stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוקת רומא
ישראל וחוקת רומא > ח'אן אל-אחמר

על פי מיכאל ספרד, פינוי ח'אן אל-אחמר (שאושר עקרונית על ידי בג"ץ) יכול להתפרש כפשע מלחמה על פי חוקת רומא, ולגרום לפגיעה בתמיכת מדינות אירופה בישראל. זו הסיבה, לדעתו, שישראל נמנעת מפינוי זה.
ישראל וחוקת רומא > טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל

חוקת רומא מגדירה את האפרטהייד כפשע מובהק נגד האנושות. בשנת 2007 פרסם האו"ם דו"ח של החוקר המיוחד ג'ון דוגארד, בו קבע כי "אלמנטים של הכיבוש הישראלי מהווים צורות של קולוניאליזם ואפרטהייד, שמנוגדים לחוק הבין-לאומי." לאחר מכן פורסמו דו"חות נוספים של ארגוני זכויות אדם המשווים את מדיניות ישראל לאפרטהייד, בהם אל-חק, יש דין, בצלם, Human Rights Watch ואמנסטי אינטרנשיונל.
ארגון Human Rights Watch קרא למשרד התביעה של בית הדין הפלילי הבין-לאומי לחקור ולהעמיד לדין אנשים שנגדם קיימים חשדות מהימנים בדבר מעורבות בפשעים נגד האנושות של אפרטהייד או רדיפה, במסגרת החקירה הכוללת שלו בעניין פלסטין.
ג'רלד שטיינברג דחה את ההשוואה בין ישראל לבין משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, וציטט בהקשר זה את ריצ'רד גולדסטון, שכתב: "בישראל אין אפרטהייד. שום דבר שם אינו מתקרב להגדרה של אפרטהייד תחת חוקת רומא."
ישראל וחוקת רומא > יחס החוקה לטרור

מספר משפטנים הצביעו על האפשרות להשתמש בחוקת רומא כבסיס להעמדה לדין של פעילים בארגוני טרור בבית הדין הפלילי הבין-לאומי. צעד זה עדיין לא נוסה.
הערות שוליים

↑  Rome Statute of the International Criminal Court, אתר האו"ם, ‏25 בנובמבר 2024 (באנגלית)
↑  צבי נח, ‏משפט פוליטי, באתר גלובס, 8 במאי 2002.
1 2 3  פנינה שרביט ברוך ואורי בארי, בית הדין הפלילי הבינלאומי: מדריך כללי והזווית הישראלית, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי, ‏יולי 2022.
↑  סיגל הורוביץ, לחשוב אחרת: מדוע כדאי לישראל להצטרף לאמנת רומא, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 17 בינואר 2013.
↑  הצעת חוק לאשרור אמנת רומא, התשע"ו-2016, באתר הכנסת, ‏27 ביוני 2016.
↑  הצעת חוק לאשרור אמנת רומא, התש"ף-2020, באתר נבו הוצאה לאור, ‏17 באוגוסט 2020.
↑  עמיחי כהן, החלטת בית הדין הפלילי הבינלאומי- רקע, ניתוח והשלכות, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 09 בפברואר 2021.
↑  יובל שני, מסלול התנגשות עם הקהילה הבינלאומית, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 25 בדצמבר 2016.
↑  יובל שני, ישראלים על ספסל הנאשמים? השלכות כניסתה לתוקף של חוקת רומא מבחינת מדינת ישראל, המשפט, כרך ט', תשס"ד.
↑  החלטה מספר 864 של הממשלה, באתר מזכירות הממשלה, ‏26 בדצמבר 2021.
↑  החלטת הממשלה להרחיב את ההתנחלויות בגולן היא הפרה של המשפט הבינלאומי, באתר זו הדרך, ‏דצמבר 2021.
↑   מיכאל  ספרד, מטרת ישראל: חיסול בית הדין הראשון שהקימה האנושות, באתר הארץ, 7 בפברואר 2021.
↑  Clive Baldwin, ארגון Human Rights Watch מגיב: הרהורים על אפרטהייד ועל רדיפה במשפט הבינלאומי, באתר Human Rights Watch, ‏9 ביולי 2021.
↑  שאלות ותשובות - הסף נחצה: הרשויות הישראליות ופשעי האפרטהייד והרדיפה, באתר Human Rights Watch, ‏27 באפריל 2021.
↑  ג'רלד שטיינברג, בין האפרטהייד הישראלי לבין זכויות האדם בחומס, באתר ynet, 6 במרץ 2012.
↑  יצחק בן-חורין, גולדסטון: אין דבר בישראל שמתקרב לאפרטהייד, באתר ynet, 1 בנובמבר 2011.
↑  עמיחי כהן, יובל שני, טל מימרן, העמדה לדין של פעילי טרור בבית הדין הבינלאומי הפלילי, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 1 בינואר 2014.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: unn2006375209
סו יונג קים

| --- | --- |

 לידה:  28 באוגוסט 1968 (בת 56) פוסאן, קוריאה הדרומית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
סו יונג קים (באנגלית: So Yong Kim; נולדה בשנת 1968) היא במאית קולנוע אמריקאית-קוריאנית זוכת פרסים. בין סרטיה: "שיר אהבה", "בין הימים", Treeless Mountain ו-For Ellen.
תחילת דרכה

