stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן דה תבנו
כתביו

בשובו ממסעו הראשון ב-1658 טרח תבנו על עריכת רשימותיו, והן ראו אור בפריז ב-1664 (ומיד במהדורה נוספת ב-1665) בספרו "מסע למזרח" (Relation d'un voyage fait au Levant). הרישיון להוצאת הספר מתוארך ל-1663, השנה שבה יצא למסעו השני והאחרון. ב-1667 עובדו הרשימות שהותיר ממסעו זה לשני ספרים נוספים: "המשך המסע במזרח" (Suite du voyage de Levant) שראה אור ב-1674, ו"המסע בארצות הודו" שנדפס ב-1684 (Voyages de M de Thévenot, contenant la relation de l'Indostan, des nouveaux Mogols et des autres peuples et pays des Indes). עריכת הספרים נעשתה על ידי אחיו של תבנו ומנהל עיזבונו, הכומר בוֹנאוונטור (Bonaventure) תבנו בסיוע המזרחן פרנסואה פֶּטי דה לה קרואה. מהדורה הכוללת את שלושת הספרים כאחד הופיעה בפריז ב-1689 ומהדורה נוספת, שנדפסה בחמישה כרכים, הופיעה באמסטרדם ב-1727. בתוך עשרים שנים ראו כתביו אור בתרגום להולנדית (1681), לאנגלית (1687) ולגרמנית (1693).
ב-2010 ראו אור לראשונה רשימותיו הגנוזות של תבנו ממסעותיו באירופה לפני צאתו למסע הראשון למזרח וגם בשובו ממנו. המהדורה המוערת בת ימינו, שכותרהּ "מסע באירופה, 1652–1662", עוּבּדה על פי כתב יד שנמצא בגנזכי ספריית הארסנאל של פריז (אנ'). יש לשער שתבנו, שהתקין את רשימותיו לדפוס בתום מסעו הראשון, לא מצא לנכון לספר על מקומות שהיו מוכרים לקוראיו.
לקריאה נוספת

מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ-ישראל, עם עובד ודביר, תשכ"ו; על ז'אן דה טבנו [כך] בעמ' 28–29; קטעים מספרו מובאים בעמ' 351–353
נתן שור, ספר העליה לרגל לארץ ישראל, אריאל 99 (מארס 1994, אדר תשנ"ד), על ז'אן דה טבנו [כך] בעמ' 95–96
Glenn Sundeen, "Thévenot the Tourist: A Frenchman Abroad in the Ottoman Empire ", In: Glenn J. Ames, Ronald S. Love (eds.), Distant Lands and Diverse Cultures: The French Experience in Asia, 1600-1700, Praeger 2003, pp.7–19
Michèle Longino, French Travel Writing in the Ottoman Empire: Marseilles to Constantinople, 1650-1700. Chapter 2: "The Tourist / Ethnographer: Jean de Thévenot (1633–1667)", Rutledge 2015, pp. 47–56
הערות שוליים

במשך שנים ארוכות זוהתה הדמות בציור כזו של הבלשן והארכאולוג אנטואן גלן, המתרגם האירופי הראשון של סיפורי אלף לילה ולילה, והציור יוחס לצייר ההולנדי חרבראנד ואן דן אקהאוט; מחקר מראשית המאה ה-21 הראה שמדובר בז'אן דה תבנו, וזאת על פי השוואות לפרטי הדיוקן שלו בתחריט המופיע בשער ספרו הראשון
↑  במשך שנים ארוכות זוהתה הדמות בציור כזו של הבלשן והארכאולוג אנטואן גלן, המתרגם האירופי הראשון של סיפורי אלף לילה ולילה, והציור יוחס לצייר ההולנדי חרבראנד ואן דן אקהאוט; מחקר מראשית המאה ה-21 הראה שמדובר בז'אן דה תבנו, וזאת על פי השוואות לפרטי הדיוקן שלו בתחריט המופיע בשער ספרו הראשון
↑  אביו היה אחד ממזכירי מלך צרפת, וסבו החורג Nicolas Faret היה מראשוני האקדמיה הצרפתית
↑  האוסף המונומנטלי של כתבי המסעות שהקים היה ראשון מסוגו בצרפת. בשנים 1684–1691 היה הממונה על הספרייה המלכותית, ולאחר מותו נמסרו לה אוספיו
↑  ובין היתר חזה במסמך אשתינאמה של מוחמד (אנ') במנזר סנטה קתרינה
↑  ז'אן דה תבנו בתחריט דמותו בפתח ספרו הראשון (1664); לרגליו שלט אצולה ועליו תגי צלב ירושלים
↑  בשובו מעכו הפליג עימו בן-ארצו לורן ד'ארבייה שתיאר
בכרך הראשון של זכרונותיו (עמ' 283–289) את קורותיהם בעת ההיתקלות בשודדי הים סמוך לחיפה
↑  שלטונה של הסולטנות התפרש על שטחן של מדינות אנדרה פרדש וטלנגאנה בהווה
↑  על שמו נקרא צמח התבנוטיה Thevenotia, מין בשבט הקוצים, שתפוצתו באיראן ובארצות מרכז אסיה
↑  Jean de Thévenot, Voyage en Europe, 1652-1662. Édité par Françoise de Valence d'après le manuscrit M 3217, Bibliothèque de l'Arsenal à Paris. Paris: Champion, 2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308392805171  PLWABN: 9810530055805606  BIBSYS: 12004201  BNE: XX1764324  BnF: cb11926390b (data)  CiNii: DA04161329  GND: 121201708  ISNI: 0000 0001 2284 515X  LCCN: n84203904  NLA: 35684210  NLG: 220215  NTA: 070297045  SNAC: w6fv25zv  SUDOC: 027159779  Trove: 1041365  VcBA: 495/273490  VIAF: 120702134   WorldCat (עם VIAF): 120702134 
שער ספר מסעותיו הראשון של ז'אן דה תבנו, מהדורת 1665
חיים פלאג'י

