stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה זרחיה סגל
תולדותיו

נולד בירושלים לרב שפטיה (שעפטל) סגל, מצאצאי השל"ה ותלמיד הרב מאיר שמחה כהן, ולחנה-עלקא, בת הרב יעקב מנדלבוים. אבי סבתו הוא הרב בכור חיים יוסף דוד אזולאי, מצאצאי החיד"א. בינקותו עברו הוריו לגור בנווה שלום שביפו. למד בתלמוד תורה שערי תורה ביפו. בהיותו כבן שמונה נפטר סבו הרב יעקב מנדלבוים בירושלים, והוא היה בין שלושת מספידיו. למד בישיבת תל אביב ובהמשך בישיבת הישוב החדש, והיה תלמיד מובהק של הרב משה אביגדור עמיאל. בבחרותו למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם היה מתלמידי הרב שך ובמשך תקופה אף לן עמו בחדרו. באותה תקופה היה בקשר עם החזון איש, אשר כינהו "ארי בין אריות". זכה בפרס משרד הדתות (תשי"ב, 1952) שחולק ל-18 "עילויי הישיבות".
בשנת תשי"ג (1953), בהיותו בן 29, התמנה לרבה של שכונת קריית שלום בדרום תל אביב. היה פעיל בתחומי הדת בשכונתו והרבה במסירת שיעורים תורניים בבתי הכנסת באזור. כמו כן עסק בקבלה ובספרי חסידות. נחשב בעל כוח ברכה ויוחסו לו מופתים. היה מקורב לרבנים מכל החוגים. במשך עשרות שנים פרסם מאמרים תורניים והגותיים בבמות רבות, ובהם בעיתון "שערים".
נפטר בלי בנים, בט' באדר תשס"א, ונקבר בהר המנוחות בירושלים. לאחר פטירתו נערכו כתביו על ידי הרב אברהם מרדכי מרקסון אשר הוציא לאור את ספרו "חידושי רבי יהודה זרחיה". כמו כן נדפסו חידושיו בספרו של אביו "דברי רבינו שפטיה".
אחותו היא סופרת הילדים לאה זוננפלד, אלמנת הרב חיים אברהם זוננפלד, שכיהן כרבה של שכונת נווה אביבים בתל אביב.
תולדות חייו תוארו בספר "הצדיק פלא".
ספריו

צמח יהודה – על הש"ס והשולחן ערוך (5 כרכים)
משפטי החן – על התורה
דורשי ה' – מוסר
ראשית העבודה – מוסר וחסידות
חידושי רבי יהודה זרחיה - על הש"ס
הערות שוליים

↑  נקרא על שם ר' שעפטיל, בנו של השל"ה, בעל "ווי העמודים".
↑  הספד על ידי ילד בן שמונה הוא תופעה יוצאת דופן. שני הספדנים האחרים היו שניים מגדולי הרבנים בירושלים: הרב קוק והרב יוסף גרשון הורוביץ.
↑  נמצא בכתביו - עדות גיסו הרב חיים זוננפלד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297849505171  ISNI: 0000 0000 6787 9604  LCCN: nr96026000  VIAF: 31896198   WorldCat (עם VIAF): 31896198
1710 בצרפת

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1709   1708  1707 |  דגל צרפת | 1710  בצרפת |  »»»  1711   1712   1713 |
כל ערכי השנים בצרפת • אירועים בולטים בעולם ב-1710 היסטוריה של צרפת • פורטל צרפת • לוח שנה של שנת 1710
שנת 1710 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 723 שנות לאום.
מנהיגים

לואי הארבעה עשר, מלך צרפת
אירועים חשובים

20 באוגוסט – מתרחש קרב ברברוסה, במהלך מלחמת הירושה הספרדית. בקרב זה הוסבו הכוחות הצרפתיים.
נולדו

(קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1710)
15 בפברואר – לואי החמישה עשר, מלך צרפת, מלכה של צרפת מ-1715 ועד מותו (נפטר ב-1774)
23 במאי – פרנסואה גספר אדם, פסל צרפתי בסגנון רוקוקו (נפטר ב-1761)
נפטרו

7 ביוני – לואיז דה לוואלייר, פילגשו של לואי הארבעה עשר (נולדה ב-1644)
1711 בצרפת

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1710   1709  1708 |  דגל צרפת | 1711  בצרפת |  »»»  1712   1713   1714 |
כל ערכי השנים בצרפת • אירועים בולטים בעולם ב-1711 היסטוריה של צרפת • פורטל צרפת • לוח שנה של שנת 1711
שנת 1711 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 724 שנות לאום.
מנהיגים

