stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אס (קלף)
ערך הקלף

ברוב המשחקים כיום, האס נחשב הקלף הגבוה ביותר בחפיסה, מעל המלך; בחלקם הנמוך ביותר (כאחד); באחדים, כמו בפוקר ובבלאק ג'ק ניתנת הבחירה אם להחשיב אותו כקלף גבוה או נמוך. במשחקים מסוימים, כשהאס גבוה העלה הופך לשובר שוויון, קרי כשיש תיקו, האס העלה מנצח.
היסטורית, האס החל כקלף נמוך, וסימנו היה הספרה 1 ולא האות A. השימוש בספרה 1 עדיין מקובל בחפיסות צרפתיות, ספרדיות, ורבות נוספות.
המהפך של אס לקלף הנחשב הגבוה בחפיסה התרחש באופן הדרגתי. במהלך המאות ה-15 וה-16, במספר משחקים האס קיבל את המקום הגבוה ביותר מבין קלפי המספרים, אבל נמוך יותר מהדיוקנאות - כלומר, בין קלף ה-10 לנסיך. המשחק המוקדם ביותר הידוע בו האס נחשב בתור הקלף הגבוה ביותר בחשיפה הוא טרפולה, משחק קלפים שמקורו בוונציה בראשית המאה ה-16.
בתרבות

כיום הכינוי "אס" (Ace) ניתן לאדם שמצטיין במקצועו, ככגון טייס קרב שהפיל הרבה מטוסים - אלוף הפלות (Flying Ace). שחקן כדורגל מצטיין שמכריע משחקים מכונה לעיתים כ"אס מנצח". על אדם שמבצע מהלך מפתיע שמוביל לניצחון אומרים שהוא "שלף אס מהשרוול".
קלף אס עלה (♤) מכונה "קלף המוות" ומזוהה עם גמביט - גיבור-על מבית מארוול קומיקס שנשקו העיקרי הוא יידוי קלפים מתפוצצים.
רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד

| --- | --- |

ציור מ-1849 של אישה אירית וילדיה בתקופת הרעב
 מידע כללי
 סוג:  רעב המוני 
 מיקום:  אירלנד 
 קואורדינטות:  53°21′04″N 7°55′16″W﻿ / ﻿53.351°N 7.921°W﻿ / 53.351; -7.921
 תקופה:  1845–1852 (כ־7 שנים) 
 
 he
 
רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד או בקצרה הרעב הגדול (בגאלית אירית: An Gorta Mór; באנגלית: Great Irish Famine) הוא השם שניתן לרעב ההמוני ששרר באירלנד בין השנים 1846 ו-1849.
התנאים לקיומו של רעב במדינה מערב אירופית באמצע המאה ה-19 נוצרו בחמישים השנה שקדמו לרעב, ומחולליהם היו המדיניות הכלכלית של הממלכה המאוחדת (אשר אירלנד הייתה חלק ממנה באותה תקופה), שיטות חקלאיות כושלות, הסתמכות על משק מונוקולטורי, והופעת הכימשון (Phytophthora infestans), פרוטיסט שהרס את יבול תפוחי האדמה שהיה מקור מחייתם של רוב תושבי האי. תוצאותיו המיידיות של הרעב נמשכו עד 1851, ובשנים שבין 1846–1851 מיוחסים לרעב בין 750 אלף למיליון מקרי מוות (קיימים אומדנים שונים). מספר כפול של אנשים היגרו מן האי לאנגליה, לארצות הברית, לקנדה ולאוסטרליה ויצרו שם פזורה אירית.
לרעב הייתה השפעה קטלנית קצרת טווח, יחד עם שינוי ארוך טווח בתרבות האירית ובמסורת המקומית עד היום. רעב תפוחי האדמה הגדול נבע מהצטברות של גורמים סוציאליים, ביולוגיים, פוליטיים וכלכליים, איריים ואנגליים כאחד.
הרקע ההיסטורי לרעב

