stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מהדורת השבת

ערך זה עוסק במהדורת החדשות של ערוץ 13. אם התכוונתם למהדורת החדשות של כאן 11, ראו .
.
| --- | --- |

 סוגה:  אקטואליה, מגזין
 מנחים:  דוריה למפל   מנחים בעבר:   תמר איש-שלום (19 בפברואר 2022 - 29 ביוני 2024)   הילה קורח (29 ביוני 2019 - 15 בינואר 2022)  אושרת קוטלר (2007 - 22 ביוני 2019)   טלי מורנו (2007–2002)
 משתתפים:  כתבי ופרשני "חדשות 13" וכתבי מהדורת השבת
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 הפקה
 חברת הפקה:  חדשות 13
 אתר צילומים:  אולפני "חדשות 13", גבעתיים (2003–2012, 2019–2020)  אולפני הבירה, ירושלים (2013–2019) אולפני "רשת", רמת החייל, תל אביב (11 באפריל 2020) אולפני "חדשות 13", נווה אילן (18 באפריל 2020 - הווה)
 מוזיקה:  עירד אשל
 אורך פרק:  75 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ עשר (2002–2019)   ערוץ 13 (2019–)
 תקופת שידור מקורית:  פברואר 2002 – הווה
מהדורת השבת (בעבר "המגזין" ו"חדשות השבת") היא מהדורת החדשות המרכזית של חדשות 13 בימי שבת בהגשת דוריה למפל. בעבר שודרה בערוץ עשר והחל מ-19 בינואר 2019 משודרת בערוץ 13. בדומה למהדורה המרכזית בימי חול, התוכנית מציגה סיכום של חדשות היום, אך היא נושאת אופי מגזיני יותר, מהטעם שבסופי שבוע יש פחות דיווחים חדשותיים.
המהדורה כוללת גם הופעות של פרשנים שונים מקרב סגל חברי "חדשות 13", פינת תחקירים, ותחזית מזג האוויר.
בעבר הגישו את המהדורה טלי מורנו, אושרת קוטלר שהנחתה את "המגזין" במשך 12 שנה, והילה קורח שהתחלפה עם תמר איש-שלום בהגשת המהדורה המרכזית.
היסטוריה

בין השנים 2002 ל-2010, "חדשות השבת" הייתה מהדורת החדשות המרכזית ששודרה בערוץ 10 בימי שבת. התוכנית כללה את כל הכתבות של היום בארץ ובעולם, עם כל פרשני ערוץ 10 וכתבות. ב-2007 אושרת קוטלר החליפה את טלי מורנו כמגישת התוכנית. בשנת 2010 מותגה מחדש המהדורה תחת השם "המגזין", וזמן תחילת התוכנית הועבר משמונה בערב לשעה 19:57.
המהדורה צולמה באולפני חדשות 10 בגבעתיים עד שנת 2012, ומשנה זאת היא מצולמת באולפני חדשות 10 בירושלים.
עד לסוף פברואר 2015, שודרה במסגרת המהדורה פינת "בירוקרטיה", אותה הגיש העיתונאי דב גיל-הר.
ב-12 בינואר 2019 שודרה התוכנית האחרונה בערוץ עשר. החל מ-19 בינואר 2019 משודרת התוכנית בערוץ 13.
ב-22 ביוני 2019, הגישה אושרת קוטלר את התוכנית האחרונה אחרי 12 שנים. את מקומה מילאה הילה קורח, שעזבה את "העולם הבוקר", המשודרת באותו ערוץ. בנוסף, שונה שם המהדורה ל"מהדורת השבת", אחרי 9 שנים בהן נקראה המהדורה "המגזין".
בספטמבר 2019 עברה המהדורה לאולפני חדשות 13 בגבעתיים, לאחר ששידורי החברה באולפני הבירה הסתיימו, ובאפריל 2020 צולמה באופן חד פעמי בבית "רשת", כשלאחריה עברה לאולפני נווה אילן, שם מצולמת המהדורה המרכזית מ-1 במרץ.
בדצמבר 2021 נודע כי תמר-איש שלום עזבה את המהדורה המרכזית בערוץ ותעבור להגיש את מהדורת השבת במקומה של הילה קורח שתעבור להגיש את המהדורה המרכזית לצד אודי סגל.
סמלילי מהדורת השבת

הסמל הראשון של "המגזין", בין 2010 ל-28 באוקטובר 2017
הסמל השני של "המגזין", בין ה-4 בנובמבר 2017 ל-12 בינואר 2019
הסמל השלישי של ״המגזין״, בין ה-16 בינואר 2019 ל-22 ביוני 2019
הסמל הראשון של ״מהדורת השבת״ בין ה-29 ביוני 2019 ל-11 באפריל 2020
הסמל השני של ״מהדורת השבת״ החל מ-18 באפריל 2020
ראו גם

שישי
מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 13
החדשות 13
הערות שוליים

