stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט
הערות שוליים

↑  "A WORK OF GENIUS".
↑  אורי קליין, לונדון סובלת ממחסור בבשר איכותי, באתר הארץ.
↑  סוויני טוד, באתר עין הדג.
↑  אור ברקת, סוויני טוד, באתר "הסיפור האמיתי והמזעזע של..."
| יצירותיו של טים ברטון |
| --- | --- | --- |
| סרטים באורך מלא | ההרפתקה הגדולה של פי ווי הרמן (1985) • ביטלג'וס (1988) • באטמן (1989) • המספריים של אדוארד (1990) • באטמן חוזר (1992) • אד ווד (1994) • הפלישה ממאדים (1996) סליפי הולו (1999) • כוכב הקופים (2001) • סיפורי דגים (2003) • צ'ארלי בממלכת השוקולד (2005) • חתונת הרפאים (2005) • סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט (2007) • אליס בארץ הפלאות (2010) • צללים אפלים (2012) • פרנקנוויני (2012) • עיניים גדולות (2014) • המעון של מיס פרגרין לילדים משונים (2016) • דמבו (2019) • ביטלג'וס ביטלג'וס (2024) |  |
| סרטים קצרים | האי של דוקטור איגור (1971) • מתקפת מפלצת הסלרי (1979) • וינסנט (1982) • הנזל וגרטל (1983) • פרנקנוויני (1984) • ‏Stainboy‏ (2000) |  |
| סדרות טלוויזיה | ונסדיי (2022) |  |
| פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי |
| --- | --- | --- |
| 1951‏-1960 | אמריקאי בפריז (1951) • עם שיר בלב שלי (1952) • כרמן ג'ונס (1954) • ברנשים וחתיכות (1955) • המלך ואני (1956) • הבנות לאס (1957) • ז'יז'י/דודה מיים (1958) • פורגי ובס/חמים וטעים (1959) • הדירה/שיר ללא סוף (1960) |  |
| 1961‏-1980 | סיפור הפרברים/רוב של אחד (1961) • איש המוזיקה/מגע של מינק (1962) • טום ג'ונס (1963) • גבירתי הנאווה (1964) • צלילי המוסיקה (1965) • הרוסים באים! הרוסים באים! (1966) • הבוגר (1967) • אוליבר! (1968) • הסוד של סנטה ויטוריה (1969) • מ.א.ש (1970) • כנר על הגג (1971) • קברט (1972) • אמריקן גרפיטי (1973) • המשחק המכור (1974) • צמד בכותרות (1975) • כוכב נולד (1976) • דירה לשניים (1977) • השמיים יכולים לחכות (1978) • תרגילים בהתבגרות (1979) • בתו של כורה פחם (1980) |  |
| 1981‏-2000 | ארתור (1981) • טוטסי (1982) • ינטל (1983) • בעקבות האוצר הרומנטי (1984) • הכבוד של פריצי (1985) • חנה ואחיותיה (1986) • תקווה ותהילה (1987) • נערה עובדת (1988) • הנהג של מיס דייזי (1989) • גרין קארד (1990) • היפה והחיה (1991) • השחקן (1992) • גברת דאוטפייר (1993) • מלך האריות (1994) • בייב (1995) • אוויטה (1996) • הכי טוב שיש (1997) • שייקספיר מאוהב (1998) • צעצוע של סיפור 2 (1999) • כמעט מפורסמים (2000) |  |
| 2001‏-2020 | מולין רוז' (2001) • שיקגו (2002) • אבודים בטוקיו (2003) • דרכים צדדיות (2004) • הולך בדרכי (2005) נערות החלומות (2006) • סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט (2007) • ויקי כריסטינה ברצלונה (2008) • בדרך לחתונה עוצרים בווגאס (2009) • הילדים בסדר (2010) • הארטיסט (2011) • עלובי החיים (2012) • חלום אמריקאי (2013) • מלון גרנד בודפשט (2014) • להציל את מארק וואטני (2015) • לה לה לנד (2016) • ליידי בירד (2017) • הספר הירוק (2018) • היו זמנים בהוליווד (2019) • בוראט 2 (2020) |  |
| 2021-היום | סיפור הפרברים (2021) • רוחות אינישרין (2022) • מסכנים שכאלה (2023) ‏•‏‏ אמיליה פרז (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7604776-3  VIAF: 189382123   WorldCat (עם VIAF): 189382123
שבעת הסמוראים

ערך זה עוסק בסרט מלחמה יפני משנות ה-1950. אם התכוונתם לסדרת אנימה משנות ה-2000 המבוססת על הסרט, ראו .
| --- | --- |

