stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ו' באדר
נולדו

ה'תר"ס (אדר ב') – מליטה שיפר, אמנית, ממייסדי עין הוד (נפטרה ה'תשנ"ב)
ה'תרס"א – זפו מרקס, יהודי-אמריקאי, מהאחים מרקס (נפטר ה'תש"ם)
ה'תרס"ו – הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש - רב שכונות בירושלים וראש מכונים תורניים (נפטר ה'תשכ"ג).
ה'תרע"א – הרב דוד חנזין, רב קהילת חב"ד בפתח תקווה, חבר בית הדין הרבני בפתח תקווה, וראש בית דין רבני חב"ד (נפטר ה'תשס"ג)
ה'תרצ"ד – דוד אבידן, משורר, צייר, פובליציסט ומחזאי ישראלי (נפטר ה'תשנ"ה)
ה'תרמ"ו (אדר א') – הרב יחזקאל אברמסקי, מחבר הפירוש חזון יחזקאל על התוספתא (נפטר ה'תשל"ו)
ה'תשכ"א – הרב יצחק אייזיק לנדא, רב העיר בני ברק וראש מערכת הכשר הרב לנדא
ה'תשל"ג (אדר א') – אביתר בנאי, זמר ויוצר ישראלי
נפטרו

ה'תרס"ז – אנרי מואסאן, כימאי יהודי-צרפתי, חתן פרס נובל לכימיה (נולד בה'תרי"ג)
ה'תר"ד – רבי משה סטניצר, צדיק חסידי מתלמידי החוזה מלובלין, שלא שימש כאדמו"ר בפועל.
ה'תר"ו – רבי דניאל פרוסטיץ, ראש בית הדין בפרשבורג בימי החתם סופר. (נולד בה'תקי"ט)
ה'תרע"ג (אדר ב') – יחיאל מיכל פינס, הוגה דעות ציוני, מאבות הציונות הדתית, איש חיבת ציון. (נולד בכ"ג בתשרי ה'תר"ד)
ה'תרע"ו – רבי נפתלי אמסטרדם, מראשי תנועת המוסר (נולד בה'תקצ"ב)
ה'תרפ"א – אברהם גרינבאום, עסקן חרדי יהודי- גרמני.
ה'תש"ב – שטפן צווייג, סופר יהודי-אוסטרי (נולד בה'תרמ"ב)
ה'תש"ח (אדר ב') – עמנואל לנדאו, חייל ישראלי, זכה לעיטור הגבורה לאחר מותו (נולד בה'תרפ"ט)
ה'תשכ"ג – הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש רב שכונות בירושלים וראש מכונים תורניים (נולד בה'תרס"ו).
ה'תשמ"ט (אדר א') – הרב שמריהו גוראריה, חתנו של האדמו"ר השישי מחב"ד רבי יוסף יצחק שניאורסון.
ה'תשנ"ה (אדר א') – מירה לובה, סופרת יהודיה-אוסטרית (נולדה בה'תרע"ג)
ה'תשס"ה (אדר א') – דודו גבע, אמן, מאייר, מחבר קומיקס וקריקטוריסט (נולד בה'תש"י)
ה'תשס"ה (אדר ב') – גארי ברתיני, מנצח ומלחין ישראלי ממוצא בסרבי, חתן פרס ישראל (נולד בה'תרפ"ז)
ה'תשס"ז – הרב מרדכי ברויאר, חתן פרס ישראל לספרות תורנית, מהדיר נוסח המקרא ומחשובי המחנכים בתנ"ך (נולד בה'תרפ"א)
ה' באדר – ז' באדר
אדר
יחיאל מיכל פינס
גוטלוב ברגר

| --- | --- |
צילום מ-1944
צילום מ-1944
 לידה:  16 ביולי 1896 גרשטטן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  5 בינואר 1975 (בגיל 78) שטוטגרט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  professor seminary 
 בן או בת זוג:  Maria Berger (23 באפריל 1921–?) 
 השתייכות:  ואפן אס אס, חיל רגלים 
 תקופת הפעילות:  מ-1914 
 דרגה:  אוברגרופנפיהרר, האופטמן, בריגדפיהרר, ריטמייסטר, לויטננט, אוברפיהרר, גרופנפיהרר 
 פעולות ומבצעים
 Military occupation of the Slovak Republic  מלחמת העולם השנייה  מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 War Merit Cross 1st Class with Swords (1 ביולי 1941)  הצלב הגרמני בכסף (30 ביוני 1943)  אות הזהב המפלגתי (30 בינואר 1943)  War Merit Cross 2nd Class with Swords (ערך בלתי־ידוע)  צלב הברזל, דרגה ראשונה  Wound Badge (1918) in Silver (18 ביוני 1918)  Knight's Cross of the War Merit Cross with Swords (26 בספטמבר 1944)  מסדר פרידריך  צלב הברזל 
 
