stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עוזיהו
הערות שוליים

↑  Hayim Tadmor, The Inscriptions of Tiglath-Pileser III, King of Assyria (Jerusalem: Israel Academy of Sciences and Humanities, 1994), p. 42
1 2  Hayim Tadmor, The Inscriptions of Tiglath-Pileser III, King of Assyria (Jerusalem: Israel Academy of Sciences and Humanities, 1994), p. 76
↑  Purdue researcher verifies the existence of 53 people mentioned in the Hebrew Bible, בעקבות מחקר שנערך באוניברסיטת פורדו, אינדיאנה, ארצות הברית
↑  רשימת הדמויות מופיעה בסוף מאמר זה
↑  בתרגום השבעים Μιναῖοι, מעונים, ראו תרגום השבעים, דברי הימים ב' פרק 26 פסוק 8
↑  בוסתנאי עודד, תולדות עם ישראל בימי בית ראשון, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 6, עמ' 389–390.
↑  לסקירה על אזכורי "הרעש" בספרים השונים בתנ"ך, ראו מאמרו של שחר שילה, 2012. רעידות אדמה קדומות בישראל. על הדרך, 3, פבר' 2012 עמ' 19 - 21.
1 2  Steven A. Austin,Gordon W. Franz & Eric G. Frost., 2000, Amos's Earthquake: An Extraordinary Middle East Seismic Event of 750 B.C., International Geology Review, 42: pp. 657- 671
↑  Ben Menahem, A., Four thousand years of seismicity along the Dead Sea Rift: Jour. Geophys, 96, pp. 20,195 - 20,216.
↑  Uziel, J. and Chalaf, O., Archaeological Evidence of an Earthquake in the Capital of Judah, City of David studies of ancient Jerusalem 16, 2021, עמ' 51-69
↑  Johanna Regev, Yuval Gadot, Joe Uziel, Ortal Chalaf, Yiftah Shalev, Helena Roth, Nitsan Shalom, Nahshon Szanton, Efrat Bocher, Charlotte L. Pearson, David M. Brown, Eugenia Mintz, Lior Regev, Elisabetta Boaretto, Radiocarbon chronology of Iron Age Jerusalem reveals calibration offsets and architectural developments, Proceedings of the National Academy of Sciences 121, 2024-05-07, עמ' e2321024121 doi: 10.1073/pnas.2321024121
↑  כך כתבו במדרש: "א"ר יהודה הלוי ב"ר שלום על י"א דברים הצרעת באה ... ועל הנכנס בתחום שאינו שלו זה עזיהו שביקש להיכנס בתחום הכהונה" (במדבר רבה ז ה)
↑  ראו רש"י סוכה מה, ב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522997405171  GND: 1171869150  LCCN: no2007061653  VIAF: 13153593748451671468   WorldCat (עם VIAF): 13153593748451671468
דנזל וושינגטון

| --- | --- |

וושינגטון, 2024
 לידה:  28 בדצמבר 1954 (בן 70) מאונט ורנון, ניו יורק, ארצות הברית
 שם לידה:  Denzel Hayes Washington, Jr. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1974 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פורדהם  Pennington-Grimes Elementary School (1968)  תיכון מיינלנד  Oakland Military Academy  תיכון מאונט ורנון  The Center for Early Education 
 בן או בת זוג:  פולטה פירסון וושינגטון (1983–?) 
 צאצאים:  ג'ון דיוויד וושינגטון, Olivia Washington, Malcolm Washington 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס דונוסטיה (19 בספטמבר 2014)  דוב הכסף לשחקן הטוב ביותר (11 בפברואר 1993)  פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (20 בינואר 1990)  פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה (23 בינואר 2000)  דוב הכסף לשחקן הטוב ביותר (9 בפברואר 2000)  מדליית החירות הנשיאותית (7 ביולי 2022)  פרס הורשיו אלג'ר (2009)  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה (13 ביוני 2010)  פרס הקולנוע של MTV לנבל הטוב ביותר (6 ביוני 2002)  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (26 במרץ 1990)  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (24 במרץ 2002)  מדליית החירות הנשיאותית (4 בינואר 2025) 
 פרופיל ב-IMDb
 
דנזל הייז וושינגטון ג'וניור (באנגלית: Denzel Hayes Washington Jr.; נולד ב-28 בדצמבר 1954) הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט המלחמה שביים אדוארד זוויק; "גלורי" (1989), וזוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט הפשע שביים אנטואן פוקואה; "יום אימונים מסוכן" (2001). וושינגטון קיבל עוד שבע מועמדויות לפרס האוסקר עבור תפקידיו בסרטים "זעקה לחופש" (1987), "מלקולם אקס" (1992), "ההוריקן" (1999), "הטיסה" (2012), "גדרות" (2016, הועמד גם כמפיק) ו"רומן ג'יי יזרעאל, עו"ד" (2017). בעל עיטור מדליית החירות הנשיאותית בשנים 2022 ו-2025.
ביוגרפיה

