stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית עיריית מוסקבה
הערות שוליים

1 2  
Георгий Олтаржевский (2017-06-24). "Великое переселение домов". Мослента. נבדק ב-2018-05-04.
↑  
Леонид Репин (2008-12-03). "Как здание мэрии продали англичанам". Комсомольская правда. נבדק ב-2018-05-04.
↑  
"Мэрия Москвы. Балы у градоначальника". Прогулки по Москве. 2012. נבדק ב-2018-05-05.
↑  
"Дома-передвижники: как и куда переезжали здания в Москве". .Россия Сегодня. 2015-03-13. נבדק ב-2018-05-04.
1 2  
"Дом генерал-губернатора (Мэрия)". Узнай Москву. 2013. נבדק ב-2018-05-04.
↑  
Вадим Басс (2017). "О чём говорит здание мэрии Москвы". Arzamas. נבדק ב-2018-05-04.
↑  
"Фасад здания мэрии на Тверской обследуют для последующей реставрации". Россия сегодня. 2013-05-06. נבדק ב-2018-05-04.
↑  
"Указ президента Российско Федераци о прекращении полномочий Московского городского Совета народных депутатов, Зеленоградского городского Совета народных депутатов, районных Советов народных депутатов, поселковых и сельского Советов народных депутатов в г. Москве". Администрация Президента России. 2003-09-21. נבדק ב-2018-05-04.
↑  
Юлия Коновалова (2018-04-14). "В Белом зале правительства Москвы зарегистрировали брак четыре пары молодых москвичей". Вечерняя Москва. נבדק ב-2018-05-04.
↑  
"В Москве полиция задержала 40 обманутых дольщиков ЖК «Царицыно» из-за одиночных пикетов". Фокс Тайм Медиа Холдинг. 2018-04-26. נבדק ב-2018-05-04.
↑  
"Здание мэрии Москвы на Тверской, 13 впервые открыто для посещений". Россия сегодня. 2002-04-18. נבדק ב-2018-05-04.
↑  
Мария Ефимова (2018-04-11). "Студенты МГУ, выступающие против фан-зоны к ЧМ-2018, провели одиночные пикеты у здания мэрии Москвы". Новая газета. נבדק ב-2018-05-04.
↑  "Завершена реставрация здания мэрии Москвы на Тверской улице". ИА REGNUM. 2014-07-30. נבדק ב-2018-05-04.
↑  "Здание мэрии Москвы отреставрируют за 400 млн рублей". РБК. 2013-09-30. נבדק ב-2018-05-04.
↑  "Завершена реставрация здания мэрии на Тверской улице". Комплекс градостроительной политики и строительства города Москвы. 2014-07-30. נבדק ב-2018-05-04.
מעון המושל הכללי במוסקבה, 1902
ליטוגרפיה "בית המושל הכללי ברחוב טברסקאיה", תחילת המאה ה-19.
בול סובייטי, 1947
לוח זיכרון על קיר בניין העירייה במוסקבה, 2015
תבליטי בס בבית העירייה במוסקבה, 2007
מתאבן

מתאבנים יווניים
מתאבנים ארגנטינאיים
מתאבנים רומניים
מתאבנים איטלקיים
מְתַאֲבֵן (נגזר מהמילה "תיאבון", כתרגום למילה האנגלית Appetizer; מקובלים גם המונח הצרפתי Hors d'œuvre והמונח האיטלקי Antipasto), מנת פתיחה קטנה בתחילת ארוחה, שנועדה לעורר את התיאבון לקראת עיקר הארוחה. מתאבנים מוגשים לעיתים שלא כחלק מארוחה, למשל בפאבים ובמסיבות קוקטייל לליווי המשקאות החריפים.
אטימולוגיה

בישראל יש המכנים מתאבנים בצורה שגויה כ"מזטים" (מבוטא לעיתים מַזֵטים ולעיתים מֵזֵטים) - נגזר כריבוי כפול של צורת הריבוי בערבית "מזאת" (مزات), שנגזרה מהמילה הפרסית "מזה" (במשמעות: טעם, חטיף).
בארצות הבלקן מתאבנים מסוג אחר לגמרי מכונים "מֶזֶה" או שמות דומים, שהתגלגלו מן הערבית לשפות השונות דרך הטורקית העות'מאנית, לשון האימפריה העות'מאנית ששלטה בבלקן. אצל יהודי תימן המתאבן מכונה "מזה", זה מופיע בשולחן השבת של הג'עלה ליד הערק או הקוניאק, אחרי ששותים, מה"מזה" טועמים.
הרומאים קראו למתאבן כמו גם למנה הראשונה בארוחה מרובת מנות, גוסטאטיו.
פירוש המילים "Hors-d'œuvre" בצרפתית פירושו פשוטו כמשמעו "מחוץ לעבודה עצמה" - כלומר: "לא חלק ממערך המנות הרגיל בארוחה" בפועל, הכוונה היא למנה שעומדת בפני עצמה כחטיף או כמנה המתלוה למנה עיקרית. איות המילה הזו בצרפתית זהה בשימוש בלשון יחיד ובלשון רבים; באנגלית, הליגטורה תוחלף בדרך כלל על ידי דיגרף כשצורת הרבים לרוב תיכתב כך hors d'oeuvres.
הכנה ושימוש

