יעקב כ"ץ (היסטוריון)
קורות חייו > בישראל

עם הגעתו לארץ ישראל ב-1936 התגורר בתל אביב, שם עבד בעבודות הוראה מזדמנות, ומאוחר יותר קיבל משרת מורה בבית הספר "מוריה". לאחר כן (1945 – 1950) שימש מורה ומנהל בסמינר למורים ולגננות, לימים "מכללת תלפיות". בתקופת עבודתו כמורה פרסם מאמרים בנושאים חינוך, פסיכולוגיה ופדגוגיה. באותה תקופה שקד על חיבור ספר היסטוריה לבתי הספר היסודיים. הספר "ישראל והעמים" על ארבעת כרכיו יצא לאור בשנים 1945–1949, ושימש במשך עשרות שנים כספר לימוד היסטוריה בבתי ספר יסודיים, בעיקר של הזרם הדתי. הספר עודכן פעמיים.
המאמר המחקרי הראשון שכתב לאחר עלותו לישראל, "נישואים וחיי אישות במוצאי ימי הביניים", פורסם בכתב העת "ציון" בשנת 1944. המאמר משך את תשומת לבו של פרופ' בן-ציון דינור, ששמע גם על עבודת הדוקטורט שלו. בעקבות קשריו עם דינור הוא הוזמן ב-1949 לעבוד ברבע משרה כמרצה זוטר במחלקה לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים. עם קליטתו באוניברסיטה העתיק ב-1950 את מגוריו לירושלים. כ"ץ הודה שנהג בחוסר אחריות כשעזב משרה מלאה בת"א לטובת משרה חלקית וזוטרה בירושלים, כשמוטלת עליו פרנסת אשתו ושלשת בניו, אך הפיתוי לעסוק במחקר וההזדמנות להשתלב בחיים האקדמיים הם שהכריעו. כ"ץ שימש מרצה בחוגים לחינוך, סוציולוגיה והיסטוריה של עם ישראל.
בשנת 1958 ראה אור ספרו "מסורת ומשבר". בספר זה שאל כ"ץ את המושג הדורקהיימי "חברה מסורתית" לגבי החברה היהודית בעת החדשה המוקדמת, ועשה לראשונה שימוש בכלים סוציולוגיים בחקר ההיסטוריה היהודית. הספר נחשב עד היום לספר יסוד בתחום ההיסטוריה היהודית בעת החדשה. הוא ראה אור במספר מהדורות, ואף תורגם לאנגלית, גרמנית, רוסית והונגרית.
בשנת 1959 היה יעקב כ"ץ לפרופסור מן המניין. בין השנים 1959–1963 שימש דיקן הפקולטה למדעי החברה. עם סיום תפקידו כדיקן יצא לשבתון, ושימש פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד. קודם לכן (1957 - 1956) שהה בשבתון בלונדון ובמנצ'סטר. בשנים 1969–1972 כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית, ובמשך עשר שנים (1971-1961) שימש חבר המועצה להשכלה גבוהה. כל אותן שנים המשיך לכתוב ולפרסם מאמרים וספרים.
בשנת 1973 והוא בן 68 פרש לגמלאות. בשנים הבאות הרבה לחקור ולפרסם והמשיך לקחת חלק פעיל בחיים האקדמיים. בין השאר השתתף והרצה בכנסים ובסדנאות מחקר בארץ ובעולם. כמות פרסומיו מאז יצא לגמלאות ועד למותו עלתה על זו שפרסם במהלך השנים שבהן לימד באוניברסיטה. ספריו ומאמריו ראו אור במספר רב של שפות: עברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, רוסית, יפנית והונגרית. בשנה האקדמית 1973–1974 שימש שוב פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד. בשנים הבאות הסכים לשמש פרופסור אורח רק לתקופות קצרות. כך עשה באוניברסיטת לוצרן שבשווייץ, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וכן באוניברסיטת קולומביה ובישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
הקהילה האקדמית בישראל ומחוצה לה הכירה בחשיבותם של ספריו ומחקריו, ואף הוענקו לו אותות הוקרה רבים. בין השאר נבחר בשנת 1974 לחבר כבוד (תושב חוץ) של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בשנת 1979 קיבל את פרס קפלון ובשנת 1980 זכה בפרס ישראל למדעי היהדות. כמו כן הוענק לו התואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטאות בישראל ומחוצה לה. בשנים 1981–1992 שימש יו"ר מכון ליאו בק בירושלים. פעילות המכון בחקר תולדות יהודי גרמניה חפפה את התעניינותו המדעית. במהלך הקריירה האקדמית שלו בישראל ומחוצה לה הדריך עשרות תלמידים בכתיבת עבודת דוקטור. תלמידיו ותלמידי תלמידיו ממלאים תפקידים מרכזיים במחקר ובהוראה של ההיסטוריה היהודית בארץ ובעולם. מרכז זלמן שזר מעניק מדי שנה מלגה לחוקרים בתחום תולדות עם ישראל, הקרויה על שמו של יעקב כ"ץ.
גם כשעבר את שנתו התשעים המשיך בפעילות מגוונת. בשנה זו יצא לאור ספרו "הקרע שלא נתאחה", והוא הוזמן להיות "עמית נלווה" במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית. כמו כן הוסיף לפרסם מאמרים בעיתונות ובכתבי עת. כ"ץ התעניין באורח תדיר בפוליטיקה ובחברה בישראל, ולעיתים הגיב באמצעות מאמר לעיתון או במכתב למערכת. עיקר תגובותיו התייחסו לשאלות דת ומדינה ולנושאי הלכה.
ספריו ומאמריו מצוטטים לרוב, וכפי שאמר לפני פטירתו: "המצבה הטובה ביותר לאדם היא ספריו". סיפור חייו נמצא בספרו האוטוביוגרפי "במו עיני". יעקב כ"ץ נפטר בגיל 93, שבועות אחדים לאחר שסיים לכתוב את ספרו האחרון "עת לחקור ועת להתבונן".