↑  פרומו מהדורת השבת
↑  רן בוקר, אושרת קוטלר תעזוב בקרוב את חדשות רשת, המחליפה הזמנית – הילה קורח, באתר ynet, 2 ביוני 2019
↑  אחרי התבטאותה השנויה במחלוקת: אושרת קוטלר עוזבת את חדשות 13, באתר ‏מאקו‏, 28 במרץ 2019
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏תמר איש שלום עוזבת את המהדורה המרכזית של חדשות 13, באתר גלובס, 21 בדצמבר 2021
פאלאצו פיזאני גריטי

ערך זה עוסק בארמון ברובע סן מרקו בוונציה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון, בית מלון 
 כתובת:  Campo del Traghetto, 2466-67, San Marco 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 
 קואורדינטות:  45°25′54″N 12°20′00″E﻿ / ﻿45.431679°N 12.3333°E﻿ / 45.431679; 12.3333
 www.thegrittipalace.com
  (למפת ונציה מוגדלת) פאלאצו פיזאני גריטי(למפת ונציה רגילה) פאלאצו פיזאני גריטי
 
פאלאצו פיזאני גריטי (באיטלקית: Palazzo Pisani Gritti) הוא ארמון בוונציה שבאיטליה. הארמון בנוי בסגנון גותי ומצוי על גדת התעלה הגדולה, מול כנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה, ברובע סן מרקו של ונציה.
היסטוריה

הארמון בן שלוש הקומות הוזמן במאה ה-14. הקומה השנייה הוקמה במאה ה-16. בעבר היו בחזית המבנה פרסקאות מעשה ידי ג'ורג'ונה. הקומה השלישית נוספה בשנת 1890. במהלך המאה ה-20 שופץ המבנה במטרה שישמש כמלון יוקרה.
משפחת פיזאני העשירה התגוררה בארמון עד 1814, עת שהחכירה את הארמון למשפחת גריטי; זמן קצר לאחר מכן נמכר המבנה לברונית סוזנה ולצר (Susanna Wetzlar), וזו אירחה במבנה את ג'ון ראסקין עת כתב את ספרו "האבנים של ונציה".
הערות שוליים

↑  תיאור המבנה וההיסטוריה שלו (באיטלקית)
1 2  היסטוריה של הארמון (באיטלקית)
|  ונציה |
| --- | --- | --- |
| אתרים | האוניברסיטה הבינלאומית • הגטו • התעלה הגדולה • כיכר סן מרקו • מסטרה • בית הכנסת הספרדי • בית הכנסת האיטלקי • הארי'ז בר • קפה פלוריאן • קפה לאבנה • ריאלטו |  |
| כנסיות | בזיליקת סן מרקו • איל רדנטורה • סן ג'ורג'ו מג'ורה • סן זכריה • סן פולו • סנטה מריה דלה סאלוטה • סנטה מריה פורמוזה • סן סטאה • סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי • סן סלבדור • סן סמואלה • סנטה מריה דיי מיראקולי • סן ג'ורג'ו דיי גרקי • מדונה דל'אורטו |  |
| מבנים | ארמון הדוג'ה • הארסנאלה • הקמפנילה • פאלאצו בארבאריגו • פאלאצו ג'וסטי • פאלאצו גרימאני • פאלאצו דולפין מאנין • פאלאצו טייפולו • פאלאצו מורו לין • פאלאצו פונטאנה רצוניקו • פאלאצו פוסקארי • פאלאצו פוסקארי קונטריני • פאלאצו פיזאני גריטי • פאלאצו פיזאני מורטה • פלאצו פיזאני א סן סטפאנו • פאלאצו קאוואלי-פרנקטי • קא' דא מוסטו • פאלאצי בארבארו • פאלאצו דאריו • פונדאקו דיי טדסקי • קא' ונדראמין קאלרגי • קא' סגרדו |  |
| מוזיאונים | אוסף פגי גוגנהיים • גלריית האקדמיה • מוזיאון קורר • פאלאצו גראסי • קא' ד'אורו • קא' פזארו • קא' רצוניקו • פונדאקו דיי טורקי |  |
| גשרים | גשר האנחות • גשר האקדמיה • גשר החירות • גשר הציצים • גשר ריאלטו • גשר קלטרווה |  |
| איים עיקריים בלגונת ונציה | בוראנו • ג'ודקה • לידו • מוראנו • מצורבו • סן ג'ורג'ו מג'ורה • טורצ'לו • איים נוספים |  |
| אירועים | אקווה אלטה • הביאנלה • הרגאטה • פסטיבל הסרטים • קרנבל המסכות • טקס נישואי הים |  |
| רבעים | דורסודורו • סן מרקו • סן פולו • סנטה קרוצ'ה • קאנארג'ו • קסטלו |  |
| תחבורה | נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו • תחנת ונציה סנטה לוצ'יה • ואפורטו • המונורייל של ונציה • גונדולה • הרכבת הקלה של מסטרה • נמל ונציה |  |
פאלאצו טייפולו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון 
 שימוש:  רכוש פרטי
 כתובת:  סן פולו 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הרנסאנס 
 
