stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוצו של יוד (שיר)
לקריאה נוספת

זיוה שמיר, הכול בגלל קוצו של יוד: על שיר אחד של יל"ג בראי היצירה העברית, הוצאת ספרא והקיבוץ המאוחד, 2014.
שמואל פיינר, "יל"ג כאנטי-קלריקל וכלוחם ב'מלחמת התרבות היהודית", סדן: מחקרים בספרות עברית, כרך ג' (1998), עמ' 211 - 229
יהודה פרידלנדר, מאבקו של יהודה ליב גורדון ברבני ליטא, "בזכותן של הרבנים",
מרים מארקל-מוזסזון, ידידתו של המשורר: איגרות מרים מארקל-מוסזון אל יהודה ליב גרודון (יל"ג), ההדיר מכתב יד והוסיף מבוא והערות: שמואל ורסס, ירושלים, מוסד ביאליק, 2004
יוסף קלוזנר, ההיסטוריה של הספרות העברית
דן מירון, בין תקדים למקרה: שירתו האפית של י"ל גורדון ומקומה בספרות ההשכלה העברית, מחקרי ירושלים בספרות עברית, ב (תשמ"ג 1983), עמ' 127–197, באתר JSTOR (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
חגית בן כוכב, קוצו של יוד  - עפ"י ההלכה, רמת גן תשמ"ו, באתר אוצר החכמה
בן עמי פיינגולד, קוצו של יוד - אנאטומיה של סאטירה, מחקרי ירושלים בספרות עברית, ב (תשמ"ג 1983), עמ' 73–103, באתר JSTOR (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
נורית גוברין, "בין אסון לישועה: פסילתו של גט בספרות העברית (יל"ג; עגנון; בארון; בורלא)", קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, גוונים, 2002, כרך א', עמ' 430 - 442
הערות שוליים

↑  שמואל פיינר, יל"ג כאנטי-קלריקל וכלוחם ב'מלחמת התרבות' היהודית, סדן, כרך ג', עמ' 213.
↑  בזכותן של הרבנים, המליץ, 6 בדצמבר 1869,
↑  יהודה פרידלנדר, מאבקו של יהודה ליב גורדון ברבני ליטא "בזכותן של הרבנים", סדן 3, ח"ב, עמ' 272.
↑  שמואל פיינר, יל"ג כאנטי -קלריקל וכלוחם ב'מלחמת התרבות היהודית', סדן, מחקרים בספרות עברית, כרך ג' עמ' 227.
↑  מרים מארקל-מוזסזון, ידידתו של המשורר (ההדיר והוסיף מבוא והערות: שמואל ורסס), עמ' 270
↑  יהודה לייב גורדון, קוצו של יוד, השחר, כרך ז', (תרל"ו), חוברות י'-י"א-י"ב
↑
↑  חיים חמיאל, עלילת קוצו של יוד, עמ' 29.
↑  מרים מרקל מוזסזון, ידידתו של המשורר, ההדיר מכתב יד והוסיף מבוא והערות: שמואל ורסס, עמ' 249
↑  יהודה לייב פישמן מימון, והיה כי ישאלך בנך, סיני ל"ג עמוד ו
↑  יוסף קלוזנר, ההיסטוריה של הספרות העברית החדשה, כרך ד', עמ' 363
↑  אריאל הירשפלד, האישה ונקודת ארכימדס, הארץ, 28.11.2008
↑  נורית גוברין, קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, גוונים, 2002, כרך א', עמ' 433
↑  זיוה שמיר,  הכל בגלל קוצו של יוד, עמ' 7
↑  בן עמי פיינגולד, קוצו של יוד - אנאטומיה של סאטירה, מחקרי ירושלים בספרות עברית, כרך ב', עמ' 74 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  יל"ג, אגרות א', עמ' 202
↑  דן מירון, בין תקדים למקרה; שירתו האפית של י"ל גורדון, מחקרי ירושלים בספרות עברית, כרך ב' (1983) (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  ריכוז של טיעוני הנגד למסרים הנוקבים ב"קוצו של יוד" ניתן למצוא בעבודתה של חגית בן-כוכב, "קוצו של יוד" עפ"י ההלכה, רמת גן, י. מאירי, 1986, באתר אוצר החכמה.
↑  סיני (כתב עת) כרך לג עמוד ז
"השחר" מפרסם את "קוצו של יוד". תערוכת רחוב בשדרות ההשכלה בתל אביב
קוצו של יוד - שירו של יל"ג מתורגם ללדינו, ירושלים, 1901 (על החוברת כתוב שנדפס בקהיר, מאימת הצנזורה הטורקית)
קיצביל

קיצביל (בגרמנית: Kitzbühel; נהגה: 'kɪtsbyːl) היא עיר במדינת טירול שבאוסטריה, על גדות נהר קיצבילר אכה. בירת מחוז קיצביל.
גובה העיר הממוצע הוא 762 מטר מעל גובה פני הים. העיר משתרעת על פני 58.02 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה כ-8,000 תושבים נכון ל-2013.
פירוש השם בתרגום חופשי הוא תל (Bühl) עופר (Kitz).
היסטוריה

