stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רכיבה במשחקים האולימפיים

הרוכב הצרפתי דומיניק גרדר, במהלך תחרויות הקפיצה לגובה באולימפיאדת פריז (1900), בהן זכה במדליית זהב
הרוכב השוודי קארל בונדה, האלוף האולימפי ברכיבה אומנותית באולימפיאדת סטוקהולם (1912), במהלך המשחקים
הרוכב הצרפתי ז'אן קאריו, האלוף האולימפי בקפיצות ראווה באולימפיאדת סטוקהולם
נבחרת הולנד, זוכת מדליית הזהב באיוונטינג באולימפיאדת אמסטרדם (1928)
הרוכבת האוסטרית אליזבט תוירר, זוכת מדליית הזהב ברכיבה אומנותית באולימפיאדת מוסקבה (1980), במהלך המשחקים
הרוכב הקנדי אריק למייז, האלוף האולימפי בקפיצות ראווה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), במהלך המשחקים
הרוכבת הבריטית שארלוט דוז'רדן, זוכת מדליית הזהב ברכיבה אומנותית באולימפיאדת לונדון (2012)
רכיבה היא ענף ספורט במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת פריז (1900), וברציפות מאז אולימפיאדת סטוקהולם (1912). זהו הענף היחיד שבו אין כל הפרדה בין גברים לנשים, ואולם עד אולימפיאדת לונדון (1948) היו התחרויות פתוחות לגברים בלבד.
היסטוריה

באולימפיאדה הראשונה בה נערכו תחרויות רכיבה, באולימפיאדת פריז (1900), נערכו 3 תחרויות, כולן ליחידים: קפיצות ראווה, קפיצה לרוחק וקפיצה לגובה. האלוף האולימפי הראשון בקפיצות ראווה היה הבלגי אמה האגמן. באותה העת, הורשו להשתתף בתחרויות רק "קציני צבא וג'נטלמנים". רבים מהרוכבים במחצית הראשונה של המאה ה-20 התחרו כשהם לבושים במדי צבא.
בשתי האולימפיאדות הבאות לא נערכו תחרויות רכיבה, והן הוחזרו לתוכנית האולימפית באולימפיאדת סטוקהולם (1912). במשחקים אלו נערכו שלוש תחרויות רכיבה: קפיצות ראווה, איוונטינג ורכיבה אמנותית. האלוף האולימפי הראשון באיוונטינג היה השוודי אקסל נורדלנדר והאלוף האולימפי הראשון ברכיבה אומנותית היה השוודי קארל בונדה. בקפיצות הראווה והאיוונטינג, נצברו הנקודות של ארבעה רוכבים מכל מדינה לכדי דירוג קבוצתי, ומדליות הוענקו גם עבור הדירוג הקבוצתי. באולימפיאדת אנטוורפן (1920) נערכו באופן חד-פעמי תחרויות וולטינג, ואף בהן ניתן גם דירוג קבוצתי. באולימפיאדת פריז (1924) הופחת מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי של קפיצות הראווה לשלושה, בעוד שבאיוונטינג נותר על ארבעה.
החל מאולימפיאדת אמסטרדם (1928) הוחל בדירוג קבוצתי גם ברכיבה האומנותית (בהשתתפות שלושה רוכבים), והוא נערך בכל האולימפיאדות שהתקיימו מאז, למעט אולימפיאדת רומא (1960). בנוסף, החל מאולימפיאדת אמסטרדם הופחת גם מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי באיוונטינג מארבעה לשלושה.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הורשו לראשונה נשים להתחרות ברכיבה, אך בשלב זה רק ברכיבה אומנותית. אחת מהן, הדנית ליס הרטל, זכתה במדליית הכסף. בנוסף, בוטלה המגבלה שהתירה רק ל"קציני צבא וג'נטלמנים" להתחרות, וכל אזרח גבר שהשיג את הקריטריון האולימפי להשתתפות היה רשאי להתחרות.
חוקי ההסגר הנוקשים של אוסטרליה מנעו את הבאתם של סוסים למדינה באולימפיאדת מלבורן (1956). משכך, נערכו תחרויות הרכיבה במסגרת משחקים אלו בסטוקהולם, כחמישה חודשים לפני פתיחתם של המשחקים. את המשחקים ליוותה שערוריית שיפוט, כאשר שופטי הרכיבה האומנותית משוודיה ומגרמניה המערבית העניקו ניקוד גבוה באופן קיצוני לרוכבים ממדינותיהם. הוועד האולימפי הבינלאומי איים בעקבות זאת שלא לכלול עוד את הענף במשחקים. פדרציית הרכיבה הבינלאומית החליטה בשל כך לבטל את דירוג הרכיבה האומנותית הקבוצתי באולימפיאדת רומא (1960) ולערוך רפורמה באופן השיפוט. הדירוג הוחזר בסופו של דבר באולימפיאדת טוקיו (1964).
באולימפיאדת טוקיו (1964) הותרה השתתפותן של נשים גם באיוונטינג, אם כי רק אישה אחת התחרתה בפועל. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), הרוכבת הגרמנייה ליזלוט לינזנהוף הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שזוכה במדליית זהב אולימפית ברכיבה, יחד עם עמיתיה לנבחרת גרמניה המערבית ברכיבה אומנותית. באולימפיאדת מינכן (1972) הייתה לאישה הראשונה שזכתה במדליית זהב בתחרויות האישיות. הרוכבת הבריטית מארי גורדון-ווטסון הייתה לרוכבת הראשונה שזוכה במדליית זהב באיוונטינג, יחד עם נבחרת בריטניה (בדירוג האישי דורגה רביעית).
באולימפיאדת מינכן עלה מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי באיוונטינג ובקפיצות ראווה משלושה לארבעה. באולימפיאדת סיאול (1988) הועלה המספר גם ברכיבה האומנותית. באולימפיאדת אתונה (2004) הועלה מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי באיוונטינג לחמישה, בעוד שבאולימפיאדת בייג'ינג (2008) הוחזר מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי ברכיבה אומנותית לשלושה.
מדליות

