stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרון כהן (מחנך)
חייו

נולד בתל אביב בשנת 1934. למד בבית הספר היסודי ביל"ו ובישיבת בני עקיבא כפר הרואה. ב-1957 סיים את לימודיו לתואר ראשון בספרות ותנ"ך באוניברסיטה העברית בירושלים, ונסע לשליחות באיטליה. הוא שימש כשליח ראשון של תנועת "בני עקיבא" בארץ זו, ובתקופתו צמחה והתפשטה התנועה בכל רחבי המדינה. במקביל לימד את מקצועות היהדות בבית הספר היהודי במילאנו.
ב-1960 התחתן במילאנו עם מתילדה לבית סראנו וחזר איתה לישראל. במשך שנתיים שימש כמרכז חינוכי בכפר הילדים "כפר בתיה". ב-1962 השתקע עם משפחתו בירושלים בשכונת רוממה המורחבת, בה הקים ועד אזורי, ובזכות פעילותו הנמרצת נבנו בשכונה כביש וקופת חולים, והוסדר שרות אוטובוסים. היה ממייסדי בית-הכנסת "תקוותנו" בשכונה.
ב-1968 עבר עם משפחתו לקריית משה, וגם שם הקים וניהל ועד אזורי שתרם רבות לשכונה, ובהשתדלותו נבנתה קופת החולים בשכונה ונסלל הכביש ברחוב בו התגורר, רח' ריינס.
בין השנים 1964 ו-1967 ניהל את בית הספר התיכון "אפרתה" ולאחר מכן שימש כסגן מנהל בית הספר התיכון "אוולינה דה רוטשילד". באותן השנים סיים את התואר השני בספרות וחינוך באוניברסיטה העברית.
בין השנים 1968–1973 מילא את תפקיד ראש המשמרת הצעירה העולמית של המפד"ל. באותן השנים עסק בקליטת עלייה.
במשך 30 שנה היה פעיל במפלגה הדתית לאומית המפד"ל ואף היה מועמד מטעמה בבחירות לכנסת.
ב-1973 קיבל את התפקיד של מנהל מדרשיית עמליה אותה ניהל עד 1997. כהן הפך את מדרשיית עמליה לבי"ס תיכון מוביל לבנות בירושלים. כמנהל המדרשייה שם לו ליעד מרכזי את השילוב בין תלמידות מעיירות פיתוח לבין תלמידות ממשפחות מבוססות מירושלים. תחת הנהלתו הפכה מדרשיית "עמליה" לסמל ומופת למצוינות לימודית ולגישור פערים חברתיים. הוא שילב את לימודי הלאדינו במדרשיית עמליה כחלק מלימודי בחינות הבגרות במשך 14 שנה. הוא נחשב אחד הפעילים הראשונים להחייאת שפת הלאדינו. על פעילותו החינוכית רבת השנים קיבל בשנת תשנ"ח את התואר "יקיר החינוך הדתי" מארגון המורים הדתיים בישראל.
ב-1976 נשלח יחד עם עוד שלושה בחורים לשליחות אצל יהודי אתיופיה, ובחזרתו פעל לעלייתם של יהודי אתיופיה לארץ. בשנת 1986 פרסם פרקי יומן מתקופת שליחותו באתיופיה, "מאמבובר לירושלים".
אהרן כהן מילא שליחויות קצרות רבות, בטורקיה ובאיטליה, בה שימש כרב מחליף בקהילות קטנות בתקופות הקיץ, כשרבניהן יצאו לחופשה. הוא השתתף בדיאלוג בין מחנכים מישראל ומארצות הברית שהתקיים בוושינגטון בנושא האינטגרציה בחינוך, ואף נשלח ללנינגרד, לערוך בה סדר פסח מרכזי ולנהל קורסים למורים לעברית. השתייך ליחידת המרצים של הרבנות הצבאית וניהל במשך שנים רבות סדרים לחיילים עם בני משפחתו.
מאז צאתו לגמלאות שימש כמנכ"ל הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו. במסגרת תפקיד זה ארגן בירושלים ומחוצה לה כינוסים, פגישות, ימי עיון ואירועים רבים, שנועדו לשמר ולפתח את תרבות הלאדינו. כגולת הכותרת של תפקידו זה ניתן לציין את הקורס למורים ופעילים בלאדינו. בזכות קורס זה קמו עשרות חוגים חברתיים בכל הארץ, שמקיימים שיעורים, ימי עיון, קורסים, ימי נופש, הופעות וכדומה.
ב-1999 קיבל בטאורמינה שבסיציליה (איטליה) את הפרס ע"ש א. לאביסי, "בזכות זה שהתבלט בפתרון בעיות סוציאליות ותרבותיות בקרב האומה שלו" (מנימוקי ועדת הפרס).
במהלך חייו השכיל לשלב בין עבודתו החינוכית, פעילותו במוסדות רבים כמו המועצה הציונית וברית עברית עולמית, ופעילותו למען קהילות יהודיות בעולם. במהלך השנים פרסם עשרות מאמרים בנושאים שונים, והיה הראשון לפרסם ספר העוסק בהלכות ומנהגים לכבוד הולדת הבת: "זבד הבת".
אהרן כהן נפטר בפתח תקווה בב' בשבט תשע"א, אחרי שחי בחודשיו האחרונים בבית אבות "ליאון רקנאטי". הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים וארבעה עשר נכדים.
פועלו הפוליטי