המתיישבים הראשונים באזור היו האילירים, שהתיישבו באזור בין המאה ה-11 לפנה"ס למאה ה-8 לפנה"ס לצורך כריית נחושת מהגבעות הסמוכות לעיר.
בסביבות שנת 15 לפנה"ס, תקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר, כבשו הרומאים את האלפים והקימו את פרובינציית נוריקום שכללה את אזור קיצביל. לאחר שקיעת האימפריה הרומית, התיישבו הבווארים באזור והחלו בכריתת יערות.
במאה ה-12 העיר הוזכרה לראשונה במסמך ממנזר כימזה כ-"Chizbuhel". בעקבות היותה עיר גבול ידעה קיצביל פעמים רבות מעבר מיד ליד בין אוסטריה לבוואריה.
ב-1255 הפכה העיר חלק מבוואריה. לודוויג השני, דוכס בוואריה העניק לקיצביל זכויות של עיר ב-6 ביוני 1271. עקב כך בוצרה העיר בחומה. 
מכיוון שבמשך המאות הבאות שימשה העיר כמרכז מסחר אזורי, פרחה ביציבות, אוכלוסייתה גדלה והיא לא נפגעה במלחמות, נהרסו חומות העיר מעל לגובה של קומה אחת ושמשו לבניית בתים חדשים.
כשמרגרטה מאולטש נישאה לדוכס הבווארי לודוויג החמישי ב-1342 שבה קיצביל להיות חלק מטירול, אך לאחר שלום שרדינג ב-1369 העיר הוחזרה לבוואריה. ב-30 ביוני 1504 כבש מקסימיליאן הראשון את קיצביל ואת קופשטיין הסמוכה, וכך העיר שבה להיות חלק מטירול.
במאה ה-16 עברה העיר כפיקדון לידי דוכס בית למברג, עד 1 במאי 1840, אז שבה העיר לשליטת אוסטריה.
המלחמות במאה ה-18 לא הגיעו לתחום העיר, אך מספר תושבים מטירול השתתפו בהתקוממות נגד נפוליאון. בחוזה פרסבורג משנת 1805 נאלץ הקיסר פרנץ הראשון למסור את העיר לבוואריה, אולם לאחר מפלתו של נפוליאון הושבה העיר לטירול, כפי שסוכם בקונגרס וינה.
בשנת 1875, כשבניית מסילת הרכבת זלצבורג טירולר באן נסתיימה, המסחר והתעשייה בעיר שגשגו. במלחמות העולם הראשונה והשנייה העיר לא נפגעה, בזכות היותה רחוקה מאזורי הלחימה.
ערים תאומות

קיצביל היא עיר תאומה של הערים:
ארצות הברית גריניץ', קונטיקט, ארצות הברית
ארצות הברית סאן ואלי, איידהו, ארצות הברית
גרמניה באד זודן, גרמניה
יפן יאמאגאטה, יפן
איטליה שטרצינג, דרום טירול, איטליה
צרפת רויל מאלמאיסון, צרפת
פנורמה של קיצביל
קהילת יהודי רווה-רוסקה

| --- | --- |
מפת רווה-רוסקה כפי שצוירה על ידי ישראל רינגל מיהודי הקהילה
מפת רווה-רוסקה כפי שצוירה על ידי ישראל רינגל מיהודי הקהילה
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 קואורדינטות:  50°15′00″N 23°37′00″E﻿ / ﻿50.25°N 23.616666666667°E﻿ / 50.25; 23.616666666667 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםרווה-רוסקה(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםרווה-רוסקה(למפת מחוז לבוב רגילה) לבוב צ'רבונוהראד דרוהוביץ' סטרי בוריסלב סמביר זלוטשוב ברודי ז'ובקבה ווהלין רובנו טרנופול איוואנו-פרנקיבסק זקרפטיה פוליןרווה-רוסקה(למפת מחוז לבוב מוגדלת) לבוב צ'רבונוהראד דרוהוביץ' סטרי בוריסלב סמביר זלוטשוב ברודי ז'ובקבה ווהלין רובנו טרנופול איוואנו-פרנקיבסק זקרפטיה פוליןרווה-רוסקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הקהילה היהודית ברווה-רוסקה התקיימה בעיירה זו שבמחוז לבוב שבמערב אוקראינה. עד מלחמת העולם השנייה הייתה בשטח גליציה המזרחית, פולין, ובזמן המלחמה עברה לשטח הגנרל גוברנמן, מחוז גליציה.
רווה-רוסקה נוסדה בשנת 1624 כעיר פרטית בבעלות האצולה ונראה שיהודים התיישבו בה מראשיתה. חסידות בעלז הייתה החסידות המרכזית שפעלה בעיר, לצידה פעלה גם התנועה הציונית אליה התנגדו החסידים. הקהילה היהודית התקיימה בעיר עד להשמדתה בשואה.
תולדות הקהילה > ראשית הקהילה

