stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אונקלוס
המניעים לכתיבת התרגום

עוד קודם ל"תרגום אונקלוס" היו בארץ ישראל תרגומים לתורה כמו תרגום ירושלמי שנוצרו בידי חכמי ישראל מימות עזרא הסופר שהיו מתרגמים את התורה לקהל, דרך התרגום הייתה על ידי הוספת דרשות מרובות, אך בתקופת המשנה ובמיוחד בזמן עליית הנצרות חששו חז"ל שיעשו שימוש בתרגומים אלה כדי לשתול אמונות מינות בתוך המדרשים, ולכן נוצר הצורך בתרגום מחודש שנעשה בפיקוח גדולי התנאים.
המניעים לכתיבת התרגום > תרגום אונקלוס לתורה

התרגום לתורה מיוחס על פי התלמוד ל"אונקלוס הגר", שפת התרגום היא ארמית ומכונה בפי האנשים "תרגום". הוא נקרא גם בשם "תרגום בבלי" ו"תרגום דידן", כי השתמשו בו בכל בתי המדרשות שבבבל, ומאז ימי הביניים נהוג לכנותו "תרגום אונקלוס".
לפי המסורת התרגום נכתב על פי רוח הקודש ולכן חשיבותו רבה מאוד. מעמדו כתרגום המוסמך והמקודש לתורה נשמר עד ימינו. בקרב המוני בית ישראל הלימוד בו "שניים מקרא ואחד תרגום" הוא תקנה הלכתית. בשל יוקרתו הייתה לתרגום זה השפעה רבה על פרשנות התנ"ך, ומטעם זה מפרשי התורה כמו רש"י, הרמב"ם ועוד מרבים להישען על ה"תרגום" ולראות בו סמכות פרשנית עליונה.
המניעים לכתיבת התרגום > תרגום עקילס לתורה

במהלך המאות הראשונות לספירה נוצרו בחוגים יהודיים מספר עיבודים לתרגום היווני לתורה, כמו תרגום השבעים. אחד המניעים שהניב את מרבית התרגומים של התנ"ך היה הפצת הנצרות, שאחד העיבודים האלו מיוחס על ידי המסורת הנוצרית לאדם בשם Aquila (ביוונית: Ἀκκυλας), והוא השתמר בהקספלה של אוריגנס. לכן החליט עקילס לתרגם את התנ"ך לתרגום המתאפיין בתרגום מילולי ביותר, ו'תרגום עקילס' היה עד כדי שעבוד מוחלט לנוסח העברי של המקרא.
אונקלוס ועקילס בהגדות חז"ל

בספרות חז"ל נשתמרו מספר הגדות המתייחסות בנוסח אחד לאונקלוס ובנוסח אחר לעקילס. במסכת גיטין מסופר, שלפני שאונקלוס החליט להתגייר, הוא ביקש להתייעץ עם רוחותיהם של שלושה אויבים ידועים של עם ישראל - טיטוס, בלעם וישו. הוא מעלה את הרוחות הללו באוב, ושלושתן מספרות לו על העונשים החמורים שקיבלו בגין הרעות שהביאו על עם ישראל.
במסכת עבודה זרה מסופר שלאחר שאונקלוס התגייר, שלח הקיסר גדוד חיילים להביאו אליו, אונקלוס משך את לבם במקרא והחיילים החליטו להתגייר. הקיסר שלח גדוד נוסף וציווה עליהם לא לדבר איתו בדברי תורה. כשהגיעו אמר להם אונקלוס, אומר לכם דבר מה, מקובל בהיררכיית המלוכה שהחשוב פחות אוחז את הנר להאיר לפני מי שחשוב ממנו, וכך בסדר עולה. האם עולה על הדעת שבעל הדרגה החשובה ביותר יחזיק את הנר לפני אנשים פחותים? ענו החיילים בשלילה, אמר להם אונקלוס: הקב"ה אחז את האור לפני עם ישראל במדבר, שנאמר "וה' הולך לפניהם יומם בעמוד ענן לנחותם הדרך ולילה בעמוד אש להאיר להם וכו'" בשמעם זאת החליטו אף הם להתגייר. לאחר מכן שלח גדוד נוסף וציווה עליהם לא לדבר כלל עם אונקלוס. כאשר אסרו אותו והוליכוהו, עבר אונקלוס בסמוך למזוזה על הפתח, הניח את ידו עליה, וחייך. שאלו אותו החיילים מדוע אתה מחייך? ענה להם אונקלוס: "מנהגו של עולם מלך בשר ודם, יושב מבפנים ועבדיו משמרים אותו מבחוץ, ואילו הקב"ה עבדיו מבפנים והוא משמרן מבחוץ שנאמר "ה' ישמר צאתך ובואך מעתה ועד עולם", בשמעם זאת אף הם נתגיירו, והקיסר נואש ולא שלח יותר אחריו.
לקריאה נוספת