 קואורדינטות:  45°26′09″N 12°19′45″E﻿ / ﻿45.435864°N 12.3290983°E﻿ / 45.435864; 12.3290983
  (למפת ונציה מוגדלת) פאלאצו טייפולו(למפת ונציה רגילה) פאלאצו טייפולו
 
פאלאצו טייפולו (באיטלקית: Palazzo Tiepolo) הוא ארמון בסגנון הרנסאנס הממוקם בין פאלאצו סוראנצו פיזאני ופאלאצו פיזאני מורטה על גדת התעלה הגדולה, ברובע סן פולו, בוונציה שבאיטליה.
היסטוריה

הארמון נבנה במחצית השנייה של המאה ה-16 עבור משפחת טייפולו העשירה, במקום בו ניצב קודם לכן ארמון ישן של המשפחה.
חזית המבנה עוטרה בציורי קיר מעשה ידי אנדראה שיאוונה, אשר כיום ניתן לראות את שרידיהם.
פנים המבנה עוטר בציורי קיר מעשה ידי יאקופו גואראנה.
הערות שוליים

1 2 3  היסטוריה של המבנה (באיטלקית)
|  ונציה |
| --- | --- | --- |
| אתרים | האוניברסיטה הבינלאומית • הגטו • התעלה הגדולה • כיכר סן מרקו • מסטרה • בית הכנסת הספרדי • בית הכנסת האיטלקי • הארי'ז בר • קפה פלוריאן • קפה לאבנה • ריאלטו |  |
| כנסיות | בזיליקת סן מרקו • איל רדנטורה • סן ג'ורג'ו מג'ורה • סן זכריה • סן פולו • סנטה מריה דלה סאלוטה • סנטה מריה פורמוזה • סן סטאה • סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי • סן סלבדור • סן סמואלה • סנטה מריה דיי מיראקולי • סן ג'ורג'ו דיי גרקי • מדונה דל'אורטו |  |
| מבנים | ארמון הדוג'ה • הארסנאלה • הקמפנילה • פאלאצו בארבאריגו • פאלאצו ג'וסטי • פאלאצו גרימאני • פאלאצו דולפין מאנין • פאלאצו טייפולו • פאלאצו מורו לין • פאלאצו פונטאנה רצוניקו • פאלאצו פוסקארי • פאלאצו פוסקארי קונטריני • פאלאצו פיזאני גריטי • פאלאצו פיזאני מורטה • פלאצו פיזאני א סן סטפאנו • פאלאצו קאוואלי-פרנקטי • קא' דא מוסטו • פאלאצי בארבארו • פאלאצו דאריו • פונדאקו דיי טדסקי • קא' ונדראמין קאלרגי • קא' סגרדו |  |
| מוזיאונים | אוסף פגי גוגנהיים • גלריית האקדמיה • מוזיאון קורר • פאלאצו גראסי • קא' ד'אורו • קא' פזארו • קא' רצוניקו • פונדאקו דיי טורקי |  |
| גשרים | גשר האנחות • גשר האקדמיה • גשר החירות • גשר הציצים • גשר ריאלטו • גשר קלטרווה |  |
| איים עיקריים בלגונת ונציה | בוראנו • ג'ודקה • לידו • מוראנו • מצורבו • סן ג'ורג'ו מג'ורה • טורצ'לו • איים נוספים |  |
| אירועים | אקווה אלטה • הביאנלה • הרגאטה • פסטיבל הסרטים • קרנבל המסכות • טקס נישואי הים |  |
| רבעים | דורסודורו • סן מרקו • סן פולו • סנטה קרוצ'ה • קאנארג'ו • קסטלו |  |
| תחבורה | נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו • תחנת ונציה סנטה לוצ'יה • ואפורטו • המונורייל של ונציה • גונדולה • הרכבת הקלה של מסטרה • נמל ונציה |  |
חגי בן-שמאי

| --- | --- |

פרופ' חגי בן שמאי
 לידה:  25 ביולי 1939 (בן 85) י' באב ה'תרצ"ט תל אביב, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
חגי בן-שמאי (נולד בי' באב ה'תרצ"ט, 25 ביולי 1939) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לשפה וספרות ערבית שבמכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים, והמנהל האקדמי לשעבר של הספרייה הלאומית.
חיים וקריירה אקדמית

