stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השבוע הקדוש
ימות השבוע > יום שבת הקדוש

ביום שבת הקדוש (Holy Saturday) או "יום שבת השקט" ישו נח בקברו והנשים שחזו בקבורתו שבתו ממלאכתן ולכן גם הנוצרים נוהגים לא לעשות כל מלאכה ביום זה פרט להכנות לחג. יש מקומות שבהם מתקיים מנהג שרפתו של יהודה. בלילה שבין שבת לראשון מקיימים את המיסה. בכנסייה האורתודוקסית מקיימים בלילה את טקס שבת האור, שבו הכמרים נכנסים למקום מוסתר ויוצאים ממנו עם אש שכביכול ירדה מהשמים. בירושלים, נכנס הפטריארך של ירושלים לאדיקולה בכנסיית הקבר הקדוש ויוצא משם עם אש.
ימות השבוע > יום ראשון של פסחא

ביום ראשון על פי המסורת קם ישו לתחייה. יום זה הוא יום חג הפסחא ובו נגמרת התענית וכל מנהגי האבלות למיניהם.
פרוססיון

חגיגות "השבוע הקדוש" במדינות קתוליות בעלות מורשת ספרדית (semana santa) כוללות טקס מרכזי המכונה "פרוססיון" (Procesión). זוהי תהלוכה העוברת ברחובות העיר. משתתפיה לובשים תלבושות מיוחדות ונושאים את ארונו של ישו שעליו פסלי איקונות. לפעמים מתנהלת תהלוכה מקבילה של נשים הנושאות את פסלה של מרים (מריה) אמו של ישו. לפני התהלוכה מעטרים את הרחובות בהם תעבור השיירה במרבדי פרחים ונסורת צבעונית. במקומות מסוימים, ביניהם קסטיליה ולאון שבספרד ואנטיגואה שבגואטמלה הטקס נחשב כמוקד משיכה לתיירים.
הערות שוליים

↑  וְאַחַר יָצַק מַיִם בַּכִּיּוֹר וַיָּחֶל לִרְחֹץ אֶת רַגְלֵי תַלְמִידָיו וּלְנַגֵּב בַּמִּטְפַּחַת אֲשֶׁר הוּא חָגוּר בָּהּ:" (יוחנן יג, 5- 2)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563077805171  BNE: XX526757  BnF: cb11979806r (data)  GND: 4029835-8  LCCN: sh85061639  NKC: ph138540  SUDOC: 027843823 
תהלוכת יום ראשון של הדקלים בטולדו, ספרד, 2010
ציור המתאר את ישו בבית המקדש ביום שני הקדוש
קידוש השמנים על ידי הבישופ במהלך השבוע הקדוש
ישו מספר לאמו על מה שעתיד להתרחש, בעוד שתלמידו יהודה מקבל תשלום משונאיו
בישופ שוטף את רגלי המאמינים ביום חמישי הגדול
תהלוכת יום שישי הקדוש עם פסל גופתו של ישו לאחר צליבתו
סלי פסחא מבורכים בכנסייה ביום שבת הקדוש
פרוססיון ברחובות אנטיגואה, גואטמלה.
ולדימיר פטוחוב

ולדימיר ארקדייביץ' פטוחוב (ברוסית: Влади́мир Арка́дьевич Петухо́в;‏ 16 בדצמבר 1949 – 26 ביוני 1998) היה ראש עיריית נפטיוגנסק בשנים 1996–1998. על פי ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית, הוא נהרג בהוראתו של סגן נשיא חברת הנפט יוקוס, לאוניד נבזלין, בשל סכסוך על אי תשלום מיסים. בית המשפט בעיר מוסקבה מצא כי מארגן הרצח היה קצין הביטחון של יוקוס אלכסיי פיצ'וגין, שנידון למאסר לכל חייו ללא אפשרות חנינה. בשנת 2015 הואשם מיכאיל חודורקובסקי, כאשם ברצח. חודורוקובסקי עצמו טען בסרט "האזרח חודורקובסקי", כי לא הייתה לו נגיעה למקרה.
ביוגרפיה > שנים מוקדמות

