stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טואולומי (נהר)
אגן הניקוז > גאוגרפיה פיזית > יובלים

היובלים הראשיים של הטואולומי ונתונים רלוונטיים מוצגים בטבלה דלהלן. סדר השורות הוא מהמקור אל השפך.
| שם | קואורדינטות של השפך | גובה במטרים | מרחק מהשפך בקילומטרים | אורך בקילומטרים | אגן ניקוז בקמ"ר | ספיקה במטרים מעוקבים לשנייה | גדה | תמונה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דיינה פורק Dana Fork | 37°52′31″N 119°21′08″W﻿ / ﻿37.87528°N 119.35222°W﻿ / 37.87528; -119.35222 | 2,618 | 240 | 8 |  |  | R |  |
| לייל פורק Lyell Fork | 37°52′31″N 119°21′08″W﻿ / ﻿37.87528°N 119.35222°W﻿ / 37.87528; -119.35222 | 2,618 | 240 | 11 |  |  | L |  |
| רטרן קריק Return Creek | 37°55′55″N 119°27′58″W﻿ / ﻿37.93194°N 119.46611°W﻿ / 37.93194; -119.46611 | 1,891 | 224 | 23 |  |  | R |  |
| פיוט קריק Piute Creek | 37°55′48″N 119°36′03″W﻿ / ﻿37.93000°N 119.60083°W﻿ / 37.93000; -119.60083 | 1,324 | 209 | 32 |  |  | R |  |
| רנצ'ריה קריק Rancheria Creek | 37°57′12″N 119°43′41″W﻿ / ﻿37.95333°N 119.72806°W﻿ / 37.95333; -119.72806 | 1,157 | 195 | 39 |  |  | R |  |
| פולס קריק Falls Creek | 37°57′47″N 119°45′55″W﻿ / ﻿37.96306°N 119.76528°W﻿ / 37.96306; -119.76528 | 1,153 | 192 | 37 |  |  | R |  |
| צ'רי קריק Cherry Creek | 37°53′19″N 119°58′19″W﻿ / ﻿37.88861°N 119.97194°W﻿ / 37.88861; -119.97194 | 659 | 167 | 68 | 607 | 19.7 | R |  |
| סאות פורק South Fork | 37°50′25″N 120°02′52″W﻿ / ﻿37.84028°N 120.04778°W﻿ / 37.84028; -120.04778 | 441 | 155 | 50 | 425 | 4.7 | L |  |
| קלאוויי Clavey River | 37°51′50″N 120°06′59″W﻿ / ﻿37.86389°N 120.11639°W﻿ / 37.86389; -120.11639 | 359 | 147 | 68 | 407 | 7.2 | R |  |
| נורת פורק North Fork | 37°53′49″N 120°15′14″W﻿ / ﻿37.89694°N 120.25389°W﻿ / 37.89694; -120.25389 | 260 | 130 | 58 |  | 1.5 | R |  |
| וודס קריק Woods Creek | 37°50′45″N 120°22′41″W﻿ / ﻿37.84583°N 120.37806°W﻿ / 37.84583; -120.37806 | 241 | 109 | 45 |  |  | R |  |
| דריי קריק Dry Creek | 37°53′49″N 120°15′14″W﻿ / ﻿37.89694°N 120.25389°W﻿ / 37.89694; -120.25389 | 14 | 16 | 101 |  |  | R |  |
אגן הניקוז > שימוש בקרקע

כ-80% משטח אגן הניקוז של הנהר טואולמי שוכנים מעל סכר דון פדרו החדש והוא בעיקר מיוער כשיש בו גם אזורים אלפיניים וכרי עשב. השימוש העיקרי בשטח אגן הניקוז בחלקו התחתון של הנהר טואולמי הוא חקלאות, אבל יש בו גם שטחים עירוניים משמעותיים. אף שרק כ-280 קילומטרים רבועים (5.4%) משטח אגן הניקוז מעובדים, משמשים מי הנהר להשקות כמעט פי חמישה מגודל זה של שטחים מחוץ לאגן הניקוז. כ-67 קילומטרים רבועים (1.3%) משטח אגן הניקוז הם שטח עירוני, בעיקר במטרופולין של אזור מודסטו. בסך הכול מתגוררים כ-550,000 תושבים באגן הניקוז של הנהר טואולמי, כשמתוכם 210,000 מתגוררים במודסטו.
אגן הניקוז > דגים, צמחים ובעלי חיים

