stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שואומיז
היסטוריה

ב-18 בינואר 2010 בפרק של התוכנית Raw, לאחר שביג שואו עזר לאלוף ארצות הברית, המיז, לתקוף את יריבו של האחרון, מונטל וונטביוס פורטר (MVP), המנהל האורח של אותה התוכנית, ג'ון הדר, קבע קרב בין ביג שואו ומיז לצמד D-Generation X‏ (DX) (שון מייקלס וטריפל H). צעד זה גרם להקמתו של צמד חדש שנודע לאחר מכן בשם שואומיז.
ב-8 בפברואר בפרק של התוכנית Raw, ביג שואו והמיז, שגילמו את הדמויות הרעות, נטלו חלק בקרב זוגות הדחות משולש על אליפות הזוגות המאוחדת של ה-WWE נגד הסטרייט אדג' סוסייטי (CM פאנק ולוק גאלוס) ואלופי הזוגות באותה התקופה, DX, שבסופו ביג שואו ומיז ניצחו והפכו לאלופי הזוגות. באירוע תא ההדחות, שנערך ב-21 בפברואר, ביג שואו עזר למיז לשמור על תואר אליפות ארצות הברית נגד MVP. לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, שואומיז הגנו בהצלחה על חגורות האליפות נגד MVP ומארק הנרי. הם רשמו הגנה מוצלחת נוספת בקרב החוזר נגד DX ב-1 במרץ בתוכנית Raw, זאת לאחר שדעתו של מייקלס הוסחה על ידי אנדרטייקר, בנוסף לתקיפתו של שיימוס על טריפל H.
ב-5 במרץ בפרק של התוכנית סמאקדאון, ג'ון מוריסון ו-R-טרות' ניצחו את קריים טיים (שאד גספארד ו-JTG), שושלת הארט (דייוויד הארט סמית' וטייסון קיד) כדי להפוך לטוענים לכתר לאליפות הזוגות המאוחדת של שואומיז ברסלמניה 26. בתוכנית השבועית העוקבת של Raw, המיז לעג לטוענים לכתר החדשים, כשהוא טען שאין צמד מספיק ראוי שיכול להתמודד מולו ומול ביג שואו על חגורות האליפות. בשבועות שבאו לאחר מכן, גם מוריסון וגם טרות' ניצחו את המיז במסגרת קרבות יחידים. לעומת זאת, באירוע רסלמניה 26, שנערך ב-28 במרץ, שואומיז הגנו בהצלחה על חגורות האליפות.
הצמד החל בפיוד עם שושלת הארט לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, כשהם הפריעו בנאומו של ברט הארט, מה שהוביל לכך ששושלת הארט יצאה לעזרת הארט. האחרון איתגר את שואומיז לקרב זוגות בשמם של שושלת הארט, אתגר שאליו המיז נענה בחיוב למרות שביג שואו חלק עליו. עם זאת, הקרב ביניהם הסתיים ללא הכרעה. באירוע חוקי אקסטרים, שנערך ב-25 באפריל, לאחר ששואומיז יצאו באמירות מתרברבות, הג'נרל מנג'ר של סמאקדאון, תאודור לונג, פסק שהם יצטרכו להתמודד מול שלושה צמדים בקרב גונטלט, והצמד אשר יצליח לנצח אותם יזכה בקרב אליפות לילה לאחר מכן בתוכנית Raw. שואומיז הצליחו לנצח את שני הצמדים הראשונים, כשבראשון ניצחו את ג'ון מוריסון ו-R-טרות' בפסילה ובשני את מארק הנרי ו-MVP. מנגד, הצמד השלישי שכלל את סמית' וקיד משושלת הארט, הצליח לנצח ולזכות בהזדמנות להתחרות נגדם על חגורות האליפות.
לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, שואומיז הפסידו את חגורות האליפות לשושלת הארט לאחר שהמיז נכנע למהלך השארפשוטר. מהלך זה התבצע לאחר שביגשואו תקף את המיז בעזרת אגרוף. צעד זה גם לביג שואו להפוך לאהוב הקהל ובפועל סיים את השותפות בין השניים.
אליפויות והישגים

הישגים בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment - WWE
אליפות הזוגות העולמית (פעם אחת)
אליפות הזוגות של ה-WWE (פעם אחת)
אליפות ארצות הברית (פעם אחת) – המיז
תהילים קמ"ו

תהילים קמ"ו הוא המזמור ה-146 בספר תהילים.(על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-145 במספר) מזמור זה הוא מזמור תהילה ובו מבקש המשורר מעצמו לשבח ולהלל את שם ה' ולשיר לו. המזמור הוא אחד מעשרה מזמורים הפותחים בקריאה להלל את ה': 'הַלְלוּיָהּ'.
תוכן המזמור ומבנהו

