stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמוס פונקנשטיין
חייו ופועלו

פונקנשטיין נולד בשנת 1937 בתל אביב כבן למשפחה דתית. אביו, ד"ר יוסף פונקנשטיין, יליד בוצ'אץ' שבגליציה, אוסטריה, היה חניך בית המדרש לרבנים בברסלאו (1929–1933) ואוניברסיטת בזל (1933–1936), כיהן כמזכ"ל וסגן מנהל המכון למינהל ציבורי בירושלים.
פונקנשטיין גדל בירושלים, ולמד בבית הספר הדתי "מעלה", אך כבר בנערותו יצא בשאלה. לאחר שחרורו מצה"ל, למד באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1958 נסע לגרמניה המערבית ללימודי דוקטורט בפקולטה לפילוסופיה של האוניברסיטה החופשית של ברלין. הדיסרטציה שלו (Gegenwartsbestimmung, Heilsplanbegriff und Entwicklungsgedanke im Geschichtsdenken des hohen Mittelalters), שהוגשה ב-1964, נסבה על בחינת התודעה ההיסטורית של ימי הביניים, תוך התמקדות בתיאור היחסים שבין חזון אחרית הימים והגאולה בדרך הטבע כרעיונות משלימים וההשוואה שהוא עורך בין תודעה זו לתודעה ההיסטורית המודרנית (ב-1965 התפרסמה כספר, בכותרת Heilsplan und natürliche Entwicklung).
את קריירת ההוראה שלו החל בשנת 1967 כמרצה להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בסוף שנות ה-70 החל לחלק את זמנו בין UCLA ואוניברסיטת תל אביב, שבה היה מופקד על הקתדרה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע ע"ש יוסף וסיל מייזר, הקים ביחד עם פרופ' יהודה אלקנה את המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן וניהל אותו. במסגרת זו לימד את תולדות המדעים, תולדות המחשבה המערבית והיבטים שונים של תולדות ישראל.
בשנת 1986 עבר לאוניברסיטת סטנפורד, שם הופקד על הקתדרה ע"ש דניאל א' קושלנד (Daniel E. Koshland) לתרבות והיסטוריה יהודית שנוסדה אז, והקים בה את התוכנית למדעי היהדות. כעבור שלוש שנים שב ל-UCLA, וב-1991 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (UC Berkeley), שם התמנה לפרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה ע"ש קורט (Koret) להיסטוריה יהודית.
בשנת 1985 זכה במלגת גוגנהיים למחקר התאולוגיה והדמיון המדעי מימי הביניים עד למאה ה-17 בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (אקול דה אוטז אטיד) בפריז.
בשנת תשנ"ה-1995 זכה בפרס ישראל לחקר ההיסטוריה היהודית.
לצד פועלו האקדמי, מתחילת שנות ה-80 היה תומך פעיל של תנועת השלום בישראל והרבה לפרסם מאמרים ב"הארץ".
פונקנשטיין נפטר בברקלי שבקליפורניה ב-1995 בתום שנה של מאבק בסרטן הריאה, בגיל 58. היה פעיל בהוראה ובמחקר עד כחודש לפני מותו. הותיר אישה, אסתי, ושני ילדים מנישואיו הראשונים: יעקב ודניאלה.
רבים מתלמידיו בישראל ובארצות הברית המשיכו לעסוק בתחומי התמחותו, בהם: דוד ביאל, אמנון רז-קרקוצקין, אילן גור זאב, ג'רמי כהן, יוסף מאלי, אלון אלטרס, דוד אנגל, בת ציון עראקי קלורמן, לאה רושקובסקי, דורית טנאי, אברהם שוחר, יואל רמב"ם, רם בן שלום ורבים אחרים.
מחקריו

תחומי מחקריו של עמוס פונקנשטיין היו מגוונים: הוא חקר את ההיסטוריוגרפיה והתודעה ההיסטורית בקרב יהודים ונוצרים בימי הביניים ובעת החדשה, את הפולמוס הנוצרי נגד היהדות, פרשנות המקרא בימי הביניים, הזיקה בין תאולוגיה למדע, ואת תולדות המחשבה המדעית מאז התקופה ההלניסטית ועד ימינו.
מחקריו > Theology and Scientific Imagination from the Middle Ages to the Seventeenth Century

