stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית (סרט, 1980)
לקריאה נוספת

ז'אן מישל פרודון, תרגום: דפנה רז (מצרפתית), גיתאי X‏2‏X‏3, תל אביב: רסלינג, 2007
הערות שוליים

1 2  דיימון סמית', קולנוע ב-state של קונפליקט: ראיון עם עמוס גיתאי, באתר "Senses of Cinema" (באנגלית)
1 2  יובל ניניו, עכבר און ליין, האיזור החופשי של גיתאי, באתר הארץ, 12 ביולי 2006
↑  מרב יודילוביץ', רק לא בישראל, באתר ynet, 1 באוקטובר 2003
↑  עמוס גיתאי, הקולנוע הדידקטי הוא רעל, באתר הסתדרות המורים בישראל
ג'אן גלאצו ספורצה

ג'אן גָלֵאָצוֹ מריה ספורצה השני (באיטלקית: Gian Galeazzo II. Maria Sforza; ‏ 20 ביוני 1469 - 21 באוקטובר 1494) היה הדוכס השישי של מילאנו.
ביוגרפיה

נולד באבייטגראסו שליד מילאנו. בהיותו בן שבע בלבד מת אביו, גלאצו ספורצה, והנער היה לדוכס מילאנו. כיוון שלא יכול היה לשלוט בעצמו מונה דודו, לודוביקו ספורצה, כאפוטרופוס ועוצר ולמעשה היה לודוביקו שליט דוכסות מילאנו.
ב-1488 התחתן ספורצה עם הנסיכה איזבלה מנאפולי, לזוג נולדו שלושה ילדים: פרנצ'סקו (1491–1512), שעבר לחצרו של לואי השביעי, מלך צרפת ב-1499; בונה ספורצה, רעייתו של זיגיסמונד הראשון; ואיפוליטה מריה (1493–1501).
עם מותו ב-1494, בגיל 25 בלבד, כתב ההיסטוריון פרנצ'סקו גואיצ'ארדיני שהשמועות לפיהן הצעיר לא מת מוות טבעי יש להן על מה לסמוך, ושהוא ככל הנראה הורעל. אם הורעל, הרי שהיה זה בהוראת דודו ואפוטרופסו, לודוביקו ספורצה.
הערות שוליים

↑  רוברט פיין הציע ב-1970 שהיא הייתה המודל למונה ליזה Payne, Robert (1979). Leonardo. London, United Kingdom: Robert Hale Ltd. pp. 137–149. ISBN 0 7091 7547 7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594867205171  BNE: XX1349508  BnF: cb155764101 (data)  GND: 129069930  ISNI: 0000 0000 6120 5561  LCCN: n83225411  NTA: 345386299  SNAC: w6j96bwz  VcBA: 495/2873  VIAF: 42906442   WorldCat (עם VIAF): 42906442
ברטהולד, מרקיז באדן

ברטהולד, מרקיז באדן (בגרמנית: Maximilian Markgraf von Baden;‏ 24 בפברואר 1906 – 27 באוקטובר 1963), היה בנו של מקסימיליאן, נסיך באדן, וראש בית צרינגן בין השנים 1929–1963.
ביוגרפיה

ברטהולד נולד בקרלסרוהה ב-24 בפברואר 1906 למקסימיליאן, נסיך באדן (לימים קנצלר גרמניה) ולמריה לואיזה, נסיכת הנובר, בתם של ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ותירה, נסיכת דנמרק. בשנת 1927 אומץ ברטהולד על ידי דודיו פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן והילדה, נסיכת נסאו, אשר לא היה להם ילדים, ולאחר מיתת דודו בשנת 1928 ואביו בשנת 1929 הפך ברטהולד לראש בית צרינגן.
ב-17 באוגוסט 1931 התחתן מקסימיליאן עם תאודורה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג, ממנה נולדו לו 3 ילדים. בשנת 1933 ניסה ברטהולד להגן על מפעלו החינוכי של קורט האן בפני היטלר, אולם היטלר דחה אותו בצעקות ובבושת פנים. בעקבות כך סייע ברטהולד לקורט האן להעביר את מפעלו לבריטניה, וסלידתו כלפי היטלר והמפלגה הנאצית גברו.
ב-27 באוקטובר 1963 מת ברטהולד בספאיכינגן, ובנו מקסימיליאן, מרקיז באדן ירש את תאריו.
משפחתו

ב-17 באוגוסט 1931 התחתן ברטהולד עם תאודורה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
מרגריטה, נסיכת באדן (1932–2013), התחתנה עם טומיסלב, נסיך יוגוסלביה
מקסימיליאן, מרקיז באדן (1933–2022), התחתן עם ולריה, ארכידוכסית אוסטריה
לודוויג, נסיך באדן (נולד ב-1937), התחתן עם אנה מריה, נסיכת אאורספרג-ברונר
בלתי נפרדים (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  Varante Soudjian 
 מדינה:  צרפת צרפת
 הקרנת בכורה:  2019 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בלתי נפרדים (בצרפתית: Inséparables) הוא סרט קולנוע צרפתי מז'אנר הקומדיה שביים וראנטה סודג'יאן, שיצא בשנת 2019.
עלילה

