stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שחרור בערבות
הערות שוליים

↑  חלופת מעצר בהחלטת בית משפט (שחרור בערבות), באתר כל זכות
1 2 3  מה זה שחרור בערבות, באתר עורך דין פלילי
↑  ליעד לק, חלופת מעצר חדשה: תכנית הפיקוח האלקטרוני יצאה לדרך, באתר לשכת עורכי הדין בישראל, 06.07.2005
↑  Gavin Newsome, "Only Duterte’s Philippines and Trump’s United States of America have money bail.", Politi Fact, October 8, 2018
↑  Liptak, Adam. Illegal Globally, Bail for Profit Remains in U.S. The, New York Times, 29 January 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284638205171  GND: 4197020-2  LCCN: sh85011021  NARA: 10663827  NDL: 00563512
עלי-שיח

| --- | --- |
 מו"ל:  הוצאת הקיבוץ המאוחד 
 שפה:  עברית 
 מדינה:  ישראל 
 אתר רשמי
 
עלי-שיח הוא כתב עת ספרותי היוצא לאור על ידי התנועה הקיבוצית.
עלי-שיח נוסד כביטאון של החוגים לספרות של התנועה הקיבוצית, ובמשך הזמן הפך לבמה לפרסום שירה, מסות ספרותיות, מאמרים, מחקרים קצרים וביקורות.
עם עורכי כתב העת נמנו ידידיה יצחקי, כרמל זיסקינד, רחל ארצי ואחרים. עורכת עלי-שיח בשנים האחרונות היא המשוררת והעורכת לאה שניר מקיבוץ בית השיטה. כתב העת יוצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בין הכותבים שלקחו חלק ופרסמו מאמרים, יצירות אמנותיות או שירה בכתב העת, הם: אוריאל זוהר, מוקי צור, אברהם שפירא (פצ'י).
מועדון הספורט מכבי ליטא

מועדון הספורט מכבי ליטא הוקם ב-19 בספטמבר 1920 בקובנה כארגון גג של חלק ממועדוני הספורט היהודיים בליטה. המועדון חדל להתקיים בתקופת השואה בליטא. הוא הוקם מחדש בשנת 1989 בתקופת הפרסטרויקה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית.
בין שתי מלחמות העולם

עם הקמת מרכז מכבי בליטא, "החברה היהודית להתעמלות ולספורט" שהוקמה בווילנה בשנת 1916 כאשר ליטא הייתה תחת שלטון גרמני, הפכה למועדון מכבי וילנה. בנוסף לכך נפתחו אגודות מכבי בכל הערים בהן התקיימו קהילות יהודיות גדולות, דוגמת קובנה, מריאמפולה, פוניבז', רוקישקיס יורבורג, שְיַאוּלְיַאי, זאגר.
בשנת 1926 פעלו בליטא 83 מועדוני ספורט של מכבי עם כ-4,000 חברים, בענפי ספורט מגוונים ביניהם כדורגל, חתירה, שחמט, אופניים, סקי, אגרוף, הוקי קרח ואתלטיקה.
קבוצת הכדורגל של מועדון מכבי קובנה שיחקה 12 עונות בליגה א' וזכתה במקום השלישי בשנת 1926, רוכב האופניים איסקאס אנוליקאס (אנ') ייצג את ליטא באולימפיאדות 1924 ו-1928, אך לא סיים את המרוצים. שחקני השחמט אלכסנדר מאכט ואיסקאס ויסטנקיס ייצגו את ליטא באולימפיאדות שחמט.
אולגה גורביצ'יטה שהייתה אלופת ליטא בטניס שולחן לשנת 1927 זכתה במקום ראשון בתחרות מכבי הבינלאומית שנערכה בפראג בין 23 ל-27 באוגוסט 1933.
בסך הכל תמך המועדון ב-21 קבוצות שונות. ספורטאי המועדון השתתפו בשתי המכביות הראשונות שנערכו בארץ ישראל בשנים 1932 ו-1935.
התקופה הפוסט-סובייטית

פחות מחודש לאחר הקמתו מחדש של הוועד האולימפי הלאומי של ליטא, הוקם מחדש מועדון מכבי ב-8 בינואר 1989 (יושב ראש סמיונאס פינקלשטיינאס) עם סניפים בקובנה, שְיַאוּלְיַאי וקלייפדה.
ב-1990 היו במועדון כ-500 חברים ובשנת 2000 כ-200 חברים. המועדון שלח משלחת בת 25 חברים למשחקי המכביה של 1989, שם הם התחרו תחת דגל ליטא. המתאבק גריגוריוס צ'אז'ינריס זכה במדליית כסף, אמן השחמט אדוארדאס רוזנטליס זכה במדליית ארד, ונבחרת הקטרגל זכתה במקום החמישי. קבוצת הכדורגל מכבי וילנה, זכתה בליגה השנייה בשנת 1991 ובמקום השישי בליגה א' בעונת 1991/92. היא גם זכתה בגביע הכדורגל הליטאי בשנת 1992 והדיחה את האלופה FK ז'לגיריס וילנה. בעונה שלאחר מכן היא נודעה בשם FK Neris Vilnius.
נכון לשנת 2014 השתתף המועדון ב-7 משחקי מכביה וב-5 תחרויות באירופה וזכה ב-11 מדליות זהב, 20 מדליות כסף ו-14 מדליות ארד.
בשנת 2014, המועדון תמך בתשעה ענפי ספורט (כדורגל, שחמט, כדורסל, טניס שולחן, טניס, שחייה, בדמינטון, היאבקות, קליעה והתעמלות אמנותית).
הערות שוליים

