stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות בוקרשט
הארגון הדתי, התרבותי והחברתי > חיי התרבות של יהדות בוקרשט

בשנת 1876 הגיע לבוקרשט אברהם גולדפדן וייסד את התיאטרון היהודי המקומי.
דוקטור יוליו באראש ייסד את "החברה ההיסטורית ד"ר יוליו באראש" ובמסגרתה איחד חוקרים רבים ומנוסים, מרביתם מבוקרשט, אך גם מערי השדה. החוקרים עסקו בחקר מעמיק של עבר היהודים הרומנים, איסוף נתונים וניתוח מדעי. הם חקרו תשובות הלכתיות, כתובות על מצבות, כרוניקות של הקהילות, פנקסי חברת קדישא וחומרים שהועברו בעל פה. עם המשתתפים הבולטים במחקרים אלה נמנו משה שוורצפלד (היוזם של החברה), אהרון טאובס Aharon M. Taubes, נשיא החברה, אליאס שוורצפלד, וילהלם שוורצפלד, יעקב פסנתיר, חיים בז'רנו, לאזאר שינאנו, משה גסטר ואחרים. בעבודת החברה לקחו חלק יותר ממאה חברים וסיכומיה השנתיים פורסמו ברבים.
בבוקרשט, במרץ 1941 בימי המשטר של יון אנטונסקו ברומניה, בעקבות סגירת להקות יהודיות אחדות וסילוקם של האמנים היהודים ממוסדות התרבות הרומניים, הקימו היהודים את התיאטרון היהודי באראשאום, תיאטרון יהודי בשפה הרומנית. התיאטרון פעל לאורך רוב שנות מלחמת העולם השנייה ופעילותו פסקה בשנת 1945, אחרי נפילת המשטר של אנטונסקו. הבניין, ששימש אותו ("אולם באראשאום"), ברחוב יוליו באראש 15, מארח החל משנת 1948 את התיאטרון היהודי הממלכתי, שהמופעים בו הם ביידיש. תיאטרון באראשאום הפך לסמל לעמידתם הרוחנית של היהודים הרומנים תחת משטר חוקי הגזע.
הארגון הדתי, התרבותי והחברתי > בתי העלמין היהודיים

במאה ה-17, ברחוב פיליפסקולוי, שבמרוצת הזמן שונה שמו לרחוב סבסטופול, הוקם בית עלמין יהודי ששימש את כל העדות היהודיות בבוקרשט, בית העלמין היהודי סבסטופול. לאחר כמאתיים שנה נסגר בית עלמין זה בשנת 1864 בעקבות חוק עירוני שאסר קבורה בתוך העיר. והקהילות היהודיות פתחו לעצמן בתי עלמין נפרדים, בית העלמין פילנתרופיה עבור האשכנזים ובית העלמין הספרדי של בוקרשט ברחוב ג'יורג'יול 2. בנוסף לשני בתי עלמין אלה יש בבוקרשט בית עלמין גדול יותר, בית העלמין היהודי ג'יורג'יול, ברחוב ג'יורג'יול מספר 128 ומספר 162 ויש בו כ-35,000 עד 40,000 קברים.
הקהילה בתקופה שבין מלחמות העולם