מיקה הצעיר פונה לבית משפט בגין הונאה. כשעוזב את בית המשפט, הוא סופג איומים ומיד חוזר לאולם בית המשפט ונושך את ידו של השופט כדי להיזרק לכלא, שם יהיה בטוח. לאחר שנכלא, הוא חולק את התא עם אדם בשם פוטין, מומחה לנשק רוסי. מיקה מפתה את פוטין בשל ידיעותיו באמצעי לחימה ושני האסירים מתיידדים. מיקה מוגן על ידי פוטין, שהאסירים האחרים חוששים ממנו כי הוא נחשב כמשוגע ובלתי נשלט. מיקה יוצא די מהר ומבטיח לחברו לפתוח עסק כשיצאו; הם מאוחדים לכל החיים, בלתי נפרדים.
שלוש שנים מאוחר יותר, כשמיקה תפס את מקומו בחברה גדולה בריביירה הצרפתית, הוא פתאום נתפס בעבר, כשפוטין חוזר ומופיע, אפילו כשמיקה, שהפך למנהל פיננסי, מתכוננת להתחתן עם בתו של הבוס של החברה. העבר צץ מחדש ומיקה, ששינה את שמו, חושש לאבד הכל. לשווא הוא ינסה להיפטר מהשותף הראוותני והבזבזני אך גם העקשן, שעדיין שומר על הרעיון לפתוח עסק עם חברו. הוא מתכנן לקנות מסוקים רוסיים ולהשתמש בהם לטיולים בשביל תיירים. מיקה מנסה לגרום לו להבין שזה לא אפשרי, אך פוטין מיישם בתוקף את הפרויקט שלו ומיקה מבין שיזדקק לפוטין שיוציא אותו ממצבו, ובסופו של דבר, הם אכן בלתי נפרדים.
ג'הימאן אל-עותייבי

| --- | --- |

ג'הימאן אל-עותייבי בשבי הסעודי לפני הוצאתו להורג
 לידה:  16 בספטמבר 1936 כפר אל-סאג'יר, מחוז אל-חסא, סעודיה 
 הוצאה להורג:  9 בינואר 1980 (בגיל 43) מכה, ערב הסעודית 
 מדינה:  ערב הסעודית 
 השתייכות:  ערב הסעודית צבא סעודיה   אל-אח'ואן
 תקופת הפעילות:  מ-1965 
 דרגה:  רב-טוראי
 פעולות ומבצעים
 הקרב על הכעבה 
 
ג'הימאן אבן מוחמד אבן סייף אל-עותייבי (בערבית: جهيمان بن محمد بن سيف العتيبي; 16 בספטמבר 1936 – 9 בינואר 1980), היה מנהיג אסלאמיסטי קנאי צאצא לשבטי האח'ואן ולשעבר איש צבא סעודי, אשר עמד בראש המורדים בקרב על הכעבה בשנת 1979 במהלכו נכבשו למשך מספר שבועות הכעבה ומסגד אל-חראם במכה במטרה להפיל את בית סעוד.
בירימבאו

סוגי בירימבאו - גונגה, מדיו, וויולה
אביזרי הבירימבאו: בקטה, דובראו וקאשישי
בירימבאו (Berimbau) הוא כלי הקשה חד-מיתרי עממי-ברזילאי המשמש כחלק העיקרי של הבטריה (אזור כלי הנגינה בהודת קפוארה). הבירימבאו הוא הכלי המוביל בקפוארה שכן על פיו נקבע קצב הנגינה, השירה והלחימה של מעגל הקפוארה.
שמו של הבירימבאו הוא שילוב המילה ברימבה - סוג העץ ממנו עשוי הבירמבאו, וההברה "באו" - הצליל המופק מהבירמבאו.
| --- | --- |
: בירימבאו 
: לעזרה בהפעלת הקובץ
היסטוריית הבירמבאו

