stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם ארצ'יבלד קנת' פרייזר
חייו

פרייזר נולד ב-1886, התחנך במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט וב-1905 התגייס לצבא הודו הבריטית. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המערב. לאחר המלחמה נשאר בשירות קבע, ובין השנים 1919–1921 היה למפקד "רובאי דרום פרס" (South Persia Rifles), יחידה צבאית שהוקמה בדרום איראן בתקופת המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה. במקביל שימש בתפקידי מטה שונים. בין 1922 ל-1924 שימש פרייזר כנספח צבאי בקאבול. בין 1924 ל-1948 שימש כנספח צבאי בטהראן. בין 1930 ל-1932 היה מזכירו הצבאי של מושל בנגאל.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשא פרייזר דרגת מייג'ר ג'נרל, וקיבל פיקוד על כוחות של צבא הודו הבריטית שהיו אמורים להישלח למלאיה מקראצ'י. עם פרוץ מרד רשיד עאלי אל-כילאני, החליט מפקד צבא הודו הבריטית, הגנרל קלוד אוקינלק, להעביר כוחות אלו לעיראק, לשם הגנה על בצרה. בתחילה מנה הכוח סדר גודל של חטיבה מתוגברת, דהיינו חטיבת רגלים, גדוד ארטילריה, וחילות עזר, אך במהלך מבצע הנחיתה בבצרה, שכונה "מבצע סבין" (Sabine) תוגבר הכוח לסדר גודל של דיוויזיה והתגבש לעוצבה שנקראה דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10. כוח זה, כשצורף לכוחות נוספים, נקרא במהלך המלחמה כוח עיראק.
ב-18 באפריל נחת פרייזר בבצרה בראש כוחותיו, וקיבל את הפיקוד על כל כוחות הקרקע בעיראק. לאחר הנחיתה. ב-8 במאי, כאשר סדר הגודל של הכוחות גדל, עקב צורכי הלחימה והזרמת כוחות נוספים, החליף את פרייזר בתור מפקד "כוח עיראק", לייטננט ג'נרל אדוארד קינאן. ב-16 במאי חלה פרייזר, והוחלף בתפקיד מפקד הדיוויזיה ה-10 על ידי הגנרל ויליאם סלים. בין 1941 ל-1945 שימש כנספח צבאי בטהראן, ולאחר מכן פרש.
פרייזר עוטר בעיטורים רבים, ובהם מסדר האמבט, מסדר האימפריה הבריטית, אות השירות המצוין, המסדר הוויקטוריאני המלכותי ו"הצלב הצבאי". ב-1948 עוטר בעיטור הצלב הצבאי הבלגי על ידי ממשלת בלגיה.
ויליאם ג'ייקוב הולנד

| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1848 Jamaica, ג'מייקה 
 פטירה:  13 בדצמבר 1932 (בגיל 84)
 ענף מדעי:  פלאונטולוגיה, וזואולוגיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות אלגייני 
 מקום לימודים:  קולג' אמהרסט  Princeton Theological Seminary  Moravian University 
 מוסדות:  אוניברסיטת פיטסבורג 
 צאצאים:  Francis Raymond Holland 
 תרומות עיקריות
 זיהוי ראשוני של הדיינוסוכוס, פרסום הדיפלודוקוס ברחבי העולם ומחקר ואיסוף פרפרים.
 חתימה:   
 
ויליאם ג'ייקוב הולנד (באנגלית: William Jacob Holland‏; 16 באוגוסט 1848 – 13 בדצמבר 1932) היה הנשיא השמיני של אוניברסיטת פיטסבורג (1901-1891) ומנהל המוזיאונים על שם קרנגי בפיטסבורג. הוא היה זואולוג ופלאונטולוג מצטיין, כמו גם כומר פרסביטריאני מוסמך.
ביוגרפיה