גוטלוב ברגר (בגרמנית: Gottlob Berger‏, 16 ביולי 1896 – 5 בינואר או 25 בינואר 1975) היה עסקן בכיר וקצין נאצי גרמני, מורה בהכשרתו. בימי הרייך השלישי הפך לגנרל ואובר-גרופנפיהרר בוואפן אס אס. כיהן כסגנו של אריך קוך בראשות נציבות הרייך אוקראינה, מופקד על ביצוע תוכנית-האב למזרח.
הוכרז כפושע מלחמה וכמי שביצע פשעים נגד האנושות, ונידון ב"משפט השגרירים" במסגרת משפטי נירנברג שלאחר מלחמת העולם השנייה ל-25 שנות מאסר. בשנת 1951 הומתק עונשו ל-10 שנים, אך הוא שוחרר מן הכלא באותה שנה.
ביוגרפיה

יליד גרשטטן, יישוב בנפת היידנהיים בוירטמברג ב-1896. בנו של בעל מנסרה. אחרי לימודים יסודיים ותיכוניים נרשם בשנים 1914-1910 למדרשה למורים בנירטינגן. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא ונשלח לחזית המערבית. באוקטובר 1914 בקרב הראשון באיפר הוא נפצע קשה. בהמשך סופח כעוזר של קצין בכיר, ועד תום המלחמה עלה לדרגת לויטננט. זכה בעיטור צלב הברזל בשתי הדרגות. שוחרר מהצבא ב-31 בינואר 1919.
אחרי שהשלים לימודי הוראה בסמינר למורים בליכטנשטרן, עבד בשנים 1920–1928 כמורה ביישוב הולדתו גרשטטן. במקביל למד בשנים 1920–1921 באקדמיה למורי התעמלות וספורט בטיבינגן. בשנים 1928–1933 עבד כמורה בבית ספר בוואנקהיים, קרוב לטיבינגן. ב-1921 התחתן. נולדו לו ארבעה ילדים.
ביוגרפיה > פעילותו הפוליטית עד 1933

לפי עדותו, אחרי מרץ 1919 התנדב ברגר למיליציות שונות של פרייקור. עד מרץ 1921 עמד בראש "מיליציית תושבים" (Einwohnerwehr) בעיר היילברון.
בספטמבר 1920 איבטח תחנת כוח בהיילברון, על מנת למנוע השתלטות של פועלים שובתים על מתקניה.
אחרי הפוטש של קאפ לקח חלק ברגר ביחידות של מתנדבים ימניים שהתעמתו עם חברי "הצבא האדום של הרוהר", בין היתר, ליד מגדל המים בשטהלר ברג אשר באסן. באפריל 1921 עבר לארגון פארא-צבאי אחר, Grenzschutz West ("משמר הגבול מערב") שהשתייך למליציה הקרויה "הצבא השחור של הרייך". בשנים 1924–1929 השתייך ל"ארגון F" שבדומה לארגון הקודם, פעילותו בחבל הרוהר הייתה בניגוד לתנאי הסכמי השלום בוורסאי. ברגר פיקד עד נובמבר 1928 על יחידת "אלב-אוסט" של האיגון F.
לאחר מכן פיקד ברגר על ה"קומנדו ויטמברג-מיטה" של הארגון F.
בסביבות 1922 או 1923 הצטרף בורגר ל"מפלגה הנציונל-סוציאליסטית של הפועלים", דהיינו המפלגה הנאצית, והיה לחסיד קנאי של האידאולוגיה הימנית קיצונית שלה. בהתחלת 1923 השתתף בהקמת סניף של המפלגה בגרשטטן. בספטמבר 1923 לקח חלק באירועי "היום הגרמני", מפגש המיליציות הימניות בנירנברג.
באוקטובר-נובמבר 1923 הוא פיקד על הפלוגה הנציונל-סוציאליסטית אולם/לאנד". באוקטובר 1923 נעצר בגין החזקת נשק חם, ארגון קבוצות חמושות וגזל. בעקבות הוצאת המפלגה הנאצית מחוץ לחוק לאחר הפוטש של היטלר ולודנדורף, הפסיק ברגר זמנית את החברות במפלגה.
בשנת 1930 התחיל ברגר בפעילות ביחידות אס אה, ורשמית הצטרף שוב למפלגה הנאצית בשנת 1931.
עד 1 באוגוסט 1931 פיקד כשטורמפיהרר על פלוגת אס אה בטיבינגן. בהמשך הפך לאחראי על תת-קבוצה באס אה בווירטמברג והועלה ב-15 אוקטובר 1932 לדרגת אוברפיהרר.
ביוגרפיה > ראש המשרד הראשי של האס אס

כאיש נאמן להימלר, ב-20 באפריל 1939 קודם ברגר לדרגת אס אס-בריגדפיהרר, והתמנה לראש המשרד הראשי של האס אס במקום אוגוסט הייסמייר. הוא החליף את אנשיו של הייסמייר באחרים. פעל גם הלאה לגיוס גרמנים אתניים מארצות שונות, למשל מרומניה ליחידות האס אס. באמצעות המשרד הראשי לענייני הגרמנים האתניים שבראשות פרנץ רידווג, גויסו מתנדבי חו"ל ליחידות הוואפן אס אס. תחילה הוגבל הגיוס לארצות שנחשבו "בעלי זיקה גרמאנית". בשלהי תקופת מלחמה העולם השנייה ויתרו על מגבלות אלה. ברגר עצמו הודה שגיוסים אלה היו כבר "רק חלקית בהתנדבות" ובמחנות העבודה נעשו בכפייה.
ביוגרפיה > ברחבי אירופה ומגעים עם אמין אל-חוסייני ואחרים