יהודה קומלוש, המקרא באור התרגום, הוצאת דביר, תשל"ג, עמ' 24–26.
דב רפל, תרגום אונקלוס כפירוש לתורה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה.
רפאל בנימין פוזן, העקיבות התרגומית בתרגום אונקלוס, הוצאת מאגנס, 2004.
קולמוס, פירוש אונקלוס מאת צבי טרופ
יעקב כדורי

| --- | --- |

 לידה:  22 באוגוסט 1945 (בן 79) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל  מכון המחקר המסמיך של אוניברסיטת העיר ניו יורק 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת בר-אילן 
 פרסים והוקרה:  פרס גרומאייר (2001) 
 www.jameskugel.com
 
יעקב כדורי (באנגלית: James Kugel - ג'יימס קוגל; נולד ב-22 באוגוסט 1945) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן ופרופסור אמריטוס ומופקד הקתדרה על שם סטאר לספרות עברית באוניברסיטת הרווארד. חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2017.
ביוגרפיה

יעקב כדורי הוא בן למשפחה ממקור בגדאדי, שהגיעה לטורקיה בתקופה העות'אמנית ומשם היגרה לאירופה ובסוף לארצות הברית[דרוש מקור]. נולד וגדל בניו יורק עם אחיו ושתי אחיותיו. למד לתואר ראשון בספרות באוניברסיטת ייל, אותו קיבל ב-1968 ונבחר בסיום לימודיו לאחוות ההצטיינות פי בטא קפא. במהלך לימודיו כתב את ספרו הראשון העוסק בספרות הצרפתית והרוסית במאה ה-19. הספר ראה אור בהוצאת אוניברסיטת ייל ותורגם ליפנית. למד מדעי היהדות לתואר שני באוניברסיטת הרווארד ונבחר ל-Society of Fellows של האוניברסיטה. קיבל את התואר השני מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1976 ואת הדוקטורט מאוניברסיטת העיר ניו יורק בשנים 1978-1977. התמנה למרצה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1978, שימש כ-Assistant Professor באוניברסיטת ייל בשנים 1981-1979, התמנה לפרופסור חבר בשנת 1981 והתמנה לפרופסור מן המניין עם קביעות ולמופקד הקתדרה בספרות עברית באוניברסיטת הרווארד בשנת 1982. הוא נשא במשרה זו עד לשנת 2003, אז פרש לגמלאות מאוניברסיטת הרווארד. קורס המבוא שלו לתנ"ך ("The Bible and its Interpreters") היה במשך שנים אחד משני הקורסים הפופולריים ביותר בהרווארד.
כדורי מונה לפרופסור מן המניין במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1991 ועד לפרישתו מהרווארד לימד סמסטר בישראל וסמסטר בארצות הברית מדי שנה, החל משנת 2003 מלמד במשרה מלאה בבר-אילן. כיהן כיו"ר המחלקה לשפות המזרח הקרוב בהרווארד בשנים 1991-1987, כיהן כמנהל המרכז ללימודי היהדות בהרווארד בשנים 2001-1996. מכהן כמנהל המכון לתולדות חקר המקרא היהודי באוניברסיטת בר-אילן החל משנת 2003. היה חבר בוועד המנהל של האיגוד למחקרי היהדות בשנים 1986-1983. הוא חבר האקדמיה האמריקאית למדעי היהדות החל משנת 1999. בינואר 2014 הוענק לו התואר פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן.
כדורי שימש כעורך השירה של כתב העת Harper's בשנים 1974-1972. הוא מייסד-שותף ועורך-שותף של כתב העת Prooftexts: A Journal of Jewish Literary History משנת 1981. ישב במערכת כתב העת Jewish Studies Quarterly בשנים 2003-1993. יושב במערכות כתבי העת (series, Brill Publications, Leiden) ‏Themes in Biblical Narrative – Jewish and Christian Traditions, פרשנות ובקורת (בר-אילן) ושנתון המקרא (ירושלים), כמו כן הוא משמש כעורך כתב העת Jewish Studies: an Internet Journal.
ספרו The Idea of Biblical Poetry זכה בפרס מהוועד היהודי האמריקאי (American Jewish Committee) בשנת 1982. כדורי זכה על ספרו The Bible As It Was בפרס גרומאייר (Grawemeyer Award) בסך 200,000$ לספר הטוב ביותר בתחום הדת בשנת 2001. הספר היה בין חמשת המועמדים הסופיים של פרס המבקרים הלאומי (National Book Circle Award) בקטגוריית ספרות לא-בדיונית כללית בשנת 1997.
יעקב כדורי הוא יהודי אורתודוקסי. נשוי לרחל, עולה מצרפת ועובדת סוציאלית במקצועה, שהקימה מרכז למידה "יד מרלן" בשכונת קריית מנחם בירושלים, ולהם ארבעה ילדים.
מחקריו

