stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחריות חברתית
אחריות חברתית של מדענים ומהנדסים

מקובל לראות במדענים ומהנדסים אחראים חברתית להשלכות החיוביות והשליליות של יישומי הידע וההמצאות שלהם. ועדות של מדענים ומהנדסים מעורבות לעיתים קרובות בתוכניות מחקר ממשלתיות ותאגידיות, כולל כאלה המיועדות לפיתוח נשק וטכנולוגיה צבאית. איגודים מקצועיים, מוסדות להשכלה גבוהה וגופים ממשלתיים רבים מקיימים קווים-מנחים אתיים שנועדו לשמור על האחריות החברתית של המדענים והמהנדסים שעליהם הם מפקחים. יש לפיכך הכרה ברורה שלמדענים ולמהנדסים, כיחידים ובאופן קולקטיבי, יש אחריות חברתית מיוחדת וגדולה יותר מלאדם הממוצע, באשר ליצירה ולשימוש בידע מדעי.
כבר צוין בעבר שהמצב לא כה פשוט, ושמדענים ומהנדסים לא יכולים להיות אחראים לכל הנזקים הנוצרים על ידי ידע מדעי חדש וחידושים טכנולוגיים. ראשית, קיימת הבעיה השכיחה של פיזור וערפול אחריות. לנוכח חלוקת העבודה האינטלקטואלית והפיזית, פיזור הידע הנובע מכך, דרגת ההתמחות הגבוהה, תהליכי קבלת ההחלטות המורכבים וההיררכיה בתאגידים ומעבדות מחקר הממשלתיות, קשה במיוחד למדענים ומהנדסים יחידים לשלוט ביישום המצאותיהם. פיזור זה של העבודה ושל קבלת ההחלטות מביא לפיזור באחריות, עד כדי כך שניתן לעיתים לומר "כל המעורבים היו אחראים, אך אף אחד לא יכול לשאת באחריות".
בעיה נוספת היא בוּרות. מדענים ומהנדסים לא יכולים לצפות איך הידע החדש והחידושים הטכנולוגיים שלהם עלול להיות מנוצל למטרות הרסניות בעתיד. בעוד שתירוץ הבורות מתקבל במידת מה עבור מדענים העוסקים במחקר בסיסי מאוד, בו לא ניתן אפילו לדמיין שימושים אפשריים, התירוץ חלש הרבה יותר עבור מדענים ומהנדסים המעורבים ביישום מחקר מדעי וחידושים טכנולוגיים, כיוון שאז מטרות העבודה ידועות היטב. לדוגמה, רוב התאגידים מבצעים מחקר על מוצרים או שירותים מסוימים המבטיחים תשואה מיטבית למחזיקי המניות. באופן דומה, רוב המחקר הממומן ממשלתית הוא מוכוון-משימה, כמו הגנה על הסביבה, פיתוח תרופות חדשות או תכנון נשקים קטלניים יותר. בכל המקרים בהם יישום ידע מדעי וחידושים טכנולוגיים ידוע היטב מראש, מדען או מהנדס לא יכול לחמוק מאחריות על מחקר ועל חידוש טכנולוגי מפוקפק מבחינה מוסרית. כפי שכותב ג'ון פורג' בספרו "Moral Responsibility and the Ignorant Scientist" (אחריות מוסרית והמדען הבור): “Ignorance is not an excuse precisely because scientists can be blamed for being ignorant" (בורות אינה תירוץ בדיוק משום שניתן להאשים מדענים על בורותם).
לפי השקפה נוספת, האחריות נופלת על מי שמממן את המחקר והפיתוחים הטכנולוגיים - ברוב המקרים תאגידים וסוכנויות ממשל. יתרה מכך, היות שמשלמי המיסים מספקים באופן עקיף את המימון למחקרים בחסות ממשלתית, עליהם ועל הפוליטיקאים המייצגים אותם, כלומר על החברה בכללותה, לשאת באחריות על השימוש או הניצול של המדע. בהשוואה לתקופות בעבר בהן מדענים היו יכולים לעיתים קרובות לבצע את מחקריהם באופן עצמאי, המחקר כיום דורש מעבדות וציוד יקרים, מה שהופך את המדענים לתלויים במימון חיצוני.
הערות שוליים