הולנד נולד ב-16 באוגוסט 1848 בג'מייקה שבאיי הודו המערבית, כבנם של פרנסיס ריימונד ואלייזה אוגוסטה הולנד (Francis Raymond and Eliza Augusta (Wolle) Holland). אביו היה מיסיונר אמריקני שפעל באיי הודו המערבית מטעם הכנסייה המוראבית, והולנד בילה את ארבע השנים הראשונות בחייו באיים אלו. אביו שב לארצות הברית ב-1852, והמשפחה התגוררה תחילה באוהיו ואחר-כך בקרוליינה הצפונית (1863-1857). ב-1863 החל הולנד ללמוד במכללה המוראבית (Moravian College) בבית לחם שבפנסילבניה, ואחר-כך בסמינר התאולוגי במכללת אמהרסט וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה ב-1869. הוא שימש כמנהל בית הספר התיכון אמהרסט במשך שנה, ואז החל ללמוד בסמינר לכמרים הפרסביטריאני שבחסות אוניברסיטת פרינסטון וקיבל תואר דוקטור ב-1874.
ב-1874 הוא עבר להתגורר בפיטסבורג שבפנסילבניה ושימש ככומר של כנסיית בלפילד הפרסביטריאנית (Bellefield Presbyterian Church) בשכונת אוקלנד שבעיר. במקביל שימש בחבר הנאמנים של מכללת פנסילבניה לנשים (Pennsylvania College for Women כיום אוניברסיטת צ'טהאם), שם לימד לטינית ויוונית עתיקה.
ב-1879 נשא הולנד לאישה את קארי מורהד (Carrie T. Moorhead). לזוג נולדו שני בנים.
בנוסף להיות מרצה במכללה הוא היה פעיל כמדען, ושירת כחוקר טבע במשלחת אקליפס של ארצות הברית (United States Eclipse Expedition), שעל פי בקשת האקדמיה הלאומית למדעים והצי האמריקני חקרה ב-1887 את יפן.
ב-1891 הוא התמנה לנשיא אוניברסיטת פיטסבורג, בה לימד אנטומיה וזואולוגיה. תקופת ניהולו בשנות ה-90 של המאה ה-19 התאפיינה בגידול דרמטי של האוניברסיטה (שאז עדיין הייתה קרויה האוניברסיטה המערבית של פנסילבניה -Western University of Pennsylvania). ב-1898 שכר אותו חברו המיליונר אנדרו קרנגי לנהל את מוזיאון קרנגי, והולנד שימש בשני התפקידים במשך 3 שנים עד פרישתו מתפקיד נשיא האוניברסיטה. הוא המשיך בתפקיד מנהל המוזיאון עד פרישתו ב-1922.
ויליאם ג'ייקוב הולנד מת ב-13 בדצמבר 1932. על שמו נקרא אולם הולנד (Holland Hall), מעונות לסטודנטיות שנה ראשונה, והספרייה של אוניברסיטת פיטסבורג.
עבודתו ותרומותיו

הולנד תואר כאדם שקשה היה לעבוד איתו ומדי פעם הוא היה נתון להתקפי זעם. הוא נהג בהתנשאות כלפי הכפופים לו ובחנפנות כלפי מי שהיה מעליו בסולם החברתי (כולל קרנגי), אם כי הוא לא היה יוצא דופן בהתנהגותו זו מעמיתיו בשיקגו או בניו יורק. למרות שתחום העניין העיקרי שלו היה פרפראים הוא הצליח ללמוד בעצמו פלאונטולוגיה כשהוטל עליו תפקיד ניהול מוזיאון קרנגי. ב-1909 הוא טבע לראשונה את השם דיינוסוכוס לשרידי מאובן של תנינאי ענק שגילה ג'ון בל האטצ'ר ב-1903 במונטנה.
כמנהל המוזיאונים של קרנגי התפרסם הולנד ברחבי העולם בפיקוח ובהרכבה של יציקות גבס של הדינוזאור הזאורופוד דיפלודוקוס, תרומה מקרנגי למוזיאונים לתולדות הטבע ברחבי אירופה. מסעו לארגנטינה ב-1912 במטרה להרכיב העתק של דיפלודוקס על פי בקשת קרנגי מתואר על ידי הולנד בספר המסע מ-1913 "מסע לריו פלאטה ובחזרה" (To the River Plate and Back). מסע הפרסום של הדיפלודוקוס הביא להולנד הכרה בינלאומית והוא זכה לקבל, בין השאר, את אות לגיון הכבוד הצרפתי ואת צלב האביר של צלב הברזל הגרמני.
הולנד היה הסופר שהציג לקהל הקוראים האמריקני בצורה הנרחבת ביותר את נושא הפרפרים והעשים במחצית הראשונה של המאה ה-20. ספריו: "ספר הפרפר" (The Butterfly Book‏ – 1898) ו"ספר העש" (The Moth Book‏ – 1903), נמצאים עדיין בשימוש נרחב. הולנד תרם את אוספיו הפרטיים, שכללו מעל ל-250,000 דוגמיות, למוזיאון קרנגי. הוא תמך באספנים בכל רחבי העולם, וקיבל אוספים מרכזיים מאזורים שטרם נערך בהם איסוף בין 1890 ל-1930 באמצעות מאמציהם של אנטומולוגים דוגמת ויליאם דוהרטי (William Doherty), הרברט הנטיגדון סמית (Herbert Huntingdon Smith) ורבים אחרים.
לקריאה נוספת