וושינגטון נולד במאונט ורנון שבניו יורק, הוא גדל בשכונת מצוקה. אביו היה כומר ואימו זמרת גוספל. כשהיה בן 14 השניים התגרשו.
בשנת 1977 וושינגטון סיים תואר בדרמה ועיתונות באוניברסיטת פורדהם שבניו יורק סיטי, הוא גם שיחק כדורסל כגארד במדי האוניברסיטה אך ויתר על החלום להגיע ל-NBA כדי להיות שחקן. באוניברסיטה למד בחוג לדרמה וקיבל מלגה ללימודים בבית ספר למשחק בסן פרנסיסקו, אותם לא השלים ובמקום זאת החל להופיע.
קריירה

וושינגטון החל לעבוד עם אנסמבל "שייקספיר בפארק" והופיע במספר הפקות אוף ברודוויי. ב-1982 קיבל לראשונה תפקיד משמעותי על המסך, במסגרת דרמת בית החולים הטלוויזיונית "מקום אחר" (St. Elsewhere). במהלך השנים הבאות המשיך לשחק במספר תפקידים שוליים ומשניים בקולנוע, הבולט ביניהם בסרטו של סידני לומט "עוצמה" (1986).
פריצתו הגיעה כשקיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בסרט "הזעקה לחופש" (1987) שביים ריצ'רד אטנבורו, בו גילם את דמותו של לוחם החופש סטיבן ביקו. שנתיים אחר כך זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס האוסקר כשחקן המשנה הטוב ביותר, על הופעתו בדרמת המלחמה "גלורי". בהמשך כיכב בארבעה סרטים של הבמאי ספייק לי: "בלוז" (1990) – סרט שהואשם באנטישמיות. וושינגטון גם כיכב בסרט על פעיל זכויות האדם שהתאסלם "מלקולם X" משנת 1992, עליו קיבל מועמדות נוספת לפרס האוסקר.
הוא שיחק גם בסרטים "יש לו את זה" (1998) ו"האיש שבפנים" (2006). בהמשך הופיע ב"פילדלפיה" (1993) כעורך דין של טום הנקס חולה האיידס, ובעוד שני סרטים מ-1993: "תיק שקנאי" על פי ספרו של ג'ון גרישם ו"מהומה רבה על לא דבר", של קנת בראנה, על פי המחזה מאת שייקספיר.
ב-1999 גילם שני תפקידים מאתגרים: ב"אספן העצמות" גילם בלש משטרה, המתחקה אחר עקבות רוצח סדרתי, כשהוא מרותק למיטתו עקב פציעה ברגל, סרט בהשפעת "חלון אחורי" של היצ'קוק. בנוסף הופיע וושינגטון בסרט "הוריקן" המגולל את סיפור חייו של המתאגרף השחור רובין "הוריקן" קרטר, שהורשע לשווא ברצח משולש ובילה 20 שנה מאחורי הסורגים. תפקיד זה הביא לו את פרס גלובוס הזהב ומועמדות נוספת לאוסקר. שנתיים אחר כך כיכב בדרמת הפשע "יום אימונים מסוכן", בו שיחק קצין משטרה מושחת מלוס אנג'לס המלמד את שותפו הצעיר את העבודה. על תפקיד זה קיבל וושינגטון את פרס האוסקר. הייתה זו בסך הכול הפעם השנייה שבה שחקן שחור זוכה באוסקר על תפקיד ראשי (אחרי סידני פואטייה ב-1963), והפעם הראשונה בה שחקן שחור זוכה בשני פרסי אוסקר.
ב-2002 התנסה גם בבימוי בסרט "אנטואן פישר", אותו גם הפיק וכיכב בו בתפקיד משני.
בהמשך השנה, כיכב כדמות ראשית בסרט ״ג׳ון קיו״.
ב-2006 הוא כיכב בסרטים "האיש שבפנים" ו"דז'ה וו". ב-2007 כיכב בסרט "אמריקן גנגסטר". ב-2009 השתתף בסרטו של טוני סקוט, "חטיפת הרכבת התחתית 123". ב-2010 שיחק בסרט "הנבחר".ב-2012 שיחק בסרט הטיסה. ב-2013 שיחק בסרט "אקדח כפול". בשנת 2014 שיחק בסרט הפעולה "נקודת שוויון".
בספטמבר 2016 יצא סרט הפעולה "שבעת המופלאים". בדצמבר של אותה שנה יצא סרט הדרמה "גדרות" אותו הוא ביים וגם כיכב בו. על תפקידו בסרט זכה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע.
במהלך טקס פרסי גלובוס הזהב שנערך ב-10 בינואר 2016 קיבל את הפרס על מפעל חיים על שם ססיל ב. דה-מיל.
ב-2017 כיכב בסרט הדרמה המשפטית "רומן ג'יי יזרעאל, עו"ד", עבורו היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ב-2018 חזר לככב גם בסרט ההמשך "נקודת שוויון 2".
ב-2021 כיכב בסרט "הדברים הקטנים" בתור דיק. יחד עם השחקנים ראמי מאלק וג׳ארד לטו. בנוסף, כיכב בתפקיד לורד מקבת' בסרט "הטרגדיה של מקבת'" (אנ'). על תפקידו בסרט קיבל וושינגטון מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר ופרס גילדת שחקני המסך. באותה שנה ביים את הדרמה הרומנטית "מוקדש לג'ורדן" (אנ') בכיכובו של מייקל בי. ג'ורדן, אשר מבוסס על ספר הזיכרונות "A Journal for Jordan: A Story of Love and Honor".
בשנת 2022 הוענקה לוושינגטון מדליית החירות הנשיאותית. גם ב-2025 הוענקה לו המדליייה פעם נוספת.
חיים אישיים