↑  Perceptions and Definitions of Social Responsibility http://inni.pacinst.org/inni/corporate_social_responsibility/standards_definitions.pdf, p.1.(הקישור אינו פעיל, 30.01.2025)
↑  Huesemann, Michael H., and Joyce A. Huesemann (2011). Technofix: Why Technology Won’t Save Us or the Environment, Chapter 14, “Critical Science and Social Responsibility”, New Society Publishers, Gabriola Island, British Columbia, Canada, ISBN 0865717044, 464 pp.
↑  Barnaby, W. (2000). “Science, technology, and social responsibility”, Interdisciplinary Science reviews, 25 (1):20–23.
↑  Edsall, J.T. (1975). “Scientific freedom and responsibility”, Science, 188 (4189):687–693.
↑  Edsall, J.T. (1981). “Two aspects of scientific responsibility”.Science, 212 (4490):11–14.
↑  Forge, J. (2008). The Responsible Scientist, University of Pittsburgh Press.
↑  Ziman, J. 1971. "Social responsibility (I) — The impact of social responsibility on science." Impact of Science on Society,21(2):113–122.
↑  Collins, F. (1972). ‘”Social ethics and the conduct of science – Specialization and the fragmentation of responsibility”, Annals of the New York Academy of Sciences, 196(4):213–222.
↑  Leitenberg, M. (1971). “Social responsibility (II) — The classical scientific ethic and strategic-weapons development”, Impact of Science on Society, 21(2):123–136.
↑  National Academy of Sciences, National Academy of Engineering, and Institute of Medicine, ‘’On Being a Scientist: Responsible Conduct in Research’’, The National Academies Press, 1995, http://www.nap.edu
↑  Huesemann, Michael H., and Joyce A. Huesemann (2011). Technofix: Why Technology Won’t Save Us or the Environment, Chapter 14, “Critical Science and Social Responsibility”, New Society Publishers, Gabriola Island, British Columbia, Canada, ISBN 0865717044, 464 pp.
↑  Collins, F. (1972). ‘”Social ethics and the conduct of science – Specialization and the fragmentation of responsibility”, Annals of the New York Academy of Sciences, 196(4):213–222.
↑  Lowrance, W.W. (1985). Modern science and human values, Oxford University Press, p. 75.
↑  Ravetz, J.R. (1996). Scientific knowledge and its social problems, New Brunswick, NJ: Transaction Publishers, New Brunswick, NJ, p. 415.
↑  Forge, J. (2000). “Moral responsibility and the ignorant scientist”, Science and Engineering Ethics, 6(3):341–349.
↑  Beckwith, J., and F. Huang. (2005). “Should we make a fuss? A case for social responsibility in science”, Nature Biotechnology, 23(12):1479–1480.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000353999
הקו העילי של השדרה התשיעית

| --- | --- |
"עקומת ההתאבדות" של קו השדרה התשיעית המוגבה מעל רחוב 110, בשנת 1896
"עקומת ההתאבדות" של קו השדרה התשיעית המוגבה מעל רחוב 110, בשנת 1896
 מידע כללי
 סוג:  קו מטרו 
 שימוש:  הסעת נוסעים עירונית מדרום מנהטן (סאות' פרי(אנ') צפונה עד להארלם ריבר עם רח' 155(אנ') בברונקס, ומאוחר יותר עד רחוב 162.
 מיקום:  ניו יורק 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מפעיל:  ניו יורק 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1868
 תאריך פתיחה רשמי:  1868 
 מידות
 גובה:  33 מקסימלי מטר
 מידע טכני
 נתיבים:  3: 2 לקו מאסף ואחד לקו מהיר.
 