לואי הארבעה עשר, מלך צרפת
אירועים חשובים

2 באפריל – מתגלה קליפרטון, אטול בריבונות צרפת.
9 באוגוסט – מתחיל המצור על בושיין (1711), שהתרחש במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
12 בספטמבר – נגמר המצור על בושיין (1711).
11 באוקטובר – 245 אנשים נמחצים למוות, לאחר ששתי כרכרות התנגשו במרכז גשר במהלך פסטיבל שעבר שם.
נולדו

25 בדצמבר – ז'אן-ז'וזף דה מונדונוויל, כנר ומלחין צרפתי (נפטר ב-1772)
23 במאי – פרנסואה גספר אדם, פסל צרפתי בסגנון רוקוקו (נפטר ב-1761)
נפטרו

13 במרץ – ניקולא בואלו, משורר ומבקר ספרות צרפתי (נולד ב-1636)
22 באוגוסט – לואי פרנסואה, דוכס בופלר, מרשל צרפת (נולד ב-1646)
18 במרץ – ז'אן פרנסואה דוקלרק, היה רב-חובל צרפתי ואביר במסדר סנט לואיס
11 באפריל – לואי, הדופן הגדול, דופן צרפת בין השנים 1661 ל-1711 (נולד ב-1661)
פרס וולף לכימיה

פרס וולף בכימיה הוא פרס ישראלי, שמוענק כמעט מדי שנה (מאז 1978) במסגרת חלוקת פרסי וולף על שם ריקרדו וולף. הפרס בסך 100,000 דולר, מוענק על ידי נשיא מדינת ישראל, בטקס הנערך במשכן הכנסת. זהו אחד מששת פרסי וולף שהוקמה על ידי הקרן ומוענקים מאז 1978; האחרים הם בחקלאות, מתמטיקה, רפואה, פיזיקה (אנ') ואמנויות (אנ').
פרס וולף בכימיה נחשב לאחד מפרסי הכימיה הבינלאומיים היוקרתיים ביותר, שני רק לפרס נובל בכימיה. קבלת הפרס נחשבת כמבשרת פוטנציאלית לקבלת פרס נובל. נכון לשנת 2022, 12 זוכי פרס וולף זכו לאחר מכן גם בפרס נובל. האחרונה שבהן היא קרולין ברטוזי, שקיבלה את פרס נובל באותה שנה.
זוכי פרס וולף בולטים לפי שנה

| שנה | זוכה |
| --- | --- |
1978: קארל דג'ראסי
1979: הרמן מארק
1980: הנרי איירינג
1981: ג'וזף צ'אט
1982: ג'ון פולאני, ג'ורג' פימנטל
1984: הרברט גוטובסקי, ג'ון וואו, הרדן מקונל
1985: רודולף מרקוס
1986: אליאס ג'יימס קורי, אלברט אשנמוסר
1987: דייוויד בלאו, דייוויד פיליפס
1988: רפאל לוין, יהושע יורטנר
1989: דואיליו אריגוני, אלן באטרסבי
1991: ריכרד ארנסט, אלכסנדר פיינס
1992: ג'ון פופל
1993: אחמד זוויל
1995: פיטר שולץ, ריצ'רד לרנר
1996: גילברט סטורק, סמואל דנישפסקי
1998: גרהרד ארטל, גבור סומורג'אי
1999: ריימונד למייה
2000: פ. אלברט קוטון
2001: ריוג'י נויורי, הנרי ב. קגן, ק. בארי שארפלס
2004: הארי גריי
2005: ריצ'רד זייר
2006: עדה יונת, ג'ורג' פהר
2008: ויליאם מורנר, אלן ג. בארד
2011: קשישטוף מטייאשבסקי, צ'ינג טאנג, סטיוארט א' רייס
2012: צ'ארלס מ' ליבר וא' פאול אליוויסאסטוס
2013: רוברט לנגר
2014: צ'י-ווי וונג
2016: סטיוארט שרייבר וקיריקוס ניקולאו
2017: רוברט ברגמן
2018: עומר יאגהי ומאקוטו פוג'יטה
2019: סטיבן ל. בוכוולד, ג'ון פ. הרטוויג
2021: לסלי ליזרוביץ ומאיר להב
2022: בוני בסלר, קרולין ברטוצי ובנג'מין קרוואט
2023: ג'פרי קלי, צ'ואן הא והירואקי שוגה
2025: הלמוט שוורץ
זוכים לפי מדינות

חלק מהזוכים נספרים כמה פעמים במקרה של אזרחות כפולה. נכון ל-2023:
| מדינה | מספר זוכי הפרסים |
| --- | --- |
ארצות הברית: 38
הממלכה המאוחדת: 5
ישראל: 5
קנדה: 3
הונגריה: 3
שווייץ: 3
יפן: 3
אוסטריה: 2
מקסיקו: 1
גרמניה: 1
צרפת: 1
רודזיה: 1
פולין: 1
טאיוואן: 1
מצרים: 1
ירדן: 1
קפריסין: 1
הערות שוליים