אהרן כהן, היה ממייסדי "חוגי הצעירים" של התנועה הדתית לאומית. פעילותו החלה בשנות ה-60 המוקדמות בסניף ירושלים, ובבחירות 1973 התמודד על מקום לכנסת מטעמם. עוד קודם לכן, בין השנים 1968–1973, שימש כיו"ר המשמרת הצעירה של תנועת המזרחי העולמית, וכיהן כחבר המרכז העולמי של תנועת המזרחי. בתפקיד זה היה אחראי על שליחי תנועת המזרחי בכל העולם. בבחירות 1977 נבחר כשלישי מטעם "חוגי הצעירים", אחרי זבולון המר ויהודה בן מאיר, והוצב במקום ה-13 ברשימת המפד"ל לכנסת. המפד"ל זכתה באותן בחירות ב-12 מנדטים, וכחבר הנהלת המפלגה הוא היה שותף פעיל לכל ההחלטות שהתקבלו בסיעה. היה שותף פעיל בהקמת מצ"ד, שפרשה מהמפד"ל, והתמודדה לכנסת בבחירות 1984 במסגרת "מורשה".
פועלו החינוכי

אהרן כהן החל את פעילתו החינוכית, כמייסד וכשליח מרכזי ראשון של תנועת בני עקיבא באיטליה בין השנים 1957–1960. בשנים אלה ארגן והפעיל את סניפי בני עקיבא ברומא, מילאנו, ג'נובה וונציה. עבודתו כשליח הביאה לארץ דורות שלמים של בוגרי בני עקיבא. גם אחרי שחזר לארץ המשיך במשך יותר מארבעים שנים בשליחויות לתקופות קצרות ומילא בין היתר את תפקיד הרב של קהילות פיזה, ונציה, טורינו ובולוניה. פעילותו החינוכית בארץ התחילה כמרכז חינוכי של כפר הנוער "כפר בתיה" (שם התוודע לראשונה ליהודי אתיופיה, שאחר כך יטול חלק בהבאתם לארץ) ניהול של התיכון לבנות "אפרתה", סגן מנהל של התיכון הוותיק "אוולינה דה-רוטשילד" וניהול במשך 25 שנים של התיכון לבנות מדרשיית עמליה. למדרשיית עמליה התקבצו בנות מצטיינות מירושלים ויישובי הסביבה ובנות מצטיינות מכל הארץ, אשר התגוררו בפנימייה.
עם החלטת הממשלה על כינון רשות לאומית לשימור וטיפוח תרבות הלאדינו נבחר אהרן כהן לנהל את הרשות. בשיתוף פעולה עם יו"ר הרשות, הנשיא החמישי יצחק נבון, הקים כהן עשרות חוגי לאדינו בישראל. חוגים אשר פועלים להפיץ ולשמר את תרבות הלאדינו בארץ ובעולם.
משפחתו

אהרן כהן הוא בנו של יוסף כהן (1900–1975) מראשוני תל אביב, חבר הוועד הפועל של התאחדות התימנים בישראל, גזברה ואחד ממנהיגיה. יוסף כהן עלה מתימן בגיל 5 והקדיש את כל חייו לפעילות ציבורית וקליטה חברתית של העליות הראשונות מתימן. ביוזמתו הוקם ברחוב יהושע בן נון, בצפון תל אביב, בית הכנסת התימני הגדול הראשון "מגן אברהם". אמו של אהרן כהן, מרים כהן (1905–1971) בת העדה הספרדית, אשר בגיל שש עשרה התנדבה להיות אחות, וכאחות נמצאה בתל חי, כשנפלו שם טרומפלדור וחבריו.
אחותו הגדולה של אהרן כהן הייתה גאולה כהן, לוחמת לח"י, עיתונאית ב"מעריב", חברת הכנסת וכלת פרס ישראל.
לקריאה נוספת

