stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיצוחים (שעשועון)
מהלך התוכנית

בשלב הראשון שוחקו שלושה סיבובים. הזוכה בכל סיבוב הוא הצוות שהשיג "פיצוח", או במקרה ותם הזמן מי שניצח בנקודות, כאשר כל משבצת שנפתרה שוויה חמש נקודות.
הצוות שזכה בשלב הראשון עלה לשלב השני, ובו נדרש בתוך דקה לפצח את הכוורת תוך פתירת ראשי תיבות של ביטויים עבריים. בתום כל סיבוב נתנו יועצים לשוניים הבהרות והסברים על הגדרות נבחרות. בין היועצים הלשוניים שהשתתפו היו יגאל ינאי, שמוליק רוזן, יעקב גואטה, נתן נחמיאס, ניסן נצר ורות אלמגור-רמון. בסיום התוכנית ניתנה חידה לצופים בבית, שהתבקשו לשלוח גלויות עם הפתרון. פתרון החידה והזוכה הוכרזו בשבוע שלאחר מכן על ידי "קרייני הרצף", מאחר שהתוכניות הוקלטו מראש באולפני הטלוויזיה הלימודית ברמת אביב. אברי גלעד פוטר מהתוכנית מכיוון שהביע בשידור את דעתו על הפרסים, שנעו בתוכניות שלא כללו את אלוף אלופים בין מימייה, ממרח שוקולד, וסט של קטשופ וחרדל.
אלוף האלופים

מי שזכה בארבע תוכניות רצופות במהלך העונה, הוכרז "אלוף" והוזמן לתחרות "אלוף האלופים", שהתקיימה בסוף כל עונה ונמשכה שלוש תוכניות. בקיץ 1990 לרגל חגיגות חמש שנים לשידור התוכנית, התקיימה תחרות "אלוף אלופי האלופים". בתחרות זו השתתפו זוכי "אלוף האלופים" לאורך השנים.
בתואר "אלוף אלופי האלופים" זכה חזקי אנגלנדר מבני ברק. כפרסים קיבל מילון אלקטרוני, מנוי לתיאטרון הקאמרי וכן את משחק הקופסה "פיצוחים" המבוסס על התוכנית.
תוכניות מיוחדות

לאחר שירדה התוכנית מהאקרנים בישראל, התוכנית הפכה לפינה בתוכנית זומביט וכמו כן, שודרה במשך זמן מה גרסה שלה בערבית ב-1996 ושמה "מסאראת".
בתחילת שנות התשעים התקיימו במשך מספר שנים תוכניות פיצוחי תנ"ך, שבהן התמודדו זה מול זה משתתפים בשלבים המוקדמים של חידון התנ"ך העולמי לנוער, במשחק פיצוחים עם שאלות מהתנ"ך.
במסגרת השידורים הרגילים הוקדשו תוכניות רבות לנושאים מיוחדים כגון חגי ישראל ומועדיו, איכות הסביבה, וחידושי האקדמיה ללשון העברית. כמו כן היו תוכניות מיוחדות בהשתתפות קרובי משפחה בהרכבים שונים או ידוענים.
במסגרת חגיגות חמישים שנה לחינוכית הוחזרה התוכנית במתכונת חדשה, בהנחיית דודו ארז ומיכאל הנגבי, ובה התקיים חידון בין שחקנים לשעבר והיום בחינוכית על תוכניות עבר והווה.
פרטי טריוויה

התוכנית הייתה במקורה תוכנית אמריקאית שנקנתה על ידי הטלוויזיה הלימודית ועובדה להפקה בישראל על אף שהיא הצליחה דווקא בבריטניה שם היא רצה בזמן שהיא שודרה בישראל. אנקדוטה מעניינת מתהליך עיבוד התוכנית בישראל קשורה ליצירת הכוורת. הבמאי הצעיר עליו הוטלה משימת בימוי התוכנית, משה ריימונד ארבל, צפה בעיון בגרסה הבריטית והגיע למסקנה כי הדרך היחידה לייצר כוורת כזו היא על ידי מחשב. באותם זמנים כמעט לא שימשו מחשבים להפקות טלוויזיה, אך הבמאי מצא מתכנת צעיר בן 16 (ארז ובמן) שלקח על עצמו את פיתוח התוכנה. לאחר שנים של שידור התוכנית הגיע ארבל לביקור באולפנים הבריטים וגילה כי הכוורת הבריטית היא תפאורה בנויה שפנסים מאירים אותה מאחור, ובזמן הצילומים עוזרי הפקה מחליפים ידנית את צבעי התאורה בכל תא. מאוחר יותר קנו הבריטים את התוכנה הישראלית.[דרוש מקור]
אירוע בלתי נשכח מהתוכנית שהפך למטבע לשון, הוא קריאתה הנרגשת של שוש עטרי "ויש לנו פיצוח" בשילוב עם צלילי התוכנית הדרמטיים.
בתרבות

