stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדיאלוגים של הכרמליטיות
ביקורות

האופרה זכתה להצלחה כבר בהקרנת הבכורה שלה וכיום נחשבת לאחת מיצירות התיאטרון המוזיקלי החשובות של המאה ה-20, המועלית ומוצגת בקביעות. ההפקה של מיכאל שולץ בעונת 1997/98 בתיאטרון המוזיקה אלטו באסן קיבלה את פרס גוץ פרידריך. ההפקה של דמיטרי צ'רניאקוב באופרה הממלכתית של בוואריה ב-2010 עם סיום שונה שבו רק בלאנש מתה, גרמה ליורשי פולנק וברנאנוס לנקוט בצעדים משפטיים נגד ההפקה המחודשת: "לדעת היורשים, כולן חייבות להיות נזירות מעונות וזאת יש ליישם בצורה גורפת. אחרת, ייפתחו אפשרויות פרשנות שלא יעשו צדק עם המסר המרכזי של היצירה." התביעה נדחתה בשלב ראשון על ידי בית המשפט העליון בפריז שקבע כי ההפקה השנויה במחלוקת מכבדת את "ליבת היצירה". בית המשפט לערעורים בפריז הסכים למעשה עם דעה זו בערכאה השנייה, אך קבע שאין להפיץ עוד את הקלטת ההפקה ב-DVD.
תפקידים

| תפקיד | סוג קול |
| --- | --- |
המרקיז דה לה פורס: בריטון
השבליה (אביר) דה לה פורס (בנו): טנור
בלאנש דה לה פורס (בתו) (האחות בלאנש של ייסורי ישו): סופרן
תיירי, משרת: בריטון
מאדאם דה קרוסי, אם המנזר: קונטרה אלט
האחות קונסטנס מסן דני, נזירה מתחילה: סופרן
.האם מארי של ההתגלמות, סגנית אם המנזר: מצו-סופרן
מ. ז'אבלינו, רופא: בריטון
מאדאם לידואן/האם מארי של סנט אוגוסטינוס, אם המנזר החדשה: סופרן
.האם ז'אן של הילד הקדוש ישו, הנזירה המבוגרת ביותר: קונטרה אלט
האחות מתילדה: מצו-סופרן
כומר המנזר: טנור
הנציב הראשון: טנור
הנציב השני: בריטון
קצין: בריטון
סוהר: בריטון
כרמליתים, קצינים, אסירים, עירוניים
הקלטות > שׁמע

דניז דובאל (אנ'), רג'ין קרספין (אנ'), דניז שרלי (אנ'), ריטה גור (אנ'), ליליאן ברטון (אנ'), קסבייר דפראז, פול פינל, מישל פורל, לואי ריאללנד, ג'נין פורייה, ג'יזל דסמוטירס ועוד; תזמורת ומקהלה של האופרה הלאומית של פריז ; פייר דרבו, מנצח (HMV/EMI/Warner Classics)
קתרין דובוש (אנ'), מישל סנצ'ל (אנ'), פרנסואה לה רו (אנ'), ריטה גור (אנ'), רייצ'ל יאקר (אנ'), חוסה ואן דאם (אנ'), מרטין דופוי ועוד; תזמורת ומקהלה של האופרה דה ליון ; קנט נגאנו, מנצח (Virgin Classics)
קטרין ווין-דייוויס, אשלי הולנד, פיטר ווד, גארי קווארד, פליסיטי פאלמר (אנ'), ג'וזפין ברסטו (אנ'), אורלה בוילן, שרה טינן, ג'יין פאוול, אן מארי גיבונס, ריילנד דייויס (אנ'), וויליאם ברגר, ג'יימס אדוארדס, רולנד ווד, טובי סטפורד-אלן, דייוויד סטפנסון; תזמורת ומקהלה של האופרה הלאומית האנגלית; פול דניאל, מנצח (צ'אנדוס, שכותרתו "הכרמליטים", מושר באנגלית)
ליילה ג'נסר, וירג'יניה זאני (אנ'), ג'יאנה פדרזיני (אנ'), ג'יליולה פראצוני (אנ'), סקיפיו קולומבו (אנ'), ניקולה פילאקורידי (אנ'), יוגניה ראטי (אנ'), ויטוריה פלומביני ועוד; תזמורת ומקהלה של תיאטרו אלה סקאלה די מילאנו ;נינו סנזוגנו (אנ'), מנצח (הקלטת בכורה עולמית 1957 בתרגום לאיטלקית) (Cantus CACD 5.01066 F (2CDs)
הקלטות > וידאו

