stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה ארוך
ביוגרפיה > ארץ ישראל, 1924–1934

בשנת 1924 עלה ניסלביץ לארץ ישראל עם הוריו ועם אחותו, בעוד אחיו הבכור נשאר ברוסיה. בין השנים 1924-1926 למד אמנות ב"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות". בין חבריו למחזור הלימודים היו אביגדור סטימצקי, משה קסטל, ציונה תג'ר, יחזקאל שטרייכמן ואחרים. עם מוריו נמנו הצייר שמואל בן-דוד, אמן האמייל אהרן שאול שור ויעקב אייזנברג, שבסדנתו ייצר ניסלביץ אריחי קרמיקה מעוטרים, בין היתר לשלטים. בנוסף, נרקמה ידידות בינו לבין הצייר חיים גליקסברג, שלימד אותו את מלאכת הציור בצבעי שמן.
בשנת 1926 למד ניסלביץ במגמה הריאלית של גימנסיה הרצליה בתל אביב, שם, נולד הכינוי "ארוך", שהוצמד לו בשל גובהו. למד אמנות בסטודיו של יצחק פרנקל בה הושפע מהאמנות המודרנית הצרפתית. כינוי זה אומץ בסופו של דבר על ידי ניסלביץ' כשם משפחה. בשנים 1929-1930 למד ארוך ארכיטקטורה בטכניון במשך כשנה וחצי. בשנת 1932 למד תקופה קצרה ב"סטודיה" ללימוד ציור שפתח הצייר יוסף זריצקי. בנוסף, הוא התקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים, ובמסגרתה השתתף בתערוכה הכללית של האגודה.
במות אביו, בשנת 1932, עיצב ארוך מצבה בבית הקברות טרומפלדור ועליה קטע משיר מאת דוד שמעוני, מורהו של ארוך בגימנסיה הרצליה. בשנת 1934 נפטרה גם אמו של ארוך.
ביוגרפיה > פריז – ארץ ישראל – אמסטרדם, 1934–1939

בשנת 1934 נסע ארוך לפריז. בין היתר השתתף ארוך בכמה שיעורים שהעביר הצייר הקוביסט פרנן לז'ה. בציור "תפנים עם כיסא" (1935), שצויר בתקופת שהותו של ארוך בפריז, מתואר פנים חדר כחול העשוי במשיכות מכחול מהירות, ובמרכזו כיסא אדום ועליו פרטי לבוש שונים. סגנון ציור זה, האופייני לעבודתו של ארוך בשנים אלו, ממחיש את האקספרסיוניזם המתון שאימץ ארוך בהשפעת אמני "אסכולת פריז" כגון חיים סוטין, מארק שאגאל ומאנה כץ. גם בציור "דיוקן" משנות השלושים משתמש ארוך במשיכות מכחול אקספרסיביות כדי לעצב דיוקן מלנכולי זה. שלא כאמנים אחרים, אופן הציור של ארוך איננו חורג מגבולות הייצוג האמנותי, ומשיכות המכחול האקספרסיביות שלו אינן הופכות לתיאור בעל יסודות מופשטים.
עם שובו לארץ ישראל, בשנת 1936, עבד ארוך למחייתו כמודד קרקעות. הוא נשא לאישה את אלן אלבק (אלראי), שפגש באונייה בדרכו מפריז. נישואים אלו החזיקו מעמד זמן קצר בלבד. מבחינה אמנותית המשיך ארוך לפעול בהשפעת אסכולת פריז. הוא השתתף בתערוכה קבוצתית במוזיאון תל אביב ועיצב תפאורה למחזה "המעגל הלבן" (1936), אגדה יפנית בעיבוד פרידריך לובה בתיאטרון "האהל", ולמחזה "שומרים" (1937) מאת עבר הדני בתיאטרון "הבימה".
בין השנים 1938-1939 שהה ארוך באמסטרדם. את השפעתם של ציורי וינסנט ואן גוך ניתן למצוא בציורי פרחים כגון "דומם, אגרטל ופרחים" (1938), בהם בולטות משיכות המכחול הנמרצות והנושא האופייני לוואן גוך. בעבודה "מבעד לחלון" (1938), לדוגמה, תיאר ארוך נוף הולנדי עירוני הנשקף מבעד לחלון. בעבודה זו ובאחרות מן התקופה השתמש ארוך בהדגשה של קווי האורך והרוחב שבתיאור כדי לחלק את הקומפוזיציה בצורה כמעט גאומטרית ושטוחה. ב-21 בינואר 1939 נפתחה בגלריה "סנטה לאנדוור" באמסטרדם תערוכת יחיד לארוך. התערוכה זכתה לסיקור בעיתונות המקומית, וצוינה בו ההשפעה הפריזאית על ארוך.
ביוגרפיה > תל אביב, 1939–1948