במשך שנים רבות הייתה אירלנד תחת שלטון אנגליה, אשר הפלה לרעה את תושביו הקתולים של האי, והעביר נחלות גדולות באי לידי אצילים פרוטסטנטים ומתיישבים פרוטסטנטים שהיגרו אליו, בעיקר לחלקו הצפוני. אף על פי שבשנת 1829 בוטל האיסור על הנצרות הקתולית בממלכה המאוחדת, והקתולים הורשו לעבוד בשירות הציבורי ואף להיבחר לפרלמנט, אירלנד נשארה החצר האחורית של בריטניה ונהנתה אך מעט מהשגשוג הכלכלי של בריטניה שלאחר קונגרס וינה ונפילתו של נפוליאון.
אזורים נרחבים של אדמה פורייה באירלנד נשארו בבעלות אצילים אנגלים, אשר החכירו את האדמות לחקלאים האירים שעיבדו אותן. האירים שילמו סכומי עתק לבעלי האדמות, שלרוב חיו באנגליה ומעולם לא ביקרו באדמותיהם. החוכרים חיו חיי עוני והסתפקו בקיום בסיסי בלבד. שיטות חלופיות למציאת מזון, כציד וכדיג, היו אסורות על פי החוק, שכן בעלי החיים שעל אדמת האחוזות היו רכושו הבלעדי של בעל האחוזה. אי-תשלום דמי החכירה השנתיים הוביל בדרך כלל לנישול החקלאי מאדמתו.
נוסף על כך, עקב המנהג האירי לחלק את האחוזה של הנפטר בין כל בניו הזכרים, מנהג שקיבל תוקף חוקי בשנת 1703, וכן בגלל חוקי קרקעות מפלים אשר הקשו על הקתולים רכישת קרקעות ואיחוד חלקות, היו רוב החוות באירלנד קטנות מאוד. ב-1845, לדוגמה, היו כ-24% מכל החוות האיריות בגודל של בין 4 ל-20 דונם, ו-40% מהן היו בגודל שבין 20 ל-60 דונם.
למרות הקשיים האלה, הביא השגשוג הכלכלי של המאה ה-19 לעלייה בתוחלת החיים ובגידול אוכלוסין בכל רחבי הממלכה ולירידה במחירי התוצרת החקלאית. ברם, אירלנד, שהייתה בפריפריה של הממלכה, נהנתה בקושי מפירות התיעוש, וכלכלתה התבססה במידה רבה על גידול תפוחי אדמה, הירק היחיד בעל ערך תזונתי שניתן לגדל על אדמה זו. ניסיונות החקלאים להגדיל את פוריות אדמתם נתקלו באיום שהדבר יגדיל את ערך הקרקע ויגרום להעלאה של דמי החכירה ובסופו של דבר לנישולם מן הקרקע.
דין וחשבון בריטי שניתן לממשלה זמן קצר לפני הרעב הראה כי העוני הגיע לממדים כאלה, עד ששליש מכל בתי האב באירלנד לא יכלו לספק מזון למשפחתם, לאחר תשלום דמי החכירה לאדון האנגלי, אלא באמצעות יציאה לעבודה כפועלים עונתיים נוודים באנגליה ובסקוטלנד.
תפוח האדמה באירלנד

תפוח האדמה הגיע לאירופה מהרי האנדים שבאמריקה הדרומית במאה ה-16 והפך עד מהרה לגידול חקלאי מרכזי. אל אירלנד הוא הגיע ב-1650 והפך ליבול העיקרי (משק מונוקולטרי) שגידלו החוואים והאיכרים האירים (על אף שלא השיג את מעמדו העיקרי בתזונת האירים עד לשנת 1780). זהו גידול המכיל פחמימות רבות, והוא קל מאוד לתִרבות ולגידול. אפילו חלקות אדמה קטנות יכלו לספק כמות קלוריות המספיקה לקיומה של משפחה וכן להאכלת חזירים, ובכך ליצור מקור לבשר ולהכנסה נוספת. הדבר הביא לגידולה של האוכלוסייה החקלאית באירלנד. בתקופה שלפני הרעב הגדול היה מקובל באירלנד לערוך חריש ולאחריו לזרוע את השדה בזרעי תפוח האדמה. את יבולי השנים הבאות הבטיחו על ידי השארת אחוז מסוים מתפוחי האדמה טמונים באדמה. שיטה זו לא דרשה עישוב או השקיה. מסיבות אלו הפך תפוח האדמה לגידול דומיננטי באירלנד ולמקור מזון עיקרי באי האירי.
תוצאות הרעב