מחקריו של יעקב כדורי עוסקים בחקר התנ"ך, בספרים החיצוניים ובפרשנות התנ"ך.
מחקריו > The Idea of Biblical Poetry

זהו ספרו השני של כדורי שראה אור בהוצאת אוניברסיטת ייל בשנת 1981 והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו.
בחלקו הראשון של הספר הוא עוסק במבנה השירה המקראית. כדורי מראה שתפיסת ה"תקבולת" הנהוגה במחקר היום אינה אלא מוטעית. ברוב פסוקי השירה שבתנ"ך, הצלע השנייה אינה חוזרת על הצלע הראשונה "במילים שונות", אלא דרכה כמעט תמיד להמשיך ולהרחיב את קודמתה: "גפן ממצרים תסיע. תגרש גויים ותטעה", "אני אמרתי בחפזי: 'נרגזתי מנגד עיניך'", "חזקו ויאמץ לבבכם. כל המיחלים לה'" וכדומה מאות ומאות. (בעקבות פרסום ספרו, חוקרים רבים אחרים אימצו את מסקנותיו של כדורי באשר לתקבולת, דוגמת א' אלטר,

פ' מילר וא' ברלין.

) לפי כדורי, המבנה האמיתי של השירה המקראית הוא דפוס חוזר של שורות בעלות שתי צלעות, כאשר בכל צלע יש בדרך כלל שלוש או ארבע מילים. באמצע השורה יש תמיד הפוגה קצרה, "מיפסק", המקבילה לפסיק בפרוזה. בסוף כל שורה יש הפוגה ארוכה יותר, המקבילה לנקודה או לנקודה ופסיק בפרוזה. האתגר שעמד בפני המשורר התנ"כי היה איך לסמן לקורא או לשומע כי צלע ב' הוא המשך של צלע א' ולא תחילת עניין חדש. על מנת לעשות זאת, הוא משתמש באמצעים שונים: שעבוד דקדוקי של צלע ב' לצלע א', זוגות מילים ("יומם" בצלע א' ו"ולילה" בצלע ב') וכדומה.
בחלקו השני של ספרו סקר כדורי את תולדות המחקר בעניין השירה המקראית החל בתקופה הבתר-מקראית וכלה בעת החדשה. כבר במאה הראשונה לספירה ניסו לענות על שאלת המבנה של שירת המקרא. באותה תקופה היו מלומדים יהודים רבים חשופים להשפעות זרות מהשירה היוונית ולכן הם ניסו לנתח את השירה המקראית לפי כלליה של השירה היוונית. כך למשל פילון האלכסנדרוני ויוסיפוס טענו כי משה ודוד כתבו את שיריהם בהקסמטרים ובפנטמטרים. בימי הביניים והרנסאנס, גדולי המשוררים העבריים נתנו דעתם לאותו הנושא, ובכלל זה יהודה הלוי ועזריה די רוסי. תפיסת התקבולת נובעת ממחקריו של החוקר האנגלי רוברט לות' (Robert Lowth), והייתה מקובלת מזה זמן רב על המחקר; ואולם בעקבות ספרו של כדורי ומחקרים מאוחרים יותר, תפיסה זו שנויה היום במחלוקת או מוזנחת לגמרי.
מחקריו > The Bible As It Was