חגי בן-שמאי נולד בתל אביב וגדל בשכונת בית וגן בירושלים, למד בבית הספר חורב ולמד שנה בישיבה. בנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער עזרא והדריך בבאר שבע. בצה"ל שירת במסגרת תנועת הנוער בה היה חבר בגרעין הנח"ל שבקיבוץ הדתי שעלבים. הוא נשוי לבִתְיה לבית לוינגר, אחותם של הרב משה לוינגר והרב ישראל מאיר לוינגר, והם גרים בירושלים והורים לארבעה ילדים, 21 נכדים ושבעה נינים.
בן-שמאי החל את לימודיו באוניברסיטה העברית לתואר ראשון ב-1962 בשפה וספרות ערבית והיסטוריה של ארצות האסלאם, שם למד אצל פרופסור מאיר יעקב קיסטר, ממנו למד את הגישה לכתבי יד וסיים את חוק לימודיו לתואר הראשון ב-1966. לאחר מכן הלך לכיוון הפילולוגיה ועשה תואר מוסמך בערבית ושפות שמיות, אותו סיים בהצטיינות יתרה ב-1969. הוא למד אצל פרופסור יהושע בלאו ממנו למד את הבסיס הבלשני המוצק וכן הבין-שמי. בלאו הוא איש דקדוק ערבית יהודית, תחום בו החל דוד צבי בנעט ובן-שמאי המשיך את מפעלם בתחום. הערבית היהודית היא לשון שהייתה כלי הקיבול של תרבות היהודים דוברי הערבית מן המאה השמינית ועד המאה העשרים. נושא התזה שלו היה: "פירושו הערבי של יפת בן עלי הקראי לאיוב, א–ה – מהדורה ביקורתית עם תרגום עברי מבואר ומבואות". בשנים 1971–1973 שהה בהשתלמות מטעם האוניברסיטה העברית בבית הספר למדעי המזרח של אוניברסיטת לונדון וספריית המוזיאון הבריטי. עבודת הדוקטורט שלו הוגשה ב-1978, נעשתה תחת הנחייתו של פרופסור שלמה פינס, ממנו למד את הראיות הרחבה של השיטות הפילוסופיות. נושא העבודה היה: "שיטות המחשבה הדתיות של אבו יוסף יעקוב אלקרקסאני ויפת בן עלי". העבודה עסקה בהגותם של שני ההוגים הקראים בני המאה העשירית ועליה קיבל ציון גבוה. החל מ-1978 שימש מרצה בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית, במקביל הרצה באוניברסיטת בר-אילן במשרה חלקית ובשנת 1994 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. ב-2007 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
במהלך השנים לימד וחקר באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קיימברידג', ישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ואוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1984 היה בן-שמאי בין המקימים של החברה לחקר תולדות הערבית-יהודית. אליו חברו יהושע בלאו, מרדכי עקיבא פרידמן, ומשה גיל. כנס היסוד של החברה היה בשיקגו. נשיאו הראשון של המרכז היה יהושע בלאו וכשפרש ב-1997 נהיה בן-שמאי לנשיאו השני של המרכז, תפקיד בו הוא מכהן עד היום. חברה זו גדלה והתפתחה והיום חברים בה כמאתיים חוקרים.
החל משנת 1991 חגי בן-שמאי הוא מנהל "מפעל הקראים" במכון בן-צבי ואף שימש בשנים 1993–2003 כראש מכון בן-צבי.
בשנת 1995 הקים וניהל חגי בן-שמאי יחד עם דוד סקליר את "המרכז לחקר התרבות הערבית-היהודית וספרותה" שפועל במסגרת מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, ושתפקידו הוא לקדם את איסוף המידע, ארגון המידע והמחקר של התרבות הערבית-יהודית. מחקר זה פועל כבר שתים עשרה שנה ומשימותיו העיקריות הן קודם כל קיטלוג של כל כתבי היד הערביים-יהודיים בעיקר בספרייה הלאומית הרוסית שבסנקט פטרבורג ופרסום טקסטים נבחרים מתוכם; פרשנות המקרא הערבית-יהודית; ספרות ההלכה הערבית-יהודית; העבודה במרכז מושתתת כולה על חקר כתבי יד.
החל משנת 2003 מכהן חגי בן-שמאי כמנהל משותף של מפעל פרידברג לחקר הגניזה.
לאחר פרישתו, החל משנת 2009 ועד לשנת 2016, שימש הפרופסור חגי בן-שמאי כמנהל אקדמי של הספרייה הלאומית. את מקומו מילא אלחנן ריינר.
מחקרו

גישתו של חגי בן-שמאי למחקר מתאפיינת בניסיון להבין או לשחזר מתוך המקורות שני דברים עיקריים: האחד הוא היסטוריה תרבותית והשני הוא שיטות רעיוניות של מחברים שונים או קבוצות שונות, בעיקר של הרב סעדיה גאון והקראים, ובנוסף לכך את פרשנות המקרא הקדומה בערבית. בן-שמאי לא קיבל חינוך כהיסטוריון, כי אם כפילולוג, והוא מנסה להבין מה הן אבני הבניין של השיטה, בצורת מונחים, מילים ולשון.
הוא מנסה לראות את הדברים בהקשרם הרחב והבין-תרבותי. גישתו דומה לזו של אחד מגדולי החוקרים של הפילוסופיה היהודית בימי הביניים, וולפסון, שלא דיבר על השפעה של תרבות אחת על אחרת, כי אם על תהודה: מישהו שומע הד, אבל מי שהשמיע את ההד אינו מעוניין שההד ישפיע, אולם מי שקיבל את התהודה, קיבל זאת מרצונו.
מחקרו > הקראים

