stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דורותי מוד רינץ'
חיים אישיים

ב-1922 נישאה לג'ון ויליאם ניקולסון שהיה מנהל המחלקה למתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת אוקספורד. שנה לאחר מכן הצטרפה לבעלה באוקספורד, לימדה מתמטיקה במשרה חלקית בקולג' לנשים, ליידי מרגרט הול. בשנת 1927 נולדה להם בת, פמלה. שנתיים לאחר מכן בעיית השתיה המופרזת של בעלה, גרמה להתמוטטות עצבים והשניים נפרדו. ב-1930 פרסמה ספר, "הנסיגה מההורות" תוך שימוש בשם בדוי, שסיפר על הקשיים של נשים בשילוב קריירה והורות.
ב-1939 היגרה עם בתה לארצות הברית, בין השאר בעקבות המלצת אדוארד פרדריק לינדלי ווד, הרוזן הראשון מהליפקס ששם תתרום יותר למאמץ המלחמתי.
ב-1941 נישאה לאוטו צ'ארלס גלייזר, שהיה יושב ראש המחלקה לביולוגיה וסגן נשיא מכללת אמהרסט. בשנה לאחר מכן, מונתה כפרופסור למחקר מיוחד בפיזיקה במכללת סמית', היא עבדה עם סטודנטים לתארים מתקדמים, הרצתה להם והמשיכה במחקריה. עם מות בעלה ב-1951 עברה להתגורר בקמפוס סמית' קולג' ונשארה שם עד פרישתה ב-1971. מותה של בתה פמלה ב-1975 קדם למותה שהיה 10 שבועות מאוחר יותר, בפברואר 1976 במסצ'וסטס. עמיתים זוכרים אותה כמורה מלאת השראה עם סטנדרטים גבוהים והשפעה מתמשכת על לימודי המדעים.
לקריאה נוספת

Senechal, Marjorie (2012). I died for beauty : Dorothy Wrinch and the cultures of science. Oxford: Oxford University Press, USA. ISBN 978-0199732593. OCLC 785874210.
דוד דה מאיו

| --- | --- |

דוד דה מאיו מעל שולחן העבודה
 לידה:  1932 (בן 92 בערך) ברצלונה, ספרד 
 תחום יצירה:  אדריכלות, עיצוב פנים 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2005) 
 www.david-de-mayo.co.il
 
דוד דה מאיו (נולד ב-1932) הוא אדריכל ומעצב פנים ישראלי, חתן פרס ישראל למפעל חיים (2005)
שופץ על ידי דה מאיו 1998-2010 מבנה עתיק מהתקופה הצלבנית ברחבת הכותל. במהלך השיפוץ נחפרו בסלע 5 קומות נוספות. לפני / אחרי.
קורות חיים

דה מאיו נולד בברצלונה שבספרד לזוג הורים ממוצא טורקי. אביו היה סוחר שטיחים ובעקבות עבודתו עקרה המשפחה לארגנטינה, ואחר כך למקסיקו. בגיל מצוות אביו נפטר והמשפחה תכננה מעבר לישראל. בשנת 1948 עלה לארץ התגייס מיד לצבא, ושירת כטייס בחיל האוויר. עם סיום שירות הקבע עבר לסקנדינביה, ללימודי אדריכלות ועיצוב.
קריירה

דה מאיו השלים את לימודי האדריכלות בשוודיה, ולאחר מכן המשיך לעבוד בסטודיו של האדריכל והמעצב הדני ארנה יאקובסן. ב-1966 חזר לישראל ופתח משרד עצמאי. עבודתו הראשונה בישראל הייתה שיפוץ ועיצוב בניין תיאטרון הבימה. את העבודה קיבל לאחר שהנהלת התיאטרון ביקשה לחדש את המושבים באולמות, דוד חזה שיפוץ כללי של התיאטרון ולאחר 10 ימים, במקום להגיע עם עיצוב מוגמר לכיסאות - הגיע עם עיצוב מוגמר לתיאטרון כולו, עד הפרטים הקטנים ביותר. הנהלת הבימה התרשמה מהתהליך ופתחה במכרז לשיפוץ התיאטרון, שבו זכה דוד מבין 3 אדריכלי צמרת.
דה-מאיו הירבה לעצב רהיטים ופרטי עיצוב, אך תכנן גם מספר מבנים שכללו לבד מהתכנון האדריכלי גם תכנון הריהוט ופרטי הנגרות והפירזול. לבד מבתים פרטיים, תכנן את מרכז ענב לתרבות בתל אביב, את מרכז אש התורה ברובע היהודי בירושלים. כמו כן, עיצב את פנים מוזיאון תל אביב לאמנות, את אולם רקנאטי במוזיאון תל אביב, את מרכז מורשת בגין בירושלים ואת פנים טרקליני העסקים של חברת התעופה אל על. במסגרת זו, עיצב גם את מדי הדיילים, סכו"ם לנוסעים ואת עיצוב הפנים למטוסי בואינג. בעקבות מותם של שלושת עובדי החברה בהתרסקות מטוס המטען באמסטרדם, עיצב גם את מצבת קבורתם.
על עיצוב הפריטים נמנים מיטת השיזוף של "כתר", שעון טיטניום ארגונומי, כיסאות ועוד.
הישגים