בשנת 1995 יצא לשווקים משחק מחשב ביתי המבוסס על התוכנית עם אותה כוורת שהייתה בתוכנית.
אמיר חצרוני כתב רומן הקרוי "פיצוחים" על שם השעשועון.
בתוכנית הטלוויזיה "היהודים באים" (עונה 4 פרק 2) ישנו מערכון על התוכנית פיצוחים שבו מתמודד אחד מועדף על המנחה שוש עטרי והשאלות בארמית.
הערות שוליים

↑  לכבוד יובל לחינוכית: "פיצוחים" תשוב למסך, באתר ynet, 3 בינואר 2016
↑  מי יהיו המנחים החדשים של "פיצוחים"?, באתר ynet, 3 בפברואר 2016
מתוך התפאורה של התוכנית אביזר הכוורת שהוצב כרקע באולפן
מרק קקון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 ביולי 1976 (בן 48) קזבלנקה, מרוקו
 עיסוק:  זמר, ראפר, מעבד מוזיקלי, מוזיקאי
 סוגה:  עולם • ראפ
 כלי נגינה:  קולות • גיטרה • כלי הקשה • עוד
 שיתופי פעולה בולטים:  הפרויקט של עידן רייכל, דיקלה, דוד ד'אור, חנן בן ארי
 
מרק קקון (נולד ב-24 ביולי 1976) הוא זמר, ראפר, מעבד, מפיק מוזיקלי ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה

קקון נולד וגדל בקזבלנקה שבמרוקו. למד בבית הספר Lycée Lyautey (אנ'). בשנת 2008 הצטרף לפרויקט של עידן רייכל, תוך שהשתתף בהקלטת אלבום הפלטינה "בין קירות ביתי", ועיבד מוזיקלית את השיר "מינהאר לי משיתי", בביצועו של שמעון בוסקילה, וכן ביצע קולות רקע. כמו כן, השתתף קקון גם בסיבוב ההופעות שליווה את האלבום הנושא את אותו השם כגיטריסט. סיבוב ההופעות זכה להצלחה רבה. ב-2011 יצא האלבום "הביתה, הלוך חזור" הכולל קטעים מתוך סיבוב ההופעות כגיטריסט ומעבד מוזיקלי. ב-2012 השתתף בסרט "הביתה, הלוך חזור, המתעד את טיסתם של הפרויקט לניו יורק כחלק מסיבוב הופעות. עוד באותה השנה, השתתף כנגן גיטריסט באלבומה של בת זוגו, הזמרת ליטל גבאי, "רוצי מהר". ב-2013 יצא האלבום "רבע לשש" של הפרויקט של עידן רייכל, בו משתתף כגיטריסט ונגן כלי הקשה. כמו כן, השתתף גם בסיבוב ההופעות הנלווה לאלבום.
בשנת 2014 שימש כגיטריסט באלבומה של להקת "בית הבובות", "רני". ב-2016 השתתף כנגן עוד בלהיטה של יובל דיין, "לילותיי". ב-2018 השתתף בהפקת השיר "A Vida (que a gentle levar)" של הזמר רותם כהן. עוד באותה השנה, כתב את השיר "פריז" בביצוע שמעון בוסקילה בשפה הצרפתית. בינואר 2019 השתתף בשירו של דוד ד'אור, "משהו טוב", תוך שביצע קטע ראפ בצרפתית ובמרוקאית. השיר נכלל באלבומו של ד'אור הנושא את אותו השם. עוד באותו החודש, יצא השיר "Ketero" של הפרויקט של עידן רייכל, מתוך אלבום הסולו של רייכל, "ואם תבואי אליי", בו משתתף כגיטריסט. באוגוסט יצא השיר "שבועיים" של דיקלה, בו הוא גם מבצע קטע ראפ בערבית. השיר, שנכלל באלבומה החמישי של דיקלה "חופשייה", זכה לאהדה רבה בתחנות הרדיו והגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט.
כיום, קקון משמש כגיטריסט בלהקתו של חנן בן ארי.
דיסקוגרפיה > עם "הפרויקט של עידן רייכל"