בשנת 1939 חזר ארוך לתל אביב והציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ, ובה מבחר מן העבודות שיצר באמסטרדם. יצירותיו משנות הארבעים המשיכו את סגנון הציור שגיבש בהולנד, והן מתאפיינות בנטייה לקומפוזיציות הנשענות על חלוקה גאומטרית ברורה. בשנים אלו הרבה ארוך ליצור תיאורי נוף. בתחילת העשור יצר ארוך קבוצה של תיאורי נוף בזכרון יעקב ובחיפה, שם שהה לפרקים בין השנים 1942-1946 במסגרת שירותו בצבא הבריטי. בנוסף, הוא עיצב תלבושות עבור הלהקה הצבאית הארצישראלית הראשונה, שהעלתה תוכנית בין השנים 1942-1943.
במהלך כל המחצית הראשונה של העשור הציג ארוך במגוון של תערוכות קבוצתיות בבניין "הבימה". כשהשתתף ב"תערוכת השמונה", שהתקיימה בדצמבר 1942 בבניין "הבימה", ציין חיים גמזו את השימוש שלו בצבע, בהשפעתו של ואן גוך, והוא קיבל פרס לאמנים צעירים ע"ש מאיר דיזנגוף מטעם עיריית תל אביב. בשנת 1943 נישא ארוך בשנית לדבורה קניג. לאחר שחרורו מן הצבא, בשנת 1946, עבר הזוג להתגורר בדירה ברחוב הירקון 120 בתל אביב, שם הקים ארוך סטודיו קטן בחצר הבית.
בשנת 1947 הציג ארוך במסגרת תערוכת "השבעה" במוזיאון תל אביב. בתערוכה זו הציג עשר עבודות ובהן ציורים כגון "גברים בטיילת" (1943) ותיאורי נוף אחרים. אויגן קולב פרסם ביקורת אוהדת על ציוריו של ארוך, ותיאר את מעברו מציור פוסט אימפרסיוניסטי אל הדגשת "הצורות הבנויות" ו"פשטות הצבע". עבודותיו ממחצית העשור מציגות נטייה לסכמאטיות ולפירוק של הנוף לצורות גאומטריות בסגנון קוביסטי. הדבר בולט גם בעבודות המוקדמות כגון "האוטובוס האדום" (1944-1946) מסדרת "אוטובוס בהרים".
ביוגרפיה > בואנוס איירס – מוסקבה – ירושלים, 1948–1955

בשנת 1948 הצטרף ארוך לקבוצת "אופקים חדשים". אולם משום שבשנה זו נסע לשליחות בבואנוס איירס מטעם הקרן הקיימת לישראל, למעשה לא הציג ארוך את יצירותיו במסגרת הקבוצה עד לשנת 1952. בשנת 1949 הציג ארוך תערוכה בגלריה "ויאו" (Viau) בבואנוס איירס, ובה הוצגו מספר ציורים מחיי יוסף, הדמות המקראית.
בהיותו מנותק מן המאבק של "אופקים חדשים", שקידמה סגנון ציור "מופשט" ו"בינלאומי", אימץ ארוך בשנים אלו סגנון ציור חדש משלו, המשקף את ניסיונו לגיבוש שפה אמנותית חדשה. בראיון מאוחר תיאר ארוך את המניע לשינוי הסגנוני: "היאוש הביא אותי - זה היה ב-1950 בערך - למסקנה שלא אצליח ליצור את הסיפור. אז 'שיחררתי' את עצמי מן 'השליחות' הזאת." סגנון ציור זה של ארוך ביטא את הניסיון לבטל את הממד הריאליסטי של התיאור לטובת עניין שכלתני בתיאור במתחים צורניים וגאומטריים. מבחינה חזותית התבטא הדבר באימוץ סגנון ציור אקספרסיבי המשובץ סממנים רבים של "התיילדות" או "נאיביות" אמנותית, בהשפעת עבודות של אמנים כפאול קליי, ז'ואן מירו ואחרים.
בשנת 1950 הצטרף ארוך למשרד החוץ. במסגרת תפקידו הוא נשלח לכהן כציר בשגרירות ישראל במוסקבה. בדצמבר 1951 נולד בנו יונתן ארוך. במוסקבה הוא חידש את קשריו עם בני משפחתו בברית המועצות. העבודות שיצר ארוך בתקופת שהותו במוסקבה מפתחות את הגישה ה"ילדותית" לציור שאותה אימץ. בולטת נטייתו של ארוך להדגשת הממד העיטורי והדקורטיבי בציור. בעבודה "כנסיית ואסילי הקדוש" (1951), לדוגמה, מתוארת כנסיית וסילי הקדוש כרישום סכמטי צבעוני. ארוך נטש בעבודה זו את האקספרסיוניזם והקוביזם לטובת דימוי סכמטי המנתק את מבנה הכנסייה מחלל ממשי.
בפברואר 1953, בעקבות ניתוק היחסים בין ברית המועצות לישראל, חזר ארוך לישראל. בשנת 1954 עבר להתגורר בירושלים, בדירה ברחוב בלפור מס' 1. בנובמבר 1955 הציג ארוך תערוכה בבית הנכות בצלאל בירושלים, ובדצמבר במוזיאון תל אביב לאמנות, ובה כ-28 ציורי שמן. כמו כן, ציורו "אוטובוס בהרים" (1955) זכה בפרס דיזנגוף בשנה זו ונרכש על ידי מוזיאון תל אביב. בשנת 1956 השתתף ארוך בתצוגה הישראלית בביאנלה של ונציה לצד ציירים כגון אביגדור סטימצקי, יוסל ברגנר וצבי מאירוביץ, שאצר מרדכי ארדון. יצירותיו כגון "בית כנסת ודמויות", "משה מסראייבו" או "דיוקן אבי האמן", כולן משנת 1955, מציגות את העניין ההולך וגובר של ארוך בנושאים יהודיים ומשפחתיים בתקופה זו.
ביוגרפיה > אחרי "אופקים חדשים", 1959–1966

