stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוחינסקה ביסטריצה

| --- | --- |

 מדינה:  סלובניה סלובניה
 אזור:  קרניולה עילית
 בירת היישוב:  Bohinj Municipality 
 שטח:  6.4 קמ"ר
 גובה:  509 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב:  1,767 (1 בינואר 2020)
  ‑ צפיפות:  273 נפש לקמ"ר (2017)
 קואורדינטות:  46°16′27″N 13°57′09″E﻿ / ﻿46.274227777778°N 13.9524°E﻿ / 46.274227777778; 13.9524 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סלובניה מוגדלת) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  קופר א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. בוחינסקה ביסטריצה(למפת סלובניה רגילה) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  קופר א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. בוחינסקה ביסטריצה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בוחינסקה ביסטריצה (בסלובנית: Bohinjska Bistrica, בגרמנית: Wocheine Feistrit) היא עיירה ברשות המקומית בוחין, באזור קרניולה עילית שבצפון מערב סלובניה.
גאוגרפיה

היישוב ממוקם באזור האלפים היוליאניים דרומית מערבית להר טריגלב ומישור פוקליוקה, בעמק סאבה בוהיניקה בין נהר הדוברבה וגבעות אידבוסקי גראדץ לערוצים ביסטריצה ובליצה. אגם בוהין ניצב מערבית ליישוב.
בעיירה תחנת רכבת בקו יסיניצה-טרייסט. הדרך המובילה אל תחנת הרכבת ביישוב מחלקת את היישוב לשניים: החלק העליון זגרוניה ואס (Zgornja vas) והחלק התחתון ספודניה ואס (Spodnja Vas).
מוזיאון תומאז' גודץ

ביישוב נמצא מוזיאון תומאז' גודץ, הניצב בבית הולדתו של תומאז' גודץ, שהיה בורסקאי, גולש סקי ופרטיזן במהלך מלחמת העולם השנייה. במוזיאון תערוכה המציגה את ההיסטוריה של האזור, מן התקופה הפרהיסטורית ועד לשתי מלחמות העולם.
הערות שוליים

↑  "Nadmorska višina naselij, kjer so sedeži občin" באתר webcitation
↑  BOHINJSKA BISTRICA באתר Citypopulation
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539014705171  GND: 1078714665  LCCN: n2017061916  VIAF: 315125918   WorldCat (עם VIAF): 315125918 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סלובניה ובנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלפרדו די סטפנו

אלפרדו די סטפנו (בספרדית: Alfredo Stéfano Di Stéfano Laulhé;‏ 4 ביולי 1926 – 7 ביולי 2014) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ספרדי יליד ארגנטינה, חלוץ ריאל מדריד הגדולה של שנות החמישים של המאה העשרים. מדורג שלישי בטבלת מלכי השערים של ריאל בליגת העל הספרדית בכל הזמנים (216 שערים ב-282 הופעות), רביעי בטבלת מלך השערים של ריאל בכל המסגרות (308), אחרי כריסטיאנו רונאלדו, קארים בנזמה וראול, והכוכב הגדול שהוביל אותה לחמש זכיות רצופות בגביע אירופה לאלופות, כמו גם לתארים רבים אחרים. נודע בכינויו "החץ הבלונדיני".
די סטפנו היה חלוץ בעל כושר גופני טוב, ראיית משחק וחוש טקטי. על אף שהוא זכור בעיקר כחלוץ פורה, הוא שיחק במגוון עמדות על המגרש. נחשב לאחד משחקני הכדורגל הטובים ביותר בכל הזמנים: הוא אחד משמונה שחקנים שזכו בתואר "כדור הזהב" יותר מפעם אחת (1957, 1959), ובנוסף התאחדות הכדורגל הספרדית בחרה בו כשחקן הספרדי הטוב ביותר של חצי המאה (1954-2003), במסגרת פרסי היובל של אופ"א. במשאל שערך המגזין "פראנס פוטבול" בקרב השחקנים שזכו בעבר בתואר שחקן השנה באירופה, אותו הוא מעניק, לבחירת "שחקן המאה", הגיע למקום הרביעי. משאלים אחרים מדרגים אותו בעקביות בעשירייה הראשונה או בהרכב הראשון של מצטייני המשחק. ב-2007 הוענק לו פרס נשיא אופ"א.
די סטפנו הוא אחד מהשחקנים המעוטרים ביותר בתולדות הכדורגל האירופי והעולמי, בתחום המועדונים. במהלך הקריירה שלו כשחקן זכה ב-24 תארים קבוצתיים חשובים ובמספר רב של תארים אישיים ובכללם שמונה פרסי מלך השערים של ליגה בכירה; כמאמן הוסיף על שלל תאריו עוד ארבעה.
ילדות

