פאן-אפריקניות
היסטוריית הפאן־אפריקניזם

הרעיון הפאן־אפריקני צמח בבריטניה ובארצות הברית בעיקר בקרב ג'מייקנים וטרינידדים[דרוש מקור]. הלאומיות הפאן־אפריקנית צמחה בעידן הלאומיות האירופית במחצית השנייה של המאה ה־19, כחלק מהתרסה נגד תורות הגזע שהחלו לפרוח וכנגד תפיסת הלבנים את השחורים כ"פראיים" או "פרימיטיביים". ראשיתו של הרעיון הפאן־אפריקאי צמח עם תחילת שחרורם של עבדים (בעיקר באיים הקריביים), אז צמחו תנועות כמו "תנועת החזרה לאפריקה" שעודדו עבדים משוחררים לשוב למולדתם. כיוון שהעבדים הובאו מקרב שבטים שונים, יעד חזרתם המשותף הייתה אפריקה בכללותה ולא אזור מסוים.
עד אמצע המאה ה־20 הייתה אפריקה (למעט אתיופיה) כבושה על ידי אימפריות קולוניאליסטיות אירופאיות, שהשתמשו בסכסוכים שבטיים על מנת לנקוט במדיניות הפרד ומשול. בהקשר זה, הרעיון הפאן־אפריקאי מבקש להציע שהדרך לגירוש האירופאים ולהשגת שלטון עצמי עוברת דרך אחדות אפריקאית והתעלות מעל הסכסוכים השבטיים.
הבולטים במנהיגי הפאן־אפריקניות היו בני האיים הקריביים, שהיו מיעדיו של סחר עבדים טרנס־אטלנטי ושימשו תחנת־מעבר לעבדים. מרד העבדים בהאיטי בשנת 1792 הביא לעצמאותה והפך אותה לסמל עבור הלאומיות האפריקנית המתעוררת במאה ה־19, כאשר בתקופה זו החל להתגבש רעיון "השיבה לאפריקה" בעיקר בקרב הקהילות השחורות בארצות הברית.
בשנת 1847 ייסדו עבדים משוחררים מארצות הברית את "ארץ החופש", ליבריה העצמאית ובראשה עמדו ליברים־אמריקאים, אמריקאים שחורים ששוחררו מעבדות ונשלחו לקולוניה אמריקאית ייעודית בליבריה, שבהמשך קיבלה את עצמאותה. תקומתה של מדינה אפריקנית עצמאית העניקה תקווה ללאומיות השחורה ורוח גבית לפאן־אפריקניות המתגבשת. גם בסיירה לאון התיישבו עבדים משוחררים. המתיישבים החדשים ראו ברעיון המולדת ההיסטורית פתרון אישי וקיבוצי שישים קץ לדיכוי ולרגשי הנחיתות של השחורים בפזורותיהם. למרות התקווה, יש לציין כי החזרה של האפרו־אמריקאים למולדתם יצרה לא פעם חיכוכים, בעקבות תפיסת המקומיים אותם כקולוניאליסטים לכל דבר, והקמת המדינות החדשות לוותה בקשיים פוליטיים רבים.
עם תחילת המאה ה־20 קמו תנועות מאבק רבות ברחבי ארצות הברית ואפריקה למען סולידריות ולמען מאבק בקולוניאליזם האירופי, ואף כונסה הוועידה הפאן־אפריקנית הראשונה (1900). ההתעוררות הלאומית באפריקה הושפעה רבות ממאבקי השחורים באמריקה בחברה הלבנה וביחסה המבזה כלפיהם – שהובילו לגיבוש זהות עצמית שחורה חיובית, הזדהות עם המולדת ומורשתה וטיפוח אחווה כלל־גזעית. גם המהפכים שיצרה מלחמת העולם הראשונה לא סייעו לשחורים להיות חלק שוויוני ובלתי נפרד מהאומה האמריקנית הלבנה והאנגלו־סקסית, וכחלק מתהליך הפוליטיזציה של השחורים בארצות הברית זכה רעיון השיבה לאפריקה לפריחה מחודשת.
בתחילת הדרך הפאן־אפריקניזם בא לידי ביטוי בעיקר בדעותיהם של יחידים (אינטלקטואלים לרוב), אולם במהלך המאה ה־20 נעשו ניסיונות למסד את הרעיונות הפאן־אפריקניים לכדי תנועות רשמיות יותר. כבר בשנת 1900 היה כינוס של נציגי עמים אפריקנים שונים לדיון ראשוני, אך הקונגרס הפאן־אפריקני הראשון היה רק בשנת 1919 בפריז. הקונגרס השני התקיים כבר בשלושה מוקדים: לונדון, בריסל ופריז. בסיומו יצאה הצהרה רשמית המגנה את הקולוניאליזם באפריקה, ואת חוסר השוויון בין שחורים ולבנים. בשנת 1945 כבר התכנסה הוועידה הפאן־אפריקנית החמישית במנצ'סטר שבבריטניה, שקראה ליישום רעיונותיו של המנהיג וההוגה מרקוס גארבי (Marcus Garvey) שבעיקרם החזרה לאפריקה והשתחררות מתלות תרבותית וכלכלית באדם הלבן וכינון "ארצות הברית של אפריקה", מונח שנטבע לראשונה בשירו "הידד, ארצות הברית של אפריקה" משנת 1924. הוועידה מסמלת את "העברת הלפיד" של ההנהגה הפאן־אפריקאית מאפרו־אמריקאים ואפרו־קריביים כאיימי גארבי (Amy Garvey, אלמנתו של מרקוס גארבי), ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז (William Edward Burghardt "W. E. B." Du Bois) וג'ורג' פדמור (George Padmore) לילידי היבשת ג'ומו קניאטה (Jomo Kenyatta), ראש הממשלה ונשיאה הראשון של קניה, קוואמה נקרומה (Kwame Nkrumah), מייסדה ונשיאה הראשון של גאנה המודרנית והייסטינגס באנדה (Hastings Kamuzu Banda), מייסדה ונשיאה הראשון של מלאווי. נקרומה החל להיפגש עם אישים משמעותיים כגון קיסר אתיופיה היילה סילאסי ואחרים ויחדיו גיבשו את הרעיון ליצור ארגון שבו יהיו 37 מדינות חברות מיבשת אפריקה. רעיון זה היווה את הבסיס הרעיוני להקמתו, כמה עשורים מאוחר יותר, של הארגון לאחדות אפריקה.