stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה מגידוביץ'
עבודות נבחרות

בית מסחר לברזל - זיגר ברניצקי, הקישון 6, 1923
בית מזרחי, רחוב יהודה הלוי 9 תל אביב, 1920
מלון בן נחום, רחוב אלנבי 118 תל אביב, 1921
בית הכנסת הגדול, רחוב אלנבי 110 תל אביב, 1922
קזינו גלי אביב, חוף תל אביב, 1922
בית בכר, רחוב לילינבלום 35 תל אביב, 1922
בית חולים הדסה, רחוב נחלת בנימין 18 תל אביב, 1923
פסאז' פֵּנסַק, רחוב הרצל 16 תל אביב, 1924
בית השגרירות הרוסית (לוין), שדרות רוטשילד 46 תל אביב, 1924
מלון נורדאו, רחוב נחלת בנימין 27 תל אביב, 1925
מלון ישמעילוף, רחוב מונטיפיורי 32 פינת יבנה 18 תל אביב, 1925
בית ש. בן ציון, שדרות רוטשילד 65 תל אביב, 1925
בית רבקה גרינוולד, רחוב שד"ל 6 פינת שדרות רוטשילד, 1929
בית הכנסת של מושב זקנים, רחוב אלנבי 89 תל אביב, 1929
בית נתנאל, רחוב אלנבי 82 תל אביב, 1934
בית דוויס, רחוב נחלת בנימין 39 תל אביב, 1933
בית הכנסת ע"ש י"מ מסה, רחוב ליליינבלום 5 תל אביב, 1934
בית גוימגולד, רחוב לילינבלום 15 תל אביב, 1935
בית מגורים, רחוב אלנבי 35 תל אביב, 1935
בית גוטגולד, רחוב אלנבי 51 תל אביב, 1935
בית מכטינגר, רחוב גאולה 42 תל אביב, 1935
קולנוע אסתר, רחוב זמנהוף 2, כיכר צינה דיזנגוף, תל אביב, 1935
בית מגידוביץ, רחוב התבור 26 תל אביב, 1936
בית הכנסת הגדול, רחוב אחוזה, רעננה, 1947
בית סטרלינג רחוב לבונטין 14 תל אביב, 1926
בית מגנט, רחוב רוטשילד 93, 1934
עבודות נבחרות > עבודות נבחרות ברחוב אלנבי

אלנבי 132 דואר אלנבי, 1930
אלנבי 124 בית גרנובסקי, 1925
אלנבי 118 מלון בן נחום (בית המלון הראשון בתל אביב וכן מבנה הציבור הראשון שבנה מגידוביץ בארץ ישראל), 1921
אלנבי 110 בית הכנסת הגדול, 1922
אלנבי 104 בית הגב' רחל טוב מסה, 1934
אלנבי 93 בית ישמעילוף, 1929
אלנבי 89 בית כנסת מושב זקנים (עם עיטורי קרמיקה של בצלאל), 1928
אלנבי 82 (פינת המדרחוב ברחוב הרמב"ם) בית נתנאל (עבור משפחת נתנאל בנה גם את בניין קולנוע אסתר בכיכר צינה דיזנגוף בשנת 1935), 1934
אלנבי 81 בית סגלוב, 1925
אלנבי 66 בית ממלוק, 1933
אלנבי 57 בית הימן, 1929
אלנבי 53, 1935
אלנבי 51 (פינת רחוב שנקין) - בית גוטגולד, 1935
אלנבי 1 הקזינו, 1922
גלריית תמונות

פינת הרחובות דיזנגוף 105 ופרישמן 85
מלון בן נחום
בית הכנסת על שם מסה
בית הכנסת מושב זקנים, 1929, רחוב אלנבי
"בית נתנאל", 1934, פינת הרחובות אלנבי ורמב"ם
מלון נורדאו, נחלת בנימין 27 תל אביב
בית גוטגולד, אלנבי 51
בית השגרירות הרוסית (לוין), שדרות רוטשילד 46
בית דוויס, רחוב נחלת בנימין 39
בית העמודים, התבור 46
מלון ישמעילוף, רחוב מונטיפיורי 32 פינת יבנה 18
בית הכנסת הגדול, רחוב אלנבי 110
בית בכר, רחוב לילינבלום 35
בית מזרחי, רחוב יהודה הלוי 9
ראו גם

העיר הלבנה של תל אביב
לקריאה נוספת

גלעד דובשני, אדריכל יהודה מגידוביץ (תצלומים: אברהם חי), תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993.
נח בי (בירזובסקי), פני תל אביב בקריקטורות, עורך ומוציא לאור: משה שיינבוים, 1939.
הערות שוליים