דה מאיו הוא אחד מאדריכלי Total Design היחידים בעולם, והיחיד בארץ, למד ועבד בצמוד למאסטר האדריכל הדני, פרופסור ארנה יאקובסון ובתוך זאת עסק בעיצוב בתחומים רבים, מבניינים ועד סכו"ם.
פרסים

דה מאיו השתתף בעשרות תחרויות תכנון ועיצוב בישראל ובעולם וב-14 מהן אף זכה בפרס הראשון.
אחת התחרויות המשמעותיות בהן זכה דה מאיו הנה תחרות פסל ישו בסיציליה. לתחרות הוזמנו 8 מאדריכלי הצמרת של העולם. דוד עיצב את פסל ישו הגבוה בעולם, הנישא לגובה של 51 מטרים.
1967 פרס על עיצוב מסעדות מזון מהיר וימפי בישראל
2005 פרס ישראל על מפעל חיים.
חיים אישיים

היה נשוי לתמר דה מאיו ולהם שני ילדים. בתו היא האמנית הרב תחומית סיגל דא מאיו. התגורר ברמת גן כחמישים שנים ואחר כך עבר לתל אביב.
ספר על דוד דה מאיו

ב-2012 יצא לאור ספר של 320 עמודי צבע וטקסט על רוב עבודתו, מאת בתיה דונר
עבודות נבחרות

חידוש בניין תיאטרון הבימה (בשיתוף יהודה לנדאו).
עיצוב פנים לספריה העירונית באשדוד.
עיצוב פנים לבית הלוחם תל אביב.
לשכות שרי ממשלה וראש הממשלה.
עיצוב בתי מלון הילטון באפריקה ובאיים הקאריביים.
עיצוב סניפי דואר.
עיצוב פנים מוזיאון תל אביב לאמנות וכן אולם רקנאטי.
תכנון ועיצוב מרכז ענב, תל אביב.
עיצוב פנים מרכז מורשת מנחם בגין, ירושלים.
עיצוב משרדי הנהלת בורסת היהלומים ברמת גן.
בתי מגורים פרטיים.
עיצוב מטוסי בואינג עבור חברת התעופה אל על.
עיצוב סכו"ם עבור חברת התעופה אל על.
עיצוב טרקליני עסקים בארץ ובעולם עבור חברת התעופה אל על.
תכנון ועיצוב בניין "אש התורה" ברובע היהודי בירושלים.
הערות שוליים

1 2 3 4  ליעונה מנקלי, לפני 60 שנה הוא חידש את תיאטרון הבימה. היום הוא לא מזהה את קו הרקיע, באתר ynet, 31 בדצמבר 2022
↑  מיכאל יעקובסון, הרקדן שעיצב את חיינו: הטוטאליות של דוד דה מאיו, באתר Xnet‏, 1 ביוני 2005
גרשון גרא

| --- | --- |
גרשון גרא, 1966
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  22 ביולי 1922 נצרת, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  3 בפברואר 2001 (בגיל 78)
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מקצוע:  אמן, צייר, צלם, סופר וחוקר תולדות היישוב בארץ ישראל
 בת זוג:  ד"ר שולמית גרא, היסטוריונית וחוקרת האומנות היהודית
 
גרשון גרא (ב' באב תרפ"ב; 22 ביולי 1922 - י' בשבט תשס"א; 3 בפברואר 2001) היה אמן, צייר, צלם וסופר ישראלי וחוקר תולדות היישוב בארץ ישראל.
ביוגרפיה

גרא נולד בנצרת בשם גרשון קרישבסקי, בעת שאביו, גרו גרא, שירת בתפקיד מושל המחוז מטעם השלטון הבריטי. הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה, בשומריה שבמשמר העמק, בכדורי, ובאוניברסיטה האמריקנית בביירות.
גרשון גרא שירת בצבא הבריטי במשך ארבע שנים, וכן בש"י של ההגנה. בשנת 1947 התגייס לפלמ"ח ושירת בנגב. בין השאר השתתף בכיבוש באר שבע. בתפקידו האחרון היה קצין קשר עם קציני האו"ם. בשנת 1949 היה חבר במשלחת הצבאית לארצות הברית שפעלה לגיוס כספים. במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים היה מרכז תרבות. גרא שימש גם כקונסול כללי וכיועץ בשגרירות ישראל בדרום אפריקה.
צייר ומעצב

