stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סופיה רוטרו

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1947 (בת 77) מרישיינצי, ברה"מ 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, אוקראינה 
 תקופת הפעילות:  מ-1968 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות של צ'רנוביץ 
 סוגה:  מוזיקת פופ, מוזיקת פולק, אסטרדה, רוק, פופ-פולק, דיסקו, צ'לגה 
 סוג קול:  סופרן, קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  רומנית, איטלקית, גרמנית, רוסית, אוקראינית 
 כלי נגינה:  דומרה, bayan, כלי הקשה 
 חברת תקליטים:  סינטז רקורדס, קרוגוזור, סוני BMG, וורנר מיוזיק גרופ, מלודיה 
 בן או בת זוג:  Anatoliy Yevdokymenko 
 צאצאים:  Ruslan Yevdokymenko 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית (7 באוגוסט 2002)  פרס לנין קומסומול (1978)  מסדר הנסיכה אולגה, דרגה 3 (2002)  דרך האמנות - לשלום והבנה הדדית (2007)  עיטור הרפובליקה (8 באוגוסט 1997)  מסדר הנסיכה אולגה, דרגה 1 (1999)  עיטור הידידות בין העמים (1985)  האמנית העממית של ברית המועצות (1988)  עיטור אות הכבוד (1980)  מסדר "הקהילייה"  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית  אמן כבוד של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית  עיטור הכישרון של נשיא אוקראינה  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטיית המולדובית  גיבור אוקראינה, מסדר המדינה  מסדר ההצטיינות האוקראיני, דרגה 2  National legend of Ukraine 
 sofiarotaru.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
סופיה רוטרו (באוקראינית: Софія Михайлівна Ротару; ברוסית: София Михайловна Ротару; ברומנית Sofia Rotaru נולדה ב-7 באוגוסט 1947) היא זמרת אסטרדה פופולרית, ממוצא מולדובי, אשר שרה שירים ברוסית, באוקראינית וברומנית. היא קיבלה את התואר האמן העממי של ברית המועצות בשנת 1988.
ביוגרפיה

רוטרו נולדה בכפר מרישיינציף מחוז צ'רנוביץ, בברית המועצות (כיום באוקראינה, קרוב לגבול עם מולדובה). שיריה הפכו לקלאסיקה בברית המועצות ובחבר המדינות. היא שיחקה בשבעה סרטים מוזיקליים, והופיעה בארצות הברית, באירופה, באסיה ובאוסטרליה.
סופיה זכתה במספר רב של פרסים ומדליות, וב-1986 זכתה בתואר היוקרתי "אומן ברית המועצות" (Народный артист СССР). ביום הולדתה ה-55 באוגוסט 2002, העניקו לה נשיאי אוקראינה ורוסיה, ליאוניד קוצ'מה וולדימיר פוטין את תואר הכבוד "גיבור אוקראינה", ותואר כבוד רוסי.
בעלה נפטר בשנת 2002. היא אם לבן רוסלן, מפיק מוזיקלי, וסבתא לנכדים אנטולי (נולד בשנת 1994) וסופיה (נולדה בשנת 2001).
מי אוזון

מי אוזון, או מים מועשרים באוזון, הם מים, שבעקבות התערבות, ריכוז האוזון המומס בהם הוא גבוה יותר מריכוזו המקורי.
תהליכי יצירה אפשריים

תהליך אקטרוליזה מייצר פאזה נוזלית של אוזון (O3) ממי ברז רגילים (H₂O). פירוק מולקולות המים על פני האלקטרודות מייצר צורוני חמצן חופשיים לא יציבים החוברים זה לזה ליצירת אוזון מומס. תוצר זה הוא בטוח לחלוטין לשימוש. תהליך יצירה זה מתרכז סביב האנודה, ומתבצע על פי המשוואה הכימית: 
  {\ce {2H2O -> O2 + 4H + 4e}} 
  {\ce {3H2O -> O3 + 6H + 6e}}
תהליך יצירת אוזון גזי בכל אחד מהתהליכים המוכרים, ופעפועו לתוך מים זורמים בנפח בקרה נשלט. תהליך זה מאופיין בריכוזים גבוהים יותר של אוזון, אך יש לו שיקולי בטיחות רבים הנגזרים מייצור גז האוזון ותוצרי הפירוק של חומרים אורגנים בלתי יציבים (VOC).
תגובת פריקת קורונה, שבה פריקה חשמלית חזקה מפרקת את מולקולת החמצן מהאוויר הכלוא בקרבתה וגורמת לחמצן הלא יציב לחבור למים להעשרתם באוזון. אותו תהליך טבעי של ברקים, תהליך בו נוצרת כמות לא מבוטלת של אוזון ומאופיינת בריח חזק מאוד המקנה לאוזון את שמו.
תהליכי יצירה אפשריים > יתרונות יצור מי האוזון באלקטרוליזה על פני שיטות אחרות