יוסף עדיחי כהן, לימור ארזי, מורה לחיים, הוצאה פרטית, 2013
אהרן כהן, "מאמבובר לירושלים - יומן מסעות של אהרן כהן" בתוך יהודה עזריאלי ושאול מייזליש, המשימה אתיופיה, ספריית אלינר והמחלקה לתרבות תורניים בגולה, 1989, עמ' 111–193
אהרן כהן, זבד הבת, כנה ירושלים, 1990.
מנחם ולדמן, ושבו בנים לגבולם, מוסף שבת, מקור ראשון, גיליון 844, עמ' 6–7.
יצחק הילדסהימר, המורים שלימדו בחשאי את יהודי אתיופיה לפני 40 שנה, מצב הרוח, גיליון 406, 28 באוקטובר 2016, עמוד 10
Matilda Koen-Sarano, Por el plazer de Kontar, Kuentos de mi vida, Nur, Yerushalayim, 2006
ladino : אהרון כהן על ילדותו תיעוד ד"ר יצחק (איציק) לוי, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 6:38)
כינוס כתיב וכתב בלאדינו (1999), סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 38:36)
הערות שוליים

↑  בטי רויטמן, ראשיתה של תנועת בני עקיבא באירופה. מפעלו של הרב פאול רויטמן, ירושלים: הספריה הציונית. המחלקה לשירותים רוחניים בתפוצות. ההסתדרות הציונית העולמית., 2009
↑  רק 200 הועלו מאז הקמת המדינה, מעריב, 14 באוגוסט 1977
↑  אריה אבנרי, המפולת, תל אביב: רביבים, 1977, עמ' 533
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310604605171  BnF: cb12389282h (data)  GND: 139940642  ISNI: 0000 0001 1053 4127  LCCN: n88177395  SUDOC: 032973152  VIAF: 34867165   WorldCat (עם VIAF): 34867165
אבשלום יושע

אבשלום יושע (29 בפברואר 1916 - 22 באפריל 1998) היה שחמטאי, מחבר ספרי שחמט ישראלי ובנקאי.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אבשלום יושע נולד בנוה צדק, שבתל אביב, לתיאודור ובייה יושע.
לאחר סיום לימודיו בבית ספר למסחר החל לעבוד בבנק קופת עם, והתקדם בו לתפקידי ניהול בכירים עד שפרש לגמלאות.
היה נשוי למרים ואב לשני ילדים.
קריירה בשחמט

אבשלום יושע, שכונה בפי חוגי השחמט "יושע", היה איש שחמט בכל רמ"ח אבריו. את קריירת השחמט התחיל בשנות העשרים שלו ועד מהרה נתפס בחיידק השחמט שהפך למרכז עולמו. השתתף פעמיים באליפויות ישראל ושיחק גם שחמט בהתכתבות.
היה חבר פעיל בהנהלת האיגוד הישראלי לשחמט והיה גם מנהל כספים שלו. כיהן כיושב ראש מועדון לסקר. היה הקפטן של הנבחרת הישראלית באולימפיאדת השחמט 1966, בהוואנה שבקובה.
היה שופט שחמט בינלאומי והשתתף בארגון שתי אולימפיאדות שחמט בישראל: 1964 בתל אביב וב-1976 בחיפה.
ערך את ירחון השחמט, חיבר בעיות שחמט, אסף בולי שחמט מכל העולם ולמד לקרוא רוסית כדי לעבור על משחקי שחמט ברוסית.
מאז מותו מקיים מועדון השחמט אס"א תל אביב מדי שנה תחרות שחמט לזכרו.
ספריו > ספרים שכתב

צעדים ראשונים במשחק המלכים - 24 שיעורים בשחמט, הוצאת אחיאסף
אלופי עולם בשחמט, הוצאת אחיאסף, 1988
ספריו > ספרים שתרגם

אנדרו מונרו, הנהלת חשבונות וחשבונאות, הוצאת אחיאסף, 1975
ברנרד קרפטי, פתיחות נבחרות בשחמט, הוצאת אחיאסף, 1984
גרי קספרוב, קספרוב מלמד שחמט, הוצאת אחיאסף, 1989
אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף

אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף (בגרמנית: Augusta Caroline Sophie, Gräfin Reuß zu Ebersdorf;‏ 19 בינואר 1757 - 16 בנובמבר 1831), הייתה רעייתו של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, וסבתו של הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה.
ביוגרפיה

אוגוסטה נולדה ב-19 בינואר 1757 בזאלבורג-אברסדורף שהשתייכה לרוזנות רויס-אברסדורף, להוריה היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף וקרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג.
ב-9 באפריל 1806 שודרגה הרוזנות למעמד של נסיכות, ואוגוסטה קיבלה יחד עם שאר המשפחה תואר נסיכה.
אוגוסטה נחשבה לאחת הנשים היפות ביותר בזמנה, ואביה נהג לישא עמו תמונת דיוקן שלה, על מנת להראותו למועמדים להתחתן עימה. ב-13 ביוני 1777 התחתנה אוגוסטה עם פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד. פרנץ כבר היה מאוהב בה קודם לכן, אולם נכפה עליו על ידי משפחתו להתחתן עם סופיה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, אולם לאחר מותה הפתאומי התחתן עם אוגוסטה, ולזוג נולדו 10 ילדים.
בשנת 1824 נפרד בנה ארנסט מאשתו לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, לאחר שבע שנות נישואים. לואיזה נשלחה לגור בסנקט ונדל במערב גרמניה, הרחק מהעיר קובורג, ונאלצה להשאיר את שני בניה עם אוגוסטה.
ב-16 בנובמבר 1831 מתה אוגוסטה בעיר קובורג, ונקברה לצד בעלה.
משפחתה