אלפרדו די סטפנו נולד ברובע באראקאס של בואנוס איירס, בירת ארגנטינה, להורים שהיגרו לשם מאיטליה. השתייכותו האתנית הייתה מעורבת, שכן ארבעת סביו וסבתותיו נולדו בארבע ארצות שונות: איטליה, ארגנטינה, צרפת ואנגליה. אביו היה שחקן כדורגל בקבוצת ריבר פלייט, לפני שפרש ופנה לחקלאות. למשפחה הייתה חווה בפרבר של עיר הבירה, וכבכור בשלושת בניה, היה על די סטפנו הצעיר לקחת חלק בעבודה החקלאית. עבודתו בחווה תרמה לפיתוחה של סבולת לב ריאה גבוהה, שהייתה לאחד מיתרונותיו הבולטים כשחקן.
הוא החל לשחק כדורגל בגיל צעיר מאוד, וכבן 13 הצטרף לקבוצת הילדים של ריבר פלייט.
קריירה במועדונים > כשחקן בארגנטינה

בגיל 13 החליט די סטפנו להצטרף לקבוצת הנערים של ריבר פלייט, ובגיל 15 כבר היה בסגל המשנה.
כבר בגיל 16 הוא צורף לסגל הבוגר, ובגיל 17 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ריבר, אך במשך שנתיים לא שיחק מספר משחקים רב בשל החוד ההתקפי המוכשר של הקבוצה שכונתה "לה-מאקינה", "המכונה" בעברית. "המכונה" כללה חמישה חלוצים, ובזכות מספר השערים האדיר שכבשו החמישה, ריבר פלייט זכתה בארבע אליפויות. חמשת החלוצים אז היו חוסה מנואל מורנו וחואן קרלוס מוניוס, ששיחקו בימין, אדולפו פדרנרה, ששיחק במרכז, אנחל לברונה, ופליקס לוסטו ששיחקו בשמאל. באותה תקופה כולם היו טובים ממנו ובכירים ממנו.
בגיל 19, בשנת 1946, הוא הושאל להורקאן, בה שיחק עונה אחת. הוא שותף ב-25 משחקים, בהם כבש עשרה שערים, לרבות אחד נגד קבוצת האם שלו, שאף היה שער הניצחון. בסוף אותה עונה התפנה מקום אחד ב"מכונה" עקב עזיבתו של אדולפו פדרנרה, ודי סטפנו חזר לריבר.
בשנת 1947 הגיעה הפריצה הגדולה של די סטפנו. הוא הוביל את ריבר לזכייה באליפות ארגנטינה בעזרת יכולת מרשימה, שכללה מלכות שערים עם 27 כיבושים. בקיץ אותה שנה הוא זומן לנבחרת ארגנטינה וזכה עמה בקופה אמריקה. בשש הופעות בנבחרת הוא כבש שישה שערים. תואר זה היה הראשון והאחרון שלו בתחום הנבחרות.
קריירה במועדונים > התקופה בליגה הקולומביאנית

ב-1949 עזב די סטפנו למיונאריוס הקולומביאנית. הוא שיחק בקבוצה בפרק הזמן שבין 49' ל-54'. בתקופה זו הליגה התנתקה מפיפ"א והשתלטו עליה נדבנים ועסקנים עשירים, מה שהביא למעבר של מספר רב של כדורגלנים דרום-אמריקנים לליגה הקולומביאנית, שם הוענקו משכורות עתק עקב חוסר הפיקוח של פיפ"א. את הנהירה התחיל אדולפו פדרנרה, שעבר מריבר למיונאריוס. ריבוי השחקנים המוכשרים בקבוצות הקולומביאניות גרם לכך שהליגה הקולומביאנית הייתה למעשה מעין ליגת אלופות דרום אמריקנית. ביחד עם די סטפנו בא למיונאריוס גם הקטור ריאל, שעתיד לשתף איתו פעולה בריאל מדריד הגדולה של המחצית השנייה של שנות ה-50.
די סטפנו, ביחד עם שחקנים כמו הקטור ריאל, אדולפו פדרנרה וחוליו קוזי השוער, הוביל את הקבוצה, שהייתה לא מוכרת אז, להצלחה רבה. כבר בעונתו הראשונה במיונאריוס זכה די סטפנו באליפות קולומביה, תוך הצגת כדורגל מהיר, התקפי ושוטף. יתר על כן, הוא זכה בתואר מלך השערים של הליגה הקולומביאנית באותה שנה.
ב-1950 איבדה מיונאריוס את האליפות לקבוצת אונסה קלדס, אך ב-1951 זכתה שוב באליפות, כשגם את עונה זו סיים די סטפנו כמלך השערים. ב-1952 נמשכה השליטה של מיונאריוס עם עוד זכייה באליפות, ותואר מלך השערים נוסף של די סטפנו. ב-1953 זכתה מיונאריוס באליפות האחרונה עם די סטפנו. בעונה ההיא היה די סטפנו מלך השערים של הקבוצה, אך לא של הליגה.
קריירה במועדונים > המעבר לספרד