 בימוי:  אקירה קורוסאווה 
 הופק בידי:  סוג'רו מוטוקי 
 תסריט:  אקירה קורוסאווה, שינובו השימוטו, הידגו הוגוני
 עריכה:  אקירה קורוסאווה 
 שחקנים ראשיים:  טקאשי שימורה, טושירו מיפונה
 מוזיקה:  פומיו היאסאקה 
 צילום:  אסקאזו נקאי 
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  טוהו 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 באפריל 1954 ביפן, 19 בנובמבר 1956 בארצות הברית
 משך הקרנה:  207 דקות גרסת הבמאי
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט פעולה, דרמה היסטורית, סרט אפי, samurai cinema, סרט הרפתקאות 
 מקום התרחשות:  יפן 
 תקציב:  500,000$
 הכנסות באתר מוג'ו:   sevensamurai
 דף הסרט ב־IMDb
 
שבעת הסמוראים (Shichinin no samurai) הוא סרט דרמת פעולה הרפתקאות סמוראים יפני משנת 1954 בבימוי ועריכתו של אקירה קורוסאווה, שהיה גם שותף לכתיבת התסריט. הסרט מתרחש בשלהי המאה ה-16 ביפן (בסביבות 1587/1588). הוא מספר את סיפורו של כפר שאיכריו שוכרים שבעה סמוראים חסרי אדון (רונין) על מנת להילחם בשודדים שישובו לאחר הקציר לגזול מהם את תנובת השדה. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר בשחור-לבן ולעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
שבעת הסמוראים יצא לאקרנים ב-26 באפריל ,1954 וגרף אחריו רף הכנסות של כיותר מ-2 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של רק 1 מיליון דולר. ביפן, הסרט הרוויח 268 מיליון ין לעומת תקציב הפקה של 125 מיליון ין. הסרט נחשב עד היום לאחד הסרטים הטובים שנעשו אי פעם, והוא אחד הסרטים היפניים שקנו את פרסומם במערב למשך תקופה ארוכה. הסרט מדורג דרך קבע ברשימת 250 הסרטים הטובים ביותר של ה-IMDb.
הוא נבחר בשנים 1982 ו-1992 ברשימת כתב העת Sight & Sound's כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים ונשאר בחירתם של הבמאים במשאל ברשימת עשרת הסרטים הטובים ביותר של המגזין בשנת 2002, בנוסף, הסרט נחשב לסרט האקשן המודרני הראשון מסוגו.
צוות השחקנים > שבעת הסמוראים

קאמביי שימאדה (טקאשי שימורה) - המנהיג, סמוראי זקן וחכם
קצושירו אוקאמוטו (איסאו קימורה) - סמוראי צעיר שרוצה להיות תלמידו של קאמביי
גורוביי קטיאמה (יושיו אינאבה) - סמוראי מיומן שאותו מאמץ קאמביי כסגנו
שיצ'ירוג'י (דאיסוקה קאטו) - חבר ותיק של קאמביי שמסייע ליצור את תוכנית האב להגנת הכפר
קיוזו (סייג'י מיאגוצ'י) - סמוראי רציני, בעל פני אבן ולוחם חרב מופלא
הייהאצ'י הייאשידה (מינורו צ'יאקי) - סמוראי חביב אף שאינו כה מיומן, שקסמו וחוכמתו שומרים על הלך רוחם החיובי של חבריו אל מול האויב הקם עליהם להורגם
קיקוצ'יו (טושירו מיפונה) - שואף להיות סמוראי, שלבסוף מוכיח את ערכו ומגשר בין הכפריים לבין הסמוראים
צוות השחקנים > הכפריים

גיסאקו (קונינורי טקאדו) - ראש הכפר, האומר לכפריים לשכור סמוראים שיגנו עליהם
יוהיי (בוקוזן הידארי) - כפרי זקן ומגושם החולק עם קיקוצ'יו בסצנות קומיות
מנזו (קמאטרי פוג'יווארה) - חרד לביטחון בתו כשמסביב כל הסמוראים המושכים
שינו (קייקי צושימה) - בתו של מנזו, המתאהבת בקצושירו
ריקיצ'י (יושיו צושיה) - חמום-מוח וצעיר יחסית, הצופן סוד כואב בנוגע לאשתו
אשתו של ריקיצ'י (יוקיקו שימזאקי) - לא נראית בחלקו המוקדם של הסרט, סוד הימצאה יהפוך לטרגדיה
מוסוקה (יושיו אוסוגי) - הבית הנידח שלו הוא אחד מארבעת הבתים שיאלצו לעוזבם על מנת להציל את העשרים שבתוך הכפר
צוות השחקנים > השודדים

מנהיג השודדים הוא שינפיי טאקאגי - מנהיגם של ארבעים השודדים.
סגנון הסרט

בסצנה טיפוסית של הסרט, בתפאורה המעוצבת למופת, מתקבצים הסמוראים והדמויות מתיידדות זו עם זו. בסוף הסצנה הם דוממים ומוצג מעגל חברתי חדש. כל זה מוצג בתצלום בודד בו כל אחד מהפנים נראים כאילו הם היו בתקריב בד בבד - זוהי מחוות הוקרה למיומנותם של הבמאי, השחקנים, הצלם, וכל יתר הצוות הטכני.
סגנון הסרט > חידושים

