stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק איסור פרסומת והגבלת השיווק של מוצרי טבק ועישון
היסטוריה חקיקתית

חוק הגבלת הפרסומת למוצרי טבק לעישון, התשמ"ג-1983 אושר בכנסת ב-17 בינואר 1983 ונכנס לתוקף לאחר חצי שנה מיום פרסומו, כלומר ב-25 ביולי 1983 (הסעיף המחייב הדפסת אזהרה בכל פרסומת בעיתון למוצרי טבק נכנס לתוקף מוקדם יותר, ב-25 באפריל 1983).
תיקון מס' 2 לחוק, שאושר בכנסת ב-26 במרץ 2001 הרחיב את ההגבלות על פרסומת למוצרי טבק, ובין היתר אסר גם פרסומת עקיפה ופרסומת העושה שימוש בדמויות של בני אדם או בעלי חיים. לשר הבריאות ניתנה סמכות לקבוע, באישור ועדת הכלכלה של הכנסת, מקומות שבהם אסור להציב מכונות למכירת מוצרי טבק.
תיקון מס' 3 לחוק, שאושר בכנסת ב-4 באוגוסט 2004 הוסיף לחוק איסור על מכירת מוצרי טבק לקטין. בנוסף שונה שם החוק, מ"חוק הגבלת הפרסומת למוצרי טבק לעישון" לשם הנוכחי, "חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק".
תיקון מס' 4 לחוק, שאושר בכנסת ב-4 בפברואר 2008 הוסיף להגבלות שבחוק איסור על מכירה, השכרה או השאלה לקטין של מוצר המשמש לעישון טבק, לרבות נרגילה, מקטרת ונייר לגלגול סיגריות.
תיקון מס' 6 לחוק, שאושר בכנסת ב-3 באוגוסט 2011 ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 2014 אסר לחלוטין הצבה של מכונות למכירת מוצרי טבק.
בינואר 2019 חוקקה הכנסת תיקון נרחב ולפיו ייאסר לגמרי כל פרסום למוצרי טבק ברדיו, בטלוויזיה, באינטרנט ובשלטי חוצות. ההצעה מכילה את ההגבלות על פרסום מוצרי עישון גם על מוצרים צמחיים נוספים, מלבד טבק, המשמשים לעישון, וכן על מכשירים המשמשים לעישון אותם המוצרים. החרגה אחת נשארה, זו המאפשרת פרסומות למוצרי טבק רק בעיתונות המודפסת ובתוך חנויות לממכר מוצרי טבק. כחלק מתיקון זה שונה שם החוק לשמו הנוכחי.
במאי 2022 חוקקה הכנסת תיקון לחוק שמבטל את החרגת העיתונות המודפסת ממנו. נקבע כי האיסור על העיתונות המודפסת לפרסם מוצרי עישון, יוחל באופן הדרגתי ויהפוך למוחלט בשנת 2029.
החוק מציע לקבוע הגבלות ואיסורים נוספים לגבי ייצור ושיווק מוצרי עישון, ובכלל זה איסור הצגת מוצרי עישון למכירה למעט בחנויות ייעודיות או בחלק נפרד בחנות שאינו גלוי לעין; הגדלת שטחי האזהרה שחובה לכלול בפרסומות מותרות ועל גבי אריזות מוצרי העישון; תנאים לייצור ושיווק של סיגריה אלקטרונית שריכוז הניקוטין שבה גבוה מהריכוז שנקבע בדירקטיבה האירופית; חובה לייצר ולשווק מוצרי עישון בחפיסות ובאריזות אחידות וחובות דיווח של יצרנים ויבואנים של מוצרי עישון אודות רכיבי המוצר והסכנות הכרוכות בהם.
הערות שוליים

↑   חוק הגבלת הפרסומת למוצרי טבק לעישון, התשמ"ג-1983, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   חוק הגבלת הפרסומת למוצרי טבק לעישון (תיקון מס' 2), התשס"א-2001, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   חוק הגבלת הפרסומת למוצרי טבק לעישון (תיקון מס' 3), התשס"ד-2004, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק (תיקון מס' 4), התשס"ח-2008, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק (תיקון מס' 6), התשע"א-2011, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   שלבי החקיקה של חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק (תיקון מס' 7), התשע"ט-2019, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  מכה לחברות הסיגריות: לא יוכלו לפרסם בעיתונים, באתר "סרוגים", 31 במאי 2022
חפיסות סיגריות, ועליהן שלל אזהרות מפני נזקי העישון
חוק המכינות הקדם-צבאיות

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  12 באוגוסט 2008
 תאריך חקיקה עברי:  י"א באב תשס"ח
 גוף מחוקק:  הכנסת השבע עשרה
 תומכים:  69
 מתנגדים:  0
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 2182, עמ' 890
 הצעת חוק:  פרטית
 משרד ממונה:  משרד החינוך
 מספר תיקונים:  2
 נוסח מלא:  חוק המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2008
 
