stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היוגב
היסטוריה

המושב נוסד באוגוסט 1949 על אדמות חירבת ליד על ידי גרעין של יוצאי חברות נוער מאוסטריה, מגרמניה ומרומניה ומילידי הארץ שהתארגנו בשנת 1941, עברו הכשרה בכפר ויתקין ובאר טוביה ואיישו את בית אשל שליד באר שבע, משנת 1943 עד לאחר מלחמת העצמאות. לאחר שבית אשל נהרסה במלחמת העצמאות הם עברו לעמק יזרעאל והתמקמו באופן זמני במבנים של מנחת מגידו, שדה תעופה בריטי קטן שננטש. בעת ייסודו מנה המושב 70 משפחות, אך הוא תוכנן לכלול 120 משקים וכ-30 משפחות נוספות של בעלי מקצוע. באפריל 1950 הונחה אבן פינה לבתי הקבע של המושב, אותם בנו אנשי המושב בעצמם. ביוני 1951 כבר עמדו 60 הבתים הראשונים על כנם והמושב כלל 110 משפחות לאחר שקלט עולים חדשים, עוזבי קיבוצים ובני מושבים. בהמשך, עזבו רבים מהמייסדים את המושב ובמקומם באו אחרים. מספר המשפחות במושב ירד ל-88 בתחילת 1957 ובשנת 1957 הגיע לכ-80 משפחות.
כביש הגישה למושב באורך כ-3.5 קילומטר נסלל בשנת 1951 אולם רק חלק זופת, דבר שהקשה על תושבי המושב במשך שנים, עד סיום סלילת הכביש בסוף 1956. במושב הוקצו לכל משק בין 65 ל-70 דונם, חציו לפלחה וחציו למטעים משותפים, אולם התפתחות המושב נבלמה בתחילתה בגלל מחסור במים. בעיה זו נפתרה ב-1955 עת חובר המושב לבארות של מקורות באזור מגידו. בעיה נוספת איתה התמודדו במושב הייתה גנבות של פרות בידי מסתננים. בסוף שנת 1958 חובר המושב לרשת החשמל ובשנת 1960 נפתח במושב סניף דואר.
המושב סבל מקשיים כלכליים רבים. חלק מהאדמות שהוקצו למושב היו אדמות ציבוריות שלא התאימו לייעודן. מטעים שניטעו הכזיבו והמשבר בענף הלול בסוף שנות ה-50 הביא על אנשי המושב חובות. בעקבות הבעיות הכלכליות עבר המושב בשנת 1963 לטיפול מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית ובמסגרת השיקום הוקצו למושב 400 דונם במקום האדמות הירודות. מצב המושב לא שפר ובשנת 1976 נחתמה איגרת חוב שלפיה מקרקעי המשבצת החקלאית של המושב, לרבות מקרקעי הנחלות הבלתי-מאוישות, שועבדו לבנק החקלאות לישראל. משנת 1988 מצוי המושב בכינוס נכסים שהומרה בשנת 1992 לטיפול משקם בעקבות הסדר חובות המושבים.
כלכלת חברי המושב מבוססת על ענפים חקלאיים – גידולי שדה, רפת, דיר, לול וחממות פרחים, על עסקים קטנים בתחומים שונים – חנויות פרחים, מחלבת גבינות, צרכנייה, מוסכים בעלי התמחויות שונות (אופנועים ומכוניות שטח), חוות סוסים, הדרכות לבניית קומפוסטרים ובנייה ירוקה, צימרים, וכן על עבודה מחוץ למושב.
בשנת 2007, לכבוד חג השבועות, הושק אתר אינטרנט ובו מידע ותמונות אודות המושב.
ביולי 2011 נערכה מחאת אוהלים על מדשאת בית העם, במטרה למחות על מדיניות המזכירות בנושא הרחבת היישוב[דרוש מקור].
בשנת 2019 נחגג חג ה-70 למושב ברצף פעילויות בכל החגים ובהוצאת ספר על המושב.
בשנת 2020 הצטרף המושב לתנועת הנוער השומר הצעיר והפך למושב הראשון המצטרף לתנועה שעד אז זוהתה עם התנועה הקיבוצית.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  עולים חדשים מקימים נקודות חדשות, דבר, 22 באוגוסט 1949
↑  היוגב בעמק יזרעאל, דבר, 1 בדצמבר 1949
↑  מושב היוגב עלה על אדמתו בעמק, דבר, 28 באפריל 1950
↑  מושב היוגב בגידולו, דבר, 14 ביוני 1951
↑  פני המושב לעיבוד אדמתם או לאיבודה, דבר, 14 ביוני 1963
↑  נציגי תנועת המושבים מתריעים על משבר הצפוי לחקלאות, דבר, 31 בינואר 1957
↑  יוסף וקסמן, פעולות ושירותים ברוכים ו...רישומים בלתי מדויקים, מעריב, 9 בנובמבר 1970
↑  מ. אברהם, בשולי דברים - יזופת הכביש, דבר, 23 במרץ 1952
מהנעשה באזור יזרעאל - כבישים ליישובים, על המשמר, 12 באוגוסט 1952
מ. אברהם, מכתבים למערכת - מעשה בתיקון כביש, דבר, 6 במרץ 1956
↑  מתקדם קו המים למשקי העמק המרכזי, דבר, 26 בנובמבר 1956
↑  יוחש סדור המים למושב היוגב, דבר, 27 באפריל 1953
↑  מי קידוח מגידו לארבעה יישובים חדשים, דבר, 22 בפברואר 1954
בארות מגידו הועמדו לרשות משקי הסביבה, דבר, 23 באפריל 1956
↑  נגנבו פרות ממושב היוגב, דבר, 9 בספטמבר 1953
↑  מפה ומפה, דבר, 11 בנובמבר 1958