לפי פרשנות ה-DVD של מיכאל ג'ק, היה שבעת הסמוראים בין הסרטים הראשונים שהשתמשו במה שהוא היום מרכיב שכיח בהפקת סרטים: איסוף וגיוס גיבורים לצוות על מנת להשיג מטרה מסוימת. המצאה בה השתמשו בסרטים מאוחרים יותר כמו אושן 11 ובאג לייף (תכסיס הנפוץ גם במשחקי וידאו ומחשב). מבקר הסרטים רוג'ר איברט הזכיר בביקורתו את חלק העלילה שבו קאמביי המנהיג מגלח את תסרוקתו הסמלית, על מנת להתחפש לכהן דת ולהציל ילד מחוטפיו כפרקטיקה מקורית הנפוצה היום בסרטי פעולה, שהציגו את הגיבור הראשי כלוקח על עצמו משימה שאינה קשורה לעלילה הראשית. הרומן המתפתח בין הגיבור הצעיר ביותר לצעירה מקומית לרוגזם של האזרחים, אירעה בסרטים אחרים, אולם הורכבה למיקשה אחת בסרט זה. השימוש בפעלולי צילום של תנועה איטית ויריות קרב המשתרעות בצורה פנורמית, עשו סרט זה למשפיע בכל העולם.
מורשת הסרט

שבעת הסמוראים היה ההפקה הקולנועית היפנית הגדולה ביותר בזמן בה הופקה. היא הייתה קו פרשת מים טכנית ויצירתית שנעשתה שובר קופות והראשונה להשתמש באופן בולט בצילום איטי, כפי שקיוזו טובח את אויבו שנופל (בהילוך איטי) לקרקע ומת. ניתן לראות את השפעתו באופן בולט ביותר במערבון שבעת המופלאים, סרט שלקח את "שבעת הסמוראים" כמודל לחיקוי. הבמאי ג'ון סטרג'ס לקח את שבעת הסמוראים והתאים אותו למערב הפרוע, כשהסמוראים הוחלפו על ידי קאובוים. הרבה מהסצנות ב"שבעת המופלאים" משקפות את אלו שב"שבעת הסמוראים". רוב הפרטים, כמו גם בשורת הדו-שיח האחרונה היא זהה: "האיש הזקן צדק. רק האיכרים ניצחו. אנו הפסדנו, אנחנו תמיד מפסידים". הייתה גם סדרת טלוויזיה ב-1998, שלא האריכה ימים, שהתבססה על סרטו של סטרג'ס.
ג'ורג' לוקאס הכריז בפרשנות ה-DVD למלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית' שיודה המניף את ידו מעל לראשו (כמו קאמביי) הוא מחווה לקורוסאווה ולסרט הזה [דרוש מקור]. על אף שהשורה על כך שמטרת האיכרים בחיים היא לסבול, מצוטטת במלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה, אך כוונתה לדרואידים.
השפעת "שבעת הסמוראים" ניכרת היטב בסרטים מלחמת הכוכבים ובסרט פיקסאר באג לייף. במשחק המחשב Star Wars Jedi Knight: Dark Forces II, היו שבעת הג'די השחורים הומאז' לסרט והם מאמצים במידה רבה את מודל הסמוראים בשבעת הסמוראים. ב-2004 אישרה חברתו של קורוסאווה הפקת סדרת אנימה לפי הסרט, שנקראה Samurai 7 והופקה בידי גונזו, אשר סיפק נושא חלופי של סטימפאנק (ז'אנר שהיה רווח בשנות השמונים והתשעים של העתקת אלמנטים מהמדע הבדיוני למאה התשע עשרה, כגון בסיפוריו של ה.ג. וולס), המספר מחדש את הסיפור הקלאסי. בסרט מסע בין כוכבים 9: מרד מכניס אלמנט חדש בעלילת "שבעת הסמוראים", עם שבעה אנשי צוות המגינים על הכפר של "הבאקו" נגד ה"סונה" הרשעים. האפיזודה מן העונה השישית של מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 המכונה "הפרנגים המופלאים", אף הוא פרודיה על הסרט. אפילו הקומדיה משנת 1986 שלושה אמיגוס, שואלת מספר נושאים מסרטו של קורוסאווה. המשחק Throne of Darkness, מעניק למשחק שליטה על שבעה סמוראים (ארבעה בבת אחת) שכולם דומים מאוד לדמויותיו של קורוסאווה: בתפקיד, בסגנון הקרב ובהופעה.
גרסאות ערוכות וגרסת ה-DVD