חוק המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2008 נחקק בשנת 2008 לשם הסדרת פעילותן של המכינות הקדם-צבאיות בישראל. החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2009.
היסטוריה חקיקתית

ב-30 ביולי 2008 אישרה הכנסת את חוק המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2008. החוק נכנס לתוקף בתחילת שנת 2009.
את הצעת החוק יזמו חברי הכנסת מיכאל מלכיאור ולימור לבנת. דברי ההסבר להצעת החוק עמדו על מהותן של המכינות:
במכינות הקדם-צבאיות - חילוניות, דתיות או משולבות - מקבלת הכשרה העתודה של הפיקוד הצבאי ושל דור המנהיגות של החברה הישראלית. כמחצית החניכים במכינות מתגייסים לתפקידי לחימה - שיעור גבוה בהרבה לעומת כלל המתגייסים לצה"ל, וכך גם באשר לפונים לתפקידים פיקודיים מתוכם. בשנת הלימודים התשס"ח פעלו 34 מכינות קדם-צבאיות, 25 מהן מוכרות ומתוקצבות מאוצר המדינה ותשע בשלבי הקמה. בכל המכינות למדו כ-1,800 חניכים, כ-1,600 מהם במכינות המוכרות והמתוקצבות.
חניך הלומד במכינה רשאי לדחות את גיוסו לצה"ל בשנה, והוא זוכה להכנה נאותה להשתלבות בשירות מלא בצה"ל, בייחוד ביחידות השדה, תוך הרחבת אופקיו, העשרת עולמו וחינוכו לערכי הציונות.
פעילות המכינות הקדם־צבאיות חוצה השקפות פוליטיות ומפלגתיות. היא ממומנת על ידי אוצר המדינה, על ידי הורי החניכים ומתרומות.
המשך דברי ההסבר עסק בתקצובן של המכינות:
התקציב השנתי שהקצתה המדינה למכינות הקדם־צבאיות לפני שנתיים היה כ־30 מיליון שקלים חדשים, והוא נתון תדיר לקיצוצים. נוכח ההכרה בחשיבות המשך פעילותן של המכינות הקדם־צבאיות, מוצע בהצעת החוק המתפרסמת בזה לעגן בחקיקה את פעילותן וכן את תקצובן הנאות ואופן חישובו, כדי להבטיח את המשך קיומן הסדיר והתקין. החישוב יתבסס על קביעת "סל לחניך" שיעדכן שר החינוך, וכל מכינה תהיה זכאית לתקצוב לפי מספר החניכים בה, ובלבד שמספר החניכים בכלל המכינות המוכרות לא יגדל בכל שנה בשיעור של יותר מ־15%.
בדצמבר 2009 התקין שר החינוך, גדעון סער, את תקנות המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2009, המפרטות את תהליך ההכרה במכינה ואת הפיקוח עליה.
הוראות החוק

זהו חוק קצר בן ארבעה סעיפים בלבד. החוק מגדיר מכינה קדם-צבאית: "מסגרת חינוכית המיועדת בעיקרה למיועדים לשירות ביטחון וליוצאי צבא, ושמטרותיה הכנת החניכים לשירות מלא בצבא הגנה לישראל וחינוך למעורבות חברתית ואזרחית".
החוק הסמיך את מנכ"ל משרד החינוך להכיר במכינה קדם-צבאית, בהתאם לכללים שקבע שר החינוך. עם הקמת משרד ההתיישבות בשנת 2020 הועברו אליו סמכויות אלה. תקציבה של מכינה מוכרת הוא פונקציה ליניארית של מספר חניכיה. בשנת 2017 היה התקציב 25,474 ש"ח לחניך.
עיקר הסדרת פעילותן של המכינות נעשה בתקנות המכינות הקדם-צבאיות (הכרה במכינה קדם-צבאית), תש"ע-2009. התקנות מפרטות את התנאים להכרה במכינה קדם-צבאית ואת אופן הגשת הבקשה להכרה. עוד קובעות התקנות שהפיקוח על פעילות המכינה יהיה בידי משרד החינוך ומשרד הביטחון.
הערות שוליים

↑  חוק המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2008, ס"ח 2182 מ-12 באוגוסט 2008
↑  הצעת חוק המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2008, ה"ח הכנסת 244 מיום 9.7.2008
1 2  תקנות המכינות הקדם-צבאיות (הכרה במכינה קדם-צבאית), תש"ע-2009
טיסנאות חופשית

שחרור של דאון חופשי מסוג ד-2
טיסנאות חופשית היא תחום ספורט בינלאומי במסגרת ענף הטיסנאות, שבו מטרת המתחרה לגרום לטיסן חופשי, הטס ללא התערבות המטיס או חיבור כלשהו לקרקע, לשהות זמן מקסימלי באוויר.
ספורט זה משלב את הצורך ברמת דיוק גבוהה בבניית הטיסנים ואיזונם מראש, כמו גם הבנה ושימוש בטכנולוגיות מתקדמות, ידע והבנה באווירודינמיקה, היכרות והבנה בנושאי מזג אוויר וזרמי אוויר, כושר גופני ויכולת הטסה גבוהה.
טיסנים חופשיים