↑  מרכז מכבי בליטה, קובנה, כתב אישור, באתר www.rubylane.com
↑  אגודות ספורט יהודיות בווילנה בין שתי מלחמות העולם, באתר www.yadvashem.org
↑  Rokiskis, Lithuania (Pages 236 -256), www.jewishgen.org
↑  Jurbarkas, Lithuania (Pages 351-357), www.jewishgen.org
↑  Attend Unveiling of Plaque Commemorating 1927 Lithuanian Table Tennis Champions in Kaunas – Lithuanian Jewish Community, ‏2016-11-23 (באנגלית)
↑  Original !Judaica -1933 Prague Maccabiah Jewish Summer Olympic Games pin badge, eBay (באנגלית)
↑  Prieš 25 metus „Makabi“ atletai pirmieji iškėlė trispalvę / Startai / lrytas.lt, web.archive.org, ‏2014-01-09
↑  Nepriklausomos Lietuvos „Makabi“ klubui - 25-eri, Delfi sportas (בליטאית)
הפיגועים במוסקבה (1977)

הפיגועים במוסקבה 1977 היא סדרה של שלשה פיגועים שבוצעו ב-8 בינואר 1977 במוסקבה. שלשת פיגועי הטרור תבעו את חייהם של 7 אנשים ועוד 37 שנפצעו פציעות חמורות. אף ארגון לא לקח אחריות על הפיצוצים, אולם שלשה חברי ארגון לאומני ארמני הוצאו להורג במשפט בדלתיים סגורות לאחר חקירה של הקג"ב. לאחר ההוצאה להורג עלו טענות שלנתבעים היה אליבי, ואנדריי סחרוב האמין כי ייתכן שהפיצוצים סודרו על ידי הקג"ב עצמו. על פי ההיסטוריון פרופסור ג'יי ברגמן (אנ') "מעולם לא הוברר מי ביצע בפועל את הפיצוצים."
הפיגועים

כל שלושת הפיגועים התרחשו במוסקבה ב-8 בינואר 1977, בין השעות 17:33 ו18:10 :
הפיגוע הראשון אירע ברכבת התחתית. בשעה 17:33 התפוצץ מטען חבלה בקרון רכבת תחתית, אשר נעה בין תחנות איזמאילובסקיה ופרבומאיסקאיה של קו ארבטסקו פוקרובסקאיה.
הפיגוע השני התרחש בשעה 18:05. מטען חבלה התפוצץ בתוך סופרמרקט מס' 15 ברחוב על שם דזרז'ינסקי, לא רחוק ממטה הק.ג.ב..
הפיגוע השלישי התרחש בשעה 18:10. מטען חבלה התפוצץ ליד הכניסה לסופרמרקט מס' 5 ברחוב 25 באוקטובר.
בפיגועים אלו נהרגו 7 אנשים (כל ההרוגים היו מקרב נוסעי קרון הרכבת התחתית) ו37 נפצעו.
טענות על הטיה לכאורה על ידי הקג"ב

זמן קצר לאחר הפיגועים, העיתונאי הסובייטי ויקטור לואיס, מתנגד ידוע לקג"ב, פרסם מאמר לגבי המעורבות של גורמים אופוזיציונרים בפיצוצים. לאחר קריאת המאמר פרסם הפיזיקאי הדיסידנט, זוכה פרס נובל לשלום, אנדריי סחרוב את "Appeal to world community" (תרגום: קריאה לקהילה העולמית), בו הוא דרש חקירה עצמאית והציע כי ייתכן והפיגועים אורגנו על ידי הקג"ב בעצמו כדי לפגוע בתנועה הדיסידנטית ברוסיה.
הוא כתב:
I have serious grounds for concern. This is the provocation article in London Evening News by Victor Lui. These are arrests and interrogations of people who are clearly not related to the bombings. These are murders of last months, probably committed by the KGB which were not investigated. It is enough to mention only two of them: murder of poet Konstantin Bogatyrev and murder of lawyer Evgeni Brunov.

תרגום: יש לי יסוד לחששות כבדים. זהו הפרסום בלונדון איבנינג ניוז (London Evening News) של ויקטור לואי. אלו מאסרים וחקירה של אנשים שבבירור אינם קשורים לפיגועים. אלו הרציחות של החדש הקודם, בוצעו כנראה על ידי הקג"ב, שלא נחקר. די לציין שניים מהם: רצח המשורר קונסטנטין בוגטירב ורצח עורך הדין ייבגני ברונוב
לאחר הצהרה זו, סחרוב לא רק הותקף בעיתונות הרוסית, אלא אף קיבל אזהרות טלפוניות וניסיונות פריצה מצד כאלו שטענו להיותם קרובים של נרצחים בפיגוע.