מאז 1983 נשוי לשחקנית פולטה (לבית פירסון). נישואיהם נחשבים בין היציבים בהוליווד. לבני הזוג ארבעה ילדים. הבכור, ג'ון דייוויד וושינגטון (נולד ב-1984) הוא שחקן פוטבול מקצועני לשעבר וכיום שחקן כמו הוריו.
וושינגטון טען שהציבור האמריקאי "מנוהל" ומנוצל על ידי שני הצדדים הפוליטיים ורואה בפוליטיקה "הבטחות שלא מתקיימות." הוא הביע ביקורת על עידן המידע הדיגיטלי, שמאפשר שליטה פשוטה יותר וממשל ריק מתוכן. למרות היותו מצביע עצמאי, בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 תמך במתמודד הדמוקרט, ברק אובמה. וושינגטון הוא פנטקוסטלי אדוק, הוא ומשפחתו חברים ב"כנסיית אלוהים במשיח" (Church of God in Christ).
ב-2008 ביקר בישראל ביחד עם משלחת אמנים אפרו-אמריקאים לרגל חגיגות ה-60 שלה, והוא גם נפגש עם ראש הממשלה אז אהוד אולמרט.
פילמוגרפיה

וילמה (1977) (אוטוביוגרפיה על וילמה רודולף) – בתפקיד: רוברט אלדריג' (הצעיר).
בשר ודם (1979) – בתפקיד: קירק.
עותק פחם (1981) – בתפקיד: רוג'ר פורטר.
רישיון להרוג (1984) – בתפקיד: מרטין סוייר.
סיפורו של חייל (1984) – בתפקיד: טוראי ראשון פטרסון.
עוצמה (1986) – בתפקיד: ארנולד בילינגס.
הסיפור של ג'ורג' מקאנה (1986) – בתפקיד: ג'ורג' מק'קאנה.
זעקה לחופש (1987) – בתפקיד: סטיב ביקו.
רצח על תנאי (1989) – בתפקיד: חאווייר קווין.
למען המלכה והמולדת (1989) – בתפקיד: רובן ג'יימס.
גלורי (1989) – בתפקיד: טוראי טריפ.
בלוז (1990) – בתפקיד: בלייק גיליאם.
מיסיסיפי מאסלה (1992) – בתפקיד: דימיטריוס ויליאמס.
מלקולם אקס (1992) – בתפקיד: מלקולם אקס.
מהומה רבה על לא דבר (1993) – בתפקיד: דון פדרו.
תיק שקנאי (1993) – בתפקיד: העיתונאי גריי גראנטהאם.
פילדלפיה (1993) – בתפקיד: עורך הדין ג'ו מילר.
כוננות מיידית (1995) – רון האנטר.
פקודת חיסול (1995) – בתפקיד: סגן פארקר בארנס.
האישה שלבשה כחול (1995) – בתפקיד: איזי רולינס.
אומץ תחת אש (1996) – בתפקיד: נאט סרלינג.
אשת הכומר (1996) – בתפקיד: דאדליי.
יש לו את זה (1998) – בתפקיד: ג'ייק שוטלוורת'.
נקודת מגע (1998) – בתפקיד: ג'ון הובס.
המצור (1998) – בתפקיד: אנטוני הובארד.
אספן העצמות (סרט) (1999) – בתפקיד: לינקולן ריים.
ההוריקן (1999) – בתפקיד: רובין קארטר.
לזכור את הטיטאנים (2000) – בתפקיד: מאמן הפוטבול, הרמן בון.
יום אימונים מסוכן (2001) – בתפקיד: אלונזו.
ג'ון קיו (2002) – בתפקיד: ג'ון קווינסי ארצ'יבאלד.
סיפורו של אנטואן פישר (2002) – בתפקיד: ד"ר ג'רום דבנפורט.
עד קצה הזמן (2003) – בתפקיד: מאט לי וויטלוק.
נקמה בוערת (2004) – בתפקיד: ג'ון וו. קריני.
המועמד ממנצ'וריה (2004) – בתפקיד: בנט מארקו.
דז'ה וו (2006) – בתפקיד: דאוג קארלין.
האיש שבפנים (2006) – בתפקיד: הבלש קית' פרייזיר.
אמריקן גנגסטר (2007) – בתפקיד: פרנק לוקאס.
הווכחנים הגדולים (2007) – בתפקיד: מארווין ב. טולסון.
חטיפת הרכבת התחתית 123 (2009) – בתפקיד: וולטר גרבר.
הנבחר (2010) – בתפקיד: אילי.
לא ניתנת לעצירה (2010) – בתפקיד: פרנק.
טעון הגנה (2012) – בתפקיד: טובין פרוסטר.
הטיסה (2012) – בתפקיד: קפטן וויפ וויטאקר.
אקדח כפול (2013) – בתפקיד: בובי.
נקודת שוויון (2014) – בתפקיד: רוברט מק'קול.
שבעת המופלאים (2016) – בתפקיד: צייד הראשים, סאם צ'יזולם.
גדרות (2016) – בתפקיד: טרוי מקסון.
רומן ג'יי יזרעאל, עו"ד (אנ') (2017) – בתפקיד: רומן ג'יי יזרעאל.
נקודת שוויון 2 (2018) – בתפקיד: רוברט מק'קול.
הדברים הקטנים (2021) – בתפקיד: דיקי.
הטרגדיה של מקבת' (2021) – בתפקיד: לורד מקבת'.
נקודת שוויון 3: הפרק האחרון (2023) – בתפקיד: רוברט מק'קול.
גלדיאטור 2 (2024)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