תת-מחלקות של קבוצה זו הם:
טיסני דאון-חופשי, ד-1 (F1H) וד-2 (F1A), המשוגרים מהקרקע באמצעות כבל ולאחר מכן גולשים לקרקע.
טיסני מנוע-גומי, ג-1 (F1G) וג-2 (F1B), המונעים על ידי רצועות אלסטיות המסובבות מדחף אשר מעלה את הטיסן לגובה שממנו הוא גולש לקרקע.
טיסני מנוע-חופשי, מ-1 (F1J) ומ-2 (F1C), המונעים באמצעות מנוע בוכנה הפועל מספר שניות בודדות ומעלה את הטיסן לגובה שממנו הוא גולש לקרקע.
P-30 - טיסני מנוע-גומי למתחילים. הטיסנים דומים לטיסני הג-1 והג-2, אך קטנים ופשוטים יותר.
גילשונים - טיסנים קטנים יחסית המשוגרים מהקרקע על ידי השלכה ידנית או באמצעות מקלע רצועות אלסטיות.
טיסני פנים, פ-1 (F1L) ופ-2 (F1D) - טיסני מנוע-גומי ששוקלים גרמים בודדים ומוטסים באולמות סגורים בלבד.
)שיגור טיסן חופשי עם מנוע חשמלי (F1Qטיסני מנוע חשמלי (F1Q),המונעים באמצעות מנוע חשמלי הפועל מספר שניות בודדות ומעלה את הטיסן לגובה שממנו הוא גולש לקרקע.
טיסני מנוע פחמן דו-חמצני (F1K)-טיסנים הממונעים על ידי מנוע פחמן דו-חמצני הפועל עד אשר מכל הגז נגמר ובזמן זה מעלה את הטיסן לגובה שממנו הוא גולש. (מחלקה זו אינה קיימת בארץ ועדיין חדשה יחסית בעולם)
טיסני מדרון (F1E) - טיסנים המושלכים לאוויר ממדרון (מחלקה שלא פעילה בארץ).
טיסנאות חופשית בישראל

בישראל כ-21 מועדונים (סניפים) של קלוב התעופה לישראל, הפזורים בכל רחבי הארץ, מנהריה שבצפון ועד באר שבע בדרום.
הפעילות הטיסנאית מתאפיינת בבניית טיסנים, תוך שימוש בטכנולוגיות מתקדמות כגון חומרים מרוכבים וכדומה, איזון והטסת הטיסנים כשלב אימון והשתתפות בתחרויות השונות.
התחרויות הארציות והבינלאומיות, נפרדות על פי סוגי הטיסנים כמובן, מתקיימות לרוב בדרום הארץ, בשטחים חקלאיים מישוריים פתוחים, כמו אלה שליד היישובים אורים, צאלים ואשלים, בשטחי הטסה קטנים יותר ליד פלמחים, מגידו ובני ציון ובאולמות ספורט שונים.
במהלך השנה מתקיימות כ-8 תחרויות עיקריות, במחלקות הבינלאומיות, שבהן מתחרים הטיסנאים על הזכות לייצג את נבחרות ישראל באליפויות אירופה והעולם, כמו גם תחרויות רבות נוספות במחלקות הפנים ארציות, תחרויות אזוריות וכדומה.
השלכת דאון חופשי מסוג ג-2
שכם

ערך זה עוסק בעיר שכם. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

שכם במבט מהר עיבל; ברקע, הר גריזים
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  שכם
 ראש העיר:  חוסאם שחשיר
 שפה רשמית:  ערבית 
 שטח:  28.60 קמ"ר (דירוג: 2)
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  156,906 (2017)
 קואורדינטות:  32°13′13″N 35°16′44″E﻿ / ﻿32.2202777777778°N 35.2788888888889°E﻿ / 32.2202777777778; 35.2788888888889
 אזור זמן:  UTC +2
 https://www.nablus.org/index.php/ar/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) שכם(למפת צפון השומרון רגילה) שכם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שכם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שכם  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
העיר שְׁכֶם (בערבית: ‏نابلسקובץ:ArNablus.ogg‏Ⓘ‏ – נַ֫אבְּלֶס או נַ֫אבְּלֻס) היא בירת נפת שכם של הרשות הפלסטינית. משמשת עבור הפלסטינים כמרכז תרבות, מסחר ושירותים. אוכלוסיית העיר מונה כ־170,000 תושבים (כולל מחנות הפליטים הסמוכים לה) ובה רוב מוסלמי, ומעט נוצרים ושומרונים. בתחומי שכם מספר מחנות פליטים פלסטינים (בלאטה, עסכר ישן, עסכר חדש ומחנה עין בית אל מא – "מחנה שכם") שסופחו בשנת 1965 למרכז השיפוט של העיר.
בחלקה המזרחי של העיר נמצא תל בלאטה המזוהה עם שרידיה של שכם הקדומה, שעל פי הממצאים הארכאולוגיים ראשית ההתיישבות בה הייתה בתקופה הכלקוליתית, ובהמשך גם בתקופת הברונזה הקדומה והתיכונה, כולל עיר מרכזית בתקופת ההתנחלות.
שם העיר

