stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט ויליאם פלקין

| --- | --- |
רוברט ויליאם פלקין
רוברט ויליאם פלקין
 לידה:  13 במרץ 1853 נוטינגהאם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  28 בדצמבר 1926 (בגיל 73) האבלוק נורת', ניו זילנד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  אוניברסיטת אדינבורו  Wolverhampton Grammar School 
 מקצוע:  רופא מיסיונר ומגלה ארצות, קוסם
 תואר:  תואר שני ברפואה
 השקפה דתית:  אנגליקניזם 
 בת זוג:  מרי מאנדר; הארייט, ילדים: את'לווין מרי פלקין, סמואל דניס פלקין, לורנס פלקין, אב: רוברט פלקין סניור
 
ד"ר רוברט ויליאם פלקין (באנגלית: Dr Robert Wiilam Felkin;‏ 13 במרץ 1853 - 28 בדצמבר 1926) היה רופא-מיסיונר ומגלה ארצות, אדם שהתעסק במאגיה טקסית וחבר במסדר השחר המוזהב. כמחבר פורה של ספרים רבים בנושאי אוגנדה ומרכז אפריקה וכאנתרופולוג מוקדם הוא גילה עניין ברפואה מסורתית ובמחלות טרופיות. כמו כן, הוא היה בוגר הקולג' המלכותי למנתחים ובוגר הקולג' המלכותי לרופאים. פלקין היה גם בעל תואר הכבוד עמית של החברה המלכותית של אדינבורו.
פלקין היה מייסדו של מסדר הכשפים "כוכב הבוקר" (בלטינית: Stella Matutina), בשנת 1903. מסדר חדש זה התבסס על המסדר המקורי של השחר המוזהב, כשסניף "מקדש הרמס" ממוקם בבריסטול, הממלכה המאוחדת ומאוחר יותר נקרא במאורית "ווארה רא" ("בית השמש", Whare Ra) או יותר מדויק ("מקדש סמאראגדום ת'אלאסס") שמושבו היה בהאבלוק נורת' (Havelock North), ניו זילנד. הסניף הוקם ב-1912.
התיאור המקיף ביותר של חייו נמצא בספר "אדם מרחיק - נדוד" (A Wayfaring Man), ביוגרפיה בדויה שחוברה על ידי אשתו השנייה הארייט ואשר פורסמה בסדרה בהמשכים בין השנים 1936 - 1949.
חיים מוקדמים

רוברט ויליאם פלקין נולד בביסטון, נוטינגהאמשייר, בנו של רוברט פלקין (1828 - 1899), יצרן תחרה ואדם נון-קונפורמיסט מבחינת אמונתו הדתית.(אנ') סבו, ויליאם פלקין (1795 - 1874), בנו של כומר בפטיסטי, נשאר עדיין כאחד מן השמות הידועים ביותר בקרב תעשיית הרקמה הוויקטוריאנית ואף כיהן כראש עיריית נוטינגהאם בשנת 1851, כאשר בשנה זו השתתף בתערוכה הגדולה (Great Exhibition). אולם הוא הגיע אל מעבר לקצה גבול יכולותיו העסקיות, והעסק נכשל באופן מחפיר ב-1864 כשפלקין הסב פרש כדי לכתוב חיבורים מקצועיים על המסחר ברקמה ולבנים. בנו ושותפו רוברט פלקין סניור השתקע בוולברהמפטון כדי לשמש בתפקיד המנהל של מחלקת הבית בחברת האחים מאנדר, יצרנים בתעשיית הלכות והברשת נעליים. רוברט ג'וניור חונך בבית הספר היסודי של וולברהמפטון שם הוא פגש בחוקר הארצות הידוע דייוויד ליווינגסטון, אשר העניק לו השראה להיות בעצמו רופא ומיסיונר.
עבודה כרופא ומיסיונר באפריקה

