stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נשים בתנ"ך
מספר נשים בולטות בתנ"ך > דבורה הנביאה ויעל אשת חבר הקיני

ספר שופטים מספר את סיפורה של דבורה, כנביאה, שופטת, ואשת לפידות. היא התבססה באזור הר אפרים, בין "רמה" בבנימין ובית אל בארץ אפרים (שופטים, ד', ד'–ה'). הסיפור המקראי מתאר את עם ישראל כמי שדוכאו על ידי יבין, מלך כנען, במשך עשרים שנה. דבורה שלחה מסר נבואי לברק בן אבינעם, והורתה לו להקים צבא ולהילחם ביבין ובצבאו בראשות סיסרא שר הצבא, אך ברק מסרב לעשות זאת בלעדיה. דבורה מכריזה שבשל סירובו, לא הוא יזכה לנצח את סיסרא עצמו אלא אישה תעשה זאת (ד', ח'–ט').
מתנהל קרב (בהנהגת ברק) בסביבות הר תבור, וסיסרא וצבאו, מובסים (ד', י"ד–ט"ז). סיסרא זימן את כל אנשיו ו-900 מרכבות ברזל, אך הוא עצמו לבסוף נמלט ברגל, אל האוהל של יעל אשת חבר הקיני, כי היה שלום בין יבין מלך חצור למשפחת חבר הקיני. סיסרא ביקש מיעל מים, אך יעל נתנה לו לשתות דווקא חלב, וכיסתה אותו בשמיכה, וכאשר הוא נרדם, מותש מהקרב ומהחלב ששתה, הרימה יעל יתד מהאוהל ופטיש (מקבת), ותקעה את היתד לתוך רקתו של סיסרא והרגה אותו. כאשר הגיע ברק לאזור האוהל שלה, הזמינה אותו יעל לבוא ולראות את סיסרא המת (ד', י"ז–כ"ב).
מספר נשים בולטות בתנ"ך > בת יפתח

סיפורה של בתו של יפתח בספר שופטים מתחיל בסיפורו המקראי ארכיטיפי של גיבור. יפתח הוא בנה של אישה זונה, וככזה הוא פגיע וחשוף לביקורת קהילתית. יפתח גר בבית אביו, אך כאשר אביו מת, אחיו למחצה דוחים אותו בשל זהות אימו. לדברי פריימר-קנסקי, "זה לא היה בסדר. במזרח הקדום ניתן היה לשכור פרוצות כרחם פונדקאיות וגם כאובייקט מיני. חוקים וחוזים הסדירו את היחסים בין ילדה של זונה כזו לבין ילדיה של האישה הראשונה... לא ניתן היה לנשל אותו בירושה. ליפתח נגרם עוול, אבל אין לו ברירה, הוא חייב לעזוב את הבית" פריימר-קנסקי אומרת שהמחבר מניח שקורא הסיפור המקראי, מכיר את המציאות ואת העובדות הנ"ל, ידע שנעשה עוול ליפתח ויהיה אוהד כלפיו.
על אף דחייתם של אחיו והנידוי אותו הוא חווה, יפתח יוצא לעולם ועושה לו שם של לוחם אדיר - גיבור ישראל. לימים, האיום של בני עמון (האויבים של ישראל באותה תקופת זמן) מתגבר, והאחים של יפתח מודים בפניו בעוולותיהם, במטרה לזכות בהגנתו ובסיוע שלו נגד בני עמון. פריימר-קנסקי אומרת שתגובתו של יפתח חושפת כישורי משא ומתן ואדיקות דתית עמוקה. לאחר הסכמתם של אחיו לתנאיו, יפתח מנסה – בניגוד למקובל אצל השופטים האחרים בספר שופטים - לנהל משא ומתן לשלום עם בני עמון, כולל התייחסות היסטורית לעובדה שכאשר בני ישראל עמדו להיכנס לארץ, בחרו לא להלחם בבני עמון. המשא ומתן נכשל כאשר מלך בני עמון לא מקבל את הדברים. המלחמה מתחילה, ולפני הקרב יפתח נודר נדר: "וַיִּדַּר יִפְתָּח נֶדֶר לַיהוָה וַיֹּאמַר אִם נָתוֹן תִּתֵּן אֶת בְּנֵי עַמּוֹן בְּיָדִי: וְהָיָה הַיּוֹצֵא אֲשֶׁר יֵצֵא מִדַּלְתֵי בֵיתִי לִקְרָאתִי בְּשׁוּבִי בְשָׁלוֹם מִבְּנֵי עַמּוֹן וְהָיָה לַיהוָה וְהַעֲלִיתִיהוּ עֹלָה" שופטים, י"א, ל'–ל"א.
לאחר שיפתח מנצח במלחמה וחוזר לביתו, הוא מגלה שאותו היוצא מפתח ביתו אשר התחייב להקריב לה', היא הבת שלו עצמה. תגובתו של יפתח מבטאת את הזוועה ואת תחושת הטרגדיה שלו בשלושה ביטויים מרכזיים של אבל, תבוסה מוחלטת ותוכחה, וגוער גם בה וגם בעצמו על שאירע, ומתייחס לעובדה שלא יוכל להפר את נדרו. בתו של יפתח מגיבה לנאומו והיא הופכת לגיבורה האמיתית של הסיפור הזה. שני גיבורי הסיפור האלו הונעו מכוונות טובות, אך למרות הכל, הטרגדיה התרחשה. פריימר-קנסקי מסכמת: "הגיבורה הפגיעה מוקרבת, ושמו של הגיבור נעלם". היא מוסיפה כי מחבר ספר שופטים ידע שאנשים באותה תקופה אכן מקריבים את ילדיהם, ואילו הוא (המחבר), התנגד לפרקטיקה זו, ו"האימה היא הסיבה האמיתית שהסיפור הזה נמצא בספר שופטים".
כמה חוקרים ופרשנים, פירשו את הסיפור הזה כך שבתו של יפתח לא הוקרבה בפועל, אלא נשמרה בבידוד במקום מרוחק בהרים (כלומר – לא נישאה מעולם, ולא באה במגע עם אנשים אחרים, ובכך למעשה "הוקדשה לאלוהים").
מספר נשים בולטות בתנ"ך > פילגשו של האיש הלוי