בשנים 1629 עד 1643 היו ברווה-רוסקה 25 בתים בבעלות יהודים. במאה ה-18 צומצמו זכויות היהודים ונאסר עליהם לקיים קשרים מסוימים עם נוצרים. בסוף אותה מאה סופח האזור לאוסטריה (לאחר חלוקת פולין הראשונה ב-1772) ועל יהודי הקהילה, כמו על יתר יהודי גליציה, הוטלו מיסים כבדים. בשנת 1848 לאחר שניתנו זכויות למיעוטים, הוקל עול המיסים.
בתחילה הייתה הקהילה כפופה לקהילת ז'ובקבה שאף מינתה את רבני העיר. ורק בשנת 1790 הפכה רווה-רוסקה לקהילה עצמאית. בראשית המאה ה-19 רוב יהודי העיר היו חסידים וכשנוסדה חצר בעלז הצטרפו אליה רוב היהודים. בעיר ישבו גם כמה משכילים, ביניהם יצחק ארטר, סופר ורופא אשר הציל רבים במגפה שפרצה בשנת 1831, משכיל ידוע נוסף היה אברהם גולדברג. יחסם של השניים לחסידות בכללה היה שלילי ביותר.
תולדות הקהילה > התפתחות הקהילה

החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התפתחה העיר ואוכלוסייתה גדלה במהירות. בסוף המאה התעצם התהליך בזכות קו הרכבת לבוב-ורשה שעבר במקום. בשנת 1880 יותר ממחצית התושבים היו יהודים. יהודי הקהילה התפרנסו ממסחר, בעיקר מסחר ביצים שיוצאו מחוץ למדינה וריכוז תוצרת חקלאית וייצואה. כמו כן עסקו גם בענפי המלאכה ובעיקר הצטיינו בפרוונות וכובענות, חלקם השתלבו אף בתעשייה המקומית וכמה מהם החזיקו בתי חרושת דוגמת בית חרושת לייצור כלי שולחן אומנותיים מאבן ומפעל שמן שנחשב איכותי ביותר. היהודים אף התפרנסו מבניין, עיבוד זיפי חזיר וייצור מטאטים וסלי נצרים.
בשנת 1910 לערך הוקם בנק יהודי ביסודה של יק"א שנתן הלוואות לסוחרים, בעלי מלאכה ולבעלי מקצועות חופשיים (שמספרם בעיירה גדל). בתי כנסת רבים פעלו בעיירה והם נקראו לפי מיקומם, כך לדוגמה נקרא אחד מהם "בית הכנסת שעל החולות".
תולדות הקהילה > בזמן מלחמת העולם הראשונה

בראשית המלחמה ניסו יהודים רבים לברוח לפנים האימפריה האוסטרית אך רובם לא הצליחו ונאלצו להישאר בעיר. בשנת 1915 כבשו את האזור בשנית צבאות אוסטריה ובעיר החלו להתפשט מגפות, בתחילה כולירע ואחר כך טיפוס. רבים מבני העיר נספו ובהם יהודים. לתקופה קצרה שלטה בעיר הרפובליקה האוקראינית המערבית ולאחר מכן, בסוף שנת 1918, נכבשה העיר בחזרה על ידי פולין. כשנכנסו חיילי הצבא הפולני לעיר הם התנכלו ליהודים ופגעו בכבודם.
תולדות הקהילה > בין שתי מלחמות עולם

בשנת 1921 חיו בעיר 5,048 יהודים שהיוו 56 אחוזים מכלל האוכלוסייה. היהודים התפרנסו מהחזקת בתי מרזח, ממסחר ורוכלות. רבים מהם היו בעלי מלאכה, עגלונים וסבלים.
בקיץ 1923 נשרפה חלק מהשכונה היהודית, בה התגורו העניים ו-278 יהודים נותרו ללא בית. בשנת 1932 פרצה שרפה נוספת שכילתה את רכושן של 61 משפחות יהודיות. בתקופה זו התפתח יותר ענף הפרוונות והעוסקים בו התאגדו לקואופרטיב, ייצרו מעילי פרווה זולים לאיכרים וגם תוצרת איכותית ששווקה ברחבי פולין. בעלי המלאכה התאגדו בארגון יד חרוצים והסוחרים ב"אגוד הסוחרים ובעלי התעשייה". הסוחרים פעלו לחידוש בנק יק"א ושינו את שמו ל"בנק הקואפרטיבי".
בשנת 1931 חיו ברווה-רוסקה 5,688 יהודים, כמחצית מתושביה של העיר.
פעילות פוליטית וציונית בעיר

