stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות אסטוריאס
היסטוריה > תחת הנצרות באלף הראשון לספירה

יש הטוענים כי יהודים חיו באסטוריאס ככל הנראה מהתקופה הרומית בספרד עת הגיעו היהודים לראשונה לחצי האי האיברי, ייתכן שעם משלחות מסחר פינקיות. לא ברור מתי הגיעו היהודים הראשונים לאסטוריאס אולם במאה השמינית ידוע כי היהודים הם כבר חלק מן האוכלוסייה במקום, תחת השלטון של הויזיגותים שהיגרו לספרד מגרמניה. חלקם עסק במטלורגיה ובצורפות - שכן מכרות (ובעיקר זהב) נפוצים מאוד בחבל ארץ זה ונודעו ככאלה עוד מימי פליניוס הזקן - וחלקם עסק בחקלאות. במאה השמינית היו מלכי אסטוריאס שליטים וסאלים של האימפריה הקרולינגית, ושטחם היה עני וחלש מבחינה מדינית (דל באוכלוסין), כך שיהודים רבים בחרו שלא לחיות שם.
"האגדה על פלאיו" היא סיפור עם מן המאה השמינית לספירה המתארת את כיבושי האסלאם בטולדו וכיצד בשל "בוגדנות מצד היהודים תושבי העיר, אשר מטבעם הם אויבי הנצרות ועל כן אויבי תושבי חצי האי האיברי הנוצריים, נפלה העיר לידי המוסלמים ואילו היהודים שסייעו להם מבפנים נעלו את שערי העיר טולדו מפני הקתולים שנמלטו ממנה אל עבר אמיארה, אסטוריאס וההרים" - גיבור האגדה ההירואי שיהפך למייסד הממלכה הספרדית המאוחדת, פלאיו, וה"פטריקים" שלו מתמקמים באסטוריאס, "ולא היה עמם אף יהודי שהיגר לשם, ומשם יצאו למלחמות במוסלמים (שמתוארים כ"תאבי מין שאחד משליטיהם אף חטף את אחותו של פלאיו וניסה לעבור על חוקי טוהר הדם בניסיונו לערבב דם מוסלמי עם דם ויזיגותי-נוצרי") שלהם אין מקום בספרד הטהורה, וכמוהם גם ליהודים שותפיהם ברצח נוצרים תמימים".
במאה התשיעית התחוללו תמורות לרעה מצד השליטים הנוצרים באסטוריאס, שהייתה לממלכה ענייה ומקום לא מתועדף למחיה (יהודים למשל, העדיפו לחיות באיטליה של האימפריה הביזנטית שהקלה כלפי יהודים עם נושא מיסוי), בעוד שבממלכות המוסלמיות ובאימפריה הקרולינגית שאף נגסה בחלקים ממזרח ספרד וגבלו באסטוריאס הוחלה מדיניות שסייעה ליהודים שם להתבסס כלכלית. המלכים האסטוריאנים החריבו בתי כנסת, שרפו את ספרי הקודש של היהודים שנכתבו בעברית ורצחו מנהיגי קהילה יהודיים שחיו תחת שליטתם. על אף כל אלה ישנם היסטוריונים בני זממנו שטוענים כי יש חוסר במקורות בני תקופה זאת מצפון ספרד ומתנגדים לתיאור המצב כ"אסון" עבור יהדות אסטוריאס, שכן אם היה ליהודים כה נורא שם הם היו יכולים לבחור בהגירה (קלה יחסית) לספרד הקרולינגית (לעיר המבצר הקדמית, אוסונה, שאוכלסה בידי רוב של יהודים) או לברצלונה או לממלכה המוסלמית השכנה שבסרגוסה.
היסטוריה > בימי הביניים

בימי המאה העשירית התפתח ז'אנר הרומאנסה בארבעה חבלי ארץ בספרד ובהם אסטוריאס (רמון מננדס-פידל חשד שהז'אנר התפתח באסטוריאס עצמה או בקסטיליה), שתפס את מקומו גם בקרב היהודים ולאחר הגירוש נדד עמם בשירתם לארצות אשר בהם התיישבו.
בשנת 1050 הוציאה הדיוקסיה של אוביידו מסמך של ישיבת מועצת קויאנזה שטוען בפרק 4:
"אף נוצרי לא יחיה באותו בית עם יהודים או יאכל איתם; אם מישהו יפר את החוקה שלנו, הוא יקנס למשך שבעה ימים, ואם הם לא מוכנים לעשות כן, בהיותם אנשים אצילים, הם יימנעו מהתקהלות למשך שנה שלמה, ואם הם נחותים - יקבלו מאה מלקות".
ב-1133 נחתמו מספר מסמכי תרומות כספים והלוואת כספים על ידי עדים יהודים, מה שמעיד כי כבר במאה ה-12 היו חלק מן היהודים באסטוריאס עשירים. מסמך מ-Valle de Toranzo שבקנטבריה מעיד על כך שיהודים מאסטוריאס הלוו כסף לנוצרים בני המקום.
