stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספינת תותחים
שימוש מושאל בתעופה

בתחום התעופה הצבאית משמש המונח Gunship לציון כלי טיס קרבי החמוש בתותחים (בדרך כלל תותח אוטומטי מהיר-ירי). בעבר מסוקי קרב, כדוגמת ה-AH-64 אפאצ'י, כונו Helicopter Gunship אך כיום המונח Attack Helicopter נפוץ יותר. דוגמה נוספת למטוס שהוא Gunship הוא ה-AC-130 ספקטר המבוסס על מטוס תובלה מדגם לוקהיד C-130 הרקולס.
הערות שוליים

↑  Glete (1993), pp. 710-711; מונה את הציים האירופיים שהשתמשו בספינות תותחים מונעות במשוטים.
↑  Anerson (1962), pp. 97-99.
↑  Anderson (1962), p. 98.
1 2  Preston (2007), pp. 19–22.
↑  Preston (2007), pp. 26–27.
↑  Preston (2007), p. 28.
↑  Preston (2007), pp. 68–69.
↑  Preston (2007), pp. 162–163.
↑  Preston (2007), pp. 122–124.
↑  Preston (2007), pp. 128–129.
↑  Preston (2007), pp. 131.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545844805171  BnF: cb131738004 (data)  GND: 4333007-1  KulturNav: 338f0317-1e25-4e32-8528-b691ee24c755  LCCN: sh85057924  NARA: 10636998  NKC: ph369423 
דגם של "יול תותחים" שוודי, שתוכנן על ידי הארכיטקט פרדריק הנריק אף כאפמן
ספינת התותחים המדחפית "אליאנס" של הצי האמריקני, 1900 לערך
ספינת התותחים "פנתר" של הצי הקיסרי הגרמני, המפורסמת בשל חלקה במשבר אגאדיר
ספינת התותחים הבריטית "אפיס" מדגם "אינסקט" (נושאת תותחים מקוטר גדול שהותקנו בה ב-1939)
סאו טומה ופרינסיפה

הרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה (בפורטוגזית: República Democrática de São Tomé e Príncipe) היא מדינה קטנה המורכבת משני איים ושוכנת ממערב ליבשת אפריקה במפרץ גינאה. האיים משוייכים מבחינה גאוגרפית לאפריקה, כשהם מרוחקים כ-140 ק"מ אחד מהשני, וכ-300 ק"מ וכ-250 ק"מ בהתאמה מהחוף של גבון (בצפון מזרח) ושל היבשת אפריקאית. שני האיים הם חלק מרכס הרים געשי עתיק. סאו טומה ופרינסיפה היא המדינה השנייה הכי קטנה באפריקה, אחרי סיישל.
סאו טומה הוא האי הדרומי והגדול מבין שני האיים והוא נמצא כמעט על קו המשווה. שמו של האי התבסס על "יום סנט תומאס", היום בו גילו מגלי ארצות פורטוגזים את האי.
היסטוריה

לאחר גילוי האיים על ידי מגלי ארצות פורטוגלים בשלהי המאה ה-15, הם יישבו את האי בעיקר בגולים ובפושעים ממדינות אפריקניות, אשר היו בחזקתה של פורטוגל באותם הימים. בין הגולים שנשלחו לאיים היו גם יהודים ממגורשי ספרד, אשר יושבו בעיקר באי סאו טומה. תושבי האי מתפרנסים מגידול קקאו, קפה וקוקוס הגדלים בו בשפע יחסי. בימים שאחרי ביטול העבדות, היו מי שסירבו לרכוש קקאו שגודל בסאו טומה ופרינסיפה, בגלל תנאי ההעסקה הגרועים שהמשיכו להיות מקובלים באי. האיים קיבלו עצמאות בשנת 1975. עם זאת, המדינה לא התחילה לפתח את עצמאותה ולבנות מוסדות שלטוניים עד לקראת סוף שנות השמונים של המאה העשרים. הבחירות הראשונות במדינה התקיימו בשנת 1991. המדינה סובלת ממשטר לא יציב. בשנים 1995 ו-2003 התקיימו במדינה ניסיונות הפיכה.
פוליטיקה

מאז 1990, סאו טומה ופרינסיפה היא דמוקרטיה רב-מפלגתית.
ביסוד המערכת הפוליטית במדינה, עומדת החוקה. בראש המדינה עומד הנשיא, הנבחר לתקופת כהונה בת חמש שנים בבחירות כלליות ישירות. הנשיא יכול לכהן לכל היותר שתי כהונות רצופות. ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא, ו-14 חברי הממשלה ממונים על ידי ראש הממשלה.
האספה הלאומית מהווה את הפרלמנט של המדינה ומורכבת מ-55 חברים. הבחירות לפרלמנט נערכות פעם ב-4 שנים. תחת החוקה הנוכחית, הרשות השופטת היא עצמאית. ובראשה עומד בית המשפט העליון.
פוליטיקה > יחסי חוץ