בעוד שהגרסה המקורית של הסרט הייתה בת 207 דקות, נראו גרסאות ערוכות בשוק הבינלאומי. גרסה ערוכה בת 160 דקות נראתה בארצות רבות פרט לבריטניה וארצות הברית, שבמקור נראו בהן גרסאות בנות 150 ו-141 דקות בהתאמה. גרסה שהופצה בת 190 דקות נראתה בבריטניה ב-1991 וגרסה כמעט שלמה של הסרט בת 203 דקות שוחררה מחדש בארצות הברית ב-2002. גרסת DVD של אוסף "קריטריון" של הסרט זמינה ומכילה את הגרסה המקורית השלמה של הסרט (207 דקות) על דיסק אחד ושני, DVD נרחב יותר של קריטריון שוחרר ב-2006, המכיל גם את המאסטר מחדש בצורה דיגיטלית על גבי שני דיסקים, כמו גם דיסק ובו חומר נוסף.
טריוויה

השחקנים המשחקים את שלושת הסמוראים ששרדו בסוף הסרט, היו הראשונים למות בחיים האמיתיים: דאיסאקו קאטו (שיצ'ירוג'י) מת ב-1975, איסאו קימורה (קצושיקו) נפטר ב-1981 וטקאשי שימורה (קאמביי) הלך לעולמו ב-1982.
מינורי צ'אקי (הייאצ'י הייאשידה) שדמות הסמוראי שלו הייתה הראשונה להיהרג בסרט, היה השחקן האחרון ששרד (1999).
בסצנה אחת בסרט קיקוצ'יו (טושירו מיפונה) צועק על יתר הסמוראים בגלל תגובתו של קיוזו, המבטא רצון להעניש את כל האיכרים בשל רצחנותם מן העבר את הסמוראים. חלק זה של הסרט הוא התנצלות אישית של אקירה קורוסאווה, המדבר כאחד משושלת הסמוראים, לצאצאיהם של האיכרים והאזרחים של יפן, עבור מאות השנים שבהן סבלו מידי מעמד הסמוראים.
דמותו של טושירו מיפונה היוותה השראה לסרט דני שנקרא השיר האחרון של מיפונה, הנסוב על איש עסקים מצליח ואופנתי, המנסה להסוות את הרקע האיכרי שלו מחבריו.
לטצויה נקאדי, שנהיה שחקן קבוע בסרטיו של קורוסאווה, הייתה הופעה קצרה, עליה לא זכה לקרדיט כאחד הסמוראים בכפר הנראים כשהם מגיעים לעיר.
סייג'י מיאגושי, שדמותו הייתה של רב-אומן בחרב, מעולם לא אחז בחרב לפני סרט זה.
טושירו מיפונה אמר שתפקידו כקיקוצ'יו היה האהוב עליו ביותר וכי זכר כל אחת משורותיה של הדמות.
הסרט צולם ביחס ישן של 1:31. אקירה קורוסאווה לא שינה זאת לפורמט של מסך רחב עד לשנות החמישים המאוחרות.
פרס האוסקר

מועמד: עיצוב אומנותי הטוב ביותר-עיצוב תפאורה, סרט שחור-לבן - סו מצויאמה.
מועמד: עיצוב התלבושות הטוב ביותר, סרט שחור-לבן - קוהיי הזאקי.
לקריאה נוספת

יגאל בורשטיין, 3 בחלק שני: "תנועה ומשמעות: 'שבעת הסמוראים'", קולנוע: פענוח, פרשנות, פיתוי, תל אביב: סל תרבות ארצי (מפתחות), 1998, עמ' 58–64
דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "שבעת הסמוראים", עמ' 94–96
הערות שוליים

1 2   אי־פי, גם 70 שנה אחרי צאתו, הסרט המופתי הזה סוחף ועוצר נשימה, באתר הארץ, 16 ביולי 2024
↑  Fujiwara, Chris (2002-08-29). "Canon fodder - What it means to call Seven Samurai a great film". The Boston Phoenix. אורכב מ-המקור ב-2012-03-29. נבדק ב-2012-08-19.
↑  רשימת 250 הסרטים הטובים ביותר של IMDb
↑  "The Sight & Sound Top Ten Poll 2002". נבדק ב-2010-12-28.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14489536m (data)  GND: 4638605-1  LCCN: nr94001287  NDL: 01205263  SUDOC: 175007551  VIAF: 178999119   WorldCat (עם VIAF): 178999119
רידיק: המסע מתחיל

| --- | --- |

 מבוסס על:  The Chronicles of Riddick 
 בימוי:  דייוויד טוואהי 
 הופק בידי:  וין דיזל 
 תסריט:  דייוויד טוואהי 
 שחקנים ראשיים:  וין דיזל ג'ודי דנץ' טנדי ניוטון קארל אורבן ניק צ'ינלאנד קולם פאור
 מוזיקה:  גרים רוול 
 צילום:  יו ג'ונסון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  One Race Films, Radar Pictures, סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  אולפני יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 ביוני 2004
 משך הקרנה:  119 דקות גרסת הבמאי: 135 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מדע בדיוני, סרט הרפתקאות 
 תקציב:  105 מיליון דולר
 הכנסות:  115,766,649 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   chroniclesofriddick
 סרט קודם:  פיץ' בלאק 
 סרט הבא:  רידיק 
 דף הסרט ב־IMDb
 