↑  Gurdon, John (2012). Wolf prize in medicine 1978–2008. Vol. 1. Singapore: World Scientific. ISBN 978-981-4291-73-6.
↑  "IREG List of International Academic Awards" (PDF). IREG Observatory on Academic Ranking and Excellence. 2019. נבדק ב-26 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Walter, Patrick (5 באוקטובר 2022). "The 2022 chemistry Nobel prize goes to bioorthogonal and click chemistry – as it happened". Chemistry World. Royal Society of Chemistry. נבדק ב-26 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph893623
שמאל רדיקלי בישראל

מחאה של אנרכיסטים נגד גדרות בשיתוף עם ה-ISM, בה הם מחברים עצמם לגדר ההפרדה באיו"ש באמצעות אזיקתם עם צינורות מתכת
שמאל רדיקלי בישראל (או השמאל הקיצוני בישראל) הוא כינוי ליחידים או תנועות חברתיות-פוליטיות המאופיינות ומושפעות מרעיונות ששייכים לצד השמאלי של המפה הפוליטית. ישנם מאפיינים רבים משותפים בין השמאל הרדיקלי העולמי לבין השמאל הרדיקלי בישראל. עם זאת ישנו קושי בהגדרה מהו רדיקלי, וגורמים שונים מסמנים את גבול הקיצון באופן שונה.
אידאולוגיה > בסיס אידאולוגי - תפיסת עולם

השמאל הרדיקלי הישראלי כולל יחידים וקבוצות, שלעיתים מאוגדות כעמותות וכארגוני זכויות אדם. במקרים רבים ארגונים אלו מתמודדים מול ביקורת ציבורית ואף ליוזמות חקיקתיות נגדו. מעבר לעמותות קיים גם ייצוג מפלגתי של השמאל הרדיקלי, כיום במפלגת חד"ש היהודית-ערבית.
בניגוד לשמאל המתון, השמאל הרדיקלי לרוב אינו מגדיר את עצמו כציוני, ולעיתים מעדיף את מודל המדינה האחת על פני המודל של שתי מדינות כפתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
השמאל הרדיקלי הישראלי הטרוגני בעמדותיו ועוסק במגוון של נושאים בתוך קווי המתאר האידאולוגיים של השמאל הרדיקלי בעולם, עם דגש מסוים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ובמיוחד על ההשלכות של הכיבוש הישראלי על האוכלוסייה הפלסטינית ועל אופי המשטר בישראל. תחומי עיסוק נוספים הם התאגדות עובדים, קידום רעיונות סוציאליסטיים כגון מס עושר, משבר האקלים, שיפור איכות הסביבה ועוד.
אידאולוגיה > שני היבטים של השמאל הרדיקלי

ניתן למיין את השמאל הרדיקלי הישראלי על פי שני היבטים עיקריים:
אידאולוגיה > שני היבטים של השמאל הרדיקלי > השקפות חברתיות

לשמאל הרדיקלי משתייכים ארגוני שמאל העוסקים בפעילות רדיקלית בנושאי חברה וכלכלה, נטיות מיניות, מגדר, ואף זכויות בעלי חיים. על קבוצות אלה ניתן למנות קומוניסטים, ובפרט טרוצקיסטים, אנרכיסטים, פמיניסטים רדיקליים ואחרים.
אידאולוגיה > שני היבטים של השמאל הרדיקלי > הציונות והסכסוך