| --- | --- |

מצבת קברו של הרב באיזמיר, טורקיה. מאחור נראה ציון קברו של רבי אליהו הכהן האתמרי
 לידה:  7 בפברואר 1787 י"ט בשבט ה'תקמ"ז איזמיר, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  10 בפברואר 1868  (בגיל 81) י"ז בשבט ה'תרכ"ח איזמיר, האימפריה העות'מאנית
 כינוי:  החבי"ף
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית
 מקום פעילות:  איזמיר, תיריא.
 תקופת הפעילות:  1813 – 10 בפברואר 1868 (כ־55 שנים) 
 תחומי עיסוק:  רב, פוסק ומקובל
 רבותיו:  הרב יצחק מאיו, סבו הרב רפאל יוסף חזן, הרב פנחס רפאל יהושע די שיגורה (הפרד״ס), הרב יצחק גאטינייו
 חיבוריו:  ראו להלן
 צאצאים:  אברהם פלאג'י, רחמים נסים יצחק פלאג'י, יוסף פלאג'י
 
 תפקידים נוספים:  חכם באשי
 
 חתימה:   
 
רבי חיים פלאג'י (נהגה כיום בקרב צאצאיו בכמה אופנים: פאלאצ'י או פלסי או פלאז'ה; מכונה בספרי האחרונים החבי"פ או מוהרח"פ; י"ט בשבט ה'תקמ"ז, 7 בפברואר 1787 – י"ז בשבט ה'תרכ"ח, 10 בפברואר 1868) היה פוסק, פרשן ומקובל, מגדולי חכמי איזמיר.
תולדות חייו

נולד באיזמיר, לקאלי קאדין ולרבי יעקב פלאג'י (פלאצ'י). סבו מצד אמו היה רבי יוסף רפאל בן חיים חזן מחבר ספר "חקרי לב" אשר בערוב ימיו היה הראשון לציון. כנער שימש את זקנו, שהשפיע רבות הן על מעמדו של הרב פאלאג'י בקהילה והן על ספריו הרבים.
על ילדותו מספר: ”ומעיד אני עלי שמים וארץ, כי מיום דעתי עד יום היותי בן עשרים שנה הייתי שוקד על לימודי ביום ובלילה בלי שום ביטול”. בשנת ה'תקס"ז (1807) בגיל 19 התחתן עם אסתרולה, בתו של יצחק רבי. למד אצל רבי פנחס די שיגורה. בשנת ה'תקע"ג (1813) קיבל הסמכה ל"החכם השלם" על ידי סבו רבי רפאל יוסף ועל ידי הרב חיים יצחק אלגזי.
לא הסכים לקבל עליו תפקיד ציבורי בחיי אביו. בשנת ה'תקפ"ח (1828) קיבל עליו להיות דיין בבית דין וראש ישיבת "בית יעקב רבי" באיזמיר, שבה למד בצעירותו. ישב גם בישיבת בית הלל, שם למד וחיבר רבים מספריו. הרביץ תורה גם בישיבת עץ החיים, שם גם לימד זקנו היר"ח.
בשנת ה'תקצ"ז (1837) נתמנה רבי חיים לאב בית דין הגדול באיזמיר שמנה 45 רבנים.
בשנת התקצ"ח נפטרה אשתו מרת אסתרולה.
בשנת ה'תרט"ו (1855) התמנה למשרה הרמה ביותר באיזמיר "חכם באשי" (רב ראשי), ולאחר כשנה אף אושר מינויו על ידי הסולטאן עבד אלמג'יד הראשון באישור מלכותי "נישאן" ובכך ניתנו לו סמכויות לשפוט, להוציא לפועל את פסקיו, והופקד בידיו שלטונה של הקהילה היהודית כולה.
רבי חיים היה ידוע כאוהב שלום ורודף שלום ופעל רבות כדי להרבות את האחדות בארצו ובקהילתו וכן פעל רבות לשפר ולחזק את קהילתו.
בשנת ה'תרי"ז, בהיותו בן שבעים, גמר בדעתו לעלות לארץ ישראל, אלא שהאישים החשובים בקהילת איזמיר מנעו זאת ממנו, והפצירו בו שלא יעזוב את קהילתו.
בשנת ה'תרכ"ח (1868) בחג שמחת תורה בשעת קריאת התורה קרא רבי חיים את הפסוק "וימת שם משה" ופרץ בבכי, בשעה זו הבינו אנשי קהילתו כי ימיו קרובים ופרצו אף הם בבכי מר, ואכן בי"ז שבט, יום לאחר שסיים את ספרו "ברכת מועדיך לחיים" נפטר רבי חיים מרעלת דם, בשיבה טובה.
מנהיגותו > פועלו החברתי