↑  ד"ר ישראל אלדד ויוסף פפר (עורכים), ספר ראשוני רמת-גן, הוצאת עירית רמת גן, דפוס פלאי, 1965, עמ' 203
↑  "הארץ", 28.6.2016
↑  מיכאל יעקובסון, 100 שנים של בדידות: עלייתו ונפילתו של בית הכנסת הגדול בת"א, באתר Xnet‏, 12 בספטמבר 2013
↑  בית ממלוק – אלנבי 66, באתר lotus-real.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007571043705171  ISNI: 0000 0000 4960 5087  LCCN: nr94042568  ULAN: 500238084  VIAF: 58967358   WorldCat (עם VIAF): 58967358
יוסף גרובר (נסטור סניאדאנקו)

| --- | --- |

 לידה:  17 ביולי 1919 לבוב, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  16 בספטמבר 1979 (בגיל 60) חיפה, ישראל 
 מדינה:  אוקראינה, ישראל 
 מידע חסיד אומות העולם
 סטטוס היסטורי:  שרד את המלחמה
 מקום ההצלה:  אוקראינה
 אופן ההצלה:  סיוע במזון והסתרת יהודים בביתו
 תאריך הכרה:  6 בנובמבר 2005
 מקום ההכרה:  יד ושם, ירושלים
 יוזם ההכרה:  אנטוניה גרובר
 אופן הנצחה:  שמו נחרט בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם, ואבן לכבודו בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה.
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (6 בנובמבר 2005) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  יוסף גרובר
 
יוסף גרובר (נסטור-זנון סניאדנקו) (באוקראינית: Josef (Nestor Zenon Sniadanko) Gruber;‏ 17 ביולי 1919 – 1 בינואר 1979) היה ישראלי ממוצא אוקראיני, חסיד אומות העולם שהציל יהודים בלבוב בתקופת השואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

בשנת 1936 למד נסטור-זנון סניאדאנקו בחוג לפילולוגיה גרמנית באוניברסיטת לבוב שבשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה (כיום חלק מאוקראינה). בין חבריו לכיתה הייתה אנטוניה גרובר, אישה יהודייה בגילו, והשניים התיידדו. זמן קצר לאחר הכיבוש הגרמני של לבוב ב־30 ביולי 1941, אביה של אנטוניה, שמעון גרובר, נרצח במהלך פוגרום. נסטור-זנון החל לתמוך ולעזור לאנטוניה, לאמה ולאחיה האבלים. הוא היה מודיע להם על המתרחש וקונה עבורם מזון כדי שלא יצטרכו לצאת מדירתם. הוא המשיך לתמוך במשפחת גרובר גם לאחר שעברו לגטו.
לאחר האקציה באוגוסט 1942, שבה נספו אלפי יהודים, אנטוניה ברחה מהמפעל הגרמני שעבדה בו לדירתו של נסטור-זנון. בתקופה זו הוא שכר דירת חדר קטנה יחד עם בת דודתו בשכונה פולנית אמידה בלבוב. נסטור-זנון קיבל את אנטוניה בשמחה ושכנע את בת דודתו לקבל אותה. על אף הסיכון הרב שבדבר נשארה אנטוניה בדירתו והסתתרה מאחורי מזנון גדול בכל פעם שנשמע צלצול הפעמון בדלת. לאחר זמן מה בת הדודה עזבה את הדירה והשכנים לא ידעו על כך שאנטוניה נמצאת בדירה. למרות שהדבר סיכן את חייו, נסטור-זנון אזר אומץ לעזור לצעירה יהודייה נוספת, חברתה של אנטוניה (פסנתרנית יהודייה, שלמדה איתה בקונסרבטוריון בלבוב) והביא אותה לדירתו להסתתר עמה. בנוסף לכך, נסטור-זנון, שעבד במשרד ממשלתי שעסק בחלוקת מזון, סיפק מזון גם למשפחה אוקראינית שהחביאה אצלה תינוקת יהודייה בת חמישה חודשים.
אנטוניה נשארה בדירתו של נסטור-זנון עד שחרור לבוב על ידי הצבא האדום ב־27 ביולי 1944. לאחר שחרור העיר היא נישאה לו. הקשר של נסטור-זנון עם משפחתו הקרובה נותק במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה

בשנת 1946, לאחר שאנטוניה גילתה שכל משפחתה הקרובה נספתה בשואה, היא ונסטור-זנון עזבו את לבוב. בעת העזיבה נסטור-זנון החליט לשנות את שמו ליוסף גרובר ובכך לאמץ את שם משפחתה של אנטוניה. לאחר שעזבו את לבוב היגרו יוסף ואנטוניה ולמחנה העקורים רוזנהיים שבגרמניה. בנם של הזוג הנשוי, פרדי גרובר, נולד ברוזנהיים בשנת 1947. בשנת 1948 אנטוניה, יוסף ופרדי גרובר עלו לישראל. משפחת גרובר התיישבה בקריית חיים שבחיפה.
גרובר עבד במשך שנים רבות בחברת תעשיות פז בחיפה. הוא נפטר ב-16 בספטמבר 1979 ונקבר בבית הקברות הלטיני שבחיפה. במכתב תנחומים ששלח מנכ"ל החברה בספטמבר 1979 למשפחת גרובר, ציין את נועם הליכותיו ומעלותיו כעובד.
במרץ של שנת 2012 אנטוניה הלכה לעולמה. בקשתה האחרונה הייתה להיקבר לצד בעלה בבית הקברות הלטיני (נוצרי קתולי) שבחיפה. "הוא הלך אחרי בחייו ואני אלך אחריו במותי", אמרה אנטוניה לבנה פרדי.
הכרה והנצחה

במשך שנים רבות שמרה אנטוניה את סיפורה לעצמה. כשהייתה בת 88, פנתה ליד ושם כדי שיכיר בבעלה שהציל את חייה כחסיד אומות העולם. ב־6 בנובמבר 2005, יד ושם הכיר ביוסף (נסטור-זנון סניאדנקו) גרובר כחסיד אומות העולם.
בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה הוצבה אבן זיכרון לזכר יוסף גרובר. על האבן כתוב תקציר סיפורו.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורו של גרובר, אותר קברו בבית הקברות הלטיני בחיפה והוספה לוחית זיכרון על מצבתו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  The Righteous Among The Nations: Sniadanko Josef, Yad Vashem
↑  ארכיון יד ושם, תיקי מחלקת חסידי אומות העולם, תיק מספר 10686
↑  ami, מדוע תרצה אשה יהודייה, ניצולת שואה, ישראלית מקרית חיים, בת 96, להיקבר בבית העלמין הנוצרי בחיפה?, באתר חיים של אחרים, ‏2020-05-30
↑  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
יוסף (נסטור סניאדאנקו) ואנטוניה גרובר לאחר המלחמה
קברו של יוסף גרובר לצד קברה של אנטוניה גרובר, אשתו, בבית הקברות הלטיני שבחיפה.
נפתלי שוורץ

הרב נפתלי הכהן שוורץ (י"ד באלול תר"ו, 5 בספטמבר 1846 – י"ב בכסלו תרנ"ז, 17 בנובמבר 1896) היה רב העיר מאד ומחבר ספרים.
ביוגרפיה

נולד בעיר מאד, שם שימש אביו שהיה גם רבו המובהק, אברהם יהודה שוורץ, אבי משפחת הכהן שוורץ, לימים כרב הקהילה. בשנת תר"ל קיבל סמיכה לרבנות מהרב יקותיאל יהודה טייטלבוים מסיגט, רבי שמעון סופר מקרקוב והמהר"ם שיק.
עם נישואיו ישב בעיירת מגורי משפחת אשתו ונסמך על שולחן חותנו. משם עבר לעיר ברגסס בה שימש אביו כרב, עזר לאביו בענייני הרבנות וכן עסק במסחר ספרים. עם פטירת אשתו נשא לאשה את בת הגביר יהודה אריה פרוכטר מווישווה, עבר לגור בעיר ועמד בראשות ישיבה במקום.
עם פטירת אביו בשנת תרמ"ד נתקבל לרבה של מאד, וייסד בה ישיבה מהגדולות בהונגריה.
נפטר באופן פתאומי בשנת תרנ"ז, והוא בן חמישים בלבד.
ספריו

בית נפתלי על התורה, מונקץ' (תרס"ו)
שו"ת בית  נפתלי, פאקש (תרנ"ט)
שער נפתלי, ביאור על ספר אבודרהם, פאקש (תרס"ד)
איילה שלוחה, גרוסוורדיין (תש"א)
הערות שוליים

↑  אמו הייתה נכדת  הרב נחמן כהנא דיין בסיגט בן הרב יהודה כהנא הלר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296639805171  LCCN: nr96017979  VIAF: 34354909   WorldCat (עם VIAF): 34354909
קרב מגע

