פמיניזם סוציאליסטי
פמיניזם סוציאליסטי ומשפט

האידאולוגיה והפעילות ההיסטורית של הפמיניסטיות הסוציאליסטיות הרפורמטוריות בזמן עלייתה של המדינה הרגולטורית, מדגימה כיצד המאבק לסטנדרטים הוגנים בשוק העבודה קשורה לפעילות של נשים אלו שפעלו במהלך התקופה הפרוגרסיבית וה'ניו דיל', וכי פעילותן חיונית להבנה את עליית המדינה הרגולטורית בארצות הברית. הן תמכו בהקמת גוף בירוקרטי בתוך משרד העבודה הפדרלי, ולאחר מלחמת העולם השנייה נוסד 'המשרד לעבודת נשים' שמרי אנדרסון עמדה בראשו במשך 25 שנה. שניידרמן מונתה לתפקיד רשמי ממשלתי במדינת ניו-יורק, ובהמשך לתפקיד פדרלי בנושא עבודה, ויחד הן קידמו את הרעיון בדבר שכר שווה בעבור עבודה שוות ערך. ניסיונן צלח באופן חלקי בתקופת "הניו דיל" כאשר במסגרת הנהגתה של אנדרסון נחקק חוק פדרלי בנושא שכר מינימום ושעות עבודה לעובדים ולעובדות בארצות הברית. מאמציהן הרגולטוריים נגעו גם להיווצרות הסעיף הנוגע לאפליה מינית בהצעת החוק לזכויות האדם והאזרח בארצות הברית, למען השגת שוויון כלכלי בתעסוקה, במיוחד עבור פועלות שלהן אחריות בטיפול במשפחה. הן תרמו רבות לרגולציה של שוק העבודה תוך שגייסו את החוק כדי לפצות נשים על כוחן הבלתי שוויוני במקום העבודה אשר נבע ממכשולים מבניים שיצרו השוק, האיגודים והמשפחה והובילו לסמכויות מוגבלות של נשים במסגרות אלו. המאבק נגד אפליה על בסיס מין בשוק העבודה החל מתקופת ה-New Deal ונמשך בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה ועד ראשית שנות ה-60. הפמיניסטיות הסוציאליסטיות נאבקו להשגת ויסות ממשלתי של שוק העבודה ודרשו מהמדינה לקחת אחריות בנוגע לאפליה מינית ושוויון בתעסוקת נשים. מאמציהן של פמיניסטיות אלו ביצירת רגולציה של חוקי עבודה הוגנים, בחקיקה נגד אפליה על בסיס מין, במאבק אחר שכר שווה בעידן שלאחר המלחמה, ותפקידן בוועדת הנשיא קנדי על מעמד האישה ב-1963 הם אלו שהובילו לחקיקת האיסור על אפליה מינית.
דחיקתו של הפמיניזם הסוציאליסטי לשוליים בזירה המשפטית בארצות הברית, נעוץ בכך שמשפטניות אקדמאיות בשנות ה-70 נאלצו להוריד את הטונים "הסוציאליסטיים" אחרת הן לא היו שורדות במערכת המשפט. מאחר שמקורות המימון היו יחסית שמרניים וזוהו עם הימין הכלכלי, פרויקטים של פמיניזם סוציאליסטי לא קיבלו מימון בקלות ובאופן כללי לא התקבלו. כך, הפמיניזם הסוציאליסטי לא התפתח לכדי תאוריה משפטית פמיניסטית, והספרות המשפטית מעידה על כך שחוקרי התאוריה המשפטית לא הכירו את התאוריה הפמיניסטית הסוציאליסטית למעט קתרין מקינון שידעה אותה היטב אך לא הסכימה עם עיקריה. מקינון מתנגדת לשידוך בין פמיניזם ומרקסיזם כפי שהפמיניזם הסוציאליסטי מנסה לעשות, משום שלטענתה, הפמיניזם למעשה נבלע בתוך המרקסיזם, ומביא להתעלמות מקטגוריה מרכזית של מיניות כצורה של כוח. לטענתה, יחסי המין מבחינת התאוריה הפמיניסטית כמוהם כעבודה מבחינת התאוריה המרקסיסטית, משום שיחסי המין השוררים בחברה הפטריארכלית טומנים בחובם את כל הייחוסים המאפיינים את יחסי העבודה בחברה הקפיטליסטית: ניכור, ניצול, תודעה כוזבת, יחסים מעמדיים ועוד. לטענתה, הפמיניזם מצטרף למרקסיזם ולא באמת יוצר בו שינוי. הניסיון היחידי לסינתזה בין מרקסיזם לפמיניזם שמקינון ראתה בחיוב היה התמיכה במשכורת לעקרות בית, גישה ששאפה להסביר מין ומעמד דרך העדשה המרקסיסטית אך עם בסיס פמיניסטי וביקשה לשבור את הקשר האידאולוגי בין עבודות הבית לביולוגיה של האישה. הבעייתיות בגישה זו, טענה מקינון, שתשלום זה יקשור את הנשים לבית ויהפוך את תפקידן כעקרות בית ללגיטימי, ואין זה פותר בעיות של החפצה מינית ואלימות נגד נשים. היא דחתה את הפמיניזם הסוציאליסטי שלמעשה הכליל סוגיות נשיות בתוך האנליזה המרקסיסטית הבלתי משתנה. עבורה, פמיניזם רדיקלי לבדו הוא פמיניזם, ופמיניזם רדיקלי מבחינה מתודולוגית הוא פוסט מרקסיסטי. הקשר שבין מיניות וכוח היה בעדיפות ראשונה עבורה, ולדעתה יש צורך בתאוריה פמיניסטית שתעמוד בזכות עצמה על ידי זיקוק של פרקטיקות פמיניסטיות. מלבד מקינון, היו קולות מעטים בתאוריה הפמיניסטית המשפטית שהתייחסו לפמיניזם הסוציאליסטי.