נוכחותם באסטוריאס התגברה ככל הנראה כחלק מהמגמה הכללית של הגירת יהודים צפונה אל עבר "ספרד הנוצרית" כמפלט מלחציהם וקנאותם הדתית האיסלאמית של שושלת האל-מוואחידון שהחלה לפעול באנדלוסיה ב-1148. העובדה שאסטוריאס נשארה חסינה מפני הכיבוש המוסלמי למשך 800 שנים הייתה גורם שעודד הגירת מפלט עבור יהודים שנעו אל עבר הקהילה היהודית שם.
בשנת 1274 הקימה מועצת אוביידו את הגטו, שכונה בספרדית "ג'ודריה", המשתרע מפוארטה דל קסטיליו לפוארטה נואבה דה סוסקאסטיילו. הצו הגביל את הקהילה עד 500 איש ולכ-50 בתים. מבקרים היום יכולים לטייל ברובע היהודי הישן בו סוחרי הדייג והקצבים המודרניים בנו את עסקיהם. במאה ה-19, אדריכלים בנו את תיאטרון קמפואר מעל בית הקברות היהודי, שאדמתו נרכשה על ידי הרופא דון יוסף כחלקת אדמה לבתו ולבעלה, וכמה מהם לוחיות עומדות כיום בתיחום של הרובע היהודי לשעבר. הנוכחות היהודית באסטוריאס התחזקה עד למאה ה-13, בית כנסת גדול היה ממוקם בקזינה דל פונטן ברובע ההיסטורי היפהפה, ועד הרבע האחרון של המאה ה-13, יהודים נעו בחופשיות בתוך חומות העיר והתגוררו ברחבי העיר לצד שכניהם הנוצרים.
במהלך המאה ה-14 חלה עלייה באנטישמיות ובמעשי הפגיעה ביהודים בממלכת אסטוריאס, מלובה בידי המלך, אנריקה השני, מלך קסטיליה, שישב באסטוריאס. אנריקה האשים במזיד את אחיו-למחצה, פדרו האכזר, כי הוא "מפחד מהיהודים שבקטסטיליה ומעדיף אותם על פני תושביו הנוצרים". אנריקה ביסס בקרב האצולה הקסטיליאנית פחד מהיהודים שם והעצים את הקנאה הקיימת שם בעושר היהודים. ב-1360 פלש אנריקה לקסטיליה וטבח ביהודיה כדי לזכות באהדה מהציבור הרחב בספרד ואף המשיך אל עבר רצח פדרו. בשל מעשיו החלה התעצמות באנטישמיות ובפגיעה ביהודים בכל רחבי ספרד ששיאן בפרעות קנ"א וגזירות שמד ב-1391. המגמה האנטי-יהודית במהלך המאה ה-15 באסטוריאס התעצמה, כמו גם בספרד כולה וקהילות יהודיות שלמות נשחטו בידי המוני מתפרעים נוצרים בשלהוב הממסד הדתי (האינקווזיציה הספרדית), עד לגירוש כלל יהודי ספרד שסירבו לקבל על עצמם את הנצרות והטמעת אנוסיה.
שמות משפחותיהם של יהודים מרחבי העולם כגון: לוגסי, מיארה, פוזו, מהון ונהון מעידים על שורשיהם מחבל הארץ הזה בטרם גירוש ספרד. שמותיהם לא מתועדים כמעט בקהילות יהודיות היסטוריות אחרות בספרד לפני גירוש ספרד, מה שמציע כי ייתכן וכי מעולם לא הרגישו צורך להגר לקהילות אחרות ולהתפרס על חצי האי האיברי - כמו שקרה ליהודים מקהילות שונות בספרד.
היסטוריה > לאחר גירוש ספרד

לכשנשאלו אנוסים רבים בספרד על מוצאם בשל חוקי טוהר הדם, נהגו לשקר כי הם "נוצרים מימים ימימה וכי שורשיהם מאסטוריאס" מכיוון שרוב הספרדים הנוצרים לא ידעו על קיומה של הקהילה היהודית הקטנה שהתקיימה באסטוריאס טרם הגירוש וכי האזור נחשב כ"נוצרי טהור מאז עליית הנצרות". לאחר שהתברר הנושא לקהל הרחב בשל הסברי האינקוויזיציה, התגלגלה בדיחה בספרד כי אם אדם טוען כי שורשיו מאסטוריאס ייתכן כי הוא יהודי מומר.
בטרם הגירוש מתועדת אמונת הפולקלור של יהודי ספרד שבארצות אחרות ביצורים תת-קרקעיים וקונדסיים אשר עבורם נטבע המונח באסטוריאנית: "la buena Xente", "העם הטוב", ידוע באסטוריאס שבספרד, ובהיותם נאמנים למסורת הספרדית (ההיספאנית) עדיין קוראים היהודים הספרדים ליצורים הקטנים "la buena gente" בארצות אשר הגיעו המגורשים.
היסטוריה > בעת המודרנית

ב-1972 קמה מחדש הקהילה היהודית באוביידו. ב-1999 העניקה מועצת העיר אוביידו את הבניין המכונה "La Casina" בכיכר אל-פונטיין לקהילה היהודית בקהילה האוטונומית אסטוריאס והכריזו על המקום כמרכז מחקר וקידום התרבות היהודית שזכה להתקרא "בית אמונה". הקהילה שומרת על קשר עם ישראל ומפגינה תמיכה בה בהמלכיה ולוקחת חלק בהסברה הישראלית.