"התקווה" היה הארגון הציוני הראשון שפעל בעיר הוקם בשנת 1910. הארגון נרדף בצורה קשה על ידי דוברי הקהילה והחסידים אף הלשינו עליהם לשלטון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התעצמו בעיר זרמים חדשים בהם: ציונים, אגודת ישראל וסוציאליסטים. עד אז, רוב יהודי העיר נמנו על חסידות בעלז והיו נאמנים להוראותיה. לאחר המלחמה, הזרם הציוני הפך למרכזי ונאבק עם חסידות בעלז על השלטון בקהילה. בשנת 1924 הוקמו המזרחי ו"ההתאחדות" ובשנת 1928 הוקמה המפלגה הרוויזיוניסטית.
בנוסף, פעלו בעיר ארגוני נוער ציוניים. ראשון להם היה ארגון השומר שפעל לזמן קצר בתום מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1925 הוקמו "הנוער הציוני-אחוה" וגורדוניה שהפכה לתנועת הנוער החזקה בעיר. בשנת 1930 הוקמו בני עקיבא ובית"ר. ארגון השומר הצעיר הצטרף בשנת 1937. בשנת 1927 לערך התארגן סניף של אגודת ישראל ולצידו פעלו צעירי אגודת ישראל ו"בנות אגודת ישראל", חלק מחברי סניפים אלו יצאו להכשרה ועלו לארץ ישראל. חסידי בעלז לא ראו בעין יפה את פעילותם והתנגדו לה בכל כוחם. על בסיס ה-JPS (המפלגה הסוציאליסטית היהודית) שהוקמה בשנת 1910, התארגן ארגון הבונד ולידו ארגון הילדים סקיף. חסידי בעלז פעלו בקהילה כמפלגה לכל דבר וזכו לתמיכת מתבוללים מועטים שגרו בעיר.
מוסדות מרכזיים בקהילה > מוסדות לימוד

רוב הילדים למדו בבתי ספר עממיים ממשלתיים לילדי ישראל שנקראו "שבאבאסובקה" משום שלא למדו בהם בשבת. בין השנים 1788 עד 1806 פעל בעיר בית ספר לילדי ישראל מיסודו של הרץ הומברג. ובשנת 1892 הוקם בית ספר לילדי יהודים מייסודו של הברון הירש. בשנת 1898 למדו בו 200 תלמידים ובשנת 1900 זכה להכרה ממשלתית. בהמשך עבר בית הספר לבניין משלו, שם פעל עד למלחמת העולם הראשונה. בסמוך לו התקיימו קורסים ללימוד עברית למבוגרים.
בשנת 1922 הוקם בית ספר עברי משלים שפעל חרף התנגדות חסידי בעלז שהחרימו מי ששלח ילדיו לשם. ובשנת 1931 הוקם לידו גן ילדים ואגודת ישראל הקימה את בית יעקב שהיה לבית ספר משלים לבנות.
מוסדות מרכזיים בקהילה > ארגוני קהילה וחסד

לאחר מלחמת העולם הראשונה, בתמיכת הג'וינט והשלטון הפולני, חולקו מנות מזון לנזקקים. שניים מתוך ארבעה מטבחי הסעד שהוקמו נועדו ליהודים. כשבעים אחוזים מיהודי העיר נתמכו על ידי הג'וינט.
בנוסף, פעלה בעיר קופת גמ"ח שחילקה כל שנה הלוואות בסכום של 5,000 זלוטי לערך.
אישים מרכזיים בתולדות הקהילה > רבני הקהילה

ר' נפתלי הרץ בן הרב משה מברודי – רבה הראשון של רווה-רוסקה כיהן בין השנים 1735–1742.
ר' יחיאל הילל אלטשולר – בנו של ר' דוד אלטשולר: מחבר פירוש "המצודות" לנך.
ר' יצחק שמעון ב"ר משה - הרב הראשון שלא היה כפוף לקהילת ז'ולקייב. כיהן בין השנים 1790–1810.
ר' נתן דב הלוי שטרן ב"ר יוסף יוזפא.
ר' לוי יצחק שור - בעל ה"עטרת תפארת" נפטר בשנת 1877.
ר' דוב בעריש הכהן רפפורט – מחבר הספר "דרך המלך".
ר' יוסף חיים רפפורט– כיהן בין השנים 1907–1914.
ר' יצחק מנחם נחום טברסקי – חתנו של האדמו"ר מבעלזא. התמנה ב-1927.
אישים מרכזיים בתולדות הקהילה > אדמו"רים ותלמידי חכמים

ר' שלמה קלוגר – "המגיד מברודי".
ר' זכריה – מתלמידי החוזה מלובלין.
האדמו"ר ר' יחיאל משה רפפורט.
האדמו"ר ר' אריה לייביש בן רבי יהשע רוקח.
האדמו"ר ר' שלום רוקח.
פעילויות הווי ופנאי