מושב היוגב, לחברת החשמל ולסניפה בעפולה, דבר, 14 בדצמבר 1958
↑  סוכנות דואר במושב היוגב, מעריב, 18 במאי 1960
↑  א. מש, במושב היוגב שואלים: מדוע לא ישבתו גם החקלאים, דבר, 29 במאי 1959
תנועת המושבים מתריעה על מצוקה ועזיבות, דבר, 26 בינואר 1960
יובל אליצור, מה קרה, מדוע איננו יכולים להתקיים בכבוד?, מעריב, 28 בינואר 1960
מנחם תלמי, סיפור המשברים של אנשי אדמה, מעריב, 24 בפברואר 1961
↑  א. מש, מושב וצרור דאגותיו, דבר, 27 במרץ 1964
א. מש, מושב היוגב - בדרך לביסוס, דבר, 29 בספטמבר 1967
↑  הוסדרה תוספת קרקעות לישובים בעמק יזרעאל, דבר, 25 באוקטובר 1963
↑  בג"ץ 7464/08 חיים קרת נ' שר החקלאות, ניתן ב־8 ביולי 2009
↑  ה"פ (נצרת) 6/08; בש"א (נצרת) 1162/07
↑  מושב היוגב, עמק יזרעאל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467855505171
ריימונד דונובן

ריימונד ג'יימס דונובן (באנגלית: Raymond James Donovan; 31 באוגוסט 1930 –  2 ביוני 2021) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר ה-17 של מחלקת העבודה של ארצות הברית, בנשיאותו הראשונה של רונלד רייגן. הוא התפטר מתפקידו ב-1985 והיה לחבר הקבינט הראשון שהוגש נגדו כתב אישום, אך כעבור שנתיים זוכה מכל אשמה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

דונובן נולד בבייון שבניו ג'רזי ב-31 באוגוסט 1930. הוא היה השביעי מבין 12 ילדיהם של דייוויד ואלינור דונובן, ששניהם נפטרו עד שמלאו לו 18 אביבים. הוא למד בבית הספר התיכון סן פטר, ולאחר מכן השלים לימודי תואר ראשון ב"סמינר נוטרדאם" – סמינר לכמרים קתולים בניו אורלינס שבלואיזיאנה. על אף ששקל להישאר בניו אורלינס ולעסוק בכמורה, ב-1952 שב דונובן לבייון כדי לטפל באחיו הקטנים.
דונובן עבד כעובד אחראי לפריקת משאיות בירה של מבשלת בלאנטין (Ballantine), והצטרף לאיגוד עובדי החשמל. לאחר מכן עבד ב"חברת הביטוח האמריקאית" עד 1959, אז הצטרף לחברת "שיאבונה לבנייה" כסגן נשיא אחראי ליחסי עבודה, כספים, ערבויות, ונדל"ן. בשנת 1971 קודם לתפקיד סגן נשיא בכיר.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ב-1976, היה דונובן מתומכיו הלהבים של רייגן ואף גייס עבורו 600 אלף דולר אמריקאי. ב-4 בפברואר 1981 מונה דונובן למזכיר העבודה של ארצות הברית בידי הנשיא רונלד רייגן. במהלך כהונתו צמצם דונובן את הצוות והתקציב של מחלקת העבודה של ארצות הברית, הפחית אסדרה על עסקים דרך שינויים בנוהלי אכיפת חוקי הבטיחות והבריאות בעבודה (OSHA), עדכן את כללי דייוויס-בייקון, שינה את כללי חוקי הביטוח הפנסיוני (ERISA), יצר כללים חדשים לעבודה בתעשייה מהבית, ושינה את תקנות הציות הפדרליות.
דונובן היה ידוע לשמצה ביחסיו העכורים עם מנהיגי איגודי העובדים. יישום האג'נדה העסקית השמרנית של רייגן – הכללה יזמות חופשית עם רגולציה מוגבלת מהמדינה – נתפס על ידי המנהיגים הללו כהפחתת ההגנות במקום העבודה וביטול שיפורים חשובים שהושגו תחת ממשלו הקודם של ג'ימי קרטר. הוא התפטר מתפקידו ב-15 במרץ 1985, חמשה חודשים לאחר שהוגש נגדו כתב אישום. הוא היה חבר הקבינט הראשון שהואשם בפלילים במהלך כהונתו.
ביוגרפיה > פלילים