לאחר שזכה באליפות נוספת עם מיונאריוס ב-1953, נחשב די סטפנו כאחד השחקנים הטובים בעולם. ברצלונה חשקה מאוד בשחקן שכבר קנה לו שם עולמי, ולכן פנתה לדי סטפנו. בכך החלה מסכת של מאמצים רבים שהשקיעה ברצלונה במטרה להביאו לקבוצה. המאמצים היו גדולים מאוד יחסית לתקופה ההיא, אך למרות זאת נסתיימו בסופו של דבר במעברו של די סטפנו ליריבתה של ברצלונה, ריאל מדריד, בהעברה שנויה במחלוקת.
ברצלונה הפקידה תחילה את משימת החתמתו של די סטפנו בידי רמון פרגאס, עורך דין שהתמחה בפלילים, שגם היה בנו של אחד מבעלי המניות במיונאריוס. מרטי קארטו, מנהלה של ברצלונה, אמר לפרגאס שישלם כל סכום שנדרש לדעתו. פרגאס כבר השיג סיכום להעברת די סטפנו בתמורה ל-20 אלף דולר, אך קארטו התחרט ואמר שלא ישלם יותר מעשרת אלפים, מכיוון שהוא כבר שילם סכום נכבד לריבר פלייט תמורת די סטפנו. קארטו החליט לערב בעניין את פפ סמיטייר שעקב אחרי די סטפנו עוד ב-1952, ושימש כסקאוט של ברצלונה.
די סטפנו היה שייך על פי חוקי פיפ"א לריבר פלייט, שהשתכנעה להעבירו לברצלונה תמורת סכומים נכבדים אותם שילם קארטו. העיכוב בעסקה גרם לקארטו להציב אולטימטום למיונאריוס. הוא הציע למיונאריוס עשרת אלפים דולר, סכום נמוך מאוד לשחקן ברמתו של די סטפנו. ריבר פלייט הסכימה למכור את די סטפנו בתנאי שמיונאריוס יסכימו, אך הם לא הסכימו. נחתם חוזה בין די סטפנו לברצלונה באישורה של פיפ"א, אך כעת נוצרה בעיה נוספת: התאחדות הכדורגל הספרדית סירבה להכיר בעסקה. אנדרס ראמירס, מזכיר ההתאחדות, טען כי די סטפנו לא יכול לחתום בקבוצה ללא אישוריהן של ריבר ושל מיונאריוס, וכאמור מיונאריוס לא אישרו. משא ומתן זה בין ברצלונה, ריבר פלייט ומיונאריוס היה חשאי לחלוטין.
בשלב זה התערב סנטיאגו ברנבאו, נשיאה של ריאל מדריד. מיונאריוס הגיעה במרץ 1953 למשחקי ראווה בספרד, לרבות אחד נגד ריאל מדריד, לרגל חגיגות יובל להקמתה. עוד לפני שהשחקנים הגיעו לחדרי ההלבשה ניגש סנטיאגו ברנבאו לדי סטפנו והציע לו להצטרף לקבוצה. לתדהמתו (שהרי המשא ומתן היה חשאי) גילה שברצלונה כבר פנתה אל השחקן. ברנבאו פנה אל מיונאריוס בבקשה שימכרו את כרטיס השחקן של די סטפנו לריאל מדריד. בזמן ששני המועדונים, ברצלונה וריאל מדריד, ניסו לשכנע את מיונאריוס למכור את כרטיס השחקן של די סטפנו, טרפדה ההתאחדות הספרדית את המהלך, כאשר קבעה חוק המונע הגעת שחקנים זרים לליגה ללא אישורה.
לאחר מספר דיונים הגיעה ההתאחדות הספרדית להחלטה על פיה יוכל די סטפנו לשחק בספרד למשך ארבע שנים, בהן ישחק שנתיים בכל אחד מהמועדונים. על ההחלטה חתמו שני נשיאי המועדונים, קארטו וברנבאו. שאר חברי הנהלת ברצלונה וכן אוהדיה מחו בתוקף על הסכמתו של קארטו לעסקה והשמיעו קריאות להתפטרותו. בשל כך, התפטר קארטו מתפקידו. ההנהלה הזמנית שהתמנתה החליטה לוותר על די סטפנו. עוד באותו יום חתם די סטפנו בריאל. בכך הסתיימה העברת השחקן, שהייתה אחת המפרכות והשנויות במחלוקת בהיסטוריה של הכדורגל הספרדי. למחרת הבינו ראשי ברצלונה את חומרת טעותם. די סטפנו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ריאל, במשחק כנגד ברצלונה. במשחק די סטפנו כבש שני שערים, וריאל מדריד ניצחה 0–5.
קריירה במועדונים > בריאל מדריד