רבי חיים פעל רבות למען עניי עירו והקים מוסדות קהילתיים למען החלשים. הרבה להוכיח בדבר האיסור לצער ולפגוע באחרים, כולל ילדים קטנים, וידועה תוכחתו אל האדונים המצערים את משרתותיהם[דרוש מקור].
רבי חיים הוכיח את נכבדי ועשירי הקהילה פעמים רבות על יחסם לעניי הקהילה, ואף מתח ביקורת על עשירי עירו המסרבים לשלם מיסים לפי יכולתם, ובמקום זאת מעלים בשיעור ניכר את המס על הבשר (ה"גאבילה"), ובכך מעבירים את תשלום המיסים לכתפי העניים. בשל כך פסק כי אף מההכנסה של מס הבשר (ה"גאבילה") יופרש חלק לעניים ולעמלי תורה, בטענה ש"לא בחר בזה ה', ובמקום צדקה ותהי לצעקה, וכי אין לך גזל וחמס גדול מזה".
רבי חיים פעל רבות להקמת בית חולים יהודי באיזמיר ולשם כך אף גייס נדבנים ידועים בעולם בהם: הברון רוטשילד וסר משה מונטיפיורי עימם רקם קשרים חמים, אותם הפעיל רבי חיים גם כדי להציל את יהודי דמשק מעלילת הדם אשר העלילו עליהם. וכן פעל להקמת מוסדות לעזרה סוציאלית ומוסדות ציבוריים נוספים והיה מעורב אישית בהקמת כל מוסד ותפעולו.
רבי חיים דאג לפרנסת עניי העיר ואף בשעותיו האחרונות לפני מותו ביקש כי לא יטריחו את הציבור להתפלל לרפואתו אלא ישכרו מתפללים מעניי העיר למטרה זאת.
רבי חיים מפורסם היה במידת הכנסת האורחים שבה כיבד את כל באי ביתו, וכן בחידושו שמותר לבעל הבית לשנות מדבורו (לשקר), כדי שאורח לא יצטער.
רבי חיים תיקן תקנות אשר היו לרווחת אנשי העיר כולה ואף למען בריאות הציבור וידועה הוראתו להימנע מעישון סיגריות לא רק בשבת אלא אף בימות החול.
מנהיגותו > פועלו החינוכי

רבי חיים השקיע את רוב מרצו וסמכותו כדי לשפר את מצב החינוך בקהילתו ובעיקר את מצבם של ילדי העניים וזאת על ידי התקנת תקנות רבות המבטיחות חינוך ראוי:
תקנת "חינוך חובה" - אין אב רשאי להוציא את בנו מהתלמוד תורה לפני שהילד ידע לכל הפחות את סדר התפילות וקריאה, וכן תיקן שבעל מלאכה רשאי להעסיק נער כשוליה רק לאחר שהילד סיים את לימודיו לשביעות רצונם של מפקחים שמונו לכך. וכן הקים לפני מותו "ועד" מיוחד לפיקוח על מוסדות החינוך בעיר ועל ענייני החינוך בכלל.
בנוסף קבע רבי חיים כי המס המוטל על הבשר ("הגאבילה") ישמש למימון חינוך ילדי העניים והקמת מוסדות חינוך נוספים בעיר. בעקבות תקנה זו, הוא הסתכסך עם כמה ממנהיגי הקהילה.
רבי חיים פעל להפצת התורה והקים ישיבות בהם למדו אברכים מובחרים בלי תשלום ואף עול פרנסתם ופרנסת ביתם הייתה על רבי חיים, וכן עסק רבי חיים במתן תשובות למאות השאלות אשר הגיעו אליו ממקומות רבים בעולם, בהם: ממצרים, לוב, מרוקו, מירושלים תוניסיה, הולנד גרמניה, צרפת, האימפריה העות'מאנית, רוסיה, עיראק, סוריה, פולין, ושווייץ, וחלקן מופיעים בספרי שו"ת שהוציא לאור.
קבורתו וקברו

רבי חיים פלאג'י נקבר בבית העלמין העתיק באיזמיר בהלוויה ממלכתית שבה השתתפו גם אנשי הצבא הטורקי, נציגי השלטונות ונציגי מדינות זרות. במהלך מסע ההלוויה סבבו את ארונו בני קהילתו אשר נשאו בידיהם את ספריו ונרות דולקים.[דרוש מקור] בהלווייתו הספידו אותו לפני הארון תלמידיו הרב יהושע שלמה ארדיט והרב חיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר.
בעוד מצבות הקברים בבית העלמין פונות לכיוון דרום, מצבת קברו של רבי חיים היא היחידה הפונה לכיוון מזרח, מסיבה לא ברורה.
ספריו