במטבחי מסעדות או במטבחים גדולים אחרים (כגון במלונות וכו'), נוהגים להכין את המתאבנים בתוך חדר מקורר שנהוג לכנותו: Garde manger (מצרפתית: שומר האוכל). לעיתים קרובות מתאבנים מוכנים מראש, או לפחות חלק מסוים מהמנה מוכן מראש. סוגים מסוימים עשויים להישמר בקירור או בהקפאה ואז מעט לפני ההגשה משתמשים בתנור או במיקרוגל בהתאם לצורך כדי להגישם בטמפרטורה המתאימה לסוג המאכל.
במקרים בהם יש פרק זמן ארוך בין זמן ההגעה של מוזמנים לארוחה ועד זמן הגשת האוכל, למשל במהלך שעת קוקטייל, לעיתים האורחים יקבלו מתאבנים בזמן המתנה זה, באותו אופן בו מגישים אפריטיפים כמשקה לפני הארוחות.. ישנו גם כלל לא כתוב שהמנות המוגשות בתור המתאבנים שבתחילת הארוחה, מבחינת הסוג לא נותנות רמזים לגבי המנות שיוגשו בארוחה העיקרית.
את המתאבן ניתן להגיש בצורות ובטמפרטורות שונות. מתאבנים יכולים להיות קרים, חמים או בטמפרטורת החדר. מתאבנים לפני הארוחה יכולים להיות מועברים בין האורחים או מוגשים על ידי מלצרים שמסתובבים בקהל. ניתן להתייחס לדוכני מתאבנים המונחים ומסודרים על גבי מגשים בשולחנות או על הבר יכולים להיות מוגשים כחלק מארוחת מזנון. מתאבנים המוגשים על ידי מלצרים שעוברים בין האורחים יכולים להיות כחלק משירות בסגנון בופה או שירות של משרתים.
דוגמאות

אף על פי שבפועל כל מזון המוגש לפני המנה העיקרית הוא מתאבן, הביטוי מוגבל בדרך כלל למאכלים יחידים, כמו גבינה או פרי. תאנה מזוגגת ומעליה גבינת מסקרפונה העטופה פרושוטו היא פרסה, כמו גם תאנים רגילות המוגשות על גבי מגש עשויות לשמש גם הן כמתאבנים. גם עגבנייה בציפוי של סלק כבוש או ביצי אנשובי יכולה להיות מוגשת כמתאבן במסגרת השלב ההתחלתי של לפני הארוחה עצמה בליווי של משקאות שונים, אלכוהוליים או שאינם אלכוהוליים. מתאבנים גם יכולים להיות או להכיל מטבלים, ממרחים, מאפים, זיתים או אגוזים, גבינה, בשרים, ירקות, פירות ים או לחמים.  פריטים המוגשים כיחידה יכולים לכלול סלמון מעושן, אבוקדו אגס, קוויאר, פטה, קוקטיילים פירות ים ומלון עם עיטורים וקישוטים. מנות חמות מתובלות המוגשות מבוססות על ירקות, בשר, דגים, ביצה, פסטה, גבינה, סופלה, טארטלטים, בצק עלים או בצק רבוך.
מתאבנים בעולם

בספרד מתאבנים הנלווים למשקה מכונים "טאפס" (tapas - מכסים/צלוחיות) ובחבל הבסקים הטאפסים מכונים "פינצ'וס", ביניהם: נקניקי חזיר, גבינות, פירות ים. מקובל מפגש בשעות אחר-הצהרים או בסיום יום העבודה לארוחת טאפס בטאפס-בר, האורכת כשעה וכוללת משקה-שניים ושתיים-שלוש צלוחיות מתאבנים, הן כמנהג חברתי והן כיוון ששעת ארוחת הערב מאוחרת מאוד, בסביבות 22:00.
באיטליה מתאבנים מכונים "אנטיפסטי" (Antipasti - לפני הארוחה). הם כוללים מגוון של עשרות סוגי מאכלים, לרבות ברוסקטה, ירקות, גבינות ונקניקים אורז עם תוספות קרות למיניהם, ארטישוקים אפויים בחמאה ועוד, אך בישראל אומץ המונח "אנטיפסטי" באופן שגוי לתיאור ירקות קלויים או צלויים בלבד (בדרך כלל חציל, קישוא, בטטה, פלפל, בצל ושום), המוגשים במסעדות כמנת פתיחה.
בארצות סקנדינביה מקובלים מתאבנים של כריכים פתוחים.
בארגנטינה מקובל להגיש כמתאבנים אמפנדס (מאפה ממולא), כריכים תלת-קומתיים ("סנדוויצ'ס דה מיגה"), ומטמברה - גלילות בשר ממולא.
במזרח הרחוק מוגשים בדרך כלל: מרקים שונים (כגון: מרק תירס, מיסו וטום יאם), אגרול, סושי, מאקי-סושי, פירות ים, סשימי, טמאגו, וג'יאוזי. בנוסף, בסין נהוגה הגשת עוף לוליפופ או ארוחת דים סאם בה מוגשים רק מתאבנים.
בישראל