דונובן ושישה נאשמים נוספים הואשמו על ידי חבר מושבעים בברונקס שבניו יורק בגניבה והונאה בהקשר למיזם להרחבת קו חדש ברכבת התחתית של ניו יורק, דרך תרמית שכללה חבר במשפחת הפשע "הג'נובזה" (Genovese). חברת שיאבונה קיבלה את דרישת רשות התחבורה של העיר ניו יורק בחוזה שלה לעבוד עם קבלן משנה בבעלות בני מיעוטים. עיקר ההאשמות עמד על כך כי החברה שענתה על דרישה זו (Jo-Pel Contracting and Trucking Corp) שכרה ציוד משיאבונה ולכן לא הייתה עצמאית באמת משיאבונה.
ב-25 במאי 1987, דונובן (ושאר הנאשמים) זוכו מהאישומים, ומספר חברי מושבעים מחאו כפיים במתן פסק הדין. לאחר מכן מוטט דונובן באופן מפורסם בשאלה: ”לאיזה משרד אני הולך כדי לקבל את המוניטין שלי בחזרה?”. רייגן עמד לימינו של דונובן לאורך כל המשפט, וכאשר זוכה הצהיר כי ”תמיד ידעתי שריי דונובן הוא אדם עם יושרה, מעולם לא איבדתי בו את האמון.”
בחקירה פלילית נוספת נחקר דונובן על פשעים אחרים שביצע לכאורה. חקירה זו עסקה בהאשמות לפיהן היה בקשר עם אנשים מעולם הפשע המאורגן, וכן נטען שהיה נוכח בפגישה בה קיבל מנהיג איגוד עובדים תשלום בלתי חוקי. לא הוגשו כתבי אישום והחקירה נסגרה.
ביוגרפיה > בערוב ימיו

דונובן החזיק ב-50% ממניות חברת שיאבונה עד למכירתה ב-2007 לקונצרן הספרדי Grupo ACS. הוא גם היה אחד ממייסדי מועדון הגולף "פידלרס אלבו קאנטרי קלאב" והחזיק בחלק מהמניות בו. דונובן היה ידוע בתרומתו הפילנתרופית בתחומי החינוך ולכנסייה הקתולית. בנוסף, הוא השתתף בתוכנית מקומית שעזרה להכשיר חפים מפשע שהורשעו בשגגה.
דונובן נפטר ב-2 ביוני 2021 בביתו בנוורון שבניו ג'רזי, בגיל 90. הוא סבל ממחלת לב כרונית טרם פטירתו.
הערות שוליים

↑  דייוויד ויילדסטיין, Labor Leader: Raymond Donovan, U.S. Secretary of Labor under Reagan, באתר בוסטון גלוב, 2 בספטמבר 2024 (באנגלית)
↑  ג'וזף פ. פריד, Raymond Donovan, 90, Dies; Labor Secretary Quit Under a Cloud, באתר הניו יורק טיימס, 2 ביוני 2021 (באנגלית)
↑  Raymond Donovan: Reagan labour secretary haunted by corruption scandals, באתר האינדיפנדנט, 16 ביוני 2021 (באנגלית)
↑  אולישיה פלוקי, Raymond Donovan, embattled labor secretary under Ronald Reagan, dies at 90, באתר וושינגטון פוסט, 5 ביוני 2021 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n81021059  NARA: 10570307  VIAF: 13626979   WorldCat (עם VIAF): 13626979
ימים נוראים (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  רצח יצחק רבין
 בימוי:  ירון זילברמן
 הופק בידי:  דוד זילבר שרון הראל תמר סלע רון לשם
 תסריט:  רון לשם ירון זילברמן יאיר היזמי (תסריטאי שותף)
 עריכה:  שירה ארד יונתן וינשטין
 שחקנים ראשיים:  יהודה נהרי הלוי אמיתי יעיש בן אוזיליו ענת רבניצקי יואב לוי דולב אוחנה רענן פז סיוון מסט דניאלה קרטס
 מוזיקה:  רז מסיני
 צילום:  עמית יסעור
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  מטרו תקשורת אופנינג נייט הפקות ווסטאנד
 חברה מפיצה:  סרטי יונייטד קינג
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 בספטמבר 2019 (TIFF)‏ 26 בספטמבר 2019 (ישראל)
 משך הקרנה:  123 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה, מותחן פוליטי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ימים נוראים (באנגלית: Incitement, הסתה) הוא סרט דרמה ומותחן פסיכולוגי-פוליטי ישראלי משנת 2019 של הבמאי ירון זילברמן. הסרט עוקב אחר האירועים שהובילו לרצח יצחק רבין בסיום עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל, מנקודת מבטו של הרוצח יגאל עמיר.
הוא נכתב על ידי רון לשם, ביחד עם זילברמן ויאיר היזמי. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל טורונטו. זוכה פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר לשנת 2019.
עלילה