בן-שמאי הוא מגדולי חוקרי הקראים. הוא חקר את הגדרת הקבוצה, ההיסטוריה שלהם, אורחות חייהם, דרכי פולחנם, יצירותיהם הספרותיות וקורות השכונה הקראית בירושלים בימי הביניים. הוא בחן את שיטתם הרעיונית, את הגישות הפרשניות שלהם, מערכת היחסים שלהם עם הרבנים. בן-שמאי יזם ניהל מפעלי מחקר בתחום: קיטלוג האוספים שמכר החכם הקראי אברהם פירקוביץ' לספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג, המהווה את אחד מאוספי כתבי היד היהודים הגדולים בעולם, יוזם עדכון האנציקלופדיה לתולדות בני המקרא שהכין שמואל אברהם פוזננסקי, והנהיג משלחת של יד יצחק בן-צבי שמיפתה את בתי-הקברות הקראיים בחצי האי קרים.
מחקרו > רב סעדיה גאון

בן-שמאי חקר וחידש רבות במחקרו על רבי סעדיה גאון. הוא הראה כיצד סעדיה גאון יכול היה להטביע את חותמו כשהוא משתמש בחומרים מוכנים, אולם ביוצקו אותם מחדש. זאת עשה סעדיה גאון בעיקר על ידי העברה מעברית לערבית. בכך הוא מצליח להטביע את חותמו האישי המובחן מבין השיטין, ולא באופן מוצהר.
בן-שמאי מכין מהדורה של פירוש רב סעדיה גאון (רס"ג) לחלק הראשון של ספר שמות (פרקים א'–כ') תוך כדי גילוי, חשיפה ופרסום של טקסטים חדשים ולא ידועים והעמדת מהדורה ביקורתית של הטקסטים האלה עם תרגום מוער לעברית. הוא עסק ברבדים שונים באישיותו של הפילוסוף הרב-תחומי רס"ג: רקעו התרבותי, אושיות עולמו ומקומה של ההגות הכלאמית בהגותו, בהתנגדותו לאסטרולוגיה, מכיוון שהגיונה עמד על כרעי תרנגולת ובן-שמאי קובע כי זהו הפולמוס הראשון ביהדות כנגד האסטרולוגיה ומן הראשונים בהגות הערבית. הוא מיצב ואמד את הישגיו של רס"ג במרחב ההגות הנוצרית, מוסלמית ויהודית.
אסופה של עשרים מאמרים שבן-שמאי פרסם במשך שנים יצאה לאור (אפריל 2015) בסדרת אסופות (כרך ט) של מוסד ביאליק בכותרת – מפעלו של מנהיג: עיונים במשנתו ההגותית והפרשנית של רס"ג.
מחקרו > אסלאם

בן-שמאי עסק בניתוח בלשני של הקוראן, בפרשנותו ובחדית', מהרובד הלשוני הוא הסיק על המשמעות החברתית והתרבותית של כותבי הכתבים והתקופה בה הם חיו. הוא אף דן במערכת היחסים בין היהודים למוסלמים.
ספר יובל לכבודו

דבר דבור על אופניו: מחקרים בפרשנות המקרא והקוראן בימי הביניים: מוגשים לחגי בן-שמאי; עורכים: מאיר מ' בר-אשר, סימון הופקינס, שרה סטרומזה, ברונו קיאזה. ירושלים: מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית, 2007.
פרסים

פרופ' בן שמאי הוכרז כזוכה פרס ביאליק לחכמת ישראל תשע"ח–2018 על תרומתו החשובה למחקר היצירה היהודית-ערבית בימי הביניים, הספרות הקראית ויוצריה, הפרשנות המקראית בארצות האסלאם ובפרט יצירתו של הרב סעדיה גאון.
פרופ' בן שמאי הוכרז כזוכה פרס יד יצחק בן צבי למפעל חיים לשנת תש"ף עבור חקר יהדות המזרח.
מאמרים נבחרים