בין השנים 1956-1959 כיהן ארוך כשגריר ישראל בברזיל. בשנים אלו מיעט בציור. בשנת 1959 התמנה ארוך לשגריר ישראל בשוודיה. השהות בסטוקהולם עוררה בו פרץ יצירתי נרחב. בשנים 1962-1960 הוא החל ליצור את גוף העבודות המשמעותי שלו, הנפרד מאופי הציור הישראלי של שאר חברי "אופקים חדשים" בכל הקשור לשילוב דימויים בעלי משמעות סמלית חוץ-אמנותית.
אחד מן המניעים לפרץ יצירתי זה היה החשיפה של ארוך לתערוכות האמנות העכשווית של אותה תקופה, שהוצגו במוזיאון העירוני בסטוקהולם בשנים אלו. בין היתר ראה ארוך בשנת 1962 תערוכה של אמני "פופ ארט" ובהם רוברט ראושנברג וג'אספר ג'ונס. השימוש של האמנים האמריקאים בחפצי רדי מייד "מטופלים" כחלק מיצירת האמנות, וסגנון הציור המופשט טאשיזם (Tachisme) וה"אנפורמל" (informel) הצרפתי, השתלבו ביצירתו של ארוך כחיבור מעודן שכונה "מופשט קונקרטי". עבור ארוך ופרשניו משמעו של סגנון זה היה שילוב בין דימוי פיגורטיבי, בעל משמעות סמלית עבור האמן, ועיצובו כהפשטה לכדי צורה עצמאית חדשה.
בין העבודות הידועות מתקופה זו היא סדרת הציורים "צָקְפַר", שארוך החל ליצור בשנת 1961. עבודות אלו מבוססות על דימוי מן הזיכרון של שלט סנדלרים ועליו דימוי של מגף, אותו זכר ארוך מילדותו. ארוך יצר וריאציות על דימוי זה והגיע למעין צורה מופשטת הנתונה בתוך מסגרת אובאלית. בראיון מאוחר הסביר ארוך את התפתחות הצורה כבסיס ל"מופשט הקונקרטי": "הצורה שהתפתחה מהמגף הייתה בעיני צורה קונקרטית (בניגוד למופשטת) אשר זכות קיום לה, זכות קיום שרציתי לגלם בחפץ המופשט, באובייקט, כפי שהגדרתיו קודם."
בשנת 1963 שב ארוך מסטוקהולם והתיישב בירושלים. הוא החל בקשרים עסקיים עם ברטה אורדנג, מנהלת "גלריה רינה" בירושלים, שהציגה תערוכה מעבודותיו בשנה זו. בנוסף, הוא התמנה למנהל המחלקה לקשרי תרבות במשרד החוץ עד לפרישתו בשנת 1971. בעת השתתפותו בוועידה ברומא, במסגרת תפקידו במשרד החוץ, רכש ארוך לראשונה חפיסת גירי פסטל שמן מתוצרת חברת "פנדה" והחל ליצור גוף עבודות גדול של ציורים בטכניקה זו, חלקם על רפרודוקציות ודפי מגזינים שונים (גדעון עפרת טען כי היה זה ארוך שקיבע את השם "פנדה" כשם גנרי לצבעים אלו). בשנת 1964 הציג ארוך 34 ציורים במסגרת התצוגה הישראלית לביאנאלה של ונציה, חלקם בטכניקה של צבעי ה"פנדה". ב-1966 הוצגה ב"גלריה מסדה" בתל אביב תערוכה ובה 23 ציורי פנדה, אותה ארגן רפי לביא.
סדרת עבודות נוספת שארוך עבד עליה במהלך שנות השישים הייתה מבוססת על תיאור בריאת העולם, תיאור יציאת מצרים ותיאור משה עם לוחות הברית, כפי שהם מופיעים באיורי "הגדת סראייבו" מן המאה ה-14. עבודות אלו, כגון "מוטיב יהודי" (1961), "תפילה, קשת בכחול-סגול" (1961) או "הבריאה, הגדת סראייבו" (1966), מציגות סמלים מופשטים בעלי משמעות מטאפיזית. בעבודות אלו, טען גדעון עפרת, חיבר ארוך "את ההפשטה הלירית הישראלית, זו שיובאה מפריז בידי זריצקי וחבריו, עם זיכרון עממי יהודי; לחבר אופקים חדשים עם ישנים" ואת היהדות עם אוניברסליזם.
בציורים "רחוב אגריפס" (1964) ו"הנציב העליון" (1966), יצר ארוך את השילוב המובהק ביותר בין אופקי מציאות "קונקרטיים" ומקומיים, לבין "פופ ארטיות" בינלאומית. בציור "רחוב אגריפס", שזכה לפרשנות הרבה ביותר מבין יצירותיו של ארוך, שילב ארוך סמלים הקשורים לתקופת שהותו של ארוך בבצלאל ובירושלים, שהדגישו את עניינו של ארוך בתיאור סממנים דתיים ואזרחיים של סמכות ושלטון. ב"נציב העליון", הממשיך את העיסוק בסממנים אלו, השתמש ארוך באלמנטים איקונוגרפיים נוספים, המבוססים על תולדות האמנות המערבית ועתידים להופיע גם ביצירתו המאוחרת. בין דימויים אלו בולטים השילוב בין הצבע האדום והכחול וכפילות של דימויים.
ביוגרפיה > שנים אחרונות, 1967–1974