הספר עוסק בפרשנות התנ"ך הקדומה והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד ב-1997. מהדורה זו (ה"מקוצרת") מחזיקה 680 עמודים. המהדורה המלאה, Traditions of the Bible, יצאה לאור שנה לאחר מכן באותה הוצאה ואורכה 1,055 עמודים.
בפרק המבוא לספר, כדורי דן בצמיחתה של הפרשנות הקדומה, החל מהמאה השלישית לפנה"ס וכלה בסוף המאה הראשונה לסה"נ. הוא בוחן את הנסיבות ההיסטוריות והחברתיות שהובילו לצמיחה זו וסוקר את הכתבים העיקריים בהם שרדה פרשנות זו. הפרשנים הקדומים לא פירשו את המקרא כדרך פרשנים מאוחרים יותר. רובם ככולם נהגו להסביר את הטקסט באמצעות שכתובו. אם הייתה במקרא מילה אשר יצאה משימוש או מסיבה אחרת לא הייתה מובנת לרוב הקוראים, הפרשנים החליפו אותה במילה אחרת. אותה הגישה הייתה נהוגה ביחידות ארוכות יותר: הפרשנים שכתבו סיפורים שלמים תוך הוספת יסודות חדשים (לעיתים עד כדי המצאת שיחות או מאורעות שלמים) על מנת למלא פערים בטקסט המקור או לענות על שאלות העולות מדברי הכתוב. כדורי גם בוחן את מערכת הנחות יסוד באשר לאופן שבו המקרא מתבטא, וכתוצאה מכך גם באשר לאופן שבו הוא ראוי להתפרש ואלו הן:
הפרשנים הקדומים האמינו כי דרכם של כתבי הקודש לסתום יותר מאשר לפרש, ולכן לעיתים קרובות יש לחפש את המובן הסמוי המרומז בפשוטו של המקרא.
הפרשנים גם הניחו כי המקרא הוא ספר של לקחים המכוונים לקוראי דורם, על אף שהוא עוסק בעיקר באירועי העבר הרחוק (מעשי האבות ותולדות המלוכה, חוקים ומשפטים שניתנו בימי משה, נבואות ששרדו מתקופת בית ראשון וכדומה) המקרא לא נועד להיות ספר היסטוריה כי אם ספר הנחיות.
הפרשנים הניחו כי כתבי הקודש חפים לגמרי מסתירות פנימיות וטעויות, וכי כל חלקיהם שלובים זה בזה בשלמות. קיצורו של דבר, המקרא הוא טקסט מושלם וללא דופי.
הפרשנים האמינו שכתבי הקודש השונים ניתנו כולם מפי הגבורה, ושבכולם האל אומר את דברו לישראל ישירות או דרך נביאיו וחכמיו.
רוב ספרו הוא אוסף פרשנות המקרא המשתקפת בספרים החיצוניים והספרות הקרובה לה - כלומר, פרשנות המקרא כפי שהיא הייתה לפני המאה ה-2 לפנה"ס. כדורי מתייחס לטווח רחב של חיבורים שנכתבו בתקופת הבית השני, החל מהאה ה-3 לפנה"ס: ספר חנוך א', ספר היובלים ושאר מגילות מדבר יהודה, כתבי פילון ויוסיפוס ותרגומי התורה הקדומים.
בספרו ביקש כדורי לסקור את כל הפרשנות הקדומה לתורה ולהסביר כיצד היא נוצרה. לשם כך, הוא מחלק את הפרשנות ל"מוטיבים" יחידים: כל מוטיב עולה מתוך פסוק מסוים שבמקרא. למשל, אימרתה של חוה בלידת בנה קין: "קניתי איש את ה'" (ספר בראשית, פרק ד', פסוק א') הצמיחה מוטיב לפיו קין לא היה בנו של אדם הראשון, אלא של מלאך ה' - ולמעשה מלאך רע, סמאל או השטן עצמו. מוטיב אחד עשוי להופיע בכתבים רבים, וכפי שכדורי מראה, הוא גם יכול להתפתח בתהליך המסירה ולקבל גיוונים חדשים.
באחרית הדבר מתאר כדורי את עלייתה של ביקורת המקרא המודרנית ומראה כיצד היא סותרת את הגישות הפרשניות המסורתיות. הוא מעמיד זו לצד זו את הפרשנות העתיקה ואת הפרשנות החדשה לתנ"ך ומראה כיצד כל אחת מהפרשנויות הללו יצרה במובן מסוים תנ"ך משל עצמה. הוא אינו מקונן על ההתפתחות הזו אלא מציין עד כמה שהפרשנים המסורתיים הם שבמידה רבה יצרו את "תדמית" התנ"ך וקבעו את משמעותה במשך 2000 שנה.
ספרים שכתב

The Techniques of Strangeness (Yale University Press, 1971; Japanese translation, 1981)
The Idea of Biblical Poetry (Yale University Press, 1981; second edition, Johns Hopkins University Press, 1998)
Early Biblical Interpretation (with Rowan Greer; Westminster Press, 1986)
In Potiphar's House: the Interpretive Life of Biblical Texts in Early Judaism and Christianity (HarperCollins, 1990; paperback edition, Harvard University Press, 1994)
On Being a Jew (Harper-Collins, 1990; paperback edition, Johns Hopkins University Press, 1998)
The Bible As It Was (Harvard University Press, 1997)
Traditions of the Bible: A Guide to the Bible as it Was at the Start of the Common Era (Harvard University Press, 1998)
Great Poems of the Bible (The Free Press, 1999)
The God of Old (The Free Press, 2003)
The Ladder of Jacob (Princeton University Press, 2006)
How to Read the Bible: a Guide to Scripture, Then and Now (Free Press, 2007)
In the Valley of the Shadow: On the Foundations of Religious Belief (Free Press, 2011)
חקר המקרא לתולדותיו (מאמר), בתוך: ספרות המקרא - מבואות ומחקרים, יד בן צבי, עמ' 3-35
שירת המקרא - הא כיצד? (מאמר), בתוך: ספרות המקרא - מבואות ומחקרים, יד בן צבי, עמ' 287 והלאה
ספרים שערך