2008: בין קירות ביתי
2011: הביתה, הלוך חזור
2013: רבע לשש
הערות שוליים

↑  הפרויקט של עידן רייכל, "בין קירות ביתי", הליקון, 2008
↑  אור ברנע, עידן האילתור, באתר ynet, 23 בספטמבר 2009
↑  בין קירות ביתי, ההופעה, באתר יוסמיוסיק, ‏2009-01-31
↑  טלי ליברמן, הלוך חזור עם רייכל, באתר ynet, 12 בינואר 2013
↑  ליטל גבאי מוציאה אלבום בכורה: "הצעקה של 'הישרדות' ממשיכה לרדוף אותי", באתר ‏מאקו‏, 9 ביוני 2012
↑  שירי הדר, עידן רייכל: "השנה הצלחתי להשתחרר", באתר ynet, 29 בספטמבר 2015
↑  עידן רייכל - רבע לשש ההופעה בקיסריה, אמפי קיסריה, עידן רייכל ביקורת הופעה, יוני 2013, באתר יוסמיוסיק, ‏2013-06-13
↑  מרק קקון, באתר "פזמונט"
↑  קוביס, שירת נשים: יובל דיין מרגשת- לילותיי, באתר ערוץ 7, 30 באוגוסט 2016
↑  עמי פרידמן, "צרפוקאי אסלי": שמעון בוסקילה שר על פריז, באתר ynet, 10 במאי 2018
↑  בצרפתית ובמרוקאית: דוד ד'אור משיק סינגל חדש, באתר "סרוגים", 8 בינואר 2019
↑  דוד ד'אור, משהו טוב, אלבום חדש, באתר יוסמיוסיק, ‏2019-03-12
↑  וואלה! תרבות‏, למקרה שפספסתם: צפו במופע המלא של דיקלה באולפן וואלה! NEWS, באתר וואלה, 26 בדצמבר 2019
↑  niv the tool, המצעד השבועי של מדיה פורסט, באתר mediaforest-group
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010987046305171  VIAF: 14164600507837672190   WorldCat (עם VIAF): 14164600507837672190
הקונצרט (ורמיר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  יאן ורמיר
 תאריך יצירה:  1664 לערך
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  64.7 ס״מ 
 גובה:  72.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  תור הזהב של הולנד 
 מספר יצירה:  P21w27 (Isabella Stewart Gardner Museum) 
 מיקום:  לא ידוע
 
הקונצרט הוא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר ההולנדי יאן ורמיר משנת 1664 לערך.
הציור הוצג בעבר במוזיאון איזבלה סטיוארט גארדנר, בבוסטון שבארצות הברית, אולם נגנב מהמוזיאון במרץ 1990. מיקומו הנוכחי אינו ידוע. שוויו של הציור הוערך בלמעלה מ-200 מיליון דולרים.
תיאור היצירה

ביצירה מתוארת שלוש דמויות הלבושות בלבוש פלמי האופייני לתקופת יצירתה. אישה אחת מנגנת בצ'מבלו, השנייה שרה, ודמות שלישית - דמות גבר, יושבת בגבה לצופה, וככל הנראה מאזינה לשירה ולמוזיקה (או, לפי סברה אחרת, מדובר במורה למוזיקה). ברקע מצוירות שתי יצירות אמנות התלויות בחדר.
יצירה זו היא אחת משתי יצירות של ורמיר העוסקות במוזיקה (השנייה היא "שיעור המוזיקה").
השוד

במסגרת השוד, שנחשב לשוד האמנות הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, נכנסו למוזיאון שני גנבים הלבושים כשוטרים של משטרת בוסטון, וגנבו 13 יצירות אמנות השוות יחד למעלה מ-500 מיליון דולרים, בהם יצירתו של רמברנדט: "ים הגליל".
המוזיאון הציע פרס של 5 מיליון דולרים למי שיסייע להשיב את היצירות אולם אלה לא נמצאו. בשל תנאי הצוואה של גארדנר, אשר הורישה את יצירותיה למוזיאון - אין להציג יצירות אחרות במקום היצירות במסגרת הירושה, ועל כן במוזיאון מוצגות המסגרות הריקות של התמונות.
אזכורים תרבותיים

בשנת 2006 הופק סרט תעודה בשם "גנוב" (Stolen) המתאר את גנבת היצירה.
באחד מפרקי הסדרה הסימפסונים, מר ברנס נכלא לאחר שמתגלה כי הוא מחזיק במרתפו את היצירה "הקונצרט".
הציור היווה מרכיב מרכזי בספרו של דניאל סילבה, רומן ששמו "האספן" (The Collector), אשר הוצא לאור בארצות הברית בשנת 2023.
פלישה הימנס

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1793 ליברפול, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  16 במאי 1835 (בגיל 41) דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 שם לידה:  Felicia Dorothea Browne 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מקום קבורה:  St. Ann's Church, Dawson Street 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  שירה 
 יצירות בולטות:  קזביאנקה (שיר), The Meeting of Wallace and Bruce on the Banks of the Carron, The Restoration of the Works of Art to Italy: a Poem, The Sceptic; a Poem, The Siege of Valencia, The Forest Sanctuary; and Other Poems, Poems, Tales and Historic Scenes in Verse, אנגליה וספרד, Modern Greece, The Vespers of Palermo 
 צאצאים:  ג. ו. הימנס, צ'ארלס איזידור הימנס 
 חתימה:   
 
פלישיה דורותיאה הימנס (באנגלית: Felicia Dorothea Hemans;‏ 25 בספטמבר 1793 – 16 במאי 1835) הייתה משוררת אנגלית (שאימצה לעצמה זהות וולשית). שתיים משורות הפתיחה שלה, "הילד עמד על הסיפון הבוער" ו"הבתים המפוארים של אנגליה", רכשו מעמד של קלאסיקות.
ביוגרפיה וחינוך