בספר זה פורש פונקנשטיין את הדיון התאולוגי והפילוסופי של ימי הביניים ומראה כיצד צמחו מתוך דיון זה במאה ה-17, המדע המודרני, התודעה ההיסטורית, והכתיבה ההיסטורית במשמעותה המודרנית. הספר בוחן את מכלול היבטיה של המחשבה במאה ה-17, על בסיס ניתוח שיטתי של המחשבה הפרה-מודרנית, תוך שהוא מבהיר גם את אופיו של המפנה וגם את הרקע התאולוגי של הפעילות המדעית. בכך תרם פונקנשטיין תרומה ייחודית לגישה שעוצבה במחקר עוד קודם לכן, אשר דחתה את התיאור ההיסטורי הפוזיטיביסטי, שהיה מבוסס על הבחנה בין מדע, כביטוי של ידע רציונלי, ובין דת, כסמל של דוגמטיות ודעות קדומות. פונקנשטיין דוחה את ההנגדה המקובלת בין דת למדע. הוא ראה מחד את הטענות המדעיות שעמדו בבסיס הדיון התאולוגי ומאידך את המרכיבים התאולוגיים במדע המודרני.
מחקריו > Perceptions of Jewish History

בספרו זה טוען פונקנשטיין כי ביסוד היהדות נטועה תודעה היסטורית עמוקה, שהלכה והעמיקה במהלך ימי הביניים, עת התעצם הפולמוס של היהדות למול הנצרות והאסלאם. הוא סובר שאף־על־פי שליהודים היה ביטחון בעתידם, בשל האמונה בכוח עליון המשגיח עליהם, הרי שהיו צריכים תמיד להצדיק את עברם. פונקנשטיין סובר כי עד המאה ה-19 חיפשו היהודים להצדיק את קיומם בגיבוש חשיבה היסטורית על עברם והם נשענו על המבדיל בינם לבין הגויים. התמונה התהפכה מקבלת האמנציפציה במאה ה-19, שאז חיפשו היהודים את המשותף להם ולעמי העולם. קובץ מאמרים זה התגבש סביב עמדותיו של פונקנשטיין כפי שהן באו לידי ביטוי במחלוקתו עם ההיסטוריון יוסף חיים ירושלמי בעניין היחסים שבין היסטוריה לזיכרון בתולדות ישראל, כאשר מול העמדה המפרידה בה נקט ירושלמי הציע פונקנשטיין את המושג "תודעה היסטורית" כדי להציב עמדת ביניים בין היסטוריוגרפיה מקצועית לזיכרון קולקטיבי, מושג התקף בין בישראל ובין בעמים, ותואם את הבנת ההיסטוריה בתקופה הטרום-מודרנית.
מחקריו > "תולדות ישראל בין החוחים: ההיסטוריה למול דיסציפלינות אחרות"

במאמר זה, שפורסם בכתב העת "ציון" ב-1995, הוא בוחן את התמורות בסיפור ההיסטורי כמגבש זהות לאומית. במאמר טוען פונקנשטיין כי בדור ההיסטוריונים הקודם של תולדות עם ישראל כמו יצחק בער, בן-ציון דינור, חיים הלל בן-ששון, היה להיסטוריון תפקיד לאומי ברור, שעליו גיבשו נראטיב-על המבסס את הזהות הלאומית. לעומת זאת בדורנו אבדה ההגמוניה של נראטיב העל הלאומי, ההיסטוריונים בני ימינו פירקו אותו ויש כתיבה של מגוון נראטיבים מתחרים ומנוגדים.
ספרים ומונוגרפיות

Heilsplan und natürliche Entwicklung. Formen der Gegenwartsbestimmung im Geschichtsdenken des hohen Mittelalters, München: Nymphenburger Verlagshandlung (Sammlung Dialog), 1965.
המשכיות וחידוש במחשבת המאה הי"ז ובמדעיה, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ('דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים'), תשמ"א.
הפסיביות כסימנה של יהדות הגולה: מיתוס ומציאות, תל אביב: קרן ארן (אוניברסיטת תל אביב – בית הספר להיסטוריה ע"ש זלמן ארן), תשמ"ב.
טבע, היסטוריה ומשיחיות אצל הרמב"ם, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('אוניברסיטה משודרת'), תשמ"ג 1983.
Theology and the Scientific Imagination from the Middle Ages to the Seventeenth Century, Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1986.
עמוס פונקנשטיין, עדין שטיינזלץ, הסוציולוגיה של הבערות; עריכה: רחל שיחור; תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('אוניברסיטה משודרת'), תשמ"ח 1987.
סגנונות בפרשנות המקרא בימה"ב; עריכה: מלכה טל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('אוניברסיטה משודרת'), תש"ן 1990.
עמוס פונקנשטיין [ואחרים], האינטלקטואלים והמדינה: יום עיון, רמת אפעל: יד טבנקין ('ימי עיון בפרשיות היסטוריות ובעיות יסוד'), 1991.
תדמית ותודעה היסטורית ביהדות ובסביבתה התרבותית, תל אביב: עם עובד, תשנ"א 1991.
Perceptions of Jewish History, Berkeley: University of California Press, 1993
Maimonides: Nature, History, and Messianic Beliefs'; English translation by Shmuel Himelstein, Tel-Aviv: MOD Books, 1997.
לקריאה נוספת