לאחר מלחמת העולם הראשונה, בחוזה פריז מיום 9 בדצמבר 1918, התחייבה רומניה לתת אזרחות ושוויון זכויות למיעוטים שונים, כולל היהודים, ולשם כך הוכנס סעיף מיוחד, סעיף 7 וזו לשונו:
כדי לקיים את התחייבות רומניה, ביום 28 במאי 1919 הוציא מלך רומניה צו למתן זכויות אזרחיות ליהודי רומניה. קבלת האזרחות המלאה סללה את הדרך ליהדות רומניה בכלל ויהדות בוקרשט בפרט, לשגשוג ופריחה חסרי תקדים, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה תרבותית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והאמנציפציה שבאה בעקבותיה, נבחר מטעם בוקרשט חבר הפרלמנט היהודי הראשון, ד"ר אדולף שטרן ובהתאם לחוקה, גם הרב הראשי כיהן כחבר בסנאט הרומני. יהודי בוקרשט השתתפו בחיים הפוליטיים, הוקמה מפלגה יהודית, אך רבים מהיהודים הצביעו למפלגות האחרות ובעיקר למפלגה הליברלית.
בשנת 1920 אושרה באופן רשמי התארגנות הקהילה המערבית של בוקרשט (הקהילה היהודית הקודמת בוטלה בתקופת הוויכוחים בין המלבי"ם ובין המתקדמים), נערכו בחירות וביום 6 בפברואר 1921 פורסם בעיתונות היהודית שמו של נשיא הקהילה היהודית: הבנקאי אלי ברקוביץ. בשנת 1931 הוכרה רשמית הקהילה היהודית כנציגת יהודי בוקרשט. אוכלוסיית הקהילה גדלה ומ-38,000 יהודים בשנת 1912 הגיעה לכפליים, 76,480 בשנת 1930, (12% מכלל האוכלוסייה) ולכ-95,000 בשנת 1940. לשירות הקהילה פעלו 40 בתי כנסת, 2 בתי עלמין, 19 בתי ספר, 2 בתי חולים, מרפאה, שני מושבי זקנים, שני בתי יתומים, ספרייה ומוזיאון.
הפסיכופדגוג אמיל פדר, שחקר באותן השנים את מגורי התלמידים היהודים, כדי לבדוק את השפעתם על התפתחות הילדים, סיווג את השכונות היהודיות כך:
שכונות עניות - בהגדרה זו נכללו השכונות: Raion (ראיון), Dudeşti (דודשטי), Vitan (ויטאן), Văcăreşti (וקרשטי), Ferentari (פרנטארי), Colentina (קולנטינה).
שכונות עם שם רע - בהגדרה זו נכללו השכונות: Str. Cantemir (רחוב קאנטמיר), Crucea de piatră (צלב האבן), Grand (גראנד), Crângaşi (קרנגאשי).
שכונות מסחריות - בהגדרה זו נכללו השכונות: Calea Griviţei (דרך גריביצה), Calea Călăraşi (דרך קלראשי), Calea Rahovei (דרך ראחובה), Bărăţiei (ברציה).
שכונות עשירות - בהגדרה זו נכללו השכונות: Bulevardul Carol (שדרות קרול), Bulevardul Elisabeta (שדרות אליסאבטה), Calea Victoriei (דרך הניצחון).
ציירים ומשוררים יהודים הביאו לכך, שבוקרשט שבין מלחמות העולם הייתה לבירת הסוריאליזם. איסאק פלץ, שביתו ברחוב טראיאן היה בית ועד לסופרי בוקרשט, תיאר בספריו את בוקרשט ויושביה ובעיקר את השכונות היהודיות. אחוז היהודים באוכלוסיית בוקרשט היה ניכר ובחוגי האמנות, בין האינטלקטואלים, בתקשורת ובמסחר, ברפואה ובין עורכי הדין, אף עלה ייצוגם על אחוז זה.
למרות הפריחה, מפעם לפעם התרחשו התפרצויות אנטישמיות, במיוחד מצדם של חברי התנועה הלגיונרית, כמו זעזועים המקדימים את רעידת האדמה העתידה לבוא. בשנת 1936, חוליה של שלושה חברי התנועה הלגיונרית ביצעה התנקשות בחיי הרב הראשי של יהדות רומניה, הרב נימירובר, שניצל בפציעה קלה בלבד.
הקהילה בתקופה הקומוניסטית