רבי חיים התפרסם בספריו הרבים, כ-80 במספר, אותם התחיל לכתוב בגיל 16 ואשר עוסקים בקשת רחבה של נושאים: 7 חיבורים על התנ"ך, 9 חיבורים על התלמוד, 15 ספרי מדרשים ודרושים, ספרי מוסר ו-24 חיבורים בהלכה, קבלה, שו"ת וספרים רבים נוספים.
בסיום כתיבת כל ספר, היה עורך רבי חיים סעודת מצווה והיה מחלק את ספריו ללא תמורה. את ספריו לעולם לא מכר.[דרוש מקור]
בי"א באב ה'תר"א (1841) התחוללה שרפה באיזמיר ובה חרבה שכונת היהודים ונפגע גם ביתו של הרב חיים:
"באותו לילה נשרף רוב רובי תורתי אשר טפחתי וריביתי... בין הכל ד"ן אנכי וכולם כאחד היו למאכולת אש ויי לאזילא ויי לאבידה שאינה חוזרת אותיות פורחות מפני הדליקה הכל לגבוה סלקא [הלך] ובאותם הימים דעתי בל עמי מרוב צערי ותדד שנתי מעיניי והייתי בוכה יומם וליל איכה נהיית הרעה הגדולה הזו.... וחסדי ה' אזכיר תהלות ה' כעל כל מה שגמלנו ה' דבעזרתו ית' שמו, חזרתי על המקרא לחדש ממה שהיתה לשריפה ומאז ועד עתה לשליש ולרביע..."
במהלך השנים שיחזר רבי חיים חלק מכתביו והוציא לאור עשרות מהם, מיעוטם נותרו עדיין בכתב יד. בשנים האחרונות חיבוריו נדפסים בין השאר על ידי מכון 'שובי נפשי' בירושלים.
חלק מחזיונותיו וחידושי תורה שנתגלו לו בחלום בחזיון הלילה, נתפרסמו בסוף ספר ויוסף אברהם בשם קונטרס חזיונות חיים (ירושלים, תשס"ח).
ספריו > רשימה חלקית מספריו

אב"י הנח"ל - על אגדת בראשית.
ארצות החיים - מעלות ארץ ישראל.
ברכת מועדיך לחיים - דרושים למועדים ולחודשי השנה. יצא לאור יום לפני מותו.
גנזי חיים, באתר היברובוקס - חידושי הלכות ע"פ סדר א' ב', אזמיר תרל״א.
דרכיו למשה - דרוש לכבוד השר משה מונטיפיורי, בעקבות עלילת הדם בדמשק.
דרכי חיים - ביאורים על ספר בית אבות (ביאורו של המאירי למסכת אבות).
החיים יודוך - פירוש על תהילים.
החפץ חיים, איזמיר תר"מ - חידושי הלכות באיסור והיתר ודיני ממונות.
הכתוב לחיים - פירוש על תהילים.
ובחרת בחיים, איזמיר תרל"ד על רש"י, תוספות, והרא"ם על סדר התורה.
זכירה לחיים – ח״א על הזוהר, ח״ב על מדרש רבה ועל הגדה של פסח.
חקות החיים – פסקים וכתבים על חושן משפט.
חוקי החיים (א) (ב) - חק לישראל עם הוספות.
חיי וחמרא - ענייני חומרות שיש לנהוג בהם.
חיים ביד - שו"ת על חלק יורה דעה.
חיים ומזון - חידושים על ספר הזוהר, אזמיר, תרכ"ח.
חיים ומלך, איזמיר תרל"ד - על משנה תורה להרמב"ם.
חיים ושלום - שו"ת בענייני אבן העזר.
חיים טובים - על מדרש שמואל, מדרש שוחר טוב, ומדרש משלי.
חיים לגופא - על אותיות התורה.
חיים לראש – על הגדה של פסח.
חיים תחילה - פירושים לסמיכות תחילת התורה וסופה.
חלקם בחיים – הספדים.
חקקי לב – שו"ת.
ימצא חיים - תפילות, בקשות וסגולות, איזמיר תרכ״ג.
ישמח חיים - כינויים ע"ד הקבלה.
כל החיים - כללי הש"ס וכללי הפוסקים.
כף החיים - הלכה ומוסר על סדר היום, שבת וראש חודש.
כפר לחיים - סדר עבודת יום הכיפורים, אזמיר תרכ״ח.
לב חיים - שו"ת בענייני אורח חיים יצא לאור בשנת ל"ב לחיי רבי חיים.
'לוח ארז', איזמיר תרל"ז ביאור על תנא דבי אליהו.
לחיים בירושלים – על התלמוד הירושלמי.
מועד לכל חי- פסקי דינים ותוכחות מוסר למועדי השנה.
מ"י החסד חלק א' - על המכילתא ועל ילקוט שמעוני תנ"ך ומגילות.
מ"י החסד חלק ב' - על ילקוט שמעוני.
מצה חיים - קונטרס (בן דף אחד) לכבוד מלכת אנגליה בעקבות השתתפותה בהצלת היהודים מעלילת דמשק בלאדינו.
משא חיים - על הלכות מדינה, הסכמות הקהל, תקנות, מיסים ומנהגים.
נפש חיים - מערכות במחשבה.
נפש כל חי - מערכות נוספות לספר נפש חיים.
נשמת כל חי - שו"ת.
סמיכה לחיים - שו"ת. אותו חיבר יחד עם סבו-רבו רפאל יוסף חזן.
ספר חיים - דיני קריאת ספר תורה והלכותיו.
ספרי חיים - על הספרי.
עיני כל חי – חידושי הלכות ואגדות על התלמוד הבבלי.
עמודי חיים - על שישה עמודים עליהם העולם עומד.
עתרת החיים - תפילות.
פני חיים – פירוש למדני על סדר הפרשות.
פעולת צדיק לחיים – ביאורים על מסכת אבות, ספרו הראשון שנכתב בגיל 17.
פר אחד - על פרקי דרבי אליעזר.
צדקה לחיים - דרשות ל"שבת הלבשה", שבת שיועדה לענייני צדקה.
קול החיים - קיבוץ תפילות ותיקונים שיש לומר לאחר גיל 70, חובר על ידו בהגיעו לגיל זה.
רוח חיים - על סדר השולחן ערוך.
רחמים לחיים - הגהות והערות על חלקו החמישי של "שו"ת הרשב"א", שהוציא לאור על פי כתבי יד.
רפואה וחיים - ענייני רפואות וסגולות.
שנות חיים - מחזור לראש השנה ויום הכיפורים עם פסקיו.
תוכחת חיים - תוכחות מוסר על סדר התורה.
תורה וחיים - על לימוד תורה.
תנופה חיים - ביאורים על התנ"ך.
ילדיו