מקום אחר (1982–1988) – בתפקיד: ד"ר פיליפ צ'נדלר
פילמוגרפיה > כבמאי

מוקדש לג'ורדן (אנ') (2021) – גם מפיק
הערות שוליים

↑  FRANK ISOLA,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'SPURS COACH STICKS NECK OUT FOR CRLESIMO, NEW YORK DAILY NEWS, ‏Thursday, June 5, 2003, 12:00 AM
↑  סימון ביילס, סטיב ג'ובס והאב השכול שטראמפ תקף: ביידן יחלק 17 מדליות כבוד, באתר ynet, 1 ביולי 2022
↑  פטימה חוסיין, Hillary Clinton, George Soros and Denzel Washington received the highest US civilian honor, באתר AP‏, 4 בינואר 2025 (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000003-QINU`"'
↑  Natalie Oganesyan, Denzel Washington On U.S. Politics: “You’re Being Manipulated By Both Sides”, Deadline, ‏2024-11-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  Denzel Washington preaches gratitude to church members at Pentecostal convention. הוושינגטון פוסט, 9 בנובמבר 2015.
↑  יאיר רוה, "גלדיאטור 2": לוחם עם קוצב לב מקולקל, באתר כלכליסט, 13 בנובמבר 2024
↑  Winners, NAACP Image Awards (באנגלית אמריקאית)
↑  BET Awards 2024: See The Full Winners List, BET (באנגלית)
↑  Matthew Barnard, NOMINATIONS ANNOUNCED FOR 82nd ANNUAL GOLDEN GLOBES®, Golden Globes, ‏2024-12-09 (באנגלית אמריקאית)
↑  AwardsWatch - 2024 International Press Academy Satellite Awards Nominations: ‘The Brutalist,’ ‘Shōgun’ Lead, AwardsWatch, ‏2024-12-16 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007424477905171  PLWABN: 9810550485405606  BIBSYS: 90966984  BNE: XX1091396  BnF: cb139319412 (data)  CANTIC: a10805576  CiNii: DA10532152  GND: 119540606  ISNI: 0000 0001 2148 4663  LCCN: n90694553  LNB: 000245324  MusicBrainz: 9cf98102-5bf5-4c56-a99c-3900f3b76693  NDL: 01126315  NKC: jx20050516009  NLA: 40454751  NLK: KAC201422897  NTA: 074229605  RERO: 02-A009486113  SNAC: w6s1886b  SUDOC: 052198146  Trove: 1447130  VIAF: 115428569   WorldCat (עם VIAF): 115428569
ש. שלום

| --- | --- |

מימין לשמאל: נחום סלושץ, אשר ברש וש. שלום (עומד), בכנס סופרים עבריים בתל אביב, 1948
 לידה:  19 בדצמבר 1904 פרצ'ב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  2 במרץ 1990 (בגיל 85) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 שם עט:  Shin Shalom (ש. שלום) 
 שפות היצירה:  אנגלית, יידיש, גרמנית, עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1941)  פרס ברנר (1949)  פרס ניומן (1975)  פרס ישראל (1973)  פרס טשרניחובסקי 
 
ש. שלום (שמו המלא: שלום יוסף שפירא; 19 בדצמבר 1904 – 2 במרץ 1990) היה משורר, סופר, מחזאי, מסאי, עורך, ומתרגם עברי. חתן פרס ישראל לשירה לשנת 1973.
תולדות חייו

