stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם רביץ
ביוגרפיה

נולד בשנת 1934 בשכונת מונטיפיורי בתל אביב להדסה והרב אריה לייב רביץ, שהיה רב שכונה ואב בית הדין הרבני בתל אביב-יפו במשך עשרות שנים. כאביו, למד בישיבת חברון מגיל 13 ובמשך 13 שנים לסירוגין וקיבל ממנה סמיכה לרבנות. למד כשנה בישיבת סלבודקה. בשנה שלפני הקמת המדינה, הצטרף, עם כמה מחבריו לישיבה, לארגון הלח"י. לימים אמר כי רֶצח מפקד הלח"י, אברהם שטרן (יאיר), היה הסיבה להצטרפותו לשורות המחתרת. לאחר מכן שירת בצה"ל.
בשנות החמישים והשישים היה פעיל מרכזי בארגון "חבר הפעילים".
הרב רביץ ניהל את הישיבה התיכונית המקצועית "מרום ציון" שבקריית נוער בירושלים. בין תלמידיו מני מזוז. שימש כר"מ במדרשית נעם בפרדס חנה.
בשנות השבעים שימש כאחד מראשי ישיבת אור שמח לחוזרים בתשובה, שנוסדה באותו זמן. לפרנסתו עסק בקבלנות בניין. ב-1987 נקרא על ידי הרב אלעזר מנחם שך לנהל את תלמוד תורה המסורה לאחר שהמקום נקלע לקשיים כלכליים, הוא החזיק במשרה בהתנדבות כחצי שנה ולאחר ייצוב המוסד החזיר את המושכות למנהל המוסד.
פעילות פוליטית

את דרכו הפוליטית החל בשנת 1983, כאשר הריץ יחד עם ידידו הקרוב הרב איקא ישראלי ושמשון פוליקמן (מנהל תלמוד תורה "המסורה") רשימה חרדית עצמאית בשם תל"י לעיריית ירושלים, שכמעט הצליחה להכניס חבר למועצת העיר.
בשנת 1984 נאם בעצרת בחירות של מפלגת ש"ס. בשנת 1988 עלתה האפשרות שהוא ירוץ לכנסת ברשימת ש"ס, אך בסופו של דבר ויתר על הרעיון.
לקראת בחירות 1988 הוצב על ידי הרב שך במקום הראשון ברשימת דגל התורה לכנסת. בכנס היסוד של התנועה שהיה בבנייני האומה בירושלים, הכריז בפאתוס רב:" אנחנו לא נשמע לגדולי תורה, אנחנו נעשה מה שהם אומרים!".
שימש כח"כ מטעם דגל התורה ולאחר מכן ביהדות התורה, שהיא איחוד של דגל התורה ואגודת ישראל. מאז ועד מותו שימש יושב ראש מפלגת דגל התורה. נחשב למתון ולזהיר לגבי הדרך שבה החרדים צריכים להשתמש בכוחם בכנסת.
ב-1990 התנגד להפלת ממשלתו של יצחק שמיר כהוראת מנהיג דגל התורה הרב שך, אך כששמו הוקרא בשעת ההצבעה השמית הכריז "בצער רב, נגד".
בשנים 1990‏-1992 כיהן כסגן שר השיכון, בשנים 1996‏-1999 כיו"ר ועדת הכספים של הכנסת, ובתקופת הכנסת ה-15 כיהן כסגן יושב ראש הכנסת עד מינויו לתפקיד סגן שר ובשנים 2001‏-2003 כסגן שרת החינוך. בשנת 2005 מונה לסגן שר הרווחה בלי שר מעליו.
בשנת 2000, עקב סיבוכי מחלת הסוכרת שממנה סבל, עבר השתלת כליה, ולקראתה קיימו ילדיו דיון הלכתי למי תהיה הזכות לתרום את הכליה. בסופו של דבר הפילו גורל והבן הבכור משה, ר"מ בישיבת נהורא, זכה. בעקבות אירועים אלה הוציא רביץ בהוצאה עצמית ספרון בשם "כליות יועצות: משא ומתן בחיוב הצלת נפשות בגדרי הזכייה במצוה זו ובדברים המסתעפים ממנה".
בנובמבר 2008 הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
נפטר ב-26 בינואר 2009, בגיל 75, כתוצאה מסיבוכי מחלת הסוכרת. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
הנצחה

כיכר על שמו בביתר עילית
שכונת רמת אברהם בבית שמש
רחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים
עמותת החסד "מורשת הרב אברהם רביץ"
ספר חנוכת אברהם, חידושי תורה בהלכה ואגדה בענייני חנוכה
משפחתו

