stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יונה אבן בהלול
ספר מנחת קנאות

בשנת ה'יח (1258) חיבר רבי יונה את ספרו מנחת קנאות.
הספר הוא קיצור של ספר משנה תורה לרמב"ם, וכתוב כולו חרוזים, וחלקים ממנו אף כתובים במשקלים.
הסיבה לכתיבת הספר ולצורתו כפי שנומקה בידי רבי יונה עצמו היא - ”ואריתי מהם מצות הצריכות בכל יום והחקים\ ואעמידם על הפסוקים\ כדי שיהיו בלב הקורא חקוקים\ במלה צחה וחרוזים\ זה בזה נאחזים\ בדברים ערוכים\ לנערים ולעוברי דרכים\ ולמי שלא מצאה ידו\ להתעסק בתורה\ לחולו ולמועדו\ ידרוך בדרך זו הקצרה\ אחרי אשר לא תוכל להתעסק בתורה\ וזה המעט יהיה לו לעזרה”, כלומר מכיוון שרבי יונה ראה שלאנשים אין זמן וכוח ללמוד את כל ספר משנה תורה החליט לקצר את הספר וכדי להקל עליהם את הזיכרון החליט לכתוב את ההלכות בחרוזים ועם רמיזות לפסוקים. פרופסור יעקב שמואל שפיגל מציע שמכיוון שהרמב"ם כתב בהקדמת ספרו שהוא חילק את הספר להלכות כדי להקל על זכירת ספרו בעל פה, הלך רבי יונה בעקבותיו ורצה גם הוא שקוראי ספרו יוכלו לשנן את ספרו בעל פה, ולכן הרבה להשתמש בפסוקים שכבר שגורים בפיהם, וכך יקל עליהם לזכור את שאר המשפטים בספר.
רבי יונה הקדים לספר הקדמה ארוכה, שכמו הספר עצמו בנויה בחרוזים ומשקלים. בהקדמתו הוא מתאר את המצב הרוחני הירוד בדורו וטוען שעד שהגיע ספר משנה תורה לספרד אנשים לא ידעו אפילו הלכות פשוטות וטעו בהרבה דברים ובזכות ספר משנה תורה מצב ידיעת התורה השתפר מאוד, ומביא כמה דוגמאות לטעויות הלכתיות נפוצות. בהקדמה כלולים גם כמה שירי הלל על הרמב"ם וטענות נגד מתנגדיו. רבי יונה מביא בהקדמתו גם סקירה קצרה על חכמי הדורות הקודמים שבה מוזכרים רס"ג, רש"י, רי"ף, ר"י מיגש והרמ"ה. בסופה של הסקירה בא תיאור מפורט על רבו רבי יהונתן בן יעקב מקונקה, ולאחר הסקירה מובאות כמה דוגמאות למחלוקות שנפלו בין החכמים הקדמונים.
הספר מחולק ל-38 נושאים הלכתיים (כגון הלכות שבת, הלכות מילה, הלכות כלאיים וכדומה). לכל נושא כתב רבי יונה שיר פתיחה שקול בן ארבע שורות ולאחר השיר מתחיל רבי יונה להרצות את ההלכות בחרוזים (אך ללא משקל), עם רמיזות מרובות לפסוקים, תוך הקפדה על כך שכל פסקה תסתיים בפסוק. הנושאים אינם מסודרים לפי סדר המשנה תורה לרמב"ם ורבי יונה לא כתב מה העיקרון שהנחה אותו בקביעת סדר הנושאים אך לעיתים נותן רבי יונה הסברים מקומיים למה הקדים נושא פלוני לנושא אלמוני. פרופסור שפיגל מעיר שבאופן כללי סדר הנושאים הוא על פי מעגל החיים של האדם אם כי ישנם מקרים יוצאים מן הכלל.
רבי יונה מציין ששם הספר מרמז על כך שהוא מנחה המוגשת כמתנה לרמב"ם ועל כך שהוא מקנא את קנאתו של הרמב"ם נגד המתנגדים לספריו.
בספר מנחת קנאות כלולים גם ענייני מוסר ומחשבה, בעיקר בתחילתו וסופו של כל נושא הלכתי, אך לעיתים גם באמצע נושא. פרופסור יעקב שמואל שפיגל משער, שהסיבה שרבי יונה החליט לשלב עניינים אלו בספרו היא רצונו להוכיח את בני דורו ולשפר את המצב הרוחני בקסטיליה, מכיוון שעל פי עדות רבי יונה עצמו בהקדמת ספרו המצב הרוחני בקסטיליה בתקופתו היה בשפל המדרגה.
הספר שרד בכתב יד יחיד שהועתק בי' באדר ה'רל"ח על ידי מעתיק בשם משה. בשנת ה'תשע"ד הדפיס יעקב שמואל שפיגל בכתב העת מוריה את הלכות פסח מתוך כתב היד. בשנת ה'תשע"ו הדפיס שפיגל בכתב העת נטועים את ההקדמה לספר ועוד 17 קטעים משאר חלקי הספר, וצרף אליהם מבוא מפורט שמסכם את המידע על הספר ועל מחברו.
ראו גם