Poetry and Prophecy (Cornell University Press, 1990)
Studies in Ancient Midrash (Harvard University Press, 2001)
Shem in the Tents of Eber: Studies on the Interaction of Hellenism and Judaism (Leiden: Brill, 2002)
Prayers That Cite Scripture (Center for Jewish Studies; Harvard University Press, 2006)
(with Lawrence Schiffman and Louis Feldman), The Outside Books: Ancient Jewish Writings Not Found in the Canon of Scripture (Jewish Publication Society, Philadelphia; forthcoming, 2012)
ספר יובל לכבודו

מיכאל אביעוז, אריק לווי, יוסף עופר, מנחות ידידות ליעקב כדורי, תש"ף/ 2020, עיוני מקרא ופרשנות -כרך יא; גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
Hindy Najman, Judith Hood Newman, The idea of biblical interpretation: essays in honor of James L. Kugel בגוגל ספרים
לקריאה נוספת

אריק לווי, הינדי ניימן, ישי רוזן-צבי, יעקב כדורי: המורה והחוקר, עיוני מקרא ופרשנות יא, אוניברסיטת בר-אילן, תש"ף, עמ' 11-27 (מידע בקטלוג רמב"י)
הערות שוליים

↑  יעקב כדורי, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
↑  The Techniques of Strangeness (Yale University Press, 1971; Japanese translation, 1981)
↑  Sarah F. Gold,
"The Bible According to Kugel",
Publishers Weekly, September 7, 2007
↑  Jeremy A. Dauber,
"Interpreting the Interpreters",
Haaretz,
November 9, 2007
↑  Robert Alter, The Art of Biblical Poetry, Basic Books, 1987.
↑  Adele Berlin's, The Dynamics of Biblical Parallelism, Wm. B. Eerdmans Publishing Company; Rev Exp edition.December 30, 2007
↑  מהדורה מלאה: Traditions of the Bible: A Guide to the Bible as it Was at the Start of the Common Era (Harvard University Press, 1998)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264132405171  BIBSYS: 90357197  BnF: cb12028014g (data)  CiNii: DA01231993  GND: 128696273  ISNI: 0000 0001 0876 1945  LCCN: n80135320  NDL: 00446456  NKC: jn20020717213  NLA: 35284531  NLG: 345966  NLK: KAC201103385  NSK: 000279843  NTA: 070997632  RERO: 02-A003478350  SNAC: w60h68z4  SUDOC: 028446577  Trove: 897296  VIAF: 19692061   WorldCat (עם VIAF): 19692061
אלדו ברייבנטי

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1922 פירונצואולה ד'ארדה, על יד פיאצ'נצה, אמיליה רומאניה, ממלכת איטליה 
 פטירה:  6 באפריל 2014 (בגיל 91) קסטל'ארקואטו, אמיליה רומאניה, איטליה (הרפובליקה האיטלקית) 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 שפות היצירה:  איטלקית 
 תקופת הפעילות:  מ-1937
 
אלדו ברייבנטי (באיטלקית: Aldo Braibanti;‏ 17 בספטמבר 1922 – 6 באפריל 2014) היה משורר, מסאי, פילוסוף, תסריטאי, מחזאי, במאי ואמן חזותי איטלקי.
ברייבנטי דגל בהשקפות קומוניסטיות ואנטיפשיסטיות ולחם כפרטיזן בהתנגדות המחתרתית האיטלקית בימי המשטר הפשיסטי.
בתום המלחמה חזר לפעילות יצירתית. ברייבנטי התמסר לאמנויות, לקולנוע, לתיאטרון ולספרות, ובנוסף לתחום המירמקולוגיה והאקולוגיה.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