קים נולדה בפוסן, בקוריאה הדרומית, ובגיל 12 עברה עם אימה ללוס אנג'לס, קליפורניה.
קריירה

בשנת 2006, קים זכתה בפרס חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס עבור סרט הבכורה שלה "בין הימים". הסרט, שצולם בטורונטו, היה מבוסס באופן רופף על תקופת נעוריה, וכלל בעיקר קטעים מאולתרים של חברי הקאסט, כולם בגילאי העשרה, אשר הביעו את הבלבול, גילויי הרומנטיקה והניכור מהסביבה שלהם דרך הצילום הדיגיטלי האינטימי של קים.
סרטה השני של קים, משנת 2008, הוא Treeless Mountain. סרטה השלישי, For Ellen, הוצג בבכורה בפסטיבל סאנדנס של 2012.
ב-2014 הוציא קים סרט קצר בשם Spark and Light בכיכובה של ריילי קיאו, שהוזמן על ידי בית האופנה מיו מיו במסגרת סדרה מתמשכת בהפקתו,  Women's Tales (סיפורי נשים).
ב-2016 יצא הסרט "שיר אהבה", שהוצג גם הוא בהצגת הבכורה בפסטיבל סאנדנס. הסרט עוסק בשתי חברות טובות המתאהבות, בכיכובן של ג'נה מאלון (שהופיע בסרטה הקודם של קים, For Ellen), וריילי קיאו. גם ב-2016, קים ביימה לראשונה לטלוויזיה, בסדרה Queen Sugar, ומאז ביימה פרקים בסדרות "טרנספרנט", "פשע אמריקאי", "הטובות לקרב" ו"קוד שרוף".
חיים אישיים

קים נשואה לברדלי ראסט גריי. לזוג שני ילדים.
פילמוגרפיה

| שנה | שם הסרט | קרדיט | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2003 | Salt | הפקה |  |
| 2006 | בין הימים | בימוי/תסריטאות | זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס |
| 2008 | Treeless Mountain | בימוי/תסריטאות/הפקה |  |
| 2012 | For Ellen  | בימוי/תסריטאות/הפקה |  |
| 2012 | ג'ק ודיאן | הפקה/עריכה |  |
| 2014 | Spark and Light | בימוי/תסריטאות/הפקה | סרט קצר |
| 2016 | שיר אהבה | בימוי/תסריטאות |  |
| שנה | שם התוכנית | קרדיט | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2016 | Queen Sugar | בימוי | פרק "The Darker Sooner" |
| 2016 | טרנספרנט | בימוי | פרק "Off the Grid" |
| 2017 | פשע אמריקאי | בימוי | פרק "3.1" |
| 2017 | הטובות לקרב | בימוי | פרק "Not So Grand Jury" |
| 2017 | חדר 104 | בימוי | פרק "I Knew You Weren't Dead" |
| 2017 | קוד שרוף | בימוי | פרק "Nowhere Man" |
| 2017 | The Exorcist | בימוי | פרק "One For Sorrow" |
| 2017 | Vida | בימוי | פרק 1.2 |
| 2021 | ד"ר מוות (אנ') | בימוי | 4 פרקים |
| 2022 | Roar | בימוי | פרק: "The Woman Who Was Kept on a Shelf" |
| 2023 | שממה | בימוי | 6 פרקים |
פרסים

קים זכתה בפרס חבר השופטים המיוחד לרוח עצמאית בפסטיבל סאנדנס עבור סרטה הראשון, "בין הימים". סרטיה For Ellen ושיר אהבה היו מועמדים לפרס חבר השופטים המרכזי בפסטיבל. "בין הימים" זכה בפרסים רבים בפסטיבלים בינלאומיים, ביניהם פסטיבל דובאי, פסטיבל גות'אם, פסטיבל בואנוס איירס, פסטיבל לוס אנג'לס, פסטיבל פוסן ופסטיבל טוקיו.
הערות שוליים

↑  So Yong Kim, IMDb
↑  http://www.miumiu.com/en/women_tales/7/film
↑  Jagernauth, Kevin. "Sundance First Look: Jena Malone In 'Lovesong' & Paul Dano And Daniel Radcliffe In 'Swiss Army Man'". אורכב מ-המקור ב-2016-01-29. נבדק ב-22 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pulver, Andrew. "For Ellen: director So Yong Kim on how she snared her star Paul Dano". נבדק ב-22 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810559356505606  BNE: XX5172232  ISNI: 0000 0000 5123 9776  LCCN: no2008033770  NLK: KAC201514240  SUDOC: 196148324  VIAF: 34259838   WorldCat (עם VIAF): 34259838
בית שערים