חלק מתנועות השמאל הרדיקלי בישראל תומך בפתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני, וחלקן תומך בפתרון המדינה האחת. חלקן שולל את הציונות כבסיס האידאולוגי לקיומה של מדינת ישראל ואת הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית. יש בהם הסוברים[דרוש מקור: מי?] כי ישראל כמדינה ציונית היא בלתי-לגיטימית ולכן יש להפכה למדינת כל אזרחיה, למדינה דו-לאומית או לחלק מקונפדרציה. בין החברים בארגונים אלה יש המצהירים על עצמם כפוסט ציונים או אנטי ציונים, ויש הרואים עצמם כציונים, אך אינם נתפסים ככאלה על ידי יריביהם. כך, למשל "גוש שלום" או "אומץ לסרב" מוצגים כארגוני שמאל רדיקלי עקב דרכי הפעולה בהם הם נוקטים כדי להביע מחאה, כדוגמת סרבנות והטלת חרם. יהודים וערבים כאחד שותפים בתנועות אלה.
הציונות נבחנת בשמאל הרדיקלי במונחים גלובליים, כתנועה שפתרה את "הבעיה היהודית" של אירופה אחרי השואה, בעזרתן של המעצמות (בעיקר ברית המועצות ובריטניה), באופן שהיה נוח ביותר לאותן מעצמות. על פי אנשי השמאל הרדיקלי, הפתרון הציוני היה אסון לתושבי הארץ הפלסטינים והוביל אל הנכבה שלהם.
גופים כמו מק"י מקבלים את קיומו של עם ישראלי כלאום בעל-זכויות. יש הרואים בו קבוצה קולוניאליסטית שאין לה זכויות קבוצתיות אלא רק זכויות אדם ואזרח. המצדדים בתפיסה הראשונה לרוב תומכים בגישת שתי מדינות לשני עמים או במדינה דו-לאומית, שני פתרונות המכירים בזכויות הלאומיות של הישראלים (אם כי לא בהכרח של היהודים) לצד אלה של הפלסטינים. בעלי הגישה השנייה, שהם מיעוט קטן מתוך השמאל הרדיקלי, תומכים בהקמת מדינת לאום פלסטינית דמוקרטית וחילונית.
השמאל הרדיקלי סבור שתמיכת השמאל הציוני בפתרון שתי המדינות מבוססת על רצונם של חלקים בבורגנות הישראלית בשקט, בשווקים ובכוח עבודה זול.[דרוש מקור] בשמאל הרדיקלי, לעומת זאת, התמיכה בפתרון זה אינה מתוך הזדהות עם מטרות אלה, אלא מתוך מחשבה שמצב של שקט יכול להביא לעצירת שפיכות הדמים ולפיתוח של תודעה המונית נגד כל סוגי הדיכוי. המתנגדים לפתרון שתי המדינות מצביעים על הקשר ההדוק בין המשק הישראלי והפלסטיני ועל ההתנחלויות כמכשולים לשלום שההתגברות עליהם תהא באיחוד העמים.
אידאולוגיה > היחס לטרור הפלסטיני

סוגיה בוערת תמיד, ובעיקר בתקופות של מתקפות טרור פלסטיני בישראל (כגון האינתיפאדה השנייה), היא משמעותה והיקפה של התמיכה במאבק הפלסטיני. חלקים בשמאל הרדיקלי [דרוש מקור: מי?] דבקים בתפישה לפיה "לא אומרים לעם איך להילחם על חירותו", אך הרוב מסכים שיש לנצל את האוזן הקשבת שהוא זוכה לה בקרב הפלסטינים כדי לשכנעם לנקוט בדרכי מאבק מוסריות ויעילות בעיניו - בעיקר מאבק לא-אלים.[דרוש מקור]
ישנה מחלוקת מסוימת באשר לגבולות הפעולה הנכונים. יש מחלוקת האם הפגיעה בחיילים ובמתנחלים היא לגיטימית. מעטים מן השמאל הרדיקלי [דרוש מקור: מי?] סבורים שלפלסטינים ישנה זכות מוסרית וחוקית (לפי המשפט הבינלאומי) לפגוע בחיילים של "צבא כיבוש", על אף שגם בקרב אלה יעילותה של האסטרטגיה הזו מוטלת בספק בשל הנחיתות הצבאית המובהקת של הפלסטינים. אחרים כוללים בקבוצת המטרות הלגיטימיות גם מתנחלים בוגרים, בטענה שאנשים אלה בחרו לחיות בשטח כבוש ביודעין, ובכך הם משתתפים באופן פעיל בכיבוש. כמו כן, מעטים מן השמאל הרדיקלי סבורים שפגיעה בנשים וילדים היא לגיטימית והיו בהם שפרסמו מאמרים ובהם הבנה או הצדקה למעשיהם של מחבלים מתאבדים, תוך ביצוע רומנטיזציה של הפיגועים (כגון גדעון לוי או דליה רביקוביץ). ארגוני שמאל רדיקלי הביעו לא אחת התנגדות לסיכול ממוקד, משום שזהו, לטענתם, הוצאה להורג ללא משפט - כמו גם עקב העובדה, שבסיכולים אלה נפגעו גם אזרחים פלסטינים חפים-מפשע. בדרך כלל[דרוש מקור][מפני ש...] התמקדה הפעילות במישור הפובליציסטי כדוגמת מכתב הטייסים.
אידאולוגיה > עמדות לגבי נושאים אקטואליים בחברה הישראלית