רידיק: המסע מתחיל (באנגלית: The Chronicles of Riddick, בתרגום חופשי: קורותיו של רידיק) הוא סרט קולנוע מדע בדיוני/פנטזיה/מותחן משנת 2004. הסרט מהווה המשך לסרט הקולנוע "פיץ' בלאק" משנת 2000. את הסרט ביים דייוויד טוואהי ומככבים בו וין דיזל, ג'ודי דנץ' וטנדי ניוטון בתפקידים הראשיים. בין הסרטים "פיץ' בלאק" ו"רידיק: המסע מתחיל", יצא סרט האנימציה הקצר "רידיק: זעם אפל" שנועד לתמצת את האירועים שקרו לאחר תום הסרט הראשון ושהביאו לתחילת הסרט השני בסדרה. בנוסף, נעשה משחק מחשב שמהווה הקדמה לשניהם ושמו "רידיק: הבריחה מבוצ'ר ביי".
העלילה מתמקדת באסיר הנמלט ריצ'רד ב. רידיק, אחרון הלוחמים הפוריאנים, וגורלו האולטימטיבי כמנהיג הנקרומונגרים.
צוות השחקנים הראשי

וין דיזל - רידיק
ג'ודי דנץ' - אֶרוֹן
טנדי ניוטון - דיים ואקו
קארל אורבן - ואקו
קולם פאור - לורד מרשל
ניק צ'ינלאנד - טומבס
אלכסה דבאלוס - קירה
יוריק ואן ווגנינגן - הגב
קית' דייוויד - אימאם
עלילה

לאחר מאורעות הסרט "פיץ' בלאק", רידיק נמלט על חייו במשך חמש השנים האחרונות, והוא מנסה לשמור על חבריו אימאם וג'ק בחיים, ששרדו מהסרט הקודם. הסרט "רידיק: המסע מתחיל" פותח במרדף חלליות בכוכב הקרח UV-6, כאשר צייד ראשים בשם טוּמבס מוצא את רידיק ולוכד אותו בעבור פרס כספי גבוה, אולם רידיק גונב את ספינתו וטס לכוכב הלכת הליון פריים במטרה למצוא את אימאם. בגרסת הבמאי מתגלה כי במהלך המסע הוא נתקל בחזיונות מדמות בשם שירה, שטוענת בפניו כי הוא אחרון גזע הלוחמים הפוריאנים.
כשרידיק נוחת בהליון פריים במחוז האיסלאמי של "ניו-מכה", הוא מוצא את אימאם שאומר לו שג'ק כלואה בכוכב הלכת "קרמטוריה" לאחר שניסתה לחפש את רידיק. אימאם מציג בפני רידיק את אֶרוֹן, אלמנטל האוויר, שלמעשה ארגנה את בואו של רידיק להליון פריים ומנבאת כי לוחם יחיד מתוך גזע הפוריאנים יעמוד כנגד כוחות האופל הבלתי מנוצחים וישיב את האיזון ביקום על כנו. ארון מגלה כי גזע בשם "הנקרומונגרים" הם אותם כוחות האופל. צבא הנקרומונגרים נוחת על הליון פריים ומחסל כליל את הכוחות המגנים על הכוכב. אימאם נהרג בהתקפה, ורידיק מתעמת מול רוצחו והורג אותו בעזרת פגיון שהיה שייך ללוחם. בהתאם לאמונתם של הנקרומונגרים, שאומרת שהאדם מחזיק במה שהיה שייך לקורבנו, הפגיון הופך לרכושו. בהמשך, נלכד רידיק בידי צייד הראשים טומבס ומובל לכוכב "קרמטוריה" (קרמטוריום, כבשן).
בכלא בקרמטוריה, מוצא רידיק את ג'ק, שכעת ידועה בשם קירה, ושניהם מתכננים להימלט מהכלא. בעשיית דרכם הרחק מהאור, הם מצליחים להגיע למעגן הספינות כאשר נקרומונגר בשם ואקו מתקיף את רידיק ולוקח את קירה כבת ערובה. רידיק כמעט ונשרף למוות תחת השמש הקופחת, אך ניצל בידי נקרומונגר שמתגלה כפוריאני נוסף. רידיק עושה את דרכו חזרה להליון פריים בספינתו של טומבס כדי להציל את קירה, אך הוא מגיע מאוחר מדי משום שהנקרומונגרים הצליחו לגרום לקירה להאמין במטרתם. מלא זעם, רידיק מתקיף את מנהיגם, לורד מרשל, אך אינו עומד מול כוחותיו של הנקרומונגר וסופג פגיעות קשות. לפתע, קירה שולפת סכין ודוקרת את לורד מרשל בגבו, מה שמציע שהיא לא הייתה אחוזה בשליטתם של הנקרומונגרים מלכתחילה. לורד מרשל משליך את קירה אל עבר חנית שלצד כס המלכות, מה שפוצע אותה אנושות. ואקו, שרואה הזדמנות להכות באדונו ולתבוע שליטה על הנקרומונגרים, מתקיף את לורד מרשל, שבקושי חומק מההתקפה ולבסוף נהרג בידי רידיק, שהשתמש בפגיון שהשיג קודם לכן.
לפני מותה, אומרת קירה לרידיק כי תמיד הייתה עמו, ורידיק מתמוטט על כס המלכות של הנקרומונגרים, שכורעים בפניו ברך. רידיק מבין כי בכך שהיה אחראי למותו של מנהיגם, הוא הופך למנהיג החדש.
תקציב וביקורות