ניסיונות הגיוס של ברגר בפינלנד בשנת 1941 עוררו מורת רוחה של ממשלת פינלנד ואף מחלוקת עם משרד החוץ של הרייך. במדיניות גיוס המתנדבים הזרים ל"ואפן אס אס" הסתמך ברגר על "רעיונות אירופיים", דהיינו השאיפה ליצור באירופה "רייך גרמאני" שבו תתאחדנה כל הארצות הגרמאניות תחת הנהגת גרמניה, תוך שמירת צביונם האתני (פולקסטום) והתרבות שלהן.
ברגר השתלט על הנהגת "החברה הקרואטית הגרמנית" וניהל את "החברה ללימודים גרמנים-פלמים" DEFLAG, שהייתה ארגון של בדלנים פלמים, משתפי פעולה עם הכובשים הנאצים בבלגיה.
על ידי פעילותו בקרב הפרייקור- אס אס "דנמרק" בדנמרק התגרה ברגר במנהיג הנאצים הדנים, פריץ קלאוזן.
כראש המשרד הראשי של האס אס עמד גוטלוב ברגר בקשר עם המופתי לשעבר של ירושלים, אמין אל-חוסייני שהתיישב החל משנת 1941 בברלין. ב-11 בספטמבר 1943 כתב הימלר לברגר בנוגע לפרויקט הקשור למציאת פסוקים בקוראן העשויים להתפרש כהתייחסות לפיהרר. במהלך שיתוף הפעולה בין הנאצים ובין חוגים מקרב הערבים והמוסלמים, שבו היה מעורב גם המשרד הראשי לביטחון הרייך, פורסמו חוברות בערבית שבתחילתן ובסופן הופיעו ציטטות מהקוראן. אמנם לא הוסכם לציין במפורש את שליחותו של היטלר כדמות משיחית שהמוסלמים מצפים לה. כנראה נסיעתו של ברגר למצרים אחרי המלחמה, מוסברת גם על ידי הקשרים שיצר בעבר עם חוגים לאומניים ערבים.
ביוגרפיה > יחידת דירלוונגר המיוחדת

אחרי מרץ 1940 מילא ברגר תפקיד חשוב בהקמת "הקומנדו של הציידים ללא רשות" שבפיקודו של אוסקר דירלוונגר שהפכה ל"יחידה המיוחדת של דירלוונגר".
דירלוונגר, שכמו ברגר אף הוא היה יליד וירטמברג, שירת איתו באותה יחידה במלחמת העולם הראשונה. עקב יחסי מין עם קטינה נידון דירלוונגר ב-1937 לשנתיים מאסר. בהתערבותו של ברגר קוצר עונשו. הוא שוחרר מהכלא ולחם במלחמת האזרחים בספרד.
בשובו לגרמניה קיבל דירלוונגר את הפיקוד על היחידה המיוחדת הנ"ל, ששולבה באפריל 1940 בוואפן אס אס. על יחידתו של דירלוונגר הוטל לעסוק ב"מלחמה בכנופיות", כלומר בפרטיזנים בבלארוס, שבמהלכה נרצחו אזרחים רבים. ל"מלחמה בכנופיות" התלוו מעשי אונס קבוצתיים ומעשים ברבריים אחרים, שהיו מכוונים תכופות נגד ילדים וקטינות. ברגר פרש את חסותו על דירלוונגר והגן עליו מפני ביקורת אף בתוך האס אס.
נשמר מכתב של דילוונגר לסגנו של ברגר במרץ 1944 בו תועד תשלום עבור שני בקבוקי שנאפס תמורת כל אחת מתוך עשר עובדות כפייה ש"נרכשו" על ידיו עבור המשרד הראשי של האס אס. בעת המתקפה הסובייטית בקיץ 1944 הציע ברגר להימלר שיעמוד בעצמו בראש הגדוד של דירלוונגר על מנת "לדאוג לסדר", אך הימלר דחה את הרעיון.
במחצית השנייה של שנת 1944 תכננו הימלר וברגר לאחד את מסגרות הגיוס ברייך בתוך "משרד התייצבות" אחד שירכז את הגיוס לצבא, ואפן אס אס, משטרה, שירות העבודה של הרייך, הארגון טוט ומגזר העבודה האזרחי. בסופו של דבר תוכנית זו לא יצאה לפועל.
ביוגרפיה > במלחמת העולם השנייה