"חלוקת המצוות ומושג החכמה במשנת ר' סעדיה גאון", תרביץ, מא (תשל"ב), עמ' 170–182.
"A note on some Karaite copies of Mu'tazilite writings", Bulletin of the School of Oriental and African Studies, 37 (1974), pp. 295–304
"מהדורה ונוסחאות בפירושי יפת בן עלי למקרא", עלי ספר, ב (תשל"ו), עמ' 17–32.
"Hebrew in Arabic characters: Qirqisani's view", Studies in Judaica, Karaitica and Islamica Presented to L. Nemoy, Bar-Ilan University, Ramat-Gan, pp. 115–126
"The attitude of some early Karaite towards Islam", in I. Twersky (ed.), Studies in Medieval Jewish History and Literature, Harvard University Press 1984, pp. 3–40
"Studies in Karaite Atomism", Jerusalem Studies in Arabic and Islam, 6 (1985), pp. 243–298
"הקראים", בתוך יהושע פראוור (עורך), ספר ירושלים: התקופה המוסלמית הקדומה (638–1099), ירושלים תשמ"ז, עמ' 160–176.
"מציאה אחת שהיא שתיים: פירוש האזינו לרב שמואל בן חפני ופירוש ויושע לרב סעדיה גאון בכתב יד נשכח", קריית ספר, סא (תשמ"ו–תשמ"ז), עמ' 313–332.
חוג לעיון פילוסופי במקרא במוצל במאה העשירית - תעודה להיסטוריה החברתית-תרבותית של קהילה יהודית בארצות האסלאם, פעמים 41 (תש"ן), עמ' 31-21.
"רעיון הבחירה באסלאם הקדום", ש' אלמוג-מ' הד (עורכים), רעיון הבחירה, ירושלים תשנ"א, עמ' 147–177.
"גלגול נשמות במחשבה היהודית במזרח במאה העשירית", דברי הכנוס הבינלאומי השני לחקר התרבות הערבית היהודית (ירושלים תשמ"א)=ספונות, כ (תשנ"א), עמ' 117–136.
"הקדמת ר' סעדיה גאון לישעיה – מבוא לספרי הנביאים", תרביץ ס (תשנ"א), עמ' 371–404.
יצירתו הפרשנית וההגותית של רס"ג: מפעלו של מנהיג, פעמים 54 (תשנ"ג), עמ' 81-63.
"היצירה הפייטנית וסדרי הקינות של אבלי ציון הקראים – המסגרת והתכנים", כנסת עזרא – ספרות וחיים בבית הכנסת; אסופת מאמרים המוקדשים לעזרא פליישר, ירושלים תשנ"ה, עמ' 191–234.
"Kalam in medieval Jewish philosophy", in D.H. Frank and O. Leamann (eds), History of Jewish Philosophy, London-New York 1997, pp. 115–148
"הספרות המדרשית-רבנית בפירושי רס"ג - המשך וחידוש", בתוך י' בלאו וד' דורון (עורכים), מסורת ושינוי בתרבות הערבית-היהודית של ימי-הביניים (דברי הוועידה הששית של החברה לחקר התרבות הערבית-היהודית), רמת גן 2000, עמ' 33–69.
"The Tension Between Literal Interpretation and Exegetical Freedom: Comparative Observations on Saadia's Method", Jane D. McAuliffe et al. (eds.), With Reverence for the Word: Medieval Scriptural Exegesis in Judaism, Christianity, and Islam, Oxford 2003, pp. 33–50
"Major Trends in Karaite Philosophy and Polemics (10-11th centuries)", M. Polliack (ed.), Karaite Judaism: A Guide To its History And Literary Sources, Leiden-Boston 2003, pp. 339–362
"Saadya's Introduction to Daniel: Prophetic Calculation of the End of Days vs. Astrological and Magical Speculation", Aleph, 4 (2004), pp. 11–87
"The Judeo-Arabic vocabulary of Saadya's Bible translations as a vehicle for schatological messages: the case of Saadya's usage of the 8th form of Arabic QDR", in B. Hary and H. Ben-Shammai (eds.), Esoteric and Exoteric Aspects in Judeo-Arabic Culture, Leiden 2006, pp. 191–225
ספרים בעריכתו