הסרט נעשה בתקציב של 105 מיליון דולר, ורווחיו הכוללים נאמדו על 116 מיליון דולר בלבד. ב-14 בנובמבר 2004 יצאה ל-DVD גרסת הבמאי הלא מצונזרת, שכללה סצנות שנחתכו בעריכה. משחק המחשב "רידיק: הבריחה מבוצ'ר ביי" יצא באותה עת לקונסולת ה-Xbox, ויחד עם סרט האנימציה "רידיק: זעם אפל" הצליח יותר מהסרט עצמו.
סרט המשך

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
דומניקו גירלנדיו

| --- | --- |

 לידה:  2 ביוני 1448 פירנצה, רפובליקת פירנצה 
 פטירה:  11 בינואר 1494 (בגיל 45) פירנצה, רפובליקת פירנצה 
 שם לידה:  Domenico di Tommaso Curradi di Doffo Bigordi 
 מקום קבורה:  סנטה מריה נובלה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  הרנסאנס האיטלקי 
 הושפע על ידי:  Alesso Baldovinetti, אנדראה דל ורוקיו 
 יצירות ידועות:  Tornabuoni Chapel, Sassetti Chapel 
 אתר רשמי
 
איש זקן ונכדו (בסביבות 1490)
הערצת שלושת המלכים בגלריית אופיצי
דומניקו גירלנדיו (באיטלקית: Domenico Ghirlandaio;‏ 1449 – 11 ביוני 1494) היה צייר רנסאנס פלורנטיני, בן זמנם של בוטיצ'לי ופיליפו ליפי. מבין שוליותיו הרבים נכלל גם מיכלאנג'לו.
שמו המלא הוא דוֹמֶניקוֹ די תוֹמַאסוֹ קוּרַאדי די דוֹפו בּיגוּרְדי. דומניקו, הבכור מבין 8 ילדים, היה בתחילה שוליה של תכשיטן או צורף, כנראה של אביו שלו. שם החיבה "הגירלנדיו" (קולע הזרים) הגיע אליו מאביו, צורף שפורסם על ידי שרשרת מתכת דמוית זר פרחים שנענדה על ידי אשה פלורנטינית. בחנותו של אביו, דומניקו כפי שמספרים, צייר פורטרטים של העוברים ושבים ולבסוף הפך לשולייתו של הלסיו בלדובינטי ללמוד אמלו ציור ופסיפס.
עבודות ראשונות בפירנצה ורומא

ב-1480, גירלנדיו צייר את ה"סן גֶ'רוֹמֶה" ופרסקאות אחרות בכנסיית אונייסנטי, פירנצה, ו"סעודה אחרונה" בגודל טבעי בחדר האוכל שלה. מ-1481 עד 1485 הוא הועסק בציור פרסקאות ב"סָלַה דֶל אוֹרוֹלוֹג'וֹ" של ה"פָּאלַאצוֹ וֵּקְיוֹ". הוא צייר גם את ה"אפותיאוזה מסַן זָנוֹבּיוּס", שדמויותיו גדולות מגודל טבעי, ובה אדריכלות-מסגרת מעובדת לפרטים, דמויות של גיבורים רומיים ופרטים חילוניים אחרים, מרשימים בפרספקטיבה ובמיומנות האדריכלית שלהם.
ב-1483 גירלנדיו זומן לרומא על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי לצייר פרסקו בקפלה הסיסטינית: בציור, ישו קורא לשליחים פטרוס ואנדרו לשליחות. עבודותיו האחרות ברומא אבדו. לפני 1485 הוא הפיק ציורי קיר בקפלה של סאן פינה, בכפר הטוסקני סן ג'ימיניאנו שנישלט לאחר 1350 על ידי סייֵנַה השכנה. גיסו לעתיד, סבסטיאנו מאינארדי, עזר לו בעבודות אלה ברומא ובסן ג'ימיניאנו.
עבודות מאוחרות בטוסקנה

