stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מישל סטרבצ'ינסקי
מאמרים נבחרים

Cyclical ratcheting in government spending: Evidence from the OECD, (יחד עם צבי הרקוביץ), 2004, Review of Economics and Statistics
צמיחה מתמשכת ומדיניות מקרו-כלכלית בישראל, (עם קרנית פלוג), אוגוסט 2007, סקר בנק ישראל
מחזוריות המדיניות הפיסקלית בישראל, (יחד עם יוסי זעירא), 2007, Israel Economic Review
תכונות מערכת מס הכנסה שלילי הרצויה בישראל לאור מאפייני היצע העבודה ותחולת העוני של בעלי פוטנציאל הכנסה נמוך, (עם עדי ברנדר), אוגוסט 2005, בנק ישראל
הערות שוליים

↑  רשימת הפרסומים של פרופ' סטרבצ'ינסקי, באתר האוניברסיטה העברית
↑  עמירם ברקת, ‏מישל סטרבצ'ינסקי ימונה למנהל חטיבת המחקר בבנק ישראל, באתר גלובס, 14 באוגוסט 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298092105171  GND: 141959665  ISNI: 0000 0000 6700 3098  LCCN: no2001032049  NTA: 318019965  VIAF: 2113964   WorldCat (עם VIAF): 2113964 
מישל סטרבצ'ינסקי
נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין מקבל את דו"ח בנק ישראל לשנת 2017, מידי ד"ר קרנית פלוג, נגידת בנק ישראל. מימין מנהל חטיבת המחקר בבנק ישראל מישל סטרבצ'ינסקי, 2018
זיהום נגיף ניפה

| --- | --- |

מבנה הנגיף
 תחום:  מחלות זיהומיות 
 שכיחות:  ~700 חולים (מ-1998 עד מאי 2018)
 סיבות:  נגיף הניפה, העברה על ידי מגע ישיר
 גורם:  נגיף הניפה 
 תסמינים:  ללא, חום, שיעול, כאבי ראש, בלבול
 אבחון:  זיהוי תסמינים, בדיקות מעבדה
 טיפול:  ribavirin  רמדסיביר 
 מניעה:  הימנעות מחשיפה לעטלפים, חזירים, חולים ושתיית מי תמרים לא מפוסטרים
 סיבוכים:  דלקת המוח, תרדמת, פירכוסים
 
זיהום נגיף הניפה הוא מחלה זיהומית הנגרמת על ידי נגיף הניפה (נגיף RNA). הדבקה אנושית מתרחשת כתוצאה מהיחשפות למקור ישיר של זיהום, כדוגמת בעל חיים נגוע (עטלפי פירות וחזירים), צריכת מזון גולמי שנחשף להפרשות בעל חיים נגוע, והעברה בין בני אדם (אך לא בהעברה דרך האוויר). אבחנת הנגיף היא בעיקר על ידי זיהוי התסמינים של הזיהום ובדיקות מעבדה.
נכון ל־2021, זוהו בעולם כמה מאות חולים במספר התפרצויות שהתרחשו מ־1999 ועד 2018, בעיקר באזור דרום מזרח אסיה, אוסטרליה, הודו ובנגלדש. למחלה שיעור תמותה של בין 40% ל־-75%, ואין לה טיפול תרופתי או חיסון ידועים, והטיפול הרפואי בה מוגבל לטיפול תומך או חיסון סביל.
המחלה נחשבת לאיום פוטנציאלי של מגפה עולמית, במידה והוירוס יעבור שינויים שיהפכו אותו למדבק יותר בין בני אדם, ולכן נערך אחריו מעקב ומחקר.
תסמינים

התסמינים מתחילים להופיע לאחר 5–14 ימים מחשיפה. הסימפטומים הראשונים הם חום, כאבי ראש, נמנום ואחריו בלבול ובלבול מנטלי, במקרים חמורים התסמינים יכולים להתקדם ולהגיע למצב של תרדמת תוך 24 עד 48 שעות. סיבוך פוטנציאלי קטלני שיכול להיגרם כתוצאה מהנגיף הוא דלקת המוח. מחלת הנשימה (אנ') יכולה גם להיות נוכחת בשלבים המוקדמים של המחלה. אנשים בעלי הנגיף החולים במחלת הנשימה נוטים יותר מאלו ללא מחלת הנשימה להפיץ את הנגיף.
סיכונים

במלזיה וסינגפור, נגיף הניפה נמצא אצל אלה עם קשר קרוב לחזירים נגועים. בבנגלדש ובהודו, המחלה נקשרה לצריכת גידולי תמרים גולמיים ומגע עם עטלפים.
הסיכון לחשיפה הוא גבוה עבור עובדי בית החולים המטפלים בחולים הנגועים בנגיף.
אבחנה

