stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיכון עירוני י"ד
הערות שוליים

↑  "עירוני י"ד מוביל את אחוזי הגיוס בתל אביב עם 98.1% מתגייסים בקרב הבנים" מתוך כתבתה של גלי גינת, זמן תל-אביב, תיכון לאומנויות ההשתמטות, באתר nrg‏, 7 בפברואר 2008
↑  תמר טרבלסי-חדד, יעל צ'כנובר, מהומה בהפגנה נגד מנהלת תיכון בת"א שיצאה נגד ההרס בעזה: תלמיד טוען שהותקף, באתר ynet, 27 בדצמבר 2023
תומאס מור

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1478 לונדון, ממלכת אנגליה 
 הוצאה להורג:  6 ביולי 1535 (בגיל 57) גבעת מצודת לונדון, אנגליה אנגליה
 שם לידה:  Thomas More 
 מדינה:  ממלכת אנגליה ממלכת אנגליה
 מקום קבורה:  הכנסייה העתיקה של צ'לסי 
 השכלה:  לינקולנ'ס אין  אוקספורד 
 תפקיד:  לורד צ'נסלור (אוקטובר 1529–מאי 1532)  חבר הפרלמנט של 1510  חבר הפרלמנט של 1523 (15 באפריל 1523–13 באוגוסט 1523)  נגיד דוכסות לנקסטר (31 בדצמבר 1525–3 בנובמבר 1529)  חבר הפרלמנט של 1504  יושב ראש בית הנבחרים הבריטי (16 באפריל 1523–13 באוגוסט 1523) 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 בן או בת זוג:  ג'יין מור (1505–1511)  אליס מור (?–1535) 
 חתימה:   
 
סר תומאס מור (באנגלית: Thomas More;‏ 7 בפברואר 1478 – 6 ביולי 1535) היה הוגה דעות, פוליטיקאי ומשפטן אנגלי. התנגד לגירושין בין הנרי השמיני לקתרין מאראגון, והוצא להורג כבוגד ב-1535, בטענה שסירב להכיר במלך הנרי השמיני כראש הכנסייה האנגליקנית ונעלה על האפיפיור.
בתקופת חייו הוא נחשב כהומניסט מוביל ומילא תפקידים ציבוריים רבים. כיהן כלורד צ'נסלור (לורד שומר החותם) מ-1529 עד 1532. כנוצרי קתולי הוא הגן על סמכות האפיפיור, רדף, חיסל ודיכא את האמונה הפרוטסטנטית ואת מאמיניה. מור הוא שטבע את המונח "אוטופיה", שם שמתאר מדינה אידיאלית ודמיונית, שאת המערכת הפוליטית שלה הוא תיאר בספר בשם זה שפרסם ב-1516. מור הוכר כקדוש על ידי הכנסייה הקתולית ב-1935, ארבע מאות שנה לאחר הוצאתו להורג.
ראשית חייו

מור נולד ברחוב מילק בלונדון, כבנו הבכור של סר ג'ון מור, עורך דין מצליח ששירת כשופט ב"קינגס בנצ' קורט" (היכל המשפט של המלך). תומאס חונך בבית הספר "סנט אנטוני" ומאוחר יותר היה נער בשירותו של ג'ון מורטון, הארכיבישוף מקנטרברי ואחד מהאנשים החזקים במדינה, שאמר כי תומאס יגדל להיות "אדם מדהים". מור למד במשך שנתיים לטינית ולוגיקה באוניברסיטת אוקספורד. הוא שב ללונדון, למד משפטים אצל אביו והתקבל ל"לינקולנס אין" (אחת מאכסניות המשפט) ב-1496. ב-1501 נעשה לבריסטר – עורך דין המופיע בבית המשפט.
מור שקל ברצינות את עזיבת הקריירה המקצועית שלו לטובת הנזירות. במשך כארבע שנים הוא התגורר במנזר הקרטוסיאני בסביבות "לינקולנ'ס אין", ושקל גם להצטרף למסדר הפרנציסקני. לבסוף בחר בחיים ציבוריים ובחיי משפחה, אך לשאר חייו הוא הקפיד על תפילה וסגפנות, כגון צומות ולבישת אדרת שיער סוס.
מור נישא לראשונה ב-1504 או ב-1505 לג'יין קולט. לזוג נולדו ארבעה ילדים לפני מותה של ג'יין ב-1511. הוא נישא מחדש כמעט מיד, הפעם לאלמנה עשירה בשם אליס מידלטאון, שהייתה מבוגרת ממנו בשנים אחדות. אשתו החדשה לא ילדה לו ילדים, אך מור גידל את בתה מנישואיה הקודמים כבתו שלו.
קריירה פוליטית מוקדמת