אמנון רז-קרקוצקין, 'היסטוריה, תודעה היסטורית ופרשנות – עמוס פונקנשטיין, תרצ"ז–תשנ"ה', ציון סא, א (תשנ"ו), 113–120.
רוני מירון, 'עבר, היסטוריה ופרשנות: יוסף חיים ירושלמי ועמוס פונקנשטיין על "חוכמת ישראל"', אלפיים 31 (תשס"ז 2007), 223-169.
Robert S. Westman and David Biale (eds.), Thinking Impossibilities: The Intellectual Legacy of Amos Funkenstein, Toronto; Buffalo: University of Toronto Press, in association with the UCLA Center for Seventeenth- and Eighteenth-Century Studies and the William Andrews Clark Memorial Library, 2008.
הערות שוליים

↑  Amos Funkenstein, Perceptions of Jewish History, Berkeley: University of California Press, 1993, p. 164.
↑  שם קיבל תואר דוקטור על עבודה שחקרה את היחס לברית הישנה במאבק בין המדינה לכנסייה בתקופת מחלוקת ההסמכה (Das alte Testament im Kampf zwischen Regnum und Sacerdotium Während des Investiturstreits).
↑  עמוס פונקנשטיין, "תולדות ישראל בין החוחים: ההיסטוריה למול דיסציפלינות אחרות", ציון ס, 3 (תשנ"ה), 335–347.
| רמב"ן |
| --- | --- | --- |
| כתביו | פירוש הרמב"ן לתורה • חידושי הרמב"ן לתלמוד • מלחמות ה' • תורת האדם • השגות לספר המצוות לרמב"ם • דרשות הרמב"ן • איגרת הרמב"ן • אגרת הקודש • איגרת הרמב"ן לחכמי צרפת |  |
| אירועים בולטים | ויכוח ברצלונה (פבלו כריסטיאני • חיימה הראשון, מלך אראגון) • פולמוס הרמב"ם |  |
| רבותיו | רבי יהודה בר יקר • רבי נתן בן מאיר |  |
| חבריו | הרבנים עזרא ועזריאל בני שלמה • בן בלימה • רבי יונה גירונדי • משפחת רמב"ן |  |
| מתלמידיו | רא"ה • רשב"א • רבי שמואל הסרדי • רבי יצחק דמן עכו • רבי יצחק בן טודרוס • רבי ששת דסמרקדיל • רבי יצחק בן אברהם מנרבונה • רבי דוד בונפיד • רבי מאיר המעילי • רבי נתן בן יוסף • רבי משה דאשקולה גירונדי |  |
| חוקרי הרמב"ן | שרגא אברמסון • משה הלברטל • שלם יהלום • יהונתן יעקבס • עודד ישראלי • יעקב שלום ליכט • מרים סקלרץ • חביבה פדיה • עמוס פונקנשטיין • חיים דוב שעוועל • יצחק אונא |  |
| אתרים על שמו | בית כנסת הרמב"ן (הרובע היהודי) • בית כנסת הרמב"ן (קטמון) • קבר הרמב"ן • מערת הרמב"ן • רחוב רמב"ן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277334205171  BIBSYS: 90409260  BNE: XX934878  BnF: cb12068325s (data)  CiNii: DA01759929  GND: 115529160  ISNI: 0000 0001 1044 3671  LCCN: n84037185  NKC: ola20231196442  NSK: 000508973  NTA: 072971088  RERO: 02-A003269743  SUDOC: 028954548  VIAF: 22164318   WorldCat (עם VIAF): 22164318
מלחמת הכדורגל

מלחמת הכדורגל (בספרדית: Guerra del fútbol, קרויה גם "מלחמת מאה השעות") הייתה מלחמה שנמשכה 100 שעות (כארבעה ימים) מ-14 עד 18 ביולי 1969 בין המדינות השכנות הונדורס ואל סלוודור.
לכאורה, המניע למלחמה היה עימות שבא לאחר הפסד במשחק כדורגל; למעשה, הסיבות לפריצת המלחמה קשורות יותר להבדלים הפוליטיים בין המדינות, שהעיקרי בהם היא ההגירה בין אל סלוודור להונדורס. אף כי הקשר לכדורגל הוא לכאורה מועט, בפועל הוא היווה את הטריגר למלחמה.
הרקע למלחמה

