טרנסג'נדריות ואינטרסקסואליות בספורט
שילוב טרנסג'נדריות ואינטרסקסואליות בספורט > טסטוסטרון ושיפור ביצועים ספורטיביים

לגברים יש בממוצע פי 10 יותר טסטוסטרון בדם מאשר בדמן של נשים, ולנשים בממוצע יש רמות אסטרוגן גבוהות יותר מרמות האסטרוגן בקרב גברים. אף על פי שלשני המינים יש טסטוסטרון ואסטרוגן, הטסטוסטרון מכונה "ההורמון הגברי" והאסטרוגן מכונה "ההורמון הנשי", ולכן עולה ביקורת לפיה שימוש בטרמינולוגיה זו היא מטעה משום שהיא יוצרת הפרדה ביולוגית מלאכותית בין גברים לנשים. למרות מחסור במחקר בתחום, קיים קונצנזוס לפיו רמות הטסטוסטרון הן הגורם החשוב ביותר שתורם לפער בביצועים בין גברים לנשים בספורט, אולם הקשר בין רמות גבוהות של טסטוסטרון לבין שיפור ביצועים בספורט טרם הוכח כהלכה, וייתכן כי הקשר בין טסטוסטרון לביצועים ספורטיביים הוא מורכב יותר מהאופן בו נהוג לתפוס אותו. רמות טסטוסטרון לא מסוגלות לנבא איזה ספורטאי יפגין ביצועים טובים יותר. כמו כן, לספורטאים עם ביצועים טובים יותר אין בהכרח רמות טסטוסטרון גבוהות יותר. מחקרים קליניים מראים כי טסטוסטרון, בין גורמים רבים נוספים, עוזר להגדיל את מסת השריר, את הכוח ואת הסיבולת ולכן הגיוני להניח שאדם עם יותר טסטוסטרון בדם יהיה בעל יתרון ספורטיבי מול ספורטאי עם פחות טסטוסטרון בדם, אולם אין זה המצב בהכרח ולא קיימת ראייה לפיה לספורטאים מוצלחים יותר יש רמות גבוהות יותר של טסטוסטרון מספורטאים מוצלחים פחות. אחת הדוגמאות לכך היא נשים אינטרסקס עם תסמונת אי רגישות מלאה לאנדרוגן (CAIS), שאף על פי שגופן לא מסוגל להגיב לטסטוסטרון שהן מייצרות (ולא מסוגל להגיב גם לסטרואידים אנאבוליים ממקור חיצוני), הן זוכות לייצוג יתר בקרב ספורטאיות עלית (לפי הערכות, לאחת מכל 1500 ספורטאיות יש תסמונת אי רגישות לאנדרוגן, לעומת יחס של אחת מכל 60,000 באוכלוסייה הכללית).
מחקרים גדולים שחקרו את ההשפעה של רמות הטסטוסטרון בקרב ספורטאי וספורטאיות עלית הגיעו למסקנות סותרות. מחקר שבחן 693 ספורטאי וספורטאיות עלית מ-15 ענפי ספורט שונים מצא כי רמות הטסטוסטרון של ספורטאי וספורטאיות העלית שונה מטווח הטסטוסטרון הרגיל בקרב נשים וגברים שאינם ספורטאי עלית, ולמעשה נמצאה חפיפה בין רמות הטסטוסטרון בקרב הספורטאיות והספורטאים: ל-13.7% מספורטאיות העלית היו רמות טסטוסטרון מעל הטווח הנשי הטיפוסי, ו-4.7% מספורטאיות העלית היו בתוך הטווח הטיפוסי של גברים. כמו כן, ל-16.5% מספורטאי העלית היו רמות טסטוסטרון מתחת לטווח הטיפוסי של גברים, וכ-1.8% אחוז מהם היו בטווח הטיפוסי של נשים. בשנת 2011, ה-IAAF פרסם מחקר שביצע על 849 ספורטאיות עלית. המחקר מצא כי רק ל-1.5% מהספורטאיות יש רמות טסטוסטרון שנמצאות מעל הטווח הנשי הטיפוסי (זאת בניגוד לאותן 13.7% ספורטאיות מהמחקר הקודם). ממחקר נוסף שנערך על 650 ספורטאיות וספורטאים אולימפיים עלה כי ל-5% מהספורטאיות היו רמות טסטוסטרון בטווח הנחשב גברי, ולכ-6% מספורטאים היו רמות טסטוסטרון בטווח שנחשב נשי. נתונים אלו מציעים כי רמות טסטוסטרון אינן יכולות להיות סימן זיהוי למין ולא ליכולות ספורטיביות. לפי מחקר משנת 2014 שבדק 845 ספורטאיות עלית: "אין ראיה מדעית ברורה שרמות גבוהות של טסטוסטרון אצל נשים יכולות לקבוע את הביצועים שלהן בספורט", ומחקר משנת 2017 שנעשה בשתי אליפויות עולם באתלטיקה מצא כי נשים עם רמות טסטוסטרון גבוהות יותר הפגינו ביצועים טובים יותר (בריצת 400 מטר נרשם פער של 2.7%, בריצת 800 מטר משוכות נרשם פער של 1.8%, בריצת 400 מטר משוכות נרשם פער של 2.8%, ביידוי פטיש נרשם פער של 4.5% ובקפיצה במוט נרשם פער של 2.9%).
