stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תקפות (לוגיקה)

בלוגיקה, טיעון תקף (באנגלית: Valid) הוא טיעון שבו המסקנה נובעת מן ההנחות. בעוד שכל טענה המהווה חלק מן הטיעון היא או אמיתית או שקרית, הטיעון אינו נמדד כאמיתי או שקרי, אלא כתקף או בלתי-תקף.
אריסטו היה הראשון להגדיר את תקפותו של טיעון כקשר הכרחי בין ערכי האמת של הטענות המקושרות בו, דהיינו כהכרח שבו נובעת אמיתות המסקנה מן האמיתות של ההנחות. על פי אריסטו לטיעונים התקפים יש צורה אשר בה בכל תוכן יישמר הקשר: אם ההנחות אמיתיות, גם המסקנה אמיתית, ללא קשר למשמעותם המסוימת של המונחים המופיעים בהן. לפיכך טיעון הוא תקף, כאשר לא ניתן להציג דוגמה נגדית שיש לה את אותה צורת-טיעון, אך בה ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית.
במונחים מודרניים, ההכרח הלוגי של הנביעה מובן כך: אין מצב שבו ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית. ובאופן מדויק יותר, אין מודל שבו ההנחות אמיתיות אבל המסקנה שקרית.
לדוגמה, הטיעון הבא:
כל יונק הוא בן-תמותה
כל כלב הוא יונק
הוא טיעון תקף, מכיוון שיש לו את הצורה:
כל א' הוא ב'
כל ב' הוא ג'
צורה זו (טרנזיטיביות) תקפה עבור כל הצבה של מונחים במקום א', ב' או ג'. הצורה מבטיחה שעבור כל מונח אותו נחליף באחת מהאותיות שאם ההנחות יהיו אמיתיות, כך גם המסקנה; זה מובטח מכיוון שאין באפשרותנו לחשוב על דוגמה נגדית.
התקפות של טיעון כזה כמעט ברורה מאליה. ברור לנו שאם שתי ההנחות אמיתיות, גם המסקנה, בהכרח, אמיתית. אין באפשרותנו להעלות על דעתנו מצב שבו ההנחות אמיתיות והמסקנה אינה אמיתית. אבל מה אם אחת ההנחות שקרית? או אז הטיעון עודנו תקף, אף שבמקרה כזה ייתכן שהמסקנה שקרית. אריסטו סבר כי טיעונים הם תקפים בזכות צורתם, ללא קשר לשאלה האם חלק מהטענות שקריות מבחינת התוכן שלהן. ההבחנה בין טיעון תקף שבו ההנחות אמיתיות לטיעון תקף שבו ההנחות אינן אמיתיות היא ההבחנה בין "נאותות" (soundness) ל"אי-נאותות" של הטיעון, אבל היא אינה משפיעה על תקפות הטיעון עצמה.
לעומת זאת, הטיעון הבא:
השמים כחולים או חומים
הוא לא טיעון תקף, למרות שמסקנתו נכונה עובדתית, משום שהצורה שלו אינה תקפה:
א' הוא ב' או ג'
צורה זו אינה נכונה בהצבות מסוימות. כלומר, ניתן להחליף בה את האותיות במונחים שיראו שמן ההנחה האמיתית נובעת מסקנה שקרית; למשל:
השמים חומים או כחולים
מתפיסה זו של הצורה התקפה של הטיעון יוצא, שאם בטיעון מסוים ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית אזי הטיעון אינו תקף. טיעונים בעלי צורה לא-תקפה מכונים גם כשל לוגי.
ראו גם

לוגיקה
סילוגיזם
קשר לוגי
היסק
טענה
אריסטו
תער

תער-בטיחות לגבר מסוג Mach-3 מייצור חברת Gillete
תער גילוח מן המאה ה-20
תער הוא כלי חיתוך המשמש להסרה של שיער גוף בלתי רצוי באמצעות גילוח. גלגולו המודרני הומצא במאה ה־18, אולם היה בשימוש עוד טרום תקופת הברונזה. העצם דמוי התער העתיק ביותר מתוארך לשנת 18,000 לפנה"ס[דרוש מקור]. בשנות ה־30 של המאה ה־20 הומצאה מכונת הגילוח.
מאפיינים