ההיסטוריה המדויקת של כלי עתיק יומין זה אינה ידועה, אך מקורותיו מזוהים אצל הציידים באפריקה. "קשתות נגינה" צצו במקביל בחלקים שונים של העולם - אפריקה, הודו, אוסטרליה וכו' – קשתות ששימשו לציד יצרו כלי הדומה לבירמבאו. ציידים נהגו לטופף עם החצים על הקשתות, ולהפיק צליל עמום וחלוש. עם הזמן למדו להשתמש בפיהם כתיבת תהודה ליצירת צליל חזק יותר ועמוק יותר. שינויים בצורת הגרון והפה ומגע שונה בין השיניים למיתר הקשת יצרו צלילים שונים. בהמשך החלו להשתמש בדלעות חלולות ליצירת תיבת התהודה.
עד המאה השמונה עשרה, הבירמבאו לא שירת את הקפואירה, שנעשתה לקול תופים בלבד. ב-1834 הצרפתי Jean-Baptiste Debret הזכיר באחד מכתביו לאחר ביקור בברזיל, כי הבירמבאו שימש למשיכת תשומת לב בשווקים. מספרים כי צליל הבירמבאו יכול היה להגיע למרחק של כמה רחובות. קולו שונה מעט מכל שאר הקולות והצלילים, הוא לא הרמוני, וגם לא דיסוננסי (צורם), אלא בעל טביעת צליל ייחודית אשר מושכת תשומת לב. לפי סיפורים עממיים, עבדים שהסתובבו בשווקים והעסיקו עצמם בקפואירה יצרו את החיבור בין הבירימבאו וקפואירה.
מבנה הכלי

הבירימבאו עשוי קשת עץ ("ביריבה" beriba) שבקצה חתיכת עור ועליה מתוח מיתר ברזל ("אראמי" arame). חתיכת העור מונעת סדקים בגוף הבירמבה אשר היו נוצרים בשל לחץ המיתר המתוח על העץ. המיתר עשוי היום ממתכת אך בעבר היה עשוי ככל הנראה מגידי בעלי חיים שונים או סוגי שרכי ג'ונגל שונים. בקצה השני של הקשת, מגולפת בבירמבה מדרגה קטנה, כלומר היקף שני הסנטימטרים התחתונים קטן בחצי, על מנת שאפשר יהיה לעגן את המיתר על ידי לולאה. בתור תיבת תהודה משמשת דלעת יבשה, חלולה ומצופה לק (הלק מחזק את הדלעת) בגדלים שונים, הנקראת "קבאסה" (cabaça). בקבאסה שני חורים, דרכם עובר חוט (צמר למשל), היוצר לולאה. המקיפה את הבירמבאו בגובה כעשרים ס"מ מתחתיתו. מלבד קיבוע הקבאסה במקומה, החוט מעביר את תנודות הצליל מן המיתר לקבאסה.
על הקאבסה להתאים לבירמבאו. ישנן קבאסות מסוימות אשר יתאימו לבירמבאו מסוים יותר טוב, ויפיקו צליל טוב יותר, נקי יותר ויפה יותר מאשר על בירמבאו אחר. נגן מנוסה ידע להתאים קבאסות מהר, בעזרת בדיקות מועטות. יצרני בירמבאו מנוסים יכולים לעשות זאת אף על ידי מבט בלבד.
לשם הקשה על המיתר משתמשים במקל עץ דק וארוך (מעט יותר מעפרון) הנקרא בקטה (baqueta). את הצלילים אשר מפיק הבירמבאו ניתן לשנות תוך שינוי אורך המיתר ממנו מופק הצליל, על ידי הידוק אבן (פדרה) או מטבע (דובראו, מואדה moeda) בין המיתר לקשת.
אביזר נוסף המשמש ליצירת צלילים נוספים בקצב הפריטה הוא מעין רעשן המורכב על אצבעות כף היד האוחזת במקל (קאשישי caxixi). הקאשישי עשוי משזירת סיבי במבוק או סיבי קש, או כל סיב אחר, ובתוכו אבנים קטנות, צדפים או גרגרי מאכל למיניהם.
מספרים כי בעבר היה החלק המגולף בתחתית הברימבה מחודד, כך בהתאם לצורך ולזמן, ניתן היה להפוך את הבירמבאו לכלי תקיפה דוגמת חנית או סכין. תאוריות נוספות מספרות כי היו תקופות בהם גודל הבירמבאו לא עלה על שתי אמות. כך ניתן היה להסתירו בנקל כאשר עברה משטרה, כיוון שבירמבאו גדול היה בבחינת דגל הנראה אל מרחוק המעיד על קפואריסטים בסביבה.
במקור היו משתמשים בעץ הבירמבה לבניית הבירמבאו, אך כיום משתמשים בסוגי עצים שונים כמו pereiro וה pau-de-ferro. בדרום ברזיל בעיקר החלו לייצר בירמבאו מעץ הבמבוק, ובאוסטרליה אימצו את המנהג, בשל מחסור בעצים מהסוג הנפוץ בברזיל.
ניתן לייצר בירמבאו במהירות רבה, או לעבוד עליו לאט ובדיוק רב וליצור בירמבאו איכותי ויקר יותר. בירמבאו מתוצרתו של מסטרה וואלדמאר למשל, מגיעים למחירים הגבוהים עשרות מונים מבירמבאו רגיל בשווקים בברזיל. אורך חייו של בירמבאו נע בין שנים ספורות ועד עשרות שנים.
סוגים

