ג'ון או'הרה
חייו

או'הרה נולד בפוטסוויל (Pottsville), פנסילבניה. אביו נפטר כשאו'הרה היה בסוף לימודיו התיכוניים, והשאיר אותו ללא יכולת לממן את לימודיו בקולג' אוניברסיטת ייל, כפי ששאף. ידוע כי אכזבה זו השפיעה על או'הרה לשארית חייו וחידדה את המודעות החברתית העמוקה שאפיינה את עבודתו. הוא עבד ככתב במספר עיתונים לפני שעבר לעיר ניו יורק, שם החל לכתוב סיפורים קצרים עבור מגזינים. בצעירותו היה גם מבקר ספרים, פרשן רדיו, וסוכן עיתונות; לימים, כששמו הלך לפניו, הוא נעשה לבעל טור בעיתון. כשעדיין התגורר בפוטסוויל, אוה'רה סיקר את משחקי ליגת הליגת הכדורגל הלאומית בעיר הולדתו פוטסוויל מרונס עבור עיתון מקומי. או'הרה זכה לתשבחות רבות על ספוריו הקצרים, למעלה מ-200, שהחל מ-1928 הופיעו בעיתון ניו יורקר. רבים מהסיפורים הקצרים הללו (והרומנים המאוחרים יותר שלו) מוקמו בגיבסוויל, פנסילבניה, המזכירה מאוד את פוטסוויל, עיר קטנה בלב מכרות הפחם של ארצות הברית.
ב-1934, או'הרה פרסם את הרומן הראשון שלו, "פגישה בסאמארה", שקצר שבחים עם יציאתו לאור. זהו הרומן של או'הרה שזכה לביקורות החיוביות ביותר. ארנסט המינגוויי כתב: "אם אתה רוצה לקרוא ספר של אדם שיודע בדיוק על מה הוא כותב וכותב זאת בצורה מופלאה, קרא את פגישה בסאמארה." מצד שני, בכתב העת The Atlantic במרץ 2000 כתבו בנג'מין שוורץ והסופרת כריסטינה שוורץ: "הלעג לעבודתו של או'הרה בעולם הספרותי הוא רווח כל-כך שהכללתו... של "פגישה בסאמארה" ברשימת 100 הרומנים הטובים ביותר שנכתבו (בשפה האנגלית) במאה העשרים הטילה באור מגוחך את הפרויקט כולו."
הרולד בלום כלל את "פגישה בסאמארה" כאחת מהיצירות של הקאנון המערבי. אחרי הצלחה זו באו רומנים נוספים שהוא כתב ונחלו הצלחה כמו "באטרפילד 8". במהלך מלחמת העולם השנייה או'הרה היה כתב במערכה באוקיינוס השקט. בתום המלחמה, הוא כתב תסריטים ורומנים נוספים בכללם "הבית ברחוב פרדריק", שעליו הוא זכה ב-1955 בפרס הספר הלאומי. אולם ספריו נעשו יותר ויותר מכבירי מילים, דבר שהביקורת לא ראתה בעין יפה, אף-על-פי שסיפוריו הקצרים עדיין זכו להערכה. נמתחה עליו גם ביקורת בשל תיאורי המין הגלויים שלו, שלא היו מקובלים באותה עת; "באטרפילד 8" נחשב לבוטה במיוחד והוחרם באוסטרליה עד 1963.
למרות מיומנות הכתיבה של או'הרה, רוב ספוריו הארוכים לא זכו להערכה רבה בקרב הממסד הספרותי. חלק מכך ניתן לזקוף לגורמים חוץ-ספרותיים, כמו עלייתו בסולם החברתי, הקידום העצמי האגרסיבי שלו, וטורי הדעה בעיתונים בהם הביע דעות פוליטיות שמרניות. מרטין קיץ' מאוניברסיטת מדינת רייט טען: "כל-כך מזלזלים בהישגיו של או'הרה עד שהוא נחשב לסופר מדרגה שנייה ואולי אפילו מדרגה שלישית."
רומן המכתבים פרי עטו משנת 1939, ‏Pal Joey, הביא למחזמר נודע הנושא אותו שם, עם לברית של או'הרה ושירים של רוג'רס והארט. בסרט משנת 1940 כיכבו ג'ין קלי וויויאן סגל; הוא זכה להצלחה מחודשת ב-1952 וב-1957 בסרט הקולנוע בכיכובם של פרנק סינטרה וריטה הייוורת'.
ברנדון גיל, שעבד עמו בניו יורקר, דירג אותו כ"אחד מכותבי הסיפורים הקצרים הגדולים ביותר בשפה האנגלית" וזקף לזכותו את כך ש"הוא המציא את מה שהעולם כינה מאוחר יותר כסיפור הקצר של עיתון הניו יורקר."
"או," כותב גיל, "אבל ג'ון או'הרה היה אדם קשה! אכן, היו כאלה שתיארו אותו כבלתי נסבל, והיו להם את סיבותיהם לחשוב כך." גיל מצביע על-כך שאו'הרה היה חדור רגש עמוק של נחיתות חברתית משום שלא למד בקולג'. "אנשים נהגו להתלוצץ על כך שאו'הרה רצה כה נואשות ללמוג בייל, אבל זה אף פעם לא היה צחוק עבור או'הרה. זה היה נדמה כי.. לא היה דבר שהוא לא ידע בקשר לקולג'." המינגוויי, בעוקצנות, העיר פעם לגבי או'הרה, "מישהו צריך לקחת אוסף ספרים ולשלוח את ג'ון או'הרה לייל." או'הרה השתוקק לתואר דוקטור לשם כבוד מייל. לפי גיל, ייל לא היו מוכנים להעניק לו את התואר מפני שאו'הרה "ביקש את זה."
הביוגרף שלו פרנק מק'שיין מספר שאו'הרה חשב שמותו של המינגוויי יהפוך אותו (או'הרה) למועמד המוביל לפרס נובל לספרות. הוא כתב לבתו "אני באמת סבור שאני אזכה בו," ו"אני רוצה את פרס נובל... כל-כך שאני יכול לחוש בו." מק'שיין אמר שטי אס אליוט אמר לאו'הרה שהוא (או'הרה) היה מועמד לפרס פעמיים. כשג'ון סטיינבק זכה בפרס ב-1962, אמר אוה'רה, "מזל טוב, אני יכול לחשוב על אדם אחד בלבד, מלבדו, שהייתי מעדיף שיזכה בו."
ג'ון או'הרה הלך לעולמו ממחלת לב בפרינסטון, ניו ג'רזי ונקבר בבית הקברות של פרינסטון. הכתובת על מצבת קברו, אותה חיבר בעצמו, אומרת: "יותר טוב מכל אחד אחר, הוא סיפר את האמת על תקופתו. הוא היה מקצוען. הוא כתב בכנות והיטב." על כך העיר גיל: "אם לשפוט לפי הכתוב על המצבה, מצדו השני של הקבר, הוא נותר מתגונן ושתלטן. יותר טוב מכל אחד אחר? לא רק טוב יותר מכל סופר ספרות יפה אחר, אלא יותר טוב מכל מחזאי, כל משורר, כל ביוגרף, כל היסטוריון? זוהי טענה מעוררת תמיהה."