'תער' הוא מינוח כללי, המתייחס לכל סוגי הסכינים המשמשים לגילוח אשר מגלחים על העור במגע ישיר. בעברית המדוברת לא נפוץ שימוש במונח 'תער', ומשתמשים בדרך כלל בתיאור הכלי הספציפי[דרושה הבהרה]. ישנם מספר סוגים של כלים המשמשים לחיתוך שיער:
סכין גילוח – תער־בטיחות ידני, בין אם חד פעמי בין אם רב פעמי – כזה אשר ידיתו היא רב פעמית ואת להבו מחליפים מדי שבועיים–שלושה.
תער גילוח – כלי גילוח מודרני המורכב מידית אחיזה ומלהבי חיתוך.
מכונת גילוח – תער־בטיחות חשמלי, המופעל לרוב באמצעות סוללות נטענות. מכונת הגילוח הראשונה יוצרה בשנת 1937.
השימוש בתער המקורי לשם גילוח נזנח כמעט כליל במאה ה־21, בין היתר בשל הקושי הרב להתגלח באמצעותו בלי להיפצע ובשל התחזוקה הרבה שהוא דורש – השחזה וליטוש תכופים. לצורך גילוח נקי התער צריך להיות חד עד מאוד ומכאן הביטוי בעברית – "חד כתער".
איסור גילוח בתער ביהדות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
במקרא מופיעים האיסורים:
”לֹא תַקִּפוּ פְּאַת רֹאשְׁכֶם, וְלֹא תַשְׁחִית אֵת פְּאַת זְקָנֶךָ” (ויקרא יט כז)
”וּפְאַת זְקָנָם לֹא יְגַלֵּחוּ” (ויקרא כא ה)
מפסוקים אלו דרשו חכמים במסכת מכות על איסור השחתת הזקן עם תער: ”"תנו רבנן ופאת זקנם לא יגלחו יכול אפי' גלחו במספרים יהא חייב ת"ל לא תשחית. אי לא תשחית יכול אם לקטו במלקט ורהיטני יהא חייב תלמוד לומר לא יגלחו. הא כיצד גילוח שיש בו השחתה הוי אומר זה תער".” על פי מספר פוסקים, מכונת גילוח אינה עונה להגדרה המדויקת של תער, שכן החיתוך שלה הוא באופן של מספריים, ולא חיתוך על ידי העברת הסכין על העור.
בספר דברים כתוב: ”לא יהיה כלי גבר על אשה ולא ילבש גבר שמלת אשה” (כב ה). בשולחן ערוך נפסק להלכה כי אפשר להעביר את השיער משאר האיברים חוץ מהערווה ובית השחי (אלא אם כן מנהג נשים באיבר מסוים ואז יהיה אסור) עם מספרים (כעין תער אבל לא תער).
הערות שוליים

↑  דף כא עמוד ב
↑  פירוש הרמב"ם: רהיטני כלי ברזל משרש השער ותולש אותו מעקרו. "מלקט"- כעין מלקחיים (רמב"ם מכות פרק ג משנה ה). פירוש הגאון ישעיהו פיק ברלין: מלקט ידוע היא וצורתו חתיכת ברזל. אורכה כארבע או חמש אצבעות ורחבה כחצי אצבע וראשה חד. מניחים אותה על נימת השער והגודל מצד אחד ומורטין. רהיטני צוציפתא בלשון ארמי ובלשון ארמי מנקאיש. שתי שוקיים יש לה פעמים שעשויה כלי אחד מחובר מעיקרו ופעמים נעשית של פרקים ומחברים אותה.
↑  ספר המצוות לרמב"ם, לא תעשה קעא. כלי יקר ויקרא כא, ה. במורה נבוכים חלק ב פרק מו כתב הרמב"ם שכהן המקיף פאת ראשו עובר בשני לאוים
↑  יו"ד סימן קפ"ב סעיף א
↑  הש"ך שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563240905171  BnF: cb11996166c (data)  LCCN: sh85111617  NDL: 00577449
תלמוד תורה המסורה

| --- | --- |

למעלה: המבנה ההיסטורי של בית הספר תחכמוני, ועליו תוספות בנייה של כיתות למטה: המבנה המקורי בשנות ה-20 של המאה ה-20
 חדר (תלמוד תורה)
 השתייכות:  חרדים
 תקופת הפעילות:  תשל"א, 1971 – הווה
 שכבות לימוד:  גן - כיתה ח' וכן כיתות שילוב וחינוך מיוחד
 מספר כיתות:  35
 בעלי תפקידים
 מנהל:  הרב משה טרנובסקי
 תלמידים
 :  1200 (בשלושת הסניפים יחד)
 מיקום
 מיקום:  שכונות מקור ברוך רמת שלמה ורוממה
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°47′19″N 35°12′44″E﻿ / ﻿31.788666666667°N 35.212277777778°E﻿ / 31.788666666667; 35.212277777778
  (למפת ירושלים מוגדלת) תלמוד תורה המסורה(למפת ירושלים רגילה) תלמוד תורה המסורה(למפת הרי ירושלים רגילה) תלמוד תורה המסורה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) תלמוד תורה המסורה
 
תלמוד תורה 'אהבת תורה - המסורה' הוא תלמוד תורה עם מספר סניפים בירושלים. הוקם בשנת תשל"א, 1971. במשך תקופה ארוכה היה תלמוד-התורה הגדול ביותר בירושלים.
היסטוריה