אחרי 1 באפריל 1943 עבד ברגר גם כאיש קשר של הימלר עם המשרד לענייני אזורי המזרח של הרייך שבראשות אלפרד רוזנברג
עוד בינואר 1943 דנו ברגר והימלר בבעיות שהתעוררו ביחסים בין האס אס ובין המשרד לענייני אזורי המזרח, לרבות בפתרון החיכוכים עם נציבי הרייך באוקראינה, אריך קוך וב"אוסטלנד", הינריך לוהזה. בשלב מסוים עמד על הפרק מינויו של ברגר למזכיר מדינה במשרד לענייני אזורי המזרח אך המינוי לא התבצע.
ב-20 באפריל 1941 הועלה ברגר לדרגת גרופנפיהרר-אס אס וגנרל-לוטננט של ואפן אס אס וב-21 ביוני 1943 לדרגת אוברגרופנפיהרר וגנרל של ואפן אס אס. החל ממרץ 1942 הופקד על פיקוד ה"פוסטשוץ", היחידה להגנת הדואר. בתוקף תפקיד זה היה אחראי גם על הסעת הגרמנים הפצועים והחולים משדה הקרב אל העורף. ב-5 באוגוסט 1943 קיבל ברגר מושב ברייכסטאג, הפרלמנט חסר החשיבות של הרייך, שלא כונס שוב אחרי 1942.
קשר מיוחד קישר ברגר עם הכפר ברגרסדורף (בצ'כית - קאמנה), כפר שהיה מיושב בעיקר על ידי גרמנים במחוז ייהלאווה (איגלאו) שבמוראביה. הוא פרש את חסותו על הכפר והעניק לו את התואר "אס אס דורף" ("כפר האס אס").
ביוגרפיה > "מבצע שחת" (Heu-Aktion) ופעילותו בסלובקיה

בקיץ 1944 הצטרף ברגר לאחראים על "המבצע שחת" או המבצע "הוי" (Heu - שחת בגרמנית) שנוהל על ידי רוזנברג ועל ידי הצבא, שבמהלכו נחטפו והובלו לגרמניה אלפי ילדים בגיל 10–15 משטחי בלארוס ומזרח פולין לעבודות כפייה בגרמניה.
ב-31 באוגוסט 1944, יומיים אחרי פריצת המרד הלאומי הסלובקי נגד הכובשים הנאצים נשלח ברגר כמפקד משטרה ואס אס (HSSPF) לפקד על דיכוי המרד. החל מ-6 בספטמבר 1944 כ"מפקד גרמני של סלובקיה" (בגרמנית: Deutsche Befehlshaber in der Slowakei) הוא איחד את יחידות הדיוויזיה המשוריינת "טטרה", יחידות האס אס ל"הגנה של הדואר", הקומנדו המיוחד של דירלוונגר ואת הקבוצות המשמר הלינקה של משתפי הפעולה הסלובקים. במילוי משימת הדיכוי בסלובקיה עמד ברגר תחת פיקודם הישיר של היטלר ושל ראש המטה הכללי של הצבא, וילהלם קייטל. במקביל להפעלת היחידות הנ"ל פעלו גם אדולף אייכמן, אלויס ברונר ויוזף ויטיסקה בציד אחרי היהודים וגירושם למחנות המוות. בעקבות הצלחותיו בסלובקיה זכה ברגר לשבחים מצד היטלר. למרות הימצאותו בסלובקיה למשך חודש בלבד, "נוכחותו הייתה מכריעה", מעריך ההיסטוריון ראול הילברג,
במכתב להימלר, כתב ברגר בביטחון מלא שהיהודים "שיחקו תפקיד מכריע במרד הסלובקי".
ב-19 בספטמבר בא במקומו לסלובקיה האוברסגרופנפיהרר אס אס הרמן הפלה.
בסוף ספטמבר 1944 ברגר התמנה לראש המטה של ה"פולקסשטורם", כוח התגבורת ה"עממי" שגויס בסוף המלחמה בקרב הגרמנים בני 16–60.
ב-1 באוקטובר 1944 הועבר לתפקיד "מפקח כללי על מתקני שבויי המלחמה".
ב-20 בפברואר 1945 דיווח להימלר כי ארגן פלוגות עבודה מקרב השבויים האמריקאים.
ב-17 באפריל 1945 ברגר השתתף בביתו של גבלס במשפט של הרופא קרל ברנדט, בעבר רופא של היטלר
ונציב לבריאות ותברואה של הרייך, שנידון למוות בגלל "תבוסתנות". בסופו של דבר העונש לא יצא לפועל.
ב-22 באפריל 1945 פגש ברגר את היטלר בפעם האחרונה בתוך הבונקר.
כ"נציג צבאי של הפיהרר בבוואריה" בליל 23 באפריל 1945 נמלט ברגר לדרום גרמניה. בבוואריה הוחזקו שבויי מלחמה חשובים כבני ערובה. בסופו של דבר מצא ברגר מקלט בעמק טנהיימר, בבית צייד של חברת רוברט בוש (שבעליה עמדו בקשר קרוב איתו מילדותו). לפי פיסות מידע אחדות, נלקח בשבי על ידי פלוגה צרפתית באותו מקום במאי 1945. לפי מידע אחר נעצר בברכטסגאדן.
לקריאה נוספת