אימון קרב מגע בקורס קומנדו שנערך בבסיס הצנחנים שבתל נוף, 1955
קרב מגע היא שיטת לחימה מודרנית שפותחה בישראל, על ידי מספר מייסדים. השיטה החלה להתפתח בשנות העשרים של המאה ה-20. בימי ארגון ההגנה, השיטה נקראה "ספורט מגן" ולאחר מכן שינתה את שמה ל"קפא"פ" (קרב פנים אל פנים). אימי שדאור ליכטנפלד, שהוביל את תחום הקרב מגע בצה"ל, פיתח לאחר פרישתו משירות את הקרב מגע האזרחי. שיטת הקרב מגע התפתחה רבות, והיום ניתן ללמוד אותה בשלושה אופנים: כשיטת לחימה לכוחות ביטחון, כשיטה להגנה עצמית לאזרחים, וכשיטת לחימה בפני עצמה, אך הוא שונה מאמנויות לחימה מסורתיות בכך שהוא מתמקד בעיקר בהגנה עצמית ובמצבים מציאותיים.  בקרב מגע, אין חוקים כמו באמנויות לחימה ספורטיביות והוא מבוסס על  סיטואציות מציאותיות. קרב מגע אינו משמש למטרות ספורטיביות.
קרב מגע בעולם

קרב מגע היא אחת משיטות הלחימה המקובלות והנפוצות ביותר בעולם בקרב פנים אל פנים (קפא"פ) ונלמדת בעשרות מדינות במגוון זרמים.
בסיס מדעי

לפי גיא מור, תרגול רפלקס הבהלה, בשילוב לימוד מיומנות חדשה בשיטת הבלוקים, מקצר את משך יצירת המערכת המוטורית.
ראו גם

קרב מגע מבצעי
קרב מגן ישראלי
דניס הישרדות
לקריאה נוספת

מוטי נתיב ונוח גרוס, הפרק התפתחות הקרב מגע בתוך הספר מערך כושר קרבי: שבעה עשורים / רוני לידור, נורית שרביט הוצאת צה"ל
גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש – סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "מה שלא הולך בכוח הולך ביותר כוח", עמ' 34–37
נח גרוס, מהשדה אל שדה הקרב, הוצאת מבשלים ספרים זכרון יעקב 2010
כהן-גיל משה, הישראלים שביקשו לרפא את העולם, הוצאת כתר 2011
משה פלדנקריז, ג'וג'יטסו והגנה עצמית, הוצאת תועלת 1931
גרשון קופלר הפרק ספורט מגן, בספר החוגר הוצאת הפועל 1938
ג'ודו שימושי, ארכיון צבי נשרי
הערות שוליים

↑  גיא מור- מאמר על ההסטוריה של הקרב מגע, באתר tandfonline, ‏2021-11-25
↑  גיא מור- מאמר על המכניזם המוטורי של הקרב מגע, ‏2021-11-25
| אמנויות לחימה |
| --- | --- | --- |
| אמנויות לחימה סיניות | וו-שו • באג'י צ'ואן • בה גואה ג'אנג • וינג צ'ון • שינג אי צ'ואן • קונג פו גמל שלמה דרומי • טאי ג'י צ'ואן • אגרוף ארוך • אגרוף שאולין • אגרוף שיכור • אי צ'ואן • ג'ין גאנג בה שי • גמל שלמה צפוני • הונג גאר • טאן טוי • טונג ביי צ'ואן • יין-יאנג בה פאן ז'אנג • ליו חה בה פה • מיזונג אי • עגור לבן פוג'יאני • פאק מיי • פנגיי-נון • פיגואה ז'אנג • צ'ואו ג'יאו • שוואי ג'יאו • סאנדה (ספורט) |  |
| אמנויות לחימה יפניות | איאיידו • אייקידו • ג'ו ג'וטסו • ג'ודו • גנדאי בודו • נין ג'וטסו • סומו • שוטוקאן • שיטוריו • קיוקושינקאי • קיודו • קנדו • שורינג'י קמפו • קיק-בוקסינג יפני • שוט-בוקסינג • טנשין שודן קאטורי שינטו ריו |  |
| אוקינוואיות | קראטה • גוג'ו ריו • וויצ'י ריו • שוריי-ריו • שורין-ריו • ריוקיו קמפו • קובודו אוקינאווי |  |
| קוריאניות | הפקידו • טאקוונדו • טאי קיון • טאנג סו דו • טוקונג • סון קואן מו • קוק סול וון |  |
| הודיות | קאלרי-פאיאט • אדיטאדה • אמנויות לחימה הודיות • עגור לבן טיבטי |  |
| טיבטיות | עגור לבן טיבטי |  |
| פיליפיניות | ארניס • יו-יאן |  |
| תאילנדיות | אגרוף תאילנדי |  |
| קמבודיות | פראדאל סראי |  |
| בורמזיות | לאטוואי |  |
| לאוסיות | אגרוף לאוסי |  |
| אירופאיות | היאבקות בסגנון יווני-רומי • פאנקרטיון • סבאט • ברטיטסו • אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות |  |
| רוסיות | סיסטמה • סמבו • קיק-בוקסינג רוסי |  |
| ארצות הברית | היאבקות מקצועית • ג'יט קון דו • וו-ווי גונג-פו • קנפו אמריקאי • קג'וקנבו • קיק-בוקסינג אמריקאי |  |
| ברזילאיות | ג'ו ג'יטסו ברזילאי • קפואירה • ואלה טודו |  |
| ישראליות | אייקי • דניס הישרדות • קרב מגן ישראלי • קרב מגע • קרב פנים אל פנים |  |
| טורקיות | היאבקות בשמן |  |
| אחרות | אגרוף • סיף • קיקבוקס • היאבקות • אמנויות לחימה משולבות (MMA) • גראפלינג • ספורט לחימה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559270705171  BNE: XX5160597  BnF: cb15601546t (data)  GND: 4739540-0  LCCN: sh2004005517  NKC: ph254512  SUDOC: 12149814X 
משה פלדנקרייז מתוך ספרו "ג'יו ג'יטסו והגנה עצמית", 1931
ויליאם יוארט לוקהארט

