stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיתוח בר-קיימא
התהוות המושג פיתוח בר-קיימא

המשבר הסביבתי שנוצר על ידי ניצול יתר של משאבי הטבע לצד הצורך בפיתוח כלכלי עורר התעניינות ברמה בינלאומית כבר בשנות ה-70. הדבר הוביל לקיום מספר ועידות בינלאומיות של האו"ם שהחלו להגדיר את המסגרת התאורטית של המושג פיתוח בר-קיימא:
1972 – ועידת האו"ם לגבי סביבת בני האדם (ועידת סטוקהולם): בשנה זו התקיימה בשוודיה הוועידה הראשונה שעסקה בבעיות סביבתיות-אנושיות ברמה הגלובלית ובהצעות לפתרונן. המשתתפים בוועידה אימצו את "הצהרת סטוקהולם" שכללה 26 עקרונות לניהול תקין של הסביבה ותוכנית פעולה להערכה וניהול הסביבה הגלובלית. ועידה זאת גם הובילה להקמת תוכנית הסביבה של האו"ם.
1987 – ועדה עולמית לסביבה ופיתוח: הוועדה הוקמה על ידי האו"ם ב-1983 כדי לענות על צורכי העולם בהתפתחות כלכלית ובה בעת למנוע את הנזק החברתי והסביבתי הנגרם מפיתוח זה. דוח הוועדה - "עתידנו המשותף" פורסם ב-1987 וכלל חשיבה מקיפה וגלובלית של הבעיות העומדות בפני העולם המפותח והמתפתח כאחד. הדו"ח נודע בשם ועדת ברונטלנד על שם ראש ממשלת נורווגיה שעמדה בראשה.
1992 – פסגת כדור הארץ הבינלאומית (ועידת ריו): פסגה זו התקיימה בריו דה ז'ניירו שבברזיל, וכללה יותר מ-100 ראשי מדינות שחתמו על אמנת שינוי האקלים והמגוון הביולוגי. בנוסף הם אימצו את "הצהרת ריו" בה מפורטים עקרונות של פיתוח בר-קיימא כפי שמפורט ב"אג'נדה 21".
2002 – ועידה עולמית לפיתוח בר-קיימא (ועידת יוהנסבורג): הוועידה התקיימה כעשור לאחר ועידת ריו ובאה לוודא את יישום היעדים שהוצבו בוועידה זו. בדוח שפרסמה ועידת יוהנסבורג נכתב כי קיים פער ניכר בין המטרות שהוצבו בוועידת ריו לבין יישומן בפועל. על מנת לצמצם את הפער, הציעה הוועידה מסמך קידום ויישום המטרות בפועל .
2012 – ועידת או"ם לגבי פיתוח בר-קיימא (RIO+20): לאחר עשור נוסף התכנסה שוב ועידת ריו לדון בפיתוח כלכלי תוך שילוב ושמירה על עקרונות הקיימות ויצרה מסגרת מוסדית לקידום פיתוח בר-קיימא.
2015 – מפגש פסגה של האו"ם לפיתוח בר-קיימא: ב-2015 אימץ האו"ם שורה של מטרות ויעדים לפיתוח בר-קיימא המכונים 2030 Sustainable Development Goals (SDG) במטרה לספק תוכנית אב לשלום ושגשוג בני האדם והטבע בהווה ובעתיד. ההמלצה, שקיבלה את השם "אג'נדה 2030", הציבה 17 יעדים גלובליים לפיתוח בר-קיימא: 1) מיגור העוני, 2) חיסול הרעב, 3) בריאות טובה ואיכות חיים, 4) חינוך איכותי, 5) שוויון מגדרי, 6) מים נקיים ותשתיות תברואה, 7) אנרגיה ירוקה בעלות סבירה, 8) תעסוקה הולמת וצמיחה כלכלית, 9) תעשייה, חדשנות ותשתיות, 10) צמצום אי-השוויון, 11) ערים וקהילות בנות-קיימא, 12) צריכה וייצור בתבונה, 13) התמודדות עם שינויי האקלים, 14) החיים במים, 15) החיים ביבשה, 16) שלום, צדק ומוסדות חזקים, ו-17) שיתופי פעולה למימוש היעדים.
חלופה לגישה הרווחת של פיתוח בר-קיימא