ב-13 ביוני 1777 התחתנה אוגוסטה עם פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד. פרנץ כבר היה מאוהב בה קודם לכן, אולם נכפה עליו על ידי משפחתו להתחתן עם סופיה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, אולם לאחר מותה הפתאומי התחתן עם אוגוסטה, ולזוג נולדו 10 ילדים:
סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (19 באוגוסט 1778 - 8 ביולי 1835), התחתנה עם עמנואל פון מנסדורף-פואילי.
אנטוינטה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (28 באוגוסט 1779 - 14 במרץ 1824), התחתנה עם אלכסנדר, דוכס וירטמברג.
יוליאנה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (23 בספטמבר 1781 - 15 באוגוסט 1860), התחתנה עם קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
בן (נולד מת 1782).
ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה (2 בינואר 1784 – 29 בינואר 1844), התחתן עם לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה (28 במרץ 1785 - 27 באוגוסט 1851), התחתן עם מריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג.
ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (17 באוגוסט 1786 - 16 במרץ 1861), התחתנה עם הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן.
מריאנה שרלוטה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (17 באוגוסט 1788 - 23 באוגוסט 1794).
לאופולד הראשון, מלך בלגיה (16 בדצמבר 1790 - 10 בדצמבר 1865), התחתן עם לואיז, נסיכת אורליאן.
פרנץ, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד (12 בדצמבר 1792 - 3 בינואר 1793).
הערות שוליים

↑  אביו של פרננדו השני, מלך פורטוגל
↑  אמה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת
↑  אביהם של לאופולד השני, מלך הבלגים וקרלוטה, קיסרית מקסיקו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012537273705171  PLWABN: 9810680901605606  GND: 119538121  VIAF: 59896375   WorldCat (עם VIAF): 59896375
אולה טויבונן

נילס אולה טויבונן (בשוודית: Nils Ola Toivonen; נולד ב-3 ביולי 1986) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי וחלוץ לסירוגין. במשך מעל לעשור ערך 64 הופעות במדי נבחרת שוודיה.
קריירת מועדונים

טויבונן נולד בדגרפורס לאב פיני. טויבונן התחיל את הקריירה שלו בקבוצה המקומית, ובעונת 2003 הצטרף לקבוצה הבוגרת. בעונת 2006 הצטרף לארגריטה, עימה ירד בסיום העונה לליגה השנייה. בסיום השנה נבחר לשחקן הצעיר של השנה בשוודיה.
בתחילת עונת 2007 חתם במאלמה לארבע שנים תמורת 1.1 מיליון דולר, ובכך הפך לשחקן השני היקר בתולדות המועדון. בעונתו הראשונה הבקיע שלושה שערים. בעונת 2008 רשם 14 שערים, 7 בישולים ב-27 משחקי ליגה.
בינואר 2009 טויבונן חתם בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית. ב-24 בינואר 2009 טויבונן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד נאק ברדה. ב-8 בפברואר 2009 הורחק בניצחון 3-5 נגד פולנדם והורחק לשני משחקים. עד לסיום העונה, טויבן הבקיע 6 שערים ב-14 משחקים. ב-8 בנובמבר 2009 הבקיע רביעייה בניצחון 1-5 נגד דן האג.
ב-20 בינואר 2014 חתם בסטאד רן מליגת העל הצרפתית תמורת 2.5 מיליון אירו. ב-28 באוגוסט 2015 הושאל לסנדרלנד מהפרמייר ליג עד לסיום העונה.
ב-4 באוגוסט 2016 חתם בטולוז. ב-31 באוגוסט 2018 חתם במלבורן ויקטורי האוסטרלית.
ב-8 ביוני 2020, טויבונן חתם במאלמה.
בסיום עונת 2022 פרש מכדורגל.
קריירה בינלאומית

בצעירותו, טויבונן שיחק בכל הנבחרות הצעירות של שוודיה ובנוסף הוא מלך שערי הנבחרת הצעירה בכל הזמנים עם 13 שערים. ב-14 בינואר 2007 טויבונן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 2-0 לונצואלה. ב-29 במאי 2010 טויבונן הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-4 נגד בוסניה והרצגובינה.
טויבונן השתתף עם הנבחרת ביורו 2012 ונכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
תארים

הגביע ההולנדי: 2011/2012
מגן יוהאן קרויף: 2011/2012
אוגוסטה (מיין)

