stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציונה פטריוט
ביוגרפיה > ציונה פטריוט

דמותה של ציונה פטריוט עלתה לראשונה לבמה ב-1998. השם נוצר בעקבות האיום המחודש במלחמה, אז דובר רבות על טילי פטריוט. אותה שנה היא החלה להופיע ביחד עם רמה רימינג בצמד הדראג "הדראגולות" אשר התפרק שש שנים מאוחר יותר.
ציונה פטריוט הופיעה במופעי בידור, אותם אדלמן מכנה "סטנדראג" (סטנד-אפ ודראג), שבהם היא מדברת בחופשיות ובקיצוניות על סקס, פוליטיקה ועוד. היא דמות ישראלית וציונית שלרוב מחקה זמרות ישראליות ומופיעה בשירי להקות צבאיות. פטריוט הגישה תוכנית יחיד בשם "מלכת האמבטיה" (תוכנית אירוח והומור בערוץ המוזיקה 24) ועבדה ככתבת שטח של אתר האינטרנט נענע. בשנת 2007 הצטרפה פטריוט ללהקת פאות קדושות, הרכב המונה חמש מלכות דראג, דיוה די (דני יאיר), טלולה בונט (טל קלאי), קיארה דופלה (ליאור כהן) וגלינה פור דה-ברה (גיל נוה). פטריוט הופיעה עם אסתי זקהיים ב"אחת עם אופי", מופע קברט בתיאטרון תמונע ביום האשה מרץ 2009. בשנת 2009 הופיעה ביחד עם להקת פאות קדושות במיני-סדרת טלוויזיה ישראלית "תמיד אותו חלום" בערוץ הוט 3, ובמקביל גם בשירות VOD של חברת הכבלים HOT.
מסקר שערך אתר GayTLVGuide ובחן את חיי הלילה של קהילת הלהט"ב בישראל בראי סיכום העשור האחרון, עלה כי פטריוט היא הדראג קווין המוכרת ביותר בקרב המשתתפים.
בנובמבר 2011 השתתפה פטריוט בקמפיין "אחרי כל לילה מגיע יום", שנולד בעקבות ארבעה מקרי התאבדויות בקהילה הגאה, מספר חודשים לפני כן. לצד פטריוט השתתפו בקמפיין גם עברי לידר, שורטי, ג'ייסון דנינו הולט, אביעד קיסוס, עומרי חיון, גל אוחובסקי, אוריאל יקותיאל, קיי לונג, אבנר דפני, שי דויטש, יניב ויצמן ואחרים.
גלריית תמונות

במכללת ספיר, "אירוע גאווה" מאי 2012
במועדון "אוויטה" בתל אביב, דצמבר 2010
באירוע הגאווה בבאר שבע, יולי 2011
ויגסטוק, גן מאיר בתל אביב, נובמבר 2011
הערות שוליים

↑  טל היינריך, "ברוך שלא עשני אשה", נענע10, 08/11/2006
↑  "קברט נשים- ערב יום האשה 2009", באתר תיאטרון תמונע
↑  יניב הלפרין, "איפה אנחנו אוהבים לבלות?", GoGay, 8/1/2010
↑  הקהילה מתגייסת: אחרי כל לילה מגיע יום, באתר מזבלה
↑  גיא ארליך, עזרה בדרך: הקהילה הגאה נלחמת בהתאבדויות, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2011
אליעזר הופיין

| --- | --- |

 לידה:  29 באוגוסט 1881 
 פטירה:  6 ביולי 1957 (בגיל 75) 
 מקום קבורה:  בית עלמין כפר שמריהו 
 
אליעזר הופיין, בהיותו מנכ"ל בנק אנגלו-פלשתינה, מעיד בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל
אליעזר זיגפריד הופיין (כונה: אז"ה; Siegfried Hoofien;‏29 באוגוסט 1881 – 7 ביולי 1957) היה פעיל ציוני יליד הולנד, רואה חשבון בהכשרתו. אחרי עלייתו לארץ ישראל בשנת 1912, היה למנכ"ל בנק אנגלו-פלשתינה בשנים 1925–1947 ויושב ראש מועצת המנהלים שלו בשנים 1947–1957. בתקופתו שונה שם הבנק מ"חברת אנגליא-פלשתינה" ל"בנק אנגלו-פלשתינה" ואחר כך ל"בנק לאומי לישראל". עוד בצעירותו מילא תפקיד נכבד בניהול הבנק בימי מלחמת העולם הראשונה. באותה תקופה פעל מטעם הג'וינט במתן סיוע לתושבים היהודים שנשארו בארץ ישראל, בשנים האחרונות של השלטון העות'מאני.
קורות חיים