יגאל עמיר (יהודה נהרי) הוא סטודנט אידאולוגי ושאפתן למשפטים משכונת נווה עמל בהרצליה. הסרט עוקב אחר מערכות היחסים שלו עם בני משפחתו - אחיו חגי (יואב לוי), אמו גאולה (ענת רבניצקי) ואביו שלמה (אמיתי יעיש בן אוזיליו), וסוקר את האירועים בחייו במישור החברתי, הפוליטי והדתי - בשנה שקדמה לרצח רבין.
הפקה

הסרט הופק על ידי דוד זילבר, שרון הראל, תמר סלע, ירון זילברמן, משה אדרי, רות כץ, רון לשם, מפיקים בפועל אבנר פלד ואנג'ליקה ברמן, מטרו תקשורת, ווסטאנד ואופנינג נייט פרודקשן. הסרט יצא בתמיכת Yes הטלוויזיה בלוויין, ערוץ 10 (רשת 13) ומשקיעים פרטיים. בסרט שולבו צילומי ארכיון וביניהם צילומים מההפגנה בכיכר ציון שקדמה לרצח. לסרט קדם תחקיר עיתונאי שנערך על ידי עמיחי אתאלי במשך שש שנים, במהלכו רואיינו חוקרי המשטרה, השב"כ, קרובי משפחה וחברים של יגאל עמיר ואף יגאל עמיר עצמו. דליה רבין, בתו של יצחק רבין, ונכדו יונתן בן ארצי הוזמנו על ידי ההפקה לבכורה העולמית של הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
הפקה > שחקנים

הסרט כולל את השחקנים והדמויות הבאות: יהודה נהרי הלוי בתפקיד יגאל עמיר, ענת רבניצקי בתפקיד גאולה עמיר, אמיתי יעיש בן אוזיליו בתפקיד שלמה עמיר, יואב לוי בתפקיד חגי עמיר, דולב אוחנה בתפקיד דרור עדני, רענן פז בתפקיד אבישי רביב, דניאלה קרטס בתפקיד נאוה ולדמן, סיוון מסט בתפקיד מרגלית הר-שפי, שלומי שטרן בתפקיד הרב יצחק גינזבורג, ונוי הינדי בתפקיד האחות צופית עמיר.
פרסים ומועמדויות

| שנה | ארגון | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019 | פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו | קולנוע עולמי עכשווי | ימים נוראים | מועמדות |  |
| 2019 | פרסי אופיר | הסרט העלילתי הטוב ביותר | ימים נוראים | זכייה |  |
| 2019 | פרסי אופיר | השחקן הראשי הטוב ביותר | יהודה נהרי | מועמדות |  |
| 2019 | פרסי אופיר | שחקן המשנה הטוב ביותר | אמיתי יעיש בן אוזיליו | מועמדות |  |
| 2019 | פרסי אופיר | העריכה הטובה ביותר | שירה ארד, יונתן וינשטין | מועמדות |  |
| 2019 | פרסי אופיר | הליהוק הטוב ביותר | אורית אזולאי | זכייה |  |
| 2019 | פרסי אופיר | הפסקול הטוב ביותר | תולי חן, אלכס קלוד | מועמדות |  |
| 2019 | פרסי אופיר | העיצוב האמנותי הטוב ביותר | דני אבשלום | מועמדות |  |
| 2019 | פרסי אופיר | הצילום הטוב ביותר | עמית יסעור | מועמדות |  |
| 2019 | פרסי אופיר | האיפור הטוב ביותר | מאיה גרסטל | מועמדות |  |
| 2019 | פרסי אופיר | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | לאורה שיים, נעמי בר אור | מועמדות |  |
ראו גם