בשנת 1504 נבחר מור לראשונה לבית הנבחרים הבריטי (הבית התחתון של הפרלמנט הבריטי). מ-1510 ועד 1518, מור היה אחד משני הנושאים בתפקיד תת-שריף של העיר לונדון, תפקיד בעל אחריות משמעותית, שבו יצאו לו מוניטין כעובד ציבור ישר ויעיל. ב-1517 התקבל לשירותו של המלך כיועץ ו"אחראי על הבקשות". לאחר שביצע משימה דיפלומטית לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הוא הוכתר כאביר ונעשה לתת שר אוצר ב-1521. כיועצו ומזכירו האישי של הנרי השמיני, מור נעשה משפיע יותר ויותר בממשל, כשהוא מקבל דיפלומטים זרים, עורך מסמכים רשמיים, ומשמש כמגשר בין המלך ל"לורד צ'נסלור", שהיה אז הארכיבישוף מיורק תומאס וולזי.
ב-1523 מור נעשה ליו"ר בית הנבחרים. מאוחר יותר הוא שימש באחריות על האוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'. ב-1525 הוא נעשה ל"צ'נסלור של דוכסות לנקסטר", עמדה שנתנה שליטה אדמיניסטרטיבית ומשפטית בחלקים גדולים מצפון אנגליה.
יצירה ספרותית ולמדנית

מור שילב בין הקריירה הפוליטית המרשימה שלו לבין יצירה ספרותית ולמדנית עשירה. בין 1513 ל-1518 הוא כתב יצירה היסטוריוגרפית על המלך ריצ'רד השלישי. אף על פי שלא סיים אותה, היא השפיעה רבות על מחזהו של ויליאם שייקספיר, "ריצ'רד השלישי". היסטוריונים מודרניים מאשימים את שתי היצירות - של מור ושל שייקספיר - בחוסר מהימנות היסטורית ובהטיה נגד המלך ריצ'רד, הטיה שמקורה – לפחות בחלקה – בנאמנותם של שני מחברים אלה לשושלת טיודור, שמייסדה הנרי השביעי, ניצח את ריצ'רד בסוף "מלחמות השושנים" ועלה על כס המלכות במקומו.
ב-1515 כתב מור את היצירה השנויה במחלוקת והמפורסמת ביותר שלו, "אוטופיה", ספר שבו נוסע דמיוני, רפאל הית'לודאוס, מתאר את המוסדות הפוליטיים במדינת אי דמיונית בשם אוטופיה (משחק על המילים היווניות או-טופוס, שמובנו "שום מקום", ו"איו-טופוס", שמובנו "מקום טוב"). בספר, מנגיד מור בין החיים החברתיים הבעייתיים של המדינות הנוצריות באירופה לבין הסדר החברתי המושלם וההגיוני של מדינת אוטופיה, שאינה נוצרית. רבים העירו שהמדינה הקומוניסטית האידיאלית של קרל מרקס דומה במידה רבה לאוטופיה של תומאס מור. היחס של מור עצמו כלפי השיטה הפוליטית שהוא מתאר שנוי במחלוקת. מור היה יכול לבחור אמצעי ספרותי של תיאור מדינה דמיונית כדי לדון בעניינים פוליטיים עכשוויים בצורה יותר חופשית. לא סביר שמור, שהיה נוצרי אדוק ושמרן, התכוון להציע את המודל של אוטופיה הלא נוצרית כמודל קונקרטי לרפורמה פוליטית.
הכתיבה והלמדנות של מור העניקו לו מוניטין כהומניסט נוצרי באירופה היבשתית, וחברו ארסמוס מרוטרדם הקדיש לו את יצירתו הגדולה "שבחי הסכלות" (המילה ל"סכלות"=טיפשות ביוונית היא "מוריה"). ארסמוס אף תיאר את מור כאדם האידיאלי במכתביו להומניסטים אירופאים אחרים. הפרויקט ההומניסטי שארמוס ותומס מור החלו, שאף לבחינה ותחייה מחדש של התאולוגיה הנוצרית על ידי לימוד התנ"ך והכתבים של אבות הכנסייה, לאור המסורת הספרותית והפילוסופית היוונית הקלאסית. מור וארסמוס כתבו יחד תרגום ללטינית של כתבי לוסיין, שיצא לאור בפריז ב-1506.
כעוזרו ומזכירו של הנרי השמיני, עזר מור לכתיבה של "ההגנה על שבעת הסקרמנטים", כתב פולמוס כנגד הדוקטרינה הפרוטסטנטית, שבזכותה קיבל הנרי את התואר "מגן האמונה" מידי האפיפיור ב-1521. לאחר שמרטין לותר הגיב לכתב זה, מור פרסם תשובה ללותר שבוקרה רבות בשל ההתקפות האישיות ולשון הרע שבה.
גירושיו של הנרי השמיני