חסכוני באנרגיה ודורש מתח נמוך
בטוח לשימוש ללא יצירת גז אוזון כלל
מצוי בטכנולוגיות קומפקטיות וידידותיות למשתמש
שימושי מי האוזון

מי אוזון משמשים לחיטוי וניקיון ברמה גבוהה. מי האוזון הם ידידותים לסביבה ואורגנים לחלוטין. אוזון הוא חומר טבעי שתפקידו להגן עלינו מקרינת שמש מזיקה. אוזון הוא מחמצן חזק מאוד, טבעי, העוקף את מנגנוני העמידות של פתוגנים שונים וכך משמידם. מולקולות האוזון הן בלתי יציבות במים, בעלות זמן מחצית חיים של כ15 דקות, ובזמן פירוקן הן הופכות חזרה לצורוני חמצן פעילים ומים ללא שאריות.
שימושי מי האוזון > מנגנון הפעולה של מי האוזון לחיטוי

שימוש במי אוזון נמצא יעיל בהשמדת מזהמים, נטרול עובשים וריחות רעים, בטוח לשימוש וללא שאריות. מי אוזון בריכוז נמוך של 1 – 2 חלקים למליון (PPM) ואף נמצאו כיעילים בחיטוי וירוס SARS-CoV-2 הגורם למחלת COVID-19.
שימושי מי האוזון > תהליכים מרכזים בפעולת מי האוזון לחיטוי

מי האוזון פועלים על תא הפתוגן במספר תהליכים מקבילים, כשהמרכזים שבהם הם:
תקיפת ממברנת תא הפתוגן ופירוק השומנים בממברנה על ידי תהליך חמצון, בתהליך חימצון שומנים (lipid peroxidation), לא באתרי קישור ספציפיים על גבי הממברנה אלא בכל מקום אפשרי, מהיות האוזון בלתי יציב ובעל אנרגיית גיבס נמוכה משמעותית מסביבתו.
חמצון תוכן תאי, כגון אנזימים שונים, אברונים וחומצות גרעין. חמצון זה גורם לשינוי במבנה המרחבי של התוכן המותקף, ופוגע בפעילותו באופן בלתי הפיך.
פירוק האוזון במים לצורוני חמצן פעילים, כדוגמת ראדיקאל הידרוקסיל. ראדיקלים לא יציבים אלו הם מחמצנים חזקים ביותר מטבעם ויגיבו במהרה עם כל מולקולה רגישה לחמצון. תהליך יצירת ראדוקאלי ההידרוקסיל מהאוזון המומס מתבצע כ: 
  {\ce {O3 + H2O -> HO3 + OH -> 2HO2}} 
  {\ce {O3 + HO2 -> 2O2 + OH}}
שימושי מי האוזון > קבלה בעולם ורגולציה

מי אוזון מוגדרים כ-(GRAS (Generally Recognized As Safe על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), עוד משנת 2001, ומאושרים לשימוש אף במזון ובתעשיית המזון. מתוקף כך הם מאושרים על ידי הEPA, USDA, NSF ועוד מוסדות רגולטוריים רבים ומחמירים.
עוד ב-1999 הEPA חקר ומצא כי אוזון הוא מחטא בטוח יותר לשימוש מכלור או כמיקלים אחרים בתחום הסניטציה.
שימושים בתעשייה

נפוץ כחומר חיטוי בטוח ויעיל בתעשיית השתייה הקלה לחיטוי בקבוקים בטרם מילוי, בתעשיית מי שתייה, בתעשיית המזון ומשמש לחיטוי ונקיון במוסדות שונים שבהם החליף את השימוש באקונומיקה.
מי האוזון אף נפוצים בתעשיית מאכלי הים והדגים, בשימור והארכת חיי מדף
מי האוזון אף נפוצים במשקי בית פרטיים ומוסדיים, לצורכי סניטציה ושטיפת חומרי הדברה מתוצרת חקלאית.
שימושים בתעשייה > שימושים נוספים

מי האוזון נפוצים כפתרון בריאותי בחוגים מסוימים: לשתייה, לטיפול עורי, ואף להזרקה.
הערות שוליים