המונולוג של יגאל עמיר
הערות שוליים

↑  דליה רבין על הסרט שעוסק ברצח רבין: "בסיום הצפייה הראשונה פרצתי בבכי", באתר ‏מאקו‏, 8 בספטמבר 2019
↑  עמיחי אתאלי, דרכו של רוצח, באתר ynet, 8 בספטמבר 2019
↑  ציון נאנוס, ‏הסרט שיכניס אתכם לראש של הרוצח: מה גרם ליגאל עמיר לירות בראש הממשלה?, באתר ‏מאקו‏, 20 בספטמבר 2019
↑  אמיר בוגן, רון לשם: "יגאל עמיר פחד שמישהו ירצח את רבין לפניו כי היו אלפים שצעקו 'בוגד'", באתר ynet, 8 בספטמבר 2019
↑  Incitement, Toronto International Film Festival, ‏אוגוסט 2019
↑  שגיא בן נון, אבנר שביט‏, "ימים נוראים" על רצח רבין הוא הזוכה באופיר - והנציג הישראלי לאוסקר, באתר וואלה, 22 בספטמבר 2019
| פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| שנות התשעים של המאה העשרים | שורו (1990) • מעבר לים (1991) • החיים על פי אגפא (1992) • נקמתו של איציק פינקלשטיין (1993) • שחור (1994) • חולה אהבה בשיכון ג' (1995) • קלרה הקדושה (1996) • עפולה אקספרס (1997) • קרקס פלשתינה (1998) • החברים של יאנה (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה העשרים ואחת | ההסדר (2000) • חתונה מאוחרת (2001) • כנפיים שבורות (2002) • האסונות של נינה (2003) • מדורת השבט (2004) • איזה מקום נפלא (2005) • אביבה אהובתי/אדמה משוגעת (2006) • ביקור התזמורת (2007) • ואלס עם באשיר (2008) • עג'מי (2009) |  |
| העשור השני של המאה העשרים ואחת | שליחותו של הממונה על משאבי אנוש (2010) •  הערת שוליים (2011) • למלא את החלל (2012) • בית לחם (2013) • גט - המשפט של ויויאן אמסלם (2014) • באבא ג'ון (2015) • סופת חול (2016) • פוקסטרוט (2017) • האופה מברלין (2018) • ימים נוראים (2019) |  |
| שנות העשרים של המאה העשרים ואחת | אסיה (2020) • ויהי בוקר (2021) • סינמה סבאיא (2022) • שבע ברכות (2023) • קרוב אלי (2024) |  |
חיים ריבלין

| --- | --- |

 לידה:  4 באוקטובר 1972 (בן 52)
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  החדשות 13
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  LifeRivlin
 
חיים יוסף ריבלין (נולד ב-4 באוקטובר 1972) הוא עיתונאי ישראלי. היה כתב חברה ורווחה בחברת החדשות של ערוץ 2, וב-2019 הצטרף לצוות תוכנית "המקור" של חדשות 13. ריבלין הוא חתן פרס סוקולוב לתקשורת אלקטרונית לשנת 2011.
ביוגרפיה

ריבלין התחיל את עבודתו העיתונאית בגיל 21 ככתב ב"עיתון ירושלים" של "ידיעות אחרונות". לאחר ארבע שנים עבר לרשת ב' של קול ישראל, שם חשף את אירוע לחישתו של בנימין נתניהו לרב יצחק כדורי וסיקר ככתב משטרה את הפרשות שנקשרו לעזר ויצמן, יעקב נמרודי, אהוד ברק ואריאל שרון.
לאחר מכן עבר ריבלין לעבוד בחברת החדשות של ערוץ 2 ככתב הבריאות ולאחר מכן ככתב לאיכות הסביבה. שם הוא חשף את פרשת מחלת הסרטן של עובדי הכור הגרעיני בדימונה ותחקיר על בקבוקי תינוקות. בנוסף פרסם יחד עם יוסי מזרחי את התחקיר על הזיהום במפרץ חיפה, תחקיר שזיכה את השניים בפרס פראט לתקשורת בנושא איכות הסביבה.
בסוף שנת 2007 עזב את חברת החדשות לטובת תוכנית התחקירים עובדה של זכיינית ערוץ 2 קשת. ביולי 2008 חזר לחברת החדשות ככתב לענייני חברה ורווחה.
במאי 2019 עבר לחדשות 13, כדי לשמש חבר בצוות התוכנית "המקור".
במרץ 2018 קיבל ריבלין אות הוקרה לקידום המאבק בנגע העישון מהאגודה למלחמה בסרטן.
ריבלין נשוי לנעה ואב לשלוש בנות דנה, איילה ושירה
הערות שוליים

↑  רביב דרוקר וחיים ריבלין יקבלו את פרס סוקולוב לתקשורת אלקטרונית, באתר נענע10
דיר מימאס

| --- | --- |
בתי הכפר
בתי הכפר
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  א-נבטיה
 נפה:  מרג' עיון
 גובה:  560–650 מטרים
 קואורדינטות:  33°18′N 35°33′E﻿ / ﻿33.3°N 35.55°E﻿ / 33.3; 35.55 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןדיר מימאס(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןדיר מימאס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דֵיר מִימַ֫אס (בערבית: دير ميماس, הגייה לבנונית נפוצה: דַיְר מִימֵ֫ס) הוא כפר נוצרי בדרום לבנון ששייך לנפת מרג' עיון במחוז א-נבטיה. אוכלוסיית הכפר מורכבת מיוונים אורתודוקסים ומלכיתים.
מיקום

הכפר ממוקם כ-4 קילומטרים מצפון-מזרח למטולה, ומשתרע על גבעות שגובהן נע בין 560 ל-650 מטרים מעל פני הים. הכפר משקיף על נהר הליטאני ועל מבצר הבופור במערב ועל הר החרמון במזרח. בפאתי הכפר שכן מוצב גלגלית עד נסיגת כוחות צה"ל במאי 2000.
אטימולוגיה