באותה תקופה, היה המצב החברתי בשתי המדינות על סף התלקחות, והממשלים הצבאיים בשתי המדינות חיפשו מטרה נוחה להפנות אליה את הדאגה הלאומית. מערכות התקשורת בשתי המדינות עודדו את השנאה של אזרחי מדינתם כלפי המדינה השנייה, דבר שבסופו של דבר גרם לגירוש מהונדורס של אלפי איכרים סלוודורים.
התסיסה הכללית במדינות הובילה לבסוף לעימות צבאי שהסיט את תשומת הלב של אזרחי שתי המדינות מענייניהם הפנימיים לעימות חיצוני, שישמור על רמת אימונים גבוהה של הצבא, ויוביל לחימוש מחודש של כל הכוחות הצבאיים (אחת מהמטרות של המשטרים הצבאיים בשתי המדינות).
בשנת 1969 הונדורס החליטה לחלק את חלקות האדמה לאיכרי המדינה, ולכן גורשו משם איכרים סלוודורים שחיו ועבדו את האדמות במשך מספר דורות. המוני האיכרים הסלוודורים שחזרו למדינתם גרמו למהפך חברתי והחלו להישמע קולות שדרשו רפורמה בחלוקת האדמות גם באל סלוודור. קולות אלו העלו חשש כבד אצל ראשי הצבא באל סלוודור שפחדו מהקמת מיליציות חמושות.
המלחמה

למרות המתחים הקיימים, התמודדו שתי המדינות במשחקים המוקדמים לקראת מונדיאל 1970. ב-15 ביוני 1969 התקיים באל סלוודור משחק כדורגל בין שתי המדינות, שבו ניצחה הנבחרת המקומית 3:0. בהשתלהבות יצרים תקף הקהל המקומי את האוהדים שבאו מהונדורס, בהתנגשויות שהתפתחו למעשי לינץ', ושלא זכו לגינוי מספק מצד הפוליטיקאים. חומרת מעשי הלינץ' באוהדי הכדורגל הגבירו אף יותר את המתיחות והתסיסה באל סלוודור. חודש לאחר מכן, ב-14 ביולי, יזם צבא אל סלוודור התקפה צבאית נגד הונדורס.
ביום הראשון ללחימה החלה אל סלוודור בהפצצת מקומות אסטרטגים בתוך הונדורס, כולל שדה התעופה בעיר הבירה טגוסיגלפה, מה שמנע ממטוסי חיל האוויר של הונדורס להמריא. אל סלוודור, שלה היה כוח צבאי עדיף, פתחה במתקפה דרך שתי דרכים מרכזיות עם טנקים קלים וחיילי רגליים. ההתקדמות של אל סלוודור הייתה מהירה, והם התקרבו במהירות לעיר הבירה של הונדורס טגוסיגלפה. ביום השני, דרש ארגון מדינות אמריקה מאל סלוודור להפסיק את הפלישה, ואל סלוודור סירבה. ביום השלישי למלחמה, תקף חיל האוויר של הונדורס את בסיסי חיל האוויר ומפעלי דלק של אל סלוודור בעזרתה של ניקרגואה. ההפצצות שיתקו את קו האספקה של אל סלוודור ועצרו את הפלישה. ביום הרביעי אל סלוודור איבדה את היתרון, והלחימה הגיעה למבוי סתום. ארגון מדינות אמריקה ביקש שוב להפסיק את הפלישה, והפעם אל סלוודור נענתה. לאחר מספר ימים, ב-18 ביולי, החל משא ומתן על הפסקת אש בתיווך ארגון מדינות אמריקה. הסכם הפסקת האש נחתם ב-20 ביולי, והחיילים הסלוודורים נסוגו מהונדורס בתחילת אוגוסט.
11 שנים לאחר מכן נחתם הסכם שלום בין המדינות ב-30 באוקטובר 1980, ומחלוקת שנותרה על מיקומו של קו הגבול עברה לבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג.
תוצאות המלחמה

בסופו של דבר, שתי המדינות "הפסידו" במלחמה: אף אחת מהן לא השיגה ניצחון צבאי ומספר ההרוגים (כ-2,000) התחלק כמעט שווה בשווה בין שתי המדינות.
המלחמה הובילה להשעייה של שתים עשרה שנים מהשוק המרכז אמריקאי המשותף, מפעל שיתוף פעולה אזורי שיזמה ארצות הברית בעיקר כדי לנטרל את תוצאות המהפכה בקובה.
הכוח הפוליטי של הצבא בשתי המדינות גדל.
המצב החברתי החמיר באל סלוודור כשהממשלה הוכיחה שהיא לא מסוגלת לספק את הצרכים הכלכליים של האזרחים שגורשו מהונדורס. לימים, הייתה המתיחות החברתית ששררה במדינה בין הסיבות לפרוץ מלחמת האזרחים במדינה.
המלחמה באוויר