אשר גורן – משירת ערב: תרגומים ורשימות, ירושלים 1970.
המענה והראיה על אודות הדת המושפלת (ספר הכוזרי לר' יהודה הלוי), הוציא לאור דוד צבי בנעט, התקין את הטקסט חגי בן-שמאי, ירושלים תשל"ז.
ספר ירושלים – התקופה הצלבנית והאיובית (1099–1250), בעריכת יהושע פראוור וחגי בן-שמאי, ירושלים תשנ"א.
חקרי עבר וערב מוגשים ליהושע בלאו על ידי חבריו ותלמידיו בלאת לו שבעים, תל אביב וירושלים תשנ"ג.
המפעל לחקר התרבות הערבית-יהודית וספרותה – סדרת פרסומים; כתבי היד בערבית-יהודית באוספי פירקוביץ': חיבורי יוסף אלבציר, בעריכת חגי בן-שמאי ודוד סקליר, ירושלים תשנ"ז.
אוצר כתבי אבן רשד – התרגומים העבריים של אבן רשד, בעריכת שלמה פינס וחגי בן-שמאי. הביאור האמצעי של אבן רשד לספר המידות על שם ניקומאכוס לאריסטו, בתרגום שמואל בן יהודה, ההדיר וצירף מבוא, חילופי נוסח, הערות ורשימת מונחים א"ז ברמן, ירושלים תשנ"ט.
המפעל לחקר התרבות הערבית-יהודית וספרותה – סדרת פרסומים; כתבי היד בערבית-יהודית באוספי פירקוביץ', פירוש יפת בן עלי לבראשית, ירושלים תש"ס.
מנגד תראה – אסופה ממאמרי א"ר מלאכי בענייני ארץ ישראל, בעריכת אלחנן ריינר וחגי בן-שמאי, ירושלים תשס"א.
אוסף כתבי אבן רשד – התרגומים העבריים של כתבי אבן רשד, בעריכת שלמה פינס וחגי בן-שמאי, הביאור האמצעי של אבן רשד לספר הנפש לאריסטו, בתרגום משה אבן תיבון, ההדיר וצירף מבוא, נ חילופי נוסח, הערות ורשימת מונחים א"א עברי, ירושלים תשס"ג.
נ' אלוני, הספרייה היהודית בימי הביניים: רשימות ספרים מגניזת קהיר (אוריינס יודאיקוס, סדרה א, כרך ג), בעריכת מ' פרנקל וחגי בן-שמאי, ירושלים תשס"ו.
The History of Jerusalem: The Early Muslim Period (638–1099), ed. J. Prawer and H. Ben-Shammai, Jerusalem 1996.
Esoteric and Exoteric Aspects in Judeo-Arabic Culture, ed. B.H. Hary and H. Ben-Shammai, Leiden 2006.
The World of the Khazars, ed. Peter B. Golden, Haggai Ben-Shammai and Andras Rona-Tas, Leiden 2007.
לקריאה נוספת

מנחם בן-ששון, "עבודתו האקדמית של חגי בן-שמאי", דבר דבור על אופניו (2007) 9–17.
הערות שוליים

↑  שמואל אויערבך, משפחת אויערבך: צאצאיו של צבי בנימין אויערבך, (ירושלים, תשמ"ג), עמ' 24, באתר אוצר החכמה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258453905171  BnF: cb14511615q (data)  CiNii: DA10420895  GND: 137598912  ISNI: 0000 0000 7843 7713  LCCN: nr91034318  NKC: ola20231186311  SUDOC: 085802999  VIAF: 107602111   WorldCat (עם VIAF): 107602111
פאלאצו פונטאנה רצוניקו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון, בית מגורים 
 על שם:  רצוניקו 
 כתובת:  קאנארג'ו 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 
 קואורדינטות:  45°26′28″N 12°20′00″E﻿ / ﻿45.4411401°N 12.3333427°E﻿ / 45.4411401; 12.3333427
  (למפת ונציה מוגדלת) פאלאצו פונטאנה רצוניקו(למפת ונציה רגילה) פאלאצו פונטאנה רצוניקו
 
פאלאצו פונטאנה רצוניקו (באיטלקית: Palazzo Fontana Rezzonico) הוא ארמון הממוקם על גדת התעלה הגדולה, בין ריו די סן פליצ'ה לבין פאלאצו ג'וסטי, ברובע קאנארג'ו, בוונציה שבאיטליה.
תיאור הארמון

חזית הארמון צבועה אדום-ורוד, ולה מבנה א-סימטרי, הבנוי בסגנון הבארוק, עם מרפסות רבות. על גג המבנה שתי ארובות בצורת אובליסק.
היסטוריה

הארמון נבנה במאה ה-17 על ידי משפחת פונטנה. בשלהי המאה ה-17 נרכש הארמון על ידי משפחת רצוניקה, מאחר שבניית ארמון המשפחה קא' רצוניקו טרם נשלמה. בשנת 1693, קרלו רצוניקו, אשר לימים יכהן כאפיפיור קלמנס השלושה עשר, נולד במבנה. לאחר נפילתה של הרפובליקה של ונציה, הארמון נרכש על ידי הבנקאי יוהאן קונרד רק (Johann Conrad Reck), אשר מכר את המבנה למשפחת לוי, וזו מכרה את המבנה למשפחת סולאם.
לקריאה נוספת

• John Costella, , P 41
• DK Travel, , P 66
ז'אק שיראק

.
ז'אק רנה שיראק (בצרפתית: Jacques René Chirac, ‏האזנהקובץ:Fr-Jacques Chirac.ogg‏Ⓘ‏; ‏29 בנובמבר 1932 – 26 בספטמבר 2019) היה מדינאי צרפתי. כיהן כנשיא צרפת, ראש עיריית פריז וראש ממשלת צרפת.
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