היה נשוי לאביגיל לבית משפחת פלר, ילידת ניו יורק, ואב לשנים עשר ילדים. התגורר בבית וגן בירושלים. ילדיו:
הרב משה - ראש ישיבת דרך עץ חיים לבוגרי תיכון בשכונת הר נוף בירושלים.
הרב יהושע - משגיח בישיבת בית מתתיהו (חתנו של הרב אברהם פולק, משגיח בישיבת סלובודקה בבני ברק).
הרב שמשון - ראש כולל בית יצחק בביתר.
יצחק רביץ - ראש מועצת קריית יערים. נשוי לרבקה שהייתה ראש הסגל של ראובן (רובי) ריבלין כנשיא.
ישראל מאיר- חבר בהנהלת קרן וולפסון.
בתו - אשת הרב אליהו דיסקין - ר"מ בישיבת נתיב הדעת בירושלים וראש ישיבת אמרי משה.
בתו - אשת הרב ישעיהו גריינימן - ראש ישיבת כפר גנים בפתח תקווה (נכדו של הרב שמואל גריינימן).
בתו - אשת הרב מרדכי הריס, ר"מ בישיבת כנסת יעקב בירושלים.
בתו - אשת הרב יחזקאל פרבשטיין, ר"מ בישיבתו של הרב משה שטרנבוך.
לקריאה נוספת

קובי לוי, לקדש שם שמים, כסלו תשע"ה.
הערות שוליים

1 2  נדב שרגאי, אברהם רביץ - אחרון לוחמי הלח"י בכנסת, באתר הארץ, 26 בינואר 2009
↑  הפרדס No. 38 Vol. 8 1964 May -, באתר היברובוקס
↑  ח"כ אברהם רביץ הלך הלילה לעולמו כשהוא בן 75, באתר nrg‏, 26 בינואר 2009
1 2 3  שרית ישי לוי, רק תנו לו חילוני, חדשות, 11 בנובמבר 1988
↑  נקרולוג על אברהם רביץ, יתד נאמן, ב' שבט תשס"ט, עמוד 20.
↑  נח זבולוני, המאבק על הבוחר הדתי בירושלים, 19 באוקטובר 1983
↑  בשם השם - ש"ס והמהפכה הדתית, ריקי טסלר, עמ' 370
↑  כפר חב"ד ז' כסליו תשמ"ט
↑  סמדר שמואלי, לח"כ רביץ הושתלה כליה שתרם בנו, באתר ynet, 14 בנובמבר 2000
↑  רונן מדזיני, אחרי 20 שנה: ח"כ רביץ פורש מהפוליטיקה, באתר ynet, 27 בנובמבר 2008
יאיר אטינגר, ח"כ אברהם רביץ פורש מהכנסת אחרי 20 שנה, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2008
↑  רונן מדזיני, ח"כ אברהם רביץ הלך לעולמו, באתר ynet, 26 בינואר 2009
↑  שרי רוט, הכבוד של ביתר עילית: כיכר רביץ, באתר בחדרי חרדים, 29 בפברואר 2012
↑  שרי רוט, גפני לאולמרט: החרדים מתגעגעים אליך • תמונות, באתר בחדרי חרדים, 22 בינואר 2011
↑  אבי שיף, גפני לזכר רביץ: "לא יכולים לעשות מה שעשה", באתר בחדרי חרדים, 9 בספטמבר 2015
↑  מתוך האתר גיידסטאר.
↑  באתר הספרייה הלאומית.
| סגני שרי הרווחה והשירותים החברתיים בממשלות ישראל |
| --- | --- | --- |
| סגני שרי הסעד (1948–1977): | ישראל שלמה בן-מאיר |  |
| סגני שרי העבודה והרווחה (1977–2003): | בן-ציון רובין • מנחם פרוש • רפאל פנחסי • משה זאב פלדמן • מנחם פרוש • שמואל הלפרט • יצחק וקנין |  |
| סגני שרי הרווחה (2003–2007): | אברהם רביץ |  |
| סגני שרי הרווחה והשירותים החברתיים (2007 ואילך): | משולם נהרי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312021005171  ISNI: 0000 0001 2012 4420  LCCN: no2003003413  VIAF: 171198877   WorldCat (עם VIAF): 171198877 
כיכר על שמו בביתר עילית
צבע עור

ערך זה עוסק בצבע העור האנושי. אם התכוונתם לצבע העור בבעלי חיים, ראו .
צבע עור האדם הוא מאפיין חיצוני בולט של האדם. צבע העור האנושי נע מכהה ביותר, כמעט שחור, לבהיר ביותר בעל שקיפות חלקית, הנראה ורדרד בגלל הדם שבנימים.
צבע העור נקבע על ידי כמותו וסוגו של הפיגמנט מלנין בעור. בממוצע, לגברים עור קצת יותר כהה מאשר לנשים. למלנין שני סוגים: פאומלנין (pheomelanin) שצבעו אדום, ואיאומלנין (eumelanin) שצבעו חום כהה המתקרב לשחור. כמות וסוג המלנין בעור נקבעים על ידי שישה גנים, הפועלים בדומיננטיות חלקית. עותק אחד מכל אחד מהגנים הללו מגיע מהאב, והאחר מהאם. כל גן מגיע במספר אללים, והתוצאה היא גיוון רב בצבעי העור.
ישנו קשר ישיר בין רמת קרינת העל-סגול הגאוגרפית והתפוצה של צבע עור מולד ברחבי העולם. באזורים הנחשפים לרמת קרינה גבוהה יותר, אשר בדרך כלל קרובים יותר לקו המשווה, האוכלוסייה תהיה לרוב כהת-עור. באזורים רחוקים מהאזור הטרופי, אשר בהם קרינת העל-סגול נמוכה, תמצא אוכלוסייה בעלת גוון עור בהיר. חוקרים משערים שאוכלוסיית בני האדם במשך 50,000 השנים האחרונות שינתה את צבע עורה מכהה לבהיר וההפך עקב ההגירה לאזורים שונים, ושהשינוי הגדול הניכר כיום בפיגמנטציה של העור קרה במהלך של לפחות 100 דורות (בערך 2500 שנים) דרך שינוי ב-DNA.
שיזוף