בנו הבכור הרב אברהם, ראב"ד אזמיר, מחבר הספרים פדה את אברהם, ברך את אברהם ועוד.
רבי רחמים נסים יצחק (מכונה רנ"י), מחבר הספרים יפה ללב, אבות הראש, ועוד ספרים.
רבי יוסף, מחבר הספרים  יוסף את אחיו, ויוסף אברהם ועוד.
בתו לאה, נישאה לרב בן ציון ג'ורקיל בשנת ה'תר"ו.
בת נוספת, נישאה לרבי יצחק איבן גיאת.
מתלמידיו

רבי נסים יצחק אלגראנאטי – מחבר ספר ’חכמה מאין‘ [איזמיר תרנ״ב].
רבי יעקב אמאדו – בעל ספר אמרי אמת [איזמיר תרמ"א]
רבי בכור יעקב יעבץ – מחבר הספר צור יעקב [איזמיר תרכ״ו] – דרשות וחידושים על ספר פרשיות התורה, וכן ספר עדת יעקב – חידושי הלכות ואגדות שטרם נדפס.
רבי אברהם קורקידי – מחבר ספר וייקח אברהם [איזמיר תרמ"ב] וכן ספר עט סופר על שטרות [לא הודפס]. (בנו היה נסים קורקידי).
רבי אברהם שלום חי חמוי - חיבר ספרים רבים.
הרב יעקב חאביף - מחבר ספר ויחי יעקב.
רבי חיים הלוי, רבה של מילאס ומחבר הספרים: ׳שיר ושבחה׳ ו׳כל כנסייה׳.
לקריאה נוספת

הרב ד"ר שמעון אריה לייב עקשטיין, תולדות החבי"ף, ירושלים: הוצאת הלוים, תשנ"ט באתר אוצר החוכמה
הרב שמואל אלטלף, הרב חיים פלאג’י זצ"ל חייו ופועלו: הרב הכולל ליהדות איזמיר - טורקיה, קובץ הציונות הדתית ג, תשסא עמ' 308–325.
במבוא לספר ברכת מועדיך לחיים הוצאת "שובי נפשי" ירושלים
במבוא לתחילת ספר תפארת אברהם (ליקוטים על הגדש"פ מתורת ר' אברהם פלאג'י).
דוד אברהם, תולדות רבינו חיים פלאג'י זצוק"ל כתובים בידי עצמו, ירושלים: מכון ירושלים (אור המזרח), תשע"ד.
ישראל יצחק חסידה, רבי חיים פאלאג'י וספריו, ירושלים: הוצאת מוקירי מרן החבי״ף, תשכ״ח.
רבי חיים פאלאג'י השני, שמעון וענונו, אנציקלופדיה לחכמי טורקיה, עמ' 253, באתר אוצר החוכמה
חלומות במשנתו - דף מקורות באתר 'ספריא'.
מוסטפא א-נחאס פאשה

מוסטפא א-נחאס פאשה (בערבית: مصطفى النحاس باشا, 15 ביוני 1879 – 23 באוגוסט 1965). היה משפטן ומדינאי מצרי, מנהיגה השני של מפלגת הוופד, וראש ממשלת מצרים המלוכנית במשך חמש קדנציות לא רצופות.
ביוגרפיה