Alberts, Robert C. (1987). Pitt: The Story of the University of Pittsburgh 1787-1987. Pittsburgh: University of Pittsburgh Press. ISBN 0-8229-1150-7.
Holland, W. J. (1898). The Butterfly Book: A Popular Guide to a Knowledge of the Butterflies of North America . New York: Doubleday & McClure. (Reprinted by Dover.)
Holland, W. J. (1913). To the River Plate and Back: The Narrative of a Scientific Mission to South America, with Observations on Things Seen and Suggested . New York & London: G. P. Putnam's Sons. (on-line)
"William Jacob Holland" in American National Biography. New York: Oxford University Press, 2004.
הערות שוליים

↑  Holland, W. J. (1913). To the River Plate and Back. The narrative of a scientific mission to South America, with observations on things seen and suggested. New York & London: G. P. Putnam's Sons.
↑  Nieuwland, Ilja (2010). The colossal stranger. Andrew Carnegie and Diplodocus intrude European Culture, 1904–1912.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276981805171  BnF: cb13498859x (data)  CiNii: DA05847700  GND: 142473766  ISNI: 0000 0000 8089 2782  LCCN: n83825125  NKC: xx0113971  NTA: 157444880  RERO: 02-A005638946  SELIBR: 61349  SNAC: w61z4rr8  SUDOC: 080643094  VIAF: 1145857760723020782   WorldCat (עם VIAF): 1145857760723020782
יוסף גינת

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1936 עטרות, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  12 במאי 2009 (בגיל 73) גבעתיים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין של בני עטרות
 מקצוע:  מזרחן, אנתרופולוג
 מעסיק:  משרד ראש הממשלה, אוניברסיטת חיפה
 
יוסף (יוסי) גינת (6 במרץ 1936 – 12 במאי 2009) היה  מזרחן ואנתרופולוג. התמחה באנתרופולוגיה של חברות במזרח התיכון. היה יועץ לענייני ערבים לראשי ממשלה בישראל, פרופסור אמריטוס בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, סגן נשיא לקשרים בינלאומיים ולמחקר במכללה האקדמית נתניה ומנהל המרכז לדיאלוג אסטרטגי שם.
חייו ופועלו

נולד לבלה ולמשה גולוביצקי ביישוב עטרות שמצפון לירושלים בתחילת המאורעות של המרד הערבי הגדול. גדל בעטרות עד לפינוי היישוב בעיצומהּ של מלחמת העצמאות. כחבר גרעין נח"ל השתתף בפעולות התגמול ובמלחמת קדש במסגרת חטיבת הצנחנים וב-1957 הצטרף לקיבוץ אוּרים שבנגב. בשנים אלו הרבה להסתובב בקרב הבדואים שבאזור, קשר עמם קשרים ולמד את מנהגיהם. הוא התמנה לנציג המחלקה הערבית של ההסתדרות בנגב, ובמקביל לכך למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לארכאולוגיה וללימודי המזרח התיכון. גינת המשיך בלימודים לתואר מוסמך באנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת תל אביב, ואת הדוקטורט עשה באוניברסיטת יוטה שבארצות הברית על דפוסי הנישואין ומעמד האישה בחברה הערבית הכפרית בישראל.
את דרכו במחלקה לענייני ערבים במשרד ראש הממשלה עשה גינת תוך שילוב מחקר אקדמי. בדצמבר 1968 התמנה לסגן יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים. מילא תפקידי ייעוץ למשרדי הממשלה השונים בנושאי ערבים ומיעוטים אחרים. שימש כיועצם של משה דיין, עזר ויצמן ומשה ארנס בכהונתם כשרים ושל שמעון פרס ושל יצחק רבין בכהונתם כראשי ממשלת ישראל. בין היתר פעל כיו"ר ועדת הגבולות של המועצות הערביות המקומיות בוואדי עארה במשרד הפנים ("ועדת גינת") וכיו"ר הוועדה ליחסים עם הערבים וארצות האסלאם במפלגת העבודה. שנים ארוכות לימד באוניברסיטת חיפה, ובתוך כך (בשנים 1989–1992) כיהן כמנהל המרכז האקדמי הישראלי בקהיר. גינת היה חבר בוועדת ההיגוי של המרכז היהודי-ערבי באוניברסיטת חיפה. ניהל את המרכז ללימודי שלום באוניברסיטת אוקלהומה והיה ממייסדי המרכז לחקר השלום ולפתרון סכסוכים המשותף לאוניברסיטאות אוקלהומה, חיפה, רבת-עמון ובית-לחם. חתר ליישוב סוגיית הפליטים הערביים ונמנה עם תומכי יוזמת ה"הודנה" בין ישראלים ופלסטינים כפתרון מדיני. אחרי פרישתו ב-2004 מאוניברסיטת חיפה ניהל את המרכז לדיאלוג אסטרטגי במכללה האקדמית נתניה.
גינת חי תקופות ארוכות בקרב שבטים בדואים בישראל, בסיני, במצרים ובירדן. מחקריו וכתביו עסקו בחברה הערבית הכפרית והבדואית באזורנו, בנשים בחברה הכפרית המוסלמית, בנוהגי המסורת בחברות אלה, בתרבות כבוד המשפחה, הנידוי ונקמת הדם וכן במבחן ה"בִּשׁעָה" (גילוי האמת בטקס כוויית הלשון בברזל מלובן).
נטמן בבית העלמין של בני עטרות. בלכתו הותיר את אשתו דליה ואת ילדיו, נעמה ועידו.
הערות שוליים