לאורך השנים, זכו רוכבים מ-32 מדינות שונות במדליות אולימפיות. גרמניה ושוודיה הן המדינות הבולטות בענף.
|  |  | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | גרמניה גרמניה | 25 | 13 | 14 | 52 |
| 2. | שוודיה שוודיה | 17 | 12 | 14 | 43 |
| 3. | צרפת צרפת | 14 | 13 | 10 | 37 |
| 4. | ארצות הברית ארצות הברית | 11 | 21 | 20 | 52 |
| 5. | בריטניה בריטניה | 11 | 11 | 13 | 35 |
| 6. | גרמניה המערבית גרמניה המערבית | 11 | 5 | 9 | 25 |
| 7. | הולנד הולנד | 10 | 13 | 3 | 26 |
| 8. | איטליה איטליה | 7 | 9 | 7 | 23 |
| 9. | ברית המועצות ברית המועצות | 6 | 5 | 4 | 15 |
| 10. | אוסטרליה אוסטרליה | 6 | 3 | 3 | 12 |
| 11. | שווייץ שווייץ | 5 | 10 | 8 | 23 |
| 12. |  המשלחת הכלל-גרמנית | 5 | 5 | 4 | 14 |
| 13. | בלגיה בלגיה | 4 | 2 | 6 | 12 |
| 14. | ניו זילנד ניו זילנד | 3 | 2 | 4 | 9 |
| 15. | קנדה קנדה | 2 | 2 | 3 | 7 |
| 16. | מקסיקו מקסיקו | 2 | 1 | 4 | 7 |
| 17. | פולין פולין | 1 | 3 | 2 | 6 |
| 18. | ספרד ספרד | 1 | 2 | 1 | 4 |
| 19. | אוסטריה אוסטריה | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 20. | ברזיל ברזיל | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 21. | יפן יפן | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 21. | צ'כוסלובקיה  צ'כוסלובקיה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 23. | דנמרק דנמרק | 0 | 4 | 2 | 6 |
| 24. | צ'ילה צ'ילה | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 25. | רומניה רומניה | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 26. | ארגנטינה ארגנטינה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 26. | בולגריה בולגריה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 26. | נורווגיה נורווגיה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 29. | פורטוגל פורטוגל | 0 | 0 | 3 | 3 |
| 30. | ערב הסעודית ערב הסעודית | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 31. | אירלנד אירלנד | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 31. | הונגריה הונגריה | 0 | 0 | 1 | 1 |
רוברט טרימבל

רוברט טרימבל (באנגלית: Robert Trimble;‏ 17 בנובמבר 1776 –  25 באוגוסט 1828) היה עורך דין ומשפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט לעתירות של קנטקי, כשופט פדרלי במחוז קנטקי וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1826 ועד למותו. במהלך תקופת כהונתו הקצרה בבית המשפט העליון הוא כתב מספר פסקי דין של דעת הרוב, כולל ההחלטה בפסק הדין "אוגדן נגד סאונדרס" (Ogden v. Saunders), שהיה התיק היחידי בו נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל כתב את חוות דעת המיעוט היחידה במהלך 34 שנות נשיאותו.
ראשית חייו