הקו העילי של השדרה התשיעית (באנגלית: IRT Ninth Avenue Line) שנקרא לעיתים קרובות "השדרה התשיעית המוגבהת", היה מסילת הרכבת העילית המוגבהת הראשונה בעיר ניו יורק. היא נפתחה ביולי 1868 כ-West Side and Yonkers Patent Railway – מסילת רכבת עילית ניסיונית עם כבלים חד-מסלוליים, מתחנת באטרי פלייס(אנ') בקצה הדרומי של מנהטן, צפונה במעלה רחוב גריניץ'(אנ') ועד לרחוב קורטלנדט(אנ') שעדיין נמצא במנהטן תחתית – כלומר קו קצר ביותר. בשנת 1879 הוארך הקו עד לרחוב 155 שגבל בהארלם ריבר. בשנת 1903 היא חושמלה, ונרכשה על ידי חברת אינטרבורו טרנזיט קומפני(אנ').
הקו הראשי הפסיק לפעול ביוני 1940, לאחר שהוחלף בקו IND של השדרה השמינית(אנ') שנפתח בשנת 1932. הקטע האחרון בשימוש, מעל הארלם ריבר, היה ידוע בשם מעבורת פולו גראונדס, והוא נסגר באוגוסט 1958. חלק זה השתמש ב"גשר נפתח מסתובב" בשם גשר פטנאם, ועבר דרך מנהרה שעדיין קיימת עם שתי תחנות תת-קרקעיות בחלקן.
הקו עבר את התאונה החמורה ביותר בתולדות מסילות הברזל המוגבהות(אנ') בעיר ניו יורק, ב-11 בספטמבר 1905, כאשר רכבת ירדה מפסים ונפקוהה לרחוב. היו 61 נפגעים.
היסטוריה > רכבת הצד המערבי ויונקרס

הרכבת שקדמה לקו העילי של השדרה התשיעית הייתה הרכבת (קרונית) של ה-West Side Yonkers Patent Railway, אשר נבנתה בשנת 1868ברחוב גריניץ' ופעלה עד רחוב 30 וזאת עד לשנת 1870 (ראו תמונת הקו ברחוב גריניץ' משמאל). הקו השתמש במספר לולאות כבל המלופף סביב תוף באורך של מייל אחד כל אחת, שהונעה על ידי מנועי קיטור במרתפים של בניינים הסמוכים למסילה, ובמרווחים מסוימים. הכבל היה מחובר לקרונית נוסעים על המסילה שמעל. כל לולאה הופעלה כאשר הקרונית התקרבה אליה ועצרה כאשר היא עברה אותה לכבל הבא אחריו. הכבלים צוידו ב"צווארונים" שהקרונית התחברה אליהם ב"צבתות". מכיוון שלא ניתן היה "להחליק" את הצבתות, הקרונית נחבטה בכל פעם שהיא עברה לכבל הבא. המערכת התגלתה כמסורבלת, התקלקלה מספר פעמים והוכיחה את עצמה כבלתי מעשית, ולבסוף ננטשה ונשארה בחוסר פעילות במשך חודשים. הנושים קנו את הקו במכירה פומבית ב-15 בנובמבר 1870 במחיר רכישה של 960 דולר בלבד. הבעלים החדשים החליפו את הרכבלים בקטרי קיטור שאליהם חוברו מספר קרוניות. בשנת 1885 התקיימה ההדגמה הראשונה של מנוע מתיחה חשמלי בניו יורק, בשדרה התשיעית.
היסטוריה > הארכת הקו