פטוחוב נולד בעיירה קוטלס שבמחוז ארכנגלסק. בשנת 1969 סיים את המכללה הטכנית לכרייה ונפט באוחטה. במהלך לימודיו בשנת 1968 הוא עבר תרגול כעוזר במשרד הקידוחים באוחטה. לאחר סיום לימודיו בבית הספר הטכני שירת בצבא. לאחר שירותו בצבא עבד בקידוח במחוז פרם, במחוז חברובסק ובפרימוריה.
מאז 1978 עבד בעיר נפטיוגנסק בחנטי ומנסי. הוא החל לעבוד במחלקה להפקת נפט של העיר ומילא תפקידים של טכנולוג, ראש המחלקה לייצור וטכנולוגיות נפט וגז והכנת תובלה של נפט וגז. בשנת 1981 סיים את לימודיו באוניברסיטת נפט וגז של טיומן, עם תואר בטכנולוגיה ומיכון משולב של פיתוח שדות נפט וגז, לאחר שקיבל הסמכה כמהנדס כרייה. בשנים 1982–1987 עבד במנגנון של חברת יוגנסקנפטגז כמהנדס ראשי של מעבדת המחקר המרכזית וראש מחלקת ייצור כימיקלים. בשנת 1990 עמד בראש מפעל מחקר ופיתוח, שעסק בתיקון בארות נפט ובשיפור שכבות להפקת נפט.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 1994 הוא נבחר לדומה העירונית של נפטיוגנסק וב-27 באוקטובר 1996 נבחר לראשות עיריית נפטיוגנסק. בשטח העיר פעלה חברה בת של יוקוס בשם יוגנסקנפטגז (Yuganskneftegaz). במאי 1998 האשים פטוחוב את חברת יוקוס בכך שהחברה אינה משלמת מיסים לתקציב המקומי וזו הסיבה שהעובדים אינם מקבלים משכורת.
פטוחוב פתח בשביתת רעב בדרישה לפתוח בתיק פלילי בקשר לכישלונה של יוקוס לשלם מיסים בסכומים גדולים בשנים 1996–1998, לסלק את מפקח פיקוח המס של נפטיוגנסק וראש פיקוח המס של המחוז האוטונומי חנטי ומנסי, להחזיר את ההפסדים שהצטברו בסך 1.2 טריליון רובלים לא נקובים והפסקת מעורבות החברה בפעילות הרשויות המקומיות.
שביתת הרעב של פטוחוב נמשכה שבוע והסתיימה לאחר הבטחתו של מושל המחוז אלכסנדר פיליפנקו לבדוק את המידע ולנקוט בפעולה, בערך באותו הזמן דווח שמיכאיל חודורקובסקי, הבעלים של יוקוס, הגיע במטוסו הפרטי עם מזוודות מלאות כסף מזומן לתשלום משכורות לעובדי העיר.
ביוגרפיה > רצח

כמה ימים לאחר תום שביתת הרעב, בבוקר 26 ביוני 1998, נורה פטוחוב בדרכו ללשכתו, פטוחוב נורה סמוך לבניין העירייה. מאבטחו נפצע גם הוא במהלך הירי. הרצח אירע ביום הולדתו של מיכאיל חודורקובסקי, שמשקיפים רבים רואים בכך כמתנה ליום הולדתו של איש העסקים הרוסי.
פרידה איסלמובה, רעייתו של פטוחוב, ימים ספורים לאחר רצח בעלה שלחה הודעה לנשיא בוריס ילצין וטענה כי המניע לרצח עשוי להיות בשל ניסיונו של ראש העיר לאמת את פעילות חברת הנפט יוקוס בשל פיגוריה בתשלום מיסים.
לאחר רצח ראש העיר, התקיימו עצרות, בהן הואשמו בכירי יוקוס ברצח, התושבים חסמו כבישים ודרשו לחקור את הפשע. חלונות נשברו גם במשרדי הסניף המקומי של יוקוס.
חקירה

משטרת העיר והמחוז חקרו את הרצח אך לא הצליחו להגיע למסקנות. טענות שונות הועלו כי ראש העיר נרצח על ידי מתנקשים של המאפיה הצ'צ'נית, שניסתה להשתלט על נכסי העירייה. עם זאת בממשלה הפדרלית ובוועדת החקירות הפדרלית טענו שבכירי חברת יוקוס ובהם לאוניד נבזלין, מיכאיל חודורקובסקי וראש האבטחה של החברה אלכסיי פיצ'וגין היו אלה שהזמינו את הרצח. חודורקובסקי נכלא בטענות שונות לגנבה, בעוד פיצ'וגין שנכלא בעוון מעורבות ברצח מת ימים מספר לאחר שחרורו. נבזלין נמלט מהמדינה.
הערות שוליים

↑  Вспоминая о Ходорковском, забываем о жертвах // Nezavisimaya Gazeta
↑  Москвичи почтили память мэра Петухова
↑  Всё, что нужно снать об убийстве Mэра Нефтеюганска
↑  Открытие выставки «Я юююии»
↑  Владимир Петухов. Трагическая судьба мэра Нефтеюганска.
↑  "Russian court orders arrest of Mikhail Khodorkovsky over contract killing". Reuters. נבדק ב-23 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Russia reopens 1998 murder probe; Putin critic Mikhail Khodorkovsky is a suspect". Los Angeles Times. נבדק ב-23 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Интервью с вдовой мэра Нефтеюганска Владимира Петухова Фаридой Исламовой
↑  Biography (אורכב 30.01.2010 בארכיון Wayback Machine) // Governor's of Khanty-Mansi Autonomous Okrug official website
↑  Biography (אורכב 30.01.2010 בארכיון Wayback Machine) // Governor's of Khanty-Mansi Autonomous Okrug official website
1 2 3 4 5  Убийство мужа нужно было только Ходорковскому
↑  Разговор с Владимиром Путиным. Продолжение // vesti.ru
↑  Уголовные дела против Ходорковского: не имей сто рублей
↑  Интервью с вдовой мэра Нефтеюганска Владимира Петухова Фаридой Исламовой
↑  Ходорковский ответил вдове Петухова. В сенсационном заявлении упомянул Путина, Лужкова, Сечина и югорских «ментов»
ורנר יארווינן