על פי תושבי הכפר, הוא נקרא על שם המנזר שנמצא ממערב לחלקו הצפוני, "מנזר מאר מאמא" (בערבית: دير مار ماما; מנזר מאמא הקדוש). מאר מאמא חי במאה השלישית ונודע בחברותו הקרובה עם אריה שהציל אותו. משום כך, בהרבה מהאיקונות בכנסייה מופיע ציור אריה.
היסטוריה > בתקופה העות'מאנית

חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בדיר מימאס בשנת 1870, וכתב כי במקום כ-1,000 תושבים, כולם נוצרים, רובם המוחלט מהזרם היווני-אורתודוקסי, למעט כ-20 איש שדבקו שנים ספורות לפני כן בנצרות הפרוטסטנטית. הוא תיאר את הבוסתנים המכסים את שיפולי ההר, ובהם עצי תאנה, זית, תות וגפנים, המשגשגים בזכות מעיין איתן הנובע בתוך הכפר, וכן תיאר בית תפילה קטן, שקרוי אף הוא "דיר מימאס", שנבנה מתחת ליישוב, על שפת נהר הליטאני, זמן קצר לפני ביקורו של גרן.
היסטוריה > במלחמת לבנון השנייה

במסמך של חזבאללה שנמצא בכפר פורטה תוכנית לחימה נגד צה"ל בתוך הכפר. תוכנית זו כוללת שימוש באזרחים כמגן אנושי, ומהווה הוכחה לכך שבכפר פעלה תשתית טרור של הארגון. כמו כן, ועדת הבדיקה של האו"ם במלחמת לבנון השנייה טענה שצה"ל הטמין מוקשים בסביבת הכפר, לאחר ששני מומחים אירופאים לחומרי נפץ ורופא לבנוני נפצעו בעת שניסו לחלץ רועה צאן לבנוני שנקלע לשדה מוקשים לא מסומן. צה"ל טען בתגובה כי ייתכן שמדובר בשדה מוקשים ישן מתקופת שהותו של צה"ל בדרום לבנון.
מנזר סנט מאמא

מנזר סנט מאמא נבנה בסביבות שנת 1404 עם שישה תאי נזירים וכנסייה קטנה צמודה. המנזר נהרס ושוחזר מספר פעמים. בשנת 2004 הוא שופץ, אך לטענת התושבים נהרס שוב כתוצאה מתקיפה ישראלית במהלך מלחמת לבנון השנייה, ביולי 2006. ב-2008 הוא שוקם והורחב במימון ממשלת קטר.
מנזר סנט מאמא > פסטיבל

הפסטיבל המיוחד למנזר זה הוא יום סנט מאמא, המתקיים ביום פטירתו ב-17 באוגוסט. באותו יום מתקיימת מיסה ולאחריה משתה, ליד המנזר.
חקלאות

בכפר חקלאות מפותחת הכוללת מטעי תאנים ואגוזי פיסטוק וכרמי ענבים, אך התוצרת הידועה של הכפר מתבססת על גידול זיתים והפקת שמן זית.
הערות שוליים

↑  نضال مجدلاني, دير ميماس أرض القداسة الغنية بالإرث التقليدي والدير التاريخي والموقع الاستراتيجي (صور), annahar.com, ‏27-07-2019 (בערבית)
↑  ויקטור גרן, תרגום: חיים בן־עמרם, תיאור גיאוגרפי, היסטורי וארכיאולוגי של ארץ ישראל, כרך ז': הגליל (ב), ירושלים: יד יצחק בן־צבי, תשמ"ז, עמ' 36
↑  חגי הוברמן, מלחמת לבנון – גרסת חזבאללה, באתר הצופה, 27 בספטמבר 2007
↑  סוכנויות הידיעות, האו"ם: ישראל הטמינה מוקשים בלבנון במלחמה, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2006
↑  , Deir Mimas - On The Olive Road, deirmimas-lb, 2014
↑  MAMAS, catholic-forum, ‏2007
יהושע שרבני

| --- | --- |

 לידה:  בגדאד, עיראק
 פטירה:  16 בדצמבר 1972 י"א בטבת ה'תשל"ג ירושלים
 מקום קבורה:  הר הזיתים
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  בגדאד בעיראק, ירושלים בישראל
 תקופת הפעילות:  ?–1972 
 השתייכות:  חרדים ספרדיים
 תחומי עיסוק:  רבנות וקבלה
 רבותיו:  הרב אלישע דנגור, הרב שמעון אגסי והרב יוסף חיים
 בת זוג:  הדסה מסעודה
 צאצאים:  רבי דוד שרבני, הרב יהודה מועלם, אודי שרבני, רבקה ורדי ועוד.
 