בשנת 1891 הקו הוארך במעלה רחוב גריניץ' והשדרה התשיעית עד רחוב 116(אנ'). קו זה ועוד כמה קווים של חברת הרכבות של מנהטן הועברו ב-1 באפריל 1903 בחכירה ל-99 שנים לידי חברת Interborough Rapid Transit Company (IRT). הקו העילי המוגבה של השדרה התשיעית השתרע בגובה של 30 מ' מעל השדרה, והקטע המסוכן ביותר היה הקטע שכונה "עקומת ההתאבדות", שם הקו ביצע שתי פניות של 90 מעלות מעל רחוב 110, כדי לנסוע משדרת קולומבוס(אנ') לשדרה השמינית.
ב-11 בספטמבר 1905 התרחשה התאונה הקשה ביותר בהיסטוריה של מסילות הברזל המוגבהות של ניו יורק. זה קרה בעקומה ברחוב 53, והביאה ל-13 הרוגים ו-48 פצועים קשה. פרויקט הבנייה מחדש הוארך כל הדרך צפונה עד רחוב 116, ויצר את שלושת המסלולים הראשונים במנהטן, אף על פי שהשירות המהיר במרכז המסלול החל רק ב-1916.
בינואר 1917 הושלמה התקנת מסילה שלישית. היא איפשרה ל-IRT להתחיל להפעיל רכבות אקספרס על הקו ביולי 1918, מרחוב 125(אנ') עד רחוב 155(אנ'), אז החלו רכבות להשתמש בתחנת האקספרס החדשה ברחוב 145(אנ') בפעם הראשונה. במקביל, הקו הוארך לרחוב 162 בברונקס, ונפתחו תחנות בשדרת Sedgwick(אנ') ושדרת אנדרסון-ג'רום(אנ'). בדצמבר 1921, קווי הרכבת התחתית לקסינגטון אווניו(אנ')-ג'רום אווניו(אנ') החלו לנסוע צפונית לרחוב 167 בכל עת, והחליפו רכבות מוגבהות, אשר נסעו לתחנת וודלואן(אנ') בשעות העומס, והסתיימו ברחוב 167(אנ').
הקו נמשך עד לרחוב 155 והסתיים בסמוך למסוף הדרומי של מסילת הרכבת של ניו יורק והצפון (לימים "חטיבת פטנאם של ניו יורק סנטרל"(אנ')). צומת זה איפשר לתושבי הפרוורים העברה קלה לקו השדרה התשיעית המוגבה, ולנקודות במרכז מנהטן. בסופו של דבר, מגרשי פולו ניבנו במיקום זה. מאחורי מגרשי הפולו מעל רחוב 159, נבנתה רחבה מוגבהת, הגדולה ביותר של חברת הרכבות המוגבהות של מנהטן.
צפונה ממנהטן מרחוב 155 על גשר מעבר מעל נהר הברונקס, והתחבר לקו הקיים של ה-IRT מס' 4 המוגבה Jerome Ave(אנ') ליד רחוב 162 עם שדרת ג'רום(אנ'). הקו נפתח עד צפונה לרחוב 155 בשנת 1879, והוא הוארך לפגוש את קו IRT שדרת ג'רום בשנת 1918, שנפתחה בעצמה שנה קודם לכן. בשנת 1940, הקו נחתך למעבורת הפועלת בין מגרשי פולו בתחנת רחוב 155, לבין שדרת ג'רום. המעבורת הזו הפסיקה לפעול ב-1958.
הקו התחיל ב-סאות' פרי(אנ') ורץ לאורך רחוב גריניץ' מבָּטֶרִי פלייס(אנ') לרחוב Gansevoort במנהטן תחתית, ומשם לשדרה התשיעית. במרכז העיר, במידטאון, ברחוב 53, הצטרף לקו השדרה השישית המוגבה(אנ') גם כן, והמשיך לאורך שדרת קולומבוס במנהטן עילית בין רחוב 59 לרחוב 110, פנה מזרחה ברחוב 110, והמשיך צפונה בשדרה השמינית(אנ') (סנטרל פארק מערב ושדרות פרדריק דאגלס) עד להארלם ריבר.
החל משנת 1934 הופעלו השירותים הבאים:
קו מאסף – מסָאות' פֶרי לרחוב 155 כל שעות היממה, מורחבת בימי ראשון ובלילות המאוחרים לתחנת שדרת Burnside דרך קו ג'רום אווניו.
קו מהיר – מרחוב רקטור(אנ') לתחנת שדרת ברנסייד דרך Jerome Avenue Line' ובשעות העומס מגיעה עד פורדהאם רואד(אנ').
סגירת הקו ושאטל פולו

בעקבות רכישת ה-IRT על ידי עיריית ניו יורק, רוב הקו נסגר ב-11 ביוני 1940 ופורק. בחודש נובמבר 1940 החלה הריסת "עקומת ההתאבדות, והושלמה בתוך חודשיים. חלק קטן מהקו מצפון לרחוב 155 נשאר בשירות "המעבורת למגרשי פולו". השירות הסתיים באוגוסט 1958 כתוצאה מעזיבת קבוצת הבייסבול של ניו יורק ג'איינטס, אשר עברה לסן פרנסיסקו, וסיום שירות הנוסעים בחטיבת פטנאם המרכזית של ניו יורק.
ראו גם