קרלו ורנר "קלה" יארווינן (בפינית: Kaarlo Verner "Kalle" Järvinen;‏ 4 במרץ 1870 – 31 בינואר 1941) היה אתלט פיני. אלוף אולימפי (אתונה 1906) בזריקת דיסקוס יווני ובכך היה לספורטאי הפיני הראשון שזכה במדליית זהב במשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה

יארווינן נולד וגדל ברווסי.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת אתונה (1906) זכה ורנר בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בזריקת דיסקוס יווני בתוצאה של 35.17 מטר, לפני ניקולאוס גאורגנטס מיוון (32.80 מטר) ואישטוואן מודי מהונגריה (31.91 מטר). מדליית ארד, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.82 מטר, אחרי מרטין שרידן מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש של 41.46 מטר וניקולאוס גאורגנטס (38.06 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 44.25 מטר, אחרי 4 מטילים שוודים וכן השתתף בהדיפת כדור ברזל ובזריקת אבן אך פסל בתחרויות אלה.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה ורנר במדליית ארד בזריקת דיסקוס יווני בתוצאה של 36.48 מטר, אחרי מרטין שרידן (37.99 מטר) וביל הור מארצות הברית (37.32 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.43 מטר, 2 ס"מ ממדליית ארד ופסל בתחרויות להדיפת כדור ברזל ולהטלת כידון.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) בגיל 42 סיים יארווינן במקום 12 בזריקת דיסקוס בשתי ידיים בתוצאה של 
66.69 מטר (יד ימין: 37.84 מטר, יד שמאל: 28.85 מטר) ובמקום 15 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.60 מטר.
משפחתו

ליארווינן 4 בנים, שלושה מהם היו ספורטאים מצטיינים שאותם אימן: מאטי הצעיר, אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932) ושיאן עולם בהטלת כידון, אקילס בעל שתי מדליות כסף אולימפיות (אמסטרדם 1928 ולוס אנג'לס 1932) ושיאן עולם בקרב עשר והבן הבכור קלה, מקום 9 באולימפיאדה (לוס אנג'לס 1932) ושיאן אירופה בהדיפת כדור ברזל.
שיאים אישיים

הדיפת כדור ברזל: 13.93 מטר (1903)
זריקת דיסקוס: – 45.12 מטר (1909)
הטלת כידון: 44.25 מטר (1906)
יידוי פטיש: 34.83 מטר (1909)
קפיצה משולשת: 11.51 מטר (1901)
ויטוריה (כדורגל)

אספורטה קלאב ויטוריה (בפורטוגזית: Esporte Clube Vitória) הידוע בכינויו פשוט ויטוריה, הוא מועדון כדורגל מקצועני ברזילאי, שבסיסו בעיר סלבדור ממדינת באהיה שבברזיל.
המועדון נוסד ב -13 במאי 1899.
ולנטינה ויסקונטי

| --- | --- |

 לידה:  1366 מילאנו, Signoria of Milan 
 פטירה:  4 בדצמבר 1408 (בגיל 42 בערך) טירת בלואה, צרפת 
 מדינה:  דוכסות מילאנו 
 מקום קבורה:  בזיליקת סן-דני 
 בן או בת זוג:  לואי הראשון, דוכס אורליאן (17 באוגוסט 1389–?) 
 
ולנטינה ויסקונטי מתאבלת על מות בעלה, לואי הראשון. ציור של פרנסואה פלורי-רישאר, מוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג
ולנטינה ויסקונטי, דוכסית אורליאן (בצרפתית: Valentina Visconti;‏ 1371 – 4 בדצמבר 1408) הייתה סבתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת.
ביוגרפיה