↑  Wei, C., Zhang, F., Hu, Y., Feng, C., & Wu, H,, Ozonation in water treatment: the generation, basic properties of ozone and its practical application, Reviews in Chemical Engineering, 2016
↑  Okada, F., & Nay, K, Electrolysis for Ozone Water Production
↑  Bhilwadikar, T., Pounraj, S., Manivannan, S., Rastogi, N. K., & Negi, P. S, Decontamination of Microorganisms and Pesticides from Fresh Fruits and Vegetables: A Comprehensive Review from Common Household Processes to Modern Techniques, Comprehensive Reviews in Food Science and Food Safety
↑  Murata, T., Komoto, S., Iwahori, S., & Sasaki, J, eduction of Severe Acute Respiratory Syndrome Coronavirus-2 Infectivity by Admissible Concentration of Ozone Gas and Water, Microbiol Immunol
↑  Rice, R., & dee, M, U.S. FDA Regulatory Approval of Ozone as an Antimicrobial Agent – What Is Allowed and What Needs to Be Understood, zone News
↑  Agency., U. S. E. P., Wastewater technology fact sheet: ozone disinfection
↑  Guzel-Seydim, Z. B., Greene, A. K., & Seydim, A. C, Use of ozone in the food industry, WT-Food Science and Technology
↑  Gonçalves, A. A., Ozone: an emerging technology for the seafood industry, razilian Archives of Biology and Technology
פאול גומה

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  2 באוקטובר 1935 Mana, Orhei County, ממלכת רומניה 
 פטירה:  24 במרץ 2020 (בגיל 84) פריז, צרפת 
 מדינה:  הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה, ממלכת רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טיאה בפריז 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בוקרשט, בית הספר לספרות ולביקורת הספרות על שם מיכאי אמינסקו, Radu Negru National College 
 שפות היצירה:  רומנית, צרפתית 
 תקופת הפעילות:  מ-1966 
 פרסים והוקרה:  אזרחות כבוד של טימישוארה (2007)  מסדר האמנויות והספרות (1986) 
 paulgoma.free.fr
 
פאול גומה (ברומנית: Paul Goma;‏ 2 באוקטובר 1935 – 25 במרץ 2020) היה סופר רומני, ממתנגדי המשטר הקומוניסטי ברומניה וממצדיקי שואת יהודי רומניה.
חייו

גומה נולד בכפר מאנה שבמחוז אורחיי, בבסרביה, בעת שהייתה חלק מרומניה.
בשנת 1952, בגיל 17, הביע בכיתתו תמיכה בכוחות הפרטיזנים הרומנים המתנגדים לשלטון הקומוניסטי (אנ'), ונעצר ל-8 ימים בידי הסקוריטטה. לאחר מכן סולק מבית הספר, ונאלץ להשלים את לימודיו התיכוניים בבית ספר המרוחק מביתו. בשנת 1956 הקים קול מחאה נגד שליטת ברית המועצות בהונגריה וברומניה, וקרא למחאה רומנית בדומה למרד ההונגרי. הוא נעצר בעוון המרדה ונידון לשנתיים מאסר. לאחר שריצה את עונש המאסר הוגלה למעצר בית בברגאן, מקום בו שהה עד שנת 1964.
בשנת 1965 פרסם רומן בשם "אוסטינטו" ובשנת 1966 סיפור בשם "כשהתוף משתתק". בקיץ 1967 הבריח למערב את הנוסח הלא מצונזר של הרומן "אוסטינטו". בשנת 1968 הופיע ספרו "החדר הסמוך". בשנת 1970 שלח את הספר "הדלת", שנדחה ברומניה, למערב. בשנת 1971, ביריד הספרים של פרנקפורט הופיע הרומן "אוסטינטו" עם כותרות הטוענות שהוא אסור ברומניה. בשנת 1972 הופיע במערב גם "הדלת".
החיכוכים בין גומה ובין השלטונות הרומניים התגברו והוא הוגלה עם משפחתו וביקש מקלט פוליטי בפריז. בפברואר 1981 נשלחה אליו מעטפת נפץ על ידי אנשיו של איליץ' רמירס סאנצ'ס, אך המעטפה עוררה את חשדו, הוא הזעיק את המשטרה וניצל. מעטפה דומה נשלחה לשר הפנים של רומניה, והוא נפצע בפניו.
בשנת 1982 ניסו כוחות הסקוריטטה להתנקש בגומה. המרגל מאתיי היידוקו קיבל הוראה לרצוח את גומה, אך הוא פנה לשירותים החשאיים של צרפת (DST) ובהדרכתם ביים ניסיון הרעלה כושל. כאשר גומה אכל במסעדה, היידוקו הניח על הדלפק כוס משקה מורעל שהייתה מיועדת עבורו, אך סוכן DST התחזה לסועד שלומיאל והפיל "בטעות" את הכוס.
בשנת 2002 פרסם גומה מסה בשם "השבוע האדום 28 ביוני - 3 ביולי או בסרביה והיהודים". במסה שלו מתוארות הפגיעות של התושבים הלא רומנים בצבא הרומני הנסוג מבסרביה לפני מלחמת העולם השנייה (לאחר שרומניה נכנעה לאולטימטום סובייטי, בעקבות הסכם מולוטוב ריבנטרופ). לטענת המחבר, יון אנטונסקו עודד את פרעות יאשי ואת שואת יהודי רומניה כנקמה על מעשי היהודים בבסרביה ובוקובינה בשבוע הנסיגה. המסה עברה מספר שינויים ופורסמה שוב ושוב והיא משמשת ככלי אפולוגטי בידי רומנים רבים המאשימים את היהודים בפשעים שונים ובעיקר בהבאת הקומוניזם לרומניה, ובכך מצדיקים את מה שנעשה ליהודים בתקופת אנטונסקו.
הטיעונים ההיסטוריים של גומה הותקפו והופרכו על ידי מרבית ההיסטוריונים. גומה נחשב לאנטישמי וסוג מיוחד של מכחיש השואה (לא מכחיש אלא מצדיק). ברומניה היו לו חסידים רבים.
גומה נשא לאישה את אנה מריה נבודרו (Ana Maria Năvodaru), ממוצא יהודי. לזוג ילד אחד.
ב-18 במרץ 2020 אושפז פול גומה בבית חולים בפריז לאחר שנדבק ב-COVID-19 ומת ב-25 במרץ 2020.
ראו גם