שלום נולד בפרצ'ב שבפולין, ועלה לארץ ישראל בשנת 1922, כאשר סבו, האדמו"ר מדרוהוביץ חיים מאיר יחיאל שפירא, צאצאו של המגיד מקוז'ניץ ושל רבי ישראל פרידמן מרוז'ין, החליט לעלות עם כל משפחתו. ב-1925 הצטרף עם אביו, האדמו"ר מדרוהוביץ' רבי אברהם יעקב שפירא, לקבוצת החסידים שייסדו את כפר חסידים בעמק זבולון, בראשות קרוב משפחתו האדמו"ר מקוז'ניץ והאדמו"ר מיבלונה. את תיאור העלייה והטרגדיות שפקדו את הקבוצה תיאר בספרו "עליית חסידים".
עבד מספר שנים כמורה, אולם עקב מחלת לב החליט להפסיק להורות. בשנת 1930 למד פנומנולוגיה בגרמניה אצל תלמיד של הוסרל.
בשנים 1966-1961 היה יו"ר אגודת הסופרים.
נודע בעיקר כמשורר, וכמחבר משובח של סונטות. עם ספרי שיריו נמנים "פלא גמע" (1934), ו-"פנים אל פנים" (1940), ו"שירי קוממיות ישראל". חיבר דרמות ליריות, ביניהן  "שבת עולם", "אדמה", "דן השומר". 
דן השומר מבוסס על מחזהו "יריות על הקיבוץ"(1940). הדרמה הולחנה כאופרה על ידי מרק לברי. הסתופף בחוגו של המשורר יצחק למדן.
שיריו הראשונים שחוברו בווינה ובירושלים בעלי סגנון אקספרסיוניסטי מובהק. באופן כללי בשירתו הלירית ניכרת זיקה למסורת השירה הסימבוליסטית – ה"אני" השירי שלו תוהה על מסתרי העולם שמסביבו ומנסה להגיע לאיחוד מיסטי עמו. בשירתו מורגשת גם השפעת הסמלים והרעיונות של עולם הקבלה והחסידות. כן כתב שירה לאומית, והרבה לתרגם משירת העולם; בין היתר, תרגם את כל הסונטות של שייקספיר מאנגלית, וזכה על תרגומו זה בפרס טשרניחובסקי לתרגום.
שיריו של ש. שלום תורגמו לכמה לשונות, בהן יידיש, אנגלית, גרמנית, ספרדית, צרפתית, וחלקם אף יצאו בקבצים. בשנת 1949 זכה בפרס ברנר, בדצמבר 1956 זכה בפרס רופין וב-1973 זכה בפרס ישראל לשירה.
חיבר גם ספרי פרוזה, עם אלמנטים ביוגרפיים רומנטיים, שלא זכו להצלחה במיוחד.
אחיו היה המחנך יצחק שפירא, שהיה מנהל בית הספר הריאלי בחיפה בשנים 1955–1983.
ספריו

בלב העולם (1927), במספר מצומצם
מי? (1930), הו"ל על ידי ביאליק אשר שלח אותה אל בעל בית מסחר ספרים מוריה בת"א, סוכנה הראשי של דביר.
יומן בגליל (1932)
פלא גומע (1934)
מתוך הלהבה (1936)
ספר השירים והסונטות (1940)
און בן פלא (1940)
פנים אל פנים (1941)
היד השנייה (1942)
עולם בלהבות (1944)
חג לי היום (1944)
שבת העולם (1945)
אילן בכות (1946)
אדמה ושמי-שמים, פרקי מכורה, הוצאת עם עובד, (1949)
שירים (1949)
הנר לא כבה (1952)
היינו כחולמים (1954)
מבחר שירים (1956)
במתח הגבוה, תשעה סיפורים ומחזה, (1956)
בין תכלת ללבן (1958)
שירי קוממיות ישראל (1958)
שירת ש. שלום (1961)
ספר חיי רואי (1963)
ילקוט שירים (1968)
מסות (1968), רשימות תגובות ודברים, הוצאת יבנה, ת"א
מחתרת השיר, שירים חדשים, (1971)
כוכב התקומה (1972)
כתבים (1974)
האור הגנוז (1976)
שירים אחרי חצות (1979)
אל-גביש (1984)
השירים של הים (1987)
ספר השמחה (1989)
אחרית היונה (1994)
לקריאה נוספת > ספרים

ש. שלום, הדים, תגובות ומאמרים על שירתו (ליקט, ערך וצירף מבוא וביבליוגרפיה: שרגא אבנרי), ירושלים: ניומן, 1973
ש’ שלום, מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו (ליקט וצירף מבוא וביבליוגרפיה: שרגא אבנרי), תל אביב: עם עובד, 1981
ש. שלום - ריאיון על שירתו (נערך על ידי אברהם הולץ), תל אביב: 1987
אבידב ליפסקר, שירת ש. שלום: מסימבוליזם לאקספרסיוניזם נוסח העלייה השלישית, תל אביב: ספרית פועלים, סדרת פואטיקה וביקרת, 1991
יוסף שה-לבן, ש. שלום - הנחיות ללימוד, הוצאת אור עם, 1978.
לקריאה נוספת > מאמרים

