stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנועה לשחרור הגייז

| --- | --- |

 תאריכי המאבק:  1969–1980 (כ־11 שנים) 
 מקום:  אמריקה, מערב אירופה, אוסטרליה וניו זילנד
 עילה:  הומופוביה
 שיטת המאבק:  התנגדות אזרחית יציאה מהארון העלאת מודעות פעולה ישירה
התנועה לשחרור הגייז הייתה תנועה חברתית ופוליטית להט"בית שפעלה להפסקת הדיכוי החברתי והחוקי נגד להט"בים, בעיקר באמריקה, מערב אירופה, אוסטרליה וניו זילנד, מסוף שנות ה-60 עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. התנועה דחקה בלסביות והומוסקסואלים לצאת מהארון.
התנועה הוקמה ביוני 1969, זמן קצר לאחר מהומות סטונוול בסטונוול אין, גריניץ' וילג', מנהטן, ניו יורק. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, צעדות פוליטיות שנתיות בערים גדולות, שנערכו בדרך כלל ביוני, במקור לציון יום השנה השנתי לאירועים בסטונוול, הוכרו כ-"צעדות לשחרור הגייז". בהמשך שנות ה-70 של המאה ה-20, הוכרו הצעדות כמצעדי הגאווה.
התנועה ידועה גם בזכות קשריה לתרבות הנגד באותה תקופה ובכוונתם של פעילי התנועה לשחרור הגייז לשנות או לבטל מוסדות יסוד של החברה, כמו מגדר ומשפחה גרעינית, ללא כל קשר לזכויות להט"ב. באופן כללי, התנועה הייתה תנועה חברתית רדיקלית אנטי-גזענית ואנטי-קפיטליסטית.
לקריאה נוספת

Hoffman, Amy (2007). An Army of Ex-Lovers: My Life at the Gay Community News. University of Massachusetts Press. ISBN 978-1558496217.
הערות שוליים

↑  "the definition of gay liberation". Dictionary.com. ארכיון מ-2016-08-13. נבדק ב-2016-07-03.
↑  "gay liberation Definition in the Cambridge English Dictionary". dictionary.cambridge.org. ארכיון מ-2016-08-29. נבדק ב-2016-07-03.
1 2 3  Hoffman, 2007, pp.xi-xiii.
↑  Julia Goicichea (16 באוגוסט 2017). "Why New York City Is a Major Destination for LGBT Travelers". The Culture Trip. ארכיון מ-2020-01-02. נבדק ב-3 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Eli Rosenberg (24 ביוני 2016). "Stonewall Inn Named National Monument, a First for the Gay Rights Movement". The New York Times. ארכיון מ-2019-04-12. נבדק ב-3 בפברואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Workforce Diversity The Stonewall Inn, National Historic Landmark National Register Number: 99000562". National Park Service, U.S. Department of the Interior. ארכיון מ-2016-03-06. נבדק ב-3 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gay Liberation Front: Manifesto. London". 1978. ארכיון מ-2012-04-30. נבדק ב-2022-07-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560461105171  LCCN: sh85053580  LNB: 000115517  NCL: 004248073
הרנן קורדובה

הרנן קורדובה רנטריה (בספרדית: Hernán Córdoba Rentería; ‏ 2 בנובמבר 1989 – 20 בספטמבר 2009) היה כדורגלן קולומביאני ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

קורדובה גדל במחלקת הנוער של אולימפיה פוטבול קלוב דה פלמירה, ובשנת 2006 עבר לדפורטיבו קאלי מליגת העל הקולומביאנית, במדיה ערך 73 הופעות ליגה והבקיע 13 שערים. בחודש ינואר 2007 הושאל לקורדובה מליגת המשנה הקולומביאנית, ובחודש יולי חזר לדפורטיבו קאלי. בחודש ינואר 2009 חתם באתלטיקו וילה מליגת העל הקולומביאנית. ב-19 בספטמבר 2009 ערך את הופעתו האחרונה במדי המועדון, יום אחד לפני מותו, בניצחון 2-1 על דפורטיבו פריירה במסגרת הליגה לעונת 2009. הוא הבקיע שער במשחק זה. בסך הכל ערך 19 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע עשרה שערים.
מותו

ב-20 בספטמבר 2009, כאשר חזר לנייבה לאחר הניצחון על דפורטיבו פריירה יחד עם חברו לקבוצה מריו בלטראן, נהרגו השניים בתאונת דרכים עם אוטובוס.
חיים אישיים

אחיו של קורדובה היה הכדורגלן ג'ובאני קורדובה, אשר נהרג ב-27 באוקטובר 2002 בשל מכת ברק במהלך אימון.
הערות שוליים