פולמוס הרמב"ם
הערות שוליים

1 2  מנחת קנאות הלכות מקווה, מובא במאמרו של שפיגל בעמ' 77
↑  בהקדמה לספרו מנחת קנאות
↑  כך כתב הוא בעצמו בהקדמת ספרו
↑  הקדמה למנחת קנאות, קטע יח
↑  בעמ' 22
↑  בהקדמתו קטע ה
↑  בעמ' 20
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458020905171
כריסטין האנה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בספטמבר 1960 (בת 64) גארדן גרוב, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וושינגטון  אוניברסיטת פיוג'יט סאונד
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  רומן רומנטי 
 יצירות בולטות:  הזמיר 
 תקופת הפעילות:  מ-1991
 kristinhannah.com
 
כריסטין האנה (באנגלית: Kristin Hannah; נולדה ב-25 בספטמבר 1960 בגרדן גרוב, קליפורניה, ארצות הברית) היא סופרת אמריקאית.
ביוגרפיה

כריסטין סיימה תואר בתקשורת מאוניברסיטת וושינגטון. בתום לימודיה עבדה במשרד פרסום בסיאטל. בהמשך למדה וסיימה תואר במשפטים באוניברסיטת פיוג'יט סאונד. עבדה כמשפטנית בסיאטל לפני שהייתה סופרת במשרה מלאה. מתגוררת כיום באי בינברידג', וושינגטון, עם בעלה בנג'מין האנה ובנם.
ביבליוגרפיה > רומנים

A Handful of Heaven (July 1991)
The Enchantment (June 1992)
Once in Every Life	(December 1992)
If You Believe (December 1993)
When Lightnings Strikes (October 1994)
Waiting for the Moon (September 1995)
Home Again	(October 1996)
On Mystic Lake (February 1999)
Angel Falls (April 2000)
Summer Island (March 2001)
Distant Shores (July 2002)
Between Sisters (April 2003)
The Things We Do for Love (June 2004)
Comfort and Joy (October 2005)
Magic Hour (February 2006)
Firefly Lane (2008)
True Colors (2009)
Winter Garden (2010)
Night Road (March 2011)
Home Front (2012)
Fly Away (2013)
The Nightingale (2015)
The Great Alone (2017)
The Four Winds (2021)
Winter Garden (2023)
ביבליוגרפיה > מספריה שתורגמו לעברית

אי הקיץ
הזמיר
הכל למען האהבה
לפני ואחרי
דרך הגחליליות
זהות אמיתית
מבחן האהבה
הלבד הגדול
ארבע הרוחות
גן החורף
הערות שוליים

↑  Mary Ann Gwinn (10 באפריל 2011), 10 top-selling Washington state authors, Seattle Times, נבדק ב-2012-01-25 {{citation}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462649105171  PLWABN: 9810604478005606  BIBSYS: 98019057  BNE: XX1595007  BnF: cb130844547 (data)  CiNii: DA17251730  GND: 123794501  ISNI: 0000 0001 1773 0630  LCCN: n93042772  LNB: 000047519  NDL: 001232110  NKC: xx0006131  NLA: 35039217  NLG: 77331  NLK: KAC201604007  NSK: 000494430  NTA: 170266133  RERO: 02-A006374076  SELIBR: 388163  SUDOC: 057423377  Trove: 808838  VIAF: 85341375   WorldCat (עם VIAF): 85341375
יוסף סרלין

יוסף סֶרְלִין (24 בפברואר 1906 – 13 בינואר 1974) היה פעיל ציוני, עורך דין, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
ביוגרפיה > ילדות