הסיפור המקראי מופיע בשופטים, י"ט - כ"א. פילגשו של האיש הלוי בספר שופטים היא "פגיעה, שכן היא רק אישה קטנה, פילגש".הפילגש היא אחת מהנשים חסרות השם בתנ"ך, אך המעשה שאירע לה הוא מעשה מכונן בתולדות הקשר בין השבטים השונים ומלחמות האחים בתוך עם ישראל. פריימר-קנסקי אומרת שהסיפור הזה הוא גם דוגמה למעמד שמצטלב בין מגדר וכוח: כשהיא לא מרוצה מהקשר שלה עם האיש הלוי, היא בורחת לבית אביה, רק כדי שאביה ימסור אותה שוב לאותו האיש הלוי. האיש הלוי ופילגשתו נוסעים לעיירה בשטח נחלת שבט בנימין, בשם "גבעה", שבה הם פגיעים כי הם נוסעים לבד ללא המשפחה המורחבת המסוגלת לתמוך בהם ולחלץ אותם במקרה הצורך. זרים תוקפים אותם, וכדי להגן על האיש הלוי, המארח שלו מציע את בתו לאספסוף, וגם האיש הלוי שולח אליהם את פילגשתו שיעשו לה כטוב בעיניהם. טריבל אומרת "הסיפור גורם לנו להבין שבאותם ימים לגברים היו סמכויות שליטה אולטימטיביות על הנשים שלהם". פריימר-קנסקי אומרת שהסצנה דומה לסצנה בסיפור סדום ועמורה כאשר לוט שלח את בנותיו לאספסוף, אבל בעוד בספר בראשית המלאכים (אורחיו של לוט) מצילים אותן, בספר שופטים לעומת זאת "אלוהים כבר לא נמצא". בבוקר כאשר האיש הלוי יוצא מפתח הבית, הוא מגלה על מפתן הדלת את הפילגש, מתה, ומבין כי הפילגש נאנסה עד מוות.
האיש הלוי מקבל החלטה לבתר את גופתה של הפילגש, ושולח את חלקי גופתה אל כל יתר שבטי ישראל, ומשתמש באירוע הטרגי כדי לעורר את כל שבטי ישראל נגד שבט בנימין. מלחמת אזרחים מתחוללת עקב כך בין השבטים, ומובילה בסיומה כמעט לחיסול כל שבט בנימין, כולל נדר שקיבלו השבטים לא לתת מבנותיהם לבני שבט בנימין. לאחר הפיוס בין השבטים ומתוך רצון להחיות מחדש את שבט בנימין, ושיוכלו להתחתן עם בנות שבטים אחרים על אף הנדר, מגיעים השבטים למספר החלטות:
הם נלחמים באנשי יבש גלעד שלא השתתפו במלחמה נגד בנימין, ולוקחים משם 400 בתולות ונותנים אותן לאנשי בנימין שיתחתנו איתן.
השבטים אומרים לבני בנימין שבאזור שילה הבנות יוצאות בחג מסוים (התאריך לא ננקב בסיפור המקראי עצמו, אך מקובל בקרב הפרשנים לשייכו לט"ו באב) לחולל בכרמים, והם מצווים את בני בנימין לארוב בכרמים ולחטוף לעצמם אישה ולהתחתן איתה, ובכך ישקמו את השבט.
פריימר-קנסקי אומרת על כך, "אימה באה אחרי אימה". המספר המקראי חותם את הסיפור - ולמעשה, את כל ספר שופטים עצמו, שסיפור זה הוא הסיפור החותם שלו - בקביעה "בַּיָּמִים הָהֵם אֵין מֶלֶךְ בְּיִשְׂרָאֵל אִישׁ הַיָּשָׁר בְּעֵינָיו יַעֲשֶׂה" (שופטים, כ"א, כ"ה). שקיעתה של ישראל באה לידי ביטוי באלימות כלפי נשים המתקיימת כאשר השלטון נכשל, ומתרחשת טלטלה חברתית.
מספר נשים בולטות בתנ"ך > חנה