לפי הגישה הרווחת, משקלם של שלושת עמודי התווך של פיתוח בר-קיימא - הוגנות חברתית, הגנת הסביבה ופיתוח כלכלי – הוא שווה כאשר כל אחד עומד בפני עצמו ושטח החפיפה ביניהם מסמל פיתוח בר-קיימא. לפיכך, יש למצוא איזון בין שלושת הערכים כדי ליישם פיתוח בר-קיימא. אולם, ביקורת על גישה זו טוענת כי קיימת היררכיה בין עמודי התווך כיון שהסביבה מהווה תנאי הכרחי קודם לקיום החברה האנושית, שבמסגרתה פיתוח כלכלי נעשה. על כן, שמירה על הסביבה הטבעית ומשאבי הטבע היא המשימה הראשונה בפיתוח בר-קיימא, ועל ידי השגת מטרה זו, הוגנות חברתית יכולה להתממש, דבר שיוביל לפיתוח כלכלי שהוא בר-קיימא.
המושג פיתוח בר-קיימא מרמז שישנם גבולות כלשהם לפיתוח שמושפעים מגורמים שונים, כגון הטכנולוגיה הקיימת, הארגון החברתי של משאבי הטבע העולמיים ויכולת כדור הארץ לספוג את פעילות האדם. לפיכך, הועלתה הטענה כי המושג פיתוח בר-קיימא מכיל בתוכו ניגודים מפני שפיתוח מוביל באופן בלתי נמנע להידלדלות משאבים ולכן והם קוראים ליצירת "כלכלת מצב-יציב" במקום. טיעון הנגד הוא שפיתוח בר-קיימא יכול להיעשות על ידי "דה-קפלינג" (de-coupling), או ניתוק הקשר בין "הרעות סביבתיות" (השפעות סביבתיות שליליות) לבין "טובין כלכליים" (השפעות כלכליות חיוביות).
פיתוח בר-קיימא בהתייחסות סוציולוגית

המושג פיתוח בר-קיימא הוא קונספט חברתי מכיוון שהוא מגן על שירותי המערכת האקולוגיים המשמשים את האדם לייצור טובין כלכליים, חברתיים וסביבתיים. פיתוח בר-קיימא אף מחזק את הפן החברתי בהשוואה לפיתוח קונבנציונלי בכך שהוא מדגיש כי מטרתו העיקרית של פיתוח כלכלי היא לא הכנסות כספיות אלא שיפור איכות החיים של כלל התושבים וההכנסה היא אמצעי כדי להגיע למטרה זאת.
בשנים האחרונות התחזקה ההבנה שמאמצי הפיתוח הקונבנציונלי מיטיבים רק עם קבוצה קטנה של אנשים כאשר אי השוויון בין בני האדם ובין מדינות שונות מתעצם. עובדה זאת מחזקת את חשיבותו של פיתוח בר-קיימא להשגת צדק חברתי וחלוקת משאבים הוגנת כך שיסופקו צורכיהם הבסיסיים (לפחות) של כל בני האדם, ובמיוחד של אוכלוסיות מחוסרות יכולת ומוחלשות. גישה זו גם מכירה בכך שכאשר לאנשים אין שליטה על משאבי הטבע בסביבתם לא ניתן למנוע חוסר שוויון והרס סביבתי, וללא סביבה בריאה ומשאבים טבעיים, פיתוח מקיים לא יכול להתרחש. לפיכך, צדק חברתי מוביל להגנת הסביבה. עם זאת, יש צורך בשינוי המבנים הפוליטיים והכלכליים הרווחים וביחס של האנושות לסביבה כדי להשיג פיתוח בר-קיימא כלל עולמי. שינויים אלו כבר באים לידי ביטוי במקומות שונים בעולם על ידי דמוקרטיה ישירה ושיתוף הציבור בהחלטות הנוגעות למשאבים.
השינוי החברתי בגישה לגבי פיתוח ומטרותיו החלה בסוף שנות השישים בחברות דמוקרטיות מתועשות במערב, שהיו גם החברות שהניעו את תהליכי הפיתוח הקונבנציונלי. חברות אלו החלו להסב את התפיסה הדוגלת במדדים של חומריות כלכלית אל תפיסה פוסט-מטריאלית הדוגלת בקידום ערכים כשוויון חברתי, זכויות הפרט והגנת הסביבה, על חשבון שפע חומרי. התנועות שהזינו את התפיסה הזו היו בעיקר יוזמות חברתיות שצמחו מתוך החברה באופן ספונטני, כמו מפלגת הירוקים בגרמניה שחרתה על דגלה בין היתר את נושא איכות הסביבה וצדק חברתי. יוזמות כאלו הדגימו לא פעם את כוחה של החברה להשפיע על המרחב הפוליטי בו מתקבלות החלטות ועל ידי זה לחולל שינוי. אף על פי שכיום פיתוח בר-קיימא הוא מושג רווח ברחבי העולם בקרב ממשלות ומקבלי החלטות, הפעולות והיוזמות המגיעות מלמטה הן לרוב אלה שדוחפות להטמעת פיתוח בר-קיימא.
דוגמה ליוזמה כזאת היא שכונת ואובן (Vauban) בעיר פרייבורג שבגרמניה המונה כ-200,000 איש. שכונת ואובן מזוהה עם שילוב של שימוש באנרגיית השמש ותכנון אקלימי, שהצליחו להוריד את צריכת האנרגיה של כל דירה לכדי כעשירית מצריכת האנרגיה של דירה טיפוסית בגרמניה. תהליך זה התחיל על ידי תושבי העיר שהקימו פורום עירוני לקידום עקרונות רובע בר-קיימא וכך מיקמו את עצמם כבעלי עניין משמעותיים בתכנון העתידי. עקב כך, ובצעד תקדימי, הרשות המקומית שהייתה אחראית על הפיתוח החליטה לשלב את תושבי המקום בתהליכי התכנון המוקדמים. התושבים שהיו חלק מתכנון העיר דחפו להשקיע בתכנון חסכוני באנרגיה שהוא גם חסכוני כלכלית וגם ידידותי לסביבה. בנוסף, השכונה תוכננה לשימוש מינימלי ברכבים פרטיים כך שהרחובות שקטים ובטוחים יותר לדיירים. תכנון השכונה פורץ הדרך והצלחתו בקנה מידה עולמי הוביל את הרשות לאמץ מודל דומה המשלב את התושבים בתהליכי התכנון במקומות נוספים באירופה.
סוגי פיתוח בר-קיימא