פלישיה דורותיאה בראון הייתה בתם של ג'ורג' בראון, שעבד בעסקי יבוא היין של חותנו וירש אותו כקונסול טוסקנה ואימפריאלי בליברפול, ושל פליסיטי, בתו של בנדיקט פול וגנר (1718–1806), יבואן יין מרחוב Wolstenholme Square 9 בליברפול, וקונסול ונציאני באותה עיר. המנס הייתה הרביעי מבין שישה ילדים (שלושה בנים ושלוש בנות) ששרדו את תקופת הינקות. אחותה הרייט שיתפה איתה פעולה מבחינה מוזיקלית, ומאוחר יותר ערכה את יצירותיה השלמות (7 כרכים עם ספר זיכרונות, 1839). העסק של ג'ורג' בראון הביא את המשפחה לדנביגשייר בצפון ויילס, שם בילתה את נעוריה. הם גרו בקוטג' בשטח טירת גוריץ' ליד אברג'יל, כשפלישיה הייתה בין גיל שבע לשש עשרה. בשנת 1809 המפשחה עברה לברונווילפה, סנט אסף (פלינטשייר). מאוחר יותר היא כינתה את וויילס "ארץ ילדותי, ביתי ומתי". לידיה סיגורני אומרת על השכלתה:
אופי החינוך של גברת המנס תרם לפיתוח גאונותה. משרכשה מספר שפות, מגוון רחב של מחקרים קלאסיים ופיוטיים, סיפקו גם מחיה נעימה וגם משמעת נחוצה. היא לא דרשה את ההתרגשות של מערכת תרבות ציבורית יותר, — כי האהבה לידע שאינה יודעת מנוח הייתה מורת בית הספר שלה.
המנס שלטה בוולשית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, ספרדית ופורטוגזית. אחותה הרייט ציינה כי "אחת ההעדפות המוקדמות ביותר שלה הייתה תשוקה לשקספיר, שאותו קראה, כפעילות הפנאי המועדפת עליה, בגיל שש."
קריירה

שיריה הראשונים של הימנס, שהוקדשו לנסיך מוויילס, פורסמו בליברפול בשנת 1808, כשהייתה בת ארבע עשרה, ועוררו את עניין המשורר פרסי ביש שלי, שהתכתב איתה בקצרה. היא הוסיפה עליהם במהירות עם "אנגליה וספרד" (1808), תוך התייחסות פוליטית למלחמת חצי האי האיברי, ועם "הרגשות הפנימיים" (1812). בניגוד לכותרתו, בה המנס לא בחרה, רבים משירי הספר חוקרים סוגיות של פטריוטיות ומלחמה.
האוספים העיקריים של הימנס, כולל מקלט היער (1825), רשומות אישה ושירי החיבה (1830) היו פופולריים מאוד. הימנס פרסמה תחילה רבים מעבודותיה במגזינים, מה שאיפשר לה להישאר חשופה לציבור ולהסתגל לקהל שלה, כמו גם להרוויח הכנסה נוספת. רבות מיצירותיה שימשו לדקלומים בבית הספר ואוספים הוגשו כפרסים, במיוחד לקוראות.
ספריה האחרונים, שפורסמו ב-1834, היו סצנות ומזמורי חיים, מילים לאומיות ושירים למוזיקה. הוצע כי השירה הדתית המאוחרת שלה, כמו שירתה הפוליטית המוקדמת, מסמנת את כניסתה לתחום מחלוקת שגם היה ציבורי וגם נשלט על ידי גברים.
בעת מותה ב-1835, הייתה הימנס דמות ספרותית ידועה, מוערכת מאוד בקרב בני זמננו, ועם קהל אוהדים בארצות הברית ובבריטניה. גם הימנס וגם וורדסוורת' היו זוהו עם רעיונות של ביתיות תרבותית שעיצבו את התקופה הוויקטוריאנית.
חיים אישיים