מבנה המזמור מעיד על כך שזהו מזמור תהילה, אך במרכזו מטיף בעל המזמור לקהל השומעים שאין לבטוח בבני האדם אלא בה'. ניתן לחלק את המזמור כך:
| פסוקים | כותרת |
| --- | --- |
א' -ב': בקשת המשורר להלל את ה'
ג'-ד': ציווי לא לבטוח בנדיבים
ה'-ט': דברי שבח לאדם הנעזר בה'
המילה "הַלְלוּיָהּ" המופיעה בכותרת המזמור וסיומו מעידה על כך שמזמור זה נועד להישמע מול קהל. בתחילת המזמור מבקש המשורר למהר ולהלל את ה'. לאחר מכן מבקש בעל המזמור להזהיר את קהחל השומעים לבל יבטחו בנדיבים.
בליטורגיה

המזמור נאמר בכל יום כחלק מפסוקי דזמרא בכל יום.
בתרבות

אהללה ה' בחיי - שלמה דסקל.
אהללה - ארי גולדוואג מתוך האלבום יש לי הכל.
בטחו בה' - שמילי אונגר בלחן של הרשי ויינברגר, עיבוד של נפתלי שניצלר.
המלחין אנטון ברוקנר כתב יצירה מוזיקלית לתזמורת ומקהלה למילות המזמור.
הערות שוליים

↑  תהילים ק"ו, קי"א-קי"ג, קל"ה, קמ"ו-ק"נ
↑  ויקטור הורוויץ, עולם התנ"ך: תהילים ב', תל אביב, דוידזון עתי, 1995, עמ' 271
↑  עמוס חכם, ספר תהילים, ירושלים, הרב קוק, תש"ן, ע"מ תקפד
↑  אהללה ה' בחיי, שלמה דסקל באתר יוטיוב.
↑  אהללה ארי גולדוואג באתר יוטיוב.
↑   בטחו ה', בביצוע שמילי אונגר, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב (אורך: 4:53), 3 ביולי, 2020
↑  מזמור 146 לאנטון ברוקנר. אתר youtube
תותח דובדבן

שחזור של תותח הדובדבן אשר מוצב בטרויאן
תותח דובדבן (בבולגרית: черешово топче) הוא תותח העשוי מעץ הדובדבן, ששימש את המתקוממים הבולגרים במרד אפריל כנגד השלטון העות'מאני. מכיוון שהמתקוממים סבלו ממחסור בציוד ובחימוש, הם נאלצו לייצר תותחים מעץ, ולא ממתכת כנהוג, ששימשו אותם במהלך ההתקפות כנגד השלטון. סך הכל נבנו 52 תותחים שכאלה במהלך המרד.
התותח הפך לסמל ההתקוממות, אף על פי שבפועל השימוש בו היה מוגבל והשפעתו על שדה הקרב אפסית. מוזיאונים ומבנים מסורתיים נוהגים להציג בכניסה למבנה העתק של התותח.
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אדוארד גיבון 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  עיון, היסטוריה סיפורית 
 נושא:  האימפריה הרומית, מוחמד, מסעי הצלב, האימפריה הביזנטית, נדידת העמים, האימפריה העות'מאנית 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  לונדון 
 תאריך הוצאה:  1776 
 
אדוארד גיבון
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית (אנגלית: The Decline and Fall of the Roman Empire) הוא ספר היסטוריה מקיף ביותר העוסק באימפריה הרומית. את הספר כתב ההיסטוריון אדוארד גיבון בין השנים 1765–1788, באנגליה.
היקפו של הספר ומבנהו

הספר כולל שישה כרכים הכוללים בסך הכל כשלושת אלפים עמודים, הסוקרים את האימפריה הרומית משנת 100 לספירה ועד 1500. הספר כולל את ההיסטוריה של רומא מ"חמשת הקיסרים הטובים" (האנטונינים) ועד הכחדת הקיסרות במערב (במאה החמישית לספירה), את הקיסרות הביזנטית, מראשיתה ועד סופה ב-1453, את כל העמים והאומות, אשר גבלו בקיסרות, את עליית האסלאם, את הקיסרות הרומית הקדושה, שקמה בגרמניה וירשה את מקומה של האימפריה הרומית במערב אירופה ואת מסעי הצלב. למעשה זאת ההיסטוריה של תולדות המערב (והמזרח הנוגע במערב) בימי הביניים.
לעברית תורגם, בהשמטות מסוימות וקיצורים (על ידי אריה ענבי עבור הוצאת ס"ז (ספרי זהב) בשנת 1955) הכרך הראשון בלבד, העוסק בקיסרות הרומית בין הקיסרים האנטונינים ועד הכחדתה במערב. לתרגום צורף נספח ובו קטעים בעלי עניין משאר הכרכים.
מביוגרפיה של גיבון שערך ד' מ' לואו (D.M. Low) עולה כי גיבון התחיל להתעניין בתולדות רומא עוד בנעוריו וכבר כבן שלוש עשרה התלהב מהנושא. בעקבות תשוקתו נסע בגיל 27 לאירופה והגיע לרומא. בתחילה חשב לכתוב רק את תולדות העיר רומא, כפי שהוא עצמו מעיד, במכתב שכתב לאביו מרומא:
היה זה ברומא, ב-15 באוקטובר שנת 1764, כשישבתי מהרהר בקרב חורבות הקפיטול, בעוד הנזירים היחפים שרים את תפילת הערב במקדש יופיטר, כשרעיון כתיבת תולדות שקיעתה ומפלתה של העיר עלה לראשונה בדעתי.
לאחר מכן החליט להרחיב את יריעת הספר ולכלול בו את תולדות הקיסרות כולה.
הכרך הראשון יצא לאור בפברואר 1776. הכרך השני והשלישי יצאו לאור בשנת 1781, שלושת האחרונים בשנת 1788.
התזה המרכזית