ערך זה עוסק באתר ארכאולוגי מימי המשנה. אם התכוונתם למושב, ראו .
הכניסה למערת הסרקופגים (מערת הארונות)
כתובת קיר ביוונית: "קברו של איידסיוס, ראש מועצת הזקנים, איש אנטיוכיה"
מנורה במערכת הקברים, צילום משנת 1954
הכניסה למערת הפרש
בית הכנסת
חזית מערת הארונות בסמוך לגילויה בשנות ה-50 של המאה ה-20
בית שערים הוא אתר ארכאולוגי הכולל נקרופוליס השוכן בגליל התחתון. במקום התקיים יישוב יהודי חשוב בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד. שיא פריחת היישוב הייתה בין המאות ה-2 וה-4 לספירה, עת שהתה בו הסנהדרין בראשותו של רבי יהודה הנשיא. האתר הוכרז כגן לאומי וב-2015 כאתר מורשת עולמי.
בית שערים הקדומה ממוקמת על גבעת שייח' אבריק ליד קריית טבעון של ימינו. הגבעה נמצאת על אחת מהשלוחות הדרומיות של הגליל התחתון וניתן להשקיף ממנה על עמק יזרעאל מדרום-מזרח ועל הר הכרמל ממערב.
ב-5 ביולי 2015 הוכרז בית שערים כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות, המקום יושב לראשונה במאה ה-9 לפנה"ס, בימי ממלכת ישראל. מעריכים כי שטח זה היה שייך לבית חשמונאי, כחלק מרשת צפופה של יישובים שבקרבתם עברו דרכים ראשיות מחוף הים מזרחה. אולם בית שערים עצמה לא הייתה מקום מעבר חשוב. בית שערים נזכרת בכתב בפעם הראשונה אצל ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו מהתקופה שלפני המרד הגדול ברומאים. הוא מתאר אותה כמרכז אחוזותיה של הנסיכה ברניקי, אחותו של המלך אגריפס השני מבית הורדוס: "כי לברניקי אחות המלך שבר רב באסמיה אשר בבית שערים, שאספה מן הכפרים אשר מסביב". השרידים הארכאולוגיים הראשונים של בית שערים הם מתקופה זו, והם מאופיינים בעיקר באבני גזית קטנות שבאמצען זיזים גסים ובולטים.
השם בית שערים נזכר בתלמוד גם בנוסח "כפר שערים", ובארמית "בית-שריי" או "בית שריין". לפי סברה אחת יש לקרוא למקום בית שעורים, והכוונה למשמרת שְׂעוֹרִים של כ"ד משמרות הכהונה הנזכרת במקרא, אשר נדדה עם כל משמרות הכוהנים אל הגליל אחרי חורבן בית המקדש השני. היישוב נזכר לראשונה בתלמוד כיישוב יהודי חקלאי וכמקום מושבו של התנא רבי יוחנן בן נורי, שחי במחצית הראשונה של המאה ה-2.
לאחר מרד בר כוכבא הגיעו רבים מהיהודים שנשארו בארץ לגליל, וכך הפכה בית שערים למרכז יהודי חשוב ומתפתח במאה ה-2 וה-3.
היסטוריה > תקופת השיא

באמצע המאה ה-2 התיישב בבית שערים רבי יהודה הנשיא. מועד הגעתו לא ידוע במדויק, אולם ישנה השערה בקרב היסטוריונים מסוימים כי זה היה בתקופת מלכותו של הקיסר אנטונינוס פיוס[דרוש מקור], שעל פי האגדה היה חברו הטוב של רבי. בתלמוד נאמר כי רבי קיבל עיירות וכפרים רבים בארץ מחברו הקיסר, וייתכן מאוד שבית שערים הייתה אחד מהמקומות הללו, כיוון שהייתה שייכת ישירות למלך והייתה ידועה כ"אחוזת המלך" (הורדוס) עוד מימי בית המקדש השני. רבי יהודה הנשיא הביא איתו את מוסד הסנהדרין לבית שערים ובימיו התפתח היישוב והגיע לשיא גדולתו. עדות לכך הם הבניינים המרהיבים והקברים המצטיינים בארכיטקטורה עשירה ומממצאים ארכאולוגיים. ידוע כי היו ביישוב גם ערכי תרבות יוונים לצד התרבות היהודית. ב-17 השנים האחרונות לחייו שהה רבי בציפורי מסיבות בריאותיות. הסנהדרין עברה לשם יחד אתו, אולם כשמת רבי הוא נקבר בבית שערים באחוזת קבר משפחתית שבנה עוד לפני מותו, כשמתה בתו. היישוב כנראה נחרב ונשרף בזמן מרד גאלוס במאה ה-4 לספירה. העדות לתיארוך היא מטמון שנמצא בשכבה השרופה שליד בית הכנסת, אשר מונה 1,200 מטבעות שהתגלו בשכבת השריפה של בניין ציבורי גדול, שזמנם אינו מאוחר לשנת 351 לספירה.
האתר