יש כמה דרכים כדי לאבחן את זיהום הניפה:
בדיקת מעבדה של זיהום ניפה יכול להעשות באמצעות תגובת שרשרת פולימראז (RT-PCR) כאשר נלקחת דגימה מחלקי הגרון, נוזל מוחי, השתן וניתוח הדם במהלך שלבים חריפים או בשלבי הבראה של המחלה. בדיקת מעבדה נוספת יכולה להיעשות בעזרת דגימת רוק לזיהוי ה-RNA הנגיפי.
ניתן לעשות לאחר ההתאוששות בעזרת גילוי נוגדנים IgG(אנ') ו-IgM (אנ') כדי לאשר זיהום נגיף ניפה.
אימונוהיסטוכימיה על רקמות שנאספו במהלך נתיחה שלאחר המוות יכולה גם היא לאשר את הימצאות הנגיף.
מניעה

הימנעות מנגיף הניפה קריטית מאחר שאין עדיין תרופה למחלה. את הזיהום ניתן למנוע על ידי הימנעות מחשיפה לעטלפים באזורים אנדמיים ולחזירים חולים. שתיית של ליקר מסורתי שמוכן ממי תמר מצוי שפירותיו מזוהמים בצואת עטלפי פירות נושאי הנגיף נמצא קשור להעברה של הנגיף מעטלפים לבני אדם אשר שותים את המשקה. דבר נוסף שיש להימנע ממנו הן פירות שנצרכו בחלקם על ידי עטלפים. יש להקפיד ולהימנע משימוש במים מבארות שורצות עטלפים אשר מזהמים את מי השתייה שבהם. ידוע כי עטלפים שותים מי תמרים אשר נשמרים במכלים פתוחים ומדי פעם משתינים בו, מה שהופך אותו למזוהם בנגיף. הקשר של מחלה זו בתוך מחזור הרבייה של עטלפים הוא לא תוחקר ולכן מעקב ומודעות לגבי דברים הידועים לנו כיום כהימנעות - חשובים למניעת התפרצויות עתידיות. יש לאכוף שיטות בקרת זיהומים סטנדרטיות כדי למנוע זיהום נוזוקומי בבתי החולים. חיסון של תת-יחידה, אשר משתמש בחלבון ה-G של וירוס נרדה, הצליח להגן על הקופים במחקר מפני נגיף הויניאווירוס והניפאוירוס. החיסון התגלה כמייצר נוגדנים צולבים נגד הנגיף אך למרות הפוטנציאל השימוש בו בבני אדם טרם נחקר.
טיפול

כרגע אין טיפול יעיל לזיהום נגיף ניפה ולכן הטיפול מוגבל לטיפול תומך. חשוב לתרגל נוהלי בקרת זיהום סטנדרטיים וטכניקה סיעודית כדי למנוע את התפשטות הזיהום מאדם לאדם. כל המקרים החשודים של זיהום ניפה וירוס צריכים להיות מבודדים.
ריבאוירין (אנ') נחקרה במספר קטן של אנשים, אך היעילות שלה עדיין מוטלת בספק.. חיסונים פסיביים (אנ') באמצעות נוגדן חד שבטי אנושי אשר מסמן את הגליקופרוטאין G של וירוס הניפה הוערכו במודל של פארט (ferret model) כטיפול מונע לאחר חשיפה.התרופה נגד כלוריה מלורוקין (אנ') הצליחה לחסום את התפקודים הקריטיים הדרושים להבשלת נגיף ניפה, אם כי עדיין לא נצפתה תועלת קלינית. m102.4, נוגדן חד שבטי אנושי, נעשה שימוש באנשים על בסיס שימוש רחום באוסטרליה והיה בפיתוח פרה-קליני בשנת 2013.
התפרצות

התפרצויות נגיף ניפה דווחו במלזיה, סינגפור, בנגלדש והודו. התמותה הגבוהה ביותר עקב זיהום בנגיף ניפה התרחשה בבנגלדש, שם ההתפרצויות מתרחשות בדרך כלל בעונת החורף. וירוס ניפה הופיע לראשונה במלזיה בשנת 1998 במערב מלזיה אצל מגדלי חזירים. עד אמצע 1999 דווח על למעלה מ-265 מקרים של דלקת קרום המוח האנושי, כולל 105 מקרי מוות במלזיה, ו-11 מקרים של דלקת קרום המוח או מחלות דרכי נשימה עם פטירה אחת דווחו בסינגפור. בשנת 2001 דווח על וירוס ניפה ממחוז מאהרפור, בנגלדש וסיליגורי, הודו. ההתפרצות שוב הופיעה ב-2003, 2004 ו-2005 בנאוגאון דיסטריקט, מחוז מניקאנג ', מחוז רג'ברי, מחוז פרידפור ורובע טאנגיל. [23] בבנגלדש היו גם התפרצויות בשנים שלאחר מכן.
בחודש מאי 2018 דווח על התפרצות במחוז קוז'יקודה שבקרלה, הודו. 17 מקרי מוות נרשמו, כולל עובד בריאות אחד. אלה שמתו היו בעיקר ממחוזות קוז'יקודה ומלפוראם, כולל אחות בת 31, שטיפלה בחולים נגועים בווירוס. שניים מן הנגועים נרפאו לחלוטין. ב-10 ביוני 2018 הוכרז שההתפרצות רשמית נגמרה.
וירוס ניפה ב-COVID-19

