stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשמר האזרחי (הראשון)
היסטוריה > בתל אביב

בעקבות התפרעויות בתל אביב לאחר תלייתו של שלמה בן יוסף בסוף יוני 1938, בקשה עיריית תל אביב מהשלטונות הבריטיים להקים משמר אזרחי שיטפל בעניינים פנימיים של יהודי תל אביב ובכך ימנע חיכוך עם שוטרים בריטיים. כבר ביולי 1938 גויסו 42 איש למשמר האזרחי מקרב אנשי כיבוי האש ואגודות הספורט, והם עסקו בהכוונת תנועה בתוך העיר והוצבו ליד בתי קולנוע. בתחילת ספטמבר 1938 הרשו השלטונות הבריטים להגדיל את המשמר האזרחי ל-224 איש שישמרו עם רובים על גבולה המזרחי של תל אביב.
בנובמבר 1938 החליטה מועצת עיריית תל אביב על גיוס על אזרחי העיר בגילאי 30-50 למשמר האזרחי. בהנהלת המשמר האזרחי היו סעדיה שושני וזברסקי מטעם עריית תל אביב, חיים אלפרין, המהנדס רפפורט והאדון לופט. דרישת חוגים רוויזיוניסטיים שיכלול בהנהלה נציג מטעמם נדחתה והם הודיעו שלא ישתפו עמו פעולה. בקורת על הרכב ההנהלה הופיעה גם במאמר מערכת של הצופה שטען שיש צורך בייצוג של כלל הציבור כדי להביא לגיוס המוני והדיונים בעניין הביאו להפסקה זמנית בפעילות המשמר האזרחי, יחד עם המחסור במימון מכיוון שהסוכנות לא הסכים להעביר אליו כסף מכופר היישוב.
באמצע פברואר 1939 אישרה הממשלה את תוכנית עיריית תל אביב למשמר האזרחי להתמודדות עם תקיפות אוויריות. למשמר האזרחי נרשמו כ-8,000 איש בגילאי 30-50, שהיוו כ-40% מאותה שכבת גיל בתל אביב. מחציתם נחשבו לכוח פעיל והשאר כאנשי מילאוים. המתגייסים סווגו לסוג א' הכשירים לכל משימה: 5,600 איש, סוג ב': 1,800 איש, וסוג ג': 600 איש. העיר חולקה ל-20 אזורים ולכל אזור הוקמה מפקדה אזורית. לקראת סוף 1939 בקשה הסוכנות היהודית להכפיף אליה את המשמר האזרחי.
בימי מלחמת העולם השנייה התרבו תפקידיו של המשמר האזרחי והוא מילא תפקיד של ארגון הג"א, הפיץ הוראות להתגוננות אזרחית ופיקח על ביצוען. המשמר האזרחי תיאם את שירותי כוחות ההצלה בעת ההתקפה האווירית האיטלקית על תל אביב ב-9 בספטמבר 1940, בה נהרגו כ-100 אזרחים, רבים נפצעו ונגרמו נזקים רבים.
במרוצת הזמן נתגלעה מחלוקת על השליטה על המשמר האזרחי בין עיריית תל אביב לבין ארגון "ההגנה" ולבסוף הפך המשמר האזרחי לזרוע של ההגנה, שנחשבה חוקית בעיני שלטונות המנדט הבריטי.
בעת מלחמת העצמאות מילא המשמר האזרחי תפקידי שמירה במחסומי הדרכים ובהכנת ביצורים. המשמר האזרחי מילא תפקידי הג"א בעת הפצצות האוויר המצריות על תל אביב.
המשמר האזרחי פעל לפינוי הריסות, שמירת הסדר הציבורי וארגון תחבורה ומגורים לתושבי שכונות הספר שבין תל אביב ליפו. במשמר האזרחי שירתו אזרחים שאינם בשירות צבאי סדיר ושחררו חיילים סדירים לתפקידי לחימה.
היסטוריה > במקומות אחרים

בפברואר 1939 הוחל בהקמת משמר אזרחי בראשון לציון בדוגמת תוכנית המשמר האזרחי בתל אביב. במועצת המשמר האזרחי של ראשון לציון כיהנו זרובבל חביב, גרשון מינקוב, ד"ר רוזנברג, שלמה בולקין, יהודה פרוס, בנימין רפפורט, יואב דוידזון, זכריה פנחס ונתן קמינסקי.
בירושלים עלתה דרישה בדצמבר 1939 להקים משמר אזרחי.
מורשת

יחידת המשמר האזרחי של משטרת ישראל שהוקמה בשנת 1974 שמרה על השם "המשמר האזרחי" ועל המורשת של הארגון הראשון.
עיריית תל אביב קבעה לוח זיכרון במקום בו היה מטה המשמר האזרחי של ההגנה, ברחוב גורדון 49.
ראו גם