ב-30 ביולי 1812 נישאה פלישיה בראון לקפטן אלפרד הימנס, קצין צבא אירי שהיה מבוגר ממנה בכמה שנים. הנישואים לקחו אותה מוויילס לדבנטרי שבנורטהמפטונשייר עד 1814. במהלך שש שנות נישואיהם הראשונות, הימנס ילדה חמישה בנים, ביניהם GW Hemans וצ'ארלס איזידור הימנס, ואז נפרדו בני הזוג. הנישואים לא מנעו ממנה להמשיך את הקריירה הספרותית שלה. כמה כרכי שירה פורסמו על ידי החברה המכובדת של ג'ון מאריי בתקופה שאחרי 1816, החל בשחזור יצירות האמנות לאיטליה (1816) ויוון המודרנית (1817). האוסף סיפורים וסצנות היסטוריות יצא בשנת 1819, שנת פרידתם של הזוג המנס.
אחת הסיבות לכך שהימנס הצליחה לכתוב בצורה פורייה כחד-הורית, הייתה שרבות מהמטלות הביתיות של ניהול משק בית נמסרו לאמה, איתה היא וילדיה גרו. היה זה הכרח כלכלי עבור הימנס לכתוב כדי לפרנס את עצמה, את אמה ואת הילדים. ב-11 בינואר 1827 נפטרה אמה של הימנס, מה שהוביל לפירוק משק הבית. הימנס שלחה את שני בניה הגדולים לרומא כדי להצטרף לאביהם, ועברה לפרבר של ליברפול עם בניה הקטנים.
משנת 1831 חיה הימנס בדבלין, שהומלצה כבריאה יותר מליברפול. למרות השינוי, היא המשיכה לסבול מבריאות לקויה. היא מתה ב-16 במאי 1835. מקורות מצביעים על כך שהיא סבלה מהתקף של סקרלטינה, ואחריו התדרדרות שחפתית, או בצקת. ייתכן שהיא חוותה קדחת שגרונית ובעיות לב וכן בעיות במחזור הדם. היא נקברה בכנסיית סנט אן, רחוב דוסון, דבלין. ויליאם וורדסוורת' הזכיר אותה בבית משיר לזכרה, ולטישיה אליזבת לנדון, לידיה הנטלי סיגורני, ו-וולטר סאבג' לנדור חיברו לכבודה חרוזי זיכרון. לידיה הנטלי סיגורני כתבה גם זיכרונות ממנה לצורך הקדמה למהדורה אמריקאית של אוסף יצירותיה של המנס.
מורשת

יצירותיה של הימנס הופיעו בתשעה עשר ספרים בודדים במהלך חייה, אשר התפרסמו תחילה על ידי ג'ון מארי ואחר כך על ידי בלקוודס. לאחר מותה ב-1835, יצירותיה פורסמו מחדש באופן נרחב, בדרך כלל כאוספים של שירים בודדים ולא כיצירות הארוכות יותר והמוערות, או כסדרות האינטגרליות שהיוו ספריה. מבחינת המשוררות שהאריכו ימים אחריה, כגון קרוליין נורטון, לטישיה אליזבת לנדון, לידיה סיגורני ופרנסס הארפר, אמבל טאסטו הצרפתייה ואנט פון דרוסטה-הולסהוף הגרמנית, היא הייתה מודל מוערך לחיקוי. לקוראים רבים היא הציעה קול של אישה המגלה דברים שעברו על אישה; לאחרים, ליריקה העולה בקנה אחד עם רגשנות ופטריוטיות ויקטוריאנית. בספרה המצליח ביותר, Records of Woman (1828), היא מתארת את חייהן של נשים, מפורסמות ואנונימיות כאחת. כשהיא מציגה דוגמאות של גבורה, מרד והתנגדות, היא מחברת נשיות עם "כוחה של חיבה". בין היצירות שהעריכה ביותר היו "אמונות תפלות והתגלות" (הבלתי גמור) והפמפלט "הספקן", שחיפשה אנגליקניות המותאמת יותר לדתות העולם ולחוויותיהן של נשים.
שירה של הימנס "הבתים של אנגליה" (1827) הוא מקור הביטוי "בית מפואר" (stately home), המתייחס לבית כפרי אנגלי.
למרות מעריציה האפקטיביים, שיעור קומתה כמשוררת רצינית ירד בהדרגה, בין היתר בשל הצלחתה בשוק הספרותי. שירתה נחשבה למופת מבחינה מוסרית, ולעיתים קרובות הוותה חלק מחומר הלימוד של תלמידי בית ספר; כתוצאה מכך, הימנס נתפסה יותר כמשוררת לילדים ולא הוערכה על בסיס מכלול יצירתה. תלמידי בית ספר בארצות הברית עדיין למדו את "הנחיתה של האבות הצליינים בניו אינגלנד" באמצע המאה ה-20. אבל במאה ה-21, "הבתים הממלכתיים של אנגליה" מתייחס כבר לפרודיה של נואל קווארד, לא לפואמה המקורית, שפעם הייתה מפורסמת, אשר היוותה את הבסיס לאותה פרודיה.
עם העלייה בלימודי מגדר, המוניטין הביקורתי של הימנס נבחן מחדש. עבודתה שבה להכלל באנתולוגיות סטנדרטיות ובכיתות וסמינרים ולימודי ספרות, במיוחד בארצות הברית. שירים שנכללו באנתולוגיות כוללים את "התמונה בלבה", "תפילת ערבית בבית ספר לבנות", "אני חולם על כל הדברים החופשיים", "פרחי לילה", "פרופרציה רוסי", "שובה של רוח", "הכלה של האי היווני", "אשתו של אסדרובל", "אלמנתו של כרסנטיוס", "השיר האחרון של סאפו ", "קורין בקפיטול" ו"הכתרתה של אינז דה קסטרו ".
על אדונים ומשרתים

ערך זה עוסק בסדרת טלוויזיה משנות השבעים. אם התכוונתם לסדרת טלוויזיה מ-2010, ראו .
| --- | --- |