איזובל ביוקנן (אנ'), הת'ר בג (אנ'), ג'ואן סאתרלנד, לון קופל, אן-מארי מקדונלד, ריצ'רד גרייגר, פול פריס, ג'פרי צ'ארד ועוד; מקהלה ותזמורת של אופרה אוסטרליה; ריצ'רד בונינג, מנצח; אליהו מושינסקי, במאי (קולטור, 1984, מושר באנגלית)
מריה יואינג, ג'סי נורמן, בטסי נורדן (אנ'), רג'ין קרספין (אנ') ופלורנס קוויבר (אנ'); מנואל רוזנטל, מנצח; ג'ון דקסטר (אנ'), במאי; מטרופוליטן אופרה (1987)
אן-סופי שמידט, פטרישיה פטיבון, נאדין דניז, לורנס דייל (אנ') ועוד; מקהלת האופרה הלאומית דו רין והתזמורת פילהרמונית דה שטרסבורג; יאן לטהם-קניג (אנ'), מנצחת; מרתה קלר, במאית (ארטהאוס, 1998)
דגמר שלנברגר, אנג'ה סיליה (אנ'), ברברה דבר, לורה איקין (אנ'), גווין גייר, גורדון גיץ, כריסטופר רוברטסון, מריו בולונזי ועוד, מקהלה ותזמורת לה סקאלה, מילאנו; ריקרדו מוטי, מנצח; רוברט קרסן, במאי (TDK, 2007)
אלקסיה וולגארידו, קתרין הארי, אן שוואנווילמס (אנ'), גבריאל שנאוט (אנ'), יאנה בוקנר, ניקולאי שלקוף, וולפגנג שונה ועוד; הפילהרמונית והמקהלה של האופרה הממלכתית של המבורג; סימון יאנג, מנצח; ניקולאוס להנהוף, במאי (ארטהאוס, 2010)
סוזן גריטון (אנ'), סילבי ברונט (אנ'), סויל איסוקוסקי (אנ'), סוזן רסמרק, הלנה ג'ילמט, ברנרד ריכטר, אלן ורנה, ועוד, התזמורת והמקהלה הממלכתית של בוואריה; קנט נגאנו, מנצח; דמיטרי טשרניקוב, במאי (בל אייר קלאסיקס, 2011)
ורוניק ג'ן (אנ'), סופי קוך (אנ'), סנדרין פיו (אנ'), פטרישיה פטיבון, רוזלינד פלאורייט (אנ'), טופי להטיפו (אנ'), ועוד; תזמורת פילהרמוניה ומקהלה של תיאטרון השאנז אליזה ; ז'רמי רורר (אנ'), מנצח; אוליבייה פי (אנ'), במאי (אראטו, 2014)
הערות שוליים

↑  Taubman, Howard (23 בספטמבר 1957). "Opera: Poulenc Work; 'Carmelites' Has U.S. Premiere on Coast". The New York Times. נבדק ב-21 ביולי 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Milnes R. Dialogues des Carmelites. 3 [Radio 3 magazine], April 1983, pp. 21–23.
↑  Gendre, Claude, 'The Literary Destiny of the Sixteen Carmelite Martyrs of Compiègne and the Role of Emmet Lavery'. Renascence, 48.1, pp. 37–60 (Fall 1995).
↑  Gendre, Claude, 'Dialogues des Carmélites: the historical background, literary destiny and genesis of the opera', from Francis Poulenc: Music, Art and Literature (Sidney Buckland and Myriam Chimènes, editors). Ashgate (Aldershot, UK), מסת"ב 1-85928-407-8, p. 287 (1999).
↑  15 great classical composers who also happened to be gay Classic FM (United States)
↑  "New York Magazine". Vol. 10, no. 8. 21 בפברואר 1977. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Tommasini, Anthony (2004). The New York Times Essential Library: Opera: A Critic's Guide to the 100 Most Important Works and the Best Recordings. Times Books.
↑  Wills, Garry (3 במרץ 1977). "Martyrdom at the Met". New York Review of Books. נבדק ב-21 ביולי 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  John von Rhein (19 בפברואר 2007). "Ravishing 'Dialogues des Carmelites' pierces the heart". Chicago Tribune. נבדק ב-26 ביוני 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Holland, Bernard (14 באוקטובר 2004). "In the Grim Fate of 16 Nuns, Exploring the End Awaiting Us All". New York Times. נבדק ב-21 ביולי 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Osborne, Charles (2004). The Opera Lover's Companion. Yale University Press.
↑  Schonberg, Harold C. (4 במרץ 1966). "Music: 'Dialogues of the Carmelites'; Poulenc Work Is Given at Last by City Opera". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Donal Henahan (20 בדצמבר 1980). "Opera: Poulenc's 'Dialogues des Carmelites' at Met" (PDF). The New York Times. נבדק ב-24 בנובמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Anthony Tommasini (6 במאי 2019). "Review: A New Generation Takes Up 'Dialogues des Carmélites'". The New York Times. נבדק ב-24 בנובמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Anthony Tommasini (6 במאי 2013). "The Nuns Who Revolted Against the Revolution". The New York Times. נבדק ב-24 בנובמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Dialogues des Carmélites": Die Überwindung der Angst. Premierenkritik auf merkur-online vom 29. März 2010, abgerufen am 14. Januar 2016.
↑  Spielplan der Bayerischen Staatsoper vom 28. Januar 2016 (Memento vom 1. Mai 2019 im Internet Archive) auf muenchenbuehnen.de.
↑  Erben wollen Aufführung rechtlich unterbinden. Mitteilung vom 7. Januar 2016 auf staatsoper.de (Memento vom 13. Januar 2016 im Internet Archive).
↑  "The Met Opera's Two Weeks Of Black Opera Performances". KPBS Public Media (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-19 בספטמבר 2021. נבדק ב-11 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007580812505171  BnF: cb13917062k (data)  GND: 300334001  LCCN: no00026164  MusicBrainz work: 0769979a-558f-4eaa-b947-f1754de6c00f  SUDOC: 069362998  VIAF: 179618398   WorldCat (עם VIAF): 179618398
מיניון