המפלגות שפעלו ברווה-רוסקה קיימו חוגי משחק ודרמה. בית היתומים שעמד ריק הוסב לאולם הצגות והפך למקום מפגש לתרבות ורוח בו התקיימו החוגים. המפלגה הראשונה שהפעילה חוג דרמה הייתה מפלגת הציונים הכלליים אליה הצטרפו ההתאחדות, הרוויזיוניסטים והבונד. אגודת ישראל הפעילה אף היא חוג משלה.
בעיר פעלה ספריה יהודית ובה התקיימו חוגים להשכלה כללית ובראשית שנות ה-30 הוקם איגוד הספורט היהודי הפועל.
השואה

בעשירי בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את העיר ושלטו בה למשך שבועיים. בזמן זה, הוגבלה תנועת היהודים, חלקם נלקחו לעבודות כפייה וכולם נדרשו לשאת סימן היכר על בגדיהם. עם כניסתם פרצו הגרמנים לבתי הכנסת וחיללו את ספרי התורה.
בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב עברה העיר לשלטון הסובייטים. כניסתם הביאה לסגירת הארגונים היהודים הפוליטיים ומוסדות הקהילה. בנוסף, על בתי הכנסת הוטלו מיסים כבדים ובעקבות כך חלקם נסגרו. מפעלים פרטיים הולאמו ומספר משפחות אמידות נאסרו והוגלו לברית המועצות. בעשרים ושמונה ביוני 1941 נכבשה רווה-רוסקה בשנית על ידי הגרמנים. בתחילת יולי נעצרו כ-100 יהודים בהם משכילים רבים על ידי המשטרה האוקראינית והוצאו להורג ביריות ביער סמוך.
השואה > הקמת היודנרט

על פי הוראת הגרמנים הוקם יודנראט בעיר ובראשו עמד יהודי בשם שוויצר. ד"ר יוסף מנדל שהיה דמות מרכזית בקהילה השפיע רבות על אופיו של הארגון. מנדל פעל להקלת הסבל של יהודי העיר והתנגד בחריפות למדיניות הגרמנית. אחרי זמן, עצרו אותו הגרמנים ועקבותיו נעלמו. בהוראת הגרמנים ערך היודנראט מפקד של האוכלוסייה היהודית והעביר שמות של אנשים שנשלחו לעבודות כפייה. כמו כן היה עליו למסור לגרמנים דברי ערך וסכומי כסף גדולים. בנוסף, היודנרט סייע לנזקקים ולחולים הרבים שבעיר.
השואה > אקציות

האקציה הראשונה התרחשה בעשרים במרץ 1942, יחידות משטרה גרמניות ואוקראיניות חטפו יהודים מן הרחובות והבתים וכ-1500 יהודים שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ, היתר נרצחו בעיר עצמה וביערות הסביבה. למחרת האקציה הורו הגרמנים להרוס את בית הקברות היהודי ששכן במרכז העיר. היהודים צוו להשתמש בשברי המצבות לסלילת כביש במקום. בהמשך רוכזו היהודים בגטו פתוח באחד מרובעי העיר. הצפיפות בו הייתה גדולה ומחלת הטיפוס החלה להתפשט. סך הכל יושבו בגטו 6,700 יהודים כאשר חלקם הגיעו מיישובים סמוכים.
האקציה השנייה התחילה בעשרים ושבע ביולי 1942 ונמשכה מספר ימים, באקציה זו נעשה מאמץ מיוחד לגלות יהודים שהסתתרו ברובע ומי שהתגלה נרצח במקום. 1,200 יהודים גורשו ברכבות למחנה ההשמדה בלז'ץ יחד עם עוד מאות יהודים מיישובי הסביבה. כשישים קפצו מקרונות הרכבת ובכוחות אפסיים הצליחו לחזור לעיר, רבים נהרגו בניסיון הקפיצה.
בספטמבר גורשו לרווה-רוסקה יהודים מעיירות סמוכות ובגטו רוכזו כ-8,000 איש.
בתחילת דצמבר נסגרו שערי הגטו כצעד מקדים לחיסולו. מספר ימים לאחר מכן נאספו הזקנים והחולים ושולחו בקרונות הרכבת לבלז'ץ. רבים נפטרו בדרך וחלק נרצחו ביער בסביבות העיר. חיסול הסופי הגטו החל בתשיעי לדצמבר 1942, הגרמנים בסיוע אוקראיני הובילו את שרידי הקהילה במכוניות משא ליער שידלקצי, שם נרצחו ביריות והושלכו לשני בורות שהוכנו מראש. לאחר האקציה נותרו בגטו כ-300 יהודים שטיפלו ברכוש הנרצחים. רובם הועברו מאוחר יותר למחנות עבודה ובגטו נשארו כ-60 איש. בעיר הוקם מחנה עבודה בו רוכזו כמה עשרות מיהודי הקהילה וסביבתה הקרובה.
כ-250 יהודים עוד הצליחו להסתתר בתחום הגטו או אצל מכרים נוצרים. כשהדבר נודע לגרמנים הם הודיעו כי מי שייצא ממחבואו יועבר למחנה ולא ייענש. עשרות אכן יצאו והועברו למחנה עבודה סמוך לעיר אך רובם נרצחו כשהמחנה חוסל ביוני 1943. יחידים בלבד הצליחו להסתתר אצל נוצרים או בבונקרים ביערות עד לשחרור העיר בידי הסובייטים בעשרים ביולי 1944.
לאחר השואה לא חזרה הקהילה היהודית לפעול בעיר.
לקריאה נוספת