 סוגה:  סדרת דרמה, דרמה תקופתית 
 יוצרים:  ג'ין מארש, איילין אטקינס, ג'ון הוקסוורת' 
 שחקנים:  גורדון ג'קסון דייוויד לנגטון רייצ'ל גרני אנג'לה באדלי ג'ין מארש פטסי סמארט כריסטופר ביני ז'קלין טונג ג'ני טומסין סיימון ויליאמס ג'ואן בנהם פולין קולינס לזלי אן דאון ריימונד האנטלי ניקולה פאג'ט האנה גורדון מג ויין אוון גרת' הנט קית' בארון ג'ון קווייל
 פרסים:  פרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר, פרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר, פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה, פרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב לסדרה הדרמה הטובה ביותר, פרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר, פרס פיבודי 
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  5 
 מספר פרקים:  68 
 הפקה
 מפיק:  ג'ון הוקסוורת' 
 אורך פרק:  50 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  ITV 
 תקופת שידור מקורית:  10 באוקטובר 1971 – 21 בדצמבר 1975 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
על אדונים ומשרתים (באנגלית: Upstairs, Downstairs) היא סדרת טלוויזיה בריטית זוכת פרס באפט"א ופרס אמי, המספרת על יחסי אדונים ומשרתים בבית מגורים גדול בלונדון, בראשית המאה העשרים.
ראשיתה העלילה היא בתקופה האדוארדית והיא נמשכת לתקופת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה עד תחילת שנות השלושים של המאה העשרים. היא מתארת את חייהם של המשרתים המתגוררים "למטה", ואת חיי האדונים החיים "למעלה", בקומות העליונות של הבית. הסדרה שודרה ב-ITV במשך חמש עונות משנת 1971 ועד 1975.
הסדרה מתארת חיי משפחה במעמד חברתי גבוה באנגליה על רקע האירועים בתחילת המאה העשרים. האירועים הגדולים זכו להבלטה בסדרה, אך גם שינויים קלים ומתמשכים באו בה לידי ביטוי. הסדרה מתעדת את השינויים החברתיים והטכנולוגיים שקרו בין השנים 1903 ועד 1930. חיי המשרתים הם חלק בלתי נפרד מהסיפור.
באוקטובר 2009 הכריזו ב-BBC על חידוש הסדרה, בפורמט של שני סרטים באורך של תשעים דקות. התסריט נכתב על ידי היידי תומאס והעלילה מתרחשת בשנת 1936, שש שנים אחרי סיום העלילה המקורית. ג'ין מארש אמורה לגלם שוב את רוז באק, שחוזרת ל"איטון פלייס" כמנהלת משק הבית של משפחת הולנד, הבעלים החדשים של הבית
.
רקע

הרעיון המקורי של הסדרה היה של שתי השחקניות ג'ין מארש ואיילין אטקינס. הן תכננו לעשות סדרה קומית בשם "Behind the Green Baize Door", על שתי משרתות, בגילומן של מארש ואטקינס, שעובדות בבית אחוזה כפרי, על רקע התקופה הוויקטוריאנית. הן הוסיפו 'אדונים' לסדרה, כיוון ש"משרתים צריכים לשרת מישהו" לפי דבריה של מארש. בקיץ 1969 הן העלו את הרעיון בפני ג'ון הוקסוורת' וג'ון ויטני מחברת ההפקה Sagitta Productions.‏ השניים הפכו את הסדרה לדרמטית במקום קומית, שינו את תקופת ההתרחשות לתקופה האדוארדית, והעבירו את מקום ההתרחשות לבית גדול בעיר לונדון. הם גם שינו את השם ל-Below Stairs (מתחת למדרגות).
הסדרה הוצעה בהתחלה לחברת "גרנדה טלוויז'ן" שבמנצ'סטר, ונדחתה על ידם, כי דרמה תקופתית אחרת "A Family at War" הייתה אמורה לעלות לשידור בקרוב. סטלה ריצ'מן מחברת "לונדון ויקאנד טלויז'ן" (LWT), ראתה את הפוטנציאל הגלום בסדרה, וההזמנה לתוכנית הראשונה נעשתה באפריל 1970.
בשלב זה החלו לפתח את הדמויות, כאשר אלפרד שונסי (Alfred Shaughnessy) החל לעבוד על התסריט הוא שינה את הדמויות כדי לעשותן יותר מציאותיות. בין השחקנים שנבחרו לשחק בסדרה היו ג'ורג' קול כרב המשרתים הדסון, והונור בלקמן בתפקיד ליידי מרג'ורי. איילין אטקינס שהייתה אמורה לגלם את אחת המשרתות לצדה של ג'ין מארש, הייתה מועסקת באותה תקופה בהצגת תיאטרון ופאולין קולינס נבחרה להחליף אותה. גורדון ג'קסון נבחר לתפקיד הדסון, כשהתברר שג'ורג' קול הלונדוני לא יתאים לשחק תפקיד של סקוטי. לתוכנית הוצעו שמות רבים ביניהם "צמד משרתות קטנות בעיר", "אולם המשרתים" ו-"הבית בכיכר איטון". לפני ההפקה הפרק הראשון הסדרה עדיין נקראה "איטון פלייס 165", כאשר ברגע האחרון הוחלף השם ל-"Upstairs, Downstairs" ("הקומות העליונות, הקומות התחתונות") כפי שהציע ג'ון הוקסוורת'.
התוכנית סבלה מהפוליטיקה הפנימית בתחנת הטלוויזיה, בעיקר מהתנגדות מצד מחלקת המכירות שלא ראו את העניין והמשיכה שיש בדרמה תקופתית. קרוב לשנה נשארה התוכנית על המדף עד לשידור הראשון. בסופו של דבר כאשר לרשת הטלוויזיה היה מקום פנוי בלוח השידורים, בימי ראשון בשעה 10:15 בלילה, החליטו למלא את רצועת השידור בסדרה, ללא שידור קדימונים וללא ציפיות להצלחתה. אולם קהל הצופים הלך וגדל, והסדרה הייתה ללהיט.
צוות השחקנים