סרלין נולד בעיר ביאליסטוק שבפולין ב-1906. הוא למד בגימנסיה העברית המקומית, ואחר כך למד משפטים באוניברסיטת ורשה. הוסמך לעורך דין בשנת 1929. בשנת 1934 עבר את מבחני ההסמכה לעורכי דין זרים בארץ ישראל.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית וציבורית

לאחר עלייתו לארץ ישראל, בשנת 1933, עבד כעו"ד בתל אביב והשתתף בפעילויות ציבוריות שונות, בהם בהקמת הליגה הימית. הצטרף לתנועה הציונית והיה חבר הוועד הפועל הציוני. נמנה עם מייסדי התאחדות הציונים הכלליים, ואף היה סגן יו"ר הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים. בשנת 1949 נבחר לכנסת הראשונה וכיהן בכנסת עד סוף כהונת הכנסת השביעית, בתחילה מטעם הציונים הכלליים ובהמשך מטעם המפלגה הליברלית הישראלית וגח"ל.
בכנסת השנייה, החמישית והשישית היה סגן יושב ראש הכנסת. סרלין היה החל משנת 1950 מראשי הציונים הכלליים ביחד עם פרץ ברנשטיין, ישראל רוקח, יוסף ספיר, חיים אריאב, חיים לבנון ואברהם קריניצי. בשנת 1954 חבר ליוסף ספיר ושמחה ארליך וביחד הם העמיקו את אחיזתם במפלגה. אולם בשנת 1957 חל קרע בינו לבין ספיר, וכוחו במפלגה ירד.
מונה לתפקיד שר התחבורה בממשלת ישראל הרביעית. ב-24 בדצמבר 1952, וימים אחדים לאחר שהחל לכהן בתפקידו, מונה לשר הבריאות, תפקיד שבו כיהן עד 29 ביוני 1955. כשר הבריאות פעל להרחיב את השליטה הממלכתית על מערכת הבריאות, על חשבון קופות החולים. כשר בממשלה היה בעל גישה התקפית. משה שרת כתב ביומנו שסרלין ביקש בתחילת 1954 שישראל תתקוף את רצועת עזה על רקע התקפות הפדאיון שבאו משם.
בשנת 1958 הניח סרלין על שולחן הכנסת הצעה לשיטת בחירות מעורבת שבה רוב חברי הכנסת ייבחרו בשלושים אזורי בחירה, אולם זו נדחתה בל ידי מליאת הכנסת. שנתיים לאחר מכן עם סיום כהונתו של חיים כהן בתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, הגיש סרלין הצעת חוק להגדרה מחדש של סמכויות היועץ המשפטי לממשלה, כך שיהיה כפוף הן מקצועית והן מנהלית לשר המשפטים. סרלין הביע מורת-רוח פומבית על כך ששר המשפטים דאז פנחס רוזן הקדים למנות את גדעון האוזנר לתפקיד עוד בטרם נדונה הצעתו במליאת הכנסת.
נפטר ב-13 בינואר 1974. בית היולדות הקריה בתל אביב נקרא על שמו ולוחית לזכרו עמדה בחצר בית החולים עד להריסתו בשנת 1997. על שמו קרויים כמו כן רחובות בערים חולון ותל אביב.
הערות שוליים

↑  חגיגת יובלו של הד"ר נח דוידזון בבית האקדמי היהודי, הצפירה, 3 בפברואר 1927
↑  31 foreign advocates, פלסטיין פוסט, 20 ביוני 1934
↑  הליגה הימית, דבר, 10 בפברואר 1937
↑  מועצת התאחדות הציונים הכלליים, דבר, 21 באוקטובר 1936
↑  יוסי ביילין, בנים בצל אבותם, הוצאת רביבים, 1984, עמ' 98.
↑  קטעים מיומן משה שרת; ערך והאיר: יעקב שרת, תשר, תל אביב: 1983, באתר "מבט לאופק" - נשים ואימהות למען שלום.
↑  הכנסת דחתה הצעות משאל־עם על שיטת הבחירות, הַבֹּקֶר, 10 בדצמבר 1958
↑  מת יוסף סרלין, מעריב, 14 בינואר 1974
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572754605171  VIAF: 349144783024869850552   WorldCat (עם VIAF): 349144783024869850552
כדורגל בוויילס

הכדורגל בוויילס מנוהל על ידי התאחדות הכדורגל של ויילס (FAW), שהוקמה בשנת 1876. ההתאחדות מנהלת את הנבחרת הלאומית של ויילס ואת מבנה ליגות הכדורגל בוויילס. הכדורגל נחשב לספורט השני בגודלו בוויילס אחרי הרוגבי.
קבוצות ותחרויות