הכחשת השואה ברומניה
הערות שוליים

1 2  תיק גומה (ברומנית)
↑  Marcel Gascón Barberá, Romanian anti-Communist Dissident Paul Goma Dies of Covid-19, Balkan Insight, ‏25 במרץ 2020 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261827105171  PLWABN: 9810656323805606  BNE: XX1392983  BnF: cb11905347j (data)  CiNii: DA15742458  GND: 11890048X  ISNI: 0000 0000 8188 4610  LCCN: n82075208  NKC: jn19990002769  NTA: 068640064  SUDOC: 026896451  Trove: 836482  VIAF: 119462367   WorldCat (עם VIAF): 119462367 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הכחשה (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט הכחשה
 בימוי:  מיק ג'קסון 
 תסריט:  דייוויד הר 
 עריכה:  ג'אסטין רייט 
 שחקנים ראשיים:  רייצ'ל וייס (דברה ליפשטדט) מארק גאטיס (רוברט ז'אן ואן פלט) ג'ון סשנס (ריצ'רד ג'. אוונס) אנדרו סקוט (אנתוני ג'וליוס) טום וילקינסון (ריצ'רד רמפטון) טימותי ספול (דייוויד אירווינג) הארייט וולטר קארן פיסטוריוס ג'ק לאודן אלכס ג'נינגס ניקי אמוקה-בירד 
 מוזיקה:  הווארד שור 
 צילום:  האריס זמברלוקוס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  BBC Films 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 באפריל 2017 
 משך הקרנה:  110 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט היסטורי, סרט דרמה, סרט שמבוסס על ספרים 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-90 של המאה ה-20 
 www.denialthemovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
הכחשה (אנגלית: Denial) הוא סרט דרמה היסטורית שיצא לאקרנים ב-2016. הסרט בבימויו של מיק ג'קסון, נכתב על ידי דייוויד הר, בהתבסס על ספרה של דברה ליפשטדט ההיסטוריה עומדת למשפט: המשפט שלי מול דייוויד אירווינג. בסרט מתוארת התביעה של דייוויד אירווינג כנגד דברה ליפשטדט והוצאת הספרים פינגווין על כך שהוציאה את דיבתו. בסרט מככבים רייצ'ל וייס, טום וילקינסון, טימותי ספול, אנדרו סקוט, ג'ק לאודן, קארן פיסטוריוס ואלכס ג'נינגס.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ב-11 בספטמבר 2016. והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2016 על ידי חברת בליקר סטריט. הסרט התפרסם בבריטניה ב-27 בינואר 2017, על ידי חברת ההפקות אנטרטיינמנט וואן (אנטרטיינמנט ואן).
עלילה