דייוויד לנגטון - ריצ'רד בלאמי, הויקונט בלאמי מהאברשם
רייצ'ל גרני - ליידי מרג'ורי בלאמי (שם נעורים: טאלבוט קרי)
סיימון ויליאמס - ג'יימס בלאמי
ניקולה פאג'ט - אליזבת קירברידג' (שם נעורים: בלאמי)
לזלי אן דאון - ג'ורג'ינה סטוקברידג' (שם נעורים: ווזלי)
האנה גורדון - וירג'יניה בלאמי, אשתו השנייה של ריצ'רד בלאמי
מג ויין אואן - הייזל בלאמי (שם נעורים: פורסט), אשתו של ג'יימס
איאן אוגלבי - לורנס קירברידג', בעלה של אליזבת
אנתוני אנדרוס - רוברט, המרקיז מסטוקברידג', בעלה של ג'ורגינה
ג'ואן בנהם - ליידי פרודנס פיירפקס, ידידתם הטובה של מרג'ורי וריצ'רד
ריימונד האנטלי - סר ג'פרי דילון, עורך דין
גורדון ג'קסון - אנגוס הדסון, רב המשרתים
אנג'לה באדלי - קייט ברידג'ס, אחר כך גברת הדסון, טבחית
ג'ין מארש - רוז באק, משרתת, מאוחר יותר משרתת אישית של גברת הבית
פולין קולינס - שרה מופאט, משרתת
ג'ון אלדרטון - תומאס ווטקינס, נהג
כריסטופר ביני - אדוארד בארנס, משרת אחר כך חייל ולבסוף נהג
ז'קלין טונג - דייזי בארנס (שם נעורים: פיל), משרתת
פטסי סמארט - מוד רוברטס, משרתת אישית של גברת הבית
ג'ורג' איניס - אלפרד האריס, משרת
ג'ני טומסין - רובי פינץ', עוזרת טבחית
בריאן אוסבורן - פירס, נהג
גארת האנט - פרדריק נורטון, משרת
קארן דוטריס - לילי הוקינס, משרתת
איבין קרולי - אמילי, עוזרת טבחית
תקציר העלילה

העלילה מתארת את חייהם של בני משפחת בלאמי העשירה, המתגוררים בשכונת בלגרביה האופנתית שבלונדון, ובמקביל את חיי המשרתים שלהם.
בראש הבית עומדים ליידי מרג'ורי (לבית טלבוט-קארי), בתו היפה והדעתנית של רוזן סאותוולד, ובעלה ריצ'רד בלאמי, חבר בית הנבחרים, שהוא בנו הצעיר של איש כמורה כפרי. הם נשאו על אף התנגדות הוריה, ומתגוררים בלונדון באיטון פלייס מס' 165 שזה אחד מבתיו של הרוזן. ריצ'רד הוא פוליטיקאי, וחלק מעלילות המשנה סובבות סביב השאיפות הפוליטיות שלו והעימותים הנובעים מרצונו להיות נאמן למצפונו, ובעת ובעונה אחת להיות נאמן לחמו ולמפלגה השמרנית הבריטית (הטורים).
לליידי מרג'ורי ולריצ'רד בלאמי יש שני ילדים, ג'יימס הבכור ואליזבת המרדנית, הנקראת מיס ליזי בפי המשרתים. בתחילת הסדרה בשנת 1903, ג'יימס הוא בתחילת שנות העשרים שלו ואליזבת בסוף שנות העשרה שלה. בשנת 1912 הופכת הייזל, אשתו של ג'יימס, להיות גבירת הבית. בשנה שאחר כך מצטרפת למשפחה ג'ורג'ינה בת חסותו של ריצ'רד.
הצוות המקורי של המשרתים כולל את מר אנגוס הדסון, רב המשרתים הסמכותי, גברת ברידג'יס הטבחית, רוז המעשית כמשרתת ראשית, אמילי המתוקה עוזרת במטבח, המשרת אלפרד האקסצנטרי, שרה השובבה עובדת כמשרתת לצידה של רוז, ופירס הרכב. הצוות כולל גם את מוד רוברטס, המשרתת האישית של ליידי מרג'ורי. במשך השנים מצטרפים לצוות אדוארד כמשרת וכנהג, ודייזי, שמתחתנת עם אדוארד, תומאס ווטקינס, הנהג שכובש את ליבה של שרה, וכן רובי, נערה קשת תפיסה עובדת כעוזרת מטבח.
בעונה הרביעית בפרק "עוד שנה", מציינת הייזל בלאמי שבבית מתגוררות שתי משפחות, האחת למעלה והשנייה למטה. ב"משפחה" של המשרתים מר הדסון וגברת ברידג'ס הם ההורים, רוז היא הבת הבכורה שאבדה את אהובה בחזית, אדוארד הוא הבן ודייזי אשתו, שנשארת עם המשפחה בעוד הוא יוצא להילחם, ורובי הבת הצעירה ביותר הזקוקה להגנה מתמדת.
תקציר העלילה > 1912 - 1914

