stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטבח בנחל עוז
הטבח

בשעה 6:29 החל ירי רקטות רצוף על הקיבוץ. תוך כדי ירי הרקטות הגיעו כ-30-40 מחבלים לצד הדרום מזרחי של הקיבוץ, וחדרו דרך השער האחורי, לאזור השכונה החדשה. רבש"צ הקיבוץ אילן פיורנטינו וסגנו ניסן דה-קלו, היחידים מכיתת הכוננות של היישוב להם היה נשק ארוך, יצאו להגן על הקיבוץ ופתחו בירי על המחבלים. בבוקר הקרב נכחו בקיבוץ 11 לוחמים מיחידת ימ"ס דרום והם הצטרפו ללחימה מול המחבלים. אילן הרבש"צ נהרג תוך זמן קצר, וסגנו, דה-קלו, ניהל את הלחימה בקיבוץ, יחד עם מפקד כיתת הכוננות ברי מאירוביץ'. כוח אחד של לוחמי הימ"ס התבצר באחד הבתים בשכונה החדשה, ומשם פגע במחבלים. לכוח היה הרוג אחד, שלמה יעקב קרסנינסקי, מפקד צוות, וארבעה פצועים. כוח נוסף לחם במחבלים באזור הרפתות. הפצועים פונו לבית החולים על גבי רכב "זאב" שהיה ליחידה, והשאר המשיכו בלחימה על גבי "זאב" נוסף, יחד עם סגן הרבש"צ.
בסה"כ במהלך הטבח, חדרו לקיבוץ 180 מחבלים (בהערכת חסר), ההערכה לפי התחקיר הרשמי – 200-300 מחבלים.
כוח של מחבלי הנוח'בה הגיע בסביבות השעה 8:00 לחלק הצפוני של הקיבוץ. המחבלים פרצו לבתים הצפוניים, טבחו בתושבים, וחטפו שבעה תושבים לעזה. המחבלים הכריחו את תומר אליעז-ערבה בן ה-17 לדפוק על דלתות הבתים בשכונה ולקרוא לשכנים לצאת. בהמשך, תומר נהרג מאש צה"ל בשל זיהוי שגוי של דמות חשודה שהסתובבה בקיבוץ. בין הנרצחים צלם ישראל היום יניב זוהר, אשתו יסמין, ובנותיהם קשת ותכלת. בכמה מקרים 
תיעדו מחבלי החמאס את מעשיהם בשידור חי באמצעות פייסבוק.
בחלק זה של הקיבוץ לא היו כוחות לוחמים. תושב הקיבוץ מיקי, מצויד באקדח ושבע מחסניות, לחם במחבלים שניסו להיכנס לביתו במשך שעות והרג למעלה מ-10 מהם.
בית משפחה בקיבוץ, אליו חדרו מחבלים ב-7 באוקטובר 2023
בית משפחה בקיבוץ, אליו חדרו מחבלים ב-7 באוקטובר וגם צילמו את חטיפתם בלייב שהפך לסרטון ויראלי בעולם.
class=notpageimage|הצגה
תושב הקיבוץ שלמה רון, בן 85, התחבא בביתו עם משפחתו. בשלב מסוים עבר לסלון, התיישב על ספה והעמיד פנים שהוא גר לבדו. הוא נרצח אך המחבלים לא המשיכו לחפש בבית. בכך הציל רון את אשתו, שתי בנותיו ונכדו.
כוח מיחידת מגלן, שכלל חמישה לוחמים בפיקודו של סגן מפקד היחידה רס"ן חן בוכריס, ניסה להגיע לקיבוץ. בסביבות 12:00 בצהריים, על הכביש מצומת סעד לנחל עוז, נתקל הכוח במחבלים וניהל מולם לחימה קשה. הכוח הצליח להרוג מספר מחבלים, אך סגן יפתח יעבץ, קצין האג"ם של היחידה, נהרג ובוכריס נפצע. סמל אפיק רוזנטל, שהיה חובש במקצועו, החל לטפל בו, עד שנפגע בעצמו ושניהם נהרגו. בהמשך הגיע האלוף במילואים נעם תיבון, שבנו אמיר מתגורר בקיבוץ, יחד עם כוח קטן שאסף בדרך, וחבר ללוחמי מגלן בלחימה במחבלים.
אחרי השעה 13:30 הגיעו לקיבוץ כוחות מסיירת גבעתי ומיחידת מגלן. הכוחות החלו בטיהור הקיבוץ, ניהלו קרב ארוך עם המחבלים במשך מעל 12 שעות, ועברו בית בית כדי לחלץ את התושבים שהיו נצורים בממ"דים.
במהלך טיהור הקיבוץ נהרג רן פוסלושני, תושב הקיבוץ, מאש לוחמי גבעתי, לאחר שזוהה בטעות כמחבל.
בשעות הלילה הושלם חילוץ כל התושבים והם פונו באוטובוסים למשמר הנגב.
סיכום