גיבון מבסס בספרו את הטענה שנפילת האימפריה הרומית לא הייתה אירוע יחיד וחד אלא תהליך מתמשך של שקיעה והתפוררות. גיבון הוא מוביל הדעה, שמאז ימיו נחשבת למרכזית, ששקיעתה של רומא נגרמה כתוצאה מכך שהרומאים מסרו את הגנתם בידי עבדים ברבריים, ואלו תפסו אף את כס הקיסר.
עבור גיבון המושג "רומא" הוא מושג רחב הכולל את מורשת רומא. המשפט הרומי, ארגון השלטון המדיני, ארגון הצבא, הלשון הלטינית והדת הנוצרית המעידים על המשכיות זו אל תוך ימי הביניים.
סגנון הכתיבה

גיבון הוא מראשוני ההיסטוריונים המדעיים המודרניים (ראו: היסטוריוגרפיה). כתיבתו משתדלת להיות מדויקת, הוא מקפיד להשתמש במקורות ראשוניים — פריטים או תיאורים בני התקופה — ככל שהשיגה ידו ותיעד בפירוט ובדיוק רב את מקורותיו, וכאשר ציטט מקור שניוני הוא תמיד נזהר לציין מהיכן לקח אותו ועל מי הוא מסתמך. הוא מרבה בפרטים וכאשר הוא בא לתאר מגמות הוא מגבה את תיאוריו בדוגמאות.
כתיבתו שנונה וקולחת ואינה חפה מהומור וקריצות לפוליטיקה של זמנו.
תגובות לספר

גיבון היה שייך לחוג הליברלי החילוני, חוג זה קיבל את ספרו בהתפעלות ומתוך שמחה על כך שהוא מוציא את ההיסטוריה של ימי הביניים מידי הכנסייה. ב-10 בדצמבר 1788 כתב הכלכלן הליברלי אדם סמית לגיבון:
לפי דעתם של כל האנשים בעלי הטעם והדעת שאני מכיר או עומד איתם בקשר "שקיעת הקיסרות" מעמיד אותך בראש השבט הספרותי החי כרגע באירופה
גיבון זכה גם ליחס פחות אוהד. כשהגיש את הכרך השני לדוכס מגלוסטר קרא הדוכס:
עוד ספר ארור, עבה ורחב! תמיד משרבט, משרבט, משרבט! הא, מר גיבון?
גיבון טען שההיסטוריה שכתב היא "ניצחון הברבריות והדת". כתיבתו, הנמנעת מנקיטת עמדה ושופטת בכלים רציונליים הן את הנוצרים והן את ה"ברברים", ובמיוחד תיאורו האוהד את יוליאנוס הכופר, עוררה עליו את חמתם של מי שהוא קרא להם "האדוקים, היראים והזהירים". הפרק החמישה עשר, המתעד את הסיבות והגורמים לקליטה המהירה של הנצרות ברחבי האימפריה הרומית, והפרק השישה-עשר, הדן במרטירים הנוצרים ודן אותם כמיתוס, הם שהפריעו במיוחד להוגי דעות ומנהיגים דתיים, וגרמו לאיסורו של הספר עד לזמן האחרון (באירלנד, לדוגמה, הותר למוכרו רק בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים).
ראו גם

רומא העתיקה
לקריאה נוספת

אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, עברית: אריה ענבי, הוצאת "ספרי זהב", תל אביב, 1955.
D.M. Low, Gibbon's Decline & Fall Of Roman Empire, Random House, UK, 1992. ISBN 978-0701140106
תומאס ברתל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בינואר 1923 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  3 באפריל 1997 (בגיל 74) טיבינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  אתנולוגיה ואפיגרפיה
 מקום מגורים:  גרמניה
 מוסדות:  אוניברסיטת טיבינגן 
 תרומות עיקריות
 קיטלוג כתב הרונגו-רונגו הבלתי מפוענח של אי הפסחא
 
תומאס סילבסטר ברתל (בגרמנית: Thomas Sylvester Barthel‏; 4 בינואר 1923 - 3 באפריל 1997) היה אתנולוג ואפיגרף גרמני שהתפרסם בעיקר בשל קטלוג כתב הרונגו-רונגו הבלתי מפוענח של אי הפסחא.
חייו