משמר העם
הערות שוליים

↑  עריית תל אביב מגנה את השתוללות האספסוף ברחובות העיר, דבר, 4 ביולי 1938
↑  השמירה בעיר, הארץ, 26 ביולי 1938
↑  תגברת השמירה האזרחית בתל־אביב, הארץ, 7 בספטמבר 1938
↑  ארגון משמר אזרחי בתל אביב, הַבֹּקֶר, 21 בנובמבר 1938
↑  בישיבת מועצת עריית תל אביב, הארץ, 26 בדצמבר 1938
↑  גם במשמר האזרחי ידה של מפא"י,  הירדן, 30 בדצמבר 1938
↑  מומחיות ומפלגתיות - אימתי?, הצופה, 27 בדצמבר 1938
↑  מה סיבת אי הפעילות של המשמר האזרחי?, הַבֹּקֶר, 26 בדצמבר 1939
↑  למה הפסיק "המשמר האזרחי" את פעולתו?, הַבֹּקֶר, 8 בינואר 1940
↑  המשמר האזרחי אושר ע"י הממשלה, הארץ, 17 בפברואר 1939
↑  המשמר האזרחי, ידיעות עיריית תל אביב, 15 בפברואר 1939
↑  מה יהיה על המשמר האזרחי?, הַבֹּקֶר, 23 בנובמבר 1939
↑  משמר אזרחי בראשון לציון, הַבֹּקֶר, 21 בפברואר 1939
↑  משמר אזרחי בראשון לציון, הַבֹּקֶר, 10 במרץ 1939
↑  המשמר האזרחי בראשון לציון, הַבֹּקֶר, 4 במאי 1939
↑  סביב המשמר האזרחי בירושלים, הַבֹּקֶר, 7 בדצמבר 1939
↑  לקראת הקמת משמר אזרחי בירושלים, המשקיף, 21 בדצמבר 1939
חג'ראפס ופסטה

חג'ראפס ופסטה (Хьэджгъэпсырэ П1аст1эрэ) הוא מאכל בשר עוף מסורתי מהמטבח הצ'רקסי.
המאכל נאכל באירועים מיוחדים וחגיגיים כגון:
לאחר הולדת תינוק, כאשר היולדת חוזרת לביתה, אז כל המשפחה מתאספת ואוכלים יחד חג'ראפס ופסטה.
כשתינוק מתחיל ללכת ועושים לו טקס חלגור'אן, אז כל המשפחה והאורחים שעזרו בהכנת החלג'וראן אוכלים ביחד חג'ראפס ופסטה.
בחגים בשעות הצהריים, כל המשפחה מתאספת ואוכלת חג'ראפס ופסטה.
בין היתר מכינים את המאכל בארוחות משפחתיות, בסופי שבוע וביום יום.
אופן ההכנה

חג'ראפס ופסטה הוא מאכל עשיר במרכיבים ושני המרכיבים העיקריים הם: עוף, בצל ותבלינים. לרוב מכינים כתוספת לחג'ראפס ופסטה, עוף מטוגן אפוי וגם מוסיפים סלט ירקות.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המשלחת ללפלנד

ליניאוס בבגדים לאפים מסורתיים
המקומות בהם ביקר ליניאוס במהלך מסעו בסקנדינביה
המשלחת ללפלנד (באנגלית: Expedition to Lapland; בשוודית: Linnés lappländska resa) היה השם שניתן למסע משנת 1732 של קארולוס ליניאוס, הבוטנאי, הרופא הזואולוג ומייסד שיטת המיון המדעית המודרנית לעולם החי ואחד מאבות חקר האקולוגיה השוודי, לחלקה הצפוני ביותר של שוודיה, לפלנד. המסע היה חלק משמעותי ממחקרו של ליניאוס.
ליניאוס יצא לדרך מאופסלה שבמרכז שוודיה ונדד בכיוון השעון סביב המפרץ הבוטני, המפרץ הצפוני ביותר בים הבלטי, הנמצא בין פינלנד לצפון שוודיה (שבאותה תקופה היו כולן תחת שלטון שוודי), במשך כחצי שנה, כשהוא חולף בדרכו דרך אומאו, לולאו וטורנה (כיום בפינלנד). תצפיותיו היוו את הבסיס לספרו "פלורה לפוניקה" (אנ') שהודפס באמסטרדם בשנת 1737, שבו רעיונותיו של ליניאוס לגבי נומנקלטורה ושיטת המיון קיבלו לראשונה ביטוי ממשי. ליניאוס כתב את ממצאיו שפורסמו לאחר מותו, בספר שתורגם לאנגלית בשם המסע ללפלנד (באנגלית: Lachesis Lapponica: A Tour in Lapland).
רקע

באפריל 1732 זכה ליניאוס למענק מהאקדמיה המלכותית למדע באופסלה למימון מסעו. אולוף רודבק הצעיר, אחד ממוריו לשעבר מאוניברסיטת אופסלה, הוציא משלחת ללפלנד עוד בשנת 1695, אך תוצאות המחקר אבדו בשרפה שבע שנים לאחר מכן. ליניאוס קיווה למצוא צמחים חדשים, בעלי חיים ואף מינרלים יקרי-ערך. הוא גם היה סקרן לגבי מנהגיהם של העם הלאפי (הנחשבים הילידים בלפלנד), שבאותה תקופה עוד נהגו לנדוד לאורכה ולרוחבה של ערבות הטונדרה של צפון סקנדינביה.
מאופסלה לאומאו