כימשון תפוחי האדמה שב כמה פעמים לאירלנד, במיוחד בשנים 1872 ו-1879, וגרם לרעב שוב ושוב, אך לא בהיקף של שנות הארבעים של המאה ה-19. ייתכן שניתן לייחס זאת לידע חקלאי שהביא להגבלת תפוצת המחלה, אך גם לסיבות נוספות: הרכבת איפשרה שינוע מהיר יותר של מזון. ב-1834 היו באירלנד כעשרה קילומטרים של פסי רכבת. ב-1912 נסללו למעלה מארבעת אלפים קילומטר של פסי רכבת. איסור על חלוקת משנה וכן הגירה העלו את גודלה הממוצע של החווה החקלאית, מה שאיפשר לגדל סוגים שונים של יבולים. עלייה בעושר באזורים העירוניים גרמה ליצירת אלטרנטיבות תזונתיות. ב-1870 היה משטר הקרקעות החקלאי יעיל יותר ותלוי פחות בתפוחי האדמה, כמו גם מתקדם יותר ובעל גישה למכונות חקלאיות שלא היו קיימות שלושים שנה קודם לכן.
מדיניות "השוק החופשי" שהייתה פופולרית בשנת 1840 איבדה את חינה בשנת 1870. ולפיכך התערבה הממשלה ביעילות ובמהירות כאשר החל רעב או מחלה ביבולים. חוקים חדשים אפשרו לאירים לרכוש את אדמתם, וכך הפכו החוות הקטנות שנמצאות בבעלות אירית לשכיחות יותר ותפסו את מקומו של דגם האחוזה הגדולה המוחכרת לדיירי משנה רבים, שהיה הדומיננטי עד אז. החוות הקטנות נוהלו טוב יותר מאחוזות הענק שהיו בחובות כרוניים. גם הכנסייה הקתולית הייתה מאורגנת טוב יותר להתמודד עם מצבי חירום מאשר בימי הרעב הגדול.
אם חלוקת הקרקע ליורשים רבים, לפי השיטה האירית הישנה, יצרה מצב של נישואין מוקדמים ומשפחות גדולות, ביטולה הביא למצב הפוך. הבכור, "היורש" יכול היה לחכות עד שימצא את בת הזוג המתאימה, רצוי אחת עם נדוניה גדולה שתוכל לקדם את החווה. לילדים האחרים, שלהם לא היה סיכוי לרשת את החווה, לא היה תמריץ כלכלי להינשא מוקדם. כתוצאה מכל אלו משברים חקלאיים מאוחרים יותר היו בעלי השפעה מינימלית ונשכחו ברובם.
טיפול בריטניה ברעב

דעות ההיסטוריונים לגבי הטיפול של בריטניה ברעב חלוקות. מצד אחד, יש הטוענים שבריטניה נהגה כמקובל במקרים של רעב באותה תקופה באירופה, ושהטיפול של הממשלה ברעב זה לא היה שונה בהרבה מהטיפול במקרי רעב קודמים, הגם שבמונחים מודרניים הוא נחשב מעט מדי ומאוחר מדי. מצד שני, יש הטוענים שהבריטים ניהלו "השמדת עם" מכוונת, כלומר ניצלו את רעב תפוחי האדמה כדי להפטר מהאוכלוסייה האירית הבלתי רצויה. פרופסור ג'ון לי, למשל, משווה את אירועי הרעב לשואה. רובם של ההיסטוריונים גורסים שהמדיניות הבריטית בזמן הרעב, במיוחד תחת שלטונו של הלורד ג'ון ראסל, הייתה מוטעית מיסודה והרת אסון וכי בריטניה יכלה לעשות הרבה יותר כדי להציל את האירים מהרעב. בין היסטוריונים אלו נמנים היסטוריונים איריים, בריטים ואמריקנים - פ.ס.ל. ליונס, ג'ון א. מרפי, ג'ו לי, רוי פוסטר, ג'יימס ס. דונלי, ססילו וודהאם סמית, פטר גריי ורות דדלי אדוארדס.
התגובה הראשונית של הממשלה הבריטית להופעותיו הראשונות של הרעב הייתה, לדעתם של היסטוריונים כפ.ס.ל. ליונס, "ראויה ומוצלחת יחסית". יתרה מכך, בניגוד למיתוס, כפי שכתב פרופ' ג'ו לי:
חלק מן החוקרים מאשימים את מדיניות ששמרה על האינטרסים של בעלי הקרקעות אשר מבחינה אידאולוגית מנעה יבוא. אחרים טוענים כי הממשלה לא הייתה יעילה, וכי לא היו אמצעי תעבורה טובים מספיק להובלת מזון לאזורים מוכי הרעב.
מספר הקרבנות