↑  Dos jugadores del Atlético Huila mueren en accidente de tránsito באתר El Tiempo, ‏ 20 בספטמבר 2009 (בספרדית)
↑  Dos jugadores del Atlético Huila mueren en accidente de tránsito en el norte del departamento באתר El Tiempo, ‏ 20 בספטמבר 2009 (בספרדית)
↑  Atacante colombiano Herman Córdoba morre em acidente de carro באתר UOL Esporte, ‏ 20 בספטמבר 2009 (בספרדית)
↑  Two Colombian soccer players dead in accident באתר Colombia Reports, ‏ 20 בספטמבר 2009 (באנגלית)
הרמינה בראונשטיינר

| --- | --- |

 לידה:  16 ביולי 1919 וינה 
 פטירה:  19 באפריל 1999 (בגיל 79) בוכום, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  אוסטריה, גרמניה 
 השתייכות:  אס אס 
 תקופת הפעילות:  מ-1939 
 
הרמינה בראונשטיינר-ראיין (באנגלית: Hermine Braunsteiner Ryan; ‏16 ביולי 1919 – 19 באפריל 1999) הייתה שומרת במחנה הריכוז מיידנק בתקופת השואה, אשר נודעה באכזריותה הרבה כלפי נשים וילדים; היא נהגה להרוג את קורבנותיה בבעיטות - דבר שהעניק לה את הכינוי "הסוסה". הודות לפעילותו של צייד הנאצים שמעון ויזנטל, נחשפה בארצות הברית, הוסגרה לגרמניה והואשמה בפשעים נגד האנושות.
מקרה זה שינה את מדיניות רשויות ההגירה של ארצות הברית, והביא לתפיסתם של פושעי מלחמה נוספים שהיגרו אליה.
ביוגרפיה > תחילת הדרך

הרמינה בראונשטיינר נולדה בווינה למשפחה קתולית. היא חסרה את האמצעים לממש את שאיפתה להיות אחות, ועבדה כעוזרת בית. במשך שנתיים עבדה באנגליה עבור משק הבית של מהנדס אמריקאי. סיפוח אוסטריה (האנשלוס) ב-1938 עשה אותה אזרחית גרמניה, והיא חזרה לווינה. מאוחר יותר עבדה בברלין בחברת היינקל לייצור מטוסים.
ביוגרפיה > במחנות מיידנק וראוונסבריק

באוגוסט 1939, בעצת בעל הבית שלה, שהמליץ לה להתקבל לעבודת פיקוח על אסירים בתנאי עבודה טובים יותר, החלה בראונשטיינר את הכשרתה במחנה הריכוז ראוונסבריק. לאחר כשנתיים, עקב מחלוקת עם הממונה עליה, ביקשה העברה והוצבה במחנה מיידנק שבפולין, ששימש כמחנה ריכוז וכמחנה השמדה. באוקטובר 1942 שירתה במפעל ההלבשה במיידנק. בינואר 1943 היא קודמה לתפקיד עוזרת לסוהרת במחנה.
בראונשטיינר הייתה מעורבת באופן אישי בבחירת הנשים והילדים שיישלחו לתאי הגזים והצליפה לעיתים עד מוות בנשים ובילדים. היא נהגה לבעוט בנשים על ידי רקיעה עליהם, מה שהעניק לה את הכינוי "הסוסה" ("קובילה" בפולנית). אחת מניצולות מיידנק העידה על מעשיה בפני שמעון ויזנטל:
...היא הייתה הגרועה מכולם. לעולם לא אשכח את הפעוט, שאבא שלו נשאו על גבו, חבוי בתרמיל גב. לא ראו אותו. בראונשטיינר החזיקה תמיד שוט תקוע באחד ממגפיה, מוכנה לבואם של טרנספורטים, והייתה מצליפה ללא הבחנה. גם בתרמיל ההוא היא הצליפה, ולפתע בקעו מתוכו צריחות בכי. הרמינה ציוותה לרוקן את תוכנו וכך נתגלה הילד. עמדתי סמוך למקום ההתרחשות וראיתי את פני הילד בבירור. הוא היה מבולבל לגמרי, השתחרר בתנופת פתע מהאיש שהחזיק בו, וברח. הרמינה דלקה אחריו, אחזה בו בחוזקה וירתה בו".
ב-1943 קיבלה בראונשטיינר את אות צלב הברזל דרגה שנייה עבור עבודתה. בינואר 1944, כשהחל פינוי מיידנק, הוחזרה לראוונסבריק. שם היא קודמה למפקחת על סוהרים במחנה המשנה, בעיר גנטהין שליד ברלין. עדי ראייה טענו כי היא התעללה ברבים מהאסירים עם שוט מיוחד שנשאה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