גרא היה גרפיקאי, מעצב, צלם וצייר. הוא הקים ביתנים בתערוכות בינלאומיות, זכה בפרסים על עיצוב ספרים וכרזות. כמה מציוריו נמצאים במוזיאונים ברחבי העולם, והוא הציג בתערוכות יחיד רבות.
חוקר ארץ ישראל

גרא כתב וערך ספרים רבים ובעיקר ספרים המתעדים את תולדות היישוב בארץ ישראל, ספרי זיכרון ואלבומים. כמה מספריו מוקדשים לתקופת העלייה השנייה ולאנשיה: "חמדת אבות", "כל ההתחלות", "חצר כנרת ואנשיה", "בית בתל אביב" ו"אנשי השומר בחייהם ובמותם" ועוד.
אוסף גרשון גרא

גרא אסף לספריו חומרים היסטוריים ותצלומים רבים, שמקורם בבני משפחות הוותיקים. באוסף תצלומים של העליות הראשונות ואנשי המושבות, ערים ויישובים בארץ ישראל בראשית המאה ה-20, פרעות תרפ"ט, מפעלים ציוניים מתקופת היישוב ועוד. חלקים מאוספיו נמצאים בבית יד בן צבי בירושלים, בבית השומר שבכפר גלעדי, ארכיון חברון, מכללת עמק הירדן, ארכיון תל אביב ועוד. האוספים נתרמו על ידי רעייתו, ד"ר שולמית גרא.
חיים אישיים

גרשון גרא נקרא על שם סבו מצד אביו, ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי. אחיו הוא מעצב התפאורות צבי (ציצי) גרא. בן דודו מצד אביו הוא עזר ויצמן. אמו של גרא, יהודית, היא בתו של יצחק זאב אלטשולר (1866 - 1934) שעלה לארץ ישראל מרוסיה בשנת 1890 והיה ממייסדי רחובות. דודו מצד אמו הוא יוסף ויץ, ובן דודו מצד אמו הוא גדעון אלטשולר.
אשתו הראשונה של גרא היא ציפור, בתם של אנדה עמיר-פינקרפלד ואריה עמיר, ומנישואים אלה נולד לו בן. הוא נישא בשנית למאירה לבית סגל, שהייתה אשת תרבות והמנהלת האמנותית של קרן התרבות "אמריקה ישראל". גם מנישואים אלה נולד לגרא בן. בהמשך נישא להיסטוריונית וחוקרת האמנות היהודית ד"ר שולמית לבית בן-סירא (סורביץ), ונולדו להם שני ילדים.
ספרים שחיבר וערך

אבן יהודה: בראשית היו החולות אבן יהודה
אדמה ללא תנאי, הוצאת "בית ראשונים", 1989
אחרי, עלון לצנחן המתנדב
אנשי השומר בחייהם ובמותם
בית בתל אביב - סיפורה של משפחת הוז, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1987
גלויות ארץ ישראל
הנדיב הלא ידוע
השומר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985
חיל הים
חמדת אבות
חצר כנרת ואנשיה
ירושלים עיר הנצח
ירושלים של פז
ירושלים של צנחנים 1968
כל ההתחלות, ספרית מעריב, 1984
מה שהיה היה
מוזיאון הפלמ"ח
מים לחיים, הוצאת מסדה, 1967 (בשיתוף מרדכי יעקובוביץ)
מעל גשר הזמן
נופים ואתרים, הוצאת קצין חינוך ראשי, 1974 (עיצוב - גרשון גרא)
נצרת עלית 1967- 1957
קסמי מולדת
שחרור ירושלים ואיחודה: המערכה לשחרור ירושלים - גרשון גרא, עיצוב ועריכה
ספרים שאייר

מנחם תלמי, שיירות באש, הוצאת "עמיחי", 1957
יישובים באש, מאת מנחם תלמי
מנחם תלמי, הכנופיה של חיימו, הוצאת "עמיחי", 1957
הגדה של פסח מאת יוסף חיימוב
יהודה אופן, הר וחול, הוצאת "עקד", 1963
הערות שוליים

↑  גרשון גרא באתר GRAVEZ
↑   עופר אדרת, מאירה גרא: ממועדון התיאטרון דרך "משכית" ועד ניו יורק, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297358405171  GND: 1206958960  ISNI: 0000 0000 7146 6714  LCCN: n83051023  VIAF: 28444643   WorldCat (עם VIAF): 28444643
דודג' טאון פאנל וטאון וואגון

| --- | --- |

דודג' טאון פאנל
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  "2wd Town Wagon (D100)" - דגמי הנעה 4x2  "Power Wagon Town Wagon (W100)" - דגמי הנעה 4x4
 יצרן:  דודג'
 שנות ייצור:  1954–1966
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת אם:  קרייזלר
 סיווג:  מסחרית
 בסיס גלגלים:  2,743-2,896 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 3.7 ליטר  V8 צילינדרים
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות  תמסורת ידנית - 4 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות
דודג' טאון פאנל וטאון וואגון (באנגלית: Dodge Town Panel and Town Wagon) הם סדרה של  מכוניות מסחריות מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר אשר יוצרו בין השנים 1954–1966 בארצות הברית.
מאפיינים