הרכבת התחתית של ניו יורק
ביאורים

↑  מסילת ברזל מוגבהת, היא מסילת רכבת עם הפסים מעל מפלס הרחוב על ויאדוקט או מבנה מוגבה אחר (בדרך כלל בנוי מפלדה, ברזל יצוק, בטון או לבנים). מסילת הרכבת יכולה להיות פס רחב, פס רגיל או צר, רכבת קלה, מונורייל או מסילת רכבת תלויה. מסילות ברזל מוגבהות נמצאות בדרך כלל באזורים עירוניים שבהם היו מעברים מפלסיים מרובים. בדרך כלל ניתן לראות ממפלס הרחוב את פסי מסילות הברזל המוגבהות. סימוכין כאן.
↑  לצפייה באיור נע להמחשת גשר נפתח מסתובב, ראו כאן.
↑  צווארונים – הכוונה לשוליים ממתכת לאורך כל הכבל; שאליה התחברו מעין "צבתות" שהיו מחוברות לאורך הקרונית במרווחים שווים.
↑  מדובר בעקומה בצורת S של פנייה בת 90 מעלות מהשדרה התשיעית לרחוב 110, ואחר כך מרחוב 110 לשדרה השמינית. ע"פי הניו יורק טיימס, אירעו שם כמה וכמה תאונות. עם זאת, השם "עקומת ההתאבדות" נקראה כך לא בגלל הסיכון, אלא בגלל המספר הגדול של התאבדויות שהתרחשו שם, שאנשים בחרו במקום הזה שהיה שיא גובה המסילה, לקפוץ למטה ולהתאבד, או לזרוק עצמם לפני הרכבת הנוסעת. סימוכין כאן.
↑  ברכבת התחתית, כמו גם העילית, יש מאז 3 או 4 מסלולים. 2 הקיצוניים עבור הקו המאסף שעוצר בכל תחנה, והמסלולים המרכזיים בהם נעות הרכבות המהירות, שמאפשרים לחלוף על פני תחנות גם הזמן שחונה שם רכבת מאספת.
↑  לצפייה במפת אזור סָאוֹת' פרי, שבקצה הדרומי של מנהטן, ראו כאן.
↑  לצפייה במפת אזור רחוב 155, כשהארלם ריבר מימין (ממזרח), ראו כאן.
↑  לצפייה באזור של רחוב רקטור על מפה, ראו כאן.
↑  לצפייה במיקום פורדבאם רואד במפה, כשממזרח נהר ברונקס, ראו כאן.
הערות שוליים

↑  Remembering the 9th Avenue El, MTA Info., October 26th, 2011
1 2  Two 'EL' Lines End Transit Service; Part of Ninth Ave., First in the World ...., New York Times, June 12, 1940
↑  Remnants of the Ninth Avenue EL, Forgotten NYC
↑  Shaw, Robert B., 1961. Down Brakes: A History of Railroad Accidents, Safety Precautions and Operating Practices in the United States of America. P. R. Macmillan, 487 p.
1 2 3 4 5  The 9th Avenue Elevated-Polo Grounds Shuttle, NYCSubway.Org
1 2  Roger P. Roess and Gene Sansone, The Wheels That Drove New York: A History of the New York City Transit System, Books Google
↑  (אנ').Walker, James Blaine 1918, Fifty Years of Rapid Transit, 1864-1917: pp. 182–186, Books Google
↑  The Ninth Avenue El, Bloomingdale Hidtory, September 13, 2013
↑  Robert, C Reed, The New York Elevated, Books Google
↑  Senate, New York (State) Legislature 1917. Documents of the Senate of the State of New York. Vol. 6: p.7, 67,-68
1 2  Open New Subway To Regular Traffic - First .........New Extensions Of Elevated Railroad Service, New York Times, July 2, 1918. p. 11
↑  The New "Red Book" Information Guide to New York city, Manhattan and Bronx; 1923, Library of Congress
↑  Two 'El' Lines End Transit Service. New York Times June 12, 1940. p. 27.
↑  E.L. Danvers, The “Suicide Curve” at West 110th Street – and the Tragic Reason for its Name, I Love West Side, July 8, 2021
↑  Norwood, Stephen 2018. New York Sports: Glamour and Grit in the Empire City. Sport, Culture, and Society. University of Arkansas Press. p. 351.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414235305171  LCCN: sh2015001936  VIAF: 405145858094623022009   WorldCat (עם VIAF): 405145858094623022009 
הקו לאורך רחוב גריניץ', במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19.
הקו ברחוב 89 בשנת 1889, עדיין בבעלות ה-West Side Yonkers Patent Railway, לפני העברת הבעלות ל-IRT.
תאונת הרכבת בשנת 1905, עת הדרדרה הרכבת למפלס הרחוב.
גשר פטנאם, הנושא את הקו העילי של השדרה התשיעית מעל הארלם ריבר עד 1960, אז הוסר ופורק.
Do You Really Want to Hurt Me