ממחקר של ד"ר סטיבן קוואי שפורסם ב-2022 עולה כי רצפים של הווירוס ניפה נתגלו בווירוס הקורונה COVID-19.
ראו גם

הניפאוירוס - משפחת הנגיף, 1 מתוך 5 המינים הוא נגיף וירוס הניפה.
נגיף - התפתחות ומבנה נגיפים.
+ (שיר)

+ (מוכר כ-Más; באנגלית: More) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הספרדייה איתנה, בשיתוף הצמד הלטיני קאלי ואל-דאנדי. השיר יצא לאור ב-18 בדצמבר 2019, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום השני במצעד השירים שבספרד.
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי איתנה, אלחנדרו רנגיפו, אנדרס טורס ומאוריסיו רנגיפו והופק על ידי אנדרס טורס ומאוריסיו רנגיפו. איגוד תעשיית ההקלטות הספרדי העניק לשיר את תואר הפלטינה הלטינית הכפולה, על מכירות של למעלה מ-80,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-72 מיליון השמעות.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של איתנה ב-17 בדצמבר 2019, בשידור חי. נכון למרץ 2024 הקליפ צבר למעלה מ-150 מיליון צפיות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אורוגוואי | מוניטור לטינו | 8 |  |
|  ארגנטינה | ארגנטינה הוט 100 | 16 |  |
|  ספרד | PROMUSICAE | 13 |  |
|  פרגוואי | מוניטור לטינו | 14 |  |
נתוני מכירות

| מקום | תארים | מכירות |
| --- | --- | --- |
| ספרד (PROMUSICAE) | פלטינה 2× | 80,000 |
 מכירות + הזרמת מדיה בלבד
הערות שוליים

↑  איתנה, אלחנדרו רנגיפו, אנדרס טורס, מאוריסיו רנגיפו
1 2  https://twitter.com/newsaitana/status/1262451221538828290, Twitter
↑  El portal de Música, www.elportaldemusica.es
↑  Aitana & Cali Y El Dandee – + (באנגלית), נבדק ב-2020-09-26
1 2  Música, El portal de, + - Aitana + Cali Y El Dandee | EPDM (באנגלית אמריקאית), נבדק ב-2020-09-26
↑  +, נבדק ב-2020-09-26
1 2  Aitana, Cali Y El Dandee - +
| איתנה |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | Spoiler • 11 Razones |  |
| אלבומי הופעה | Play Tour: En Directo |  |
| מיני-אלבומים | Tráiler |  |
| סינגלים | "Lo malo" • "Teléfono" • "Vas a Quedarte" • "Nada Sale Mal" • "Con la Miel en los Labios" • "Me quedo" • "+" • "Enemigos" • "Más De Lo Que Aposté" • "Tu Foto del DNI" • "Corazón Sin Vida" • "11 Razones" |  |
| השתתפות בסינגלים | "Presiento" • "Si Tú La Quieres" • "Friend de Semana" |  |
| סיבובי הופעות | Play Tour |  |
מקס בלכר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בספטמבר 1909 בוטושאן, רומניה 
 פטירה:  31 במאי 1938 (בגיל 28) רומאן, רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 שפות היצירה:  רומנית, צרפתית 
 
מקס בלכר (ברומנית: Max Blecher; ‏8 בספטמבר 1909 – 31 במאי 1938) היה סופר ומשורר יהודי-רומני.
קורות חיים

מקס (קראו לו גם "מרצ'ל" Marcel) נולד בבוטושאן, רומניה לאב, לאזאר בלכר, שהיה בעליו האמיד של בית חרושת לזכוכית. הוא למד רפואה בפריז, אך הפסיק בגלל מחלתו, שחפת של חוט השדרה. הוא אושפז בכמה מקומות מרפא, בצרפת, בשווייץ וברומניה, אך מחלתו באותה תקופה הייתה חשוכת מרפא והוא נפטר ברומן.
כתיבתו של בלכר הייתה אוטוביוגרפית במידה רבה.
בנוסף להיותו סופר הוא היה גם לדמות ספרותית, כי מיכאיל סבסטיאן נתן ביטוי רב לדמותו בספרו "יומן".
מספריו

ספריו שתורגמו לעברית
התרחשויות בָּאי-ממשות המיידית; מרומנית: דינה עזריאל; תל אביב. הוצאת הבה לאור, 2024
ספריו
1934 Corp transparent "גוף שקוף", קובץ שירה.
Vizuina luminată "המאורה המוארת".
Inimi cicatrizate "לבבות מצולקים".
Întâmplări în irealitatea imediată התרחשויות באי ממשות מיידית.
Scrisori către Geo şi Elisabeta Bogza "מכתבים אל ג'או ואליסאבטה בוגזה".
הערות שוליים