Raul Hilberg La destruction des Juifs d'Europe, II, Fayard, Folio Histoire, 1988
Joachim Lilla u.a. (Bearbeiter): Statisten in Uniform. Die Mitglieder des Reichstags 1933–1945, Droste Verlag, Düsseldorf 2004, ISBN 3-7700-5254-4, S. 33 ff.
Gerhard Rempel: Gottlob Berger – "Ein Schwabengeneral der Tat", In: Ronald Smelser, Enrico Syring (Hrsg.): Die SS: Elite unter dem Totenkopf. 30 Lebensläufe. Ferdinand Schöningh, Paderborn 2000, ISBN 3-506-78562-1, S. 45–59.
Joachim Scholtyseck: Der »Schwabenherzog« Gottlob Berger, SS-Obergruppenführer, In: Michael Kißener, Joachim Scholtyseck (Hrsg.): Die Führer der Provinz: NS-Biographien aus Baden und Württemberg. (= Karlsruher Beiträge zur Geschichte des Nationalsozialismus, Band 2) Universitätsverlag, Konstanz 1997, ISBN 3-87940-566-2, S. 77–110.
Alfred Hoffmann: Der „maßlose Drang, eine Rolle zu spielen“: Gottlob Berger. In: Wolfgang Proske (Hrsg.): Täter. Helfer. Mitläufer. NS-Belastete von der Ostalb. Klemm & Oelschläger, Münster 2010, ISBN 978-3-86281-008-6, S. 21–51.
Knut Stang: Ritter, Landsknecht, Legionär. Militärmythische Leitbilder in der Ideologie der SS. Peter Lang, Frankfurt 2009, ISBN 978-3-631-58022-6.
הערות שוליים

↑  על סמך עדותו של הנס גמלין, Hilberg 1988, עמ' 640.
↑  Hilberg 1988, ע' 641
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258518305171  BnF: cb13750706t (data)  GND: 118837419  ISNI: 0000 0000 6677 3998  LCCN: n84020628  SNAC: w6q036qc  VIAF: 50022493   WorldCat (עם VIAF): 50022493 
גוטלוב ברגר בדוכן הנאשמים במשפט וילהלמשטראסה או "משפט השגרירים" בנירנברג ב-13 אפריל 1949
מלון הילטון תל אביב

| --- | --- |


מלון הילטון במבט מהים
 מיקום:   תל אביב-יפו, ישראל
 סוג המלון:  מלון נופש ועסקים
 חדרים:  560
 קומות:  17 
 בעלות:  משפחת טייג ושות'
 ניהול:  הילטון
 בניית המלון
 תאריך פתיחה:  1965 
 אדריכל:  יעקב רכטר 
 קואורדינטות:  32°05′21″N 34°46′15″E﻿ / ﻿32.089166666667°N 34.770833333333°E﻿ / 32.089166666667; 34.770833333333
 האתר הרשמי
 תבנית:לשוניות2
 
כתובת הקדשה בהילטון תל אביב
מלון הילטון תל אביב הוא בית מלון ברשת הילטון העולמית על חוף ימה של תל אביב-יפו.
תכנון

בית המלון תוכנן בידי האדריכל יעקב רכטר בסגנון ברוטליסטי (בשיתוף משה זרחי ומיכה פרי). את עיצוב הפנים המקורי של המלון תכננה האדריכלית דורה גד (לימים כלת פרס ישראל).
את צוות האדריכלים הישראלים ליוו צוות שמונה מצד הרשת העולמית כדי לשמור על הסטנדרטים הבינלאומיים של המלון.
יעקב רכטר תכנן את חזיתות הבניין, הבולטות למרחוק בקו החוף של תל אביב, על ידי הפיכת אלמנט המרפסות למשחק גאומטרי חזרתי המייצר דינאמיות ומשחקי אור וצל. עיצוב הפנים ביקש לשקף את הסגנון המזרח תיכוני וזאת באמצעות שימוש בצבעי בז', שימוש בקרמיקה וקש וכן שטיחים צבעוניים המאזכרים רקמה בדווית.
המלון מתנשא לגובה של 17 קומות.
היסטוריה