לקראת סוף מלחמת העולם השנייה נכבשה רומניה על ידי הצבא האדום, המשטר של יון אנטונסקו הופל והממשל החדש החליף צד במלחמה. תחת הכיבוש הסובייטי השתלטה בהדרגה המפלגה הקומוניסטית הקטנה (שכללה יהודים רבים) על השלטון. אופי המשטר הקומוניסטי השפיע גם על הקהילה היהודית ובעיקר על נכונות היהודים להיות חלק ממנה. לפי הדוגמה הקומוניסטית, היהודים ברומניה היו במעמד של רומנים בני הדת היהודית. המשטר הקומוניסטי דיכא בחריפות כל סממן של לאומיות יהודית, התייחס בבוז והכביד על הריטואל הדתי (גם של הדתות האחרות). במציאות זו, היהודים הלא דתיים, שהיוו את רוב מניינה של יהדות בוקרשט, השתדלו להצניע או להסתיר לחלוטין את יהדותם והתנהגות זו השליכה ישירות על חיי הקהילה כקהילה.
בהוראת השלטונות הקומוניסטיים נסגרה העיתונות היהודית של בוקרשט ופורקו או התפרקו מרצון המסגרות הפוליטיות השונות של יהודי הקהילה. בשנות החמישים המוקדמות של המאה ה-20 נוהלו משפטי בוקרשט נגד פעילי התנועה הציונית הרומנית. ממשטר העריצות הקומוניסטי נפגעו גם יהודים שלא היו ציונים, כמו איסאק פלץ שנעצר, בעקבות הלשנה, כ"אויב המשטר" ונאלץ להעביר שנים בבתי הכלא, למרות התגייסות רחבה של חוגי הסופרים הרומנים למענו. חרף המשפטים ולמרות דיכוי הלאומיות היהודית, יהודים רבים כמהו לארץ ישראל והיגרו אליה בהמוניהם.
עוד לפני ינואר 1948 נאלצו מנהיגי יהדות בוקרשט, הרב ד"ר אלכסנדר שפרן וד"ר וילהלם פילדרמן להימלט מרומניה. אברהם לייבה זיסו, שנשאר, הגיע לבית הכלא הקומוניסטי, כמו מאות פעילים ציונים נוספים. בית ספר בו לימדו ביידיש נפתח בשנת 1949, אך נסגר כעבור שנים מעטות. כך נפתחו ונסגרו שני עיתונים שנועדו ליהודים, האחד ביידיש והשני ברומנית. בעיר היו 14 בתי כנסת, תלמוד תורה, חברת לומדי ש"ס והופץ ביטאון יהודי כתוב עברית, יידיש ורומנית. עיקר הפעילות התרבותית התרכזה בתיאטרון היידי שנתמך על ידי המדינה. בשנת 1976 עדיין היו בבוקרשט כ-40,000 יהודים ובפברואר 1977 נהרגו כמאה יהודים ברעידת האדמה הגדולה. בשנת 1997 נותרו בבוקרשט רק 6,000 יהודים. אחוז גבוה מאוד של עוזבי העיר היהודים הגיע למדינת ישראל במסגרת העלייה מרומניה והשתלב בה.
הקשר העמוק, שהתקיים בין הקהילה היהודית של רומניה ובין מדינת ישראל, מודגם בסיפור של הזמרת ריקה זראי מסיבוב הופעות שהיה לה ברומניה ב-1978. זראי, שהגיעה לשם כזמרת צרפתייה, רצתה להכניס למופע גם שירים בעברית ולמרות התנגדות השלטונות עמדה על דעתה. במופע הראשון בבוקרשט, כשהתחילה לשיר את השיר "ירושלים של זהב" בעברית, קמו מאזיניה על רגליהם, הושיטו כלפיה ידיים בתנועת תחינה וחלקם התחילו לבכות. זראי, שהשיבה להם בתנועת ידיים דומה, סיפרה שהמחזה חזר על עצמו בכל אחת מ-12 הופעותיה בבוקרשט ורק אז נודע לה, שזו הפעם הראשונה שהורשתה שירה עברית על במה רומנית, מאז עליית המפלגה הקומוניסטית לשלטון.
הקהילה של היהודים הספרדים בבוקרשט, מהיותה קטנה מחברתה האשכנזית, הייתה הראשונה שהפסיקה לתפקד. תחילה איבדה את עצמאותה והפכה למחלקה בתוך הקהילה היהודית והרב יעקב אלמולי היה רבה האחרון. בניו של אלמולי, שלא היו רבנים, המשיכו לנהל את בית הכנסת הספרדי עד 1988, כשפורק סופית.
הקהילה בהווה

בשנים 1993–1996 כיהן כרב העיר הרב אשר אהרנפלד.
נכון לחודש אפריל 2007 הקהילה היהודית של בוקרשט כוללת 3,154 משפחות. המשפחות מורכבות מ-4,443 יהודים ו-870 בני זוג וצאצאים שאינם יהודים. 3,505 מבני הקהילה הם מעל גיל 60.
המוסד היהודי המייצג והמנהל את ענייניה הפנימיים של יהדות בוקרשט קרוי "קהילת יהודי בוקרשט" וכתובתו:
Comunitatea Evreilor din BUCURESTI
Sediul: Str. Sf. Vineri, 9 -11, sector III
Telefon/Fax: 021/ 3131782
נשיא הקהילה הוא אוסי לאזאר (Ossy Lazar).
בית הכנסת כורל של בוקרשט ועוד שני בתי כנסת פתוחים יום יום ובית כנסת נוסף פתוח רק בשבתות. לקהילה יש מקווה, תלמוד תורה בו מלמדים עברית והיסטוריה יהודית, חברה קדישא, שלושה בתי עלמין, מועדונים שונים, מקהלות ותזמורות, מחסני מזון לצרכים דתיים (מצות ויין כשר), מרפאה, בית מרקחת, מסעדה כשרה, מטבח כשר, בית מטבחיים כשר וספרייה.
הנתונים המספריים לגבי גודל האוכלוסייה היהודית של בוקרשט, בדומה לאוכלוסייה היהודית של רומניה כולה, סותרים לעיתים בגלל דרכים שונות לקביעת "מי הוא יהודי". במפקדים רבים היו יהודים מתבוללים שהצהירו על עצמם כרומנים או כהונגרים ולעומת זאת, בתקופת הממשלות האנטישמיות יצאו חוקים גזעניים שספרו את בעלי "הדם היהודי", כולל נוצרים בני נוצרים שרק הסב או הסבתא היו יהודים. החוקים הגזעניים השתנו כמה פעמים, לכן גם ספירת היהודים השתנתה. מסיבה זו, במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט מספר היהודים שנרצחו לפי נתוני הקהילה היהודית, נמוך במקצת מהמספר שמסרו השלטונות.
אנשי עסקים יהודים רבים (בעיקר ישראלים) באים לבוקרשט כדי לנהל עסקים במדינה מתפתחת זו.
אישים שיצאו מקרב הקהילה