גדעון קצנלסון, אני אחד שהם שניים, ב"מאסף" ה-ו, תשכ"ה-תשכ"ו.
גדעון קצנלסון, השיר והמשורר, ב"הארץ", 22 באפריל 1965.
עזריאל שוורץ, ש. שלום, ב"אמר", 19 בנובמבר 1937.
ש"י פנואלי, בסוניטות ש. שלום, ב"העולם", 8 ביוני 1939.
ישראל זמורה, שני ש. שלום, ב"הארץ", 4 באוגוסט 1944.
ש. אלונים, 25 שנים ליצירת ש. שלום, ב"הארץ", 15 באפריל 1949.
משה דור, על ש. שלום, ב"על המשמר",  26 פברואר 1965⁩.
שלום בן-ברוך, שירי הקוממיות של ש. שלום, ב"הבקר⁩", 30 מאי 1958.
ברוך קורצוויל, על משמעות הפלא בשירת ש. שלום, ב"מאזנים", אייר תשכ"ה, ע' 454-449.
שרגא אבנרי, במאבק על דמות האדם, ב"מאזנים", ניסן-אייר תשכ"ח, ע' 370-361.
הלל ברזל, המסתורין בשירת ש. שלום, ב"מאזנים", כסלו תשל"ה, ע' 41-23.
"ייסוד כפר־חסידים", מזכרונות ש. שלום, תרפ"ה (1925), בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, חלק שני, פרק קטז, עמ' 1213–1221.
אילת נגב, ש. שלום:אני מן הפצועים שאינם זועקים, בתוך שיחות אינטימיות, תל אביב: משכל, 1995. גרסה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה
שלמה יניב, הבלדה העברית בת זמננו - מסורת וחידוש, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה וזמורה ביתן, 1999, הפרק "בין האקטואלי לפלאי: עיון מחודש בבלדות של ש' שלום", עמ' 50–64.
הערות שוליים

↑  פרס ברנר לש. שלום, דבר, 9 ביוני 1949
↑  פרס רופין לש. שלום, דבר, 28 בדצמבר 1956
↑  פרסי ישראל חולקו בירושלים, דבר, 8 במאי 1973
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שאול טשרניחובסקי | פרס ביאליק  1941 | הבא: שאול טשרניחובסקי, חיים הזז |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268054905171  PLWABN: 9810539376905606  BIBSYS: 98023292  BnF: cb156008781 (data)  CiNii: DA11123104  GND: 118946072  ISNI: 0000 0000 8399 0783  LCCN: n84017725  MusicBrainz: eca5f986-6aa3-4b73-a5d6-7b213163fbf2  NKC: zmp20231207074  NTA: 18963751X  SELIBR: 234070  SUDOC: 111314992  VIAF: 88125993   WorldCat (עם VIAF): 88125993
משפט אייכמן

משפט אייכמן. גדעון האוזנר עומד, לשמאלו רוברט סרווציוס. אייכמן יושב בתא הזכוכית
משפט אייכמן הוא משפט שהתנהל בישראל בשנת 1961, ובו הועמד לדין הפושע הנאצי אדולף אייכמן על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, בגין מעשיו בשואה, שבסיומו נידון למוות והוצא להורג בתלייה, לאחר שערעורו ובקשת החנינה שלו נדחו.
אדולף אייכמן היה מבכירי המנגנון הנאצי בגרמניה, בדרגת אובר-שטורמבנפיהרר (סגן-אלוף) באס אס, מהאחראים הראשיים לביצועה בפועל של תוכנית הפתרון הסופי להשמדת יהודים במהלך השואה. הוא היה אחראי מטעם הנאצים על כל משלוחי הרכבות והאקציות מרחבי אירופה אל מחנות הריכוז וההשמדה. בהונגריה הוא ניהל במישרין את השילוח, וכמעט חצי מיליון איש נרצחו בשואת יהודי הונגריה. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא ברח לארגנטינה, שם חי תחת השם הבדוי "ריקרדו קלמנט", עד לכידתו ב-1960 על ידי המוסד והבאתו לישראל.
משפט אייכמן נחשב לציון דרך בזיכרון השואה. רבים מניצולי השואה פתחו לראשונה את סגור לבם בעת עדותם, וכך גברה תודעת השואה בציבור הישראלי ובעולם, כמו גם האמפתיה כלפי הניצולים.
המשפט