פיתוח בר-קיימא הוא מושג כללי שיכול להיטמע בהרבה תהליכים, מגזרים, ופעולות פיתוח שונות, ולכן ישנם סוגים רבים של פיתוח בר-קיימא. הבולטים שבהם הם:
אנרגיה מתחדשת: צורת האנרגיה הרווחת בעולם כיום אינה בת-קיימא מפני שנעשה שימוש בדלקים מאובנים (fossil fuels) – נפט, פחם וגז – שאין באפשרותם להתחדש. פיתוח אנרגיה בת-קיימא רותמת מקורות אנרגיה שאינם מתכלים, כגון אנרגיה סולרית, אנרגיית רוח, ואנרגיית גלים. שימוש במקורות אנרגיה מתכלים יכולים גם להיחשב כאנרגיה מתחדשת כל עוד התכלותם איטית יותר מיכולתם להשתקם ומאפשרת התחדשות משאבים לצריכה חוזרת, כגון שימוש בביו-מסה של מוצר לוואי.
תחבורה בת-קיימא: מספר הרכבים הממונעים המתניידים ברחבי העולם גדל בצורה משמעותית ונמצא במגמת עלייה מתמשכת. התחבורה הקונבנציונלית יוצרת בעיות סביבתיות ובריאותיות רבות כגון זיהום אוויר, מים ויבשה מפליטת חומרים רעילים, הכחדת בתי גידול טבעיים לבניית תשתיות תחבורה ועוד. פיתוח תחבורה בת-קיימא, הכולל פיתוח כלי רכב חסכוניים המונעים על ידי אנרגיות נקיות מתחדשות ופיתוח תשתיות יעילות ואפקטיביות, יכול לתת מענים לדרישה הגוברת לתחבורה שהם ידידותיים לסביבה ולחברה. בנוסף לפיתוחים אלו, מימד מרכזי באימוץ תחבורה בת-קיימא הוא שינוי דפוסי ההתנהגות התחבורתיים ודרך התניידותם של אנשים. לדוגמה מעבר מנסיעות ברכבים פרטיים לתחבורה ציבורית, נסיעה משותפת, נסיעה מופחתת, ושימוש ברכבים חשמליים או היברידים עם פחות פליטות מזהמות.
בנייה ירוקה: אחד התחומים הנרחבים ביותר בפיתוח בר-קיימא הוא בנייה ירוקה וזה מכיוון ש"מבנים מהווים גורם מרכזי בפליטת מזהמים לאוויר וצריכה של משאבי טבע ואנרגיה". בנייה ירוקה מכילה בתוכה את מכלול שלבי הבנייה: בחירת מיקום המבנה נעשה בצורה מחושבת כך שלא יגרם נזק בלתי הפיך לסביבתו (ועדיף אף שיטיב עימה); חומרי הגלם הם ידידותיים לסביבה ואינם מזהמים או מזיקים לבריאות; עיצובו של המבנה מעודד חיסכון באנרגיה, מים ומשאבים נוספים; ותחזוקת המבנה שומרת על עקרונות הקיימות (כמו השימוש בחומרי ניקוי ללא רעלים). השימוש בחומרים שאינם מזיקים, הנגישות לתאורה ואוורור טבעיים, והטמעת אלמנטים אקולוגיים נוספים כגון צמחייה, נוף, וכו' הופך את הבנייה הירוקה לבריאה יותר, לא רק לסביבה אך גם לדייריה. בגלל היתרונות הרבים של מבנים ירוקים הביקוש שלהם גדל מאוד ואיתם גם התקנים העולמיים לבנייה ירוקה, ביניהם LEED (ארצות הברית), BREEAM (אנגליה), Green Star (אוסטרליה), ותקן 5281- התקן הישראלי לבנייה ירוקה.
ראו גם

יעדים לפיתוח בר קיימא
קיימות
סוכנות הפיתוח של האו"ם
מזון בר-קיימא
גבולות פלנטריים
KN-08

| --- | --- |

 מידע בסיסי
 ייעוד:  מודל נשק 
 ארץ ייצור:  קוריאה הצפונית 
 משתמשים:  חיל הטילים האסטרטגיים 
 