ליניאוס החל את מסעו מהעיר אופסלה במאי 1732. הוא נדד ברגל וברכיבה על סוסים לסירוגין, שבאמתחתו דפי מחקר בבוטניקה ואורניתולוגיה, שרטוטי צמחים ועוד. לאחר 11 ימים הוא הגיע לאומאו, דרך יֵבְלֵה (לחוף הים הבלטי), שם מצא כמויות גדולות של ליניאה בוריאליס (אנ')) (מין צמח אשר לימים נקרא על שמו של לינאוס). לעיתים ירד מגב סוסו כדי לבחון מקרוב פרח או סלע לאורך הדרך, והתעניין במיוחד בטחבי עלים וחזזיות, הנפוצות על הסלעים בכל רחבי סקנדינביה, ומהוות את המזון העיקרי לאייל הצפון בלפלנד, שם צומחים גם על הקרקע עצמה בגלל סוג האדמה (טונדרה).
כניסה ראשונה לפנים-הארץ

מאומאו, ליניאוס התקדם אל ליקסלה שבמחוז וסטרבוטן, הממוקמת רחוק בהרבה מקו החוף שלאורכו צעד עד שלב זה במסעו, כשהוא בוחן עופות מים לאורך הדרך. לאחר חמישה ימים הגיע אל העיר, ושם עצר למנוחה לצד אשתו והכומר המקומי. לאחר מכן ניסה להעפיל אל סורשלה שממוקמת כ-500 מטרים גבוה יותר מליקסלה, אך נאלץ לשוב על עקבותיו ליקסמירן (מילולית: ביצת המזל) בשל תנאים קשים באופן קיצוני. בתחילת יוני 1732 הוא שב לאומאו (על הים) לאחר שבילה מספר ימים נוספים בליקסלה, ולמד עוד אודותיו מנהגיהם של הלאפים.
מאומאו ללולאו וכניסה שנייה לפנים-הארץ

לאחר שובו לאומאו, המשיך ליניאוס צפונה לאורך חוף המפרץ הבוטני, דרך חלסטיו (אנ'), פיטיו ולולאו, שם קיבל כובע לאפי נשי. מלולאו הוא התקדם פעם נוספת הרחק מהים, לאורך נהר לולה ובדרך עבר ביוקמוק, שבחוג הארקטי ובקוויקיוק (שנקראה אז היטאן), כשפניו מועדות להרי סקנדינביה. לאחר מכן הוא חצה את הגבול לנורווגיה והגיע עד סדפולד (לחוף אוקיינוס הקרח הצפוני). לאחר שחצה כ-300 קילומטרים, הוא שב על עקביו וחזר ללולאו.
מלולאו לטורנה, כניסה שלישית לפנים-היבשת וחזרה לאופסלה

לאחר שחזר ללולאו, המשיך ליניאוס לאורך קו החוף לטורנה (כיום בפינלנד, אך עד 29 במרץ 1809 (במהלך המלחמה הפינית בין רוסיה לשוודיה) הייתה חלק משוודיה). משם המשיך לאורך נהר טוֹרְנֶה, עד הגיעו לויטנגי שבצפון מחוז נורבוטן, כ-80 קילומטר מזרחית לקירונה. הוא שהה באזור טורנה, כשבעת ביקורו בטליקס הוא קיבל הדרכה בעבודה עם מתכות. באמצע ספטמבר 1732 הוא החל במסעו חזרה לאופסלה. במהלך המסע הביתה הוא עבר דרך שמי (כיום בפינלנד) לטורקו לאורך המפרץ, שם הוא הפליג דרך אולנד (קבוצת איים בים הארכיפלג שבים הבלטי) לגריסלהם שבצפון מחוז סטוקהולם, כ-80 קילומטר מצפון-מזרח לאופסלה, אליה הגיע לבסוף לאחר כשישה חודשי מסעו המדעי ולאחר שחצה כ-2000 קילומטרים.
תוצאות

לאורך מסעו אסף וחקר ליניאוס ממצאים רבים של צמחים, ציפורים וסלעים. אף על פי שלפלנד הייתה בעלת מגוון ביולוגי מוגבל, ליניאוס תיאר כמאה זני צמחים שלא היו ידועים למדע עד אז. תיאורים אלו היוו את הבסיס לספרו "פלורה לפוניקה".
יומן המסע של ליניאוס תורגם לאנגלית על ידי ג'יימס אדוארד סמית', בוטנאי אנגלי, ופורסם בשם "המסע ללפלנד".
ז'אן ת'ארו

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1877 Saint-Junien, צרפת 
 פטירה:  8 באפריל 1952 (בגיל 74) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Charles Tharaud 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Cemetery of Saint-Louis, Versailles 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 פרסים והוקרה:  פרס גונקור (1906)  פרס הספרות הגדול של האקדמיה הצרפתית  אביר בלגיון הכבוד 
 