בין השנים 1967-1970 השתתף ארוך בשלל תערוכות קבוצתיות. ב-1968 אצר יונה פישר תערוכה ובה 48 מעבודותיו של ארוך במוזיאון ישראל. בנוסף, העניק המוזיאון לארוך את "פרס סנדברג". ב-1970 עבר ארוך ניתוח להסרת גידול במעי הגס. ב-1971 הוענק לארוך פרס ישראל לציור.
במהלך שנותיו האחרונות הרבה ארוך בהתייחסויות ארס פואטיות בעבודותיו. כחלק מגישה זו יצר ארוך וריאציות על דימויים הלקוחים מן הספרות, כגון "שתי קוביות" (1968) או סירה (1968), המצטטים פרטים מספר לימוד של כריסטיאן לודולף ריינהולד, "בעקבות "הנשף בסורן" של דרן" (1967), המתבסס על יצירתו של אנדרה דרן, "שני עצים לזכר המצי"ר" (1973) ועוד. מוטיב ארס פואטי נוסף הוא דימוי של פרופיל אדם.
בתקופה האחרונה לחייו תכנן ארוך שני פרויקטים מונומנטליים - שטיח קיר עבור בית הלוחם תל אביב ותבליט קיר עשוי מרישום בעזרת צינורות מנוסרים, עבור ספריית האוניברסיטה העברית. אולם מחלתו הקשה לא אפשרה לו להשלים פרויקטים אלו. הוא נפטר ב-15 באוקטובר 1974 בביתו שברחוב בלפור בירושלים לאחר מחלה ממושכת. הותיר אישה ובן.
יצירתו