הטואולומי תמך בעבר בלהקות גדולות של אלתית גמלונית וטרוטת עין-הקשת שעלו בנהר לשם רבייה באביב ובסתיו. במצב הטבעי של הנהר מנו להקות דגי האלתית הגמלונית בסתיו עד 130,000 פרטים. למעט נהר המרסד הסמוך מדרום, זו היא האוכלוסייה הדרומית ביותר הקיימת של אלתית גמלונית באמריקה הצפונית. הטיית מים מסיבית ומיזמים של עיצוב ערוץ הנהר הובילו לחיסול נדידת האלתית הגמלונית באביב ולצמצום דרמטי של הנדידה בסתיו. סכרים חסמו יותר ממחצית המסלול בן 160 הקילומטרים שבו השתמשו הדגים בנדידה אל אתרי הרבייה באגן הניקוז של הנהר טואולומי. הנהר סן חואקין והדלתה של הנהרות סן חואקין-סקרמנטו, המקשרת בין הטואולומי לאוקיינוס השקט שממנו מגיעים להקות הדגים הנודדות הושפעו גם הם מצמצום הזרימה ומזיהום המים. בנוסף, מינים זרים שהוחדרו לנהרות דוגמת בס מנומר טורפים את הדגיגים של האלתית, ומחסלים עד 93% מהדגיגים של האלתית לפני שהם מספיקים להגר בחזרה לים. הצעה שנויה במחלוקת של המועצה המדינתית לחלוקת משאבי המים (State Water Resources Control Board) תגדיל את ספיקת הנהר באביב ובקיץ שתסייע לאוכלוסיות דגים הנודדים מהים, אבל תקטין משמעותית את אספקת המים לחקלאים ולתושבי הערים. להצעה זו מתנגדים חברות המים הטוענות שהמקור להצטמצמות להקות הדגים הוא הטריפה שהוזכרה לעיל ולא הפחתת הזרימה.
יערות באגן הניקוז של הנהר מתחלקים לכמה אזורים נבדלים. אזור מרגלות ההרים מאופיין בעצים וצמחים המותאמים לאקלים חם ויבש, כולל Adenostoma fasciculatum (באנגלית greasewood), שיח ממשפחת הוורדיים, ציאנתוס (Ceanothus, באנגלית California lilac), שיחים של Arctostaphylos (באנגלית manzanita), סוג במשפחת האברשיים, אורן סבין (Pinus sabiniana), ומיני האלון: Quercus douglasii (באנגלית blue oak, "אלון כחול") ו-Quercus wislizeni (באנגלית Sierra live oak). מזרחה וגבוה יותר צומחים היערות ההרריים הנמוכים והגבוהים, השוכנים בין גובה 900 ל-1,800 מטרים ובין 1,800 ל-2,400 מטרים בהתאמה. ביערות ההרריים הנמוכים צומחים אלון שחור קליפורני (Quercus kelloggii), אורן הזפת, קלוצדרוס מפושק ואשוח לבן. גבוה יותר אורן ג'פרי וערער מערבי (Juniperus occidentalis). מעליהם משתרע אזור היער התת-אלפיני בין 2,400 ל-2,900 מטרים הנשלט על ידי אורן לבן מערבי, צוגה הררית ואורן מפותל. מעל לגובה של 2,900 מטרים צומחים רק שיחים קטנים, צמחים פורחים ופה ושם עצי אורן לבן-קליפה הגדלים באזור האלפיני, המוגבל לפסגות סביב טואולומי מדוז ולאורך קו הרכס של הרי סיירה נבדה.
בני אדם השפיעו על התנאים הטבעיים של אגן הניקוז של הנהר טואולומי במשך מאות שנים. הילידים נהגו להצית שריפות מבוקרות במישורי העשב על מנת לפנות עלווה כמושה, כדי לפנות מקום לצמחייה חדשה שתמשוך אליה חיות ציד לבוא ללחכך. הם נהגו גם לשרוף מדי פעם חורשות עצי אלון למרגלות ההרים כאמצעי להתמודד עם מזיקים שאחרת היו פוגעים במקור המזון הראשי שלהם, צנוברים. בתקופה הספרדית ובתקופה המקסיקנית שימש העמק המרכזי לגידול בקר, שחיסל במהירות את העשב הטבעי. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19 נהגו בעלי חוות כבשים אמריקנים להביא את עדריהם לרעות בחלק העליון של אגן הניקוז של הנהר טואולומי, ופגעו בכך במרעה שלמרגלות ההרים וברכס הסיירה. עמק הץ' הצ'י היה אחד משדות המרעה העיקריים של כבשים בעונת הקיץ. הפגיעה בעשבים הרב-שנתיים אפשרה למינים פולשים חד-שנתיים לשגשג, וגם הגבירה את הרגישות של אגן הניקוז לשרפות. במטרה להגן על רכוש ואיכות אגן הניקוז, הופעלו בתחילת המאה ה-20 אמצעים למניעת אש. עם זאת, תהליך זה הוביל לצמיחת יתר ופגיעה בתהליך הסוקצסיה הטבעית שקודם לכן התנהל על ידי שריפות שפרצו באופן טבעי מפעם לפעם.
היסטוריה > ילידים