↑   מקס בלכר, מלנכוליה קטיפתית וצלולה, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2024
↑   יובל פלוטקין, ספרו של מקס בלכר נקרא כמו הזיית אל־אס־די, באתר הארץ, 19 בפברואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258593905171  PLWABN: 9810651661905606  BNE: XX1206502  BnF: cb12176336b (data)  GND: 118943308  ISNI: 0000 0000 8001 324X  LCCN: n85039861  NKC: jn19990000843  NTA: 297782479  SELIBR: 335640  SUDOC: 030324602  VIAF: 68971889   WorldCat (עם VIAF): 68971889 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ספיירו הדרקון

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  10 בספטמבר 1998
 סוגה:  משחק פלטפורמה משחק וידאו לשחקן יחיד
 מספר שחקנים:  1
 פיתוח:  משחקי אינסומניאק
 הוצאה לאור:  סוני קומפיוטר אנטרטיינמנט
 ארץ מקור:  ארצות הברית
 שפות:  אנגלית
 הפצה:  פלייסטיישן, פלייסטיישן 3
 סדרה:  ספיירו
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  משחק וידאו לשחקן יחיד
 פלטפורמות:  פלייסטיישן, פלייסטיישן 3
 המשחק הבא:  ספיירו 2: זעמו של ריפטו!
 
 www.spyro1.com
ספיירו הדרקון (באנגלית: Spyro the Dragon) הוא משחק פלטפורמה שפותח על ידי חברת "אינסומנייק", ויצא ב-10 בספטמבר 1998 לקונסולות פלייסטיישן ופלייסטיישן 3.
עלילה

המשחק מתחיל בכך שמוצג עולם הדרקונים, שם "מצלמים" סרט על מה שקורה באזור. אחד הדרקונים מתאר שמפלצות דמויות עוגים הורסות את הטירה שבה הם גרים, וגונבים יהלומים.
לפתע, הדרקונים בארץ (חוץ מספיירו), הופכים לפסלי אבן. ספיירו הולך ברחבי הטירה, מוצא אוצרות, מפלצות ואזורים חדשים, ומציל את חבריו.
דמויות

ספיירו - גיבור המשחק. דרקון קטן המסוגל לנשוף אש ולנגוח.
ספארקס - שפירית המלווה את ספיירו במסעותיו, וגם חברו הטוב ביותר. אוכל פרפרים על מנת לשחזר אנרגיה. צבעו משתנה כאשר ספיירו נפגע.
נסטור - דרקון ירוק גדול וקשוח. נסטור הוא מפקד הדרקונים.
ארגוס - דרקון כחול שספיירו מוצא ליד פורטל של שלב.
דבלין - דרקון אדום שספיירו מוצא ליד מפל מים. במשחקים המאוחרים יותר בסדרה מוצג כמפקד.
טומס/סילבוס - דרקון חום שהצליח לשמר את ספיירו, בטרם כול הדרקונים הפכו לפסלי אבן.
הצייד מאואלר - מופיע בחלק מהמשחקים בסדרה, בתור שותף לקרב ויועץ של ספיירו.
סינדר  - דמות ראשית בסדרה. סינדר היא דרקונית בצבע סגול כהה ששרדה בהתמוטטות של אחד ממקדשי הדרקונים, ואיתה ספיירו. שניהם מתפצלים לשתי דרכים, ולבסוף שוב נפגשים.
טוסטי - הבוס הראשון במשחק. מוצג כדחליל משונה חמוש בחרמש, אך מסתבר שהוא בסך-הכול כבשה על קביים.
נאסטי נורק - הבוס הסופי במשחק. הוא זה שהפך את הדרקונים לפסלים.
משה שמיר

ערך זה עוסק בסופר ואיש ציבור. אם התכוונתם לתעשיין ופעיל ציוני, ראו .
לוחית זיכרון בפתח ביתו של משה שמיר ברח' קהילת סופיה 16 בתל אביב
משה שמיר (י"ב באלול ה'תרפ"א, 15 בספטמבר 1921 – ג' באלול ה'תשס"ד, 21 באוגוסט 2004) היה סופר, סופר ילדים, מחזאי, פובליציסט, מבקר ספרות, מרצה לדרמה, עורך מדורי ספרות בעיתונות הארצית, עורך כתבי עת ואיש ציבור ישראלי, נחשב לאחד מחשובי הסופרים הישראליים. חתן פרס ישראל לספרות עברית לשנת תשמ"ח (1988). חבר הכנסת התשיעית (במסגרת סיעת "לעם" של הליכוד) וממקימי מפלגת התחיה-בנא"י.
ביוגרפיה

