המערכה בנורמנדי
רקע: הפלישה לנורמנדי (מבצע אוברלורד)

ב-6 ביוני 1944, לאחר שנים של תכנון והכנות מדוקדקות, נחתו כוחות בעלות הברית בחופים הצפוניים של חצי האי נורמנדי, במטרה לשחרר את צרפת וארצות השפלה, ולפלוש לגרמניה מכיוון מערב. למבצע הנחיתה קדם מבצע הטעיה והונאה מתוחכם ועצום ממדים (מבצע פורטיטיוד), שנועד להטעות את הפיקוד הגרמני ביחס לאזור בו תתבצע פלישת בעלות הברית, ולשכנע אותו שהנחיתה בנורמנדי איננה הפלישה האמיתית, אלא מבצע הטעיה. המטרה הייתה לרתק כוחות גרמניים גדולים ככל האפשר, למשך כמה שיותר זמן, להגנה על אזורים בהם לא נועדה להתבצע הפלישה, ובכך להקל על הנחיתה בחופי נורמנדי, ולעכב ככל האפשר את הזרמת העתודות הגרמניות לאזור נורמנדי לאחר הפלישה.
מבצע הנחיתה כלל מספר מרכיבים עיקריים : ארמדה ימית, שכללה אלפי כלי שיט ונחתות, נועדה להוביל את הכוחות הנוחתים ליעדיהם, לאבטח את מעבר השיירה הימית, להפגיז את ביצורי החוף הגרמניים, ולהעביר אספקה ותגבורות לכוחות הנוחתים לאחר ביסוס ראשי הגשר על אדמת צרפת. במסגרת השלב האווירי של המבצע, נועדו למעלה מעשרת אלפים מטוסים (מטוסי קרב, מטוסי תקיפה ומפציצים) להעניק סיוע אווירי לכוחות הנוחתים, לבודד את אזור המערכה ולתקוף כוחות עתודה ותגבורות גרמניות, כדי למנוע מהם להפריע למבצע הנחיתה, כל זאת לאחר שבעלות הברית השיגו עליונות אווירית כמעט מוחלטת בשמי צרפת בחודשים שקדמו לפלישה לנורמנדי. על חיילות האוויר של בעלות הברית הוטלה גם המשימה לאבטח ארמדה אווירית, שנועדה להוביל שלוש דיוויזיות מוטסות ומוצנחות (שתיים אמריקניות ואחת בריטית) לנורמנדי. הכוחות המוטסים, שיונחתו ביעדיהם בלילה לפני יום הנחיתה, נועדו להגן על ראשי הגשר המיועדים מפני התקפות נגד גרמניות, לכבוש יעדים חיוניים בסמוך להם, כדי להקל על הפריצה החוצה מראשי הגשר, להטעות את הפיקוד הגרמני ולזרוע בלבול ובהלה בקרב כוחות האויב בנורמנדי. כוחות הקרקע, שנועדו לבצע את הנחיתות בחופי נורמנדי, כללו יחידות מארבעה קורפוסים של בעלות הברית, שמנו למעלה מ-130 אלף חיילים במסגרת חמש דיוויזיות. כוחות אלו נועדו לנחות בגזרה ברוחב כ-65 קילומטרים, בין שפך נהר אורן במזרח, לחוף המזרחי של חצי האי קוטנטן במערב, להבקיע את החומה האטלנטית הגרמנית, ולבסס חמישה ראשי גשר בחופי נורמנדי.
בליל 5/6 ביוני 1944 בוצע השלב הראשון של הפלישה לנורמנדי, מבצע מוטס במסגרתו הוצנחו והונחתו למעלה מ-23 אלף צנחנים אמריקניים ובריטיים על אדמת צרפת, סמוך לחופי הנחיתה המיועדים. הגל הראשון של הדיוויזיות המוטסות הוצנח על יעדיו ממאות מטוסי תובלה לאחר חצות הלילה. כוחות אלו תוגברו מספר שעות לאחר מכן באמצעות מאות דאונים נושאי גייסות וציוד כבד. המבצע המוטס הצליח להשיג חלק גדול מיעדיו, ולזרוע מבוכה ובלבול בקרב הגייסות והפיקוד הגרמני בחצי האי נורמנדי, במחיר אבדות כבדות בקרב הכוחות המוטסים. הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית הצליחה להשיג את כל יעדיה, והשתלטה על השטח שבין נהר אורן ותעלת קן לבין נהר דיב, כדי להגן על האגף המזרחי של ראש הגשר המיועד מפני התקפות נגד גרמניות. שתי הדיוויזיות המוטסות האמריקניות (ה-82 וה-101), שהונחתו סמוך לחופים, בהם נועדו לנחות הכוחות האמריקניים, באגף המערבי של ראש הגשר, נחלו הצלחה פחותה, במחיר אבדות כבדות יותר. תנאי מזג אוויר קשים ואש נ"מ גרמנית עזה גרמו לכך, שהצנחנים האמריקניים פוזרו על פני שטח רחב, ונחתו במקרים רבים במרחק רב מיעדיהם. למרות זאת הצליחו שתי הדיוויזיות להשיג חלק ניכר מיעדיהן, ולאבטח חלק מהיציאות מראשי הגשר האמריקניים המיועדים. אולם הם לא הצליחו להשתלט על הגשרים על נהר מרדרה, ולהשמיד את הגשרים על נהר דוב, ולכן הגזרה המערבית של ראש הגשר המיועד נותרה פגיעה להתקפות נגד גרמניות. במהלך יום הפלישה ובימים שלאחר מכן מילאו הצנחנים תפקיד חשוב בהגנה על ראשי הגשר מפני התקפות נגד גרמניות מקומיות.