שרידי הבנייה הקדומים ביותר במקום הם מתקופתו של הורדוס. האתרים הבולטים שנחשפו במקום הם בית כנסת ואתר קבורה מרשים שתוכנן כ"עיר מתים" (נקרופוליס), ובו נתגלתה כתובת קבורה עם שם המקום ביוונית: ביסריה, כפי שיוסף בן מתתיהו מזכירה בכתביו. שם הגבעה בערבית הוא שייח' אִברִק. הנקרופוליס היא גן לאומי מוכרז, בעוד בית הכנסת נמצא על אדמות משפחת זייד.
החפירות בעיר התחלקו לחפירות בתל שבו התקיימה העיר, ולחפירות עיר המתים במורדות התל. על גבי התל נחפרו מבנה ציבורי גדול, בזיליקה ולידו מבנה בית מדרש. במקום אחר על גבי התל נחפרו שער העיר ולידו בית בד קדום. בנוסף נחפר רובע מגורים שכלל בית כנסת.
מערות הקבורה באתר מחולקות לשני מתחמים נפרדים. המתחם הגדול בו נמצא קברו המשוער של רבי יהודה הנשיא. המתחם השני הוא "מתחם מערות המנורה". המערות באתר ממוספרות במיספור המקורי שניתן להן על ידי הארכאולוגים בסדר רץ לפי סדר מציאתן; לחלק מהמערות ניתן שם על פי כתובת שנמצאה במערה או לפי מאפיינים ייחודיים שלה.
כל מערכות הקברים שהתגלו באתר נפרצו על ידי שודדים בתקופות קדומות. רק מעטים מהקברים ומארונות הקבורה לא נפגעו. נמצאו באתר ממצאים שכללו תכשיטים, כלי חרס, כלי זכוכית ומטבעות, חלקם היו מונחים מחוץ לקברים. בחלק מהקברים נמצאו עצמות הנפטרים בלבד.
מהכתובות שנמצאו במערכות הקברים נלמד שבית קברות זה שימש גם יהודים מרחבי העולם היהודי שמחוץ לארץ ישראל. נמצאו קברים של תושבים מהיישובים קיסריה, ציפורי, ערב, צור, צידון, ביירות, גבל, אנטיוכיה, תדמור, יחמור שמצפון-מזרח לצור, פאינה בעבר הירדן, נהרדעא, מישן שבדרום בבל, עציון גבר וחִמְיַר שבדרום ערב.
האתר > בית הכנסת

בית הכנסת ממוקם בצפון-מזרח הגבעה. המבנה מלבני ובצמוד לו חצר. אורך המבנה 35 מטר ורוחבו 15 מטר. קירות בית הכנסת נבנו באבני גזית. חזית המבנה הייתה לכיוון ירושלים ובעלת שלושה פתחים גדולים. הכניסה למבנה עצמו הייתה דרך שלושה פתחים שהובילו לבזיליקה המחולקת על ידי שתי שורות עמודים שחילקה את בית הכנסת לחלל מרכזי באמצע ושתי סיטראות משני צדי האולם. בחלק האחורי של החלל המרכזי הייתה בימה מוגבהת.
בשלב מאוחר יותר טויחו קירות הבזיליקה בטיח משוח בצבע שבתוכו התקבעו לוחות שיש שכללו כתובות ועיטורים. הכתובות הוקדשו לתורמים לבית הכנסת ולבעלי משרה בו. הכתובות למעט אחת נכתבו ביוונית. ליד בית הכנסת היה מבנה קטן שבו נמצאו שתי כתובות – אחת מוקדשת לשני אנשים שעסקו בקבורה, השנייה כתובת ביוונית: ”יעקב איש קיסרי, ראש בית הכנסת של פמפיליה. שלום” (המילה 'שלום' נכתבה בעברית).
תיירות