ברתל גדל בברלין וסיים תיכון ב-1940. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבד כקריפטוגרף עבור הוורמאכט. לאחר המלחמה למד פולקלור, גאוגרפיה ופרהיסטוריה בברלין, המבורג ולייפציג. ב-1952 הוא קיבל תואר דוקטור בגין התזה שכתב על כתב המאיה. בין 1953 ל-1956 הוא היה חבר בקרן המחקר הגרמנית (Deutsche Forschungsgemeinschaft), ב-1957 מרצה בהמבורג, ובין 4 ביולי 1957 ל-1 בפברואר 1958 חוקר אורח במכון ללימודי אי הפסחא באוניברסיטת צ'ילה.
במטרה לתעד את כתב הרונגו-רונגו ביקר ברתל במרבית המוזיאונים שבהם נשמרו לוחיות עם הכתב, והוא הכין עותקים באמצעות הצמדת דפי נייר על הלוחית ושפשוף עפרון מעל. את מחקרו בנושא, שכלל את הפרסום הראשון המלא של כל לוחיות הרונגו-רונגו, הוא הוציא לאור ב-1958 בספר "יסודות הפענוח של כתב אי הפסחא" (Grundlagen zur Entzifferung der Osterinselschrift). הוא היה החוקר הראשון שזיהה נכונה אלמנטים בטקסטים, והוכיח ששתי שורות בלוחית המכונה "מאמרי" (Mamari) מכילות מידע הקשור ללוח השנה.
ב-1959 מונה ברתל לפרופסור חבר לאתנולוגיה באוניברסיטת טיבינגן, ומ-1964 עד 1988 היה פרופסור לאתנולוגיה. תחום המחקר הראשי שלו היה הפולקלור של ילידי יבשת אמריקה. את המידע שאסף על הרונגו-רונגו הוא תרם למרכז המחקר של אי הפסחא ופולינזיה (Centre d'Études de l'Îles de Pâques et de la Polynésie בראשי תיבות CEIPP), העוסק באימות עבודתו ובהרחבתה.
ברתל היה גם פעיל בניסיונות באמצע המאה ה-20 לפענח את כתב המאיה, מערכת הכתב ההירוגליפית של תרבות המאיה מהתקופה הפרה-קולומביאנית במסו-אמריקה. הוא היה בין הראשונים לנתח בפרוטרוט את הסמלים המכונים באנגלית emblem glyph (תגליף הסמל – הירוגליף של תואר אצולה) במונחים של ההקשרים הפוליטיים וההיררכיים. הצעה שלו, לזיהוי ארבעה מסמלים אלו כסמלים עיקריים, הורחבה אחר-כך על ידי הארכאולוגית האמריקנית ג'ויס מרקוס (Joyce Marcus). להצעה של השניים לחלק אתרי המאיה הקלאסיים בין ארבע בירות אזוריות, הייתה השפעה רבה בחקר המאיה.
יחד עם הארכאולוג והאפיגרף הבריטי אריק תומסון (John Eric Sidney Thompson‏; 1975-1898) היה ברתל מבקר חריף של "הגישה הפונטית" לפענוח כתב המאיה, ודגל בדעה שכתב המאיה לא היה פונטי ולא היווה מערכת כתב "אמיתית". בייחוד הביע ברתל התנגדות למתודולוגיית הפענוח הפונטי שהוצעה בשנות ה-50 המוקדמות על ידי האפיגרף הרוסי יורי קנורוזוב (Ю́рий Валенти́нович Кноро́зов‏; 1999-1922), שכמו ברתל עבד הן על כתב המאיה והן על כתב הרונגו-רונגו. הביקורת שמתח ברתל בקונגרס הבינלאומי של אמריקנולוגים (International Congress of Americanists) ב-1956 שנערך בקופנהגן, שבו נכח קנורוזוב, על הגישה הפונטית של קנוזורוב תרמה לדחייה המתמשכת של רעיונותיו של קנוזורוב. בדיעבד הוכחו ההשערות של קנוזורוב כנכונות, והגישה הפונטית, שקנוזורוב היה המוביל שלה, הניחה את היסודות לפריצת הדרך בפענוח כתב המאיה שאירעה משנות ה-70 ואילך. ברתל וקנוזורוב נשארו חלוקים עד לסוף הקריירה המקצועית שלהם.
ברתל נפטר ב-1997 בטיבינגן.
מספריו

1958a. Grundlagen zur Entzifferung der Osterinselschrift. Hamburg : Cram, de Gruyter.
1958b. "The 'Talking Boards' of Easter Island." Scientific American, 198:61-68
1971. Pre-contact Writing in Oceania. In: Current Trends in Linguistics 8:1165-1186. Den Haag, Paris: Mouton.
1978. The Eighth Land: The Polynesian Discovery & Settlement of Easter Island. Honolulu: the University Press of Hawaii.
1990. "Wege durch die Nacht (Rongorongo-Studien auf dem Santiagostab)", in Esen-Baur, Heide-Margaret (ed.), State and Perspectives of Scientific Research in Easter Island Culture. Courier Forschungsinstitute Senckeberg 125. Frankfurt am Mein: Senckenbergische Naturforschende Gesellschaft, 73-112. ISBN 3-510-61140-3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273544605171  BIBSYS: 90952197  BnF: cb122046441 (data)  GND: 118988654  ISNI: 0000 0001 0788 1793  LCCN: n78068680  NTA: 069735484  SNAC: w6q56vjv  SUDOC: 117866725  VIAF: 114844463   WorldCat (עם VIAF): 114844463
תאטרו גולדוני