ציירים נודעים: ברבו איסקובסקו, מרסל ינקו, יוסיף איסר, סשה פאנה, טיאה פלץ.
שחקני טלוויזיה וקולנוע: אדוארד ג'י רובינסון, מוסקו אלקלעי.
משוררים, סופרים ואנשי רוח אחרים: צ'יליבי מויסה, גראסים לוקה, ברבו לזריאנו, משה גסטר, איסאק פלץ, מריה באנוש, אלכסנדרו רובוט, נפתלי פופר, ולדימיר קולין, שטפן יורש.
מוזיקאים נודעים: מאוריצ'יו כהן-לנארו, סרג'יו קומיסיונה, קלרה הסקיל, דן מזרחי.
מתמטיקאים ואנשי מדע: ניקולאה קאז'אל, דוד עמנואל.
מנהיגים ומדינאים: הילל מנוח, דוויצ'יון באלי, סולומון חלפון, מרצ'ל פאוקר, וילהלם פילדרמן, סילביו ברוקאן.
ספורטאים: אנג'ליקה רוזיאנו, עמנואל רייכר.
ראו גם

בתי כנסת בבוקרשט
הקהילה היהודית הספרדית ברומניה
עלילות דם בהיסטוריה הרומנית
העיתונות הציונית ברומניה
מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט
משפטי הציונים ברומניה
הזרמים ביהדות רומניה
לקריאה נוספת

Contribuţia evreilor din România la cultură şi civilizaţie (תרומתם של יהודי רומניה לתרבות ולציוויליזציה) הוצאת הספר - בוקרשט 2004.
Evreii din România în texte istoriografice (יהודי רומניה בטקסטים היסטוריוגרפיים) אנתולוגיה בהוצאת הספר - בוקרשט 2004.
Contribuţii la istoria României, Jean Ancel, Editura haSefer 2001.
"ההיסטוריה של הרומנים" (Istoria Românilor) מאת קונסטנטין ק. ג'יורסקו (Constantin C. Giurescu), סדרת ספרי יסוד של התרבות הרומנית ALL EDUCATIONAL 2003.
היסטוריה של הסובלנות הדתית ברומניה מאת בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו, מעמוד 74 דן ביהדות רומניה (ברומנית)
משה פראגר, "בוקארשט – מהקהלות המעטות המתקיימות מעבר ל"מסך הברזל"", בתוך לאות ולעד, בני ברק: גנזך קידוש השם, עמ' 789–810, 1976
דן רוזן

| --- | --- |

דן רוזן – שנות ה-1970
 לידה:  15 בפברואר 1935 (בן 89) י"ב באדר א' ה'תרצ"ה המנדט הבריטי תל אביב, פלשתינה (א"י)
 ענף מדעי:  הנדסת חשמל, הנדסת בקרה, הנדסת אווירונאוטיקה וחלל
 מקום מגורים:  ישראל חיפה, ישראל
 עיסוק:  מהנדס
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  אוניברסיטת סטנפורד
 מוסדות:  רפא"ל – רשות פיתוח אמצעי לחימה
 פרסים והוקרה:  פרס ביטחון ישראל 1978  פרס רפא"ל על מפעל חיים 1999
 בת זוג:  קטיה רוזן
 מספר צאצאים:  2
דן מיכאל רוזן (רוזנבליט) (נולד בתל אביב ב-15 בפברואר 1935) הוא מהנדס ישראלי, מומחה לפיתוח טילי אוויר-אוויר. מחלוצי פיתוח הטילים בישראל וממעצבי התעשייה הביטחונית בה, במסגרת עבודתו ברפא"ל משנת 1959 עד שנת 2010.
חתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1978 על פיתוח טיל אוויר-אוויר "פיתון 3".
זכה בפרס רפא"ל על מפעל חיים לשנת 1999.
ביוגרפיה > ילדותו

רוזן נולד ליוסף רוזנבליט (לימים רוזן) (26 מרץ 1892 - 30 באוקטובר 1953) שותף בקפה פילץ, ולקטה דן בעלת מלון הנושא את שמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בהפצצה מן האוויר על תל אביב שביצע חיל האוויר המלכותי האיטלקי ב-9 בספטמבר 1940, ספג המלון פגיעה מרסיסים שהרסו את גג הזכוכית מעל האולם וגרם המדרגות, ואחד האורחים נפצע קלות. בעקבות האירוע, נשלח רוזן בן ה-5 הרחק מהעיר, לרמות השבים, והחל את כיתה א' בבית הספר בכפר מל"ל. הוריו נשארו לטפל בנזקים ובשיפוץ המלון בתל אביב ובתקופה ממושכת הקשר שלו עמם היה בעיקר באמצעות גלויות דואר ומכתבים, במגבלת אמצעי התקשורת הזמינים אז.
בהמשך, כילד בתל אביב, גילה עניין בנושאים טכנולוגיים, ובאמצעות ירחוני מדע וטכנולוגיה, פיתח כישורי "בנה במו ידיך" כטכנאי צעיר. בגיל הָעֶשׂרֵה היה פעיל בצופי הים של תל אביב בנחל הירקון.
למד ב-גימנסיה שלווה, והוא בוגר מחזור ט"ו, תשי"ב, של בית הספר התיכון החדש, תל אביב.
ב-1952 התקבל ללימודים בטכניון, כעתודאי, ועבר להתגורר בחיפה.
ביוגרפיה > אקדמיה