הסכם להקמת המלון הושג בשנת 1961, חרף איומי החרם הערבי, והעניק לרשת הילטון הלוואה חריגה בגודלה וערבות של מדינת ישראל לאיגרות החוב של החברה שהקימה את המלון. טדי קולק, שעמד בראש החברה הממשלתית לתיירות בעת ההיא הצדיק את התנאים המפליגים לרשת בהזדמנות להגביר את תנועת התיירות לארץ באמצעות הקמת בית מלון השייך למותג בעל מוניטין עולמי. אבן הפינה למלון הונחה בספטמבר 1962.
המלון נבנה על שטח בן 17 דונם במתחם השוכן בקצה הרחובות ז'בוטינסקי וארלוזורוב וממערב לרחוב הירקון, שנלקח מגן העצמאות וכלל את בית הקברות המוסלמי "עבד א-נבי", שפונה בחלקו לצורך הקמת המלון. חלק מהשטח הופקע על ידי עיריית תל אביב מידי הסוחר שמואל קנדין עוד בשנת 1946 לצורך הקמת הגן. בשנת 1960 הועבר השטח לידי רשות הפיתוח שמכרה אותו לצורך הקמת המלון.
במהלך הבנייה, בדצמבר 1963, קרס עגורן ושלושה עובדים נהרגו.
חנוכת המלון התקיימה ב-13 בספטמבר 1965, בנוכחות ראש ממשלת ישראל לוי אשכול, נשיא הילטון העולמית קונרד הילטון ושר התיירות עקיבא גוברין. המלון שהוקם ומומן על ידי "החברה הממשלתית לתיירות", נתקל בקשיים בראשית שנות ה-70, ונמכר ליזמים פרטיים יהודים-גרמנים ובראשם משפחת טייג (שכיום בבעלותם המלון "דוד אינטרקונטיננטל תל אביב").
בראשית ימיו הקפיד המלון על לבוש אורחיו, ואסר כניסה ללא עניבה, אך הסתגל במהרה לסגנון הלבוש הישראלי.
לאחר שנים שבהן סבלו אורחי המלון ממצוקת חניה, עקב מגרש החניה הזעיר של המלון, הוקם בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 מרתף חניה גדול בשולי המלון, במקביל עבר המלון שיפוץ נרחב, לראשונה מאז הקמתו. עיצוב הפנים המקורי של דורה גד הוסר ואת מקומו תפס עיצוב פנים עדכני. המלון נחשב לאחד המלונות הנחשבים בתל אביב ובו התארחו ידוענים רבים שבאו לביקור בעיר. ביניהם נמנים ביל קלינטון, ליאו מסי, כריסטיאנו רונלדו, רוברט דה נירו ואלטון ג'ון.
בקומת הקרקע של המלון מופעל מרכז אירועים גדול, המארח באופן שוטף כנסים בני מאות משתתפים. כמו כן, מופעלות במלון שש מסעדות שונות, מכון כושר וספא, בריכת שחיה, בית כנסת ומספר חנויות יוקרתיות.
לוגו המלון, 2006
חזית המלון עם חומת בית הקברות המוסלמי
החזית הדרומית, מבט מכיוון מלון קרלטון
החזית הדרומית, מבט מרחוב הירקון
פנים מבואת הכניסה
פנים מבואת הכניסה למלון, עם פסל קיר מאת דוד פלומבו
מבואת הכניסה לאחר שיפוץ, 2017
בריכת השחייה במלון
חזית המלון
הערות שוליים

↑  יובל אליצור, הילטון עומדת לאשר הסכם לבניית מלון ענק, מעריב, 12 במאי 1961
↑  צבי אלגת, הילטון יתן את הטון, מעריב, 7 באוגוסט 1961; המשך
↑  חברת הילטון לא תיכנע לאיומי חרם, דבר, 1 בינואר 1962
הילטון: למרות איומי הערבים אנו בונים בישראל, חרות, 19 ביוני 1962
↑  ועדת הכספים מבררת ההלוואה הגדולה להילטון, מעריב, 5 ביוני 1962
↑  נורתה אבן הפינה למלון הילטון, חרות, 14 בספטמבר 1962
↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1962
↑   כאן דוקו | שריף שנטי: תיק רצח, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 54:32)
↑  כפי שמעיד מירון בנבנישתי המכה על חטא שליחותו בשם טדי קולק לרכוש את הקרקע מערביי יפו בנזיד עדשים
↑  מאיר נחתומי, נדחתה בקשה לצו שיאסור המשך בניית מלון "הילטון", מעריב, 8 בינואר 1963
↑  נ. מאיר, התביעה על אדמת הילטון תתברר בראשית דצמבר, מעריב, 1 בדצמבר 1963
↑  נדחתה תביעה על קרקעות הילטון, דבר, 29 בדצמבר 1963
↑  משה ויניצקי, המנוף נפל - שלושה נהרגו, מעריב, 15 בדצמבר 1963
↑  ליקויי ייצור, תיפעול ואחזקה בדו"ח החקירה על התאונה במלון "הילטון", דבר, 1 בינואר 1964
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312642105171  ISNI: 0000 0004 5902 8390  VIAF: 240598412   WorldCat (עם VIAF): 240598412
ורה אלכסנדר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1921 צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  2005 (בגיל 84 בערך) ישראל ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
ורה אלכסנדר (1921 – אביב 2005) הייתה אמנית יהודייה ומבקרת אמנות. במלחמת העולם השנייה, מילאה תפקיד כאסירה ממונה (קאפו) באושוויץ וכראש יחידת עבודה. מרגע הגיעה לאושוויץ (11 אפריל 1942) ועד השחרור הייתה במחנה, בבלוק 3, 7 (בלוק נשים) ובבלוק 9. לאחר המלחמה עלתה ארצה, והעידה במשפט אייכמן. היא התגוררה בקרית האמנים בצפת. עד יום מותה. לאחר שנפטרה פנתה למשפחה אישה וסיפרה שאלכסנדר הצילה את חייה.
ראשית חייה

ורה אלכסנדר (שמידל) נולדה בצ'כוסלובקיה בשנת 1921. בהיותה בת כ-18, התרחשה חלוקת צ׳כוסלובקיה ופלישת הגרמנים. בשנת 1942, הגיעה עם אמה שהייתה כבת 44 לאושוויץ, אז הפרידו ביניהן, ורה אלכסנדר נשלחה לבלוק 3 ואמה לבלוק 10, ורה הייתה בת 21 ונשואה לטכנאי שיניים שנרצח כנראה במחנה השמדה זה.
תפקידיה במלחמת העולם השנייה