עד עצמאותה בשנת 1975, הייתה סאו טומה ופרינסיפה, כמושבה פורטוגזית, בעלת קשרים דיפלומטיים מעטים למעט אלו עם פורטוגל. בעקבות עצמאותה, הממשלה החדשה ביקשה להרחיב את יחסיה הדיפלומטיים. בשנים הראשונות, בלט בעיקר שיתוף עם מושבות פורטוגזית ביבשת אפריקה, ובמיוחד עם אנגולה. יחסים טובים ביבשת עם מדינות נוספות, ישנם בעיקר עם גבון והרפובליקה של קונגו. בדצמבר 2000, הצטרפה הסאו טומה ופרינסיפה לאיחוד האפריקאי, לאחר שצעד זה אושר על ידי האספה הלאומית.
בדצמבר 2016 הודיע משרד החוץ של סין, כי סאו טומה ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם טאיוואן.
ממשלת סאו טומה ופרינסיפה שומרת בדרך כלל מדיניות חוץ המבוססת על נייטרליות, ורצון לשיתוף פעולה עם כל מדינה המוכנה לסייע בפיתוח הכלכלי של המדינה. בשנים האחרונות, קיים דגש רחב יותר ויותר על קיום קשרים עם ארצות הברית ומדינות מערב אירופה. המדינה חברה כיום במספר ארגונים בינלאומיים בנוסף לחברות באיחוד האפריקאי, וביניהם אפשר למנות את ארגון הסחר העולמי, ארגון התיירות העולמי וארגון הימאות הבינלאומי.
פוליטיקה > שלטון מקומי

סאו טומה ופרינסיפה מחולקת לחבלי ארץ על שני אייה - הראשון הוא סאו טומה והשני הוא פרינסיפה. סאו טומה מחולקת לשישה מחוזות, ופרינסיפה מהווה מחוז אחד.
| --- | --- |
 אבו גרנדה  קנטרגלו  קלה  קלה  לבטה  מב זושי  פרינסיפה:
גאוגרפיה

המדינה מורכבת משני איים עיקריים, האחד הוא "סאו טומה" (דרומי יותר) והשני "פרינסיפה" (צפוני יותר). אלה ממוקמים כ-300 קילומטר וכ-250 קילומטר בהתאמה, מהחוף הצפון מערבי של גבון שבמערב אפריקה. המרחק בין האיים מצפון לדרום, הוא כ-140 קילומטר.
לסאו טומה ופרינסיפה 209 קילומטר של קו החוף. שני האיים הם חלק מרכס הרים געשי, אשר כולל גם את האי ביוקו שבגינאה המשוונית השוכן ממערב לחופי קמרון, במרחק של כ-210 קילומטר מן האי פרינסיפה. סאו טומה הוא האי הגדול מבין השניים, אורכו 50 קילומטר ורוחבו עומד על 30 קילומטר. הנקודה הגבוה ביותר בו היא ההר פיקו דה סאו טומה (Pico de São Tomé), המגיעה לגובה של 2,024 מטר. פרינסיפה הוא קטן יותר מעמיתו סאו טומה, אורכו 20 קילומטר ורוחבו עומד על 6 קילומטר. אי זה הוא נמוך יותר ופסגתו הגבוה ביותר מגיעה לגובה של 948 מטר, ההר פיקו דה פרינסיפה (Pico de Príncipe).
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הכלכלה המקומית מבוססת בעיקר על חקלאות, כאשר היבול המרכזי הוא קקאו. הייצור המקומי לא עונה על כל דרישות המזון המקומיות, לכן המדינה נעזרת רבות ביבוא. בשנים האחרונות נעשה ניסיון ממשלתי לחזק את ייצור המזון המקומי.
דמוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 2010 הוערכה האוכלוסייה בכ-163,784 נפש, כאשר מתוכם 157,000 גרים על סאו טומה ו-6000 הנותרים גרים על פרינסיפה. כל התושבים הם צאצאים של אנשים שהובאו לאיים על ידי פורטוגל משנת 1470 ואילך.
השפה הדומיננטית שמהווה גם השפה הרשמית היא הפורטוגזית. ישנו גם שימוש בשפות קריאוליות. צרפתית ואנגלית נלמדות כשפות זרות במערכת החינוך. 82% מהתושבים משייכים עצמם לנצרות, מתוכם כ-71.9% לנצרות הקתולית, ו-10.2% לשאר הזרמים. 17.9% משייכים עצמם לדת אחרת או חסרי דת.
סיבאץ