רוברט טרימבל נולד במחוז ברקלי שבוירג'יניה (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית), אם כי יש מקורות על פיהם הוא נולד במחוז אוגוסטה שבווירג'יניה. הוריו היו ויליאם טרימבל ומרי מקמילן. כשהיה בן שלוש עברה המשפחה למישור קמברלנד שבמחוז קנטקי, אז בתחומי וירג'יניה, בתחילה לפורט בונסבורו, ולאחר מכן ליישוב שכיום נמצא בתחומי מחוז קלארק שבקנטקי.
טרימבל למד באוניברסיטת טרנסילבניה ולמד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתם של שני עורכי דין, ג'ורג' ניקולאס, ולאחר מותו של זה האחרון ב-1799, ג'יימס בראון. ב-1803 הוא הוסמך כעורך דין על ידי בית המשפט לעתירות של קנטקי והחל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בפריז, קנטקי. הוא פתח את משרדו בבית שהיה גם לבית מגוריו.
באוגוסט אותה שנה נשא טרימבל לאישה את ננסי פ. טימברלייק. לשניים נולדו עשרה ילדים. בתם רבקה נישאה לגארט דייוויס, שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור מטעם קנטקי באמצע המאה ה-19.
ראשית הקריירה

ב-1802 נבחר טרימבל לייצג את מחוז בורבון בבית הנבחרים של קנטקי. כתומך של תומאס ג'פרסון הוא כיהן תקופת כהונה אחת בלבד, שכן הוא לא חיבב את ההמולה הפוליטית. לפיכך, הוא סירב לאחר מכן להיבחר לשום משרה ציבורית, כולל פעמיים בה הוצג שמו כמועמד לסנאט של ארצות הברית.
ב-1807 מונה טרימבל כשופט בבית המשפט לעתירות של קנטקי, אך התפטר ב-1809 מסיבות פיננסיות ומשפחתיות. ב-1810 הוא דחה הצעה למינוי כנשיא בית משפט זה. בשנים 1813–1817 הוא שימש כתובע פדרלי במחוז קנטקי. בתקופה זו הוא הוכיח את עצמו כחוקר משפטי חסר ליאות וכתובע חרוץ. טרימבל החזיק בבעלותו עבדים ועל פי מפקד האוכלוסין של 1820 היו בבעלותו 23 עבדים.
קריירה שיפוטית פדרלית

ב-28 בינואר 1817 מונה טרימבל כשופט פדרלי מחוזי במחוז קנטקי על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון. ב-31 בינואר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית. טרימבל כיהן על כס השיפוט תשע שנים עד למינויו לבית המשפט העליון.
ב-11 באפריל 1826 מונה טרימבל על ידי הנשיא ג'ון קווינסי אדמס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של תומאס טוד שנפטר חודשיים קודם לכן. ב-9 במאי אושר המינוי על ידי הסנאט וטרימבל החל את כהונתו ב-16 ביוני וכיהן על כס השיפוט עד למותו.
כשופט עליון, הסכים טרימבל באופן כללי עם השקפותיו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל. מקרה יוצא מהכלל אירע כאשר כתב טרימבל את חוות דעת הרוב בפסק הדין "אוגדן נגד סאונדרס" (Ogden v. Saunders) ב-1827 ומרשל היה זה שכתב את חוות דעת המיעוט.
מותו ומורשתו

עם יציאת בית המשפט לפגרה ב-1828, שב טרימבל לביתו. באותו קיץ הוא נפל למשכב בשל "קדחת רגזנית" (Bilious fever) שלקה בה. רוברט טרימבל נפטר ב-25 באוגוסט 1828, בגיל 52. הוא היה אחד מארבעת שופטי בית המשפט העליון בשנותיו הראשונות שנפטרו בעת כהונתם בטרם הגיעו לגיל 60 (האחרים היו ג'יימס וילסון, שנפטר בגיל 56 ב-1798; ג'יימס איירדל, שנפטר בגיל 48 ב-1799; ופיליפ ברבור, שנפטר בגיל 58 ב-1841). הוא נטמן בבית הקברות של פריז, קנטקי. לאחר מותו כתב ג'ון מרשל לסנאטור הנרי קליי:
אין צורך שאומר רבות כמה אני מצטער על לכתו של השופט טרימבל. הוא הצטיין בשל חושיו הנכונים, יושר כוונתו, והידע המשפטי שלו. לא ניתן למצוא אדם העולה עליו. כולי תקווה שנמצא אדם המשתווה לו.
השופט ג'וזף סטורי, ששירת לצד טרימבל, כתב:
איש לא התעלה מעל כישרונו של טרימבל, בלמידה, בחריפות המוח, ובתבונה. הכל העריצו אותו על יושרתו ועל החלטיותו. גישתו השיפוטית הייתה ראויה לציון בשל בהירותה, אמיצותה, נמרצותה ודיוקה במסקנות. ככל הנראה לא היה אדם על כס השיפוט שהשיג כה הרבה במהלך קריירה שיפוטית כה קצרה.
על שמו של טרימבל נקרא מחוז בקנטקי שהוקם ב-1837. במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי.
הערות שוליים