| --- | --- |

כרזת הבכורה בפריז ב-1966
 מידע כללי
 מלחין:  אמברואז תומא
 לבריתן:  ז'ול ברבייה 
 מבוסס על:  וילהלם מייסטר 
 סוגה:  אופרה צרפתית
 שפה:  צרפתית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  המאה ה-18
 מקום התרחשות העלילה:  גרמניה, איטליה
 תפקידים
 Antonio  Philine  Frédéric  Mignon  Laerte  Wilhelm Meister  Lothario  Jarno  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
מיניון (בצרפתית: Mignon) הוא אופרה בשלוש מערכות, בחמש תמונות של המלחין אמברואז תומא. יצירתו הידועה ביותר של המחבר בנוסף לאופרה המלט. הלברית נכתבה על ידי ז'יל ברביאה (Jules Barbier) ומישל קארה (Michel Carré) בעקבות יצירתו של גתה וילהלם מייסטר.
הצגות הבכורה

האופרה הוצגה לראשונה בבכורה באופרה-קומיק בפריז, ב-17 בנובמבר 1866. בשנת 1894 הוצג שם כבר המופע ה-1000 של האופרה. ההופעה הזרה הראשונה שלה הייתה באנטוורפן בשנה שלאחר מכן, כלומר ב-1868. האופרה הגיעה במהירות לכל עולם. 1868: וינה, ז'נבה, ויימאר; 1869: באדן-באדן, ברלין, פראג. היא הוצגה בלונדון על ידי דרורי ליין (Drury Lane) באיטלקית ב-5 ביולי 1870 (באנגלית: 1880). היא הוצגה לראשונה מחוץ לאירופה בניו יורק, באקדמיה למוזיקה ב-22 בנובמבר 1871 (באיטלקית), ובמטרופוליטן אופרה ב-21 באוקטובר 1883. המופע בבואנוס איירס היה ב-1881. במזרח אירופה: סנקט פטרבורג: 1871, ורשה ובודפשט: 1873, סופיה: 1921, בוקרשט: 1929. עד אמצע המאה ה-20, היא הייתה אחת האופרות הצרפתיות הפופולריות בעולם.
עלילה

עלילתה מתרחשת בסוף המאה ה-18. המערכה הראשונה והשנייה בגרמניה, השלישית באיטליה.
הדמויות

| הדמות | הקול |
| --- | --- |
מיניון, שנחטפה בילדותה מטירה איטלקית: סופרן או מצו-סופרן
פילין, שחקנית: סופרן קולורטורה
פרדריק, אציל צעיר: טנור או אלט
וילהלם, סטודנט נודד: טנור
לארטה, שחקן: טנור
לותריו: בס
ג'ארנו, צועני: בס
אנטוניו, משרת בטירה: בס
תושבי העיר, צוענים, שחקנים, משרתים.: מקהלה מעורבת
האריות המוכרות יותר