משלוח הנשים הראשון שהגיע לאושוויץ מנה 999 נשים יהודיות ויצא מהעיר פּוֹפַּרד שבסלובקיה הגיע ב-26 במרץ 1942. באותו זמן הוקם מחנה הנשים, שהנחיצות להקמתו התעוררה בעקבות מדיניות הנאצים להגביר את כח העבודה של האסירים באושוויץ. לאור זאת, הוחלט להעביר את הנשים למחנה בירקנאו (אושוויץ ii), לשטח מתחם Bla. תפקידים שונים הוטלו על הנשים היהודיות שהגיעו מסלובקיה, כמו פקידות, אחיות, ראשי בלוק (אלטסטה-ראש צריף) או ראשי יחידות עבודה. על ורה אלכסנדר הוטל תפקיד ראש בלוק. לדבריה, "התפקיד הציל ממוות. אלה שלא היו להן תפקידים, לא נשארו בחיים".
בסוף קיץ 1942 הועברה לבירקנאו, שם הייתה בצוות "קומנדו-קנדה". בנוסף, מילאה תפקיד גם במחלקה הפוליטית במחנה. באביב 1943 מונתה לתפקיד ראש בלוק, ובסוף אותה שנה הועברה לשמש ראש בלוק הילדים התאומים, שנלקחו לניסויים רפואיים על ידי יוזף מנגלה, לאחר מכן שימשה ראש בלוק במחנה הנשים. בנובמבר 1944 הועברה מאושוויץ למחנה ליד ורוצלב ומשם הועברה למחנות גרוס־רוזן, מאוטהאוזן וברגן-בלזן, עד השחרור.
אחרי המלחמה

אחרי המלחמה הגיעה לעיר פראג, שם הכירה את סטפאן אלכסנדר, שהיה פרטיזן. הם נישאו ונולדו להם שני בנים, אחד מהם נפטר בגיל צעיר, בעלה סטפאן אלכסנדר נפטר מדום לב בגיל 68 בשנת 1978.
אלכסנדר עלתה לישראל בשנת 1949 עם משפחתה, והם השתקעו בקיבוץ כפר רופין, הקיבוץ בו גרה אחותה. משם עברה המשפחה לנס ציונה. בעת שהתגוררה בנס ציונה, הוזמנה להעיד במשפט אייכמן. בשנותיה הראשונות בארץ עבדה באריזת תפוזים. לאחר פטירת בעלה, היא לא נישאה בשנית, וחייתה עד יום מותה בביתה בקריית האמנים בצפת.
אחרי המלחמה > הסרט "קאפו"

במאי 2000 שודר בערוץ 2 הסרט התיעודי ״קאפו״ בבימויו של תור בן מיור ובהפקתם של דני סיטון ודניאל פארן. הסרט זכה אותה שנה בפרס אמי. הציג את סיפוריהם של נושאי תפקידים בגטאות ובמחנות, בין הדוברים שדיברו למצלמה היו הנשים: ורה אלכסנדר, מגדה הלינגר (בלאו) ופרנסיס קוסל.
על חלק מתפקידיה סיפרה אלכסנדר בהודאה שמסרה ב-6 בנובמבר 1960 ללשכה 06. עם הגעתה למחנה החלה לכתוב על מה שראתה, "הבאתי את הרשימות ואני שומרת עליהן עד היום". לצוות שהגיע לראיין אותה לסרט, אמרה שהוא יצטרך לשבת אצלה שלוש שנים לפחות כדי לשמוע את כל הפרטים על עברה במחנה הריכוז. רשימותיה לא צורפו להודאה במשטרה, לאחר מותה הועברו הרשימות לשמירה בבית בנה וכלתה בראשון לציון.
הראיון הנדיר שנתנה אלכסנדר לקראת הסרט, מלמד על הסיבות והנסיבות שהביאו למינויין של אסירות מן השורה לתפקידים שונים ועל תכונות שגילו נשים אלה: לא רק מקריות, אלא גם קשרים, העזה, יוזמה, אומץ לב ותושייה. היא סיפרה שפעם מצאה בקערה מספריים לציפורניים, בעזרתם הצליחה לשוות לשיערה שנגזר באופן בלתי שווה סוג של ממד אנושי. בזכות המספריים האלה, הגיעה לקומנדו-קנדה וכך הצליחה להישאר בחיים, מאוחר יותר מונתה לתפקיד ראש בלוק. לדבריה, היה לה מזל גדול.
בעדותה במשפט אייכמן ובראיון שנתנה לקראת הסרט תיארה את מציאות חייהן של האסירות במחנה והתעכבה על גזיזת השיער. במשפט אייכמן הזכירה זאת בכמה מילים, כשסיפרה כיצד בכניסה למחנה גילחו את ראשיהן של הנשים. "אז", העירה, "הופסקנו להיות נשים בכלל".
סמוך לעדותה לסרט ״קאפו״, התראיינה ורה אלכסנדר לפרויקט של סטיבן שפילברג.
אחרי המלחמה > הסיקור העיתונאי של פעילותה