א-נחאס נולד בשנת 1879 בעיירה סמאנוד שבמחוז אל-ע'רביה (الغربية) במצרים לאב סוחר עצים. בשנת 1900 סיים את לימודי המשפטים בקהיר והחל לעבוד כעורך דין במשרדו של מוחמד פאריד, אחת מדמויות המפתח הידועות במצרים, ולאחר מכן פתח משרד פרטי באל-מנצורה. ב-1904 מונה לשופט בבית המשפט האזרחי בעיר טנטא, משרה בה נשא במשך חמש עשרה שנים.
עם הצטרפותו של א-נחאס במהלך מהומות 1919 למפלגה הלאומית הוופד, כנציג התנועה הלאומית המצרית חזב אל-ווטני של מוסטפא כאמל, פוטר ממשרתו. בשנת 1921 הוגלה א-נחאס על ידי השלטון הקולוניאלי הבריטי לאי סיישל, יחד עם מנהיג הוופד סעד זע'לול.
לאחר הכרזת מצרים המלוכנית העצמאית

בעקבות המהומות העניק השלטון הקולוניאלי הבריטי ב-28 בפברואר 1922 הצהרה על עצמאותה של מצרים. ההצהרה כללה את סיום מעמדה כשטח כיבוש והכרזתה כמדינה מלוכנית ריבונית. לשם כך מינו הבריטים את הסולטאן פואד הראשון כמלך מצרים העצמאית, אולם היא נותרה מדינת חסות בריטית.
מתן העצמאות למצרים, גרם להשבתו של א-נחאס הגולה בשנת 1923, ומיד עם שובו נבחר כנציג עירו, סמאנוד, לבית המחוקקים הראשון שנבחר לאחר החתימה על החוקה המצרית. בשנת 1924 מונה א-נחאס כשר ההסברה של הממשלה באותו מושב.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1926, נבחר שוב א-נחאס מטעם מפלגת הוופד, כנציג מחוז אל-ע'רביה. אולם, נציגי שלטון הפרוטקטורט הבריטי, הטילו וטו על מינויו כשר בממשלה. עם זאת, מונה א-נחאס כסגן נשיא בית הנבחרים ובשנת 1927 התמנה לנשיאו.
ראש ממשלת מצרים

לאחר מותו של מנהיג הוופד סעד זע'לול באוגוסט 1927, התמודד א-נחאס מול אחיינו של זע'לול על ראשות ה"וופד" וזכה ברוב קולות הבוחרים. ב-1928 התמנה לראש ממשלה, אולם ממשלתו נפלה כעבור מספר חודשים עקב נסיונותיו לצמצם את סמכויותיו של המלך. למרות זאת, ב-1930 הוא התמנה שוב לראשות הממשלה, לקדנציה בת שנתיים.
תוך כדי כהונתו של א-נחאס, התעוררו פילוגים פנים מפלגתיים בתוך הוופד, שגרמו לירידת הפופולריות שלה בקרב העם המצרי והובילו אותה להפסד בבחירות הכלליות שהתקיימו בשלהי 1932. לאחר התפטרות ממשלתו של מוחמד תאופיק נסים ב-1936, שוב זכתה מפלגת הוופד בבחירות וא-נחאס התמנה בשלישית לראש ממשלה. לאחר מינויו, חתם א-נחאס באותה שנה על ההסכם האנגלו-מצרי שקבע בין היתר כי באזור תעלת סואץ יוותרו כוחות צבא בריטיים, אולם לאחר מכן התחרט א-נחאס על ההסכם ונמנה עם מתנגדיו. במהלך אותה שנה מת המלך פואד ובנו פארוק הראשון הומלך תחתיו, ממשלה זו לא האריכה ימים והיא נפלה ב-1937.
במהלך התקוממויות ערביי ארץ ישראל במרד הערבי הגדול, בין השנים 1936–1939, נמנה א-נחאס בין יוזמי ומקימי הוועד הערבי העליון.
בשל החשש מהיות המלך פארוק פרו-גרמני (ופרו-איטלקי), הציבו הבריטים ב-4 בפברואר 1942 אולטימטום למלך פארוק וכפו עליו את מינוי א-נחאס, שמפלגתו נחשבה כפרו-בריטית באופן יחסי, לראש הממשלה. כפיית האולטימטום, שהתבצעה כשמיילס לאמפסון, הנציב הבריטי במצרים, הגיע לארמון המלוכה בראש טור טנקים, עוררה אצל לאומניים מצריים רבים תחושות כעס ונחשבה כפגיעה בכבוד הלאומי.
ביולי 1942, כאשר נראה היה שמצרים נופלת בידי כוחות ה"ציר", קיבל הרב הראשי של הקהילה, הרב נחום אפנדי, הבטחה מנחאס, שאם הגרמנים יכבשו את מצרים, לא יחוקקו חוקים ולא ינקטו בצעדים אנטי-יהודיים.
במשך תקופת כהונתו זו, יזם א-נחאס את "ועידת הפדרציה"; ועידה כלל ערבית לקראת כינון קונפדרציה של כל מדינות ערב, ללא איחוד משטרים ומשקים. הוועידה כונסה באלכסנדריה בספטמבר 1944 והובילה להקמתה של הליגה הערבית. בסוף אותה שנה, תמה כהונתו של א-נחאס בראשות הממשלה.
הפשרה שהובילה לכהונתו הרביעית, התקבלה הרחק מעין הזרקורים ולא פורסמה בציבור, שלא היה מודע לתככים הפנימיים שהובילו למינויו המחודש של א-נחאס. עובדה זו התגלתה רק עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, והצטרפה לשערורייה נוספת שעוררו א-נחאס ואשתו, זֵינַבּ אֶל-וַכִּיל (زينب الوكيل), שהייתה צעירה ממנו בשלושים שנה. שערוריות אלו ערערו עוד יותר את מעמדו של א-נחאס בדעת הקהל המצרית והחלישו את כוחה של הוופד כמפלגת שלטון.
בשנת 1950 שוב זכתה הוופד בבחירות הכלליות, וא-נחאס התיישב בחמישית על כס ראש הממשלה. ב-25 בינואר 1952 התחולל קרב בין חיילים בריטים לשוטרים מצרים באסמאעיליה. כ-50 שוטרים מצריים נהרגו באירוע וכ-100 מהם נפצעו. האירוע עורר זעם רב במצרים, והוביל לפריצת מהומות אלימות בעיר הבירה, קהיר. הפורעים התקיפו בתי עסק ואתרים השייכים לגורמים בריטיים, בין השאר בתי מלון, מקומות בילוי, חנויות, ומשרדים. בניסיון לשפר את מצבה הרעוע של המדינה, פיטר המלך פארוק את ממשלתו של א-נחאס, ומינה במקומו את עלי מאהר.
אחרית ימיו

