מינכן
יהדות מינכן > ממלחמת העולם הראשונה ועד מלחמת העולם השנייה

הקמת הרפובליקה הסובייטית הבווארית באפריל 1919 ועובדת היותו יהודי של העומד בראשה, קורט אייזנר, גרמה לגל של אנטישמיות בקרב האוכלוסייה הגרמנית כנגד היהודים במינכן.
ראש ממשלת בוואריה, גוסטב פון קאהר הורה על גירוש היהודים ב-23 באפריל 1920, בנימוק שהם באים מרוסיה הקומוניסטית ומהוים סכנה ליציבות השלטון. בלחץ העיתונות הסוציאליסטית בוטל גירושם של היהודים שגרו כבר זמן רב בעיר, אולם האוסטיודן גורשו.
לשופר התנועה הנאצית הפך העיתון "פלקישר באובכטר" שיצא לאור לראשונה במינכן ונקנה בידי המפלגה הנאצית ב-1920.
בתקופת רפובליקת ויימאר, בין מלחמות העולם, חיו במינכן כ-10,000 יהודים, כאחוז וחצי מכלל תושבי העיר.
היהודים בעיר מילאו תפקידים בולטים בכלכלה, בחברה ובתרבות בעיר. הם קיימו עשרות ארגוני סעד, חינוך, תרבות, דת, ספורט וארגונים מפלגתיים.
מתחילת המאה ה-20 ועד לתום מלחמת העולם ה-1 הגיעו לעיר אלפי יהודים ממזרח אירופה ("אוסטיודן"). הם הקימו שתי עמותות ("לינת הצדק" ו"אגודת אחים") שהפעילו בית תפילה ברחוב רייכנבך. בשנת 1921 רכשו העמותות מבנה ברחוב רייכנבך 27 ממבשלת הבירה "שוואבינגר".
בתחילת שנות ה-30 מנו יהודי המזרח כ-2300 חברים. בספטמבר 1931 נחנך בית הכנסת ברייכנבך, שזכה לכינוי ה"רייכנבאך שול".
ב-1932 כיהנו במינכן ארבעה רבנים.
היטלר נהג לבקר בקביעות בב"ית האמנים הגרמני" (Künstlerhaus), ששכן בצמוד לבית הכנסת הגדול.
ביוני 1938 החליט היטלר שנוכחותו של בית הכנסת שם מפריעה לו והורה על הריסתו והרחבת בית האמנים עד 8 ביולי לכל המאוחר. ביום זה נחוג "יום האמנות הגרמנית" (Tag der Deutschen Kunst). באופן רשמי נטען שההריסה היא חיונית לצורך הקמת מגרש חנייה בלב העיר. הקהילה היהודית נדרשה לבצע את ההריסה ולעמוד בהוצאות הכרוכות בה. רבים מבני הקהילה עמלו כל הלילה לפני תחילת ההריסה בפינוי ספרי התורה ותשמישי הקדושה מהבניין. בנייני הקהילה הסמוך לא נהרסו כי אם נלקחו בידי האס אס שמיקם בהם את עמותת לבנסבורן. בית הכנסת במינכן היה בית הכנסת הראשון בגרמניה שנחרב בהוראת הנאצים. לאחר ההריסה שילמה העירייה לקהילה היהודית פיצוי של 100,000 רייכסמארק על הנכס (כשביעית מערכו).
לאחר ההריסה הולאם בית האמנים (שהיה שייך לפני כן לעמותה).
בפוגרום ליל הבדולח בנובמבר 1938 נשרף בית הכנסת האורתודוקסי "אוהל יעקב" וגם הספרייה ובית המדרש ששכנו בסמוך. כאלף גברים יהודים נעצרו בעיר והועברו למחנה הריכוז דכאו, בהם רב הקהילה. מוסדות, עסקים ובתים פרטיים נפגעו. את עלויות הריסת שרידי בית הכנסת נאלצה הקהילה היהודית לשאת ובית הספר הסמוך נסגר.
בית הכנסת ברייכנבאך לא הוצת (מחשש ששריפה תפגע במבנים סמוכים של לא-יהודים) אולם פנים בית הכנסת נהרס ונבזז.
למחרת הפרעות הגבירה העירייה את קצב ההחרמה של נכסים יהודיים (אריזציה) בעיר.
כיוון שכל בתי הכנסת ניזוקו בפוגרום, נאלצה הקהילה להשכיר אולם לתפילה במבנה מפעל לטבק ברחוב לינדוורם במרכז העיר. לשם גם עברה הנהלת הקהילה עד לחיסולה בזמן השואה.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה היגרו מגרמניה למעלה ממחצית מיהודי מינכן.
בשכונת מילברטסהופן שבצפון העיר נאלצו היהודים החל ממרץ 1941 להקים צריפים עבור מחנה מעבר אליו פונו כל היהודים שנושלו ממגוריהם באזור מינכן (רוב היהודים בעיר, כ-3,000 איש). בשיאו הכיל כ-1400 אסירים. מנובמבר אותה שנה שולחו היהודים למחנות ולאתרי הריגה במזרח, בהם קובנה, פיאסקי ואושוויץ וכן לגטו טרזין. רוב המגורשים נרצחו. עד אוגוסט 1942 התרוקן המחנה מתושביו.
החל מיוני 1941 הוקם מחנה מעבר דומה בשכונת ברג-אם-ליים במזרח העיר. כאן רוכזו תחילה למעלה מ-300 זקנים וחולים, שנאלצו לשלם על שהייתם במקום. במרץ 1943 חוסל המחנה.
בספטמבר 1944 נותרו בעיר שבעה יהודים בלבד וכ-500 יהודים נוספים, שהיו מוגנים בזכות נישואי תערובת לנוצרים.
מגורי היהודים נבנו באזור שכיום נקרא מריאנהוף ושוכן מאחורי מריאנפלאץ. כל המבנים במתחם מתקופת ימי הביניים נחרבו במלחמת העולם השנייה.
רק כעשירית מהמגורשים ממינכן בתקופת השואה שרדו ושבו למינכן לאחר המלחמה. כ-270 איש שבו מטרזיישטאט.