נולדה במילאנו, בתם של ג'אן גָלֵאָצוֹ הראשון, דוכס מילאנו ושל איזבל לבית ולואה (בתו של ז'אן השני, מלך צרפת). ב-17 באוגוסט 1389 נישאה לבן דודה לואי הראשון, דוכס אורליאן שהיה בנו של שארל החמישי, מלך צרפת ואחיו של שארל השישי, מלך צרפת, ועברה להתגורר בחצר המלכות הצרפתי.
אחרי שהסתכסכה עם המלכה איזבו מבוואריה, גורשה ויסקונטי מחצר המלכות ונאלצה לעזוב את פריז. נפוצו שמועות כי לואי הראשון, דוכס אורליאן תינה אהבים עם המלכה איזבו מבוואריה אשת אחיו שארל השישי, וכי ולנטינה עצמה הייתה קשורה מאוד עם שארל השישי שסבל מהתקפים חוזרים ונשנים של שיגעון.
ולנטינה ויסקונטי הייתה אמו של שארל הראשון, דוכס אורליאן שהיה אביו של לואי השנים עשר (מלך צרפת לעתיד) ואחד ממשורריה המפורסמים של צרפת. היא הייתה גם פטרוניתו של המשורר הצרפתי אסטאש דשאן שכתב לכבודה שירי הלל.
ב-20 בנובמבר 1407 לואי הראשון, דוכס אורליאן נרצח בידי עושי דברו של בן דודו ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה. ולנטינה ויסקונטי מתה בבלואה שנה אחרי רצח בעלה.
משפחתה

בשנת 1389 התחתנה ולנטינה עם לואי הראשון, דוכס אורליאן, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
בן מת (1390)
לואי מאורליאן (1391–1395)
ז'אן מאורליאן (1393)
שארל הראשון, דוכס אורליאן (1394–1465)
פיליפ, רוזן ורטוס (1396–1420)
ז'אן, רוזן אנגולם (1399–1467)
מארי מאורליאן (1401)
מרגריט, רוזנת ורטוס (1406–1466), התחתנה עם רישאר, רוזן אטאמפ
ולנטינה וצאלי

מריה ולנטינה וצאלי (באיטלקית: Maria Valentina Vezzali; נולדה ב-14 בפברואר 1974) היא סייפת איטלקייה. היא אלופה אולימפית ברומח, בעלת 9 מדליות אולימפיות מהן 6 מזהב. הסייפת היחידה שזכתה שלוש פעמים ברציפות בתחרות האישית (סידני 2000, אתונה 2004 ובייג'נג 2008). היא אלופת העולם ברומח, בעלת 21 מדליות עולמיות, מהן 13 מזהב ואלופת אירופה בעלת 17 מדליות מהן 11 זהב.
נחשבת לאחת הסייפות הגדולות בהיסטוריה.
ביוגרפיה

וצאלי נולדה ביזי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה וצאלי בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף. מדליית כסף בתחרות רומח אישי, במדליית זהב זכתה לורה בדיאה מרומניה ובמדליית ארד זכתה בת ארצה ג'ובנה טריליני. מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי, במדליית כסף זכתה רומניה ובמדליית ארד זכתה גרמניה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה וצאלי בשתי מדליות זהב. בתחרות רומח אישי, במדליית כסף זכתה ריטה קוניג מגרמניה ובמדליית ארד זכתה טריליני ובתחרות רומח קבוצתי, במדליית כסף זכתה פולין ובמדליית ארד זכתה גרמניה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה וצאלי במדליית זהב בתחרות רומח אישי, במדליית כסף זכתה טריליני ובמדליית ארד זכתה סילביה גרוצ'לה מפולין. לא נערכה תחרות ברומח קבוצתי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה וצאלי בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד. מדליית זהב בתחרות רומח אישי במדליית כסף זכתה נאם יון הי מקוריאה הדרומית ובמדליית ארד זכתה בת ארצה מרגריטה גרנבסי. מדליית ארד בתחרות רומח קבוצתי במדליית זהב זכתה רוסיה ובמדליית כסף זכתה ארצות הברית.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה וצאלי לכבוד לשאת את דגל מדינתה בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי לפני רוסיה וקוריאה הדרומית ומדליית ארד ברומח אישי. ביתר המדליות זכו חברותיה לנבחרת, במדליית זהב זכתה אליסה די פרנצ'יסקה ובמדליית כסף זכתה אריאנה אריגו ובכך לא הצליחה לזכות בפעם רביעית ברציפות.
תארים והשגים

בסך הכל צברה וצאלי 47 מדליות, מהן 30 זהב, 10 כסף ו-7 ארד במשחקים האולימפיים, באליפויות העולם ובאליפויות אירופה.
בסך הכל זכתה וצאלי ב-11 מדליות זהב אישיות בגביע העולם בסיף בשנים 1996, 1997, 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2007, 2008 ו-2010
ז'וזפ סמיטייר