↑  לימודי ארץ-ישראל באוניברסיטת חיפה
↑  נפטר דיקן וסגן נשיא מכללת נתניה
↑  על משפחתו של גינת באתר מורשת עטרות
↑  אליהו לוי, הבדווים מחפשים פאיד'ה, דבר, 9 במאי 1963
↑  יוסף גינת נתמנה סגן יועץ לענייני ערבים, מעריב, 3 בדצמבר 1968
↑  אלי אשכנזי, ועדת גינת: 10 אלפים דונם יוחזרו ליישובי ואדי ערה; התושבים: הדו"ח מאכזב, באתר הארץ, 5 במאי 2004
↑  על פתרונות אפשריים לסוגיית הפליטים
↑  הודנה כפתרון מדיני
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261751705171  BnF: cb12078129t (data)  ISNI: 0000 0000 8088 5953  LCCN: n79126857  NTA: 068784368  SUDOC: 111040930  VIAF: 9872053   WorldCat (עם VIAF): 9872053
הכיבוש הסורי של החרמון

ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים, 6 באוקטובר 1973, כבש גדוד 82 של הקומנדו הסורי בסיוע כוחות מגדוד הסיור המטכ"לי ה-183 וכוחות הנדסה את מוצב החרמון. במהלך הקרב ניתן לכוחות התוקפים סיוע ארטילרי ואווירי.
רקע

בסיום מלחמת ששת הימים כבשה ישראל את אחת מפסגות החרמון מידי סוריה, והקימה במקום את מוצב החרמון, ששימש לאיסוף מודיעין על ידי אמ"ן וחיל האוויר הישראלי. ערב מלחמת יום הכיפורים היו במוצב 55 חיילי צה"ל, מהם 14 לוחמים, מגדוד 13 של חטיבת גולני, שאבטחו את המוצב, חיילי יחידה 848 של אגף המודיעין, חיילי חיל האוויר וחיילים מחיל הקשר. בבוקר 6 באוקטובר, כשהסתבר כי צפויה לפרוץ מלחמה, תוגבר המוצב בצוות תצפית ארטילרי, ובכך עלה מספר חיילי המוצב ל־60.
משום חשיבותו האסטרטגית של המוצב וחשיבות הציוד ואנשי המודיעין של צה"ל במוצב, הוא הפך ליעד חשוב לכיבוש על ידי צבא סוריה. לצורך כיבושו הוקצו משאבים רבים וחיילי הקומנדו עברו אימונים רבים כהכנה לקרב, זאת מתוך ההבנה כי כיבוש המוצב יאפשר לכוחות הסורים ברמת הגולן לפעול בסיוע תצפית סורית מהחרמון.
כיבוש החרמון