תלמוד התורה הוקם בשנת 1971[דרוש מקור], ומקור שמו המסורה הוא רמיזה להעברה מדויקת של המסורת היהודית. במוסד התחנכו אלפי תלמידים בחינוך רגיל וחינוך מיוחד מגיל גן עד כיתה ח'. בתחילה שכן הת"ת ברחוב פולנסקי בירושלים, ולאחר מכן עבר לרחוב תחכמוני, מבנה שבעבר היה בו בית הספר תחכמוני (ירושלים) בשנות ה-90, לאחר שכמות התלמידים בתלמוד תורה גדלה, הורחב מבנה התלמוד-תורה ונבנו בו קומות נוספות.
לת"ת מספר סניפים. כשהסניף הראשי הוא ברחוב תחכמוני בעיר, ובהמשך נפתחו בשכונת רוממה, ושכונת רמת שלמה.
בתלמוד תורה נלמדים לימודי קודש בשעות הבוקר, ובשעות אחר הצהריים לימודי חול. בבית הספר נערכו בעבר מבחני מיצ"ב אך אלו בוטלו וכיום לא נלמדים בו כל לימודי הליבה.
בתלמוד תורה מתקיים מדי שנה מבחן 'דגל המשנה' ללימוד משנה, ובמעמד המבחן השישי של חתן המשנה קיבל התלמוד תורה את עיטור "דגל המשנה" לשנת תשל"ח על ההצטיינות של הת"ת מטעם המפעל העולמי ללימוד המשנה היומית בניהולו של הרב שלמה שטנצל.
בית הכנסת "אוהל מרדכי" קיים במבנה הת"ת הישן למעלה ממאה שנה. בבית הכנסת נהג להתפלל החזן יוסלה רוזנבלט והוא נחשב לאחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בירושלים. בשנת תשע"ו עיריית ירושלים החליטה להרוס את בית הכנסת. על שטח הת"ת התנהל שנים רבות משא ומתן לרכישת הקרקע הנמצאת במקום מרכזי בעיר בסמיכות לשכונת גאולה, אולם התגלה כי עו"ד תיאמו מכרז, והם הורשעו לאחר מכן בבית המשפט.
במשך שנים התקיים במתחם התלמוד־תורה, אולם שמחות בשם "צהלה", ששימש את התלמידים כחדר אוכל בשעות הצהריים ובערבים את תושבי האזור.
שנים רבות לימד בתלמוד תורה כוכב הילדים הרב אלתר צבי אריה יכנס, הידוע בכינויו רבי אלתר, תוך כדי שימוש בניגונים להפנמת המסרים.
תפקידים בת"ת

מנהל הת"ת הוא הרב משה טרנובסקי. בעבר כיהן הרב שמשון פוליקמן כמנהל וטרנובסקי כסגנו.
בשנת 1986 לאחר חילוקי דעות בנושא מעמדו של המוסד שנגעה לגובה התקציב ממשרד החינוך, פעלו רבנים ועסקנים ובהם הרב שמואל דויטש, (כיום יושב ראש ההנהלה הרוחנית), בגיבויו של הרב שך, והורים רבים הוציאו את בניהם מהתלמוד תורה. הרב פוליקמן נאלץ להתפטר וטרנובסקי התמנה למנהל. לאחר שהמקום נקלע לקשיים כלכליים מונה הרב אברהם רביץ למנהל, משרה שהחזיק בה בהתנדבות במשך שנת 1987, ולאחר ייצוב המוסד המשיך הרב טרנובסקי לנהלו.
בסניף רמת שלמה משמש הרב ברוך לוי כמנהל, הרב ברוך טרנובסקי כמפקח בכיתות הנמוכות, הרב יצחק פילמר כמפקח בכיתות הגבוהות והרב חונא טייטלבוים שימש כמפקח אחה"צ בכיתות הגבוהות עד לפטירתו ב-2024.
הערות שוליים

בחזית אתר בנייה, במקום שעליו עמד במשך שנים מבנה חדש של תלמוד תורה המסורה שהסתיר את הכניסה המקורית למבנה ההיסטורי
↑  בחזית אתר בנייה, במקום שעליו עמד במשך שנים מבנה חדש של תלמוד תורה המסורה שהסתיר את הכניסה המקורית למבנה ההיסטורי
↑  על מבחני המיצ"ב, העדה, גיליון 1321, תשס"ה, עמ' 5.
↑  הפגנת זעם,  העדה, גיליון 1324, תשס"ו, עמ' ה.
↑  האם העירייה תאפשר להחריב את בית הכנסת המיתולוגי בירושלים? באתר בחדרי חרדים
↑  הורשע עו"ד שתיאם מכרז ברכישת קרקע בשכונת 'גאולה' באתר כל הזמן
↑  נקרולוג על אברהם רביץ, יתד נאמן, ב' שבט תשס"ט, עמוד 20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309355805171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תוכנית הגרעין הספרדית

תוכנית הגרעין הספרדית או פרויקט איסלרו (בספרדית: Proyecto Islero) הייתה ניסיון של המדינה הספרדית לייצר נשק להשמדה המונית שהחלה ב-1963. הפרויקט נמשך משלב הביניים של שלטונו של פרנסיסקו פרנקו ועד לתחילת המעבר לדמוקרטיה בספרד ב־1975. על אף שהפרויקט מעולם לא פיתח נשק גרעיני משום שהסתיים בטרם עת, למדינה היו היכולות לתכנן ולייצר את הרכיבים הדרושים לפצצת מימן. התוכנית בוטלה כתוצאה מלחץ אמריקאי ב-1981, אך היא הסתיימה באופן פורמלי רק ב-1987 על ידי ראש ממשלת ספרד פליפה גונסאלס.
רקע > הבידוד הספרדי