עד שעות הלילה הצליחו כוחות הצבא להשתלט חזרה על הקיבוץ ופינוי התושבים הושלם.
בטבח נרצחו 16 איש ואישה – 14 מחברי ותושבי הקיבוץ, וביניהם 4 ילדים, ושני אזרחים זרים – האחד מתאילנד והשני מטנזניה (שגופתו נחטפה לעזה ועדיין מוחזקת בשבי). חמישה לוחמים נהרגו בקרב על הקיבוץ. שמונה אזרחים נחטפו מהקיבוץ לשטח רצועת עזה.
שתי חטופות (יהודית ונטלי רענן) שוחררו ב-21 באוקטובר 2023, ושלוש חטופות נוספות (אלמה אברהם והאחיות דפנה ואלה אליקים) שוחררו ב-26 בנובמבר במסגרת הפעימה השלישית של עסקת שחרור החטופים. בלילה שבין 26–27 בפברואר 2025 נמסרה גופתו של צחי עידן לישראל במסגרת עסקת עסקת שחרור החטופים השנייה, לאחר שנרצח בשבי. חטוף אחד, עמרי מירן, עדיין מוחזק בעזה, בנוסף לג'ושוע לואיטו מולל, סטודנט מטנזניה שנרצח ב-7 באוקטובר בקיבוץ וגופתו נחטפה לעזה.
תחקיר צה"ל

בפברואר 2025 הציג אלוף דן גולדפוס, יחד עם קצינים נוספים, את התחקיר שנעשה על טבח שבעה באוקטובר בקיבוץ נחל עוז.
ביאורים

↑  ייתכן שמדובר בקבוצת מחבלים שנייה שחדרה מעזה לחלק הצפוני של הקיבוץ וייתכן שמדובר במחבלים שחדרו בבוקר מהשער האחורי, ובשל הקרב שהתנהל באזור הרפת והשכונה החדשה ביצעו איגוף והגיעו לחלק הצפוני של הקיבוץ.
ברטה ברקוביץ קוהוט

| --- | --- |

ברקוביץ' בילדותה
 לידה:  8 בנובמבר 1921 צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
 פטירה:  14 בפברואר 2021 (בגיל 99) ארצות הברית מארין, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  ברכה ברקוביץ'
 עיסוק:  תופרת בסלון האופנה באושוויץ
 בן זוג:  לאו קוהוט
ברטה (ברכה) ברקוביץ קוהוט (בסלובקית: Berta Berkovičová-Kohútová;‏ 8 בנובמבר 1921 – 14 בפברואר 2021) היא ניצולת שואה מצ'כוסלובקיה, והתופרת האחרונה ששרדה מסלון התופרות היהודיות מאושוויץ.
ילדות ונעורים

ברקוביץ נולדה בצ'פה, כפר קטן במזרח צ'כוסלובקיה שנמצא כיום במחוז זקרפטיה באוקראינה. היא נולדה בשם ברכה לאמה קרולינה שטרן, בת למשפחה יהודית מהונגריה ולאביה סולומון ברקוביץ שהיה חירש-אילם. ברכה נולדה בבית הקטן והצפוף של סבה וסבתה כבת בכורה לאמה בת ה-19, ואחריה נולדו עוד שני בנים ושתי בנות. אביה סולומון היה חייט מוכשר ומצא עבודה בבית אופנה בברטיסלבה, התקדם והקים עסק משלו בו העסיק שלושה חייטים חרשים אילמים. קרולינה האם סייעה אף היא בעסק בהתאמת בגדים ללקוחות ובמתורגמנות.
כשהייתה ברכה בת 8 העתיקה המשפחה את מקום מגוריה לברטיסלבה. בהיותה בת 12 חלתה בשחפת והועברה לסנטוריום בהרי הטטרה לצורך טיפול במחלה, שם שהתה במשך שנתיים בהן למדה צ'כית. כשחזרה לברטיסלבה החלה ללמוד בתיכון מקצועי, שם למדה מזכירות, הנהלת חשבונות וקצרנות. במקביל למדה תפירה מאביה.
ברכה ואחותה אירנה הצטרפו לתנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר", ולאחר מות אמה עברה ברכה לתנועת המזרחי.
אושוויץ

משפחת ברקוביץ הייתה בין יותר מ-11,000 יהודים שפונו מבתיהם בברטיסלאבה לעיירה קטנה ליד הגבול הצפוני של פולין, שם חיו בתנאים קשים. באמצע מרץ 1942 נסעה ברכה לעיר הולדתה לבקר חברה וכשחזרה לעיירה התברר לה שאחותה הצעירה קטקה נעצרה ונלקחה למחנה מעבר. היא ניגשה מיוזמתה לתחנת המשטרה והסגירה עצמה כדי להצטרף לאחותה וכך יצאו שתיהן לשילוח. באפריל 1942 נלקחו ברכה ואחותה בטרנספורט הרביעי יחד עם עוד 998 נערות יהודיות מסלובקיה למחנה ההשמדה אושוויץ. שם ניתן לברכה מספר 4245 ולקטקה 4246. עם הגעתן הן עבדו כעובדות כפיה בסלילת כבישים, חפירת תעלות ניקוז, יבוש ביצות ועבודות פרך נוספות.
לאחר מכן נשלחו לעבוד בקומנדו-קנדה, שם הן מיינו ערמות בגדים שנגזלו מיהודים אשר נשלחו לתאי הגזים. ברכה עבדה במשמרות, וכל יום צעדה כשלושה ק"מ הלוך ושלושה ק"מ חזור כדי לעבוד. לעיתים הוכתה במגלב תוך כדי הליכה, אך נאלצה לשתוק ולהמשיך. האסירות נאלצו להתמודד גם עם התנאים הסניטריים הקשים. לעיתים ברכה ונשים נוספות הצליחו בחוכמה ובתחכום להשיג לעצמן פריטים כגון נעליים, סבון, משחת שיניים, ממחטות וכיוצא בזה, או לאסירים אחרים, אך אם נתפסו הוכו עד זוב דם. ברכה וקטקה עסקו גם בתפירה ובתיקון בגדים עבור האס אס ונשותיהן ב"קנדה". כך הכירו את מרתה פוקס, שהייתה מגיעה לשם כדי להשיג בדים ממחסני הגזל במתחם. במהלך עבודתן בקומנדו קנדה מצאו ברכה וקטקה את מעיליהן וכך הבינו שהוריהן הובלו למשרפות ומתו. ברכה שמרה על חוסן נפשי, לא איבדה את האופטימיות, שמרה על רוח התנדבות וסייעה לאסירים ולאסירות באושוויץ.
אושוויץ > סלון האופנה