"Oui, je veux par le monde (Yes, I want the world)" (Wilhelm, a tenor)
"Connais-tu le pays (Do you know the country)" (Mignon, a mezzo-soprano or a soprano)
"Adieu, Mignon! (Farewell, Mignon!)" (Wilhelm, a tenor)
"Je suis Titania (I am Titania)" (Philine, a coloratura soprano)
"Elle ne croyait pas (She did not believe)" (Wilhelm, a tenor)
"Me voici dans son boudoir (Here I am in her boudoir)" (Frédéric, a tenor or a contralto)
דיסקוגרפיה

מרילין הורן (מיניון), אלן ואנזו (וילהיים מייסטר), רות ולטינג (פילין), ניקאל זאקריה (לוטאריו), פרדריקה פון סטאד (פרדריק) וכו'; מקהלת אופרה אמברוזיאן, תזמורת הפילהרמוניה, מנצח: אנטוניו דה אלמאידה Sony Classical 88697527332 (1977) (מהדורת CD)
לקריאה נוספת

Casaglia, Gherardo (2005). "17 November 1866". L'Almanacco di Gherardo Casaglia (in Italian)., accessed 24 August 2008.
Casaglia, Gherardo (2005). "5 July 1870". L'Almanacco di Gherardo Casaglia (in Italian)., accessed 27 November 2008.
The Athenaeum (9 July 1870). "Mignon" (review of the 1870 Drury Lane premiere), pp. 57–58. View at Google Books.
The Athenaeum (6 August 1870). "Music" (review of the season at Drury Lane), pp. 185–186. View at Google Books.
The Athenaeum (27 July 1874). "Royal Italian Opera" (review of the season), p. 869. View at Google Books.
Blyth, Alan (1978). Review of the 1978 recording with Marilyn Horne. Gramophone, October 1978, pp. 741–742. Archived 2011-03-12 at the Wayback Machine
Crichton, Ronald (2001). "Ambroise Thomas" in Holden, Amanda, editor. The New Penguin Opera Guide, pp. 951–952. London: Penguin Books. ISBN 978-0-14-051475-9.
Dwight's Journal of Music (2 December 1871). "Nilsson in 'Mignon' [from the New York Tribune]", p. 141. View at Google Books.
Kobbé, Gustav (1976). The New Kobbé's Complete Opera Book, edited and revised by the Earl of Harewood. New York: Putnam. ISBN 978-0-399-11633-9.
The Musical World (19 March 1870). "Italian Opera, Theatre Royal, Drury Lane" (cast announcement for Mignon), p. 206. View at Google Books.
Osborne, Charles (1969). The Complete Operas of Verdi. New York: Da Capo. ISBN 978-0-306-80072-6.
Rosenthal, Harold (1958). Two Centuries of Opera at Covent Garden. London: Putnam. OCLC 593682, 503687870.
Santley, Charles (1892). Student and Singer: The Reminiscences of Charles Santley, p. 310. London: Macmillan. OCLC 2531845. Reprint: Read Books, 2009. ISBN 978-1-4446-3951-3. Preview at Google Books.
Scherer, Barrymore Laurence (1978). "De Profundis: Ambroise Thomas", original liner notes accompanying Columbia LP M4-34590 OCLC 318955076, 4688047. Reproduced in the booklet accompanying Sony CD SM3K 34590 OCLC 41486890.
Thomas, Ambroise (1901). Mignon, piano vocal score; libretto in French and English; English translation by Theodore Baker; prefatory essay by H. E. Krehbiel. New York: G. Schirmer. OCLC 219880631. Kalmus reprint (K 06810): OCLC 4352630.
Weinstock, Herbert (1968). Rossini: A Biography. New York: Knopf. OCLC 192614, 250474431. (Reprint: New York: Limelight, 1987. ISBN 978-0-87910-071-1.)

ברטה אן בתפקיד הראשי (וינה, 1885)
לאקמה (אופרה)

| --- | --- |

כרזת הבכורה בפריז ב-1883
 מידע כללי
 מלחין:  ליאו דליב
 מבוסס על:  Le Mariageممنبعتقنووبن de Loti 
 סוגה:  אופרה צרפתית
 שפה:  צרפתית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  המאה ה-19
 מקום התרחשות העלילה:  הודו
 
לקמה (בצרפתית: Lakmé) היא אופרה מאת ליאו דליב שהוצג בהצגת בכורה בפריז ב-14 באפריל 1883. היצירה יכולה להיחשב כסיכום מאוחר של מה שנקרא סוג האופרה הצרפתית, בו המחבר מרחיב נושא אקזוטי פופולרי עם רומנטיקה. הלברית הצרפתית היא מאת אדמון גונדינה (אנ') ופיליפ ז'יל "(אנ').
המוזיקה של האופרה