דברה ליפשטדט אמריקאית, פרופסור ללימודי השואה, מעוררת את זעמו של דייוויד אירווינג, היסטוריון של גרמניה הנאצית, מטעם עצמו, שמתעמת איתה באמצע נאום שהעבירה. בנוסף הוא תבע אותה ואת הוצאת הספרים פינגווין תביעת דיבה, על כך שהאשימה אותו בהכחשת השואה, ובכך פגעה בפרנסתו. את התביעה הוא הגיש בבריטניה ששם נטל ההוכחה הוא על הנאשם. לכן, היה עליה ועל הצוות המשפטי, בראשות אנתוני ג'וליוס, כראש הצוות, וריצ'רד רמפטון כעורך הדין שהופיע בבית הדין, להוכיח כי אירווינג ידע כי הראיות שהציג שגויות, ולמרות זאת הציג אותם כדי להוכיח שהשואה לא התרחשה.
לקראת המשפט רמפטון וליפשטדט נוסעים ומבקרים במחנה ההשמדה אושוויץ עם פרופ' רוברט יאן ואן-פלט, היסטוריון וארכיטקט, מומחה בענייני הארכיטקטורה של אושוויץ. ליפשטדט מזועזעת משאלותיו של רמפטון המזלזלות במעמד. היא רוצה לפעול על מנת לטהר את שמה, אך הצוות המשפטי מבקש ממנה להגביל את עצמה לגיוס כספים. זאת מתבררת כמשימה לא פשוטה כיוון שראשי הקהילה היהודית בלונדון רוצים שהיא תגיע להסדר פשרה עם ארווינג. הצוות המשפטי מנצל את יהירותו של אירווינג כדי לשכנע אותו להסכים למשפט עם שופט אחד ולא עם מושבעים. זאת על מנת למנוע מאירווינג להפעיל מניפולציות על מושבעים ולהשיג בכך יתרון.
אירווינג מייצג את עצמו, ומתייחס אל עצמו כאל דוד מול גוליית, מול הצוות המשפטי המרשים של ליפשטדט. אירווינג, כשהוא משתמש במניפולציות, וסטנדרטים כפולים, מצליח לעוות את טענותיהם של הצוות המשפטי לטובתו. לליפשטדט ניגשת ניצולת השואה, שמתחננת אליה לעלות על דוכן העדים ולהתעמת עם שקריו של אירווינג. אבל הצוות המשפטי התעקש שניצולי השואה לא יעלו לדוכן העדים, וגם לא ליפשטדט. מטרתם היא לא להסיח את דעתו של השופט מהסוגיה האמיתית של המשפט, שהיא הכשלים הרבים בעבודתו של אירווינג. ההגנה עוברת משבר, כאשר חקירתו של אירווינג בנוגע להריסות תאי גזים של אושוויץ (הוא טוען כי לא נמצאו חורים על הגג, ולכן כל התאוריה של הכנסת הגז למבנה מופרכת) מצליחות מאוד, ויוצרות סערה תקשורתית, עם אירווינג המשווייץ בססמתו החדשה, אין חורים, אין שואה. ליפשטדט זועמת על העיוות של העובדות, ודורשת מהצוות המשפטי לתת לה, ולשאר הניצולים להעיד. ג'וליוס מגיב בכעס, ומסביר לה, שזאת בדיוק ההזדמנות שאירווינג רוצה. הוא רוצה לחקור את הניצולים חקירה נגדית צולבת. הניצולים כבר מבוגרים, ולפעמים מתבלבלים, ואירווינג ינצל את הבלבול הזה עד תום. העלאת העדים תפגע בתיק נואשות הוא מסביר. ליפשטדט מתוסכלת.
רמפטון מגיע לביתה של ליפשטדט ומסביר לה את מטרתו, וכיצד הוא באמת מרגיש כלפי התיק. הוא זוכה באמונה. סבלנותה בצוות המשפטי משתלמת, לאחר שרמפטון חוקר את אירווינג וחושף את שקריו. עדויות מומחה חושפות את העיוותים הבוטים בכתביו של אירווינג. רמפטון מסביר בפשטות, כי אירווינג התבסס על דו"ח לוכטר כבסיס לכתביו כאשר הוא יודע כי הדו"ח לא מדעי, ורווי בטעויות גסות.
עם סיום המשפט, השופט הלחיץ את צוות ההגנה בטענתו, כי אם אירווינג הוא אכן אנטישמי, והוא באמת מאמין בליבו כי לא הייתה שואה, אז הוא בעצם לא משקר. למרות זאת לאחר כמה שבועות מורטי עצבים השופט צ'ארלס גריי פסק לטובת ההגנה ואמר שהראיות הוכיחו כי טענותיה של ליפשטדט כנגד אירווינג על כך שהוא מכחיש השואה נכונות. בהמולה התקשורתית אחרי המשפט שיבחו את האיפוק שליפשטדט גילתה לאורך המשפט. האיפוק הוא שאיפשר למשפט להתרכז בכשלים של אירווינג ולא בשואה עצמה. ג'וליוס בא לליפשטדט ואמר לה שלמרות שהפגינה איפוק ולא הרגישה שתרמה למאבק, היא לא הייתה צריכה להגיד דבר במשפט כי הספר שלה דיבר בשבילה. הספר היווה את כל הבסיס לניצחון.
צוות השחקנים