חנה היא אחת משתי נשותיו של אלקנה. השנייה, פנינה, ילדה את ילדיו של אלקנה, אך חנה נותרה חשוכת ילדים. למרות זאת, אלקנה העדיף את חנה. לדברי ליליאן קליין, תיאור מקראי זה מדגיש את מעמדן של הנשים: חנה היא אומנם "האישה העיקרית", אך פנינה היא זאת שהצליחה להביא לאלקנה ילדים לעולם. מעמדה של חנה כאישה ראשית ועקרותה מזכירים את שרה ורבקה בבראשית י"ז ובבראשית כ"ה בהתאמה. קליין מציעה שאלקנה לקח את פנינה כאישה שנייה בגלל עקרותה של חנה.
מדי שנה אלקנה עלה לרגל למשכן שילה, והקריב שם קרבן, ונתן לפנינה ולילדיה מנה, ולחנה הוא נתן מנה כפולה "כִּי אֶת חַנָּה אָהֵב וַיהוָה סָגַר רַחְמָהּ" (שמואל א', א', ה'). יום אחד כאשר עלו לרגל, כעסה חנה על פנינה ועל עקרותה שלה עצמה, וסירבה לאכול. אלקנה ניסה לפייס אותה באומרו שהוא טוב לה מעשרה בנים, אך חנה לא התנחמה בזאת. לאחר שאכלה ושתתה, נכנסה למשכן והתפללה בבכי לאלוהים, אך לא אמרה בקול את התפילה ורק הניעה את השפתיים
וַתִּדֹּר נֶדֶר וַתֹּאמַר יְהוָה צְבָאוֹת אִם רָאֹה תִרְאֶה בָּעֳנִי אֲמָתֶךָ וּזְכַרְתַּנִי וְלֹא תִשְׁכַּח אֶת אֲמָתֶךָ וְנָתַתָּה לַאֲמָתְךָ זֶרַע אֲנָשִׁים וּנְתַתִּיו לַיהוָה כָּל יְמֵי חַיָּיו וּמוֹרָה לֹא יַעֲלֶה עַל רֹאשׁוֹ
לדברי ליליאן קליין, הערך של נשים מוגבר באופן מופגן על ידי היכולת שלהן להביא ילדים. הסיפור המקראי לוקח את הכאב שלה וממקם אותו בכישלון האישי שלה ואז מוציא אותו החוצה בהקשר קהילתי. הייאוש המובע בנדרה של חנה, מצביע על כך שעצם הבאת ילד זכר ייתן לה מעמד בקהילה שלה.
עלי הכהן שהיה הכהן הגדול באותה עת, וישב בפתח המשכן, ראה את חנה וחשב בטעות שהיא שיכורה בשל העובדה שרק הניעה את שפתיה בלי להוציא קול, ועל כן גער בה שהיא שיכורה. היא ענתה לעלי שהיא לא שיכורה אלא אשה קשת רוח, ושהתפללה לאלוהים. עלי שילח אותה לשלום ובירך אותה שאלוהים ייתן לה את ששאלה. ואכן לאחר מכן חנה הרה וילדה את שמואל, ולאחר שגמלה אותו מהנקה, עלתה עם אלקנה ושמואל שוב למשכן שילה, שם הקריבו את הקורבן, ולאחר מכן כפי שנדרה לאלוהים, חנה השאירה את הילד אצל עלי הכהן, כדי ששמואל יהיה משרת בקודש: "וְגַם אָנֹכִי הִשְׁאִלְתִּהוּ לַיהוָה כָּל הַיָּמִים אֲשֶׁר הָיָה הוּא שָׁאוּל לַיהוָה וַיִּשְׁתַּחוּ שָׁם לַיהוָה" (א', כ"ח). שמואל אכן נשאר בבית עלי במשכן שילה ושירת אותו, ולימים נהפך לנביא, ולמושח המלכים שאול ודוד.
מספר נשים בולטות בתנ"ך > בעלת האוב מעין דור

הסיפור המקראי מופיע בספר שמואל א', פרק כ"ח. בעלת האוב מעין דור היא אישה שמזעיקה את רוחו של שמואל הנביא, לפי דרישתו של שאול מלך ישראל הראשון. שאול, מבקש סיוע מאלוהים בבחירת דרך פעולה נגד הכוחות הנאספים למלחמה של הפלשתים. הוא לא מקבל תשובה דרך חלומות, הנביאים או דרך האורים ותומים. לאחר שגירש (או דאג להוציא להורג) את כל המכשפות והקוסמים מישראל, שאול מחפש בכל זאת בעלת אוב תוך כדי שהוא מתחפש, כדי שבעלת האוב לא תגלה את זהותו האמיתית. חיפושו מוביל אותו לבעלת האוב מעין דור, שטוענת שהיא יכולה לראות את רוחו של הנביא המנוח שמואל עולה באוב.
קולה של רוחו של הנביא מפחיד תחילה את בעלת האוב, אשר הבינה ברגע זה שמי שהגיע אליה הוא שאול המלך. לאחר שדמותו של שמואל עלתה, דמותו התלוננה על עצם ההעלאה באוב, ואז שמואל גוער בשאול על כך שהוא לא מציית לאלוהים, ושמואל אף מנבא את נפילתו של שאול. הרוח חוזרת על הנבואה של שמואל לפני מותו, ומוסיפה ששאול ימות עם כל צבאו בקרב למחרת. שאול מבוהל, ולמרות ששאול מתואר כאויב של המכשפות ובעלות האוב, בעלת האוב מעין דור מנחמת את שאול כשהיא רואה את מצוקתו ומתעקשת להאכיל אותו לפני שהוא עוזב. ואכן כפי שאמרה רוחו של שמואל, למחרת, צבאו של שאול מובס, ושאול מתאבד על חרבו.
מספר נשים בולטות בתנ"ך > אביגיל