במאי 1945 נמלטו בראונשטיינר ושאר שומרי המחנה מפני הצבא האדום, ולאחר מכן חזרה לווינה. ב-1946 עצרה אותה המשטרה האוסטרית ומסרה אותה לידי שלטונות הכיבוש הבריטים. ב-1948 הרשיע אותה בית משפט בעיר גראץ בהתעללות ועינויים באסירים בראוונסבריק, ובאפריל 1950 היא שוחררה שחרור מוקדם. בית משפט אזרחי אוסטרי חנן אותה לאחר מכן מפני העמדה לדין פעם נוספת. היא עבדה במלונות ומסעדות עד שפגשה בחור אמריקאי בשם ראסל ראיין ונישאה לו. בשנת 1958 היגרו בני הזוג לקנדה ולאחר שנה התיישבו בארצות הברית. ב-1963 הפכה לאזרחית אמריקאית, התגוררה בקווינס ושכנותיה תיארו אותה כעקרת בית שלווה וידידותית ביותר. בעלה העיד עליה שהיא "לא מסוגלת לפגוע אפילו בזבוב".
ביוגרפיה > תפיסתה ומשפטיה

צייד הנאצים שמעון ויזנטל החל לחפש את בראונשטיינר החל משנת 1964, לאחר ששמע במקרה את סיפורן של שתי ניצולות מיידנק מישראל שביקשו ממנו שיאתר אותה. עוזרו דובב את קרובי משפחתה בקרינתיה, וכך הגיע לבסוף לכתובתה המדויקת בקווינס. כיוון שנהנתה מהגנה חוקתית בארצות הברית, ויזנטל קיווה שניתן יהיה להסגירה לגרמניה או אוסטריה, אם יתברר ששיקרה על עברה ועל הרשעתה בבית המשפט בשאלון קבלת האזרחות. הוא פנה לעיתון הניו יורק טיימס, שפרסם עליה כתבה נרחבת ותרם בכך לחשיפתה. הפרסום עורר הדים ואף נערכו הפגנות מול ביתה של בראונשטיינר בדרישה להעמידה לדין.
ב-1968, לאחר ארבע שנים של עיכובים משפטיים, ביקשו רשויות ארצות הברית לשלול את אזרחותה. התביעה בדיסלדורף שבגרמניה החלה לחקור את התנהגותה בזמן המלחמה, ובשנת 1973 ממשלת גרמניה ביקשה את הסגרתה לידיה. באוגוסט 1973 הפכה בראונשטיינר לאדם הראשון שהוסגר מארצות הברית לגרמניה על פשעי הנאצים.
ב-1975 היא עמדה לדין במערב גרמניה במסגרת משפט מיידנק השלישי, יחד עם עוד עשרה גברים וחמש נשים מסגל מחנה מיידנק. אחת העדות סיפרה במשפט שהיא "תפסה את הילדים בשיערם וזרקה אותם על משאיות בדרכם לתאי הגזים". אחרים דיברו על מכות אכזריות. לאחר עיכוב של מספר שנים, בית המשפט הרשיע אותה בשלושה סעיפים: רצח של 80 אנשים, סיוע לרצח של 102 ילדים ושיתוף פעולה ברצח של 1,000 איש. ביוני 1981 הוטל עליה עונש של מאסר עולם, החמור ביותר מכל נאשמי אותו משפט.
מחלת הסוכרת, כולל קטיעת רגל, הביאה לשחרורה מהכלא בשנת 1996. היא מתה ב-1999, בגיל 79.
השפעת הפרשה

לאחר הפרסום סביב הסגרתה של בראונשטיינר, ממשלת ארצות הברית הקימה ב-1979 מחלקה לחקירות מיוחדות בתוך משרד המשפטים, שתפקידה לחפש פושעי מלחמה, לשלול את אזרחותם או לגרשם. המחלקה הביאה לתפיסתם של נאצים ופושעי מלחמה נוספים שהיגרו לארצות הברית.
לקריאה נוספת

שמעון ויזנטל, משפט ולא נקם, הוצאת מעריב, 1991.
ואדוץ (כדורגל)

מועדון הכדורגל ואדוץ ("Fußball Club Vaduz"), מהעיר ואדוץ, בירת ליכטנשטיין, הוא מועדון כדורגל הנחשב למועדון הכדורגל המקצועני היחיד במדינה. המועדון נמצא בבעלות משפחת המלוכה של ליכטנשטיין והספונסר הראשי הוא בנק המדינה של ליכטנשטיין (Liechtensteinische Landesbank) וחברת MBPI AG, שניהם בבעלות המשפחה.
בליכטנשטיין אין למעשה ליגת כדורגל פעילה, אלא רק מפעל גביע – בו משתתפות מספר קבוצות חובבניות מרחבי המדינה. הפרס לזוכה בגביע המדינה, הוא מקום בסיבוב המוקדמות השני של הקונפרנס ליג.
רקע