ההשפעה של די סטפנו על ריאל הייתה מיידית. יחד עם כוכב אחר שהגיע לקבוצה באותה עונה, פאקו חנטו ששיחק בכנף שמאל, הוביל די סטפנו את ריאל לאליפות ב-1953/1954, לאחר עשרים שנה שלא זכתה בתואר. בעונה הבאה הגנה ריאל בהצלחה על תואר האליפות.
ריאל של די סטפנו זכתה בתארים נוספים בספרד, אולם זכורה יותר מכל כקבוצה שזכתה בגביע אירופה לאלופות בחמש השנים הראשונות לקיומו (1956-1960). לדומיננטיות הקבוצתית של ריאל ביבשת נלוותה דומיננטיות אישית של די סטפנו, שנבחר פעמיים לשחקן השנה באירופה. המשחק שנחשב לשיאה של תקופה זו היה גמר גביע אירופה לאלופות 1960, שבו ניצחה ריאל את איינטרכט פרנקפורט 7-3 בהאמפדן פארק שבגלאזגו. די סטפנו הבקיע שלושער ושותפו לחוד פושקש הבקיע את הארבעה הנותרים.
די סטפנו שיחק בריאל במשך כעשור שנים וזכה עמה בשמונה אליפויות ובחמישה גביעי אירופה. על אלה הוסיף צמד זכיות בגביע הלטיני, זכייה אחת בגביע המלך הספרדי ואחת בגביע העולם לקבוצות (אז הגביע הביניבשתי). ברמה האישית, זכה חמש פעמים בתואר מלך השערים של הליגה הספרדית, והעמיד את שיאי ההבקעה האישיים של ריאל בכל המסגרות. 49 השערים שהבקיע ב-58 משחקיו בגביע האלופות, נקבעו כשיא שהחזיק מעמד למעלה מארבעים שנה, ונשבר על ידי ראול רק ב-2005, בעידן שבו היה הגביע לליגת האלופות, פורמט שבמסגרתו נערכים משחקים רבים יותר.
בתום עונת 1964/1963, עבר די סטפנו לשחק באספניול, מועדון שהיה רגיל אז לקלוט כוכבים מזדקנים. הוא הוסיף לשחק עוד שנתיים, לפני שפציעה הובילה לפרישתו מהמשחק בגיל 40, ב-1966.
קריירה בינלאומית

ההבחנה בין די סטפנו, שהשיג ברמת המועדונים מספר חסר תקדים של תארים קבוצתיים ואישיים, לשחקנים שמקדימים אותו בדרך כלל ברשימות גדולי המשחק, כגון פלה, מרדונה וקרויף, היא העובדה שבניגוד להם, לא שיחק מעולם כדורגל על הבמה הגבוהה ביותר - טורניר הגמר של גביע העולם בכדורגל. נסיבות חייו, פוליטיקה ומזל רע חברו יחדיו כדי למנוע ממנו מלהופיע במונדיאל.
ב-1950 החרימה מולדתו ארגנטינה את הטורניר, לאחר שהצעתה של ברזיל לארח אותו הועדפה על זו שלה. ב-1954 לא הורשה עדיין לשחק במדי נבחרת ספרד. לאחר מכן קיבל את האישור הדרוש מפיפ"א לשחק כספרדי, אך ב-1958 לא הצליחה הנבחרת לעבור את שלב המוקדמות ולהעפיל לטורניר הגמר. הוא השתתף בקמפיין המוקדמות המוצלח של ספרד, להעפלה למונדיאל 1962, ונכלל בסגל שנסע לצ'ילה, אף שהיה כבר בן 36; אולם פציעה מנעה ממנו מלשחק בהזדמנות אחרונה זו.
הקריירה הבינלאומית של די סטפנו אמנם לא כללה הופעה במונדיאל, אך בכל זאת משובצים בה הישגים נאים, ובראשם הזכייה בקופה אמריקה ב-1947 עם ארגנטינה, ושיא השערים הלאומי שקבע בנבחרת ספרד (23 שערים ב-31 הופעות), שיא שהחזיק מעמד במשך כשלושה עשורים, עד ששבר אותו אמיליו בוטרגניו. די סטפנו רשם גם ארבע הופעות בינלאומיות במדי נבחרת קולומביה.
סגנון משחק

די סטפנו הביא לידי ביטוי על מגרש הכדורגל מגוון של תכונות ויכולות, שהפכו אותו לאחד מהשחקנים המגוונים ביותר בתולדות המשחק. מיגל מוניוס, ששיחק לצדו ואחר כך אימן אותו בריאל מדריד, קבע ש"הגדולה של די סטפנו הייתה שכששיחק בקבוצתך, היו לך שני שחקנים בכל עמדה." הניידות בין העמדות השונות, והתנועה בלא כדור, שאליהן מתייחס מוניוז, הפכו את די סטפנו לכדורגלן טוטאלי, שנים רבות בטרם נטבע המונח.
תפקודו על המגרש התפתח עם התקדמות הקריירה שלו. בתחילה היה חלוץ מרכזי קלאסי, ומשם נמשך לאחור אל עבר הקישור, נסיגה שלמרבה הפלא לא הביאה לירידה בכמות השערים שהבקיע, אלא להפך. כה שלם היה המעבר של די סטפנו אחורה, עד שסקרים המרכיבים מעת לעת את "קבוצת כל הזמנים", מרבים להכליל אותו בקישור, לצדם של שחקנים כמרדונה וקרויף, ולא בחוד ההתקפה.
די סטפנו הצטיין במשחק ראש, הודות ליכולתו לקרוא את מהלך המשחק ולהתמקם בהתאם; רבים משעריו הובקעו בראש. בכלל, רב-גוניותו של די סטפנו אינה מאפשרת לאפיין את שעריו: הוא הבקיע בראש ובשתי הרגליים, מטווחים קצרים וארוכים, לעיתים על ידי פריצות מהירות ופעמים אחרות תוך שימוש בטכניקה ובמסירות כפולות.
חשיבותו על המגרש עבור קבוצתו הייתה רבה, כמנהיג טבעי וכשחקן אנרגטי בעל כושר גופני גבוה, שאפשר לו להתרוצץ בין העמדות השונות גם בשלהי הקריירה שלו, וגם בדקות המאוחרות של כל משחק.
קריירה כמאמן