ב-6 ביוני עם שחר נפתח השלב השני של הפלישה, מבצע הנחיתה האמפיבית בחופי נורמנדי, בהפגזה כבדה שהנחיתו אוניות מערכה וספינות מלחמה של בעלות הברית על ביצורי החוף הגרמניים בחופי הנחיתה המיועדים. בשעה 06:30 החלו שתי דיוויזיות אמריקניות מתוגברות מהארמייה הראשונה לנחות בשני קטעי חוף, שקיבלו את שמות הקוד חוף יוטה וחוף אומהה. הנחיתה בחוף יוטה, חוף הנחיתה המערבי ביותר בתוכנית הפלישה, נתקלה בהתנגדות גרמנית מועטה, ועד תום יום הפלישה הצליחו הכוחות הנוחתים לבסס ראש גשר בעומק כ-7 קילומטרים במחיר אבדות קלות. אולם הנחיתה בקטע החוף המזרחי יותר, חוף אומהה, לא נחלה הצלחה דומה, ונתקלה בקשיים רבים. קטע חוף זה היה מבוצר היטב, ושורת כשלים וטעויות גרמו לכך, שהריכוך הארטילרי והאווירי של מערך ההגנה הגרמני לא היה יעיל, וכמעט לא גרם נזק למגינים. כתוצאה מכך, גלי הנחיתה הראשונים ספגו אבדות כבדות מאוד ורותקו למקומם בקו החוף. הפיקוד האמריקאי שקל בשלב מסוים להפסיק את מבצע הנחיתה בחוף, אך בסופו של דבר הצליחו הכוחות הנוחתים להתאושש ולשתק בהדרגה את אש ביצורי החוף הגרמניים, בזכות שילוב של נחישות, יוזמה מקומית של מפקדים זוטרים וסיוע ארטילרי של תותחי הצי. עד תום יום הפלישה הצליחו הכוחות הנוחתים בחוף אומהה לאבטח ראש גשר מוצק בעומק כ-2.5 קילומטרים, אולם הקשיים בהם נתקלה הנחיתה בחוף זה גרמו לכך, שנותר פער רחב בין שני ראשי הגשר האמריקניים, ובין המאחז האמריקני בחוף אומהה לבין חוף גולד, ראש הגשר הבריטי המערבי ביותר בחוף נורמנדי.
בחלק המזרחי של ראש הגשר המתוכנן של כוחות בעלות הברית בנורמנדי, באזור שבין באייה לבין שפך נהר אורן, נחתו שלוש דיוויזיות בריטיות וקנדיות, מתוגברות ביחידות שריון וקומנדו, מהארמייה הבריטית השנייה בשלושה קטעי חוף, שקיבלו את שמות הקוד חוף גולד, חוף ג'ונו וחוף סורד. הנחיתה החלה בשעה 07:30, כשעה אחרי נחיתת הכוחות האמריקניים בגזרה המערבית של ראש הגשר. על אף, שבמספר מקומות נתקלו הכוחות הנוחתים בהתנגדות עזה של המגינים, הם הצליחו להבקיע דרך ביצורי החוף הגרמניים ולהשיג חלק ניכר מיעדיהם, במחיר אבדות קלות יחסית. עם זאת, עיכובים בהגעת גלי הנחיתה המאוחרים לראשי הגשר, שנבעו בעיקר מהגאות הגבוהה ומכשולי החוף הגרמניים, מנעו מהכוחות הבריטיים והקנדיים להתקדם עמוק אל תוך היבשה, ולהרחיב את ראשי הגשר שלהם. הדיוויזיה הבריטית ה-3, שנחתה בחוף סורד, באגף המזרחי של ראש הגשר המתוכנן בנורמנדי, הצליחה אמנם לחבור לכוחות המוצנחים הבריטיים, שהשתלטו על הגשרים על נהר אורן, אך לא הצליחה לכבוש את שדה התעופה קרפיקה ואת העיר קן, ולחבור עם הכוחות הקנדיים שנחתו בחוף ג'ונו, באגפה המערבי. כיבוש קן - יעד שפילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי ייחס חשיבות עליונה להשגתו ביום הפלישה הראשון - התברר כמשימה שאפתנית מדי.