אליעזר הופיין נולד באוטרכט שבהולנד, כילד השני מבין ארבעה ילדים. אחיותיו היו: לנה שפיץ-הופיין (1879–1945, נספתה בברגן-בלזן), ז'נט הופיין (1886–1948, נהרגה מירי חיילים ירדנים בלטרון), ורוזה הופיין (1883–1941, נפטרה באמסטרדם). אביו, יעקב הופיין (נולד בשנת 1846. נפטר ב 1886), היה רב ובעל תואר אקדמי. אמו הייתה רוזינה לבית בלאוו (1855–1911). אבות משפחת האב ישבו באחד הגטאות היהודים של אמסטרדם, משם נעקרו במאה ה-19, בהוראת המלכות, לעיירה סטיינווק.
בעקבות מותו המוקדם של האב, האם עקרה עם ילדיה לאמסטרדם, שם פתחה בית ספר עם פנימייה דתית. זיגפריד אליעזר למד בבית הספר הגבוה למסחר והוסמך כרואה חשבון. הופיין הצטרף לתנועה הציונית בהולנד ובשנת 1907 עת התקיים הקונגרס הציוני השמיני בהאג, נתמנה למזכיר שלה.
בגיל 28 החל לעבוד במשרדי הקרן קיימת לישראל בקלן גרמניה. התמחותו כרואה חשבון וידיעת השפות שלו (הולנדית, גרמנית, אנגלית ועברית) סללו את הדרך למינויו כמזכירו הכספי של דוד וולפסון, שירש את הרצל, בתפקיד נשיא ההסתדרות ציונית. וולפסון היה גם יו"ר המועצה (Council) של חברת האם של הבנק אוצר התיישבות היהודים וכן היה יושב ראש הדירקטוריון של אפ"ק.
בשנת 1912 לאחר מותו הפתאומי של אליהו ספיר, מנהל סניף יפו של הבנק, החליט יעקובוס קאן יו"ר מועצת המנהלים של אפ"ק. ובעצמו בנקאי הולנדי, בעצה אחת עם דוד וולפסון למנות את הופיין כמחליפו של ספיר וכסגנו של מנכ"ל הבנק הראשון זלמן דוד ליבונטין (זד"ל). בגיל 32 הצטרף הופיין להנהלת הבנק.
עם פרישתו של ליבונטין בסוף שנת 1924 התמנה הופיין למנהל כללי. בשנת 1947 הוא מונה כיושב ראש פעיל של מועצת המנהלים תפקיד בו החזיק עד מותו. בסך הכול שימש הופיין בתפקידי ניהול בבנק במשך ארבעים וחמש שנה.
מול השלטון הטורקי בארץ

בעת מלחמת העולם הראשונה נאלץ מנהל הבנק, זלמן דוד ליבונטין, שהיה נתין רוסיה, מדינת אויב לטורקיה, לעזוב למצרים. ניהול הבנק בארץ ישראל עבר באופן מעשי לאליעזר הופיין, שהיה אזרח הולנד, מדינה ששמרה על נייטרליות כל זמן המלחמה.
מול השלטון הטורקי בארץ > הפעילות הבנקאית

הופיין ניהל משא ומתן ארוך ומורכב עם השלטונות העות'מאניים, אשר הורו על פירוק הבנק תוך 14 יום. ג'מאל פאשה, המושל הצבאי של הארץ, איים לעצרו ולהגלותו. עמדת הקצינים הגרמנים במפקדה הטורקית מנעה זאת. בסופו של דבר, בקיץ 1916, הורו השלטונות הטורקיים לפתוח מחדש את סניפי הבנק כדי "לבצע פירוק מסודר". מפרק רשמי לא מונה. מלאכת הפירוק הוטלה על הפקידים הזוטרים של הבנק. ה"פירוק" לא הסתיים עד תום המלחמה. וכך, עם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל, נפתחו משרדי הבנק לציבור. הסתבר כי נכסי הבנק בתום המלחמה עלו בערכם על שווי הנכסים בעת פרוץ המלחמה.
מול השלטון הטורקי בארץ > הפעילות עם הג'וינט