קיימים שלושה סוגי בירימבאו - גונגה, מדיו וויולה - הנבדלים זה מזה בגודל תיבת התהודה ובעומק הצליל. כגודל תיבת התהודה כן עומק הצליל:
גוּנְגַה gunga - הבירימבאו הראשי. מכתיב את קצב הנגינה ליתר הכלים ולו צליל עמוק ונמוך. לרוב מנגן בגונגה לוחם הקפואירה הבכיר ביותר, כיוון שתפקיד הכלי הוא החשוב ביותר לתזמון יתר הכלים ולהתנהלות הקפואירה.
מֵדְיוֹ medio - בירימבאו בעל צליל גבוה מצליל הגונגה. המדיו "שובר" את מקצב הגונגה עם מקצב הפוך ומעט וריאציות לגיוון.
וִיוֹלַה viola - הבירימבאו הקטן ביותר ובעל הצליל הגבוה ביותר. תפקידו לנגן וריאציות המותאמות לקצב הכללי של מעגל הקפואירה. ספורות הפעמים בהן לויולה מקצב קבוע, לכן הוא הבירימבאו הדורש את היכולת הטכנית הגבוהה ביותר מבין השלושה, ומחייבת את לוחם הקפואירה המנגן עליו לגלות בקיאות במגוון המקצבים הרב ובהתאמת הווריאציות.
טכניקת הנגינה

לצורך הפקת צלילים מהבירימבאו, אוחזים בקשת הגדולה ומיתר הברזל בכף היד, ומותחים ומקצרים את המיתר לשינוי גובה הצליל על ידי הידוקו בעזרת אבן או מתכת עגולה (דובראו) באמצעות האצבע והאגודל. על המיתר מקישים בעזרת הבקטה. מכאן נובעים שלושה צלילים עיקרים: השניים הראשונים נקיים והרמונים זה לזה בגבהים שונים, ואילו השלישי צורם (דיסוננס).
את פתח תיבת התהודה מצמידים ומרחיקים מהגוף חליפות לשינוי אופי הצליל בין אטום ופתוח.
שימושי הבירמבאו מחוץ למעגל הקפוארה

הבירמבאו לא תמיד מופיע בהקשר של קפואירה. הבירמבאו משמש רבות ככלי קצב במוזיקה מודרנית. Bira Almeida מזכיר בספרו (Capoeira, a Brazilian Art Form: History, Philosophy, and Practice) את Nana Vasconcelos ואת Paulinho Da Costa כשני פרקשיוניסטים (אמני כלי הקשה) מבריקים אשר מפיקים צלילים ואפקטים בלתי רגילים מבירמבאו. 
ספולטורה (Sepultura) להקת רוק כבד מברזיל, הפיקה אלבום בשם רוטס (Roots – שורשים) אשר מדבר על השורשים הברזילאים, ובשיר Atitude, הם פותחים בסולו בירמבאו.
בקובה, הבירמבאו (אשר בפי המקומיים נקרא בורומבומבה burumbumba) משמש לתקשורת עם רוחות האבות המתים בטקסי סיאנס והעלאה באוב.
באפריקה ואף בברזיל, הבירמבאו שימש גם לליווי סיפורים, שירים והמחזות שונות. בנוסף, האמנים המקומיים של ברזיל נהגו לשיר עמו בהופעות לקהל הרחב.
ראו גם

דוגמת נגינה בבירימבאו (17 שניות)
טכניקת הנגינה בבירימבאו
באי צ'ונג-שי

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
בֵּאִי צ'וֹנְג-שִׁי (במנדרינית: 白崇禧, שיאו-ארג'ינג: ﺑَﻰْ ﭼْﻮ ثِ; 18 במרץ 1893 – 2 בדצמבר 1966) היה מצביא ופוליטיקאי סיני אשר היה בכיר במפלגת הקוומינטנג והשתתף בתקופת המצביאים, המשלחת הצפונית, מלחמת המישורים המרכזיים, מלחמת סין-יפן השנייה ומלחמת האזרחים הסינית שלאחריה ברח, ביחד עם שאר ראשי המפלגה, אל עבר טאיוואן. במקורו היה באי מוסלמי מבני החווי.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