מלחמה זו נחשבת לעימות האחרון בהיסטוריה בו השתתפו מטוסי קרב עם מדחף - שני הצדדים השתמשו במטוסים אמריקאים ממלחמת העולם השנייה: ווט F4U קורסייר, P-51 מוסטנג מטוסי תובלה DC-3 דקוטה שהוסבו למפציצים.
ראו גם

תרבות כדורגל
מלחמת 90 הדקות
הערות שוליים

↑  Luckhurst, Toby (27 June 2019). "The football match that kicked off a war". BBC News.
↑  Mcnight, Michael (3 June 2019). "Soccer. War. Nothing More.". SI - Sport Illustrated.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533395505171  GND: 1050867394  LCCN: sh85041481
פירוש חלומות

פירוש חלומות, פתרון חלומות או ניתוח חלומות (לועזית: אוניירולוגיה) – הוא תהליך הענקת משמעות לחלומות. החלום הוא תופעה כלל-אנושית חוצה תרבויות. בני האדם עסקו עוד מימי קדם בחקר ובפירוש החלום ובעת העתיקה רווחה האמונה כי חלומות יכולים להיות נבואיים. תאוריות פסיכואנליטיות מניחות שחלום הוא תוצר של תהליך נפשי, המייצג את אישיותו או את נפשו של האדם.
בעת העתיקה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בתרבויות העולם הקדום, ובהן יוון העתיקה ומצרים העתיקה, נחשבו החלומות לאמצעי תקשורת עם העל-טבעי או לביטוי של התערבות אלוהית, שרק יחידי סגולה או כוהני דת היו מסוגלים לעמוד על משמעותם. גם בתרבות הפרסית הקדומה הופיעו חלומות כתופעה נבואית המבשרת אירועים הרי גורל, ירידה או עלייה לגדולה, למשל בספר המעשים של ארדשיר.
הומרוס מזכיר פותרי חלומות ב"איליאדה". פינדארוס מספר שבלרופון קם בבוקר וממהר למצוא פותר חלומות שיפתור את שחלם בלילה.
בתרבות המערב, הטקסט החשוב הראשון על פירוש החלומות היה הטקסט "אוניירוקריטיקה" (אנ') ("ביקורת חלומות") מן המאה השנייה, מאת ארטמידורוס. בטקסט זה הובאו פירושים לתימות שונות המופיעות בחלום.
ביהדות

בספר בראשית מתוארים שני חלומותיו של יוסף, שמשמועתם התפענחה בקלות בידי אחיו ואביו. בהמשך היה יוסף פותר חלומותיו הנבואיים של פרעה, שמכנה את יוסף בשם "צפנת פענח" - כלומר מפענח הצפונות. פתרון חלומותיו שלו ופתרון חלומות פרעה שינו כליל את מהלך חייו של יוסף. בספר דניאל מסופר על דניאל כפותר החלומות של נבוכדנצר מלך בבל.
בתלמוד הבבלי (מסכת ברכות) על פי האמור "חלום שלא נפתר - הריהו כאגרת שלא נקראה" (ברכות נ"ה), קיימת תורת חלומות משוכללת. תופעה זו רווחה מכיוון שהתלמוד מתאר עשרים וארבעה פותרי חלומות שהיו בירושלים. עניין רב מודגש בתלמוד לסמליות של החלום, ויש בו מספר רב של דוגמאות לפיענוח חלומות. דבר הבולט לגישתם של חכמי התלמוד בפענוח הסמלים, כי סמלים לא מיניים מפורשים כתכנים מיניים, למשל חלום שבו האדם מוהל עץ זית בשמן זית מורה על גילוי עריות, ואילו סמלים מיניים מפורשים כתכנים לא מיניים, כמו למשל אדם החולם כי קיים יחסים עם אמו צפוי לתבונה יתירה. גישה זאת נובעת מהתפיסה שכל סמל צריך לסמל דבר ששונה מהמשמעות הרגילה שלו. סיפורי חלומות ופתרונותיהם מופיעים במקומות נוספים בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי ובמדרש איכה רבה. עם פותרי החלומות נמנים התנאים רבי עקיבא, רבי יוסי בן חלפתא ובנו רבי ישמעאל ברבי יוסי.
סיפורי חלומות אחדים, כגון סיפורו של בר הדיא כפותר חלומותיהם של אביי ורבא, מלמדים שלחלומות זהים ייתכנו פתרונות שונים. גישה זו מובאת לקיצוניות בדבריו של רבי בנאה: "עשרים וארבעה פותרי חלומות היו בירושלים, ופעם אחת חלמתי חלום והלכתי אצל כולם, ומה שפתר לי זה לא פתר לי זה - וכולם נתקיימו בי, לקיים מה שנאמר: כל החלומות הולכים אחר הפה." בריטב"א מובא שהסיבה לכל החלומות הולכים אחר הפה היא שלפי איך שפתרו לאדם את החלום כך הוא מתנהג וממילא זה מה שקורה.
בפסיכואנליזה