שיראק נולד בפריז שבצרפת למשפחה נוצרית-קתולית. הוא למד בתיכון "לואי-לה-גראנד", שם סיים את לימודיו ב-1950. בין השנים 1951–1954 למד במכון ללימודים פוליטיים של פריז לימודי מנהל ציבורי ומדע המדינה. בצעירותו החל לגלות מעורבות פוליטית, בתחילה בשמאל הפוליטי, וחבר לגורמים המזוהים כקומוניסטיים (זיהוי שעמד לו לעיתים לרועץ בהמשך דרכו). לאחר הלימודים התגייס לצבא, סיים בהצטיינות קורס קצינים והוצב על פי בקשתו כקצין באלג'יריה. באותם ימים התנהלה מלחמת אלג'יריה לעצמאות מהשלטון הצרפתי, ושיראק נפצע במלחמה זו. בהשראת שארל דה גול החליט על ייעודו הציבורי והפוליטי, ובין השנים 1957–1959 למד ב"בית הספר הלאומי למנהל" (ENA), המכשיר את ראשי המנהל הציבורי והממשל בצרפת.
ב-1962 מונה לראש הצוות בלשכתו של ז'ורז' פומפידו, באותה עת ראש הממשלה תחת הנשיא דה גול. תפקיד זה היה קרש קפיצה לקריירה פוליטית מבטיחה. הוא זכה להערכתו של פומפידו והיה לבן חסותו; פומפידו כינה אותו "בולדוזר", כינוי שדבק בו בהמשך. בעידוד פומפידו, התמודד ב-1967 על מושב מטעם המפלגה הגוליסטית באספה הלאומית ונבחר. הוא מונה לשר המדינה לענייני כלכלה, ומכאן ואילך החל לדרוך כוכבו הפוליטי ובשנת 1971 היה לשר לקשר של הממשלה עם הפרלמנט. בתחילת 1972 היה שיראק אחד השרים שספגו ביקורת רבה בענייני מיסים, לאחר שניצל פרצה בחוק לנכות ממס את הוצאות השיפוצים בטירה שלו. ב-1972 מונה לשר החקלאות בממשלתו של פטרונו פומפידו, ובהמשך כיהן כשר הפנים.
ביוגרפיה > כראש ממשלה וראש עיר

בעקבות מותו הפתאומי של נשיא צרפת ז'ורז' פומפידו בתחילת אפריל 1974, התמודדו שני גוליסטים בבחירות לנשיאות. שיראק היה בין תומכי פייר מסמה והדורשים מז'אק שבאן-דלמאס לפרוש, ומשלא נענתה קריאתו העביר את תמיכתו לולרי ז'יסקאר ד'אסטן, שנבחר לנשיאות צרפת.
ז'יסקאר ד'אסטן מינה את שיראק הצעיר (41) לראש ממשלת צרפת. כעבור שנתיים, ב-1976, התפטר שיראק מראשות הממשלה ופנה להקמתו של גוף פוליטי חדש שעתיד להיות ממשיך דרכה של המפלגה הגוליסטית ובסיס כוחו של שיראק עצמו. בגיבוי כוח זה, נבחר ב-1977 לראש עיריית פריז, תפקיד בו החזיק שנים ארוכות - עד 1995. במהלך כהונתו בתפקיד העצים את כוחו הפוליטי.
בשנת 1981 ניסה לראשונה את כוחו בהתמודדות על הנשיאות מול ז'יסקאר ד'אסטן. תוצאת הפיצול במחנה הימין הייתה ששניהם הפסידו, ולשלטון עלה הסוציאליסט פרנסואה מיטראן. שנים ארוכות לא מחל ז'יסקאר לשיראק על התמודדותו מולו, שהובילה לתבוסה ואובדן השלטון. מהפך פוליטי באספה הלאומית בבחירות 1986 הביא לכדי רוב שמרני באספה, דבר שאילץ את מיטראן לאחדות לאומית בגרסתה הצרפתית: ממשלת קוהביטסיון (cohabitation), בה הנשיא וראש הממשלה מייצגים גושים פוליטיים יריבים. שיראק השמרן מונה לראש ממשלה תחת מיטראן. על פי סידור זה, משל שיראק ביד רמה בענייני פנים, אך מיטראן לא נתן לו דריסת רגל רבה בענייני חוץ וביטחון.
בשנת 1988 ניסה שיראק שוב את כוחו בהתמודדות על הנשיאות מול מיטראן, ללא הצלחה. מיטראן ניצח בבחירות בסיבוב השני, ולתפקיד ראש הממשלה מינה את בן מפלגתו מישל רוקאר. שיראק המשיך בתפקידו כראש עיריית פריז, ובמקביל בפעילותו הפוליטית באספה הלאומית כחבר פרלמנט מן המניין.
שמו של שיראק נקשר במספר פרשיות שחיתות מוניציפליות בזמן כהונתו כראש העיר, וכנגד מעורבים אחרים באותן פרשיות הוגשו כתבי אישום. פסיקה שנויה במחלוקת משנת 1999 העניקה לשיראק חסינות בכל הקשור לאותן פרשיות, מתוקף מעמדו כנשיא, והוא נמנע אף מלמסור עדות בנושא (אך בשנת 2011 הורשע בפלילים, ראו להלן).