השם "שכם" קדום ונזכר בצורה זו בכתבי המארות המצריים מהמאה ה-19 לפנה"ס, וכן בתנ"ך. שמה הערבי של העיר הוא "נאבלוס" והוא שערוב של המונח היווני "ניאפוליס" ("עיר חדשה"). שכם לעיתים מכונה "בירת השומרון".
גאוגרפיה

שכם שוכנת במרכז ארץ ישראל והשומרון על קו פרשת המים הארצי, על צומת דרכים המחבר בין מישור החוף לבקעת הירדן ועבר הירדן (כביש 57 וכביש 55), ועל דרך ההר המחברת את ארץ ישראל מהגליל ליהודה (כביש 60), כ-51 ק"מ מצפון לירושלים.
גרעין העיר ההיסטורי שוכן בעמק צר רווי מעיינות בין הר גריזים והר עיבל, בגובה של כ־550 מטרים, כשמעל העיר מתנשאים בתלילות רכסי ההרים של גריזים ועיבל המתנשאים לגובה 750–940 מטרים. בסמוך לעיר עמקים נרחבים ובהם קרקע פורייה – בקעת עסכר מצפון, עמק המכמתת מדרום, בקעת בית דג'ן / בית פוריכ ממזרח, עמק נחל שכם ממערב – ששימשו בעבר וגם כיום לחקלאות נרחבת, ומאפשרים גישה נוחה לעיר מכיוונים רבים. המרחבים החקלאיים סביב שכם מאפשרים גם מרעה בהיקף ניכר. מצפון מזרח לעיר שוכנים מעיינות עין בידאן הגדולים, המזינים את נחל תרצה ושטחי חקלאות נרחבים בו. עם זאת, העיר רחוקה מערי מישור החוף על נמליהן. את אזור העיר המערבי מנקז נחל שכם, ואת המזרחי נחל תרצה.
היסטוריה > שכם הקדומה

שכם הקדומה מזוהה כיום בתל בלאטה הנמצא במזרח העיר ומחוץ לגרעין העתיק שלה ('הקסבה'). מהחפירות בתל עולה כי ראשית היישוב הייתה בתקופה הכלקוליתית, וכי התל היה מיושב גם בתקופת הברונזה הקדומה והתיכונה. כתובת ח'ו-סבך מימי סנוסרת השלישי (1878–1843 לפנה"ס) מספרת על כיבוש העיר, ושכם נזכרת שם כ"ארץ", כלומר יחידת שטח חשובה ונרחבת.
במאה ה-18 לפנה"ס הוקפה העיר סוללת עפר גדולה, שמעליה חומה ובה שני שערים. הסוללה דופנה מבחוץ בקיר חזק בנוי אבנים גדולות. בתוך הביצור נערם מילוי עבה, ומעליו נבנה מקדש מגדול, שרוחבו היה 5 מטר וגובהו היה כנראה רב. ברחבי ארץ שכם קמו יישובים כפריים רבים, שהיוו מעין עורף חקלאי לעיר הבירה.
במאות ה-16-17 לפנה"ס שלטה שכם על תחום נרחב במרכז הארץ, ממגידו בצפון ועד גזר בדרום. שכם חרבה פעמיים בידי מצרים – בפעם הראשונה כנראה בידי יעחמס הראשון (1570–1546 לפנה"ס) ובפעם השנייה כנראה בראשית ימי אמנחותפ הראשון (1546–1526 לפנה"ס).
מהחפירות בתל בלאטה עולה כי שכם התאוששה במחצית השנייה של המאה ה-16 לפנה"ס. "מקדש המגדל" הוקם במתכונת קטנה יותר, וחלק מן השערים והביצורים שוקמו. רוב הכפרים שמסביב לשכם חרבו, ולא נבנו יותר. גבולה של ממלכת שכם, הקיף במאה ה-14 לפנה"ס את רוב הר מנשה, פרט לעמק דותן, וחלק מהר אפרים. ארכיון אל-עמארנה המצרי, מתאר בפירוט יחסי את קורות לָבָּאיה (לבאיו) מלך שכם ובניו. גם בימי לָבָּאיה הייתה שכם לעיר דומיננטית בשומרון, ותחומי השפעתה הגיעו עד לגזר בדרום ועד לעמק יזרעאל בצפון. הוא ניסה להרחיב את תחום שלטונו לאזור השרון ועמק יזרעאל. הוא כרת ברית עם מלך גזר וגת רימון, ופעל נגד ירושלים וערי השפלה. כנגדו התלכדה ברית מלכים, בה נמנו שליטי עמק יזרעאל, עמק עכו, ירושלים והשפלה המרכזית. גם השלטונות המצריים התקוממו כנגדו. בשלב זה, נאסר לָבָּאיה בידי המצרים והיה אמור להישלח למצרים לתת דין וחשבון על מעשיו, אך בהיותו בחנתון הצליח להימלט משוביו, אך נרצח בידי יריביו המקומיים אנשי גינָה. בני לָבָּאיה חידשו את הברית עם גזר וגת רימון, שבו ללחוץ את שכניהם והרחיבו את תחום פעולתם לעבר הירדן. הברית לא האריכה ימים, והתפרקה עקב שינוי שחל במצב הביטחון הפנימי בארץ. במות בני לָבָּאיה הצטמצם תחום השפעתה של שכם, ומהחפירות בתל בלאטה עולה כי שכם חרבה שוב במאה ה-14 לפנה"ס והתאוששה כנראה רק בסוף המאה ה-14 לפנה"ס.
שכם הכנענית קיימה מבנה חברתי דמוגרפי של עירוניים ואנשי שבטים. מערכת חברה זו התקיימה כנראה גם בתחילת תקופת הברזל ("תקופת ההתנחלות"), כאשר נוספו לעיר כנראה גם מהגרים מצפון הסהר הפורה. מחפירות תל בלאטה עולה כי בשנת 1100 לפנה"ס חרבה שכם, ואולי ניתן לקשור זאת עם המסורת התנ"כית על מלחמת אבימלך בן גדעון בבעלי שכם.
היסטוריה > בתנ"ך ובתקופה המקראית