אוגוסטה (באנגלית: Augusta) היא עיר הבירה של מדינת מיין שבארצות הברית. בנוסף להיותה בירת מדינת מיין, היא גם בירת מחוז קנבק שבמדינה. בשנת 2010 התגוררו בעיר 19,136 תושבים.
היסטוריה

אזור העיר אוגוסטה נחקר על ידי מתיישבים אירופים שהגיעו לאזור במסגרת ניסיונות היישוב הכושלים של מושבת פופהאם בספטמבר 1607. היישוב הראשון באתר הוקם בשנת 1629 על ידי מתיישבים אנגליים ממושבת פלימות' שהקימו במקום מוצב למסחר עם האינדיאנים. השם האינדיאני של האתר היה "קושנוק" שמשמעו "ראש הגלים".
תחנת המסחר סחרה בפרוות עם האינדיאנים המקומיים והייתה רווחית ביותר, עד שהחלו חיכוכים עם האינדיאנים, ובשנת 1661 מכרה המושבה את מוצב המסחר, שנותר נטוש במשך 75 השנים הבאות.
בשנת 1724 הוקם במקום מוצב צבאי בריטי בשם "מצודת ווסטרן" (כיום מוצב העץ העתיק ביותר בארצות הברית) על מנת להגן על נתיב הסחר למצודת האליפקס במעלה הנהר.
בשנת 1771 נוסד במקום יישוב בשם האלוול (Hallowell), אולם אזור המוצב הפך בפברואר 1797 לעיירה עצמאית בשם הארינגטון (Harrington). באוגוסט, באותה השנה, שונה שמה של העיירה ל"אוגוסטה" על שם אוגוסטה דירבורן, בתו של הנרי דירבורן.
בשנת 1799 הפכה העיר לבירת מחוז קנבק.
עם הפיכתה של מיין למדינה, בשנת 1820 נערכו דיונים בדבר בחירת בירה למדינה, ובשנת 1827 נבחרה אוגוסטה כבירת המדינה, אולם בית המחוקקים של המדינה המשיך להתכנס בפורטלנד עד הקמת בניין הסנאט של מיין בשנת 1832 בתכנונו של האדריכל צ'ארלס בולפינץ'. העיירה אוגוסטה הפכה רשמית לעיר ב-20 באוגוסט 1849.
בשנת 1837, נבנה על הנהר סכר ובקרבתו מנסרה לחיתוך עצים שהיוו אז מרכיב חשוב בכלכלת העיר. בשנת 1851 חוברה העיר למערכת מסילות הברזל - דבר שהגביר את חשיבותה הכלכלית של העיר ואת היקף המסחר בעצים. לאחר הקמת מסילת הברזל הוקמו בעיר מפעלי טקסטיל.
כיום, מרבית כלכלת העיר מתבססת על מתן שירותים למבני הממשל.
גאוגרפיה

אוגוסטה היא עיר הבירה המזרחית ביותר מבין בירות מדינות ארצות הברית. שטחה של העיר 150.9 קמ"ר מהם 143.4 קמ"ר שטחי יבשה ו-7.5 קמ"ר שטחי מים (4.98%).
דמוגרפיה

נכון לשנת 2015, אוכלוסיית העיר מוערכת בכ-18,000 נפש. מרבית מהאוכלוסייה (94.1%) היא לבנה. המיעוטים כוללים: 1.5% אסייתים, 1.1% אפרו-אמריקאים, 0.7% אינדיאנים, 2.8% אחרים.
השכלה

בעיר פועל סניף של אוניברסיטת מיין.
בניין הדואר המרכזי, שנת 1915 לערך
רחוב ווטר, שנת 1920 לערך
מלון נורת', שנת 1906 לערך
נהר קנבק בשנת 1909
בניין הסנאט - גלויה משנת 1905
בניין הסנאט - 1965
הערות שוליים

↑  ראש העיר באתר עיריית אוגוסטה (באנגלית)
| דגל מדינת מיין מדינת מיין |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | אוגוסטה |  |
| אזורים גאוגרפיים | דאון איסט • החוף האטלנטי של מיין • רמת מיין • נורת' וודס • הרי מיין המערביים |  |
| היישובים הגדולים ביותר | פורטלנד • לוויסטון • בנגור • סאות' פורטלנד • אובורן • בידפורד • סאנפורד • אוגוסטה • סאקו • ווסטברוק • ווטרוויל • פרסקי אייל • ברואר • באת' • קאריבו • אולד טאון • אלסוורת' • רוקלנד • בלפסט • גארדינר |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות מיין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554920705171  BnF: cb120113748 (data)  GND: 7669249-8  LCCN: n80096759  MusicBrainz: f353ba6a-10b3-4023-bd45-23ccd8576691  NARA: 10045406  SUDOC: 196442303  VIAF: 139554331   WorldCat (עם VIAF): 139554331
אורי דה בר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1937 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  5 ביולי 2022 (בגיל 85 בערך) 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות של דיסלדורף 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 צאצאים:  שילה דה-בר 
 uridebeer.com
 