KN-08, או נודונג-C (ולפעמים הוּאַסוֹנְג-13, בקוריאנית:  화성 13호, הנג'ה: 火星 13號) הוא טיל בין יבשתי המפותח ומיוצר בקוריאה הצפונית.
דגמים בגודל מלא הוצגו לראשונה בתהלוכה צבאית באפריל 2012, לציון יום השנה ה-100 לקים איל-סונג. הדגם שהוצג באוקטובר 2015 היה שונה משמעותית מקודמיו.
בתחילת 2015 הודיע מחלקת ההגנה של ארצות הברית כי למרות שלא צפו בניסוי של ה-KN-08, הם מאמינים כי הוא מסוגל לשאת ראש נפץ גרעיני.
אורך הטיל כ-17 מטרים וקוטרו 1.9 מטרים (המצטמצם לכ-1.25 בשלב השלישי).
EL/M-2090 TERRA

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מכ"ם
 מדינה מייצרת:  ישראל ישראל
 יצרן:  אלתא  התעשייה האווירית לישראל
 משקל:  410 טון
 היסטוריית שירות
 תקופת השירות:  2015–הווה (כ־10 שנים)
 מדינות משתמשות:  2
EL/M-2090 TERRA הוא מכ"ם AESA (ראשי תיבות באנגלית: Active Electronically Scanned Array (אנ'), בעברית: מערך תר אלקטרונית פעיל) קרקעי, המפותח ומיוצר על ידי מפעל אלתא של התעשייה האווירית.
המכ"ם נועד לתת התראה מוקדמת לטווח ארוך מאוד ברמה האסטרטגית. המכ"ם פועל בשני תדרים ומורכב בעצם משני מכ"מים שונים: "EL/M-2090U ULTRA", הפועל על תדרי Ultra High Frequency (ר"ת: UHF), ומיועד להעניק את הזיהוי הראשוני של שיגור הטיל או מטוס ומכ"ם ה-"EL/M-2090S SPECTRA", הפועל בתדר S-Band ומספק רזולוציה גבוהה יותר. שני המכ"מים נותנים יחד כיסוי של 320 מעלות ויכולים לפעול סמוך זה לזה פיזית או במרחק אחד מהשני מכיוון שאת מכ"ם הספקטרה ניתן להרכיב גם על גבי כלי שיט. כל אחד משני המכ"מים בנוי מאלפי יחידות קולטות/משדרות שעושות שימוש בטכנולוגיית גליום ניטריד על מנת להעצים את היעילות שלהן.
המערכת נמכרה ל-2 לקוחות מחוץ לישראל, ואינה נמצאת בשירות צה"ל, על אף שהיא יכולה להתחבר לכל מערכות היירוט של ישראל.
מידות המערכת

EL/M-2090U ULTRA:
רוחב: 30 מטר
גובה: 10 מטר
משקל: 280 טון
EL/M-2090S SPECTRA:
רוחב: 15 מטר
גובה: 9 מטר
משקל: 130 טון
עבדאללה אבן סבא

עבדאללה אבן סַבַּא (בערבית: عبد الله بن سبأ) היה לפי מקורות שונים יהודי תימני שהתאסלם לפי האסלאם השיעי בעת המאה ה-7 ובמהרה החל להשפיע על השיעים ובמיוחד להרחיקם תאולוגית ופוליטית מן הסונים.
חוקרים מודרניים רבים מטילים ספק בעצם קיומו ההיסטורי של עבדאללה אבן סבא, ורואים בו דמות בדיונית או חצי בדיונית. עם זאת, חוקרים אחרים מאשרים את קיומו ההיסטורי. לפי שון אנתוני, מוצאו היהודי מוטל בספק.
שמותיו

מוכר גם בשמות "אבן סבּאא", "אבן א-סַוְודא", "אבן והבּ" ו"אבן חַרְבּ".
המונחים סבא וסבאא מקושרים עם מוצא מסבא.
השקפה סונית

רוב המחברים הסונים טוענים כי עבדאללה אבן סבא אכן היה דמות היסטורית. ההיסטוריון המוסלמי טברי, המסתמך על סיף אבן עומר אל-תמימי (אנ'), מספר כי עבדאללה אבן סבא היה יהודי תימני שהתאסלם. בזמן חליפותו של עלי בן אבי טאלב הוא העלה רעיונות ותפיסות שמאוחר יותר קושרו עם זרם ה"ע'ולאת". התפיסות האלה כללו את קידושו של עלי, מינויו כיורש מוחמד, ההסתר (ע'יבה) והחזרה (רג'עה).
בחיבורים סונים בעלי אופי פולמוסי, עבדאללה אבן סבא ממלא את התפקיד אותו מילא פאולוס בנצרות, תפקיד של משחית ההוראות הדתיות המקוריות. באסלאם הסוני ההשחתה הזו נתפסת כהחדרת רעיונות שיעיים במהותם לאסלאם ה"טהור".
השקפה שיעית