בשעה 13:00 לערך המריאו משדה התעופה "עקרבה" שבפאתי דמשק ארבעה מסוקי מי-8 ובהם כוחות קומנדו וטסו דרומה ומערבה לעבר רמת הגולן. בשעה 13:45 הסירו כל סוללות הארטילריה הסוריות לאורך החזית את רשתות ההסוואה ונערכו לירי. החל מהשעה 14:00, עם פתיחתה של מלחמת יום הכיפורים, הופגז מוצב החרמון באופן משמעותי שאילץ את חיילי המוצב להתכנס פנימה ולשהות באולם המוצב המרכזי. בשעה 14:55 בחסות ההרעשה הארטילרית הכבדה ריחפו מסוקי הסער הסורים סמוך לתחנת הרכבל העליונה להנחתת כוח הקומנדו. אחד המסוקים התרסק לאחר שהרוטור הראשי שלו פגע בצלע ההר ורוב חייליו נהרגו. בסמוך לשעה 15:15 שככה ההפגזה וחמישה חיילי גולני יצאו מהמוצב וראו עשרות חיילים סורים נעים לכיוון שער המוצב. שני מקלעים מתוך השלושה שבעמדות הירי שמחוץ למוצב נפגעו מההפגזה ואילצו את חיילי גולני להשתמש בנשקם האישי מסוג עוזי ובמקלע התקין היחיד שבעמדת הירי. ירי חיילי גולני בלם וריתק את חיילי הקומנדו אולם בשל מחסור בתחמושת נאלצו הלוחמים לשוב למוצב בשעה 15:45.
בשלב זה חדרו חיילי גדודי הקומנדו הסורי לפתח המוצב אך נמנעו להיכנס פנימה לחדרי המוצב אלא ירו לתוכו, הטילו רימוני רסס ורימוני הלם וצעקו בערבית ובעברית לחיילי המוצב להיכנע. פגיעה בגנרטור הפסיקה פעולתו ובמוצב נשתרר חושך. בשעה 16:00 אבד הקשר בין המוצב לבין החטיבה המרחבית 820 האחראית עליו. חיילי המוצב הסתתרו במחילות הפנימיות של המוצב וכיסו את פניהם בפלנלית בשל העשן והאבק הרב שיצר הירי ופיצוץ הרימונים במוצב. חלק מהחיילים הישראלים השיב באש לכיוון החדר המרכזי ובכך עיכב את התקדמות הסורים. בשעה 17:30 לערך ניסו מספר חיילים ישראלים לנוע אל פתח המוצב כדי להימלט לכיוון רכבל הסקי העליון אולם הם נתקלו בחיילים סורים וחזרו פנימה. בשעה 19:00 פחת הירי הסורי לעבר חדרי המוצב והחיילים הישראלים הנצורים התכנסו בשתי קבוצות בחלקיו הפנימיים של המוצב החשוך ושמרו על שקט. בשעה 21:00 ניסתה קבוצת קצינים וחיילים לצאת בזחילה מהמוצב כשברשותם תת-מקלע עוזי אחד ובו מחסנית אחת. הם חלפו בסמוך לחיילים סורים ונעו באיטיות במשך שעה וחצי עד סמוך לתחנת הרכבל העליונה. שם נפתחה עליהם אש מטווח קרוב ממארב סורי. תחת האש העזה קבוצת החיילים התפזרה; חלקם נהרגו, חלקם נלקחו בשבי ומקצתם הצליחו להימלט בריצה לכיוון מערב שם נתקלו במארב סורי נוסף. חיילים בודדים הצליחו להימלט גם ממנו ולחבור לכוחות צה"ל.
למחרת, ב-7 באוקטובר בשעה 9:00 בבוקר לערך, נשמעו קולות ירי מחצר המוצב. חיילים אחדים שנותרו במוצב סברו שמתנהל קרב של כוחות צה"ל לחילוצם ויצאו מהמוצב. לאחר מרדף קצר השתלטו עליהם חיילים סורים, פגעו בחלקם ולקחו אותם בשבי. שאר החיילים שבמוצב הצליחו לאתר במוצב החשוך מזון, מכל פלסטיק שבו מים שהספיקו לימים אחדים ומקלט רדיו. בחלוף ימים אחדים החיילים הנצורים התעודדו למשמע הידיעות ברדיו שתושבים של קיבוצים מסוימים ברמת הגולן הוחזרו לבתיהם והחליטו להחזיק מעמד ולא להיכנע לסורים. החיילים ניסו במספר הזדמנויות לצאת ממחבואם אולם נתקלו בחיילים סוריים בחדר המוצב המרכזי וחזרו למחבואם. ב-15 באוקטובר, לאחר תשעה ימי הסתתרות, יצאו ממחבואם החיילים הישראלים ונלקחו בשבי הסורי.
במהלך כיבוש המוצב נהרגו 13 מחיילי צה"ל, 31 חיילים נכנעו לסורים ונפלו בשבי, ועשרה חיילים נחלצו. חמישה מההרוגים נקברו על ידי הסורים בקבר אחים בצידו הצפוני מזרחי של המוצב. דבר קבר האחים נודע לצה"ל מחקירת חיילים סורים שנטלו חלק בקרב ולאחר מכן נפלו בשבי צה"ל. בשבויים היה סגן עמוס לוינברג, קצין בינה רשתית (קב"ר) ביחידה 848, שסיפק לשוביו מידע סודי רב על צה"ל בכלל ועל אמ"ן בפרט.
לאחר הכיבוש הסורי

לאחר כיבוש המוצב הגיעו אליו יועצים סובייטיים ונטלו ממנו ציוד אלקטרוני ישראלי שנשלח לברית המועצות לבדיקה. בנוסף תפסו הסורים מסמכים רבים.
פיקוד הצפון תכנן מבצע לכיבושו מחדש של החרמון ומוצב החרמון. כבר בלילה הראשון למלחמה ניתנה פקודת מבצע חפוזה וכוח מחטיבת גולני, שקיבל את ציודו בתחילת הלילה, החל לעלות לרמת הגולן לכיוון החרמון. העלייה נעצרה משום שהצבא הסורי כבר שלט בסביבה וגם נמסר על הימצאות טנקים סוריים בנווה אטיב. הכוח לא היה מצויד ולא מאורגן לקרב שכזה ונאלץ לשהות באזור מג'דל שמס ולעסוק בחילוץ חיילים שהצליחו להימלט מהמוצב שנפל בידי הסורים.
רק לקראת סוף המלחמה בין 21 באוקטובר ל-23 באוקטובר הצליח צה"ל, במבצע קינוח, לכבוש חזרה את החרמון, כולל חלק ממנו שהיה בשליטת סוריה טרם המלחמה.
ראו גם