ז'וזפ סמיטייר אי וילאלטה (בקטלאנית: Josep Samitier i Vilalta; ‏2 בפברואר 1902 – 4 במאי 1972) היה כדורגלן ומאמן ספרדי-קטלאני ששיחק במדי ברצלונה, ריאל מדריד וניס ובמדי נבחרות קטלוניה וספרד. לאחר קריירת המשחק, אימן את אתלטיקו מדריד, את ניס ואת ברצלונה, וכן שימש כצייד הכישרונות של ברצלונה ושל ריאל מדריד.
בזמן ששיחק בברצלונה הבקיע סמיטייר 333 שערים, ובכך ניצב במשך שנים במקום השני, אחרי פאולינו אלקנטרה, כמלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים, עד שליונל מסי עבר אותו במאה ה-21. כשחקן אייש את עמדת הקישור וכונה "הקוסם" או "הלובסטר" עקב סגנון הבעיטה שלו. כמאמן, הוביל סמטייר את ברצלונה לאליפות הליגה הספרדית ב-1945 וכצייד כישרונות הביא לברצלונה את לאזלו קובאלה שהצטיין במדיה. למרות זאת, הוא הואשם על שפעל כסוכן כפול בזמן ניסיונות הקבוצה להחתים את אלפרדו די סטפנו, ובשנות ה-60 התנהל ויכוח בינו לבין המאמן הלניו הררה. כתוצאה מכך, עזב את ברצלונה לטובת ריאל מדריד. למרות כל זאת - עזיבתו למדריד פעמיים, כישלונו בהחתמת די סטפאנו וידידותו עם פרנסיסקו פרנקו - הוא נותר דמות אגדית בעיני אוהדי ברצלונה, ואף לאחר מותו ב-1972 נערכה לכבודו הלוויה בסדר גודל ענק על ידי המועדון.
רחוב ליד קאמפ נואו בברצלונה נקרא על שמו ב-1993.
ביוגרפיה > כשחקן ברצלונה

לפני ששיחק בברצלונה, שיחק סמיטייר בקבוצת נוער מקומית. ב-1919, בגיל 17, ערך את הופעת הבכורה שלו ברצלונה. בין חבריו לקבוצה היה אמילי סאז'י-ברבה, חבר ילדותו.
ב-1925 היה סמיטייר השחקן בעל המשכורת הגדולה ביותר בספרד. תחת הנהגתו של ג'ק גרינוול, הייתה הקבוצה עם סמיטייר בעידן הזהב שלה. בין 1919 ל-1933 הוא זכה עם ברצלונה בשנים עשר אליפות קטלוניה, חמישה גביעי המלך ואף באליפות לה ליגה הראשונה. סמיטייר הבקיע בארבעה משחקי גמר של גביע המלך, ב-1922, ב-1925, ב-1926 וב-1928.
ביוגרפיה > קריירה בינלאומית

ב-1920, יחד עם שחקנים כריקארדו זאמורה ופיצ'יצ'י, היה חבר בסגל נבחרת ספרד במשחקה הראשון אי פעם. עם סמיטייר, זכתה הנבחרת במדליית כסף באולימפיאדת אנטוורפן. במדי הנבחרת הספרדית הבקיע שני שערים ב-21 משחקים.
בנוסף למשחקו בנבחרת ספרד, שיחק גם בקטלוניה. במדיה הבקיע 15 שערים ב-21 משחקים. נתונים מאותה תקופה אינם מדויקים, ולכן יכול להיות שסמיטייר שיחק ביותר משחקים והבקיע יותר שערים. סמיטייר עזר לנבחרת הקטלאנית לזכות בתחרות בין-אזורית שלוש פעמים במשך שנות ה-20. בגמר הטורניר ב-1924 הבקיע סמיטייר פעמיים בשוויון 4-4 מול נבחרת קסטיליאנית, ובמשחק החוזר הבקיע שער נוסף בניצחון 3-2. משחקו האחרון במדי נבחרת קטלוניה היה משחק הפרידה ממנו, ב-19 בינואר 1936 בלס קורטס.
ביוגרפיה > מדריד וניס

בעקבות מריבה עם הנהלת ברצלונה ב-1933 עבר סמיטייר ליריבתה הגדולה - ריאל מדריד שם חבר לריקרדו זאמורה. על אף שתקופתו במדריד הייתה קצרה, הספיק סמיטייר לעזור לקבוצה לזכות באליפות לה ליגה בעונת 1932/33 ובגביע ספרד ב-1934.
ב-1936 ניסה סמיטייר את מזלו בקריירת אימון באתלטיקו מדריד. הוא החליף את מאמן הקבוצה באמצע העונה, אך כשל בניסיונו להדריך את הקבוצה ולהישאר בליגה. הקריירה של סמיטייר וכן ירידת הליגה של אתלטיקו עוקבה מחמת מלחמת האזרחים. הוא נעצר על ידי המיליציה, ולאחר שחרורו ברח לצרפת. באוקטובר 1936 הצטרף לניס כשחקן, שם שיחק פעם נוספת עם ריקארדו זאמורה. במדי הקבוצה הצרפתית הבקיע 47 שערים ב-82 משחקים. הוא פרש ממשחק ב-1939, וב-1942 אימן לתקופה קצרה את ניס.
ביוגרפיה > כמאמן וצייד כישרונות