במקביל עסקו לבונטין והופיין בתקופת מלחמת העולם הראשונה במתן סעד לגולים מן הארץ ועזרה לנשארים בה. הופיין ריכז בארץ ישראל את פעילות הג'וינט בשנים 1914 - 1918. בהיעדר הנהגה ליישוב, בנק אנגלו-פלשתינה היה הארגון שקיבל לאחריותו את הטיפול ביישוב היהודי בארץ ישראל.
ארגון הג'וינט החל לפעול בשנת 1914. היה זה תוצאה של מחסור, גדל והולך, במזון בארץ ישראל ובעקבות דוחות פסימיים של קונסול ארצות הברית בירושלים, ד"ר אוטיס אלן גלייזברוק ושגריר ארצות הברית בקושטא (איסטנבול), הנרי מורגנטאו. מספר לא קטן של ארגונים יהודים בארצות הברית אספו כסף ומזון ושלחו אותם ליישוב בארץ ישראל באמצעות הג'וינט. הפעילות נמשכה עד שארצות הברית זנחה את העמדה הנייטרלית והצטרפה למלחמה נגד גרמניה (אם כי מעולם לא הכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית) ב-1917. קונסול ארצות הברית בירושלים נאלץ לעזוב את העיר ומרכז פעילות הסעד של הג'וינט הועתק להולנד הנייטרלית. בראש הפעילות בהולנד עמד היהודי סולומון פרדריק ואן נירופּ (Van Nierop) מנכ"ל הבנק האמסטרדמי (Amsterdamsche Bank).

ב-8 ביוני 1917 פנה ואן נירופ אל הופיין ובקשו לעמוד בראש מפעל החלוקה של המזון והכספים ליהודי ארץ ישראל. הופיין הסכים ורתם את מערך הסניפים של אפ"ק (ביפו, בירושלים, בביירות, בחיפה, בחברון, בצפת ובטבריה) לפעילות. כל פעילותו הבנקאית והחברתית של הופיין נעשו במשרד שהועמד לרשותו בקנסוליה הספרדית. ספרד, כמו הולנד, שמרה גם היא במלחמה זאת על נייטרליות.
מול השלטון הטורקי בארץ > הפעילות עם הג'וינט > דו"ח הג'וינט

עם סיום המלחמה חיבר הופיין עבור ראשי הג'וינט בארצות הברית דו"ח מפורט על פעילותו בתקופה שבין 1 באוגוסט 1917 עד 31 במאי 1918.
הדו"ח מחולק לתיאור המצב באותן שנים ולנספחים מפורטים אודות העזרה. במבוא מסביר או מתרגם הופיין מונחים רבים לקורא האמריקני שאינו בקיא די הצורך במציאות הארצישראלית. ברשימת המונחים (באותיות לטיניות) המלווים בהסבר בשפה האנגלית, מופיעים מושגים כמו "פקידים ואמרכלים בארץ הקודש", "תלמידי חכמים, כולל, "מוּטֶצריף" (נציב טורקי, באותיות ערביות متصرف, בטורקית mutasarrıf, ובאנגלית Mootessarif) ,שטריימל ונס חנוכה.
מאחר שחלק גדול מן הפעילות עוסקת בענייני כספים דאג הופיין לרשום בין מושגים אלו גם את "קופת הצדקה ע"ש רבי מאיר בעל הנס", חלוקה ו"שנורר". המילה האחרונה מתורגמת ל-A persistent beggar.
הארץ חולקה לצורך המפעל לשמונה יחידות משנה שאליהן הוזרמו מזון וכספים. חלקה של ירושלים בקבלת העזרה היה הגדול ביותר בשל האופי הסוציו-אקונומי של אוכלוסייתה והסתכם ב-50%. הדו"ח מפרט את כמויות האורז והחיטה שנמסרו בין השאר לבתי ספר, לישיבות, לבתי יתומים לכוללים ולמלמדים (באנגלית Melamdim). בפירוט יבש מתאר הופיין את העזרה הרפואית שניתנה על ידי רופאים שונים. ללא העזרה היו התלמידים גוועים ברעב פשוטו כמשמעו.תמיכות בסדר גודל גבוה ביותר הועברו גם לגולי הארץ ששכנו בחומס שבסוריה בסך 741 ליש"ט.
בנקאי