עם מותו של אחיו הבכור של הנרי השמיני, ארתור נסיך ויילס, היה הנרי ליורש העצר של הכס האנגלי. היה עליו לשאת לאשה את אלמנתו של אחיו, קתרין מאראגון, בתו של מלך ספרד, על מנת לשמר את הברית של ממלכת אנגליה עם ספרד. היות שעל פי חוקי הכנסייה מדובר בנישואי קרובים, היה עליו לקבל אישור לכך מהאפיפיור יוליוס השני. האישור התקבל בין השאר בשל הצהרה של קתרין שנישואיה עם ארתור לא מומשו.
הנרי היה בתחילה מאושר בנישואיו, אך קתרין לא הצליחה ללדת יורש זכר והנרי לבסוף התאהב באן בולין, אחת מנשות החצר. ב־1527, הוא פנה לאפיפיור קלמנס השביעי באמצעות הקרדינל וולזי וביקש ממנו להכריז שנישואין לקתרין אינם תקפים, היות שהתקבלו על סמך הצהרה כוזבת של קתרין. מאחר שהאפיפיור התנגד נחרצות לביטול הנישואים, אילץ הנרי את וולזי לפרוש מתפקידו כלורד צ'נסלור, ומינה את תומאס מור במקומו ב-1529. הנרי החל אז לתמוך בעמדה הפרוטסטנטית שהאפיפיור הוא רק הבישוף של רומא, ולכן אין לו סמכות על הכנסייה כולה.
לורד צ'נסלור

מור, שעד אז תמך לחלוטין בהנרי השמיני ובסמכות המלכותית, בתחילה שיתף פעולה עם המדיניות החדשה של הנרי, תקף את וולזי בפרלמנט והכריז כי העמדה של התאולוגים באוקספורד ובקיימברידג' היא שנישואיו של הנרי עם קתרין אינם תקפים. אך כשהנרי החל להתכחש לסמכותו של האפיפיור, מור החל להתלבט.
בזמן שירותו כלורד צ'נסלור, מור כתב מספר ספרים שבהם הוא התקיף את הפרוטסטנטים והגן על החוקים נגד כפירה, שהוא אכף בנחרצות. ב-1530 הוא סירב לחתום על מכתב שנכתב על ידי אנשי כנסייה ואריסטוקרטים אנגלים, המבקשים מהאפיפיור לבטל את נישואיו של הנרי וקתרין. ב-1531 הוא ניסה לפרוש מתפקידו, לאחר שהוכרח להישבע שהמלך הוא ראשה של הכנסייה האנגלית, "ככל שמשפטו של הכריסטוס מרשה". ב-1532 הוא ביקש מהמלך שוב לפרוש מתפקידו, כשהוא טוען שהוא חולה וסובל מכאבים חזקים בחזה. הפעם, הנרי אישר את בקשתו.
משפט והוצאה להורג

ב-1533 סירב מור להשתתף בהמלכתה של אן בולין כמלכת אנגליה. זמן קצר לאחר מכן, הוא נתבע על כך שקיבל שוחד, אך התביעה לא הצליחה להוכיח את טענותיה. ב-1534 הואשם בקשירת קשר יחד עם אליזבת ברטון (Elizabeth Barton), נזירה שהתנבאה כנגד הגירושין של המלך, אך מור הצליח להציג מכתב ובו הוא מורה לברטון שלא להתערב בענייני המדינה.
ב-13 באפריל באותה השנה מור נתבקש להופיע לפני ועדה, ולהישבע כי הוא תומך בחוק הירושה. מור קיבל את סמכותו של הפרלמנט להכריז על אן כמלכת אנגליה, אך סירב להישבע על כך כיוון שזה היה מחייב אותו לקבל את סמכותו של הפרלמנט לחוקק בנושאי דת, ולהתכחש לסמכותו של האפיפיור. מור נכלא במצודת לונדון ארבעה ימים מאוחר יותר, ושם כתב את "הדיאלוג של נחמה כנגד ייסורים".
מ-1 ביולי 1535 ועד 6 ביולי באותה שנה התנהל משפטו של מור בפני הרכב שופטים שכלל את הלורד צ'נסלור החדש, סר תומאס אודלי (Thomas Audley, 1st Baron Audley of Walden), וכן את אביה, אחיה ודודה של אן בולין. הוא הואשם בבגידה על כך שהתנגד לתוקפו של חוק הירושה. מור האמין כי לא יורשע כל עוד לא יכחיש בצורה ברורה את היות המלך ראש הכנסייה, ולכן לא הסכים לענות על כל שאלה בנושא זה. תומאס קרומוול, שבאותו זמן היה היועץ החזק ביותר של המלך, העמיד לעדות את ריצ'רד ריץ', הפרקליט הראשי, על מנת להעיד כי מור הכחיש בנוכחותו כי המלך הוא הראש הלגיטימי של הכנסייה. עדות זו הייתה כמעט בוודאות שקרית, אך בעקבותיה בית המשפט הרשיע את מור.
לאחר שהורשע, מור דיבר בחופשיות על כך שהוא מאמין כי "אין אדם בשר ודם שיכול להיות ראשה של ישות רוחנית". הוא נשפט למוות ולביתור גופו, אך המלך שינה את גזר הדין לעריפה. לפני מותו הוא הכריז כי הוא מת כ"משרתו הטוב של המלך, אך קודם של האל".
מוניטין