ב-1944 חזר סמיטייר לספרד והפך למאמנה של ברצלונה. ב-1945 הדריך את הקבוצה לזכייה באליפות הליגה השנייה שלה, ולאחריו לזכייה בקופה דה אורו ארגנטינה. לאחר מכן, היה סמיטייר צייד הכישרונות הראשי בקבוצה, וההצלחה הגדולה ביותר שלו הייתה הבאת לאזלו קובאלה. בנוסף אליו גם החתים את רמון ויז'וורדה האורוגוואיי, לאחר שהבחין בכישרונו במיונאריוס הקולומביאנית.
לקריאה נוספת

"Morbo: The Story of Spanish Football" (2003), Phil Ball.
שחקני ברצלונה שזכו בגביע ב-1928. משמאל לימין: 

עומדים: פורנס (מאמן), מאס, קאסטייו, ליורנס, ולטר, גוסמאן, קרלויה ופלאטקו. יושבים: פיירה, ססטרה, סמיטייר, ארוצ'ה וסאז'י.
ורנר יוסף ויטקובר

| --- | --- |

ורנר יוסף ויטקובר סביב 1976
 לידה:  12 במאי 1903 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  11 בדצמבר 1997 (בגיל 94) תל אביב-יפו, ישראל 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 
וֶרנֶר יוסף ויטקוֹבֶר (Werner Joseph Wittkower;‏ 12 במאי 1903 – 11 בדצמבר 1997) היה אדריכל ישראלי, מתכנן תוכנית האב הראשונה לקמפוס אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

ורנר יוסף ויטקובר נולד בשנת 1903 בברלין בירת גרמניה למשפחה יהודית משכילה, בנם של גרטרוד לבית אַנסבַּך והיינריך ויטקובר. למד היסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטאות ברלין והיידלברג, ובשנת 1922 החל ללמוד אדריכלות בבית הספר הטכני הגבוה בשטוטגרט אצל פאול בונאץ (אנ') ופאול שמידטהנר (אנ'), ממייסדי ארגון האדריכלים השמרנים "הבלוק" (Der Block). בתחילת דרכו המקצועית בשנת 1926 עבד בברלין, במשרדו של האדריכל ריכארד דֶקֶר (אנ'), מהאדריכלים הבולטים בשעתו בגרמניה. כך גם עבד בחברת הבניה "זומרפלד", שבמסגרתה השתתף בתכנון מבני שיכון רבים בברלין.
בספטמבר 1933 נישא לאווה פירסט, עלה לארץ ישראל והשתלב בתחום התכנון. תחילה עבד כמפקח בנייה על הקמת בית הספר האזורי במשמר העמק. אחת מהעבודות הראשונות הייתה התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, שאותה תכנן בעקבות זכייתו במקום הראשון בתחרות אדריכלים שאליה ניגש יחד עם האדריכל נחום זלקינד.
בשנות החמישים ערך ויטקובר את תוכנית האב הראשונה לקמפוס רמת אביב של אוניברסיטת תל אביב, שאותו ליווה עד לשנות ה-80. החל מאותו עשור החל לעבוד על פרויקטים רבים לאורך חוף הים בעיקר בתל אביב. בין הפרויקטים הבולטים שתכנן לאורך החוף ניתן למצוא את מלון גת רימון, מלון שרתון הישן בקצה שדרות נורדאו, בריכת גורדון, בניין כלל וכיכר אתרים, מלון שרתון השני ובית קפה "גינתי-ים". בשנות השבעים הצטרפו לויטקובר כשותפים שניים מעובדיו - ישראל שטיין ואריה אדיב.
ויטקובר נפטר בשנת 1997, בגיל 94.
אחיו הגדול, רודולף ויטקובר (אנ')‏ (1901–1971), שעזב את גרמניה גם הוא ב-1933, התיישב תחילה בלונדון ולבסוף היגר לארצות הברית, היה היסטוריון חוקר תולדות האמנות שהתמחה באמנות והאדריכלות האיטלקית של הרנסאנס והבארוק.
פרויקטים נבחרים