לאחר פרישתו ממשחק פעיל פנה די סטפנו לקריירה כמאמן. בעונתו הראשונה כמאמן 1967/1968 הוא אימן את קבוצת אלצ'ה. הוא הוביל לאליפויות בארגנטינה את קבוצת נעוריו ריבר פלייט (ב-1981), כמו גם את יריבתה בוקה ג'וניורס (1970). בספרד זכה להצלחה בשלוש קדנציות כמאמנה של ולנסיה, שזכתה תחת הדרכתו באליפות ובגביע אירופה למחזיקות גביע. כמו כן אימן בספורטינג ליסבון, בראיו ואיקאנו, ופעמיים לזמן קצר את ריאל מדריד.
לאחר הפרישה

לאחר פרישתו קבע די סטפנו את ביתו בחווה שקנה בפאתי מדריד. ספרד, שהעניקה לו ב-1960 את תואר הכבוד של חבר ב"מסדר איזבלה הקתולית", הייתה לארצו המאומצת. ב-5 בנובמבר 2000 מונה לנשיא כבוד של ריאל מדריד.
ב-24 בדצמבר 2005 לקה בהתקף לב, ממנו התאושש. ב-2006 חנכה ריאל מדריד אצטדיון כדורגל על שמו, אצטדיון בן 6,000 מושבים, הממוקם במתחם האימונים של הקבוצה ומשמש כמגרשה הביתי של קבוצת המשנה של המועדון.
ב-7 ביולי 2014 נפטר די סטפנו בגיל 88 ונקבר בבית הקברות דה לה אלמודנה.
תארים > קבוצתיים

ליגת העל הארגנטינאית (2): 1944/45, 1946/47
ליגת העל הקולומביאנית (4): 1948/49, 1950/51, 1951/52, 1952/53
אליפות ספרד (8): 1953/54, 1954/55, 1956/57, 1957/58, 1958/59, 1960/61, 1962/63, 1963/64
גביע המלך הספרדי: 1961/62
גביע אירופה לאלופות (5): 1955/56, 1956/57, 1957/58, 1958/59, 1959/60
הגביע הלטיני (2): 1954/55, 1956/57
הגביע הבין יבשתי: 1959/60
קופה אמריקה: 1947
תארים > אישיים

סופר כדור זהב (1): 1989
כדור הזהב (2): 1955, 1957
פיצ'יצ'י (5): 1953/54, 1955/56, 1956/57, 1957/58, 1958/59
מלך השערים של ליגת העל הארגנטינאית (1): 1946/47
מלך השערים של ליגת העל הקולומביאנית (2): 1950/51, 1951/52
תארים > שיאים אישיים נבחרים

מקום שלישי בכיבוש שערים בריאל מדריד בכל המסגרות (307) ובליגה הספרדית (219)
שישי בטבלת מבקיעי הליגה הספרדית (227)
סך כל שעריו בכל המסגרות ובכל הקבוצות והנבחרות - למעלה מ-800, ולפי ספירה אחת 893 - רביעי בתולדות הכדורגל, אחרי פלה, ארתור פרידנרייך ופרנץ בינדר[דרוש מקור]
השחקן היחיד שהבקיע בחמישה משחקי גמר רצופים של גביע אירופה לאלופות
לקריאה נוספת

לואיס ארנאיס (Luis Arnáiz), Europe dazzled by Di Stéfano, עבור אתר אופ"א, 2006
מתיו טיילור (Matthew Taylor) ופייר לנפרנקי (Pierre Lanfranchi), Moving With the Ball: The migration of professional footballers, הוצאת Berg, ניו יורק 2001
"אלפרדו די סטפנו - השחקן הרב-גוני הטוב ביותר בעולם" אתר בית בלתי-רשמי
ריצ'רד ויציג (Richard Witzig), The Global Art of Soccer, הוצאת CusiBoy Publishing, ניו אורלינס 2006
ג'ימי ברנז, Barca, A People's Passion, הוצאת בלומסברי, לונדון 1999
פיל בול (Phil Ball), Morbo: The Story of Spanish Football  הוצאת WSC Books Limited, מהדורה חדשה 2003
הערות שוליים