ז'אן ת'ארו (בצרפתית: Jean Tharaud;‏ 9 במאי 1877 – 8 באפריל 1952) היה סופר ועיתונאי צרפתי שנודע בשל הספרים שכתב יחד עם אחיו, ז'רום, ובשל דעותיו הלאומניות והאנטישמיות.
ביוגרפיה

ת'ארו נולד במחוז אוט-ויין שבצרפת, שלוש שנים לאחר אחיו ז'רום. השניים גדלו באַנגוּלֵם, ולקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-19. לאחר שנחשפו על ידי שארל פגי במקביל למשפט דרייפוס, הפכו השניים למזכיריו ולבני חסותו של הסופר מוריס בארס.
בשנת 1906 זכו בפרס גונקור על ספרם "דינגלי, הסופר המהולל" (Dingley, l'illustre écrivain), וזכו לפרסום רב. ההצלחות המסחריות הגדולות שהושגו בצרפת, הובילו לתרגום ספריהם לשפות זרות ברחבי אירופה ובארצות הברית. בשנת 1919 זכו השניים בפרס הספרות הגדול של האקדמיה הצרפתית. השניים עבדו יחד כמעט 50 שנים, וכתבו בצוותא עשרות ספרים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לכתוב מאמרים בעיתון לה פיגארו, בו חשף את קיומם של מחנות ריכוז בצרפת עבור צוענים.
האחים טיילו במדינות רבות, בהן ארץ ישראל, סוריה העות'מאנית, איראן, מרוקו, רומניה, גרמניה, איטליה, אתיופיה והודו-סין.
ת'ארו נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ב-1946, בעוד שאחיו, ז'רום, נבחר לכך עוד קודם לכן, ב-1938.
ביוגרפיה > אנטישמיות

בהתאם לערכי התקופה בצרפת, ספריהם של האחים מלאים בלאומיות, גזענות ואנטישמיות. הם היו תלמידיו של מוריס בארס, שהדהד אנטישמיות נלהבת והיה מראשי התומכים במשפט דרייפוס. בספריהם הם כותבים מתארים את היהודים כ"בעלי ידיים עצבניות ארוכות... כל אחת מהאצבעות הארוכות והרזות האלה, המסתיימות בציפורניים שחורות... צללו בקדחתנות לזקנים, כדי לחפש כינה או רעיון". העיתונאי רנה יוהנה כתב על ספרם ש"זה הרומן האנטישמי הנורא ביותר שאני מכיר". באחד מספריהם הם תיארו את המלאח במרקש כ"אחד המקומות הנוראים ביותר בעולם".
ויאריקה (הר געש)

| --- | --- |
הר הגעש ויאריקה פולט עשן
הר הגעש ויאריקה פולט עשן
 מידע כללי
 סוג הר:  הר געש
 גובה:  2,847 מ'
 מדינה:  צ'ילה 
 מיקום:  צ'ילה
 רכס הרים:  הרי האנדים
 מספר הר געש:  =1507-12
 התפרצות אחרונה:  3 במרץ 2015
 העפלה ראשונה:  1883
 קואורדינטות:  39°25′12″S 71°56′21″W﻿ / ﻿39.42000°S 71.93917°W﻿ / -39.42000; -71.93917
  (למפת צ'ילה מוגדלת) סנטיאגו איקיקה טמוקו אנטופגסטה לה סרנה ולפראיסו קונספסיון פוארטו מונט פונטה ארנסארגנטינה בוליביה פרו האוקיינוס האטלנטי  האוקיינוס השקט ויאריקה(למפת צ'ילה רגילה) סנטיאגו איקיקה טמוקו אנטופגסטה לה סרנה ולפראיסו קונספסיון פוארטו מונט פונטה ארנסארגנטינה בוליביה פרו האוקיינוס האטלנטי  האוקיינוס השקט ויאריקה
 
ויאריקה (בספרדית: Villarrica) הוא הר געש פעיל בדרום צ'ילה, בגבול המחוזות אראוקניה ולוס ריוס, דרומית-מזרחית לטמוקו וצפונית-מזרחית לוולדיביה.
גאוגרפיה

גובהו של ההר 2,847 מטר מעל פני הים, והוא המערבי ברכס הכולל שני הרי געש נוספים, לנין וקֶטְרוּפִּיָאן. צפונית-מערבית להר שוכן אגם ויאריקה, ודרומית-מערבית לו אגם קָלָפְקֶן. ויאריקה הוא אחד מהרי הגעש הבודדים בעולם שבלועם נוצר אגם לבה, האגם בוויאריקה הוא זמני. בשפת המפוצ'ה מכונה ההר רוקאפיאן (Rucapillán), שפירושו "בית הרוח".
ההתפרצויות המשמעותיות העיקריות של הר הגעש במאה ה-20 נרשמו בשנים 1948, 1963, 1964, 1971 ו-1985. בהתפרצות של 1948 מצאו את מותם כ-100 בני אדם, ואילו זו של 1964 גבתה 22 קורבנות והחריבה את העיירה קוֹנְיָארִיפֶּה. האסון החמור ביותר אירע בהתפרצות של 1971. כתוצאה מההתפרצות נמסו קרחונים בראש ההר, והתמוססותם גרמה ללהאר, שהרס כפרים שלמים, ואף חלקים מהעיירה ליקאן ראי. כ-200 איש נהרגו, ועשרות אלפים פונו מבתיהם, לאחר שעשן סמיך כיסה את האזור במשך זמן רב. התפרצויות קטנות יותר מתרחשות בתדירות גבוהה, ועשן וגופרית נפלטים מההר לעיתים תכופות.
במורדות ההר פועל אתר סקי, והטיפוס לפסגתו פופולרי בקרב מטיילים המגיעים מעיירות הנופש הסמוכות, פוקון וויאריקה. ההר מצוי כולו בתחומי הפארק הלאומי ויאריקה.
באפריל 1987 נהרגו מנפילה שני מטיליים ישראלים, בעת שטיפסו סמוך לפסגת ההר.
גלריה

