מאלווה
גאוגרפיה

אזור מאלווה מתפרס על רמה במערב מאדהיה פרדש ובדרום-מזרח ראג'סטאן (בין 21°10′N 73°45′E﻿ / ﻿21.167°N 73.750°E﻿ / 21.167; 73.750 ו-25°10′N 79°14′E﻿ / ﻿25.167°N 79.233°E﻿ / 25.167; 79.233), עם גוג'ראט במערב. האזור כולל את המחוזות הבאים של מאדהיה פרדש: אגאר (אנ'), דוואס (אנ'), דהאר (אנ'), אינדור (אנ'), ג'האבואה (אנ'), מנדסאור (אנ'), נימאץ' (אנ'), ראג'גאר (אנ'), רטלאם (אנ'), אוג'יין (אנ') וחלקים ממחוזות גונה (אנ') וסהור (אנ'), ואת מחוז ג'הלאוואר (אנ') של ראג'סטאן וחלקים של מחוזות ראג'סטאן קוטה, באנסווארה (אנ') ופראטפגאר (אנ').
מאלווה תחומה בצפון-מזרח באזור האדוטי (אנ'), בצפון-מערב באזור מיוואר (אנ'), במערב באזור וגאד (אנ') ובגוג'ראט. מדרום וממזרח נמצא רכס וינדהיה ומצפון רמת הבנדלקהאנד (אנ').
הרמה היא הרחבה של מדרגות דקאן, שנוצרו בין 60 ל-68 לפני מיליון שנים בסוף תור הקרטיקון. באזור זה סוגי הקרקעות העיקריות של אדמה הם ורטיסול (אנ'), אדמה חומה ואדמת "בהאטורי" (אבן). הקרקע הגעשית, דמוית החרסית של האזור, חייבת את צבעה השחור לתכולת הברזל הגבוהה של הבזלת שממנה היא נוצרה. האדמה דורשת פחות השקיה בגלל הקיבולת הגבוהה שלה לשמירת לחות. שני סוגי הקרקע האחרים קלים יותר ובעלי שיעור גבוה יותר של חול.
הגובה הממוצע של הרמה הוא 500 מטרים. חלק מהפסגות בגובה של למעלה מ-800 מטרים, בהן סיגאר (881 מטרים), ג'נאפב (854 מטרים) וגהאג'ארי (810 מטרים). הרמה בדרך כלל משתפלת לכיוון צפון. חלקו המערבי של האזור מנוקז על ידי הנהר המאהי (אנ'), בעוד הנהר צ'מאל מנקז את החלק המרכזי, והנהר הבטווה (אנ') ומקורות הנהרות דהאסאן (אנ') וקן (אנ') מנקזים את החלק המזרחי. הנהר שיפרה (אנ') הוא בעל חשיבות היסטורית בגלל קומבה מלה, הנערכת כל 12 שנים באוג'יין. נהרות בולטים נוספים הם פרבאטי (אנ'), גמבהיר (אנ') וקאלי סינד (אנ').
בשל גובהו של כ-550 עד 600 מטרים מעל גובה פני הים, יש באזור ערבים קרירים יחסית לימים החמים בעונת הקיץ. גם אם טמפרטורת היום מגיעה ל-42 עד 43 מעלות צלזיוס, טמפרטורות הלילה הן תמיד בטווח של 20 עד 22 מעלות מה שהופך את האקלים לקריר בהרבה משאר האזורים בסביבתו. רוח הבוקר הקרירה, ה"קראמאן" ורוח הערב, ה"שאבּ-אי-מאלווה", הופכים את הקיץ לפחות קשה. את המונח "שאבּ-אי-מאלווה", שפירושו בין ערביים במאלווה (מ"שאבּ", אורדו ללילה), המציאו המוגולים.
השנה מחולקת באופן עממי לשלוש עונות: קיץ, עונת הגשמים וחורף. הקיץ משתרע על פני חודשי צ'איטרה (אנ') ועד ג'יאשטהה (אנ') (אמצע מרץ עד אמצע מאי) בלוח השנה הלאומי של הודו. הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת בחודשי הקיץ היא 37 מעלות צלזיוס, שבדרך כלל עולה ל-40 מעלות צלזיוס במשך כמה ימים. העונה הגשומה מתחילה עם הממטרים הראשונים של אשאדהה (אנ') (אמצע יוני) ונמשכת עד אמצע אשווינה (אנ') (ספטמבר). רוב הגשם יורד במהלך המונסון הדרום-מערבי, ונע בין כ-800 מילימטרים במערב לכ-10,500 מילימטרים במזרח. באינדור ובאזורים הסמוכים לה יורדים בממוצע כ-900 מילימטרים של גשם בשנה. עונת הגידולים נמשכת בין 90 ל-150 ימים, במהלכם הטמפרטורה היומית הממוצעת היא מתחת ל-30 מעלות צלזיוס, אך לעיתים רחוקות יורדת מתחת ל-20 מעלות צלזיוס. החורף הוא הארוך ביותר מבין שלוש העונות, ונמשך כחמישה חודשים (מאמצע אשווינה עד פלגונה (אנ'), כלומר מאוקטובר עד אמצע מרץ). הטמפרטורה המינימלית היומית הממוצעת נעה בין 6 מעלות צלזיוס ל-9 מעלות צלזיוס, אם כי בלילות מסוימים היא יכולה לרדת עד 3 מעלות צלזיוס. חלק מהמגדלים מאמינים שגשמי חורף מדי פעם בחודשים פאושה (אנ') ומאגהה (אנ') (בין אמצע דצמבר לאמצע פברואר) מועילים לגידולי החיטה והנביטה של תחילת הקיץ.
האזור הוא חלק מהאזורים האקולוגיים יערות נשירים יבשים קהאתיאר-גיר (אנ'), יערות נשירים יבשים של עמק נרמאדה (אנ'), ויערות נשירים לחים של הרמות המזרחיות (אנ').
צמחייה: הצמחייה הטבעית היא יער טרופי יבש (אנ'), עם יערות פזורים של עצי טיק (Tectona grandis). העצים העיקריים הם מהסוגים: Butea (אנ'), בומבק (אנ'), טרמינליה (אנ'), שיטה, Buchanania (אנ') ולבונה. השיחים או העצים הנמוכים כוללים מינים של גרויה (אנ'), שיזף הודי (אנ'), Casearia (אנ'), ינבוט (אנ'), צלף, Woodfordia (אנ') וקאריסה.
בעלי חיים: אייל סמבר, אנטילופה הודית וצבי הודי הם חלק מהפרסתנים הנפוצים. במהלך המאה ה-20, התרחש בירוא יערות בקצב מהיר, מה שהוביל לבעיות סביבתיות כמו מחסור חריף במים (אנ') והסכנה שהאזור עובר מדבור.