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1846 דאמפריס וגאלוויי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  9 בפברואר 1900 (בגיל 53) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 
ויליאם יוארט לוקהארט (באנגלית: William Ewart Lockhart;‏ 14 בפברואר 1846 – 9 בפברואר 1900) היה צייר ויקטוריאני סקוטי, שנולד באיגלספילד ואחר כך גודל על ידי סבו וסבתו.
ביוגרפיה

לוקהארט למד לצייר באקדמיית אנאן והתקבל להכשרה על ידי האקדמיה המלכותית הסקוטית בשנת 1860, שם עבד עם ג'יי ב. מקדונלד. בגיל 14 בלבד, הוא הגיש עבודה לתערוכה השנתית. בשנת 1863, בריאותו הדרדרה, והוא נשלח לאוסטרליה.
הוא חזר לאדינבורו, וב-1867 ערך את הראשון מבין כמה ביקורים בספרד, שם מצא חומר לכמה מיצירותיו הטובות ביותר. בשנת 1871, הוא נבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית, והוא גם היה שותף (1878) של החברה המלכותית לצבעי מים, ובמשך שנים אחדות חבר באגודת צבעי המים המלכותית הסקוטית. הוא נבחר לחברות מלאה ב-RSA ב-1878. לאחר 1861, הוא המשיך להציג בתערוכה השנתית של האגודה המלכותית הסקוטית עד מותו - למעט 1864, כשהיה באוסטרליה, ובשנים 1889–1890, כאשר עבד על ציור חגיגת היובל במנזר ווסטמינסטר, 21 ביוני 1887, שהוזמן על ידי המלכה ויקטוריה והציור נמצא כעת באוסף המלכותי.
ביוגרפיה > הערכה

תמונותיו בשמן ובצבעי מים מתאפיינות ביכולת גבוהה של ביצוע וברק רב של צבע, אך הן חסרות עידון ועדינות. עם זאת, הן תמיד מרשימות, כמו תמונת 'יובל', לה הקדיש שלוש שנים, היא אחת היצירות המעולות מסוגה. התמונות הספרדיות וממיורקה, כמו 'הסיד וחמשת המלכים המורים', 'כנסייה בספרד', 'קציר התפוזים, מיורקה' ו'עדר החזירים' הן הטובות והמאפיינות את סגנונו. מהדיוקנאות שלו, ניתן להזכיר את אלה של לורד פיל (מדליית ארד, בסלון), דיוקן של איי ג'יי בלפור ושל ג'ון פולסון. הוא גם צייר נוף בצבעי מים בהצלחה רבה. דיוקנו של מר בלפור נמצא בגלריה בגלאזגו; 'רועה החזירים' שלו בגלריה דנדי; ותכנון הציור 'הסיד', באדינבורו. ממשלת צרפת קנתה את התכנון של תמונת 'היובל'.
ביוגרפיה > משפחה

הוא התחתן עם מרי וויל, אחייניתו של החונך שלו, מר ג'יי בי מקדונלד, ב-7 בפברואר 1868.
בתו הבכורה אניטה הלנה לוקהרט נישאה לפרופסור לסופר הרפואי, פרופ' קארסטיירס קאמינג דאגלס.
לוקהרט נפטר בלונדון ב-9 בפברואר 1900, לאחר מספר שנים של בריאות גרועה, והותיר אחריו חמישה ילדים בן אחד וארבע בנות.
גלריה