התפרצות בהר הגעש ויאריקה
הר הגעש כפי שנראה מפוקון
אגם הלבה שבלוע הר הגעש
הערות שוליים

↑  אתר Global Volcanism Program
↑  דן בולוטין, מוות בדרך לפיסגה, חדשות, 27 באפריל 1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564120305171  GND: 7539190-9  LCCN: sh2008006654
ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב

ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב היה הנציגות הרשמית של הקהילה היהודית של יפו, תל אביב ופרבריהם משנת 1863 וניהל את ענייניה, עד העברת סמכויותיו לעיריית תל אביב ולמועצה הדתית של תל אביב במאי שנת 1939.
היסטוריה

בשנת 1863 יזם הרב יהודה הלוי מרגוזה את "ועד העיר ליהודי יפו" שהיה הוועד הציבורי הראשון בארץ שלא על בסיס עדתי-קהילתי ובו היו שותפים ספרדים ואשכנזים יחד. ועד זה היה ממונה על ענייניה הדתיים והחברתיים של הקהילה היהודית של יפו. בשנת 1891 התאחד הוועד עם ועד אשכנזים נפרד שהוקם שנה לפני כן על ידי הרב נפתלי הרץ הלוי ושם הוועד המאוחד היה "ועד העיר ליהודי יפו". הרב נפתלי הרץ הלוי מונה על ידי רבני כל העדות לעמוד בראש הקהילה המאוחדת. בוועד כיהנו הירש, פינס, הערצנשטיין, בן טובים וטאמקין. פעילותם התרכזה בטיפול רפואי ובסיוע לעניים.
בעקבות פתיחת שחיטה מתחרה קרסו ההכנסות ממס השחיטה, והוועד חדל לפעול. בתחילת 1909 כונן ועד זמני על סמך תשלומי דמי חבר ולקראת סוף שנת 1909 התקיימו בחירות ונתכונן ועד של 18 איש. אחד מראשי הוועד הנבחר היה מנחם שינקין, אך הוא עזב את יפו אחרי זמן קצר ועיקר העול של ניהול הוועד נפל על אבוהב. שמעון רוקח, שניהל תחת חסותו חלק ממוסדות הציבור ביפו, לא השתתף בבחירות ובחר לפעול בלא תלות בוועד. הרב קוק ביקש באותה תקופה להקים לצד ועד הקהילה ועד דתי שיטפל בענייני הדת.
בשנים הקשות של מלחמת העולם הראשונה עלתה קרנו של הוועד, שהיה המוסד היחיד שהוכר רשמית על ידי השלטונות העותמאניים וקיבל לידיו את כספי הסיוע שהגיעו ליהודי יפו. לאחר המלחמה, הודות לתקציבים של ועד הצירים, הגיע הוועד לשיא גדולתו. לאחר המלחמה, בסוף 1918, התקיימה מערכת בחירות מתוחה על ראשות הוועד בין שמאל לימין, שבסופה הושג ניצחון לימין. באותה תקופה עמדו בראש הוועד אנשי הוועד של תל אביב. בראשית שנות ה-20 התקיימו בחירות לוועד ולאחריהן עברה השליטה בוועד לאנשים אחרים ונוצרה תחרות בין הוועד לבין הנהגת תל אביב. התפתחות תל אביב הביאה לכך שידם של התל אביבים הייתה על העליונה ובידי ועד העיר נותר בעיקר לטפל בענייני הדת. בתל אביב עלו קולות שהגיע הזמן לבטל את ועד העיר של יפו ולהעביר את כל הפעילות לידי עיריית תל אביב. אולם היו שתי סיבות חשובות שמנעו פעילות זאת: לעיריית תל אביב הותר לעסוק רק בעניינים הנמצאים בתחומה, בעוד רוב התושבים שהשתייכו לקהילה לא גרו בתוך גבולות תל אביב, ומתן השליטה על הקהילה בידי העירייה הייתה עלולה להיות פתח למהלך דומה בערים אחרות, בהן הייתה העירייה בידיים ערביות. לאור זאת, סודר הסכם לתיחום פעילות ועד הקהילה. שמו הוסב ל"ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב" והופקדו בידיו ענייני דת וצדקה, רישום לידות, נישואין ופטירות, ענייני משפט (בית משפט השלום העברי ובית דין רבני) וענייני צוואות ועזבונות. ענייני חינוך ותרבות, סיוע לעולים, יחסי חוץ ועניינים נוספים נמסרו לוועדה משותפת של ועד הקהילה ועיריית תל אביב.
בשנות ה-20 פעילות הוועד כללה ניסיונות לשמור על מחיר נמוך של בשר כשר, סיוע במתן אישורים לצורך עלייה וניהול בית מרחץ עירוני.
במאי 1939 הועברו סמכויות ועד הקהילה לידי עיריית תל אביב והוועד חדל מלהתקיים.
מקורות מימון