בשנת 1943 החליטה הדוויג הס, אשתו של מפקד המחנה רודולף פרנץ הס, להקים סלון הוט קוטור באושוויץ. זאת למען נשות קציני האס אס, שהקפידו להתלבש בבגדים אלגנטיים ומותאמים לכל אירוע. בין הנשים שהיו לקוחות סלון האופנה הייתה מגדה גבלס, אשתו של שר התעמולה של אדולף היטלר יוזף גבלס, אווה בראון פילגשו של אדולף היטלר וכן אמי גרינג, אשתו של מפקד הלופטוואפה רייכסמרשל הרמן גרינג.
הס מינתה את מרתה פוקס למנהלת סלון האופנה, לאחר שהתרשמה ממנה כשזו עבדה בביתה בטיפול בילדיה וכתופרת. עם התגברות ההזמנות, התבקשה מרתה להביא תופרות נוספות לסטודיו החייטות. בין האסירות שנבחרו לעבוד בסלון האופנה היו גם האחיות ברכה (ששמה השתנה לברטה) וקטקה, כיוון שהיו תופרות מיומנות ומקצועיות. הסטודיו היה ממוקם בקומת המרתף של המבנה. התופרות עבדו לאור שני חלונות ומנורות חשמליות, כשהן ישובות ליד שולחן עבודה ארוך. הן היו מסודרות ונקיות ונהנו משפע חומרי הגלם שהגיע אליהן מ"קנדה".
עומס העבודה על התופרות היה רב מכיוון שכמות ההזמנות הייתה גדולה וצריך היה לעשות מאמצים כדי לקצר את זמן המתנת הלקוחות להשלמת הבגד. תהליך העבודה היה ארוך ומורכב החל מעיצוב, בחירת האריג ולאחר מכן גזירת הגזרות ותפירת "טואל" (בגד מבד גולמי לבדיקת הגזרה). לבסוף נתפר הבגד ונעשו בו התאמות ושינויים לפי מידות הגוף של הלקוחות. "הגימור" נעשה ברובו "ידנית". בשבתות, בדיוקה בשעה 12:00, הגיעו אנשי אס אס בכירים לאסוף את הבגדים שהוזמנו על ידי נשותיהם ונלבשו באירועי הבידור שהתקיימו בשבת בערב. בשל עומס העבודה עבדו התופרות במשך 10–12 שעות מדי יום.
מרתה פוקס וסגניתה בורישקה היו אחראיות לבחור ולהחליט על אילו פרויקטים תעבוד כל תופרת שמשימתה הבסיסית הייתה להשלים בשבוע לפחות שתי שמלות בהתאמה אישית. נוסף על כך נדרשה כל תופרת לבצע שינויים בבגדים שנאספו מערימות הרכוש הכלליות ב"קנדה" ולהתאימן למידותיהן של הלובשות החדשות. מרתה עסקה גם בבקרת האיכות של הבגדים, אשר היו באיכות מאוד גבוהה. התמורה של התופרות על עבודתן הייתה תנאי מגורים ומזון בסיסיים והזכות להישאר בחיים יום נוסף. הן אף זכו במקלחת שבועית, והמזון שלהן הונח על מיטותיהן, כדי שלא ייאלצו לריב על ההקצבה היומית להן היו זכאיות. והכי חשוב, הן שוחררו מהסלקציות. לפעמים כשהן עבדו הרבה מעבר למכסה, הלקוחות תגמלו אותן בפרוסת לחם, או חתיכת נקניקיה, שאריות מזון או מזון שפג תוקפו.
לאחר המלחמה