אי אפשר לדעת בדיוק כמה אנשים מתו ברעב. מרשם האוכלוסין טרם החל, ושיטות הרישום של הכנסייה הקתולית שזה עתה נפטרה מן המגבלות שהוטלו עליה, לא היו עדיין משוכללות. רשומות "הכנסייה של אירלנד" נהרסו בשנת 1922 כאשר ה-IRA פוצץ את בניין הרשומות הממשלתי במהלך מלחמת האזרחים האירית, מעשה שעד היום מסמל באירלנד אלימות מזיקה וחסרת תועלת.
אפשרות אחת היא להשוות את מספרי האוכלוסייה הצפויים עם המספרים לאשורם בשנות החמישים של המאה התשע עשרה. תחזיות מוקדמות צפו שבשנת 1851 אוכלוסייתה של אירלנד תהיה בין 8 ל-9 מיליון איש. חישוב זה התבסס על מפקד אוכלוסין בן עשר שנים שנערך משנת 1821. עם זאת, בדיקה נוספת של החישובים מטילה ספק בדיוקם. מכל מקום, אוכלוסייתה של אירלנד בשנת 1851 מנתה 6.6 מיליון נפש. בכל חישוב שייערך יש לקחת בחשבון כי התת-תזונה גרמה גם לבעיות בפוריות והפחיתה את הפעילות המינית. לא ניתן היה להעריך בדיוק את המשמעות המדויקת של עובדה זו, עד למחקרים שנערכו באוכלוסיות מוכות רעב באפריקה במאה העשרים. כתוצאה מכך נערכו תיקונים סטטיסטיים, וההערכה של מספר מקרי המוות ירדה, שכן נראה כי יש לייחס חלק מן הירידה באוכלוסייה להשפעת התת-תזונה על הפוריות. היסטוריונים מעריכים כי מספר המתים נע בין 700,000 למיליון. בנוסף לכך, למעלה ממיליון איש היגרו לחוץ לארץ, ולמעלה ממיליון אחרים היגרו בעשורים לאחר שהסתיים הרעב. כתוצאה מכך היה מספר תושביה של אירלנד בשנת 1911 4.4 מיליון איש. מעמד אירי שלם, של פועלי החווה האירים, נמחק מעל פני האדמה.
ההשפעה הפוליטית של הרעב > באירלנד

אף מפלגה פוליטית אירית לא נוצרה כתוצאה מן הרעב. בין שנות העשרים ושנות הארבעים של המאה התשע-עשרה נשלטה אירלנד בידי מפלגתו של דניאל או'קונל. רק בשנת 1880 תחת צ'ארלס סטיוארט פרנל, כמעט ארבעים שנה לאחר הרעב, הוקמה תנועה לאומית אירית, "התנועה לשלטון עצמי" (Home Rule Party).
התגובה לרעב הייתה מאוחרת אף מחוץ לזרם הפוליטי המרכזי. מרד "האירים הצעירים" בהנהגת תומאס דייוויס בשנת 1848, על אף שהחל במקביל לרעב, לא הושפע ממנו. מרד נוסף לא בא עד שנות השישים של המאה התשע-עשרה והקמת תנועת ה"פניאנים" והאחווה האירית הרפובליקנית. היסטוריונים משערים כי הלם הרעב גרם לשאיפות האיריות הלאומיות להירדם לשנים רבות. במילים אחרות - לאנשים היה אכפת פחות מפוליטיקה.
באופן מוזר המשיכה אירלנד להיצמד לסמלים החיצוניים של השלטון הבריטי. הבוחרים האירים המשיכו להצביע לאחת משתי המפלגות הבריטיות הגדולות, השמרנים או הליברלים, על אף שהליברלים הם ששלטו בעת הרעב. בעת ביקוריה של המלכה ויקטוריה (שאירים בדורות מאוחרים יותר קראו לה "מלכת הרעב") קיבל העם האירי את המלכה בברכה חמה, ואספות פוליטיות המשיכו להסתיים בשירת ההמנון "אלוהים, נצור את המלכה".
ההשפעה הפוליטית של הרעב > הפזורה האירית

אם האירים על אדמת אירלנד נראו סובלניים לפוליטיקאים הבריטים ולבית המלוכה הבריטי, המהגרים היו סובלניים פחות. מהגרים רבים לאמריקה התחברו במהרה לאגודות רפובליקניות ולארגונים כמו ה"פניאנים" והפכו לקיצוניים יותר מאחיהם שבבית.
הרעב הפך למצע המרכזי של המהגרים הזועמים. העיתונאי האירי המהגר ג'ון מיטשל כתב:
ברגשותיהם הפטריוטיים של המהגרים נעזר איימון דה ואלירה, לימים נשיא הרפובליקה האירית, אשר נסע לארצות הברית בשנת 1920 על מנת לאסוף כספים עבור מאבק האירים לעצמאות. מאוחר יותר הנפיק משרד האוצר באירלנד איגרות חוב מיוחדות המיועדות לאירים באמריקה.
מורשת הרעב כיום