היושר שבו אחז מור בדעותיו הדתיות חרף האיום במוות, והצורה המכובדת בה התנהג במהלך מאסרו, משפטו והוצאתו להורג, תרמו רבות למוניטין החיוביים של מור לאחר מותו, בעיקר בקרב קתולים. מור הוכרז כמועמד לקדוש ב-1886, ונעשה לקדוש ב-1935. יום החג שלו הוא ב-22 ביוני. בשנת 2000, הכריז עליו האפיפיור יוחנן פאולוס השני כקדוש המגן על המדינאים והפוליטיקאים.
חברו ארסמוס, הקתולי הרציונליסט והרפורמטור, הכריז לאחר הוצאתו להורג כי מור היה "טהור כשלג" וכי גאונותו הייתה כזו "שלא הייתה באנגליה מעולם ושוב לא תהיה". הרשעתו של מור בבגידה נראתה כלא צודקת אף בקרב הפרוטסטנטים.
במאה ה-20, המחזאי רוברט בולט הציג את מור כאדם הישר האולטימטיבי ביצירתו "אדם לכל עת", שאף עובדה לקולנוע בבימויו של פרד זינמן, וזכתה בשישה פרסי אוסקר. קרל זוכרט כתב רומן, "מות, אוויל!", על מאבקו של מור עם המלך הנרי, המציג את מור כאידיאליסט שלא יכול שלא להכשל במאבק כוחות עם מנהיג אכזר ועולם לא צודק.
מצד שני, כותבים מודרניים אחרים, כמו ריצ'רד מריוס, התקיפו את מור על חוסר סובלנותו הדתית (לדוגמה, הרדיפה הנלהבת שלו אחרי כופרים). ג'ספר רידלי בספרו "המדינאי והקנאי" הרחיק לכת עוד יותר, וקרא למור "סוטה סאדו-מזוכיסט גרוע במיוחד". בביוגרפיה של אן בולין, הכריזה ג'ואנה דני כי הלהט שלו לסדר ציבורי גבל בפנאטיות. שאיפתו המוקדמת להיות כומר הובילה לכך שהלקה את עצמו בסתר. הוא אף אסר פרוטסטנטים בביתו בצ'לסי, והלקה אותם בגן ביתו.
ביוגרפים אחרים, כפיטר אקרויד, הציעו תמונה מורכבת יותר של מור כאדם שהיה הומניסט ומלומד, אך עם זאת קתולי נלהב שהאמין בחשיבות של סמכות דתית ופוליטית.
תרגומי כתביו לעברית

תומאס מורוס. אוטופיה. תרגום, מבואות והערות מאת אפרים שמואלי. מרחביה, דפוס השומר הצעיר, 1946
תומאס מור, אוטופיה. תרגמה מלטינית: איילת אבן עזרא. תל אביב, הוצאת רסלינג, 2008
לקריאה נוספת

קרל קאוטסקי, פול לפראג ומ' הילקווית, מבשרי הסוציאליזם בזמן החדש: קמפנלה, מורוס, אואן, פורייה, מרחביה: ספריית פועלים, 1951
דניאל רוזנברג, "תומאס מור בברלין: התקבלותה של "אוטופיה" בגרמניה המודרנית", מוזה - כתב עת לתלמידי מחקר במדעי הרוח(הקישור אינו פעיל, 16 בספטמבר 2023) , גיליון 1, 2017
תיכון קלעי

| --- | --- |

שער הכניסה לתיכון קלעי
 בית ספר תיכון
 על שם:  דוד קלעי 
 תקופת הפעילות:  1938–הווה (כ־86 שנים)
 שכבות לימוד:  ט' - י"ב
 בעלי תפקידים
 מנהל:  ענת ג'קסון
 באחריות:  גבעתיים
 סגל:  כ-95 מורים וחברי הנהלה
 תלמידים
 :  כ-772
 מיקום
 מיקום:  שכונת בורוכוב, גבעתיים
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°04′42″N 34°48′35″E﻿ / ﻿32.07833333°N 34.80972222°E﻿ / 32.07833333; 34.80972222
 http://kalay.schooly.co.il/
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) תיכון קלעי(למפת גוש דן רגילה) תיכון קלעי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תיכון קלעי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תיכון קלעי  he תיכון קלעיhe תיכון קלעימפת  __ רמת גן (in English: Ramat Gan)  __ גבעתיים (in English: Givatayim) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון ומערב: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono), __ מחנה דורי (in English: Tel HaShomer Base) מדרום: __ אור יהודה (in English: Or Yehuda), __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שלט הנצחה ליואל (יונה) גייזלר מייסד בית הספר ומנהלו הראשון בכיכר גייזלר ברחוב בורוכוב
בית הספר התיכון על שם דוד קִַלָעִי הוא בית הספר התיכון הממלכתי הראשון בגבעתיים. בית הספר נוסד ב-1938 והוא קרוי על שמו של דוד קלעי, איש תנועת העבודה וממייסדי שכונת בורוכוב בעיר.
היסטוריה