ברייבנטי נולד ב-1922 ביישוב פיורנצואולה ד'ארדה על יד פיאצ'נצה. אביו היה רופא והבן ליווה תכופות את אביו בביקורי הבית ברחבי המחוז פיאצ'נצה. אלדו נחשף במהרה למרכזיות עולם הטבע וגילה עיניין רב באקולוגיה ובהגנת הסביבה. הוא הוקדם על ידי עולם החי, ובייחוד על ידי ההתנהגות החברתית של חרקים כמו נמלים, דבורים - וטרמיטים. כילד שגדל בימי המשטר של מוסוליני, התחנך במשפחה נאורה שהתנגדה בתקיפות לכל כפייה אוטוריטרית ודתית.
בין הגילים שבע לשמונה התחיל ברייבנטי לכתוב את שיריו הראשונים. בבית הספר הקדים להתעניין ביצירות המשוררים האיטלקים כגון דנטה אליגיירי, פרנצ'סקו פטרארקה, ג'וזואה קרדוצ'י, ג'ובאני פסקולי וגבריאלה ד'אנונציו ומעל לכל רותק על ידי כתבי ג'אקומו לאופרדי ואוגו פוסקולו. די מהר התחיל את פעילות כיוצר שירה, תוך כדי ויתור על החריזה ועל מסורות סגנוניות על מנת לכתוב בחרוזים חופשיים.
כתב יצירה תיאטרונית ניסיונית "אמנריס", דיאלוגים פילוסופיים ראשונים "אשמורת על ההר" ואת המנוני הטבע הראשונים השלו.
אחרי לימודים בתיכון "ג'ויה" בפיאצ'נצה, בין 1937–1940 למד ברייבנטי בתיכון הקלאסי רומניוזי בפארמה. כתלמיד מצטיין זכה ללימודי חינם. ב-27 בנובמבר 1939 כתב והפיץ כרוז שבו קרא לחבריו ללימודים ולהתאחד והתארגן נגד הרודנות הפשיסטית. אחרי סיום התיכון, עבר לפירנצה ונרשם שם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטה. באותה תקופה התאהב בדמויות של לאונרדו דה וינצ'י, ג'ורדנו ברונו ומעל הכל ברוך שפינוזה. הוא התחילליצתור קולאז'ים ואסמבלז'ים. התעמק גם בחקר המדעי של חיי הנמלים.
ביוגרפיה > פירנצה ותנועת ההתנגדות האיטלקית

אחרי פריצת מלחמת העולם השנייה חיפש ברייבנטי מגעים עם אינטלקטואלים דיסידנטים ועם חברי התנועה האנטיפשיסטית "צדק וחירות" ("ג'וסטיציה א ליברטה"), שרבים מהם יצאו לגלות צרפת.
ב-1943 יחד עם ג'אנפרנקו סרפתי, טרזה (קיקי) מטאי, רנצו בוסוטי ואחרים הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית
המניע לבחירתו הייתה מיזוג של שאיפות פוליטיות וחברתיות. הזדהה עם מלחמת המעמדות של הפועלים ומצא תשובה באידאולוגיה של הקומוניסטים כמפלגת מעמד הפועלים.
ברייבנטי נעצר פעמיים על ידי השלטון. בפעם הראשונה ב-1943 בעקבות ראזיה משטרתית בחיפוש אחרי אוגו לה מלפה, לימים מזכיר המפלגה הרפובליקנית האיטלקית. הוא שוחרר מהמעצר ב-25 ביולי אחרי הדחתו של בניטו מוסוליני.
ב-1944 נעצר שנית יחד עם סנדרו סוזיני, מריו ספינלה וצמירו מלאס (אמיליו) על ידי "בנדה קוך - קריטה (כנופיית קוך - חסד Banda Koch-Carità), מיליציה פשיסטית ידועה לשמצה באלימותה. כתביו מלפני 1940 הוחרמו על ידי המתנדבים האיטלקים ב-ואפן אס אס ואבדו לעד.
ביוגרפיה > אחרי המלחמה

ב-1946 ברייבנטי נמנה עם מארגני הפסטיבל העולמי של הנוער והסטודנטים שהתקיים בשנה הבאה בפראג והיה לראש הנוער הקומוניסטי בטוסקנה. ב-1947 עזב את הפעילות הפוליטית והתפטר מתפקידיו תוך כדי פרסום שיר במגזין "il Ponte" שהתחיל במשפט " אין זה גט כריתות אלא פרידה בלבד". הוא דחה את הקריאה שיחזור לפעילות במפלגה בטענה "אינני פוליטיקאי".
במקום זאת סיים ברייבנטי את תארו בפילוסופיה תאורטית עם עבודה על המושג "גרוטסקי", ששיקף בעיניו "משבר של אידיאל", ו"באמצע בין הטרגי לקומי".
ביוגרפיה > המעבדה לאמנות בקסטל'ארקואטו