כיום מספר קטן של קבוצות ולשיות משחקות בליגות האנגליות, מביניהם קארדיף סיטי וסוונסי סיטי משחקות בצ'מפיונשיפ. קבוצות אחרות שמשחקות בליגות האנגליות הן וורקסהאם, ניוספורט קאונטי, מרת'ייר טיידפיל וקולוויין ביי. שש קבוצות אלה משחקות כולן בפירמידת ליגת הכדורגל האנגלית מאז הקמתן ודחו הצעה לעבור לליגה של ויילס כאשר זו נוסדה בשנת 1992 - אף על פי שקבוצות בנגור סיטי, בארי טאון, קארנרפון טאון, ניוטאון ורהייל הסכימו לעבור לפירמידת הליגה הוולשית.
מאז 1996, התאחדות הכדורגל של ויילס מרשה רק לקבוצות מהליגה הוולשית לקחת חלק בגביע הוולשי.
יוקרה

מערכת הליגות הוולשיות מדורגת על ידי אופ"א במקום ה-47 (מבין 52 החברות הנוכחיות), לצד חברתה לממלכה המאוחדת צפון אירלנד, וקרוב למדינות כאזרבייג'ן ומלטה. לפיכך, קבוצות המסיימות במקומות הגבוהים בליגת העל הוולשית מוכרחות להתחיל משלבים מוקדמים מאוד בתחרויות של אופ"א, כדוגמת גביע אופ"א.
המשחק פופולרי בכל רחבי ויילס, במיוחד בצפון ובקריות או בערים עם מועדונים המשחקים בליגות האנגליות או בליגת העל הוולשית. המשחק פופולרי ביותר במעמד העובדים בוויילס.
משמעות הכדורגל לזהות הלאומית בוויילס

קארדיף סיטי, לדוגמה, נחשבת למועדון שיצר וקידם זהות לאומית ולשית בצורה משמעותית. על פי מחקר שנעשה בשנת 2000, המועדון שימש ככלי חשוב לביטוי ולהגברת הזהות הלאומית והתרבותית של הקהילה הוולשית בדרום ויילס.
זהות המועדון של קארדיף נפגעת מכך שהוא משחק בליגות האנגליות, מה שמונע ממנו להשתתף בתחרויות האירופיות באופן מלא עקב הגבלות של אופ"א. יש הטוענים שהדרך היחידה להשיג את הפוטנציאל המלא של המועדון היא על ידי העפלה לתחרויות אירופיות,[דרוש מקור] אך ההחלטה להישאר במערכת הליגות האנגליות, שמעצבת את זהות המועדון ומעניקה לו במה, מגבילה את האפשרויות לביטוי זהות זו ברמה הבינלאומית.
אלימות קהל הכדורגל בוויילס

בעקבות מחקר שבדק את טיבה והיקפה של אלימות קהל בכדורגל באנגליה ובוויילס, הנתונים הזמינים מראים כי אלימות קהל מתרחשת בכ-5% מהמשחקים, כאשר רק 0.011% מהצופים נעצרים בגין התנהגות קשורה לכדורגל. יותר ממחצית מהאירועים מתרחשים מחוץ לאצטדיון, וכמעט חצי מהם לאחר סיום המשחק. אחד מכל חמישה אירועים מערב אוהדים של קבוצות שלא שיחקו זו נגד זו באותו יום. תופעת אלימות הקהל בכדורגל אינה מאופיינת כאלימה במיוחד, ולרוב אינה מביאה לפציעות, אך כוללת הפרות סדר ציבוריות ולעיתים שימוש בחפצים כגרם נזק.
מערכת ההכשרה לכדורגלנים צעירים בוויילס

מאז שנת 1983, מערכת הכשרת הנוער (YTS) ולאחר מכן תוכנית הכשרת הנוער (YT) שהחלה לפעול ב-1990, שינתה את פני ההכשרה המקצועית לכדורגלנים בוויילס ובאנגליה. תוכניות אלו החליפו את המערכת הלא מסודרת שהייתה קיימת בעבר, בתוכנית מסודרת יותר שכללה הכשרה "ספציפית" ו"כללית". התכנית התבצעה תחת אגף חברת ההשכלה הנוספת וההכשרה המקצועית של כדורגלנים. השינויים במערכת הביאו לגידול במספר הכדורגלנים המקצועיים הרשומים ולשינוי בהתפלגות המתמחים בין הליגות, כאשר יותר מתמחים מאי פעם נרשמו במועדונים בליגות הנמוכות יותר.
ראו גם