משערים שההתיישבות האנושית הראשונה לאורך נהר הטואולומי החלה לפני 10,000 שנים. הילידים בני מיווק של סיירה והמישורים (Plains and Sierra Miwok), היו הקבוצה הגדולה ביותר של ילידים באזור לפני המפגש עם האירופים, התיישבו באזור לראשונה סביב שנת 1,200. המיווק חיו למרגלות רכס הסיירה ובשפלות של העמק המרכזי במהלך החורף, ונדדו לאזור העליון של הטואולמי בקיץ על מנת לצוד, כמו גם לחפש מפלט מחום הקיץ. הפאיוט, ששכנו באגן הגדול בצד המזרחי של הסיירה, נהגו אף הם להגיע לאגן הנהר טואולומי במהלך הקיץ. בני היוקוט (Yokut) חיו לאורך חלקו התחתון של הנהר טואולומי ולא ידוע האם נהגו לעלות לסיירה במהלך הקיץ.
נקודת המפגש העיקרית בין הפאיוט למיווק הייתה עמק הץ' הצ'י, העשיר בצמחים אכילים וחיות ציד. ייתכן שמקור השם "הץ' הצ'י" בסוג העשב האכיל שצמח בעמק, שהילידים נהגו ללקוט את גרגיריו ולטחון אותו במכתש לשם ארוחה. הם נהגו ליזום מדי פעם שריפות מבוקרות על מנת לפנות צמחייה ישנה באזורי הכינוס שלהם, ולאפשר קציר יעיל יותר של צמחייה חדשה. בנוסף השריפות הגדילו את שכיחות העשבים והשרכים, שמשכו אליהם חיות ציד כדוגמת צבאים, והקלו על התנועה בנוף. משום כך מרבית הנופים באזור הנהר טואולומי בהם נתקלו חוקרי הארצות האירופים הראשונים לא היו בראשיתיים אלא תולדה של מאות שנים של ניהול. למעשה, כרי הדשא המפורסמים של עמק הץ' הצ'י קודם להצפתו היו קיימים בשל השריפה השנתית.
מקור השם של הנהר טואולומי אינו ברור. התיעוד הראשון לשימוש בשם טואולומי היה של חוקר הארצות הספרדי גבריאל מוראגה (Gabriel Moraga) ב-1806, שייתכן שכינה את הנהר בשם זה על שם כפר סמוך של ילידים בשם "טואלאמנה" (Tualamne) או "טאוטאמנה" (Tautamne). ייתכן ששם זה מקורו במילה הילידית "טאלמאלאמנה" (talmalamne), או "קבוצה של בקתות אבן או מערות". האב פדרו מוניוס (Pedro Muñoz), חבר במשלחת של 1806, ציין ביומנו ש"הגענו לכפר הקרוי טאוטאמנה. כפר זה שוכן על מדרון תלול, בלתי נגיש בשל הסלעים הגסים. האינדיאנים חיו בסוטאנוס (sótanos – מרתפים או מערות) שלהם". משערים שאוכלוסיית הילידים לאורך הטואולומי התחתון והנהר סטניסלוס הייתה בערך 2,000 נפשות.
מקור אפשרי נוסף לשם "טואולומי" הוא במילה משפת מיווק של מרכז סיירה "טאאוואלימי" (taawalïmi), שפירושה "מקום הסנאי", בהתייחס לכפר ילידי על נהר סטניסלוס השכן. משערים שהסיומת -umne, המופיעה בשמות של נהרות אחרים בקליפורניה מוקולומי (Mokelumne) וקסמניז (Cosumnes), פירושה "מקום של" או "אנשים של" בשפה הילידית.
היסטוריה > הבהלה לזהב