ואדוץ היא קבוצת הכדורגל המקצוענית היחידה בליכטנשטיין, ולכן היא משחקת בליגת העל השווייצרית והחוק היחידי שעומד כנגדה הוא שאינה יכולה לזכות בכרטיסים לאירופה מההתאחדות השווייצרית. כלומר, גם אם הקבוצה תזכה באליפות שווייץ, היא לא תוכל להשתתף בליגת האלופות – אלא האפשרות היחידה שלה להשתתף בגביעי אירופה היא רק דרך הכרטיס לקונפרנס ליג של גביע ליכטנשטיין. מעבר לכך, הקבוצה זוכה ברצף כל שנה, מאז שנת 1998 (פרט ל-2012), בגביע המקומי אך מעולם לא הצליחה להעפיל לגביע אופ"א ולשלב הבתים של הליגה אירופית. הישג השיא שלה הוא הגעה לשלב הבתים של הקונפרנס ליג בעונת 2022\2023
רוב השחקנים בקבוצה הם זרים. השחקנים הטובים בליכטנשטיין מעדיפים לעזוב את המדינה הקטנה ולשחק בליגות גדולות יותר, לכן נוצר מצב לפיו הקבוצה לא מרבה לשתף שחקנים מקומיים.
היסטוריה

מועדון הכדורגל של ואדוץ הוקם ב-14 בפברואר 1932 בעיר ואדוץ, כשיו"ר הקבוצה הראשון היה יוהאן ולסר.
בעונת 1932/33 הקבוצה התמודדה בתחרויות הליגה באוסטריה והחל משנת 1933 מתמודדת הקבוצה בתחרויות הכדורגל בשווייץ.
בשנת 1949 זכתה הקבוצה בגביע ליכטנשטיין הראשון שלה והתמודדות בליגה השלישית בחשיבותה בשווייץ במשך שנים.
בעונת 2001/02 העפילה הקבוצה לליגת המשנה השווייצרית והפכה לאחת הקבוצות הטובות בה. בעונת 2008 העפילה לראשונה בתולדותיה לליגת העל השווייצרית והייתה לנציגה הראשונה של ליכטנשטיין בליגה הבכירה בשווייץ. אך הקבוצה נכשלה בתצוגת כדורגל משכנעת וסיימה את עונת הבכורה במקום האחרון בטבלת האליפות. חמש שנים לאחר מכן ואדוץ העפילה שוב לליגה הבכירה.
הקבוצה כשלה בהתמודדות במסגרות האירופאיות ומעולם לא עברה את שלב המוקדמות השלישי בגביע אופ"א או בליגת אירופה. היא העפילה לשלב הבתים של הקונפרנס ליג בעונת 2022\2023 לאחר ניצחון 2-1 בסיכום שני משחקי הפלייאוף. בעונת 2014/15 ואדוץ סיימה במקום התשיעי בליגה השווייצרית הבכירה וזכתה בפעם ה-43 בגביע ליכטנשטיין בכדורגל והייתה לשיאנית עולמית כמי שזכתה הכי הרבה פעמים בגביע המקומי.
בעונת 2016/2017 נשרה לליגת האתגר השווייצרית, הליגה השנייה, אף שזכתה בטורניר גביע ליכטנשטיין בכדורגל באותה עונה ובכל זאת קיבלה את הזכות להתמודד בליגה האירופית בעונת 2017/2018.
בסיום עונת 2019/2020 חזרה הקבוצה לליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום השני בליגה השנייה.
תארים

אליפות ליכטנשטיין (1): 1936
גביע ליכטנשטיין (50) (שיא עולמי): 1949, 1952, 1953, 1954, 1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1961, 1962, 1966, 1967, 1968, 1969, 1970, 1971, 1974, 1980, 1985, 1986, 1988, 1990, 1992, 1995, 1996, 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2022, 2023, 2024
אליפות ליגת האתגר השווייצרית (3): 2003, 2008, 2014
הקולגיום הלאומי של מקסיקו

| --- | --- |
בניין הקולגיום הלאומי של מקסיקו במרכז מקסיקו סיטי
בניין הקולגיום הלאומי של מקסיקו במרכז מקסיקו סיטי
 אקדמיה
 מוטו:  Libertad por saber
 תקופת הפעילות:  8 באפריל 1943 – הווה (81 שנים)
 מייסדים:  מנואל אבילה קמאצ'ו 
 מיקום
 מיקום:  רחוב לואיס גונסלס אוברגון, מקסיקו סיטי
 מדינה:  מקסיקו מקסיקו
 קואורדינטות:  19°26′11.57″N 99°7′55.97″W﻿ / ﻿19.4365472°N 99.1322139°W﻿ / 19.4365472; -99.1322139
 www.colegionacional.org.mx
  (למפת מקסיקו סיטי מוגדלת) מדינת מקסיקו מורלוסהקולגיום הלאומי של מקסיקו(למפת מקסיקו סיטי רגילה) מדינת מקסיקו מורלוסהקולגיום הלאומי של מקסיקו
 