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון 
 על שם:  קרלו גולדוני 
 כתובת:  San Marco, 4650/B, 30124 Venezia 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 בעלים:  Giacomo Baldissera Treves de Bonfili 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1622
 תאריך פתיחה רשמי:  1979 
 קואורדינטות:  45°26′11″N 12°20′07″E﻿ / ﻿45.4364°N 12.3353°E﻿ / 45.4364; 12.3353
 www.teatrostabileveneto.it
  (למפת ונציה מוגדלת) תאטרו גולדוני(למפת ונציה רגילה) תאטרו גולדוני
 
תאטרו גולדוני בוונציה, לפנים תאטרו סן לוקא ותאטרו ונדראמין, קיים משנות ה-70' של המאה ה-18
תאטרו גולדוני (באיטלקית: Teatro Goldoni) (לשעבר תאטרו סן לוקה, תאטרו ונדראמין די סן סלווטורה) הוא אחד מבתי האופרה והתיאטראות של ונציה. כיום שוכן בו התאטרו סטאבילה דל ונטו. התיאטרון המודרני נמצא סמוך לגשר ריאלטו במרכזה ההיסטורי של ונציה.
היסטוריה

כל התיאטראות החשובים בוונציה היו בבעלותן של משפחות אצולה בעלות ייחוס, ששילבו עסקים עם תענוגות בעיר האיטלקית - אולי אפילו האירופאית - שטיפחה את תרבות התיאטרון העמוסה והתחרותית ביותר. בעוד שמרבית הצגות האופרה באירופה עלו על הבמה בחצרות מלכים ובני אצולה עתירי ממון, משכו "הזדמנויות כלכליות ותשוקה לראוותנות חושפנית", לצד דעיכה בסחר המסורתי מעבר לים, את מיטב המשפחות הוונציאניות להשקיע בתיאטרון במהלך המאה ה-17.
משפחת גרימאני, שבאה תכופות בקשרי נישואים עם משפחת ונדראמין, הייתה בעמדה שלטת, כמי שבבעלותה מה שקרוי כיום התאטרו מאליברן, אז תאטרו סן ג'ובאני גריזוסטומו, וכן תאטרו סן בנדטו ואחרים. משפחת וֶנְיֵיר החזיקה בבעלותה את לה פניצ'ה, שעודנו בית האופרה הראשי.
היסטוריה > תאטרו סן לוקא

בבעלות משפחת ונדראמין היה ה"תאטרו די סן לוקא", או "תאטרו ונדראמין" או "תאטרו סן סלווטורה", שנוסד בשנת 1622 ברובע סן סלווטורה, או בניב הוונציאני, "סן סלוודור". שם התיאטרון שונה בהמשך ל"תאטרו אפולו" ומאז 1875 הוא קרוי "תאטרו גולדוני", ועודנו משגשג כתיאטרון העיקרי בעיר למחזות, עכשיו בבניין משנות ה-20 של המאה ה-18.
 בתקופת חייו של קרלו גולדוני, גדול הדרמטורגים בוונציה, רק סן לוקא ומליבראן העלו עדיין דרמה מדוברת, ונטישתו את משפחת גרימאני לטובת משפחת ונדראמין בסן לוקא בשנת 1752 היה אירוע רב-חשיבות בתולדות התיאטרון של התקופה, פתיחה לתקופה היפה ביותר בחייו, כנראה, שבה מילא תפקיד חשוב לא רק בקומדיות שכתב אלא גם בהתפתחות האופרה בופה.
יחסיה של משפחת ונדראמין, שהייתה מעורבת באופן ישיר ומשמעותי בניהול התיאטרון, עם גולדוני היו משובשים לעיתים, רצופי ויכוחים על כסף ועל סגנון מחזותיו, עד שעזב בשנת 1761 ויצא לפריז, כתוצאה מדין ודברין עם יריבו, קרלו גוצי. עם זאת, משפחת ונדראמין לא הרחיקה לכת במעורבותה כמו וינצ'נצו גרימאני, שהיה חשמן ולבריתן אופרה.
התיאטרון עבר שינויים ושיפוצים רבים בגלל שריפות או כשלים מבניים. החשובים ביותר בהם היו של האדריכל ומעצב התפאורות ג'וזפה בורסאטו בשנת 1818, ועיצובם מחדש של החדרים בידי פרנצ'סקו בגנארה, אז מננהל אמנותי בלה פניצ'ה, בשנת 1833. בשנת 1826 היה זה התיאטרון הראשון באיטליה שהכניס תאורת גז. זהו תיאטרון איטלקי מסורתי ברוח המאה ה-18, בעל אולם בן ארבעה נדבכיפם של תאים ויציעים, בתפוסה כוללת של 800 מקומות. רוחב הבמה 12 מטרים ועומקה 11 מטרים, והיא מוקפת שבכת ברזל.
היסטוריה > תאטרו גולדוני