רעיונות השמאל הרדיקלי בישראל חופפים לרעיונות השמאל הרדיקלי כפי שהוצגו במדינות רבות אחרות, אם כי פלגים מסוימים בשמאל הרדיקלי הישראלי מדגישים את שלילת הציונות כבסיס האידאולוגי לקיומה של מדינת ישראל ואת הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית בכל מקרה.
מבחינה מדינית, רואים רבים מאנשי השמאל הרדיקלי [דרוש מקור: מי?] את הפתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני בהקמת מדינה פליסטינית כאשר ישראל הופכת למדינת כל אזרחיה תוך ביטול היותה מדינה יהודית או פתרון של מדינה דו-לאומית.
בתחום המדיני-ביטחוני, גופי השמאל הרדיקלי בישראל מתנגדים לרוב פעולותיה הצבאיות של ישראל (כגון מלחמת לבנון הראשונה, הסיכולים הממוקדים, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן ועוד) ובפרט לרוב פעולות צה"ל ביהודה, שומרון ועזה, דבר שמתבטא בנוסף לביקורת רבה נגד צה"ל גם בסרבנות לשרת בשטחים. הם תומכים גם בחשיפה מאסיבית ובינלאומית של עוולות המבוצעות לכאורה על ידי חיילים יחידים בתוך צה"ל ומתנחלים כנגד פלסטינים.
השמאל הרדיקלי תומך בהקמת מדינת כל אזרחיה ובאזרוח מלא של פליטי מלחמה ומהגרי עבודה ומתנגדים לכל פעילות של החזרת מסתננים לארצם.
מבחינה כלכלית-חברתית, חלקם תומכים בצורות קצה של סוציאליזם ובפרט קומוניזם (זאת בניגוד לשמאל המתון, התומך בצורות מודרניות וממוקדות יותר של סוציאליזם כמו סוציאל-דמוקרטיה), וכן חלקם תומכים באנרכיזם.
מימון ודרכי פעולה

חלק מארגוני השמאל הרדיקלי נתמכים כלכלית על ידי האיחוד האירופי וממשלות אירופאיות. נושא התמיכה הזרה עומד במוקד פולמוס ציבורי בישראל, הכולל גם ניסיונות לפקח על תמיכה זו בחקיקה, כגון המאמץ לחקיקת "חוק העמותות".
דרכי הפעולה העיקריות הנפוצות בקרב השמאל הרדיקלי הישראלי הן הפגנות, בהן גם הפגנות בלתי חוקיות בשטחי הרשות הפלסטינית, והפצת מידע ועמדות במרכזים אורבניים ובאינטרנט.
מימון ודרכי פעולה > הפגנות

הפגנות השמאל הרדיקלי בישראל נעות בין משמרות מחאה קטנות, לבין עצרות המוניות.
להפגנות בשטחים ישנה דינמיקה אחרת, בעיקר כאשר הן נערכות יחד עם פלסטינים. הפגנות אלה נערכות ללא רישיון וכוחות הביטחון נוהגים להכריז על המקומות בהם נערכות הפגנות כעל שטח צבאי סגור ולשלוח אליהן כוחות צבא ומג"ב. בכמה מהפעמים אף הושלכו רימוני גז ובקבוקי תבערה ולעיתים, בייחוד בהפגנות נגד גדר ההפרדה, נעשו גם ניסיונות לחבל ברכוש ותשתיות צבאיות ובפרט בגדר עצמה.[דרוש מקור]
כוחות הביטחון הישראלים נוהגים לפזר הפגנות אלו באמצעות מעצרים ואמצעים לפיזור הפגנות: גז מדמיע, רימוני הלם, מכות ואף כדורי גומי. כאשר ישנם ישראלים או פעילים בינלאומיים בשטח, השימוש באש חיה נדיר מאוד (למשל במקרה של גיל נעמתי). פעילים פוליטיים מן השמאל הרדיקלי טוענים שהצבא משתמש לעיתים ברימוני גז מדמיע על מנת לפגוע במפגינים עצמם ולא על מנת להרתיעם.
מימון ודרכי פעולה > תעמולה והפצת מידע

השמאל הרדיקלי עוסק בהפצת מידע ותעמולה בציבור הישראלי, ובפרסום נתונים ומאמרי דעה על המתרחש ביהודה ושומרון ובחברה בישראל, לרוב תוך מתיחת ביקורת על מדיניותן של ממשלות ישראל ועל גופי שלטון כגון צה"ל, בג"ץ ואחרים.
בנוסף לניסיונות להגיע אל התקשורת הממוסדת באמצעות מאמרים, מכתבים, עצומות ומודעות, נפוצה גם פניה ישירה אל הציבור באמצעות כרוזים, כרזות, גרפיטי, אתרי אינטרנט (למשל "מגזין הכיבוש" שהוקם בשנת 2004 על ידי ויקטוריה בוך), פנזינים ועוד. קיימים גם ארגונים שעיקר עיסוקם הוא הפצת מידע והעלאת המודעות לסוגיות שמעסיקות את השמאל הרדיקלי, כמו אינדימדיה ישראל, סלון מזל, המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית וזוכרות.
מימון ודרכי פעולה > סרבנות