שכם מופיעה במקרא כמקום הראשון אליו הגיע אברהם בארץ כנען, כמקום אליו הגיע יעקב בשובו ארצה מארם ובו קנה חלקת שדה, ובו בניו שמעון ולוי הרגו את כל הזכרים לאחר ששכם, בנו של מושל העיר אנס את אחותם ובני העיר לא פעלו להענישו.
יעקב ציווה את יוסף ללכת לשכם לראות את שלום אחיו שרעו שם, ומשם הלך אחריהם עד שפגש אותם בעמק דותן (ושם התבצע סיפור מכירת יוסף). העיר ניתנה ליוסף על ידי יעקב ("ואני נתתי לך שכם אחד על אחיך") ובפאתיה גם נקבר יוסף אחרי שבני ישראל העלו את עצמותיו ממצרים.
שכם היא גם המקום בו נערך מעמד הר גריזים והר עיבל סמוך לכניסה לארץ בתום 40 שנות נדודים במדבר, בראשית תקופת ההתנחלות. שכם הייתה גם אחת מ-48 ערי הלויים שנחלקו לבני לוי על פי הגורל שנערך במשכן שילה על ידי יהושע בן נון ואלעזר הכהן. מבין משפחות הלויים זכו בני קהת בשכם והפעילו את העיר כעיר מקלט על פי הוראת יהושע. רשימת הערים הללו מופיעה בשני ספרים בתנ"ך: בספר יהושע וגם בדברי הימים.
בתחילת המאה ה-10 לפנה"ס נבנתה שכם מחדש, ועל-פי המסופר בספר מלכים, בימי שלמה המלך היא הייתה בירת נציבות הר אפרים. שכם הייתה עיר חשובה מאוד בתקופה הזו, וניתן ללמוד זאת גם מהגעתו של רחבעם (בנו של שלמה) להתמנות למלך בשכם, לאחר מות אביו. לאחר פילוג הממלכה הייתה שכם לזמן קצר בירתו של ירבעם בן נבט אותה זנח לטובת תרצה. לאחר חורבן ממלכת ישראל, הביא מלך אשור לשכם גולים, ביניהם כותים. לאחר בואם של הכותים לשכם, היא נעשתה למעוז הדת שלהם.
שכם כנראה חרבה במסעו של שישק לארץ ישראל (925 לפנה"ס), שכן מסלול מסעו עובר דרכה (ואולי גם ייתכן ששמה נמנה עם השמות המחוקים ברשימת שישק). על אף ששכם שוקמה לאחר זמן קצר, היא לא חזרה למעמדה הקודם. בירת ישראל כבר לא הייתה בשכם, ועברה ערים אחדות בארץ, עד שהמלך עומרי קבע את בירתו בעיר שומרון, ובכך, לראשונה, איבדה שכם גם את ההגמוניה בהר התיכון. גם הפלישות החוזרות ונשנות של מלכי ארם פגעו בשכם, וסופה שחרבה עם כל ממלכת ישראל בידי האשורים. מהתקופה האשורית והפרסית התגלו בתל בלאטה שרידי יישוב דל, וזה חרב בשנת 475 לפנה"ס.
חז"ל כינו את העיר "מקום מזומן לפורענויות" על הצרות הרבות שפקדו אותה.
היסטוריה > תקופת בית שני