מוצב החרמון
הניסיון הישראלי הראשון לכיבוש החרמון במלחמת יום הכיפורים
מבצע קינוח
הקרבות על שיא החרמון
לקריאה נוספת

משה גבעתי, המערכה בחרמון - הקרבות ברכסי החרמון במלחמת יום הכיפורים ולאחריה, תל אביב: הוצאת מערכות והוצאת מודן, תשע"ה-2015.
אביחי בקר, אינדיאנים על גבעה 16 - פלוגה בקרב החרמון, הוצאת משרד הביטחון, 2003
אלישיב שמשי, ולא אשוב עד כלותם, הוצאת משרד הביטחון, 2005, פרק רביעי: משימה בלתי אפשרית, סגן מודי בן ש"ך מ"פ חי"ר בקרב התקפה, עמודים 45–53.
אלישיב שמשי, אליהם נשואות העיניים - על מפקדי חטיבות בשדה הקרב, הוצאת משרד הביטחון, 2006, עמודים 109–139.
משה גבעתי, הישרדות בספטמבר - לקחים מבצעיים ממלחמות ישראל, חולון: הוצאת 'רעות', תשע"ג-2013, עמ' 161–227.
אילן כפיר, "הקרב על החרמון", הוצאת דביר, 2013.
הערות שוליים

↑  כפיר, 2013, עמ' 12, 28-30.
↑  גל פרל, "התנסות קשה בתחום המנהיגות, בכושר העמידה וביכולת הספיגה", הבלוג על הכוונת, ‏ 15 באוקטובר 2015.
↑  בג"ץ 5331/13 טייב ואח' נ' היועץ המשפטי לממשלה, ניתן ב־25 בפברואר 2014
איור של חייל קומנדו סורי, אוקטובר 1973.
Alive, She Cried

Alive, She Cried הוא אלבום ההופעה הרשמי השני של להקת הרוק האמריקאית הדלתות, שיצא לאור באוקטובר 1983 על ידי אלקטרה רקורדס. זהו אלבום המשך ל-Absolutely Live משנות ה-70, שהופק על ידי פול רוטשילד. שם האלבום נלקח משורה בשיר "When the Music's Over".
רקע

בעקבות התעוררות מחודשת בפופולריות של הלהקה בעקבות הסרט "אפוקליפסה עכשיו" משנת 1979 שכלל את "The End", ויציאת אלבום האוסף הראשון של הדלתות מזה שבע שנים בשנת 1980, Greatest Hits, הדחיפה הייתה לשחרר מוזיקה נוספת של הדלתות.
ההקלטות הן מקונצרטים שונים בין השנים 1968 ל-1970, כולל הופעות בלוס אנג'לס, ניו יורק, דטרויט, בוסטון וקופנהגן. השירים כוללים את "Gloria", שהיה במקור להיט להקת Them, וגרסה מורחבת לשיר הידוע ביותר של הדלתות, "Light My Fire". ג'ון סבסטיאן מלהקת Lovin' Spoonful הצטרף ללהקה על הבמה כדי לנגן במפוחית בשיר "Little Red Rooster" של וילי דיקסון. מהדורות חדשות לאלבום הופסקו לצאת בעקבות יציאת In Concert ב-1991, אלבום כפול שכלל את כל השירים מ-Alive, She Cried ו-Absolutely Live, כמו גם כמה רצועות חיות נוספות.
רשימת רצועות

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי הדלתות (למעט היכן שמצוין אחרת).
| צד א'> מס' | צד א'> שם | צד א'> כותב(ים) | צד א'> תאריך / מקום | צד א'> משך | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Gloria  | ואן מוריסון | 22/7/69 תיאטרון אקווריוס, לוס אנג'לס | 6:17 |  |  |  |  |  |
| 2. | Light My Fire  |   | 18/1/70 פלט פורום, ניו יורק; 4/10/70 בוסטון ארנה | 9:51 |  |  |  |  |  |
| 3. | You Make Me Real  |   | 21/7/69 תיאטרון אקווריוס (הופעה שנייה) | 3:06 |  |  |  |  |  |
| צד א'> מס' | צד א'> שם | צד א'> כותב(ים) | צד א'> תאריך / מקום | צד א'> משך | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | The WASP (Texas Radio and the Big Beat)  |   | 18/9/68 אולפן טלוויזיה, קופנהגן, דנמרק | 1:52 |  |  |  |  |  |
| 2. | Love Me Two Times  |   | 18/9/68 אולפן טלוויזיה, קופנהגן | 3:17 |  |  |  |  |  |
| 3. | Little Red Rooster  | וילי דיקסון | 17/1/70 פלט פורום (הופעה ראשונה) | 7:05 |  |  |  |  |  |
| 4. | Moonlight Drive (כולל "Horse Latitudes")  |   | 18/1/70 פלט פורום (הופעה ראשונה) | 5:34 |  |  |  |  |  |
משתתפים