כדורגל בממלכה המאוחדת
כדורגל באנגליה
כדורגל בצפון אירלנד
הערות שוליים

↑  Gary Rogers, Joel Rookwood, Cardiff City Football Club as a vehicle to promote Welsh national identity
↑  Steve Frosdick, Robert Newton, The Nature and Extent of Football Hooliganism in England and Wales, Soccer & Society 7, 2006-12, עמ' 403–422 doi: 10.1080/14660970600905703
↑  Education + Training, Emerald
| כדורגל בוויילס ויילס |
| --- | --- | --- |
| ניהול | התאחדות הכדורגל של ויילס • קבוצות • אצטדיונים • תחרויות |  |
| תחרויות ליגה | ליגת העל הוולשית • קיימו אליאנס • הפוטבול ליג הוולשית • ליגות אזוריות • מבנה הליגות |  |
| תחרויות גביע | הגביע הוולשי • גביע ההתאחדות הוולשית • גביע הליגה הוולשית |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית • הנבחרת הצעירה • נבחרת הנשים |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל ובנושא ויילס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לואיס מקליין

לואיס מקליין (באנגלית: Louis McLane;‏ 28 במאי 1786 – 7 באוקטובר 1857) היה עורך דין אמריקאי, שכיהן בשורת תפקידים בממשל האמריקני מטעם המפלגה הפדרליסטית והמפלגה הדמוקרטית. כיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת דלאוור, מזכיר האוצר של ארצות הברית, מזכיר המדינה של ארצות הברית ושגריר בבריטניה.
חייו

מקליין נולד בסמירנה שבדלאוור לאלן ולרבקה מקליין. אביו שימש כגובה מסים בנמל וילמינגטון והיה בעל קשרים ענפים בממשל ובעל ממון רב. מקליין עצמו התחנך בבתי ספר פרטיים ובגיל 17 שירת כשנה על גבי אוניית הצי האמריקני "פילדלפיה". לאחר מכן הוא למד בקולג' ניוארק ובאוניברסיטת דלאוור ולמד משפטים מידי ג'יימס בייארד. בשנת 1807 הוסמך לעריכת דין ופתח משרד פרטי בווילמינגטון.
במלחמת 1812 שירת מקליין בפלוגה המשוריינת של וילמינגטון שנועדה להגן על העיר. הפלוגה עצמה לא השתתפה בלחימה ומקליין סיים את שירותו בדרג קצין זוטר. בתום המלחמה הוא נבחר כנציג דלאוור מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית ונבחר לשש כהונות רצופות בתפקיד (1817–1827). משנת 1823 עמד מקליין בראש ועדת המיסוי.
בשנים 1827–1829 כיהן מקליין כסנאטור. במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית הוא פעל באופן נמרץ לגייס את תמיכת דלאוור במועמד אנדרו ג'קסון. על ידי כך נקטעו קשריו עם מורי דרכו בפוליטיקה, תומאס וג'ון קלייטון, ומקליין התפטר מהסנאט לאחר שמונה על ידי מזכיר המדינה בקבינט של ג'קסון, מרטין ואן ביורן, לשגריר ארצות הברית בבריטניה. בתקופתו בתפקיד החלו יחסי המסחר בין ארצות הברית לאיי הודו המערבית.
בשובו מבריטניה מונה מקליין למזכיר האוצר של ארצות הברית, תפקיד בו שימש בשנים 1831–1833. מקליין התבלט בנמרצותו וכושר ניהולו ובין מאמציו העיקריים בתפקיד הוא עסק בבקשת הנשיא שלא להמשיך ולעשות שימוש בבנק השני של ארצות הברית כבנק המרכזי שבו מופקדים כספי הממשל. יוזמתו של מקליין מנגד ביקשה להמשיך ולעשות שימוש בשרותי הבנק, בתמורה לחיסול הגרעון הלאומי על ידי הבנק. הנשיא ג'קסון, על אף התנגדותו הראשונית, נטה להסכים לתוכניתו של מקליין, אך לבסוף נמנע מטעמים פוליטיים. לאחר ניצחונו של ג'קסון בבחירות לנשיאות בשנת 1832, מקליין נותר בתפקידו. זמן קצר לאחר מכן, בעקבות סירובו של מקליין לנתק את כספי הממשל מהבנק השני, הוצע לו לכהן כמזכיר המדינה. בשלהי כהונתו הוכן חוק על פיו ניתנת לנשיא יד חופשית בקביעת היטלי המכס.
כמזכיר המדינה, בשנים 1833–1834, יזם מקליין את הרחבת משרד החוץ והקמת שבע מחלקות נוספות במסגרתו. שנה לאחר כניסתו לתפקיד הוא התפטר, לאחר שהמשא ומתן עם צרפת בנוגע לפיצוי ארצות הברית על הפסד סחורה במהלך המלחמות הנפוליאוניות נמסר לטיפולו של סגן הנשיא ואן ביורן.
לאחר סיום תפקידו מונה מקליין לנשיא חברת "Morris Canal and Banking". החברה עסקה בפיתוח וניהול תעלה למסילת הרכבת שבה הועבר פחם מפנסילבניה לניו יורק. במסגרת החברה פעל גם בנק, אשר בשנת כהונתו של מקליין זכה לשנה רווחית במיוחד. בסיום תפקידו הוא מונה לנשיא חברת הרכבות "Baltimore and Ohio". מקליין עמד בראש החברה ועסק בפיתוח מערכת המסילות של החברה עד לפרישתו מהתפקיד בספטמבר 1848. בשנים 1845–1846 היה מקליין בתקופת שבתון מתפקידו לשם קבלת מינוי מטעם הנשיא ג'יימס פולק לכהן פעם נוספת כשגריר ארצות הברית בבריטניה.
מקליין נישא בשנת 1812 לקתרין מרי מיליגן ונולדו להם 13 ילדים, בהם מושל מרילנד רוברט מקליין. לאחר כניסתו לתפקיד נשיא חברת "Baltimore and Ohio" הוא עבר להתגורר בבולטימור, בה גם שימש ציר לוועידה החוקתית של המדינה בשנת 1850.
כוחות הנמר