בחיבורים שיעיים רבים, עבדאללה אבן סבא מתואר כשיעי קיצוני (ע'אלי). הדמות שלו משמשת ככלי ניגוח בעד ונגד זרם הע'ולאת בשיעה, שכן לפי המסורת עלי העלה אותו על המוקד או הגלה אותו. כמו כן, מהימנותו של סיף אבן עומר, המסרן עליו הסתמך טברי, מוטלת בספק אצל השיעים. עם זאת, סיף אבן עומר אל-תמימי הוא לא היחיד שדיווח על אבן סבא.
לקריאה נוספת

Hodgson, M. G. S. (1960). "ʿAbd Allāh ibn Sabaʾ". Encyclopaedia of Islam. 1 (2nd ed.). Brill Academic Publishers. p. 51. ISBN 90-04-08114-3.
Al-Samarrai, Qasim (2000-09-19), "Sayf ibn ʿUmar and ibn Sabaʾ: A new approach", in Tudor Parfitt, Israel and Ishmael: studies in Muslim-Jewish relations, Palgrave Macmillan, pp. 52–58, ISBN 978-0-312-22228-4
Sean Anthony, The Caliph and the Heretic: Ibn Sabaʾ and the Origins of Shīʿism, Brill, 2011.
Lewinstein, Keith, “ʿAbdallāh b. Sabaʾ,” Encyclopaedia of Islam, THREE, Edited by: Kate Fleet, Gudrun Krämer, Denis Matringe, John Nawas, Everett Rowson. Consulted online on 01 December 2016 http://doi.org/10.1163/1573-3912_ei3_COM_24156
הערות שוליים

↑  האות א' האחרונה, בסוף שמו, היא א' עיצורית.
↑  Hodgson, M. G. S. "ʿAbd Allāh ibn Saba,ʾ" Encyclopaedia of Islam, 1 (2nd ed.), p. 51
↑  Tucker, W. F. Mahdis and millenarians: Shī'ite extremists in early Muslim Iraq. Cambridge University Press, 2008, pp. 10–12
↑  Sean Anthony, The Caliph and the Heretic: Ibn Sabaʾ and the Origins of Shīʿism, pp. 70-71.
↑  Al-Samarrai, Q. "Sayf ibn ʿUmar and ibn Sabaʾ: A new approach", in Tudor Parfitt, Israel and Ishmael: studies in Muslim-Jewish relations, pp. 52–58.
↑  Sean Anthony, The Caliph and the Heretic: Ibn Sabaʾ and the Origins of Shīʿism, p. 68; Ross Brann, Power in the Portrayal: Representations of Jews and Muslims in Eleventh- and Twelfth-Century Islamic Spain, Princeton University Press, pp. 65–6.
↑  Hodgson, M. G. S. "ʿAbd Allāh ibn Sabaʾ", Encyclopaedia of .Islam, 1 (2nd ed.), p. 51
↑  Landau-Tasseron, Ella, "Sayf Ibn 'Umar in Medieval and Modern Scholarship", Der Islam 67 (1990): 1–26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272619405171  BnF: cb16611626t (data)  GND: 119462680  ISNI: 0000 0001 0490 3133  LCCN: n85092657  SELIBR: 230797  SUDOC: 113371489  TDVİA: abdullah-b-sebe  VIAF: 31972541   WorldCat (עם VIAF): 31972541 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'פרסון דייוויס

ג'פרסון פיניס דייוויס (באנגלית: Jefferson Finis Davis;‏ 3 ביוני 1808 – 6 בדצמבר 1889) היה מנהיג מדינות הדרום (נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה – הקונפדרציה) במלחמת האזרחים האמריקנית בין השנים 1861–1865. קודם לכן היה איש צבא ופוליטיקאי שפעל במסגרת ארצות הברית. כחבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג דייוויס את מיסיסיפי בסנאט ובבית הנבחרים של ארצות הברית בתקופה שקדמה להעברת נאמנותו אל הקונפדרציה. בין השנים 1853–1857 כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא פרנקלין פירס.
דייוויס נולד בכפר פיירוויו שבקנטקי לחוואי עשיר, כבן הזקונים מבין עשרה ילדים. הוא גדל במחוז וילקינסון (Wilkinson) שבמיסיסיפי וגם התגורר בלואיזיאנה. הוא למד בווסט פוינט, ולאחר מכן שירת בצבא ארצות הברית. הוא השתתף במלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848) כקצין בדרגת קולונל ברגימנט מתנדבים. לפני מלחמת האזרחים ניהל מטע כותנה גדול במיסיסיפי ובבעלותו היו 113 עבדים. אף על פי שדייוויס הטיף נגד פרישת הדרום ב-1858, הוא האמין שזכותן של המדינות לפרוש מהאיחוד. על אף יחסו הנוקשה למיעוטים באמריקה, לדייוויס היו קשרים בקהילה היהודית בדרום המדינה, והיה ידיד קרוב של חברי המפלגה הדמוקרטית היהודים יהודה פיליפ בנימין ודייוויד לוי יולי.
היסטוריונים רבים מייחסים כמה מחולשותיה של הקונפדרציה למנהיגותו הקלוקלת של דייוויס. התעסקותו בפרטים, רתיעתו מהאצלת סמכויות, חוסר המשיכה הציבורית שלו, סכסוכים שהיו לו עם מושלי מדינות ועם גנרלים רבי עוצמה, העדפת ידידים ותיקים, חוסר היכולת להתמודד עם אנשים שלא הסכימו עמו, הזנחת הצרכים האזרחיים לטובת הצבאיים, והתעלמות מדעת הקהל – כל אלו פעלו נגדו. ההיסטוריונים מסכימים שדייוויס היה יעיל פחות בהשוואה ליריבו מהצפון, הנשיא אברהם לינקולן, כמנהיג מדינה במלחמה. לאחר נפילתו בשבי ב-1865, הואשם דייוויס בבגידה ונכלא בפורט מונרו (Fort Monroe) בהאמפטון (Hampton) שבוירג'יניה. הוא מעולם לא הועמד למשפט, ושוחרר לאחר שנתיים. דייוויס כתב ספר זיכרונות שכותרתו הייתה "עלייתה ונפילתה של ממשלת הקונפדרציה", שהושלם ב-1881. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 החל לעודד מהלכי פיוס, וביקש מאנשי הדרום להיות נאמנים לאיחוד. אנשי הקונפדרציה לשעבר הביעו הערכה לחלקו במלחמה, וראו בו פטריוט דרומי. הוא היה לגיבור של "המטרה האבודה" של הקונפדרציה בדרום שלאחר תקופת השיקום.
ראשית חייו > רקע משפחתי ולידתו

