות הגיעו רוב העולים מסיבות כלכליות; הם היו סוחרים, ימאים ובעלי מלאכה מיומנים. לאחר ביטול צו נאנט בשנת 1685, המושבה ראתה גם זרם של הוגנוטים צרפתים פרוטסטנטים. בתקופת מושבת הצ'רטר, היגרו מספר קטן של סקוטים, אך אלו נטמעו במושבה. אוכלוסיית מסצ'וסטס נותרה ברובה אנגלית באופייה עד שנות ה-40 של המאה ה-19.
עבדות הייתה קיימת אך לא הייתה נפוצה בתוך המושבה. כמה אינדיאנים שנתפסו במלחמת פקווט שועבדו, כאשר אלו המהווים את האיום הגדול ביותר הועברו לאיי הודו המערבית והוחלפו בסחורות ובעבדים. המושל ג'ון וינתרופ החזיק בכמה עבדים אינדיאנים, והמושל סיימון ברדסטריט היה בעל שני עבדים שחורים. גוף החירויות שנחקק ב-1641 כלל כללים המסדירים את הטיפול בעבדים. ברדסטריט דיווח ב-1680 כי במושבה היו 100 עד 120 עבדים, אך ההיסטוריון יו תומאס מתעד עדויות המצביעות על כך שאולי היה מספר גדול יותר.
גאוגרפיה

המושבה של מסצ'וסטס נשלטה על ידי הנהרות וקו החוף שלה. הנהרות העיקריים כללו את צ'ארלס ומרימאק, כמו גם חלק מנהר קונטיקט, ששימש להובלת פרוות ועצים ללונג איילנד סאונד. כף אן מזדקר לתוך מפרץ מיין, ומספק נמלים לדייגים השטים על גדות הדיג מזרחה, והנמל של בוסטון סיפק מעגן מאובטח לכלי שיט מסחריים ימיים. הפיתוח במיין הוגבל לאזורי חוף, ואזורים יבשתיים גדולים נותרו בשליטת הילידים עד לאחר מלחמת המלך פיליפ, במיוחד הרמות הגבוהות במה שהוא כיום מחוז ווסטר.
גאוגרפיה > גבולות