הקולגיום הלאומי של מקסיקו (בספרדית: Mexico Colegio Nacional) הוא אקדמיה לשם כבוד שנוצרה במקסיקו בצו נשיאותי בשנת 1943 על מנת שתכלול את האישים הבולטים של המדינה, אנשי רוח, אמנים ומדענים. החברות בו היא לכל החיים ומקנה הוקרה מיוחדת. חברי הקולגיום הלאומי מוזמנים לפרקים להרצות בתחומם במסגרת קורסים וסמינרים.
אין לבלבל עם El Colegio de Mexico, מכללת מקסיקו, שהיא בית ספר גבוה לחינוך ולמחקר.
היסטוריה

הקולגיום הלאומי הוקם ב-8 באפריל 1943 במטרה לקדם את התרבות והמחקר של מקסיקו בתחומים שונים. המוטו של הארגון הוא Libertad por saber (חירות למען הידע) וסמלו הוא נשר המוכן לעוף (המסמל חופש החשיבה) ומעל - שמש לוהטת (המסמלת חוכמה)
צו הקמת הקולגיום שנחתם על ידי נשיא מקסיקו באותה תקופה, הגנרל מנואל אבילה קמאצ'ו (1946-1940), הגביל את מספר חבריו לעשרים בלבד. הם היו אמורים להרצות במושב הרשמי של הארגון החדש במקסיקו סיטי.
בשנת 1971 העלה הנשיא לואיס אצ'ווריה אלברס את מספר חברי הקולגיום לארבעים והרשה להם שירצו וילמדו גם במקומות מחוץ לעיר הבירה. מעל גיל 70 הם פטורים מחובת ההרצאות, אם זה מבוקשם. אנשים שהתאזרחו במקסיקו יכולים להתקבל לקולגיום אם עברו עשר שנים מאז התאזרחותם.
בשנת 1995 הנשיא ארנסטו סדייו תיקן את הכללים בכך שאיפשר לכל אזרח מקסיקני להתקבל למוסד זה, בלי קשר לוותק אזרחותם.
הבניין

מושב הקולגיום הוא בניין שבו שכן עד שנת 1863 בית שהתשייך למנזר לה אנסניאנסה (La Enseñanza). אחרי הרפורמות שהביאו לסגירת המנזר, הוא הפך להיכל המשפט. מאוחר יותר הוא חולק בין הארכיון הנוטריוני הלאומי ולקולגיום הלאומי.
הבניין נראה כמו היום החל משנת 1871. בימי הנשיא לאסרו קארדנס הוא שימש את תנועת הנוער הסוציאליסטי המאוחדת.
הכניסה הראשית לבניין הוא מרחוב לואיס גונסלס אוברגון בין הרחובות ארגנטינה וברזיל. כניסה זו הייתה בעבר הכניסה האחורית של המנזר. לבית בחזית שלוש קומות והוא מכוסה באבן מקומית "טסונטלה" (tezontle), שהיא אבן וולקנית, אדומה ונקבובית. הדלתות, החלונות והמרפסות ממוסגרות באבן אפורה-לבנה הקרויה "צ'ילוקה". החלונות והמרפסות מצוידות במעקות וסורגי ברזל. הכניסה הראשית מובילה דרך אולם כניסה לפאטיו מרכזי. בקומת הקרקע של הפאטיו ישנן פילסטרים ובקומה העליונה -עמודים. החלל החשוב ביותר בבניין הוא אולם האספה, שבו מתקיימים דיונים, מתארגנים טקסי הקבלה של חברים חדשים וכנסים בתחומים השונים.
הבניין מאכסן אוסף של תשעה מזבחים מוזהבים מסוף המאה ה-17, הגדול ביניהם מוקדש למרים אם ישו, במעמד "הגבירה הקדושה של העמוד".
בין הציורים המוצגים בהם נמצאים "עליית מרים" ו"הבתולה של האפוקליפסה" שניהם מאת אנדרס לופס משנת 1779.
חברים בקולגיום

אלפונסו רייס, סופר ודיפלומט,
דייגו ריברה, צייר ויוצר ציורי קיר
חוסה וסקונסלוס, סופר ופילוסוף
חוסה קלמנטה אורוסקו, צייר ויוצר ציורי קיר
קרלוס צ'אבס, מלחין
ואחרים.
חברים בקולגיום > חברים שהתקבלו אחרי ההקמה, במאה ה-20

אוקטביו פס, משורר וסופר, חתן פרס נובל לספרות
קרלוס פואנטס, סופר
אלפונסו גרסיה רובלס, משפטן
אדוארדו מאטה, מלחין ומנצח
לואיס רודריגס, אסטרונום
רופינו טאמאיו, צייר
ואחרים
חברים בקולגיום > חברים שהתקבלו במאה ה-21

מריו חוסה מולינה, חתן פרס נובל לכימיה (1995)
לינדה רוסה מנסנייה, ארכאולוגית
ואחרים
הקרב על פרנקפורט