אביגיל הייתה אשתו של נבל הכרמלי, אדם עשיר, שסירב לסייע במעט אוכל לדוד ולאנשיו, שסייעו לו בשמירה על צאנו. אביגיל, מבינה שכעסו של דוד מסכן את כל בני הבית, ומחליטה לפעול מיד. היא מגיעה אל דוד עם מתנות והתנצלות ותחינה שלא יפגע בנבל, ודוד נעתר לבקשתה ומתפייס. פרימר-קנסקי מתארת את מעשיה כ"רטוריקה מבריקה", כאשר אביגיל משכנעת את דוד לא להרוג אף אחד. לאחר שהיא שבה אל הבית שלה ואל המשתה שנבל עורך, היא מגלה לו שנתנה מרכושו לדוד. נבל, המתואר כנהנתן וכקמצן מופלג, נפגע אישית ממעשיה ומתואר ש"ליבו מת בקרבו", והוא נפטר מאוחר יותר. לאחר שדוד שומע על כך שנבל נפטר, הוא שולח אליה שליחים עם הצעה להתחתן איתו, והיא אכן מסכימה והופכת להיות אחת מנשותיו. פריימר-קנסקי אומרת ש"שוב אישה נחושה בדעתה משפיעה הרבה מעבר לגבולות הפטריארכיה, מה שמראה לשנשים התנ"כיות היה מה שהאנתרופולוגיה מכנה כוח לא פורמלי".
מספר נשים בולטות בתנ"ך > בת שבע

סיפורה של בת שבע התרחש בזמן מלכות דוד - בת שבע היא אישה שהייתה נשואה לאוריה החיתי - חייל שיצא לקרב - שדוד המלך הבחין בה בזמן שהותו בגג ארמונו, בזמן שהיא התרחצה. הוא הביא אותה אליו וקיים איתה יחסים, והיא נכנסה בעקבות כך להריון. דוד שלח לקרוא לאוריה מהקרב, וניסה להביא למצב שאוריה יהיה עם אשתו, אך אוריה סירב להיכנס לביתו כל עוד הקרב מתנהל וביקש לחזור לקרב, ועל כן דוד תכנן תוכנית שאוריה יפול בקרב, והעביר מסר למפקד שעליו להציב את אוריה במקום שבו סיכוי גבוה שימות - התוכנית הצליחה, ואוריה אכן נהרג בקרב, ולאחר מכן דוד לוקח את בת שבע אליו, והיא הופכת לאחת מנשותיו של דוד. בעקבות מעשהו של דוד, הגיע אליו נתן הנביא ונושא את משל כבשת הרש, כתוכחה. דוד הכיר בתוכחתו של נתן, והכה על חטאו, אך בכל זאת, הילד הראשון שלו ושל בת שבע נפטר, כעונש אלוהי. למרות זאת, בהמשך נולד לבת שבע ילד נוסף מדוד, והוא שלמה, לימים יורשו של אביו דוד ובונה בית המקדש הראשון. בספר מלכים, כאשר דוד הזדקן, יש לבת שבע תפקיד משמעותי בעליית שלמה לכס המלכות, כאשר היא יחד עם נתן הנביא, שכנעו את דוד לתת לשלמה לעלות על כס המלכות במקום לאח (מאם אחרת) המבוגר ממנו.
מספר נשים בולטות בתנ"ך > תמר בת דוד