הרב יהושע שהרבני (לא ידוע – 16 בדצמבר 1972) היה מקובל ורב שכונת בקעה שבירושלים.
ביוגרפיה

נולד בבגדאד שבעיראק ליצחק ולעזיזה שהרבני. למד במדרש תלמוד תורה ובמדרש בית זלכה, ובהמשך אצל הרב שמעון אגסי והרב יוסף חיים, בעל הבן איש חי, אליו היה מקורב מאד, בישיבה היה מכונה "עיילא בלא בר" מפני שהיה יכול להיכנס לחדרו של רבי יוסף חיים בלי ליטול רשות.
רבו הבן איש חי לקחו למלמד לנכדו רבי דוד חיים.
בבגדאד נישא למסעודה, לאחר פטירתה נישא לצ'חלה ואחריה לכתון, מכל אחת מהן נולדו לו מספר ילדים.
בסביבות שנת ה'תרנ"ו עלה לארץ ישראל והשתכן בירושלים, שם נמנה עם מייסדי ולומדי ישיבת בית המדרש "שושנים לדוד" בשכונת הבוכרים.
לאחר מאורעות תרפ"ט עבר להנהיג את הקהילה הספרדי בחברון לכחמש שנים.
בשנת ה'תש"ב התחיל ללמד בישיבת שושנים לדוד שיעורים יומיים בגמרא לכעשרים תלמידים. בשנת ה'תשט"ו עם הקמת ישיבת פורת יוסף הוקמה בה ישיבת מקובלים בשם עוז והדר והוא שימש כנשיאה.
במשך תקופה עסק לפרנסתו בהגהת ספרי תורה וקיבל על כך הסכמות מרבי יוסף חיים זוננפלד רבי דוד פאפו ועוד.
את גדולתו הרוחנית יחס לכך שרבו הבן איש חי שלחו להודו להתחקות אחר קהילת בני ישראל והזדמן לו ניסיון עם אישה שם שהגדירו "ממש כיוסף הצדיק" והוא הצליח לעמוד בו.
את תורת הקבלה למד לצד הרב סלמאן אליהו, וסייע בהוצאת ספרו "כרם שלמה" על ידי השלמת הקטעים החסרים בכתבי היד מזכרונו. נהג לצום משבת לשבת. למד חברותא עם הרב יעקב חיים סופר והוא שכנעו לפרסם את ספרו בצורה של חיבור על שולחן ערוך ולא כקונטרס נפרד מה שהביא לתפוצה הגדולה של הספר.
הלך לעולמו ב-16 בדצמבר 1972 (י"א בטבת ה'תשל"ג) ונקבר בהר הזיתים. על פי מקורות היה לפחות בן מאה.
שמו הונצח בקריאת רחוב על שמו בשכונת רמת שלמה שבירושלים.
חיבר שיטה על מסכת ביצה וכן חיבור על פסקי הרא"ש - חיבורים אלו אבדו.
מבניו: הרב דוד, רבה של קולומביה; רבי יצחק שימש כדיין; רבי שאול, שימש כדיין לצד הרב עזרא עטיה בבית הדין הספרדי בירושלים ולצד רבי ראובן כץ בפתח תקווה; הרב יוסף חיים מייסד ישיבת המקובלים אמת ושלום, הרב שלמה, היה מלמד בישיבת פורת יוסף.
בין נכדיו: הרב יהודה מועלם, הרב ראובן שרבני, הדסה מסעודה, שנישאה לרב בן-ציון אבא-שאול וקלרה שנישאה לרב שבתי אטון, רבקה ורדי היא נינתו. והסופר והמשורר אודי שרבני.
לקריאה נוספת

יצחק ישראל שרבאני, גבורות יהושע, ירושלים תשפ"ג.
משה שבת, ישיבות בגדאד, ירושלים, תולדות רבני בבל וישיבותיה, (חלק א עמ' 358–366)
שלום מאיר ולך, רבנו האור לציון חלק א, ירושלים תשע"ב, עמודים 179-217.
אביאל חיים חורי, לא ימוש מתוך האוהל - מאמר מקיף על דמותו של הרב יהושע שרבאני, עם נכדו הרב יצחק שרבאני. תור הזהב גיליון 68 תשע"ט
הערות שוליים

↑  לעיתים שרבני או שרבאני
1 2  רחוב הרב יהושע שהרבני, באתר עיריית ירושלים
↑  שנת לידתו לא ברורה, משמשו יצחק כהן אמר תרכ"ג, בנו שלמה אמר תרל"ה, בנו יוסף אמר תרי"ו, ראו: יצחק ישראל שרבאני, גבורות יהושע, ירושלים תשפ"ג, עמ' 15-16
↑  יצחק ישראל שרבאני, גבורות יהושע, ירושלים תשפ"ג, עמ' 39
1 2  משה ש' שבת, ישיבות בגדאד, א', תשע"ו, עמ' 358
↑  יצחק ישראל שרבאני, גבורות יהושע, ירושלים תשפ"ג, עמ' 107
↑  הרב ראובן שרבאני, דרש בחכמה, עמוד יג
↑  יצחק ישראל שרבאני, גבורות יהושע, ירושלים תשפ"ג, עמ' 39
↑  ישיבות בגדאד, עמוד 368, הערה 109
↑  ישיבות בגדאד, עמוד 363; דרש בחכמה, עמוד עב
↑  על בניו ראה עוד בספר רבנו האור לציון תחילת חלק א
מומו