ב-1 בפברואר 1979, הודיעה קבוצת הלסינקי בהצהרה רשמית "בהוצאה להורג של סטפן זטיקיאן ושני האלמונים הנוספים", אשר הסתיימה "היעדר השקיפות ואווירת הסודיות הכללית מערערים את אמינות הטיעונים נגדם, וכן את האובייקטיביות של בית המשפט." 


על פי הדיסידנט אנכסנדר טסרוב, הוא אכן נחקר על ידי סוכן הקג"ב. הסוכן ניסה ל"שכנע" אותו שהוא בעצם הביא את הפצצה. "לולא היה לי 300% אליבי (הוא היה מאושפז בבית החולים בזמן הפיגועים), הייתי אני מוצא להורג במקום זטיקיאן", כך אמר.


לפי ההיסטוריון מיכֵל הלר, לזטיקיאן, לסטפניאן ולבגדסריאן היה אליבי שנתמך על ידי עדים רבים וההוצאה להורג שלהם הייתה ההוצאה להורג הפוליטית הראשונה לאחר מותו של סטלין.
ראו גם

הפיגועים במוסקבה 2010
הפיגועים במוסקבה (2004):
(February 2004 Moscow Metro bombing)
(August 2004 Moscow metro bombing)
הפיגוע בוולגוגרד בדצמבר 2013 (December 2013 Volgograd bombings)
הערות שוליים

↑  "לספק את דרישות ההגיון", הוצאת אוניברסיטת קורנוול (Cornell University Press), מסת"ב: מסת"ב 0801447313, 2009, עמוד 256.
↑  http://www.memo.ru/ABOUT/bull/b14/13.htm (ברוסית)
↑  "Yuri Andropov and Andrei Sakharov", רוי מדבדב (Roy Medvedev) ב- 2004 (ברוסית)
תא הפיקוד והשירות של החללית אפולו

תא הפיקוד והשירות (CSM) של החללית אפולו היה אחד מזוג חלליות (החללית השנייה נקראה רכב הנחיתה הירחי שנקרא בקיצור LM) ששימשו את תוכנית אפולו האמריקאית שהנחיתה אסטרונאוטים על הירח. ה־CSM נבנה עבור נאס"א על ידי נורת' אמריקן אוויאיישן. הוא שוגר לבדו לתת מסלול ולמסלול לווייני נמוך למשימות מבחן עם משגר הסטורן IB, ושלוש פעמים לבדו ותשע פעמים יחד עם רכב הנחיתה הירחי, כחלק ממכלול החללית אפולו עם משגר הסטורן V הגדול יותר, שהיה יכול לשלוח את ה־CSM לירח.
ה־CSM שימש במשימות מאוישות נוספות מחוץ לתוכנית אפולו, שכללו שלושה שיגורים במהלך תוכנית סקיילאב בשנים 1973–1974 ושיגור אחד במהלך תוכנית אפולו־סויוז ב־1975 שבה ה־CSM התקרב ועגן לחללית הרוסית סויוז במסלול סביב כדור הארץ.
ה־CSM הורכב משני חלקים: תא הפיקוד - תא שבו היה יכול לשהות צוות של 3 אנשים ושהכיל ציוד הנדרש לחדירה לאטמוספירה ותא השירות שסיפק את ההנעה, את הכוח החשמלי ומקום אחסון עבור החומרים המתכלים אשר נצרכו במהלך המשימה. תא השירות הופרד מתא הפיקוד ונשרף באטמוספירה לפני שתא הפיקוד חדר לאטמוספירה והביא את הצוות חזרה לכדור הארץ.
ה־CSM נועד בהתחלה להחזיר את שלושת האסטרונאוטים מפני הירח (במשימות לפי שיטת הטיסה הישרה) ולא להיעזר ברכב הנחיתה הירחי, כך שהוא לא היה צריך אמצעי עגינה עם חללית אחרת. לאחר שהוסיפו את מנגנון העגינה הנצרך ל־CSM הוחלט ליצור שתי גרסאות: בלוק I שיועד לשמש במשימות לא מאוישות ובמשימה מאוישת אחת במסלול סביב כדור הארץ (אפולו 1), ואילו בלוק II המתקדם יותר יועד להיות בשימוש יחד עם רכב הנחיתה הירחי. אבל טיסת אפולו 1 בוטלה בעקבות השרפה בתא הפיקוד שהרגה את הצוות והרסה את החללית בזמן מבחן חזרה לפני השיגור. התיקונים לבעיות שגרמו לשרפה יושמו בבלוק II, ששימש לכל המשימות המאוישות.
היסטוריה