הקרב על פרנקפורט היה מאבק בן ארבעה ימים על השליטה בפרנקפורט אם מיין במהלך מלחמת העולם השנייה. דיוויזיית החי"ר ה-5 של צבא ארצות הברית ניהלה את ההתקפה העיקרית בעוד שדיוויזיית השריון ה-6 סיפקה לה תמיכה. העיר הוגנה על ידי הקורפוס ה-80 של הארמייה השביעית.
רקע

דיוויזיית הרגלים ה-5 חצתה את הריין ב-22 במרץ והקימה במהירות ראש גשר.  עד 23 במרץ, הדיוויזיה ה-5 הרחיבה את ראש הגשר שלה חמישה מייל מזרחה, והציבה את הדיוויזיה רק 14 מייל דרומית-מערבית לפרנקפורט. כוחות משימה משוריינים נדחקו מראש הגשר ואז צפונה לכיוון טרבור וגוסטבבורג ומזרחה לכיוון דרמשטאדט.
ב-25 במרץ נכנע מפקד הוורמאכט של חיל המצב של דרמשטאדט ודרמשטאדט נכבשה על ידי דיוויזיית השריון ה-6 והדיוויזיה ה-5. עד 26 במרץ, הגיע הדיוויזיה ה-5 לפאתיה הדרומיים של העיר פרנקפורט וכבשה את בסיס חיל האוויר ריין-מיין.
הקרב

דיוויזיית השריון ה-6 חברה עם הדיוויזיה ה-5 ודחקה דרך פאתיה הדרומיים (Sachsenhausen) עד לנהר מיין. שם, יחידות של הדיוויזיה ה-5 מצאו את גשר וילהלמסבריקה שלם ברובו (הידוע כיום כפרידנסבריקה). מהנדסים גרמנים ניסו לפוצץ אותו בניסיון לעצור את הכוחות האמריקאים ב-25 במרץ אך לא הצליחו לעשות זאת. בתמיכת ירי טנקים אמריקאיים, חצו חיילי הדיוויזיה ה-5 את וילהלמסבריקה תחת אש חזקה ב-27 במרץ ונכנסו לחלק הצפוני של העיר. שתי הדיוויזיות נלחמו אז בגרמנים בקרב עז מבית לבית, ודחקו באיטיות דרך העיר צפונה ומזרחה.
התקפות בעלות הברית הרגו את המפקד המקומי ב-27 במרץ, ופגעו בפיקוד הצבאי הגרמני בעיר. ב-29 במרץ, העיר עברה לשליטה אמריקאית וגשר פונטון שנבנה על ידי כוחות הנדסה קרבית בצד המזרחי של וילהלמסבריקה הפגוע. לאחר שניסו תחילה להקים עמדות מקלעים להגנה, חיילים גרמנים שוכנעו על ידי אזרחים לעזוב את העיר ולמזער אבדות נוספות. כוחות הוורמאכט הנותרים נהדפו צפונה ומחוץ לעיר על ידי חיילים אמריקאים.
לאחר מכן

AFN לוקסמבורג דיווחה שהעיר משוחררת, עם זאת, קרבות ספורדיים קטנים נמשכו עד 4 באפריל. כתב המלחמה של ווג, לי מילר, ליווה את הארמייה השלישית של ג'ורג' פטון והיה בין הראשונים לדווח בעיתונות האמריקנית על שחרור פרנקפורט. ה-Stars & Stripes דיווחו שהעיר שוחררה ב-30 במרץ. לאחר שכבשה את פרנקפורט, הדיוויזיה ה-5 בילתה כמה ימים במנוחה עד 7 באפריל, אז קיבלה הוראה לנוע צפונה כדי לתמוך בקורפוס ה-3 של הארמייה הראשונה בכיס הרוהר.
הערות שוליים

↑  "World War II Divisional Combat Chronicles". army.mil. נבדק ב-24 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Stanton, Shelby (2006). World War II Order of Battle: An Encyclopedic Reference to U.S. Army Ground Forces from Battalion through Division, 1939-1946 (2nd ed.). Stackpole Books. pp. 57, 84. ISBN 9780811701570.
↑  Lenz, Markus (2017). The results of bombing Frankfurt am Main in World War II: A special sightseeing tour on the basis of pre-war, post-war and actual photographs of the city. When the Monuments Men came to Nazi-Germany. p. 7.
1 2  "History of the 5th Infantry Division". societyofthefifthdivision.com. נבדק ב-29 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
הרנסאנס האוטוניאני

| --- | --- |

צלב תהלוכה מאמאייל (Senkschmelzen-Kreuz), מנזר אסן לשעבר, בערך 1000
 תקופה:  תקופות רנסנס בימי הביניים 
 טווח תאריכים:  936 – 1002, ולפי חלק מהחוקרים 1024 (כ־66 שנים)
 