פלקין עבד לזמן מה בחמניץ, גרמניה, מיד לאחר תום לימודיו, היכן שהתגורר דודו הנרי פלקין ובעקבות זאת נהיה דובר גרמנית שוטפת. בשנת 1876 בערך הוא החל ללמוד רפואה באוניברסיטת אדינבורו. ב-1878, כשהוא עדיין ללא רישיון עבודה מתאים, הוא הצטרף למיסיון שנשלח מטעם החברה המיסיונרית הכנסייתית, למרכז אפריקה. הוא טייל לכל אורך מעלה נהר הנילוס, בדרך לח'רטום, שם פגש בגנרל גורדון, ומשם המשיך בדרכו לאזור פראי שעדיין לא מופה, לאזור האגמים הגדולים של אפריקה. בסופו של דבר, הוא בילה שנתיים באפריקה ואף נהיה רופאו האישי של המלך מ'טסה, אשר ניסה קודם לכן להורגו. בזנזיבר, הוא לקח חלק פעיל במאבק כנגד הסחר בעבדים. הוא פרסם מספר מאמרים על רפואה טרופית ולידות במסגרת מגזינים רפואיים. הוא אף כתב את הספרים "אוגנדה וסודאן המצרית" (1882, עם הכומר סי. טי. וילסון), "מצרים, הווה ומה שעתיד לבוא" (1885), "אוגנדה" (1886) ועבודות נוספות בנושאי אפריקה.
ב-1881, הוא שב לאדינבורו (כשבריאותו מעורערת קמעה), כדי להשלים את לימודי הרפואה שלו (LRCP, LRCS, Ed, 1884). כשהוא עדיין סטודנט לרפואה, הוא הצטרף לארגונים הבאים: עמית החברה המלכותית של אדינבורו, עמית החברה המלכותית לגאוגרפיה, חבר במכון האנתרופולוגי של בריטניה הגדולה ועמית מקביל בחברה האנתרופולוגית של ברלין.
נישואיו הראשונים ועיסוק ברפואה

ב-1882, פלקין נישא לאשתו הראשונה, מרי ("פולי"), בתו של סמואל סמול מאנדר מוולברהמפטון, מעסיקו של אביו, אשר נשאר חברו מאז ילדותם. הוא אף נהיה שותף לפלקין הן בעבודתו האזוטרית הן בעבודתו למען רווחת ילדים. לזוג פלקין נולדו בן: סמואל דניס, ובת, את'לווין (1883 - 1962). לימים היא תפרסם ספרים על מורשתו של מסדר השחר המוזהב תחת שם העט "את'ל פלקין".
ב-1884, הוא התקדם בלימודיו, בעיר מרבורג, כשהוא מקבל שם את התואר השני שלו, בשנת 1885. לאחר מכן, הוא עבד כרופא באדינבורו במשך מספר שנים, לא לפני שהוא מחליט לשוב לאפריקה, בנוסעו תדיר עם אשתו בכל רחבי אירופה.
התיאוסופיה והשחר המוזהב

נראה שמרי ורוברט נחשפו לאזוטריקה דרך קבוצה ללימוד תנ"ך אליה הצטרפו באדינבורו; נלמדו גם כתבי קודש נוספים, כולל ה-טאו טה צ'ינג וה-בהגווד גיטא וכמה חברים בקבוצה אף היו תיאוסופיסטים. רוברט ומרי הצטרפו לאגודה התאוסופית באדינבורו, ב-1886, אך גילו שהיא איננה מקיימת טקסי כישוף. בסופו של דבר בם הצטרפו לסניף מקדש אמן - רה שהיה בראשותו של ג'ון ויליאם ברודי - אינס. סניף זה השתייך למסדר השחר המוזהב ותאריך הצטרפותם הוא ה-12 במרץ 1894.
פלקין המשיך לכתוב ולהוציא לאור: הוא ערך (בשיתוף פעולה עם אחרים) את אוסף מכתביו ועיתוניו של מהמט אמין פאשא, אותו הוא פגש (תורגם על ידי אשתו מרי) ואשר יצא לאור ב-1888. כמו כן, הוא הוציא לאור את הספר: "היפנוזה, או פסיכותרפיה", ב-1890. בעקבות הידרדרות בבריאותו בשל עומס ועבודה מאומצת הוא פנה לעסוק ברפואה בלונדון, 1896.
ב-1903, נפטרה אשתו מרי ורוברט החליט להגביר את מעורבותו הדתית הן במסגרת הנצרות האנגליקנית הן בשורות מסדרי הכישוף למיניהם. הוא פרש לנוח במנזר שנוהל על ידי כמרי העיירה מירפילד, אנגליה, "קהילת תחיית המתים", תוך שהוא מתלבט האם להצטרף למסדר זה. לכמה מכמרי העיירה היה עניין במיסטיקה נוצרית וכמו כן ברוזיקרוציאניזם ובמסדר השחר המוזהב. הם החשיבו את פלקין כדמות רמת מעלה בהקשר למסורת זו. אחד מהכמרים הללו, האב פיצג'רלד, ימלא מאוחר יותר תפקיד מרכזי במעברו של פלקין לניו זילנד.
באותה שנה, ב-1903, אירע פילוג בשורות מסדר השחר המוזהב, כשפלקין וברודי - אינס, התפצלו מארתור אדוארד ווייט כדי לייסד את מסדר הכשפים "כוכב הבוקר" (Stella Matutina). המשורר ויליאם בטלר ייטס הצטרף למסדר הזה והיה חבר בו למשך 20 שנה. סניף המקדש הראשי אליו השתייך פלקין ושהיה ממוקם בלונדון, היה קרוי בשם אמון (Amoun).
אדוני השמש