הפסיכואנליזה הקדישה לחלומות ולמשמעותם חשיבות גדולה במפנה המאה העשרים, וביקשה להמיר את התוכן הגלוי והברור לעין של החלום במשמעויות חבויות המלמדות על נבכי נפשו של החולם. אחת היצירות הקנוניות ופורצות הדרך בתחום היא ספרו של זיגמונד פרויד משנת 1900, "פשר החלומות" (Die Traumdeutung). אף קרל גוסטב יונג, תלמידו של פרויד ויריבו, עסק במשמעויותיו החבויות של החלום.
אריך פרום, בספרו השפה שנשכחה סובר כי שפת החלום היא שפת הסמלים. זוהי השפה האוניברסלית היחידה שפיתח המין האנושי, המשותפת לכל התרבויות, ולכל אורכה של ההיסטוריה. בשפה זו המושגים השולטים אינם של חלל וזמן אלא של עוצמה פנימית (intensity) וסמיכות מחשבות (association). זו שפה שבה מובעות חוויות פנימיות, הרגשות ומחשבות כאילו היו מאורעות בעולם החיצון. שפה זו שבאמצעותה אפשר להבין מיתוסים, חלומות ואגדות עם, נשכחה על ידי האדם המודרני, ונדחקה לקרן זווית, עד תקופתו של פרויד.
הרעיון שהחלום מהווה חלון ללא מודע הוא רעיון מוכר בפסיכואנליזה. אך למרות שהתיאוריה הפסיכואנליטית מוכרת בפסיכולוגיה הפופולרית, מופנית כלפיה ביקורת לא מעטה. יש הטוענים כי היא אינה מבוססת מדעית, ואף יכולה להיחשב לפסאודו־מדע.
בפסיכואנליזה > גישה פנימית תוכנית-מבנית - ביטוי לתכנים מודחקים

זיגמונד פרויד (1939-1856) הוגה תורת הפסיכואנליזה – פרסם בשנת 1900 את ספרו "פשר החלומות" (תורגם לעברית ב-1959). בניגוד לציפיותיו, לא זכה להכרה שלה ציפה מהקהילה האקדמית הרפואית, אך למרות זאת ספרו הביא למהפכה בתפיסת החלום. פרויד טען כי החלום הוא ביטוי לפנטזיות ודחפים שהתרבות אינה מאפשרת לנו לבטא, אשר מודחקים בחיי הערות, עקב החרדה שתתעורר בנו אילו נהיה מודעים אליהם. אילו יופיעו המשאלות והקונפליקטים שלנו באופן ישיר בשינה הן יפגעו ביכולת לישון ולכן מתרחשת מלאכת החלום - תהליך נפשי המביא לעיוות והסוואת תוכני החלום האמיתיים ובכך שומר על רצף השינה. החלום, אם כן, הוא הצורה הסמלית, שלובשים הדחפים והמאווים, על מנת לפתור את הקונפליקט הפנימי בין הדחפים הפרימיטיביים (תוקפנות ומין) למעצורים התרבותיים. על מנת לפרש את החלום, טען פרויד, השאלה שעל החולם לשאול את עצמו, היא "מדוע אני חולם זאת?", אחר כך יש לעשות הפרדה בין התוכן הגלוי והסמוי של החלום באמצעות פירוקו לגורמים והעלאת אסוציאציות לכל גורם (לדוגמה: בחלום אשר הופיע לוויתן, על החולם לשאול את עצמו מה לוויתן מבטא עבורו). ב-1940 מכריז פרויד במאמר כי "החלום, אם כן, הנהו מחלת נפש, עם כל האבסורדים, מחשבות שווא ותקוות שווא של פסיכוזה."
כלפי גישתו של פרויד הופנו ביקורות רבות, כאשר הביקורת העיקרית התרכזה בטענתו העיקשת של פרויד שלסמלים מסוימים, יש תמיד אותה משמעות עצמה, ואותה משמעות תקפה לגבי כל אדם. לדוגמה: פרויד טען כי נחש המופיע בחלום לעולם מייצג איבר מין זכרי, אצל כל בני האדם. גישה זו איננה מוסכמת כיום כמעט על אף חוקר בתחום החלומות. בגישות המודרניות לפשר חלומות, ידוע כי לחלום תפקידים נוספים, מלבד ביטוי תכנים לא מודעים.
בפסיכואנליזה > גישה פנימית תוכנית – ביטוי לתכנים עמוקים של האדם