מתאבנים ביתיים בישראל עשויים לכלול סלטים מסוגים שונים לצד לחם או פיתות, גבינות, נקניקים, ירקות חתוכים ומִטִבּל, דג מלוח, בורקס.
במסעדות מזרחיות המתאבנים הם פיתות וסלטים, חלקם מהמטבח הערבי והבלקני כמו חצילים בצורות הכנה שונות ומטבוחה וחלקם סלטים המקובלים בישראל שמקורם אינו מזרחי, כמו קולסלאו, סלט ביצים וסלט מיונז.
באולמות אירועים רבים מוגשים מתאבנים בשלב קבלת הפנים, מנות מוקטנות בגודל נגיסה או שתיים המוגשות בצלוחיות או קעריות קטנות, בין השאר שיפודי בשר/ירקות/דגים או מזון "אצבעות" כגון טורטייה ממולאת, עלה גפן ממולא אורז, סושי ועוד.
ראו גם

פינגר פוד
אפריטיף
אמוז בוש
דים סאם
טאפס
הערות שוליים

↑  המונח "אנטיפסטי" מקורו במילה האיטלקית Antipasto, המורכבת משתי מילים: "Anti" או "Ante" (בדומה למילה האנגלית "Anterior" - "קדמי". כלומר, "הבא", "הממוקם" או "הנמצא לפני דבר מה"), שתרגומה האיטלקי הוא: "לפני", ו-"Pasto", שתרגומה הוא "ארוחה". כלומר משמעות המונח באיטלקית היא "לפני הארוחה".
 למילה "Anti" בהקשר זה אין קשר כלשהו להתנגדות, אנטגוניזם, כיוון נגדי וכיוצא בזה.
↑  רפיק אבו‑בכר, השפעת הערבית על הסלנג העברי
↑  מזה במילון מרים ובסטר
↑  Dhirendra Verma (1999). Word Origins. Sterling Publishers Pvt. Ltd. p. 140. ISBN 978-81-207-1930-9.
↑  John Ayto (1 בינואר 2009). Word Origins. A&C Black. p. 496. ISBN 978-1-4081-0160-5. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Claire S. Cabot (16 ביולי 2014). A Short History of Ingredients. Xlibris Corporation. p. 17. ISBN 978-1-4990-4630-4. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  James Beard (5 במאי 2015). Hors d'oeuvre and Canapés. Open Road Media. pp. 13–14. ISBN 978-1-5040-0454-1. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Andrew F. Smith (1 במאי 2007). The Oxford Companion to American Food and Drink. Oxford University Press. pp. 18–19. ISBN 978-0-19-530796-2. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Libby O Connell (11 בנובמבר 2014). The American Plate: A Culinary History in 100 Bites. Sourcebooks. p. 279. ISBN 978-1-4926-0303-0. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  מתאבן - מונחון | אוכל טוב, באתר mako
↑  Culinary Institute of America (16 באפריל 2012). Garde Manger: The Art and Craft of the Cold Kitchen. John Wiley & Sons. ISBN 978-0-470-58780-5. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Weimer, Jan (2005). Hors D'oeuvres. Simon and Schuster. pp. 7, 11, 18, 20, 121, 131, 132, 137. ISBN 978-0-7432-6738-0.
↑  Active Interest Media, Inc. (בדצמבר 1987). "Vegetarian Times". Active Interest Media, Inc. p. 43. ISSN 0164-8497. נבדק ב-22 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jan Weimer, Hors D'oeuvres, Simon and Schuster, 2005, ISBN 978-0-7432-6738-0. (באנגלית)
↑  Harry Louis Cracknell; R. J. Kaufmann (1999). "Chapter 6: Hors-d'oeuvre". Practical Professional Cookery. Cengage Learning EMEA. p. 100. ISBN 1-86152-873-6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560346705171  GND: 4064028-0  LCCN: sh85031937  NKC: ph250795 
מלצר בקרון רכבת בסגנון שנות העשרים נושא מגש עם מתאבנים
בישראל, מנה ראשונה היא לרוב סוגים שונים של סלטים
ארט פופ