נהר הטואולומי הייתה אתר משמעותי של חיפוש אחר זהב בתקופת הבהלה לזהב בקליפורניה. התגלית הראשונה של זהב באזור נעשתה על ידי בנג'מין וודס (Benjamin Wood), מחפש זהב מאורגון, בקיץ 1848. בשלהי אותה שנה ובתחילת 1849 הוקמו מחנות של כורים לאורך הטואולומי כולל ג'יימסטאון (Jamestown), טטלטאון (Tuttletown), מלונס (Melones), דון פדרוס בר (Don Pedros Bar) ושאוז פלט (Shaws Flat). באביב שנה אחר-כך גילתה חבורה של כורים מקסיקנים ממדינת סונורה מרבץ עשיר אף יותר במעלה הנהר והקימו את סונורניאן קמפ (Sonoranian Camp), יישוב שממנו התפתחה העיירה סונורה של ימינו. בסוף שנת 1849 שהו 10,000 כורים באזור הנהר טואולומי, מחציתם בסונורה, שהפכה למושב המחוז של מחוז טואולומי ב-1850.
פעילות הכריה התגברה באופן דרמטי בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, כאשר מחפשי הזהב עלו במעלה הנהר מעבר לסולסבייוויל (Soulsbyville). מרבץ "עשיר מאוד" נתגלה באזור קולומביה במרץ 1850. באותה שנה נתגלה במכרה בוננזה (Bonanza Mine) בסמוך לסונורה גוש זהב במשקל 1,500 אונקיות, הגוש הרביעי בגודלו שנתגלה בקליפורניה. (הגוש הגדול ביותר נתגלה בקרסון היל (Carson Hill) במחוז קלאוורס (Calaveras), מעט צפונית לאגן הניקוז של הטואולומי לאורך הנהר סטניסלוס ב-1854.) השגשוג הכלכלי שחווה האזור קידם את החיפוש אחר אתר חציה חדש של הסיירה נבדה שיאפשר גישה ישירה יותר למחנות שבמזרח. חבורת קלארק-סקידמור (Clark-Skidmore Party) ביצעה חצייה זו ב-1852 דרך חלקו העליון של הנהר סטניסלוס והנורת' פורק של הטואולומי. חלקים מהנתיב שיצרו היוו בסיס לשביל הנהר ווקר (Walker River Trail), הנחשב לאחד ממעברי ההרים המרכזיים הקשים ביותר של הסיירה נבדה.
לתקופת קצרה היה נהר הטואולומי נתיב מרכזי לספינות קיטור, ששינעו מחפשי זהב ואספקה מסטוקטון. כתלות בגובה המים היו 56 קילומטרים של חלקו התחתון של הנהר ראויים לשיט, מהשפך ועד למעל לווטרפורד (Waterford). האופי הבלתי צפוי של הנהר הקשה הן על השיט בנהר והן על חצייתו, ולכן מתחילת תקופת הבהלה לזהב קמו מעבורות על הנהר. אחת הראשונות הייתה בדיקרסונ'ס פרי (Dickenson's Ferry) בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19. מקום המעבורת היה חלק מדרך פורט מילר (Fort Miller Road), דרך מסחר יבשתית מרכזית שקישרה בין סטוקטון למילרטון (Millerton), סמוך לפרזנו של ימינו (כיום תחת מי המאגר של אגם מילרטון).
בהגיע 1853, כמעט ולא נותר עוד זהב לכרייה, וכרייה הידראולית הפכה לאמצעי הפקת הזהב העיקרי. חברת המים של מחוז טואולמי (Tuolumne County Water Company), שהתארגנה לראשונה ב-1851 במטרה להטות מים מאגן הטואולמי לנהר סטניסלוס, בנתה רשת של מאגרי מים, תעלות ותעלות עץ ששימשו בתחילה לכרייה ואחר-כך לחקלאות. חברת המים גולדן רוק (Golden Rock Water Company), שהוקמה ב-1855, הטתה את מי הסאות פורק של הטואולמי על מנת לספק מים לכורים בגרובלנד ובביג-אוק פלט. ההישג הגדול ביותר שלהם היה בניית מוביל מים באורך 670 מטרים ובגובה 81 מטרים מעל באק מדוז (Buck Meadows). הסכר הראשונה על הטואולמי עצמו נבנה סמוך ללה גראנג' ב-1852 במטרה להטות מים לכרייה הידראולית. משקעים וסלעים שנשטפו בלחץ המים של הכרייה ההידראולית הצטברו לאורך חלקו התחתון של הטואולומי תוך הרס בית הגידול הטבעי של מישור ההצפה, והפיכת מרבית הנהר לבלתי ראויה לשיט.
היסטוריה > השקיה, הפקת חשמל ואספקת מים > סכר לה גראנג' וסכר דון פדרו הישן