באפריל 1939 הסירה ארצות הברית את האמברגו שהוטל על ספרד עם פריצת מלחמת האזרחים בספרד ב־1936, והעניקה הכרה מוגבלת למדינה הספרדית, והעבירה את נציגותה בספרד מברצלונה חזרה למדריד. עם זאת, בגלל שהמשטר הפאשיסטי הספרדי נחשד בידי בעלות הברית בתמיכה במדינות הציר, הייתה ספקנות רבה בקרב בעלות הברית אם יש לאפשר לה להצטרף לסדר העולמי החדש (לדוגמה האו"ם). בוועידת פוטסדאם, השאלה כיצד להמשיך עם ספרד שלאחר המלחמה הייתה אחת הראשונות שעלתה לדיון. בוועידה זו פרסמו שלוש המעצמות המנצחות, ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות הצהרה בנושא:
שלוש הממשלות מרגישות מחויבות להכריז כי הן לא יתמכו בשום בקשה להצטרפות (לאו"ם) לממשלת ספרד הנוכחית, אשר, לאחר שהוקמה בתמיכת מעצמות הציר, לא קיבלה, בשל מקורותיה, טבעה, ההיסטוריה שלה והקשר ההדוק שלה עם המדינות התוקפנות, את התכונות הנחוצות להצדקת כניסה זו.
בספטמבר 1948,בעקבות הבידוד הספרדי מהסדר העולמי החדש, הורה פרנסיסקו פרנקו באמצעות צו סודי, להקים את המועצה למחקר גרעיני.(Junta de Investigaciones Atómicas) שתפקידה היה לפעול "כמרכז מחקר, כגוף מייעץ לממשלה, כמכון הממונה על בטיחות והגנה מפני סכנת קרינה מייננת וככוח מניע לפיתוח תעשייתי בתחום יישומי אנרגיה גרעינית".
רקע > הברית האמריקאית

אולם עם תחילת המלחמה הקרה, וכאשר סוכנים ספרדים, פקידי צבא ארצות הברית ואנשי עסקים אמריקאים פעלו למען פתיחת היחסים, הדעה הרווחת בארצות הברית לגבי היחסים בינה לבין ספרד השתנתה. מינויו של שגריר ארצות הברית במדריד הוכרז ב-27 בדצמבר 1950. ביולי 1951 החל משא ומתן לברית בין המדינות שתהפוך בסופו של דבר לחוזה מדריד. בהתאם, בשנת 1951, השלב הסודי במכון הגרעין הספרדי הגיע לסיומו, ושמו של המכון שונה למועצת האנרגיה הגרעינית (Junta de Energía Nuclear) והוא עבר לפיקודו של הגנרל הלאומני חואן ויגון.
ב-1955, על רקע התחממות היחסים בין ספרד לארצות הברית וכן הצטרפות ספרד לאו"ם, חתמו פרנסיסקו פרנקו ונשיא ארצות הברית אייזנהאואר על הסכם לשיתוף פעולה גרעיני כחלק מיוזמת אטומים לשלום (Atoms for Peace), שפתחה את המחקר הגרעיני למדינות שלא היו ברשותן בעבר טכנולוגיה גרעינית. אייזנהאואר תמך בהסכם אי-הפצה גרעיני ברחבי העולם כדי לעצור את התפשטות השימוש הצבאי בנשק גרעיני. למרות שהמדינות שכבר היו להן נשק אטומי שמרו על הנשק שלהן והגדילו את אספקתן, ההסכם נועד למנוע ממדינות אחרות לפתח נשק דומה. התוכנית גם יצרה תקנות לשימוש בכוח גרעיני, במטרה לעצב את השימוש בכוח גרעיני לאמצעי חיובי בלבד. במסגרת תוכניות הקשורות ל-Atoms for Peace, ארצות הברית ייצאה למעלה מ-25 טונות של אורניום מועשר מאוד (HEU) ל-30 מדינות, בעיקר לדלק עבור כורים. למעשה, התוכנית הזו, יחד עם הפיתוח הכלכלי הספרדי שנוצר משיתוף הפעולה עם האמריקאים היא שאפשרה לפרנקו, וראש ממשלתו, לואיס קאררו בלאנקו, לפתח את תחילתה של תעשייה גרעינית אזרחית צעירה שהניחה את היסודות לפרויקט איסלרו.
רקע > האיום המרוקאי-ערבי