"Do You Really Want to Hurt Me" (בעברית: "האם אתה באמת רוצה לפגוע בי") הוא שיר שנכתב ובוצע על ידי להקת הגל החדש הבריטית מועדון תרבות (Culture Club). השיר, שיצא לאור כסינגל בספטמבר 1982 מתוך אלבום הבכורה של הלהקה, "Kissing to Be Clever", היה הלהיט הגדול הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון בבריטניה. הסינגל יצא בארצות הברית בנובמבר 1982 וצעד במקום השני במשך שלושה שבועות.
אודות השיר

השיר הוא הסינגל השלישי שהוציאו מועדון תרבות באירופה, והראשון שיצא בארצות הברית ובקנדה. השיר הפך לסינגל מספר 1 בבריטניה למשך שלושה שבועות, החל מאוקטובר 1982. השיר נכנס למצעד הפופ האמריקאי בסוף נובמבר 1982, הגיע למקום הראשון במגזין Cash Box והחזיק במקום השני במשך שלושה שבועות במצעד בילבורד הוט 100 במרץ ואפריל 1983. הסינגל הגיע למקום הראשון בקנדה. הוא גם הגיע למקום הראשון באוסטרליה. בבריטניה, הוא היה הסינגל החמישי הנמכר ביותר בשנת 1982, עם מכירות של 882,440 עותקים.
זו הייתה ההצלחה הגדולה הראשונה של הלהקה, לאחר ששני האלבומים הראשונים שלהם בחברת התקליטים וירג'ין רקורדס, "White Boy" ו-"I'm Fear of Me", הגיעו למקום נמוכים בבריטניה. המפיק סטיב לוין אמר מאוחר יותר: "הרגשנו מאוד חזק שיש לנו שיר נהדר עם 'Do You Really Want to Hurt Me' ווירג'ין הסכימה".
ימים ספורים לאחר ש-"Do You Really Want to Hurt Me" יצא לאור, דייוויד המילטון ברדיו 2 של ה-BBC השמיע את השיר כתקליט השבוע שלו. השיר עלה במהירות במצעד הבריטי לאחר הופעתה הראשונה של הלהקה ב-Top of the Pops, מה שהביא לכך שסגנון הלבוש האנדרוגיני של בוי ג'ורג' והעמימות המינית שלו הגיעו לכותרות בעיתון.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ המקורי הנלווה לשיר שהושמע בבריטניה ובמדינות אחרות מלבד ארצות הברית/קנדה בוים על ידי ג'וליאן טמפל, והציג את הסולן בוי ג'ורג' עומד למשפט בבית משפט (צולם בחדר מועצת עיריית איזלינגטון). חלק מהסצנות צולמו במרחצאות השחייה הורנסי רוד באיזלינגטון, שנסגרו מאוחר יותר בשנת 1991. פניהם של חבר המושבעים היו מושחרות ועשו תנועות ידיים של ג'אז.

בוי ג'ורג' לבש חולצה עם הכיתוב בעברית "תרבות אגודה", שככל הנראה היה תרגום שגוי של שם הלהקה "מועדון תרבות".
מיקום במצעדים > מצעדים שבועיים

| מצעד (1982–1983) | מיקום שיא |
| --- | --- |
אוסטרליה (ARIA): 1
אוסטריה (Ö3 אוסטריה טופ 40): 1
בלגיה (Ultratop 50 פלנדריה): 1
קנדה סינגלים מובילים (RPM): 1
Canada Adult Contemporary (RPM): 4
דנמרק (Hitlisten): 1
אירופה (European Hot 100 Singles): 1
פינלנד (Suomen virallinen lista): 12
צרפת (SNEP): 1
אירלנד (IRMA): 1
הולנד (הולנד טופ 40): 2
ניו זילנד (מוזיקה מוקלטת ניו זילנד): 2
נורווגיה (VG-lista): 2
דרום אפריקה (ספרינגבוק): 11
ספרד (PROMUSICAE): 7
שוודיה (Sverigetopplistan): 1
שווייץ (Schweizer Hitparade}: 1
סינגלים בריטיים (OCC}: 1
ארצות הברית (בילבורד הוט 100): 2
US Adult Contemporary (בילבורד): 8
שירי R&B/היפ-הופ חמים בארצות הברית (בילבורד): 39
רוק מיינסטרים אמריקאי (בילבורד): 21
מערב גרמניה (GfK): 1
מיקום במצעדים > מצעדים שנתיים

| מצעד (1982) | מיקום שיא |
| --- | --- |
הולנד (40 Top): 20
ניו זילנד (Recorded Music NZ): 21
סינגלים בריטניה (OCC): 5
| מצעד (1983) | מיקום שיא |
| --- | --- |
אוסטרליה (Kent Music Report): 22
קנדה טופ סינגלס (RPM): 2
ארצות הברית בילבורד הוט 100: 11
| מצעד (2005) | מיקום שיא |
| --- | --- |
בלגיה (Ultratop 50 Wallonia): 24
צרפת (SNEP): 16
הערות שוליים