מלון גת רימון, 1934
התחנה המרכזית הישנה בתל אביב (יחד עם נחום זלקינד), פרס ראשון בתחרות, 1934
מלון עדן בירושלים, 1938
בית ספר בקיבוץ בית השיטה, 1950
תוכנית אב למוזיאון הארץ, רמת אביב, תל אביב, 1955
מלון אכדיה, הרצליה, 1955
תוכנית אב לקמפוס רמת אביב של אוניברסיטת תל אביב, 1955
בריכת גורדון, תל אביב 1956
מלון שרתון (בקצה שדרות נורדאו. כונה "פאלאס" בטרם נהרס ב-1991), תל אביב, 1956
בניין עיריית פתח תקווה, 1956
מוזיאון הזכוכית, מוזיאון הארץ, רמת אביב, תל אביב, 1961
תיכון אורט, רמת גן, 1963
בנק לאומי, רחוב יהודה הלוי 32 פינת רחוב הרצל (יחד עם נחום שני), 1963
חדר אוכל קיבוץ אפיקים, 1964
מוזיאון הקרמיקה, מוזיאון הארץ, רמת אביב, תל אביב, 1965
בניין הפקולטה למדעי הרוח ע"ש גילמן, אוניברסיטת תל אביב, 1965
פלנטריום, מוזיאון הארץ, רמת אביב, תל אביב, 1966
אכסניה בעין הוד, 1966
מבני מגורים משותפים, קריית קריניצי, רמת גן, 1971
בניין בריטניה למדעי החיים, אוניברסיטת תל אביב (יחד עם ישראל שטיין), 1975
המועצה הבריטית, רחוב הירקון, תל אביב, 1975
מלון שרתון תל אביב (יחד עם יעקב רכטר), 1976
בית כנסת בקרית קריניצי, רמת גן, 1976
בניין דפי זהב, רחוב אבא הלל 17, רמת גן, 1983
גלריית תמונות

מלון שרתון תל אביב
בניין גילמן
בנייני מדעי החיים באוניברסיטת תל אביב
התחנה המרכזית הישנה
מלון "דן אכדיה" בהרצליה
בניין בנק לאומי ברחוב הרצל פינת רחוב יהודה לוי
בית דירות ברחוב הירקון, שנות ה-30
לקריאה נוספת

ו. י. ויטקובר, הבריזה הקרירה באה ממערב: 65 שנות ארכיטקטורה; אוצר התערוכה ועורך הקטלוג: עוזי אגסי, תל אביב 1993. (תערוכת מחווה לוויטקובר שנערכה באוניברסיטת תל אביב)
'בתי זקן האדריכלים', עת־מול יט, 3 (1994), 24.
Who's who in world Jewry, 1978, p. 1055.
ז'וזפ מריה פוסטה

ז'וזפ מריה פוסטה אי בלאנק (בקטלאנית: Josep Maria Fusté i Blanch;‏ 15 באפריל 1941 – 20 באפריל 2023) היה כדורגלן קטלאני-ספרדי ששיחק בעמדת הקשר, בעיקר בשנות ה-60 של המאה ה-20. פוסטה גדל ושיחק במשך רוב הקריירה שלו בברצלונה. כמו כן, שיחק פוסטה במדי נבחרת ספרד, עמה זכה ביורו 1964 והשתתף במונדיאל 1966.
קריירת נבחרות

פוסטה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ב-11 במרץ 1964, במשחק הראשון של רבע הגמר במסגרת מוקדמות יורו 1964 נגד אירלנד. פוסטה כבש שער ועזר לנבחרתו לנצח 1–5. בגומלין ניצחה ספרד 0–2 והעפילה לטורניר הגמר עצמו – אז השתתפו בטורניר הגמר רק 4 נבחרות, במבנה של חצי גמר וגמר. פוסטה שיחק גם בשני משחקים אלו, ספרד ניצחה את נבחרות הונגריה וברית המועצות וזכתה בתואר.
בהמשך, השתתף פוסטה ב-15 בנובמבר 1964 במשחק ידידות נגד פורטוגל, בו הבקיע שער, ונבחרתו הפסידה 1–2. פוסטה לא שיחק במהלך מוקדמות מונדיאל 1966 באף משחק, אך כן זומן לסגל הנבחרת לטורניר הגמר שנערך באנגליה. במשחק האחרון של שלב הבתים פתח והבקיע שער לרשתה של גרמניה המערבית, שניצחה את ספרד 1–2. ספרד סיימה בביתה במקום ה-3 והודחה מהמונדיאל. לאחר המונדיאל השתתף פוסטה בשני משחקי מוקדמות מונדיאל 1970 כשחקן מחליף. האחרון שבהם היה הפסדה של ספרד לפינלנד ב-25 ביוני 1969, וכך תמה דרכו של פוסטה בנבחרת הספרדית. בסך הכול הבקיע 3 שערים ב-8 הופעות.
לאחר הפרישה

לאחר פרישתו היה פוסטה לנשיא מועדון השחקנים הוותיקים של ברצלונה. כמו כן, עבד פוסטה כפרשן כדורגל בתקשורת הקטלאנית.
תארים > ברצלונה

הגביע הספרדי (3): 1962/63, 1967/68, 1970/71
גביע ערי הירידים (1): 1965/1966
תארים > נבחרת ספרד