סיפורה של תמר הוא יחידה ספרותית המורכבת משבעה חלקים. לדברי פריימר-קנסקי, הסיפור "זכה לתשומת לב רבה כיצירה ספרותית מעולה, וכמה מהם התרכזו בהסבר האומנות הכרוכה בכך". סיפור זה המופיע בספר שמואל ב', פרק י"ג מתמקד בשלושה מילדי דוד המלך, אמנון, אבשלום ואחותו היפה תמר.
אמנון חשק מאוד בתמר. מיד לאחר הסבר רצונו של אמנון, המספר משתמש במונח אחות כדי להבהיר שתמר היא לא רק אחותו של אבשלום אלא היא גם אחותו של אמנון מאת אם אחרת. לדברי טריבל, המספר המקראי "מדגיש את הקשרים המשפחתיים כי אינטימיות כזו מחמירה את הטרגדיה הקרובה".
אמנון היה מלא תאווה לתמר, עד כדי כך שנעשה חולה, אך הוא לא הצליח לחשוב על לעשות לה משהו. לאמנון היה חבר טוב, בן דודו יונדב בן שמעה, אשר מתואר במקרא כ"איש חכם מאוד". כאשר יונדב הצליח להבין מאמנון את תשוקתו להיות עם תמר, הוא תכנן תוכנית לסייע לאמנון. תוכניתו של יונדב לסייע לאמנון התמקדה בשלב הראשון באביו (ואביה של תמר) דוד המלך, ויונדב אמר לאמנון להתחזות כחולה. אמנון העמיד פנים שהוא חולה ודוד בא לראותו. כשלב שני בתוכנית, אמנון ביקש מדוד שתמר אחותו תכין לו אוכל לעיניו, ותאכיל אותו בשל מחלתו. דוד קרא לתמר והיא אכן מגיעה להכין לאמנון את האוכל. בשלב הבא, לאחר שהכינה לו את האוכל, אמנון הוציא את כל המשרתים וביקש ממנה שתביא את האוכל לחדרו ותאכיל אותו, ותמר נענתה לו. בשלב זה אמנון הגשים את תכלית התוכנית של יונדב:
וַתִּקַּח תָּמָר אֶת הַלְּבִבוֹת אֲשֶׁר עָשָׂתָה וַתָּבֵא לְאַמְנוֹן אָחִיהָ הֶחָדְרָה: וַתַּגֵּשׁ אֵלָיו לֶאֱכֹל וַיַּחֲזֶק בָּהּ וַיֹּאמֶר לָהּ בּוֹאִי שִׁכְבִי עִמִּי אֲחוֹתִי: וַתֹּאמֶר לוֹ אַל אָחִי אַל תְּעַנֵּנִי כִּי לֹא יֵעָשֶׂה כֵן בְּיִשְׂרָאֵל אַל תַּעֲשֵׂה אֶת הַנְּבָלָה הַזֹּאת: וַאֲנִי אָנָה אוֹלִיךְ אֶת חֶרְפָּתִי וְאַתָּה תִּהְיֶה כְּאַחַד הַנְּבָלִים בְּיִשְׂרָאֵל וְעַתָּה דַּבֶּר נָא אֶל הַמֶּלֶךְ כִּי לֹא יִמְנָעֵנִי מִמֶּךָּ: וְלֹא אָבָה לִשְׁמֹעַ בְּקוֹלָהּ וַיֶּחֱזַק מִמֶּנָּה וַיְעַנֶּהָ וַיִּשְׁכַּב אֹתָהּ: וַיִּשְׂנָאֶהָ אַמְנוֹן שִׂנְאָה גְּדוֹלָה מְאֹד כִּי גְדוֹלָה הַשִּׂנְאָה אֲשֶׁר שְׂנֵאָהּ מֵאַהֲבָה אֲשֶׁר אֲהֵבָהּ וַיֹּאמֶר לָהּ אַמְנוֹן קוּמִי לֵכִי:
כלומר, למרות תחינותיה של תמר וניסיונה להציע לו שיבקש מדוד להתחתן איתה, אמנון סירב וביצע בה את זממו, ומיד לאחר מעשהו, אמנון התהפך ברגע מאהבה לשנאה, וציווה על תמר לצאת החוצה, אך כעת היא ענתה לו "וַתֹּאמֶר לוֹ אַל אוֹדֹת הָרָעָה הַגְּדוֹלָה הַזֹּאת מֵאַחֶרֶת אֲשֶׁר עָשִׂיתָ עִמִּי לְשַׁלְּחֵנִי וְלֹא אָבָה לִשְׁמֹעַ לָהּ" (פסוק ט"ז). ניסיונה למנוע ממנו כעת "להפטר" ממנה בטענה שזה יהיה עוול גדול יותר מהאונס הראשוני, לא הצליח, ואמנון קרא למשרתו והורה לו להוציא אותה מעליו. תמר התאבלה וזעקה, וישבה "שוממה" בבית אחיה אבשלום. דוד המלך כעס על מה שאמנון עשה, אבל לא עשה דבר כדי לנקום את אונס בתו או כדי להעניש את בנו אמנון. לטענת פריימר קנסקי: "הקורא של הסיפור שמצפה שהמדינה תספק הגנה לפגיעים רואה כעת שהמדינה לא מצליחה לשלוט". אבשלום התמלא שנאה, ומאז לא דיבר כלל עם אמנון, וכעבור שנתיים הרג את אמנון כנקמה על מעשהו, ובאותה עת גם מרד באביו דוד ובהמשך נהרג בידי יואב בן צרויה.
מספר נשים בולטות בתנ"ך > איזבל

איזבל מתוארת בספר מלכים א', פרק ט"ז, פסוק ל"א כמלכה שהייתה בתו של אתבעל מלך צידון, ואשתו של אחאב מלך ישראל. על פי ספר מלכים, איזבל הסיתה את בעלה המלך אחאב לנטוש את פולחן ה', ולעודד במקומו את הפולחן לאלוהויות בעל ואשרה. איזבל רדפה את נביאי ה', ובדתה עדויות לחילול השם נגד בעל כרם תמים, בשם נבות היזרעאלי, שסירב למכור את הכרם שלו למלך אחאב, מה שגרם למותו של נבות, וכך איזבל "העניקה" את הכרם לאחאב. על מעשה זה יצא אליהו הנביא בתוכחה לאחאב וטבע את דבר הנבואה והביטוי המפורסם "הרצחת וגם ירשת". על עבירות אלו נגד האל ונגד עם ישראל, איזבל זכתה למוות מחריד - בפקודתו של יהוא, היא נזרקה מהחלון על ידי משרתיה, ובשר גופתה נאכל על ידי כלבים משוטטים, עד כדי שכאשר ציווה יהוא למרות הכל למצוא את גופתה כדי לקוברה בשל היותה בת מלך, נמצאו רק חלקים מגופתה (הגולגולת, הרגליים וכפות הידיים), כיוון שהרוב נאכל על ידי הכלבים.
מספר נשים בולטות בתנ"ך > עתליה