כשחזר גירלנדיו לרומא ב-1485, הוא צייר סדרת פרסקאות בקפלה סַסָטי בסן טְריניטַה עבור התורם והבנקאי פרנצ'סקו ססטי, שהפך למנהל הסניף של בנק מדיצ'י בג'רונה, רק כדי לוותר על התפקיד לטובת ג'ובאני טוֹרְנַבּוּאוֹני, פטרונו לעתיד של גירלנדיו. בקפלה זו צייר דומניקו סצנות מחיי פרנצ'סקו הקדוש, בהן אישור שלטונו ומסדרו של סן פרנצ'סקו על ידי האפיפיור הונוריוס השלישי, מותו ותחייתו של פרנצ'סקו הקדוש.
בעבודה הראשונה מופיע פורטרט של לורנצו דה מדיצ'י, ובשלישית דמות הדומה לגירלנדיו עצמו, שאותה גם כלל באחת מתמונותיו בסנטה מריה נובלה וכן ב"הערצת האמגושים" בבית יתומים בשם "בית החולים של התמימים". יצירת המזבח מקפלת סאסטי, "הערצת הרועים", מוצגת כיום באקדמיה של פירנצה.
מיד לאחר מחויבות זו, גירלנדיו נתבקש לחדש את ציורי הקיר שלו במקהלה של סנטה מריה נובלה, שגיבשה את הקפלה של משפחת ריצ'י, אך המשפחות טוֹרְנַבּוּאוֹני וטוֹרְנַקְוִוינְצ'י, שהיו אז הרבה יותר חשובות ממשפחת ריצ'י, נטלו על עצמן את מחיר השחזור עם תנאים: שאלת שימור זרועותיו של ריצ'י עוררו כמה דיונים משפטיים משעשעים. ציורי הקיר של גירלנדיו ועוזריו הרבים, צוירו בארבע סדרות לאורך שלושת הקירות, כאשר הנושאים העיקריים הם חיי המדונה ויוחנן המטביל הקדוש. יצירות אלה מעניינות במיוחד משום שהן כוללות פורטרטים היסטוריים רבים, ז'אנר שהיה התמחותו של גירלנדיו.
הסדרה של גירלנדיו על חיה של מריה, בוצעה עם תשומת לב מרבית לפרט הריאליסטי, מייצגת סצנות ביתיות מתקופתה של האצולה הפלורנטינית, ולא אירועים היסטוריים של משמעות קוסמית.
בסדרה יש לא פחות מעשרים ואחד פורטרטים של בני המשפחות טורנבואוני וטורנקווינצ'י: בציור "המלאכים מתגלים לזכריה", פורטרטים של פוליציאן, מרסיליו פיצ'יני ועוד. ב"סילום יואכים מהמקדש", "מאיינרדי ובאלדובינטי" (ייתכן שהשני הוא אביו של גירלנדיו). קפלת ריצ'י הושלמה ב-1490. היצירה שמעל המזבח נוצרה ככל הנראה בעזרת אֶחַיו של גירלנדיו, דָוִידֶה וְבֶּנְדֶטוֹ. החלון הצבעו היה עיצובו האישי של דומניקו.
עבודות מפורסמות אחרות של גירלנדיו הן יצירות-מזבח בטמפרה של "הבתולה מוערצת על ידי קדושי זֶנוֹבְּיוּס", "יוּסְטוּס ואחרים", צוירו עבור כנסיית יוסטוס הקדוש, אבל היום נמצאים בגלריית אופיצי. "הצלוב בתהילה עם רוֹמוּאַלְד וקדושים אחרים", בבדיה (Abbazia dei Santi Giusto e Clemente) של וולטרה (כנראה ב-1492, כיום במוזיאון העירוני של וולטרה (איט')). "ההערצה של הביקור" (לובר) אשר נושא את התאריך המאומת האחרון ביותר (1491) מבין כל עבודותיו.
גירלנדיו לא צייר עירום לעיתים קרובות. אחת מתמונותיו הכוללות עירום, "וולקן ועוזריו יוצרים ברקים", צוירה עבור לו ספדלטו, אך יצירה זו, יחד עם יצירות אחרות המוזכרות במפורט על ידי ואזארי ומיוחסות לגירלנדיו, אינה קיימת עוד.
עבודת פסיפס של גירלנדיו הראויה לציון היא "הבשורה" (לפני 1491), באחת הדלתות של קתדרלת פירנצה.
הערכה ביקורתית ומורשת