האמנה הקולוניאלית קבעה שהגבולות אמורים להיות מ-3 מיילים (4.8 ק"מ) מצפון לנהר מרימאק עד שלושה מיילים דרומית לנקודה הדרומית ביותר של נהר צ'ארלס ומשם מערבה ל"ים הדרומי" (כלומר, האוקיינוס השקט). בזמנו, מהלך שני הנהרות לא היה ידוע באורך משמעותי כלשהו, מה שהוביל בסופו של דבר לסכסוכי גבול עם שכני המושבה. הטענות של המושבה היו גדולות, אבל המעשיות של אותה תקופה גרמו לכך שהם מעולם לא שלטו בשום אדמה רחוקה יותר מעמק נהר קונטיקט. המושבה גם תבעה אדמות נוספות על ידי כיבוש ורכישה, והרחיבה עוד יותר את השטח שהיא ניהלה.
הגבול הדרום-מזרחי עם מושבת פלימות' נסקר לראשונה ב-1639 והתקבל על ידי שתי המושבות ב-1640. הוא ידוע במסצ'וסטס כ"קו המושבה הישן", ועדיין נראה כגבול בין מחוז נורפוק מצפון למחוזות בריסטול ופלימות' מדרום.
במקור חשבו שהגבול הצפוני הוא מקביל בערך לקו הרוחב של שפך נהר המרימאק, מכיוון שהניחו שהנהר זורם בעיקר מערבה. לאחר מכן נמצא שזה לא המקרה, וב-1652 שלח המושל אנדיקוט יחידת סקר כדי לאתר את הנקודה הצפונית ביותר על המרימאק. בנקודה שבה נהר הפמיגוסט, היובל העיקרי של המרימאק, פוגש את נהר ויניפסוקי, האינדיאנים המקומיים הדריכו את היחידה למוצא אגם ויניפסוקי, בטענה שגויה כמקורו של המיניפסאוקי. יחידת הסקר חצבה שם אותיות בסלע (הנקרא כיום סלע אנדיקוט), וקו הרוחב שלו נלקח כגבולה הצפוני של המושבה. כאשר הוא הורחב מזרחה, נמצא כי קו זה פוגש את האוקיינוס האטלנטי ליד מפרץ קאסקו במיין של ימינו.
בעקבות גילוי זה, החלו השופטים הקולוניאליים בהליכים להבאת התיישבויות קיימות תחת סמכותם בדרום ניו המפשייר ובמיין. הרחבה זו של התביעה הקולוניאלית התנגשה עם מספר מענקים קנייניים בבעלות יורשיהם של ג'ון מייסון וסר פרדיננדו גורג'ס. יורשי מייסון המשיכו את תביעותיהם באנגליה, והתוצאה הייתה הקמת פרובינציית ניו המפשייר ב-1679. הגבול הנוכחי בין מסצ'וסטס לניו המפשייר לא נקבע עד 1741. בשנת 1678, המושבה רכשה את תביעותיהם של יורשי הגורג'ס, והשיגה שליטה על השטח שבין הנהרות פיסקאטקווה וקנבק. המושבה ומאוחר יותר הפרובינציה והמדינה שמרו על השליטה במיין עד שקיבלה מעמד של מדינה ב-1820.
המושבה ביצעה סקר בשנת 1642 כדי לקבוע את גבולה הדרומי ממערב לנהר קונטיקט. קו זה, מדרום לגבול הנוכחי, התקבל במחאה על ידי קונטיקט, אך עמד על כנו עד שנות ה-1690, כאשר קונטיקט ביצעה סקר משלה. רוב גבולות מסצ'וסטס של היום עם שכנותיה נקבעו במאה ה-18. החריג המשמעותי ביותר היה הגבול המזרחי עם רוד איילנד, שדרש התדיינות משפטית נרחבת, לרבות פסיקות בית המשפט העליון, לפני שהוא הוכרע סופית ב-1862.
אדמות שהיו שייכות קודם לכן לפקווטס מדרום-מערב חולקו לאחר מלחמת פקווט ברוד איילנד של ימינו ובמזרח קונטיקט. תביעות היו שנויות במחלוקת בתחום זה במשך שנים רבות, במיוחד בין קונטיקט לרוד איילנד. מסצ'וסטס ניהלה את האי בלוק והאזור סביב סטונגטון, קונטיקט של ימינו, כחלק משלל המלחמה הזה, והייתה אחת מכמה טוענים על האזור שהיה ידוע כארץ נראגנסט (בערך מחוז וושינגטון, רוד איילנד). מסצ'וסטס איבדה את השטחים הללו בשנות ה-60 של המאה ה-17, כאשר קונטיקט ורוד איילנד קיבלו את האמנות המלכותיות שלהם.
לקריאה נוספת

סמיואל מוריסון, ההיסטוריה של ארצות-הברית כרך א', הוצאת זמורה-ביתן, 1984
הערות שוליים