סיים לימודי אלקטרוטכניקה (הנדסת חשמל) משנת תשי"ז, 1956. לאחר מכן סיים תואר (M.Sc) בהנדסת בקרה גם בטכניון, מ.ט.ל. בחיפה, בשנת 1964.
רוזן הוא בעל תואר שני נוסף במדעים (M.Sc), בהנדסת אווירונאוטיקה וחלל (A&A), מאוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, משנת 1981.
לאורך השנים, רוזן שימש מרצה מן החוץ (מתרגל), מנחה לפרויקטי גמר בטכניון וביחידה ללימודי המשך ולימודי חוץ של הטכניון.
ביוגרפיה > צבא

בשנים 1956–1958, במסגרת שירותו הצבאי בצה"ל, רוזן שירת במקצועו (מהנדס אלקטרוטכניקה) כקצין טכני בחיל הקשר, בפיקוד צפון, שם השתתף במבצע קדש. רוזן סיים את שירותו בדרגת סרן.
במסגרת שירות המילואים, רוזן גויס והשתתף במלחמת ששת הימים (בשנת 1967), במלחמת יום הכיפורים (1973).
תוצרי הפיתוחים להם היה שותף והוביל לאורך שנות עבודתו ברפא"ל – טילי משפחת "פיתון", לרבות ה"שפריר" – הוכיחו תרומתם להגנה על אזרחי המדינה וחייליה, כאשר הפילו כלי טיס מאיימים מעל 150 פעמים. הפלה מבצעית ראשונה של הטיל "שפריר 2", נרשמה לזכותו למחרת הכנסתו לשירות מבצעי בחיל האוויר, ב-2 ביולי 1969.
כמו כן, רוזן נטל חלק בשיתופי פעולה, לרבות פיתוח וניסויים, של רפא"ל עם מדינות שונות, שבראשן צבא ארצות הברית ובמפגשים עם נספחיהן הצבאיים. הוא השתתף מטעם רפא"ל בירידי מסחר אוויריים בינלאומיים, לרבות בסלון האווירי בצרפת, וביריד הסחר האסיאני לעסקים בחלל – Asian Aerospace (AA) בסינגפור.
ביוגרפיה > עבודה במחקר ופיתוח

ב-1 בינואר 1959, עם שחרורו מצה"ל, החל רוזן לעבוד כמהנדס ברפא"ל, יחידת סמך (יחידה עצמאית) של משרד הביטחון, שנודעה כבר אז כמעבדת המחקר והפיתוח הביטחונית הלאומית של ישראל – ובגלגולה הקודם, אמ"ת. עד אוקטובר 2010, במשך יותר מחמישה עשורים בתעשיית הביטחון, בתפקידיו השונים ברפא"ל, פעילותו הענפה של רוזן כללה ניהול פרויקטים גדולים של מחקר ופיתוח, שעמד בראשם, וייזום פרויקטים חדשניים וייעוץ לפיתוח.
ביוגרפיה > עבודה במחקר ופיתוח > בעשור הראשון

בתחילת שנות ה-1960, לקח רוזן חלק בפיתוח הטיל המונחה הראשון שפותח ויוצר בישראל – ה"לוז", והשתתף בפיתוח מערך ההפעלה הקרקעי שלו. לאחר מכן, עבר אל צוות פיתוח הנדסת מערכת "שפריר 2", בראשות ד"ר זאב בונן. ניסוי הקבלה של הטיל, באוקטובר 1968, התבצעו בשדה הניסויים של רפא"ל בשדמה.
בשנת 1968 רוזן הקים והיה הראשון לעמוד בראש תחום "יישום ופיתוח" (יפ"ת), והניח את היסודות עליהם הושתת קו ומפעל ייצור הטילים ברפא"ל.
בנוסף, עסק במגוון נושאים הנוגעים למחקר, פיתוח, מימוש, בדיקות בעיות, הקמת מעבדות ועוד.
ביוגרפיה > עבודה במחקר ופיתוח > בעשור השני