סכימת הקומפוזיציות של גירלנדיו היו מפוארות והולמות בה בעת, מתוך כוונה לשמור על השמרנות, האיפוק והקלאסיוּת של המאה ה-15. ציורי האור וצל שלו, במובן של הצללה ריאליסטית ותלת-ממדיות, היו מתקדמים בצורה מתקבלת על הדעת, כשם שהיו הפרספקטיבות שלו, שאותם הוא עיצב בקנה מידה משוכלל בעין בלבד, ללא שימוש במתמטיקות מתוחכמות. הצבע שלו פתוח יותר לביקורת, פחות באשר לציורי קיר מאשר לציורי טמפרה, שהם לפעמים בהירים בצורה נרחבת וגולמית יתר על המידה. ציורי הקיר שלו בוצעו בשלמותם, במה שהאיטלקים מכנים "פרסקו לח", ללא תוספות תיקונים בטמפרה (על יבש).
"האלהתו של זנוביוס הקדוש" בפָּלַאצוֹ וקיו, פירנצה.
נוקשות מסוימת בקווי-המִתְאר מאשר על אימוניו המוקדמים בעבודת מתכת. ג'ורג'ו וזארי אומר של גירלנדיו היה הראשון שנטש, בחלק גדול, את השימוש בהזהבה בתמונותיו, המייצג באמינות כל חפץ שהוא האמור להיות מזהב. אך עדיין, טענה זו אינה תופסת לגבי כלל יצירתו, מאחר שהֵדְגֶשי נוף, לדוגמה ב"הערצתם של הרועים", נעשו באמצעות עלי זהב. רישומים וציורים רבים של גירלנדיו, שכעת בגלריית אופיצי, ראויים לציון מיוחד בשל מאמץ נטורליסטי של קווי המתאר שלהם.
יותר מכל ידוע גירלנדיו כמורו ומחנכו האמנותי של מיכלאנג'לו, שלימים התעלה והאפיל עליו בכישרונו ובפרסומו.
גירלנדיו נפטר מ"חום מגפתי" ב-11 בינואר 1494, ונקבר בסנטה מריה נובלה. הוא נישא פעמיים והותיר אחריו שישה ילדים, שלושה מהם בנים, מהם רידולפו היה גם הוא צייר. הייתה לו שורה ארוכה של צאצאים, אך המשפחה נפטרה כולה במאה ה-17, כאשר הנפשות האחרונות נכנסו למנזרים.
הביוגרפיה של גירלנדיו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
קברט וולטר

דייוויד וודארד, מא אננד שילה וכריסטיאן קראכט קוראים בקברט וולטר בשנת 2008
"קברט וולטֵר" (Cabaret Voltaire) הוא שמו של מועדון לילה אשר פעל בציריך שבשווייץ בשנת 1916, והופיעו בו קבוצת אמני הדאדא.
עם מייסדי הקברט נמנו טריסטן צארה, הצייר מרסל ינקו, ז'אן ארפ ואשתו סופי טאובר, פרנסיס פיקבייה, הוגו באל ואחרים. באל פנה אל יאן אפרים, (Jan Ephraim), בעליו של בית קפה בשם 'Holläandisch Meierei Cafe' ברחוב שפיגלגאסה מס' 1 (Spiegelgasse) בציריך, וסיכם איתו על פתיחת הקברט האוונגרדי. הקברט כונה בתחילה "פאב האמנים וולטר", אולם עד מהרה הוא נודע בשם "קברט וולטר". הקברט נקרא על שמו של וולטר, הוגה הדעות והסטיריקן בן המאה ה-18 ובו יצרו האמנים תערובת מקורית בין מופעי בידור, ערבים ספרותיים, מיצגים בעלי רוח ניהיליסטית, וגלריה לאמנות. הוגו באל מציין ביומנו מאותן שנים כי "האידיאלים של התרבות ושל האמנות בתור תוכנייה למופע בידור - זהו ה"קנדיד" שלנו כנגד הזמנים".
ה"קברט וולטר" פעל במשך כשישה חודשים. סגירתו נבעה מחוסר בכספים מספיקים להפעילו ובעיקר מדרישת המשטרה המקומית לסגור את המקומות הציבוריים עד השעה עשר. לאחר סגירתו ייסדו חברי הקבוצה ערבי דאדא אשר התקיימו באולם וואג (Waag Hall) בציר
כיום המקום מתפקד כמוזיאון, בר, ומרכז תרבות.
הערות שוליים

↑  וולטר תכנן להקים בשווייץ תיאטרון כדי להעלות את קנדיד כמחזה. Ball, Hugo, Flight Out of Time, University of California Press, Berkley, 1995, p. 66, VI/3/1916
↑  ניומן, פרנסיס מ., "יאנקו/דאדא: ריאיון עם מארסל יאנקו", בתוך: דאדא וסוריאליזם בצרפת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 145.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15727795m (data)  GND: 7595910-0  ISNI: 0000 0001 0671 343X  LCCN: nr2005018621  SUDOC: 160359066  TLS: Cabaret_Voltaire,_Zürich_ZH  VIAF: 148607617   WorldCat (עם VIAF): 148607617
נחלת ישראל - רמה

נחלת ישראל - רמה הייתה אגודה יהודית שפעלה החל מסוף שנות השמונים של המאה התשע עשרה ועד למלחמת העצמאות "כדי לשמש מכשיר של יהדות התפוצות להשבת אדמות ארץ ישראל כחלק מחזון התחייה של העם היהודי בארצו". האגודה עסקה בגאולת קרקע באזור ירושלים והקמת יישוב דתי בנבי סמואל.
השם 'רמה' מתייחס לזיהוי שרווח בין היישוב המקראי בנחלת שבט בנימין, רמה לבין אזור נבי סמואל.
החל משנות ה-80 חידשו צאצאי חברי 'אגודת נחלת ישראל רמה' את פעילות האגודה על ידי הקמת קרן הנאמנות 'נחלה - גאולת קרקעות ישראל'.