הפרישה מהפוליטיקה תאמה את החלטתו להתמסר לאמנות. ב-1947 ייסד ברייבנטי קומונת אמנים במגדל פרנזה (Torrione di Farnese) של קסטל'ארקואטו, בה הקים מעבדת אמנות יחד עם רנצו בוסוטי וסילבנו בוסוטי, רוברטו ג. סלווטורי, פיורצו ג'ורג'י. ניסוי זה נמשך שש שנים והתאפיין ביצירה קיבוצית של שירים, תיאטרון, יצירות אמנות חזותית וכלל סדנה לקרמיקה. היצירות של הקבוצה ממגדל פרנזה הוצגו ב-1953 בטריאנלה של מילאנו ובגלריות לאמנות אוונגרדית באירופה. במגדל עסק ברייבנטי בעיקר בשירה, בכתיבת מחזות ותסריטים. הוא המשיך לחקור את חיי הנמלים, בנה תילי נמלים, והתעניין מקרוב במציאות האקולוגית של התקופה. הטקסטים נקבצו בארבעה כרכים של "Il Circo ("הקרקס" 1960). הוא התחיל גם מיזם של סרט ראשון Pochi stracci prima del sole שנשאר בלתי גמור. כעבור שנים המשיך בתחום הזה עם הסרטים 'Orizzonte degli eventi, Morphing" והתסריטים "Il pianeta difronte וConversazioni con un chicco di riso'. (שיחות עם גרגיר אורז) בסופו של דבר ההנהלה הדמוקרטית-נוצרית של קסטל'ארקואטו לא חידשה את חוזה השכירות והביאה לקץ הקומונה של ברייבנטי ורעיו.
ביוגרפיה > השנים ברומא

ב-1956 השתתף ברייבנטי בעבודות הקונגרס הלאומי של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית עם נאום שנוי במחלוקת שבו גינה את הסטליניזם.
הוא ויתר על חברותו במפלגה תוך שמירת יחסי ידידות עם חבריו הוותיקים מהמחתרת.
ב-1960 אאוג'ניו קסין שאותו הכיר בימי המחתרת בפירנצה, סידר בהוצאה לאור שוורץ את פרסומם של ארבעת הכרכים של Il Circo (שירים, מסות, מחזות) ושל "Guida per un'esposizione"
(מדריך לתערוכה). באותה תקופה תרגם ברייבנטי מספרדית לאיטלקית את יומן מסע של כריסטופר קולומבוס ופרסם אותו גם כן בהוצאה לאור שוורץ. ב-1962 עבר לגור ברומא והתחיל לעבוד כבמאי תיאטרון. שיתף פעולה עם הצעיר כרמלו בנה, חידש את שיתוף הפעולה עם סילבנו בוסוטי וויטוריו ג'למטי. יחד עם האחים פיירג'ורג'ו ומרקו בלוקיו השתתף בהקמת המגזין הרבעון "Quaderni Piacentini" (מחברות פיאצ'נצה).
שיתוף הפעולה עם ג'למטי בא לידי ביטוי בגרסה הרדיופונית של המחזה שלו "Le Ballate dell'Anticrate " ששודרו ברדיו 3 ב-1979.
בשנים 1967–1968 עבד ברייבנטי על מבצע תיאטרוני מורכב שכותרתו הייתה "Virulentia Virulentia"
("ארסיות ארסיות") בעשרה "כרכים" (Bandi) שבחן את היחס בין סוגסטיה לאלימות, ובין סוגסטיה גלויה לסוגסטיה נסתרת". לדבריו היה זה שרשרת של הצגות מונוגרפיות שבסוף יצרה תסריט של משחק מראות. כל מיצג של "וירולנציה" התרחש, לדבריו, במרחבים לא תיאטרוניים שונים כמעין תמונות חיות, שבהם החלשת הריכוז ומדיטציה יצרו סדרה של "מסלולים חופשיים", שדרכם הטקסט נבנה מחדש".
באותן השנים גם התיאטרון החי ותיאטרון המעבדה של יז'י גרוטובסקי ביקרו בסדירות באיטליה. אף על פי שעבודתם הייתה מאוד שונה מזו של ברייבנטי, היא הטביעה חותם על שפתו וביצירת מצבים שבהם למלים תפקיד של "מחווה". על בסיס "וירולנציה" נוצר הסרט
" Transfert per camera verso Virulentia " בשיתוף פעולה עם אלברטו גריפי, וסדרת מסות תחת הכותרת "Impresa dei prolegomeni acratici".
ב-1974 כתב ברייבנטי את המלים לשיר The Sheep Who Wanted to be a Horse (הכבש שרצה להיות סוס) בתקליט "Bestiario" של מריה מונטי, מיזם אלקטרו-אקוסטי פורץ דרך שעובד על ידי אלווין קוראן. האלבום הוצא לאור ב-2018 על ידי UnseeWorlds וזכה לשבחים כ"סמל כמעט מושלם של הטריטוריה המרתקת שנוצרה מתוך הישתוף הפעולה של המשורר הרדיקלי אלדו ברייבנטי כמחבר המלים, העיבודים והסינתסייזר של אלווין קוראן (Musica Elettronica Viva), הסקסופון הבריטון של רוברטו לאנרי (Prima Materia) וכן בסקסופון סופרן של סטיב לייסי האגדי"
ביוגרפיה > המשפט ברייבנטי 1968-1964