מתוך הערות האלבום:
הדלתות
ג'ים מוריסון – שירה
רובי קריגר – גיטרה
ריי מנזרק – אורגן, בס קלידים
ג'ון דנסמור – תופים
מוזיקאים נוספים
ג'ון סבסטיאן – מפוחית בשיר "Little Red Rooster"
טכני
ביל גזצקי – טכנאי קול
ג'ים מרשל – תמונה
ג'ף לנקסטר – עיצוב
הערות שוליים

↑  The Doors Songs, Albums, Reviews, Bio & More |..., AllMusic (באנגלית)
1 2  Alive, She Cried (Liner notes). The Doors. Elektra Records. 1983. LP labels. 60269-1.
↑  In Concert - The Doors | Album | AllMusic (באנגלית), נבדק ב-2024-12-08
| הדלתות |
| --- | --- | --- |
ג'ים מוריסון • ריי מנזרק • רובי קריגר • ג'ון דנסמור
| אלבומי אולפן | The Doors‏ (1967) • Strange Days‏ (1967) • Waiting For The Sun‏ (1968) • The Soft Parade‏ (1969) • Morrison Hotel‏ (1970) • L.A. Woman‏ (1971) • Other Voices‏ (1971) • Full Circle‏ (1972) • An American Prayer‏ (1978) |  |
| אלבומי הופעה | Absolutely Live‏ (1970) • Alive, She Cried‏ (1983) • Live at the Hollywood Bowl‏ (1987) • In Concert‏ (1991) |  |
| אלבומי אוסף | 13‏ (1970) • Weird Scenes Inside the Gold Mine‏ (1972) • The Best of the Doors‏ (1973) • Greatest Hits‏ (1980) • The Doors Classics‏ (1985) • The Best of The Doors‏ (1985) • Essential Rarities‏ (1999) • The Best of The Doors‏ (2000) • The Very Best of The Doors‏ (2001) • Legacy: The Absolute Best‏ (2003) • The Very Best of The Doors‏ (2007) • The Future Starts Here: The Essential Doors Hits‏ (2008) • The Platinum Collection‏ (2008) • The Singles‏ (2017) |  |
| אלבומי פסקול | The Doors‏ (1991) • When You're Strange: Music from the Motion Picture‏ (2010) |  |
| סינגלים | "Break on Through (To The Other Side)" / "End of the Night"‏ • "Light My Fire" / "The Crystal Ship"‏ • "People Are Strange"‏ • "Love Me Two Times" / "Moonlight Drive"‏ • "The Unknown Soldier" / "Waiting For The Sun"‏ • "Hello, I Love You" / "Love Street"‏ • "Touch Me"‏ • "Wishful Sinful"‏ • "Tell All the People"‏ • "Runnin' Blue"‏ • "You Make Me Real" / "Roadhouse Blues"‏ • "Love Her Madly" / "Riders on the Storm"‏ • "The Mosquito" / "Treetrunk"‏ • "Gloria" / "Moonlight Drive"‏ |  |
| ערכים נוספים | ערכים נוספים |  |
|  | הדלתות • פמלה קורסון • פול רוטשילד |  |
דיסקוגרפיה של הדלתות • שירי הדלתות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 5f917a6b-702d-39be-bedb-9ada6118638d
יוסף הלוי צימרמן

הרב יוסף הלוי צימרמן (י' בתשרי ה'תרס"ד, 1 באוקטובר 1903 – כ"ד באייר ה'תשכ"ג, 18 במאי 1963) היה רב בנוינקירכן ובפראג, ממייסדי מושב בית חלקיה ורבו הראשון.
ביוגרפיה

נולד בי' בתשרי ה'תרס"ג בסלובקיה לשלמה זלמן וחיה. למד בישיבת פרשבורג ובישיבתו של מהר"ם בריסק בטאשנאד הוסמך להוראה. נשא את לאה בת רבי דוד קראוס.
בתחילה הוא שימש כרב בנוינקירכן שבגרמניה, לאחר מכן היה רב הקהילה האורתודוקסית בפראג ועמד בראשות ישיבת "תפארת בחורים" במבנה בית כנסת עתיק שהתגלה במרתף מול האלטנוישול, במסגרתה עבד כדי לקרב את בני הנוער ולמנוע התבוללותם. בין תלמידיו בישיבה זו נמנו סופרים, מהנדסים, ובעלי מקצוע נוספים שלמדו באוניברסיטה המקומית. לימים שימר את נוסח התפילה והניגונים של בית כנסת עתיק זה.
לאחר כניסת הנאצים לצ'כוסלובקיה במרץ 1939, נתפס ונחקר בידי הגסטפו. במעצרו נדר שאם ישוחרר יפעל לעלות לארץ ישראל, בה למען ישוב ארץ ישראל.
ביוגרפיה > בארץ ישראל