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  פופ • פופ ארט • מוזיקה נסיונית
 מקורות תרבותיים:  שנות השישים, הממלכה המאוחדת וארצות הברית
 מוצא:  הממלכה המאוחדת 
 כלים:  גיטרה חשמלית • בס • תופים • כלי מקלדת
 נגזרות:  פוסט-פאנק • סינת'-פופ • וייפורווייב
 נושאים קרובים
 ארט רוק • אינדסטריאל • גלאם רוק • פאוור פופ • פופ פרוגרסיבי • אוונט פופ • פופ ניסיוני • רומנטיקה חדשה
 
ארט פופ (נכתב גם כארט-פופ או ארטפופ) הוא סגנון מוגדר באופן חופשי של מוזיקת פופ המושפע מהאינטגרציה של פופ-ארט בתרבות גבוהה ונמוכה, ומדגיש את מניפולציה של סימנים, סגנון ומחווה על פני הביטוי האישית. אמני פופ ארט עשויים להיות מושפעים מגישות פוסט-מודרניות או תיאוריות אמנות וכן מצורות אמנות אחרות, כגון אופנה, אמנות יפה, קולנוע וספרות אוונגרדית. הם עשויים לסטות מקהלי פופ מסורתיים ומוסכמות מוזיקת רוק, במקום זאת לחקור רעיונות כמו מעמדו של פופ כאמנות מסחרית ושאלות של אותנטיות היסטורית.
החל מאמצע שנות ה-60, מוזיקאי פופ בריטים ואמריקאים כמו בריאן וילסון, פיל ספקטור והביטלס החלו לשלב בהקלטותיהם את רעיונות תנועת הפופ-ארט. מוזיקאי פופ לאמנות אנגלית שאבו מלימודי בית הספר לאמנות, בעוד שבאמריקה הסגנון נבע מהשפעתו של אמן הפופ אנדי וורהול והלהקה המסונפת "הוולווט אנדרגראונד", וגם הצטלב עם תנועת הזמר והיוצר של המוזיקה העממית. הסגנון הגיע ל"תור הזהב" שלו בשנות השבעים בקרב אמני רוק גלאם כמו דייוויד בואי ורוקסי מיוזיק, שחיבקו תיאטרליות ותרבות פופ זרוקה.
המסורות של ארט פופ נמשכה בסוף שנות השבעים והשמונים באמצעות סגנונות כמו פוסט-פאנק וסינת'פופ, כמו גם הסצנה הרומנטית הבריטית החדשה, והתפתחו עוד עם אמנים שדחו את כלי הנגינה ומבנה הרוק המקובלים לטובת סגנונות דאנס והסינתיסייזר. בשנות ה-20 של המאה ה-20 התפתחו מגמות חדשות של פופ ארט, כמו אמני היפ הופ המתבססים על אמנות חזותית ואמני וייפורווייב, החוקרים את רגישות הקפיטליזם העכשווי והאינטרנט.
מאפיינים

ארט פופ שואב את פירוק הפוסט-מודרניזם של הגבול התרבותי הגבוה נמוך ובוחן מושגים של מלאכת יד ומסחר. הסגנון מדגיש את מניפולציה של סימנים על פני ביטוי אישי, תוך התבססות על אסתטיקה של היומיום והחד-פעמי, בהבחנה למסורת הרומנטית והאוטונומית המגולמת על ידי ארט רוק או רוק מתקדם. הסוציומיקולוג סיימון פרית הבחין את הניכוס של אמנות למוזיקת פופ כבעלי דאגה מסוימת בסגנון, מחווה ושימוש אירוני בתקופות וז'אנרים היסטוריים. מרכזי הספקים המסוימים של הסגנון היו תפישות העצמי כיצירת בנייה ומלאכות, וכן התעסקות בהמצאת מונחים, דימויים, תהליך והשפעה. ניק קולמן של האינדיפנדנט כתב: "ארט-פופ עוסק בחלקו בגישה ובסגנון; אך למעשה מדובר באמנות. זוהי דרך, אם תרצה, להפוך פורמליזם טהור למקובל מבחינה חברתית בהקשר פופ.
תאורטיקן התרבות מארק פישר כתב כי הפופ האומנותי התפתח מתוך המשולש של פופ, אמנות ואופנה. פרית מצהיר כי זה היה "פחות או יותר" בהשראה ישירה מפופ ארט. . לדברי המבקר סטיבן הולדן, פופ ארט מתייחס לעיתים קרובות לכל סגנון פופ השואף בכוונה לערכים הפורמליים של מוזיקה ושירה קלאסית, אם כי יצירות אלה משווקות לרוב על ידי אינטרסים מסחריים ולא יצירות תרבותיות ממוסדות. סופרי העיתון העצמאי וה"פייננשל טיימס" ציינו את ניסיונות מוזיקת הפופ האמנותית להרחיק את קהליה מהציבור הרחב. רוברט כריסטגאו כתב ב"ווילג' וויס" בשנת 1987 כי תוצאות הארט פופ "כשקסם האומנות מתעצם ונכנס עד שהוא הופך לאובססיה אסתטית".
הערות שוליים