אתר בית שערים הוא אתר תיירות מורשת, אך זהותו של האתר כאתר תיירות אינה מובנת מאליה. בית-שערים לא פותח כמקום קדוש וכאתר עלייה לרגל, אלא כגן לאומי וכאתר ארכאולוגי. בשנות החמישים התנהל מאבק על הגדרתו. משרד הדתות והרבנים הראשיים רצו להגדירו מקום קדוש; בין שאר הסיבות לרצון זה, בשל העובדה, שחלוקת ארץ-ישראל לאחר מלחמת העצמאות הביאה לניתוק מהמקומות הקדושים ההיסטוריים (דוגמת הכותל המערבי), הייתה עתה חשיבות גדולה לפיתוחם של מקומות קדושים חלופיים. אנשי החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, אנשי האוניברסיטה העברית ופקידים ממשרדי-ממשלה שונים, מאידך, רצו שיוגדר כאתר תיירות. בסופו של דבר הייתה ידם של הראשונים על התחתונה והמקום משמש מאז אתר תיירות. הגן תוכנן בשנות החמישים על ידי אדריכלי הנוף חתני פרס ישראל ליפא יהלום ודן צור.
קהל היעד שאליו פונה הגן הוא בעיקר תלמידי בית-ספר, משפחות, קבוצות (בעיקר תיירות פנים).
מרכיבי המורשת באתר:
מערות קבורה, סרקופגים עשירים בעיטורים מן המאות ה-2 וה-3 לספירה. פתחי המערות בעלי חזית מרשימה, מעוצבת בהשראת האדריכלות הקלאסית.
קבר רבי יהודה הנשיא - מאז שנקבר שם בשנת 220 לספירה לערך, בית-העלמין של העיירה הפך למקום מקודש. במקום נקברו מתים מכל רחבי העולם הקדום: מבבל, מסוריה, מפניקיה ועוד.
בית הכנסת מהמאה ה-2 לספירה, נחרב במאה ה-4.
אנדרטת אלכסנדר זייד, השומר המיתולוגי שנרצח בשנת 1938 ומי שחשף לראשונה את המערות.
מאגר מים מהמאה ה-1 לספירה / סליק של ההגנה מימי המנדט.
שרידי בנייה מוקדמים מתקופת הורדוס - מאה 1 לפנה"ס.
האטרקציות התיירותיות באתר כוללות:
מרכז המחשה (מוזיאון)
חיזיון אורקולי "גלגולה של מנורה" המוצג במאגר המים ששימש סליק של ההגנה
מרכז "שירות למטייל" חנות מזכרות, שתייה קלה ומאפים
סיורים ל"מערות המנורה" בסופי שבוע
לקבוצות מאורגנות ניתן לתאם סיורי לילה חווייתיים וכן סיור ל"מערות המנורה" גם באמצע השבוע
שולחנות פיקניק
קיימת אפשרות לערוך אירועים ערכיים באתר.
המסלולים המוצעים למבקר באתר: מתחם מערות המנורה, המערות העיקריות ואנדרטת זייד. קיימים גם מסלולים נוספים, רק שהם "מוצנעים", כלומר אינם משווקים למבקר באתר: פסגת הגבעה (עם מקאם שייח' אבריק, העיר הקדומה עם בית הכנסת, רובע המגורים, שער העיר והחומה), הממצאים המוקדמים מתקופתו של הורדוס.
תיירות > נתוני מבקרים

מנתוני הלמ"ס של הרבעון הסטטיסטי לתיירות ולשירותי הארחה 2/2014 עולה כי:
בשנים 2011–2013 עמד ממוצע המבקרים באתר על 55,200 בשנה, שהיוו כ-5.6% מסך כל המבקרים באתרים ההיסטוריים אותם ניהלה רשות הטבע והגנים במחוז הצפון.
תיירות החוץ בשנים הללו עמדה על ממוצע של 6,100 בשנה, שהם 1.4% מסך כל התיירים שביקרו באתרים ההיסטוריים של רשות הטבע והגנים במחוז הצפון.
תיירות החוץ בשנים הללו היוותה כ-10% מהמבקרים באתר.
לקריאה נוספת

יגאל טפר - יותם טפר, בית-שערים - היישוב והקבורה לצידו, הוצאת הקיבוץ המאוחד והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 2004.
נחמן אביגד ובנימין מזר, "בית שערים", האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, כרך 1, עמ' 231–245
דורון בר, "בית השערים: אתר ארכאולוגי וגן לאומי או מקום קדוש?", ארכיון, 17, 2013, עמ' 41–47.
אהרן אופנהיימר, רבי יהודה הנשיא, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2007. פרק חמישי, ג, פעילותו של רבי בבית שערים ובציפורי עמ' 128–135.
בנימין מזר, "החפירות בבית הקברות של בית שערים" בתוך כתב העת קדם כרך א (1942), עמ' 66–79
בית שערים, בנימין מזר, משה שובה, ברוך ליפשיץ, ונחמן אביגד. ירושלים: החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה תשי"ח-תשל"ב 1958–1972
חפירות בית-שערים: העונה החמישית - סקירה ראשונה, תשי"ג, נחמן אביגד ומשה שובה, ירושלים : החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה תשי"ד 1954
חפירות בית שערים, עונת החפירות השישית - סקירה ראשונה, תשי"ד 1954, נחמן אביגד, משה שובה וברוך ליפשיץ, ירושלים : החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה תשט"ו 1955
זאב ספראי, בית שערים - יישוב יהודי חשוב בגליל (אורכב 30.01.2018 בארכיון Wayback Machine), הוצאת תבונות מכללת הרצוג
כסאות לוהטים