במשך שנים רבות נתפשה יצירתו של ארוך כשוליים של ההפשטה הישראלית. כמו רבים מחברי קבוצת "אופקים חדשים", יצירתו המוקדמת מושפעת מן הפוסט אימפרסיוניזם והאקספרסיוניזם בנוסח של אסכולת פריז. על אף שגם ביצירתו עברו הדימויים תהליך של רדוקציה צורנית, הרי שההפשטה, בנוסח שגיבש יוסף זריצקי ב"אופקים חדשים", הייתה רחוקה מן העניין של ארוך במשמעות הדימויים. ארוך הקפיד בראיונות רבים להדגיש את העניין שלו בפורמליזם, בצורות ובאופן בנייתו של ציור. אולם, רבות מן הצורות והדימויים המופשטים היו תוצאה של תהליך "הפשטה קונקרטי", בו שמרו הצורות, בעבור ארוך, על משמעותן הסמלית.
טכניקת הציור שארוך פיתח, שכללה שרבוט, חריטה ו"קשקושים", לצד מראה של ציור מופשט שכלתני, השפיעה על שורה של אמנים המזוהים עם "דלות החומר", ובראשם על רפי לביא, אשר ראו בו - לצד אביבה אורי - כמתווה דרך לציור ישראלי חדש.
החל משנות השמונים החלה להופיע פרשנות שונה לעבודתו של ארוך. במקום להדגיש את הפן הפורמליסטי, החלו מבקרי האמנות לתת דגש לתכנים העולים מיצירתו של ארוך, ובכלל זאת אלמנטים מן המסורת היהודית. ארוך נתפש כמי שחיבר בין יהדות וישראליות מקומית, לבין אוניברסליזם. במאמרה "אגריפס נגד נמרוד" (1988), הציגה שרה ברייטברג-סמל את יצירתו של ארוך כמודל עבור עיצוב תפיסת ישראליות חדשה. במאמר היא תקפה את התפיסה הקאנונית בספרות המחקר של תולדות האמנות הישראלית, אודות "נמרוד" (1939) של יצחק דנציגר, שראתה בו כמייצג בלעדי של הלאומיות העברית. "רחוב אגריפס" הוצע על ידיה כאלטרנטיבה ראויה יותר, כזו המצרפת ערכים "יהודיים" עם ערכים ציוניים.
אריה ארוך, על אף שהיה חבר קבוצת "אופקים חדשים", הציע ביצירתו אלטרנטיבה ל"מופשט הלירי". במקום מופשט אל-צורני, הציע התרכזות בצורות; במקום האובייקטיביות - ביסוס היצירה על כתב-יד אישי; במקום מקצוענות הנתמכת בשיטה - שימוש בטכניקות בלתי-שגרתיות לצורך הולדת צורות; במקום זיקה לאמנות מופשטת צרפתית - ציטוט ושימוש בדימויים המשתייכים לתפיסות אמנות שונות. כך נולדו בציוריו צורות מציורי ילדים, משימוש בחפצים מצויים, מדימויים עממיים או מסורתיים או כאלה הקשורים לזיכרונות ילדות. אריה ארוך השפיע על אמנים צעירים יותר בחשיבתו, באופן שילוב הדימויים השונים זה מזה בציוריו, בכמו-סתמיות חסרת הפאתוס שאפיינה את יצירתו, בטכניקות שלו (מחיקות, חריטות, שרבוטים). אביבה אורי ואחריה רפי לביא נמנו עם האמנים האלה.
השכלה

1924-26 – בצלאל, ירושלים
1926-28 – גימנסיה הרצליה, תל אביב
1934-35 – אקדמיה קולארוסי, פריז, עם פרנאן לג'ה
פרסים

1942 – פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב.
1955 – פרס דיזנגוף מטעם מוזיאון תל אביב.
1968 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1971 – פרס ישראל לציור.
הנצחה בסדרת בולי דאר על אמנות ישראלית

בתאריך 26 ביולי 2005 דאר ישראל הנפיק סדרה  של 3 בולי דאר על "אמנות ישראלית" . אחד מהבולים האלה הוקדש  לציור של אריה ארוך משנת 1964 שכותרו "רחוב אגריפס".  הבול עוצב על ידי  האמן  אד ואן אויין,
לקריאה נוספת