בתחילת פעילותו הסתמך הוועד על תרומות. בהמשך הוא נסמך על מס השחיטה, עד שהתחרות בשחיטה הביאה להימנעות מתשלום המס. בכינון הוועד מחדש בשנת 1909 נסמך הוועד על דמי חבר ותרומות וניסה שוב לגבות את מס השחיטה. בימי מלחמת העולם הראשונה ולאחריה הגיע עיקר התקציב מתרומות. לאחר המלחמה פעל ועד הקהילה לגבות "מס הערכה" מחברי הקהילה וראה במס זה את הדרך הצודקת ביותר לממן את פעילותו. בתחילת שנות ה-30, בניגוד למקומות אחרים בהם התשלום לוועד הלאומי עבר דרך הקהילה המקומית, בתל אביב שילמו התושבים ישירות לוועד הלאומי, דבר שהקשה על הגבייה על ידי ועד הקהילה. בסוף שנת 1933 הושגה הסכמה שגם בתל אביב הגבייה לוועד הלאומי תהיה דרך ועד הקהילה. בשנת 1934 הצליח ועד הקהילה לגבות מס ממעל 7,000 משפחות.
בנובמבר 1934 אישר מושל המחוז הבריטי את מס הקהילה, בשיעור של 3% מעלות השכירות של מקום המגורים, ומס זה הפך לחובה חוקית.
חברי הוועד

בבחירות לוועד הקהילה שהתקיימו בסוף שנת 1920 נבחרו:
י. ל. אבוהב, ישראל יהודה אדלר, זאב אשור, אברהם אזולאי, בן ציון אידלננט, א. אנג'יל, א. בלומנפלד, י. בן מאיר, דוד בנבנישתי, ח. בדיחי, מ. ז. גדארד, מאיר דיזנגוף, א. הניגמן, חיים זיידמן, ישראל חבס, א. טולצינסקי, נחום טברסקי, מ. ינקובסקי, בצלאל יפה, משה ירקוני, יעקב כהן, ש. כהן, אברהם דניאל לוי, חיים מוטרו, מ. מעודה, שמעון מזרחי, ד. מויאל, זלמן מייזל, יעקב מלכוב, א. מונציק, רפאל סברדלוב, י. סופר, ז. עובד, א. פלסר, שלום פחטר, מ. א. פרידמן, עדה פישמן, מ. צ. ציזלינג, מ. נ. קליינמן, דוד רמז, יוסף רבי.
בבחירות לוועד הקהילה שהתקיימו בסוף שנת 1922 נבחרו:
בן ציון אידלננט, א. אררינסט, חיים בוגר (בוגרשוב), דוד בנבנישתי, ח. בדיחי, זאב גלוסקין, יצחק גוריון, א. גרינשפון, זלמן דבורקין, נטע הרפז, ד. וינשטין, י. ולפרט, י. זילברוסר, חיים חורגין, בצלאל יפה, משה ירקוני, יעקב כהן, ש. כהן, הינך כספי, אברהם דניאל לוי, ש. לרנר, חיים מוטרו, שמעון מזרחי, מ. מטלון, ש. מדאר, זלמן מייזל, אליהו מרגלית, יהושע סופרסקי, ישראל פלסר, י. פרבשטיין, הרב א. פרמן, י. פרקלוורט, נסים קורקידי, א. קוסובסקי, י. קנייבסקי, יוסף רבי, י. רוזנברג, יוסף אליהו שלוש, ז. שוחטמן.
בבחירות לוועד הקהילה שהתקיימו בינואר 1925 נבחרו:
10 נציגים של חרדים בלתי מפלגתיים: ישראל חבס, אברהם אזולאי, שאול חנא קוק, דוד ליצבסקי, יוסף רבי, יוסף שפירא
11 נציגים של מועצת פועלי יפו האשכנזים: אליעזר קפלן, צבי לוביניקר, זאב סמילנסקי, רפאל סברדלוב, משה ולד, בן ציון בוימל, ד"ר ולדשטיין, יצחק גוריון, אהרן אמיר, משה בן יעקב ירקוני
ציונים כלליים: יהושע סופרסקי, בצלאל יפה, חיים חורגין, זאב גלוסקין, אמירה
נציג 1 למועצת פועלי יפו הספרדים: חיים בן יוסף
תל אביב הבנויה: אברהם זאב גורדון
בני ברק: יצחק גרשטנקורן, חיים אברמוביץ
פועלי צדק נוה שאנן: יצחק שפירא
עדת הספרדים: אברהם אבושדיד, שמואל כהן-יוחננוף, א. בן יקיר, יוסף אליהו שלוש, דוד בנבנשתי, אברהם דניאל לוי
השכנים: ד"ר חבויניק
התימנים: יעקב כהן, שמעון מזרחי, זכריה גלוסקא
בבחירות בתחילת 1933 בחרו נציגי תנועת העבודה להחרים את הבחירות בטענה שיש לבטל את ועד הקהילה ולהעביר את פעילותו לידי עיריית תל אביב. בעקבות זאת, בבחירות לוועד הקהילה שמנה 21 חברים, נבחרו:
המזרחי: דניאל סירקיס, צבי שכטרמן, משה דוד גרוס, אליהו גולדשטיין, שמחה בורגמן
רשימת התימנים המאוחדת: יעקב שלמה כהן, יוסף מזרחי
עולי פולין: בנימין גרוסקופ, שבתאי ויס, זוסמן סנדור
הספרדים: אבנר שלוש, משה בן עמי, מרדכי חסון
חרדים: יוסף פטטר, פנחס רפופורט
הפועל המזרחי: יצחק ברקמן, חיים בר אבא, חיים ברוידה
ציונים כלליים: יהושע סופרסקי, חיים חורגין, זאב גלוסקין
ההנהלה כוננה על ידי קואליציה של הדתיים, הספרדים ועולי פולין והציונים הכלליים והתימנים נותרו באופוזיציה. בראש הוועד עמד דניאל סירקיס מהמזרחי וסגנו היה עורך דין משה בן עמי מהספרדים. בשנת 1938, בעקבות מחלתו של סירקיס נתמנה אליהו גולדשטיין לממלא מקומו כיו"ר הוועד.
הערות שוליים