מאותו פרק זמן שבו פלקין החל להנהיג את מסדר "כוכב הבוקר", הוא נהיה נתון להשפעתם ההולכת וגוברת של "אדוני השמש", אדוני המסדר האגדיים ועוד ישויות בכירות במישור האסטרלי (Astral Plane) לכאורה. כבעל קשרים מעין אלו הוא חיזק את עמדתו כמנהיגו של המסדר. בסביבות 1908 הוא אף העלה טענה שהוא תקשר עם "מדריך ערבי", המכונה "ארה בן שמש" (Ara Ben Shemesh, האריה בן השמש), אחד משבט "בני האש" החיים במקדש מזרח תיכוני הנמצא אי שם במדבר. ארה בן שמש זה, לטענתו של פלקין, קיבל היתר מיוחד ליצור קשר ולהדריך סטודנטים מן המערב. על התקשור הראשון שלו לכאורה עם "ארה בן שמש", מסופר כנראה ב"אדם מרחיק - נדוד" (A Wayfaring Man), אשר מתאר שיחה בין פלקין ל-ארתור אדוארד ווייט, שנקטעה על ידי הופעתה של "ישות בעלת צללית". פלקין מיד קרא לאשתו הארייט אשר הייתה מגדת עתידות והיא חזתה ב”אדם גבוה בלבוש מזרחי, בעל קפטן, גלביה וטורבן. הוא היה בעל פנים חלקות למשעי ועיניים שחורות גדולות”. לכאורה, דמות זו המכונה בדיווח זה "הכשדית", תרה אחרי מישהו שיפעל לאחד בין הלימוד הרוחני, הן של תרבות המזרח, הן של תרבות המערב. כשהם למדו ש"ארה בן שמש" האמין ב"אדון, ישו הנוצרי", פלקין ווייט הסכימו לשתף עמו פעולה.
מורה רוחני אחר שהיה בעל השפעה על פלקין, היה שרי פרננדה (Sri Parananda), אותו פלקין פגש לראשונה, לטענתו, עוטה דמות בשר ודם, העולה כביכול מתוך אדי מעיינות באד פירמונט (Bad Pyrmont) שבגרמניה. ההתגלות הגשמית הזו, המתוארת כ"אדם מזרחי כהה עור, עם זקן ועיניים שחורות גדולות, עטויה גלימה שופעת וכובע חרוטי יוצא דופן", סיכמה להיפגש עם פלקין, בדיוק אחרי חודש, בלובי של מלון קרלטון שבלונדון. לפי פלקין, פגישתם העוקבת, פנים אל פנים היוותה את תחילתה של סדרת "מפגשים" שנמשכו על פני כמה שנים.
הבונים החופשיים והרוזיקרוציאניזם (מסדר צלב הוורד)

פלקין התקבל למסדר הבונים החופשיים בסניף מרי צ'אפל, אדינבורו ב-8 בינואר 1907, התקדם לדרגת "עמית אומן" ב-12 בפברואר והועלה לדרגת "בונה בכיר" ב-26 בפברואר. ב-11 באפריל, אותה שנה, הוא צורף לאגודת צלב הוורד שבאנגליה (Societas Rosicruciana in Anglia, SRIA), מטרופוליטן קולג', אשר אליו צורפו רק אנשים בדרגה של פלקין, "בונה בכיר". מנהל טקס הקבלה הרשמי היה דוקטור ויליאם ווין ווסטקוט, ה"קוסם העליון" של אגודה זו ומייסד - שותף של השחר המוזהב.
לפי החוקר ר. אלווד, בזמן שפלקין ביקר לראשונה בניו זילנד, בשנת 1912, הוא כבר היה בדרגת "32° בונה חופשי", אחת מהדרגות הבכירות ביותר במסדר, שהעניקה לו את היכולת לבקר ולבצע משימות מטעם החברים במסדר במדינה כה רחוקה. אולם, לפי ק. אדני, אשר השתייך לסניף ה-SRIA המקומי שבניו זילנד, התעניינותו של פלקין בבונים החופשיים הייתה כנראה מועטה; הוא מעולם לא שימש בתור מנהל סניף ואף לא היה חבר בשורות "הקשת הקדושה המלכותית" (Holy Royal Arch) ולכן זה בלתי סביר שהוא היה חבר בכיר בארגונים כאלו ואחרים שהיו קשורים בבונים החופשיים. המניע שלו שהביא אותו להצטרף למסדרים הללו, הוא כנראה רצונו לבנות יחסי אמון בינו לבין מיסטיקנים אירופאים וליצור קשר עם חבריו של מסדר צלב הוורד המקורי. אנה שפרנגל, שהייתה חברה במסדר אגדי גרמני זה, שתקשר עם ישויות בכירות מעין אלוהיות, תמכה לכאורה בהקמתו של מסדר השחר המוזהב. פלקין היה בטוח שהיא והמסדר אליו השתייכה עדיין פעלו תחת מעטה חשאיות, לצד אמונתו בהימצאות קברו של כריסטיאן רוזנקרויץ, אי שם בגרמניה. בחיפושיו אחרי קבוצה זו, הוא והארייט נסעו לאירופה ב-1906, 1910 ו-1914, ובמהלך אחד מהביקורים הללו הוא נפגש עם רודולף שטיינר והוא אף טען שקיים מפגשים עם כמה מחברי מסדר צלב הוורד. פלקין החשיב את שטיינר, כחבר מסדר בכיר ביותר ולאחר פגישתם שילב אלמנטים הלקוחים מ-האנתרופוסופיה במסגרת עיסוקו המקצועי כרופא, כולל הומאופתיה.
כשהזוג פלקין ביקר בגרמניה במהלך 1914, הם הושמו תחת בידוד, בזמן שבריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה ב-4 באוגוסט. הסיפור הבדוי על חייו, אותו חיברה הארייט, מציע שהוא נשלח לגרמניה למטרת משימה דחופה על ידי "אדון השמש" ארה בן שמש, למרות כל האזהרות לגבי מלחמה ממשמשת ובאה. הם הצליחו להתחמק ממעצר ונמלטו מהמדינה דרך הולנד הנייטרלית בעזרתם של בונים חופשיים גרמנים.
הפניות