כאשר נורת' אמריקן אוויאיישן זכתה בחוזה הראשוני על החללית אפולו מנאס"א ב־28 בנובמבר 1961, החשיבה עדיין הייתה שהדרך היעילה ביותר להגיע לירח היא שיטת הטיסה הישירה ולא שיטת המפגש במסלול סביב הירח (LOR). כתוצאה מכך, פיתוח החללית המשיך בלי שנוסף לה אמצעי עגינה לרכב הנחיתה הירחי. אבל שינוי שיטת ההגעה לירח ועוד מספר בעיות טכניות שנמצאו במערכות מסוימות (כגון במערכת קיום החיים), הבהיר מיד כי תכנון משמעותי מחדש של החללית יהיה נצרך. בשנת 1963, החליטה נאס"א שהדרך היעילה ביותר לשמור על מסלול התוכנית היא להמשיך בפיתוח שתי גרסאות:
בלוק I - פיתוחו ימשיך כמו התכנון הראשוני וישמש לטיסות מבחן למסלול לווייני נמוך בלבד.
בלוק II - תהייה הגרסה שתשמש לטיסות לירח יחד עם רכב הנחיתה הירחי, כולל פתח עגינה, משקל נמוך יותר ולקחים שהופקו מהתקלות במערכות בלוק I. תכנון מערכת העגינה היה תלוי בתכנון רכב הנחיתה הירחי, שהחוזה על בנייתו היה של גראמן.
בינואר 1964, התחילה נורת' אמריקן אוויאיישן להציג לנאס"א את פרטי התכנון של בלוק II. בלוק I שימש בכל משימות המבחן של הסטורן IB והסטורן V. בהתחלה תוכננו שתי משימות מאוישות בבלוק I, אך זה ירד מהפרק ב־1966. משימת AS-204 (או בשמה המוכר - אפולו 1), ששיגורה תוכנן להיות ב־21 בפברואר 1967, בוטלה כיוון שב־27 בינואר נהרגו כל שלושת האסטרונאוטים (גאס גריסום, אדוארד וייט ורוג'ר צ'אפי) בשרפה שפרצה בתא הפיקוד. השרפה חשפה ליקויי תכנון, בנייה ותחזוקה רציניים בבלוק I, שרבים מהם לא היו קורים בבלוק II אחרי התיקונים.
אחרי חקירה יסודית שנעשתה על ידי ועדת הביקורת מס' 204 לתוכנית אפולו, הוחלט להפסיק את המשימות המאוישות עם בלוק I, לתכנן את בלוק II ולשלב בו את ההמלצות של ועדת הביקורת. בבלוק II נכלל תכנון מתוקן למגן החום של ה־CM, אשר נבחן בטיסות המבחן הלא מאוישות - אפולו 4 ואפולו 6. הטיסה הראשונה המאוישת של בלוק II הייתה אפולו 7.
שתי הגרסאות היו דומות בממדיהן הכלליים, אבל כמה שנויים בתכנון הביאו לירידה במשקל של בלוק II. החללית של משימת אפולו 1 שקלה 20,412 ק"ג, ואילו החללית של משימת אפולו 7 שקלה רק 16,520 ק"ג כמו כן, מכלי הדלק בתא השירות בבלוק I היו קצת יותר גדולים ממכלי הדלק בבלוק II. במפרט הטכני המפורט להלן, כל המשקלים שיינתנו הם של בלוק II, אלא אם יצוין אחרת.
תא הפיקוד (CM)

תא הפיקוד היה חרוט קטום, גובהו היה 3.2 מטרים וקוטרו היה 3.9 מטרים מסביב לבסיסו. קדמת התא הכילה שני מנועי בקרת גישה, את תעלת העגינה ורכיבים של מערכת הנחיתה על כדור הארץ. חלקו המדוחס של התא שיכן את האסטרונאוטים, הכיל את תאי הציוד, את בקרי השליטה והצגים ומערכות רבות של חלליות. אחורי התא, הכיל 10 מנועי בקרת גישה, את מכלי הדלק שלהם ומכלי מים טריים.
תא הפיקוד (CM) > מבנה

החלק הפנימי של תא הפיקוד היה עשוי מאלומיניום "סנדוויץ'" המורכב מאלומיניום במבנה כוורת שרותך בין שתי יריעות אלומיניום. מגן החום שכיסה את חלקו החיצוני של התא כלל 40 לוחות נפרדים שביניהם היו כמה חורים ופתחים בשביל מנועי בקרת הגישה ומערכות נוספות. החלק החיצוני של התא היה עשוי מאלומיניום "סנדוויץ'", מגן חום שעשוי מפנול־זכוכיתי שהתכלה בחדירה לאטמוספירה, שכבה של סיבי חומר מבודד הנקרא "Q-Felt", חורים לאטמים, שומרי לחות ושכבת רצועות תרמיות של אלומיניום PET.
מגן החום האחורי (הראשי) הורכב מארבעה משטחי אלומיניום במבנה כוורת מולחמים, מעטה מתכת שרותך בארבע נקודות וטבעת היקפית. חלקי המעטה חוברו למשטחים ולטבעת על ידי תפסים. כל חלקי תא הפיקוד חוברו יחד על ידי מכשיר דמוי אוטוקלב ענק. מגן החום האחורי היה זהה למגן החום שכיסה את שאר חלקו החיצוני של התא, למעט שכבת האלומיניום PET.
תא הפיקוד (CM) > מערכת הנחיתה על כדור הארץ (LES)