| --- | --- |
הכנסייה האורתודוקסית בכפר (2013)
הכנסייה האורתודוקסית בכפר (2013)
 מדינה:  סרביה סרביה
 פרובינציה:   וויבודינה
 מחוז:  באצ'קה המערבי
 תאריך ייסוד:  המאה ה-17
 שטח:  152.7 קמ"ר
 גובה:  103 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  7,895 (2011)
  ‑ צפיפות:  59 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  45°42′09″N 19°22′28″E﻿ / ﻿45.70250°N 19.37444°E﻿ / 45.70250; 19.37444
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.sivac.net
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סרביה מוגדלת) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי סיבאץ(למפת סרביה רגילה) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי סיבאץ  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סִיבָאץ (בסרבית קירילית: Сивац, בסרבית בכתב לטיני: Sivac) הוא כפר בסרביה השוכן במחוז באצ'קה המערבי אשר בפרובינציית וויבודינה, לגדות תעלת מים המקשרת בין הנהר טיסה לבין הדנובה.
היסטוריה

האזכור הראשון בכתובים לכפר הוא מ-1692 עת היה מאוכלס ברובו על ידי תושבים שהיגרו מאזור שוואביה. בשלהי המאה ה-18 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הבסבורג היגרו לכפר תושבים סרבים והונגרים. בהמשך שלטה באזור האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם השנייה עבר הכפר לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר שמה שונה מאוחר יותר לממלכת יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941 תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. האזור נמסר לחזקת הונגריה. לאחר המלחמה נכלל סיבאץ בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והכפר הפך מרכז סחר אזורי לתוצרת חקלאית. לאחר פירוק יוגוסלביה עבר הכפר לחזקת סרביה.
הקהילה היהודית

יהודים התיישבו בכפר במהלך המאה ה-18 ונסמכו על קהילת סומבור. במחצית השנייה של המאה ה-19 הפכה הקהילה מאורגנת והשתייכה לזרם האורתודוקסי. ב-1878 הוקם בית הכנסת הקהילתי. ב-1880 מנתה הקהילה 191 נפשות. בראשית המאה ה-20 הוקם בית ספר יסודי קהילתי. במועד זה מנתה הקהילה כ-100 נפשות. בני הקהילה היו ברובם סוחרים בעורות, קנבוס ודגן. לאחר מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה הדרגתית במספר בני הקהילה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בסיבאץ 47 יהודים. באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. עד לסוף אותה השנה גורשו יהודי העיירה למחנה ההשמדה אושוויץ ורק נערה אחת מהקהילה ניצלה. ב-1948 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות המקומיים.
הערות שוליים

↑  , מפקד האוכלוסין בסרביה (2011), באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסרביה, אוחזר ב-2 ביוני 2018 (בסרבית).
↑  "סיבאץ", באתר JewishGen (באנגלית).
↑  הקהילה היהודית בסיבאץ, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 237.
↑  אתרי מורשת יהודית בסרביה, באתר jewish-heritage-europe.eu (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538012605171  LCCN: nr89012746  VIAF: 155208291   WorldCat (עם VIAF): 155208291 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סיבאץ".
עבד אל-מונעם ריאד

| --- | --- |

 לידה:  22 באוקטובר 1919 טנטא, מצרים
 נהרג:  9 במרץ 1969 (בגיל 49) אסמאעיליה שבמצרים
 מדינה:  מצרים 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית המצרית 
 השתייכות:  הכוחות המזוינים של מצרים
 תקופת הפעילות:  1937–1969 (כ־32 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד החזית הירדנית במלחמת ששת הימים  מפקד הכוחות המזוינים של מצרים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  מלחמת ששת הימים  מלחמת סיני  מלחמת העצמאות  מלחמת ההתשה 
 
ריאד יושב מימין לגמאל עבד אל נאצר בזמן מלחמת ההתשה. משמאל לנאצר יושב מוחמד פאוזי
עבד אל-מונעם ריאד (בערבית: عبد المنعم رياض, תעתיק מדויק: עבד אלמנעם ריאצ'; 22 באוקטובר 1919 – 9 במרץ 1969) היה גנרל מצרי ומפקד הכוחות המזוינים של מצרים מ-1967 ועד 1969. נהרג במלחמת ההתשה. יום מותו נקבע במצרים כ"יום השהיד".
ריאד נחשב כמפקד אינטליגנטי שהחשיב במיוחד את נושאי ההשכלה והמקצועיות בהפעלת מערכות נשק בקרב חיילי וקציני הצבא המצרי וניסה לקדמם. הוא התנגד לתופעה, שרווחה בזמנו, שבה נושאים ושיקולים פוליטיים השפיעו על קבלת ההחלטות בצבא המצרי וניסה להילחם בתופעה זו. לאחר מלחמת ששת הימים סבר ריאד כי המהלך הערבי צריך להיות בעל שני שלבים. בשלב הראשון על צבאות ערב להשיג חופש פעולה בגבולותיהן הן, בעיקר על ידי תגבור מערך ההגנה האווירית. בשלב השני, על צבאות ערב לפעול בצורה משותפת על מנת להחזיר את השטחים עליהם השתלטה ישראל ב-1967.
תחילת הקריירה