Christina M. Stoddard, Inquire Within: Light-bearers of Darkness (Boswell, London, 1930)
Christina M. Stoddard, The Trail of the Serpent (Boswell, London, 1935)
Ellic Howe, The Magicians of the Golden Dawn: A Documentary History of a Magical Order 1887-1923 (Samuel Weiser 1978). ISBN 0-87728-369-9.
Mittal Shruti, ‘True Impression or False Perception? A glimpse of 19th-century African medicine through the eyes of Robert Felkin, medical student and missionary’ (DHMSA, 2004)
Biography from Societas Rosicruciana in Anglia — Felkin College.
Judy Siers, "The Life and Times of James-Walter Chapman-Taylor", Millwood Heritage Productions, 2007. esp 169-182.
Anon, The Lantern Volume I (A Wayfaring Man Part I), Sub Rosa Press New Zealand, 2012. ISBN 978-0-473-23184-2 - a reprint of A Wayfaring Man and historical essay on the Stella Matutina in New Zealand.
הערות שוליים

1 2  Anon (2012). The Lantern Volume I (A Wayfaring Man Part I). Sub .Rosa Press New Zealand. ISBN 978-0-473-23184-2
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18  Ellwood, Robert S. (1993). Islands of the Dawn: The Story of Alternative Spirituality in New Zealand. Honolulu: University of Hawaii Press. ISBN 0-8248-1487-8.
↑  1881 Census Online
↑  William Felkin
1 2 3 4 5 6  Dunn, Peter M. (1999) "Robert Felkin MD (1853-1926) and Caesarean delivery in Central Africa (1879)" in Arch Dis Child Fetal Neonatal Edn 1999; 80:F250-F251 (May). Bristol.
1 2  Pegg, Patricia (1996). A Very Private Heritage: the private papers of Samuel Theodore Mander, 1853-1900. Malvern: Images Publishing.
↑  Medical History 3, no. 1, London 1959, cited in Ellic Howe, Magicians of the Golden Dawn, p. 240 n. 2.
1 2  Ancient Rose Cross Order: Our History and Transmission at the Wayback Machine (archived 16 January 2006)
↑  Shamdasani, 'Psychotherapy: the invention of a word' in History of the Human Sciences, 2005,18, 1
↑  History of the Golden Dawn
1 2 3 4 5 6  Edney, Ken. Dr. Robert William Felkim and the S.R.I.A.. From the website of the Felkin College of the Societas Rosicruciana in Anglia, Napier, New Zealand. Retrieved 2007-03-29.
↑  Colquhoun, Ithel (1975). The Sword of Wisdom: MacGregor Mathers and the Golden Dawn. New York: G.P. Putnam's Sons. ISBN 0-85435-092-6.
↑  Rosicrucian Medicine. Societas Rosicruciana in Anglia, London, 1916.
↑  The Extraordinary Life and Work of Robert Felkin, Bahá'í Mage, by Lil Osborn, 2012
↑  BSB 4-1.pdf - Hurqalya Publications
↑  Arohanui, Introduction by Collis Featherstone.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb153641198 (data)  GND: 11750517X  ISNI: 0000 0000 1340 673X  LCCN: no2006019648  SNAC: w6bk2hd4  SUDOC: 165085940  VIAF: 261885631   WorldCat (עם VIAF): 261885631 
קברו של רוברט ויליאם פלקין
קרב איי פוקלנד