לאחר שהסתיימה הבהלה לזהב התיישבו רבים מהכורים לאורך חלקו התחתון של נהר הטואולומי כחקלאים. אתרי חצייה של מעבורות הפכו לעיירות תוססות, כדוגמת ווטרפורד שבה פעלה מעבורת החלה מ-1866. העיירה טואולומי סיטי (Tuolumne City), הוקמה בסמוך לשפך הנהר כנמל, אבל במהרה התברר שהשפוכת מהכרייה הפכה את הנהר לבלתי ראוי לשיט, והאזור ננטש. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 הוקמו טואולומי סיטי ופרדייז (Paradise ,ששכנה כ-8 קילומטרים במעלה הנהר ממנה) מחדש כקהילות של חקלאים. ייסוד מודסטו ב-1870, יחד עם מסילת ברזל חדשה שעב רה בעמק סן חואקין, משכו אליה את רוב האוכלוסייה מעיירות אלו ואחרות לאורך הטואולמי. בתחילת המאה ה-20 כבר מנתה אוכלוסיית מודסטו יותר מ-4,000 תושבים.
ככל שהתברר שתבניות הגשמים העונתיים בעמק המרכזי אינן מאפשרות חקלאות בעל התאגדו החקלאים על מנת להקים תשתית השקיה לאורך הנהר טואולומי. חברת המים טרלוק (Turlock Irrigation District), שהוקמה ב-1887, הייתה חברת המים הראשונה בקליפורניה, וחברת המים מודסטו (Modesto Irrigation District), הוקמה זמן קצר אחריה באותה שנה. שתי חברות המים משרתות את הצד הדרומי והצד הצפוני של הנהר בהתאמה. סכר לה גראנג' של היום, הושלם ב-1893 והחליף סכר שהוקם באותו אתר קודם לכן לצורך כרייה. בגובה 37 מטרים, היה זה סכר מניעת השיטפונות הגבוה ביותר בארצות הברית. הסכר הסיט את הנהר לתוך תעלות המשקים את מרבית העמק התחתון. המים מחברת המים טרלוק הגיעו לחקלאים ב-1900. כריית התעלה של חברת המים מודסטו ארכה 13 שנים, והמים הראשונים שסופקו היו ב-27 ביוני 1903.
ככל שהאוכלוסייה באזור גדלה, החלו חברות המים של נהר הטואולומי לחוש במחסור עונתי במים. מאגר דאלס-וורנר (Dallas-Warner Reservoir), כיום מאגר מודסטו, הושלם ב-1912 מהצד הצפוני של הנהר, אבל הוא נחשב פתרון זמני בלבד. בניית סכר דון פדרו החלה ב-1921 במטרה לאגור את מי השיטפונות של הטואולומי, והוא אפשר את הארכת תקופת ההשקיה ולספק מים בשנים שחונות. מטרה משנית בהקמת הסכר הייתה ששתי חברות המים היו מודעות לכך שהעיר סן פרנסיסקו, 260 קילומטרים מערבית לנהר חומדת גם היא את המים מהטואולומי. אף על פי שלחברות המים היו זכויות ראשוניות למי הטואולומי על פי הדוקטרינה של זכויות הקצאת מים קודמת (Prior-appropriation water rights), היו החברות עלולות לאבד זכויות אלו על פי הכלל "תשתמש בו או תאבד אותו", ולכן הם היו חייבים לפתח מאגר על מנת לנצל את מלוא התועלת ממימי הנהר. הסכר, הקרוי על שם מחנה כורים מתקופת הבהלה לזהב שהוצף במי המאגר, הושלם ב-1923, כשהוא אוגר 356 מיליון מטרים מעוקבים של מים. בשנים 1923 ו-1924 הותאמו הסכרים דון פדרו ולה גראנג' לייצור חשמל.
היסטוריה > השקיה, הפקת חשמל ואספקת מים > מיזם הץ' הצ'י

סן פרנסיסקו לא התקדמה עם התוכניות להטות את מי הטואולמי עד רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 והשריפות שבאו בעקבותיה והרסו את העיר, תוך שהם מוכיחים את חוסר הכשירות של מערכת המים הקיימת. לאחר בחינה של ארבעה עשר אתרים ברחבי מרכז קליפורניה נקבע עמק הץ' הצ'י של הטואולומי כאתר האידיאלי להכנת מאגר ולייצור אנרגיה הידרואלקטרית. משום שהמקום שנבחר שכן בתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי פנתה העירייה בעצומה לקונגרס של ארצות הברית במטרה להעביר את חוק רייקר (Raker Act). החוק, שנחתם ב-1913 על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, אישר לסן פרנסיסקו להקים סכר על הנהר טואולומי, בתנאי שהמים שיוטו והחשמל שייווצר ישמשו אך ורק את הציבור ולא יימכרו לחברות פרטיות.
עמק הץ' הצ'י שבשעתו נחשב יפה כמו עמק יוסמיטי, הפך למרכז המחלוקת הגדולה הראשונה בתולדות התנועה לאיכות הסביבה בארצות הברית. ג'ון מיור, המנהיג של מועדון סיירה, הוביל מאבק משפטי כנגד סכר אושונסי המתוכנן, כשהוא מכריז במילותיו הידועות מאז "סִכְרו את הץ' הצ'י" אמר מיור "ובאותה הזדמנות סִכְרו את הקתדרלות והכנסיות והיפכו אותם למכלי מים, שכן אין מקדש קדוש יותר שקודש בלבב האדם" לעיתים קרובות מייחסים את הכישלון המחפיר בניסיון לעצור את מיזם הץ' הצ'י כגורם להולדת התנועה המודרנית לאיכות הסביבה. המיזם גרם לקרע חד בין תנועת השימור (conservation movement) בארצות הברית שתמכה בפיתוח משאבי הטבע לתועלת הציבור לבין אלו המכונים באנגלית preservationists שהאמינו שעדיף להשאיר אתרים בעלי ערך נופי כמו הץ' הצ'י במצבם הטבעי למען נופשים ומטיילים.
למרות ההתנגדות דחפה עיריית סן פרנסיסקו למימוש המיזם. בניית הסכר החלה בתחילת 1914 והמאגר התמלא בפעם הראשונה במאי 1923. מסילת הרכבת הץ' הצ'י (Hetch Hetchy Railroad) באורך 109 קילומטרים הונחה לאורך קניון הנהר טואולומי במטרה לאפשר גישה לאתר הבנייה המרוחק. החשמל מהמיזם הגיע לראשונה לסן פרנסיסקו ב-1925, אבל המים ממנו הגיעו לעיר בפעם הראשונה רק ב-1934. נכון לעשור השני של המאה ה-21 סן פרנסיסקו מטה כ-33% מספיקת הטואולומי בהץ' הצ'י או כ-14% מהספיקה הכללית של הטואולומי.
היסטוריה > השקיה, הפקת חשמל ואספקת מים > סכר דון פדרו החדש ופיתוח מודרני