בשנת 1875, כחלק מן החגיגות להולדת המחזאי, שונה שם התיאטרון ל"תאטרו גולדוני" ביוזמת אנג'לו מורו לין, בתמיכת האלמנה רג'ינה דה מארקי ממשפחת ונדראמין.
התיאטרון נשאר בידי הצאצאים של משפחת ונדראמין עד 1957. הארכיבים של "תאטרו ונדראמין", השמורים עכשיו במוזיאון שהיה בעבר ביתו של גולדוני, משמשים יותר ויותר את ההיסטוריונים. התיאטרון נסגר אחרי מלחמת העולם השנייה משום שהמבנה התערער עד כדי סכנה, ובעליו הסירו את חזקתם עליו בשנת 1957. לאחר שיקום ושיפוץ ממושך לשיפור התפוסה והשירותים, נפתח התיאטרון מחדש בשנת 1979. ההפקה הראשונה הייתה "לה לוקאנדיירה" מאת גולדוני.
בתיאטרון מתקיימת עונת פרוזה שמארגן תאטרו סטאבילה דל ונטו "קרלו גולדוני", וכן יש בו מופעי תיאטרון לילדים, אופרה, קונצרטים, בלט ושאר אירועים.
הערות שוליים

↑  Teatro Goldoni פרטי מבנים באתר הלו ונציה, תאטרו גולדוני
↑  מרטין בנהאם, "מדריך קיימברידג' לתיאטרון", עמ' 433 1995
↑  "ed è dotato di graticcio in ferro"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 14006928  BnF: cb16246371z (data)  GND: 4255511-5  LCCN: n82129786  VIAF: 239550132   WorldCat (עם VIAF): 239550132
שמות של אהבה

| --- | --- |
כרזה באנגלית של הסרט
כרזה באנגלית של הסרט
 בימוי:  מישל לקלרק
 הופק בידי:  Fabrice Goldstein, Antoine Rein, Caroline Adrian 
 תסריט:  מישל לקלרק   באהיה קאסמי
 עריכה:  Nathalie Hubert 
 שחקנים ראשיים:  שרה פורסטייה   ז'אק גמבלין   זינדין זועלם   ליונל ז'וספן   רים עיוש
 מוזיקה:  ג'רום בן-סוסן   דוד אוברט
 צילום:  וינסנט מתיאס
 מדינה:  צרפת
 חברה מפיצה:  UGC, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 במאי 2010, בפסטיבל קאן
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט דרמה, סרט רומנטי, קומדיה רומנטית 
 פרסים:  Valois du public 
 www.namesoflovemovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
שמות של אהבה (בצרפתית: Le Nom des gens) הוא סרט קולנוע קומי-רומנטי צרפתי משנת 2010 בבימויו של מישל לקלרק. במרכזו של הסרט זוג שאין לו, כביכול, דבר במשותף.
הסרט זכה בשני פרסי סזאר: לתסריט ולשחקנית הראשית, שרה פורסטייה.
עלילה

באהיה בן-מחמוד היא בתם של אשת שמאל רדיקלית צרפתייה ואב מוסלמי אלג'יראי שרבים מבני משפחתו נהרגו מידי השלטונות הצרפתיים במלחמת העצמאות של אלג'יריה. בילדותה סבלה מהתעללות מינית מצד מורה לפסנתר. היא נוהגת לשכב עם גברים בעלי דעות ימניות כדי להעביר אותם לשמאל. לפי מיטב מסורת ילדי הפרחים היא אומרת: עדיפה האהבה על המלחמה, וכך היא מגדירה את העצמה כ"זונה פוליטית". 
לעומתה ארתור מרטין הוא וטרינר, פקיד במשרד הבריאות, מבוגר ממנה בהרבה, בן לאם יהודייה ניצולת שואה שהוריה נרצחו באושוויץ ולאורך השנים הדחיקה את זהותה, ואב ששירת כחייל באלג'יריה ועובד בכור גרעיני. על אף הפערים הגדולים השניים מתאהבים, נפרדים וחוזרים לחיות יחדיו. לבנם הם בוחרים לקרוא צ'אנג מרטן בן-מחמוד.
בסרט משתתף (בתפקיד עצמו) הפוליטיקאי הנערץ על ארתור, ראש ממשלת צרפת לשעבר, ליונל ז'וספן.
תהילים קמ"ג

תהילים קמ"ג הוא המזמור ה-143 בספר תהילים ומיוחס לדוד המלך. קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כסגולה לחולי הזרוע.
תוכן המזמור

מזמור קמ"ג מורכב משנים עשר פסוקים ומחולק לשני חלקים:
תוכן המזמור > א'-ו'