לברית האופרה טומנת ברקע את סיפור הקונפליקט בין העם ההודי המדוכא לבין המלך האנגלי, לעיתים נסתר ולעיתים עולה ישירות אל פני השטח. הסיפור הרגשי הלירי שזור בסביבה המתוארת בנאמנות היסטורית.
מבנה המוזיקה מחושב היטב, התזמור מתון וברור, המנגינות קלות לשירה ורוב הלחנים מתאפיינים בקלות שירתם. הדרמה המדממת אינה אכזרית או ברוטלית, אלא נוטה למלנכוליה, וגם הלהט והתשוקות הם רק כגחלים לוחשות. הסנטימנטליות הצבעונית והטובה של המחזה ריקה במקצת וחסרת צבע. לסביבה האקזוטית יש אופי של אמנות, יער הגשם, הג'ונגל, הוא לא ג'ונגל אמיתי, גם הילידים לא אמיתיים, המוזיקה לא יכולה להעביר הרבה מכל הסביבה האקזוטית. היא נשלטת על ידי צלילים אירופאים מסורתיים עם טעם פסאודו-הודי.
מהיצירה חסרה גם כוח דרמטי אמיתי וסוחף, על אף שהעלילה טראגית. היו הרבה הזדמנויות עבור המלחין להלחין מוזיקה שובת לב ומלאת תשוקה, אבל הוא לא עשה זאת. עם זאת, האלמנטים החיצוניים של האופרה הגדולה (Grand opéra או אופרה צרפתית) לא חסרים. תהלוכות מרהיבות, בלט, מקהלות.
לקמה אינה אחת מיצירות המופת הגדולות ביותר של ספרות האופרה, אבל היא יכולה להיחשב כיצירה מוזיקלית משעשעת מוצלחת במיוחד. האופרה שופעת לחנים יפים ופרטים מולחנים היטב. התפקיד הראשי הוא אחד התפקידים הקשים ביותר בספרות האופראית. רוב קולה של לקמה הוא סופרן לירי, אבל התפילה במערכה הראשונה ובמערכה השנייה ארית הפעמון דורשת את טכניקת הקולורטורה המושלמת ביותר.
דמויות

| הדמות | קול |
| --- | --- |
נילאקנטא, הכהן הברמיני הראשי: בריטון לירי
לאקמה, בתו: סופרן קולורטורה לירי
מאליקה, המלווה של לאקמה: מצוסופרן
האדג'י, משרת: טנור לירי
ג'רלד, קצין אנגלי: טנור לירי
פרדריק, קצין אנגלי: בס-בריטון
מיס אלן, ארוסת ג'רלד: סופרן לירי
מיס רוזה, בת דודתה של אלן: מצוסופרן
גברת בנטסון, אשת שיחה: אלט
סוחר סיני: טנור
מגיד עתידות: בריטון
גנב: בריטון
שוטר: בס

מקהלה: מוכרים, סוחרים, מלחים, חיילים, עם
מתרחש ב: הודו הבריטית, 1857 (בסביבות המרד ההודי הגדול)
מיקומים: מערכה 1: קרחת יער מול מקדש הינדי, מערכה 2: שוק עירוני, מערכה 3: יער עד ליד מעיין
אורך: 2 ¾ שעות
עלילה > מערכה 1

את שער הגן של נילאקנטא פותחים מאליקה והאדג'י. המתפללים נכנסים לגן והכהן הגדול מברך אותם ומקלל את האנגלים על שהם מדכאים את תושבי הודו והרסו את המדינה. לאחר התפילה, החסידים עוזבים, נילאקנטא נשאר לבד עם לקמה. הכהן הגדול נתמך רק על ידי בתו, היא זו שנותנת לו כוח, שבגללה הוא עדיין לא התייאש, גם עכשיו הוא צריך להתכונן לטקס הפולחן הגדול של יום המחרת, לכן הוא משאיר את בתו לבד.
לקמה מתיישבת בסירה ומשחקת עם מאליקה. שתי הנערות מתחילות לשיר. בינתיים מתקרבת לגן חבורה של אנגלים: מיס אלן, ג'רלד, מיס רוז, גברת בנטסון, פרדריק. החבורה אינה מכבדת את השקט והשלום של המקום הקדוש. לפתע מבחינים הם בתכשיטי המקדש של הכוהנת מול הפסל של האלה דורגה. הנשים מאוד מתלהבות מהאוצר שמצאו. עם זאת, ג'רלד נשאר רציני ורואה בעיני רוחו את הכוהנת עונדת את התכשיטים. הקבוצה ממשיכה הלאה, אבל הוא נשאר מאחור באמתלה של רצון לצייר את התכשיטים.
האדג'י, מאליקה ולאקמה מתקרבים. ג'רלד מתחבא, אבל לקמה מגלה אותו. הנערה משמיעה צרחה. המשרתים מתקהלים מיד לראות מה קרה, אבל האדונית שלהם מרגיעה אותם: היא רק דמיינה דברים. המשרתים עוזבים, ולאקמה מזהירה את הקצין שאם יתגלה במקום הקדוש, יהרגו אותו. כך שעדיף לו להסתלק. אבל זה רק על פני השטח. לאקמה התאהבה באנגלי במבט ראשון והוא מחבק את הנערה כמעט באופן בלתי מורגש. הם חולקים נשיקה ואז האיש עוזב לבקשתה של לאקמה. עם זאת, נילאקנטא מגלה בגן את עקבות טביעות הרגל הזרות ונשבע להעניש את מחלל המקדש ומחלל אלוהיו. לאקמה מתעלפת ומתמוטטת.
עלילה > מערכה 2