נולד בטנטא שבדלתת הנילוס לאב שהיה קצין בצבא האנגלו-מצרי. את ילדותו בילה באל עריש שם הוצב האב. ב-1930 שבה המשפחה לאלכסנדריה לאחר שהאב קיבל קידום ופיקד על גדוד. כשסיים לימודיו ב-1936, חפץ להתגייס לצבא אך בהשפעת אמו החל בלימודי רפואה בבית הספר לרפואה של בית החולים קסר אל-עיני בקהיר. בהיותו סטודנט השתתף בהפגנות אנטי-בריטיות שהביאו, בין היתר, לפתיחת האקדמיה הצבאית המצרית למעמדות נמוכים. עוד ב-1936 שכנע את הוריו שיתירו לו להצטרף לאקדמיה המצרית והחל ללמוד בה. הוא סיים את האקדמיה ב-1938, כחניך מצטיין. יחד עמו סיים באותו מחזור גם אנואר סאדאת.
לאחר סיום האקדמיה לקצינים, הצטרף ריאד לחיל ההגנה האווירית המצרי שהוקם אך שנה לפני כן. במלחמת העולם השנייה הוצב באלכסנדריה ופיקד על יחידות שהגנו על עיר הנמל מפני התקפות אוויריות של הלופטוואפה ובתקופות מסוימות במלחמה שימש כמדריך בבית הספר לארטילריה בעבאסיה שבקהיר. ב-1944 הצטרף למחזור הראשון של האקדמיה המצרית לפיקוד ומטה וסיים את לימודיו בסוף אותה שנה עם תואר מוסמך במדעי הצבא. הצטיינותו בלימודיו איפשרה לו לימודים צבאיים גם באנגליה וב-1945 למד בבית הספר לארטילריה שבדרום ויילס. לאחר פחות משנה, בפברואר 1946, סיים את לימודיו ושב למצרים. בעת הפלישה המצרית במלחמת העצמאות, היה ריאד קצין מטה במפקדות שבקהיר ועסק בסיוע לחיל המשלוח המצרי שנלחם בארץ ישראל. עומר טנטאווי, מפקד יחידות הארטילריה בחיל המשלוח המצרי ציין אותו לשבח כ"יחיד שהייתה לו יכולת חשיבה בחטיבת התכנון והמבצעים בקהיר. הוא הציל אותי ומעולם לא אכזב אותי במהלך המבצעים בפלסטין". בפברואר 1949 הוא עוטר ב"מדליית הציון לשבח" מזהב על עבודת המטה שלו.
בשנים 1952–1953 שימש כמפקד בית הספר לנ"מ ואז מונה למפקד חטיבת הנ"מ ה-1 שמוקמה במרחב אלכסנדריה. בתפקידו זה יזם פיתוחים טכנולוגיים בחיל כולל הכנסת מערכות אלקטרוניות ורדאר למערכות הנשק האנטי-אוויריות. במלחמת סיני ניסה ריאד להפעיל את כוחותיו כנגד הפצצות הכוח הבריטי-צרפתי ללא הועיל והוא חזה בהרס שנגרם לשדות התעופה המצריים ובחוסר היכולת של חיל האוויר המצרי להגיב להתקפות. לאחר המלחמה, לא הצטרף ריאד לרוממות הרוח שאחזה בנאצר ובעמאר לאחר הניצחון הפוליטי שנכפה על בריטניה, צרפת וישראל על ידי ברית המועצות וארצות הברית, אלא הבין שמבחינה צבאית ספגה מצרים כישלון וכי הלוחמה האווירית יכולה להשפיע בצורה מכרעת על שדה הקרב.
ב-1958 למד ריאד בבית הספר הסובייטי הצבאי אקדמיית פרונזה (M.V. Frunze Academy). לאחר שרכש בשנים שלפני כן את השפות אנגלית, צרפתית וגרמנית, למד בשנת השתלמותו גם רוסית.
לאחר לימודיו כיהן כיועץ במטה הכללי בקהיר לענייני הגנה אווירית.
קצונה בכירה