2 דלתות + דלת אחורית
הנעה 4x2 (קרוי: "2wd Town Wagon D100")
הנעה 4x4 (קרוי: "Power Wagon Town Wagon W100")
מנועי 6 צילינדרים
מנועי V8 צילינדרים
דגמי "דודג' טאון פאנל" תוכננו ללא חלונות צדדים (מלבד לחלון הנהג והנוסע הקדמי) וללא מושבים אחוריים. הגדרתם הייתה "רכב מסחרי"
דגמי "טאון וואגון" תוכננו עם ספסל נוסעים מאחורי המושבים הקדמיים ועם חלונות צד מאחור (זוג חלונות מכל צד, מלבד לחלון הנהג)
דגמי "דודג' טאון פאנל וטאון וואגון" שירתו כאמבולנסים וכרכב צבאי בצבא ארצות הברית
סדרות

"C-1 Series" - יוצר בשנת 1954
"C-3 Series" - יוצר בשנת 1955
"K Series" - יוצר עם הנעות: 4x2 (קרוי: "2wd Town Wagon (D100)"), ולראשונה הנעה כפולה 4x4 (קרוי: "Power Wagon Town Wagon W100") - יוצר בשנת 1957
"L Series" - יוצר בשנת 1958
"M Series" - יוצר בשנת 1959
"P Series" - יוצר בשנת 1960
"R Series" - יוצר בשנת 1961
"S Series" - יוצר בשנת 1962
"T Series" - יוצרה בין השנים 1963-1966
"V Series" - יוצר בשנת 1964
"A Series" - יוצר בשנת 1965
"B Series" - יוצר בשנת 1966
תמונות

דודג' טאון וואגון, שנת 1963
דודג' פאוור וואגון, שנת 1960
דודג' טאון פאנל, שנת 1954 - רכב צבאי
דודג' טאון וואגון, שנת 1957 - אמבולנס
ראו גם

קרייזלר
דודג'
לקריאה נוספת

"דודג' טאון פאנל וטאון וואגון" - תמונות
הערות שוליים

↑  "דודג' טאון פאנל וטאון וואגון" townwagon.com/sites/tw/years
↑  "דודג' טאון פאנל וטאון וואגון" townwagon.com/sites
↑  "דודג' טאון פאנל וטאון וואגון" pinztrek.com/autos/pastprojects/townwgn
↑  John Gunnell, Standard Catalog of American Cars 1946-1975, Iola, Krause Publications Inc, 1987, ISBN 978-0-87341-096-0.
דומם וכדור שיקוף

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  מאוריץ קורנליס אשר
 תאריך יצירה:  1934
 טכניקה וחומרים:  הדפס אבן (ליתוגרפיה)
 ממדים בס"מ
 רוחב:  32.6 ס״מ 
 גובה:  28.6 ס״מ 
 
דומם וכדור שיקוף הוא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפס לראשונה בנובמבר 1934.
תיאור היצירה

במרכז היצירה ניתן לראות בקבוק, מוטל על עיתון שנמצא על ספר. מימין לבקבוק ניצב פסל של ציפור ולה פני אדם. פסל ציפור זה הופיע גם ביצירה מאוחרת של האמן "עולם אחר 2". ציפור זו ניתנה לאמן במתנה על ידי חמיו.
זו אחת מהיצירות בהן עסק האמן בבחינת בבואות ראי, השתקפויות במים והשתקפויות בכדור. זהו חלק מעיסוקו בפרספקטיבות שונות, שכן השתקפות בכדור מאפשרת משחק עם הפרספקטיבה המוצגת לצופה.
בבקבוק משתקפים חדרו של האמן ודמותו של אֶשֶר עצמו, ליד שולחן העבודה במרכז ההשתקפות. האלמנטים המרכיבים את ה"דומם" נמצאים בתוך רקע שחור, מלבד ההשתקפות לא יכול הצופה לראות את החדר, אף שמנקודת מבטו, לכאורה, היה צריך לראות את יתר החדר סביב. עובדה זו משרה אווירה סוריאליסטית על הציור.
יצירה זו מזכירה יצירה מאוחרת יותר, "יד וכדור שיקוף".
לקריאה נוספת

מ.ק. אשר, עבודות גרפיות, סטימצקי טאשן, 1994, בתרגום עדנה קלגסברון ובעריכת שלומית אריאל.
דומניקו אלברטי