אליעזר הופיין היה המנהל הכללי של הבנק בשנים 1925 - 1947. בשנת 1947 מונה, במקומו, למנהל הכללי אהרן ברט. האספה הכללית של בעלי מניות בנק אפ"ק (שבינתיים שינה את שמו לבא"פ) באישור אוצר התיישבות היהודים כנדרש בתקנות החברה, החליטה כי אליעזר הופיין יהיה היושב ראש של מועצת המנהלים של הבנק. הופיין כיהן בתפקיד היושב ראש עד למותו בשנת 1957.
הופיין היה מעורב בכל תחומי העשייה הכלכלית והפיננסית. בין השאר היה גם נשיא לשכת המסחר בתל אביב למעלה משני עשורים, השתתף בהקמת "החברה המזרחית למחסני ערובה" וחברת "אוצר מפעלי ים" שבבעלותה נמל תל אביב.
במסגרת תפקידו האחרון, יושב ראש מועצת המנהלים של בנק ישראל, הוא חתם על שטרי הכסף של המדינה יחד עם המנהל הכללי של הבנק אהרן ברט. היו אלה שתי הסדרות הראשונות של שטרות כסף אשר הופקו במדינת ישראל.
כמו שאר צמרת הבנק, היה הופיין רחוק מכל פעילות מפלגתית. הוא נהג לחתום בעט בצבע ירוק, וכך הפך הצבע הירוק לדומיננטי בניירות הבנק ופרסומיו.
עד נובמבר 1948 היה קונסול כבוד של הולנד בתל אביב. עם סיום המינוי ניתנה לו חברות במסדר אורנג' נסאו.
חיים אישיים

הופיין נשא את מריאנה (מרים) לבית מייקלס לאישה באמסטרדם בשנת 1910. לזוג נולדו שני ילדים.
בנו, יעקב חיים הופיין, עסק בזואולוגיה וחיבר את הספר "זוחלים: מדריך ומגדיר לזוחלים של ארץ ישראל" ביחד עם אלכסנדר ברש (זואולוג). הוא גילה את שממית החרמון.
הופיין נקבר בבית העלמין כפר שמריהו.
הנצחה

על שמו נקראו רחובות בירושלים (בשכונת רמות), תל אביב, טבריה וחולון.
לקריאה נוספת

יעקב אשר לויסון (יעקב אשר), אליעזר הופיין, הוצאת תל אביב, תרצ"ו-1936.
'הופיֶן, אליעזר (זיגפריד)', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 170. (הספר בקטלוג ULI)
אבי בטלהיים, (דן גלעדי עורך מדעי), הסוחרים, תל אביב : הוצאת לשכת המסחר תל אביב - יפו, 1990, עמ' 120–131.
100 שנות לאומי, הוצאת בנק לאומי, 2003.
הערות שוליים

↑  שמחה ז'נט ון וריסלנד הופיין, באתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  שהיה המועמד לבוא, בבוא העת במקומו של מנכ"ל הבנק לבונטין.
↑  ראשי היישוב יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון גורשו מהארץ, ומאיר דיזנגוף היה עם הפליטים בדמשק.
↑  ששמרה עדיין על נייטרליות במלחמת העולם הראשונה.
↑  לעיתים קראו הטורקים את חליפת המברקים שעברו בין אמסטרדם וירושלים, ולפחות פעם אחת עצרו את הופיין בחשד לריגול. באחד המברקים נכתב הצירוף Health Bureau והטורקים שקראו Herald Bureau חשדו בהופיין שהוא מקיים קשרים עם משרד התעמולה האמריקני.
↑  כמו ל"בית הספר ע"ש אוולינה דה רוטשילד" 131.25 רוטל (רוטל = 2,88 ק"ג) של לחם בשווי 11.81 ליש"ט זהב
↑  כמו ישיבת "חיי עולם" שקבלה באותו חודש 120 רוטל של לחם בשווי 10.8 ליש"ט זהב
↑  כך למשל מתברר שהרופא וולנשטיין העניק בחודש אחד בלבד (מאי)1917 את מספר הביקורים הגבוה ביותר (467) שבמהלכם העביר סך של 14.1 ליש"ט למטופליו.
↑  יש עדויות על תמותה מרעב בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה.
↑  אבי בטלהיים, (בעזרת דן גלעדי), הסוחרים, תל אביב : הוצאת לשכת המסחר תל אביב - יפו, 1990, עמ' 120–131.
↑  גם על שטרי הכסף הנוכחיים של מדינת ישראל יש שתי חתימות: יושב ראש המועצה המייעצת של בנק ישראל, תפקיד המקביל ליו"ר מועצת המנהלים ונגיד בנק ישראל, תפקיד המקביל למנהל הכללי.
↑  אליעזר הופיין, באתר BillionGraves
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300373005171  LCCN: nr97044943  NTA: 128461497  VIAF: 68839234   WorldCat (עם VIAF): 68839234
תורן KVLY-TV