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  מיכאל אנדה
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  פנטזיה, הרפתקאות
 נושא:  יתמות 
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  Thienemann Verlag
 תאריך הוצאה:  1973 בגרמניה 1983 ו-2000 בישראל
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  זמורה ביתן
 תרגום:  חנה לבנת
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001329786
 
מומו הוא ספר מאת מיכאל אנדה, שיצא לאור בגרמניה בשנת 1973. שמו המלא: "מומו, או הספור המוזר על גונבי זמן ועל הילדה שהחזירה לאנשים את הזמן הגנוב" (בגרמנית: MOMO oder Die seltsame Geschichte von den Zeit-Dieben und von dem Kind, das den Menschen die gestohlene Zeit zurückbrachte).
מומו הוא שמה של גיבורת הסיפור לילדים, שמבעד לעלילתו משתקפת ביקורת על החברה המודרנית.
בעברית יצא הספר לאור בשנת 1983, בסדרת "מרגנית" של הוצאת "זמורה ביתן מודן", בתרגום מאת חנה טויכסלר.
עלילה

הספר "מומו" מגולל את סיפורה של ילדה מאוד מיוחדת ואת סיפורם של יצורים הגונבים את הזמן מבני האדם.
לעיר גדולה מגיעה יום אחד ילדה לבדה. אין לה הורים וקשה לשער את גילה, ושמה מומו. תושבי העיר משכנים את הילדה באמפיתיאטרון הקטן של העיר, ודואגים לה, כל אחד לפי יכולתו. מומו היוותה בהתחלה נטל על החברה. עד מהרה מתגלה השפעתה המיוחדת של הילדה על הילדים האחרים בעיר, וגם על המבוגרים. כולם חשים בחברתה נוח במיוחד לשוחח זה עם זה, לשחק ולדמיין.
יום אחד מגיע לעיר איש קטן בחליפה אפורה ומגבעת נוקשה, בידו מזוודה אפורה קטנה, ובפיו נעוץ דרך קבע סיגר קטן בעל ריח מוזר. האיש הקטן מביא עמו צינה בכל אשר ילך. אנשים קטנים כמוהו, זהים לו בדיוק במראה מגיעים אל העיר הגדולה ואל ערים אחרות, ולאחר הסבר קצר משכנעים את בני האדם שעליהם לחסוך בזמן. משמעות החיסכון בזמן היא להפסיק לעשות דברים חסרי תועלת, כביכול, כמו לבקר חברה או לטפל בתוכי (כפי שאחד מהם מציע לפוסי הספר), ובמקומם לחסוך את הזמן ב"בנק הזמן", בניהולם של אותם אדונים אפורים, על מנת שיהיה מוכן לשימוש לעת זקנה. אך הזמן שנמצא בבנק לא נחסך לאנשים לעת זקנה, אלא נגנב על ידי האדונים האפורים.
אולם את הילדה מומו לא מצליחים האדונים האפורים לשכנע לחסוך בזמן. היא עושה דברים למען העשיה שבעניין, ולא מחפשת בהם תועלת. עד מהרה, היא היחידה. העולם סביבה הולך ומשתנה, ולאנשים כבר אין זמן. מומו, המבחינה בכך שידידיה הולכים ונעלמים במרוץ אחרי חיסכון בזמן, יוצאת במסע להחזרת הזמן האבוד לאנשים.
סיכום

ספר הילדים הפשוט והתמים הזה, לכאורה, מכיל בתוכו רעיונות קיומיים של חוויית איכות הזמן ההווה (מנגינת פרחי השעות) ומספר את סיפורה של החברה המודרנית, שהשתעבדה למרוץ אחרי ההצלחה, ושכחה את רגעי ההנאה הפשוטים בחיים. מיכאל אנדה הצליח לגעת במטה קסם במניעים וההשפעות החברתיות והכלכליות של תחלואיה של החברה המודרנית. במובן זה, מתקשר הסיפור בנושאו (אובדן החלק המהנה בחיים) לספר אחר של אנדה – "הסיפור שאינו נגמר".
המחזה

עידו ריקלין כתב מחזה לפי הסיפור, סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין העלה בשנת 2012 הצגה לפי המחזה בבימויו של רפי ניב. ההצגה הוצגה על ידי בימת הנוער סטודיו למשחק לילדים ונוער בכפר סבא והוד השרון בפסטיבל עכו.