1 2 3  Fisher, Mark (7 בנובמבר 2007). "Glam's Exiled Princess: Roisin Murphy". Fact. London. אורכב מ-המקור ב-10 בנובמבר 2007. נבדק ב-23 בנובמבר 2015. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  Holden, Stephen (28 בפברואר 1999). "MUSIC; They're Recording, but Are They Artists?". הניו יורק טיימס. נבדק ב-17 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  015.
כרטיס ליל כל הקדושים

כרטיס של ליל כל הקדושים משנות ה-20 של המאה העשרים, המציג אישה לבושה כמכשפה עם ג'ק-או-לנטרן, בו כתוב "ברכות ליל כל הקדושים"
כרטיס ליל כל הקדושים (באנגלית: Halloween card) הוא כרטיס ברכה המשויך לחג העממי ליל כל הקדושים. מקורם של כרטיסי ליל כל הקדושים הוא משנות ה-90 של המאה ה-19 בארצות הברית, בעוד שיא הפופולריות שלהם נראתה בתחילת המאה העשרים.
עד בואו של הטלפון הנייח, לכרטיסי ליל הקדושים היה שימוש דומה כמו של כרטיסי חג המולד וכרטיסי יום הולדת. כיום, כרטיסים רבים מוענקים ונמכרים בתור מזכרות.
היסטוריה

ההתייחסות הראשונים לכרטיס ליל כל הקדושים הופיעה בכרך הרביעי של מגזין הבית והאמנות של "אינגאל", שפורסם בשנת 1891. הכרטיס הופיע במאמר "Domestic Helps for the Home", מאת לורה ויליס לתרופ. כרטיסי ליל כל הקדושים הראשונים הציגו בתוכם נושאים הקשורים לחג, בדומה לגלויות של חג הפסחא וכרטיסי חג המולד. בערך משנת 1900 עד 1915, היה בארצות הברית סחר רב בכרטיסי ליל הקדושים; סחר שכונה כ"שיגעון הכרטיסים". עד שנת 1909 ייצרה חברת המזכרות של ניו יורק 12 עיצובים של כרטיסי ליל כל הקדושים.
הפופולריות של כרטיסי ליל כל הקדושים הצטלבה עם זו של כרטיסי חג המולד, עד שנת 1930 לערך. בשנה זו, הטלפונים היו מצויים בבתים רבים והדבר היווה תחליף לכרטיסים השונים. כרטיסי דואר בנושא ליל כל הקדושים נמכרו בסניפי דואר ויוצרו על ידי מדפסות פרטיות בחנויות כלליות. הסחר בכרטיסים באותה העת היה נפוץ בעיקר בקרב נשים ממעמד הביניים.
עיצובים ומחלוקות

מתוך למעלה מ-3,000 הכרטיסים שהופצו בארצות הברית בתקופה זו, רבים מהם הציגו ציורים של מכשפות, דלועים וגובלינים עם כיתובים שונים בהם יש אזכור לחג עצמו. חלק נוסף מתוכם הציג ניבויי עתידות, משפטים רומנטיים ומשפטי חיזור שונים. בנוסף לכך, הודפסו כרטיסים על גבי חומרים שונים.
בין היתר, הופצו כרטיסי ליל הקדושים שהציגו בתוכם תמונות גזעניות. הדבר עורר מחלוקת היות שהוצגו בחלקם תמונות של ילדים שחורים.
הערות שוליים

כרטיס ליל כל הקדושים מתחילת המאה ה-20 ובו קריקטורות גזעניות של ילדים שחורים.
קלמנס השלישי

האפיפיור קלמנס השלישי (בלטינית: Clemens III;‏ 1130 – 20 במרץ 1191), נולד בשם פאולינו (או פאולו) סקולארי, שלט מ-19 בדצמבר 1187 עד מותו.
ביוגרפיה