באמצע המאה ה-20 היה כבר ברור שקיבולת המאגרים של הנהר טואולומי אינה מספיקה על מנת לענות על הביקוש הגובר למים. סכר ההשקיה בדון פדרו יכול היה לאגור מאחוריו כמות של מים המספיקה לעונה חקלאית אחת בלבד, וכך שלא היו מספיק מים להתמודד עם שנים שחונות מצד אחד ומצד שני הקיבולת הקטנה לא הייתה מסוגלת להתמודד עם שיטפונות. בשלהי שנות החמישים של המאה ה-20 החלו חברות המים טרלוק ומודסטו לתכנן סכר גבוה על הטואולומי כמה קילומטרים במורד הזרם מסכר דון פדרו הקיים. ב-1961 אישרו מצביעים להפיק איגרות חוב לממן את המיזם. עם זאת רק ב-1966 אישרה ועדת החשמל הפדרלית (Federal Power Commission), כיום הוועדה הפדרלית לתקנון האנרגיה (Federal Energy Regulatory Commission) את המיזם. חששות שהסכר החדש יפגע באוכלוסיות של האלתית הגמלונית היו הגורם העיקרי לעיכוב.
בניית הסכר החלה ב-1967, והסכר הוטה בספטמבר 1968. הסוללה הושלמה ב-28 במאי 1970 והמיזם נחנך רשמית ב-22 במאי 1971, לאחר ארבע שנות בנייה בעלות כוללת של 110 מיליון דולרים. נדרשו עוד 11 שנים עד שהמאגר החדש בקיבולת של 2.5 מיליארד מטרים מעוקבים, פי עשרה מקיבולת המאגר שמאחורי הסכר הקודם, התמלא לחלוטין ביוני 1982. המאגר משתרע לאורך 40 קילומטרים מהטואולומי התיכון על שטח של 49 קילומטרים רבועים, והציף את ג'קסונוויל, עיירה היסטורית מתקופת הבהלה לזהב.
היסטוריה > השקיה, הפקת חשמל ואספקת מים > הצעות לסכרים נוספים

מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 מציעה חברת המים טרלוק לסכור את הנהר קלאוויי, יובל של הטואולומי שאין לאורכו סכרים, על מנת לייצר חשמל. הסכר היה אמור להיות בגובה 126 מטרים ולייבש את מרבית חלקו התחתון של הנהר, קטע פופולרי לשיט במים לבנים. ב-1994 בחנה הוועדה הפדרלית לתקנון האנרגיה את המיזם והחליטה שהתועלות לא יצדיקו את העלויות הכספיות ואת המחיר לסביבה.
פעילויות נופש

כמיליון נופשים מבקרים באגן הניקוז של הנהר טואולומי מדי שנה, בעיקר לאזורי הטבע הבראשיתי המוגנים בפארק הלאומי יוסמיטי ולשיט הקשה, אך הפופולרי במים לבנים על הטואולומי וצ'רי קריק.
הטואולומי נחשב מסלול מים לבנים קליפורני קלאסי, ומצוי בשימוש למטרה זו מאז שנות ה-60 של המאה ה-20. מרבית השייטים מתחילים במרל'ס פול (Meral's Pool), השוכנת כ-3 קילומטרים מהשפך של צ'רי קריק לאורך כמעט 30 קילומטרים עד אגם דון פדרו. כמה חברות רפטינג מציעות שירות לאורך הקטע המרכזי בטואולומי, נהר בדרגה IV+ ובו אשדות רבים שדרתו עולה ל-V, כשספיקת הנהר עולה על 110 מטרים מעוקבים בשנייה. האשדות הקשים ביותר הם מפלי קלאוויי (Clavey Falls) השוכנים מרחק קצר לפני שפך הקלאוויי לטואולומי. האשדות הארוכים ביותר הם גריי'ס גרינדסטון (Grey's Grindstone) באורך של כקילומטר וחצי. בין שני אשדות אלו בריכות השחייה של הקלאוויי הם אתר מחנאות פופולרי בקיץ. מסלול מים לבנים מסחרי יש גם בצ'רי קריק, יובל של הטואולומי. הוא נחשב לאחד מנהרות המים הלבנים הקשים ביותר בכל ארצות הברית, ובו חמישה עשר אשדות מדרגה V. ספיקת המים בשני המסלולים מווסתת על ידי סכרים, ולכן עונת הרפטינג מתמשכת גם בשלהי הקיץ השחון ובתחילת הסתיו.
ב-1983 שטו קיאקים לראשונה בקטע הקרוי הגרנד קניון של הטואולומי שבפארק הלאומי יוסמיטי. קטע זה בן ה-51 קילומטרים בין טואולומי מדוז למאגר הץ' הצ'י מדורג בין דרגה IV לדרגה V+ וכולל מפלים רבים המחייבים לשאת את הקיאק בידיים תוך עקיפת המפלים. בנוסף להיות קשה בצורה קיצונית (אם לא גבולית בלתי אפשרי בהתחשב במפלים שהוזכרו) זרם המים שבו תלוי לחלוטין בגשם ובהפשרת שלגים, ועונת המים הלבנים עשויה להיות קצרה מאוד בשנים שחונות. הקונצנזוס הכללי הוא "החתירה הטובה ביותר היא בקילומטרים בתחילת המסלול בעוד שהחלק האמצעי מיועד למטיילים רגלית וחובבי קניונים".
הנהר קלאוויי, שאינו שוכן בשטח הפארק הלאומי פתוח לגישה לציבור, אבל בשל ריחוקו ודרגת הקושי הגבוהה שלו (דרגה V+) והתקופה הקצרה של הזרם באביב המאפשר שיט, רק שייטי קיאקים בודדים פוקדים אותו מדי שנה.
כדי להגן על הנהר דורש שירות היערות של ארצות הברית מבעלי סירות פרטיות לבקש אישור לפני שהם שטים על הטואולומי. שיט על הטואולומי בתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי היה בתחום האפור מבחינה משפטית עד 2015, כאשר הפארק פתח את הטואולומי והמרסד לשיט קיאק ורפטינג מוגבל.
לקריאה נוספת