ג'פרסון פיניס דייוויס נולד בחווה המשפחתית בפיירוויו שבקנטקי ב-3 ביוני 1808. בהזדמנויות מסוימות הוא דיווח על 1807 כעל שנת לידתו. בבגרותו הוא השמיט את שמו האמצעי, אף על פי שלעיתים הוא השתמש באות הראשונה של שמו האמצעי. דייוויס היה הצעיר מבין עשרת ילדיהם של ג'יין (לבית קוק) וסמואל אמורי דייוויס. אחיו הבכור, ג'וזף אמורי דייוויס, היה מבוגר ממנו ב-23 שנים. ג'פרסון דייוויס נקרא על שם מי שכיהן אז כנשיא ארצות הברית, תומאס ג'פרסון, שאביו העריץ. בראשית המאה ה-20 הוקם האתר ההיסטורי Jefferson Davis Monument State Historic Site ליד מקום לידתו.
נשיא ארצות הברית ומנהיגה בתקופת מלחמת האזרחים אברהם לינקולן נולד בהודג'נוויל שבקנטקי, הנמצאת במרחק של 16 ק"מ מצפון-מזרח לפיירוויו, שמונה חודשים לאחר דייוויס.
הורי אביו של דייוויס נולדו באזור סנודוניה שבצפון ויילס, והיגרו בנפרד לצפון אמריקה בראשית המאה ה-18. אבותיו מצד אמו היו אירים וסקוטים. לאחר שבתחילה הגיע לפילדלפיה, התיישב איוון, סבו של דייוויס מצד אביו, בפרובינציית ג'ורג'יה, שהתפתחה בעיקר לאורך החוף. הוא נשא לאישה את האלמנה לידיה אמורי ויליאם שהיו לה שני בנים מנישואיה הקודמים, וב-1756 נולד בנם המשותף, סמואל אמורי דייוויס. סמואל שירת בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, יחד עם שני אחיו למחצה. ב-1783, לאחר המלחמה, נשא סמואל לאישה את ג'יין קוק (Cook), שנולדה ב-1759 לוויליאם קוק ולאשתו שרה סימפסון, במה שכיום ידוע כמחוז כריסטיאן שבקנטקי. ב-1793 עברה משפחת דייוויס לקנטקי. הם ייסדו קהילה שנקראה "דייוויסבורג" (Davisburg) על גבול מחוזות כריסטיאן וטוד, שבסופו של דבר נקראה פיירוויו.
ראשית חייו > ילדותו

בתקופת ילדותו של דייוויס העתיקה משפחתו את מקום מגוריה פעמיים. ב-1811 הם עברו לסנט מארי (St. Mary) פאריש שבלואיזיאנה ופחות משנה לאחר מכן למחוז וילקינסון שבמיסיסיפי. שלושה מאחיו הבוגרים של דייוויס השתתפו במלחמת 1812. ב-1813 החל דייוויס את לימודיו בבית הספר וילקינסון בעיירה הקטנה וודוויל שליד מטע הכותנה המשפחתי. אחיו ג'וזף שימש לג'פרסון כדמות אב ועודד אותו במהלך לימודיו. שנתיים לאחר מכן החל דייוויס את לימודיו בבית הספר הקתולי סנט תומאס במנזר סנט רוז, שהופעל על ידי המסדר הדומיניקני במחוז וושינגטון שבקנטקי. באותה תקופה היה דייוויס התלמיד הפרוטסטנטי היחידי בבית הספר. ב-1818 הוא שב למיסיסיפי ולמד בג'פרסון קולג' שבעיירה וושינגטון. ב-1821 הוא שב לקנטקי, שם הוא למד באוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון. ב-4 ביולי 1824 מת אביו של דייוויס כאשר הוא היה בן 16.
ראשית חייו > ראשית הקריירה הצבאית