ערך זה עוסק בקרב במלחמת העולם הראשונה. אם התכוונתם למלחמה בין בריטניה וארגנטינה ב-1982, ראו .
קרב איי פוקלנד היה קרב ימי במלחמת העולם הראשונה, שהתרחש באוקיינוס האטלנטי, ליד איי פוקלנד, ב-8 בדצמבר 1914. שייטת של הצי המלכותי הבריטי, בפיקוד תת-אדמירל דובטון סטורדי (Doveton Sturdee), הביסה שייטת של הצי הקיסרי הגרמני (Kaiserliche Marine), שבראשה עמד ויצה-אדמירל הרוזן מקסימיליאן פון שפה, והטביעה את כל אוניותיה למעט אחת.
הקרב היה למעשה המשך לקרב קורונל, שנערך כחמישה שבועות לפני כן, ב-1 בנובמבר 1914. בקרב זה הצליחה השייטת הגרמנית להטביע שתי אוניות בריטיות ולהניס שתיים אחרות. דעת הקהל הבריטית סערה בעקבות התבוסה, והפיקוד הבריטי שלח כוח גדול לדרום האוקיינוס האטלנטי כדי ללכוד את פון שפה ולהשמיד את אוניותיו.
שפה התכוון לפשוט על הבסיס הבריטי באיי פוקלנד; הוא לא ידע שהאוניות הבריטיות שנשלחו כדי לאתר אותו ואת אוניותיו הגיעו לאיים יום אחד בלבד לפני כן. הקרב התקיים בים שקט וברוח קלה, תחת שמש בהירה ושמיים נקיים מעננים. האוניות הגרמניות התגלו מוקדם יחסית, והשייטת הבריטית הצליחה לצאת במהירות מהנמל, לרדוף אחרי השייטת הגרמנית ולהטביע את כל אוניותיה, למעט אחת, שהוטבעה מאוחר יותר.
רקע

בחודשיה הראשונים של מלחמת העולם הראשונה היו הבריטים מוטרדים מאוד מהשייטת של מקסימיליאן פון שפה, שהייתה באוקיינוס השקט עם תחילת המלחמה. חמש אוניותיו של שפה – שתי סיירות משוריינות חדישות, "שרנהורסט" ו"גנייזנאו", ושלוש סיירות קלות – "דרזדן", "לייפציג" ו"נירנברג" – היו כוח בעל עוצמה, שעלול היה לסכן את כל התעבורה הימית באוקיינוס השקט ובכל אוקיינוס אחר אליו יגיעו. עוצמתה של השייטת הגרמנית באה לידי ביטוי בקרב קורונל, ב-1 בנובמבר 1914, בו הטביעו האוניות הגרמניות שתי סיירות משוריינות בריטיות כמעט ללא נפגעים. דעת הקהל הבריטית סערה בעקבות הקרב, והבריטים היו נחושים לחסל את האיום.
היערכות לקרב > השייטת הגרמנית

לאחר הקרב חזר שפה לנמל ולפראיסו בצ'ילה, כדי להצטייד מחדש. על פי חוקי הנייטרליות, שפה לא היה יכול לשהות בנמל של מדינה נייטרלית (כפי שהיה אז מעמדה של צ'ילה) יותר מ-48 שעות. בשל כך יצאה השייטת מהנמל לאחר פרק זמן זה, והפליגה אל אי רובינזון קרוזו, כ-400 ק"מ ממערב לצ'ילה. שפה היה לכוד; בסיסו בצ'ינגדאו שבסין נלכד על ידי יפן, והצי הקיסרי היפני החזק שלט בצפון האוקיינוס השקט ומנע את תנועתו באותו כיוון. המושבות הגרמניות באוקיינוס נלכדו בזו אחר זו על ידי מדינות ההסכמה, ולמעשה לא היה לו כל נמל בטוח להפליג אליו. היה ברור שעל שפה לנסות ולשוב לגרמניה, דרך מצר מגלן. שפה התעכב, עיכוב לא אופייני לו, אך ב-26 בנובמבר החלה השייטת להפליג דרומה לכיוון מצר מגלן. הבעיה הייתה, שזה היה האזור היחיד בו היה שפה מנותק מתשדורות מברלין; המידע שהיה בידיו היה שבאיי פוקלנד אין כוחות אויב, וכוח האויב המשמעותי בדרום האוקיינוס האטלנטי נמצא בפתח הנהר ריו דה לה פלטה, בין אורוגוואי לארגנטינה. שפה התעכב עוד מספר ימים באיים ליד ארץ האש, שם תודלקו האוניות מפחם שנתפס באונייה בריטית שנלכדה. ב-6 בדצמבר הציע שפה לקציניו לפשוט על הבסיס הבריטי באיי פוקלנד, כדי להשמיד את תחנת השידור שם ולהצטייד בפחם נוסף. הפשיטה הייתה מיותרת; לאוניות הגרמניות היה פחם ככל שיכלו לשאת. קציניו של שפה התנגדו לתוכנית, אך הוא הכריע בעדה.
היערכות לקרב > הצי הבריטי