מלכי אשור, החל בסרגון השני, הגלו לאזור השומרון תושבים מאזורים שונים במסופוטמיה. גלי הגירה אלו התערבבו עם שארית הפליטה של ממלכת ישראל וכך כנראה נוצרה הקהילה השומרונית. שכם נבנתה מחדש כישוב שומרוני ככל הנראה עם האישור שהעניק אלכסנדר מוקדון לשומרונים להקים מקדש על הר גריזים (332 לפנה"ס). להתפתחות שכם תרם דיכוי מרד השומרונים בעיר שומרון, והפיכתה למושבה של חיילים מוקדונים משוחררים (331 לפנה"ס). כתוצאה מכך, התחזק מעמדה של שכם, והיא הייתה במהרה לבירת השומרונים ולמרכזם הדתי והמדיני. בראשית המאה ה-2 לפנה"ס הוקמה על הר גריזים עיר שומרונית גדולה, וזו כנראה הובילה לירידה במעמדה של שכם.
לאורך השנים התפתחה מתיחות בין השומרונים לבין היהודים. עדות למתח בין הקהילות ניתן לראות בפרקי עזרא ונחמיה המתארים את פעולותיו של סנבלט החורני שיש המזהים את מקום מושבו עם הכפר חווארה (חורון) שמדרום לשכם, שעל שמו נקראת החטיבה המרחבית הסמוכה 'מחנה חורון'.
בשנת 111 לפנה"ס כבש השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס את שכם, החריב אותה עד היסוד, והרס את העיר ואת המקדש השומרוני בהר גריזים. נראה כי בעקבות זאת, שכם ננטשה לגמרי, אף על פי שהעיר השומרונית בהר גריזים הוסיפה להתקיים כמרכז דתי לשומרונים. יוסף בן מתתיהו מציין כי הקרב בין אלכסנדר ינאי ודמטריוס נערך ליד שכם, אך יכול להיות ששכם לא התקיימה בזמנו, אלא רק שמה השתמר. חורבן המקדש השומרוני בהר גריזים בידי החשמונאים היווה את השיא השלילי ביחסים בין היהודים לשומרונים.
במאה ה-2 או ה-3 לספירה נבנתה בעיר מערכת מים תת-קרקעית מסועפת אשר נצלה את מי המעיינות הטבעיים להזרמת מים לרחבי העיר ועד לעיר שומרון - סבסטיה. מערכת המים התגלתה ונחקרה בשנות ה-80 על ידי הארכאולוג יצחק מגן, הגאולוג וחוקר המערות עמוס פרומקין וחוקר ארץ ישראל זאב חנוך ארליך. מערכת המים כוללת ארבעה סוגים של מתקני מים תת-קרקעיים - נקבת מעין מסועפת בתוך סלע האם מראס-אל-עין, מנהרות חלוקה של המים לאתרים שונים מתוך הקסבה מעין קריות, מנהרת הולכה שמוליכה מים מזרחה מעין גיפנה, ומשם יצאה גם מנהרת המים הראשית ששמשה כמנהרת ניקוז להובלת המים מחוץ לעיר.
בשנת 6 לספירה, שכם, כמו יתר ארץ ישראל, הפכה לחלק מפרובינקיה יודיאה של האימפריה הרומית. נראה שהשומרונים בשכם הצטרפו ליהודים במהלך המרד הגדול, ובתגובה הרומאים תחת פיקודו של סקסטוס וטולנוס קריאליס כבשו והחריבו את העיר.
היסטוריה > שלהי העת העתיקה > התקופה הרומית המאוחרת