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  guyed mast, lattice tower, communication tower 
 מיקום:  בלנצ'ארד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  Hoak Media Corporation 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 13 באוגוסט 1963
 תאריך פתיחה רשמי:  13 באוגוסט 1963 
 מידות
 גובה:  605 מ' 
 קואורדינטות:  47°20′32″N 97°17′21″W﻿ / ﻿47.342222222222°N 97.289166666667°W﻿ / 47.342222222222; -97.289166666667
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה תורן KVLY-TV(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה תורן KVLY-TV(למפת דקוטה הצפונית רגילה) ביסמרק פארגו גרנד פורקס מינוט מנדאן דיקנסון ויליסטון קנדה מ י נ ס ו ט ה  דקוטה הדרומית מ ו נ ט נ ה תורן KVLY-TV(למפת דקוטה הצפונית מוגדלת) ביסמרק פארגו גרנד פורקס מינוט מנדאן דיקנסון ויליסטון קנדה מ י נ ס ו ט ה  דקוטה הדרומית מ ו נ ט נ ה תורן KVLY-TV
 
השוואה בין גובהם של מבנים גבוהים בעולם. (הערה: KXJB-TV שונה מאז ל KRDK-TV.)
תורן הטלוויזיה KVLY (לשעבר תורן ה-KTHI-TV) הוא מגדל תקשורת המצוי בבלנצ'ארד, מחוז טרייל, צפון דקוטה, שבארצות הברית, ומתנשא לגובה של כ-2,063 רגל (629 מטרים). התורן משמש את תחנת פארגו KVLY-TV של ערוץ 11. המבנה הושלם במהלך שנת 1963, והיה למבנה הגבוה ביותר בעולם עד השלמת אנטנת הרדיו של וורשה במהלך שנת 1974. קריסת האנטנה בשנת 1991, החזירה לו את התואר בשנית, והוא החזיק בו עד שבורג' ח'ליפה עקף אותו בשנת 2008. כיום (2020) הוא נותר המבנה החמישי בגובהו בעולם (כשמעליו מתנשאים מגדל עץ השמיים בטוקיו, מגדל מרדקה 118 בקואלה לומפור ומגדל שאנגחאי), וכן המבנה הגבוה ביותר בחצי הכדור המערבי, וכן תורן השידור הגבוה בעולם.
מיקום

התורן ממוקם במרחק של כשלושה מיל (4.8 קילומטר) מערבית לבלנצ'ארד, באמצע הדרך בין העיר פארגו לגרנד פורקס. הוא היה למבנה הגבוה ביותר בעולם, ולמבנה הראשון מעשה ידי אדם שהיתמר מעל גובה של 2,000 רגל (610 מטרים), עם סיום בנייתו ב-13 באוגוסט 1963.
בנייה

המגדל הוקם על ידי חברת ההקמה של המילטון מיורק, דרום קרוליינה וקליין ברזל ופלדה, ונדרשו כשלושים ימים להשלמתו, בעלות של כ-500,000 דולר אמריקני (בערך 4.18 דולרים במושגים של היום)[דרושה הבהרה]. הבנייה הסתיימה ב-13 באוגוסט 1963.
בעלים