↑  אלפרדו די סטפנו הלך לעולמו בגיל 88, באתר וואלה, 7 ביולי 2014
↑  ראול הבקיע את שערו ה-50 בהופעתו ה-97 במסגרת ליגת האלופות (ויציג, עמ' 152)
↑  קלייב גיפורד (Clive Gifford), Soccer: The Ultimate Guide to the Beautiful Game, עמ' 84
↑  ברנז עמ' 154–161, וכן ויציג עמ' 152
↑  לאוראנו רואיז (Laureano Ruiz)  Soccer Secrets to Success: Things Great Players and Coaches Should Know, עמ' 231
↑  הכורח להסיט חלוץ לקישור במשאלים מעין אלה, נובע גם מצפיפות דיספרופורציונית: רבים מדי מהשחקנים הנחשבים לגדולי הכדורגל היו חלוצים.
↑  פיל בול, עמ' 125
| מלך השערים של גביע אירופה וליגת האלופות |
| --- | --- | --- |
| גביע אירופה לאלופות | 1956: מילוטינוביץ' • 1957: ויולט • 1958: די סטפנו • 1959: פונטיין • 1960: פושקש • 1961: אגואש • 1962: די סטפנו, לפקוויסט, פושקש, שטרהל וטחדה • 1963: אלטפיני • 1964: קובצ'ביץ', מאצולה ופושקש • 1965: אאוזביו וטורס • 1966: אלברט ואאוזביו 1967: ון הימסט ופייפנבורג • 1968: אאוזביו • 1969: לאו • 1970: ג'ונס • 1971: אנטוניאדיס • 1972: דונאי, מקארי וטקאץ' • 1973: מילר • 1974: מילר • 1975: מילר ומרקארוב • 1976: היינקס • 1977: קוצ'ינוטה ומילר • 1978: סימונסן • 1979: סולסר • 1980: לרבי 1981: מקדרמוט, רומניגה וסונס • 1982: הנס • 1983: רוסי • 1984: סוקול • 1985: נילסון ופלאטיני • 1986: נילסון • 1987: צבטקוביץ' • 1988: אגואש, פררי, חאג'י, מאג'ר, מקויסט, מיצ'ל ונובאק • 1989: ואן באסטן • 1990: פאפן ורומאריו • 1991: פקולט ופאפן • 1992: יוראן ופאפן |  |
| ליגת האלופות | 1993: רומאריו • 1994: קומאן ורופר • 1995: ואה • 1996: ליטמאנן • 1997: פאנטיץ' • 1998: דל פיירו • 1999: שבצ'נקו ויורק • 2000: ז'ארדל, ראול וריבאלדו • 2001: ראול • 2002: ואן ניסטלרוי • 2003: ואן ניסטלרוי • 2004: מוריינטס • 2005: ואן ניסטלרוי • 2006: שבצ'נקו • 2007: קאקה 2008: רונאלדו • 2009: מסי • 2010: מסי • 2011: מסי • 2012: מסי • 2013: רונאלדו • 2014: רונאלדו • 2015: רונאלדו, מסי וניימאר • 2016: רונאלדו • 2017: רונאלדו • 2018: רונאלדו • 2019: מסי • 2020: לבנדובסקי • 2021: האלנד • 2022: בנזמה • 2023: האלנד • 2024: קיין ואמבפה |  |
| נבחרת ספרד – מונדיאל 1962 |
| --- | --- | --- |
|  1 ארקיסטאין •  2 סדורני •  3 כרמלו •  4 קויאר •  5 דל סול •  6 די סטפנו •  7 אצ'ברייה •  8 גאראי •  9 חנטו •  10 גראסיה •   11 ריבייה •  12 פיירו • 13 פצ'ין •  14 פושקש • 15 מרטינס • 16 רייחה • 17 רודרי • 18 אדלרדו • 19 סנטמריה • 20 סגרה • 21 לואיס סוארס • 22 ורז'ס • מאמן: הררה |  1 ארקיסטאין •  2 סדורני •  3 כרמלו •  4 קויאר •  5 דל סול •  6 די סטפנו •  7 אצ'ברייה •  8 גאראי •  9 חנטו •  10 גראסיה •   11 ריבייה •  12 פיירו • 13 פצ'ין •  14 פושקש • 15 מרטינס • 16 רייחה • 17 רודרי • 18 אדלרדו • 19 סנטמריה • 20 סגרה • 21 לואיס סוארס • 22 ורז'ס • מאמן: הררה | ספרד |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1168211  BnF: cb14093280b (data)  CANTIC: a10714947  GND: 118679821  ISNI: 0000 0000 7823 5759  LCCN: n00104967  VIAF: 40611149   WorldCat (עם VIAF): 40611149 
די סטפנו בריאל מדריד
אריאל וולף