הסיקור העיתונאי הציג את עדותה של ורה אלכסנדר כקאפו, אף על פי שבעדות סיפרה על תפקידה כראש בלוק. היא הוצגה על ידי העיתונאים כקאפו אנושית, אמיצת לב ובעלת תושייה. אחת שלמרות התפקיד הקשה הצליחה פעמים רבות להושיט עזרה, ולהציל ממוות. היא ניצלה את התפקיד ואת סמכויותיה להושיט עזרה.
בשנות ה-50 וה-60, העידה ורה אלכסנדר במשפטים של פושעי מלחמה נאצים שהועמדו לדין מחוץ למדינת ישראל, אך משפטים אלה לא זכו לתהודה רבה בארץ.
לעומת זאת, עדותה במשפט אייכמן סייעה לשינוי יחס העיתונות והחברה לנושאות התפקידים. אם לפני המשפט אלה תוארו כמשתפי פעולה עם הנאצים, השאירה עדותה רושם אחר לחלוטין. לפי ספרה של שרון גבע, הדיווח היה הפעם שונה. העיתונאים השתמשו בלשון סביל, והציגו את מעשיה והסכמתה לשמש כראש בלוק, תוצאה של כפייה ולא בחירה. הכותרות אמנם לא הסתירו את העובדה שמדובר ב"קאפו", אך הידיעות הציגו אותה כאנושית ואף אמיצה, שהצליחה להשתמש בכוח שניתן לה כדי לסייע ולהציל ממוות. דבריו של גדעון האוזנר, התובע במשפט אייכמן, לפיהם:"הייתה זו אסירה ממונה ששמרה על צלם אלוהים וצלם האדם צוטטה בעיתונים רבים".
אחד העיתונאים אף הציג אותה כגיבורה, אולם לדבריה היא אמרה שלא הייתה כלל גיבורה, היא נסתה לעזור ככל שיכלה.
לקריאה נוספת

שרון גבע, אל האחות הלא ידועה: גיבורות השואה בחברה הישראלית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 262–270.
שרון גבע, 'ועכשיו את נשואה ויש לך שני ילדים': נשים עדות במשפט אייכמן, יד ושם קובץ מחקרים מ"ז 2, 2019, עמ' 115–139
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  שרון גבע, אל האחות הלא ידועה, גיבורות השואה בחברה הישראלית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010. (בעברית)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  משפט אייכמן - ישיבה 71: עדותה של ורה אלכסנדר במשפט אייכמן, באתר YouTube, ‏6 במרץ 2011
1 2  גבע, עמ' 263
↑  על הגירוש ההמוני הראשון לאושוויץ, באתר יד ושם
1 2  אירנה שצ'לצקה, הנשים באושוויץ, באתר יד ושם
↑  מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, באתר יד ושם
↑  ראיון עם ד"ר שרון גבע, היסטוריונית "עד כמה לא סוּפר", באתר יד ושם
↑  עורך: גדעון רפאל בן-מיכאל, עדותה של אלכסנדר ורה במשפט אייכמן (עמ' 82-73), באתר דעת, המכון ללימודי השואה ע"ש ח. אייבשיץ, ‏יולי 2011
↑  גבע, עמ' 263–264
↑  רעיה כגן, באתר ההנצחה של משרד החוץ, ‏2015
↑  ד"ר נעמה שי"ק, אסתר גולדשטיין – אישה יהודייה באושוויץ-בירקנאו, באתר יד ושם
↑  יעל נובוגרוצקי, לימור בר-אילן, ראיון עם מיכאל גולדמן-גלעד, רב פקד לשעבר, קצין חקירות בלשכה 06, "במשפט אחד, הרגשתי כאילו אני עובר את השואה עוד פעם", באתר יד ושם
1 2 3  רבקה ברוט, [file:///Users/mirakoren/Downloads/064f0bedfdf44385e1ec40c8194c3c5f.pdf#page=186 "האזור האפור" של שיתוף פעולה בבית המשפט], תיאוריה וביקורת גליון 40, מכון ון ליר, קיץ 2012, עמ' 186-157
1 2 3 4 5  גבע, עמ' 262–270
↑  על משפט אייכמן, באתר יד ושם
↑  דוד רפ, זופיה מאושוויץ היא נעמי מלוחמי הגטאות, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2005
↑  הסרט הישראלי "קאפו" יתמודד הערב על פרס אמי בינלאומי, באתר וואלה, 20 בנובמבר 2000
↑  הסרט "קאפו", באתר וואלה vod
↑  שרון גבע, ייצוגים של נשים בשואה בשיח הציבורי הישראלי בשנות החמישים ובימי משפט אייכמן (חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה) (עמ' 368), באתר אוניברסיטת תל אביב, ‏2007
↑  גבע, עמ' 269–270
לאונרדו ביטנקורט

לאונרדו ביטנקורט (בגרמנית: Leonardo Bittencourt, נולד ב-19 בדצמבר 1993 בלייפציג שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני, המשחק כקשר בקבוצת ורדר ברמן.