העוצמה האווירית והעליונות האווירית המכרעת של חיילות האוויר של בעלות הברית באו לידי ביטוי גם ביום הפלישה. במהלך היום הזניקו בעלות הברית לאוויר 3,467 מפציצים כבדים, 1,645 מפציצים בינוניים ו-5,409 מטוסי יירוט, שביצעו 13,688 גיחות. לשם השוואה, הלופטוואפה ביצע במהלך אותו יום 309 גיחות בלבד, ולפעילותו האווירית לא הייתה כל השפעה על הפלישה. אחת הסיבות לכך הייתה, שיומיים לפני 6 ביוני פוזרו המטוסים הגרמניים ברחבי צרפת בקבוצות של 2–3 מטוסים, כדי להקטין את פגיעותם לתקיפות על שדות התעופה שלהם, מהלך שלא איפשרה לפיקוד הלופטוואפה לרכז מספר משמעותי של מטוסים נגד מבצע הפלישה. עדות לחולשת הלופטוואפה ניתן למצוא בעובדה, שמתוך 113 המטוסים של בעלות הברית, שהופלו במהלך יום הפלישה, אף אחד לא הופל בידי מטוסים גרמניים. כולם הופלו באש נ"מ מהקרקע.
תגובת הפיקוד הגרמני לנחיתה בחופי נורמנדי הייתה איטית ומבולבלת. המבצע המוטס הגדול של בעלות הברית בלילה שקדם ליום הפלישה, והפיזור הרחב של הכוחות המוטסים ברחבי חצי האי נורמנדי, גרמו למבוכה ולבלבול בקרב הפיקוד הגרמני המקומי, והטעו אותו ביחס למיקום וליעדים של כוחות בעלות הברית. חלק מהכוחות הגרמניים באזורים בהם בוצעה הפלישה, הופנו לטפל באיום של הכוחות המוצנחים, ובכך החלישו את הכוחות שהגנו על החופים בהם נחתו כוחות בעלות הברית. דיוויזיית הפאנצר ה-21, כוח העתודה הנייד היחיד שעמד לרשות הארמייה הגרמנית השביעית בנורמנדי, ביזבזה חלק ניכר מיום הפלישה בתנועה הלוך ושוב עקב שינויים במשימות שהוטלו עליה, ותנועותיה עוכבו על ידי תקיפות מהאוויר. כאשר תקפה הדיוויזיה לבסוף, בשעות אחר הצהריים, את ראשי הגשר הבריטיים מצפון לקן, היא נבלמה ללא קושי, והתקפת הנגד שלה לא יצרה איום ממשי על ראשי הגשר.
ערפל הקרב והצלחת תוכנית ההטעיה של בעלות הברית ביחס לאזור בו תתבצע הפלישה, גרמו לכך שהפיקוד הגרמני העליון הגיב באיטיות רבה לידיעות על נחיתת כוחות בעלות הברית בנורמנדי. עיכוב נוסף נגרם בעקבות הצורך לשכנע את היטלר לאשר משלוח חלק מהעתודות הניידות (דיוויזיות הפאנצר) הגרמניות בצרפת לטפל באיום הפלישה. כאשר האחרון אישר לבסוף לשלוח שתי דיוויזיות פאנצר לנורמנדי, התעכבה הגעתן לזירת המערכה למשך זמן רב עקב תקיפות חוזרות ונשנות מהאוויר של מטוסי בעלות הברית, שנהנו מעליונות אווירית מוחלטת, והריסת גשרים ומסילות ברזל בנתיב תנועתן. כתוצאה מכך הם הגיעו לזירה מאוחר מכדי שתהיה להן השפעה על תוצאות הפלישה, לאחר שבעלות הברית הצליחו לבסס את ראש הגשר שלהם על אדמת צרפת.
ביום לחימה אחד הצליחו כוחות בעלות הברית להבקיע את החומה האטלנטית - שהוקמה על ידי הגרמנים במשך שנים, בהשקעה רבה של זמן ומשאבים - ולבסס מספר ראשי גשר על חופי נורמנדי. עד תום יום הפלישה הונחתו בנורמנדי מהים ומהאוויר 156 אלף חיילים, כמויות גדולות של ציוד כבד ואלפי כלי רכב. כוחות בעלות הברית ספגו אמנם אבדות ניכרות (למעלה מעשרת אלפים נפגעים) במהלך יום הפלישה, אולם אבדותיהם היו קלות יחסית להערכות המוקדמות של פיקוד בעלות הברית. מצד שני, בתום יום הפלישה עדיין נותרו פערים בין ראשי הגשר השונים של כוחות בעלות הברית, שהגרמנים יכלו לנצל לצורך התקפות נגד, העומק המרבי של ראשי הגשר לא עלה על 10 קילומטרים, וכביש קן-באייה-קרנטן, יעד מרכזי של הכוחות הנוחתים, עדיין נותר בשליטה גרמנית.