1 2 3 4  "Where in the World: One of America's 'forgotten men of history'". Winchester Sun. January 18, 2019.
↑  Goff, John S. (January 1960). "Mr. Justice Trimble of the United States Supreme Court". Register of the Kentucky Historical Society. 58 (1): 6–28.
↑  Enoch, Harry G.; Crabb, Anne (2014-09-14). Women at Fort Boonesborough, 1775–1784. Fort Boonesborough Foundation. p. 124.
1 2 3 4  Biographical Cyclopedia of the Commonwealth of Kentucky. Chicago, Illinois: J.M. Gresham Company. 1896. pp. 270–271.
↑  "Eades Tavern". hopewellmuseum.org. Paris, Kentucky: Hopewell Museum.
1 2  Cushman, Clare, ed. (2013). The Supreme Court Justices: Illustrated Biographies, 1789–2012 (Third ed.). CQ Press. pp. 84–87.
↑  "Garrett Davis". hopewellmuseum.org. Paris, Kentucky: Hopewell Museum.
1 2  "Today in Masonic History: Robert Trimble passes away in 1828". masonrytoday.com. August 25, 2015.
1 2  "Robert Trimble (1776-1828)". History of the Sixth Circuit. United States Court of Appeals for the Sixth Circuit. Archived from the original on December 27, 2010.
↑  "U.S. District Court for the District of Kentucky: Judges". fjc.gov. Washington, D.C.: Federal Judicial Center.
↑  McMillion, Barry J.; Rutkus, Denis Steven (July 6, 2018). "Supreme Court Nominations, 1789 to 2017: Actions by the Senate, the Judiciary Committee, and the President". Washington, D.C.: Congressional Research Service.
↑  The Register of the Kentucky State Historical Society, Volume 1. Kentucky State Historical Society. 1903. pp. 37.
↑  "Jones Construction, Brunswick GA". www.ShipbuildingHistory.com. 13 October 2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr2001033239  SNAC: w65t4tht  VIAF: 14698485   WorldCat (עם VIAF): 14698485 
קברו של רוברט טרימבל
ראלי דקר 2020

| --- | --- |

 ענף:  ראלי
 ארגון מפעיל:  ארגון הספורט אמוארי (ASO)
 תקופת התחרות:  5 בינואר 2020 – 17 בינואר 2020 (13 ימים)
 מספר תחרות:  42
 מספר מקצועות:  5
 מספר מתמודדים:  351 כלי רכב ו-557 מתחרים מ-53 מדינות
 עיר מארחת:  מספר ערים בערב הסעודית
 יבשת:  אסיה
 www.dakar.com
 → ראלי דקר 2019 ראלי דקר 2021 ← 
 
ראלי דקר 2020 הוא המרוץ ה-42 של ראלי דקר, שהתקיים לראשונה בערב הסעודית. המרוץ החל ב-5 בינואר 2020 בג'דה והסתיים ב-17 בינואר באל-קדיה (אנ'). קרלוס סאינס ניצח את המרוץ בקטגוריית המכוניות בפעם השלישית. אנדריי קרגינוב ניצח את קטגוריית המשאיות בפעם השנייה בקריירה. ניצחון שמהווה ניצחון 17 ליצרנית המשאיות קאמאז. ריקי בראבק ניצח לראשונה בקטגוריית האופנועים. ניצחון ראשון להונדה מאז שנת 1989, ניצחון שקטע רצף של 18 שנים בהם ניצחה KTM. איגנסיו קאסאלה הוביל החל מהיום הראשון את קטגוריית הטרקטורונים בפעם השלישית. קייסי קורי ניצח בקטגוריית ה-UTV.
ביום השביעי של המרוץ נהרג הרוכב פאולו גונסאלבש.
רקע

לאחר 11 שנים שבהן נערך המרוץ בדרום-אמריקה, נחתם חוזה לקיום המרוץ במשך חמש שנים בערב הסעודית. המסלול הכולל הוא באורך של כ-7,900 ק"מ, מהם כ-5,000 ק"מ תחרותיים המתפרסים על פני 12 מקטעים (סטייג'ים). המרוץ החל בג'דה, הנמצאת בצפון המדינה, לחוף הים האדום; עוצר ליום מנוחה בריאד, בירת המדינה; ויסתיים באל-קדיה, הנמצאת בצפון-מערב המדינה.
המתחרים

רשימת המתחרים הרשמית כללה 351 כלי רכב ו-557 מתחרים מ-53 מדינות. בין המתחרים הבולטים נאסר אל-עטיה, אלוף השנה שעברה; פרננדו אלונסו, לשעבר אלוף פורמולה 1; קרלוס סאינס, לשעבר אלוף העולם בראלי שניצח את המרוץ פעמיים בעבר וסטפן פטרהנסל, שמחזיק בשיא הניצחונות במרוץ.
המתחרים > מספר משתתפים

| שלב | אופנועים | טרקטורונים | מכוניות | UTVs | משאיות | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| נרשמים | 147 | 23 | 89 | 45 | 47 | 351 |
| זינוק | 144 | 23 | 83 | 46 | 46 | 342 |
| יום מנוחה | 128 | 22 | 67 | 39 | 34 | 290 |
| סיום המרוץ | 96 | 12 | 58 | 31 | 29 | 226 |
שינויים בתקנות