המזמור נפתח בבקשת המשורר מאלוהים לשמיעת תפילתו: "מִזְמוֹר לְדָוִד ה' שְׁמַע תְּפִלָּתִי הַאֲזִינָה אֶל תַּחֲנוּנַי בֶּאֱמֻנָתְךָ עֲנֵנִי בְּצִדְקָתֶךָ" (א'), ומתאר את קשייו: "כִּי רָדַף אוֹיֵב נַפְשִׁי דִּכָּא לָאָרֶץ חַיָּתִי" (ג').
לאחר מכן מתאר המשורר את הרגשתו בזמן תפילתו לאלוהים: "וַתִּתְעַטֵּף עָלַי רוּחִי בְּתוֹכִי יִשְׁתּוֹמֵם לִבִּי" (ד'), ומודיע כי הוא זוכר את ההצלות שעשה לו אלוהים בעבר וכי הוא הוגה בפועלו: "זָכַרְתִּי יָמִים מִקֶּדֶם הָגִיתִי בְכָל פָּעֳלֶךָ בְּמַעֲשֵׂה יָדֶיךָ אֲשׂוֹחֵחַ" (ה'), ובעקבות זאת הוא מבקש ממנו כעת: "פֵּרַשְׂתִּי יָדַי אֵלֶיךָ נַפְשִׁי כְּאֶרֶץ עֲיֵפָה לְךָ" (ו').
תוכן המזמור > ז'-י"ב

את החלק השני של המזמור המשורר פותח כמקודם בבקשה מאלוהיו שישמע לתפילתו: "מַהֵר עֲנֵנִי ה' כָּלְתָה רוּחִי אַל תַּסְתֵּר פָּנֶיךָ מִמֶּנִּי וְנִמְשַׁלְתִּי עִם יֹרְדֵי בוֹר" (ז'), ומבקש ממנו שיציל אותו "הַצִּילֵנִי מֵאֹיְבַי ה' אֵלֶיךָ כִסִּתִי" (ט').
המשורר מבקש מאלוהים שילמד אותו לעשות את רצונו: "לַמְּדֵנִי לַעֲשׂוֹת רְצוֹנֶךָ כִּי אַתָּה אֱלוֹהָי רוּחֲךָ טוֹבָה תַּנְחֵנִי בְּאֶרֶץ מִישׁוֹר" (י') וישאיר אותו בחיים.
המזמור נחתם בבקשה לאבד את שונאי המשורר: "וּבְחַסְדְּךָ תַּצְמִית אֹיְבָי וְהַאֲבַדְתָּ כׇּל צֹרְרֵי נַפְשִׁי כִּי אֲנִי עַבְדֶּךָ" (י"ב).
בתרבות

למזמור מספר לחנים מסורתיים. בין השאר קיים לחן של יהדות תימן ויהדות בבל.
הערות שוליים

↑  כל הסגולות הטמונות בפרקי תהילים, באתר מוקד תהילים ארצי, ‏כ"א בתמוז ה'תש"פ
תובל פטר

| --- | --- |

תובל פטר (שורה עליונה ,עם האקורדיון) עם להקת הנח"ל בתוכניתה "לא לצאת מן הכלים", 1959
 לידה:  26 בנובמבר 1939 ירושלים
 פטירה:  14 בפברואר 2015 (בגיל 75)
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 כלי נגינה:  אקורדיון
 
תובל פָטֶר (26 בנובמבר 1939 - 14 בפברואר 2015) היה אקורדיוניסט ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה

פטר נולד וגדל בירושלים. למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה (אז תיכון בית הכרם). לקראת התגייסותו לצה"ל הגיע למפקדת הנח"ל ביחד עם חבריו מבית הספר, יהורם גאון ועליזה רוזן, לבחינות כניסה ללהקת הנח"ל. הוא הגיע כדי ללוות את יהורם גאון באקורדיון ולא התכוון להיבחן אך נגינתו הקסימה את הבוחנים שצירפו אותו ללהקה.
שלושת הירושלמים הצטרפו לתוכנית ה-11 של להקת הנח"ל "צריך לחיות" שבה השתתפו אריק איינשטיין, יוסי פרוסט, עידוא בן-גוריון, זהר אוריין, איתמר כהן, רות אטיאס, יצחק שאולי, אביטל מוסינזון, חינה גורביץ, אברהם סגל והאקורדיוניסט עמי גלעד.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף ללהקת התרנגולים אותה יסדה והדריכה נעמי פולני, יוצאת להקת הצ'יזבטרון. הוא ליווה אותם בשתי תוכניות לצד יהורם גאון, שייקה לוי, ישראל פוליאקוב, חנן גולדבלט, צביקה גרטל, עליזה רוזן, עמירם ספקטור, יוסי צמח ואחרים. זכור הליווי שלו ל"שיר השכונה". בשנות ה-60' וה-70' הופיע במופע "תל אביב הקטנה" שכתבו חיים חפר ודן בן אמוץ.
במשך שנים ניגן עם מיטב המוזיקאים הישראלים והיה בין נגני האקורדיון המובילים בישראל. הוא הצטער על ירידת קרנו של האקורדיון בישראל. בשלב מסוים עזב למספר שנים לארצות הברית שם למד היסטוריה רוסית. כששב המשיך לנגן משירי ארץ ישראל והשתתף כמלווה בהצגות תיאטרון בעיקר של חנוך לוין שהיה חברו.
ב-1993 הפיק תוכנית משירי המלחין האהוב עליו נינו רוטה, הופיע אתה ברחבי הארץ והוציא אלבום. האלבום יצא בהפקה מחודשת ב-2005 בשם "נינו וחצי - תובל פטר וחברים מנגנים נינו רוטה".
ב-2006, ערך מופע משירי סשה ארגוב, לציון עשר שנים למותו. ב-2013 הופיע יחד עם הזמרת ירונה כספי במופע משירי ארגוב.
נפטר מדום לב ב-14 בפברואר 2015, והותיר אחריו את בת זוגו החלילנית תניר שקד, בת ובן.
הערות שוליים