אחיו ג'וזף דאג שדייוויס יתקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית, ובסוף 1824 הוא החל את לימודיו בה. בתקופת הכשרתו שם, הוא הושם במעצר בית על חלקו ב"מהומות משקה הביצים" (Eggnog Riot) בחג המולד 1826. בתקרית זו הבריחו הצוערים ויסקי אל תוך האקדמיה כדי להכין את המשקה המסורתי. יותר משליש מצוערי האקדמיה היו מעורבים בתקרית. ביוני 1828 סיים דייוויס את הכשרתו במקום ה-23 מבין 33 הצוערים בכיתתו.
לאחר סיום הכשרתו הוצב לוטננט משנה דייוויס ברגימנט חיל הרגלים הראשון בפורט קרופורד שבטריטוריית מישיגן. זאכרי טיילור, לימים נשיא ארצות הברית, קיבל שם את הפיקוד זמן קצר לאחר הגעתו של דייוויס בראשית 1829. במרץ 1832 שב דייוויס למיסיסיפי לחופשתו הראשונה מאז שהוצב בפורט קרופורד. בעת "מלחמת הנץ השחור" (Black Hawk War) שנערכה באותה שנה הוא עדיין שהה במיסיסיפי, אך באוגוסט שב לבסיסו. בסיום המלחמה הטיל עליו קולונל טיילור ללוות את הלוחם האינדיאני "הנץ השחור" לכלאו. דייוויס עשה מאמצים להגן על הנץ השחור מעיניהם של סקרנים, והלוחם האינדיאני ציין באוטוביוגרפיה שלו שדייוויס התייחס אליו "באדיבות רבה" וגילה אמפתיה למצבו של המנהיג האינדיאני בשביו.
נישואיו הראשונים ואחריתם

דייוויס התאהב בשרה נוקס טיילור, בתו של מפקדו בצבא, זאכרי טיילור. השניים ביקשו את רשותו של אביה של שרה להינשא. טיילור סירב, שכן הוא לא איחל לבתו לחוות את חיי אשת קצין בבסיסי הצבא בחזית. בעקבות זאת החליט דייוויס לפרוש מהצבא, וב-20 באפריל 1835 התפטר. הוא נשא ב-17 ביוני את שרה לאישה בלואיוויל שבקנטקי, והתפטרותו נכנסה לתוקף ב-30 ביוני.
אחיו הבכור של דייוויס, ג'וזף, היה איש מצליח מאוד, ובבעלותו הייתה אחוזת מטעים בשטח של 7.2 קמ"ר שגבלה בנהר המיסיסיפי ושכנה על חצי אי 32 ק"מ מדרום לוויקסבורג, מיסיסיפי. בשל רצונו שאחיו הצעיר ורעייתו יהיו בקרבתו, נתן ג'וזף את השימוש בקרקעות לאחיו ג'פרסון, שבסופו של דבר טיפח את האחוזה שם.
באוגוסט 1835 נסעו בני הזוג דרומה לאחוזתה של אחותו של דייוויס, אנה, בלואיזיאנה. הם התכוונו לבלות את חודשי הקיץ החמים באזור הכפר הרחק ממישור הנהר המוצף למען בריאותם, אך למרות זאת לקו שניהם במלריה או בקדחת צהובה. ב-15 בספטמבר 1835 נפטרה שרה בגיל 21 לאחר שלושה חודשי נישואים בלבד. דייוויס עצמו חלה קשה גם הוא, ומשפחתו חששה לחייו.
בסוף אותה שנה הפליג דייוויס מניו אורלינס להוואנה שבקובה (שהייתה אז בשלטון ספרד), לצורכי החלמה. לנסיעה זו הצטרף אליו ג'יימס פמברטון, שהיה העבד היחיד בבעלותו באותה עת. את זמנו שם הוא ניצל לסקור את כוחות הצבא הספרדי שם ולשרטט את ביצוריהם. אף על פי שלא הייתה שום עדות שהצביעה על כוונותיו מעבר לעניין כללי, ידעו הרשויות שם שדייוויס היה קצין צבא לשעבר והתרו בו לחדול מתצפיותיו. מתוך שעמום ומתוך תחושה שבריאותו השתפרה, הוא קנה כרטיס לאונייה שהפליגה לניו יורק, ומשם המשיך לוושינגטון די. סי. וערך ביקור אצל חברו לספסל הלימודים, ג'ורג' וולאס ג'ונס. זמן קצר לאחר מכן הוא שב עם פמברטון למיסיסיפי.
במשך כמה שנים לאחר מותה של שרה, חי דייוויס חיי התבודדות והוקיר את זכרה. הוא בילה את זמנו בניקוי ובטיפוח שטח האחוזה ולמד סוגיות בממשל ובהיסטוריה. בראשית 1836 רכש דייוויס 16 עבדים. ב-1840 עלה מספר העבדים שבבעלותו ל-40 וב-1845 ל-74. הוא קידם את פמברטון למעמד של משגיח על העבדים בשדות. ב-1860 הגיע מספר העבדים שבבעלותו ל-113.
ב-1840 החל דייוויס להיות מעורב בפוליטיקה כאשר השתתף באספה של המפלגה הדמוקרטית בוויקסבורג ולהפתעתו הוא נבחר כנציג המפלגה בוועידה המדינתית בג'קסון. ב-1842 הוא נכח בוועידה הדמוקרטית וב-1843 הוא היה למועמד המפלגה לבית הנבחרים של מיסיסיפי מטעם מחוז וורן-ויקסבורג. במערכת הבחירות הראשונה שלו הוא נחל הפסד. ב-1844 נשלח דייוויס לוועידת המפלגה בפעם השלישית והעניין שלו בפוליטיקה גבר. הוא נבחר כאחד מששת האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1844 וסייע במערכת הבחירות ברחבי מיסיסיפי למועמד הדמוקרטי ג'יימס פולק.
נישואיו השניים והקמת משפחה, בחירתו לקונגרס