ברייטברג סמל, שרה, "בחנותו של ראצ'יק - הומאז' כפול", קו, 1, 1980
ברייטברג סמל, שרה, "אגריפס" נגד "נמרוד", קו, 19, 1989
גינתון, דוד, "הנציבה העליונה", המדרשה, 3, 2000
סלהוב, שבא, אדם בעקבות עקבותיו, סטודיו, מס' 104, 1999
ווילם סנדברג, אריה ארוך ציורים 1968-1953, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1968
עומר, מרדכי, בין רחוב "אגריפס", לבין "הנציב העליון", קו, 19, 1989
עומר, מרדכי, אריה ארוך, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2003
עפרת, גדעון, "בעקבות הבית האדום של אריה ארוך", סטודיו, מס' 62, מאי 1995
עפרת, גדעון, "במלתחתו של אריה ארוך", סטודיו, מס' 104, יולי 1999
עפרת, גדעון, בספרייתו של אריה ארוך, הוצאת בבל, יוסי חכמי הפניקס הישראלי, גבי ועמי בראון, תל אביב, 2001
פישר, יונה, אריה ארוך: מקומות, זמנים, צורות, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1976
פישר, יונה, חיים גמזו, אריה ארוך: מקומות, זמנים, צורות, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1976
פישר, יונה, מנדלסון, אמיתי, אריה ארוך: צורת הדבר, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2019
פישר, יונה, ברייטברג סמל, שרה, עומר, מרדכי, אריה ארוך - שיחות ומאמרים, הוצאת בבל, תל אביב, 2001
הערות שוליים

↑  ראו: פישר, יונה, ירושלים: מוזיאון ישראל, תל אביב: מוזיאון תל אביב, 1976.
↑  נורית שילה-כהן, "בצלאל" של שץ 1906-1929, ירושלים: מוזיאון ישראל, 1983, עמ' 344
↑  ראו: עפרת, גדעון, בספרייתו של אריה ארוך, בבל, תל אביב, 2001, עמ' 23-24.
↑  יצחק פרנל-פרנקל שחקנים,תלבושות ועיצוב במות ב"הבימה" ו"האהל" 1936-1949, ישראל: דפוס "חבצלת" הרצליה, 1993
↑  שלמה שבא, לצייר ארץ כמולדת סיפורו של דור האמנים הראשון, ישראל, 1992
↑  דוד גלעדי, מסילות באמנות 82 ציירים ישראלים, ישראל: הוצאת ספרים "יבנה" בע"מ, 1989
↑  ראו: פרנס, דורי, 80 לילה ולילה, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1998, עמ' 41.
↑  לסקירה של הביקורות ראו: עפרת, גדעון, בספריתו של אריה ארוך, תל אביב: בבל, 2001, עמ' 35-36.
↑  רון ברטוש, גלריה לאמנות כ"ץ: סיפורה של הגלריה הראשונה בישראל, המחלקה לאמנויות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע; ברוש, תל אביב, 2015.
↑  ראו: בלס, גילה (עורכת), ד"ר חיים גמזו: ביקורות אמנות, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2006, עמ' 176.
↑  עיתים, 20 בפברואר 1947.
↑  קו, גיליון מס' 8, 1966, עמ' 6.
↑  ראו: עפרת, גדעון, בספרייתו של אריה ארוך, בבל, 2001, עמ' 66.
↑  קו 6 (1966)
↑  עפרת, גדעון, בספרייתו של אריה ארוך, בבל, 2003, עמ' 113.
↑  ברייטברג-סמל, שרה, "אגריפס נגד נמרוד", ידיעות אחרונות, 1 ביולי 1988.
↑  התאחדות  בולאי ישראל, קטלוג  בולי ישראל
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270306  NLI: 987007509848205171  GND: 122694503  ICCU: CUBV121715  ISNI: 0000 0000 6682 2366  LCCN: nr93000894  RKD: 129972  SNAC: w6t16jjp  SUDOC: 243497652  ULAN: 500078739  VIAF: 42726432   WorldCat (עם VIAF): 42726432 
"דיוקן" (שנות השלושים), שמן על בד, 50.5x64 ס"מ. אוסף משפחת ארוך.
"כנסיית וסילי הקדוש" (1951), שמן על קרטון, 65.5x57 ס"מ, עזבון האמן.
"בית אדום (מה נשמע בבית)" (1960), שמן על בד ועלי זהב, 50x60 ס"מ, אוסף משפחת לאופר.
"הנציב העליון" (1966), צבע שמן וטכניקה מעורבת על עץ, 116 × 73 ס"מ, אוסף מוזיאון ישראל.
"סירה" (1968), צבע שמן על בד, 64.5x55.5 ס"מ. אוסף משפחת ארוך.
עין החורש

| --- | --- |
עין החורש, שנות ה-40
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: עמק חפר
גובה ממוצע: ‎21 מטר
תאריך ייסוד: 1931
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 913 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 893 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) עין החורש(למפת נתניה רגילה) עין החורש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין החורש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין החורש32°23′09″N 34°56′23″E﻿ / ﻿32.3857649592626°N 34.9397145108181°E﻿ / 32.3857649592626; 34.9397145108181  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק חפר באדום - עין החורש בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