דומניקו אלברטי (איטלקית: Domenico Alberti‏; 1710 לערך - 14 באוקטובר 1740) היה זמר, נגן צ'מבלו ומלחין איטלקי, שיצירותיו מהוות גשר בין שלהי הבארוק לתקופה הקלאסית.
אלברטי נולד בוונציה ולמד מוזיקה אצל אנטוניו לוטי. הוא כתב אופרות, שירים וסונאטות לכלי מקלדת, שבהן הוא נודע ביותר בימינו. הסונאטות האלה עושות שימוש תדיר בסוג מסוים של ליווי ארפג'י ביד שמאל, המוכר כיום בשם בס אלברטי. הוא מורכב מאקורדים שבורים סדירים, כשהצליל הנמוך מופיע ראשון, אחריו הגבוה, האמצעי ושוב הגבוה. המתכונת הזאת חוזרת על עצמה שוב ושוב. כיום נחשב אלברטי למלחין זוטר וכמעט אין מנגנים או מקליטים את יצירותיו, אבל בס אלברטי שימש מלחינים רבים בתקופות מאוחרות יותר ונעשה ליסוד חשוב במוזיקה לכלי מקלדת בתקופה הקלאסית.
בתקופת חייו הוא, התפרסם אלברטי כזמר. לעיתים קרובות היה מלווה את עצמו בצ'מבלו. לא הרבה ידוע על חייו, אבל הוא היה שגריר ונציה בספרד בשנת 1736, שם שמע את שירתו הזמר הקסטרטו הנודע פארינלי. על פי השמועה, פארינלי התרשם, אם כי אלברטי היה חובב.
יצירותיו המוכרות ביותר של אלברטי הן הסונאטות שלו לכלי מקלדת, אם כי גם הן מבוצעות לעיתים נדירות מאוד. משערים, שכתב בסביבות 36 סונאטות, ומהן שרדו 14. לכולן שני פרקים, כל אחד מהם בצורה בינארית.
קרוב לוודאי שהסונטות הראשונות לכינור של מוצרט, שנכתבו בגיל שבע, עוצבו לפי הדגם של אלברטי, אם כי הדוגמאות של מוצרט נחשבות בדרך כלל לעולות על קודמותיהן.
אלברטי מת ברומא בשנת 1740.
הערות שוליים

↑  מייקל טלבוט, "דומניקו אלברטי, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  טלבוט, שם
↑  טלבוט, שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90376232  BnF: cb14784584s (data)  GND: 135359198  ICCU: MUSV000762  ISNI: 0000 0000 8354 5639  LCCN: no91009645  MusicBrainz: 81d722de-246a-4cdf-bf5f-2416f3f01f4b  NKC: xx0209919  NLA: 35874341  NTA: 148190650  RERO: 02-A022701900  SNAC: w6j97kpj  SUDOC: 192739298  Trove: 1126052  VIAF: 7651275   WorldCat (עם VIAF): 7651275
גירוש יהודי אוסטריה

גירוש יהודי אוסטריה (מכונה גם גזרת וינה או גזרות אוסטרייך) היה גירוש בכפייה של הקהילות היהודיות בארכידוכסות אוסטריה בשנת 1421 בהוראת אלברכט השני, מלך גרמניה. במסגרת הגירוש בוצעו הטבלה כפויה לנצרות והוצאה להורג בשריפה.
רקע

במאות ה-13 וה-14, יהדות אוסטריה נהנתה - בהשוואה לאזורים אחרים - מהגנה וביטחון נרחבים, אם כי גם באוסטריה היו מדי פעם רדיפות (למשל ב-1338 בגלל חילול לחם הקודש בפולקאו (אנ')). היו קהילות יהודיות עשירות במקומות רבים בדוכסות אוסטריה, כשהחשובות ביותר היו בווינה, קרמס אן דר דונאו ווינר נוישטאדט. גם היום, שמות הרחובות יודנפלאץ ו-Schulhof (בית כנסת) מזכירים את הרובע היהודי ששכן באינרה שטאדט. היהודים לא הורשו לעסוק במלאכה, שהייתה מאורגנת בקפדנות בגילדות; הענף החשוב ביותר בו עסקו היהודים היה הלוואות בריבית ומסחר. שגשוגם של יהודים רבים הוביל להאשמות מצד בעלי חוב נוצרים.
בתחילת המאה ה-15 הורע מצבם של היהודים באוסטריה. אירוע שהשפיע על מצב היהודים באופן דרסטי היה השריפה ברובע היהודי של וינה שפרצה בבית הכנסת (אנ') ב-5 בנובמבר 1406. סיבת השריפה לא ידועה, אך בעקבותיה אירעה ביזה נרחבת ופרעות ביהודים, כנראה גם עקב אובדן חפצי ערך ממשוכנים. שגשוגה וחשיבותה הכלכלית של היישוב היהודי נפגעו קשות מהשריפה. ייתכן שהקהילה היהודית הייתה מעורבת גם במחלוקות בין לאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה וארנסט, דוכס אוסטריה על האפוטרופסות של הדוכס הקטן אלברכט, שבמהלכם הוצאו להורג ראש עיריית וינה קונרד וורלאוף (אנ') וחברי מועצת העיר הנס רוק וקונרד רמפרסטורפר ב-11 ביולי 1408.
מה הניע את הדוכס אלברכט להשמיד את הקהילות היהודיות, אפשר רק לנחש: זה כנראה היה שילוב של מניעים כלכליים, פוליטיים ודתיים שלא היה להם קשר להאשמות שהושמעו בפומבי נגד היהודים.
רקע > שיתוף פעולה עם ההוסיטים