משה שמיר נולד בצפת לאלה ואריה שמיר, בני קבוצת פועלים שהתיישבה בראש פינה. אמו, אלה, בתם של נחמה לבית שרמן (לאחר מכן נישאה ליוסף ורבין) ואפרים אהרנסון, עלתה לארץ ישראל בעלייה השנייה. ב-1924 עברה המשפחה לתל אביב שם גדל שמיר, למד בבית-הספר תל נורדאו ולאחר מכן בגימנסיה הרצליה. בתקופה זו החל שמיר הצעיר לכתוב סיפורים ומאמרים. ב-1934 הצטרף אל "השומר הצעיר" וחמש שנים מאוחר יותר נכנס להנהגה הראשית של התנועה. ערך את ביטאון התנועה "על החומה" עד 1941, ונהג לפרסם בו סיפורים ומאמרים רבים פרי עטו.
בשנים 1941–1947 היה חבר בקיבוץ משמר העמק. במסגרת שירותו בפלמ"ח שהה גם בקיבוצים שפיים וגבעת ברנר. בשנים אלו החלה יצירתו הספרותית של שמיר להתפרסם ב"משמר" ובמקומות נוספים. יצירות נוספות פורסמו בחוברות "ילקוט הרעים", ששמיר גם היה שותף לעריכתן והוצאתן.
בשנים 1972–1973 שימש עורך כתב העת "מאזנים".
ערך את ביטאון צה"ל "במחנה" עד סוף 1949. אחיו אליהו "אליק" שמיר נפל במארב כנופיית ערבים לשבעת נוטרים על יד יאזור במלחמת העצמאות. סיום תפקידו של שמיר בעיתון זה לווה בטונים צורמים – בן-גוריון דרש את פיטוריו בשל דיווח על מחאה נגד פירוק הפלמ"ח. לאחר מכן ערך את "בשער", ביטאון צעירי מפ"ם. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש חבר מערכת "מעריב" ועורך המדור הספרותי של העיתון.
בשנות ה-60 השתנו עמדותיו, ולאחר מלחמת ששת הימים היה ממקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה, שכללה אנשי תנועת העבודה ורוויזיוניסטים. ראשית התנועה ממאמרים שפרסמו נתן אלתרמן "מול מציאות שאין לה אח", ושמיר "אין דרך בחזרה" כבר בחודש יוני 1967.
התנועה הצטרפה לליכוד עם הקמתו לקראת הבחירות לכנסת השמינית ב-1973. לאחר מכן היה לאחד מראשי סיעת "לעם" בליכוד, ומטעמה נבחר לראשונה לכנסת התשיעית ב-1977. בכנסת התנגד להסכמי קמפ דייוויד (1978) ועל רקע זה פרש מהליכוד בסוף 1979 ונמנה עם מקימי תנועת "התחיה". בשנת 1981 פרש מהכנסת והקדיש עצמו לכתיבה. בשנותיו האחרונות כתב טור שבועי בעיתון "מקור ראשון".
בשנת 1946 נישא לצביה פרומקין מקיבוץ גבעת-ברנר. צביה הייתה בתו של השל פרומקין. לזוג שלושה ילדים - ענולה, יעל ואלי הקרוי על שמו של אליק.
נפטר ב-21 באוגוסט 2004 בראשון לציון. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. על שמו נקראו רחובות במספר יישובים בישראל ובהם: תל אביב, ירושלים, פתח תקווה ועוד.
יצירתו