על פי ספרו של אל-גאוואדי "השהיד עבד אל-מונעם ריאד - הדוגמה לצבא המצרי", שיצא לאור ב-1984, חזה ריאד במחצית הראשונה של שנות ה-60 בכל חולייו של הצבא המצרי: נפוטיזם, חוסר סדר ותאוות בצע של מפקדים שהזניחו את תפקידיהם ואת מטרות הצבא לטובת קידום עסקיהם. הוא החל לבקר את הנעשה בצבא והזהיר מפני תבוסה אם תפרוץ מלחמה. הוא אף איים בהתפטרות מתפקידו. בראותו כי ריאד הוא המומחה היחיד בצבא מצרים בתחום ההגנה האווירית, לא יכול היה הפיקוד הבכיר לקבל את התפטרותו. אך מאידך, לא יכול היה גם להמשיך ולשאת את הביקורת.
הפתרון לכך נמצא בפשרה שבה נשלח ריאד לירדן כחלק מהפיקוד הערבי המאוחד. במסגרת תפקידו בפיקוד הערבי המאוחד, ביקר ריאד במספר מדינות ערביות ונפגש עם מנהיגיהן ועם קצינים בכירים בצבאותיהן. הוא למד את תוכניותיהם של צבאות אלו ופיתח תוכנית ליצירת רשת של פיקודי הגנה אווירית ערביים. בין מרץ 1965 ויולי 1966 השתלם ריאד בקולג' הצבאי המצרי הגבוה. בסיום לימודיו הוא הועלה לדרגת לוטננט ג'נרל ושב לתפקידו בירדן.
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים, מונה ריאד למפקד הצבא הירדני כחלק מהתוכנית המצרית-ירדנית לאחד כוחות מול ישראל. בסוף מאי 1967 הגיע ריאד למסקנה כי ישראל תתקוף את מצרים וביקש לשחררו למען יוכל לשוב למצרים ויארגן את מערך ההגנה האווירית. בקשתו נדחתה והוא סקר יחד עם המלך חוסיין את כוחות צבא ירדן. ב-5 ביוני, כשעה לפני פרוץ המלחמה, קיבל ריאד ידיעות ממערך המודיעין הירדני על מבנה מטוסים ישראלים גדול הטס דרומה. הוא מיהר להעביר מסר אזהרה מוצפן, "עינב" (שמשמעותו הייתה שחיל האוויר הישראלי בדרך למצרים), לכוחות המצריים, אך המסר לא עבר כי המצרים החליפו את מילות ההצפנה יום קודם וטרם עדכנו את הירדנים, ובגלל שהקצין התורן במצרים לא ידע מה זה "עינב".
אין ידיעות לגבי מקום הימצאותו של ריאד במהלך מלחמת ששת הימים ולגבי השפעתו על מהלך הקרבות בחזית הירדנית. לאחר תבוסת המצרים ביוני 1967, התפטרות הנשיא נאצר ושובו לשלטון בלחץ הפגנות ההמונים במצרים, הודיע נאצר על מינויו של ריאד לראש המטה הכללי של צבא מצרים ועל מינויו של מוחמד פאוזי, הרמטכ"ל הקודם, כשר המלחמה ומחליפו של עבד אל-חכים עאמר שהתאבד. ככל הנראה, הימצאותו של ריאד מחוץ למעגל הפיקוד הבכיר שספג את המפלה בחזית המצרית סייעה לקידומו לתפקיד הרם.
רמטכ"ל צבא מצרים

לאחר כניסתו לתפקיד בילה ריאד זמן רב בלימוד החזית החדשה בתעלת סואץ תוך ניסיון למצוא את הסיבות לכישלון הצבא המצרי במלחמה. מסקנותיו המרכזיות היו:
למצרים חסרו מערכות פיקוד ושליטה יעילות.
קצינים שנסו על נפשם ולא פיקדו על כוחותיהם.
ניסיון להילחם מלחמה של המאה ה-20 עם חיילים חסרי השכלה בסיסית.
הצעדים בהם נקט, יחד עם פאוזי ועם אחמד איסמעיל עלי - מפקד חזית תעלת סואץ, היו:
דגש בגיוס על חיילים וקצינים בעלי השכלה שיוכלו להפעיל מערכות נשק מתקדמות.
רכש של ציוד מתקדם טכנולוגית בדגש על חימוש חיל הרגלים, שבו סברו כי למצרים יש יתרון, וחימוש ההגנה האווירית שלדעת ריאד הייתה הכרחית כדי למנוע מחיל האוויר הישראלי את יתרונו.
בחצי השנה הראשונה לכהונתו כרמטכ"ל נזקפו לזכות הצבא המצרי שתי הצלחות מבצעיות:
קרב ראס אל-עיש שנערך בתחילת יולי 1967 על הגדה המזרחית של צפון תעלת סואץ. בקרב זה התעמתו כוחות שריון וחרמ"ש ישראלים עם חיל רגלים וכוחות מיוחדים של הצבא המצרי והכוח המצרי גילה יכולת עמידה מול הכוח הישראלי וגרם לו אבדות. תפיסתו את הקרב כמוצלח חיזקה אצל ריאד את התפיסה כי הדרך להתמודד עם תורת חיל השריון הישראלי של "תנועה ואש" היא באמצעות חיל רגלים החמוש בנשק נ"ט.
טיבוע המשחתת אילת ב-21 באוקטובר 1967 על ידי טילי ים-ים מסוג סטיקס שנורו ממרחק רב. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה הימית שכלי שיט טובע באמצעות טיל ים-ים.
בדצמבר 1968 החליט ריאד לבחון את יעילותן של סוללות טילי הקרקע-אוויר הסובייטיים, בהן הצטיידה מצרים. לטענת המצרים טילים אלו הפילו שלושה ממטוסי חיל האוויר הישראלי שטסו מעל מפרץ סואץ,[דרוש מקור] לטענה זו אין אישור משום מקור ישראלי. לאחר ניסיון זה החליט הצבא המצרי להקים מערך צפוף של הגנה אווירית שכונה בישראל לימים "מסך האש".
בתחילת 1969 השתתף ריאד בוועידה של רמטכ"לי צבאות ערב שנערכה בבגדאד. באותה הזדמנות הוא טען כי השקעות בחילות הרגלים, השריון והאוויר הן חסרות תועלת אם אין הצבאות הערבים מסוגלים להבטיח את חופש התנועה של כוחותיהם בשטחיהן הן. הוא קרא להקמת מערכת הגנה אווירית משולבת שתורכב ממערכותיהן של מצרים, ירדן, עיראק, סוריה ולבנון ותכלול מרכזי פיקוד ושליטה אסטרטגיים. הוא אף חזה הקמת מערכת דומה לחיילות האוויר הערביים. בדרך זו, סבר, יהיה ניתן לרכז מאמץ מול הכוחות הישראלים וניתן יהיה למנוע, או לפחות להקטין, את עליונותו של חיל האוויר הישראלי, כפי שבאה לידי ביטוי במלחמת ששת הימים.
רמטכ"ל צבא מצרים > מותו