ברטה וקטקה ניצלו במצעד המוות לאחר כ-1,000 ימי של סבל באושוויץ. לאחר המלחמה בדרכה לפראג לסלון התפירה שהקימה שם מרתה פוקס, פגשה ברכה את לאו קוהוט בתחנת הרכבת בברנו, שאותו הכירה עוד מברטיסלבה בתקופה שלפני המלחמה.
בשנת 1947 הם נישאו ונולדו להם שני בנים: טומש ואמיל עימם חיו בברטיסלבה. ברכה המשיכה לתפור כדי לעזור בפרנסת המשפחה ולאחר מכן החלה לעבוד בתחום ההוצאה לאור יחד עם לאו. בשנת 1968 עקב פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה, עברו ברכה ובעלה לקליפורניה בעקבות בניהם, שעברו לשם מספר שנים לפני כן.
ברכה נפטרה ב-14 בפברואר 2021, בחג האהבה בבית החולים "קייזר פרמננטה" בסן רפאל, לאחר סיבוכים כתוצאה ממגפת הקורונה.
ב-2017, הוקלט בקליפורניה ראיון בעל פה עם ברטה אשר ב-2019 פורסם במאמר "החוויות שלי במהלך שלוש שנים של מאסר במחנה הריכוז אושוויץ" בכתב העת "Judaica et Holocaustica".  הסופרת הבריטית והיסטוריונית ביגוד ואופנה, לוסי אדלינגטון, כתבה את הספר The Dressmakers of Auschwitz: The True Story of the Women Who Sewed to Survive, לאחר ראיון עם קוהוט. היא ראיינה את ברטה קוהוט בסלון ביתה בגבעות סמוך לסן פרנסיסקו בקליפורניה. הספר מספק תיאור של הדרך בה הנאצים הרוויחו מהחרמת רכוש המגורשים, שיפוצו, והפכו אותו לזמין לשימוש אזרחי הרייך. בביקורת, לאורה ל. קאמרלנגו, אוצרת תלבושות במוזיאוני סן פרנסיסקו לאמנויות יפות (אנ'), ציינה כי הפרסום, המתועד והממחקר היטב, גם חוקר את החוויות והסיפורים האישיים של התופרות כמו קוהוט, שעבדו בסטודיו לאופנה. הספר תורגם לעברית ופורסם בשנת 2023 בהוצאת "מָטָר".
לקריאה נוספת

לוסי אדלינגטון, התופרות מאושוויץ, מטר - הוצאה לאור, 2023.
הערות שוליים

↑  איתי יעקב, "התפירה היתה הדבר שהגן עליהן מפני תאי הגז והמשרפות": פרק מתוך "התופרות מאושוויץ", באתר ynet, 7 בדצמבר 2023
↑  התופרות מאושוויץ", באתר "כותר", מטר הוצאה לאור בע"מ, שנת 2023, עמ' 12-14, 23-34
↑    ליאור שפירא, ‏אופנת אושוויץ: האסירות היהודיות שתפרו את שמלות הנשף לנאציות, בעיתון מקור ראשון, 5 במאי 2024
↑    ירון אביטוב, ‏התופרות מאושוויץ: שיאה הגרוטסקי של תעשיית המוות במחנה ההשמדה, בעיתון מקור ראשון, 13 במרץ 2024
↑  הערה 2, התופרות מאושוויץ, עמ' 278-280
↑  מאט ליבוביץ', התופרת האחרונה של אושוויץ הלכה לעולמה, באתר זמן ישראל, 8 באפריל 2021
יפן

יפן (בקאנג'י: 日本; בקטאקנה: ニホン／ニッポン; בהיראגאנה: にほん／にっぽん; ברומאג'י: Nippon או Nihon, תלוי בהקשר) היא מדינת איים בצפון-מערב האוקיינוס השקט, השייכת ליבשת אסיה.
למרות היותה מדינה בינונית מבחינת שטחה, יפן היא מעצמה כלכלית: היא המדינה השישית בעולם מבחינת עוצמתה הכלכלית, בחישוב לפי תמ"ג וחברה בארגון המדינות המתועשות (G7). יפן מכונה גם בשם: "ארץ השמש העולה" או "ארץ שמונת האיים הגדולים".
יפן היא ארכיפלג של 6,852 איים. הקצה הצפוני שלה מרוחק כ-50 ק"מ מן האי הרוסי סחאלין, והקצה הדרומי שלה נמצא במרחק כ-150 ק"מ מדרום קוריאה. האיים הראשיים הוקאידו, הונשו, שיקוקו וקיושו סמוכים זה לזה ומהווים 97% משטחה היבשתי של יפן. נכון לשנת 2022, מונה אוכלוסייתה של יפן למעלה מ-125 מיליון איש, והיא המדינה ה-12 בגודלה מבחינת אוכלוסייה. מרבית האוכלוסייה מתרכזת במישורים ובשפילות החוף של המזרח והדרום, ואילו הצפון דליל יותר באוכלוסין.
יפן היא המדינה שתוחלת החיים בה היא הגבוהה בעולם. מטרופולין טוקיו רבתי, בירת יפן, הוא המטרופולין הגדול בעולם ובה למעלה מ-30 מיליון תושבים.
אטימולוגיה