רכיבי ה־LES נמצאו בקדמת התא סביב תעלת העגינה. קדמת התא הופרדה ממרכזו על ידי מחיצה והייתה מחולקת לארבעה חלקים של 90°. ה־LES כלל שלושה מצנחים ראשיים, שלושה מצנחי פריסה קטנים למצנחים הראשיים ("מצנחי הטייס"), שני מצנחי בלימה ששימשו לייצוב החללית, שלושה בלונים שמנעו את שקיעת החללית, כבל שחיבר את החללית למסוק החילוץ, סמן צבע וצינור חמצן שהאסטרונאוטים נשמו בעזרתו בזמן שעלו לפני המים במקרה שהחללית שקעה לפני החילוץ.
מרכז המסות של תא הפיקוד היה במרחק של כ־30 ס"מ ממרכז הלחץ שלו (מרכז הלחץ היה לאורך ציר הסימטריה). זה הקנה לחללית סיבוב במהלך החדירה לאטמוספירה שעזר לחללית להגיע לזווית הרצויה וגם סיפק לחללית כוח עילוי מסוים שהאט את מהירותה (יחס הגלישה של החללית היה 0.368:1). כיוון התא נשלט על ידי סיבוב התא על ידי מנועי תמרון. בזמן שלא היה צורך בשינוי כיוון, התא הסתובב יותר באטיות וכוח העילוי נעלם. מערכת ה־LES הפחיתה במידה משמעותית את עומס ה־G שהאסטרונאוטים חוו, אפשרה שליטה טובה על כיוון החללית ודיוק גבוה יותר בנחיתה הימית.
בגובה 7.3 ק"מ הושלכו שאריות מגן החום הראשי לים על ידי ארבעה קפיצי דחיסה שהופעלו על ידי גז דחוס. באותו הזמן נפרסו שני מצנחי הבלימה, שהאטו את החללית למהירות של 201 קמ"ש. בגובה 3.3 ק"מ הושלכו המצנחים החרוטיים לים ו"מצנחי הטייס" ששלפו את המצנחים הראשיים, נפרסו. המצנחים הראשיים האטו את ה־CM למהירות של 35 קמ"ש, האטית מספיק לנחיתה בים. החלק הראשון של הקפסולה שבא במגע עם פני המים נבנה מצלעות נמעכות כדי להקטין את כוח הפגיעה. תא הפיקוד היה יכול לנחות אוקיינוס גם עם שני מצנחים ראשיים בלבד (כמו שקרה במשימת אפולו 15), המצנח השלישי היה רק אמצעי בטיחות.
תא הפיקוד (CM) > מערכת בקרת הגישה (RCS)

ה־RCS כלל 12 מנועי בקרת גישה (שכל אחד מהם היה בעל דחף של 410 kN): עשרה היו בחלקו התחתון של התא ושני מנועי עלרוד היו בקדמת התא. ארבעה מכלים הכילו 120 ק"ג של MMH ו־N2O4. הדלק נדחס על ידי חצי ק"ג של הליום דחוס בלחץ של 4,150 PSI ‏(28.6 MPa) שאוחסן בשני מכלים.
תא הפיקוד (CM) > פתחים

דלת פתח העגינה הקדמי הורכבה בחלקהּ העליון של תעלת העגינה. קוטרה היה 0.76 מטר ומשקלה היה 36 ק"ג. היא נבנתה משתי טבעות שהריתוך העניק להם צורה של משטח בעל מבנה כוורת. צידה החיצוני של הדלת כוסה ב־13 מ"מ של חומר בידוד ושכבה של אלומיניום. היא ננעלה בשישה מקומות על ידי משאבת לחץ ידנית. במרכזה היה שסתום להשוואת לחץ האוויר בתעלה וברכב הנחיתה הירחי לפני הסרת הדלת.
גובהו של הפתח הצדדי (UCH) שממנו נכנסו ויצאו האסטרונאוטים כשהיו בכדור הארץ היה 0.74 מ', רוחבו היה 86.4 ס"מ, ומשקלו היה 102 ק"ג. הוא הופעל על ידי משאבת לחץ ידנית, אשר השתמשה במנגנון של מחגר שניים כדי לפתוח או לסגור את כל 15 הבריחים בבת אחת.
תא הפיקוד (CM) > שלבי העגינה