בתחילת שנות ה-1970 שימש רוזן כראש תחום הנחיה ובקרה למספר פרויקטים, ולאחר מכן מונה לראש פרויקט טיל ה"פיתון", שאותו הביא לסיום מוצלח בשנת 1978. "פיתון 3", מדור ג', נחשב כ"קטר טכנולוגיות":
"הטכנולוגיות שפותחו במהלך הפרויקט תרמו בהמשך רבות הן לרפא”ל והן לקידום ענפי הייטק במישור הארצי … כמו כן ראוי לציין את תרומת הפרויקט לתנופת הפיתוח הגדולה של שדה הניסויים 'שדמה'."
במסגרת ניהול הפרויקט, פעל ויזם הקמת מפעלים בישראל התומכים בטכנולוגיות הנדרשות לייצור להתקני מצב מוצק (המ"מ), כמו ייצור גלאי אינפרא-אדום (IR), וכן לייצור מודולים היברידיים (מעגלים אלקטרוניים משולבים) וכרטיסים רב שכבתיים.
מאמצע שנות ה-1970, תוך כדי ניהולו את פרויקט ה"פיתון", יזם רוזן והחל לקדם את קדם פיתוח הטיל "פיתון 4".
בשנת 1978 זכה רוזן בפרס ביטחון ישראל על חלקו בפיתוח טיל אוויר-אוויר "פיתון 3".
ביוגרפיה > עבודה במחקר ופיתוח > בעשור השלישי

בתחילת שנות ה-1980 רוזן הקים ועמד בראש מינהלת אוויר-אוויר, האחראית על פעילויות הפיתוח של פרויקטי אוויר-אוויר במסגרת חטיבת הנחיית הטילים של רפא"ל.
בשנת 1983 נחשף לראשונה הטיל "פיתון 3", שעד אז היה עָלוּם. באותה עת, החלה רפא"ל לעבור מטמורפוזה, מתוך מטרה להגדיל את נפח הייצור והמכירות שלה פי שניים עד שלושה. במסגרת זו, רוזן גויס לשמש גם כמהנדס המערכות הראשי, שבאחריותו פעילות טכנית מערכתית שנדרשה בעסקת הייצוא הגדולה ביותר בתולדות רפא"ל עד אז, למזרח אסיה. טילי PL-8 הם הגרסה הסינית של ה"פיתון 3".
בסוף שנות ה-1980 שהה רוזן שנה בשבתון בסינגפור, ברפא"ל הסינגפורי - DSO.
ביוגרפיה > עבודה במחקר ופיתוח > בעשור הרביעי

בתחילת שנות ה-1990 עסק רוזן כמהנדס מערכות במינהלת אויר-אוויר, בפיתוח הצעה למערכת הגנה עצמית למטוסים. ומשנת 1993 שימש כראש פרויקט "מואב", טיל ליירוט טילי קרקע-קרקע (טק"ק).
בשנת 1997 הוסר לראשונה המעטה מעל "פיתון 4", שרוזן היה הראשון לעמוד בראש הפיתוח שלו.
ביוגרפיה > עבודה במחקר ופיתוח > בעשור החמישי

בשנת 2000, לאחר 40 שנות פעילות בפיתוח טילים וייצורם, פרש רוזן לגמלאות, והמשיך לעבוד ברפא"ל כיועץ וללוות את פיתוח הדורות הבאים של טילים במינהלת אוויר-אוויר והגנה אווירית, בחטיבת טילים ולוחמת רשת.
"כל מה שאנחנו עושים, מאז תחילת הדרך, הוא בעצם לאפשר, או להקל, על טייס הקרב הישראלי להגיע לעמדת הירי ממנה הוא ישמיד את האויב...למעשה, האידיאל מהבחינה הזאת, הוא להסיר מהטייס את הצורך לנווט ולהביא את המטוס שלו לעמדת ירי. אנחנו באנו ואמרנו עכשיו לטייסים – 'איפה שאתה נמצא זאת עמדת הירי שלך, כל מה שנשאר לך לעשות הוא ללחוץ על הכפתור'. ואת זה עושה הפיתון–5"."
בקיץ 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, עבר ה"פיתון 5" בהצלחה את טבילת האש המבצעית שלו.
באוקטובר 2010, לאחר כ-52 שנים, נפרד רוזן מעבודתו ברפא"ל, ומאז הוא ממשיך לעסוק בתיעוד היסטורי, ושימור המורשת הארגונית של החברה.
פרסים והוקרות

[מבחר]
אפריל 1973 – הוענק לרוזן אות הוקרה מידי סגן אדמירל, חיל הים האמריקני, מטה טילי האוקיינוס השקט, פוינט מוגו, קליפורניה (מרכז ניסוי).
יולי 1978, ל' בסיוון תשל"ח – רוזן זכה בפרס ביטחון ישראל לשנת תשל"ח ע"ש אליהו גולומב על חלקו בפיתוח "פיתון 3" (במסגרת צוות עם משה גלמן, אברהם דודוביץ, יוסף (שלוף) שלזינגר, מרדכי שפר, וגיורא שלגי), משרד הביטחון, מדינת ישראל.
דצמבר 1988 - הוענק לרוזן פרס רפא"ל לשנת תשמ"ט לצוות מצטיין. משרד הביטחון, מדינת ישראל.
מרץ 1996 - זכה בפרס רפא"ל על סיוע לפרויקט.
יוני 1999 - חתן פרס רפא"ל על מפעל חיים לשנת 1999.
יולי 1999 - הוענקה לרוזן תעודת הוקרה על בקשת פטנט. ועדת הפטנטים וחטיבת הטילים, הממונה על הפטנטים, רפא"ל.
משפחה