בהקשרים רשמיים מדינת יפן נקראת ניפּוֹן ובהקשרים לא רשמיים המדינה נקראת ניהוֹן. המקור להבדל בצורות ההגיה הוא שתי שיטות הקריאה השונות הנהוגות ביפנית, כאשר צורת הקריאה ניפון שייכת לקריאת און־יומי הדומה לסינית וצורת הקריאה ניהון שייכת לקריאת קון־יומי. בשני המצבים המילה תכתב באותם הסימנים, 日本, שמשמעותם "השמש העולה", זהו גם מקורו של הכינוי של המדינה במערב, "ארץ השמש העולה". מקור השם הוא העובדה שהמדינה נמצאת מזרחית לסין, שבתקופת שושלת סווי הסינית עמדה בקשרים דיפלומטיים עם הקיסרות היפנית.
מקור השם העברי (כמו גם בשפות רבות אחרות) "יפן" ("Japan") מגיע מצורת הביטוי "ניפון". הפעם הראשונה ששם המדינה נכתב באלפבית הלטיני הייתה בשנת 1565, ונכתב Giapan.
היסטוריה > פרה-היסטוריה והיסטוריה מוקדמת

מהמחקר הארכאולוגי עולה כי המתיישבים הראשונים ביפן הגיעו מקוריאה ומסיביר לפני לפחות 30,000 שנה, כאשר עדיין לא היה ים שהפריד בין יפן ליבשת אסיה. ייתכן כי אחרים הגיעו בדרך הים מאוחר יותר מהפיליפינים ומפולינזיה.
הסימנים הראשונים לתרבות מופיעים בערך ב-10,000 לפנה"ס עם תרבות ג'ומון, המאופיינת בתחילתה באורח חיים של ציידים-לקטים נוודים למחצה, הגרים בחפירות בקרקע ושעסקו בחקלאות פרימיטיבית. האריגה עדיין לא הייתה ידועה, והממצאים הארכאולוגיים מעידים שהבגדים עשויים היו מקליפות עצים. לקראת האלף השלישי לפנה"ס אנשי הג'ומון כבר פיסלו דמויות מחימר וייצרו כלים המעוטרים בדוגמאות שונות על ידי חבלים ומקלות שנלחצו אל החימר הלח. יפן היא מקום ייצור הקרמיקה העתיק ביותר בעולם. בהדרגה החל תהליך של התיישבות.
מקורותיה ההיסטוריים של התרבות היפנית לוטים בערפל, ומשתרגים היטב באגדות הרבות שצמחו במרוצת השנים ב"ממלכת האלים". לפי המסורת, ה-11 בפברואר 660 לפנה"ס, הוא התאריך הרשמי (לפי ספירת הנוצרים) שבו נוסדה יפן על ידי הקיסר גִ'ימוּ טֶנוֹ. מסורת זו מופיעה בגרסאות הקדומות ביותר של תיעוד היסטורי כלשהו ביפן, בתעודות שנכתבו בין המאה ה-6 למאה ה-8, לאחר אימוץ מערכת הכתב הסיני על ידי היפנים. זהו תיעוד ממקור ראשון, אולם הוא נעשה יותר מ-1,000 שנה לאחר התרחשותם, כביכול, של המעשים המתוארים בו.
התקופה שבה נכתבו התעודות הללו הייתה תקופה של מלחמות בין כמה שליטים מקומיים ששלטו בחלקיה השונים של המדינה ותבעו לעצמם את תפקיד קיסר הארץ כולה, שהוחזק בידי משפחה קיסרית אחת ששלטה על חלק נכבד מן הארץ. במטרה ליצור לגיטימציה לשלטונה של המשפחה הקיסרית השלטת, יצרו וליקטו תומכי הקיסר אסופת שירים וסיפורי אגדה, אשר מתארים את התגלגלות האלוהות מאלת השמש, אמטראסו, הנחשבת גם כיום לבכירה באלי הפנתאון של דת השינטו, הדת המקורית של יפן, דרך נכדהּ ניניג'י ועד לקיסר המייסד, ג'ימו טנו, שהיה לטענת המיתוסים הללו מייסדה של השושלת הקיסרית השלטת. שושלת זו, אשר כתבה את ההיסטוריה הקדומה של יפן, היא אותה שושלת שעמה נמנים קיסרי יפן של ימינו.
היסטוריה > פרה-היסטוריה והיסטוריה מוקדמת > תקופת יאיואי

בתחילת תקופת יאיואי (ביפנית 弥生時代), סביב המאה ה-3 לפנה"ס, הייתה פריחה של טכנולוגיות חדשות כגון חקלאות אורז, והפקת ברזל וברונזה, שהובאו בידי מהגרים מקוריאה. טכנולוגיות אלה היוו את היסודות לתרבות היפנית המסורתית שעדיין קיימת היום. אוכלוסייה זו גדלה והחברה נעשתה למורכבת יותר: האנשים החלו לארוג בדים, לגור בכפרי-איכרים קבועים, לבנות מבנים מעץ ומאבן, לצבור את הונם על ידי בעלות על קרקעות ולאחסן דגן. בתקופה זו התפתחו מעמדות חברתיים ברורים.
לאחר תקופת היאיואי הגיעה בערך ב-250 לספירה תקופת קופון, שהייתה מאופיינת במדינות מיליטריסטיות חזקות שמרוכזות סביב שבטים בעלי עוצמה. חצר הימטו, באזור אסוקה, השתלטה על השבטים האחרים וצברה הון על ידי השתלטות על קרקעות רבות. בהתבסס על המודל הסיני, הם פיתחו מנהל מרכזי וחצר אימפריאלית והחברה אורגנה על פי עיסוק. רוב האנשים היו איכרים; אחרים היו דייגים, אורגים, קדרים, אומנים, ומומחים פולחניים.
היסטוריה > התקופה הקלאסית