↑  Rob Copsey, The Official Top 50 best-selling songs of 1982, OfficialCharts.com, ‏12.3.2021
1 2  In The Mix – ‘Do You Really Want To Hurt Me’, New Sounds Magazine, ‏18.5.2019
↑  Flashback: October 1982, The Guardian, ‏14.10.2007
↑  Cal Revely-Calder, Neon signs have a curious power, The Spectator, ‏30.9.2022
1 2  Cal Revely-Calder, Neon signs have a curious power, The Spectator, ‏30 בספטמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 3be21344-a604-3d81-b640-6cc542450093  MusicBrainz work: f49bb12f-f4f3-32be-aa34-e37faed77246
איחוד הפטריוטים של מיאנמר

| --- | --- |
 מדינה:  מיאנמר 
 מטה הארגון:  Insein Township, מיאנמר 
 תקופת הפעילות:  2014–הווה (כ־11 שנים) 
 
איחוד הפטריוטים של מיאנמר, "מא בה ת'ה" או PAM (באנגלית: Patriotic Association of Myanmar) בבורמזית "מא בה ת'ה" תרגומו "ארגון להגנה על הלאום והדת"  הוא ארגון בודהיסטי במיאנמר (בורמה). כמה מחברי PAM קשורים לתנועה הבודהיסטית 969, אשר ידועה בהתנגדותה להשפעות האסלאם על האוכלוסייה הבודהיסטית ולעידוד לאומנות בודהיסטית, אולם קולות אחרים בארגון מטיפים לסובלנות דתית ועידוד דיאלוג.
כינון

ב-15 בינואר 2014, PAB נוסדה רשמית בכינוס גדול של נזירים בודהיסטים במנדלאיי, עם מטרה של הגנה על הטהרוואדה בבורמה. השם המקומי הוא Sāsana Vaṃsa Pāla שפירושו המילולי "מגן הגזע הססני".
אחד המנהיגים הבולטים של PAM הוא אשין ויראת'ו אשר נחשב לאחד הסמנים הלאומנים בקבוצה. הוועדה המרכזית אשר מנהיגה את הארגון מורכבת מ-52 צירים.
ראו גם

בודו באלה סנה
תנועת 969
הערות שוליים

↑  Aung Kyaw Min (27 ביוני 2014). "Ma Ba Tha monks declare political independence". Myanmar Times. נבדק ב-13 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Nilsen, Marte (12 במרץ 2015). "Buddhist nationalism threatens Myanmar's democratic transition". East Asia Forum. נבדק ב-13 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Walton, Matthew J.; Hayward, Susan (2014). Contesting Buddhist narratives : democratization, nationalism, and communal violence in Myanmar. Honolulu: East-West Center. ISBN 9780866382526.
↑  အောင်ကိုဦး (16 בינואר 2014). "မျိုးစောင့်ဥပဒေ အတည်ပြုပြဋ္ဌာန်းသည်ထိ ဆောင်ရွက်မည်ဟု သံဃာ့ညီလာခံ ထုတ်ပြန်". Mizzima News (בבורמזית). נבדק ב-14 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Myanmar Buddhist Monks Launch Group for 'Defending Religion'". Radio Free Asia. 15 בינואר 2014. נבדק ב-14 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Keeping the Faith: A Study of Freedom of Thought, Conscience, and Religion in ASEAN" (PDF). Human Rights Resource Centre. University of Indonesia, Depok Campus. נבדק ב-13 ביוני 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
איידיל