עתליה מוזכרת במקרא הן כבתו של עמרי מלך ישראל והן כבת בנו אחאב; יש הרואים אותה כבת עמרי ומבארים שנקראה על שם אחאב כיוון שהוא השיאה וכדומה, ואחרים פירשו שהייתה בת אחאב ונקראה על שם עמרי שהיה סבה (ו"בני בנים הרי הם כבנים") ומייסד השושלת. סיפורה מסופר בספר מלכים ב', פרק י"א, פסוקים א'–ט"ז וכן בספר דברי הימים ב', פרק כ"ב, פסוק י' - פרק כ"ג, פסוק ט"ו. לפי מקורות אלו, עתליה נישאה ליהורם (מלך יהודה). לאחר מותו של בעלה, עלה אחזיהו בנה של עתליה לכס המלוכה ביהודה, אך הוא מלך שנה בלבד לפני שנהרג בידי יהוא שביצע הפיכה כנגד כל בית אחאב. כאשר בנה אחזיה נהרג, עתליה השתלטה על כס המלכות ושלטה כמלכת יהודה במשך שש שנים - עתליה היא המלכה היחידה ששלטה בממלכת יהודה בכל תקופת התנ"ך, והשליטה היחיה אי פעם ביהודה שלא הייתה מבית דוד. בניסיון לבסס את מעמדה, עתליה הורתה להרוג את כל בית המלוכה של יהודה, אך ללא ידיעתה הצליחה יהושבע, אחותו של אחזיה, לחלץ מ"טיהור בית המלוכה" את אחד מנכדיה של עתליה, בשם יהואש, שהיה רק בן שנה, והחביאה אותו ב"בית המיטות", שהוא העלייה שמעל לקודש הקודשים בבית המקדש. כך, יהואש גודל בסתר על ידי בעלה של יהושבע יהוידע, שהיה הכהן הגדול באותה העת.
לאחר שש שנים של גידול הילד בסתר, חשף יהוידע את קיומו והכריז עליו כמלך. עתליה ראתה זאת כבגידה, אך מרד מוצלח אורגן לטובתו של הילד-המלך, ועתליה נהרגה בפתח הארמון שלה. על כן, יהואש עלה למלוכה בגיל שבע - הגיל הצעיר ביותר לעלייה לשלטון מבין כל מלכי יהודה וישראל בתקופת התנ"ך.
מספר נשים בולטות בתנ"ך > האישה השונמית

בספר מלכים ב', פרק ד', מסופר על "אישה גדולה" (גדולה במובן של עושר) בשונם, שהתייחסה בכבוד ובהכנסת אורחים מפליגה כלפי אלישע הנביא, האישה האכילה אותו וסיפקה לו מקום לינה בכל פעם שהגיע למקום, עד כדי שהחליטה להכין עבורו מקום מיוחד שיהיה מיועד רק לו:
וַתֹּאמֶר אֶל אִישָׁהּ הִנֵּה נָא יָדַעְתִּי כִּי אִישׁ אֱלֹהִים קָדוֹשׁ הוּא עֹבֵר עָלֵינוּ תָּמִיד: נַעֲשֶׂה נָּא עֲלִיַּת קִיר קְטַנָּה וְנָשִׂים לוֹ שָׁם מִטָּה וְשֻׁלְחָן וְכִסֵּא וּמְנוֹרָה וְהָיָה בְּבֹאוֹ אֵלֵינוּ יָסוּר שָׁמָּה: וַיְהִי הַיּוֹם וַיָּבֹא שָׁמָּה וַיָּסַר אֶל הָעֲלִיָּה וַיִּשְׁכַּב שָׁמָּה
יום אחד שאל אלישע את עבדו גיחזי מה אפשר לעשות עבור האישה שכל כך דאגה להם, ועל אף שהאישה פטרה את השאלה באמירה ש"בתוך עמי אנוכי יושבת" ולא ביקשה עבור עצמה כלום, גיחזי גילה לאלישע שהיא חשוכת ילדים, "אבל בן אין לה ואישה זקן". אלישע קרא שוב לאישה השונמית, ואמר לה שבשנה הבאה יהיה לה בן. ואכן כך היה, הבן נולד שנה לאחר מכן, אך כעבור מספר שנים כאשר גדל, והנער יצא אל אביו בשדה, הוא הרגיש לא טוב, והאב ציווה להשיבו הביתה אל אימו, שם הנער שכב על אימו ומת. השונמית הניחה את גופת הילד על מיטתו של אלישע והלכה למצוא אותו, כאשר היא הסתירה לבינתיים מבעלה את הסיבה ולא גילתה לו שהילד היחיד שלהם נפטר זה עתה. כשהגיעה לאלישע בהר הכרמל, אחזה ברגליו, וגיחזי ניגש להדוף אותה, אבל אלישע ציווה עליו לעזוב אותה, באומרו כי האישה במצוקה גדולה, אך אלוהים הסתיר את הסיבה ממנו.
השונמית פנתה בתלונה מרומזת לאלישע ושאלה אותו "הֲשָׁאַלְתִּי בֵן מֵאֵת אֲדֹנִי הֲלֹא אָמַרְתִּי לֹא תַשְׁלֶה אֹתִי", אלישע הבין שהילד נפגע, ושולח ראשית כל את גיחזי לפניו אל בית השונמית ומצווה עליו להניח על הילד את משענתו (של אלישע). לאחר מכן, לאור תחינותיה של השונמית, אלישע הלך אף הוא אל ביתה, שם הסתגר עם הילד השוכב מת במיטתו בעלית הקיר, התפלל וביצע ריטואל של הישכבות על הילד, שוב ושוב עד שגופו התחמם, והנער חזר לחיים. סיפור זה הוא הסיפור השני של תחיית המתים המוזכר בתנ"ך בכלל ובספר מלכים בפרט, כאשר הסיפור הראשון התרחש בסיפור די מקביל אצל רבו של אלישע, אליהו הנביא, ובנה המת של האישה מצרפת שכמו האישה השונמית, תמכה כלכלית בזמנה באליהו.
חוקר המקרא בורק לונג אומר ש"האישה הגדולה" של שונם המופיעה בספר מלכים מכירה ומכבדת את עמדתו של הנביא אלישע אך היא גם "נחושה בהנעת ועיצוב אירועים". על פי פריימר-קנסקי, סיפור זה מדגים כיצד מגדר מצטלב עם המעמד בתיאור המקרא את ישראל העתיקה. סיפורה של השונמית מתרחש בקרב עניים כפריים, ועל רקע זה של עוני קיצוני, השונמית עשירה, מה שמאפשר לה להיות עם יותר תעוזה מאשר נשים עניות או לפעמים אפילו גברים עניים. השונמית במצב כלכלי טוב מספיק שהיא מסוגלת לתת חסות לאלישע, והיא עצמאית מספיק, כך שהיא מוכנה להתעמת עם הנביא במרדף אחר רווחת ביתה.
מספר נשים בולטות בתנ"ך > חולדה