היפנים החלו לכתוב את ההיסטוריה שלהם רק במאה ה-5 וה-6 לספירה, כשמערכת הכתיבה הסינית, בודהיזם, קדרות מתקדמת, קבורה טקסית והיבטים תרבותיים אחרים הובאו ליפן על ידי אריסטוקרטים, אומנים, ונזירים מבאקג'ה, ממלכה בקוריאה.
השלב הראשון של הכתיבה ההיסטורית היפנית הגיעה לשיא בראשית המאה ה-8 עם הכרוניקות המאסיביות, קוג'יקי (תיעוד העניינים העתיקים, 712 לספירה) וניהון שוקי (כרוניקות יפן, 720 לספירה). אף על פי שיפן לא הופיעה כלל בהיסטוריה הכתובה עד לשנת 57 לספירה, אז היא מוזכרת בתעודות סיניות כאומה של "ווה", או "עבדים גמדים", הכרוניקות האלה מספרות סיפור אגדי הרבה יותר – הן מייחסות את מוצאם של אנשי יפן לאלים עצמם.
לפי המיתולוגיה היפנית, יפן נוסדה במאה ה-7 לפנה"ס בידי הקיסר ג'ימו, שהיה צאצא ישיר של האלה אמטראסו. ברוב שנות ההיסטוריה של יפן, הכוח האמיתי היה בידי האצולה, השוגונים, או הצבא, ולאחרונה – ראשי הממשלות.
דרך רפורמת טאיקה משנת 645 הגבירו היפנים את אימוץ התרבות הסינית וארגנו מחדש את הממשל על פי מבנה הממשל הסיני. אולם, הכוח הפוליטי נשאר בידי משפחות האצולה, שניהלו את המדינה בפועל. הקמת המדינה הריכוזית ביפן על פי הדגם הסיני, סללה את הדרך לדומיננטיות של הפילוסופיה הקונפוציאנית ביפן עד למאה ה-19.
בתקופת נארה שבמאה ה-8 הופיעה לראשונה מדינה יפנית חזקה שרוכזה סביב חצר אימפריאלית בעיר הייג'ו-קיו (כיום נארה). החצר האימפריאלית לאחר מכן עברה לנגואקה ואחר כך להיאן-קיו (כיום קיוטו), מעבר המסמן את תחילת "תור הזהב" של התרבות היפנית הקלאסית הקרוי תקופת הייאן.
היסטוריה > ימי הביניים ביפן

תקופת ימי הביניים ביפן אופיינה בהתרופפות השלטון המרכזי ובעלייתו של מעמד שליט של לוחמים הקרויים "סמוראי". בשנת 1185 היה הגנרל מינאמוטו יוריטומו הראשון לשבור את המסורת של שלטון לצד הקיסר בקיוטו ועבר לקמאקורה הרחוקה, דרומית ליוקוהאמה של היום. לאחר מותו של יוריטומו, שבט לוחמים אחר, ההוג'ו, שלטו כנציגים של השוגון. מלחמות שפרצו בין הסמוראים לבין עצמם הביאו להתפוררות מדינית, אך איש לא העז להדיח את השושלת הקיסרית. ממשל השוגון הצליח לחסום פלישה מונגולית מקוריאה ב-1274 ו-1281. לאחר תקופה זו הייתה תקופה של מחנות יריבים שלחמו זה בזה וגרמו לסבל רב, תקופה הקרויה "המדינות הלוחמות" או סנגוקו.
שלטונם הארוך של הסמוראים ביסס את ערכיהם כ״ערכי ההתנהגות הנעלים״. בראש ערכי הסמוראים עמדו הנאמנות לאדון, אומץ-לב, כבוד, הקרבה עצמית, אורח חיים ספרטני ושליטה עצמית. ה"בּוּשִידוֹ" ("דרך הלוחם") התבסס על יסודות קונפוציאניים, כגון ציות, מילוי חובה ואחריות, אך היה זה קונפוציאניזם בעל אופי צבאי. הוא הושפע גם מן הבודהיזם, בייחוד של אסכולת הזן, שהטיפה לריכוז נפשי, שלווה פנימית, ביצוע מושלם ונכונות למות. הסמוראים הצטיינו כלוחמים, אך גם נודעו לשמצה באכזריותם כלפי אויביהם וכלפי עצמם, ובנכונותם להתאבד בהראקירי ("חיתוך הבטן") כדי להציל את כבודם.
במאה ה-16, סוחרים ומיסיונרים פורטוגלים הגיעו ליפן לראשונה והתחילו בכך את תקופת "סחר הנאנבאן" ("ברברי דרומי") של חליפין מסחרי ותרבותי ער בין יפן והמערב (ואף עם סין). הזרים הצליחו להקים תחנות מסחר ביפן, אליהן נספחו גם מיסיונרים נוצרים, אשר הביאו להתנצרותה ההדרגתית של כעשירית מן האוכלוסייה, בעיקר בדרום יפן.
היעדר כיבושים זרים וקיומו הרצוף של מוסד הקיסרות סייעו למנהיגים יפנים חזקים לאחד את המדינה היפנית מחדש בכוח הזרוע, במחצית השנייה של המאה ה-16: תחילה אודה נובונאגה, טויוטומי הידיושי וטוקוגאווה איאיאסו חיזקו את שלטונם במדינות הלוחמות ביפן. בהמשך, טוקוגאווה הצליח לאחד את הארץ כולה בכך שניצח את יריביו בקרב סקיגהארה בשנת 1600. לאחר מכן הוא העביר את הבירה לאדו (כיום טוקיו), קיבל מן הקיסר את התואר "שוגון" (מפקד צבאי עליון) והחל את שוגונות טוקוגאווה.
שוגונות טוקוגאווה, שהייתה חשדנית כלפי המיסיונרים הקתולים, חסמה כל יחסים עם אירופה, למעט מגעים מוגבלים מאוד עם סוחרים הולנדים באי המלאכותי דג'ימה. עד אמצע המאה ה-17 גורשו כמעט כל האירופאים מיפן, והדת הנוצרית נאסרה. במקביל, היפנים נעשו מודעים יותר למסחר עם סין, במיוחד לאחר שהמנצ'ו כבשו את סין וייסדו את שושלת צ'ינג. המנצ'ו כבשו את קוריאה ב-1637 והיפנים חששו מפני פלישה אליהם גם כן. לפיכך, המדינה נעשתה מבודדת יותר מאי-פעם. עם גירוש הזרים נאסר על היפנים עצמם לצאת מגבולות ארצם ולבנות אוניות גדולות, היכולות להפליג למקומות רחוקים. באופן זה ניתקה יפן את עצמה מן המערב, לתקופה שנמשכה קרוב ל-250 שנה. בתקופת בידוד זו, בּירתה של שוגונות טוקוגאווה הייתה העיר אדו, היא העיר טוקיו של ימינו, ומכאן נגזר גם שמה של התקופה: תקופת אדו. במחקר המודרני, נחשבת תקופה זו לשיאה של התרבות הימי-ביניימית היפנית.
ממשל ופוליטיקה