מנגנון העגינה של החללית אפולו היה מערכת לא־אנדרוגינית, שכללה גשש שמוקם בחרטום ה־CSM, שהתחבר ל־"drogue" - חרוט קטום שהורכב בראש רכב הנחיתה הירחי. הגשש התארך כמו מגבה מכני כדי לתפוס את החרוט במגע הראשוני, המכונה "עגינה רכה". אז הגשש חזר אחורה כדי למשוך את שתי החלליות ביחד כדי ליצור נעילה, המכונה "עגינה קשה". נאס"א תכננה את המנגנון כדי שתהיה לו היכולת לעשות את הדברים הבאים:
לאפשר לשני כלי הרכב להתחבר חיבור ראשוני ולהחליש את התנועה והאנרגיה העודפים הנגרמות על ידי העגינה.
ליישר ולמרכז את שני כלי הרכב ולמשוך אותם יחד כדי להגיע למצב של חיבור כלי הרכב.
לספק חיבור חזק בין שני כלי הרכב, ולהיות מסוגל להפריד ולחבר את כלי הרכב מחדש על ידי איש צוות יחיד.
לספק אמצעי הפרדה שיגרום לשני הרכבים להיות מרוחקים זה מזה בחזרה לכדור הארץ, על ידי שימוש במחברים פירוטכניים שנמצאו סביב תעלת העגינה של ה־CSM.
לספק גיבוי לחשמל ברכב הנחיתה הירחי ולספק שליטה על הרכיבים החשמליים והפירוטכניים בשני הרכבים.
תא הפיקוד (CM) > שלבי העגינה > התחברות

כשהגשש נגע בחרוט שבקדמת רכב הנחיתה הירחי, שלושה תפסים קפיציים שהיו בראש הגשש נתפסו על חור החרוט. תפסים אלו אפשרו את מה שנקרא "עגינה רכה" שגרמה לעלרוד ולסבסוב בכלי הרכב להחלש. תנועה מיותרת של כלי הרכב בזמן ה־"עגינה קשה" עלולה לגרום נזק לטבעת העגינה ולתעלת העגינה. מחבר הדק שהיה בכל אחד משלושת התפסים ננעל על חור החרוט ואפשר לבוכנת הגשש למשוך את רכב הנחיתה הירחי בלי להתנתק ממנו. החרוט שהיה בקצה העליון של התעלה ברכב הנחיתה הירחי, נבנה מאלומיניום "סנדוויץ" שעובי חלקו הפנימי היה אינץ'.
תא הפיקוד (CM) > שלבי העגינה > היצמדות

אחרי ההתחברות וההתייצבות הראשונית של כלי הרכב, הגשש הפעיל כוח של 4.4 קילו ניוטון כדי למשוך את כלי הרכב יחד. כוח זה נוצר על ידי לחץ גז שהופעל על הבוכנה בצילינדר הגשש. אחרי כניסת הבוכנה אחורה לתוך הצילינדר הופעלו 12 התפסים האוטומטיים שמוקמו סביב החלק הפנימי של טבעת העגינה שנעלו את ה־LM ל־CSM. התפסים נדרכו ידנית מחדש על ידי אסטרונאוט אחרי כל עגינה (במשימות לירח היו שתי עגינות).
תא הפיקוד (CM) > שלבי העגינה > היפרדות

תפס ההתארכות האוטומטי היה מחובר לגוף צילינדר הגשש ושמר שבוכנת הגשש תישאר בתוך הצילינדר. בזמן הפרדת כלי הרכב, שחרור שלושת התפסים הקטנים בראש הגשש התאפשר על ידי הזרמת זרם ישר בזוג מנועי סיבוב שנמצאו במרכז בוכנת הגשש. במקרה שהיה טמפרטורה נמוכה, פעולת שחרור התפסים נעשתה באופן ידני על ידי לחיצה מתוך ה־LM על סליל הנעילה דרך חור בראש הגשש. השחרור מה־CSM נעשה על ידי סיבוב ידית השחרור שנמצאה בחלק האחורי של הגשש שהפעילה ידנית את מנוע ציר הסיבוב. כאשר תא הפיקוד וה־LM נפרדו בפעם האחרונה (לפני החדירה לאטמוספירה), הגשש וטבעת העגינה הופרדו על ידי נפצים קטנים שהשאירו את כל מערכת העגינה ב־LM. במקרה של ביטול המשימה במהלך השיגור, במערכת העגינה היה פיצוץ שהשליך את הגשש וטבעת העגינה כאשר ה־CM נפרד ממגן מערכת המילוט.
תא הפיקוד (CM) > מפרט