אָיְידִיל (בלטינית: aedilis, מהמילה aedes "מקדש") היה מגיסטראט ברפובליקה הרומית ובאימפריה הרומית, שהיה אחראי על ענייניה המוניציפליים של העיר רומא.
המשרה נוצרה בשנת 494 לפנה"ס כתוצאה מפרישת הפלבס מן העיר, והאיידילים הפלבאים נבחרו באספת הפלבס. החל משנת 366 לפנה"ס כיהנו עוד שני איידילים ממעמד הפטריקים, שנבחרו באספת השבטים ובכך עלה מספר האיידילים לארבעה; האיידילים הפטריקיים כונו איידילים קורוליים, ואף על פי שסמכויותיהם היו זהות לעמיתיהם הפלבאים, יוקרתם הייתה גדולה יותר. הסיבה לכך כי נהנו מסמלי שלטון שהאיידילים הפלבאים לא זכו להם: טוגה עם שולי ארגמן וכיסא קורולי. שנה אחר כך נפתחה המשרה לפלבאים, ובשנת 364 הוחלט כי מדי שנה ייבחרו האיידילים הקורוליים לסירוגין מבין הפלבאים והפטריקים.
תחילה שימשו האיידילים הפלבאיים כעוזרי הטריבונים של הפלבס, אולם עד מהרה הורחבו סמכויותיהם במידה ניכרת. הסמכות החוקית של האיידילים הייתה "הדאגה לעיר" (cura urbis), שכללה אחריות לניקיון העיר, פיקוח על הסדר והחוק בעיר, תחזוקת המוסדות הציבוריים והרחובות, אחריות על הארכיונים, ארכוב החוקים ודאגה לאספקת מים ותבואה. נוסף לכך היו האיידילים אחראים לסדר בשווקים ולפיקוח על המידות והמשקלות. האיידילים נהנו מסמכות אכיפה וענישה (coercitio), שכללה הטלת קנסות, מאסר עבריינים ודרישת ערבות כספית.
עוד תפקיד בעל חשיבות של האיידילים היה עריכת חגיגות דתיות ומשחקים. המשחקים נערכו על חשבונם בצירוף כספי הקנסות שהטילו, ובימי הרפובליקה הייתה לכך חשיבות פוליטית גדולה: ככל שהמשחקים והחגיגות שערך האיידיל היו גדולות וראוותניות יותר, כך עלתה יוקרתו הפוליטית וגברו סיכוייו להיבחר למשרות הבכירות בהן משרת הפראיטור.
יוליוס קיסר הוסיף עוד שני איידילים שכונו קראלס (Cereales), שתחום אחריותם היה הדאגה לאספקת מזון לרומא. בימיו של אוגוסטוס רוקנה סמכותם של האיידילים מתוכן בעקבות יצירת משרות שמטרתן הייתה לקחת אחריות על תפקידי האיידילים.
עם התפשטותה הטריטוריאלית של רומא נוצרו משרות איידילים גם במוניקיפיות ובקולוניות, שהיו זהות פחות או יותר למשרה המקורית.
ראו גם

אגרונומוס
לקריאה נוספת

רחל פייג וישניא. בחירות, בוחרים ונבחרים ברפובליקה הרומית. תל אביב, אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור, תשס"ח-2008.
איי פרנס

| --- | --- |

האי צ'אפל
 נתונים גאוגרפיים
 קואורדינטות:  54°06′14″N 3°15′00″W﻿ / ﻿54.1039°N 3.25°W﻿ / 54.1039; -3.25
 נתונים מדיניים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אוכלוסייה:  15,000
  (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי איי פרנס(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי איי פרנס
 
האי פיל
איי פרנס (באנגלית: The Islands of Furness) הם קבוצת איים הממוקמים מדרום-ממערב וממזרח לחצי האי פרנס שבאנגליה, והם קבוצת האיים השלישית בגודלה באנגליה.
גאוגרפיה

האיים קטנים בשטחים, ואולם האי ויילני הוא השמיני בשטחו באנגליה (שטחו כ-13 קמ"ר).
מרבית האיים לא מיושבים. באיים כ-15,000 תושבים המהווים 20% מתושבי נפת בארו-אין-פרנס.
האיים העיקריים הם:
האי וולני – 10,651 תושבים (בכפרים ביגאר, נורת' סקייל וויקרסטאון)
האי בארו – 2,616 תושבים
האי שיפ – לא מיושב
האי רואה – כ-100 תושבים
האי פיל – כ-10 תושבים
האי פאולניי – לא מיושב
האי צ'אפל – לא מיושב
האיים צ'אפל, פיל, פאולני ושיפ הם איי גאות ושפל, וניתן להגיע אליהם בהליכה רגלית בזמן השפל.
הערות שוליים

↑  תיאור האיים