בשנת 72 לספירה, בתקופה הרומית, נוסדה שכם מחדש בעמק שבין הרי עיבל וגריזים, כשני ק"מ מערבית לתל בלאטה, מקומה המקורי של העיר לפני שהחריבוה הרומאים במהלך המרד הגדול. העיר החדשה נבנתה באתרו של כפר שומרוני בשם מעברתה או ממורפה. שמה החדש של העיר היה "נֵיְאַפּוֹלִיס", שמשמעותו עיר חדשה ביוונית, וכמו כן היא קיבלה את הקידומת "פלאוויה", על שם הקיסר פלאוויוס אספסיאנוס. שמה הערבי של העיר עד ימינו, "נאבּלוּס", הוא שיבוש טיפוסי של השם הרומי.
ניאפוליס הרומית הייתה עיר פגנית לחלוטין. הרומאים בנו אותה במתווה רחובות שתי וערב עד כמה שהתנאים הטופוגרפיים איפשרו, וכן יישבו בה לגיונרים משוחררים ומתיישבים זרים אחרים. במאה השנייה, הקיסר אדריאנוס בנה בעיר תיאטרון המיועד לשבעת אלפים צופים. על מטבעות שנתגלו בעיר ומקורם באותה התקופה הוטבעו סמלים צבאיים רומיים וכן דיוקניהם של אלים מהפנתיאון היווני כדוגמת זאוס, ארטמיס, סראפיס ואסקלפיוס. אב הכנסייה יוסטינוס מרטיר, שנולד בעיר בשנת 100 לספירה בקירוב וגדל בה, נתקל שם בפילוסופיה הפלאטוניסטית אבל לא בנוצרים. העיר פרחה עד מלחמת האזרחים בין ספטימיוס סוורוס לבין פסקניוס ניגר בשנים 198–199 לספירה. ספטימיוס סוורוס ניצח לבסוף במלחמה, והחליט להעניש את ניאפוליס שתמכה ביריבו על ידי כך שהעביר את זכויות היתר המשפטיות שלה לשכנתה סבסטיה.
בשנת 244 לספירה, הקיסר הרומי פיליפוס הערבי הפך את ניאפוליס לקולוניה רומית בשם יוליה ניאפוליס. היא שמרה על מעמדה זה עד ימי הקיסר טרבוניאנוס גאלוס בשנת 251 לספירה. בהמשך, בין המאה ה-2 למאה ה-4, הנצרות הפכה לדת הדומיננטית בעיר. ידוע שבישוף מניאפוליס השתתף בועידת ניקיאה בשנת 325 לספירה. ישנן עדויות ספרותיות ואפיגרפיות לנוכחות שומרונית בניאפוליס במאה ה-4 לספירה. טרם התגלו ראיות לנוכחות יהודית בעיר באותה התקופה.
היסטוריה > שלהי העת העתיקה > התקופה הביזנטית

בתקופה הביזנטית, שכם התפשטה לגודל של 900 דונמים, יותר מפי שלושה משטחה כאשר היא נוסדה לראשונה כקולוניה רומית. לפי אחת ההערכות, באותה התקופה חיו בעיר כ-20,000 איש. בשנת 451, התגלע סכסוך בקרב תושבי העיר הנוצרים, כאשר המונופיזיטים ניסו למנוע את חזרתו של יובנאליס בישוף ירושלים, אולם עימות זה לא התפתח לעימות אזרחי. אך בזמן שהיחסים הפנים-נוצריים הלכו והשתפרו, היחסים בין הנוצרים והשומרונים בעיר הלכו והדרדרו. בשנת 484, נגבו הקורבנות הראשונים בעימות זה: בעקבות שמועה שהנוצרים מתכננים להעביר את שרידיהם של אלעזר, איתמר ופנחס ממקומם, השומרונים פשטו על הקתדרלה של שכם, הרגו מתפללים נוצרים וקצצו את אצבעותיו של הבישוף טרבינתוס. טרבינתוס נמלט לקונסטנטינופול, בירת האימפריה, ודרש לשלוח חיל מצב לעיר כדי שימנע תקיפות נוספות. הקיסר הביזנטי זנון הקים כנסייה על הר גריזים, אסר על השומרונים לחגוג את חגיהם על ההר, והפקיע את בית הכנסת ששכן שם. אירועים אלו העצימו את זעמם של השומרונים כלפי הנוצרים.
השומרונים מרדו שנית בימי הקיסר אנסטסיוס הראשון, והצליחו להשתלט מחדש על הר גריזים, אך לאחר מכן מרד זה דוכא בידי פרוקופיוס, המושל הביזנטי של אדסה. מרד שומרוני שלישי תחת הנהגתו של יולינוס בן צבר פרץ ב-529, והיה כנראה האלים מכולם. השומרונים הרגו את אמונס, הבישוף של שכם, וכן כמרים רבים בעיר. הם בצעו את גופותיהם ושרפו אותם יחד עם שרידי קדושים. בסופו של דבר, כוחותיו של הקיסר יוסטיניאנוס השני הגיעו לשכם וטבחו ברוב תושביה השומרונים.
היסטוריה > ימי הביניים > התקופה המוסלמית המוקדמת

במאה השביעית נכבשה ארץ ישראל על ידי הערבים. בתקופה המוסלמית המוקדמת התגוררו בשכם ערבים, פרסים, מוסלמים, שומרונים, נוצרים ויהודים. במאה ה-9, ההיסטוריון הערבי אל-יעקובי כתב כי בשכם יש אוכלוסייה מעורבת של ערבים, עג'ם (לא-ערבים) ושומרונים. במאה ה-10, הגאוגרף הערבי מוקדסי תיאר את שכם כעיר שופעת בעצי זית, ובה שוק גדול, מסגד גדול מרוצף היטב, בתים הבנויים מאבן ונחל הזורם במרכז העיר, וכן כתב כי יש בה מספר טחנות. הוא ציין ששכם מכונה "דמשק הקטנה". באותה התקופה, שכם נודעה ברחבי האזור בזכות הפשתן שיוצר בה.
היסטוריה > ימי הביניים > שכם הצלבנית