↑  מתוך אתר הרבנות הראשית של תל אביב.
↑  רות קרק, ‏הקהילה היהודית ביפו בסוף תקופת השלטון העות'מאני, קתדרה 20, תש"ם, עמוד 21
↑  יפו, חבצלת, 10 ביוני 1891
↑  יפו, הצפירה, 16 ביולי 1890
↑  מכתבי ספורים, יפו, הצפירה, 26 בנובמבר 1890
↑  יפו, חבצלת, 27 במאי 1891
↑  א. האניג, יפו, חבצלת, 14 בספטמבר 1890
↑  יפו, חבצלת, 21 באפריל 1909
↑  סדור הקהילה ביפו, הפועל הצעיר, 3 ביוני 1909
↑  ועד העיר, הפועל הצעיר, 16 בספטמבר 1910
↑  ועד יפו וועד כל הכוללים, הצבי, 26 בדצמבר 1912
↑  יפו, החרות, 12 בספטמבר 1910
1 2  יפו ותל אביב, דואר היום, 29 ביוני 1922
1 2  יפו יום יום, דואר היום, 8 באוגוסט 1919
↑  בוועד הקהלה ליהודי תל אביב ויפו, דבר, 30 ביוני 1925
↑  מועצת הקהילה לשאלת ההתמזגות, הצופה, 27 באוקטובר 1938
↑  התמזגות הקהילה עם עירית תל אביב, הצופה, 1 במאי 1939; המשך
↑  מכתב מיפו, הצבי, 28 באפריל 1911
↑  בישיבת ועד הקהלה העברית של יפו ותל אביב, דואר היום, 12 בנובמבר 1924
↑  מוסדות מוניציפליים, ידיעות עיריית תל אביב, 15 בדצמבר 1932
↑  הסכם הוה"ל עם קהלת יפו-ת"א, דואר היום, 13 בדצמבר 1933
↑  פעולות ועד הקהלה העברית של יפו ותל־אביב, דואר היום, 31 בינואר 1935
↑  מס הקהלה בת"א חובה, דואר היום, 15 בנובמבר 1934
↑  הבחירות לועד העיר, דואר היום, 31 באוקטובר 1920
↑  הבחירות לועד העיר, דואר היום, 26 בדצמבר 1922
↑  1630 | Encyclopedia of the Founders and Builders of Israel, www.tidhar.tourolib.org
↑  תוצאות הבחירות לועד הקהלה ביפו, דואר היום, 6 בינואר 1925
תוצאות הבחירות לועד הקהלה ביפו ותל אביב, הארץ, 6 בינואר 1925
↑  ישיבת ועד הקהילה בת"א, דואר היום, 24 בינואר 1933
1 2  בוועד הקהילה העברית ליפו ותל אביב, ידיעות עיריית תל אביב, 16 באפריל 1933
↑  ב"כ הקהלה אצל המושל, דואר היום, 4 במאי 1933
הרב רפאל יהודה מנחם לוי המכונה יהודה מרגוזה יזם את הקמתו של ועד העיר ליהודי יפו
חותמת הקהילה היהודית ביפו
ז'אן-מארי סוטו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בספטמבר 1912 ברוז', צרפת 
 פטירה:  10 בספטמבר 2003 (בגיל 90) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקצוע:  דיפלומט, פקיד ממשל 
 צאצאים:  Georges-Henri Soutou 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (23 במרץ 1994) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ז'אן-מארי סוטו
 