רייצ'ל וייס – דברה ליפשטדט
טום וילקינסון – ריצ'רד רמפטון
טימותי ספול – דייוויד אירווינג
אנדרו סקוט – אנתוני ג'וליוס
ג'ק לאודן – ג'יימס ליבסון
קארן פיסטוריוס – לאורה טיילור
אלכס ג'נינגס – צ'רלאס גריי
מארק גאטיס – רוברט יאן ואן-פלט
אנדריאה דק – לאוני
סאלי מסהם – מג
ג'ון סשנס – ריצ'רד אוונס
ניקי אמוקה בירד – לילי הולברוק
הארייט וולטר – ורה רייך
בזיל איידנבנץ – עומר ארבל
ג'רמי נוימרק ג'ונס – עיתונאי
ביקורות

הסרט זכה בעיקר לביקורות טובות. באתר עגבניות רקובות הסרט זכה לציון 81. המבקרים טוענים שגם אם הסרט לא מגיע למיצוי מלוא הפוטנציאל שלו, הוא מתקרב בהחלט. לעומת זאת שמוליק דובדבני מציין כי הסרט ריקני.
הערות שוליים

↑  ביקורת סרט הכחשה מתוך אתר עגבניות רקובות 2016
↑  שמוליק דובדבני, "הכחשה": כמו עוד שיעור בהיסטוריה, באתר ynet, 1 בינואר 2017
עבד אל-והאב אל-ביאתי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בדצמבר 1926 בגדאד, עיראק המנדטורית 
 פטירה:  3 באוגוסט 1999 (בגיל 72) דמשק, סוריה 
 מדינה:  ממלכת עיראק, הרפובליקה העיראקית (1958–1968), הבעת' בעיראק 
 לאום:  עיראק
 מקום מגורים:  קהיר 
 שפות היצירה:  ערבית
 תחום כתיבה:  שירה, מחזות
 
עבד אל-והאב אל-ביאתי (ערבית: عبد الوهاب البياتي; 19 בדצמבר 1926 – 3 באוגוסט 1999) היה משורר עיראקי. נחשב לנושא דגל השירה החופשית בשנות החמישים והחל לכתוב בשנות השמונים פואמת פרוזה, המסמלת מהפך בשירה הערבית המודרנית.
חייו

נולד בבגדאד, סמוך לקברו של המיסטיקן הסופי עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני מהמאה ה-12. מקור השם אל-ביאתי הוא מבני שבט אל-ביאת (אנ'), אחד משבטי הטורקמנים שהתיישבו בעיראק במאות התשיעית עד ה-12.
הוא למד באוניברסיטת בגדאד, והפך למורה לאחר שסיים את לימודיו בדאר אל-מועלימין (המכללה למורים) ב-1950. באותה שנה שבה הוציא את קובץ השירים הראשון שלו, ملائكة وشياطين (מלאכים ושדים). בנוסף להוראה בבתי ספר ממלכתיים, אל-ביאתי ערך גם את מגזין התרבות הפופולרי והנפוץ "א-ת'קאפה אל-ג'דידה" (התרבות החדשה). ב-1954 הוא עזב את עיראק לאחר שהודח מתפקידיו בגלל דעותיו הפוליטיות הקומוניסטיות ופעילותו האנטי-ממשלתית, ועבר לדמשק. למרות שחזר לדמשק בערוב ימיו, בנדודיו המוקדמים הוא הגיע גם לקהיר, לביירות ולמספר בירות מערביות. אל-ביאתי היה מעורב תמיד בענייני העולם הגדול, וחלק משיריו מופנים למעשה לדמויות בין-לאומיות כמו ט.ס. אליוט וצ'ה גווארה.
אין מידע רב על חייו האישיים. הוא היה נשוי להינד נורי אל-עבדאן ונולדו לו ארבעה ילדים (עלי, סעד, נאדיה, ואסמאא'). נאדיה מתה בקליפורניה בסוף שנת 1990, ובנו סעד מת בתאונה בבגדאד בשנת 2004.
לאחר שבילה ארבע שנים בגלות בלבנון, בסוריה ובמצרים, חזר אל-ביאתי לעיראק ב-1958 לאחר הפיכה צבאית שבמהלכה נרצחו יורש העצר עבד אל-אילה ואחיינו המלך פייסל. הממשלה החדשה העניקה לו תפקיד במשרד החינוך, ולאחר מכן נסע למוסקבה כנספח תרבות בשגרירות עיראק. אל-ביאתי התפטר מתפקיד זה ב-1961, אך לא חזר מייד לעיראק. הוא המשיך להתגורר ברוסיה, לימד במכון העם האסייתי והאפריקאי של האקדמיה הסובייטית למדעים. הוא שהה במזרח אירופה, נסע לעיתים קרובות וחזר לעיראק לזמן קצר ב-1964, רק כדי לעבור לקהיר תוך שנה. באמצע שנות ה-70 אל-ביאתי עבר בין קהיר, פריז, לונדון, מדריד, וג'דה, מעולם לא נשאר במקום אחד זמן רב אלא תמיד חזר למזרח התיכון. במשך שארית חייו נע אל-ביאתי בין מולדתו לשאר העולם. "תמיד חיפשתי את מעיינות השמש", אמר, "כשאדם נשאר במקום אחד, סביר להניח שהוא ימות. גם אנשים עומדים בקיפאון כמו מים ואוויר. לכן מוות הטבע, המילים, של הרוח גרם לי להמשיך לנסוע, כדי לפגוש שמשות חדשות, מעיינות חדשים, אופקים חדשים. עולם חדש נולד".
למרות שלאל-ביאתי היה מבט פילוסופי לגבי נדודיו, זו לא הייתה בחירה אישית בלבד. השקפותיו הקומוניסטיות גרמו לו בעיות לאורך כל חייו מצד השלטון. כאשר מפלגת הבעת' הפאן-ערבית הסוציאליסטית עלתה לשלטון בעיראק בהפיכה נגד מפלגתו של עארף ב-1968, אל-ביאתי חזר הביתה רק כדי לברוח מרדיפה נגד הליברלים כמה שנים מאוחר יותר. הוא חזר ב-1972, וב-1980 שוב הוצב כנספח תרבות ונשלח על ידי סדאם חוסיין לשגרירות במדריד. כשצבאו של חוסיין פלש לכווית ב-1990, אל-ביאתי עזב את ספרד ומצא מקלט בירדן ולאחר מכן בסוריה. ב-1995 שלל סדאם חוסיין את אזרחותו כעונש על השתתפותו של אל-באיתי בפסטיבל תרבות בערב הסעודית. יחסיו של אל-ביאתי עם עיראק במהלך חייו הפכו לנושא של חלק גדול מכתיבתו. הוא מת בגלות בדמשק ב-3 באוגוסט 1999.
מקורות ההשראה לשירתו