בשנות ה־50, החל גל הדה-קולוניזציה להגיע למדינות הערביות בצפון אפריקה. ב־1956, מרוקו תחת שלטונו של מוחמד החמישי הכריזה על עצמאות מהרפובליקה הצרפתית הרביעית. לאחר מכן, הממלכה המרוקאית דרשה את כל מרוקו הספרדית. על אף שספרד הסכימה להחזיר את רוב שטחיה במרוקו ולבטל את הפרוטקטוראט שלה במדינה, היא שמרה על שלטונה בסאוטה, מלייה, איפני, סהרה הספרדית וכף ג'ובי. זה לא הספיק כדי להימנע מסכסוך וב-1957 מרוקו הכריזה מלחמה על ספרד, תוך טענה לריבונותה על סהרה הספרדית. בעקבות המלחמה, ספרד איבדה שליטה על עוד שטחים נרחבים ממרוקו, דבר שהביך את ספרד וגרם לדאגה רבה בקרב הממסד הצבאי הספרדי. מכאן ואילך, חברי הפיקוד העליון של ספרד החלו להעלות את האפשרות של פיתוח פצצת אטום ספרדית כהרתעה מזוינת מול כל עימות פוטנציאלי נוסף, ובשנת 1963 הוזמן דו"ח סודי על האפשרות לבנות אותה מבלי לעורר את מעורבות הקהילה הבינלאומית.
פיתוח > התחלות (1963–1966)

את הרעיון של פצצת אטום ספרדית חזה לראשונה אגוסטין מוניוז גראנדס, מפקד ההדיוויזיה הכחולה לשעבר. מוניוז גראנדס, פאשיסט קשוח, שאף להיפרד מהתלות של ספרד בנאט"ו ובארצות הברית. בשנת 1963, הוא פנה למנהל הכללי של החונטה למחקר גרעיני, על הכנת גיחה ספרדית לפיתוח נשק אטומי. הפרויקט נקרא איסלרו על שם אחד מהשוורים המפורסמים ביותר במלחמות השוורים באותה התקופה. הממונה על ניהול הפרויקט היה גנרל חיל האוויר הספרדי חווילרמו ולארדה, שנבחר בשל הרקע המדעי שלו. ולארדה היה גנרל וטייס בחיל האוויר הספרדי, וכן נשיא המכון להיתוך גרעיני של האוניברסיטה הפוליטכנית של מדריד. הוא הצטרף למדור הפיזיקה התאורטית של מועצת האנרגיה הגרעינית, שם נשאר כמנהל הטכנולוגיה עד 1981. הוא למד אנרגיה גרעינית הן באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה והן במעבדה הלאומית של אוניברסיטת שיקגו.  התוצאות הראשוניות של הפרויקט הגרעיני הספרדי היו מעטות וההתקדמות הייתה איטית ביותר, בעיקר בשל חוסר היכולת הספרדית להשיג פלוטוניום.
פיתוח > התקרית הגרעינית בפאלומארס

תפנית משמעותית בתוכנית התרחשה ב-17 בינואר 1966, כאשר במה שייקרא לימים התקרית הגרעינית בפאלומארס, מפציץ B-52G מארצות הברית התרסק בטעות כשהוא נושא ארבע פצצות תרמו-גרעיניות (מימן). שלושה מהפצצות נמצאו ביבשה ליד כפר דייגים קטן במחוז אלמריה בספרד. חומרי הנפץ הלא-גרעיניים בשניים מכלי הנשק התפוצצו עם הפגיעה בקרקע, וכתוצאה מכך נגרם זיהום רדיואקטיבי של 2 קילומטרים רבועים. הפצצה הרביעית, שנפלה לים התיכון, נמצאה בשלמותה לאחר חיפוש שנמשך חודשיים וחצי. המדינה הספרדית חקרה באופן סודי את אזורי ההריסות של התקרית, כאשר טכנאים בראשות ולארדה מצאו את שרידי הפצצה באזור. בכך הצליח ולארדה לגלות מחדש את תהליך טלר-אולם, מה שאפשר לפרויקט להשתמש בפלוטוניום-239, ברכה בשל הזולות היחסית שלו - ובנוסף גרם לכך שהפצצות שיבנו על ידי פרויקט איסלרו יהיו תרמו-גרעיניות.
פיתוח > עיכובים (1966–1971)

ברם, מאוחר יותר באותה שנה, פרנקו קיים פגישה עם ולארדה, בה הורה לדחות ללא הגבלת זמן את הפיתוח הפיזי, אך לא התאורטי, של פרויקט הגרעין בשל החשש שאי אפשר יהיה לשמור על סודיותו, עם היווסדה של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) באותה השנה. פרסום של הפרויקט היה מוביל להגברת הסנקציות הכלכליות על ספרד. עם זאת, פרנקו אפשר למחקר להתקדם, אם כי במנותק מהצבא; כמו כן, פרנקו התחייב שלא לחתום על ההסכם הבינלאומי שנרקח באותה העת לאסור ייצור נשק גרעיני. כך ב-1 ביולי 1968, כשכמעט חמישים מדינות חתמו על האמנה על אי הפצת נשק גרעיני (NPT), ספרד לא הייתה ביניהן. בינתיים, ספרד החלה לאמץ את כוחו של האטום במקום אחר. בגוודלחרה, בוצעה בניית תחנת הכוח הגרעינית הראשונה של ספרד, תחנת הכוח הגרעינית חוסה קבררה, בנוסף, החונטה למחקר גרעיני התקינה את הכור הספרדי הראשון עם יכולת לייצר פלוטוניום עבור הפצצות, Coral-I, המסוגל לפעול עם פלוטוניום-239 או עם 90% אורניום מועשר ( U-235 ), אם כי עם פסולת המכילה כמות דלק שכמעט שווה לזו שנצרכת. עם זאת, בשנת 1969, הושגו הגרמים הראשונים של פלוטוניום ספרדי - היחידים בעולם באותו הזמן שלא היו תחת סמכות סבא"א.
פיתוח > חידוש (1971–1973)