ב-2008 נערך מחקר גנטי לחקר מורשתם התורשתית של יהדות ספרד והמורים בקרב תושבי חצי האיברי המודרניים לאחר ששתי אוכלוסיות אלו גורשו על ידי האינקוויזיציה הספרדית, ממנו עלה כי 42% מהדגימות כרומוזום Y שנלקחו מאסטוריאס העידו על מוצא יהודי-ספרדי. החוקרים הציעו כי סך הדגימות שנלקחו מאסטוריאס הוא מאוד קטן וכנראה מאזור שבו התגוררו יהודים רבים בטרם הגירוש והמרות הדת ההמוניות לנצרות קתולית ולכן סביר שהנדגמים הם צאצאיהם מבלי שידוע להם על כך.
ב-2017 חוותה הקהילה היהודית באוביידו אירוע אנטישמי של ריסוס כתובת נאצה על בית הכנסת שלהם.
ביוני 2018, עם עליית רמת האנטישמיות בספרד, אימצה עיריית אוביידו את המלצות מדיניות ה-BDS כי יש להחרים מופעי תרבות ישראלים וביטלה קונצרט של התזמורת הקאמרית נתניה, שהיה צפוי להתקיים בעיר בסתיו 2019. במקביל ביטלה העירייה גם מופע בלט ישראלי.
ב-2019 חיו באוביידו 130 יהודים בלבד אך במקום מתקיים פסטיבל סרטים יהודיים בכל שנה בחודש מאי.
אבו מוראלס

חואן אֶבוֹ מוראלֶס אַיימָה (בספרדית: Juan Evo Morales Ayma; נולד ב-26 באוקטובר 1959) הוא מדינאי בוליביאני, שכיהן כנשיא בוליביה ה-65, בין השנים 2006 ל-2019. מוראלס נחשב לנשיא האמריקאי ילידי הראשון של בוליביה. ממשלו פעל לקדם מדיניות שמאל תוך התמקדות בהגנה משפטית ובשיפור התנאים הכלכליים של האוכלוסיות הילידיות במדינה שלטענתם נדחקה לשוליים, תוך דחיקת ההשפעה של ארצות הברית ותאגידים בינלאומיים במדינה. נחשב סוציאליסט, ומוביל את התנועה הסוציאליסטית של בוליביה מאז 1998.
נולד למשפחה איימרית, בעיירה אורינוקה. שירת בצבא בוליביה את שירות החובה הנדרש, ובשנת 1978 עבר למחוז צ'פרה, בו החל לעבוד באיגודי עובדים וכמגדל קוקה. עלה לגדולה בתפקיד זה בשל היותו לסמל למאבק נגד ממשלות בוליביה וארצות הברית למיגור גידול קוקה כחלק מהמאבק בסמים, אליו הוא התנגד בשל היותו פגיעה של כוחות אימפריאליים באוכלוסיות הילידיות. מעורבותו בהפגנות ישירות נגד הממשלה הכניסה אותו למעצר מספר רב של פעמים. הוא נבחר לקונגרס הבוליביאני ב-1997, והפך למנהיג המפלגה הסוציאליסטית של בוליביה ב-1998. הוא פעל בסוגיות שהשפיעו בעיקר על האוכלוסיות הילידיות והעניות, דגל ברפורמה לחלוקה מחדש של קרקעות ומשאבי טבע, והתבלט בשל מאבקים אלה. בשנת 2002 הגיע למקום שני בבחירות לנשיאות המדינה.
לאחר שנבחר לנשיאות בשנת 2005, הגדיל מוראלס את המיסוי על תעשיית הפחמן כדי לחזק את ההשקעות הממשלתיות בחברה הבוליביאנית, תוך שימת דגש על שיפור מצב האנאלפביתיות, עוני ואפליה מגדרית במדינה. הוביל את כלכלת המדינה לכלכלה המערבת יותר נוכחות ממשלת בשוק. ממשלתו התרחקה מארצות הברית, והתקרבה לממשלי שמאל סמי-דמוקרטיים בדרום אמריקה, דוגמת ונצואלה של הוגו צ'באס וקובה של פידל קסטרו. הוא בנה מערכת יחסים חזקה יותר עם מדינות הגל הוורוד בדרום אמריקה, ובתקופתו הצטרפה בוליביה לארגון קהילות מדינות אמריקה הלטינית והקריביים. הוא זכה בבחירות ב 2005, 2009 ו2014. בעקבות הבחירות השנויות במחלוקת בשנת 2019 והמחאה שבאה בעקבותן, מוראלס הסכים להתפטר. לאחר גלות זמנית, ולאחר ניצחונו של לואיס ארסה, שר האוצר לשעבר בממשלת מוראלס, בבחירות, חזר מוראלס לבוליביה. ב-2023 הביע מוראלס רצון לרוץ בבחירות לנשיאות בבוליביה בשנת 2025. בית המשפט פסל אותו מהתמודדות זו, אך בפברואר 2025 הכריז מוראלס שבכוונתו לרוץ בכל זאת, עם מפלגה חדשה, "החזית לניצחון".