בשנות התשעים של המאה העשרים ציינה הרפובליקה של אירלנד את יובל מאה וחמישים השנים לרעב הגדול. היה בכך ניגוד למה שאירע ביובל המאה, שלא צוין כמעט בשנות הארבעים. ייתכן שקשה היה לציין את יובל המאה לאירוע כה טראומטי, כאשר ילדים של ניצולי הרעב עדיין היו בחיים ולצידם אף כמה אנשים אשר נולדו בעת הרעב, וייתכן שהיו אלו האירועים באירופה בשנות ה-40 שהאפילו על זכר הרעב. ביובל המאה וחמישים התנצל ראש הממשלה הבריטי טוני בלייר בשם האומה הבריטית על פעולת הממשלות הקודמות בעניין זה. עד היובל נערכו מחקרי "רעב" חדשים, וידע חדש רב נרכש על תקופה זו.
לרעב הייתה השפעה גדולה על רגישות האירים לאסונות דומים ברחבי העולם. באופן מסורתי הרפובליקה האירית ניצבת בשורה הראשונה של המדינות המסייעות לרעבים ברחבי העולם. אין זה מקרה שהזמר האירי בוב גלדוף הוא שסייע בשנת 1985 לרעבים באתיופיה. לאגודתו, "Live Aid" תרמו יותר אירים מאשר בני כל אומה אחרת. נשיאת אירלנד מרי רובינסון ביקרה ברואנדה על מנת להילחם בהשמדת העם וברעב, והפכה לנציבת האו"ם לזכויות האדם.
הזמרת האירית שינייד או'קונור כתבה שיר המתאר את העם האירי כסובל מהפרעת דחק פוסט טראומטית וקושר בין הרעב הגדול והדיכוי האנגלי לבין הבעיות החברתיות באירלנד כיום.
בשנת 2002 נחנכה בדרום רובע מנהטן אשר בניו יורק אנדרטת הרעב האירי, להעלאת המודעות לנפגעי רעב תפוחי האדמה הגדול.
בשנת 2018 החלה הקרנתו של סרט הקולנוע "Black 47", שעלילתו מתרחשת על רקע הרעב הגדול.
השיר "The Fields of Athenry", המתאר אדם שגנב אוכל למשפחתו הגוועת ברעב ונידון להגליה, משמש המנון של אוהדי ספורט איריים.
הערות שוליים

↑  צוות האתר, The great famine, UK Parliament
↑  Daniel Mulhall, Black '47 Ireland's Great Famine and its after-effects -, USA- Department of Foreign Affairs, ‏דצמבר 2018
↑  Robert Kee, The Laurel and the Ivy: The Story of Charles Stewart Parnell and Irish Nationalism p.15.
↑  צוות האתר, Coffin ships: death and pestilence on the Atlantic, גניאלוגיה אירית
↑  Queen Victoria`s Crochet, The British Museum BBC, ‏2014 (באנגלית)
↑  Joel Mokyr, [Britannica.com/event/Great-Famine-Irish-history Great Famine], אנציקלופדיה בריטניקה, ‏יוני 2023
↑   הגרדיאן, סרט על תקופת הרעב באירלנד נהפך ללהיט הכי גדול השנה במדינה, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530105005171  PLWABN: 9810602421505606  BnF: cb12526537w (data)  LCCN: sh95010073  SUDOC: 034516778 
תפוח אדמה שלקה במחלת הכימשון
אנדרטה לזכר הרעב בדבלין
מראה כללי של אנדרטת הרעב האירי בניו יורק
ביזינגן

| --- | --- |
סמל ביזינגןסמל ביזינגן

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  באדן-וירטמברג באדן-וירטמברג
 שפה רשמית:  גרמנית 
 שטח:  7.62 קמ"ר
 גובה:  395 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,621 (31 בדצמבר 2023)
 קואורדינטות:  47°41′49″N 8°41′25″E﻿ / ﻿47.696944444444°N 8.6902777777778°E﻿ / 47.696944444444; 8.6902777777778 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.buesingen.de
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניביזינגן(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניביזינגן(למפת באדן-וירטמברג רגילה) שטוטגרט מנהיים קרלסרוהה פרייבורג היידלברג היילברון אולם פפורצהיים רויטלינגן בוואריה צרפת שווייץ ריינלנד פפאלץ  הסןביזינגן(למפת באדן-וירטמברג מוגדלת) שטוטגרט מנהיים קרלסרוהה פרייבורג היידלברג היילברון אולם פפורצהיים רויטלינגן בוואריה צרפת שווייץ ריינלנד פפאלץ  הסןביזינגן    שטח העיר במפת מחוז קונסטנץ tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ביזינגן (או בשמה המלא ביזינגן אם הוכריין) (בגרמנית: Büsingen am Hochrhein) היא עיר גרמנית השוכנת במובלעת הקרויה על שמה ומוקפת מכל עבריה בקנטונים השווייצרים שפהאוזן, ציריך ותורגאו. שטחה של העיר 7.62 קילומטר רבוע, ואוכלוסייתה מונה כ-1,450 איש. המובלעת הגרמנית נוצרה בסוף המאה ה-18 ומופרדת משטחה העיקרי של גרמניה ברצועת צרה שרוחבה פחות מקילומטר אחד בחלק מהמקומות, והכוללת את היישוב השווייצרי דורפלינגן (Dörflingen).
מבחינה מנהלית העיר היא חלק ממחוז קונסטנץ הגרמני, השייך למדינת באדן-וירטמברג. מבחינה כלכלית היא מהווה חלק מאזור המכס השווייצרי, בדומה למובלעות שווייץ אחרות כקמפיונה ד'איטליה ולנסיכות העצמאית ליכטנשטיין. גם לפני החלת אמנת שנגן על שווייץ, היה הגבול בין ביזינגן ושווייץ פתוח למעבר חופשי, אך המעבר משווייץ לגרמניה חייב ביקורת דרכונים במעבר גבול.
העיר ידועה כיעד חופשה מועדף הן בקרב הגרמנים והן בקרב השווייצרים, וכמו כן פועל בה מוסד אקדמי דתי גדול, יחסית לגודלה של העיר.
מעמדה הלאומי של העיר > מטבע