חולדה היא אחת משבע הנביאות שהיו לישראל. סיפורה מופיע בספר מלכים ב', פרק כ"ב, ומעיד על כך שנשים היו נביאות בישראל של ימי התנ"ך, גם אם לא יכלו להיות כוהנות. בסיפור המקראי, יאשיהו המלך ערך תיקון (בדק בית) של בית המקדש, וכאשר הכהן הגדול חלקיהו מצא במהלך בדק הבית ספר תורה שאבד, הוא מסר אותו לשפן, סופר המלך, שקרא אותו, ואז העביר אותו למלך יאשיהו, וקרא בפניו מספר התורה. כאשר שמע המלך את הכתוב בספר, קרע את מלבושיו (היבט הנהוג באבל, ובצרה גדולה - כמו מרדכי היהודי שקרע את בגדיו כאשר שמע את גזירת אחשורוש והמן), "וַיְצַו הַמֶּלֶךְ אֶת חִלְקִיָּה הַכֹּהֵן וְאֶת אֲחִיקָם בֶּן שָׁפָן וְאֶת עַכְבּוֹר בֶּן מִיכָיָה וְאֵת שָׁפָן הַסֹּפֵר וְאֵת עֲשָׂיָה עֶבֶד הַמֶּלֶךְ לֵאמֹר: לְכוּ דִרְשׁוּ אֶת יְהוָה בַּעֲדִי וּבְעַד הָעָם וּבְעַד כָּל יְהוּדָה עַל דִּבְרֵי הַסֵּפֶר הַנִּמְצָא הַזֶּה כִּי גְדוֹלָה חֲמַת יְהוָה אֲשֶׁר הִיא נִצְּתָה בָנוּ עַל אֲשֶׁר לֹא שָׁמְעוּ אֲבֹתֵינוּ עַל דִּבְרֵי הַסֵּפֶר הַזֶּה לַעֲשׂוֹת כְּכָל הַכָּתוּב עָלֵינוּ" (כ"ב, י"ב–י"ג). הם הלכו אל חולדה הנביאה אשת שלום, אשר משיבה:
כֹּה אָמַר יְהוָה אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל אִמְרוּ לָאִישׁ אֲשֶׁר שָׁלַח אֶתְכֶם אֵלָי: כֹּה אָמַר יְהוָה הִנְנִי מֵבִיא רָעָה אֶל הַמָּקוֹם הַזֶּה וְעַל יֹשְׁבָיו אֵת כָּל דִּבְרֵי הַסֵּפֶר אֲשֶׁר קָרָא מֶלֶךְ יְהוּדָה: תַּחַת אֲשֶׁר עֲזָבוּנִי וַיְקַטְּרוּ לֵאלֹהִים אֲחֵרִים לְמַעַן הַכְעִיסֵנִי בְּכֹל מַעֲשֵׂה יְדֵיהֶם וְנִצְּתָה חֲמָתִי בַּמָּקוֹם הַזֶּה וְלֹא תִכְבֶּה: וְאֶל מֶלֶךְ יְהוּדָה הַשֹּׁלֵחַ אֶתְכֶם לִדְרֹשׁ אֶת יְהוָה כֹּה תֹאמְרוּ אֵלָיו כֹּה אָמַר יְהוָה אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל הַדְּבָרִים אֲשֶׁר שָׁמָעְתָּ: יַעַן רַךְ לְבָבְךָ וַתִּכָּנַע מִפְּנֵי יְהוָה בְּשָׁמְעֲךָ אֲשֶׁר דִּבַּרְתִּי עַל הַמָּקוֹם הַזֶּה וְעַל יֹשְׁבָיו לִהְיוֹת לְשַׁמָּה וְלִקְלָלָה וַתִּקְרַע אֶת בְּגָדֶיךָ וַתִּבְכֶּה לְפָנָי וְגַם אָנֹכִי שָׁמַעְתִּי נְאֻם יְהוָה: לָכֵן הִנְנִי אֹסִפְךָ עַל אֲבֹתֶיךָ וְנֶאֱסַפְתָּ אֶל קִבְרֹתֶיךָ בְּשָׁלוֹם וְלֹא תִרְאֶינָה עֵינֶיךָ בְּכֹל הָרָעָה אֲשֶׁר אֲנִי מֵבִיא עַל הַמָּקוֹם הַזֶּה
הטקסט אינו מעיר או מתייחס שונה לעובדה שהנביאה היא אישה, אלא רק מעיד שהם החזירו את תשובתה למלך: "וַיָּשִׁבוּ אֶת הַמֶּלֶךְ דָּבָר" (כ"ב, כ') ובכך, הסיפור המקראי הזה מוכיח שאין שום דבר חריג בנביאה, לא מבחינת המספר המקראי, ולא מבחינת האנשים אשר פנו אליה כזאת אשר אצלה "דורשים את אלוהים".
מספר נשים בולטות בתנ"ך > רות