עוֹמַר באי צ'ונג-שי כפי שנודע בצעירותו נולד למשפחה מוסלמית סונית ממקור אתני של בני חְווֵי בגווילין אשר בדרום סין, דאז האימפריה הגדולה של צ'ינג. משפחתו היו צאצאים של סוחר פרסי העונה לשם באילודרן אשר בעת התיישב בסין שינה שמו לבֵּאִי, ככל הנראה במהלך המאה ה-18.
באי הועבר לאקדמיה צבאית של גואנגשי, שם עבר הכשרה חלקית כצוער בשנת 1907. באותה האקדמיה יכיר באי את הואנג שאוהונג ולי דזונגז'ן, שניים אשר יהפכו גם הם לדמויות מפתח במאבק על סין מאוחר יותר. לאחר דרישת משפחתו באי נטש את הלימודים הצבאיים ועבר לאקדמיה ללימוד מדעים ודין פוליטי. עם עלייתה של מהפכת שינהאי בסוף שנת 1911, באי הצטרף לפלוגת סטודנטים שתמכו במהפכה אשר היו תחת פיקודו של הואנג שאוהונג ולבסוף נכנס לעוד בית-ספר להכשרה צבאית עד אשר הוסמך בשנת 1914.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

| --- | --- |

 לידה:  18 במרץ 1893 Lingui District, הרפובליקה העממית של סין 
 פטירה:  1 בדצמבר 1966 (בגיל 73) טאיפיי, טאיוואן 
 מקום קבורה:  Bai Chongxi Cemetery‎ 
 מדינה:  טאיוואן 
 כינוי:  'האיש החכם'
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של באודינג 
 צאצאים:  Pai Hsien-yung 
 השתייכות:  הרפובליקה הסינית טאיוואן
 תקופת הפעילות:  1907–1949 (כ־42 שנים)
 דרגה:  גנרל
 פעולות ומבצעים
 המשלחת הצפונית טבח שאנגחאי  מלחמת המישורים המרכזיים  מלחמת סין-יפן השנייה הקרב על ווהאן  הקרב הראשון על צ'אנגשה  מלחמת האזרחים הסינית המערכה על סייפן
 עיטורים
 Order of Blue Sky and White Sun 
 
ביוני 1915 החל הכשרה מחודשת באקדמיה צבאית במחוז חביי. כאשר חזר לגואנגשי לאחר הכשרה מוצלחת הוא הושם כקצין באוגדת גואנגשי הראשונה.
עם התפתחותה של תקופת המצביאים החליטו הואנג שאוהונג, לי דזונגז'ן ובאי להקים את קליקת גואנגשי החדשה אשר פעלה כיחידה צבאית עצמאית הפועלת להשיג כוח והשפעה על כמה שיותר שטחים בדרום סין. באי הצטרף אל מפלגת הקוומינטנג הגדלה והפך מקורב של יושב ראש המפלגה, צ'יאנג קאי שק. בזמן המשלחת הצפונית לאיחוד כל סין, באי שימש כראש המטה הכללי (רמטכ"ל) של צבא המהפכה הלאומי (צבא הקוומינטנג). היה זה במהלך המשלחת שהחל באי להתפרסם כטקטיקן מוכשר ובעל ערך.
למעשה, במהלך המשלחת הצפונית, באי לקח לידי סמכותו הישירה את חיל התנועה המזרחית אותו הנהיג אישית וכבש את הערים האנגג'וֹאוּ ושאנגחאי.
לאחר כיבוש סין נותר באי כמפקד הישיר של חיל התנועה המזרחית וכאשר הועברה בשנת 1928 ההוראה לטבוח בכלל הפעילים הקומוניסטים במפלגת הקווומינטנג (ראו טבח שאנגחאי), באי לא היסס להורות את ההוצאה להורג של כלל הפעילים בחילותיו. הפעולה הזאת, אשר יצרה קרע בין הקוומינטנג והקומוניסטים, הביאה את תומכי הסובייט להקים את המפלגה הקומוניסטית של סין ובכך להתחיל את מלחמת האזרחים הסינית.
כאשר ביוני הגיע אל העיר בייג'ינג עם כוחות הקוומינטנג, הכריז כי מנצ'וריה אוחדה עם שאר הממשלה הלאומית. בדצמבר אותה השנה החל באי להניע 60,000 חיילים סינים לשינג'יאנג למען יפקדו על בניית מסילת ברזל אשר תקשר את המחוז עם מרכז סין ותמנע את התפשטות ההשפעה הסובייטית בצפון המחוז.
בשנת 1929 החל צ'יאנג קאי-שק בהוצאתם להורג של מתחרייו הפוליטיים, מחשש לחייו חמק באי לעבר הודו-סין הצרפתית עד אשר הבין כי אין סכנה הנשקפת לו וחזר שנה מאוחר יותר לסין. בין 1930 ל-1936 נותר באי בתפקיד המפקד הראשי של מחוז הולדתו גואנגשי.
בהיותו מוסלמי קרא באי לבני דתו להצטרף אל גיוס הקוומינטנג.
ביוגרפיה > מלחמה ביפן