פנקס הקהילות, פולין, ראווה רוסקה – כרך שני. עמ' 498–503.
ספר זיכרון לקהילת רווה-רוסקה והסביבה
מצבת זיכרון בגיא ההריגה ברווה רוסקה
אנדרטה משברי מצבות שהיו פזורות בשטח בית העלמין ברווה רוסקה
קרב סוללת מרוויל

הקרב על סוללת מרוויל (Merville Battery) הוא קרב שהתחולל בבוקר יום הפלישה לנורמנדי, במהלכו כבשו צנחנים בריטים, מידי הצבא הגרמני, סוללת תותחים אשר איימה לפגוע בכוחות בעלות הברית בחופי הנחיתה.
רקע > הפלישה לצרפת

תוכנית צבאות בעלות הברית לפלישה לצרפת ב-6 ביוני 1944 הייתה לנחות בחזית ברוחב של כ-70 ק"מ בחופו הצפוני של חבל נורמנדי, מחוף חצי האי קוטנטן (Cotentin) במערב ועד ליון-סור-מר (Lion-sur-Mer) במזרח. תוכנית הנחיתה כללה חמישה חופי נחיתה, שניים אמריקניים במערב ושלושה בריטיים וקנדיים במזרח. לשם סיוע לנחיתות החליטו בעלות הברית להצניח בשעות שלפניהן צנחנים בשני אגפי הפלישה על מנת לתפוס יעדים חיוניים ולחסום את הדרכים בפני כוחות גרמניים שיבקשו לערוך התקפות-נגד על חופי הנחיתה. באגף המזרחי, בסמוך לחופים הבריטיים,  צנחה הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-6‏. שיתוק סוללת מרוויל נכלל בין משימותיה.
רקע > הסוללה

סוללת מרוויל הוקמה בסמוך לכפר שעל שמו היא נקראת, כ-16 קילומטר מצפון מזרח לעיר קאן (Caen) וכקילומטר דרומה לחוף הים. היא הייתה חלק מביצורי החומה האטלנטית, שהקימה גרמניה הנאצית על מנת לבלום נחיתות של בעלות הברית באירופה. הסוללה כללה ארבעה תותחים, שמודיעין צבאות בעלות הברית האמין שהם תותחים כבדים ימיים בקוטר של 150 מילימטר. כל אחד מהם היה ממוקם להגנתו בבונקר שתקרתו הייתה יצוקה בטון מזוין בעובי של כ-2 מטר, בתוספת כיסוי אדמה בעובי דומה.
הבונקרים נמצאו בתוך מוצב הגנה מבוצר. המוצב כלל שתי חגורות גדרות תיל היקפיות, שהפנימית שבהן הייתה ברוחב של 3 מטר ובגובה של 1.8 מטר, ובשטח שביניהן נזרע שדה מוקשים ברוחב של 15 עד 22 מטר. תעלה נגד טנקים (4.5 מטר לרוחב ו-3 מטר לעומק) הגנה על המוצב ממערב ומצפון-מערב. היו במוצב תעלות לחימה וקשר שבהן הוצבו מקלעים רבים ותותחים נגד מטוסים בקוטר של 20 מילימטר. המגינים הגרמנים של הסוללה מנו כ-130 עד 160 איש.
הצורך בכיבוש הסוללה לפני תחילת הנחיתות מן הים נבע מכך שתותחיה נמצאו בטווח פגיעה בכוחות בעלות הברית שינחתו בחוף הנחיתה המזרחי ביותר – חוף סורד (Sword Beach) – אשר נמצא כשבעה קילומטר מערבית מהסוללה; להערכת המודיעין של בעלות הברית, התותחים גם היו מסוגלים לפגוע בספינות של בעלות הברית ששטו מול חופי הפלישה.
בגלל עובי הבטון של הבונקרים היה רק סיכוי קלוש להרוס את התותחים שבהם באמצעות הפגזה או הפצצה. על כן הוחלט לשלוח צנחנים בשעות המוקדמות של יום הפלישה על מנת לשתק את הסוללה.
תוכנית הקרב