אנדרו מקדולנד
הקרדינל של ריימס
טקס היובל של המלכה ויקטוריה
הערות שוליים

↑  Catalogue of the National Gallery of Scotland, Edinburgh (PDF). Glasgow: Hedderwick, 1914. p. 208.
1 2  Caw, James Lewis (1901). "Lockhart, William Ewart". In Lee, Sidney (ed.). Dictionary of National Biography (1st supplement). London: Smith, Elder & Co.
↑  "Portraits of Celebrities at Different Times of Their Lives". The Strand Magazine. London: George Newnes. 6: 160. July–December 1893.
↑  "William Ewart Lockhart". Future Museum.
↑  "Carstairs Cumming Douglas". Glasgowwestaddress.co.uk.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1051532078  ISNI: 0000 0000 6703 3625  LCCN: nr99013983  NLA: 35310091  RKD: 50530  SNAC: w6m33xrm  Trove: 1484816  ULAN: 500032782  VIAF: 4849238   WorldCat (עם VIAF): 4849238
ילקוט שמעוני

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוגה:  ליקוט מדרשים 
 
ילקוט שמעוני הוא לקט מדרשים קדומים המסודרים לפי פסוקי התנ"ך. זהות המחבר וזמנו שנויים במחלוקת בין החוקרים.
מחבר

לא ידוע רבות על מחבר הילקוט או על זמן יצירתו. מדפיס הילקוט בוונציה בשנת 1566 רבי מאיר פרינץ, ייחסו לרבנו שמעון ראש הדרשנים מפרנקפורט, וכן ייחסו החיד"א בספרו שם הגדולים. כך גם כתב הרב שלמה סופר בספר חוט המשולש על החתם סופר שהיה מצאצאיו של הילקוט שמעוני. לדעת החוקרים צונץ ואברהם אפשטיין הילקוט חובר בפרנקפורט בתחילת המאה ה-13. לדעת הרב שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) מחבר הילקוט שמעוני הוא רבי שמעון קרא. הרב יום-טוב ליפמן צונץ העריך כי מדובר באותו אדם[דרושה הבהרה], אולם שי"ר סבר כי הוא חי במאה ה-11.
תוכן

מדרשי הילקוט מלוקטים מהתלמוד הבבלי והירושלמי, מהספרא והמכילתא, מדרש רבה ומדרש תהילים, אבות דרבי נתן, פרקי דרבי אליעזר ומסכתות קטנות, פסיקתא ותנחומא ועוד מדרשים שנעלמו במשך השנים וזהו למעשה השריד היחיד שלהם, כדוגמת מדרש ויסעו, מדרש אספה, מדרש אבכיר, ספרי זוטא, והוא מקור מרכזי בשחזור אותם מדרשים אבודים.
פירוש על הילקוט, בשם "זית רענן", חיבר הרב אברהם גומבינר, בעל "המגן אברהם". הפירוש היה קיים בשלמותו רק בפני עצמו, אך בצמוד לילקוט נדפס ברוב המהדורות רק תקציר ממנו.
מהדורות

הילקוט נדפס לראשונה בשנת ה'רפ"א. בשנת תשל"ג (1973) החל מוסד הרב קוק להוציא לאור מהדורה מדעית של הספר בעריכת דוב היימן ויצחק שילוני, על פי כתב יד אוקספורד של הילקוט שהוא בכיר כתבי היד שלו, עם שינויי נוסחאות מכתבי יד ודפוסים ראשונים ציוני מקורות והערות; תשעה כרכים על התורה - תשל"ג-תשנ"ב (1973-1991), ושני כרכים על נביאים - תשנ"ט-תש"ע (1999-2009). ועד עתה (2022) לא יצאו לאור על כתובים. מבוא לילקוט שמעוני מהדו' מוסד הרב קוק נדפס בסוף כרך ט', ומבוא קצר בריש כרך י'. (מבוא לספר ילקוט שמעוני מהדו' וגשל - מהרב בצלאל לנדוי - נדפס בתחילת כרך ראשון על נביאים).
משנת 1998 החלה לצאת בירושלים, על ידי הרב רפאל לוין, מהדורה חדשה ומוערת, וכתוב בהקדמתו: "גוף הילקוט הוא כפי הנדפס בהוצאת וורשא תרל"ח, פרט למקומות שנראה שלקה בחסר או בטעות המעתיקים, ואז העתקנו את שתי הגרסאות. כמו כן הוספנו שינויי נוסחאות מהילקוט הנדפס מכת"י אוכספורד (=הוצאת מוה"ק הנ"ל), ומשאר המדרשים המובאים בילקוט". במהדורה זו מובא גם פירוש זית רענן השלם, שבמהדורות הקודמות נדפס רק תקציר שלו. עד היום הודפסו 13 כרכים, הכוללים את חמשת חומשי תורה ומגילות איכה, רות ואסתר.
מפרשים