ב-1844 הכיר דייוויס את ורינה בנקס האוול, אז בת 18, שאחיו ג'וזף הזמין לאחוזת הוריקן בחג המולד. היא הייתה נכדתו של מושל ניו ג'רזי, ריצ'רד האוול. משפחת אמה הייתה מהדרום ועל בניה נמנו בעלי מטעים מצליחים ממוצא אירי-סקוטי. תוך חודש מהיכרותם הציע לה האלמן בן ה-35 נישואין והם התארסו. הם נישאו ב-26 בפברואר 1845.
נישואיו השניים והקמת משפחה, בחירתו לקונגרס > בחירתו לקונגרס

באותה תקופה שוכנע דייוויס להציג את מועמדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מיסיסיפי והחל במסע ברחבי המדינה לקבלת תמיכה. בבחירות אלו הוא ניצח ונכנס לקונגרס ה-29.
נישואיו השניים והקמת משפחה, בחירתו לקונגרס > ילדיו

לג'פרסון וורינה דייוויס נולדו שישה ילדים. שלושה מהם מתו בילדותם.
סמואל אמורי, שנולד ב-30 ביולי 1852, נקרא על שם סבו ומת ב-30 ביוני 1854 ממחלה בלתי מזוהה.
מרגרט האוול נולדה ב-25 בפברואר 1855 והייתה היחידה מילדיהם של בני הזוג שנישאה והקימה משפחה. היא נישאה לג'ואל אדיסון האייס הבן (1848–1919) ונולדו להם חמישה ילדים. טקס החתונה שלהם נערך בכנסיית סנט לזרוס שבממפיס שכונתה "כנסיית קציני הקונפדרציה". בסוף המאה ה-19 הם עברו מממפיס לקולורדו ספרינגס. מרגרט מתה ב-18 ביולי 1909 בגיל 54.
ג'פרסון דייוויס הבן נולד ב-16 בינואר 1857. הוא מת ב-16 באוקטובר 1878 בגיל 21 מקדחת צהובה שנגרמה ממגפה שהתחוללה בעמק נהר המיסיסיפי שבה נספו 20,000 איש.
ג'וזף איוון נולד ב-18 באפריל 1859 ונהרג בתאונה בגיל חמש ב-30 באפריל 1864.
ויליאם האוול נולד ב-6 בדצמבר 1861. הוא נקרא על שם אביה של ורינה ומת מדיפתריה ב-16 באוקטובר 1872 בגיל 10.
ורינה אנה, שכונתה "ויני", נולדה ב-27 ביוני 1864, חודשים מספר לאחר מות אחיה ג'וזף. היא נודעה כ"בת הקונפדרציה", שכן היא נולדה במהלך המלחמה. לאחר שהוריה סירבו לאשר לה להינשא לבן משפחת תומכי התנועה לביטול העבדות מהצפון, הוא לא נישאה מעולם לאיש. היא מתה תשע שנים לאחר אביה, ב-18 בספטמבר 1898, בגיל 34.
בנוסף לילדיהם אימצו ורינה וג'פרסון דייוויס למשך זמן מסוים את ג'ים לימבר, יתום בן תערובת.
בריאותו של דייוויס הייתה רופפת עד יומו האחרון, כולל התקפים חוזרים ונשנים של מלריה, פצעי קרב ממלחמת ארצות הברית–מקסיקו וזיהום כרוני בעיניו שגרם לו לכאבים כאשר נחשף לאור בהיר. הוא גם סבל מכאב עצבי מן העצב המשולש (Trigeminal neuralgia), הפרעה עצבית שגורמת לכאב בפנים.