שמיר היה מן היוצרים הפוריים ביותר של התרבות העברית. הוא עסק בעיקר בסיפורת לסוגיה – רומנים וסיפורים קצרים. מפרי עטו יצאו במהלך השנים כ-50 ספרים. תחום נוסף שבו יצר שמיר הוא השירה, אם כי בסופו של דבר זכור שמיר בעיקר כסופר ולא כמשורר. מבחינה היסטורית וסגנונית הוא שייך לקבוצת הסופרים של דור תש"ח או "דור בארץ": אנשי החבורה המייסדת של הסיפורת הישראלית. מראשית דרכם התאפיינו בנוסח הבעה ריאליסטי תוך שילוב סיפורי החיים הפרטיים של גיבוריהם בעלילה הקולקטיבית של תקומת ישראל בארצו.
הסיפור הראשון של שמיר שהופיע בדפוס בשנת 1940 עסק באברהם ובעקידת יצחק. הסיפור פורסם בעיתון השומר הצעיר, "על החומה".
הרומן הראשון שכתב היה "הוא הלך בשדות", אשר גיבורו הוא אורי, פלמ"חניק צעיר ואהבתו למיקה העולה החדשה. הספר הודפס ב-1947 על ידי הוצאת פועלים, נגנז ופורסם רק באביב שנה לאחר מכן. לפני שהספר יצא לאור הוא הומחז והוצג על ידי התיאטרון הקאמרי עם קום המדינה. הספר גם זכה בפרס אוסישקין ב-1948 והוסרט ב-1967, בבימויו של יוסף מילוא, שגם ביים אותו לראשונה כמחזה. הספר נלמד כחלק מתוכנית הלימודים לבגרות בספרות, ודמות הגיבור בספר תרמה לעיצוב מיתוס הצבר יפה הבלורית והתואר.
קובץ סיפוריו הראשון נקרא "נשים מחכות בחוץ" ויצא ב-1952. הקובץ כלל רק סיפורים שעברו את הצנזורה של ספרית פועלים ועל כן גם קיבוץ הסיפורים נעשה רק ב-1952.
ספר מפורסם אחר של שמיר הוא "במו ידיו - פרקי אליק" שיצא ב-1951, ומספר על חייו של אחיו אליק שנפל במארב כנופיות ערביות ליד יאזור במלחמת העצמאות. הספר, שהפך למייצג של מלחמת העצמאות, תורגם לאנגלית, עובד לתסכיתי רדיו ואף זכה לעיבוד טלוויזיוני. הוא אחד מרבי-המכר הישראליים הגדולים של כל הזמנים, עד היום נמכרו יותר ממאה וחמישים אלף עותקים, והוא אף הפך לחלק מתוכנית הלימודים בבתי הספר. שמיר כתב ספרים נוספים על בני משפחתו - 'במו ליבו', על אביו, ו'לא רחוקים מן העץ', על תולדות משפחת אימו.
אחד הספרים המתורגמים ביותר של שמיר הוא "מלך בשר ודם" מ-1954. הספר הוא רומן היסטורי העוסק במלך אלכסנדר ינאי. הספר התקבל באהדה אצל קהל הקוראים, אולם ספג ביקורת מההיסטוריון פרופ' יוסף קלוזנר, שאמר: "יש ולפעמים סופר אינו היסטוריון, אבל עד כדי כך?".
לעומתו, פרופ' ברוך קורצווייל שיבח את הספר.
שמיר כתב גם שני ספרים אוטוביוגרפיים באופיים – "תחת השמש" מ-1950, ו"כי עירום אתה" מ-1959. בעיניו היה זה פאר יצירתו, אך מבקרים מעטים הסכימו עמו בעניין זה. ב-1960 היה לאחד מהמועמדים הסופיים לקבלת פרס אנדרסן על ספרו "כולם ביחד".
בשנת 1991 פרסם שמיר את ספרו "עד הסוף", החוליה השלישית והמסיימת בטרילוגיה "רחוק מפנינים" - יצירה רחבת יריעה המשרטטת את דיוקן דמותה של לאה ברמן, דמות אידיאליסטית הרואית, שפרשת חייה הייתה אחוזה בתהליכים ובאירועים העיקריים שעיצבו את פני המהפכה הציונית מראשיתה ועד לאחר הקמת מדינת ישראל.
בשנת 2011 התברר כי שמיר כתב גם את היצירה "שקט, השמינית נבחנת". (סיפור מחיי הנוער) בשם בדוי, צבי בראלי, שראה אור ב"הוצאת עין".
הפולמוס סביב שמיר וסיפוריו

סקר שנערך בשנות החמישים על ידי מכון הנרייטה סאלד מצא ששני שלישים מהנשאלים העדיפו את שמיר על כל סופר ישראלי אחר. על אף נתון זה ספגה יצירתו של שמיר, כמו גם הוא עצמו, ביקורת רבה. שמיר, כאמור, עסק יחד עם כתיבתו הספרותית בפובליציסטיקה ובפוליטיקה, ויצירותיו נתפסו לא אחת המשך לעמדותיו ופעילותו הפוליטית. על רקע זה היה שמיר שנוי במחלוקת, בקרב המחנה ממנו צמח, בעשורים האחרונים לחייו.
סיפוריו של שמיר היו ריאליסטיים באופיים, וככאלו הציגו את המציאות שבה חי שמיר – הקיבוץ והשמאל הציוני. כדרכו של הריאליזם לא הציגו סיפוריו רק את הצד ה"נקי" וה"יפה" של החברה הקיבוצית אלא גם את הבעייתיות, את השונה והמכוער. הסביבה האידאולוגית של שמיר שמצאה את עצמה מתוארת בסיפוריו, לא אהבה את שראתה. סביבתו של שמיר דגלה בעקרונות הספרותיים של ריאליזם סוציאליסטי ובראשה הקביעה שעל הספרות לבצע "חינוך" לסוציאליזם.
הביקורת על שמיר נבעה בשל העיסוק בנושאים שבשולי החברה כגון זנות, תאווה, רצח וכדומה. המבקרים דרשו ממנו לעסוק בנושאים מרכזיים יותר. כמו כן נמתחה ביקורת כנגד הגישה האידאולוגית המוצגת בסיפורים אלו הרואה את האדם כרע מנעוריו ולא תולה את הרוע (בניגוד לעקרונות המרקסיסטיים) במציאות החברתית. שיא הפולמוס הגיע בדו־שיח ציבורי מעל דפי העיתונות בין המבקר עזריאל אוכמני לבין שמיר, כאשר שמיר דרש את "חופש היצירה" שלו. שמיר הביע בהמשך תמיכה בעקרונות הריאליזם הסוציאליסטי, אך לא ראה סתירה בינם ובין פנייה אל הצד הכעור של הקיום האנושי. הוא לא היה מעוניין ליצור ספרות "נקיה" אלא ספרות חושפנית שבבסיסה הרצון לתיקון החברה.
בראיון שנערך עם שמיר בשנות ה-70 הוא טען כי בכל ערב שבת, לאחר שסיפוריו התפרסמו ב"משמר" של יום שישי, היו נערכים בקיבוץ דיונים על יצירתו, כאשר הוא בדרך כלל מצא עצמו עומד על ספסל הנאשמים. שמיר גם זיהה את הסיבה לכך - "הסיפורים היו ריאליסטיים, הראו שיש גם מריבות בקיבוץ וכדומה, ולקיבוץ היה קשה לעכל זאת". פולמוס מפורסם במיוחד ניהל שמיר עם מאיר יערי, מנהיג השומר הצעיר, בעקבות הסיפור "הקילומטר השנים-עשר". יערי טען כי בסיפור ישנן "סטיות" אידאולוגיות מהשקפת התנועה. עניין זה הוביל ככל הנראה לעזיבתו של שמיר את הקיבוץ ב-1947. היחסים העכורים לא נסתיימו בכך ושמיר טען כי עזיבת הקיבוץ הובילה לעיכוב מכוון של הוצאת הרומן שלו, "הוא הלך בשדות". גם כשהספר יצא לאור וזכה להצלחה קופתית חסרת תקדים נמשכה הביקורת.
פרסים שבהם זכה