עם קבלת הידיעות על התבוסה בקורונל, החליטו ראשי הצי הבריטי לטפל באיום בתקיפות ובמהירות. הלורד הראשון של האדמירליות, וינסטון צ'רצ'יל, יחד עם לורד הים הראשון, ג'ון פישר, החליטו להוציא שתי סיירות מערכה מתוך הצי העיקרי (ה"גרנד פליט", "הצי הגדול") ולשלוח אותן דרומה. שתי האוניות שנשלחו היו אה"מ "אינווינסיבל" ואה"מ "אינפלקסיבל". משמעות ניתוקן של אוניות אלה מן הצי העיקרי הייתה החלשת הצי שעמד מול הצי הגרמני העיקרי ("צי הים הפתוח", Hochseeflotte), וחלק ממפקדיו התנגדו לניתוק זה; העובדה שפישר וצ'רצ'יל כפו את הניתוק מראה את החשיבות שייחסו להשמדת השייטת של שפה.
אל שתי סיירות המערכה הצטרפו שלוש סיירות משוריינות, אה"מ "קורנוול", אה"מ "קרנרבון" ואה"מ "קנט", שתי סיירות קלות, אה"מ "בריסטול" ואה"מ "גלאזגו", ואוניית הסוחר החמושה "מסידוניה". גלאזגו השתתפה בקרב קורונל, והצליחה לחמוק כמעט ללא פגע.
בנוסף לכוח זה, הגיעה לנמל לאחר קרב קורונל אוניית המערכה המיושנת (פרה-דרדנוט) אה"מ "קאנופוס". האונייה לא הספיקה להגיע לקרב קורונל עקב בעיות מכניות קשות שהאטו מאוד את התקדמותה. עם הגיעה לסטנלי הוחלט לייצב אותה על קרקעית הים במים הרדודים, כך שתשמש כמעין סוללת תותחי חוף ללא יכולת הפלגה.
שתי סיירות המערכה נזקקו לטיפולים ותיקונים בבריטניה, ויצאו לדרך ב-1 בנובמבר מנמל פלימות'. על הדחיפות בהפלגתן מלמדת העובדה שעל סיפונה של אה"מ "אינבינסיבל" נותרו פועלים אזרחיים שעסקו בשיפוצה, ונאלצו להפליג יחד עמה. שתי האוניות, בפיקוד תת-אדמירל סטורדי, נפגשו עם שאר הכוח מול כף ורדה, ומשם הפליגו דרומה. הכוח הגיע לעיר סטנלי שבאיי פוקלנד בבוקר 7 בדצמבר 1914. הסיירות עגנו בנמל הפנימי, ואילו סיירות המערכה הגדולות יותר עגנו במעגן החיצוני, שבו המים עמוקים יותר. האוניות תידלקו במשך היום, וחלקן אף כיבו את דוודיהן לצורך טיפולים.
הקרב > הגרמנים תוקפים את הנמל

שפה תקף בבוקר 8 בדצמבר. היה זה יום בהיר, והראות הייתה מעולה. שפה שלח את שתי הסיירות המשוריינות, "גנייזנאו" ו"שרנהורסט", להפגיז את הנמל בסטנלי, ובעיקר כדי לפגוע בתחנת השידור במקום ואת מתקני הנמל. בשעה 8:30 בבוקר זיהו האוניות הגרמניות את מטרתן, אנטנת השידור שבסטנלי, וכן זיהו עשן שעלה מארובת אחת האוניות במקום. הגרמנים לא ידעו שכבר בשעה 7:50 זיהו תצפיות בריטיות את התקרבותן לנמל, והצי הבריטי נכנס לכוננות. סטורדי הורה על הנעת מנועי האוניות והדלקת הדוודים (תהליך שעשוי היה לארוך מספר שעות), וכמיטב המסורת הבריטית שמר על קור רוח והנחה לאפשר לצוותים לאכול ארוחת בוקר.
בשלב זה היה שפה במצב שבו יכול היה עדיין להנחית מהלומה כואבת על הבריטים. לו היה ממשיך במתקפתו, סביר להניח שהיה יכול להסב נזק ניכר לאוניות הבריטיות, שרובן היו בשלבי תדלוק והנעה. אילו הייתה השייטת הגרמנית מתרכזת סביב פתח הנמל הייתה יכולה להקשות מאוד על יציאת האוניות הבריטיות אל הים, ולו היו מצליחות להטביע בפתח הנמל אחת מהן, ייתכן שהיציאה לים אף הייתה נחסמת בפני הבריטים.
ואולם, למרות ההפתעה לא הצליחו אוניותיו של שפה לממש את יתרונן. בשעה 9:00 בבוקר זיהו הגרמנים את תרני האוניות הבריטיות, והסתבר להם שהנמל אינו נטוש, להפך: נמצאות בו אוניות מלחמה בריטיות, שעל הימצאותן באזור לא היה ידוע לגרמנים. האוניות הגרמניות המשיכו בהיסוס, אך זמן קצר לאחר מכן נוסף גורם הפתעה חדש: מטחי הירי של אוניית המערכה אה"מ "קאנופוס", שכאמור תפקדה כסוללת תותחי חוף. קאנופוס הייתה נסתרת מהאוניות הגרמניות שלא זיהו אותה, והירי הפתיע אותן; הסיירות הגרמניות פנו והחלו לסגת חזרה אל הים הפתוח. קאנופוס לא ירתה יותר בקרב, אך המטחים הספורים שירתה הצילו למעשה את הבריטים ממצב קשה.
הקרב > המרדף