בשנת 1960 לכד המוסד את אייכמן בארגנטינה וחטף אותו לישראל. לאחר חטיפתו הוצא נגדו צו מעצר שהוארך מדי פעם עד סיום שלבי החקירה שארכה כתשעה חודשים. מיד כשהגיע הועבר אייכמן לידי שמואל רוט, ראש המחלקה הפלילית של המשטרה, אשר קיים את החקירה הראשונית. אייכמן אובטח ע״י ״יחידת אייר״ והחקירה עצמה נוהלה על ידי פקד אבנר לס מהיחידה המיוחדת שהוקמה במשטרת ישראל, ונקראה "לשכה 06".
בסיום החקירה הוגש נגד אייכמן כתב אישום בבית המשפט המחוזי בירושלים (סימונו ת.פ. 40/61). כתב האישום כולל 15 סעיפים ובהם: פשעים כנגד העם היהודי, פשעים כנגד האנושות, פשעי מלחמה, וחברות בארגונים עוינים אס אס, אס דה ודומיהם, שהוכרזו כארגונים עוינים במשפטי נירנברג. בנוסף כלל כתב האישום גם פשעים שביצע נגד עמים אחרים, כגון: גירושים המוניים של פולנים וסלובנים, רציחת עשרות אלפי צוענים ועוד.
משפטו של אייכמן נערך במשכן "בית העם" בירושלים, בפני השופטים משה לנדוי, ד"ר בנימין הלוי וד"ר יצחק רווה (לקביעת ההרכב ולהסדרת עניינים נוספים במשפט זה נחקק חוק בתי המשפט (עבירות שענשן מוות), תשכ"א-1961). בראש התביעה עמד היועץ המשפטי לממשלה, גדעון האוזנר. על הנאשם הגן עורך הדין הגרמני ד"ר רוברט סרווציוס, מי שהגן על נאשמים אחדים במשפטי נירנברג, בהם פריץ זאוקל. החוק הישראלי לא איפשר לעורך דין זר לייצג נתבע בבית משפט ישראלי, אולם מכיוון שאף עורך דין ישראלי לא היה מוכן לשמש כסניגורו של אייכמן, נעשה תיקון בחוק שאיפשר יצוג זה.
ישיבת הפתיחה של המשפט נערכה ב-11 באפריל 1961.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון התבטא בעיתונות ביום פתיחת המשפט, כי משפט זה יהיה משפט נירנברג של העם היהודי, שמאז השחרור נמנעה ממנו הזכות להביא את רוצחיו למשפט.
עם תחילת המשפט סקרה התביעה את פשעיו של אייכמן. התובע, גדעון האוזנר, היועץ המשפטי לממשלה, נשא נאום פתיחה, שנמשך שמונה שעות, ובו אמר בין היתר:
במקום בו אני עומד לפניכם, שופטי ישראל, ללמד קטגוריה על אדולף אייכמן - אינני עומד יחידי. עימדי ניצבים כאן, בשעה זו, שישה מיליון קטגורים. אך אין הם יכולים לקום על רגליהם, לשלוח אצבע מרשיעה כלפי תא הזכוכית ולזעוק כלפי היושב שם - אני מאשים. מפני שאפרם נערם בין גבעות אושוויץ ושדות טרבלינקה, נשטף בנהרות פולין וקבריהם פזורים על פני אירופה לאורכה ולרוחבה. דמם זועק, אך קולם לא יישמע. אהיה על כן אני להם לפה ואגיד בשמם את דבר האישום הנורא.
המשפט > שאלת סמכות בית המשפט