אף על פי שההילך החוקי בביזינגן, בהיותה חלק מגרמניה, הוא האירו, השימוש בפרנק שווייצרי מקובל הרבה יותר. מרבית התושבים עורכים את קניותיהם בשווייץ ולא מעבר לגבול, בגרמניה.
מעמדה הלאומי של העיר > שירותים

עקב מצבה הגאופוליטי הייחודי של העיר קיימות בה כפילויות יוצאות דופן של מערכות השירותים, כמו תחבורה ציבורית, דואר וטלפון. מכתב המיועד לביזינגן יכול שישלח ל"ביזינגן, שווייץ" או ל"ביזינגן, גרמניה", ובשני המקרים יגיע לתעודתו. כמו כן קיימים לביזינגן שני מספרי מיקוד, ושתי קידומות טלפון, גרמנית ושווייצרית. בעת הצורך מוזנקים שירותי החירום (אמבולנסים, כבאות, משטרה) מגרמניה ומשווייץ במקביל (למרות שהשווייצרים מגיעים בדרך כלל ראשונים). ביצוע צו חיפוש בעיר מצריך נוכחות של שוטרים משתי המדינות.
מעמדה הלאומי של העיר > אזרחות

גרמנים המתגוררים בביזינגן מעל עשר שנים מקבלים מעמד של "תושבי ביזינגן ותיקים" (Alt Büsinger) הדומה במידה רבה לאזרחות שווייצרית. בין היתר מקנה המעמד זכות לרכוש נדל"ן בשווייץ (השמורה בדרך כלל לאזרחים שווייצרים בלבד), וכן זכות לעבוד בה.
מעמדה הלאומי של העיר > חינוך

ילדי ביזינגן לומדים בבית ספר יסודי בעיר, ולאחר סיומו זכאים להמשיך את לימודיהם בשווייץ או בגרמניה, לפי בחירתם. כשבעים אחוזים בוחרים ללמוד בשווייץ.
מעמדה הלאומי של העיר > ספורט

קבוצת הכדורגל המקומית, FC Büsingen היא הקבוצה הגרמנית היחידה המשחקת בליגה השווייצרית.
היסטוריית המובלעת

בשנת 1918 התקיים משאל עם בביזינגן בשאלת שייכותה הלאומית של העיר. תשעים ושישה אחוזים מהתושבים בחרו להפוך לחלק משווייץ, אולם הדבר לא התבצע מפני שלא אותר שטח שווייצרי שניתן היה למסור לגרמניה בתמורה. ניסיונות מאוחרים יותר לשנות את שייכותה הלאומית של העיר נדחו על ידי שווייץ.
ב-23 בנובמבר 1964 נחתם הסכם בין גרמניה לשווייץ שנכנס לתוקף באוקטובר 1967 והסדיר את הכללת ביזינגן בתחום המכס של שווייץ וכן את התחומים המועטים בהם החוק השווייצרי ולא הגרמני מוחל על ביזינגן, בהם תקנות הנוגעות לחקלאות, ביקורת בריאותית של מזון והתגוננות לשעת חרום. ההסכם גם הפך את המובלעת הגרמנית וורנהוף (Verenahof), ובה שלושה בתים בלבד ופחות משנים עשר איש, לחלק משווייץ.
ראו גם

מובלעות שווייץ
הערות שוליים

↑  Treaty between Germany and Switzerland about Buesingen
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4088598-7  HDS: 007037  VIAF: 235044163   WorldCat (עם VIAF): 235044163
1759

שנת 1759 היא השנה ה-59 במאה ה-18. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. 1 בינואר 1759 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-11 ימים.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני.
אירועים

רעידות האדמה בצפון ארץ ישראל ובלבנון (1759)
5 בינואר – ג'ורג' וושינגטון נושא לאישה את מרתה דנדרידג' קסטיס
15 בינואר – המוזיאון הבריטי נפתח לציבור
1 במאי – ג'וזאיה וג'ווד מקים את החברה המסחרית וג'ווד לייצור כלי חרס
1 במאי – הצי הבריטי כובש את גוואדלופ ואת איי הודו המערבית מידי צרפת
1 בספטמבר – השבטים המונגולים נכנעים בשינג'יאנג בפני שושלת צ'ינג הסינית שתשלוט באזור למשך מאות השנים הבאות
נולדו