שיזוף הוא מנגנון ההגנה של העור מפני עודף קרינה. כאשר קרני השמש האולטרה סגולות פוגעות בעור, העור מייצר בתגובה מלנין המתבטא בעור כהה יותר, שזוף. עור כהה יותר עמיד יותר בפני נזקי השמש, לעומת עור בהיר הסופג יותר מקרינתה. בפעם הבאה שבה ייחשף העור לקרינה אולטרה סגולה, ייפגע העור פחות.
לא כל סוגי העור מגיבים לקרינת השמש באותו אופן. אצל אנשים שעורם כהה מטבעו יהיה השיזוף בלתי מורגש. בעלי עור כהה פחות ישתזפו במהירות, ובעלי עור בהיר ישתזפו מעט ויינזקו הרבה. לבקנים, אנשים חסרי מלנין לחלוטין, לא ישתזפו לעולם.
בעולם המערבי טרם המהפכה התעשייתית נחשבה צחות העור, בייחוד זה של האישה, למעלה חשובה. ביטויים כגון "צוואר צחור כחבצלת" או "כתפי שיש" נחשבו למחמאות. יפהפיית שיר השירים, למשל, חשה צורך להתנצל על שיזפונה ולהטיל את האשמה על אחיה שגרמו לה להיחשף לשמש השדה: ”אַל תִּרְאוּנִי שֶׁאֲנִי שְׁחַרְחֹרֶת, שֶׁשְּׁזָפַתְנִי הַשָּׁמֶשׁ; בְּנֵי אִמִּי נִחֲרוּ בִי, שָׂמֻנִי נֹטֵרָה אֶת הַכְּרָמִים” (מגילת שיר השירים, פרק א', פסוק ו'). בחלום ליל קיץ מאת שייקספיר סופגת הרמיה קִנטורים על עורה הכהה. העור החיוור היה סמל סטטוס, אות לכך שבעליו יכול להרשות לעצמו את מותרות הצל. תפיסת העור הלבן כיפה נבעה ככל הנראה מן העיסוק הרווח של פשוטי העם בחקלאות, תחת כיפת השמים. אישה מפשוטי העם לא יכלה להרשות לעצמה לשמור על גון עור בהיר, אך אשה עשירה דאגה להדגיש את מעמדה באמצעי זה.
המהפכה התעשייתית העבירה את המעמד הנמוך מעבודה בשדות לעבודה ממושכת במפעלים. בתנאים כאלה העובדים הפשוטים לא נחשפו לאור שמש. לעומתם, בעלי האמצעים יכלו להרשות לעצמם לצאת לחופשה על שפת הים ולהשתזף. בשנת 1923 הופיעה מעצבת האופנה קוקו שאנל בקאן שזופה לאחר הפלגה ביאכטה של הדוכס מוולינגטון. הופעה פומבית שזופה של דמות משפיעה זו נתנה את האות לשינוי התפיסה האסתטית של גון העור בציבור ונחשבת לתחילת עידן השיזוף. תפיסה זו של השיזוף כמחווה על מעמד כלכלי גבוה נשמרה עד היום.
בשל תפיסה זו של השיזוף כיפה, עמלים רבים כדי להכהות את גון עורם, במגוון אמצעים:
שיזוף טבעי
שיזוף תוך שימוש בשמן שיזוף
שיזוף במקומות בהירים, המחזירים את הקרינה - ים, חול, שלג
שיזוף תוך שימוש בלוחות קרטון מצופים מתכת, להחזרה מלאה של הקרינה מסביבת הפנים אליהם
מכוני שיזוף - קרינה מלאכותית בעוצמה גבוהה, ולעיתים אף מסוכנת
ספריי צבע - שיזוף ללא שמש, שמתבצע בצורה עצמאית, אצל קוסמטיקאית או במקלחת ספריי
העור כבסיס לחלוקה לגזעים