תומכיו של מוראלס רואים בו מודל לחיקוי לנתינת זכויות לילידים, התנגדות לאימפריאליזם, וזכה לביקורות חיוביות בשל צמיחה כלכלית, הפחתת העוני והשקעות נרחבות בבתי ספר, בתי חולים ותשתיות במהלך כהונתו. מתנגדיו מצביעים על נסיגת הדמוקרטיה בבוליביה תחת כהונתו, על מדיניות שאינה מימשה בפועל את ערכי ההגנה על הילידים, וכי הגנתו על ייצור קוקה תרמה לייצור קוקאין לא חוקי.
ראשית חייו ואקטיביזם > 1959-1978: ילדות, חינוך ושירות צבאי

מוראלס נולד למשפחה איימרית,בעיירה אורינוקה, במחוז אורורו שבאלטיפלנו, רמה במרכז האנדים. משפחתו סבלה מעוני קיצוני, ומתוך שבעה אחים, רק שלושה הגיעו לבגרות.אמו כמעט מתה מדימום לאחר לידתו. בילדותו למד את שפת האיימרה, אם כי יצוין שבמהלך כהונתו כבר לא היה דובר שוטף של השפה.
משפחתו של מוראלס הייתה משפחת חקלאים, ומגיל צעיר עבד כחקלאי ורועה צאן, בשומרו על עדרי הכבשים והלמות שלהם. כפעוט, למד במכינה של אורינוקה ובגיל 5 החל ללמוד בבית הספר יסודי. בגיל 6, בילה כחצי שנה בצפון ארגנטינה יחד עם אביו ואחותו, שם החל ללמוד ספרדית.בילדותו, היה הולך עם אביו באפן קבוע למחוז אראני, מסע שנמשך שבועיים על גבי למות, שם החליף האב מלח ותפוחי אדמה בתירס וקוקה. כילד, מוראלס שיחק רבות כדורגל וכבר בגיל 13 פתח והפך לקפטן של קבוצה מקומית. בגיל 15, החלל לאמן את הקבוצה באזורו מה שנתן לו אפשרות להתנהל כמנהיג מגיל צעיר.
לאחר שסיים את החינוך היסודי, מוראלס למד במכון הטכני החקלאי של אורינוקה, והשלים את כל הלימודים מלבד שנתו האחרונה. לאחר מכן, שלחו אותו הוריו ללימודי תואר באורורו. למרות שלא הצטיין בלימודים, הצליח לסיים את כל הקורסים והבחינות עד 1977, ובצד לימודי הרוויח כסף במגוון עבודות: רועה צאן, אופה, עושה לבנים ואף חצוצרן בלהקה המלכותית. תפקידו האחרון אפשר לו לנסוע ולסייר ברחבי בוליביה. בסוף לימודיו, לא הצליח לאסוף את התואר שלו. אף על פי שהתעניין בעיתונות, הוא לא עסק בכך כמקצוע.
מוראלס שירת את שירות החובה הצבאי שלו בין השנים 1977 ל-1978. שנתיים אלו היו שנתיים לא יציבות פוליטית בבוליביה, עם חמישה נשיאים ושתי הפיכות צבאיות.
ראשית חייו ואקטיביזם > 1978-1983: תחילת האקטיביזם בעד גידול הקוקה

לאחר שירותו הצבאי, חזר מוראלס אל בני משפחתו, שבינתיים עברו, כמו תושבי הרים אחרים, לשפלה הטרופית במזרח בוליביה. מוראלס ומשפחתו התיישבו בצ'פארה, והקדישו את חייהם לחקלאות, בין השאר של עלי קוקה. כאן מוראלס למד לדבר קצ'ואה, השפה המקומית. הגעתה של משפחת מוראלס הייתה חלק מהגירה רחבה הרבה יותר לאזור; בשנת 1981 מנתה אוכלוסיית צ'פארה 40,000 נפש, אך עד 1988 היא עלתה ל-215,000. בוליביאנים רבים קיוו להקים חוות שבהן יוכלו להתפרנס מגידול קוקה, שחווה עלייה מתמדת במחיר וניתן לגדל אותו עד ארבע פעמים בשנה; חומר רפואי ופולחני מסורתי בתרבות האנדים, הוא נמכר גם מחוץ לבוליביה כמרכיב המפתח בקוקאין. אזור צ'פארה נותר מיוחד למוראלס במשך שנים רבות; במהלך כהונתו הוא דיבר על כך לעיתים קרובות בנאומים וביקר בקביעות במקום.
בצ'פארה, הצטרף מוראלס לאיחוד מגדלי קוקה, ומונה למזכיר ספורט מקומי. הצטרפתו לאיחוד השפיעה עליו גם, בין היתר, מפני שב-1980 עלה לשלטון הגנרל הימני לואיס גרסיה לאחר הפיכה צבאית, אסר על מפלגות פוליטיות אחרות והכריז על עצמו כנשיא. עבור מוראלס, "אירוע יסוד ביחסיו עם הפוליטיקה" התרחש בשנת 1981, כאשר קמפסינו ( כינוי אנדי למגדל קוקה) הואשם בסחר בקוקאין על ידי חיילים, הוכה ונשרף למוות.