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1984 (בן 40) הרצליה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  תיכון אלון רמת השרון  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 פרופיל ב-IMDb
 
אריאל וולף
מיכאל (אריאל וולף) מחזיק בזרועותיו את תמרה (תמר אלקן), משקיף עליהם מרחוק החוקר (ניר רון), בהצגה "חוקר פרטי", תיאטרון החאן, 2011
משמאל אריאל וולף בתפקיד המלצר בהצגה "אוכלים", החאן, 2011; מימין אליקים (אריה צ'רנר), באמצע שמעי (לירון ברנס)
הדוכס אורסינו (אריאל וולף) וויולה (נילי רוגל), הלילה השנים עשר, החאן, 2010
אריאל נ. וולף (נולד ב-17 ביוני 1984) הוא שחקן במאי וכוריאוגרף ישראלי.
קורות חייו

אריאל וולף נולד וגדל בהרצליה, שני במשפחה בת ארבעה בנים. אחיו הבכור אמיר הוא שחקן ובמאי. ולהם עוד שני אחים צעירים איתמר ואורי. אביו, יצחק וולף, הוא עורך-דין שבהיותו בן ארבעים עשה תואר בקולנוע באוניברסיטת תל אביב, שם ביים סרט קצר בשם "וילונות", וזכה בפרסים בפסטיבלים בעולם. אמו, אסנת וולף, היא ד"ר לבוטניקה וכיום מטפלת ברפואה משלימה.
בילדותו (1999-1996) שיחק וולף בתיאטרון הרצליה לילדים ונוער.
בוגר בית ספר למשחק "ניסן נתיב" תל אביב בהצטיינות. 2007-2010
ניהל אמנותית ובמאי קבוצת "ארמפה" – הקבוצה הצעירה של תיאטרון באר שבע בשנים 2020-2021
שיחק בלהקת תיאטרון "החאן" בשנים 2010-2019
מורה ובמאי בבית ספר למשחק גודמן בבאר שבע. בשנים 2019-2022
מורה ובמאי בבית הספר לאומנויות הבמה סמינר הקיבוצים 2022
בוגר בית הספר לריקודים סלונים "ארתור מארי"
זוכה פרס התיאטרון הישראלי- עיצוב תנועה לשנת 2017 על ההצגה "חלום ליל קיץ" (תיאטרון החאן)
זוכה פרס הצגת השנה בפסטיבל תיאטרונטו 2021 על ההצגה "מפלצת הזיכרון"
זוכה פרס קיפוד הזהב לשנת 2016 על עיבוד ההצגה "תיאורמה"
זוכה פרס פסטיבל בת ים לשנת 2011 על עיצוב התנועה להצגה "קברט וולטיר".
חייו האישים

וולף הוא הומוסקסואל מוצהר. בן זוגו הוא השחקן שלומי ברטונוב.
תפקידים > טלוויזיה

| סדרה | ערוץ | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| משפחה טובה | ערוץ 1 | אלון זינגמן | איתמר | 2014 |
| תיכון השיר שלנו 2 | ניקלודיאון | שירלי שטרן | גלבוע בלקין | 2009 |
| תיכון השיר שלנו | yes stars ישראלי | שירלי שטרן | גלבוע בלקין | 2008 |
| כוונות טובות | ערוץ 2 | אורי ברבש | עידו | 2007 |
תפקידים > קולנוע

| סרט | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- |
| אזרח מודאג | עידן חגואל | רז | 2022 |
| התגנבות יחידים | דובר קוסאשווילי | יוסי רסלר | 2007 |
תפקידים > תיאטרון