אל-ביאתי הושפע באופן אינטנסיבי מדמויות של סופים במזרח התיכון בשל ערכי החזון שלהם ואהבתם הנלהבת. הוא היה מוקסם מאהבת השטן לאלוהים שפיתחו כמה מאסטרים סופיים כמו האימאם אל-ע'זאלי.
האידאולוגיה הקומוניסטית של אל-ביאתי גרמה לו ליצור ידידות קרובה עם המשורר והמחזאי הטורקי נאזים חכמת (1902–1963). הם נפגשו במוסקבה, שכן שניהם היו בגלות בברית המועצות. הוא גם היה תחת השפעתם של משוררים ואנשי שמאל אחרים כמו המשורר הרוסי ולדימיר מאיאקובסקי (1893–1930), המשורר הסוריאליסטי הצרפתי לואי אראגון (1897–1982), המשורר והמחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה (1898–1936) והמשורר והפוליטיקאי הצ'יליאני פבלו נרודה (1904–1973).
לאל-ביאתי היו יחסים קרובים עם יוצרים מהעולם הערבי ובהם ניזאר קבאני מסוריה, מוחמד אל-פייתורי (אנ') מסודאן, בדר שאכר א-סיאב מעיראק, פאלח אל-כילאני (אנ') מעיראק, מחמוד דרוויש מישראל ועוד משוררים בעולם הערבי.
תרגומים לעברית

מספר שירים של אל-ביאתי תורגמו לעברית בידי אליהו מנצור.
שירים נוספים תורגמו בידי לירון שלומוביץ בספרה על השירה הערבית המודרנית (ראו "לקריאה נוספת").
לקריאה נוספת

לירון שלומוביץ, ארס פואטיקה בשירה הערבית המודרנית, פרדס הוצאה לאור, חיפה, תשע"ט, 2019, גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
לירון שלומוביץ, הלשון הפיגורטיבית בשירה הערבית המודרנית: המטאפורות ביצירתם של מיח'אא'יל נעימה, עבד אל-והאב אל-ביאתי ועבד אל-קאדר אל-ג'נאבי (דיסרטציה), האוניברסיטה העברית, 2007
החוקר הישראלי ראובן שניר כתב ספר בערבית על שירתו של אל ביאתי - ركعتان في العشق، دراسة في شعر عبد الوهاب البياتي ('שתי יחידות תפילה באהבה: עיון ביצירתו של עבד אל-והאב אל-ביאתי') אשר יצא בביירות בהוצאת דאר א-סאקי בשנת 2002.
הערות שוליים