קארל גוסטב יונג, פסיכואנליטיקאי, מבכירי תלמידיו של פרויד, שגישתו לפשר החלומות נחשבת עד היום לאחת הגישות החשובות ביותר בתחום, הגה את הרעיון של תת-מודע קולקטיבי. טען שמרבית מהחלומות עוסקים בבעיות שבהן בני האדם עוסקים בהיותם ערים. החלום ע"פ יונג, מבטא צדדים לא מפותחים ומוזנחים באישיות, והסמליות שבחלום נועדה לגלות יסודות ודחפים שטרם התבהרו בתודעתו של החולם. בניגוד לפרויד שראה את הסמלים בחלום כניסיון להסוואה של דחפים. כמו כן, טען יונג, ש 95% מהחלומות עוסקים באנשים אחרים כגון: פרטנרים לתחרות, לתוקפנות או למין, ורק חלומות מעטים עוסקים בחולם לבדו. עיקרון מנחה בשיטת הטיפול של יונג לפתירת חלומות, היה לחקור קבוצות בעלי אותו נושא ולא כפי שנהג לפענח פרויד, כל חלום בפני עצמו.
בפסיכולוגיה > גישה מבנית/ אמפירית קוגניטיבית - חשיבה בסמלים ודימויים

ב-1953, פרסם אחד מגדולי חוקרי החלומות, הפסיכולוג קלווין הול, מאמר שהיה לאחד מאבני היסוד של הגישה הפסיכולוגית המודרנית לפשר חלומות. מחקרו של הול נחשב לחדשני בתחום, מכיוון שהוא השתמש במחקר אמפירי – איסוף נתונים. במשך למעלה מ-30 שנה, אסף וניתח הול אלפי חלומות של אנשים המוגדרים כ"נורמליים" (בניגוד לפרויד ויונג שעסקו בחלומות מטופליהם), כאשר הוא התמקד בכל חלום באופן מפורט. הטענה המרכזית של הגישה, היא שהחלום הוא מחשבה, רעיון או מושג מופשט, המתבטאים באמצעות דימויים, בייחוד דימויים חזותיים (חשיבה ציורית). החלום הוא ביטוי סמלי לנושאים מורכבים המטרידים את האדם בזמן ערות. הול טען שיש קשר רציף בין הערות לשינה, בכך שהחלום הוא תוצר של המחשבה המודעת הגלויה, ולא כפי שטענו פרויד ויונג שהחלום הוא תוצר של התת-מודע. עוד מסקנות שהול הגיע אליהן, הן שבדרך כלל בעיה מרכזית של אדם חוזרת במספר רב של חלומות, בצורות ובביטויים שונים, ושישנה קביעות בנושאי החלומות ובמינון של הסמלים שבהם.
בפסיכולוגיה > גישה פנימית מבנית - תגובה לגירויים

אנרי ברגסון פילוסוף צרפתי (1941-1859), טען כי החלומות הם זיכרונות שכוחים שצצים כתוצאה מגירויים פיזיים מפינות נידחות של המוח. תוכן החלום, אם כן, זהה לתוכן החוויות בזמן ערות, אך מקבל צורה שונה. בשעת החלום יש ניתוק של מנגנון התפיסה מהערכה ושפיטה של המציאות, לכן האדם מגיב ומדמיין באופן שונה ומעוות, לאותם חוויות אשר חווה בשעת ערות ומודעות.
ראו גם

חלימה מודעת
חלום בהקיץ
הזיה
לקריאה נוספת

זיגמונד פרויד, פירוש החלום, 1900 (בגרמנית). תורגם לעברית על ידי מ' ברכיהו, פשר החלומות א-ב, הוצאת יבנה, 1958 וכן על ידי רות גינזבורג, פירוש החלום, הוצאת עם עובד, 2007 (מבוא לספר מאת ערן רולניק, באתר פסיכולוגיה עברית)
קרל גוסטב יונג, על החלומות, הוצאת דביר
זיו מאיר, משמעות החלום ופירושו, הוצאת בית עלים, 2003
יורם יובל, סערת נפש, הוצאת קשת
יצחק לוין, הפסיכולוגיה של החלום, תל אביב: ספרית דקל, 1980
חיים וייס, "ומה שפתר לי זה לא פתר לי זה": קריאה ב"מסכת החלומות" שבתלמוד הבבלי, הוצאת דביר, 2011
גלית חזן-רוקם, רקמת חיים - היצירה העממית בספרות חז"ל, הוצאת עם עובד, 1996, פרק חמישי: ההקשר הפולקלוריסטי של סיפורי העם במדרש האגדה: סיפורי פתרון חלומות, עמ' 101–120
הערות שוליים