הרנסאנס האוטוניאני היה תחייה של אמנות ביזנטית ואמנות העת העתיקה המאוחרת במרכז אירופה ודרום אירופה, שליוותה את תקופות שלטונם של שלושת הקיסרים הראשונים של השושלת האוטוניאנית: אוטו הראשון (936–973), אוטו השני (973–983), ואוטו השלישי (983–1002), ובמידה רבה נשענה על חסותם. הדמויות המובילות בתנועה זו היו האפיפיור סילבסטר השני ואבון מפלורי. הקשר המחודש בין חצר האוטוניאנים לבין קונסטנטינופול הביזנטית עורר מיזוג של תרבויות מזרח-ביזנטיות ומערב-לטיניות, במיוחד באמנות, אדריכלות ועבודות מתכת, בעוד שהאוטוניאנים החיו את רשת בתי הספר הקתדרלתיים שקידמו למידה המבוססת על שבע האמנויות החופשיות. הפעילות האינטלקטואלית האוטוניאנית הייתה ברובה המשך של עבודות קרולינגיות, אך הופצה בעיקר בבתי הספר הקתדרלתיים ובחצרות הבישופים (כגון ליאז', קלן ומגדבורג), ולא בחצר המלכותית.
היסטוריוגרפיה

הרעיון של רנסאנס יושם לראשונה על התקופה האוטוניאנית על ידי ההיסטוריון הגרמני הנס נאומן - ליתר דיוק, עבודתו שפורסמה ב-1927 קיבצה יחד את התקופות הקרולינגיות והאוטוניאניות תחת הכותרת "הרנסאנס הקרולינגי והאוטוניאני". זה היה רק שנתיים לאחר שטבעה ארנה פצלט את המונח 'הרנסאנס הקרולינגי' (Die Karolingische Renaissance: Beiträge zur Geschichte der Kultur des frühen Mittelalters, Vienna, 1924), ובאותה שנה שבה פרסם צ'ארלס ה. האסקינס את "הרנסאנס של המאה השתים עשרה" (Cambridge Mass., 1927).
אחת משלוש תחיות ימי הביניים, הרנסאנס האוטוניאני החל לאחר נישואיו של המלך אוטו לאדלייד מאיטליה (951) אשר איחדו את ממלכות איטליה וגרמניה, ובכך קירבו את המערב לביזנטיון. הוא קידם את רעיון האחדות הנוצרית (הפוליטית) עם הכתרתו הקיסרית בשנת 962 על ידי האפיפיור בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
התקופה נמשכת לעיתים גם לשלטון הקיסר היינריך השני (1014-1024), ולעיתים רחוקות, גם ליורשיו משושלת הסאלית. המונח מוגבל בדרך כלל לתרבות החצר הקיסרית שהתנהלה בלטינית בגרמניה. - הוא ידוע גם בשם "רנסאנס המאה ה-10", כדי לכלול התפתחויות מחוץ לגרמניה, או בשם "חידוש שנת 1000", בשל היותו בסוף המאה ה-10. זה היה קצר יותר מהרנסאנס הקרולינגי שקדם לו ולרוב המשיך אותו - זה הוביל היסטוריונים כמו פייר רישה להעדיף לתארו כרנסאנס הקרולינגי השלישי, המכסה את המאה ה-10 ונמשך למאה ה-11, עם "הרנסאנס הקרולינגי הראשון" שהתרחש במהלך שלטונו של קרל הגדול ו"הרנסאנס הקרולינגי השני" תחת יורשיו.
ספריות

ספריות נוצרו והועשרו במהלך הרנסאנס האוטוניאני באמצעות הפעילות האינטנסיבית של סקריפטוריה המנזריים והיו נתונות לפיתוחים נוספים במאה ה-10, כפי שמעידים הקטלוגים ששרדו. קטלוג מנזר בוביו מונה כמעט 600 עבודות, זה של מנזר פלורי כמעט באותה כמות. גרברט (לימים האפיפיור סילבסטר השני) שיחק תפקיד חשוב ברכישת ובקטלוג ספריית בוביו, והוציא את עושרו למימון האוסף שלו. תיבת הספרים של אדסו ממונטר-אן-דר כללה מספר רב של ספרים כמו אלה של פורפיריוס, אריסטו, טרנטיוס, קיקרו וורגיליוס.
לוגיקה

הלוגיקה וטרס (המכילה תרגומים של אריסטו על ידי בואתיוס ופורפיריוס ו"טופיקה" של קיקרו) נותרה הבסיס לחינוך הדיאלקטי; גרברט, האפיפיור העתידי סילבסטר השני היה בקיא בספרים אלה
הערות שוליים