בשנת 1982 תפסו את השלטון השמאלני הרנן סילס זואזו והאיחוד הדמוקרטי והפופולרי, בבחירות דמוקרטיות, לפני שיישמו רפורמות קפיטליסטיות נאו-ליברליות והפריטו חלק ניכר מהמגזר המדינתי בתמיכת ארצות הברית; ההיפר-אינפלציה הגיעה לשליטה, אך האבטלה עלתה ל-25%. מוראלס הפך לפעיל יותר ויותר באיגוד בין השנים 1982 ל-1983. בשנת 1983 נפטר אביו של מוראלס, ולמרות שהחמיץ את ההלוויה, הוא נסוג זמנית מעבודתו באיגוד כדי לטפל בענייניו של אביו.
כחלק מהמלחמה בסמים, ממשלת ארצות הברית קיוותה לעצור את הסחר בקוקאין על ידי מניעת ייצור קוקה; הם לחצו על ממשלת בוליביה למגר אותה, ושלחו חיילים לבוליביה כדי לסייע להם. כוחות הביטחון הבוליביאנים היו שורפים יבולי קוקה, ומכים מגדלי קוקה שהתנגדו להם. בכעסו על כך, מוראלס חזר לאיגוד מגדלי הקוקה, וכמו רבים מחבריו, סירב לפיצוי של כ-2,500 דולר בעבור כל דונם של קוקה שיושמד. המגדלים לא רצו לאבד את גידול הקוקה שהיה פרנסתם המרכזית, וגם מסורת שורשית שלהם. עבורם, המאבק נתפס כמאבק על ריבונות לאומית, נגד ארצות הברית המייצגת את האימפריאליזם, ולכן סיסמתם הייתה: "יחי הקוקה! מוות ליאנקיז!".
ראשית חייו ואקטיביזם > 1984-1994: המזכיר הכללי של איגוד מגדלי הקוקה

החל משנת 1984 החל מוראלס לעלות בדרגות באיגוד. משנת 1984 עד 1991, פתחו מגדלי הקוקה בשורה של הפגנות נגד השמדה כפויה של שדות קוקה על ידי כיבוש משרדי ממשל מקומיים, הקמת מחסומים, שביתת רעב וארגון מצעדים והפגנות המוניות. מוראלס היה מעורב אישית בארגון ההפגנות, ובשנת 1984 אף נכח במחסום בו נהרגו 3 מגדלי קוקה. בשנת 1989, נאם בנאום השנה לטבח וילה טונרי, בו נהרגו 11 מגדלי קוקה על ידי סוכני היחידה המסיירת באזורים הכפריים. למחרת, סוכני היחידה הכו את מוראלס והשאירו אותו למות בהרים, אך הוא ניצל על ידי מגדלי קוקה אחרים. כדי להילחם באלימות זו, הגיע מוראלס למסקנה שיחידה חמושה שתפתח בלוחמת גרילה נגד הממשלה עשויה לעזור, אך החליט לבסוף לפנות לדרך אלקטורלית. בשנת 1992 החל לערוך מסעות בינלאומיים על מנת לקדם את מטרות האיגוד, ובין היתר ביקר בקובה וקנדה.
בנאומיו הציג מוראלס את עלה הקוקה כסמל של תרבות האנדים שעמדה תחת איום מהדיכוי האימפריאליסטי של ארצות הברית. לדעתו, על ארצות הברית להתמודד עם בעיות השימוש לרעה בקוקאין המקומי שלה מבלי להתערב בבוליביה, בטענה שאין לה זכות לנסות לחסל את הקוקה, מוצר לגיטימי עם שימושים רבים שמילא תפקיד עשיר בתרבות האנדים. בנאום אמר מוראלס לכתבים "אני לא סוחר סמים. אני מגדל קוקה. אני מטפח עלי קוקה, שהוא מוצר טבעי. אני לא מזקק (את זה ל) קוקאין, ולא קוקאין ולא סמים אי פעם היו חלק מתרבות האנדים". מוראלס הצהיר כי "אנחנו מייצרים את הקוקה שלנו, אנחנו מביאים אותו לשווקים העיקריים, אנחנו מוכרים אותו ושם מסתיימת האחריות שלנו".
מוראלס הציג את מגדלי הקוקה כקורבנות של אליטה חברתית עירונית עשירה, אשר נכנעה ללחץ ארצות הברית על ידי יישום רפורמות כלכליות נאו-ליברליות. הוא טען כי רפורמות אלו היו לרעת הרוב של בוליביה, ולפיכך שיטת הממשל הדמוקרטית הייצוגית של המדינה לא הצליחה לשקף את הרצון הדמוקרטי האמיתי של הרוב. מצב זה הוחמר בעקבות הבחירות הכלליות ב-1993 כאשר התנועה הלאומית המהפכנית המהפכנית ניצחה בבחירות וגונזלו סאנצ'ז דה לוזאדה הפך לנשיא. הוא אימץ מדיניות של " טיפול בהלם ", תוך יישום ליברליזציה כלכלית והפרטה נרחבת של נכסים בבעלות המדינה. סאנצ'ז גם הסכים עם ה-DEA האמריקאי להשיק מחדש את המתקפה נגד מגדלי הקוקה הבוליביים, תוך התחייבות לבוליביה למגר אלפי של קוקה עד מרץ 1994 בתמורה לסיוע של ארצות הברית בשווי 20 מיליון דולר, דבר שמוראלס טען שאיגודי מגדלי הקוקה יתנגדו לו.