פרס אוסישקין ל-1948 על "הוא הלך בשדות"
פרס ברנר ל-1953 על "במו ידיו"
פרס ביאליק ל-1955 על הרומן ההיסטורי "מלך בשר ודם" והמחזה ההיסטורי "מלחמת בני אור"
פרס ישראל ל-1988
ספריו המפורסמים

הוא הלך בשדות (1947)
עד אילת (1950)
תחת השמש – רומן אוטוביוגרפי (1950)
במו ידיו – פרקי אליק, בהוצאת עם עובד
אחד אפס לטובתנו (1951)
כולם ביחד – סיפורים לילדים בשני קולות, מרחביה, ספרית פועלים, 1959
כבשת הרש, ספרית פועלים, מרחביה 1957 – אינטרפרטציה שלו כסופר על סיפור דוד ובת שבע
מלך בשר ודם – רומן היסטורי על חייו של ינאי המלך בסוף תקופת החשמונאים
כי עירום אתה – רומן היסטורי, 1959
טרילוגיית "רחוק מפנינים" הכוללת את הספרים: יונה מחצר זרה, הינומת הכלה, ועד הסוף, בהוצאת עם עובד
הגלגל החמישי – ספר ילדים (1961)
אוטוביוגרפיה: חיי עם ישמעאל (1968)
יונה מחצר זרה (1974)
סיפורים, ספריית תרמיל 89 (1974)
ביוגרפיה של ראובן הכט, בשם אגדת חיים (1994)
יאיר – אברהם שטרן: חייו – מלחמתו – מותו. רומן ביוגרפי. (לוד): זמורה ביתן (תשס"א; 2001)
עניין אישי – עם 35 משוררים (קובץ מאמרי ביקורת והערכה) תשמ"ז (הוצאת עם עובד)
אברהם בבוקר, הוצאת אבן חושן
במו ליבו, הוצאת עם עובד
הבעד והנגד, הוצאת דביר
הגבול, הוצאת זמורה
היורש, הוצאת אור עם
המקום הירוק, הוצאת דביר
העומדים בפרצה, הוצאת מוסד ביאליק
ואפילו לראות כוכבים, הוצאת עם עובד
זרקור לעומק, הוצאת דביר
חוט השני, הוצאת דביר
יהודית של המצורעים, הוצאת אור עם
ילדי השעשועים, הוצאת עם עובד
מלחמת בני אור: מחזה היסטורי מימי ינאי המלך, הוצאת אור עם
סיפורים בשלושה קולות: קול מכפר, קול מעיר, קול מאתמול (איירה: תמי בצלאלי), תל אביב, דביר, 1978.
כמעט – ספר שירה, 1991
גם זו לטובה – מחזה
מאגדות לוד – מחזה
אברהם בבוקר, הדפסים: מנשה קדישמן, (שלושה פיתוחי מתכת), הוצאת אבן חושן, ספרים ביבליופילים, רעננה, תשנ"ו, 1995
פרוטוקול של מפולת – תשנ"ב, 1991 (הוצאת ספריית בית־אל)
על סוסו בשבת – סיפור על אלישע בין אבויה.
לא רחוקים מן העץ - קורות בית אחד בישראל, הוצאת דביר, 1983
לקריאה נוספת