ז'אן-מארי סוטו (בצרפתית: Jean-Marie Soutou‏, 1912, ברוז'-קאבי-מיפאז'ה (Bruges-Capbis-Mifaget) שבדרום-מערב צרפת – 2009) היה חסיד אומות העולם ודיפלומט מצרפת.
קורות חיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ז'אן-מארי סוטו היה פקיד צעיר בשירות הציבורי בצרפת. במרץ 1942 נישא סוטו לאחותו של חורחה סמפרון.
קורות חיים > פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה

אחרי כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית במאי ויוני 1940 עבר סוטו מפריז לליון. הוא הצטרף למתנגדים הקתוליים למשטר וישי, בראשם עמד הכומר פייר שאייה. סוטו היה ממייסדי ארגון "הידידות הנוצרית" (Amitié Chretienne), ארגון שפעל מ-1941 ואיחד פרוטסטנטים כמארק בנייה ורולאן דה פורי, וקתולים נוספים כמו סוטו, כגון האב פייר שאייה, רוז'ה בראון ואחרים. סוטו ועמיתיו שיתפו פעולה עם ארגונים יהודיים בהצלת יהודים, בעיקר ילדים, על ידי הסתרתם והברחתם מעבר לגבול לשווייץ. סוטו השתתף בהנפקת עשרות אלפי מסמכים מזויפים ותעודות לידה וטבילה כדי להסתיר את זהותם היהודית של בני חסותו של ארגון "הידידות הנוצרית".
סוטו, האב שאייה והכמרים האחרים, שבהמשך פעלו בחסות הקרדינל פייר-מרי ז'רליה, לקחו תחת חסותם מאות ילדים, שהיו מיועדים למשלוח, לעיתים מתחנת הרכבת של ליון (שם עצרו הרכבות ממחנות הדרום בדרכם למחנה הריכוז דראנסי), והסתירו אותם. אחת הפרשות הידועות ביותר היא פרשת הצלת 108 ילדים יהודים בליון ב-30 באוגוסט 1942. ארבעה ימים לפני-כן ביצעה המשטרה הצרפתית, בפקודתו של מושל המחוז אנז'לי (פקודה שמקורה בווישי), אקציה בליון עצמה. 1,100 יהודים, כמחצית מהמספר המתוכנן, נתפסו ונכלאו בקסרקטין נטוש בווניסיו (Venissieux) הסמוכה, שם המתינו לגירושם לדראנסי. במהלך שלושת הימים הבאים פעלה בווניסיו ועדה למיון העצורים, שבה השתתפו ז'ילבר לסאז', נציגי ארגוני הצלה יהודיים, וכן אלכסנדר גלסברג וסוטו כנציגי הידידות הנוצרית. ועדה זו ניצלה את חוסר העקביות בהוראות מווישי, ופטרה כמחצית מהעצורים מגזירת הגירוש. הילדים הוסתרו על ידי אנשי הידידות הנוצרית וארגונים יהודיים, כגון ארגון הצופים היהודים, אצל משפחות אומנות ובמוסדות נוצריים בעיר. אנג'לי פנה לקרדינל ז'רליה ודרש את הסגרת הילדים, אך המשטרה לא הצליחה לשים ידיה ולו על ילד אחד. פרשה זו היוותה את יריית הפתיחה לפעולות הצלה רחבות היקף, שבהן עסק הארגון מכאן ואילך.
בינואר 1943 פרצו אנשי גסטפו למשרדי הארגון ועצרו את הנוכחים, בהם האב שאייה וסוטו. סוטו נכלא גם לאחר שהאב שאייה שוחרר, אך לאחר מספר שבועות במעצר שוחרר גם הוא הודות להתערבותו של הקרדינל פייר-מארי ז'רלייה. חבריו לפעילות ההצלה של היהודים הבינו שחייו בסכנה והצליחו להבריחו אל מעבר לגבול שווייץ.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה היה סוטו דיפלומט צרפתי בכיר, שבין היתר מילא ביוגוסלביה ובאיטליה והיה השגריר הצרפתי באלג'יריה. היה פקיד בכיר בשירות הציבורי בצרפת, וכן היה יושב ראש הצלב האדום הצרפתי.
הנצחה והכרה

ב-1994 הכיר יד ושם בז'אן-מארי סוטו בתור חסיד אומות העולם. סוטו זכה לאות לגיון הכבוד וכן לאותות הוקרה צרפתיים נוספים.
הערות שוליים

↑  על סוטו באתר "מי הוא מי" (בצרפתית)
↑  על סוטו באתר המוקדש לחסידי אומות העולם מצרפת (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4688803  BnF: cb12887418b (data)  GND: 1015142923  ISNI: 0000 0000 0160 6507  LCCN: n2011066982  SUDOC: 07406309X  VIAF: 12435446   WorldCat (עם VIAF): 12435446 
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.