עֵין הַחוֹרֵשׁ הוא קיבוץ של תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר במחוז המרכז בישראל בין הערים נתניה וחדרה השייך למועצה אזורית עמק חפר. 
לפי אתר הקיבוץ, מתגוררים בקיבוץ 650 נפש ושטחו כ-3,000 דונם.
היסטוריה

קיבוץ עין החורש נוסד בשנת 1929 במושבה חדרה, על ידי בוגרי    "השומר הצעיר" מפולין, ובהמשך הצטרפו אליו בוגרי "השומר הצעיר" מבלגיה. בשנת 1931 עלה לקרקע על אדמות עמק חפר מדרום-מזרח לחדרה. השם "עין החורש" בטעות יסודו: זהו תרגום מוטעה של השם הערבי לאזור "ואדי חווארית". ה"חווארית" במקרה זה אינו בא מהפועל לחרוש בערבית, אלא זהו שמו של שבט נוודים שהגיע בסוף המאה ה-19 מסודאן.
אבא קובנר היה בין חברי הקיבוץ.
רעייתו, ויטקה קובנר, שהייתה אף היא חברה בקבוצת הפרטיזנים של גטו וילנה, הלכה לעולמה בפברואר 2012. לקובנר בת ובן, הצייר מיכאל קובנר שנקרא על שם אחיו של אבא קובנר, שנפל בשורות הפרטיזנים הסובייטים.
ניבה לניר העיתונאית ואחותה מיכל סנונית המשוררת, נולדו וגדלו בעין החורש.
עין החורש היה ראשון הקיבוצים בעמק חפר וראשון היישובים היהודיים בעמק חפר המזרחי. פרנסת היישוב היא על החקלאות    והתעשייה:
מטעי אבוקדו
פרדס הדרים
גידולי שדה מגוונים
רפת
מסגרייה
מפעל "פחמ"ס", המייצר אריזות לתעשייה מפח, קרטון ופלסטיק, וכן התקני אחסנה ניידים "קומפקטוס" וספריות.
ביישוב נמצא גם בי"ס תיכון אזורי, מעיין שחר, וכן כמה מפעלים זעירים לנוי, מזכרות ועוד. יש בו בריכת שחייה משוכללת ואולם ספורט אזורי. בתחום התרבות מצוי בקיבוץ אולם מופעים, שעל במתו מגיעים הגופים המוזיקליים בארץ, וכן להקות תיאטרון מחול ותיאטרון לילדים.
את חדר האוכל  בקיבוץ תכנן האדריכל קובה גבר. המבנה מורכב משני שלבי בנייה. את השלב השני ,ששמר על אופי המבנה המקורי תכנן האדריכל אברהם ארליק.
אולם התרבות,  שתכנן האדריכל אילון כהן, בן הקיבוץ,  הוא דוגמה לאדריכלות הראווה של התנועה הקיבוצית: גג רעפים עם שמונה שיפועים ששולח שפיצים לכל כיוון, כמו ידיים שפורצות מתוך בור ומנופפות לעזרה.
אלישע פורת נולד, גדל והתגורר כל חייו בקיבוץ עין החורש, שהוריו נמנו עם מייסדיו. אביו, אליהו פורת, היה איש התנועה הקיבוצית, פובליציסט ומתרגם.
היישוב הוא חלק ממועצה אזורית עמק חפר.
בית התרבות בקיבוץ
אנדרטה בקיבוץ לזכר הרוגי המצור שהטילו הבריטים על קיבוץ גבעת חיים בשנת 1945
חדר האוכל
המדשאה המרכזית
מגדל המים
חדר האוכל
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  אודות הקיבוץ באתר הקיבוץ
↑  זאב וילנאי, שמות יישובים עברים שיסודם בשמות ערביים, ידיעות החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה תשי"ד, עמוד 275
↑  טעות נפוצה אחרת מייחסת לשם את המשמעות של חורש כחורשה. כך למשל במדריך למורה (באישור משרד החינוך) "ביישוב שלנו ובסביבתו" עמוד 39
↑  בריכת מרץ ששימשה להשקיית פרדסים, באתר עמוד ענן
↑  תצלומי פרדסי מרץ, באתר הארכיון הציוני
↑  אריה יצחקי, אזכור לפרדס מרץ, בהקשר למבצע "כיפה" של לוחמי אלכסנדרוני, באתר פתח תקוה, אתרי הנצחה
↑  מיכאל יעקובסון, סיבוב בחדר האוכל ובאולם התרבות בקיבוץ עין החורש, באתר חלון אחורי, ‏2016-01-02
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542607105171  LCCN: n97053209  VIAF: 153778183   WorldCat (עם VIAF): 153778183
בלארוס (טרקטור)