אורי דה בר (1937 – 5 ביולי 2022) היה אמן רב תחומי ואדריכל ישראלי שהתפרסם בשל יצירותיו המגוונות ובזכות שיתוף קהילות שונות ביצירת האמנות האקולוגית.
הוא הציג עבודותיו בישראל ומחוצה לה בגלריות, מוזיאונים ובמרכזי אמנות. עבודותיו מוצגות על בסיס קבוע במרכזי אמנות בארץ ובעולם.
ביוגרפיה

דה בר נולד בחיפה, למד בבית הספר היסודי ליאו בק וסיים תיכון מקצועי בשנת 1955. בשנת 1956 התגייס לחיל החימוש והשתחרר בדרגת רב-סרן לאחר שמילא תפקידים פיקודיים. כקצין מילואים השתתף במבצע קדש, במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה.
בין השנים 1964-1960 למד אדריכלות ב-Akademie für Bautechnik במינכן וקיבל תעודת מהנדס. לאחר מכן למד בינוי ערים ואומנות באקדמיה לאמנות בדיסלדורף(אנ'), בין היתר אצל יוזף בויס.
במקביל ללימודיו, יצר ציורי שמן על בד וציורי אקווארל והשתתף בתערוכות קבוצתיות. ב-1967 פתח דה בר משרד אדריכלות בדיסלדורף. במסגרת פעילותו השתתף בתחרויות אדריכלות ובשנת 1968 זכה בפרס בתחרות בינלאומית לתכנון עירוני בצ'כוסלובקיה.
דה בר שב לישראל עם משפחתו ב-1972 ובשנת 1974 עבר להתגורר במדרשת שדה בוקר בנגב עם מקימי המדרשה, ושימש כמנהל הטכני ("מהנדס העיר") של הישוב. בשנת 1986 קיבל את פרס בן-גוריון על תרומתו בתכנון ופיתוח המדרשה וצריף בן-גוריון בקיבוץ שדה בוקר.
במקביל לפעילותו האמנותית, דה בר היה פעיל במיזמים אקולוגיים וחברתיים לשיפור הערכים האקולוגיים והחברתיים בארץ ובעולם ולהעלאת המודעות בנושאים אלה. בשנות ה-90 עבר להתגורר בכפר סבא, עמד בראש האגף לשיפור פני העיר בעיריית כפר סבא, ופעל לפיתוח חזות פני העיר ולהצגת אמנות במרחב הציבורי.
עבודתו כאמן רב תחומי

כנער למד דה בר אמנות בבית רוטשילד בחיפה, ועסק בה מאז ולכל חייו. הוא היה אמן מולטי-מודלי ופיתח סגנון אמנותי ייחודי תוך התנסות בז'אנרים שונים. הוא יצר ציורי שמן, אמנות אקולוגית, מיצבים ופיסול בברונזה ובבטון. עבודותיו התאפיינו בקווים ועיצובים מעוגלים בדומה לאלמנטים בטבע ובשונה מן העולם המכני והמלאכותי. במונחים מתחום האמנות ניתן לתאר את יצירותיו כ"ביומורפיות" (Biomorphic abstractionalism).
דה בר שילב ביצירותיו פרקטלים דמויי אלמנטים ביולוגיים בין-ממדיים ומן החלל החיצון. כאמן, נתן ביטוי למעורבות בבעיות חברתיות סביבתיות ואקולוגיות וביצירת האמנות האקולוגית שלו תלמידי בית ספר ממגזרים שונים, אנשים עם מוגבלויות ובעלי צרכים מיוחדים. יצירות האמנות שלו השתלבו והתמזגו בנופי העיר והטבע, תוך שימוש באלמנטים ארכיטקטוניים קיימים והפיכתם לאמנות הפיסול הסביבתי.
בתחילת המאה ה-21 החל להקים ולהשתתף בתערוכות בישראל ומחוצה לה באופן מקצועי. בין היתר הציג דה בר גינות אקולוגיות בכנסת בירושלים, בבית החולים מאיר שבכפר סבא, בקניון ארנה, בכיכר המרכזית בפראג, בפארק סאן גיוליאנו (הגן האקולוגי הגדול באירופה) פרויקט שדה של פרחים עשויים מבקבוקי משקה מפלסטיק "Carpet of Joy" בגואה שבהודו ועוד.
עבודותיו של דה בר מוצגות בגלריות במרכזי אמנות ומוזיאונים בארץ ובחו"ל, בין היתר בוונציה, גנואה, בניו דלהי שבהודו, בבייג'ינג ובניו יורק. בעבודותיו עשה דה בר, שימוש חוזר בחומרי פסולת יום יומיים ושיתף כאמור, קהילות שונות בבניית המייצבים.
בשנת 2017 השתתף דה בר בתערוכת פיסול בינלאומית בשינגדאו, סין, והציג עבודות שזיכו אותו בתעודת הוקרה ונרכשו על ידי המוזאון הלאומי בבייג'ינג. מאמצע שנות ה-90 ועד למותו היה חבר קבוע במוזיאון האמנים הבינלאומי, ובנוסף היה חבר באיגוד האמנים הפלסטיים בישראל והשתתף ב-40 תערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה - בכלל זה 4 פעמים בביאנלה של ונציה.
תערוכות יחיד - מבחר

