יעקב חן-טוב
קורות חייו

נולד בתל אביב ב-1932. לאחר שהעיר הופצצה על ידי האיטלקים בראשית מלחמת העולם השנייה, עבר להתגורר ברמת-גן, שם למד בבית הספר היסודי "יהלום". ב-1943 עבר ללמוד בכפר הנוער "מאיר שפיה", בו סיים את לימודיו היסודיים ב-1946. בשובו לרמת-גן למד בבית הספר התיכון "אוהל שם", אותו סיים ב-1950.
בדצמבר 1946 הצטרף לארגון הצבאי הלאומי ושירת בו עד קום המדינה.
עם יציאתו מהמחתרת, היה פעיל ב"תנועת החרות" ומונה למפקד סניף בית"ר ויוצאי אצ"ל באזור פתח-תקוה. במקביל הוסמך להוראה, והיה מורה, תחילה בבתי הספר היסודיים "אחוה" ברמלה ו"יהלום" ברמת-גן ואחר כך בגימנסיה הריאלית בראשון לציון ובביה"ס "התיכון הריאלי מונטיפיורי" בתל אביב.
בתנועת החרות, היה ממיסדי סיעת "למרחב", שהוקמה לאחר הבחירות לכנסת השנייה והונהגה על ידי עו"ד שמואל תמיר, לימים שר המשפטים בממשלתו של מנחם בגין. באותו פרק זמן עמד בקשר הדוק עם ח"כ הלל קוק בניסיון לאחות את הקרע שנוצר בתנועת החרות, לאחר הפילוג בסיעת התנועה בכנסת.
כחלק מפעילותו הציבורית, היה ממארגני פרויקט ריכוז החומר הביוגרפי-תיעודי על חללי האצ"ל והלח"י ופעולות המחתרת, במכון ז'בוטינסקי. כמו כן ארגן את הקמת רשימת הגוש הלאומי וגיבוש מצעה בבחירות להסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים, בראשית שנות החמישים, רשימה בה נכללו בין השאר גם אישים כאבנר שאקי, יורם ארידור, ועוד. הייתה זו הפעם הראשונה ליצירת חזית משותפת של יוצאי המחתרות והגוש האזרחי בבחירות להסתדרות הסטודנטים האמורה.
בשנות השבעים היה חבר הוועד המייסד שעסק בהקמת מכללת יהודה ושומרון באריאל, וכיהן כיו"ר אגודת שוחרי המכללה. בפרק זמן זה היה מראשוני
הפעילים בהקמת ההתיישבות באפרת.
סיים בהצלחה לימודי עיתונאות בשנתה הראשונה של התוכנית בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב ובעקבות זאת הצטרף למערכת העיתון היומי "חרות", בה שימש בתחילה ככתב לעניינים פליליים ולאחר מכן ככתב הפרלמנטרי של העיתון בכנסת. במקביל, השתתף במדורי הספרות בעיתונים היומיים "חרות" ו"הבוקר" ופרסם בהם ביקורות ספרותיות. כן היה חבר מערכת ומשתתף קבוע בכתבי-העת "המערב", בעריכת ד"ר זאב פון וייזל, "עם ומדינה", בניהולו של חבר הנהלת הסוכנות היהודית מאיר גרוסמן ו"יחסים בינלאומיים" בהוצאת המכון בשם זה בהנהלתו של עו"ד נפתלי בן-יהודה.
כתב ופרסם דברי שירה, כשאחת מאסופות שיריו נערכה והוכנה לדפוס על ידי פרופ. יוסף קלוזנר וחלק ממנה פורסם בכתב העת "בסער".
במקביל לשנות עבודתו כמורה, סיים באוניברסיטה העברית בירושלים את לימודיו האקדמיים לקראת התואר הראשון במקצועות מקרא, תולדות ישראל וספרות עברית ובשנים 1952–1957 למד והשלים תואר ראשון נוסף גם במשפטים באוניברסיטת תל אביב וב-1957 סיים באוניברסיטת תל אביב גם את לימודיו לתואר ראשון במדעי המדינה. ב-1960 המשיך את לימודיו בארצות הברית, שם סיים באוניברסיטת ברנדייס בבוסטון את לימודי התואר השני בהיסטוריה של רוסיה והמזרח התיכון. במהלך עבודתו המחקרית-אקדמית התמקד בפעילות הקומינטרן והמפלגה הקומוניסטית בא"י בשנות העשרים והשלושים. משם עבר לבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, בו סיים את לימודיו לתואר שני במחלקה למשפט בינלאומי ומוסדות בינלאומיים וב-1963 סיים את לימודי התואר השני במחלקה ללימודים רוסיים באוניברסיטת הרווארד. ב-1969 קיבל באוניברסיטת ברנדייס דוקטורט בנושא יחסי ברית המועצות והמזרח התיכון, בו התמחה בהנחייתו של פרופסור זאב לקויר.
בשנת 1962 החל את מסלול ההוראה במוסדות אקדמיים, כמרצה ללשון וספרות עברית במכללה העברית בבוסטון. ב-1963 התמנה כפרופסור-מישנה ללימודים רוסיים בקולג' "הולי קרוס" בוויסטר, מסצ'וסטס. ב-1970 התמנה כפרופסור-חבר להיסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטת "וויסטר סטייט" בוויסטר, מסצ'וסטס.
ב-1971–1973 היה מרצה אורח למדע המדינה באוניברסיטת חיפה ובמקביל מרצה במחלקה ללימודים כלליים בטכניון בחיפה.
ב-1975 התמנה לפרופסור להיסטוריה ומדע המדינה ב"מרכז ללימודים סובייטיים" של משרד ההגנה של ארצות הברית בגרמיש, גרמניה, שלימים הפך ל"מרכז ע"ש ג'ורג' מרשל לביטחון אירופה". במקביל, שימש כעמית מחקר במחלקה למחקרים רוסיים באוניברסיטת הרווארד בבוסטון, פרופסור-נספח ליחסים בינלאומיים באקדמיה הצבאית של אמנת נאט"ו בבוואריה בגרמניה, פרופסור-חבר בשלוחה האירופית של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון וחבר סגל בכיר במחלקה להיסטוריה ומדע המדינה בשלוחה האירופית של אוניברסיטת מרילנד.
יצא לגמלאות ב-2003, כפרופסור אמריטוס.
נשוי לסוציולוגית ג'סיקה הורביץ ולהם שלושה בנים.