הוריו של רוזן עלו ארצה מגרמניה. הם הכירו בתל אביב ונישאו בשנת 1934.
שלושת אחיותיה של אימו, שנותרו בגרמניה הנאצית, לא שרדו את מלחמת העולם השנייה. דודתו, הדויג דניאלביץ (Danielewicz Hedwig), הייתה אחת הרופאות הראשונות בגרמניה, וכנראה גם הרופאה היהודייה הראשונה. היא נישאה לצייר קארל יונג-דרפלר (1927–1879; Carl Jung-Dörfler), ועל אף שהתנצרה נשלחה עם דודתו השנייה, אלזה (Else Danielewicz), לגטו מינסק ושם נרצחו בשנת 1941. דודתו השלישית מצד אימו, קלרה (Clara Danielewicz), שהייתה נשואה לנוצרי, נהרגה יחד איתו.
אחיה של אימו, ריצ'רד דן (Richard Danielewicz), הספיק לעלות ארצה שבועיים לפני ליל הבדולח, בשנת 1938, תודות לסרטיפיקט שהיא ארגנה ושלחה לו. בת דותו, לוטה (לימים Lotte Noam), טיפלה ברוזן בילדותו.
אחיו של רוזן, מנישואיו הקודמים של אביו, היה פסנתרן הג'אז יוחנן רוזן (Hans Jochanan Rosenbluth), היה פסנתרן במועדונים. שהיה מנגן במלונות יוקרה ובהפלגות אוניות נוסעים בקו חיפה-מרסיי.
לאחר קום המדינה, עִבְרְתוּ בני משפחת אביו את שמם לרוזן, ביחד עם דודו, פליכס רוזנבליט (Felix Rosenbluth), אחי אביו, במסגרת עברות שמות מנהיגי היישוב. פנחס רוזן היה שר המשפטים הראשון של מדינת ישראל.
דודו השני, אחי אביו, היה ד"ר לאו (אליעזר) רוזנבליט שנודע כ"רופא הילדים של ראשון לציון". דודתו מלכה (מלי), אחות אביו, נישאה לד"ר פליקס דנציגר, רופא כירורג שייסד וניהל את בית החולים דנציגר.
בן דודו היה הפסל ואדריכל הנוף יצחק דנציגר, שזכה על יצירתו בפרס ישראל לפיסול לשנת תשכ"ח (1968), בן דודו רפי רוזן התפרסם בתחום הטיפול בשיטת ה”ביורגונומי" ובן דודו שמוליק רוזן היה חידונאי ואיש רדיו ישראלי.
רוזן היה נשוי לקטיה כרמלה, לבית סגלסון (Kelly Segalson), ילידת ליטא (2 בינואר 1934 - 28 ביולי 2022), ניצולת גטו קובנה על ידי חסידת אומות העולם גנובייטה פוקייטה (Genovaite Pukaite) ומשפחתה. קטיה עלתה לישראל לאחר קום המדינה, ב־29 באוקטובר 1948, סיימה את בית ספר לאחיות בבית חולים רמב"ם, ועבדה כאחות. הם הכירו בחיפה, שם נישאו ב-31 ביולי 1955, ושם קבעו את מקום מגוריהם.
רוזן אב לשתי בנות: ד"ר אסנת רוזן-קרמר (אדריכלית ומתכננת ערים) ורעיה רוזן, סנ"צ בדימוס ממשטרת ישראל. הוא סב לשני נכדים.
פרסומים

[מבחר]
דן רוזן, תנודות אסינכרוניות כפולות במערכות בקרה לא ליניאריות, תזה לתואר מגיסטר, הטכניון, תשכ"ד 1963.
אורי פלד, דן רוזן, הגלגול המושרה בשפריר 2, דו"ח טכני: דט-1538/35-71. רפא"ל. בתוך: שפרירים ברקיע. אפריל 1971.
דן רוזן (ר., ד.). השמדת טילים בליסטיים בשלב השיגור. נתיב 54–55, ינואר–אפריל 1997. עמ' 158–163.
דן רוזן (ר., ד.), השמדת טילים בליסטיים בשלב השיגור. "נתיב 62", מאי 1998. עמ' 21–26.
דן רוזן, 50 שנה | מל"טים, לוויינים וטילי שיוט, ביטאון חיל האוויר, אתר חיל האוויר הישראלי גיליון 123, 1 אוקטובר 1998.
דן רוזן, "השמדת טילים בליסטיים בשלב השיגור", בתוך: טילים בליסטיים איום ומענה: עיקרי ההגנה נגד טילים בליסטיים. אריה סתיו (עורך).  מרכז אריאל למחקרי מדיניות’, ידיעות אחרונות וספרי חמד, 1998. עמ' 193–203.
Dan Rosen, "Air to Air Missiles Development in Israel", presented at the 38th Israel Annual Conference on Aerospace Sciences, Feb. 1998, pp. 25–26.
Dan Rosen, "Boost Phase Intercept of Ballistic Missiles". In: The Threat of Ballistic Missiles in the Middle East: Active Defense and Counter-Measures, Arieh Stav (ed.), Brighton: Sussex Academic Press and ACPR Publishers, 2004, pp. 187–9
דן רוזן, פיתון-3 : טיל קרבות אוויר שהדביק את חזית הידע העולם, רפאל שלנו 30, מאי 2016, עמ' 36–38.
ראו גם