25 בינואר – רוברט ברנס, המשורר הלאומי של סקוטלנד (נפטר ב-1796)
27 באפריל – מרי וולסטונקראפט, סופרת פמיניסטית בריטית (נפטרה ב-1797)
19 באוגוסט – ז'אן-בטיסט אניבאל אובר דה בייה, גנרל ופוליטיקאי צרפתי (נפטר ב-1797)
24 באוגוסט – ויליאם וילברפורס, פוליטיקאי אנגלי (נפטר ב-1833)
25 באוקטובר – ויליאם גרנוויל, ראש ממשלת בריטניה (נפטר ב-1834)
25 באוקטובר – סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, רעייתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה (נפטרה ב-1828)
26 באוקטובר – ז'ורז' דנטון, פרקליט ועיתונאי צרפתי. ממנהיגי המהפכה הצרפתית (הוצא להורג ב-1794)
10 בנובמבר – פרידריך שילר, מגדולי הסופרים והמשוררים של התקופה הקלאסית בספרות הגרמנית (נפטר ב-1805)
נפטרו

14 באפריל – גאורג פרידריך הנדל, מלחין גרמני (נולד ב-1685)
14 בספטמבר – לואי ז'וזף דה מונקאלם, מצביא צרפתי ומפקד הכוחות הצרפתיים בצפון אמריקה ("צרפת החדשה") בזמן מלחמת שבע השנים (נולד ב-1712)
1 בדצמבר – אן, הנסיכה המלכותית, בתו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה ורעייתו של וילם הרביעי, נסיך אורנז'-נסאו (נפטרה ב-1709)
ראו גם

ילידי 1759‎
נפטרים ב-1759‎
13 במרץ – שביט היילי מגיע לפריהליון
שישה אפסים

| --- | --- |

 סוגה:  דרמה
 יוצרים:  נויה אורן
 כותבים:  נויה אורן
 בימוי:  ניר ברגמן
 שחקנים:  שלמה בראבא   לאורה ריבלין   עופר חיון   שני קליין   רותם קינן   אלישע בנאי   רוני דלומי   שרון סטרימבן   ריטה שוקרון   נועם אימבר   יעקב כהן   מיקה אלמוג   חי דוידוב   הילה סורג'ון פישר אסף זגה
 פסקול:  איציק כהן
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  8
 הפקה
 מפיק:  דויד מנדיל
 מפיקים בפועל:  קינן אלדר
 חברת הפקה:  מובי פלוס
 הפצה:  כאן 11
 עורכים:  עידו מוכריק   אור בן דויד
 צלמים:  שי גולדמן
 מוזיקה:  אלדד גואטה
 אורך פרק:  כ-35 דקות
 שידור
 רשת שידור:  כאן 11
 תקופת שידור מקורית:  13 ביוני 2023 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
שישה אפסים היא סדרה דרמה קומית ישראלית שעלתה לשידור בכאן 11 ב-13 ביוני 2023. הסדרה נכתבה על ידי נויה אורן, ובוימה על ידי ניר ברגמן.
במאי 2024 זכתה הסדרה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
עלילה