↑  "The First Charter of Virginia; April 10, 1606". The Avalon Project; Documents in Law, History and Diplomacy. Yale Law School Avalon Project. 1998-12-18. נבדק ב-17 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  האמנה משנת 1606 לא הקצה שמות לחברות או למועצות האזוריות, אך האמנה של 4 באפריל 1629 שניתנה על ידי המלך צ'ארלס הראשון טענה בטעות כי האמנה משנת 1606 העניקה למועצה את השם "המועצה שהוקמה בפלימות' במחוז דבון" למועצה השולטת ב"מושבה השנייה".
1 2  התאריכים בערך הזה הם לפי לוח השנה היוליאני, שהיה אז בשימוש באנגליה.
↑  "Massachusetts Bay Colony". Encyclopædia Britannica. 16 בינואר 2023. נבדק ב-17 במרץ 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Massachusetts Body of Liberties". Commonwealth of Massachusetts. ארכיון מ-2012-05-21. נבדק ב-2012-05-22.
↑  כל הפשעים הללו נשאבו מהרישומים של מחוז אסקס במהלך התקופה הקולוניאלית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011289476305171  GND: 121182-1  LCCN: n86111156  VIAF: 242930853   WorldCat (עם VIAF): 242930853 
מפה המתארת תפוצה שבטית בדרום ניו אינגלנד, בערך 1600; הגבולות הפוליטיים המוצגים הם מודרניים
ג'ון וינתרופ, שהוביל את הגל הגדול הראשון של קולוניסטים מאנגליה ב-1630 ושימש כמושל במשך 12 מתוך 20 השנים הראשונות של המושבה.
דומיניון ניו אינגלנד בשנת 1688
נבנה בשנת 1641, בית פיירבנקס הוא בית מהתקופה הראשונה עם חיפוי לוחות
סיילם קומון הוקם ככפר ירוק בשנת 1667
הקוואקר מארי דייר נתלה בבוסטון קומון בשנת 1660
ההתנקשות באסמאעיל הנייה

| --- | --- |

 סוג:  סיכול ממוקד
 מקום:  איראן טהראן, איראן
 תאריך:  31 ביולי 2024
 תוקף:  ישראל ישראל
 יעדים:  הרשות הפלסטיניתחמאס אסמאעיל הנייה
 תוצאות:  אסמאעיל הנייה נהרג
 אבדות:  2:   אסמאעיל הנייה   וסים אבו שעבאן (מאבטח)
  (למפת טהראן מוגדלת) ההתנקשות באסמאעיל הנייה(למפת טהראן רגילה) ההתנקשות באסמאעיל הנייה
ההתנקשות באסמאעיל הנייה אירעה ב־31 ביולי 2024, ובה הרגה ישראל בסיכול ממוקד את יושב ראש הלשכה המדינית של חמאס אסמאעיל הנייה ואחד משומריו. ההתנקשות התרחשה בטהראן שבאיראן, בבית הארחה של משמרות המהפכה, שבו התארח הנייה לאחר שהשתתף בטקס השבעת נשיא איראן מסעוד פזשכיאן.
רקע

אסמאעיל הנייה נבחר לראש הלשכה המדינית של חמאס בשנת 2017. מחלקת המדינה של ארצות הברית הגדירה אותו ב-2018 כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד.
טבח שבעה באוקטובר הוביל לפתיחתה של מלחמת חרבות ברזל, שבמהלכה התנקשה ישראל בחייהם של בכירים בחמאס, דוגמת סאלח אל-עארורי, סגן ראש הלשכה המדינית של חמאס, מרואן עיסא, סגן ראש הזרוע הצבאית של חמאס, ומוחמד דף, ראש הזרוע הצבאית של חמאס.
ההתנקשות