באלה הימים: דברים בכינוס סופרי ישראל, חיים הזז, חיים גורי, אבא קובנר, אברהם קריב, משה שמיר, אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, תל אביב, תשכ"ז, 1966
דן מירון, ארבע פנים בספרות העברית בת ימינו, שוקן, 1975, עמ' 437–470
יוסף אורן, "משה שמיר: סופר דורו וסופר לדורות", בצרון (כתב-עת), ט', 1988, עמ' 39–40
קובי נסים, הם באו מן השדות, על המשמר, כ"ט בכסלו תשנ"ב, 6 בדצמבר 1991, עמ' 21. על: משה שמיר, כמעט: כל שירי משה שמיר (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"א, 1991)
נורית גוברין, "ילקוט הרֵעים – מציאות של המשך ומיתוס של התחלה"; "אדם במלחמה – קשת סופרים. ילקוט לדברי ספרות של סופרים חיילים", בתוך: 'קריאת הדורות – ספרות עברית במעגליה', כרך ב', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002
נורית גוברין, "הזכרונות חיים – והחיים הם זכרונות. משה שמיר: עד הסוף", בתוך: 'קריאת הדורות – ספרות עברית במעגליה', כרך ב', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002
יגאל שוורץ, הידעת את הארץ שם הלימון פורח: הנדסת האדם ומחשבת המרחב בספרות העברית החדשה, דביר, 2007, עמ' 239–366
אביבה מהלו, וכי עירום אתה?! – אמת ומיתוס בסיפורי דור הפלמ"ח, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב / מוסד ביאליק, 2008
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "יוסף ורבין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יב (1962), עמ' 4073
↑  נתן אלתרמן, מול מציאות שאין לה אח, מעריב, 16 ביוני 1967
↑  משה שמיר, אין דברך בחזרה, מעריב, 30 ביוני 1967
↑  שיחה עם משה שמיר, באתר אימגו
↑  דוד תדהר (עורך), "משה שמיר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3102
↑  שוש קביסה, כאן בקנדה, באתר ynet, 18 בספטמבר 2012
↑  יוסף שופמן, צנוע וטהור, בהיר עין ותקיף, חרות, 31 באוקטובר 1958
↑  א.ב. יפה, התודעה ההיסטורית בספרותינו, על המשמר, 30 בדצמבר 1955
↑  IBBY, IBBY Honour List (1956-1980), April 1980, p.8
↑  אבנר הולצמן, 'הספרות העברית בעשור החמישי', העשור החמישי: תשמ"ח-תשנ"ח (1998-1988), ירושלים: הוצאת ראובן מס, 2021, עמ' 298-279
↑  אילן ברקוביץ', אחד מאתנו, מעט מזעיר - אם רק ימצא את דרכו, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2011
↑  הראיון מצוטט בקורס "בין בדיון לממשות – סוגים בסיפור הישראלי" של האוניברסיטה הפתוחה, כרך א' עמ' 110, הערה מס' 34
↑  הוענקו "פרס אוסשקין ו"פרס ברנר"' לספרות, דבר, 22 בספטמבר 1953
↑   יפה ברלוביץ, זה נשמע כמו הצעת נישואין, באתר הארץ, 18 בפברואר 2025
↑  דוד שחר, ‏ברכה למשה: על דמותו של אלישע בן-אבויה בסיפורו של משה שמיר "על סוסו בשבת", בצרון 342-343, אוקטובר 1981, עמ' 012-016
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יהודה בורלא, אורי צבי גרינברג | פרס ביאליק לספרות יפה  1955 | הבא: צבי וויסלבסקי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267958605171  PLWABN: 9811250696605606  BnF: cb14541791q (data)  CANTIC: a11265796  CiNii: DA17606756  GND: 119356570  ISNI: 0000 0001 0961 6803  LCCN: n84007492  MusicBrainz: aa19b8d6-ae22-4f57-85c8-4028a296b024  NKC: kup19960000090245  NLA: 35492290  NTA: 072055952  SNAC: w6mg956d  SUDOC: 07995362X  Trove: 972583  VIAF: 27304203   WorldCat (עם VIAF): 27304203
קוסטה ריקה

מפל בקוסטה ריקה
מפת קוסטה ריקה
רפובליקת קוֹסְטָה רִיקָה (בספרדית: República de Costa Rica) היא מדינה בדרום מרכז אמריקה הגובלת עם ניקרגואה בצפון, הים הקאריבי במזרח, פנמה בדרום-מזרח, ועם האוקיינוס השקט במערב ובדרום-מערב. קוסטה ריקה נבדלת ממדינות אחרות במרכז אמריקה, ובאמריקה הלטינית בכלל, בכך שהיא דמוקרטיה יציבה מזה עשרות שנים, ומצבה הכלכלי איתן יחסית.