השמאל הרדיקלי רואה בצה"ל ארגון אשר נועד להנציח את השליטה הישראלית ביהודה ושומרון וברצועת עזה וכן ארגון לא מוסרי בשל פעולותיו נגד הפלסטינים. לכן גורמים בשמאל הקיצוני תומכים בסרבנות. הסרבנות מתחלקת למספר רמות:
סירוב לבצע פקודות מסוימות, כגון לאייש מחסום או לבצע סיכול ממוקד.
סירוב לשרת בשטחים, מאחר שלטענתם השטחים הם שטח כבוש והפעילות בשטחים היא דיכוי הפלסטינים.
סירוב להתגייס או לשרת בצה"ל בכלל, אם עקב פציפיזם ואם בגלל התנגדות למדיניות ישראל ופעולות צה"ל בשטחים.
עם תנועות הסרבנות הוותיקות נמנית "יש גבול", שדגלה בסירוב לשרת בלבנון ואף השתתפה בהגשת תביעות כנגד קציני צה"ל מחוץ לישראל. במהלך האינתיפאדה השנייה התארגנו מספר קבוצות פעילי שמאל שהצהירו על סירוב לשרת בשטחים, סירוב לבצע פקודות מסוימות וסירוב להתגייס לצה"ל, בהן: "אומץ לסרב", מכתב הטייסים ומספר סרבני גיוס. התנועה "פרופיל חדש" מספקת סיוע לסרבנים ולנערים הרוצים להימנע מגיוס, ופועלת "לאזרוח החברה בישראל".
מימון ודרכי פעולה > פעילות השמאל הרדיקלי מחוץ לישראל

מקצת מארגוני השמאל הרדיקלי מחוץ לישראל כוללים ישראלים ומקדמים סוגים שונים של חרם על ישראל במטרה להפעיל עליה לחץ בשל פעילותה בשטחים. "גוש שלום" קורא לחרם על ההתנחלויות ותוצרתן. קואליציית נשים לשלום מצטרפת לקריאת ה-BDS להחרים את ישראל, להפעיל עליה סנקציות בינלאומיות, למשוך השקעות ממנה ולהימנע משיתוף פעולה כלכלי עם המדינה. "הוועד הישראלי נגד הריסת בתים" מרכז את החרם במאבק נגד חברת קטרפילר, ענקית הצמ"ה המספקת דחפורי D9 לישראל.
קיימים בארץ מרצים המזוהים עם השמאל הרדיקלי וקוראים למוסדות אקדמיים להטיל חרם אקדמי ואף חרם כלכלי על ישראל. הבולטים בחוג מרצים אלה הם טניה ריינהרט, ג'ף הלפר, ניב גורדון ואילן פפה. פפה גרם בשנת 2005 להטלת חרם בבריטניה על אוניברסיטת בר-אילן ועל אוניברסיטת חיפה. בנוסף לקריאות להחרמות, מרבים אלה לכתוב מאמרים נגד ישראל ולעודד פעילות נגדה בקמפוסים בחו"ל, וכן מרבים להאשימה בפשעי מלחמה ומעשי זוועות כנגד הפלסטינים. כך למשל, מרצה אחד אף האשים את ישראל בביצוע רצח עם כנגד הפלסטינים. חלקם תומכים במימוש זכות השיבה.
ישנם מספר מבקרים חריפים של פעילות זו בישראל ומחוצה לה, בהם הליגה נגד השמצה והעמותה לאחריות ארגונים לא ממשלתיים ואישים כגון אלן דרשוביץ ודניאל פייפס (ממייסדי Campus Watch, המוקדש למעקב אחרי פעילות זו בקמפוסים בארצות הברית). הביקורת באה גם מחוגי השמאל הציוני, בעיקר מפי בן-דרור ימיני ואמנון רובינשטיין, הטורחים להביא עדויות ודוגמאות רבות לפעילות זו בטוריהם השבועיים וטוענים שפעילות השמאל הרדיקלי מחוץ לישראל מלאה בהסתה ובשקרים וגורמת להגברת האנטישמיות.
מימון ודרכי פעולה > פעילות השמאל הרדיקלי בשטחים

השמאל הרדיקלי פעיל בגדה המערבית בתיאום עם הפלסטינים. פעילות זו כוללת הפגנות משותפות, הגנה מפני אלימות מתנחלים באמצעות השתתפות במסיק, ליווי רועים המותקפים תדיר בידי נערי גבעות ונוכחת מגינה ביישובים פלסטינים הנתונים לאיומי אלימות. פעילים משתתפים בפעילויות מחאה נגד פעולותיה של ישראל. כמו כן, נעשות פעולות שמטרתן הפצת מידע בישראל ובעולם אודות הפעולות שישראל מבצעת בשטחים. נשות מחסום Watch עוקבות אחרי פעילות חיילי צה"ל במחסומים ומפרסמות באתרן דו"חות בעברית ובאנגלית.
בשנים 2003 ו-2004 פעילי שמאל רדיקלי הרבו לבקר את יאסר ערפאת במוקטעה, בעיקר אורי אבנרי ואנשי "גוש שלום" ולעיתים פעילים ממפלגות חד"ש ומרצ.
השמאל הרדיקלי נאבק בהקמת גדר ההפרדה, בטענה שהיא מספחת שטחים חקלאיים נרחבים ביהודה ושומרון לישראל, פוגעת קשות ברבבות כפריים פלסטינים ומפקיעה אדמות פלסטיניות. המאבק מתקיים במיוחד בכפרים בילעין, עאבוד ונעלין.
היסטוריה > טרם קום המדינה ועד מלחמת לבנון

המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (שכונתה פק"פ על-פי ראשי התיבות של שמה ביידיש) קמה ב-1919 כמפלגה אנטי-ציונית יהודית-ערבית.
ב-1925 הוקמה בירושלים תנועת ברית שלום, בין חבריה היה פרופסור יהודה לייב מאגנס, קאנצלר האוניברסיטה העברית בירושלים אשר פעל נגד הקמת מדינה הלאום היהודית.
בזמן מלחמת העצמאות, חברים יהודים רבים במפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) התגייסו אל "ההגנה", וחבר מועצת העם מטעם מק"י, מאיר וילנר, אף חתם על מגילת העצמאות, אף על פי שמפלגתו הגדירה עצמה כמפלגה לא-ציונית.
אחרי מלחמת העצמאות התבססה מק"י, יורשתה של הפק"פ, ככוח השמאלי הרדיקלי המשמעותי היחיד בארץ. המצב החל להשתנות בשנות השישים, עם הופעתו של השמאל החדש בעולם המערבי. השמאל החדש, שדחה את היחס לברית המועצות כאל מודל לשאיפותיו של השמאל הרדיקלי וביקר את המפלגות הקומוניסטיות הממוסדות על תמיכתם בסטליניזם, זכה לתהודה קטנה בארץ עם הקמת "מצפן" על ידי פורשים יהודים מהמפלגה הקומוניסטית ב-1962.
ב-1965 התפלגה מק"י, והפלג היהודי, שלקח את השם מק"י, בראשות משה סנה, החל את דרכו בחזרה לשורות השמאל הפרו-ישראלי. רק"ח לעומת זאת, הפלג האינטרנציונליסטי נשאר מדוכא בידי הממסד. פעילים רבים נותרו "קרחים מכאן ומכאן", וחשו מנוכרים מרק"ח מחד, וממק"י מאידך.
לאחר מלחמת ששת הימים ועקב התמיכה הגורפת בציבור הישראלי בכיבוש השטחים החריפה תחושת הניכור מהציונות בקרב השמאל הרדיקלי. בתקופה זו "מצפן" גדלה מעט וההשפעה של השמאל החדש הפכה משמעותית מאוד בקרב השמאל הרדיקלי, את מגמה זו חיזק גם מרד הסטודנטים בצרפת בשנת 1968.
ב-1971 קמה תנועת "הפנתרים השחורים"; אף שלא שללה את הציונות ואף תמכה בה היא הציבה תביעות חברתיות ותודעה מזרחית לוחמת שאיימה על הממסד הישראלי. הם היו התנועה הראשונה בשמאל הרדיקלי הישראלי ששיקפה את השינוי בשמאל העולמי באותן שנים: ההתרחקות מהתארגנות מעמדית (לפי המודל של המפלגות הקומוניסטיות הלניניסטיות והטרוצקיסטיות) והפנייה למאבקי שחרור אתניים (כמו מאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות בארצות הברית) ומגדריים (פמיניזם, ומאוחר יותר שחרור הומוסקסואלים ולסביות). בשנות השבעים הגיעה רק"ח (ואחריה חד"ש) לשיא השפעתה בציבור הערבי-ישראלי. לצד מנהיגי המפלגה הוותיקים, בהם אנשי רוח כאמיל חביבי, הגיעו למפלגה, באמצעות הפעילות הסטודנטיאליות בארגונים יהודיים-ערביים כמו "קמפוס".
בשנת 1972 נחשפה התארגנות שמאל רדיקלי, שהתפלגה מ"מצפן", שריגלה למען סוריה. חברי החוליה, בראשות אודי אדיב, הודו בהאשמות נגדם ונדונו למאסר.
היסטוריה > בין מלחמת לבנון לאינתיפאדה הראשונה