ערך זה עוסק בסדרת טרקטורים. אם התכוונתם למדינת איים ליד ספרד, ראו .
| --- | --- |

בלארוס – 1522
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Minsk Tractor Works 
 
Video: Belarus MTZ-82-L
בֵּלָארוּס הוא שמה של סדרת טרקטורים שאותם מייצר מפעל לטרקטורים שבמינסק משנת 1950.
הדגמים המפורסמים ביותר הם 50 ו-80. טרקטורים "בלארוס" מאוד נפוצים בחבר המדינות ובמדינות שבמזרח אירופה.
המפעל הוקם חמש שנים אחרי מלחמת העולם השנייה, והתפתח לאחרונה לאחד המפעלים הגדולים בעולם בתעשיית הטרקטורים.
הערות שוליים

↑  טרקטור בלארוס, באתר AgriNews חדשות חקלאות, מיכון וטכנולוגיה בישראל ◄ אגריניוז, ‏2020-05-20
ערך זה הוא קצרמרבנושא חקלאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דת ברוסיה

כנסיית וסילי הקדוש במוסקבה
הדת ברוסיה מגוונת, כאשר הנצרות, במיוחד הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, היא האמונה הנפוצה ביותר, אך קיימים ברוסיה גם מיעוטים משמעותיים של אנשים לא דתיים ומאמינים באמונות אחרות. חוק דת משנת 1997 מכיר בזכות לחופש המצפון ואמונה לכל האזרחים, בתרומתה הרוחנית של הנצרות האורתודוקסית (אנ') להיסטוריה של רוסיה, ובכבוד ל"נצרות, אסלאם, בודהיזם, יהדות ודתות ואמונות אחרות המהוות חלק בלתי נפרד מהמורשת ההיסטורית של עמי רוסיה", לרבות דתות אתניות (אנ') או פגאניזם. על פי החוק, כל ארגון דתי יכול להיות מוכר אם הוא כבר היה קיים לפני 1982, וכל קבוצה דתית חדשה שנוסדה צריכה לספק אישורים ולהירשם מחדש מדי שנה למשך חמש עשרה שנה, וכן, בינתיים עד להכרה בסופו של דבר, הישארו ללא זכויות.
הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית, אף על פי שהשפעתה דלה בחלקים מסוימים של סיביר ודרום רוסיה, שם חלה התעוררות ניכרת של הדת הקדם-נוצרית, היא השלטת ברוסיה. כמה כנסיות פרוטסטנטיות שכבר היו קיימות לפני המהפכה הרוסית לא הצליחו להירשם מחדש, ועל הכנסייה הקתולית נאסר לפתח תחומי שיפוט טריטוריאליים משלה. על פי כמה משקיפים מערביים, הכבוד לחופש הדת על ידי השלטונות הרוסיים ירד מאז סוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000. לדוגמה, פעילותם של עדי יהוה אסורה כיום ברוסיה. על פי International Christian Concern (אנ'), במהלך שנת 2021 "התקיפות נגד חופש הדת התגברו ברוסיה".
מאז פירוק ברית המועצות ב-1991 חלה התעוררות והתפשטות של השמאניזם הסיבירי (אנ') והופעת ההינדואיזם ותנועות דתיות חדשות (אנ') ברחבי רוסיה. חלה "עלייה אקספוננציאלית בקבוצות דתיות חדשות וברוחניות אלטרנטיביות", דתות מזרחיות (אנ') ונאו-פגניות, אפילו בקרב "נוצרים". רוסיה הוגדרה על ידי המלומד אליוט בורנשטיין כ"דרום קליפורניה של אירופה" בגלל פריחה כזו של תנועות דתיות חדשות, והאחרונות נתפסות על ידי הכנסייה הרוסית האורתודוקסית כמתחרות. עם זאת, ריבוי הדתות ברוסיה הוא מרכיב מסורתי של הזהויות הרוסיות במשך מאות שנים, התורם לפלורליזם אתנו-תרבותי ותיק.
באחד מהתיקונים לחוקת רוסיה (2020) יש התייחסות חוקתית לאלוהים (אנ').