מאז קיץ 1419, מלחמות ההוסיטים הרסו את ממלכת בוהמיה. גם אוסטריה השכנה נפגעה: כוחות הוסיטים עברו גם בצפון אוסטריה תחתית והגיעו לקרמס. במספר מסמכים נאשמים היהודים בשיתוף פעולה עם ההוסיטים, למשל בהצהרה מהפקולטה התאולוגית של וינה ב-9 ביוני 1419 הואשמו היהודים בסחר בנשק. לא ניתן לקבוע אם חלק מהטענות הללו היו מוצדקות. בכל מקרה, ההוסיטים לא גילו כמעט אהדה ליהודים: הקהילה היהודית בחומוטוב (אנ') התחמקה ב-16 במרץ 1421 לאחר כיבוש העיר על ידי ההוסיטים מהטבלה כפויה לנצרות באמצעות התאבדות המונית.
רקע > חילול לחם הקודש

ההאשמה בחילול לחם הקודש שימשה שוב ושוב כעילה לרדיפת יהודים בימי הביניים ובעת החדשה. הסיבה הרשמית לגירוש שהחל בשנת 1420 הייתה חילול לחם הקודש שבוצע לכאורה על ידי יהודי עשיר מאנס (אנ') הסמוכה לוינה בשם ישראל.
המאורעות בשנים 1420–1421

ב-23 במאי 1420, ציווה הדוכס אלברכט כי כל היהודים באוסטריה יגורשו. לאחר כחודש (לפי כמה מקורות ב-21 ביוני), גורשו היהודים העניים מאוסטריה על סירות במורד הדנובה, בעוד העשירים נכלאו. ישנם דיווחים רבים על התעללות ועינויים, כדי "לשכנע" יהודים לבצע טבילה לנצרות וכדי לסחוט חפצי ערך מוסתרים. ככל הנראה תנאי הכלא הלכו והחמירו מיום ליום: עקב התעללות, התאבדויות ותנאי כלא גרועים – מתו אסירים רבים. אפשרות של טבילה כפויה לנצרות ניתנה לילדים מתחת לגיל 15, צעד שהוביל להתערבות דיפלומטית של האפיפיור מרטינוס החמישי, שהצליחה לפחות חלקית: האפיפיור קבע בצו מ-1 בינואר 1421 כי באוסטריה ובוונציה אין להטביל לנצרות ילדים מתחת לגיל 12 נגד רצונם.
ב-12 במרץ 1421 פורסם צו של הדוכס אלברכט, שדן את היהודים למוות. בנוסף ל"רשעות" הכללית של היהודים, הנימוק המובא הוא בראש ובראשונה חילול לחם הקודש: "בגלל המעשה... נגד הקודש... באנס...". הוצאתם להורג ושריפת הגופות של יהודי וינה הנותרים, 92 גברים ו-120 נשים, התרחשה באותו יום בווינה. מאוחר יותר בוצע חיפוש באפרם של הנשרפים לאיתור זהב ותכשיטים נוספים.
לאחר שהיהודים נשרפו, נהרגו או היגרו, החרים הדוכס את הרכוש שהשאירו והרס את בית הכנסת. האבנים מבית הכנסת לשעבר שימשו לבניית אוניברסיטת וינה.
המאורעות בשנים 1420–1421 > "גזירת וינה"

המקור היהודי החשוב ביותר לגירוש מכונה "גזירת וינה". העותקים העתיקים ביותר ששרדו של גזירת וינה הן מהמאה ה-16, עותק שנכתב כנראה זמן קצר לאחר אירועי 1421. ייתכן שהכותב הוא יהודי אוסטרי שגורש להונגריה. כתב היד כתוב בגרמנית יהודית, באותיות עבריות ובמספר רב של ניסוחים וביטויים יהודיים ספציפיים. הגרסאות היהודיות-גרמניות ששרדו הן כמעט בוודאות תרגומים מעברית. גזירת וינה נחשב למקור מהימן. פרטים רבים (כמו מספר הקורבנות במהלך הרג האסירים בווינה ושריפת הגופות) נמצאים רק בגזירת וינה.
מספר קהילות יהודיות שהרסן ידוע ממקורות אחרים (למשל מודלינג, פרכטולדסדורף וטולן) אינן מוזכרות בגזירת וינה; הסיבות לכך אינן ידועות.
השפעה