יורו 1964
ולנטינה פריימן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בפברואר 1922 ריגה, Interwar Latvia 
 פטירה:  16 בפברואר 2018 (בגיל 95) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  לטביה, ברית המועצות 
 השכלה:  אוניברסיטת לטביה 
 מעסיק:  האוניברסיטה החופשית של ברלין 
 פרסים והוקרה:  עיטור שלושת הכוכבים 
 
ולנטינה פריימן (בלטבית: Valentīna Freimane) לבית לוונשטיין (Loewenstein; ‏ 18 בפברואר 1922, ריגה - 16 בפברואר 2018, ברלין) הייתה אשת תיאטרון וקולנוע לטבית ממוצא יהודי.
חייה

אביה של פריימן, לאופולד, היה במוצאו ממשפחה יהודייה דוברת גרמנית בקורלנד. אמה, אווה לבית לולב (Lulaf), הייתה נצר למשפחת סוחרים יהודים דוברי רוסית מסנט פטרבורג שעברה לפני מלחמת העולם הראשונה ללייפאיה. ב-1923 עברה המשפחה לפריז וב-1926 עברה לברלין, עקב עיסוקיו המקצועיים של האב שהיה יועץ משפטי של אולפני הקולנוע UFA. שם זכתה פריימן להכיר כוכבי קולנוע ידועים, בהם אני אונדרה (אנ') וקרל למץ' (אנ'). פריימן למדה בבית ספר בברלין, וב-1931 עברה לגור עם סבה בריגה, שם למדה בבית ספר גרמני. ב-1935, לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, עברו גם הוריה לריגה.
עם כיבוש לטביה על ידי ברית המועצות, בשנת 1940, אולצו בני המשפחה לקבל לדירתם קצין סובייטי בתור דייר. פריימן נישאה לסטודנט יהודי בשם דיטריך פיינמן (Dietrich Feinmanis) אך בשל טעות בירוקרטית קיבלה את השם "פריימן".
חייה > בתקופת השואה

עם הכיבוש הגרמני של לטביה גורשה פריימן עם קרובי משפחתה לגטו ריגה. רוב קרוביה נרצחו לאחר מכן. בעלה נאסר ומת בכלא בריגה.
בתקופת השואה, בין השנים 1941-1944, שרדה פריימן במסתורים שונים בריגה, בין היתר בעזרת פאול שימן, לימים חסיד אומות העולם. לאחר מותו ב-1944 הסתתרה בדירה ברובע הישן של ריגה, שם הייתה עדה לכניסת הצבא האדום ולשחרור העיר ב-13 באוקטובר 1944.
חייה > לאחר השואה

בתקופת הכיבוש הסובייטי סבלה פריימן עקב העובדה שמשפחתה הייתה מהמעמד הבינוני-גבוה וכן עקב מוצאה היהודי. עם זאת, בשנת 1949 סיימה את לימודיה לתואר בהיסטוריה באוניברסיטת לטביה. בין השנים 1950-1963 עבדה בלייפאיה בתור מחנכת ובתור עורכת עיתון יומי בשם "Komunists". בין השנים 1962-1965 למדה באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון במוסקבה. בין השנים 1968-1980 למדה באקדמיה הלטבית למדעים (אנ'). לאחר מכן ועד 1989 לימדה היסטוריה של התיאטרון באקדמיה הלטבית למוזיקה על שם יאזפס ויטולס (אנ'). קשריה אפשרו לה להביא לריגה סרטים מערביים שנאסרו להפצה בברית המועצות. אחד מתלמידיה היה השחקן והבמאי אלביס הרמניס (אנ'). ב-2001 קיבלה פריימן את עיטור שלושת הכוכבים (אנ') הלטבי כאות הערכה על יצירתה.
לאחר הכרזת העצמאות של לטביה, ב-1991, החלה פריימן לשהות בעיקר בברלין, במחיצת חבריה, איש התיאטרון הנינג רישביטר (אנ') והפילוסוף והסופר מיכאיל קוסמיץ' ריקלין (אנ'). מאמצע שנות התשעים עבדה בתחנת הרדיו הגרמנית Deutschlandradio והרצתה באוניברסיטה החופשית של ברלין.
בשנת 2010 פורסמה האוטוביוגרפיה של פריימן, "Ardievu, Atlantīda!'" ("להתראות, אטלנטיס!"). האוטוביוגרפיה כללה את תיאור חייה עד 1944. האוטוביוגרפיה הפכה לרב-מכר בלטביה ותורגמה לגרמנית. על בסיס האוטוביוגרפיה כתב המלחין הליטאי ארטורס מסקץ (אנ') את האופרה "ולנטינה". כתיבתו של ספר ההמשך - חייה של פריימן בין השנים 1944-1962 - לא הושלמה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581122105171  BnF: cb17016193w (data)  GND: 1020170379  ISNI: 0000 0003 5678 8610  LCCN: no2011162363  LNB: 000140328  VIAF: 186813091   WorldCat (עם VIAF): 186813091