↑  Pierre Riché et Jacques Verger, Des nains sur des épaules de géants. Maîtres et élèves au Moyen Âge, Paris, Tallandier, 2006, Chapter IV, "The Third Carolingian Renaissance", p. 59 sqq
↑  Dominic A. Aquila (2022). The Church and the Age of Enlightenment (1648–1848) Faith, Science, and the Challenge of Secularism. Ave Maria Press. p. 86. ISBN 9781646800322.
↑  Timothy Reuter (2014). Germany in the Early Middle Ages C. 800-1056. Taylor and Francis. pp. 246–247. ISBN 9781317872399.
↑  Frankfurt-am-Main, 1927
↑  Kenneth Sidwell, Reading Medieval Latin (Cambridge University Press, 1995) takes the end of Otto III's reign as the close of the Ottonian Renaissance.
↑  תבנית:In lang P. Riché, Les Carolingiens, p. 390
↑  P. Riché et J. Verger, Des nains sur des épaules de géants. Maîtres et élèves au Moyen Âge, Paris, Tallandier, 2006, p. 68
↑  P. Riché et J. Verger, chapitre IV, « La Troisième Renaissance caroligienne », p. 59 sqq., chapter IV, « La Troisième Renaissance caroligienne », p.59 sqq.
↑  François Picavet, Gerbert, un pape philosophe, d'après l'histoire et d'après la légende, Paris, 1897 https://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k92278s p. 85-86
1 2  Pierre Riché et Jacques Verger, Des nains sur des épaules de géants. Maîtres et élèves au Moyen Âge, Paris, Tallandier, 2006 p.61-62
↑  François Picavet, Gerbert, un pape philosophe, d'après l'histoire et d'après la légende, Paris, 1897 https://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k92278s p. 119
↑  Richer, "Historiarum Libri Quartet", in Patrologia Latina, vol. 138, col. 17-170, III, 47 (col. 102-103) : Necnon et quatuor de topicis differentiis libros, de sillogismis cathegoricis duos, diffinitionumque librum unum, divisionum aeque unum, utiliter legit et expressit.
הקרב על סנטיאגו

הקרב על סנטיאגו (באיטלקית: Battaglia di Santiago, בספרדית: Batalla de Santiago) הוא השם שניתן למשחק כדורגל אלים במיוחד, שהתקיים במהלך מונדיאל 1962 בין נבחרת צ'ילה בכדורגל לבין נבחרת איטליה בכדורגל. השופט במשחק זה היה הבריטי קן אסטון (אנ'), שכעבור ארבע שנים, לאחר גביע העולם ב-1966, הציע את שיטת הכרטיס הצהוב והכרטיס האדום.
רקע

המשחק בין איטליה לצ'ילה בבית ב' של מונדיאל 1962 היה מתוח עוד מלפני המשחק, לאחר שזוג עיתונאים איטלקיים כתבו דברי נאצה ועלבו בצ'יליאנים על תנאי המחיה בעריהם ועל תרבותם. העיתונים הצ'יליאנים גם כן תקפו את האיטלקים, וטענו שהם פשיסטים, מאפיונרים ומכורים לסמים. העיתונאים גורשו בכוח מצ'ילה, אבל הרוחות התלהטו אחרי שארגנטינאי אושפז לאחר שהוכה בפאב כיוון שחזותו הייתה איטלקית.
עבודות ההכנה הצ'יליאניות הופרעו על ידי רעידת האדמה בשנת 1960. מספר עיתונים איטלקיים טענו שהחלטה שצ'ילה תארח את המונדיאל היא בגדר "שיגעון מוחלט", אמירה שבה השתמשו העיתונים בצ'ילה כדי להסעיר את הרוחות.
מהלך המשחק

המשחק נוהל על ידי השופט האנגלי קן אסטון, ועוזריו לאו גולדשטיין הישראלי ופרננדו אלקואס המקסיקני. העבירה הראשונה התרחשה כ-12 שניות לאחר שריקת הפתיחה. הכדורגלן האיטלקי ג'ורג'ו פריני היה הראשון שהורחק מהמגרש בדקה ה-12 לאחר שביצע עבירה על אונורינו לנדה הצ'יליאני, אך סירב לעזוב את המגרש ונגרר החוצה על ידי שוטרים. לנדה עצמו נקם באגרוף שנתן מספר דקות אחרי זה לאחד מהשחקנים האיטלקיים, אבל לא הורחק.
השופט התעלם מהתנצחות שהתרחשה בין לאונל סאנצ'ס למריו דויד במהלכה נתן סאנצ'ס אגרוף לדויד אחרי שביצע עליו עבירה. דויד הורחק מספר דקות אחר כך, כיוון שבעט לסאנצ'ס בראש.
בעוד האלימות מתמשכת, שבר סאנצ'ס את אפו של אומברטו מסקיו, אבל לא הורחק. המשחק המשיך בעוד השחקנים מרביצים ויורקים אחד על השני, והמשטרה התערבה בו עוד כ-3 פעמים.
המשחק נגמר בתוצאה 0–2 לטובת צ'ילה, ונבחרת איטליה לא עלתה לשמינית הגמר, בעוד שנבחרת צ'ילה סיימה במקום השלישי.