השמאל הרדיקלי לא תמך ככללו בהסכם השלום עם מצרים שכרת מנחם בגין בקדנציה הראשונה שלו בראשות הממשלה. חד"ש התנגדה, לדוגמה, משום שחשבו שמטרת ההסכם הוא לקבע את הכיבוש הישראלי בשטחים הפלסטינים. מלחמת לבנון הראשונה, שפרצה ב-1982, עוררה התנגדות מקיר אל קיר בקרב השמאל הרדיקלי. לראשונה החלה תופעה של סרבנות ניכרת בקרב חיילי המילואים שהוצבו בלבנון, בתמיכת תנועת יש גבול. זו זכתה לגינוי מהשמאל הציוני, כולל הנהגת "שלום עכשיו" ופוליטיקאים כמו יוסי שריד.
ב-1982 נפגש אורי אבנרי עם יאסר ערפאת בביירות הנצורה. הפגישה השפיעה עמוקות על אבנרי, שנהפך למעריץ נלהב של האיש, אך גם על השאר השמאל הרדיקלי שראו באיש "מנהיג שחרור" פלסטיני ופרטנר לשלום. גם אחרי שגורש מלבנון, המשיכו פעילי שמאל רדיקלי, בראשות אבנרי, לקיים פגישות עם ערפאת ולנהל איתו מעין משא ומתן על הסכם עתידי בין ישראל לפלסטינים.
באינתיפאדה הראשונה, שפרצה ב-1987, התווספו אל המסגרות הקיימות, כמו "הוועד הישראלי לסולידריות עם ביר זית", התווספו תנועות רדיקליות חדשות נגד הכיבוש כמו: "די לכיבוש", "השנה ה-21", "הלאה הכיבוש" ו"נשים בשחור". תופעת הסרבנות נמשכה.
היסטוריה > שנות אוסלו

שנות אוסלו היו שנים קשות לשמאל הרדיקלי בישראל. עם זאת, הנסיגה מרצועת הביטחון ביוני 2000 התקבלה בברכה על ידי השמאל כולו. בשנות התשעים השתנה גם מאזן הכוחות בקרב המגזר הערבי. לראשונה איבדה חד"ש את ההגמוניה שלה במגזר לטובת תנועות חדשות כמו בל"ד בראשות פורש חד"ש עזמי בשארה, והתנועה האיסלאמית.
היסטוריה > האינתיפאדה השנייה

פרוץ האינתיפאדה השנייה ואירועי אוקטובר 2000 הכו את רוב החברה הישראלית, ובתוכה את השמאל הציוני, בתדהמה[דרוש מקור]. עוד לפני כן, רבים בשמאל הרדיקלי לא היו מופתעים, פקפקו בהסכמי אוסלו והזהירו מפני התסכול הגואה ברחוב הפלסטיני בשל כך, כמו גם בשל השחיתות ברשות הפלסטינית, והתדרדרות המצב הכלכלי שם בשל מדיניות הסגרים של ישראל.
השמאל הרדיקלי החל עד מהרה לפעול נגד הדיכוי הצבאי של האינתיפאדה השנייה. כחודש אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה קמה תנועת "תעאיוש", שבראשית ימיה עסקה בעיקר ב"משלוחי סולידריות" של מזון ותרופות לשטחים. ב-2001, 2002 ו-2005 יצאו "מכתבי שמיניסטים", שבהם הצהירו מאות תלמידי תיכון שיסרבו לשרת בשטחים או בצה"ל כלל. תנועת הסירוב התרחבה במהלך האינתיפאדה השנייה מתנועה של חיילי מילואים לתנועה שכללה בני נוער לפני גיוס.
פעילים בשמאל הרדיקלי מאזור ירושלים רשמו הצלחה מסויגת בבג"ץ בנושא תוואי גדר ההפרדה, כאשר הצליחו לגייס תושבים רבים ממבשרת ציון וקציני צבא בכירים במילואים סביב הפגיעה הקשה באדמות הכפר בית סוריק ובפרנסת תושביו עקב תוואי הגדר המתוכנן. בשמאל הציוני היו שטענו טענות דומות ובעקבות העתירה, בג"ץ חייב את המדינה לשנות את תוואי הגדר.
השמאל הרדיקלי לא תמך בתוכנית ההתנתקות, וזאת בניגוד מובהק לשמאל הציוני שתמך בתהליך, שאף היה כלול במצע מפלגת העבודה בראשות עמרם מצנע בבחירות לכנסת השש עשרה. השמאל הרדיקלי הדגיש את היות ההתנתקות חלק מהשקפת העולם של ההפרדה, הכוללת את בנייתה במקביל של גדר ההפרדה, שגורמת סבל רב לפלסטינים ואינה מביאה פתרון שמקובל בהדדיות.
השמאל הרדיקלי מרבה לפעול נגד גדר ההפרדה, בין השאר בהפגנות של ארגונים כגון "אנרכיסטים נגד הגדר". בחלק מן ההפגנות, המשותפות לישראלים, פלסטינים וזרים, התלקחה אלימות בין הצבא למפגינים. ההפגנות, שהתרכזו בכפרים בילעין, נעלין ועאבוד, משכו מאות מפגינים מדי שבוע.