↑  האיליאדה, בתרגום שאול טשרניחובסקי, בפרויקט בן-יהודה: שיר ראשון, שורות 62–64; שיר חמישי, שורות 148–151.
↑  ספר בראשית, פרק מ"א, פסוק מ"ה
↑  ירושלמי מעשר שני ד ו
↑  איכה רבה א יח
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף נ"ה, עמוד ב'
↑  Frederick Crews, The Verdict on Freud, Psychological Science 7, 1996-03, עמ' 63–68 doi: 10.1111/j.1467-9280.1996.tb00331.x
↑  Mario Bunge, The philosophy behind pseudoscience, Skeptical Inquirer, 2006, עמ' 29-37
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534518805171  GND: 4060750-1  LCCN: sh92004927  NKC: ph307575
ויליאם הארווי

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1578 פולקסטון, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  3 ביוני 1657 (בגיל 79) רוהמפטון, ממלכת אנגליה 
 ענף מדעי:  רפואה, פיזיולוגיה, אמבריולוגיה 
 מקום לימודים:  קולג' גונוויל וקאיוס (1597)  אוניברסיטת פדובה (25 באפריל 1602)  The King's School Canterbury  בית הספר לרפואה ולרפואת שיניים של בארטס ולונדון 
 מנחה לדוקטורט:  ג'ירולמו פבריציו 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוקספורד 
 בן או בת זוג:  Elizabeth Browne 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
ויליאם הארווי
ויליאם הארווי (באנגלית: William Harvey;‏ 1 באפריל 1578 - 3 ביוני 1657), רופא אנגלי שתרם להבנת מחזור הדם.
חייו

הארווי נולד בפוקסטון שבאנגליה, אביו היה סוחר. הוא למד באוניברסיטת קיימברידג', ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת פדובה. היה תלמידו המצטיין של פרופ' ג'ירולמו פבריציו איש אקווהפנדנטה. בעת שהותו בפדובה נחשף לתאוריות המדעיות של גלילאו, ופיתח גישה מדעית למחקר. לפי גישה זו יש לפקפק בכל הנחה עד שנמצאו הוכחות לנכונותה, ולחפש את הסיבה והתוצאה של הדברים. גישה זו לא הייתה נהוגה תמיד עד לזמנו של הארווי, בנוגע למחקר רפואי.
הישגו הגדול של הארווי הייתה תרומתו הגדולה להבנת מחזור הדם. עד לזמנו של הארווי היה נהוג לחשוב שהכבד הוא האיבר שמרכז את הדם, ובחלק ממחזור הדם זורם אוויר. כמו כן המדענים חשבו שבעורקיו של האדם זורמים ארבעה נוזלים, דם-אומץ, מרה צהובה- כעס, מרה שחורה- דיכאון ומרה לבנה- קור רוח. הם האמינו שכל חולי שהוא נגרם מסיבה אחת- אין מאזן בין כל הנוזלים וכמרפא לחולי היו מוציאים לחולה כמות מסוימת של דם. הארווי ביסס את ההבנה שבמחזור הדם זורם רק דם, שהזרימה נעשית בעורקים ובורידים, כאשר הלב הוא האיבר השרירי המניע את מחזור הדם. בנוסף הוא קבע את כיוון הזרימה של מחזור הדם. מחקריו של הארווי נערכו על בעלי חיים.
הוא פרסם את מסקנותיו בספר Exercitatio anatomica de motu cordis et sanguinis in animalibus.
הארווי לא גילה את קיומם של הנימים, המקשרים בין העורקים והוורידים, ואי לכך התאוריה שלו הייתה מעט חסרה, עד להשלמתה בשנת 1661 על ידי מרצ'לו מלפיגי שגילה את קיומם של הנימים.
להארווי הייתה תרומה חשובה נוספת למדע הרפואה, בתחום האמבריולוגיה (התפתחות העובר). הוא העלה לראשונה באחד מספריו את הרעיון כי האדם אינו נוצר בשלמותו בתור עובר ומוסיף לגדול לאורך ההיריון, אלא כי האיברים בגוף האדם מתפתחים בהדרגה לאורך תקופת ההיריון.
חיבוריו

Exercitatio Anatomica de Motu Cordis et Sanguinis in Animalibus [בלטינית: חקירה אנטומית בדבר תנועת הלב והדם בבעלי חיים], פרנקפורט 1628. (72 עמודים) (תרגום לאנגלית באתר Internet Modern History Sourcebook)
לקריאה נוספת

מוריי ברומברג, ד"ר ג'יי גרין, ד"ר בראתר ק. ג'יימס, רוברט ליפטון, מאה אנשי מדע, תל אביב: הוצאת הדר, 1967, עמ' 85–88
ויליאם ביינום, היסטוריה של המדע לצעירים מכל הגילים, ידיעות ספרים, 2012, עמ' 96–102