תאוריות מוקדמות על חלוקת בני האדם לגזעים התבססו על מאפיינים פנוטיפיים כוללניים, כגון צבע עור, ולא התבססו על מובחנות ביולוגית גנטית מעמיקה יותר.
הצרפתי פרנסואה ברניה (Bernier) השתמש בשנת 1684 לראשונה במונח "גזע", לשם "חלוקה חדשה של הארץ לפי המינים או הגזעים השונים של בני אדם היושבים בה". בעזרת מאפיינים פנוטיפיים מובהקים, כגון צבע עור, השיער, מבנה הפנים ואחרים, חילק ברנייה את האנושות, באופן כללי, לחמישה גזעים: תושבי אירופה וצפון אפריקה, רוב תושבי אסיה המערבית וחלק מתושבי אסיה הדרומית-מזרחית וכן האינדיאנים ילידי האמריקות; תושבי אפריקה שמדרום לסהרה; תושבי מזרח אסיה ומרכזה, הפיליפינים ויושבי רוסיה המרכזית; הלאפים; וה"שחורים" יושבי כף התקווה הטובה (כנראה הבושמנים). ריצ'רד ברדלי (Bradly) הציע בשנת 1721 חלוקה לחמישה "מינים" על פי צבע עור וצורת השיער ושיער הפנים.
במרוצת המאה ה-18 הייתה מקובלת ביותר גישה אותה ניתן לכנות כ"תאוריה הסביבתית-גאוגרפית". המדענים שהרכיבו את האסכולה הזו האמינו במוצא המשותף של כל בני האדם מהאדם הראשון, ועל כן נאלצו למצוא הסברים אחרים להבדלים הניכרים לעין בין קבוצות שונות של בני אדם. מכיוון שכך הם ייחסו את ההבדלים הללו להשפעות סביבתיות שונות, כגון אקלים, תזונה או חשיפה לאור השמש.
מסקנה הנובעת מטענתה המרכזית של אסכולה זו היא כי ההבדלים בין בני האדם ניתנים להשפעה ולשינוי. כך, למשל, האמין בופו כי ההבדלים בין הגזעים עתידים להיעלם בהדרגתיות, אם התנאים היוצרים את ההבדלים ביניהם, קרי אקלים ותזונה, ייעלמו גם כן, או אם נסיבות אחרות ישפיעו על אופן פעולתם. למעשה, כוחה ההסברי של אסכולה זו היה חזק עד כדי כך שהיו שהציעו את האפשרות כי צבע עורם של האפריקנים ומאפייניהם הפיזיים לא היו תורשתיים כלל. בארצות הברית טען, למשל, סמואל סטנהופ סמית' (Stanhope Smith) כי עור בעל צבע כהה אינו אלא תופעה הדומה לנמשים, וכי עם חשיפה מספקת לשמש, גם אנשים בעלי צבע עור בהיר יהפכו לבעלי צבע עור כהה. לטענתו השינוי יכול לקרות גם בכיוון ההפוך, ולראיה הוא הביא את המקרה של הנרי מוס (Moss), עבד אפריקני מווירג'יניה, שכפי הנראה סבל מאובדן פיגמנטציה לאחר שעבר לצפון ארצות הברית. בהסתמכו על אותו המקרה טען בנג'מין ראש (Rush) בכינוס החברה הפילוסופית האמריקאית (American Philosophical Society) בשנת 1797 כי צבע עור שחור אינו אלא מחלה הדומה לצרעת. על אף טענות כגון אלו, ראו מרבית תומכי האסכולה הסביבתית-גאוגרפית קשר בין השפעות סביבתיות ותורשה.
העור כבסיס לחלוקה לגזעים > הסולם הכרומטי של פון לושאן

במחצית הראשונה של המאה ה-20 הייתה נפוצה למדי, במחקרים מדעיים על גזע, שיטת הסולם הכרומטי של פון לושאן. בשיטה זו של מדידת צבע העור התגלו בעיות, שכן התוצאה הייתה בלתי עקבית, כתוצאה משיקול דעת סובייקטיבי של כל מתבונן.
מחלות המשנות את צבע העור

ויטיליגו, או לויקודרמה, היא מחלת עור שבה מאבדים אזורים מסוימים של העור את צבעם והעור הופך בהיר. אחוז אחד מהאוכלוסייה סובל מהמחלה. המחלה אינה מדבקת ואינה מסוכנת, אך החולים במחלה עלולים לסבול מפגיעה בתדמיתם בעקבות השינוי בגון העור. בארצות כמו הודו לא מעט חולים סובלים מנידוי חברתי.
ארגיריה היא מחלה הנגרמת לרוב על ידי אכילה או נשימה של תרכובות כסף. תופעת הלוואי החמורה ביותר של הארגיריה היא שצבע עורו של החולה הופך לכחול או לאפור-כחול. מצב זה נחשב תמידי. המחלה לא נחשבת מסוכנת ועיקר השפעותיה הן קוסמטיות.
מטהמוגלובינמיה היא מחלת דם נדירה שבה גן רצסיבי מתחלק עם עצמו באופן כזה שהוא משנה את ההרכב המולקולרי של הדם, שבמקום להיות אדום הופך לחום ומשנה את צבע עורו של הסובל ממחלה זו לכחול.
ראו גם