סנגורו של אייכמן, רוברט סרווציוס, חלק על סמכות בית המשפט לשפוט אותו, בהתבססו על ארבע טענות מקדמיות:
השופטים הם יהודים ויש חשש שלא יהיו אובייקטיביים.
חקיקה אקס-טריטוריאלית: אין לקיים את המשפט מאחר שהנאשם נחטף מביתו שלא בישראל.
תחולה פלילית רטרואקטיבית: החוק (חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, תש"י-1950) שעליו מתבסס כתב האישום הוא משנת 1950 ולכן הוא מאוחר למעשים שנעשו במהלך המלחמה, ולא מקובל שחוקים פליליים יהיו רטרואקטיביים.
העבירות נעברו מחוץ לשטח מדינת ישראל ובתקופה שנעשו מדינת ישראל כלל לא הייתה קיימת.
בית המשפט דחה טענות מקדמיות אלה ופסק:
בקשר לטענה בדבר חוסר האובייקטיביות, של השופטים בהיותם יהודים, אמר בית המשפט: "... כי אכן בשבתו על כס המשפט אין השופט חדל להיות בשר-ודם, בעל רגשות ויצרים, אולם הוא מצווה על פי החוק לכבוש רגשות ויצרים אלה, שאם לא כן, לא היה שופט כשיר לעולם לדון באישום פלילי, המעורר רגשות סלידה, כגון בגידה, רצח או כל פשע חמור אחר".
בקשר לחטיפתו של אייכמן בארגנטינה והבאתו לישראל בניגוד לרצונו, פסק בית-המשפט כי סמכותו של בית-משפט לשפוט נאשם תלויה אך ורק במהות סעיף העונשין הכלול בכתב האישום ובהתאמתו למעשים המיוחסים לנאשם, ואין בית-המשפט רשאי לבחון את הדרך שבה הובא הנאשם לתחום שטח הריבונות של המדינה שבה הוא נשפט.
בקשר לכלל בדבר חוסר תוקף רטרואקטיבי של חוקים פליליים, אמר בית המשפט כי אין זה כלל חוקי מחייב, אלא כלל של צדק, המתקומם על הענשת אדם בשל מעשה שלא היה בלתי חוקי בעת ביצועו. אך המצב שונה בקשר לעבירות המיוחסות לאייכמן, שכן החוק בדבר עשיית דין בנאצים ובעוזריהם לא יצר נורמות משפטיות חדשות, אלא רק איפשר את העמדת העבריינים לדין בשל מעשים, שבכל מקום בעולם, לרבות בגרמניה עצמה, היו הם מודעים לאי-חוקיותם גם בעת ביצועם. בשל משטר אי החוקיות ששרר בגרמניה הנאצית לא נענשו מבצעי הפשעים בגין העבירות, אך דרישות הצדק חייבו הקמת ערכאה, שבפניה יועמדו הפושעים לדין. בית המשפט הסתמך גם על הצהרות פומביות של בעלות הברית בזמן המלחמה כי לאחר סיומה יועמדו הנאצים לדין, וראה בהן אזהרות מספיקות לדרישה כי "אין עונשין אלא אם כן מזהירין".
בקשר לטענה כי מדינת ישראל לא הייתה קיימת בזמן ביצוע הפשעים, פסק בית המשפט שהתוכנית להשמדת העם היהודי כוונה אף כלפי היהודים שחיו באותה עת בארץ ישראל. בקשר לטענה כי העבירות נעשו מחוץ לשטח מדינת ישראל, הציג בית המשפט את אייכמן כ"פיראט" מודרני וכך ביסס את סמכות השיפוט האוניברסלית של ישראל עליו. אייכמן הוצג כאויב המין האנושי ולכן כדוגמת הפיראטים מותר לכל מדינה לשפוט אותו ולהענישו לפי המשפט הבין־לאומי.
המשפט > העדויות

אחרי דחיית הטענות המקדמיות, נדרש הנאשם להשיב על האשמות, ותשובתו לכל אחד מהאישומים הייתה בגרמנית: "ברוח כתב האישום – לא אשם" (Im Sinne der Anklage – nicht schuldig).
העדויות במשפט כללו יותר מ-100 עדים ו-1,600 מסמכים, מהם בחתימת אייכמן עצמו. עדי התביעה היו ניצולי המחנות ואזורי הכיבוש השונים, רובם כאלו שעלו לישראל, בהם ז'ורז' ולרס, אסיר מחנות דראנסי ואושוויץ, הסופר יחיאל די-נור (ק. צטניק) (שהתעלף על דוכן העדים עם תחילת עדותו, לאחר שדיבר על אושוויץ כ"פלנטה אחרת", שם לא חיו לפי החוקים של העולם הנורמלי) והסופר אברהם אביאל, וכן מורדי גטאות כמו צביה לובטקין, יצחק צוקרמן ואבא קובנר. למעט ק. צטניק, לא היה לעדים אלו קשר ישיר עם אייכמן, וחלקם כלל לא ידע על קיומו בזמן השואה; עדויותיהם נועדו להמחיש את זוועות השואה. פועל נלווה לעדותם היה האספקט החינוכי, להחדיר את תודעת השואה בקרב הציבור. עדים אחרים היו כאלו שנפגשו אישית עם אייכמן בזמן המלחמה בניסיון להציל יהודים, בהם כומר גרמני אנטי-נאצי שניסה להציל יהודים מומרים מידי אייכמן, האנזי ברנד ויואל ברנד, אנשי ועדת העזרה וההצלה שניהלו משא-ומתן עם אייכמן בניסיון להציל את קהילת יהדות הונגריה, ומרדכי אנסבכר מנהל מוזיאון יד ושם אשר צירף לעדותו האישית ציורים ורישומים של אמנים יהודים בשואה. כמו כן הופיעו מספר עדים שראיינו לאחר המלחמה את ראשי הממשל הנאצי והס"ס, ביניהם היה הפסיכולוג היהודי גוסטב מארק גילברט, שניהל שיחות עם נאצים בכירים בעת משפטי נירנברג, בהם גרינג והס. הוא העיד כי גרינג, הס ונאצים בכירים נוספים מנו בפניו את אייכמן עם האחראים הראשיים להשמדת היהודים.
עדי הגנה נאצים שסירבו להגיע לישראל מחשש שיועמדו לדין, העידו בפני בתי משפט גרמניים לפי שאלות ששלח בית המשפט הישראלי.