ליידי מרג'ורי, אחיה הוגו טאלבוט-קארי ואשתו הטרייה מריון וורסלי, נהרגים בטביעת הטיטניק. לפני מותה ליידי מרג'ורי נותנת למשרתת האישית שלה, רוברטס, קופסת תכשיטים ומילותיה האחרונות הם: "שמרי אותם עבורי". רוברטס, שניצלת מטביעה, מסרבת לתת לאיש לגעת בקופסה, כשהיא שומרת אותה בקנאות עבור ליידי מרג'ורי. הייזל פורסט, המזכירה של ריצ'רד, מצליחה לשכנע בעדינות את רוברטס לפתוח את הקופסה, ובכך להשלים עם מותה של גבירתה. רוברטס מתייפחת ואומרת שהיא ניסתה להציל את ליידי מרג'ורי, ובקשה לחזור עם סירת ההצלה לקחתה.
ריצ'רד שכר את שירותיה של הייזל להדפיס את הביוגרפיה שהוא עסוק בכתיבתה. עד מהרה ג'יימס והייזל מתאהבים ולבסוף מתחתנים. הייזל הופכת להיות בעלת הבית, וזמן מה הם מאושרים ביחד, אך הם מתרחקים זה מזו. הניכור ביניהם גדל כאשר הייזל מפילה את עוברה באביב 1914.
ג'ורג'ינה וורסלי בת ה-18 היא בתו החורגת של הוגו טאלבוט-קארי (אחיה של ליידי מרג'ורי). כעת היא יתומה, ובחג המולד 1913 היא מגיעה להתגורר עם משפחת בלאמי. היא גונבת אוכל מהמזווה, כדי לתת אותו לדייזי, המשרתת החדשה. היא נחרדת לגלות את העוני המחפיר שבו חיה משפחתה של דייזי.
רוז המומה לראות את אלפרד, המשרת לשעבר, מופיע לילה אחד בפתח הבית. הוא טוען שמעבידו פיטר אותו והוא כעת חסר בית. היא מסכימה להסתיר אותו במרתף, אך מאוחר יותר היא מזדעזעת לגלות שאלפרד רצח את מעבידו וכעת הוא נמלט מן המשטרה. אלפרד מחזיק את אדוארד כבן ערובה במרתף הפחם, אך הוא נתפס ונעצר. לבסוף הוא מוצא להורג בתליה. בשנה אחר כך רוז מתארסת לזמן קצר לחקלאי אוסטרלי בשם גרגורי וילמוט (קית' בארון). בהתחלה היא מסכימה לעבור לחיות איתו באוסטרליה, אבל אחר כך היא מתחרטת, ומחליטה להישאר בסביבה המוכרת לה באיטון פלייס.
אחרי מותה של ליידי מרג'ורי, כל הונה עובר לילדיה ג'יימס ואליזבת. ריצ'רד נאלץ למכור את שטר החכירה של הבית לבנו ג'יימס. הוא מצליח להרוויח כסף ממידע על מניה שקיבל מחברו במועדון הג'נטלמנים. אחר כך הוא מואשם שלא בצדק בשימוש במידע פנים. התערבותם של הייזל ושל הדסון מונעים פגיעה במוניטין ובקריירה שלו.
בסתיו 1913 ג'יימס מבקר באחוזה הכפרית של חבר ללימודים לורד "באני" ניוברי (ג'ון קווייל). במהלך הביקור אדוארד מסתבך כעד במשפט גירושים, כאשר הוא רואה את חבר בית הנבחרים, צ'ארלס גילמור, יוצא מחדרה של אשת הדוכס. על אדוארד מופעל לחץ לשנות את גרסתו ולשקר בעדותו, אך הוא מסרב לעשות זאת, לבסוף התיק נסגר בעקבות לחצים מצד ריצ'רד.
באוגוסט 1914 המשרתים יוצאים ליום חופשה ב'הרן ביי' שבקנט. הנאתם מהחופשה נפגמת, כאשר באותו יום מכריזה בריטניה על יציאה למלחמה נגד גרמניה.