מאז היווסדו, שוכן בית הספר בשכונת בורוכוב, שכונת הפועלים הראשונה שהוקמה בישראל. הוא נוסד ככיתות המשך לבית הספר היסודי "בורוכוב" והוקם בצריף של הנוער העובד, ששכן ליד בית הספר.
מייסד בית הספר ומנהלו הראשון במשך ארבעים שנה היה יואל (יונה) גייזלר. לזכרו יש כיכר (מעגל תנועה) סמוך לבית הספר ובה שלט הנצחה לזכרו.
בבית הספר נלמדים כל מקצועות החובה ובין מקצועות הבחירה והמגמות ניתן ללמוד מקצועות ריאליים כגון פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, מדעי המחשב, הגנת סייבר, למידת מכונה, מערכות רפואה ועוד. בתחום ההומאני ניתן ללמוד פסיכולוגיה, סוציולוגיה, היסטוריה, תנ"ך, אזרחות, היסטוריה, ספרות, גאוגרפיה, ערבית, צרפתית, אמנות, מוזיקה רב תחומית ועוד. ״מגמות העל״ שתיכון קלעי מתייחד בהן בעיר הן מערכות רפואה ומוזיקה רב-תחומית. תיכון קלעי משתתף במספר פרויקטים מיוחדים: מבל"ל, יזמים צעירים, המאיץ המדעי, שגרירים צעירים, משצ״ים ועוד. בין היתר מופעלות בבית הספר כיתות מצוינות וכיתות מנהיגות. בבית הספר משתמשים במשו"ב, לשמירה על קשר בין הצוות לתלמידים, ההורים והמורים.
כיום בית הספר משמש ככיתות המשך לבתי הספר היסודיים בעיר "בן-גוריון", "בורכוב" ו"ברנר", אך גם תלמידים מבתי ספר אחרים יכולים להגיש בקשת העברה לתיכון זה דרך עיריית גבעתיים.
היסטוריה > מנהלי בית הספר

משנת 1938 ועד 1978: יואל ("יונה" בשמו המחתרתי) גייזלר.
משנת 1978 ועד 1996: צבי צבר.
משנת 1996 ועד 2006: עמיחי ברלד.
משנת 2006 ועד 2016: גליה שפירא.
משנת 2016 ועד 2021: ד"ר אבי בנבנישתי.
משנת 2021 ועד היום: ענת ג׳קסון.
ראו גם

רשימת בוגרי בית הספר
הערות שוליים

↑  אבישג בדש-זברו, תיכון קלעי: מי רוצה ללמוד ביוטכנולוגיה?, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 4 בינואר 2010
↑  בית הספר התיכון ע"ש "דוד קלעי" – תעודת זהות
ערך זה הוא קצרמרבנושא חינוך ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תולעת משי (ספר)

| --- | --- |

עטיפת הספר בעברית
 מידע כללי
 מאת:  רוברט גלברייט (ג'יי קיי רולינג)
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מתח, פשע בדיוני, בלשות
 מקום התרחשות:  לונדון 
 הוצאה
 הוצאה:  ספר בוקס 
 תאריך הוצאה:  2014
 מספר עמודים:  520
 סדרה
 סדרת ספרים:  קורמורן סטרייק
 ספר קודם:  קריאת הקוקייה
 הספר הבא:  דרך הרשע
 
תולעת המשי (במקור: The Silkworm) הוא רומן פשע בדיוני שיצא לאור בשנת 2014 על ידי ג'יי קיי רולינג, תחת שם העט רוברט גלבריית. זהו הרומן השני בסדרת "קורמורן סטרייק". הספר הבא אחריו הוא "דרך הרשע" שיצא לאור בשנת 2015 ואחריו "לבן קטלני" שיצא בשנת 2018.
הספר עובד לשני פרקים בסדרת הטלוויזיה "סטרייק".
תקציר עלילה

