התיישנות בנזיקין
סקירת הדין: החקיקה והפסיקה > הקודיפיקציה

הצעת חוק ההתיישנות, התשס"ד-2004 עברה בכנסת בקריאה ראשונה, והיא המהלך הראשון, המחולל רפורמה ממשית בדיני ההתיישנות בכלל, ובהתיישנות בנזיקין בפרט, מאז נחקק חוק ההתיישנות. 
הרפורמה ביחס לדין ההתיישנות בנזיקין מתבטאת בעיקר בשני תחומים: האחדת הדינים על ידי ביטול סעיף ההתיישנות בפקודה והכפפת ההסדר הנזיקי לחוק ההתיישנות; ושינוי בהסדרי ההתיישנות לגבי העוולות, ובכללו: ביטול ההבחנה בין סוגי העוולות (לפי דרישת הנזק) לעניין ההתיישנות, הבהרת המבחנים להחלת כלל הגילוי וכללי השעיית המרוץ והגדרת המצבים, בהם יכריע שיקול-דעת בית המשפט.
מול ההגדרה הקיימת כיום בחוק, לפיה "תביעה לקיים זכות כל שהיא נתונה להתיישנות", מדייקת הצעת החוק בהגדרת הזכות כ-זכות העומדת לאדם כלפי אדם אחר, להבדיל מזכויות היסוד, העומדות לאזרח כלפי כולי עלמא. זכויות ראשוניות אלה אינן נתונות להתיישנות, אלא הזכות לתרופה בגין פגיעה בהם היא הנתונה להתיישנות).
תקופת ההתיישנות הכללית תקוצר לפי ההצעה ל-4 שנים, אך בכפוף להסדרי השעיה והארכה גמישים יותר, ולמתן שיקול-דעת לביהמ"ש להאריך את התקופה במקרים חריגים. 
במקרים בהם עילת תביעה אחת יוצרת כמה תביעות (למימוש זכות), ייבדק אם התביעות זהות מבחינה מהותית, באופן שמצדיק התיישנות כולן ברגע שהראשונה בזמן התיישנה, אם לאו. לעניין זה, תביעה לפיצוי על נזק תיחשב לשונה מהותית מתביעה לפיצוי על מעשה עוולה.
כך, גם בתביעה המתבססת על עוולה, שנזק אינו אחד מיסודותיה (כגון: תקיפה), אם נגרם נזק, תתחיל תקופת ההתיישנות ממועד גרימתו ולא ממועד התקיפה. עקרונית, תביעות ששונות רק בנזק ייחשבו לנובעות מאותה עילה, כך שהתיישנות נזק אחד גוררת התיישנות השאר. אולם, יתאפשר פיצול לתביעות שונות, אם התנהגות התובע (אי-הגשת תביעה במועד בגין הנזק הראשון) הייתה סבירה.
ביחס לעוולות נמשכות קובעת הצעת החוק הסדר אחיד, הרואה בכל העוולות מסוג זה "עוולות מתחדשות". כלומר, כל עילה הנוצרת מאירוע מתמשך נחשבת לעילה עצמאית, שתקופת התיישנותה מתחילה עם היווצרותה.
הצעת החוק מגדירה שורה של עילות להשעיית מרוץ ההתיישנות, בהן אי-ידיעת עובדה מהעובדות המהוות את עילת התביעה. בהקשר זה, ההצעה קובעת כלל גילוי רחב, ומבטלת את חוסר האחידות ששרר בין העוולות הנזיקיות השונות בגלל כלל הגילוי הצר והספציפי (בפקודה) לעוולות שנזק ביסודן. היא מבהירה מהם נושאי הגילוי (העובדות), שאי – גילויים מהווה עילה להשעיית  פתיחת מרוץ ההתיישנות.
הצעת החוק מאפשרת לביהמ"ש לקבל עובדות נוספות כנושאי גילוי, רק אם הן "עובדות החיוניות להגשת התובענה".
מבחן הגילוי אובייקטיבי, כלומר, אי הידיעה צריכה להיות סבירה. עילת השעיה נוספת שמוצעת היא התנהגות פסולה של הנתבע, כשזו גרמה לעיכוב בהגשת התביעה. העילה כוללת הטעיה, כפייה ועושק, כשהטעיה כוללת גם הודאה בזכות התובע או ביצוע חלקי שלה, כשאלה נועדו להטעות. במקרה של הטעיה, ההשעיה תימשך עד גילוי סובייקטיבי של ההטעיה.
החוק החדש יאפשר לתובע להגיש לבית המשפט בקשה להארכת תקופת ההתיישנות אם יש טעם סביר לכך (למשל אם התביעה התיישנה בגלל חסינות דיונית של הנתבע או בגלל כוח עליון).
הסטה זו לטובת התובע, המצטרפת להסדרי ההשעיה הפועלים לטובתו, מאוזנת על ידי קביעת "תקרת התיישנות" (או "מחסום התיישנות") – מועד בו התביעה תתיישן גם אם טרם הסתיים מרוץ ההתיישנות (אלא אם עילת ההשעיה מבוססת על פסול בהתנהגות הנתבע).
"תקופת התקרה" תחושב מיום ביצוע מעשה העוולה. תקופת התקרה הכללית תעמוד על 25 שנה. בתביעות בשל טיפול רפואי תיקבע תקרה של 18 שנה. תקופות אלה ייתנו מענה טוב יותר לסובלים ממחלות סמויות, (עד כה מחסום ההתיישנות לגבי התובעים בעוולת הרשלנות עמד על 10 שנים), שקיים אצלם פער בין מעשה העוולה לבין קרות הנזק.  איזון נוסף להסטה לטובת התובע נמצא בדיני השיהוי, שלפי ההצעה ימשיכו לחול לצד חוק ההתיישנות, כך שהאפשרות לדחות תובענה או לסרב למתן סעד מחמת שיהוי תיוותר על-כנה.