בשנת 1971, לאחר התעקשות של מנואל דיז-אלגריה, הרמטכ"ל הספרדי מול פרנקו, חידש ולארדה את פרויקט איסלרו. מכון המחקר הצבאי הספרדי (CESEDEN) ערך דו"ח סודי אשר הגיע למסקנה כי "ספרד תוכל ליישם בהצלחה את האופציה הגרעינית הצבאית". על פי הדו"ח, הפלוטוניום ייווצר בדיסקרטיות בתחנת הכוח הגרעינית של ונדלוס, כאשר הסהרה הספרדית נבחרה כאתר ניסויים מתוכנן. בסך הכל, הדו"ח קבע כי התהליך יעלה בערך 8.7 מיליארד פזטה ספרדית, או 57 מיליון דולר. במקביל, המנהל הכללי של החונטה למחקר גרעיני נכנס למשא ומתן עם צרפת של דה גול להשגת כור גרעיני המופעל על ידי אורניום גרפיט טבעי לספרד. השגת מספיק פלוטוניום לבניית הפצצה (6 קילו), במדינה שתת-הקרקע שלה הכיל את מאגרי האורניום הטבעי השני בגודלו באירופה, כבר לא נחשב לחלום בעזרת הצרפתים, שבעצמם לא אפשרו לסבא"א לבדוק את הכורים שלהם. גם הגנרל שארל דה גול וגם ז'ורז' פומפידו, יורשו כנשיא צרפת, היו בעד הפרויקט מלכתחילה; נוכחותה של מעצמה גרעינית ידידותית לצרפת ביבשת אירופה נתפסה כאמצעי להגברת העצמאות הצרפתית מארצות הברית ומנאט"ו כאחד. לשם כך הוקמה החברה הגרעינית הצרפתית-ספרדית, ובשנת 1972 נחנך הכור Vandellòs-I בהסכם בין לואיס קררו בלנקו ושארל דה גול .
עם זאת, הסודיות סביב תוכנית הגרעין הספרדית לא נראתה בעין טובה על ידי בעלת בריתם האמריקאית. למרות שהפרויקטים הספרדיים עוררו עניין בקרב ה־CIA, עם עלייתו של קררו בלנקו לראש ממשלת ספרד, עניין זה הפך במהירות לדאגה. על אף שהיה אנטי-קומוניסט מושבע, לקררו בלנקו היה נטייה מועטה לארצות הברית ואפילו פחות לישראל, בהיותו בעד הבנה טובה יותר עם העולם הערבי. מעל הכל, קררו בלנקו הציע לשנות את היחסים בין ספרד לארצות הברית, בדרישה להתייחס לשתי המדינות כשוות, לספק לספרד טכנולוגיה צבאית מתקדמת, ושארצות הברית תתחייב להגן על ספרד - כל אלה הוצבו לאמריקאים כתנאים מוקדמים לאישור להמשיך להשתמש בבסיסים צבאיים בשטח ספרד. כמו כן, על פי כמה דיווחים חסויים שהוסרו על ידי שירות הביון הצבאי האמריקני, ספרד אחסנה פלוטוניום לייצור פצצה גרעינית, והסיטה אותו מהשליטה של סבא"א; משהו חריג לחלוטין עבור בעלת ברית אמריקאי. ה-CIA הודיע למזכיר המדינה האמריקאי, הנרי קיסינג'ר, שפרויקט הגרעין הספרדי יישא פרי בקרוב, וכאשר המתיחות בין ספרד לאמריקה עלתה עקב משבר הנפט ומלחמת יום הכיפורים ב-1973, בקרוב נקראה פגישה בין קיסינג'ר קררו בלנקו.
פיתוח > דשדוש (1973–1977)