לבקנות
הערות שוליים

↑  ייתכן כי השיזוף של שאנל לא היה מכוון ונבע פשוט משהיה מוגזמת על סיפון היאכטה אבל בתודעה הציבורית קוקו שאנל "המציאה את השיזוף" 1
↑  בצרפתית: "Nouvelle division de la terre par les différents espèces ou races qui l'habitent"
↑  "גזע". האנציקלופדיה העברית, בעריכת ישעיהו ליבוביץ, (חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ: ירושלים ותל אביב), 1962, כרך עשירי, עמ' 563 - 564.
↑  Marvin Harris, "Race", International Encyclopedia of the Social Sciences, edited by David L. Silis, The Macmillan Company & The Free Press, Volume 13, p. 265
| סממנים חיצוניים בגוף האדם |
| --- | --- | --- |
| ראש וצוואר | קרקפת • פנים • מצח • רקה • עצם הרקה • עין • אוזן • תנוך • לחי • אף • פה • שפתיים • לשון • שיניים  • סנטר • גרגרת • עורף • גרון |  |
| גו | בית החזה • בית השחי • שדיים • פטמה • בטן • טבור • אגן • מותן • פות • פין • אשכים • גב • פי הטבעת |  |
| יד | כתף • זרוע • מרפק • אמה • שורש כף היד • כף יד • אצבעות (אגודל, אצבע מורה, אמה, קמיצה, זרת) • ציפורניים |  |
| רגל | עכוז • ירך • ברך • שוק • קרסול • כף רגל • סוליה (עקב, קשת, כרית) • אצבעות כף הרגל (בוהן) |  |
| עור | שיער • שיער פנים • ריסים • גבות • שער הערווה |  |
פורטל גוף האדם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284738905171  GND: 4159296-7  LCCN: sh85028612  LNB: 000178872 
מיטת שיזוף
הסולם הכרומטי של פון לושאן
מפת התפלגות צבע עור של "אוכלוסיות ילידיות", על פי הסולם הכרומטי של פון לושאן. נוצרה בידי רנאטו ביאסוטי (Biasutti) בשנות ה-30.
צ'ארלס פונזי

| --- | --- |

 לידה:  3 במרץ 1882 לוגו, איטליה 
 פטירה:  18 בינואר 1949 (בגיל 66) ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 שם לידה:  קארלו פייטרו ג'ובאני גוגליאלמו טבאלדו פונזי (Carlo Pietro Giovanni Guglielmo Tebaldo Ponzi)
 מדינה:  ממלכת איטליה, איטליה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  ריו דה ז'ניירו 
 השכלה:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 
צ'ארלס פונזי בתצלום משטרתי
צ'ארלס פונזי (באנגלית: Charles Ponzi, שמו המלא באיטלקית: Carlo Pietro Giovanni Guglielmo Tebaldo Ponzi;‏ 3 במרץ 1882 – 18 בינואר 1949) היה מהגר איטלקי לארצות הברית אשר היה לאחד הרמאים הגדולים בהיסטוריה האמריקאית.
בין השמות הבדויים בהם השתמש לצורך מעשי המרמה אותם יזם, היו: צ'ארלס פוניי (Charles Ponei), צ'ארלס פ. ביאנקי (Charles P. Bianchi), קרל וקרלו. "הונאת פונזי" היא המונח הנפוץ לתרגילי מרמה דמויי תרמית פירמידה.
ביוגרפיה

פונזי נולד בעיירה לוגו שבצפון איטליה. הוא עבד תקופה קצרה כדוור, אולם עד מהרה התקבל ללימודים באוניברסיטת רומא – ספיינזה. את שנות לימודיו בילה בעיקר בברים ובתי קפה וכאשר אזל כספו הפסיק את לימודיו והפליג לארצות הברית.
ביוגרפיה > תחילת דרכו בארצות הברית