אנחנו ממש באמצע יריד העיר. גברת בנטסון ממש נכנסת לפאניקה בגלל הקבצנים האלימים הרבים, המוכרים ואנשים חשודים אחרים שהיא בקושי יכולה לעקוף אותם. עם זאת, אלן ורוז סובלות בעליזות את המהומה של היריד. הקהל גורר פסלים של אלים, ואז המון מציף את הכיכר. נילאקנטא מופיע לבוש כקבצן. גם לאקמה איתו.
גברת בנטסון מתלוננת ששעונה נגנב, פרדריק אומר לג'רלד שעליו לצאת למלחמה בקרוב כי השוטרים ההינדים שוב מתקוממים. נילאקנטא מגיש את ידיו לנדבה, אבל הקצינים לא שמים אליו לב. הוא ביים את כל סצנת הקבצנים, כי סמך על כך שבתו תפתה למקום את הזר האנגלי מחולל המקדש. הוא מעודד את בתו לשיר. מנגנים את ארית הפעמון המפורסמת והטריק עובד. ג'רלד מזהה את קולה של לאקמה וחושף את עצמו. נילאקנטא מצווה על חסידיו ללכת בעקבות הקצין האנגלי ולא לתת לו לברוח. הוא ידאג לכל השאר.
בינתיים, ג'רלד חוזר ורוצה לדבר עם לאקמה למרות מחאותיה. לאקמה מנסה להמיר את דתו של אהבתה: אילו היו בני אותה דת, לא היה שום מכשול להגשמת אהבתם. הכוהנים של האלה דורגה מגיעים, ג'רלד מבודד משאר האנגלים ונילאקנטא דוקר את הקצין. לקמה ממהרת אליו. היא רואה שהדקירה לא הייתה קטלנית, אבל לא חושפת את אהבתה, ההינדים מאמינים שהאיש מת. החייל נלקח למקום בטוח בעזרתו של האדג'י.
עלילה > מערכה 3

ג'רלד שוכב על מצע עלים, מטופל על ידי לאקמה. הקצין האנגלי מתעורר, אבל לא זוכר דבר. הנערה מספרת מה קרה: לאקמה הביאה אותו לקוטג' שעליו דיברה כשתכננו את הבריחה שלהם. לאקמה חולמת על חיים מאושרים בגן עדן, שהם מלאי אהבה. בינתיים ניתן לשמוע את שירת עולי הרגל למעיין הקדוש. רק מאמינים רשאים לשתות מהמים. לאקמה יוצאת להביא מים לאהובה מהמעיין הקדוש. כשהיא נעלמת, פרדריק מופיע. נראה שהוא עקב אחריהם. הוא אומר לג'רלד שהמלחמה פרצה. הטור האנגלי יוצא בעוד שעה למתקפה. פרדריק מציג בפני חברו הקצין בחירה: להיכנע לאהבתו או למלא את חובותיו כקצין. ג'רלד לא יכול לעשות שום דבר אחר: הוא מבטיח להתגייס ולהילחם.
פרדריק עוזב ולאקמה חוזרת עם הצנצנת. מוזיקה צבאית נשמעת מרחוק ואז הבחורה מבינה שאהובה יעזוב אותה. הקצין נשבע לה אמונים, אבל זה מאוחר מדי. לאקמה נושמת ושואבת ריח ואבק של פרח רעיל. לאקמה כבר גוססת כשנילאקנטא מתפרץ לבקתה. מילותיה האחרונות של הנערה מביאות שלום בין שני הגברים, שנופלים מזועזעים על ברכיהם.
החלקים המוכרים יותר