ברייבנטי היה הומוסקסואל באופן גלוי. בקיץ 1960 שהה בקומו בחברת חשמלאי בן 18, פיירקרלו טוסקני. כעבור שנתיים חי ברומא עם ג'ובאני סאנפרטלו, אז בן 21, אותו הכיר קודם לכן ב-1959 בקסטל'ארקואטו. הצעיר עזב את האוניברסיטה הקתולית של מילאנו ואת משפחתו כדי לחיות עם ברייבנטי ברומא ולעסוק בציור. הוריו, אנשים אמידים, קתולים אדוקים ושמרנים, אסרו עליו לפקוד חוגי שמאל ואמנים.
ההומוסקסואליות לא נחשבה באיטליה עבירה לפי החוק. נגד הומוסקסואל יכלו אז להשתמש בסעיף אחר בחוק - הסעיף 603 בנוגע ל-plagio "גניבת נפש "או מעין "שטיפת מוח". היה זה מושג מימי הביניים ששימש בזמנו את קודקס החוקים הפשיסטי של אלפרדו רוקו ונוצל לצורך דיכוי.
ב-12 באוקטובר 1964 הגיש איפוליטו סאנפרטלו, אביו של ג'ובאני, תלונה בפרקליטות הרפובליקה ברומא נגד ברייבנטי כשעילת התלונה הייתה העבירה של plagio ברייבנטי נחשד ב"שעבוד נפשו של אדם אחר במטרות זדוניות", "תוך נישולו מכל שיפוט חופשי ויוזמה".
ברייבנטי הואשם בשטיפת מוחם של שני הצעירים שחיו איתו אחרי שנת 1960. פיירקרלו טוסקני העיד נגדו. בעוד ג'ובאני סאנפרטלו לא,. בשלב החקירה ארגנה המשפחה של ג'ובאני את חטיפת הבן. הוא אושפז בכפייה בבית חולים פסיכיאטרי בוורונה ונכפו עליו ועשרות שוקים באינסולין ונזעי חשמל. הוא הוחזק בניתוק מידידיו ועורכי דין. על אף האלימות שהופנתה נגדו הוא סירב להאשים את ברייבנטי או לאשר שסבל מכפייה פיזית או נפשית מצידו. ג'ובאני שוחרר אחרי 15 חודשי אשפוז לסוג של מעצר בית זמני בבית הוריו וציוו עליו להתנזר מקריאת ספרים ממאה השנים האחרונות.
למרות הכל סאנפרטלו העיד במשפט שלא שועבד על ידי ברייבנטי.
הליכי המשפט נמשכו ארבע שנים והמשפט היה להצגת העיר. ברייבנטי הובא באזיקים והתובע חקר בחקירות נגדיות שורה של עדים מתוך כוונה ליצור דמוניזציה של כל היבט בחייו. שום דבר לא נשכח:רעיונותיו הפילוסופיים, פעילותו האמנותית, השקפותיו הפוליטיות, מחקרו המדעי, ואף מראהו הפיזי. ברייבנטי נידון לתשע שנות מאסר אולם אחרי ערעור העונש הומתק לארבע שנות מאסר. בפועל ישב בכלא שנתיים, כששנתיים הופחתו מהעונש בזכות השתתפותו במחתרת האנטיפשיסטית. התחיל לרצות את העונש ב-12 בדצמבר 1969.
במשפט נוצלו לרעה היותו קומוניסט לשעבר והומוסקסואל ("פדראסט" בפי התובעים).
ברייבנטי נחשב לבלתי ניתן להגנה ולהוכחה ניצחת שהקומוניסטים משחיתים את נפשם של הצעירים האיטלקים ואת הערכים המשפחתיים המסורתיים. פסק הדין נגדו עורר הדים בעיתונות הבינלאומית שהבליטה את העיוות שבהרשעתו ובדרך שמערכת המשפט האיטלקית טיפלה בו.
דמויות חשובות בחיי התרבות של איטליה כמו אלברטו מורביה, אלזה מורנטה, אומברטו אקו, פייר פאולו פזוליני, מרקו בלוקיו, אדולפו גאטי, ג'וזפה קיארי הוקיעו את המשפט ואת גזר הדין. במיוחד בלטה בבקורת המפלגה הרדיקלית בראשות מרקו פאנלה.
בעקבות משפט ברייבנטי התעורר פולמוס חריף והסעיף השנוי במחלוקת של "plagio" שעבוד נפשי על ידי הזולת, שנוצל לרעה, בוטל ביוני 1981 על ידי בית הדין החוקתי של איטליה. המשפט נחשב בעיני רבים לניסיון אחרון של הסדר החברתי הישן לכפות את ערכיו מול הגל ה"מהפכני" של 1968.