רבי אברהם גדילייא (הראשון), שד"ר ירושלים (ליוורנו ת"י-תי"ז), ברית אברהם
אברהם אבלי הלוי גומבינר, זית רענן
שמן רענן והיכל רענן - רבי יואל דובער ב"ר מאיר הכהן מוואלוז'ין (לאחר מכן הופץ ע״י ר' יהושוע פרידנזאהן בורשא שיחס את הביאורים לעצמו)
צבי הירש בן חיים הלוי - צמח לאברהם וגדולי צבי
ראו גם

ילקוט ראובני
לקריאה נוספת

ענת‏ רייזל‏, "ילקוט שמעוני", בלקסיקון מבוא למדרשים‏, עמ' 383; הוצאת תבונות - מכללת הרצוג, תשע"א. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
הערות שוליים

↑  ספר חוט המשולש, באתר היברובוקס, עמוד 5
↑  אנציקלופדיה יהודית דעת - ילקוט שמעוני ;, באתר www.daat.ac.il
↑  ילקוט שמעוני | מחלקי המים
| ספרות המדרשים |
| --- | --- | --- |
| מדרשי הלכה תנאיים (בערך 200–400 לספירה) | מכילתא דרבי ישמעאל • מכילתא דרבי שמעון בן יוחאי • ספרא • ספרי במדבר • ספרי זוטא במדבר • ספרי דברים • מכילתא דברים • ספרי זוטא דברים |  |
|  מדרשי אגדה קלאסיים: תקופת האמוראים והסבוראים (בערך 400–600 לספירה) | בראשית רבה • ויקרא רבה • איכה רבה •  אסתר רבה (פרשיות א-ו) • שיר השירים רבה • פסיקתא דרב כהנא • מדרש פנים אחרות • ברייתא דישועה • אגדות התלמוד • פרקי רבי יוסי |  |
|  תקופת הביניים: ראשית תקופת הגאונים (בערך 600–750 לספירה) | מדרשי התנחומא • שמות רבה (פרשיות יב-מ) • במדבר רבה (פרשיות טו-כג) • דברים רבה  • רות רבה • קהלת רבה • קהלת זוטא • אבות דרבי נתן • אותיות דרבי עקיבא • מדרש תהילים (מזמורים א-קיח) • מדרש ויסעו • תרגום שני למגילת אסתר • פסיקתא רבתי • מדרש שיר השירים |  |
| המדרש המאוחר: תקופת הגאונים (בערך 750–1050 לספירה) | תנא דבי אליהו • פרקי דרבי אליעזר • שבעת פרקי רבי אליעזר • הגדה של פסח • שמות רבה (פרשיות א-יא) • במדבר רבה (פרשיות א-יד) • אסתר רבה (פרשיות ז-י) • אגדת בראשית • בראשית רבתי • פסיקתא רבתי • דברים זוטא • רות זוטא • שיר השירים זוטא • מדרש שמואל • מדרש משלי • מדרש תהילים (מזמורים קיט-קנ) • מדרש אבא גוריון • מדרש תדשא • מדרש ויושע • מדרש עשרת הדיברות • מדרש תשובת יונה הנביא • מדרש אבכיר • מדרש אספה • מדרש תמורה • פסיקתא זוטרתא (לקח טוב) |  |
| הילקוטים: תקופת הראשונים (בערך 1050–1500 לספירה) | פתרון תורה • פסיקתא זוטרתא • מדרש שכל טוב • מדרש אגדה (בובר) • ילקוט שמעוני • ילקוט המכירי • מדרש הגדול • מדרש הביאור • הגדות התלמוד (ילקוט) • עין יעקב • מדרשי רבי שמואל מסנות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590392105171  GND: 108805434X  LCCN: n85274652  VIAF: 174216301   WorldCat (עם VIAF): 174216301 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוק-אוליבייה מרסון

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1846 rue Gracieuse, former 12th arrondissement of Paris, צרפת 
 פטירה:  13 בנובמבר 1920 (בגיל 74) rue Denfert-Rochereau, הרובע החמישי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Nicolas Olivier Luc Merson 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  אקדמיית צרפת ברומא (1874)  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית, ציור, איור ספרים 
 זרם באמנות:  האומנות האקדמית 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד (20 ביולי 1920)  קצין בלגיון הכבוד (14 בדצמבר 1900)  מדליית זהב (1889)  אביר בלגיון הכבוד (30 בדצמבר 1881)  פרס רומא (1869)  Exhibition of French Artists gold medal (1875) 
 חתימה:   
 