לאחר מהפכת הקצינים החופשיים בשלהי יולי של אותה שנה, בה הוגלה המלך פארוק ופורקה הממשלה המלוכנית, הוקמה "מועצת הפיקוד המהפכנית" ומנהיג המהפכה מוחמד נגיב מונה להיות מפקד הצבא. למרות נסיונותיו של א-נחאס לשאת חן בעיני נגיב ואנשיו, הוטלה מלאכת הרכבת הממשלה האזרחית על עלי מאהר.
ב-16 בינואר 1953, אסרה מועצת הפיקוד המהפכני על קיום מפלגות פוליטיות במצרים, ומפלגת הוופד חדלה מלהתקיים. א-נחאס ורעייתו הושמו במאסר למשך כשנה, אך לאחר הצהרתו מן הכלא כי הוא נוטש את החיים הפוליטיים, שוחררו בני הזוג א-נחאס ממאסרם ב-1954. ב-1960 הוחזרו לו הזכויות האזרחיות, אך הוא לא שב לפוליטיקה.
מוסטפא א-נחאס מת ב-23 באוגוסט 1965. השלטונות אסרו לקבור אותו לצד מייסד מפלגת הוופד סעד זע'לול. הלווייתו של א-נחאס הפכה להפגנת המונים סוחפת אך לא אלימה שבה השתתפו בין היתר אלפי סטודנטים מהאוניברסיטאות בקהיר. ההשתתפות ההמונית בלווייה התפרשה כקריאה להשבת הזכויות הפוליטיות והפרלמנטריזם למצרים. משטרו של גמאל עבד אל נאצר אמנם לא הפריע לקיום האירוע, אך הוא הביע את מורת רוחו לאחר קיומו ואסר על טקסי אשכבה נוספים.
לקריאה נוספת

חגי ארליך, מצרים: האחות הבכירה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ד, עמודים 28–101
מקס ורובי

| --- | --- |

 מבוסס על:  סדרת ספרים
 סוגה:  ילדים
 יוצרים:  רוזמרי וולס 
 מדבבים:  קייטי גריפין ובילי רוזמברג
 מדבבים בעברית:  לירי אור ולירז צ'רכי
 ארץ מקור:  קנדה קנדה   ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית (דובבה לשפות נוספות מביניהן: עברית)
 מספר עונות:  7
 מספר פרקים:  130
 הפקה
 הפצה:  Paramount Media Networks, נטפליקס 
 אורך פרק:  20 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ניק ג'וניור
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הופ!   ניק ג'וניור
 תקופת שידור מקורית:  3 במאי 2002 – 1 במאי 2023
 תקופת שידור בישראל:  2002
 קישורים חיצוניים
 maxandruby.treehousetv.com
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מקס ורובי (באנגלית: Max & Ruby) היא סדרת טלוויזיה מונפשת קנדית-אמריקאית לילדים המבוססת על סדרת ספרים מאת רוזמרי וולס.
בארצות הברית הסדרה שודרה בניק ג'וניור בשנת 2002 ובאותה השנה בישראל בערוץ הופ! ואז בניק ג'וניור. הסדרה בת 7 עונות ו-130 פרקים באורך 20 דקות.
עלילה

מקס ורובי הם שני אחים ארנבונים לבנים, הגרים בעיר שכולה ארנבים. כל פרק מציג את היחסים שלהם.
דמויות

מקס (Max): ארנב לבן, אוהב את בובת הפיל האדומה שלו, אחד הדמויות הראשיות בתוכנית.
רובי (Ruby): ארנבת לבנה, בעלת אופי אימהי, אחת הדמוית הראשיות בתוכנית.
מדבבים