במטרה לצמצם את הפערים בין הקבוצות הגדולות ולאפשר תחרותיות גם לקבוצות הקטנות הוכנסו במרוץ מספר שינויים. בחלק מהמקטעים ספר הדרך יינתן לצוותים רק דקות מעטות לפני הזינוק. בנוסף, מתוך מטרה למנוע שימוש אסור בטכנולוגיות יקרות הקיימות רק בידי הקבוצות הגדולות, כל הציוד האלקטרוני שאינו מאושר לשימוש נדרש להיות נעול וחתום במהלך כל התחרות. המארגנים התקינו מצלמות בתוך תא הנהג של המשתתפים על מנת לזהות עקבות של פעילות חשודה.
אירועים חריגים

ב-12 בינואר, פאולו גונסאלבש, רוכב אופנוע כבן 40 מפורטוגל, נהרג לאחר שהתרסק במקטע השביעי. הוא היה סגן אלוף הראלי ב-2015, סיים ארבע פעמים בעשירייה הראשונה והשתתף באליפות היוקרתית בפעם ה-13 בקריירה.
מקטעים

| תאריך | מקטע | התחלה | סיום | אורך: קישור / תחרות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 5 בינואר 2020 | סטייג' 1 | ערב הסעודית ג'דה | ערב הסעודית אל-ואג'ה | 433 ק"מ / 319 ק"מ |
| 6 בינואר 2020 | סטייג' 2 | ערב הסעודית אל-ואג'ה | ערב הסעודית ניאום | 26 ק"מ / 367 ק"מ |
| 7 בינואר 2020 | סטייג' 3 | ערב הסעודית ניאום | ערב הסעודית ניאום | 77 ק"מ / 427 ק"מ |
| 8 בינואר 2020 | סטייג' 4 | ערב הסעודית ניאום | ערב הסעודית אל אולא | 219 ק"מ / 453 ק"מ |
| 9 בינואר 2020 | סטייג' 5 | ערב הסעודית אל אולא | ערב הסעודית העיל | 211 ק"מ / 353 ק"מ |
| 10 בינואר 2020 | סטייג' 6 | ערב הסעודית העיל | ערב הסעודית ריאד | 353 ק"מ / 477 ק"מ |
| 11 בינואר 2020 | יום מנוחה | ערב הסעודית ריאד | ערב הסעודית ריאד |  |
| 12 בינואר 2020 | סטייג' 7 | ערב הסעודית ריאד | ערב הסעודית ואדי עד דוסיר | 195 ק"מ / 546 ק"מ |
| 13 בינואר 2020 | סטייג' 8 | ערב הסעודית ואדי עד דוסיר | ערב הסעודית ואדי עד דוסיר | 239 ק"מ / 477 ק"מ |
| 14 בינואר 2020 | סטייג' 9 | ערב הסעודית ואדי עד דוסיר | ערב הסעודית חארד | 476 ק"מ / 410 ק"מ |
| 15 בינואר 2020 | סטייג' 10 | ערב הסעודית חארד | ערב הסעודית שוביטאה | 74 ק"מ / 534 ק"מ |
| 16 בינואר 2020 | סטייג' 11 | ערב הסעודית שוביטאה | ערב הסעודית חארד | 365 ק"מ / 379 ק"מ |
| 17 בינואר 2020 | סטייג' 12 | ערב הסעודית חארד | ערב הסעודית אל-קדיה | 73 ק"מ / 374 ק"מ |
הערות שוליים

↑  Dakar Rally heads to Saudi Arabia in 2020, NBC Sport, 25 April 2019
↑  ניר בן טובים, ‏רשמית: פרננדו אלונסו ישתתף בראלי דקאר, באתר ערוץ הספורט, 28 באוקטובר 2019
↑  ניר בן זקן, מירוץ דקאר 2020: אפריקה, דרום אמריקה, ערב הסעודית, באתר ynet, 3 בינואר 2020
↑  טרגדיה: אופנוען נהרג במהלך ראלי דקר, באתר ‏מאקו‏, 12 בינואר 2020
ראול אלפונסין

ראול אלפונסין (בספרדית: Raúl Ricardo Alfonsín;‏ 12 במרץ 1927 – 31 במרץ 2009) היה מדינאי ועורך דין ארגנטינאי אשר שימש כנשיא ארגנטינה מ-10 בדצמבר 1983 עד 7 ביולי 1989. היה נשיא ארגנטינה הראשון אשר נבחר באופן דמוקרטי עם תום תקופת המשטר הצבאי בארגנטינה. ב-1985 הוענק לו אחד מפרסי נסיך אסטוריאס על שיתוף פעולה בין-לאומי.
ביוגרפיה ופועלו > נעוריו ותחילת דרכו המדינית