משימת כיבוש הסוללה ושיתוק התותחים בה הוטלה על גדוד הצנחנים התשיעי מהרגימנט המוצנח הבריטי (Parachute Regiment), בפיקודו של לויטננט קולונל (סגן-אלוף) טרנס אוטווי (Terence Otway). הגדוד היה מסופח לדיוויזיה המוטסת ה-6.
אוטווי ומפקדיו הכינו תוכנית מורכבת לכיבוש הסוללה:
בשלב הראשון, מעט אחרי חצות הלילה, יפציצו מאה מפציצי לנקסטר של חיל האוויר המלכותי את הסוללה בפצצות במשקל של 1.8 טון כל אחת ;
קבוצת חלוץ של הגדוד ואחריה הגדוד כולו (למעט פלוגה א' שלו) יצנחו לקראת השעה אחת לפנות בוקר בשטח צניחה שנקבע במרחק של כ-400 מטר מהסוללה ; הגדוד יצנח בהכוונת משואות רדיו (Eureka Beacons) שתציב קבוצת החלוץ בשטח הצניחה. בהמשך יתוגבר הגדוד באמצעי לחימה שיובאו על ידי מטס של דאונים – ג'יפים, תותחים נגד טנקים (שנועדו לפיצוח דלתות המתכת של הבונקרים), מרגמות, להביורים ומכשירים לגילוי מוקשים ;
לפני הגדוד ינועו קבוצות פינוי מוקשים, אשר יפרצו את גדר התיל החיצונית של מוצב הסוללה, יפנו ויסמנו פרצות בשדה המוקשים עד לשפת גדר התיל הפנימית, ויניחו מטעני צינור (Bangalore torpedos) לקראת פיצוץ פרצות בגדר זו.
הגדוד עצמו יסתער על הסוללה בשעה 4:30 לערך, תוך שימוש בהתקפת הסחה ובירי צלפים. מיד לפני תחילת ההתקפה ינחתו שלושה דאונים ובהם חיילי פלוגה א' של הגדוד ישירות בתוך מוצב התותחים כדי לנסות ולהמם את המגינים הגרמנים בהסתערות משולבת. חיילי הדאונים יביאו עמם חומרי נפץ לשם השמדת התותחים ;
כאמצעי גיבוי למקרה שהצנחנים לא יצליחו לכבוש את הסוללה נקבע שהסיירת הבריטית ארתוסה (Arethusa) תנסה בשעה 5:30 בבוקר (שעתיים לפני תחילת הנחיתה מן הים בחופים הבריטיים) להרוס את התותחים שבה על ידי הפגזה מן הים, וזאת גם אם כבר יהיו שם הצנחנים – אלא אם יודיעו לה הצנחנים לפני כן שהצליחו במשימתם.
גדודו של אוטווי ערך מספר חזרות לקראת הקרב על דגם בגודל מלא של הסוללה.
מוזיאון סוללת מרוויל

כיום עומדים עדיין הבונקרים של הסוללה על תילם. מהמכשולים והתעלות שהוקמו סביבם לא נותר כמעט דבר. באחד מהבונקרים הוקם מוזיאון קטן המתאר את הקרבות שניהלו הצנחנים ואנשי הקומנדו לכיבוש המוצב. סמוך לבונקרים הוקם לוח זיכרון להתקפת הגדוד התשיעי. כמו כן הוצב שם מטוס דקוטה - דגם המטוס אשר שימש להצנחת הצנחנים שכבשו את הסוללה.
הערות שוליים

↑  דיוויזיה זו הוצבה לאחר מלחמת העולם השנייה בארץ ישראל, וחייליה זכו שם לכינוי "הכלניות".
↑  ראו הערך באנגלית
↑  ראו הערך באנגלית
↑  ראו בערך באנגלית.
↑  סטיבן אמברוז, "יום הפלישה", הוצאת זמורה ביתן, מאנגלית: מרדכי ברקאי, 1995, עמודים  198-200.
חופי הנחיתה בנורמנדי; חוף חרב (Sword) נמצא מימין.

פתח בונקר בסוללה (למעלה) ופסי המתכת שהוכנסו בו לחיזוק הבטון
מטוס הדקוטה המוצב במוזיאון הסוללה
ראי זרם

ראי זרם הוא מעגל חשמלי שבו הזרם החשמלי דרך רכיב אחד נקבע על ידי הזרם דרך רכיב אחר, ולא על ידי המתח החשמלי עליו. ראי הזרם מתאים לשמש כמקור זרם משום שהוא יכול לספק זרם קבוע ללא תלות בעכבת העומס.
מאפיינים

ראי הזרם מאופיין על ידי גודל הזרם במוצאו, או על ידי התלות בין הזרם במוצאו לזרם, מתח או התנגדות ייחוס המשמשים לקביעתו. באות גדול ראי הזרם הוא בקירוב מקור זרם, אך אין זה מקור זרם אידיאלי: יש לו התנגדות יציאה סופית וכמו כן יש לו תגובת תדר כתוצאה מקיבולים פרזיטיים בטרנזיסטורים. באות קטן, ראי הזרם הוא בקירוב השקול נורטון שלו. התנגדות היציאה בזרם חילופין קובעת את היכולת של הזרם להישאר קבוע עם שינוי המתח הנופל על ראי הזרם. קיים מתח מינימלי שנדרש להפיל על הראי על מנת שמצב הפעולה של הטרנזיסטורים יהיה פעיל.
מימוש