לאחר שחרורו מהגסטפו עלה במאמצים רבים לארץ ישראל והגיע אליה בא' בניסן ה'ת"ש. בתחילה התגורר בירושלים ולפרנסתו התעסק בכתיבת סת"ם. בשנת תש"ז ייסד יחד עם תלמידי הרב יוסף צבי דושינסקי את אגודת "נחליאל" במטרה ליישב את הארץ, האגודה הייתה בנשיאותם של הרבנים זליג ראובן בנגיס ועקיבא סופר. בד' בשבט תשי"א מינו נשיאי האגודה את הרב צימרמן לנשיא האגודה במקומם.
הוא רכש את אהדתו של האדמו"ר רבי משה מרדכי בידרמן מלעלוב לרעיון הקמת ישוב חקלאי-תורני והחל בגיוס מועמדים מתאימים לייסד את היישוב. עקב מיעוט משאבים הבין הרב צימרמן שהקמת היישוב אפשרית רק במסגרת ארגונית ארצית, בשל כך החליט להצטרף לתנועת פועלי אגודת ישראל. הוא פנה ליו"ר פא"י הרב קלמן כהנא וליו"ר המועצה האזורית נחל שורק יצחק גרוס בבקשה להקים ישוב בשטחי המועצה, אך גם לאחר מכן נתקל בקשיים רבים, לצורך כך הוא אף נסע לחוץ לארץ לגיוס כספים. הקמת היישוב, שתוכננה לחודש אב ה'תשי"ב, התעכבה חודשים נוספים ובחודש טבת ה'תשי"ג הקימה האגודה בראשותו, יחד עם עולים מהונגריה, את היישוב בית חלקיה. בעת הקמת היישוב תיקן תקנות כדי לשמור על הצביון התורני של היישוב בהסכמת הרבנים: דוד שפרבר (רב) וישראל ולץ.
הרב צימרמן הוכתר בכ"ג באלול תשי"ד לרב המושב. היה רב תקיף ללא חת. כשעסקן מסוים בפא"י ביקשו להצביע בעד מועמד מסוים לרב ראשי, הוא נענה "לרב באים לשאול שאלות ולא לומר דעות".
בשנת ה'תשי"ז הקים תלמוד תורה וישיבה לצעירים בשם "קדושת ציון" על שם רבי בן ציון הלברשטאם.
לאחר מחלה קצרה נפטר בבית החולים קפלן בערב שבת כ"ד באייר ה'תשכ"ג, בגיל 59, ונקבר בבית העלמין ביסודות. במקומו נבחר הרב שלמה פולק, חתנו של רבי יהושע סג"ל דייטש.
תקופה קצרה לאחר מכן סיימו לבנות את בית הכנסת של המושב והוא נקרא לזכרו "אהל יוסף". בשנת תשע"ו נקראה הכיכר המרכזית במושב על שמו של הרב צימרמן.
הערות שוליים

↑  נספו בשואה בחג השבועות בשנת ה'תש"ד, ראו: נאה, אברהם חיים בן מנחם מנדל, שיעורי תורה, ירושלים Jerusalem, תש"ז
1 2 3  הרפנס, גרשום, בית חלקיה, עשרים שנה למועצה האיזורית נחל שורק, תש"ל, עמ' 49
↑  בטאון הסתדרות מורי אגו"י בא"י, ניב המורה, ניב המורה - 163, תשע"א, עמ' 29
↑  ר' מיכאל בלוך, שערים, שערים תשמ"ט, שבועון פועלי אגודת ישראל, תשמ"ט
↑  פרקי חיים (ר' חיים נטעי), ועד מושב נחלים, תשמ"ו, עמ' כ"ט
↑  כהנא, יעקב אליעזר, עדות ליעקב, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  לאחר שוועדת השמות סירבה לאשר את השם "נחליאל", לאחר שאושר כבר ליישוב אחר[דרוש מקור]
↑  יעקב ברונר (עורך), בשער, שערים, עמ' 2
↑  י.חזאי, נחמה ועידוד בימים קשים, שערים, עמ' ב
↑  כהנא, יעקב אליעזר, עדות ליעקב, בני ברק, עמ' 151
↑  עיתון יומי של תנועת פועלי אגודת ישראל, עיתון שערים, שערים תשי"ז ב, תשי"ז
↑  אונגר, מנשה, ספר קדושים, ניו יורק, תשכ"ז, עמ' 52
↑  אונגר, מנשה, ספר קדושים, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).