סקולארי נולד בשנת 1130 למשפחה רומאית, האפיפיור אלכסנדר השלישי מינה אותו לראש בזיליקת סנטה מריה מג'ורה, הקרדינל-דיקון של סרג'י באקו, ולבסוף לקרדינל בישוף של פלסטרינה בדצמבר 1180. הוא מופיע כחתום על הבולות האפיפיוריות שהונפקו בין 15 באוקטובר 1179 ו-11 בדצמבר 1187.
זמן קצר לאחר מינויו כאפיפיור לאחר הבחירות בדצמבר 1187, קלמנס הצליח לפתור את הסכסוך אשר היה קיים במשך חצי מאה בין האפיפיורים ובין האזרחים של רומא, עם הסכם שבו האזרחים היו רשאים לבחור את שופטי השלום, ואילו המינוי של מושל העיר נותר בידי האפיפיור. ב-31 במאי 1188, הוא חתם על ברית עם הרומאים, אשר הסירה קשיים ממושכים, ובכך החזיר את האפיפיורות לרומא.
קלמנס ירש גם מועצת חשמנים מדודלדת, בהיקף של לא יותר מעשרים חשמנים. הוא ארגן שלוש סדרות של מינויים (מרץ 1188, מאי 1189 ואוקטובר 1190) שהביא למינויים של מעל שלושים קרדינלים חדשים.
הוא דחף את הנרי השני, מלך אנגליה, ואת פיליפ השני, מלך צרפת לצאת למסע הצלב השלישי. באפריל 1189, קלמנס עשה שלום עם הקיסר פרידריך ברברוסה.
הוא יישב את המחלוקת עם המלך ויליאם הראשון, מלך סקוטלנד לגבי הבחירה של הארכיבישוף של סנט אנדרוס, וב-13 במרץ 1188 הסיר את הכנסייה הסקוטית מתחום השיפוט של הארכיבישוף מיורק, ובכך הפך אותה לעצמאית כלפי רומא.
אף על פי שהסכים להכתיר את היינריך השישי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, קלמנס הכעיס אותו על ידי הענקת סיציליה לטנקרד, מלך סיציליה, בנו של רוג'ר השלישי, דוכס אפוליה. המשבר היה חריף, והיה בעיצומו כאשר האפיפיור מת ב-20 במרץ 1191.
הערות שוליים

↑  Cheetham, Nicolas, Keepers of the Keys, (Charles Scribner's Sons, 1982), 325.
↑  Luscombe, David; Riley-Smith, Jonathan, eds. (2004). The New Cambridge Medieval History. Vol. 1. Cambridge University Press. p. 402.
↑  Robinson, Ian Stuart, The papacy 1073–1198: continuity and innovation, (Cambridge University Press, 1990), 55.
↑  Reston, James, Warriors of God: Richard the Lionheart and Saladin in the Third Crusade, (Random House Inc., 2001), 106.
↑  Blair, D. Oswald Hunter, History of the Catholic Church of Scotland, (Willian Blackwood and Sons, 1887), 329.
↑  Benson, Robert Louis and Robert Charles Figueira, Plenitude of power: the doctrines and exercise of authority in the Middle Ages, (Ashgate Publishing Ltd, 2006), 40.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: גרגוריוס השמיני | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: סלסטינוס השלישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273961405171  PLWABN: 9810704197405606  BNE: XX1489704  BnF: cb13195633f (data)  CANTIC: a10431548  CiNii: DA04487213  GND: 118563106  ICCU: LO1V188098  ISNI: 0000 0004 4471 3352  LCCN: n83035225  NTA: 071434550  RERO: 02-A012425680  SUDOC: 13381386X  ULAN: 500355667  VcBA: 495/3434  VIAF: 311112171   WorldCat (עם VIAF): 311112171
שלמה בנטין

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1946 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  13 ביולי 2012 (בגיל 65) ברקלי, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  נוירופסיכולוגיה 
 מקום מגורים:  מבשרת ציון 
 מקום קבורה:  בית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2012) 
 
שלמה בֶּנְטִין (26 באוגוסט 1946 – 13 ביולי 2012) היה נוירופסיכולוג ישראלי. מחקריו של בנטין עוסקים בהבנת הפעילות האלקטרו־פיזיולוגית של המוח ובתהליכים דינמיים של זיכרון. חתן פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה לשנת ה'תשע"ב.
שנותיו הראשונות ושירותו בצה"ל

בנטין נולד בבוקרשט שברומניה. בשנת 1958 עלה לישראל. התחנך בקיבוץ גן שמואל, בבית הספר הריאלי ובפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס מונה למפקד מחלקה בצנחנים. בשירות הקבע, עבר לחיל השריון, הקים את פלוגת הסיור של חטיבה 14 ופיקד עליה.
פעילות אקדמית ומחקרית