באוגוסט 1994 נעצר מוראלס; עיתונאים שנכחו במקום היו עדים לו מוכה ומואשם בהשמצות גזעניות על ידי סוכנים אזרחיים. הוא הואשם בהמרדה, ובכלא פתח בשביתת רעב יבשה כדי למחות על מעצרו. למחרת, 3000 מגדלי קוקה החלו בצעדת מחאה של כמעט 600 קילומטרים מווילה טונארי ללה פאס. מוראלס ישוחרר ב-7 בספטמבר 1994, ועד מהרה הצטרף לצעדה, שהגיעה ליעדה ב-19 בספטמבר 1994, שם המגדלים הציפו את העיר בכתובות פוליטיות. הוא נעצר שוב באפריל 1995 במהלך פעולה מיוחדות שעצרה את משתתפי אספת מועצת יצרני הקוקה באנדים בה כיהן, על חופי אגם טיטיקקה. הקבוצה הואשמה בתכנון הפיכה תוך העזרות בארגוני ה־FARC הקולומביאני והנתיב הזוהר הפרואני. מספר מחברי המועצה עונו אף על פי שלא הובאה עדות לתכנון ההפיכה. הוא שוחרר תוך שבוע.
עלייה פוליטית > 1995-1999: תחילת דרכו הפוליטית

חברי איגודי מגדלי הקוקה החלו לתמוך ברעיון הקמת תנועה פוליטית בשנת 1986. הדבר היה שנוי במחלוקת מפני שרבים חששו שפוליטיקאים ינצלו את התנועה למטרות רווח אישי. מוראלס החל לתמוך ברעיון בשנת 1989, אך קונצנזוס בקרב החקלאים הושג רק בשנת 1993. ב-1995, במהלך האספה השביעית של הקונגרס הכפרי הבוליביאני הוקמה תנועה פוליטית שכונתה "האספה לריבונות העם" (ASP). בקונגרס המפלגתי הראשון השתתפו חברי הקונגרס הכפרי הבוליביאני, לצד איגודים בוליביאנים נוספים, שייצגו כורים, ילידים ואיכרים. בשנת 1996 מונה מוראלס ליושב ראש ועדת הפדרציות של קוצ'במבה, תפקיד בו החזיק עד 2006.
תחילה, מפלגתם נפסלה על ידי בית הדין הבוליביאני בנימוק של הפרות פרצודורליות. מגדלי הקוקה פתרו את העניין בכך שרצו תחת הדגל של "איחוד השמאל", שהובל על ידי המפלגה הקומוניסטית של בוליביה. באזורים שהיוו מרכז התנועה, היא ניצחה בבחירות המקומיות של 1997 בפערים עצומים, והשתלטו על תפקידי 11 ראשי ערים ו-49 נציגים מקומיים. מוראלס נבחר לקונגרס הלאומי כנציג צ'אפרה לאחר שזכה בלמעלה מ-70% מהקולות. בבחירות הלאומיות של 1997, זכה "איחוד השמאל" בארבעה מושבים בקונגרס, תוך קבלת 3.7% מהקולות בכלל המדינה. תוצאות הבחירות הביאו לעליית ממשלת ימין, בהובלת הוגו בנזאר כנשיא. מוראלס כינה אותו "הפוליטיקאי הגרוע בהיסטוריה של בוליביה".
תחילת ההצלחה האלקטורלית הובילה לקונפליקט בין הפלגים במפלגת "האספה לריבונות העם", בין היושב ראש המכהן אלחו ווליז, לבין אבו מוראלס. הקונפליקט הוביל לפילוג, כאשר מוראלס ותומכיו התפצלו כדי להקים מפלגה משלהם, "התנועה הפוליטית לריבונות העם" (IPSP). מרבית חברי "האספה" עזבו והצטרפו לתנועתו החדשה של מוראלס, מה שהביא התפרקות התנועה ולהצטרפותו של ווליז למפלגה מרכז ימין חדשה, מה שגרר גינוי מצד מוראלס על כך שווליז בגד במגדלי הקוקה. בשנת 1998, הוביל מוראלס צעדת מגדלי קוקה נוספת מצ'אפרה ללה פאס, וספג ביקורת הולכת וגוברת מצד הממשלה, שהאשימה אותו שוב ושוב במעורבות בסחר בקוקאין ולעגה לו על כך שהיה חסר השכלה.
מוראלס הגיע להסכם מנהיג התנועה הפוליטית, שאז עוד לא הייתה המפלגה, "התנועה למען סוציאליזם", על כך שמוראלס ושש פדרציות נוספות ישתלטו על שם המפלגה, כאשר במקביל יישמרו על ראשי התיבות שלה(MAS), ועל צבעיה. כך, ה־IPSP והMAS התאחדו, וכעת כונו "התנועה למען סוציאליזם - התנועה הפוליטית לריבונות העמים". התנועה הסוציאליסטית תתואר כעת כ"תנועה פוליטית ילידית, הקוראת להלאמת התעשייה, לגליזציה של גידול הקוקה וחלוקה שווה יותר של משאבים לאומיים". למפלגה כמעט ולא היה מימון חיצוני, ולכן התבססה בעיקר על מתנדבים על מנת לפעול. היא לא הייתה בנויה כמו כלל התנועות הפוליטיות האחרות, אלא פעלה כזרוע פוליטית של התנועה החברתית, כאשר כל שכבות התנועה היו מעורבות בקבלת החלטות. צורת ארגון זה תימשך עד 2004. בבחירות המקומיות של 1999, זכתה התנועה הסוציאליסטית (MAS) ב-79 מושבים במועצות עירוניות, ו-10 תפקידי מושלות, וזכתה ב-3.27% מכלל הקולות במדינה, ו-70% מהקולות במדינה קוצ'במבה.