שחקן בהצגות במסגרת תיאטרון החאן:
| הצגה | מחזאי | במאי | תפקיד | הצגת בכורה | מידע נוסף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פונדק הרוחות | אלתרמן | שיר גולדברג | חננאל |  |  |
| הצוענים של יפו | נסים אלוני | יוסי פולק | סמול וליגורא | 4 בינואר 2014 |  |
| הקומדיה של קאלאנדרו | בּרנארדוֹ דוֹביצי דה בּיבּיינה | מיכאל גורביץ' |  | 21 בספטמבר 2013 |  |
| 2 קצרים וחתול | אנטון צ'כוב | ג'יטה מונטה | חתול | 4 במאי 2013 |  |
| החולה המדומה | מולייר | אודי בן-משה | דיאפוארוס הבן | 29 בדצמבר 2012 |  |
| גברים | אמיר דוליצקי וזאב קלאתי | זאב קלאתי | החייל באפיזודה של הצבא, וכן דמויות נוספות באפיזודות נוספות | 8 בספטמבר 2012 |  |
| משחק של אהבה ומזל | פייר דה מאריבו | ג'יטה מונטה | דוראנט | 31 במרץ 2012 |  |
| חוקר פרטי | מיכאל גורביץ' | מיכאל גורביץ' | מיכאל שוורץ | 24 בדצמבר 2011 |  |
| אוכלים | יעקב שבתאי | מיכאל גורביץ' | מלצר, איש ביטחון | 28 במרץ 2011 | מועמדות לפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית השחקן המבטיח 2012 |
| הלילה ה-12 | ויליאם שייקספיר | אודי בן-משה | הדוכס אורסינו | 31 בדצמבר 2010 | מועמדות לפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית השחקן המבטיח 2011 |
| תעלולי סקפן | מולייר | אודי בן-משה | ליאנדר |  |  |
| כשהאנייה שוקעת | תיאטרון צוותא | זאב שצקי | 2011 |  |  |
| תחת שמיים כחולים ועננים לבנים |  | אהרון לוין | 2006 | מופע קברט סאטירי |  |
ועוד: 
עבודות בימוי
| הצגה | תיאטרון/חברת הפקות | מחזאי | שנה | מידע נוסף |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| האגם | תיאטרון תמונע | מיכאיל דורננקוב | 2022 |  |
| בכורה- עיבוד לשלוש אחיות | תיאטרון באר שבע ותיאטרון תמונע | צ'כוב | 2022 |  |
| מפלצת הזיכרון | פסטיבל תיאטרונטו ותיאטרון הבימה | על פי ספרו של ישי שריד | 2021 |  |
| אדיפוס.טריפטיכון | תיאטרון תמונע |  | 2019 |  |
| הֶלְיוֹגַבַּלוּס هليوبلس | פסטיבל עכו | אריאל וולף | 2016 |  |
| תיאורמה | תיאטרון הקוביה גן מאיר |  | 2015 |  |
| אדוארד השני | בית ספר לאומנויות הבמה סמינר הקיבוצים | כריסטופר מארלו | 2022 |  |
| המשפט | גודמן בית ספר למשחק |  | 2021 |  |
| הקיסר גוק | גודמן בית ספר למשחק | חנוך לוין | 2019 |  |
תפקידים > כוריאוגרפיה ועיצוב תנועה

| הצגה | תיאטרון | מחזאי | במאי | שנה | מידע נוסף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מי שלא נולד - מפסיד | התיאטרון הקאמרי | חנוך לוין | טל ברנר | 2024 | מופע לרגל מלאת 80 להולדתו של חנוך לוין |
| רקוויאם | בית האופרה |  | שירית לי וייס ונדב ברנע | 2023 |  |
| מצבי רוח | תזמורת המהפכה- בית האופרה |  |  | 2022 | בית האופרה |
| מצדה 1942 | התיאטרון הלאומי הבימה | דייוויד גולדסמית' | משה קפטן | 2020 |  |
| רווקים ורווקות | תיאטרון גשר | חנוך לוין | עמית אפשטיין | 2019 |  |
| זורבה היווני | קו פרודוקציה הבימה- באר שבע |  | נתן דטנר |  |  |
| פונדק הרוחות | החאן | נתן אלתרמן | שיר גולדברג |  |  |
| חלום ליל קיץ | החאן | שייקספיר | שיר גולברג |  | זוכה פרס עיצוב תנועה פרס התיאטרון 2017 |
| נפוליון חי או מת | החאן | ניסים אלוני | אודי בן משה |  |  |
| בימינו לא יוצאים לדו קרב | תיאטרון באר שבע | שחר פנקס | שיר גולדברג |  |  |
| מהומה רבה על לא דבר | תיאטרון הקאמרי |  | אודי בן משה |  |  |
| משרתם של שני אדונים | תיאטרון בית לסין |  | אודי בן משה |  |  |
| קברט וולטייר | התיאטרון הערבי-עברי ביפו | יובל רוזמן | יובל רוזמן | 2011 | זוכת פרס הכוריאוגרפיה בפסטיבל בת ים |
ועוד: 
כוריאוגרפיה לקולנוע
| סרט | במאי | שנה | מידע נוסף |
| --- | --- | --- | --- |
| הברך | נדב לפיד | 2019 | סרט זוכה פרס פסטיבל ברלין |
| מיומנו של צלם חתונות | נדב לפיד |  |  |
| שפה מתה | מיכל ברזיס ועודד בינון |  | טרם יצא |
הערות שוליים

↑  ג'ורג' אבני, ‏קורה במשפחות הכי טובות, באתר ‏מאקו‏, 12 בנובמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2017133994  VIAF: 19150868263522072124   WorldCat (עם VIAF): 19150868263522072124
בית הכנסת ח'וראסאניה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 מדינה:  איראן 
 מידות
 שטח:  800 מ"ר
 קואורדינטות:  35°43′00″N 51°24′18″E﻿ / ﻿35.7167°N 51.405°E﻿ / 35.7167; 51.405
  (למפת טהראן מוגדלת) בית הכנסת ח'וראסאניה(למפת טהראן רגילה) בית הכנסת ח'וראסאניה
 
בית הכנסת ח'וראסאניה הוא בית כנסת הממוקם ברחוב ואליאסר בטהראן, איראן.