על פי עדותו (אשר קיים קושי להבחין בה בין אמת ובדיה), פונזי הגיע לארצות הברית בשנת 1903 ובכיסו שני דולר וחצי, זאת לאחר שהפסיד את שאר חסכונותיו בהימורים במשך ההפלגה. תוך זמן קצר למד אנגלית ובמשך שנותיו הראשונות בארצות הברית עבד בעבודות שונות בחוף המזרחי, ביניהן שימש כשוטף כלים במסעדה, שעל רצפתה לן בשעות הלילה. הוא התקדם במקום עבודה זה לדרגת מלצר, אולם פוטר לאחר שנתפס כשהוא גובה תשלומים מופקעים מלקוחות ומשלשל את היתרה לכיסו.
בשנת 1907 עבר פונזי להתגורר במונטריאול שבקנדה והפך לעוזר כספר ב"בנקו זרוסי" (Banco Zarossi) שנפתח זמן קצר לפני כן לשירות מהגרים איטלקים שהגיעו לעיר. לפקדונות בבנק זרוסי הייתה ריבית שנתית מובטחת של 6% – כפול מן הנהוג בשוק באותה עת – דבר שהביא לגידול מהיר במחזור עסקיו של הבנק. פונזי מצא כי הבנק נתון בקשיים פיננסים עקב משכנתאות דיור שלא שולמו, וכי זרוסי משלם את הריבית המובטחת ללקוחותיו שלא מתוך רווחי הבנק, אלא מתוך כספי פקדונות הלקוחות החדשים. בסופו של דבר הבנק כשל וזרוסי נמלט מאימת הנושים למקסיקו עם חלק ניכר מפקדונות הבנק.
לאחר התפרקות הבנק נותר פונזי במונטריאול והתגורר תקופה מסוימת בביתו של זרוסי, כשהוא מסייע למשפחת זרוסי שננטשה מאחור, תוך שהוא מתכנן את שיבתו לארצות הברית. חזרתו לארצות הברית התעכבה כיוון שהיה מחוסר פרוטה באותה עת. לבסוף, הוא נכנס למשרד של אחד מלקוחות הבנק וכאשר מצא שאיש לא נמצא במשרד, נטל המחאה מתוך פנקס המחאות שמצא והימחה אותה לעצמו על סך 423.58 דולר, תוך שהוא מזייף את חתימת מנהל החברה. כאשר נתפס על ידי המשטרה, אשר הבחינה בכך שהחל מבזבז כספים רבים, הושיט את ידיו לפנים ואמר "אני אשם". לאחר שהורשע נכלא לשלוש שנים בכלא קוויבק. כדי שלא לבשר את הבשורה הרעה לאימו שבאיטליה, הוא שלח לה מכתב ובו כתב כי מצא משרה חדשה כ"עוזר מיוחד" למנהל בית הכלא.
בשנת 1911, לאחר ששוחרר מכלאו, הוא החליט לשוב לארצות הברית, אולם נתפס במעורבות בהברחת מהגרים איטלקים בלתי חוקיים בגבול קנדה-ארצות הברית. הוא הורשע ונכלא לשנתיים בכלא אטלנטה. בעת היותו אסיר הפך למתורגמן למנהל בית הכלא וסייע לו בתרגום מכתבים מאסיר שהיה איש המאפיה האיטלקית. לצד תפקידו, פונזי אף עדכן את איש המאפיה בהתפתחות.
ביוגרפיה > הונאת פונזי > החשד

סימנים ראשונים לקיצו של המיזם החלו כאשר סוחר רהיטים אשר נתן לפונזי רהיטים עוד בשעה שלא היה יכול לשלם, תבע את פונזי לשלם את שכרו בעיצומה של גאות המשקיעים. התביעה כשלה, אולם משקיעים החלו תוהים כיצד הפך פונזי מעני מרוד למיליונר, בין לילה. תהיות אלו החלו גל של משקיעים אשר פנו אל חברת ההשקעות של פונזי בדרישה להחזר השקעתם. פונזי שילם למשקיעים אלה את כספם והבהלה הראשונית שככה. ב-24 ביולי 1920 פרסם עיתון הבוסטון פוסט כתבה מחמיאה על פונזי והמיזם שלו, דבר שהביא לגאות מחודשת בהשקעות. באותה עת הסתכמו רווחיו של פונזי ב-250,000 דולר ביום.
למרות זאת, אחד מעורכי הבוסטון פוסט חשד במיזם ומינה כתבים חוקרים כדי לבדוק את עברו של פונזי. גם מדינת מסצ'וסטס ניהלה חקירה בעסקי פונזי וביום שהבוסטון פוסט פרסם את כתבת התחקיר, נפגש פונזי עם חוקרים מטעם המדינה. פונזי הצליח למנוע מחוקרי המדינה מלעיין בספרי החשבונות של העסק בכך שהציע כי יפסיק לקבל השקעות חדשות כל עוד נמשכת החקירה. הצעתו הרגיעה באופן זמני את החוקרים.
ביוגרפיה > הונאת פונזי > ההתמוטטות