חיל האוויר הישראלי, או בשמו הרשמי "זרוע הָאוויר והֶחלל"
טיל אוויר-אוויר (בראשי תיבות: טא"א)
פיתון (טיל)
פרס ביטחון ישראל
רפאל – מערכות לחימה מתקדמות בע"מ (בשמות הקודמים: "רפא"ל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה" ו"אמ"ת – האגף למחקר ותיכוּן")
לקריאה נוספת

מוניה מ. מרדור, רפא"ל – בנתיבי המחקר והפיתוח לביטחון ישראל, משרד הביטחון הוצאה לאור, 1981
דר' זאב בונן ודן ארקין, רפא"ל ממעבדה למערכה, הוצאת נ.ד.ד. מדיה, ישראל, 2003.
רייצ'ל גריפית'ס

| --- | --- |

גריפית'ס, 2012
 לידה:  18 בדצמבר 1968 (בת 56) מלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה 
 שם לידה:  Rachel Anne Griffiths 
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 תקופת הפעילות:  מ-1987
 בן או בת זוג:  אנדרו טיילור (2002–?) 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  חבר מסדר אוסטרליה (26 בינואר 2020)  מדליית יובל המאה האוסטרלית (1 בינואר 2001)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה – סדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה (2001) 
 פרופיל ב-IMDb
 
רייצ'ל אן גריפית'ס AM (באנגלית: Rachel Anne Griffiths; ‏נולדה ב־18 בדצמבר 1968) היא שחקנית ובמאית קולנוע אוסטרלית. היא החלה את קריירת המשחק שלה בתפקיד משנה בקומדיה האוסטרלית המצליחה "חתונתה של מיוריאל" (1994). היה לה תפקיד לצד ג'וליה רוברטס בקומדיה הרומנטית האמריקאית "החתונה של החבר שלי" (1997), ואחריה גילמה את הילרי די פרה (אנ') בסרט "הילרי וג'קי" (1998), שעליו קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
מ-2001 עד 2005, גריפית'ס גילמה את ברנדה צ'נווית' בסדרה "עמוק באדמה" של HBO, עליה זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 2001 ובשתי מועמדויות לפרס אמי. לאחר מכן, משנת 2006 עד 2011, היא כיכבה בתור שרה ווקר (אנ') בסדרת הדרמה של ABC "אחים ואחיות", עליה הייתה מועמדת לשני פרסי גלובוס הזהב ולשני פרסי אמי נוספים.
היו לה גם תפקידים בסרטים "שאיפות" (2001), בתפקיד אמו של ג'ורג' יאנג; בדרמה ההיסטורית "כנופיית נד קלי" (2003); בדרמת הריקודים "סטפ אפ" (2006) ובדרמת המלחמה הביוגרפית של מל גיבסון "הסרבן" (2016).
ביוגרפיה

גריפית'ס נולדה ב-18 בדצמבר 1968 במלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה, ובילתה את ילדותה המוקדמת בעיר גולד קוסט, קווינסלנד. היא בתם של אנה ואדוארד מרטין גריפית'ס. יש לה שני אחים גדולים, בן וסמואל.
גריפית'ס למד בבית ספר Star of the Sea (אנ'), בית ספר תיכון קתולי לבנות בפרוור ברייטון (אנ'), מלבורן.
לאחר מכן, היא קיבלה תואר ראשון בדרמה וריקוד במכללת ויקטוריה (אנ') לאחר שלא התקבלה למכון הלאומי לאמנויות ודרמה (אנ') גריפית'ס הצטרפה ל-Woolly Jumpers, קבוצת תיאטרון קהילתית בעיר ג'ילונג. ב-1991 היא כתבה וכיכבה במופע יחיד "Barbie Gets Hip", שהוצג בפסטיבל פרינג' של מלבורן (אנ').
סיפרה שאת ההשראה להיות שחקנית, קיבלה לאחר שצפתה בילדותה במיני-סדרה האמריקאית "שורשים".