Sous le dôme epais où le jasmin - דואט פרחים (Duo des fleurs) במערכה הראשונה (לאקמה, מליקה)
Fantaisie aux divins mensonges - האריה של נילאקנטא במערכה השנייה
Lakmé, ton doux regard se voile - האריה של נילאקנטא במערכה השנייה
Où va la jeune Hindoue? – ארית הפעמון ( L'Air des clochettes ) במערכה השנייה
דיסקוגרפיה

940: Lily Pons (Lakmé), Armand Tokatyan (Gérald), Ezio Pinza (Nilakantha), Ira Petina (Mallika), New York Metropolitan Opera Chorus and Orchestra, Wilfrid Pelletier (conductor) (The Golden Age; live)
1952: Mado Robin (Lakmé), Libero de Luca (Gérald), Jacques Jansen (Frédéric), Jean Borthayre (Nilakantha), Agnés Disney (Mallika), Chœurs et Orchestre du Théâtre National de l'Opéra-Comique, Georges Sébastian (conductor) (Decca)
1967: Joan Sutherland (Lakmé), Alain Vanzo (Gérald), Gabriel Bacquier (Nilakantha), Jane Berbié (Mallika), Chœurs et Orchestre National de l'Opéra de Monte-Carlo, Richard Bonynge (conductor) (Decca)
1970: Mady Mesplé (Lakmé), Charles Burles (Gérald), Roger Soyer (Nilakantha), Danielle Millet (Mallika), Chœurs et Orchestre du Théâtre National de l'Opéra-Comique, Alain Lombard (conductor) (EMI)
1998: Natalie Dessay (Lakmé), Gregory Kunde (Gérald), José van Dam (Nilakantha), Delphine Haidan (Mallika), Chœur et Orchestre du Capitole de Toulouse, Michel Plasson (conductor) (EMI)
2012: Emma Matthews (Lakmé), Aldo di Toro (Gérald), Stephen Bennett (Nilakantha), Opera Australia Chorus and Australian Opera and Ballet Orchestra, Emmanuel Joel-Hornak (conductor) (Opera Australia OPOZ56021BD (Blu-ray), OPOZ56020DVD (DVD), OPOZ56022CD)
סרטים

In the 1935 film I Dream Too Much, Lily Pons sings an excerpt from the Bell Song.
In the 1947 film It Happened in Brooklyn, Kathryn Grayson performs the Bell Song in an operatic stage sequence. (זה קרה בברוקלין)
In the 1983 film The Hunger, the character portrayed by Catherine Deneuve plays the Flower Duet on the piano, then the music shifts into an actual opera recording.[better source needed]
In Carlito's Way (1993), "Dôme épais le jasmin" plays while Carlito watches Gail teach a dance class, protecting himself from the rain with the lid of trash can.
In the 2016 biographical film Florence Foster Jenkins, Lily Pons (portrayed by Aida Garifullina) sings the Bell Song.
In the 2020 film Worth
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007342927905171  BnF: cb13911478m (data)  GND: 300042752  LCCN: no97066013  MusicBrainz work: ea9195ab-f3d6-420b-b087-d2f59868f745  SELIBR: 277827  VIAF: 185301434   WorldCat (עם VIAF): 185301434 
התפאורה של המערכה השלישית על פי מדריך אופרה אמריקאי משנת 1917
נסיכת הקרקס

| --- | --- |

כרזת הבכורה המקורית
 מידע כללי
 מלחין:  אמריך קלמן
 תאריך יצירה:  1925 
 סוגה:  אופרטה
 שפה:  גרמנית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  המאה העשרים
 מקום התרחשות העלילה:  סנקט פטרבורג, וינה
 
נסיכת הקרקס (בגרמנית: Die Zirkusprinzessin; בהונגרית: A cirkuszhercegnő; היא אחת האופרטות הפופולריות ביותר של אימרה קלמן, יצירה בשלוש מערכות.
דמויות

| דמות | קול |
| --- | --- |
פדיה פּלינסקי, (מר X): טנור
הנסיכה פדורה פּלינסקה: סופרן
מיס מייבל גיבסון: סוברט
טוני שלומברגר: טנור בופו
סרגיוס ולדימיר: בריטון
הרוזן סקוסין: 
סגן פטרוביץ': 
המנהל סטניסלבסקי: בַּס
קרלה שלומברגר, בעלת המלון: קונטרה אלט
סמואל פרסבורגר: 
אדונים, גבירות, קצינים, אנשי קרקס (מקהלה)
עלילה