ב-26 ביולי החל הבוסטון פוסט מפרסם סדרה של כתבות תחקיר שעוררו תהיות באשר לדרכי הפעולה של המיזם שהקים פונזי. הפוסט יצר קשר עם האנליסט הפיננסי הנודע קלרנס בארון, כדי שיבדוק את עסקיו של פונזי. בארון מצא שאף שפונזי הציע רווחים מדהימים למשקיעים, הוא עצמו לא השקיע בחברה. בארון אף מצא כי כדי לממש את ההשקעות על פי המיזם, היה צורך לקנות ולמכור 160 מיליון שוברי תשובה בינלאומיים בתקופת ההשקעה. אולם למעשה רק 27,000 שוברי תשובה נקנו ונמכרו באותה תקופה. שרות הדואר האמריקאי הכריז כי אין חריגה בכמויות שוברי התשובה הבינלאומיים הנרכשים בארצות הברית, או מחוצה לה. אף שהפערים במחירי הקנייה והמכירה של כל שובר היו אדירים, ההוצאות הנדרשות לטיפול בעסקאות הקנייה והמכירה של השוברים, היו גבוהות כל כך שנגסו למעשה בכל הרווח הפוטנציאלי.
פרסומן של עובדות אלה יצר בהלת משקיעים שפנו באחד לחברת ההשקעות של פונזי בדרישה להחזר השקעתם. פונזי שילם 2 מיליון דולר להמון פראי של משקיעים שנקבצו מחוץ למשרדי החברה, זאת בתוך שלושה ימים. הוא יצא אל ההמונים, חילק להם קפה ועוגות דונאט ואמר להם בעליצות כי אין לדאגתם כל בסיס. רבים מן הפונים לחברה שינו את דעתם והותירו את כספם אצל פונזי.
בתוך זמן קצר שכר פונזי את שרותיו של איש יחסי ציבור, ג'יימס מקמסטרס. אולם עד מהרה מקמסטרס החל חושד במיזם של פונזי. הוא פנה לעיתון הבוסטון פוסט וכינה את פונזי "אידיוט פיננסי". ב-2 באוגוסט 1920 פרסם הבוסטון פוסט את הסיפור בתמורה ל-5,000 דולר והכריז כי פונזי נקלע לחדלות פרעון. ב-10 באוגוסט פשטו חוקרי מדינת מסצ'וסטס על משרדי חברתו של פונזי וסגרו את העסק. בבית העסק לא נמצא מלאי גדול של שוברי תשובה בינלאומיים. בנק הנובר, שבבעלות פונזי, נסגר אף הוא.
עיתון הבוסטון פוסט המשיך בסדרת הכתבות על פונזי, ובאחת מהן נחשף עברו הפלילי, כולל תמונות המשטרה בהיותו אסיר בקנדה. ב-13 באוגוסט נאסר פונזי על ידי המשטרה והועמד לדין פלילי על 86 עבירות מרמה. תומכיו של פונזי זעמו על אנשי המשטרה שבאו לעוצרו. 17,000 איש השקיעו במיזם של פונזי מיליוני דולרים. אף שרבים הפסידו את כל חסכונותיהם בהונאה, חלקם התקשו להאמין כי האיש בו נתנו את אמונתם, מעל באמון זה.
ביוגרפיה > הונאת פונזי > מאסרו ושארית חייו

ב-1 בנובמבר 1920 הודה פונזי בבית משפט פדרלי בעבירת מרמה באמצעות שירותי הדואר ונשפט לחמש שנות מאסר בכלא פדרלי. הוא שוחרר לאחר שלוש וחצי שנים. מיד עם שחרורו הועמד לדין בפני מערכת המשפט של מדינת מסצ'וסטס ונידון לתשע שנות מאסר. עוד בטרם נכלא, ובעודו משוחרר בערבות, נמלט פונזי למדינת פלורידה, שם החל בתרמית חדשה למכירת קרקעות מובחרות במדינה. שלטונות פלורידה גילו עד מהרה את התרמית והוא נמלט למדינת טקסס, שם גילח את ראשו, גידל שפם, וניסה להימלט מן המדינה כשהוא מתחזה לאיש צוות באוניית משא. הוא נתפס ונשלח בחזרה למדינת מסצ'וסטס לרצות את עונשו.
בינתיים ניסו חוקרים ממשלתיים לעקוב אחר נתיב בריחתו כדי לגלות את תוכניות התרמית שהספיק לרקום. תוכניות אלה לא נחשפו עד תומן והוא לא הואשם בעבירות נוספות, אף שנטען כי הצליח לגייס מיליוני דולרים בתקופה זו.
פונזי שוחרר מכלאו בשנת 1934 וגורש מיד לאיטליה, זאת כיוון שלא קיבל אזרחות אמריקאית בשום שלב לאחר הגירתו. המון זועם חיכה לו מחוץ לשערי בית הכלא. בטרם עזב, אמר לעיתונאים: "חיפשתי צרות, ומצאתי אותן." אשתו רוז נותרה בארצות הברית והתגרשה ממנו מאוחר יותר. למרות זאת, הם המשיכו להתכתב עד יום מותו.
באיטליה ניסה פונזי את מזלו במיזמים שונים, אולם לא הצליח לגייס משקיעים. לבסוף, קיבל משרה בברזיל כסוכן של חברת התעופה האיטלקית הלאומית אלא ליטוריה (באיטלקית: Ala Littoria). אולם, בעת מלחמת העולם השנייה, סגרה ממשלת ברזיל (שהזדהתה עם בעלות הברית) את סניף החברה, לאחר שהבינה כי ממשלת איטליה עושה בה שימוש צבאי.
את שנות חייו האחרונות חי פונזי בעוני. בשנת 1948 לקה בשבץ מוחי ומת בבית חולים לנתמכי סעד בעיר ריו דה ז'ניירו ב-18 בינואר 1949. בעודו על ערש דווי בבית החולים, העניק ראיון אחרון לעיתונאי אמריקאי ושוחח, ללא הבעת חרטה, על התקופה הסוערת שבילה בקרב משקיעיו בבוסטון: "אפילו אם לא יצא להם דבר מזה, זה היה זול במחיר שהצעתי להם. ללא כוונות זדון הענקתי להם את המופע הטוב ביותר שנראה אי פעם במקום מושבם מאז שהגיעו לארצות הברית האבות המייסדים! זה בהחלט היה שווה חמישה עשר מיליון דולר לראות אותי עושה את התרגיל הזה."
לקריאה נוספת