↑  לירון שלומוביץ, ארס פואטיקה בשירה הערבית המודרנית, פרדס הוצאה לאור, 2019, עמ' 10
↑  אליהו מנצור, אסופת שירה ערבית קלאסית ומודרנית, 2004, עמ' 279-280. אליהו מנצור, יצירות מופת של שירה ערבית מודרנית ותרגומן לעברית, 2007, עמ' 322–339.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258211905171  PLWABN: 9810694081605606  BIBSYS: 90671402  BNE: XX822832  BnF: cb11890721f (data)  CiNii: DA12966823  GND: 118859455  ISNI: 0000 0001 2124 3835  LCCN: n81010409  NKC: xx0097568  NLA: 36507844  NSK: 000290425  NTA: 06877866X  RERO: 02-A002980176  SELIBR: 32584  SNAC: w6jh8h40  SUDOC: 026711397  VIAF: 24597525   WorldCat (עם VIAF): 24597525
הישאם א-סעדני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1965 עזה, הרפובליקה הערבית המאוחדת 
 נהרג:  13 באוקטובר 2012 (בגיל 47 בערך) רצועת עזה, הרשות הפלסטינית 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 השקפה דתית:  אסלאם סוני 
 
הישאם עלי כרים א-סעדני (הידוע בשם העט אבו וליד אל-מקדסי, 1965 – 13 באוקטובר 2012) היה טרוריסט פלסטיני וחבר מייסד של מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בסביבות ירושלים ברצועת עזה. הוא שימש גם כמנהיג צבאות הייחוד והג'יהאד בפלסטין, סניף של אל-קאעדה ברצועת עזה.
ביוגרפיה

א-סעדני נולד בסביבות 1965 בקהיר שבמצרים. לפי מקורות אחרים נולד באל-בורייג', ומשפחתו עקרה למצרים כשהיה בן שנתיים. למד בפקולטה להלכה באוניברסיטת אל-אזהר, נישא, ולאחר מספר שנים עבר לירדן. בתקופת שהותו בירדן חבר לאבו מוחמד אל מקדסי (אנ'), אחד מהאידאולוגים הבולטים של אל-קאעדה בממלכה. בעקבות פלישת ארצות הברית לעיראק ב-2003 עבר לעיראק יחד עם אנשי אל-קאעדה נוספים, ונלחם למען אל-קאעדה בעיראק (אנ'). לאחר מכן שב לירדן, ממנה עבר למצרים, ולבסוף עבר לרצועת עזה. מצרים ביקשה לעצור אותו בשל מעורבותו בפיגועים נגד אתרי התיירות במדינה.
בינואר 2008 שב לרצועת עזה והקים בה את צבאות הייחוד והג'יהאד בפלסטין.
פעילות טרור

ב-5 בפברואר 2011, א-סעדני עמד בראשה של קבוצה ג'יהאדיסטית בעזה שכונתה צבאות הייחוד והג'יהאד בפלסטין. הוא פרסם פתווה הקובעת שיהודים ונוצרים יחוו התקפות קטלניות כמו אלו של ה-11 בספטמבר מכיוון שהם "לוחמים אגרסיביים" ו"בבסיסם לא חפים מפשע". הפתווה קבעה גם כי אסור להימנע מהתקפות מסוג זה מחשש לפגיעה במוסלמים, "כי משמעות הדבר היא הפסקת הג'יהאד".
א-סעדני ניסה לאחד את כל הקבוצות השונות של הג'יהאד הסלפי בעזה כדי להקים ולהנהיג את מועצת השורא של מוג'אהדין בסביבות ירושלים.
ב-2 במרץ 2011 עצרו שלטונות חמאס בעזה את א-סעדני. במהלך מעצרו, באפריל 2011, חטפו תומכיו של א-סעדני את הפעיל הפרו-פלסטיני האיטלקי ויטוריו אריגוני על מנת לדרוש את שחרורו של א-סעדני ובהמשך הרגו אותו.
סעדני שוחרר על ידי חמאס באוגוסט 2012, בין היתר בעקבות תיווך ירדני, ובמטרה להשיג שליטה על הארגונים הסלפיים ברצועה, שעברו לידי דומיננטיות של צבא האסלאם, אך נהרג בתקיפה אווירית ישראלית חודשיים לאחר מכן.
מוות

הישאם א-סעדני נהרג בסיכול ממוקד ב-13 באוקטובר 2012 בהתקפה של חיל האוויר הישראלי יחד עם אשרף א-סבאח. התקיפה אירעה ברחוב סואן ברובע ג'באליה בעיר עזה. ישראל מסרה כי החיסול נעשה כתגובה למתקפת רקטה קודמת על ישראל.