יציאת האדמו"ר מבעלז מהונגריה
פולמוס הדרשה > סנגוריה

הרב נתן אורטנר, רבה של לוד ונכדו של בעריש אורטנר שהיה בין עסקני בעלז בזמן המלחמה וסייע לעליית הרבי לארץ, טוען שהגסטאפו דרש להסגיר לידיו את האדמו"ר. לכן, בעצת המשטרה ההונגרית, נאלץ האדמו"ר לברוח במהירות מהונגריה. מפקד המשטרה דרש שהאדמו"ר לא ישמיץ את ממשלת הונגריה, ויציג אותה כמי שאינה מעורבת בזוועות המתרחשות בה, אלא עושה ככל שביכולתה להציל את היהודים. הרבי קיבל תנאי זה, והוא בא לידי ביטוי באותן שורות בדרשה, אך מאותה סיבה הושמטו שורות אלו לאחר מכן. לדברי אורטנר, בשיחות בעל פה הביעו הרבי ואחיו תחושה שונה לגמרי, והזהירו מפני הסכנה הקרבה. בעריש אורטנר היה בין המקורבים לאדמו"ר, ולפיכך ייתכן שידע דברים שלא פורסמו; ואולם, אין הוא מביא הוכחה כלשהי לדבריו.
שמואל פורגס, שהיה משמשו של האדמו"ר, מספר שרבי מרדכי רצה להתריע לברוח, אך האדמו"ר אמר לו שאין בכך טעם, מאחר שמי שיכול להשיג סרטיפיקט או לברוח, עושה זאת ממילא, וכל השאר ממילא אינם יכולים להימלט ואין תועלת בכך שייכנסו לפאניקה. אמנם האדמו"ר גם לא הורה לאחיו לומר דברי הרגעה. חסיד נוסף, חיים שלמה פרידמן, מספר שקבוצת יהודים ניסתה לשכנע את רבי אהרן להישאר בהונגריה, ורבי מרדכי רוקח גער בהם שהנאצים מתכוננים לפלוש גם להונגריה. פורגס ופרידמן מספרים עוד, שלאחר פרידתו של האדמו"ר החלו רבים לבכות ביודעם שמצבם אינו בטוח.
על פי פרסום בעיתון "מרכז העניינים", נוסח הדרשה שכתב רבי מרדכי עצמו מספר ימים לאחר מכן נחרץ פחות מאשר שני נוסחים אחרים שהתפרסמו, ובנוסח זה דברי ההרגעה נאמרו בלשון ברכה ולא בלשון הבטחה.
ההיסטוריונית אסתר פרבשטין, המתמקדת בחקר היהדות החרדית בשואה, טוענת כי יציאתו של האדמו"ר מהונגריה הייתה חלק ממהלך כולל של ניסיון להצלת המנהיגים, שחשיבותם במערכת ההגות החסידית היא מרכזית, מה גם שהם היו היעד הראשון לרדיפות הנאצים. הרצון להציל את הרבי נבע לא מרצונו האישי ולא רק מרצון חסידיו הקרובים, אלא מרצונם של גורמים רחוקים יותר, גם לא דתיים. תחושת החסידים עם הפרידה ממנהיגם הייתה אמביוולנטית; היו שחשו תחושת הקלה על הצלת הרבי, והיו שהרגישו כאב על כך שהענף עליו נשענו נכרת.
פרבשטין רואה את המסר העיקרי של הדרשה בקריאה לעזרה לפליטים ועשיית צדקה וחסד עם שרידי יהדות פולין, ללא הגבלה כלשהי. פרבשטין מציינת, שכאשר נפתחה אפשרות לעלייה לארץ, ב-1943, הסכימו רוב יהודי הונגריה שיש לתת עדיפות לפליטים; הם עצמם לא ראו דחיפות בעלייה לארץ, כולל הציונים שבהם. באותה תקופה שבה עלו הרבי ואחיו לארץ, עלו גם מנהיגי תנועות הנוער שבין הפליטים וכמה מן הפעילים, כדי לנסות ולפעול מתוך העולם החופשי.
פרבשטין טוענת, שהרב הבין היטב את מצוקת השומעים ואת פחדם, והתאמץ להרגיע את שומעיו; לטענתה, הדברים שאמר הרב משקפים את מה שיכול היה הרבי לראות, את התחזית הפוליטית שנראתה לא רק לרב אלא לכל הגורמים. גם עסקנים אחרים, ובהם עסקנים ציוניים, לא ראו כל סכנה ולא עשו מאמץ להציל את מקורביהם ומשפחותיהם. הונגריה הייתה אחת ממדינות הציר, ואיש לא העלה על דעתו פלישה גרמנית להונגריה. ואולם, הפער העצום בין המציאות האיומה לבין דברי ההרגעה של הרבי, שנאמרו בתום לב, ומתוך ראייה פוליטית שהייתה משותפת לכל הגורמים, הפכו אותם לאכזבה עמוקה מאוד.
פרבשטין תוקפת את פייקאז' ומגדירה את סגנונו כ"כוללני, מוקצן ופופוליסטי"; לטענתה, פייקאז' אינו שואל את השאלות הנכונות: איזה מנהיג בהונגריה בסוף 1943 אכן התריע והזעיק? מי מהם חזה את העתיד? התשובה היא שאיש לא יכול היה לחזות אותו. לטענתה, "פייקאז' מוציא לחלוטין את האירוע מעיתויו ומהקשרו, מתעלם מעדויות, מסמכים ועובדות אחרות, ומצייר את דמות הרבי באופן שאין לו כל קשר לאישיותו, לסיפור חייו ולהנהגתו בשואה". היא רואה כחמור מכול את ניסיונו של פייקאז' להציג את הדרשה כהטעיה מכוונת של קהל היהודים.
גם השמטת עשרים ושתיים השורות אינה ביטוי לטיוח של החסידים; פרבשטין טוענת שההשמטה לא נועדה להסתיר עובדות, אך קשה היה לחסידים להודות בטעותו של הרבי. מעבר לכך, באווירה שהייתה בישראל בעשוריה הראשונים היה העיסוק בנושא השואה בכלל טעון מאוד, ושורות אלו היו קשות מאוד להבנה אז, ומכאן ההשמטה.