החיים היהודיים בדוכסות אוסטריה נהרסו במידה רבה, אך לא לחלוטין. מסמכים רבים מדווחים על חפצי ערך, בתים, אדמות וכו', שנגנבו מיהודים ונמכרו או נמסרו לנוצרים. בשנת 1423 השתלט הדוכס אלברכט על השלטון במורביה, ולאחר מכן הייתה שם גם רדיפת יהודים, למשל בשנת 1426 גורשו היהודים מייהלבה. בסטיריה, שבשליטת הדוכס ארנסט, נותרו היהודים ללא הפרעה. בנו של אלברכט לסלו החמישי, מלך הונגריה המשיך במדיניות האנטי-יהודית של אביו וגירש את היהודים מאולומואוץ, ברנו, זנוימו (אנ'), ורוצלב ומקומות נוספים במורביה ושלזיה. רק תחת פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הסתיימו הרדיפות.
במאה השבע עשרה הוקם שוב גטו יהודי בווינה, ברובע לאופולדשטאדט.
הערות שוליים

↑  Schedel erwähnt die Ereignisse von 1421 nicht. Der Holzschnitt wird dreimal verwendet und illustriert Ereignisse aus den Jahren 1298, 1337 und 1492, bei denen das öde jamerig und trostlose volck der iuden … verprennt worden ist; in zwei Fällen lautete die Anklage auf Hostienfrevel.
↑  Zur Bulle Licet Iudeorum omnium siehe Shlomo Simonsohn: The Apostolic See and the Jews. Documents, Bd. 2: 1394–1464. Pontifical Institute of Mediaeval Studies, Toronto 1989, ISBN 0-88844-095-2, S. 695–697.
↑  da zu
↑  גזרת וינה. 1421, באתר הספרייה הלאומית
אלברכט החמישי, דוכס אוסטריה (צייר אנונימי, המאה ה-16)
דגם מיניאטורי של בית הכנסת הגותי ביודנפלאץ בווינה, מרכז הקהילה היהודית
ציור המתאר שריפת יהודים שנמצא בכרוניקה העולמית מאת הרטמן שדל (אנ') (1493)
לוח זיכרון בווינה
שרידי בית הכנסת ההרוס "אור זרוע" ביודנפלאץ
תבליט זיכרון בווינה
דומניקו גווידי

| --- | --- |
 לידה:  6 ביוני 1625 Torano, איטליה 
 פטירה:  28 במרץ 1701 (בגיל 75) רומא, מדינת האפיפיור 
 זרם באמנות:  בארוק 
 
דומניקו גווידי  (באיטלקית: Domenico Guidi;‏ 1625, קרארה – 1701, רומא) היה פסל בארוק איטלקי.
גווידי אחיינו של הפסל ג'וליאנו פינלי, יוצא בית המלאכה של ברניני.
גווידי עבר בשנת 1639 לנאפולי ובשנת 1648 עבר לרומא והשתלב בסטודיו של אלסנדרו אלגארדי עד למותו של אלגארדי שם עבד ביחד עם ארקולה פראטה.
כתומך גדול של אקדמיית צרפת ברומא פיסל עבור ארמון ורסאי לכבודו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
זכה בתחרות מטעם ג'ובאני לורנצו ברניני לפסל את פסל המלאך נושא החנית בגשר סנטאנג'לו.
גלריה

מלאך נושא חנית בגשר סנטאנג'לו
לואי פיליפ דה לה וורייר במוזיאון בודה
אנדרומדה ומפלצת ים  במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
פסל לכבודו של לואי הארבעה עשר בארמון ורסאי
פרוטומה של אלכסנדר השביעי במוזיאון בודה
דומנטאס שימקוס

דומנטאס שימקוס (בליטאית: Domantas Šimkus; נולד ב-10 בפברואר 1996) הוא כדורגלן ליטאי, המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פ.א. שיאוליאי.
קריירה

שימקוס התחיל את הקריירה שלו באקדמיה לכדורגל של ליטא ובגיל 17 הצטרף לקבוצת הנוער של אולבורג מליגת העל הדנית.
לקראת עונת 2016 חזר לליטא וחתם באטלאנטאס. ב-5 במרץ 2016, שימקוס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–2 נגד שטומבראס. ב-12 ביולי, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0–2 נגד אוטניס אוטנה.
באוקטובר 2018, שימקוס חתם בז'לגיריס וילנה. ב-7 באוקטובר, שימקוס ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1–5 נגד אטלאנטאס. באותה עונה, זכה עם הקבוצה בגביע.
ב-17 בינואר 2021, שימקוס חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל.
ב-29 ביולי 2021, שימקוס חתם בסבאיל מליגת העל האזרית.
בקיץ 2022 הצטרף לנ.ש. מורה מליגת העל הסלובנית.
בצעירותו, שימקוס שיחק בנבחרות הצעירות של ליטא. ב-17 בנובמבר 2018, שימקוס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 0–3 לרומניה במסגרת ליגת האומות.
הערות שוליים