לאחר שובו למצרים, התחולל ב-8 במרץ יום קרב לאורך כל חזית תעלת סואץ בצורת דו-קרב ארטילרי. למחרת, בעת שריאד ופמלייתו בקרו בקו המצרי וסקרו את החזית, נפגע המוצב הקדמי בו שהה מרקטת זאב מתוצרת ישראלית שנורתה כניסוי של יחידת יפת"ח. העמדה נהרסה וריאד נהרג ביחד עם מספר מפקדים בכירים נוספים. בהלווייתו נכחו המונים רבים, והשבועון אל-אהראם אף נקב במונח מיליונים.
בעקבות יום הקרב של ה-8 במרץ ומותו של ריאד ב-9 במרץ, עלתה רמת העימות בין ישראל ומצרים מדרגה ויש הרואים בתאריך זה את פתיחתה האמיתית של מלחמת ההתשה.
הערות שוליים

↑  Egyptian General Abdel-Moneim Riad: the creation of an adaptive military thinker, 2004 U.S. Army Infantry School, באתר .thefreelibrary.com
↑  Youssef Aboul-Enein, "Egyptian General Abdel-Moneim Riad: the creation of an adaptive military thinker", Infantry Magazine, March-April, 2004
↑  ממשלת מצרים מתכנסת כדי ליזום "ועידת פסגה", מעריב, 12 ביוני 1967
↑  "מצריפין יפת"ח הפתרון", אתר זרוע היבשה
↑  ‏ Al-Ahram Weekly, גיליון 462, ינואר 2000, 20th century Special issue,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007443169105171  CiNii: DA09981567  ISNI: 0000 0000 8320 1844  LCCN: no89016940  RERO: 02-A016731849  VIAF: 115018623   WorldCat (עם VIAF): 115018623 
מעבר תחתי באלכסנדריה הקרוי על שם ריאד
ספיידרמן: יום חדש לגמרי

| --- | --- |

עטיפת החוברת The Amazing Spider-Man #558 ממאי 2008, אמנות מאת בארי קיטסון.
 מידע קומיקס
 יוצר:  דן סלוט
 סוגה:  קומיקס
 תקופת פרסום מקורית:  ינואר – יולי 2008 (כ־2,007 שנים)
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפת המקור:  אנגלית
 מוציא לאור:  מארוול קומיקס
 מספר החוברות:  19
 קומיקס קודם בסדרה:  "עוד יום אחד"
 קומיקס הבא בסדרה:  "ההתשה/הציד המבעית"
יום חדש לגמרי (באנגלית: Brand New Day) היא קשת סיפור שפורסמה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול על ידי חברת מארוול קומיקס. הסיפור נמשך למשך 19 חוברות בין ינואר ליולי 2008 בחוברות The Amazing Spider-Man #546-564. את הסיפור כתבו דן סלוט, מארק גוגנהיים, בוב גייל וזב ויילס ואיירו סטיב מקניבן, סלבדור לארוקה, פיל חימנז, כריס בצ'אלו, מרקוס מרטין ובארי קיטסון. העלילה מתארת את תחילת הרפתקאותיו החדשות של ספיידרמן לאחר האירועים משני המציאות של "עוד יום אחד", עלילה שמסתיימת בסיפור "זמנים גדולים".
רקע