כמה חודשים לאחר פתירת מקרה לולה לנדרי, קורמורן סטרייק מקבל עבודה מליאונורה קווין כדי למצוא את בעלה אוון. אוון, גאון ספרותי לשעבר שניסיונו לשחזר את הצלחתו בעבר נכשל, נעלם בערך באותו זמן שסיים לכתוב את ספרו האחרון, בומביקס מורי, אשר הודלף עם היעלמותו. הספר נחשב בלתי ניתנת לפרסום בשל תערובת של תקיפה מינית, עינויים וקניבליזם, כמו גם תיאורו המשמיץ של האנשים בחייו של קווין.
בנוסף לליאונורה, סטרייק קובע ראיונות עם האנשים האחרים המתוארים בכתב היד: המאהבת של קווין קתרין קנט, השולייה פיפה מידגלי, הסוכנת אליזבת טאסל, העורך ג'רי וולדגרייב, המו"ל דניאל צ'ארד וחברו לשעבר מיכאל פנקורט. החשודים, לעומת זאת, קרובים להתהפך אחד את השני, והם מאשימים אחד את השני ברצח קווין ועזרה בכתיבת בומביקס מורי .
עם תחילת החקירה, היחסים של סטרייק עם רובין אלקוט הולכים ומתדרדרים בהדרגה, כאשר היא מרגישה מוזנחת על ידו והוא מרגיש שהוא לא מוכן לשים אותה במצב שבו היא נאלצת לבחור בין עבודתה לבין ארוסה מתיו. העוינות מתמתחת כאשר סטרייק מוצא את הגופה של קווין, אשר הושחתה, הוספגה בחומצה ועוצבה כך שתידמה לסוף של בומביקס מורי . משטרת המטרופולין מאוחר יותר עוצרת את ליאונורה באשמת הרצח, מה שגורם לסטרייק לצאת כדי לנקות את שמה.
רובין, בינתיים, מותחת יותר את היחסים עם מתיו אחרי שהיא כמעט מפספסת את הלוויה של אמו כדי לעזור לסטרייק ונתפסת בשקר. מאוחר יותר היא מתעמתת עם סטרייק על כוונותיו לגביה וסטרייק מזהיר אותה כי היא תתבקש לעשות דברים שמתיו לא יאהב אם היא רוצה להפוך לחוקרת.
כאשר הראיות בתיק נגד ליאונורה נערמות, סטרייק מתמקד בפנקרוט, אשר דמותו בכתב היד אינו עולה בקנה אחד עם אופי יחסיו עם קווין. כמה שנים קודם לכן, אחרי שאשתו של פנקורט כתבה רומן שהושפל על ידי המבקרים, ושחרורה של פרודיה אנונימית גרם לה להתאבד. פנקורט האשים את קווין בכך שהוא כתב את הפרודיה ואת טאסל על כך שהיא איפשרה לו.
סטרייק מהר מאוד מסיק שבומביקס מורי הוא מטאפורה לחיים של מישהו אחר וקווין נועד להיות האנטגוניסט ולא הגיבור. בהבינו שכתב היד נכתב על ידי סופר צללים, הוא יוצר תוכנית להתעמת עם הרוצח. מאוחר יותר הוא מפתיע את פנקורט במסיבה ומבקש לדבר איתו ביחידות. וכאשר טאסל, אשר גם היא נוכחת במסיבה, מצטרפת אליהם, סטרייק מאשים את טאסל בהיותה הרוצחת של קווין וסופר הצללים של בומביקס מורי.
טאסל, סופרת כושלת בעצמה, כתבה את הפרודיה על הרומן של אלספת פנקורט, אשר קווין השתמש בה כדי לסחוט את טאסל במשך עשרים שנה. כאשר קווין בא אליה עם הרעיון המקורי של בומביקס מורי, טאסל הגתה תוכנית משוכללת. היא קשרה קשר עם קווין כדי לביים את היעלמותו, תוך כדי שהיא כותבת מחדש את בומביקס מורי, היא הרגה את קווין והפלילה את ליאונורה. טאסל מנסה לברוח, רק כדי להיתפס ונעצר, מה שסטרייק ורובין תכננו מראש.
זמן קצר לאחר מכן, ליאונורה משוחררת מהכלא, פנקרוט מכיר בערך של כתב היד המקורי של בומביקס מורי, וסטרייק מספר לרובין שהוא רושם אותה לקורסי הכשרת חוקרים בתור מתנת חג המולד.
דמויות > דמויות ראשיות

קורמורן סטרייק - בוגר צבא ממלחמת אפגניסטן ששוחרר לאחר שאיבד מחצית מרגלו בפיצוץ ורצה לעזוב מחשש לאי שפיות. הוא סלבריטאי קטן, בין היתר הודות לאביו כוכב הרוק הידוע לשמצה שלו ולפתרון הרצח של לולה לנדרי.
רובין אלקוט - עוזרת ומזכירה של סטרייק, שמסתירה את סקרנותה בעולם החקירות הפליליות. עכשיו כאשר היא לוקחת חלק במשרה מלאה בתוך הסוכנות של סטרייק, היא שואפת להיות חוקרת בפני עצמה.
דמויות > הדמויות של בומביקס מורי