| --- | --- |
סמל הכוחות המיוחדים הסורים
סמל הכוחות המיוחדים הסורים
 פרטים
 מדינה:  סוריה סוריה
 שיוך:   הצבא הסורי
 סוג:  דיוויזיה
 בסיס האם:  דמשק
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2013–הווה (כ־11 שנים)
 מלחמות:  מלחמת האזרחים בסוריה
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  4,000
 פיקוד
 יחידת אם:  הקורפוס ה-4
 מפקד נוכחי:  סוהיל אל-חסן 
 מפקדים:  סוהיל אל-חסן
 
כוחות הנמר (בערבית: قُوَّات النِّمْر) היא יחידת כוחות מיוחדים של הצבא הסורי. היחידה הוקמה ב-2013 במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, ומשמשת כיחידה למשימות מיוחדות בשירות ממשלת סוריה.
היסטוריה

כוחות הנמר הוקמו ב-2013 בידי עקיד סוהיל אל-חסן, במטרה להוות כוחות מיוחדים התקפיים. כוחות הנמר היו בין היחידות הסוריות הראשונות שצוידו בטנקי T-90 מתוצרת רוסיה. ב-2016 כוחות הנמר השתתפו במערכה לכיבוש חלב. ב-2017, כוחות הנמר השתתפו בכיבוש הכפר עין אלחניש במישור דיר חפיר מידי המדינה האסלאמית.
ב-2018, צומצמו הכוחות באופן ניכר. רבים מהחיילים שולבו מחדש ביחידות אחרות או עזבו את הצבא. ב-29 באוגוסט 2019, ממשלת סוריה ארגנה מחדש את היחידה, ושינתה את שמה ל"דיוויזיית כוחות המשימות המיוחדות ה-25".
במרץ 2022 החלה קבוצת וגנר לגייס חברים בכוחות הנמר כדי שיוכלו להילחם עבור רוסיה במלחמת רוסיה-אוקראינה.
לקריאה נוספת

גריגורי ווטרס, כוחות הנמר, אוקטובר 2018.
הערות שוליים

↑  THE TIGER FORCES
↑  "Tiger Forces mobilize T-90 tanks for upcoming Aleppo offensive".
↑  Tiger Forces continue encirclement of ISIS in east Aleppo".
↑  "Source: The "Tiger" Cancels the Contracts of 6500 of Its Troops throughout Syria".
↑  "Syrian Army begins 2nd phase of Idlib offensive, several areas captured"
↑  "Russia's Broken Steamroller: Why the Structure of the Russian Army Prevents Victory in Ukraine".
לואיס מריאנו