לוק-אוליבייה מרסון, צרפתית: Luc-Olivier Merson (21 במאי 1846 – 13 בנובמבר 1920) היה צייר ומאייר אקדמי צרפתי הידוע גם בזכות בולי הדואר ועיצובי המטבעות שלו.
ביוגרפיה

נולד בשם ניקולס לוק-אוליבייה מרסון בפריז, צרפת, הוא גדל במשפחה אמנותית, בנו של צ'ארלס-אוליבייה מרסון, צייר ומבקר אמנות. הוא למד אצל גוסטב צ'אסוונט באקול דה דסין ולאחר מכן אצל איזידור פיס בבית הספר לאמנויות יפות. עבודתו הראשונה של מרסון הוצגה בסלון פריז ב-1866 ושלוש שנים לאחר מכן זכה בפרס רומא. במהלך חמש השנים שעבד באיטליה, התרכז באמנותו בנושאים דתיים והיסטוריים.
בחזרתו לצרפת, בשנת 1875 הוא זכה במדליית הפרס הראשון בתערוכה של חברת אמנים צרפתיים. "נוטרדאם דה פריז", אחד מציוריו הידועים ביותר של מרסון, נוצר בשנת 1881 כתוצאה מהפופולריות העצומה של הרומן של ויקטור הוגו בעל אותו השם. עם הדימויים הגותיים המיסטיים שלו, סגנונו משקף את השפעתה של התנועה הסימבוליסטית שהתפתחה אז.
מרסון יצר הזמנות דקורטיביות גדולות עבור מוסדות כגון ארמון הצדק, מוזיאון לואי פסטר והפסיפס בבזיליקת הסאקרה קור. הוא גם הכין את יצירות האמנות עבור ויטראז'ים, שניתן למצוא בכנסיית השילוש הקדוש ריטנהאוס בכיכר פילדלפיה, פנסילבניה. הערכתו עלתה במידה ניכרת לאחר שהוענקה לו מדליית זהב על ציורו בתערוכה העולמית של 1889, ובשנת 1892 הוא נבחר לאקדמיה לאמנויות יפות.
עד שנת 1900 תכנן מרסון בולי דואר עבור הדואר הצרפתי ולדואר מונקו. הוא לימד באקדמיה ויטי בשנת 1903. ב־1908 הוא קיבל חוזה עם הבנק של צרפת ליצור מספר עיצובים עבור כמה מהשטרות של המדינה. בין 1906 ל-1911 הוא לימד באקול דה-בו-ארט, עם סטודנטים כמו קלמנט סרו, שבסופו של דבר גם יעצב בעצמו בולים ושטרות. מרי דיגנם ומרי סרגנט פלורנס היו בין תלמידיו. כהוקרה על תרומתו לתרבות הצרפתית, הוענקה למרסון אות לגיון הכבוד.
ביוגרפיה > מוות

מרסון נפטר בפריז ב-1920, עבודתו נשכחה במידה רבה כתוצאה מהפופולריות המוחצת של צורות האמנות האוונגרד כפי שנראו ביצירותיהם של האימפרסיוניסטים ותנועות אמנותיות אחרות.
בין תלמידיו של מרסון הייתה הציירת האמריקאית קלייר שוטלוורת והשווייצרית מרתה קונץ.
גלריה

ההגעה לבית לחם
זאן דארק לפני האל
האביב התמעורר
החזיון
הערות שוליים

↑  Adolpe Giraldon: Luc Olivier Merson - Une noble vie d'artiste (1929)
↑  "Vitti, ??-??", The Correspondence of James McNeill Whistler, University of Glasgow, retrieved 2017-07-17
↑  École Nationale des Beaux-Arts: Exposition de l'oeuvre de Luc Olivier Merson (mai 1921)
↑  Jules Heller; Nancy G. Heller (19 December 2013). North American Women Artists of the Twentieth Century: A Biographical Dictionary. Routledge.
↑  Studer, Daniel. Martha Cunz 1876-1961: Eine Schweizer Jugendstilkünstlerin in München. St. Gallen: Verlagsgemeinschaft St. Gallen, 1993. (in German)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810615745405606  BnF: cb105067410 (data)  GND: 121045862  ISNI: 0000 0000 6641 0193  LCCN: no2006028758  Léonore: 260365  NKC: mub2015870658  RKD: 55412  SNAC: w6pz66nz  SUDOC: 056897553  ULAN: 500005821  VIAF: 17212527   WorldCat (עם VIAF): 17212527 
דיאנה