אוון קווין - סופר מוכר מפעם ככותב אוונגרד ואחד "המורדים הספרותיים" הראשונים. הוא בילה עשרות שנים בניסיון לשחזר את ההצלחה של הרומן הראשון שלו, חטא של הוברט , ללא הועיל. הוא נחשב נרקיסיסטי וחסר ביטחון קיצוני, ונסבל רק בגלל הצל של הפוטנציאל הבלתי מנוצל ביצירותיו.
קווין מופיע ב"בומביקס מורי " כ"בומביקס", סופר שאפתן שגאונותו היא בלתי מעורערת, לא מוערכת ולא מוכרת, אשר מבקשת ממנו לחפש את אליליו, אך מגלה כי הם רק מבקשים להשתמש בו ולהתעלל בו לפני שאוכלים אותו בחיים.
לאונורה קווין - אשתו של קווין, שהופכת לחשודה העיקרית ברצח שלו. היא מבלה כמעט את כל זמנה בטיפול הבת שלהם, נכה אינטלקטואלית, בשם אורלנדו.
ליאונורה מופיעה כסוקובה, שד בגופה של אשה מחרידה המחזיקה את בומביקס בשעבוד, ואונסת אותו שוב ושוב.
קתרין קנט - חברה של קווין ומחברת "פנטזיה ארוטית", אשר נדחתה בעיקר על ידי קהילת ההוצאה לאור בלונדון.
קתרין מופיעה כהרפי, אישה יפה בעלת עיוות מחריד, משתמעת להיות מטאפורה גסה ואכזרית לסרטן השד.
פיפה מידגלי - אישה טרנסג'נדרית שעוברת טיפול לפני ניתוח לשינוי מין. היא מתאהבת בקווין לאחר שהיא לוקחת קורס כתיבה יצירתית אצלו; קווין, בתמורה, היה מלא השראה מהסיפור האישי שלה כפי שהוא תואם עם הרומן המקורי שלו.
פיפה מופיעה כאפיסנה, שפחתה של הרפי, המבקשת להימלט מציפורניה עם בומביקס. בומביקס מגיבה בחיוב עד שהיא "שרה", או חושפת את מעמדה הטרנסג'נדרי אליו, אשר בומביקס מוצא כמחריד.
אליזבת טאסל - סופרת נכשלת שהפכה לסוכנת ספרות. היא חיה ועובדת בשולי הקהילה הספרותית בלונדון, אשר עליה היא מתרעמת עמוקות, ומבטאת על ידי הצקה לעובדיה.
טאסל מופיע בתור טיק, אישה טפילית אשר מטפחת את כישרונו של בומביקס כדי לקת אותו ממנו.
ג'רי וולדגרייב - העורך מוכה הסבל של קווין, שהוא גם אחד האנשים המעטים שמוכנים לסבול אותו. המוניטין שלו נהרס על ידי התנהגותו של קווין, מה שמוביל להתמוטטות נישואיו והפיכתו לאלכוהוליסט.
ג'רי מופיע בתור הגזרן, יצור קרני, דמוי טרול, אשר ללא הרף הורס את העבודה של בומביקס. הוא נושא שק רווי דם שמרמז על נשיאת עובר לשעבר, ומנסה להטביע יצורים אחרים.
מייקל פנקורט - אחד המורדים הספרותיים המקוריים, שהמשיך להיות סופר רב-מכר. הוא מחזיק בספרות כביטוי לאמנות, וכי האמנות יכולה להיחשב רק ככזו כאשר היא מעוררת דיון חברתי; עם זאת, זה קצת יותר מאשר תירוץ לדעותיו השובניסטיות העמוקות.
מייקל מופיע בתור רברבן, סופר מפורסם והאליל של בומביקס. הוא נחשף בתור שרלטן, אשר מענה את אשתו אפיגי לתדלק את היצירתיות שלו ומבטא את העינויים שלה כאמנות.
דניאל צ'ארד - נשיא רופר צ'ארד, בית הוצאה לאור בלונדון המתמחה בספרות מודרנית. הוא חסר מיומנויות חברתיות, נחשד בהיותו הומוסקסואל סמוי.
דניאל מופיע כ"פאלוס אימפודיקוס ", אדם הרוצח סופרים כדי לגנוב את כישרונם, תוך חילול גוויותיהם עם הפין החולה שלו.
דמויות > דמויות אחרות