הדיבוב העברי הופק על ידי איילת צ'ינסקי ובוים על ידי עמי מנדלמן.
| שם הדמות | מדבב\ת בשפת המקור | מדבב\ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| מקס | בילי רוזמברג | לירי אור |
| רובי | קייטי גריפין | לירז צ'רכי |
אייל קורן

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1963 (בן 61) גאולה, ישראל 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 ספורט
 ענף ספורט:  וו-ווי גונג-פו
 מאמן:  פרופסור ג'וזף קאולס
 
אייל קורן (נולד ב-7 באוגוסט 1963) הוא אמן לחימה ישראלי, מורה וראש השיטה של אמנות הלחימה - התנועה הספונטנית - וו ווי גונג פו (באנגלית: Wu Wei Gung Fu) בעולם.
ביוגרפיה

קורן, גדל בשכונת גאולה שבירושלים. החל את אימוניו בגיל 12 בשיטת קראטה גוג'ו ריו, תחת הדרכתם של אלי כהן ואיתן פרחי.
בגיל 14 החל להתאמן בשיטת קונג פו שאולין חמש החיות תחת הדרכתו של מייק גלר. בעל חגורה שחורה בשיטה זו.
את שירותו הצבאי בצה"ל עשה ביחידת עורב.
הוא אב לשניים ומתגורר ברמת גן.
וו ווי גונג פו

קורן התוודע לאמנות הלחימה וו ווי גונג פו הודות למתאמן אמריקאי בשיטה שפגש בישראל לפני שירותו הצבאי. בשנת 1985, לאחר שחרורו מצה"ל, נסע לדאלאס, טקסס, כדי ללמוד את האומנות תחת מייסדה, פרופ' ג'וזף קאולס, שהיה תלמידו של ברוס לי.
בשלהי שנת 1985, לאחר כשנתיים של אימונים בארצות הברית, קורן שב לישראל ופתח כיתה ראשונה לוו ווי גונג פו. בעשור שלאחר מכן נהג לטוס לטקסס לכמה חודשים בכל שנה, שם המשיך באימונים תחת פרופ' קאולס.
את תלמידיו הראשונים בישראל אימן קורן במרתף בבית הוריו, בשכונת רמות אשכול בירושלים. לאחר מכן עבר ללמד ביד-המורה, ומאוחר יותר העביר את האימונים לאולם בית הספר רנה קאסן בירושלים.
בשנת 2004 פתח קורן בית ספר גם בתל אביב.
ראשות השיטה

בשנת 2006 פרש פרופ' קאולס מתפקידו כראש השיטה, והעניק את התואר לקורן, שהיה אז בעל חגורה שחורה סאג' 9.
עם ראשות השיטה קיבל קורן גם את החגורה האדומה ואת התואר סי-ג'ו, השמורים לראש השיטה.
דרגות ותארים

בשנת 1986 קיבל קורן מפרופ' ג'וזף קאולס תואר צ'אנג-סי (אחראי על אזור או מדינה מטעם ראש השיטה), ומונה לנציגה של השיטה בישראל ובאירופה.
חבר בהתאחדות החגורות השחורות של ארצות הברית.
חבר בארגון ג'יט קון דו העולמי.
בוגר בית הספר למאמנים של מכון וינגייט.
הערות שוליים

↑  Paul Bax, Descendents of the dragon: The second generation of Jeet Kund Do and beyond, Denver, Colorado: Outskirts Press inc, 2007, עמ' 129-135
↑  Paul Bax, Disciples of the dragon: Reflections from the students of Bruce Lee, Denver, Colorado: Outskirts Press inc, 2008, עמ' 63-74
↑  האתר של מייסד השיטה פרופ' ג'וזף קאולס ז"ל, Si-Jo Eyal Koren
ליגת העל הבולגרית בכדורסל

| --- | --- |

 שם מלא:  ליגת העל הבולגרית בכדורסל
 כינוי:  נציונלה בסקטבולסקה ליגה
 תחום:  כדורסל 
 ארגון:  פדרציית הכדורסל הבולגרית (LKF)
 מדינות:  בולגריה 
 קבוצות:  11
 תקופת הפעילות:  1942–הווה (כ־83 שנים)
 אלופה נוכחית:  רילסקי ספורטיסט
 מירב הזכיות:  אקדמיק סופיה (26)
 מפעל גבוה:  יורוקאפ (יול"ב) 
 מפעל מקביל:  הגביע הבולגרי
 מפעל נמוך:  דיוויזיה B
 nbl.basketball.bg
 
נציונלה בסקטבולסקה ליגה, היא ליגת הכדורסל הבכירה בבולגריה. הליגה נוסדה בשנת 1942.
עד לשנת 2002 התחלקו התארים בין הקבוצות השונות בליגה. ומאז שהשתדרגה קבוצת אקדמיק סופיה, הייתה הקבוצה הזוכה הכמעט בלעדית בכל התארים האפשריים במדינה למעט בשלוש עונות בהן זכו לבסקי סופיה ובלקן בוטבגרד.