שפה הבין שהחמיץ את ההזדמנות לפגוע בשייטת הבריטית. המלחים באוניותיו היו מותשים מהפלגה ארוכה ומקרב ימי, מחסני התחמושת היו מלאים רק למחצה, ואוניותיו היו נחותות בחימושן מול האוניות הבריטיות. הדרך היחידה להימלט מהסכנה הייתה לצאת ללב ים. בשעה 10:00 לערך החלה השייטת הגרמנית להפליג מזרחה, כשהסיירות המשוריינות מובילות. שפה הצליח להתרחק כ-24 קילומטרים, ואולם היום היה ארוך ונותר די זמן לסיירות המערכה המובילות להשיג את הכוח הגרמני.
בסביבות השעה 13:00 פתחו סיירות המערכה הבריטיות באש, וכחצי שעה לאחר מכן כבר היו בטווח ירי אל "לייפציג". שפה החליט לאפשר לסיירות הקלות להימלט, והפנה את שתי הסיירות המשוריינות חזרה, כדי להעסיק את סיירות המערכה. הרוח נתנה לגרמנים יתרון: כיוון הרוח הפנה את עשן הארובות הבריטיות כך שהסתיר את המטרות. "שרנהורסט" ו"גנייזנאו" הצליחו לפגוע מספר פעמים ב"אינווינסיבל", אך סיירת המערכה הבריטית הייתה מוגנת היטב והנזק שנגרם לה היה מועט.
שפה ניסה לנצל את יתרון המיסוך שהיה לו, ופנה דרומה, כדי להתרחק מטווח התותחים הבריטיים. סיירות המערכה הבריטיות נזקקו ל-45 דקות נוספות כדי לשוב ולסגור את הטווח. האדמירל הבריטי הורה לסיירות המשוריינות שלו להפליג בעקבות הסיירות הגרמניות הקלות, ואילו סיירות המערכה נצטוו להעסיק ולהטביע את שרנהורסט וגנייזנאו.
בשלב זה היו סיירות המערכה קרובות די הצורך כדי שיוכלו לפנות ולהפנות אל האוניות הגרמניות מטחי דופן (Broadside), כלומר מטחים מכל תותחיה של האונייה, כולל התותחים האחוריים. שפה החליט שהדרך היחידה להתמודד עם העוצמה העדיפה של הבריטים היא לפנות ולצמצם את הטווח; בטווח קצר יותר, קיווה שפה, יוכל גם החימוש המשני על אוניותיו לבוא לידי ביטוי. ואולם, קיצור הטווח סייע לבריטים לדייק יותר בירי, וביטל את מיסוך העשן שממנו נהנו הגרמנים עד אותו שלב.
"שרנהורסט" ו"גנייזנאו" החלו להיפגע בקצב גדל והולך. "שרנהורסט" נפגעה יותר מ-50 פעמים, שלוש מארובותיה הופלו, אש אחזה בה, והאונייה החלה לנטות על צידה. בשעה 16:04 החלה האונייה לשקוע, וב-16:17 נעלמה לגמרי. גנייזנאו עדיין המשיכה בירי על האוניות הבריטיות, ולפיכך לא ניתן היה להתחיל במבצע הצלה; כל צוותה של "שרנהורסט" טבע יחד עמה, ובראשם אדמירל פון שפה. "גנייזנאו" המשיכה להימלט, אך ב-17:15 אזלה תחמושתה. צוות האונייה הטביע את האונייה כדי שלא תיפול לידי הבריטים, והיא שקעה ב-18:02. מתוך הצוות בן 765 איש ניצלו 190, ואולם רבים מהם מתו מפצעיהם מאוחר יותר. האדמירל הבריטי העדיף לוודא ששתי הסיירות הגרמניות תוטבענה, מאשר להמשיך את הרדיפה אחרי "דרזדן". האוניות הבריטיות נפגעו מ-40 פגזים, שגרמו להרוג אחד ולמספר פצועים.
הקרב > מרדף הסיירות הקלות