| --- | --- |
הציפור הצבועה: פולין, 1994
הקתדרלה: עומר, 1995
פלסטפלורה: מוזיאון בת ים, 2005
סביבה ירוקה: כפר סבא, 2006
היער הקסום: ניו יורק, 2006
תערוכת ציורים: מוזיאון חניתה, 2007
פלסטי ספייס: מוזיאון אשדוד, 2008
הגינה האקולוגית: מייצב בכנסת, ירושלים, 2008
החיים בזבל: תל אביב, 2010
חבצלות מים: ונציה, 2010
עשר הכיפות-ספירות בית כנסת בשדה בוקר: ניו דלהי, 2006
Balena: גנואה, 2016
Carpet of Joy: גואה, 2017
חיים אישיים

אורי דה בר נפטר ב-5 ביולי 2022. הותיר אחריו אישה, זהבה, ארבעה ילדים, בהם העיתונאי שילה דה-בר, ו-14 נכדים.
הערות שוליים

↑  פלסטיספירה, אורי דה-בר, באתר הארץ
↑  בנייה במדרשת שדה בוקר בעשרים שנותיה, באתר אוניברסיטת בן-גוריון
↑  תערוכות לסופ"ש, באתר מעריב
↑  "היו מי שאתם, ציירו, פסלו, צלמו, לכו בעקבות נטיות לבכם", באתר השרון פוסט
↑  הפרויקט השנתי של אמני כפר סבא יוצא לדרך, באתר צומת השרון
↑  ילדי השלום: תלמידים מכפר סבא ומטייבה מציגים דו קיום, באתר nrg
↑  פלסטיפלורה 2 - אורי דה-בר, באתר הארץ
↑  אלבום תמונות - הגן האקולוגי בכנסת - אורי דה-בר, באתר picabook
↑  דך אומן, באתר מוזיאון ישראל, ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273069  NLI: 987007306900405171  VIAF: 297596630   WorldCat (עם VIAF): 297596630
אולה נורדמן

קרירטורה של אולה נורדמן משנת 1905, מאת הקריקטוריסט אולף קרון.
אולה נורדמן (בנורווגית חדשה: Ola Nordmann) הוא ההאנשה הלאומית של הנורווגים, ניתן להשתמש בדמות גם כמקבילה לאנשים פרטיים או באופן קולקטיבי. המקבילה הנשית לאולה נורדמן היא קארי נורדמן, ובאופן קולקטיבי הם מכונים אולה וקארי נורדמן - "Ola og Kari Nordmann"
שימושים בשם אולה נורדמן

התקשורת מרבה להשתמש ב"אולה נורדמן" לתיאור מגמות באוכלוסייה.
לדוגמה: כותרת בעיתון שמציינת: "נורווגים צורכים פחות חלב" יכולה באותה מידה לציין: "אולה נורדמן צורך פחות חלב".
קריקטורות של אולה נורדמן כאישיות לאומית של נורווגיה מתארות אותו בדרך כלל כגבר בלונדיני לבוש בלבוש עממי מסורתי דמוי בונאד וחובש כיפת צמר בצבע אדום - כיסוי ראש מסורתי של גמד נורווגי או גנום. כיסוי ראש זה נחבש גם על ידי החקלאי הנורווגי המסורתי, בעיקר בתקופה הפיאודלית הישנה. בתקופה הלאומית הרומנטית, האיכר הגיע לעיתים קרובות לייצג את העם הנורווגי בכללותו, ומכאן הייצוג.
אטימולוגיה

אולה הוא שם פרטי גברי נפוץ בנורווגיה (נגזר מאולב / אולף), ונורדמן הוא "איש הצפון" - סקנדינביה ונורווגיה בפרט, כלומר, "אולה איש נורווגיה".
קארי נורדמן

המקבילה או הגרסה הנשית מאופיינת כקארי נורדמן, "קארי ואולה נורדמן" משמשים לעיתים קרובות יחד לתיאור המשפחה או משק הבית הנורווגי הארכיטיפי.
הערות שוליים