הדיווח הראשוני על מותו של אסמאעיל הנייה עלה ממשמרות המהפכה האסלאמית, שסיפקו פרטים מעטים לגבי נסיבות מותו. חמאס, בהודעתו, טען כי הנייה נהרג בתקיפה אווירית. מספר דיווחים סותרים עלו בימים שלאחר ההתנקשות על האופן שבו בוצעה. רשת הטלוויזיה הלבנונית אל-מיאדין, המקורבת לחזבאללה, פרסמה כי ההתנקשות בוצעה באמצעות טיל מונחה ששוגר מחוץ לאיראן. מאוחר יותר דיווח ערוץ סקיי ניוז בערבית כי ההתנקשות בוצעה באמצעות טיל ששוגר ממבנה סמוך. דיווחים אחרים הציעו כי ההתנקשות בוצעה באמצעות רחפן. על פי העיתונים הניו יורק טיימס והטלגרף, ההתנקשות בוצעה באמצעות מטען חבלה שהוטמן מבעוד מועד בחדרו והופעל מרחוק. לפי גרסה אחרת המטען הוטמן בחדר שעות אחדות לפני הפיצוץ.
יום לאחר ההתנקשות הצהיר דובר צה"ל תא"ל דניאל הגרי, כי מלבד ההתנקשות בפואד שוכר שהתבצעה בלבנון יום קודם, לא התבצעה תקיפה אווירית נוספת של חיל האוויר הישראלי במזרח התיכון באותו ערב.
על פי תחקיר של הדיילי טלגרף, המוסד גייס סוכנים מיחידת אבטחת האישים האיראנית, אנסאר אל-מהדי. שניים מהסוכנים תועדו במצלמות אבטחה כשהם מטמינים שלושה מטעני חבלה בחדרים שונים בבניין. בתחקיר צוין כי החיסול היה מתוכנן להתבצע לאחר הלווייתו של נשיא איראן, ראיסי, כחודשיים קודם לכן, אך נדחה עקב נוכחותם של אנשים רבים במתחם.
בנו של הנייה, עבד א-סלאם, טען בראיון לערוץ "אל-ערביה" הסעודי כי ההתנקשות בוצעה באמצעות טיל מונחה אשר עקב אחר הטלפון הנייד של אביו.
מזכ"ל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני זיאד נח'אלה שהה בחדר סמוך לחדרו של הנייה, וחדרו ניזוק קלות.
רוב העיתונות בישראל ובעולם דיווחה כי ישראל עומדת מאחורי חיסול הנייה. באוקטובר 2024 בראיון לערוץ אל-ערביה טען ח'אלד משעל כי איראן עומדת מאחורי ההתנקשות. בדצמבר 2024 אישר שר הביטחון ישראל כ"ץ שישראל עומדת מאחורי ההתנקשות.
ההתנקשות > וסים אבו שעבאן

המאבטח שנהרג יחד עם הנייה הוא וסים אבו שעבאן, חבר הזרוע הצבאית של חמאס. אבו שעבאן נולד בעזה ב-1988. היה שומר ראשו של סעיד סיאם, שנהרג בסיכול ממוקד ב-2009. בתור חבר בגדודי עז א-דין אל-קסאם, השתתף בפיגוע החדירה סמוך לקיבוץ נחל עוז במבצע צוק איתן ב-2014, שבו נהרגו 5 חיילים ישראלים. החל מ-2019 היה לשומר ראשו של הנייה.
תגובות

חמאס חמאס: בכיר חמאס מוסא אבו מרזוק אמר כי ההתנקשות בהנייה היא "מעשה פחדני שלא יעבור ללא תגובה". מאוחר יותר טען בכיר חמאס ח'אלד משעל כי איראן עמדה מאחורי חיסול הנייה.
ישראל ישראל: בצה"ל סירבו להתייחס להריגתו של הנייה. דובר צה"ל מסר כי שום כלי טיס ישראלי לא פעל באותו ערב במזרח התיכון, מלבד הפעולה לחיסול פואד שוכר בביירות. מספר שרים בממשלת ישראל בירכו על ההתנקשות ורמזו לאחריות ישראלית.
איראן איראן : עלי ח'אמנאי, המנהיג העליון של איראן, אמר שחובתה של איראן לנקום, והתחייב להעניש את ישראל בצורה קשה. דובר משרד החוץ של איראן נאסר כַּנְעַאנִ֫י (אנ') טען כי ההתנקשות היא "חלק מתוכנית רצח העם הפלסטיני". לבקשת איראן, מועצת הביטחון של האומות המאוחדות התכנסה בעקבות ההתנקשות.
ב־19 בספטמבר 2024 פורסם כי ישראלי נעצר בגין חשד שניסה לקדם התנקשויות בבנימין נתניהו, בנפתלי בנט, בראש השב"כ ובשר הביטחון. הישראלי הוברח פעמיים לאדמת איראן ושם נתבקש לקדם את ההתנקשויות, כנקמה על חיסול אסמאעיל הנייה על אדמת איראן.
ארצות הברית ארצות הברית: מזכיר המדינה אנתוני בלינקן מסר שישראל לא עדכנה את וושינגטון על כוונתה להתנקש בהנייה בטהראן, וכי ארצות הברית לא לקחה חלק בכך. מזכיר ההגנה של ארצות הברית, לויד אוסטין אמר כי ארצות הברית תתמוך בישראל אם היא תותקף.
ראו גם