במקביל, המשיכו הסיירות הקלות הגרמניות בנסיגתן מפני הבריטים. אה"מ "קנט" רדפה אחרי "נירנברג". האונייה הגרמנית נזקקה לטיפול במנועיה, ולפיכך לא הצליחה להגיע למהירות מספיקה, ואילו אנשי צוותה של אה"מ קנט עשו ככל יכולתם כדי להגביר את מהירותה של האונייה, והצליחו להביא אותה למהירות של 25 קשר, מעל מהירותה המרבית הרגילה. בשעה 17:30 פנתה נירנברג כדי לירות על אה"מ קנט, אך לאונייה הבריטית הייתה עדיפות בשריון ובקוטר תותחיה. בשעה 18:30 התפוצצו שניים מדוודיה של נירנברג, ויתרון המהירות ויכולת התמרון שלה אבדו. בשעה 19:27 הוכרעה האונייה הגרמנית סופית, התהפכה על צידה וטבעה.
הסיירות הקלות אה"מ "גלאזגו" ואה"מ "קורנוול" ניהלו מרדף אחרי "לייפציג" ו"דרזדן". זו האחרונה פנתה לדרום מערב והצליחה לחמוק. לייפציג ספגה פגיעות חוזרות ונשנות, ובשעה 19:00 כבר סבלה נזק כבד: התורן הראשי ושתיים מהארובות הופלו, והאונייה בערה. פגזי התותחים של האונייה הגרמנית אזלו, והגרמנים ניסו לבצע התקפת טורפדו, ללא הצלחה. סמוך לשעה 21:00 התקרבה "גלאזגו" כדי להטביע את לייפציג, שדגל הקרב שלה עוד התנופף. האונייה הגרמנית ירתה שני נורים לסימון, ולפיכך נצרו הבריטים אש. בשעה 21:23 התהפכה לייפציג וטבעה. "דרזדן" הייתה האונייה הגרמנית היחידה ששרדה את הקרב. במקביל לקרב עם אוניות המלחמה, הטביעו אה"מ "בריסטול" ו"מסידוניה" שתי אוניות אספקה של הגרמנים, שנלוו לאוניות המלחמה. אונייה שלישית נמלטה, והגיעה לארגנטינה, שם נעצרה עד תום המלחמה בידי השלטונות.
לאחר הקרב

סטורדי ערך סריקות כדי למצוא את "דרזדן", אך ללא הצלחה. לאחר מכן חזר לבריטניה עם סיירות המערכה. נמתחה עליו ביקורת בשל התחמושת הרבה שנורתה ובשל העובדה ש"דרזדן" נמלטה, אך לאחר הכל זכה סטורדי בניצחון ברור, שעליו זכה לשבחים. עשרה מלחים בריטיים נהרגו בקרב, ותשעה עשר נפצעו. אף אחת מהאוניות הבריטיות לא נפגעה באורח רציני. 1,871 מלחים גרמניים נהרגו בקרב, בראשם אדמירל שפה ושני בניו. 215 מלחים וקצינים גרמניים חולצו על ידי הבריטים, רובם מ"גנייזנאו", חמישה מ"נירנברג" ושמונה עשר מ"לייפציג". איש מצוותה של "שרנהורסט" לא ניצל.
המצוד אחרי "דרזדן" נמשך עוד מספר חודשים. האונייה הגרמנית נמלטה לאוקיינוס השקט, והסיירות הבריטיות דלקו אחריה. ב-13 במרץ 1915 הצליחו אה"מ "גלאזגו", אה"מ "קנט", ואוניית הסוחר החמושה "אורמה" ללכוד את "דרזדן" ליד האי מאס א טיירה (Mas a Tierra), הידוע כאי רובינזון קרוזו, כ-640 ק"מ ממערב לחופי צ'ילה. אף על פי שהאי שייך לצ'ילה והאונייה הגרמנית עגנה במים טריטוריאליים של צ'ילה הנייטרלית, לא כיבדו האוניות הבריטיות את הנייטרליות ופתחו עליה באש. לאחר חמש דקות של הפגזה כבדה הניפה "דרזדן" דגל לבן ונכנעה. במהלך המשא ומתן על הכניעה נטשו הגרמנים את אונייתם, ופוצצו אותה. שמונה מאנשיה נהרגו ושישה עשר נפצעו. הקצין הגרמני שניהל את המשא ומתן היה סגן צעיר בשם וילהלם קנריס, לימים אדמירל וראש שירות המודיעין הגרמני האבווהר.
הטבעתה של "דרזדן" הייתה אקורד הסיום למלחמה הימית שניהלה גרמניה נגד אוניות סוחר, באמצעות סיירות בודדות שפשטו על נתיבי הים של מדינות ההסכמה. גרמניה המשיכה במלחמה זו באמצעות צוללות ואוניות פשיטה, אוניות סוחר שחומשו בנשק מוסווה.