מתיו קונליף - הארוס של רובין, שמסרב לעבודתה עם סטרייק. למרות המתח ניכר כתוצאה מכך שהיא עובדת עבור סטרייק, רובין בסופו של דבר מספרת לו על החלום שלה להיות בלשית ומתיו מקבל זאת ונותן לה לעשות זאת למרות שהוא לא אוהב את זה.
ריצ'רד אנסטיס - בלש ממשטרת המטרופולין שהיה מעורב באירוע שעלה לסטרייק ברגלו. סטרייק רואה בו חוקר מוצלח, אבל חסר דמיון.
אורלנדו קווין - בתו של קווין בעלת נכות אינטלקטואליות. היא האדם היחיד בחייו של קווין, שלא מופיע בכתב היד של בומביקס מורי, וזה רומז לכך שהיא האדם היחיד שהוא באמת דואג לו.
לוסי - אחותו למחצה של סטרייק מצד אמו, וקרובת משפחתו היחידה שיש לו קשר קבוע איתה. למרות היותו אחותו הצעירה, היא נוטה להיות אמא שלו, מעודדת אותו להתיישב ולהקים משפחה, למרות פחדיו של סטרייק מהדבר.
אלכסנדר 'אל' רוקבי - אחיו למחצה של סטרייק מצד אביו, וקרוב המשפחה היחיד מצד אביו שיש לו איתו קשר מסוים.
נינה לסלס - עורכת זוטרה ברופר צ'ארד שעוזרת לסטרייק להשיג את כתב היד של בומביקס מורי. היא מתאהבת בו ורודפת אחר מערכת יחסים רומנטית, שאינה הדדית.
ג'ו נורת' - סופר אמריקאי וחברו של קווין ופנקורט. הוא מת מאיידס בעת שכתב על חוויותיו על חייו עם המחלה. לאחר ששכב נטוש במשך עשרים שנה, הבית שבו מת נורת' הפך לזירת הרצח של קווין.
כריסטיאן פישר - העורך של הוצאת נישה שמדליף את כתב היד של בומביקס מורי .
דומיניק קולפפר - עיתונאי מזדמן אשר שוכר את סטרייק כדי למצוא ראיות לשחיתות בין עשירים וחזקים. הוא מביע הפתעה שסטרייק לא משתמש בפריצת טלפונים כדי להשיג ראיות.
שרלוט רוס - החברה/לשעבר של סטרייק במשך 16 שנה. לאחר התמוטטות היחסים שלהם באופן סופי, היא מתחתנת עם גבר אחר, אך ממשיכה להתגרות בסטרייק מרחוק.
התייחסות

בדומה לקריאת הקוקייה, תולעת המשי זכה לשבחים רבים, ומכר עותקים רבים יותר מקודמו בשבועות הראשונים לחשיפה.
ואל מק'רמיד מה"גרדיאן" העניקה לרומן ביקורת חיובית, אך ביקרה את התיאורים הרבים של לונדון, שנחשבו בעיניה למיותרים: "אני חושד שבגלל שבילתה בספרים כה רבים המתארים עולם שרק היא הכירה נשאר לה ההרגל לספר לנו יותר מדי על העולם שרובנו מכירים מספיק טוב כדי לדמיין בעצמנו ". הרומן היה מועמד גם על פרס פגיון הזהב בבית אגודת סופרי הפשע ב-2015.
הספר ספג ביקורת על הצגתו של הדמות הטרנסג'נדרית פיפה, ועל התיאור של הדמות כגברית.
במדיה נוספת

ב -10 בדצמבר 2014, הוכרז כי הרומנים יאומצו כסדרת טלוויזיה עבור BBC One, החל בקריאת הקוקייה . רולינג יצרה את הסדרה באמצעות חברת ההפקה שלה Brontë Film and Television, יחד עם ניל בלייר ורות קנלי-לטס. שלוש הדרמות התבססו על תסריטים של בן ריצ'רדס שכתב את "קריאת הקוקייה", וטום אדג' שכתב את "תולעת המשי" ואת "דרך הרשע". מייקל קיילור ביים את "קריאת הקוקייה", קירון הוקס ביים את "תולעת המשי" וצ'ארלס סטורידג' ביים את "דרך הרשע". ג'קי לארקין הפיקה.
טום ברק גילם את דמותו של קורמורן סטרייק, והולידיי גריינג'ר גילמה את דמותה של רובין אלקוט.
השחקנים הנוספים כוללים את קרלו לוגן בתור מתיו קנליף, מוניקה דולן בתור ליאונורה קווין, ליה ויליאמס בתור אליזבת טאסל, ג'רמי סוויפט בתור אוון קווין, דורותי אטקינסון בתור קתרין קנט, דומיניק מפחם בתור ג'רי וולדגרייב, טים מקינרני בתור דניאל צ'ארד, פיטר סאליבן בתור אנדרו פנקורט, סרגון ילדה בתור ריצ'רד אנסטיס, שרה גורדי בתור אורלנדו קווין ונטשה אוקיף בתור שרלוט קמפבל.
החלק השני של ההפקה, אשר מגולל את תולעת המשי, הופיע בשני פרקים. הפרק הראשון שודר ב-10 בספטמבר 2017, והשני ב-17 בספטמבר.