הרשות המייצגת את הריבון ונבחרת בבחירות חופשיות ודמוקרטיות היא הדיאט, בית המחוקקים היפני. בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה, אשר נבחר מבין חברי הדיאט וממשלתו זקוקה לאמון הדיאט.
הדיאט היפני, הנקרא "קוקאי", בנוי משני בתים: בית נבחרים (בית תחתון) ובית היועצים (בית עליון). בית הנבחרים כולל 480 צירים הנבחרים בבחירות, כאשר 300 מתוכם נבחרים באזורים חד-נציגיים ו-180 מתוכם נבחרים באופן יחסי מתוך 11 אזורי בחירה, לפי בחירה במפלגות ולא בנציג ספציפי. חברי בית הנבחרים מכהנים כ-4 שנים. בית היועצים כולל 252 צירים, כאשר 96 נבחרים בבחירות יחסיות ארציות – 50 כל שלוש שנים – ו-146 נוספים נבחרים בשיטה אזורית מתוך 47 מחוזות מנהליים. כל מפלגה במחוז מציגה מועמדים לפי גודל המחוז.
ממשלת יפן מורכבת מראש הממשלה ומשריו ואחראית כלפי הדיאט. על ראש הממשלה להיות חבר של הדיאט והוא נבחר על ידי חברי הפרלמנט. לראש הממשלה יש את הסמכות למנות ולפטר שרים, שרובם חייבים להיות חברי דיאט. בשנים 1955 עד 2009 שלטה ביפן המפלגה הליברלית דמוקרטית (LDP), למעט תקופה קצרה ב-1993 בה כיהנה מממשלת קואליציה של המפלגות המתנגדות לה; ב-2009 עלתה לשלטון המפלגה הדמוקרטית לאחר שזכתה לראשונה ברוב בבחירות. ראש ממשלת יפן מאז אוקטובר 2021 הוא פומיו קישידה.
יפן היא מונרכיה חוקתית שבראשה עומד קיסר, והיא הקיסרות האחרונה בעולם. הקיסר הוא סמל של המדינה ואחדות העם, אולם הוא אינו מחזיק בסמכויות שלטוניות. שושלת הקיסרים היפנית היא הארוכה ביותר בעולם, ונמשכת מעל 2600 שנה, אך תפקידו של קיסר יפן כיום הוא סמלי בעיקרו. הריבונות, שפעם הייתה מגולמת בקיסר, נובעת כיום מהעם היפני על פי החוקה. הקיסר אחראי רק לחובות טקסיות ואין לו סמכות ביצועית. באירועים דיפלומטיים הקיסר בדרך כלל משמש בתפקיד ראש המדינה.
נארוּהיטוֹ הוא כיום הקיסר ה-126 של יפן. הוא עלה לכס הקיסרות ב-1 במאי 2019 לאחר פרישתו של אקיהיטו אביו. תקופת מלכותו נקראת "תקופת ראיווה" (令和, "הרמוניה נפלאה"). נארוהיטו הוא הקיסר הראשון שנולד ביפן שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ממשל ופוליטיקה > יחסי חוץ