Epke, G; Finger, M; Lusardi, R; Marks, N; Nichols, A; Null, S; O’Rear, T; Senter, A; Viers, J (2010).  Mount, J; Purdy, S (eds.). Confluence: A Natural and Human History of the Tuolumne River Watershed (PDF). Department of Geology and Center for Watershed Sciences. UC Davis. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2016-03-05. נבדק ב-2014-09-12.
ביאורים

↑  L – גדה שמאלית, R – גדה ימנית
↑  אחת מארבע הקבוצות של ילידים שדיברו באותה שפה בצפון קליפורניה
↑  באנגלית hydraulic mining. שימוש בזרמי מים עזים המכוונים אל קירות הקניון והמנתקים סלעים ועפר, כשזרם המים החוזר מנותב לתעלות שבהן גרגירי הזהב שוקעים.
כיאוניס שחור-פנים

| כיאוניס שחור-פנים |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: כיאוניסיים
סוג:: כיאוניס
מין:: כיאוניס שחור-פנים
שם מדעי
 Chionis minor ‏הארטלאוב, 1841

כיאוניס שחור-פנים (שם מדעי: Chionis minor) הוא מין של עוף מסדרת החופמאים השייך למשפחה כיאוניסיים. הוא קטן מעט מקרובו - כיאוניס לבן.
אורכו של הכיאוניס 38–41 ס"מ, מוטת כנפיו 74–79 ס"מ ומשקלו 460–730 גרם. הוא עוף עגלגל עם פלומה לבנה והרגליים חסרות קרומי שחייה. ראשו גדול והפנים שחורות עם מקור עבה ומעוקל. הזכרים גדולים מהנקבות במין זה.
כיאוניס זה חי רק באזור האנטארקטי של האוקיינוס ההודי, באיי הנסיך אדוארד (Prince Edward Islands) שליד חופי דרום אפריקה, באיי קרוזה ואיי קרגלן ומגיע עד להאי הרד ואיי מקדונלד. הוא מצוי בחופי אזורים ארקטיים בסמוך למושבות של עופות ימיים, כלבי ים או מושבות אנושיים.
הכיאוניס הוא אוכל-כול הניזון מנבלות, צואה, שיירים ימיים ושיירים אנושיים, הוא גם ניזון מאצות ומצמחיה אך גם טורף דגים, חסרי חוליות, ביצים וגוזלי פינגווינים. הוא גם יחטוף לפינגווינים את מזונם.
הערות שוליים

↑  כיאוניס שחור-פנים באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568362805171
יערה קידר

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1980 (בת 44) רמות השבים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
יערה קידר (נולדה ב-23 במאי 1980) היא אוצרת תערוכות אופנה ישראלית ומומחית בהיסטוריה של האופנה.
ביוגרפיה

