אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית
תכנון > תכנון מוקדם

המועצה הכללית החלה בהכנות לסדרה חדשה של אוניות מערכה במאי-יולי 1935, ושלושה מחקרי תכנון הוגשו להם. "A" כלל אונייה בהדחק של 32,150 טונות ארוכות (32,670 טונות) חמושה בתשעה תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) בצריחים משולשים, כולם לפני הגשר; מסוגלת להגיע למהירות של 30 קשרים; ומשוריינת כנגד פגזי 14 אינץ'. "B" ו-"C" כללו שניהם אונייה בהדחק מעל 36,000 טון, המסוגלת להגיע למהירות של 30.5 קשרים (56.5 קמ"ש), ומשוריינת נגד פגזים של 14 אינץ'. ההבדל העיקרי בין השניים היה הסוללה הראשית המתוכננת, שכן ל-"B" היו שנים עשר תותחי 14 אינץ' בצריחים משולשים, בעוד של-C היו שמונה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר בצריחים כפולים. "A" הייתה היחידה שנשארה בתוך מגבלת ההדחק של 35,000 טון שנקבעה באמנת הצי של וושינגטון ואושרה מחדש בהסכם הצי השני של לונדון. כאשר משרד החימוש הציגה פגז "סופר-כבד" בגודל 16 אינץ', האוניות תוכננו מחדש בניסיון לספק הגנה מפניו, אך הדבר הביא לבעיות משקל קשות; שניים מהתכנונים היו כמעט 5,000 טונות ארוכות (5,100 טונות) מעבר לגבול האמנה.
למרות ששלושת המחקרים המקוריים הללו היו כולם אוניות מערכה "מהירות", המועצה הכללית לא הייתה מחויבת למהירויות המקסימליות הגבוהות יותר. זה הציג שאלות למכללת המלחמה של הצי, שביקשה לברר האם הסדרה החדשה צריכה להיות "קונבנציונלית" בעלת מהירות של 23 קשרים (43 קמ"ש) עם סוללה ראשית של שמונה-תשעה תותחי 16 אינץ', או ליתר דיוק כזו הדומה ל-"A"‏, "B" או "C".
חמישה מחקרי תכנון נוספים הופקו בסוף ספטמבר 1935, שהיו בעלי מאפיינים של מהירות 23–30.5 קשרים, שמונה או תשעה תותחים 14 או 16 אינץ', ותפוסה סטנדרטית בין 32,000–41,100 טון. התכנונים "D" ו-"E" היו ניסיונות לספינות קרב מהירות עם תותחי 16 אינץ' והגנות מפני אותם תותחים, אך ההדחק שלהם היה גדול ממה שהסכם הצי של וושינגטון התיר. תכנון "F" היה ניסיון קיצוני של נושאת מטוסים ואוניית מערכה היברידית, עם שלושה מעוטים מותקנים בקדמת האונייה ושמונה תותחי 14 אינץ' מאחור. לפי הדיווחים, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט אהב את התכנון, אולם מכיוון שמטוסים ששוגרו ממעוטים היו בהכרח נחותים מרוב המטוסים המובילים או היבשתיים בגלל המצופים ששימשו לנחיתה, שום דבר לא יצא מהתכנון. התכנונים "G" ו-"H" היו אוניות איטיות יותר במהירות של 23 קשרים עם תשעה תותחי 14 אינץ'; בפרט, "H" נחשב לתכנון מאוזן מאוד על ידי מחלקת התכנון הראשוני של משרד הבנייה והתחזוקה. עם זאת, המועצה הכללית החליטה לבסוף להשתמש באוניות מהירות יותר, ולכן לא קיבלו את תכנונים "G" ו-"H".
מחקרים אלו הוכיחו את הקושי שעמם התמודדו המתכננים עם תפוסה של 35,000 טון. הם יכלו לבחור אונייה מהירה יותר, המסוגלת להפליג במהירות של 30 קשרים, אבל זה יאלץ אותם להרכיב חימוש ושריון קל יותר מאשר אוניות מערכה זרות עכשוויות. לחלופין, הם יכלו לבחור במהירות מרבית נמוכה יותר ולהרכיב תותחים כבדים יותר, אך התאמת הגנה נאותה מפני תותחי 16 אינץ' חדשים יותר תהיה קשה ביותר. מדור התכנון המוקדם ערך חמישה מחקרים נוספים באוקטובר, המבוססים על "A" עם שריון נוסף או "B" מוקטן; כולם השתמשו בתותחי 14 אינץ' ודרשו מהירות של לפחות 30 קשרים. שניים כללו ארבעה צריחים, אבל הם היו כבדים מדי ויכללו פחות שריון. תכנון אחר, "K", כלל חגורת שריון בעובי 15 אינץ' (380 מילימטרים) וסיפון בעובי 5.25 אינץ' (133 מילימטרים), שהעניקו לו 19,000–30,000 יארד (17–27 ק"מ) אזור חיסון נגד פגז ה-14 אינץ' הסופר-כבד של ארצות הברית. בעוד שתכנון "K" היה אהוב על בנאי הצי, התפוסה הסטנדרטית שלו הייתה 35,000 טון השאירה מעט מקום לטעויות, שינויים או שיפורים. שני התכנונים האחרונים, "L" ו-"M", כללו צריחים מרובעים כדי לחסוך במשקל (בדומה לאוניית המערכה דנקרק הצרפתית) תוך כדי הרכבה של 12 תותחים.
קצינים רבים בצי ארצות הברית תמכו בבניית שלוש או ארבע אוניות מערכה מהירות לליווי נושאות מטוסים וכדי להתמודד עם סיירות המערכה מסדרת קונגו של יפן. אלה כללו את ממלא מקום מזכיר הצי וראש המבצעים הימיים אדמירל ויליאם סטנדלי, נשיא מכללת המלחמה של הצי אדמירל ויליאם ס. פיי, רוב קטן (9–7) של קצינים בכירים בים, וחמישה מתוך שישה קציני מטה עסקו בתכנון אסטרטגי כחלק מחטיבת תוכניות המלחמה, למרות שלפחות קצין אחד האמין שהתקפה אווירית תוכל גם להטביע את סיירות המערכה מסדרת קונגו. עם ההמלצות לעיל, המועצה הכללית בחרה בתכנון "K" לעבור פיתוח נוסף.