עלייה פוליטית > 2000-2002: מחאות קוצ'במבה

בשנת 2000, תאגיד המים טונרי הכפיל את מחיר המים עבור הצרכנים הבוליביאנים, מה שהביא לתגובה של קבוצות שמאל, כולל מגדלי הקוקה. הם התעמתו עם המשטרה והצבא במה שכונה מלחמת המים של קוצ'במבה, שבה מתו 6 ונפצעו 175 מוחים. בתגובה למחאה, הממשלה ביטלה את החוזה עם תאגיד המים והחזירה את חברת המים המקומית לשליטה משותפת. בשנים שלאחר מכן פרצו מחאות אלימות נוספות במגוון נושאים, והביאו ליותר מקרי מוות הן בקרב פעילים והן בקרב רשויות החוק. חלק גדול מתסיסה זו היה קשור להתנגדות הנרחבת לליברליזציה כלכלית ברחבי החברה הבוליביאנית, מתוך תפיסה רווחת שהיא מועילה רק למיעוט קטן.
בהרי האנדים, פתחה קבוצת מגדלי קוקה בהתקוממות אלימה בהנהגתו של פליפה קוויספה. בשל היותו בדלן אתני, הוא ומוראלס לא חיבבו זה את זה, וקוויספה האשים את מוראלס כבוגד בשל נכונותו לשתף פעולה עם בוליביאנים לבנים. מוראלס לא לקח חלק בהפגנות אלו, אבל השתמש בהן כדי להעביר מסר שהMAS היא לא מפלגה חד-נושאית, ולכן במקום להילחם עבור זכויות מגדלי הקוקה בלבד, המפלגה נלחמת לשינויי מבני בפוליטיקה ובחברה בבוליביה.
באוגוסט 2001 התפטר הנשיא בנזאר מתפקידו בשל מחלה סופנית, וחורחה קווריגה נכנס לתפקיד. תחת לחץ אמריקאי, קווריגה ביקש לגרש את מוראלס מהקונגרס, בטענה שדבריו של מוראלס הלהיטו את הרוחות וגרמו למותם של שני שוטרים באזור קוצ'במבה. הוא לא הצליח לספק שום ראיה לאשמתו של מוראלס. 140 צירים הצביעו בעד גירושו של מוראלס, שהתרחש בשנת 2002. מוראלס טען שהדבר היווה "משפט כנגד הילידים בבוליביה".
הMAS זכתה לפופולריות גוברת כמפלגת מחאה, והסתמכה במידה רבה על חוסר שביעות רצון נרחבת מהמפלגות הפוליטיות המרכזיות הקיימות בקרב בוליביאנים המתגוררים באזורים כפריים ובאזורים עירוניים עניים. מוראלס זיהה זאת, ולכן חלק גדול מהשיח שהוביל היה על ההבדל בין ה־MAS לבין המפלגות המסורתיות. הקמפיין היה מוצלח, ובבחירות הכלליות ב-2002 הפכה ה־MAS למפלגה השנייה בגודלה בבוליביה עם 20.94% מכלל הקולות, רק כ-1.5% מאחורי המפלגה המנצחת. הם זכו בכ8 מושבים בסנאט, בכ27 מושבים בבית הפרלמנט התחתון. כעת המנהיג האופוזציה הפוליטית, התמקד מוראלס בעיקר בביקורת על הממשלה ופחות בהצעת חלופות. היו לו מספר פגישות לא מוצלחות עם הנשיא הנבחר, גונסאלו סאנצ'ס דה לוסדה, אך גם פגש לראשונה בהוגו צ'אווס, נשיא ונצואלה.
רגע לפני הבחירות, שגריר ארצות הברית בבוליביה, מנואל רוקה, הצהיר כי ארצות הברית תקצץ בסיוע שהיא מעניקה לבוליביה אם ה־MAS תנצח בבחירות. למרות זאת, בסקרי הבחירות, חשפו כי הצהרתו של רוקה הגדילה את התמיכה העממית במוראלס (השגריר רוקה נעצר מאוחר יותר על ידי משרד המשפטים האמריקאי בהאשמתו על היותו סוכן של הממשלה הקובני). בעקבות הבחירות, שגרירות ארצות הברית הציגה את מוראלס כפושע ועודדה את המפלגות המסורתיות בבוליביה להטיל חרם על ה־MAS. מוראלס עצמו החל להאשים את סוכנות הבין האמריקאית, ה־CIA, ברצון להתנקש בו.