קררו בלנקו פגש את מזכיר המדינה, הנרי קיסינג'ר, ואמר לו שממשלת ספרד רוצה שארצות הברית תתחייב לתמוך בספרד במקרה של תוקפנות. כשקיסינג'ר סירב, קררו בלנקו הראה לו את הדו"ח של מכון המחקר הספרדי, מה שגרם למזכיר דאגה רבה. קיסינג'ר, למרות שלא הצליח להשיג את ההיצמדות הספרדית ל-NPT, אכן העביר מסר ברור: האישור שממשלתו של פרנקו רוצה מכשירים גרעיניים צבאיים הפך "שליטה הדוקה" להכרחית על פעילויותיה של ממשלה זו.  באותו יום, קיסינג'ר עזב את מדריד בחיפזון, וכבר למחרת בבוקר ב-20 בדצמבר 1973, קררו בלנקו נרצח על ידי חבר במחתרת הבסקית.
זמן קצר לאחר מכן, הפרויקט החל לקרטע כאשר שר החוץ הספרדי גרגוריו לופז-בראבו חסם את השלמתו. השר שוחח עם פרנקו כדי לשכנע אותו לשים קץ לתוכנית הגרעינית, וטען שזאת תגרום לספרד לשורה אינסופית של בעיות עם האמריקאים.  מוניוז גראנדס, הוגה תוכנית הגרעין, שכבר היה חולה מאוד באותה תקופה, לא הצליח לשכנע את פרנקו בתוכניותיו להשתמש בפצצת האטום ובברית הצרפתית כדרך להשיג עצמאות גדולה יותר מארצות הברית, שכן פרנקו ראה בכך מבצע יקר הכרוך באתגר בפני וושינגטון., שתמיכתו חשב חשובה יותר מאשר פצצה משלו או התקרבות לצרפת. פרנקו שם קץ לדיונים הסוערים בכך שהורה לעצור את המחקר ואסר על הפעלת הפרויקט הצבאי, והודיע לולארדה כי "ספרד לא תוכל לתמוך במצור בינלאומי חדש שיוטל על ידי ארצות הברית, והיתרונות שיש בארסנל גרעיני קטן לא עולים על הנזק".
למרות זאת, לא מותו של קררו בלנקו, ואפילו לא מותו של פרנקו ב-20 בנובמבר 1975, לא הביאו לעצירת הפרויקט פורמלית. יורשו של קררו בלנקו, קרלוס אריאס נבארו, רצה לתת תנופה חדשה לפרויקט איסלרו, ואכן, למרות שהפרויקט התקשה להתפתח - לא מעט בגלל הלחץ המתמשך מצד ארצות הברית ונשיאה ג'ימי קרטר לחתום על ה-NPT - בשנת 1976, שר החוץ הספרדי, חוסה מריה דה ארילזה, הכריז שספרד תוכל לייצר את פצצה "בעוד שבע או שמונה שנים אם נכוון את דעתנו לכך". אפילו עם המעבר הספרדי לדמוקרטיה ועלייתם לשלטון של הנשיא אדולפו סוארז ואיגוד המרכז הדמוקרטי (UCD) ב-1976, הפרויקט המשיך עם תמיכה פנימית. סוארז, שדגל במדיניות של נייטרליות וידידות כלפי העולם הערבי כדי למנוע בעיות באיים הקנריים, סאוטה ומלילה, תמך ברעיון של פצצת אטום ספרדית כאמצעי הרתעה אחרון מפני כל תוקפנות מזוינת. המתיחות עם ארצות הברית גדלה עוד ב-1977, כאשר היא התוודעה על היכולות הטכנולוגיות של המתקנים הגרעיניים המתוכננים עבור מרכז המחקר הגרעיני סוריה. חוקרים אמריקאים נבהלו לגלות שהמפעל שנועד להמיר אורניום לפלוטוניום יכול לייצר 140 קילו פלוטוניום בשנה, המספיקים לייצור 23 פצצות שנתיות.
פיתוח > סוף (1977–1987)

בעוד שכלפי פנים הפרויקט הגרעיני עוד היה בעיצומו, כלפי חוץ, הלחצים האמריקאים המשיכו לעלות; במהלך שלטונו בן ארבע השנים, נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר פתח בקמפיין נגד המדינות שלא חתמו על ה-NPT.  בנוסף, ארצות הברית העצבנית ממילא נעשתה אובססיבית לגבי הצורך לכפות על ספרד לאפשר לסבא"א לבחון את מתקניה החשודים: ארצות הברית איימה שאם ספרד תמנע מסבא"א לבדוק את מתקניה, ארצות הברית תקפיא את יצוא האורניום המועשר לספרד, מה שהיה גורם להפסקת הפעילות של כל תחנות הכוח הגרעיניות האזרחיות של ספרד. לפיכך, ב-23 בפברואר 1981, ממשלת קלבו-סוטלו בראשות ה-UCD הסכימה להעמיד את המתקנים לביקורת על ידי סבא"א, באותו היום שבו בוצע ניסיון ההפיכה הספרדית ב-1981 . עם זאת, החלטה זו עדיין לא גרמה לביטולו הסופי של פרויקט איסלרו, מכיוון שה-UCD עדיין המשיך לתמוך בכך. מצד שני, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) כבר החליטה לנטוש את פרויקט הגרעין הספרדי ולהישאר בנאט"ו, בתמורה להשתלבות ספרד בקהילה הכלכלית האירופית (EEC). ב-13 באוקטובר 1987, נציג ספרד באו"ם, פרננדו מורן מממשלת גונזלס בראשות PSOE, חתם על ה-NPT, שהביא באופן רשמי לסיום של הפרויקט.
תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים

כרזה גרמנית המתארת ברית בין הבונים החופשיים ליהודים
צרפת הקתולית מובלת על ידי הבונים החופשיים ויהודים. צרפת, 1902
הארים משתחררים מכבליהם של הבונים החופשיים ויהודים. צרפת, 1897
תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים היא תאוריית קשר אנטישמית הטוענת למעורבות קואליציה חשאית לכאורה בין היהודים לבונים החופשיים. תאוריות אלו היו פופולריות בימין הריאקציוני, במיוחד בצרפת, רוסיה ומזרח אירופה. טענות דומות עודן מתפרסמות ונפוצות כיום בעולם.
במשך למעלה ממאתיים שנה, נמנעה הצטרפותם של יהודים ללשכות בונים חופשיים רבות ביבשת אירופה. גם היום, בסקנדינביה כולה, בה פועלים שני "נוסחים" נוצריים "טהורים", של הבנייה החופשית, "הנוסח השוודי" ו"הנוסח הנורווגי", נאסרת הצטרפותם של יהודים ומוסלמים.
זקני ציון

תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים בעצם ביקשה לאחד יחדיו שתי תאוריות קונספירציה: טענות כנגד אנשי הבונים החופשיים לקנונית השתלטות עולמית וטענות אנטישמיות לקנוניה יהודית. תאוריה זו הושפעה רבות מהפרוטוקולים של זקני ציון, מסמך שזויף על ידי האימפריה הרוסית. הפרוטוקולים טוענים להסתננות יהודית לארגון הבונים החופשיים, שהשתמשו בארגון לקידום מטרותיהם. חסידי המזימה לקחו את טענת הפרוטוקולים לקיצוניות וטענו כי מנהיגי היהודים ומנהיגי הבונים החופשים, זהים.
השפעה רעיונית

לפי דניאל קרן, "ההשראה הרעיונית" לפרוטוקולים של זקני ציון היה ספרו של אוגוסטן דה בארואל, זיכרונות להבהרת ההיסטוריה של היעקוביניזם, בו טען כי המהפכה הצרפתית הייתה קנוניה בהובלת הבונים החופשיים, במטרה להפיל את תורת המוסר של הכנסייה הקתולית. בספר עצמו לא טוען דה בארואל למעורבות יהודית, אולם בשנת 1806 הפיץ דה בארואל מכתב מזויף שכנראה נשלח אליו על ידי אנשי משטרת המדינה שהתנגדו למדיניותו הליברלית של נפוליאון בונפרטה כלפי היהודים. המכתב הפנה את תשומת הלב לחלקם של היהודים לכאורה בקשירת הקשר שקודם לכן יוחס בלעדית לבונים החופשיים. מיתוס זה בקשר לקנוניה יהודית בינלאומית הופיע וחזר מאוחר יותר באירופה של המאה ה-19 במקומות כמו גרמניה ופולין.
בארי דומוויל והקשר

בארי דומוויל(אנ'), מייסד הארגון הפרו-נאצי, "הקשר" (אנ') הנחיל את המונח "Judmas" לתאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים לכאורה, וטען כי לרובם המכריע של הפועלים במסגרת מטרות הבונים החופשיים והיהודים אין מושג על הכוונה או העבודה המתבצעת בסתר החזית המשותפת. כשהמטרה של היהודים הבינלאומיים היא העמדת מדינה אחידה עולמית שתהיה משועבדת לכח הכסף ותעבוד את אדוניה, היהודים. כשהבונים החופשיים הם שותפים בכירים לניהול וקידום המדיניות היהודית. דומוויל טען כי החל לחשוב על תאוריה זו בעקבות הגיותיו של היטלר והתייחס גם לפרוטוקולים של זקני ציון ולכח הסודי שעמד מאחורי מהפכת לאון דה-פונסן(צר').
בארי דומוויל והקשר > הבנייה החופשית בגרמניה הנאצית

בספרו "מיין קמפף" (פרק 11), האשים היטלר את היהודים בקשירת קשר עם הבונים החופשיים למטרת השתלטות מוחלטת על גרמניה וטען כי הם האחראים למצבה העגום של גרמניה בתקופה שאחרי מלחמת העולם הראשונה. לטענתו, הבונים החופשיים חברו עם היהודים כדי שידם תגיע בקלות אל "נשק" נוסף שישמש אותם נגדו: עולם הדפוס, שהיה אז בעיקרו מקצוע של יהודים. כפתרון לבעיה זו קרא היטלר בשנת 1931 להשמדת שני גופים אלה: יהודים ובונים חופשיים. מפקדים בכירים במשטר הנאצי קיבלו "מדריך" בו נכתב: "האיבה הטבעית של האזרח כנגד היהודים, והאיבה שלו כנגד הבונה החופשי כמשרתו של היהודי, חייבת להגיע לשיאה".
למרות שבאותם ימים אכן היו יהודים אשר השתייכו לארגון הבנייה החופשית, מספרם היה מועט. אף על פי כן, בעקבות הדברים שכתב היטלר ב"מיין קאמפף", ראו הנאצים בבונים החופשיים וביהודים גוף אחד והתייחסו אל כל בונה חופשי בדיוק כפי שהתייחסו אל כל יהודי.