Zuckoff, Mitchell. Ponzi's Scheme: The True Story of a Financial Legend. Random House: New York, 2005. (ISBN 1-4000-6039-7)
The History Channel. In Search of History: Mr. Ponzi and His Scheme. February 9, 2000. (AAE-42325, ASIN 0767016726)
ג'ודי לין או'קיף

| --- | --- |

ג'ודי לין או'קיף בשבוע האופנה בלוס אנג'לס
 לידה:  10 באוקטובר 1978 (בת 46) ניו ג'רזי, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 מקום לימודים:  תיכון סנט ג'ון וייני 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ודי לין או'קיף (באנגלית: Jodi Lyn O'Keefe; נולדה ב-10 באוקטובר 1978) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות תפקידיה כקאסידי ברידג'ס בסדרת המשטרה "נאש ברידג'ס" ברשת CBS, בתור גרטשן מורגן בדרמת הפשע הפופולרית "נמלטים" ברשת Fox ובתור ד"ר ג'ו לאפלין זלצמן בסדרת הנעורים "יומני הערפד" ברשת The CW.
ביוגרפיה

או'קיף נולדה וגדלה בשכונת קליפווד ביץ' בניו ג'רזי, לאם עקרת בית ולאב, מנהל משאבי אנוש בתאגיד התרופות מרק. או'קיף למדה בבית ספר קתולי.
קריירה

אוקיף התחילה את הקריירה שלה כדוגמנית בגיל שמונה בעקבות אחותה הגדולה, והיא עשתה כמה עבודות דוגמנות עבור חברת ג'ינס מקומית. באמצע כיתה י"א, אוקיף עזבה את בית הספר כדי לשחק באופרת הסבון "עולם אחר", כשגילמה את מרגריט "מגי" קורי. לאחר מכן, בשנת 1996 היא קיבלה את אחד התפקידים הראשיים
בשנים 1996–2001 היא גילמה את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה המשטרתית "נאש ברידג'ס" של רשת CBS, בתפקיד קאסידי ברידג'ס, בתו של דמותו של דון ג'ונסון. היא ואמה עברו להוליווד אז אוקיף השלימה את לימודי התיכון.
ב-1998 היא קיבלה את תפקידה הראשון בקולנוע, כאשר היא שיחקה בסרט האימה "ליל המסכות: 20 שנה אחרי". בשנת 1999 גילמה את טיילור ווהן, נערת תיכון פופולרית, בסרט "יש לה את זה", לצד פרדי פרינז ג'וניור.
בשנת 2000 היא השתתפה גם בסרטים "העורב 3", "כל מה שצריך" ו"חביב המורה".
ב-2004 שיחקה בסרט המתח "מומיה והארמדילו" לצד ביזי פיליפס. ב-2005 הופיעה בשלושה פרקים בסדרה "בוסטון ליגל", ושיחקה בסרט הפשע "העיר התחתית של ונציה". היא הופיעה בקליפ של להקת הרוק 3 דורז דאון לצד ג'סי מטקאלף.
או'קיף השתתפה כדמות אורחת בסדרה "יומני הערפד" בתור בת זוגו של אלאריק, ג'ו.
בין השנים 2007–2009, שיחקה בעונות 3&4 של הסדרה "נמלטים" ברשת Fox, בה גילמה את גרטשן מורגן, סוכנת "החברה". היא שיחקה במספר סדרות בתפקיד אורח: "מכושפות", "שני גברים וחצי" ו"דארמה וגרג".
בשנת 2014 הצטרפה לתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת הדרמה "על המגרש" ברשת VH1.
בשנת 2018 התארחה בסדרת הדרמה העל-טבעית "מורשות". שיחקה גם במותחן הפשע העצמאי "קצה הפחד" בדמותה של ג'ינה.
חיים אישיים

או'קיף קיימה מערכת יחסים קצרה עם השחקן ג'ון קיוזאק.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1998 | ליל המסכות: 20 שנה אחרי | שרה ווינת'רופ |  |
| 1999 | יש לה את זה | טיילור ווהן |  |
| 2000 | העורב 3 | לורין רנדל |  |
| 2000 | כל מה שצריך (אנ') | אשלי גרנט |  |
| 2000 | Devil in the Flesh 2 | דבי סטרנד / טרייסי קארלי |  |
| 2003 | Red Rover | קיילי לוגאן |  |
| 2004 | Out for Blood | ליילה סימונס |  |
| 2004 | Mummy an' the Armadillo | ג'קי |  |
| 2005 | Venice Underground | טיילר |  |
| 2013 | אדמה קפואה | של רינגל |  |
| 2018 | קצה הפחד | ג'ינה |  |