בנוסף, ייתכן כי הטסטוסטרון משפיע באופן שונה על גברים מאשר על נשים. כמעט כל המחקרים בנושא טסטוסטרון וביצועים ספורטיביים התבצעו על גברים, והמידע על טסטוסטרון וביצועים ספורטיביים בקרב נשים הוא מאוד מוגבל. באליפות העולם באתלטיקה בשנת 2009, הייתה חפיפה בזמנים של הגברים והנשים בריצת 100 מטר ועד ריצת המרתון (למעט ריצת 10,000 מטר). בנוסף, חסר מידע לגבי ההשפעות שיש לטסטוסטרון ברמה האישית על כל ספורטאי, וקיים קושי למדוד רמות טסטוסטרון משום שהן משתנות בהתאם לגורמים שונים: גיל, חשיפה להורמונים אחרים כמו אסטרוגן, שעת היום, לפני או אחרי תחרות, מצבי שגרה, בזמן מחזור ומשוב חיובי מהמאמן יכול אף להכפיל אותן. הביואתיקנית, קתרינה קרקזיס (Katrina Karkazis), טוענת כי קיימת מיתולוגיה רבה בכל הקשור להשפעת הטסטוסטרון על הביצועים הספורטיביים, וכי טסטוסטרון הוא רק גורם אחד מני רבים המשפיע על הביצועים הספורטיביים, ולכן לבידודו כגורם המכריע - איך ערך רב. מנגד, העמדה לפיה רמות טסטוסטרון גבוהות מובילות ליתרון בביצועים ספורטיביים היא העמדה הרווחת בעולם הספורט, ולפיה גופי הספורט מגבשים רגולציות בנושא שילוב טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט.
יש הטוענים שלנשים טרנסג'נדריות המקבלות טיפול הורמונלי אין יתרון על סיסג'נדריות. מחקרים שונים לאורך השנים מצאו השפעות שונות של טיפול הורמונלי על מסת שריר ודחיסות עצם. לפי חלק מהסקירות, לאחר שנה של טיפולים הורמונליים, מסת השריר יורדת באופן משמעותי, רמות הטסטוסטרון והאסטרוגן של נשים טרנסג'נדריות נמצאות בטווח ההורמונלי הנקבי הטיפוסי, והביצועים דומים לשל סיסג'נדריות. סקירות אחרות מצאו כי ישנה השפעה חלקית, ואילו סקירות אחרות מצאו שהירידה במסת השריר היא מינימלית בלבד לאחר שנה של טיפולים. בהתאם, נטען שהשאלה על מתן אפשרות לטרנסג'נדריות להתחרות בספורט נשים צריך להבחן לכל ענף ספורט בנפרד. בשנת 2015, קבע הוועד האולימפי הבינלאומי כי יש לאפשר לנשים טרנסג'נדריות להתחרות בקטגוריית הנשים, לאחר שנה אחת של טיפולים הורמונליים.