בשנת 1974 קיבל תואר ראשון בהצטיינות בפסיכולוגיה, עם חטיבה במתמטיקה וחטיבה בחינוך, מאוניברסיטת תל אביב. בשנים 1974–1976 למד לתואר שני בבית הספר לרפואה של הטכניון, ובשנת 1977 קיבל תואר במדעי הרפואה. עבודת הגמר שלו עסקה ב"השפעת זיהום אוויר על ידי גזי הרדמה בחדרי ניתוח על נכונות נטילת סיכון בקבלת החלטות וקיבעון מחשבתי" והתפרסמה בשני מאמרים בכתב העת הבריטי להרדמה (British Journal of Anesthesiology).
בשנת 1976 עבר לירושלים והתמנה למנהל המעבדה לפסיכופיזיולוגיה של האדם על שם זלמן ארן במחלקה הנוירולוגית בבית החולים הדסה עין כרם. את התואר השלישי בנוירופסיכולוגיה, אותו עשה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, קיבל ב־1982. בעבודת הדוקטורט בדק את תבנית הפעילות החשמלית והפעילות ההמודינמית של המוח בעת זיהוי מילים כתובות. את הפוסט־דוקטורט עשה באוניברסיטת ייל שבארצות הברית. שם עבד במעבדה לנוירופסיכולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה ובמעבדות הסקינס (Haskins Laboratories), בהן הוסיף להיות חבר בסגל המחקר עד שנת 2005.
בשנת 1984 שב לבית החולים הדסה והקים את השירות הנוירופסיכולוגי הקליני־אבחוני בבית החולים. פיתח שיטה לניטור תקינות הולכה עצבית לאורך חוט השדרה בעת ניתוחי עקמת. שיטה זו התבססה על גירוי עצב ברגל ומדידת התגובה בצוואר ופטרה את המנתחים מהצורך להעיר את החולה במהלך הניתוח כדי לבדוק את יכולתו להזיז את הרגליים, במקרה של חשש לפגיעה עצבית בעת יישור עמוד השדרה.
הראה בסדרת מחקרים כי תהליך הקריאה בעברית מערב את המבנים הפונולוגיים המתאימים בלקסיקון, זאת אף על פי שהכתב הלא מנוקד לא מוסר מידע פונולוגי מלא לקורא. בנטין גם הוכיח שמודעות פונולוגית מפותחת היא תנאי קדם לרכישת הקריאה ביעילות, בעוד שהעדר מודעות פונולוגית בעת רכישת הקריאה היא בין הגורמים העיקריים המביאים לנכשלות בקריאה. מחקריו השפיעו על הוראת הקריאה בישראל.
פרסם וחקר את מנגנון האדם לזיהוי פנים אנושיים והבעות פנים וגילה את רכיב ה-ERP המזוהה עם עיבוד פנים N170 (אנ').
ב־1983 מונה למרצה לפסיכולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, וב־1987 מונה למרצה בכיר. בשנת 1991 הועלה לדרגת פרופסור. שימש ראש המגמה לחינוך מיוחד עד 1994, והיה ממקימי המרכז לחישוביות עצבית ומסלול הלימודים במדעי המוח. בשנים 1994–1998 עמד בראש המגמה לנוירופסיכולוגיה.
בנטין הוא חתן פרס ישראל בתחום הפסיכולוגיה לשנת ה׳תשע״ב (2012). בנימוקי מתן הפרס ציינה הוועדה את תרומתו המדעית לתחום הפסיכולוגיה בכלל ולמדעי הפסיכולוגיה הקוגניטיבית והנוירופסיכולוגיה בפרט. אחד המאפיינים בעבודתו הוא תרומתו המשמעותית לכמה תחומים בלתי תלויים שבכל אחד מהם הטביע את חותמו. לבנטין שם עולמי בתחומו ועבודותיו התפרסמו בכתבי עת חשובים ויוקרתיים
 כמו כן היה עורך כתב העת Neuropsychologia בין 2004 ל-2008. בשנת 2003 התפרסם ספרו "פרקים בנוירופסיכולוגיה" באוניברסיטה המשודרת.
ב־13 ביולי 2012 נהרג בנטין בתאונת דרכים בברקלי שבקליפורניה בהתנגשות בין משאית לאופניים עליהם רכב. ארונו הועלה לישראל והובא לקבורה בבית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא.
בנטין היה נשוי אב לשלושה ילדים וסבא לשבעה נכדים; התגורר במבשרת ציון.
הערות שוליים