שכם נכבשה על ידי הצלבנים ב-1099, בפיקודו של הנסיך טנקרד, ושמה שונה לנאפולי. למרות שהצלבנים סחטו אספקה רבה מהאוכלוסייה עבור חייליהם שהיו בדרכם לירושלים, הם לא בזזו את העיר, ככל הנראה בשל האוכלוסייה הנוצרית הגדולה שהתגוררה בה. שכם סופחה לאחוזה המלכותית של ממלכת ירושלים הצלבנית. האוכלוסייה המוסלמית, הנוצרית המזרחית והשומרונית נותרה בעיר ואליהן הצטרפו כמה צלבנים שהתיישבו בה. בשנת 1120, כינסו הצלבנים את מועצת שכם, שחוקקה את החוקים הכתובים הראשונים בממלכה.
בשנת 1137 פשטו כוחות ערבים וטורקים שהוצבו בדמשק על שכם, הרגו נוצרים רבים ושרפו את כנסיות העיר. עם זאת, הם לא הצליחו להשתלט על העיר. מליסנדרה, המלכה הצלבנית של ירושלים, התגוררה בשכם בשנים 1150 עד 1161, לאחר שהוענקה לה שליטה בעיר על מנת לפתור סכסוך עם בנה בלדווין השלישי. הצלבנים החלו לבנות מוסדות נוצריים בשכם, כולל כנסייה המוקדשת לפסיון ולתחייה של ישו, ובשנת 1170 הם הקימו הוספיס לעולי רגל.
היסטוריה > ימי הביניים > התקופה האיובית

השלטון הצלבני הגיע לסיומו בשנת 1187, לאחר שהאיובים בפיקודו של צלאח א-דין כבשו את העיר. הגאוגרף הסורי יאקות אל-חמאווי (1179–1229) כתב ששכם "ידועה כעיר באזור השומרון, בין שני ערים, מוארכת אך אין לה רוחב, מרובת מים, כי היא דבוקה להר...". הוא מזכיר גם את האוכלוסייה השומרונית הגדולה בעיר. באותה התקופה המסגד הגדול של שכם, ששימש ככנסייה בתקופה הצלבנית, הפך שוב למסגד על ידי האיובים, שבנו גם מאוזוליאום בעיר העתיקה.
באוקטובר 1242 פשטו האבירים הטמפלרים על שכם. באותה השנה הם חברו עם האמיר האיובי של כרכ, א-נאסר דאוד, נגד הממלוכים. הטמפלרים פשטו על שכם כנקמה על טבח קודם של נוצרים על ידי בעל בריתם לשעבר א-נאסר דאוד. הפשיטה על העיר נמשכה שלושה ימים, במהלכה נשרף המסגד ורבים מתושבי העיר, נוצרים ומוסלמים, נהרגו או נמכרו בשוקי העבדים של עכו. הפשיטה המוצלחת זכתה לפרסום נרחב על ידי הטמפלרים באירופה; סביר להניח שהיא מתוארת בפרסקו מסוף המאה ה-13 בכנסייה הטמפלרית של סן בווינאטה, פרוג'ה.
בשנת 1244 הוסב בית הכנסת השומרוני, שנבנה בשנת 362 על ידי הכהן הגדול אקבון והוסב לכנסייה על ידי הצלבנים, למסגד אל-ח'דרה, הפעיל בעיר העתיקה של שכם עד היום. גם לפי המסורת השומרונית, מסגד אל-ח'אדרה נבנה על שרידיו של בית כנסת שומרוני שהחריבו הצלבנים. על-פי מסורת מוסלמית מקומית, מסגד אל-ח'אדרה מציין את המקום בו יעקב בכה לאחר שראה את כתונת הפסים של יוסף מוכתמת בדם. ב-1912 דווח כי השתמרו על חומת המינרט של המסגד מספר כתובות שומרוניות. שתי כנסיות צלבניות נוספות הפכו במהלך אותה מאה למסגד א-נסר ולמסגד אל-מַסַאכִּין.
היסטוריה > ימי הביניים > התקופה הממלוכית

הממלוכים כבשו את שכם ב-1260 ובתקופת שלטונם נבנו בעיר מסגדים, חמאמים ובתי ספר רבים. בתקופה הממלוכית, שכם הפכה למרכז לייצוא שמן זית וסבון למצרים, לסוריה, לחג'אז, למספר איים בים התיכון ולמדבריות ערב. שמן הזית של העיר שימש גם במסגד האומיי בדמשק. הגאוגרף הערבי דימשקי מתאר את העיר סביב שנת 1300 כמי ש "שוכנת כמו טירה בתוך גניה, והעצים בה מרובים. מייצאים ממנה שמן בכמות גדולה, ובמיוחד למסגד בדמשק, מן השמן מכינים גם סבון [...]". חוקר הארצות אבן בטוטה ביקר בשכם ב-1355, ותיאר אותה כעיר "מרובת עצים ונחלים ומשופעת עצי זית". הוא ציין שהעיר גדלה ומייצאת שמן וריבת חרובים לקהיר ולדמשק. הגאוגרף יאקות מתאר אותה סביב שנת 1225 כעיר משופעת מים.