סיכולים ממוקדים במלחמת חרבות ברזל
Europapa

"Europapa" (מילולית: "אירו-אבא") הוא סינגל שהוקלט על ידי המוזיקאי ההולנדי יוסט קליין. סגנונו שאוב מהמיינסטרים המקובל בשנות ה-90 של המאה ה-20, והוא נכתב על ידי קליין ושישה פזמונאיים נוספים. ב-29 בפברואר 2024 יצא לאור באופן רשמי באופן עצמאי, ונבחר לייצג את הולנד באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה. אולם קליין נפסל כמה שעות לפני מופע הגמר בעקבות "תנועה מאיימת" שהפגין כלי עובדת בצוות ההפקה של התחרות. עם תום חקירה משטרתית נוקה קליין מאישומיו. "Europapa" היה השיר הראשון בתולדות תחרות הזמר של האירוויזיון שנפסל במהלך התחרות.
"Europapa" תואר כאודה לאביו המנוח, שלימד אותו בנערותו כי לעולם "אין גבולות". הוא זכה לשבחים מפי מבקרי המוזיקה בכלי התקשורת ההולנדיים, ואף הפך ללהיט ברחבי מדינות אירופה. הוא השיר המושמע והנצפה ביותר מאירוויזיון 2024 בספוטיפיי וביוטיוב בהתאמה.
רקע וכתיבה

"Europapa" נכתב על ידי קליין, דוני אלרסטרם, פול אלסטק, תאום דה קרויף, ת'יימן מליסאנט וטים הארס. דילן ואן דייל קיבל קרדיט ככותב הגרסה הארוכה של השיר, הכוללת סיום ארוך מזה בגרסה המקורית. בראיונות שונים הצהיר קליין כי השיר מאדיר את יבשת אירופה כמעצמת תרבות וטכנולוגיה, ודואג לבטא את אביו המנוח, אשר לימד אותו בצעירותו ש"גבולות ממוצאים על ידי אנשים, לכן כדאי להמציא את העולם בעצמך". נינקה שיפר ממגזין Trouw ההולנדי תיאר אותו כ"יצירת רטרו שמחה". עוד הוסיף כי סגנונו המוזיקלי דומה לשיריו של 2 Unlimited.‏. לפי קליין, חזונו היה ליצור לחן יורודאנס האופייני לאירוויזיון בשילוב עם מוטיבים מסוגת הגאבר (אנ'). ג'ון או'בריאן מ-Vulture סבר כי "Europapa" דומה מאוד במנגינתו ללחניו של סקוטר. ב-29 באפריל 2024 הושמע בבכורה בתוכנית De Avondshow met Arjen Lubach בהנחיית אריין לובך.
במרכז מילות השיר עומד ילד יתום, המנסה לספר את סיפור חייו, בהשראת צורת החינוך שקיבל קליין כנער. בשורותיו הראשונות של "Europapa" מסופר על הגבולות הפתוחים בין המדינות האירופאיות, דבר המסייע לקליין להיפגש עם חבריו גם מבלי להחזיק דרכון. באמצע השיר מתייחס קליין לשיר "Papaoutai" של סטרומאה, ושואל היכן אביו נמצא. רוקסנה טודור מ-Wiwibloggs טענה כי "Europapa" מגלם אתוס קולקטיבי, החוגג גיוון, ומחבק את הערכים האנושיים שמאחדים את אוכלוסיית העולם. בסוף השיר פונה קליין לאביו ומודה לו בחצי דקה של מונולוג.
וידאו קליפ וקידום

הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ביום צאתו. הוא בוים על ידי ורס פאואז, חברו הטוב של קליין, והוקרן בבכורה בשידור חי ב-De Avondshow בשעה 16:45‏ CET. לאחר מכן הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של תחרות הזמר של האירוויזיון. הוא צולם במפעל של חברת "Etersheimer Braakmolen" במחוז אדם-וולנדם. מופיעים בו גם רנה פורגר, שייצג את הולנד באירוויזיון 2009 כחלק משלישיית דה טופרס, ו-S10, נציגת המדינה לאירוויזיון 2022. לדברי פאואז, קליין הוא אישיות שקשה לעבוד איתה. לטענתו, הוא "חולה שליטה", ופעמים רבות היו השניים רבים על סט הצילומים.
קליין הצהיר כי הקליפ מתאר ילד יתום המטייל ברחבי אירופה, תוך ניסיון להכיר את עצמו מחדש ואת אישיותו. הסרטון שואב השראה רבה מסיפור חייו של קליין, במיוחד ממותו של אביו. בסופו מוצגת תמונה של שניהם ממול בית בוער.
וידאו קליפ וקידום > קידום

קליין ביצע את השיר לראשונה ב-013 בטילבורך. מאוחר יותר הודיע על כוונתו להשתתף במסיבות האירוויזיון של חודש אפריל, כולל את קונצרט האירוויזיון באמסטרדם ומסיבת האירוויזיון הנורדית בסטוקהולם. ב-5 באפריל הוציא קליין לאור מיני-אלבום, הכולל חמישה רמיקסים לשיר "Europapa".‏
ביקורות

"Europapa" קיבל בהולנד ביקורות חיוביות לרוב. ריצ'רד ואן דה קרומרט מ-De Telegraaf, הרגיש כי השיר מייצג היטב את התרבות ההולנדית בשילוב עם קצבו העליז. לינדה ואגנמייקרס, נציגת הולנד לאירוויזיון 2000, שיבחה את השיר ואת צליליו. פרנק ואן פמלן, קומיקאי הולנדי, הצהיר ב-Algemeen Dagblad, כי מדובר במתמודד ראוי, שייתכן ויביא את זכייתה השישית של הולנד באירוויזיון. לעומת זאת, העיתונאי יוהאן דרקסן הצהיר כי הוא מתבייש שזה השיר ההולנדי לתחרות.
Wiwibloggs העניק לשיר ציון משוקלל של 7.4/10 – המקום התשיעי ברשימת הדירוג הכללית של 37 שירי אירוויזיון 2024.‏‏ ESC Bubble דירג אותו במקום השני מתוך 16 המתחרים בחצי הגמר של האירוויזיון. ג'ון או'בריאן מ-Vulture מיקם אותו שביעי בתרשים שלו, וציין כי הוא יכול להיות מפלג ומאחד כאחד. ארין אדמס העניקה לו תשע מתוך עשר נקודות אפשריות, והכריזה עליו כ"המנון אירוויזיון". דודון להב מ-ESC Beat דירג אותו במקום ה-27.
תחרות הזמר של האירוויזיון > לפני האירוויזיון

ב-12 ביולי 2023 פתח תאגיד השידור ההולנדי AVROTROS את תקופת הגשת המועמדויות לייצוג המדינה באירוויזיון הקרוב. מועד סגירת ההרשמה נקבע ל-30 בספטמבר. הוגשו לתאגיד 613 שירים – רובם באנגלית, וכמאה בהולנדית. על תהליך הבחירה הואמנה ועדה מקצועית של AVROTROS. בנובמבר דווח כי הרשימה צומצמה לעשרה אמנים. לאחר מכן חמישה מהם נבחרו לעלות לשלב האודישן החי, שהתקיים ב-28 בנובמבר, שם ביצעו את שירם בפעם הראשונה בהופעה חיה. ב-11 בדצמבר נחשף כי קליין נבחר לייצג את המדינה באירוויזיון הקרוב. שירו יצא לאור ב-29 בפברואר 2024.