כאשר בשנת 1937 התרחשו אירועי תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי החלה מלחמת סין-יפן השנייה וצ'יאנג קאי-שק הזמין את באי לחזור אל הממשלה למען תמיכה במאבק המלחמה. בתור ממלא מקום ראש המטה הכללי באי ייעץ לצ'יאנג לצאת באסטרטגית 'סחר מקום תמורת זמן' (אסטרטגיה לפיה הכוח הנפלש נסוג ונותן שטחים לתוקף בתמורה לזמן התארגנות אל המלחמה).
באי העביר כספים להנהגת כוחות גרילה אשר הפיצו כאוס ברחבי המחנה היפני. בשנת 1938 מונה באי למפקד העליון של משרד ההנהלה בשטח של המועצה הצבאית בגווילין. במהלך פיקודו הוא ראה טקטיקת הנהגה מוצלחת במהלך הקרב הראשון על צ'אנגשה, הניצחון הסיני הגדול הראשון של המלחמה.
על פועלו בזמן המלחמה הפך באי ליורשו הצבאי ככל הנראה (היה זה לפי רוב ההערכות) של צ'יאנג קאי-שק במקרה מותו של האחרון.
ביוגרפיה > מלחמת אזרחים

עם כניעת האימפריה היפנית מלחמת האזרחים הסינית נפתחה מחדש ובשנת 1946 מונה באי לשר ההגנה של הרפובליקה הסינית, משרה חסרת ערך שכן צ'יאנג שמר על כל הסמכויות הצבאיות לעצמו. לאחר שאירע התנגשות בין אזרחים לסמכויות באי טאיוואן, באי נשלח ב-1947 אל האי כשליחו ומייצגו של צ'יאנג.
בשנת 1948 הוא הודח מתפקידו כשר ההגנה הלאומי והוצב לפיקוד על חיילים במרכז ובדרום סין. בשלהי סוף 1948 הוא עדיין עמד בפקודותיו של צ'יאנג בסירוב לנהל משא ומתן עם הכוחות הקומוניסטים, עד לינואר 1949 הוא שינה את דעתו, דרש בפומבי אחרת וסירב להורות להתנגש בכוחות הקומוניסטיים באזור נהר הואי.
זמן קצר לאחר מכן הוא דרש מיחידות גואנגשי שלו להשתחרר מתפקידם בדרג הלאומי וחזר לפיקודו האישי כדי שיוכלו להגן על מחוז מולדתו. הוא כמעט הלך רחוק יותר ודרש מצ'יאנג לפרוש מתפקידו. עם התבוסה בהאנקו שבמחוז חוביי, הוביל באי את הכוחות הלאומיים בנסיגה חזרה דרומה להנגיאנג שבמחוז הונאן. באוקטובר 1949, עדיין בפיקוד על 200,000 חיילים מוכנים לקרב, הוא הכין את מחוז גואנגשי לעמדת התנגשות סופית נגד הקומוניסטים, אך בסופו של דבר הוא ברח לטייוואן עם שארית הממשלה הלאומית ברואו כי זהו מצב בלתי אפשרי.
ביוגרפיה > בטאיוואן

כאשר הגיע אל האי באי פרש מהצבא ונשאר יועץ לנשיא הרפובליקה הסינית (צ'יאנג) עד שנת 1951. הוא קרא למוסלמים מכל העולם להתנגד לקומוניזם עד אשר לבסוף נפטר ב-2 בדצמבר 1966 עקב פקקה מוחית. הלווייתו נערכה בסגנון צבאי בבית העלמין בטאיפיי.
ראו גם

קוומינטנג
תקופת המצביאים
צ'יאנג קאי שק
לי דזונגז'ן
הקרב על שאנגחאי
חווי
ג'אן לימינג

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1942 (בת 82) קנט, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  מכללה הקהילתית בגרינוויץ' 
 מעסיק:  BBC 
 www.jan-leeming.com
 
ג'אן לימינג (באנגלית: Jan Leeming; נולדה ב-5 בינואר 1942) היא מגישת טלוויזיה אנגלייה.
ביוגרפיה

לימינג נולדה במחוז קנת ועבדה תקופה כשחקנית ומנחה באוסטרליה וניו זילנד.
ב-1966 הופיעה בקומדיית המצבים "Hugh and I". ב-1969 החלה להנחות את תוכנית המדע לילדים "Tom Tom" בערוץ BBC1 וביצעה זאת עד 1970. מ-1976 ועד 1979 הגישה את תוכנית המגזין "Pebble Mill at One", באותה תקופה גם לקחה חלק בהגשת תוכנית הרדיו "Woman's Hour". ב-1979 הנחתה את תחרות מיס אנגליה בה זכתה קרוליין סיוורד. היא הנחתה את אירוויזיון 1982 בהרוגייט.
ב-1999 הופיעה בתפקיד עצמה בסרט "Whatever Happened to Harold Smith?‎". ב-2006 התמודדה בתוכנית המציאות "I'm a Celebrity...Get Me Out of Here!‎". ב-2010 הופיעה בתוכנית "בואו לאכול איתי" בפרק ספיישל בו השתתפו ידוענים בתוכנית.
היא נישאה חמש פעמים ולה בן אחד.
הערות שוליים