אנשי צוות: 3
נפח התא: 6.2 מטר מעוקב
גובה: 3.5 מטרים
קוטר: 3.9 מטרים
מסה: 5,560 ק"ג
מסת גוף התא: 1,560 ק"ג
מסת מגן החום: 850 ק"ג
מסת מנוע RCS יחיד: 33.2 ק"ג
מסת ציוד החזרה לכדור הארץ: 240 ק"ג
מסת ציוד הניווט: 500 ק"ג
מסת ציוד הטלמטריה: 200 ק"ג
מסת הציוד החשמלי: 680 ק"ג
מסת מערכות התקשורת: 100 ק"ג
מסת מושבי הצוות והמזון: 540 ק"ג
מסת מערכת קיום החיים: 200 ק"ג
מסת ציוד חירום: 200 ק"ג
דחף מנועי ה־RCS:‏ 12 × 410 ניוטון
דלק מנועי ה־RCS:‏ UDMH/N2O4
מסת דלק מנועי ה־RCS:‏ 120 ק"ג
קיבולת מי השתייה: 15 ק"ג
קיבולת השפכים: 26 ק"ג
סופג פחמן דו-חמצני: ליתיום הידרוקסיד
סופג ריחות: פחם פעיל
סוללות חשמליות: שלוש סוללות כסף־אבץ המפיקות 40 אמפר-שעה כל אחת; שתי סוללות כסף־אבץ המפיקות 0.75 אמפר־שעה כל אחת המשמשות לפירוטכניקה של המצנחים.
מצנחים: שני מצנחי בלימה שקוטר כל אחד מהם הוא 4.9 מטר, שלושה מצנחי פריסה למצנחים הראשיים שקוטר כל אחד מהם הוא 2.2 מטר, שלושה מצנחים ראשיים שקוטר כל אחד מהם הוא 25.5 מטר.
תא השירות (SM) > מבנה

תא השירות היה תא בצורת גליל לא מדוחס. אורכו היה 7.5 מטרים וקוטרו 3.9 מטרים. במרכז התא היה תעלה בקוטר של 1.1 מטרים, שהוקפה בשישה חלקים שנחתכו מתוך תא השירות העגול. החלקים הופרדו זה מזה על ידי שישה משטחים מעוגלים. החלקים כוסו מבחוץ על ידי ארבעה משטחי אלומיניום במבנה כוורת ונתמכו על ידי מגן החום של המנוע. הזווית של כל חלק לא הייתה שווה בדיוק ל־60° אלא הייתה שונה בכל חלק בהתאם לצורך.
חלק 1 (50°): בתכנונים המקוריים חלק 1 לא היה אמור להיות בשימוש והיה אמור להיות מלא בחומר איזון כדי לשמור על מרכז הכובד של ה־SM. בשלוש הנחיתות האחרונות על הירח (משימות מסוג I-J) הוא הכיל ציוד מדעי (SIM) שכלל חבילה של חיישני מסלול ירחי ולוויין קטן.
חלק 2 (70°): הכיל את מכל המחמצן של מערכת ההנעה של תא השירות (SPS), שהעביר את הדלק ישירות למנוע ושהיה מלא ברציפות הודות למכל מחמצן נוסף ששמר עליו מלא עד שהאחרון התרוקן. גובהו של המכל היה 3.91 מטרים, קוטרו היה 1.3 מטרים והוא הכיל 6,315 ק"ג של מחמצן.
חלק 3 (60°): הכיל את מכל האחסון של המחמצן. היה לו את אותה צורה כמו של מכל המחמצן שהעביר את הדלק למנוע אך הוא היה קצת קטן יותר - גובהו היה 3.924 מטרים, קוטרו היה 1.1 מטרים והוא הכיל 5,118 ק"ג של מחמצן.
חלק 4 (50°): הכיל את מערכת הכוח החשמלי שכללה את תאי הדלק ואת המגיבים שלהם - מימן וחמצן.
חלק 5 (70°): הכיל את מכל הדלק שממנו הועבר הדלק למנוע. המכל היה באותו גודל כמו של מכל המחמצן שהעביר את הדלק למנוע והוא הכיל 3,950 ק"ג של דלק.
חלק 6 (60°): הכיל את מכל האחסון של הדלק. המכל היה באותו גודל כמו של מכל האחסון של המחמצן והוא הכיל 3,201 ק"ג של דלק.
אורכו של המתאם בין ה־SM ל־CM היה 86.4 ס"מ. הוא כלל את מחשב מערכת בקרת הגישה (RCS), חיבור טבורי ל־CM, בקר ה־EPS, בקר ההפרדה של שני התאים, רכיבים לאנטנת ההגבר הגבוה ואת שמונת מקרני ה־EPS. החיבור הטבורי ל־CM הכיל את חיבורי החשמל והצנרת העיקריים. המעטה החיצוני של ה־SM הכיל זרקור שעזר לטייס תא הפיקוד להוציא את סרטי הצילום מה־SIM בהליכת חלל. הזרקור היה יכול להאיר למרחק של ק"מ ועזר להתחברות ל־LM.
ה־CM היה מחובר ל־SM באמצעות שלוש רצועות חזקות מפלדת אל-חלד שהוברגו למגן החום האחורי של ה־CM. ה־SM נשאר מחובר בכל המסע ל־CM עד שהושלך קצת לפני הכניסה לאטמוספירה. בזמן ההשלכה של תא השירות החיבורים בין ה־CM ל־SM נחתכו על ידי הפעלת גיליוטינה פירוטכנית. לאחר ההשלכה, מנועי התמרון של ה־SM הופעלו אוטומטית כדי להרחיקו מה־CM עד שאחד מזוג מכלי ה־RCS או תאי הדלק התרוקן. לאחר מכן מנועי התמרון הופעלו שוב במשך 5 שניות והעניקו לתא השירות גלגול כדי לוודא שה־SM יטוס במסלול שונה מזה של ה־CM בזמן החדירה לאטמוספירה.
תא השירות (SM) > מערכת ההנעה של תא השירות (SPS)