↑  דורון בן דור, ‏רשמי: שימקוס חתם לעונה וחצי בהפועל כפ"ס, באתר ONE‏, 17 בינואר 2021
גירוש יהודי אנגליה

גירוש היהודים; איור ב"רשומת רוצ'סטר" מהספרייה הבריטית, 1355
גירוש יהודי אנגליה אירע בשנת 1290. בצו שפרסם אדוארד הראשון מלך אנגליה באותה שנה, נאסרה על יהודים השהייה בתחומי הממלכה האנגלית, והיהודים שהתגוררו בה חויבו לעזוב. מרבית יהודי אנגליה היגרו לצרפת, הולנד וספרד.
רקע לגירוש

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ראו בערך באנגלית.
הסיבות לגירוש יהודי אנגליה נבעו מעמדות אנטישמיות שונות. לגירוש קדמו שנים של עוינות, שכללו עלילות דם אנטישמיות, וגזירות כלכליות קשות שבמשך השנים פגעו במעמדם הכלכלי של היהודים והביאו להתרוששותם ולאובדן מקומם המרכזי בחיי המסחר והכלכלה באנגליה רבתי.
בשנת 1182, התקיימה הגירה המונית של יהודים, אל האיים הבריטיים ולאנגליה בפרט, שנאצלו להגר מצרפת - לאחר שפיליפ השני מלך צרפת - גירש את יהודי צרפת ממלכתו גם-כן.
בין האירועים המרכזיים שקדמו לגירוש ניתן למנות את האירועים הבאים:
בשנת 1144, בתקופתו של סטיבן מלך אנגליה; אירעה עלילת הדם הראשונה בממלכתו, בעיר האנגלית נוריץ', לאחר היעלמותו המסתורית של נער נוצרי בשם ויליאם מהעיר האנגלית נוריץ' (אנ'), שעבד לצד יהודים במסגרת עבודתו.
בשנת 1168 נשלחו יהודים רבים לחבל-הארץ הצרפתי נורמנדי, כחלק מהסכם בין הנרי השני מלך אנגליה לבין פרידריך הראשון קיסר האימפריה הרומית - כשבתי יהודים שנשארו חויבו בתשלומי מיסים רבים, כחלק מכלל גזירות כלכליות ורדיפות שנכפו על יהדות אנגליה, באותה העת. לדוגמה: עד לשנת 1177 לא הורשו היהודים לקבור את נפטריהם, באף מקום למעט בלונדון. משנה זו שונה החוק והם הורשו לחזור לקוברם ברחבי המדינה.
בשנת 1189, בוצע פוגרום ביהודי לונדון ורבים מהם עונו בטרם נטבחו.
בשנת 1190 התבצע הטבח ביהודי יורק שבאנגליה, כשהסיבה ה"רשמית" לכך הייתה שיהודי העיר סירבו להתנצר.
ב"עלילת לינקולן" בשנת 1255 נתגלתה גופת ילד נוצרי, ליטל סנט יו(אנ') (יו גם הפך לקדוש בנצרות לאחר מותו, ואף במהלך הדורות נכתב עליו שיר עממי-אנטישמי(אנ') נודע שהתגלגל בקרב צעירים נוצרים ואנגלים)(אנ'), שנמצא ללא רוח-חיים בבאר בעיירה לינקולן שבאנגליה. היהודים היו החשודים המיידיים ברצח הילד; כחלק מעלילות הדם שיהודים מלינקולן, אנגליה, חטפו ילדים נוצרים למטרות פולחן אדם; ולאחר חקירתם בעינויים, הוצאו להורג שמונה-עשר יהודים.
בשנת 1278 התקיימה עלילת קוצצי המטבעות (אנ'), שבמהלכה הושלכו כשלוש מאות יהודים לבתי כלא, ורבים מהם נדונו למוות. מאותה תקופה ועד לגירושם חויבו יהודי אנגליה לענוד טלאי צהוב בצורת לוחות הברית.
במגדל לונדון צוין שהסיבה שיהודי אנגליה גורשו היא הופעת תכשיטים וכלי כסף בקהילה היהודית וקיצוץ ועיגול מטבעות כסף בעת תהליך יצירתם; כשהטביעו מטבעות, החותם היה עגול אולם החתיכה הייתה צורה לא מוגדרת והחותם הופיע רק על חלק מהמטבע; לפי עלילת דם זו, היהודים האנגלים קצצו את החתיכות שלא הוחתמו ובכך התעשרו כששינו את משקל המטבע ללא רשות או סמכות מהממלכה, כחלק ממערך הונאה שיטתית של היהודים כנגד כל אותם גויים.