הסדרה מגוללת את סיפורם של שישה ישראלים שזכו בפרס כספי גדול – רותי (שני קליין) ואמיר (עופר חיון), זוג מאורס מדרום ישראל; ארנונה (לאורה ריבלין) וצבי (שלמה בראבא), זוג קיבוצניקים מבוגרים; אדם (אלישע בנאי), בעל בית קפה בגבעתיים; ואלכס (רותם קינן), רואה חשבון מתל אביב בעל חרדה חברתית. בהתאם לחוק בדיוני חדש שעבר בישראל, על הזוכים לעבור סדנת הכנה לחייהם החדשים כמיליונרים. במסגרת הסדנה, שאותה מנחה איילת (רוני דלומי), הם נפגשים מדי שבוע, ובסוף המפגש השמיני יקבלו את כספם בתנאי שישלימו את הסדנה ויעמדו בדרישות. הסדרה מתארת את ההתמודדויות שהם עוברים בעקבות זכייתם בפרס.
סקירת הסדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 8 | 8 | 13 ביוני 2023 | 25 ביולי 2023 |
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית> משתתפי הסדנה | שם הדמות> משתתפי הסדנה | אודות הדמות> משתתפי הסדנה |
| --- | --- | --- |
| שני קליין | רותי ישראל | גרה בדרום ישראל. פרמדיקית במד"א. ארוסתו של אמיר. בת למשפחה גדולה, מסתכסכת עם בני משפחתה על רקע ציפייתם לקבל חלק ניכר מהזכייה, ולאחר מכן גם על רקע מות אב המשפחה. |
| עופר חיון | אמיר מועלם | גר בדרום הארץ. ארוסה של רותי. מובטל. אינו אהוד בקרב משפחתה של רותי ואינו מוערך במשפחתו. מפזר כספים ומתפתה להשקעה מפוקפקת מכספי הזכייה, מבלי להתייעץ עם רותי. |
| לאורה ריבלין | ארנונה | קיבוצניקית שתלטנית וקשוחה בפנסיה. אשתו של צבי. רוצה לתת את כל כספי הזכייה שלהם לבנותיהם. חושפת את יציאתו של צבי מהארון בפני משתתפי הסדנה. נכנסת לקשר זוגי חדש בעקבות עזיבתו של צבי את הבית. |
| שלמה בראבא | צבי | בעלה הכנוע של ארנונה. מתנגד להעברת כל כספי הזכייה לבנותיהם. הומוסקסואל שיוצא מהארון בפני ארנונה בעקבות הזכייה, ועקב כך עוזב את הבית. |
| רותם קינן | אלכס לטנינוב | רואה חשבון. ביישן ובעל חרדה חברתית, ובשל כך הוא עומד בסכנת פיטורים מעבודתו. מתגורר בתל אביב. מגלה במקרה שאיילת מתגוררת במחסן הבניין בו נערכת הסדנה ובעקבות כך היא עוברת לדירתו, לדבריה כסידור זמני. לאחר שהיא מבקשת ממנו הלוואה מכספי הזכייה, הוא מסלק אותה מדירתו. |
| אלישע בנאי | אדם | רווק בן 28, המתגורר בגבעתיים. בעלים של בית קפה קטן. |
| רוני דלומי | איילת טרנרי | מנחת הסדנה הקבוצתית, שבמקביל אליה חווה התמודדויות אחרות בחייה האישיים. פרודה מבן זוגה ומסתירה זאת מאמה. אביה, יזם נדל"ן החשוד בתרמית, נעלם וייתכן שנמלט מישראל, והשאיר את איילת ואמה במצב כספי קשה. למעשה חסרת בית ומתגוררת במחסן הבניין בו מתקיימת הסדנה. עוברת לגור בדירתו של אלכס לאחר שהוא מגלה את מקום מגוריה. לאחר שהיא מבקשת ממנו הלוואה מכספי הזכייה, הוא מסלק אותה מדירתו. |
חברים וקרובי משפחה
| שרון סטרימבן | גלי | חברתו הצעירה והעשירה של אדם, הנכנסת להריון ומעוניינת ללדת את התינוק. בעקבות כך מסתכסכת עם אדם ומנודה ממשפחתה. בהמשך היא מגלה שההיריון נושא תאומים; אדם והיא מחליטים לבסוף להמשיך את ההיריון ולעבור לגור ביחד. לאחר המעבר מתגלה כילדותית ומפונקת. |
| נועם אימבר | נתן | אחיו ושותפו של אדם לדירה ובבית הקפה. מסתכסך איתו על רקע הזכייה. |
| חי דוידוב | שמעון | נשוי לאתי אחות של רותי, בעל אולם אירועים. |
| מיקה אלמוג | גילה | אמא של גלי. |
| הילה סורג'ון פישר | אתי | אחותה הגדולה של רותי. בילדותם נאלצה לעזור בגידולה של רותי ובשל כך הפסיקה את לימודיה ולא התגייסה לצבא, ונוטרת על כך טינה לרותי, טינה המתגברת בעקבות הזכייה. |
| יעקב כהן | מיכה ישראל | אבא של רותי. לוקה בשבץ מוחי ומאוחר יותר נפטר. |
| ריטה שוקרון | רחל ישראל | אמא של רותי. |
| שי אביבי |  | אבא של אדם. |
| אלון חמאווי | בן | האקס של איילת. |
| שרית וינו | רונית טרנרי | אמא של איילת. אינה יודעת על פרידתה של איילת מבן זוגה בן. |
| לימור גרוברמן | נגה | הבת הרווקה של ארנונה וצבי. |
| שלומי ארבע | עופר ישראל | אח של רותי. |
| אסף זגה | אמיר ישראל | אח של רותי. |
הפקה

הסדרה הופקה עבור תאגיד השידור הישראלי על ידי חברת ההפקה מובי פלוס, אשר הפיקה בין היתר גם את סדרת הדרמה "הנערים" מבית קשת 12. הסדרה עלתה לשידור ב-13 ביוני 2023 בכאן 11 ובכאן BOX, ושודרה לאורך קיץ 2023 מדי יום שלישי. עונה שנייה נמצאת בפיתוח, ועתידה להיות משודרת בשנת 2025.
ב-2 בדצמבר 2024 פורסם כי הסדרה נמכרה לנטפליקס ותשודר למנוייה בארצות הברית, אמריקה הלטינית ואירופה.