↑  שלמה בנטין, באתר "בהשקט ובבטחה".
↑  שלמה בנטין – חתן פרס ישראל בתחום הפסיכולוגיה באתר משרד החינוך, 31 בינואר 2012.
↑  פרופסור באוניברסיטת ברקלי נהרג בהתנגשות עם משאית, סי־בי־אס סן פרנסיסקו, 14 ביולי 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293595605171  ISNI: 0000 0000 5387 1687  LCCN: no2004019822  NTA: 172112036  VIAF: 48933583   WorldCat (עם VIAF): 48933583
הסוכנות הפדרלית לתחבורת ימים ונהרות

| --- | --- |
סמל המשרדסמל המשרד

 
 דגל המשרד
 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 סוכנות אם:  משרד התחבורה של רוסיה 
 סוכנות בת:  Novosibirsk State Academy of Water Transport 
 מטה מרכזי:  מוסקבה 
 morflot.gov.ru
 
הסוכנות הפדרלית לתחבורת ימים ונהרות (ברוסית: Федеральное агентство морского и речного транспорта) הוא גוף ממשלתי פדרלי בפדרציה הרוסית המופקד על ניהול נכסי מדינה, שמירה על משימות הקשורות לאבטחת התעבורה הימית ומספק שירותים בתחום התחבורה הימית. מהווה יחידת סמך של משרד התחבורה של הפדרציה הרוסית.
הסוכנות מפעילה את שירות החילוץ הימי הממשלתי.
סקירה כללית

הסוכנות הפדרלית לתחבורת ימים ונהרות היא הסוכנות האחראית על ניהול רכוש המדינה, מתן שירותים ציבוריים ותפקידי אכיפת חוק בתחום התחבורה הימית והנהרות. יש לה גם אחריות הקשורה לפיתוח ענף הדיג הימי והנמלים. הסוכנות מהווה לסמכות המוסמכת בתחום התחבורה הימית והיא ממלאת אחר התחייבויות הנובעות מההסכמים הבינלאומיים של הפדרציה הרוסית בתחום זה. פעילותה מוגדרת ומוסדרת בהוראת נשיא הפדרציה הרוסית, היא כפופה להחלטות המועצה הימית, בכירי משרד התחבורה, אסטרטגיית התחבורה של הפדרציה הרוסית עד 2030 והיא מיישמת את סעיפי התוכנית הפדרלית "פיתוח מערכת התחבורה של הפדרציה הרוסית (לשנים 2010-2020)". היא פועלת לפיתוח תשתית מודרנית ויעילה לתובלה ימית וזהו אחד מסדרי העדיפויות שלה. כמו כן, היא נועדה להבטיח את הזמינות, הנפח והתחרותיות בתחום התחבורה הימית, בהתאם לאסטרטגיית הפיתוח של ממשלת הפדרציה הרוסית. עבודותיה כוללות פעילויות הקשורות להשתלבות במערכת התחבורה העולמית ופעילויות הקשורות בתחבורה ימית בינלאומית.
היסטוריה

הקומיסריון העממי לתחבורת המים (ברוסית: Народный комиссариат водного транспорта, בקיצור Наркомвод) הוקמה ב-30 בינואר 1931.   היה זה המשרד הסובייטי לתחבורת מים והיה האחראי הבלעדי לאחזקת תחבורה ימית ונהרות וניהל את צי הסוחר הסובייטי.
ב-9 באפריל 1939 בוטל המשרד והתפצל לקומיסריון העממי של צי הנהרות ולקומיסריון העממי של הצי הימי.
הסוכנות הפדרלית לתחבורת ימים ונהרות הוקמה ב-9 במרץ 2004 בעקבות צו נשיא הפדרציה הרוסית מס' 314.
מבנה וניהול

על פי החלטת הממשלה מספר 371 מיום 23 ביולי 2004, הסוכנות מדווחת למשרד התחבורה של הפדרציה הרוסית. ראש הסוכנות הפדרלית לתחבורה ימית ונהרות הוא סגן שר התחבורה של הפדרציה הרוסית. ראש הסוכנות נעזר בחמישה סגנים ושבעה ראשי מחלקות; ראש המחלקה לכלכלה וכספים; ראש מחלקת תובלה ימית. ראש מחלקת אבטחת תחבורה, ראש מינהל, ראש המחלקה לנמלים ופיתוח תשתיות, ראש מחלקת רכוש המדינה ותמיכה משפטית, ראש מינהל אבטחת ספינות.
תחומי פעילות

פעילויות הסוכנות הפדרלית לתחבורה ימית ונהרות הן ניהול נמלי הים, הוצאת אישורים לניווט, תפעול שירות חילוץ והצלה ימי ותיאום, מניעה וחיסול אסונות דליפת נפט לים, מתן אישור/רישיון לגופים פרטיים לאספקת שירותי הצלה ויחידות חילוץ, מצילים ואזרחים הרוכשים מעמד של מצילים ועוסק בחיפוש והצלה, תחזוקת פעילויות ימיות, ניהול פנקס קווי ים, ניהול נתיבי מים יבשתיים, מתן אישור קברניט לספינות ניווט ועוד.