↑  Jan Leeming is voted off I'm A Celebrity, 2006-11-30
↑  Jan, sensational at 70... but my marrying days really are over, now, says five-times wed newsreader, Mail Online, ‏2012-01-07
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בלה ינבאך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באפריל 1871 מישקולץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  21 בינואר 1943 (בגיל 71) וינה, גרמניה הנאצית 
 שם לידה:  Jakobovits Béla 
 מדינה:  הונגריה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 
בלה ינבאך (במקור יעקובוביץ או יעקובוביץ', בהונגרית: Jenbach Béla;‏ מישקולץ, 1 באפריל 1871 – וינה, 21 בינואר 1943) היה שחקן לבריתן ותמלילן יהודי-הונגרי-אוסטרי. אחותו, אידה ינבאך, הייתה שחקנית ותסריטאית באזורים דוברי גרמנית.
ביוגרפיה

בלה ינבאך נולד במשפחה יהודית של חמישה אחים. אמם גידלה אותם, האב עבד במקום אחר ורק שלח את הכסף למשפחתו מדי חודש. בלה התחיל להתעניין בתיאטרון בילדותו, הוא הלך לתיאטרון עם אחותו הגדולה אידה. הילד רצה להיות שחקן, אז בגיל 18 נסע לווינה, שם השתלט מצוין על השפה הגרמנית ללא מבטא. הוא סיים את האקדמיה לתיאטרון והחל לשחק בבורגתיאטר. לאחר מכן שינה את שמו לינבאך. בעצת חבר התחיל לכתוב לבריות. הוא פגש את אימרה קלמן ב-Café Sperl - שהיה מקום קבוע לאמנים וינאים - ויחד עם לאו שטיין כתב את הטקסט הגרמני של נסיכת הצ'רדש (אז עדיין נקרא (Éljen a szerelem). בתיאטרון הקרוי על שם יוהאן שטראוס כל הכרטיסים אזלו שבועות לפני המופע, והאופרטה זכתה להצלחה גדולה. ינבאך כלל גם את עיר הולדתו, מישקולץ, במערכה השלישית. בנוסף, מקושרים לשמו כמה טקסטים של אופרטה (בעיקר עם מחברים שותפים).
אשתו הייתה השחקנית אנה ברנדשטטר (הלא יהודייה), נולדה להם בת (לידיה). הוא לא רצה להגר גם אחרי האנשלוס, אבל משנת 1940 נאלץ להסתתר במרתף ליד קאוניצגאסה (Kaunitzgasse). מצבו הבריאותי הידרדר, הוא אושפז עם סרטן הקיבה ונפטר ב-1943. אשתו שרדה רק שמונה ימים, היא מתה מסרטן השד ב-29 בינואר 1943.
ב-1955 נקרא רחוב ברובע היצינג בווינה על שם בלה ינבאך. במישקולץ, ב-11 במאי 2024, בחג העיר מישקולץ, נחשף פסל החזה שלו בפארק הפסלים של התיאטרון הלאומי של מישקולץ.
כתביו (חלקי)

דומינו סגול, 1912 (עם אמריך פון גאטי), מוזיקה מאת שארל קיוויֶה
יום בגן עדן, 1913 (עם לאו שטיין), מוזיקה מאת אדמונד אייזלר
נסיכת הצ'רדש, 1915 (עם לאו שטיין), מוזיקה: אימרה קלמן
הכלה ההולנדית, 1920 (עם לאו שטיין), מוזיקה: אימרה קלמן
המזור הכחול, 1920 (עם לאו שטיין), מוזיקה: פרנץ להאר
Clo-Clo (Apukám), 1924, מוזיקה: פרנץ להאר
פגניני, 1925 (עם פאול קנפלר), מוזיקה: פרנץ להאר
The Tsarevich, 1927 (עם היינץ רייכרט), מוזיקה: פרנץ להאר
Die Fahrt in die Jugend, 1933 (עם לודוויג הירשפלד), מוזיקה מאת אדוארד קינקה
לקריאה נוספת

Fedor Vilmos: Miskolc és a Csárdáskirálynő. minap.hu. Miskolc: MIKOM (2021. április 4.
Kleines österreichisches Literaturlexikon. H. Giebisch, L. Pichler, K. Vancsa (szerk.). Bécs: Brüder Hollinek. 1948.
Felix Czeike: Historisches Lexikon Wien 3. Bécs: Kremayr & Scheriau. 1994.
הפסל של בלה ינבאך בפארק הפסלים של התיאטרון הלאומי במישקולץ
קברו של בלה ינבאך
ג'המי