אלפונסין נולד בעיר צ'סקומוס (Chascomús) שבמזרח חבל בואנוס איירס להורים קתולים. לאחר סיום בית הספר היסודי החל לומד באקדמיה הצבאית ע"ש גנרל סן מרטין, שם סיים כקצין זוטר בתום חמש שנות לימוד. בשנת 1945 הצטרף למפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי (Unión Cívica Radical), תנועה ליברלית-סוציאליסטית. את לימודי המשפטים סיים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בואנוס איירס בשנת 1950 ושב לעיר הולדתו כעורך דין. באותה שנה אף התחתן עם מריה לורנזה ברנקיה.
אלפונסין ייסד עיתון מקומי בשם "חסר הפניות" (El Imparcial) בצ'סקומוס, ובשנת 1951 נבחר למועצת העיר. באותה שנה התמודד מטעם מפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי על מושב בבית התחתון של הקונגרס הלאומי של ארגנטינה, אך הפסיד למועמדו של חואן פרון. הקו המתנגד של עיתונו למשטרו של פרון, הוביל למעצרו של אלפונסין בשנת 1953. בחודש ספטמבר 1955 פרצה הפיכה צבאית אשר הביאה לקץ שלטונו של פרון ולחזרתה של מפלגת האיחוד הרדיקלי כמפלגה הגדולה במדינה.
בשנת 1958 נבחר אלפונסין לבית המחוקקים של חבל בואנוס איירס, מטעם פלג ימני של מפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי. אלפונסין נבחר למועצת הנגידים בשנת 1963 והפך לתומכו הנאמן ביותר של הנשיא ארתורו איליה בקונגרס. הוא איבד את מושבו לאחר שהפיכה צבאית הביאה לקץ נשיאותו של איליה בשנת 1966. חילוקי דעות עם מנהיג מפלגתו השמרן ריקרדו בלבין, הביאו את אלפונסין להכריז, יחד עם מפלגת האיחוד הרדיקלי, על הקמת "התנועה לחידוש ולשינוי" (Movimiento de Renovación y Cambio) בשנת 1971. בשנת 1973 התמודד על מועמדות מפלגתו בבחירות לנשיאות, אולם הוא הפסיד לבלבין. אף בלבין הפסיד למפלגתו של פרון. עליית השלטון הדמוקרטי בשנת 1973 לא הביאה לשיפור אווירת הסובלנות הפוליטית במדינה ועל רקע עימותים אלימים בין קבוצות מן השמאל והימין הקיצוניים ונקיטת צעדים קיצוניים מצד המשטר בניסיון להשקיט המהומות. בדצמבר 1975 עזר אלפונסין לייסד את האספה הקבועה לזכויות אדם (La Asamblea Permanente por los Derechos Humanos, בראשי תיבות – APDH) בארגנטינה.
ההפיכה שפרצה בחודש מרץ 1976 נגד הנשיאה איסבל פרון לא הובילה לפיזור האספה הקבועה, אלא עודדה עורכי דין שזוהו עימה, ובהם אלפונסין, לנדב את שירותיהם לטובת מספר גדל והולך של בני משפחה וקרובים שנעלמו, תוך שהם מסכנים חייהם בפעילות זו. אלפונסין היה בין המדינאים הארגנטינאים הבכירים הבודדים אשר השמיעו קולם נגד החלטת הנשיא לאופולדו גלטיירי לפלוש לאיי פוקלנד בחודש אפריל 1982.
קריסת מדיניות השוק החופשי בארגנטינה, ותבוסת ארגנטינה במלחמת פוקלנד, היו בין הגורמים אשר הובילו בשנת 1983 את מנהיגי "תהליך הארגון מחדש" לחפש "מוצא דמוקרטי" למצוקת המדינה. ב-30 באוקטובר 1983 התקיימו בחירות כלליות ובהן הביס אלפונסין את איטלו לודר בפער של 12 אחוזים, כשזכה לרוב במועצת הנגידים. אלפונסין שכנע את נשיאה של ארגנטינה, ריינלדו ביניונה להקדים את חילופי השלטון בשלושה חודשים ונכנס לתפקידו כנשיא ב-10 בדצמבר.
ביוגרפיה ופועלו > נשיאותו