רות היא הדמות הראשית של מגילת רות. רות אינה ישראלית במקור אלא מגיעה ממואב. רות התחתנה עם איש ישראלי – מחלון, בנם של נעמי ואלימלך אשר ירדו עם ילדיהם מארץ ישראל למואב עקב הרעב שהיה באותם ימים בישראל. גם בעלה מחלון וגם חמה אלימלך נפטרים (וגם כליון, בעלה של ערפה), ובתחילה גם רות וגם ערפה, מחליטות לחזור עם נעמי לישראל. נעמי מנסה לשכנע אותן לעזוב אותה, וערפה מוותרת וחוזרת, אך רות מחליטה לדבוק בנעמי לטוב ולרע. שתיהן הולכות יחד לבית לחם, שם זוכה רות לאהבתו של בועז בזכות חריצותה וצניעותה, ומסירותה לחמותה נעמי.
רות היא הסבתא רבתא של דוד המלך (בנם של רות ובועז הוא עובד, בנו הוא ישי, וישי הוא אביו של דוד).
מספר נשים בולטות בתנ"ך > אסתר

אסתר מתוארת במגילת אסתר כמלכתו היהודייה של המלך הפרסי אחשוורוש. אחשוורוש מחפש אישה חדשה לאחר שמלכתו, ושתי, מסרבת לציית לו, ואסתר נבחרת בשל יופייה. היועץ הראשי של המלך, המן, מרגיש מושפל מידיו של בן דודה והאפוטרופוס של אסתר, מרדכי, והוגה עקב כך תוכנית השמדה לכלל היהודים בכל הממלכה, ומקבל את האישור מהמלך להרוג את כל יהודי הממלכה. לאחר בקשת מרדכי, אסתר מסכלת את התוכנית, וזוכה באישור מהמלך ליהודים להרוג את אויביהם, וכך הם עושים. סיפורה הוא הבסיס המסורתי לחג פורים, שנחגג בתאריך הנקוב בסיפור שבו אמורה הייתה להיכנס פקודת המן לתוקף, שהוא אותו יום שבו יהודים הורגים את אויביהם לאחר שהתוכנית מתהפכת.
באמנות ובתרבות

ישנן מאות דוגמאות של נשים מהתנ"ך כדמויות בציור, פיסול, אופרה וקולנוע. מבחינה היסטורית, עיבודים אמנותיים נוטים לשקף את ההשקפות המשתנות על נשים מתוך החברה העכשווית (בזמן היצירה), יותר מאשר שיקוף של התיאור המקראי שמזכיר אותן.
דמותה של חוה היא נושא נפוץ באמנות ובתרבות. היסטוריון האמנות מתי מאייר, אומר שהשקפות החברה על נשים ניתנות לצפייה בעיבודים השונים של חוה באמנות במשך מאות שנים. מאייר מסביר: "ספר בראשית, בפרקים ב'ו-ג', מספר על בריאת האדם ומקורות הרוע והמוות: חוה, האישה המפתה שלא מצייתת למצוות האל, היא כנראה הדמות הנדונה והמתוארת ביותר באמנות." לפי מאייר, חוה מתוארת היסטורית באור חיובי עד לימי הביניים המוקדמים (המאה ה-800 לספירה), אך בשלהי ימי הביניים (המאה ה-14) הפרשנות האמנותית של חוה הופכת למיזוגינית מאוד.
נשים אמיצות ומנצחות, כמו יעל, אסתר ויהודית, היו דמויות "מוסריות" פופולריות בימי הביניים. הרנסאנס, לעומת זאת, העדיף את העירום הנשי החושני עד המאה השמונה-עשרה, ואת ה"פאם פאטאל", כמו דלילה, מהמאה התשע-עשרה ואילך. דוגמאות אלו לאורך ציר הזמן, מדגימות כיצד התנ"ך והאמנות גם יחד, מעצבים ומשקפים את השקפותיהן של נשים.
סיפורה של המלכה עתליה היווה השראה לאחת הטרגדיות הגדולות ביותר של המחזאי הצרפתי ז'אן רסין, עתליה: טרגדיה תנכית (אנ'). המחזה הופיעה בעברית בתרגומו של אליהו מיטוס (1950).
דוגמאות של נשים מקראיות באופרות כוללות את סיפורם של שמשון ודלילה מאת קאמי סן-סאנס - זאת אחת היצירות שמגדירות את האופרה הצרפתית - ואת רות, אופרה שהלחין לנוקס ברקלי והועלתה לראשונה בלונדון ב-1956.
גאורג פרידריך הנדל חיבר סדרה של אורטוריות דרמטיות באנגלית על נושאים תנ"כיים. בין אלה עם תפקידים מרכזיים לנשים בולטות מהתנ"ך ניתן למנות את:
אסתר - שהולחנה להופעה פרטית בבית אציל בשנת 1718, ותוקנה לאורטוריה מלאה בשנת 1732
דבורה - שהועלתה לראשונה בתיאטרון המלך בלונדון ב-17 במרץ 1733.
עתליה - הועלתה לראשונה ב-10 ביולי 1733 בתיאטרון שלדוניאן באוקספורד.
שמשון - הופעת בכורה בתיאטרון קובנט גארדן בלונדון ב-18 בפברואר 1743.
יפתח - הופעת בכורה בקובנט גארדן, ב-26 בפברואר 1752.