הנשיא (2006-2019) > 2006-2009: כהונתו הראשונה

השבעתו של הנשיא מוראלס התרחשה ב-22 בינואר בלה פאס. השתתפו בו ראשי מדינות רבים, כמו קירשנר מארגנטינה, לולה מברזיל וריקרדו לאגוס מצ'ילה. מוראלס לבש חליפה אינדיאנית שעוצבה על ידי מעצבת ילידית, ונשא נאום שכלל דקת דומייה לזכרם של מגדלי קוקה ופעילים ילדים שנהרגו במהלך מאבקם. הוא גינה את הממשלים "הקולוניאלים" לשעבר בבוליביה, והשווה אותם לדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, טען כי בחירת ה־MAS תוביל ל"בנייה מחודשת" של המדינה, מונח שבו מפלגת ה־MAS השתמשה לרוב במקום המונח "מהפכה". מוראלס חזר על עמדות אלו במהלך כינוס האספה הלאומית של בוליביה.
בעולם יש מדינות גדולות וקטנות, מדינות עשירות ומדינות עניות, אבל אנחנו שווים בדבר אחד, שהוא זכותנו לכבוד ולריבונות
עם כניסתו לתפקיד, הדגיש מוראלס את הלאומיות הבוליביאנית, האנטי-אימפריאליזם והאנטי-נאו-ליברליזם, אם כי בתחילה לא התייחס לממשלו כסוציאליסטי. מיד עם כניסתו לתפקיד, הוא הפחית את שכרו הנשיאותי וגם את שכר שריו ב-57% ל-1,875 דולר לחודש, ודחק בחברי הקונגרס לעשות את אותו הדבר. מוראלס הקים קבינט חסר ניסיון ברובו, שהורכב בעיקר מפעילים ילידים ואינטלקטואלי שמאל, אך במהלך שלוש השנים הראשונות לנשיאותו הייתה תחלופה מהירה בקבינט, כאשר מוראלס החליף רבים מהילידים בפוליטיקאים שמאלנים ומנוסים מהמעמד הבינוני.עד 2012 רק 3 מתוך 20 חברי הקבינט זוהו כילידים.
הנשיא (2006-2019) > ארגון הברית הבוליברית (ALBA) והופעותיו הבינלאומיות

ממשל מוראלס שאף לייצר קשרים חזקים עם ממשלות ונצאולה וקובה.באפריל 2005 טס מוראלס להוואנה, בירת קובה, על מנת לערוך ניתוח בברכו, ושם פגש במנהיגי שתי המדינות - פידל קסטרו והוגו צ'אווס. באפריל 2006, הסכימה בוליביה להצטרף לקובה וונצואלה להקמת הברית הבוליברית של אמריקה (ALBA), כאשר מוראלס ישתתף בוועדת הארגון במאי, בה מדינות הארגון יזמו את הסכם הסחר של העמים (PTA).במקביל, ממשלו הפך ל"ממשלה הכי פחות ידידותית לארצות הברית בהיסטוריה של בוליביה". בספטמבר ביקר מוראלס לראשונה בארצות הברית, בה השתתף בעצרת הכללית של האומות המאוחדות, שם, בנאומו, גינה את נשיא ארצות הברית גורג' וו. בוש, אותו כינה "טרוריסט" בשל המלחמה באפגניסטן ובעיראק, וקרא להעברת מטה האו"ם מהמדינה. בארצות הברית, נפגש עם הנשיאים לשעבר ביל קלינטון וג'ימי קרטר, ועם קבוצות אינדיאניות. היחסים בין המדינות הפכו מתוחים עוד יותר לאחר שבדצמבר הכריז מוראלס כי כל אזרחי ארצות הברית שיבקרו בבוליביה ידרשו להוציא ויזות.ממשלתו גם סירבה להעניק חסינות בחוק לחיילי ארצות הברית בבוליביה, מה שגרם לכך שממשלת ארצות הברית הקטינה את הסיוע הצבאי לבוליביה ב-96%.
בדצמבר 2006, השתתף מוראלס בפסגת הדרום העולמית הראשונה באבוג'ה, בירת ניגריה, שם פגש את נשיא לוב, מועמר קדאפי, שממשלתו העניקה למוראלס זמן קצר לפני כן את הפרס הבין-לאומי לזכויות האדם על שם מועמר קדאפי. משם המשיך ישירות להוואנה, לוועידה שחגגה את חייו של קסטרו, שם נשא נאום שתמך בחיזוק הקשרים בין אמריקה הלטינית למדינות המזרח התיכון כדי להילחם באימפריאליזם האמריקאי. תחת ממשלו, נוצרו קשרים דיפלומטיים חזקים בין בוליביה לאיראן, ומוראלס תיאר את נשיא איראן, מחמוד אחמידינג'אד כ"מנהיג מהפכני". באפריל 2007 השתתף בפסגת האנרגיה של דרום אמריקה בוונצואלה, בה התווכח עם בעלי ברית רבים על נושא הדלק הביולוגי, שמוראלס התנגד לפיתוחו. היה לו ויכוח חריף במיוחד עם נשיא ברזיל, לולה, על רצונה של בוליביה להלאים את בתי הזיקוק של בוליביה, שהיו בבעלות פטרוברז, חברת נפט ברזילאית. במאי רכשה בוליביה את בתי הזיקוק והעבירה אותם לשליטת חברת הנפט הלאומית של בוליביה.