↑  Forsiden - Aftenposten, www.aftenposten.no
ערך זה הוא קצרמרבנושא נורווגיה ובנושא מדינות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אורי דושי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1963 (בן 61 בערך) תל אביב, ישראל ישראל
 שם לידה:  אורי דושי
 לאום:  ישראל ישראל
 תחום יצירה:  פיסול, ציור
 זרם באמנות:  אמנות פוסט-מודרנית
 יצירות ידועות:  "איש עם מזוודה"
 http://www.uridushy.com/
 
פסל "הרוח האנושית" של אורי דושי בגבעת אולגה
אורי דושי (נולד ב-1963) הוא פסל וצייר ישראלי מזרם האמנות הפוסט-מודרנית, מחלוצי האמנות הציבורית במדינת ישראל.
ביוגרפיה > קריירה

דושי הוא אמן עצמאי, שהתחיל כמוזיקאי וצלם. ב-1986, הוא מקליט עם חבר נעורים מגבעתיים, אבי בללי, EP ראשון תחת השם: "הכאן" (Akan). השם הוא משחק מילים על "כאן ועכשיו" בעברית, אך בלעז מתייחס לשחקן הטורקי טאריק אקאן שכיכב בסרט יול (Yol), ממנו הושפעו בללי ודושי. "הכאן" ממשיכים בהקלטת תקליט חדש אשר כולל טקסטים באנגלית בלבד, אך התקליט נגנז מסיבות כספיות.
לאחר הזמן החליט להתמקד בתחום האמנות החזותית. הוא התחיל למזג צילומים עם ציורים, תוך שימוש בטכניקה מיוחדת של הדפסה דיגיטלית. מאוחר יותר בקריירה שלו הוא עבר ליצור פסלים שמדמים תנועה, מה שהוביל אותו ליצירותיו הנוכחיות והמוכרות שלו - פסלים במקומות ציבוריים המדמים תנועה יומיומית בחיים האורבניים ומשתלבים בנוף (אמנות ציבורית).
פסלו הראשון שהוגדר כפסל אמנות ציבורית נוצר בשנת 2003 והוצב בעיר גבעתיים. דושי הוא מהידועים בישראל בזרם זה ועבודותיו מוצגות בעשרות יישובים וגלריות ברחבי מדינת ישראל ובעולם (גרמניה, איטליה, צרפת, הממלכה המאוחדת, רוסיה, פולין, הולנד, אוסטריה, טורקיה, סינגפור וארצות הברית). הגלריה הראשית (והאישית) שלו נמצאת ברחוב רוסלאן 3 בעיר תל אביב-יפו.
דושי ניהל ויצר פרויקטים של הצבת אמנות ציבורית בארבעה עשר יישובים בישראל: ראשון לציון, עין שריד, ירושלים, חולון, רעננה, באר שבע, גבעתיים, מודיעין-מכבים-רעות, חדרה, כוכב יאיר צור יגאל, פתח תקווה, גני תקווה, חיפה ואשקלון.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

אורי דושי נולד בשנת 1963 בעיר תל אביב, גדל והתחנך בעיר גבעתיים. כיום מתגורר ביישוב עין שריד שבשרון.
יצירות, סדרות ופרויקטים

יצירת האמנות הציבורית הראשונה של דושי, שהיא גם אחת המוכרות שלו, היא "איש עם מזוודה". היצירה נבנתה בשנת 2003 והוצבה לראווה בעיר גבעתיים. ב-2005 הוזמן דושי על ידי המרכז הרפואי שיבא לפסל סדרה מיוחדת של פסלים ("כל קורא"), שהוצבה לאחר מכן בגן מיוחד בחזית בית החולים. ב-2007 הוזמן דושי על ידי עיריית פתח תקווה לעצב פסל המברך את היוצאים והנכנסים לעיר. הפסל הוצב בכניסה לעיר ונקרא "פרידה".
ב-2008 הוזמן דושי לעיצוב פסלים באר שבע. באותה השנה הוזמן דושי לעצב כרצונו שביל אופניים שלם וכביש ראשי, שוב בפתח תקווה. ב-2009 עיצב דושי סדרת פסלים מיוחדת הנקראת "טיול לירושלים", הסדרה הוצבה לאורך כביש של חמישה קילומטרים בירושלים. ב-2011 פסל המתכת הצבוע "Rainy Street Scene" פוסל ונצבע על ידי דושי, והוצב בעיריית ראשון לציון.
ב-2013 38 פסלי מתכת צבועים פוסלו על ידי דושי ונפרשו בעיר אשקלון. ב-2015 עיצב דושי את סדרת הפסלים "מרדף אחרי הזמן" (פסלי ענק 10X3 מטרים) והציב אותם בלובי של מגדל לוינשטיין. ב-2016 הציב דושי שתי סדרות של פסלים בעיר חדרה - "Urban Aquarium" ו"פירמידה אנושית". ב-2015 הוצבו חלק מפסליו מסדרת "אגדה מהאוקיינוס" במרכז הפיננסי אוקיינוס בסינגפור.