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  הספר שנים עשר כיסאות מאת אילף ופטרוב
 בימוי:  מל ברוקס
 הופק בידי:  סידני גלזייר מייקל הרצברג
 תסריט:  מל ברוקס
 עריכה:  אלאן היים
 שחקנים ראשיים:  פרנק לנגלה, רון מודי, דום דלואיז
 מוזיקה:  ג'ון מוריס
 צילום:  ג'ורג' ניקוליק
 מדינה:  יוגוסלביה, ארצות הברית
 חברה מפיצה:  UMC - ארצות הברית, גאומון - צרפת
 הקרנת בכורה:  28 אוקטובר 1970
 משך הקרנה:  93 דקות
 הכנסות:  $1,806,258
 דף הסרט ב־IMDb
כסאות לוהטים (באנגלית: The Twelve Chairs) הוא סרט קומדיה, סאטירה של מל ברוקס משנת 1970.
בסרט כיכבו פרנק לנגלה, רון מודי ודום דלואיז. התסריט נכתב על ידי ברוקס והוא אחד מ-18 הגרסאות לספר הרוסי משנת 1928 שנים עשר כיסאות מאת אילף ופטרוב.
כוכב שקיבל הסרט שנים עשר הכיסאות
עלילה

בשנת 1927 בברית המועצות, איפוליט מטייויץ' וורוביאנינוב, אריסטוקרט מן האימפריה הרוסית שירד מנכסיו, עובד עתה בתור פקיד כפר מקומי. הוא נקרא בדחיפות לחותנתו הנמצאת על ערש דווי. לפני מותה היא מגלה לו כי הסתירה מהבולשבקים הון בתכשיטים שנתפרו בכרית המושב של אחד משנים עשר הכיסאות של מערכת האוכל המשפחתית. הכומר האורתודוקסי הרוסי, האב פיודור, שהגיע לנהל את טקס האשכבה שמע את וידויה והחליט לנטוש את הכנסייה ולנסות לגנוב לעצמו את האוצר. זמן קצר לאחר מכן בעיירה הבדיונית סטרגורוד, שם שכנה אחוזתו לשעבר של וורוביאנינוב, פוגש אומן חסר בית, אוסטפ בנדר, את האציל המרושש ומצטרף אליו כשותף בחיפושיו אחר העושר המשפחתי.
הכיסאות, יחד עם כל הרכוש הפרטי של המשפחה, הולאמו על ידי המדינה לאחר המהפכה הרוסית. וורוביאנינוב ובנדר יוצאים יחד לאתר אותם, אך מתקשים בכך בשל סדרת הצבעות כוזבות והתנסויות באירועים שונים. השנים מגלים כי הסט של תריסר הכיסאות פוצל והכיסאות נמכרו בנפרד. מכאן, מסע החיפושים שלהם דורש נסיעות רבות כדי לאתר ולפתוח כל חלק מהסט על מנת לשלול אותו כמחבוא המבוקש. לכל אורך הסרט השנים פוגשים חברים מכל תחומי החיים בחברה הרוסית הסובייטית, והופכים את הסרט לסאטירה אודות קומוניזם כושל.
בנדר מתחזה לפקיד האחראי על מחלקת הכיסאות ומרמה בכך את האב פיודור היוצא למרדף עקר אחרי סט דומה של אחד עשר כיסאות שברשותו של מהנדס במחוז נידח בסיביר. האב פיודור עושה את המסע הארוך אך ורק כדי להיזרק מבית המהנדס. כאשר אותו המהנדס מועבר מחדש לתפקיד באזור הים השחור, פיודור עוקב אחריו וקונה את הכיסאות המזויפים כשהוא מבטיח שהמהנדס ואשתו לעולם לא יראו אותו שוב. הוא מגלה שבאף כיסא אין את התכשיטים. מאוחר יותר, הוא פוגש את וורוביאנינוב ובנדר לאחר שהוציאו כיסא אחד מקרקס, ותוך כדי רדיפה אחריהם מטפס בטירוף עם הכיסא במעלה ההר. לאחר שנמצא שגם בכיסא זה אין את התכשיטים, הוא מגלה שאינו מסוגל לרדת בלי עזרה. וורוביאנינוב ובנדר משאירים אותו שם לגורלו.
לאחר מסע ארוך ומייגע, במהלכו גם נדרשו לשלם עבור המרדף, שני הגברים חוזרים למוסקבה ושם הם מאתרים את הכיסא השנים עשר אשר לכאורה יהיה בו האוצר (לאחר שנשללו 11 הקודמים לו). הכיסא נמצא בארמון התרבות (אנ') וורובינינוב ובנדר חוזרים לאחר שעת הסגירה, ונכנסים פנימה דרך חלון שבנדר פתח בחשאי קודם לכן.
בנדר פותח בסכין את כרית הכיסא בזהירות ובשקט, אך הריפוד נמצא ריק לחלוטין. וורובינינוב המום וכועס, אך בנדר צוחק על האבסורד שבמצב. שומר המקום מגלה אותם, וורוביאנינוב דורש ממנו לדעת מה עלה בגורל התכשיטים. "הסתכל סביבך", עונה השומר ומסביר כי לאחר שנמצאו התכשיטים, הם שימשו למימון בניית הבניין הגדול בו הם ניצבים. וורוביאנינוב מנפץ את הכיסא לרסיסים ותוקף את הקצין שאותו הזמין השומר. בהמשך בנדר מוביל את הדרך והם בורחים אל תוך הלילה.
כשהוא מרושש ופושט רגל, מציע בנדר שיפרדו בדרכיהם. בניסיון למנוע מבנדר לעזוב, וורובינינוב מעיף את שרידי הכיסא האחרון לאוויר, ומתמוטט על הקרקע כשהוא מזייף התקף אפילפטי; כפי שעשו קודם לכן במעשי הנוכלות שלהם בדרכים. קהל נמשך לאירוע ובנדר קורא לתשומת ליבם ומתחנן לעוברים ושבים לתת בנדיבות לאיש העצוב והמוכה הזה. בעזרת מחוות פשוטות מבלי להביע מילה, שני הגברים מבססים את שותפותם בפשע.
ליהוק