↑  אתי חסיד לא בבית ספרנו, חדשות, 20 מרץ 1987
↑  בן שלו, תצלום: דניאל צ'צ'יק, נעמי פולני ו"התרנגולים": חבר'ס יוצאים מן הכלל, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2010
↑  ישראלים בחו"ל, "העולם הזה", גיליון 1998 מ-17 בדצמבר 1975, עמוד 28
↑  עכבר העיר, החגיגה של פרדריקו פליני, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2006
↑  המלצות לסוף השבוע, באתר הארץ, 25 במרץ 2008
↑  בן שלו, איפה ארגוב נגמר ואיפה באך מתחיל, באתר הארץ, 18 ביולי 2006
↑  עלמא אליוט הופמן, עכבר העיר, הופעות מומלצות: ירונה כספי שרה סשה ארגוב, באתר הארץ, 11 במאי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527360205171  MusicBrainz: 6a4cc475-c2cb-420a-963f-861398905f9f  VIAF: 308283241   WorldCat (עם VIAF): 308283241
שואן דיו

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1916 בין דינג, וייטנאם 
 פטירה:  18 בדצמבר 1985 (בגיל 69) האנוי, וייטנאם 
 שם לידה:  נגו שואן דיו
 מדינה:  וייטנאם 
 לאום:  וייטנאם וייטנאם
 מקום קבורה:  Mai Dịch Cemetery 
 שפות היצירה:  וייטנאמית 
 תחום כתיבה:  שירי אהבה, סיפורים קצרים, מאמרים וביקורת ספרותית.
 יצירות בולטות:  Thơ thơ ו-Gửi hương cho gió
 בן או בת זוג:  Bạch Diệp 
 פרסים והוקרה:  Hồ Chí Minh Prize 
 
נגו שואן דיו (בוייטנאמית: Xuân Diệu; 2 בפברואר 1916 –  18 בדצמבר 1985), הידוע יותר בשם העט שואן דיו, היה משורר וייטנאמי בולט. הוא דמות חשובה בספרות הווייטנאמית (אנ') המודרנית. כתב כ-450 שירים (בעיקר בכתב יד), במיוחד שירי אהבה, כמה סיפורים קצרים, והערות רבות, מאמרים וביקורת ספרותית.
חַיִים

שואן דיו נולד בגו-בו, קומונת טונג ג'ין, מחוז טוי פץ', פרובינציית בינה-שן, וייטנאם (מולדת האם). אביו היה נגו שואן ת'ו, מורה, ואמו הייתה נגויון ת'היפ. הוא למד בהואה, ומאוחר יותר בהאנוי (1938–1940) בירת וייטנאם. הוא קיבל תואר בהנדסה חקלאית בשנת 1943 ועבד זמן מה במרכז מו תו (אנ') הנמצא באזור הדלתא של נהר המקונג בדרום וייטנאם, לפני שחזר להאנוי.
בשנת 1943 הוא הצטרף לארגון וייט מין והפך לאחד המשוררים המובילים שכתבו שירה כדי לקדם התנגדות כנגד הצרפתים.
אף על פי שהיה ידוע בשירי האהבה שלו, הוא היה נשוי חצי שנה בלבד לפני שהתגרש מאשתו ומת רווק. אנשים רבים מאמינים שהוא היה הומוסקסואל וחי יחד עם חברו לכל החיים המשורר המפורסם הוי קון (אנ')‏, כפי שמוצג באמצעות שיריו הרבים על אהבה המוקדשת (וכנראה מופנית לגברים שונים). שירים אלה כוללים את "Tình trai" ("אהבת האדם", על רומן האהבה בין המשוררים הצרפתים ארתור רמבו ופול ורלן ) ו-"Em đi" ("אתה עוזב", שיר לבבי שהוקדש לאדם צעיר יותר שאתו המשורר שמר קשר וחלק בית במשך מספר שנים). בספר זיכרונותיו שהתפרסמו ב-1993, אישר הסופר טו הואי כי שואן דיו ננזף בעודו בוויאט מין על שהטריד גברים אחרים במיטה.