ג'המי (בערבית: جهمي) הוא כינוי גנאי לקבוצת החסידים של ג'אהם אבן ספוואן (אנ'). הכינוי היה נפוץ בקרב מוסלמים בעבר, ובעיקר בקרב חסידי האסכולה החנבלית.
חסידי אבן ספוואן האמינה בדטרמיניזם, תפיסה שגורסת כי לבני האדם אין רצון חופשי, ומשמעותה באסלאם היא שאללה קובע את כל המאורעות בעולם הזה.
בזמנים המודרניים, נעשה שימוש במושג הזה בעיקר על ידי סלפים קיצוניים, כדי ללעוג לקבוצות סופיות שמחזיקות בתאולוגיה הדטרמיניסטית המדוברת.
ראו גם

אשעריה
מועתזילה
שיעה
הערות שוליים

↑  Ayoub, Mahmoud., Islam : faith and history, Oxford: Oneworld, 2004
↑  Aydin, Cemil, The idea of the Muslim world: a global intellectual history, Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 2017
↑  Harasta, Jesse., The history of the Sunni and Shia split : understanding the divisions within Islam, Lexington, KY: Charles Rivers Editors, 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: cehmiyye
ג'ולייטה של הרוחות

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  פדריקו פליני 
 הופק בידי:  אנג'לו ריזולי 
 תסריט:  פדריקו פליני, אניו פלאיאני, טוליו פינלי, ברונלי רונדי
 עריכה:  רוג'רו מסטוריני 
 שחקנים ראשיים:  ג'ולייטה מזינה, סנדרה מילו, מריו פיסו, ולנטינה קורטז, ולסקה גרט
 מוזיקה:  נינו רוטה 
 צילום:  ג'אני די וננזו 
 מדינה:  צרפת, איטליה 
 חברת הפקה:  Safa Palatino Studios, צ'ינצ'יטה 
 חברה מפיצה:  מוקפ, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 באוקטובר 1965
 משך הקרנה:  137 דקות
 שפת הסרט:  איטלקית
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט קומדיה, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ולייטה של הרוחות (באיטלקית: Giulietta degli spiriti) הוא סרט קולנוע סוריאליסטי משנת 1965 בבימויו של פדריקו פליני. היה זה סרטו הראשון באורך מלא של פליני בצבע. ג'ולייטה של הרוחות זכה בפרס גלובוס הזהב עבור הסרט הזר הטוב ביותר.
עלילה

ג'ולייטה (ג'ולייטה מזינה) בוחנת את תת-ההכרה שלה ואת אורח-חייה המשונה של שכנתה הסקסית, סוזי (סנדרה מילו), בעוד היא מנסה להתמודד עם חיי השיגרה ועם בעלה הנואף (מריו פיסו) המדכא אותה. ככל שתשוקותיה, כמו גם שדיה, נעשים יותר ויותר נגישים לה, מודעותה העצמית גוברת בהדרגה, ולבסוף היא זוכה בעצמאות.
באיאד

| באיאד |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: שפמנונאים
משפחה:: בגרידיים
סוג:: Bagrus
מין:: באיאד
שם מדעי
 Bagrus bajad ‏פורסקל, 1775

באיאד (שם מדעי: Bagrus bajad) הוא מין של שפמנון גדול משפחת הבגרידיים, החי במקווי מים מתוקים באפריקה והוא המין הגדול במשפחתו. מין זה הוא קרובו של הקמפנגו מאגם מלאווי.
תיאור

דג זה מגיע לאורך של 112 ס"מ בקירוב ומשקל מוערך של 12.5 ק"ג, אם כי הפרטים הגדולים ביותר מגיעים למשקל 100 ק"ג, כאשר הנקבות יותר גדולות מהזכרים ואלה מתבגרים בגילאים 7 ו-8 לזכרים ונקבות (בהתאמה). זהו שפמנון מוארך מעט עם סנפיר גב בולט, פתחי זימים בולטים וסנפירי חזה קוצניים. הלסתות ארוכות וסביבם בינים ארוכות העוזרות בחישה. הדג הוא צהוב-ירקרק עד שחור והבטן לבנה. הסנפירים כהים יותר והצעירים בעלי כתמים שחורים מצידיהם.
הדג חי בטבע בנהרות, ביצות ואגמים טרופיים באפריקה שמדרום לסהרה, ביניהם בימת צ'אד, אגם אלברט, אגם טורקאנה ובנהרות רחבים כמו הנילוס, נהר ניז'ר ונהר סנגל. לרוב הוא שוכן בעומקים ובקרבת הקרקעית ולעיתים נחבא בין סדקי סלעים, מה שגורם לו להיראות רק לעיתים רחוקות. השפמנון הוא אוכל כל הניזון הן מצמחייה והן מטרף של רכיכות, סרטנים, דגים אחרים וחרקים, כשבבגרותו הוא מגוון את מזונותיו.
דג זה נפוץ יחסית ואיננו בסכנת הכחדה, אף שהוא נידוג דרך קבע לבשרו לאורך אגמים באפריקה.
הערות שוליים

↑  באיאד באתר הרשימה האדומה של IUCN