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1914 אירון, גיפוסקואה, ספרד 
 פטירה:  14 ביולי 1970 (בגיל 55) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Luis Mariano Eusebio González García 
 מקום קבורה:  Cemetery of Arcangues 
 מוקד פעילות:  ספרד, צרפת 
 מקום לימודים:  Conservatoire de Bordeaux Jacques Thibaud 
 סוגה:  אופרטה, אופרה 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  צרפתית, ספרדית, בסקית 
 חברת תקליטים:  Pathé, EMI, RCA ויקטור 
 פרופיל ב-IMDb
 
לואיס מריאנו (בספרדית: Luis Mariano;‏ 13 באוגוסט 1914 – 14 ביולי 1970) היה טנור ושחקן סרטים ממוצא ספרדי בסקי.
ביוגרפיה

מריאנו נולד בעיר אירון, באזור הבסקי האוטונומי, בספרד בשם Mariano Eusebio González García, כבנו של מוסכניק ונהג מונית. בהיותו בן 14 עברה משפחתו לבורדו, בצרפת, שם למד בקונסרבטוריון. מריאנו שר בקברטים בבורדו וזכה להצלחה. הוא עבר לפריז, שם המשיך להופיע בשירה וגם בסרטים מוזיקליים. הוא זכה להצלחה רבה בתפקיד הראשי באופרטה היפה מקדיס (La Belle de Cadix), בו התחיל להופיע בסוף 1945.
הוא הופיע באופרות ובאופרטות רבות ומכאן נגזר כינויו "מלך האופרטה של פריז". מריאנו שר בבסקית (שפת האם שלו), בספרדית ובצרפתית שירים שהיו פופולריים בצרפת, בספרד, באמריקה הלטינית ובקוויבק.
הקריירה שלו ידעה הצלחות רצופות, כולל סבב הופעות ברומניה, ב-1966, אך בדצמבר 1969 חלה בדלקת כבד ונאלץ להפסיק את הופעותיו. ביולי 1970 מת בבית החולים משבץ מוחי.
מריאנו לא נישא מעולם.
סרטים בהם הופיע

1937 Ramuntcho
1943 Le Chant de l'exilé
1946 L'Escalier sans fin
1947 Histoire de chanter
1947 Cargaison clandestine
1948 Fandango
1948 Je n'aime que toi
1949 Pas de week-end pour notre amour
1951 Andalousie
1951 El sueño de Andalucia
1951 Rendez-vous à Grenade
1952 Violettes impériales
1953 Paris chante toujours
1953 La Route du bonheur
1955 Quatre jours à Paris
1955 Napoléon
1956 Le Chanteur de Mexico
1956 À la Jamaïque
1956 Printemps à Paris
1958 Sérénade au Texas
1960 Candide ou l'Optimisme au XXe siècle
1964 Les Pieds dans le plâtre
כוחות הפנים של משרד הפנים של רוסיה

| --- | --- |
 דגל כוחות הפנים של משרד הפנים של רוסיה  מדגלי כוחות הפנים
 פרטים
 כינוי:  חיל הפנים
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 שיוך:  יחידת אמצעים לפיזור הפגנות, ז'נדרמריה
 סוג:  ז'נדרמריה
 בסיס האם:  מוסקבה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1826 כז'נדרמריה – 5 באפריל 2016
 מלחמות:  מלחמת צ'צ'ניה הראשונה מלחמת צ'צ'ניה השנייה
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  182,000 (2012)
 פיקוד
 יחידת אם:  משרד הפנים
 דרגת המפקד:  גנרל הצבא
 מפקדים:  ראו רשימה
כוחות הפנים של משרד הפנים של רוסיה (רוסית: Внутренние войска Министерства внутренних дел России) היו כוח דמוי-צבאי של הפדרציה הרוסית, גוף ז'נדרמריה, שהיה כפוף למשרד הפנים של רוסיה ועסק במגוון תפקידים הקשורים בגיבוי משטרת רוסיה, התמודדות עם הפרות סדר גדולות, הפגנות, עימותים פנימיים ואבטחת מתקנים ממשלתיים וביטחוניים אסטרטגיים. בשגרה, הכוחות היו כפופים למשרד הפנים הרוסי ובשעת חירום למשרד ההגנה הרוסי וסייעו לצבא הפדרציה הרוסית בלחימה.
בשיאה, היחידה מנתה כ-182,000 אנשים. היחידה הצטיידה בנשק קל עד בינוני ומגוון של אמצעים לפיזור הפגנות והייתה פעילה מאוד במלחמת צ'צ'ניה הראשונה ומלחמת צ'צ'ניה השנייה. באפריל 2016 הוחלט לפרק את הכוחות על מנת להקים במקומן משמר לאומי הכפוף לנשיא.
היסטוריה