יפן חברה בארגון האומות המאוחדות מאז 1956 ובארגון המדינות המתועשות ובפורום שרי האוצר הבינלאומי של ה-G-20. יפן נוטלת חלק בפסגת מזרח אסיה והיא תורמת בצורה משמעותית למדינות מתפתחות. ליפן יש קשרים כלכליים וצבאיים הדוקים עם ארצות הברית. הברית הביטחונית בין ארצות הברית ליפן פועלת כאבן הפינה של מדיניות החוץ של המדינה. בגלל קרבתה למערב, יחסיה של יפן עם קוריאה הצפונית מתוחים.
הסכסוך על איי סנקאקו מתקיים בעקבות מחלוקת טריטוריאלית מול סין, למרות שהם נמצאים בשליטה יפנית. באיים קטנטנים אלה ישנם מאגרים אפשריים של נפט וגז טבעי. המחלוקת על האיים מעיבה על היחסים בין סין ויפן אף כי הן מנהלות קשרי מסחר קרובים זו עם זו. שתי הכלכלות הגדולות באסיה, והיקפי המסחר בניהן עצומים. בנוסף מתקיימות מחלוקת טריטוריאלית על ארבעת האיים הקוריליים הדרומיים, שמוחזקים בידי רוסיה, וכן סלעי ליאנקור ("דוקדו" בקוריאנית, "טקשימה" ביפנית), המוחזקים בידי קוריאה הדרומית.
כלכלה

כלכלת יפן היא הכלכלה הרביעית בגודלה בעולם (אחרי ארצות הברית, סין וגרמניה), עם תמ"ג של כמעט 5 טריליון (אלף מילארדים) דולר, וכן בהתחשב בשווי כוח הקנייה. המטבע המקומי הוא ין יפני, המטבע השלישי הנסחר ביותר בעולם אחרי הדולר האמריקני והאירו.
שיתוף פעולה ממשלתי-תעשייתי, מוסר עבודה גבוה, שליטה בטכנולוגיה עילית, דגש חזק על חינוך ותקציב הגנה קטן יחסית עזרו לקדם את יפן באורח מהיר ביותר לאחר תום מלחמת העולם השנייה ועד שנות ה-80 של המאה ה-20, והפכו אותה לאחת מהמעצמות הכלכליות הגדולות בעולם, לצד ארצות הברית והאיחוד האירופי. עם זאת, בשנות ה-90 וה-2000 חלה נסיגה משמעותית בקצב הצמיחה של יפן בשל סיבות כלכליות ודמוגרפיות, והיא נאלצה להתמודד עם שנות מיתון ארוכות. ניסיונות ממשלתיים לחדש את הצמיחה הכלכלית, בין היתר על ידי יצירת גירעונות ענק והורדות ריבית דרסטיות, לא זכו להצלחה רבה וכן הופרעו על ידי ההאטה הכללית בכלכלות האמריקאיות והאסייתיות בשנים 2001–2002 והמשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 שהביא למיתון נוסף, לקצב צמיחה שלילי ולשיעור האבטלה הגבוה ביותר מאז תום מלחמת העולם השנייה (5.7%).
התעשייה, המפיקה רבע מהתוצרת הלאומית היפנית הכללית, תלויה מאוד בייבוא של חומרי גלם ודלקים. בשוק הבינלאומי, יפן מפורסמת בתעשיות הרכב והאלקטרוניקה שלה, בהיותה בסיסן של חברות גדולות כמו טויוטה, הונדה, סובארו, ניסאן, מאזדה, סוני, פנסוניק, טושיבה והיטאצ'י. ליפן יש גם פלח שוק גדול בשוק הטכנולוגיה העילית – מוליכים למחצה, כימיקלים תעשייתיים, רובוטיקה, מכונות ייצור ותעשיות אוויריות.
מגזר השירותים של יפן מהווה כשלושה רבעים מהתוצרת הכללית, ואילו מגזר החקלאות אך ורק 1.6% מהתמ"ג, אף שליפן אחד מציי הדיג הגדולים בעולם, וכ-15% מהדגים בעולם מגיעים מספינותיה.
בעקבות צפיפות אוכלוסייה גדולה מאוד, בעיקר בערים הגדולות, בערי יפן הגדולות הולכים ותופסים תאוצה מיזמי ענק של בנייה לגובה, גורדי שחקים אשר יהוו בית לאלפי בני אדם. דוגמאות למיזמים אלו הם תוכניות סקיי סיטי 1000 ואקס-סיד 4000 אשר הוצעו לבנייה בטוקיו.
מדע וטכנולוגיה

ביפן, עיקר המיקוד במדע וטכנולוגיה מופנה לכיוון מוצרי צריכה אלקטרונים, רובוטיקה, ותעשיית הרכב. הגורם האחראי על מדע וטכנולוגיה בממשלת יפן הוא משרד החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה. ביבשת אסיה, יפן היא המובילה בפרסי נובל בתחום המדע. בתחומי התקשורת וטכנולוגיית המידע, ה-ITU דירג את יפן במקום ה-3 באסיה, ובמקום ה-11 בעולם כולו.