רון מודי בתפקיד איפוליט מטווייביץ' וורוביאנינוב
פרנק לנגלה בתפקיד אוסטאפ בנדר
דום דלואיז בתפקיד האב פיודור
אנדראס ווטסינאס בתפקיד ניקולאי ססטרין
דיאנה קומפלנד בתפקיד מאדאם ברונס
דייוויד לנדר כמהנדס ברונס
ולאדה פטריק בתפקיד סביצקי
איליין גאראו בתפקיד קלאודיה איבנובנה
רוברט ברנאל כאוצר
וויל סטמפה כשומר לילה
מל ברוקס בתפקיד טיכון
אתר הצילומים

מרבית הסרט צולם ביוגוסלביה
סרגיי פוליאקוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בינואר 1900 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  12 באוקטובר 1969 (בגיל 69) פריז, צרפת 
 שם לידה:  סרגיי פוליאקוב
 מקום קבורה:  בית הקברות הרוסי סן-ז'נביאב-דה-בואה 
 מקום לימודים:  אקדמיה גראנד שומיאר 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט 
 פרסים והוקרה:  פרס קנדינסקי (1947) 
 
סרגיי גאורגייביץ' פוליאקוב (ברוסית: Серге́й Гео́ргиевич Поляко́в, או בצרפתית: Serge Poliakoff; סרז' פוליאקוף; 8 בינואר 1900 – 12 באוקטובר 1969) היה צייר צרפתי ממוצא רוסי, גרפיקאי, שנהג להתעסק בחומרים קרמים באמנויותיו.
נחשב לאחד הבולטים ביותר באסכולת פריז, עבודותיו מוצגות במוזיאונים רבים ברחבי העולם.
ביוגרפיה

פוליאקוב נולד במוסקבה למגדל סוסים קירגיזי. למד ציור במוסקבה, בשנת 1918 הוא עזב את רוסיה ובשנת 1920, הגיע לקונסטנטינופול, ב-1923 עבר דרך סופיה, בלגרד, וינה וברלין עד שהחליט להשתקע בפריז. ניגן בגיטרה בקברט פריז.
ב-1929 הוא התקבל לאקדמיה "גראנד שומייר" ובשנים 1935–1937 הוא למד בלונדון בבית הספר סלייד לאמנות.
נפגש עם וסילי קנדינסקי, סוני ורובר דלונה, אוטו פרוינדליך ובהשפעתם התעסק בציור לא-פיגורטיבי. תערוכת יחיד ראשונה שלו נערכה בשנת 1945. בשנת 1947 הוענק לו פרס קנדינסקי. בשנים 1954 ו-1955, על פי הצעת המשורר ומבקר האמנות צ'ארלס אסתיאן, עבר סרגיי פוליאקוב לתקופות הקיץ ביחד עם מספר אמנים לרבות ז'אן דגוטס לפורטסל שבברטאן. ב-1962 הוקצה חדר תצוגה לעבודותיו בביאנלה ונציה. באותה שנה קיבל אזרחות צרפתית. תמונותיו מעטרות את תצוגת הקבע במוזיאון האמנות של אוניברסיטת סנט לואיס.
הוא נפטר ב-1969 בפריז.
לקריאה נוספת

Cassou J. Poliakoff. Amriswil: Bodensee-Verlag, 1963.
Serge Poliakoff: Témoignages et textes critiques. Bruxelles: Weber, 1976.
Harambourg L. L'École de Paris 1945—1965: Dictionnaire des peintres. Neuchâtel: Ides et Calendes, 1993.
Brütsch F. Serge Poliakoff. Neuchâtel: Ides et Calendes, 1993.
Poliakoff A., Schneider G. Serge Poliakoff, Werkverzeichnis der Graphik. München: Galerie Française, 1998.
Durozoi G. Serge Poliakoff. Paris: Expressions Contemporaine, 2001.
אדיר גץ