ב-7 בפברואר 1816 הוקם החיל הנפרד למשמרות הפנים (Отдельный корпус внутренней стражи), כחלק ממשרד הפנים הרוסי הקיסרי. ב-1836 הוקמה הז'נדרמריה הרוסית כיורשת לחיל זה.
ב-1919 הוקם החיל להגנת פנים הרפובליקה של נקוו"ד (войска внутренней охраны республики НКВД СССР, ВОХР). הכוחות נטלו חלק בטיפול במפגעים רדיואקטיביים כמו אסון מאיאק ב-1957 ואסון צ'רנוביל ב-1986.
מ-1996 עד 1999 הכוחות השתתפו באבטחת מתקנים גרעיניים. לאורך שנות קיומם הכוחות נחשבו לכוח צבאי מתקדם מאוד והיחידות המובחרות של הכוחות (Спецназ внутренних войск) נחשבו לטובות ביותר במדינה. הכוחות פעלו במסגרת החוק הפדרלי אודות כוחות הפנים של משרד הפנים הרוסי, שאושר בדומה בפברואר 1997.
באפריל 2016 הכוחות פורקו כדי לייסד במקומם את המשמר הלאומי של רוסיה.
מפקדים

המפקד העליון של כוחות הפנים היה האיש האחראי על פיקוד כוחות הפנים ועמד בראשם.
| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| אלכסנדר גולייב | 1941 - 1942 |  |
| איוואן שרדגה | 1942 - 1944 |  |
| ארקדי אפולונוב | 1944 - 1946 |  |
| פיוטר בורמאק | 1946 - 1953 |  |
| טאראס פיליפוב | 1953 - 1954 |  |
| אלכסנדר סירוטקין | 1954 - 1956 |  |
| טימופיי סטרוקאץ' | 1956 - 1957 |  |
| סמיון דונסקוב | 1957 - 1960 |  |
| גנאדי אלייניקוב | 1960 - 1961 |  |
| ניקולאי פילשצ'וק | 1961 - 1968 |  |
| איוואן יאקובלב | 1968 - 1986 |  |
| יורי שטאלין | 1986 - 1991 |  |
| וסילי סאבין | 1991 - 1992 |  |
| אנטולי קוליקוב | 1992 - 1995 |  |
| אנטולי רומנוב | 1995 | ממלא מקום |
| אנטולי שקירקו | 1995–1997 |  |
| לאונטי שבצוב | 1997–1998 |  |
| פאבל מסלוב | 1998–1999 |  |
| ויאצ'סלב אובצ'יניקוב | 2000–2004 |  |
| ניקולאי רוגוז'קין | 2004–2014 |  |
| ויקטור זולוטוב | 2014–2016 |  |
ראו גם

המשמר הלאומי של רוסיה
ירושלים, ירושלים

ערך זה עוסק בספר. אם התכוונתם לסרט, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  לארי קולינס, דומיניק לאפייר
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מסה, ספר היסטוריה 
 נושא:  ירושלים 
 מקום התרחשות:  ירושלים 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1972
 מספר עמודים:  502
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מהדורה ראשונה - הוצאת מעריב מהדורה שנייה - הוצאת שוקן
 תאריך:  מהדורה ראשונה - 1972 מהדורה שנייה - 1978
 תרגום:  אהרן אמיר
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001984155, 002674868, 001984150
 
ירושלים, ירושלים (באנגלית: !O Jerusalem - או ירושלים) הוא ספר שנכתב על ידי לארי קולינס (אנ') ודומיניק לאפייר (אנ'), עיתונאי אמריקאי וסופר צרפתי, ומתאר את האירועים והקרבות שהתרחשו בירושלים ובסביבתה הקרובה בתקופת מלחמת העצמאות ואת האישים הקשורים לאירועים אלו.