מיקום: סנקט פטרבורג, וינה
זמן: 20. תחילת המאה
העלילה סובבת סביב תככים רומנטיים עם קטעי קרקס משולבים. "מר X" המסתורי, אמן קרקס נועז, נשכר על ידי מחזר מאוכזב של הנסיכה פדורה פלינסקה להתחזות לאציל ולהתחתן איתה. "מר X" הוא למעשה אציל, אחיינו המנושל מירושה של נסיך שנפטר. אחת האריות הידועות ביותר של היצירה, Zwei Märchenaugen (שתי עיניים מהאגדות), תועדה על ידי כמה טנורים מפורסמים, ביניהם פריץ וונדרליך, צ'ארלס קולמן, וריצ'רד טאובר.
להיטי אופרטה

Zwei Märchenaugen,
Die kleinen Mädels im Triko,
Ich und du, du und ich,
Mein Darling, mein Darling muß so sein wie du.
הצגות

1978 ו-1984: Seefestspiele Mörbisch
סרט

1958 מיסטר X (ברוסית: Мистер Икс) סרט טלוויזיה רוסי - במאי: יולי חמלניצקי
לקריאה נוספת

מועדון אופרטה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb32201013k (data)  GND: 300080735  LCCN: no96060233  MusicBrainz work: d0253af1-5844-4085-bbe1-d25f4ee9b749  VIAF: 183205190   WorldCat (עם VIAF): 183205190
מזפה

| --- | --- |

בוגומיר קורסוב כמזפה בבכורה ב-1884
 מידע כללי
 מלחין:  פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי
 לבריתן:  ויקטור בורנין 
 תאריך יצירה:  1881 
 מבוסס על:  Poltava 
 סוגה:  אופרה
 שפה:  רוסית
 מספר מערכות:  3
 
פיוטר הגדול
מַזֵפָּה (ברוסית: Мазепа, תעתיק Mazeppa) היא אופרה בת שלוש מערכות של המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי. ליברית האופרה נכתבה על ידי ויקטור פטרוביץ' בורנין על פי שירו של אלכסנדר סרגייביץ' פושקין בשם פולטבה. הבכורה התקיימה ב-15 בפברואר 1884 בתיאטרון הבולשוי (התיאטרון הגדול) במוסקבה.
היסטוריה

האופרה נכתבה על ידי צ'ייקובסקי בין יוני 1881 לבין אפריל 1883. הלברית התבססה על השיר של פושקין שמציין ומנציח את המלחמה וההתנגשות הגדולה בין פיוטר הגדול וקרל השנים עשר, מלך שוודיה. צ'ייקובסקי הזכיר לראשונה את פולטבה בפני המו"ל שלו בקיץ 1881 ועד מהרה נכבש מהשיר עד כדי שהחליט לחבר מוזיקה לזכר האירוע. הלברית שנכתבה על ידי בורנין, שלקח חלק גדול מהשיר המקורי של פושקין. צ'ייקובסקי לא היה מרוצה מהלברית המוגמרת ותיקן אותה בעצמו ובכך הפחית למינימום את מספר שירי פושקין ביצירה. הצגת הבכורה התקיימה ב-15 בפברואר 1884 בתיאטרון הבולשוי במוסקבה, בהצלחה רבה, עד כדי כך שאפילו הצאר אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה בירך את המלחין.
הדמוית

| דמות | קול |
| --- | --- |
מאזפה, הטמאן הקוזקים: בָּרִיטוֹן
ואסילי קוצ'וביי, סגן מנהיג הקוזקים: בַּס
ליובובה, אשתו של קוצ'וביי: מצו סופרן
מריה, בתו של קוצ'וביי מנישואיו הקודמים: סוֹפּרָן
אמא של מריה: מצו סופרן
אנדריי, קוזק, אהובהה לשעבר של מריה: טֶנוֹר
אורליק, איש סודו של מאזפה: בַּס
קפטן איסקרה, חברו של קוצ'וביי: טֶנוֹר
קוזאק שיכור: בַּס
קוזקים, נשים, אורחים, משרתים של קוקצ'ביי, נזירים.
עלילה

מיקום: פולטבה (אוקראינה)
זמן: 1709
עלילה > מערכה ראשונה

ההטמאן המזדקן של הקוזקים, מזפה, התאהב בבתו של קוצ'וביי. הנערה גומלת על אהבתו של מזפה, אף על פי שכבר יש לה מחזר בדמותו של חבר ילדותה, אנדריי. כאשר מזפה מבקש את ידה של הנערה, קוצ'וביי מתפרץ בזעם ומסרב. עם זאת, הנערה לא מקשיבה לאביה ובורחת עם מזפה. קוצ'וביי אינו יכול להשלים עם אובדן בתו ולכן פונה אל הצאר, פיוטר הגדול ובודה עלילה על מזפה כאילו ההטמאן מבקש להפיל את שלטון הצאר.