עם כניסתו למשרת הנשיא ניצבו בפניו שורה של בעיות חמורות שהבולטת בהן הייתה המשבר החמור בכלכלת ארגנטינה. כלכלת ארגנטינה סבלה מיתון לאחר התמוטטות כלכלית בשנים 1981–1982, אשר גרם לחוב חיצוני גואה של 43 מיליארד דולר. חוב זה נשא ריבית ששיעורה עמד מעל ל-3 מיליארד דולר בשנה. בשנת 1983 התאוששה מעט כלכלת המדינה כתוצאה מהסרת הקפאת השכר על ידי הנשיא ביניון והורדת שיעורי הריבית על ידי הבנק המרכזי, אולם שיעור האינפלציה במדינה נותר ברמה של כ-400 אחוזים בשנה והתוצר הלאומי הגולמי לאדם היה הנמוך ביותר מאז שנת 1968. אף ההשקעה בייצור הייתה נמוכה ב-40% לעומת שנת 1980.
אל מול אתגרים אלה החל אלפונסין את כהונתו עם שיעורי תמיכה גבוהים ובמטרה להגשים את ההבטחות שנתן במסע הבחירות, כגון סיוע במזון לאותם 27% מכלל אוכלוסיית ארגנטינה שהיו מתחת לקו העוני וכן ביטול החנינה הכללית למפרי זכויות אדם, עליה הכריז ביניון בחודש אפריל 1983, וביטול הצו הנשיאותי המתיר האזנות סתר ללא צו שיפוטי. בהמלצת שר ההגנה החדש, ראול בורס, הוציא אלפונסין את התעשייה הצבאית (Fabricaciones Militares) הארגנטינית משליטת הצבא והורה על פרישתם של 70 גנרלים ואדמירלים שהתנגדו למהלך משורות הצבא.
אלפונסין מינה את המחזאי הנודע קרלוס גורוסטיזה (Carlos Gorostiza) לשר התרבות ואת מדען המחשב היהודי הגולה מנואל סדוסקי (Manuel Sadosky) לשר המדע והטכנולוגיה. בעקבות מינויים אלה שבו בשנת 1984 מאות מדענים ואומנים גולים לארגנטינה. גורוסטיזה ביטל את הרשות הלאומית לדרוג סרטים, צעד אשר תרם להכפלת מספר הפקות המקור בתחום הקולנוע והתיאטרון באותה שנה. בחודש אפריל 1985 יצא לאקרנים הסרט "הסיפור הרשמי" (La historia oficial) אשר זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
אלפונסין פנה לוועדה הלאומית על העלמות בני אדם (Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas, בראשי תיבות – CONADEP) לתעד פגיעות בזכויות אדם. הוועדה, בראשות ארנסטו סאבטו, תיעדה 8,960 מקרים של העלמות וב-20 בספטמבר 1985 הציגה לנשיא אלפונסין את ממצאיה. הדו"ח גרר תגובות מעורבות לאור הפער בין ממצאי הוועדה לבין ממצאי ארגון אמנסטי שהעריך את מספר הנעלמים בכ-16,000 והערכת ארגון האמהות מכיכר דה מאז'ו אשר עמדה על כ-30,000 איש.
כבר בתחילת כהונתו דאג אלפונסין להעמיד לדין חברים בקבוצות שמאלניות והביא לכליאתם. זאת אף שבחודש מאי 1984 הכריז על חנינה לנשיאה לשעבר איסבל פרון על חלקה בצעדים שננקטו נגד מתנגדי המשטר וכן האשמות של נטילת כספים מקופת הציבור. בחודש ינואר 1985 הכריז אלפונסין על כוונתו לחוקק חוק הקובע כי הבחירות לארגוני העובדים תהיינה חשאיות, אולם בחודש פברואר דחה הסנאט את ההצעה בהפרש של קול בודד.
יחסיו של אלפונסין עם ארצות הברית הורעו לאחר שהפסיק את תמיכת המשטר הקודם במורדי הקונטראס בניקרגואה. הוא כשל בניסיון לקבל הקלות כלכליות מארצות הברית, בשתי פגישות שקיים עם הנשיא רונלד רייגן. מנגד, אלפונסין הצליח בחידוש הקשרים הדיפלומטיים בין ארגנטינה לבריטניה לאחר מלחמת פוקלנד, דבר שהוביל לביטול החרם הכלכלי שהטילה בריטניה על ארגנטינה. אלפונסין גם יזם הסכם עם צ'ילה לסיום סכסוך גבולות באזור תעלת ביגל, בקצה הדרומי של המדינה. ההסכם זכה לאישור גורף במשאל עם שנערך ב-25 בנובמבר 1984.
ביוגרפיה ופועלו > התמודדות עם אינפלציה וחנינות