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1990 (בן 34) חיפה, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2010
 עיסוק:  זמר, יוצר
 סוגה:  פופ ים תיכוני, רוק ישראלי
 שפה מועדפת:  עברית 
 
אדיר גץ (נולד ב-4 בספטמבר 1990) הוא זמר-יוצר ישראלי.
ביוגרפיה

גץ נולד בחיפה וגדל בעתלית. בילדותו שיחק במועדון הכדורגל מכבי חיפה ובגיל 13 החל ללמוד לנגן על פסנתר. בהמשך למד לנגן גם על גיטרה. בשלב מסוים עזב גץ את עולם הכדורגל לטובת המוזיקה.
בפברואר 2009 התגייס לחיל הים, ובאמצע שירותו הצבאי, בשנת 2010, השתתף בתוכנית המציאות כוכב נולד. עוד לפני סיומה של התוכנית הוציא גץ את הסינגל הראשון שלו "הבחור הביישן על פסנתר", שזכה להצלחה רבה במדיה וברדיו. לאחר סיום השתתפותו בתוכנית כוכב נולד חזר גץ להשלים את שירותו הצבאי בשלמותו בחיל הים.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2014: אדיר גץ
2017: נדבר על הכל
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2012: אדיר גץ
2021: פסנתר, שירים
2023: X4
הערות שוליים

| כוכב נולד (2003–2012) |
| --- | --- | --- |
| מנחה | צביקה הדר |  |
| זוכים | נינט טייב • הראל מויאל • יהודה סעדו • ג'קו אייזנברג • בועז מעודה • ישראל בר-און • רוני דלומי • דיאנה גולבי • חגית יאסו • אור טרגן |  |
| מעפילי גמר אחרים | שירי מימון • שי גבסו • הראל סקעת • עדי כהן • מאיה רוטמן • מארינה מקסימיליאן בלומין • לי בירן • מיי פיינגולד • עידן עמדי • דוד לביא • אוהד שרגאי • איטן גרינברג |  |
| מתמודדים בולטים נוספים | כברה קסאי • אלון ליטבק • לירון לב • מיקה שדה • שירלי לילו • ליטל גבאי • מיכל רשף • הדר עוזרי • אסף אברבוך • ניצן קייקוב • אבי מאיר וענונו • עמרי רוטברד • מיכאל עינב • רועי ארז • נעמה שטרית • לבנת בן-חמו • עמיר חדד • מורן אהרוני • קנדוג • ענת אסתר חיטמן • דנה ליקוורניק • דניאל בן-חיים • חן אהרוני • מרים טוקאן • עדי אולמנסקי • אתי ביטון • איה זהבי פייגלין • לירן דנינו • עומר אדם • חובי סטאר • מורן מזוז • אדיר גץ • אבי בן אבו • אדר גולד • רוני גינוסר • נעמה כהן • תמר יהלומי |  |
| ערכים קשורים | טדי יזמות והפקות (חברת הפקה) |  |
| תוכנית אם, תוכניות בת ותוכנית המשך | לא נפסיק לשיר • נולד לרקוד • לא נפסיק לרקוד • בית ספר למוסיקה • הכוכב הבא |  |
| שופטים | צדי צרפתי • ריקי גל • פבלו רוזנברג • מרגלית צנעני • גל אוחובסקי • דנה אינטרנשיונל • מירי מסיקה • צביקה פיק • גידי גוב • יאיר ניצני • משה פרץ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597731605171  MusicBrainz: 51f132fa-62b0-4128-865c-59da80929821  VIAF: 227144782726398024570   WorldCat (עם VIAF): 227144782726398024570
חדשות השבת

ערך זה עוסק במהדורת החדשות של כאן 11. אם התכוונתם למהדורת החדשות של ערוץ 13 שנקראה בעבר בשם זה, ראו .
| --- | --- |

סמליל המהדורה
 בימוי:  תמר גור אריה
 מנחים:  טלי מורנו
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 הפקה
 חברת הפקה:  כאן חדשות
 עורכים:  ענת לייבוביץ'
 אתר צילומים:  אולפן כאן חדשות, מודיעין (2017–2020)  אולפן כאן חדשות, ירושלים (2020–הווה)
 אורך פרק:  60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  כאן 11 כאן ב'
 פורמט (תמונה):  HDTV, 720p
 תקופת שידור מקורית:  20 במאי 2017 – הווה
חדשות השבת היא מהדורת החדשות של כאן 11 המשודרת מדי שבת בשעה 19:55. בהגשת טלי מורנו. בעבר הגישו את המהדורה מיכל רבינוביץ' ודב גיל-הר.
עם עליית תאגיד השידור הישראלי לאוויר במשך תקופה קצרה שודרה מהדורה מקוצרת בת רבע עד חצי שעה בהגשת רדיר כמאל מריח, ומאוחר יותר החליפה אותה מהדורה ארוכה של שעה.