ראי זרם פשוט ממומש בעזרת טרנזיסטורים ביפולריים. הוא מורכב משני טרנזיסטורים ביפולריים, Q1 ו-Q2 (במקרה שבאיור מסוג NPN) שבסיסיהם מקוצרים. הקולט של Q1 מקוצר לבסיס שלו בחיבור הנקרא חיבור דיודי שכופה עליו להיות במצב פעיל קדמי. הקולט מחובר דרך נגד למקור מתח, והפולטים של שני הטרנזיסטורים מוארקים. בידיעת הגבר הזרם של הטרנזיסטור  \beta  והמתח שנופל בין הבסיס לפולט במצב פעיל קדמי, ניתן לחשב את זרם הייחוס  I_{REF} בעזרת חוקי קירכהוף. כלומר, נקודת העבודה של הטרנזיסטור Q1 נקבעת רק על ידי מקור המתח והתנגדות הנגד שמחובר לו לקולט.
הן הבסיסים של שני הטרנזיסטורים והן הפולטים שלהם מקוצרים זה לזה. במצב פעיל קדמי האופיין של טרנזיסטור ביפולרי תלוי בקירוב רק במתח בין הבסיס לפולט, ולכן הזרמים דרך שני הטרנזיסטורים שווים בהנחה שהגברי הזרם שלהם  \beta  שווים. כך, הזרם שזורם דרך Q2 לא תלוי במתח הנופל בין הקולט לפולט שלו או בנגד עומס שמחברים אליו, והוא נשאר בקירוב קבוע.
ההספק החשמלי מסופק למעגל ממקור המתח  V_{CC}, אך המעגל מתפקד כמקור זרם עם זרם  I_{OUT}.
ראי זרם פשוט יכול להיות ממומש גם בעזרת טרנזיסטורי MOSFET.
קתרין איברגואן

קתרין איברגואן (בספרדית: Caterine Ibargüen; נולדה ב-12 בפברואר 1984) היא אתלטית קולומביאנית, האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ופעמיים ברציפות אלופת העולם (מוסקבה 2013, בייג'ינג 2015) בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה

איברגואן נולדה בקולומביה, היא גדלה בבית סבתה לאחר שהוריה נפרדו בילדותה. ב-1996 החלה להתאמן בקפיצה לגובה וב-1999 זכתה במדליית ארד באליפות דרום אמריקה שהתקיימה בבוגוטה בתוצאה של 1.76 מטר. היא זכתה במדליות במשחקים הפאן-אמריקאיים לנוער בקפיצה לגובה, קפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת. ב-2004 השתתפה באולימפיאדת אתונה אך לא עברה את שלב המוקדמות בקפיצה לגובה. היא לא הצליחה להעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג ב-2008 בקפיצה לגובה והחליטה למקד את הקריירה שלה בקפיצה משולשת ובקרב שבע.
ב-2011 זכתה במדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בטגו שבקוריאה הדרומית בתוצאה של 14.84 מטר בקפיצה משולשת. בהמשך השנה זכתה במדליות זהב בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת במשחקים הפאן-אמריקאיים שהתקיימו במקסיקו.
ב-2012 זכתה במדליית כסף בתחרות הקפיצה משולשת באולימפיאדת לונדון בתוצאה של 14.80 מטר לאחר המנצחת אולגה ריפקובה מקזחסטן שקבעה 14.98 מטר.
ב-2013 זכתה באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה במוסקבה בתוצאה של 14.85 מטר. ב-2014 קבעה את שיאה האישי ושיא דרום אמריקה בקפיצה משולשת כשקפצה למרחק של 15.31 מטר בתחרות ליגת היהלום במונקו, באותה שנה זכתה בפעם השנייה ברציפות באליפות ליגת היהלום בקפיצה משולשת כשהיא זוכה ב-12 מתוך 14 תחרויות הליגה בשנים 2013-2014.
ב-2015 זכתה באליפות העולם שהתקיימה בבייג'ינג בתוצאה של 14.90 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה במדליית זהב בתוצאה של 15.17 מטר. הייתה זו מדליית הזהב הראשונה של קולומביה באתלטיקה במשחקים האולימפיים.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכתה במדליית כסף בתוצאה של 14.89 מטר לאחר יולימאר רוחאס (14.91 מטר). ב-2018 זכתה בפעם החמישית באליפות ליגת היהלום כשהיא מנצחת בכל חמש התחרויות. בספטמבר אותה שנה שיפרה את שיאה האישי בקפיצה לרוחק ל-6.93 מטר. בנוסף זכתה בשתי מדליות זהב בקפיצה משולשת ובקפיצה לרוחק באליפות מרכז אמריקה והקריביים שהתקיימה בברנקייה. על הישגיה זכתה בפרס אתלטית השנה בעולם.
באליפות העולם באתלטיקה 2019 זכתה במדליית ארד בתוצאה של 14.73 מטר. באולימפיאדת טוקיו סיימה במקום העשירי בתוצאה של 14.25 מטר.