לאחר שירש את השלטון במצב של משבר בתחום החוב החיצוני של המדינה, אשר הוחמר עוד יותר מעליה בשיעורי הריבית בעולם, נאלץ אלפונסין להתמודד עם חוסר אמון צרכני ושיאי גירעון בתקציב הלאומי. בשנת 1984 גדל התוצר הלאומי הגולמי בשיעור 2%, אף שההשקעה באמצעי יצור המשיכה לרדת וקצב האינפלציה השנתית עלה ל-700%. הפסדים שסבלה המדינה בהשקעותיה, בצירוף ריביות מאמירות על החוב הלאומי ועליה בשיעור העלמת המס, הביאו לגירעון של 10 מיליארד דולר בתקציב הלאומי של שנת 1984. מתוך מצוקה, נאלץ הבנק המרכזי של ארגנטינה להדפיס כסף, דבר שהביא להאצת האינפלציה לשיעור של כ-18% בחודש בתחילת השנה וכ-30% בחודש יוני 1985 לבדו (היה זה שיא עולמי לאותה עת). בניסיון לבלום את האינפלציה פתח שר הכלכלה בתוכנית האוסטרל, ולפיה הונהגה הקפאת מחירים והמטבע המקומי, הפזו הארגנטיני, הוחלף באוסטרל הארגנטיני ביחס של 1,000 ל-1. במקביל הונהגו קיצוצים חדים בתקציב, במיוחד בתחום תקציב הביטחון. בתגובה לחששות מצד המערכת הבנקאית הונהגה שיטת פיצוי לנותני האשראי. האינפלציה שהגיעה לשיא של 30% בחודש יוני 1985, ירדה בחדות לשיעור של 2% לחודש בשארית שנת 1985. הגירעון הלאומי הארגנטיני ירד בשני שלישים בשנת 1985, דבר שסייע למדינה לקבל אורכה להשבת החוב החיצון.
משכשל בניסיונו לשכנע את הצבא להעמיד לדין את הקצינים האחראים למלחמה המלוכלכת, אלפונסין יזם את משפט החונטות, אשר דיוניו נפתחו בבית המשפט העליון ב-22 באפריל 1985. במשפט הועמדו לדין כמה מבכירי השלטון הצבאי על פשעים שביצעו בתקופת המלחמה המלוכלכת. המשפט זכה לתשומת לב בין-לאומית וב-9 בדצמבר גזרו השופטים מאסר עולם על הנשיא לשעבר חורחה וידלה ומפקד הצי אמיליו מסרה. שלושה קצינים אחרים נידונו ל-17 שנות מאסר. על הישגיו אלה הוענק לאלפונסין פרס החירות על ידי ארגון האינטרנציונל הליברלי וכן פרס זכויות האדם על ידי מועצת אירופה. עם זאת, ארבעה מן הנאשמים במשפט זוכו, הבולט שבהם הנשיא לשעבר לאופולדו גלטיירי. גלטיירי ושניים נוספים הועמדו לדין פעם נוספת בחודש מאי 1986 על מעשיהם בעת מלחמת פוקלנד ונידונו ל-12 שנות מאסר.
על רקע צעדים אלה זכתה מפלגתו של אלפונסין לתמיכה בבחירות לבית המחוקקים בחודש נובמבר 1985. כוחה של המפלגה עלה במושב אחד, ל-130 מושבים מתוך 254 המושבים בבית התחתון של הקונגרס.
בחודש אפריל 1986 הפתיע אלפונסין את האומה כאשר הכריז על תוכניתו להעתיק את בירת המדינה מבואנוס איירס לעיר החוף הקטנה ויידמה, כ-800 ק"מ מדרום לבואנוס איירס. הוא הציע את שינוי שיטת הממשל בארגנטינה ומעבר למשטר פרלמנטרי, כולל ראש ממשלה, הצעות שהתקבלו באהדה בבית התחתון, אולם זכו להתנגדות בסנט.
ביוגרפיה ופועלו > התדרדרות כלכלית

דאגות כלכליות המשיכו להיות בראש סדר היום של אלפונסין בשנת 1986, על רקע נפילה חדה בשוקי הסחורות העולמיים. עודף היצוא של ארגנטינה, בשיעור שנתי של 4.5 מיליארד דולר קוצץ במחציתו, ויעד האינפלציה של 28% לשנת 1986, עלה ל-50% ב-12 החודשים שקדמו לחודש יוני 1986 (לעומת 1,130% בשנה המקבילה עד יוני 1985). אולם עד מהירה הואצה האינפלציה לשיעור של 80% בשנה. הכרזה מחודשת על הקפאת שכר במשק הובילה לירידה של כ-20% בשכר הריאלי בתקופת השנה הראשונה לתוכנית האוסטרל והביאה להכרזת שבע שביתות כלליות במשק הארגנטינאי. לנוכח האינפלציה הגואה הוציאו רוב עשירי ארגנטינה את פקדונותיהם לבנקים מחוץ למדינה.
ההערכה הכללית שלה זכה אלפונסין בתחום כיבוד זכויות האדם סבלה משבר תדמיתי בדצמבר 1986 כאשר הקונגרס אישר חוק אותו יזם ולפיו, ההליכים המשפטיים כנגד כ-300 קצינים אשר הועמדו לדין על מעשיהם בתקופת המלחמה המלוכלכת לא יימשכו אם לא יורשעו בתוך 60 יום מעת כניסת החוק לתוקפו. לנוכח הקושי במציאת עדים למעשי הפשע, משמעות החוק הייתה כי ההליכים יופסקו נגד רבים מן הקצינים. למרות ויתורים אלה פרץ מרד בקרב קצינים באחד מבסיסי האימונים של הצבא, בסוף שבוע הפסחא בשנת 1987, על רקע העמדתם לדין של קציני צבא. אלפונסין נשא ונתן עם המורדים באופן אישי והביא לכניעתם.