בעקבות אירועי "עוד יום אחד", נישואיו של פיטר פארקר/ספיידרמן למרי ג'יין ווטסון נמחקו מהקיום, מה שגרם לשינויים בעברה של הדמות. זהותו הסודית כספיידרמן נשכחה מזכרונם של אנשים, כולל אלה אשר ידעו זאת לפני חשיפתו. הארי אוסבורן חי וקיים והתגורר באירופה למשך מספר שנים. הדודה מיי גם היא בריאה ושלמה ומתנדבת בבית מחסה לנזקקים. פארקר משתמש ביורי הקורים המכנים שלו. למרות שמספר אנשים זוכרים שספיידרמן חשף את עצמו במהלך אירועי "מלחמת אזרחים", הם אינם זוכרים באיזה פרצוף מדובר ואפילו אם הדבר מובא לידיעתם הם מפסיקים לדאוג לגבי זה.
עלילה

ספיידרמן לא נראה בפומבי מאז פרסומם של חוקי הרישום. פארקר מתגורר בביתה של הדודה מיי עד אשר ימצא לעצמו דירה משתלמת. הוא מחליט לבדוק את מערכת העיתון "הדיילי ביוגל" ומגלה שהמקום נמצא בקשיים כלכליים. ג'יי ג'ונה ג'יימסון סבל מהתקף לב כתוצאה מהלחץ שהיה שרוי בו. בשל המצב החדש, שותפו לעבודה של פארקר, רובי רוברטסון, מבקש מפארקר שיעשה כל מה שהוא יכול כדי להשיג תמונות על ספיידרמן ובכך להעלות את היקף מכירות העיתונים. דבר זה משכנע את פארקר לחזור לחיי ההרפתקנות שלו כספיידרמן. זאת ועוד, איש העסקים דקסטר בנט קונה את מניות החברה שהיו שייכות לג'יימסון וכעת מנהל את העסקים.
אחרי שספיידרמן נתקל בנבל אימה, פארקר דואג שהארי אוסבורן חזר לדרכיו הישנות בתור הגובלין הירוק, אך חברתו של הארי לילי הוליסטר מספקת לו אליבי.
השכתוב המחודש קבע כי פארקר ומרי ג'יין נמצאו במערכת יחסים לטווח ארוך, אך העניינים ביניהם לא התפתחו כשורה ועכשיו מערכת היחסים ביניהם קפואה. לזכרונם של כולם, כולל פארקר, הוא ומרי ג'יין לא התחתנו אך חיו יחדיו עד לחתונה המבוטלת. אין זה ברור אם מרי ג'יין מודעת לשינוי מציאות ולעסקה עם השד מפיסטו. בשיחה אחת ביניהם, ספיידרמן שואל אם הוא מכיר אותה, ומרי ג'יין עונה לו שכן, בחיים אחרים. הוא משער שמרי ג'יין היא גיבורת-העל ג'קפוט, שנרשמה בעקבות חוקי הרישום.
דמויות > דמויות משנה חדשות

קרלי קופר - מומחית לזיהוי פלילי ביחידה לזירות פשע במשטרת ניו יורק. חדשה בעבודתה, ומתעניינת בחקירות היותר מעניינות אך נאלצת להתחיל את דרכה מתחתית הסולם. חברת ילדות טובה של לילי הוליסטר, ואביה היה שוטר מוערך. בזמן שהכינה גופה שנמצאה בנהר לחוקר הרפואי, היא מוצאת גלאי עכביש בפיו מה שמוביל להוצאת צו לתפיסתו של "רוצח גלאי העכביש" (כאשר רבים האמינו שמדובר בספיידרמן).
דקסטר בנט - הבעלים החדש של מערכת העיתון "הדיילי ביוגל", הנקראת כעת "הדי.בי". מחזיק באיבה אישית נגד ספיידרמן ופיטר פארקר, מה שגורם גם לפארקר וגם לרובי רוברטסון לעזוב את העיתון.
לילי הוליסטר - חברתו של הארי אוסבורן. בהתעקשותה, אביה ביל הוליסטר רץ לראשות העיר ניו יורק. בתור נבלת-העל אימה, היא הגובלין האחרון שהופכת לאויבתו של ספיידרמן, שמתעניינת במיוחד בבחירות לראשות העיר.
וין גונזלס - עובד משטרת ניו יורק השונא את ספיידרמן משום שלדעתו הוא אינו מועיל. פארקר עובר לגור בדירתו והופך לשותפו לדירה. כשפארקר מתפטר מה"הדי.בי", הוא אינו מעוניין שוין יידע שהוא מתגורר עם מחוסר עבודה. כשהוא מגלה את האמת הוא זועם על פארקר ששיקר לו, אך מאז השניים מתפייסים.
דמויות > דמויות נוספות