קידר נולדה במאי 1980, במושב רמות השבים. סיימה את בית הספר התיכון הרצוג בכפר סבא, בוגרת בהצטיינות של המחלקה לעיצוב אופנה בשנקר, מחזור 2006. בתום לימודיה עבדה כמעצבת אופנה בקסטרו ובמקביל כתבה על אופנה בבלוג עצמאי. לאחר שלוש שנים עזבה את קסטרו, החלה לעצב שמלות כלה ופנתה לעסוק בחקר האופנה. בשנת 2012 עברה לניו יורק, וב-2016 סיימה לימודי תואר שני ב-NYU. זכתה בפרס סמואל אשבורן של NYU למנהיגות והצטיינות.
במשך שנתיים התמחתה במכון התלבושות של מוזיאון המטרופוליטן. קידר מרצה ב-NYU SPS, מעבירה סיורים במטרופוליטן והרצאות על עיצוב אופנה בישראל ובעולם. מ-2013 היא אוצרת תערוכות בתחומי האופנה וחקר ההיסטוריה. דוקטורנטית במחלקה ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא כתבה בעיתונות על אופנה: בשנים 2015-2011 במעריב ובשנים 2016–2017 בהארץ וידיעות אחרונות.
קידר מתגוררת בתל אביב החל מסוף שנת 2019.
עבודתה

קידר מתמחה בהיסטוריה ובאוצרות של עולם האופנה, ומתמקדת בלבוש בהקשר החברתי, התרבותי והאמנותי. בתקופת לימודיה בשנקר התמקדה קידר באופנה כחלק משדה רחב של אמנויות. במהלך לימודיה בארצות-הברית הקימה ותחזקה את עמוד האינסטגרם של אוניברסיטת ניו יורק והתמחתה במכון התלבושות במוזיאון המטרופוליטן. תערוכת הסיום של לימודיה בניו יורק עסקה בהיסטוריית ההתייחסות לנשים במידות גדולות מאז המאה ה-18.
ב-2013 אצרה תערוכה בחולון בשם "עד עצם היום הזה", שהציגה עיצובים לא שגרתיים של שמלות כלה של מעצבים ישראלים. באותה שנה אצרה תערוכה נוספת בחולון בה הוצגו בשדרות דב הוז בעיר למעלה ממאה צילומי חתונה מהשנים 1910–1990. הצילומים משקפים את אילן היוחסין של המשפחות, מעידים על אופנה כמשתנה תקופתי, ומבדילים בין אופן התיעוד אז והיום.
בנובמבר 2017 אצרה תערוכת אופנה שהתמקדה בנעליים כמושג קונספטואלי יותר מאשר פרקטי, ובה הוצגו יותר משישים הצעות ייחודיות שעוצבו על ידי בוגרי ותלמידי האקדמיה לעיצוב "בצלאל", ביניהם: סיגלית לנדאו, דניאלה להבי, קובי לוי (מעצב). התערוכה הוצגה בניו יורק בגלריית Parasol, וזכתה לחשיפה שהביאה אותה גם אל גלריית Refusalon Gallery בסן פרנסיסקו.
בסוף 2017 אצרה במוזיאון העיצוב חולון את התערוכה "ז'ה טם, רונית אלקבץ". מחקר התערוכה ערך שנה וחצי שבהן נחשפה קידר לאוסף בגדיה של רונית אלקבץ מתקופות שונות בחייה. מטמון זה זימן את קידר לאצור תערוכת אופנה שלא מתמקדת באסתטיקת הפריטים אלא במטענם החברתי-תרבותי. התערוכה ליוותה את תחנות חייה השונות של אלקבץ, דרך ארכיון הבגדים ששימרה בארונה לאורך הקריירה.
ב-2018 הכניסה את כובע הטמבל של אתא לתערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ולאוסף הקבוע של המוזיאון.
ביולי 2021 נפתחה תערוכת אופנה במוזיאון העיצוב בחולון "הנשף the ball" אותה אצרה קידר. בתערוכה יצרה קידר ציר זמן של היסטוריית הלבוש בנשפים החל מהמאה ה-18 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20, בין היתר על ידי עיצובים של מעצבים ישראלים לדגמים קלאסיים. דרך התערוכה עוסקת קידר בקשר בין אסקפיזם ו-אגדות לעולם האופנה. התערוכה הייתה הפרויקט היקר והשאפתני ביותר של מוזיאון העיצוב מימיו, לדברי מנכ"ל המוזיאון דני וייס, והתערוכה המצליחה ביותר בתולדות המוזיאון עם 150,000 מבקרים.
בספטמבר 2022 עלתה במוזיאון העיצוב בחולון התערוכה אלבר אלבז: מפעל החלומות באוצרותה של קידר. בגלריה התחתונה מוצגים דגמי מותג האופנה "AZ פקטורי", אותו הקים אלבז, ובגלריה העליונה דגמי הקוטור שעוצבו על ידי עילית המעצבים ברחבי העולם לתצוגת האופנה ב-2021 שהתקיימה לזכרו בהשראת דמותו ואימרתו "אהבה מביאה אהבה". במסדרון ההיקפי של המוזיאון שרטטה קידר את מסלול חייו של המעצב כבזמן הווה תוך שימוש בקטעי עיתונות, טקסטים מקוריים, תצלומי ארכיון נדירים ואביזרים שונים.