מנוע ה־SPS שימש להוצאת והכנסת ה־CSM ממסלול סביב הירח ולתיקוני מסלול בין כדור הארץ לירח. המנוע היה מנוע AJ-10-137 שדלקו היה אירוזין 50 ומחמצנו היה N2O4. הדלק והמחמצן הוזרמו למנוע על ידי 1.11 מטרים מעוקבים של הליום בלחץ של 25 MPa מתוך שני מכלים עגולים שכל אחד מהם היה בקוטר של מטר.
אורכו של המנוע היה 3.882 מטרים וקוטרו היה 2.501 מטרים בבסיסו. על המנוע היו שני גימבלים שבזמן הבעירה של ה־SPS הם החליפו את מערכת ה־RCS ושלטו על העלרוד והסבסוב של החללית. תא הבעירה של המנוע ומכלי ההליום הדחוס שהזרימו את הדלק למנוע היו בתעלה במרכז תא השירות.
כוח הדחף של המנוע היה כפול מהכוח שהיה צריך בשביל משימות בשיטת המפגש במסלול סביב הירח (LOR) כיוון שבתכנון הראשוני המנוע היה צריך להרים מפני הירח את ה־CM עם SM גדול בהרבה מכיוון שהתכנון הראשוני של החללית היה לפי שיטת הטיסה הישירה. באפריל 1962 חתמה נאס"א על חוזה עם חברת אירוג'ט ג'נרל על התחלת פיתוח המנוע. כל זה קרה לפני ששיטת ה־LOR נבחרה רשמית ביולי של אותה שנה.
תא השירות (SM) > מערכת בקרת הגישה (RCS)

ארבע קבוצות של ארבעה מנועי RCS הותקנו סביב חלקו העליון של ה־SM בכל 90°. שישה עשר המנועים הללו סיפקו שליטה על הסיבוב ותנועה הקווית בכל שלושת צירי החללית. כל מנוע RCS הפיק דחף של 440 ניוטון ושרף MMH בתור דלק ו־N2O4 בתור מחמצן. גודלה של כל קבוצת מנועים היה 2.4 על 0.91 מטרים,
והיה לה מכל דלק, מכל מחמצן, מכל הליום דחוס, שסתומים ווסתים.
רכב הנחיתה הירחי השתמש במערכת ה־RCS שלו בארבע קבוצות מנועים הדומות לאלה ב־CSM.
תא השירות (SM) > מערכת הכוח החשמלי (EPS)

הכוח החשמלי הופק על ידי שלושה תאי דלק (המגיבים היו מימן וחמצן) שגובהם הוא 1.1 מטר, קוטרם הוא 0.56 מטר ומשקל כל אחד מהם הוא 111 ק"ג. תוצר הלוואי של פעולת התאים היה מים ששימשו לשתייה ולצרכים אחרים. המגיבים הוזרמו אל התאים משני מכלים גליליים בעלי כיפות בצורת חצי כדור שקוטרם היה 0.806 מטר שכל אחד מהם הכיל 13 ק"ג של מימן נוזלי ומשני מכלים כדוריים שקוטרם היה 0.66 מטר שכל אחד מהם הכיל 148 ק"ג של חמצן נוזלי (שסיפק חמצן גם למערכת קיום החיים בתא).
במשימת אפולו 13 מערכת הכוח החשמלי הושבתה כתוצאה מהתפוצצות של מכל חמצן אחד שניקב את המכל השני והוביל לאובדן של כל החמצן. לאחר הפיצוץ, מכל חמצן שלישי הזרים חמצן לתאים כדי למנוע את פעולתם כשהם מכילים פחות מ־50% מקיבולתם מה שאפשר את הסרת הציוד של המאוורר המערבל הפנימי, שגרם לפיצוץ.
החל ממשימת אפולו 14 נוספו ל־SM סוללות עזר של 400 אמפר שעה למקרה חירום. באפולו 13 הסתמכו מאוד על סוללות הכניסה לאטמוספירה בשעות הראשונות אחרי הפיצוץ. הסוללה החדשה לא יכלה לספק חשמל ל־CM ליותר מ־5–10 שעות אבל היא יכלה "לשמור" על החשמל בסוללות הכניסה לאטמוספירה במקרה של אובדן זמני של כל שלושת תאי הדלק, כמו שקרה במשימת אפולו 12 שנפגעה פעמיים מברק זמן קצר לאחר השיגור.
תא השירות (SM) > מערכת קיום החיים (ECS)

מערכת קיום החיים (Environmental Control System) כללה מכלי אחסון שהכילו מים וחמצן. חום עודף מה־CM הושלך לחלל בעזרת שני מקרנים ששטח כל אחד מהם היה 2.8 מ"ר. המקרנים נמצאו בחלקו התחתון של ה־SM - אחד נפרש על חלקים 2 ו־3 והשני על חלקים 5 ו־6.