ריאן מקסוול - עובד באתר בנייה אשר הופל מהמעקה בידי אימה כשניסה לתלות את שלט הלוגו החדש של "הדי.בי" מעל בניין "הדיילי ביוגל". ספיידרמן מגיע ותופס אותו, אך צווארו של ריאן נפגע בתהליך. הוא מקבל הצעה מעו"ד מאט דאוד לתבוע את ספיידרמן על כך שהפיל אותו. דאוד אומר לו שבגלל שזהותו של ספיידרמן אינה ידועה, הם יכולים להגיש תלונת "פלוני" ולהגיש לו אותה באמצעי הפרסום השונים. במידה והוא לא יענה לדרישה, הם יכולים לקבל גזר דין רגיל.
ברונו קרנלי - בנם השמן של קרנלי ומנפרדי, שניים ממשפחות הפשע הגדולות. נותן קרדיט לחתונת הוריו בתור האירוע שאיחד בין שתי המשפחות, אך נעלב כאשר לא הוזמן למפגש הגדול הראשון ביניהם. עורך עסקה עם מיסטר נגטיב, שמבטיח להפוך אותו לראש שתי המשפחות. אחרי ששון בויל שותל עליו גלאי עכביש בטעות, ספיידרמן עוקב אחריו בתקווה שהדבר יוביל אותו חזרה לבויל, אך קרנלי נחטף. הוא נקשר לשולחן בידי מיסטר נגטיב, שבעזרת שדיו הפנימיים שואב ממנו כמות דם גדולה. ספיידרמן עוצר זאת, אך כדי להציל את קרנלי הוא נותן למיסטר נגטיב לברוח. ספיידרמן מאמין שכדי שקרנלי יהפוך לראש שתי משפחות הפשע, כל שאר המתמודדים לתפקיד יאלצו למצוא את מותם. הדבר גורם לקרנלי להבין שהייתה זו תוכניתו של מיסטר נגטיב כל הזמן, והוא מוסר לספיידרמן מידע על מקום הימצאו.
דמויות > נבלים חדשים

שון בויל - פושע זוטר שהעליב את ספיידרמן בכך שלבש מסכה דומה לשלו בזמן שביצע את פשעיו, ובשל כך נודע בתור "העכביש השודד". בויל שודד מספר ארנקים, כולל את של פארקר, ובטעות גם את אחד מהמתקנים ליריית קורים שלו. הוא מנסה למכור את המתקן למשכונאי שלו דולי במקום מפגש לפושעים המתפקד כפאב, אך דולי קובע שהמתקן חסר ערך ומחזיר לו אותו. כשבויל מניח אותו על זרועו ומגלה את טיבו של המתקן, הוא יורה בטעות גלאי עכביש על גבו של ברונו קרנלי, שנכח אף הוא באותו פאב. בויל מסתיר זאת מדולי ומשתמש במתקן הקורים כדי לרסן את קורבנותיו. הוא מבין שכנראה גנב אותו מספיידרמן האמיתי ואחד מהארנקים אותם נתן לדולי מכיל את תעודת הזהות שלו. הוא חוזר לפאב ומבקש את החזרת הארנקים תוך שהוא תוקף את דולי ויורה בו קורים, אולם דולי משתמש בקורים עליו כדי לחנוק את בויל. כשדולי נוסע מהמקום, ספיידרמן מוצא את גופתו חסרת החיים של בויל, כשמתקן הקורים וגלאי העכביש עדיין עליו. גונזלס ואוניל מבחינים בכך ומניחים שספיידרמן רצח את בויל.
אוברדרייב - נבל שמסוגל להשתלט על כל כלי רכב ולעצב אותו כראותו באמצעות נניטים. מחשיב את עצמו בתור המעריץ הגדול ביותר של ספיידרמן, ומעצב מכוניות ישנות בדמות הספיידרמוביל שלו.
מיסטר נגטיב - מרטין לי, בעליו האכפתיים של בית מחסה לנזקקים, מחביא סוד אפל - הוא מסוגל לשנות צורה למצב נגטיבי ואט אט הופך לבוס העולם התחתון.
פריק - אחרי שעיכל סמים ואת תוספי המחקר בתאי גזע של הלטאה, מכור לסמים משנה את צורתו לישות הומנואידית בצורת יונק. שלא כמו הלטאה, פריק מסוגל לשמור על תודעתו כאשר הוא משתנה, והוא אובססיבי להתמכרות. אחרי שכמעט נהרג, פריק נכנס למצב מטמורפוזה בתוך גולם ובוקע מתוכו לאחר שעבר מוטציה. במצב חדש זה, הוא קשה יותר להבסה מקודם.
בובת נייר - נערה מתבגרת שאובססיבית לשחקן בובי קאר. לבושה בסגנון גותי, בעלת עור בגוון כחול ויש לה את הכוח להצטמק לעובי נייר ולהתמזג עם הסביבה. שמה למטרה את כל אלה שמשמיצים את שמו של קאר ומצמקת אותם לעובי נייר, בכך הורגת אותם.