המגדל בבעלות חברת Gray Television באטלנטה, ג'ורג'יה, משדר בהספק של 356 קילוואט בערוץ 44 לתחנת הטלוויזיה KVLY-TV (ערוץ 11 PSIP, סניף NBC / CBS) הממוקם בפראגו. המגדל מספק שטח שידור של כ-9,700 מיל רבוע (25,000 קילומטרים רבועים), המהווים רדיוס של כ-55.6 מיל (89.5 קילומטרים).
כאשר נבנה התורן, אותות הקריאה של תחנת הטלוויזיה שעבורם הוא נבנה שונו ל-KTHI, כאשר ה-"HI" המתייחס לגובה התורן. ניתן להגיע אל החלק העליון באמצעות מעלית שירות של שני אנשים (שנבנתה על ידי פארק ייצור של שארלוט, צפון קרוליינה) או סולם.
מפרטים

המגדל מורכב משני חלקים: מגדל סריג בגובה של 1,950 רגל (590 מטרים); בראשו מערך משדר בגובה 7 113 רגל (34 מטרים). הגובה הכולל של שניהם יחדיו הוא 2,063 רגל (629 מטרים). מסת האנטנה היא 9,000 ליברות (4,100 קילוגרם), מסת מגדל הסריג עומדת על 855,500 ליברות (388,000 קילוגרם), מה שנותן מסה כוללת של 864,500 ליברות (392,100 קילוגרם). המבנה משתרע על כ 160 דונמים (0.65 קילומטרים רבועים) ביחד עם עוגני הקיבוע שלו. גובהו הממוצע מעל פני הים הוא 3,038 רגל (926 מטרים).
שינוי כלל פדרלי

זמן מה לאחר השלמתו, ועדת התקשורת הפדרלית (FCC) ומינהל התעופה הפדרלי (FAA) הטילו מדיניות הקובעת כי "אף על פי שאין מגבלת גובה מוחלטת למגדלי אנטנות, שתי הסוכנויות קבעו rebuttable presumption נגד מבנים שגובהם עולה על 2,000 רגל מעל פני הקרקע." ה-FCC ו-FAA רשאים לאשר מבנה גבוה יותר "במקרים חריגים".
תמונות

מגדל KVLY ממרחק של כמיל (1.6 קילומטר)
עוגן תיל
חלק מהמגדל, מציג את רשת החוטים שלו
חלק מהחוטים התומכים במגדל (עם מנחת סטוקברידג')
מבט מלא על תורן הטלוויזיה KVLY
מבט מבסיס תורן הטלוויזיה KVLY כלפי מעלה
בניין בבסיס מגדל הטלוויזיה KVLY
מבנים בגובה דומה

תורן KRDK-TV (2,060 רגל (628 מטרים))
מגדל KXTV / KOVR (2,049 2,049 רגל (625 מטרים))
ראו גם

רשימת המבנים והבניינים הגבוהים ביותר בעולם
גורדי השחקים הגבוהים בעולם
רשימת המגדלים הגבוהים בעולם
רשימת הבניינים הגבוהים בעולם על פי גובה הגג
ההיסטוריה של גורדי השחקים הגבוהים ביותר
הערות שוליים

↑  Blanchard. "KVLY Tower". Structurae. נבדק ב-17 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "ASR Registration 1046244". U.S. Federal Communications Commission.
↑  "N.D. TV Tower No Longer World's Tallest". All Things Considered. NPR.org. 5 בינואר 2010. נבדק ב-2011-12-06. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "KVLY-TV Tower". Emporis. נבדק ב-2011-12-06.
↑  "Info". Valleynewslive.com. אורכב מ-המקור ב-6 באוגוסט 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Antenna Tower Lighting and Marking Requirements". Federal Communications Commission. נבדק ב-2018-09-29.
מיקום תורן KVLY-TV.
ואריס דירי

| --- | --- |

 לידה:  21 באוקטובר 1965 (בת 59) גלקאיו, סומליה 
 מדינה:  סומליה, אוסטריה 
 מקום מגורים:  גדנסק 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 מעסיק:  האומות המאוחדות 
 תפקיד:  UNESCO Goodwill Ambassador (1997–2003) 
 פרסים והוקרה:  German Africa Prize (1999)  לגיון הכבוד 
 
ואריס דירי
ואריס דירי (בסומלית:  Waris Diiriye), נולדה ב-1965, היא דוגמנית, סופרת ופעילת זכויות אדם סומלית, הפעילה בעיקר במלחמה בהשחתת איבר המין הנשי.
ביוגרפיה

דירי נולדה לשבט נוודים באזור גַלְקַעְיוֹ (Galkacyo) בסומליה. בגיל 5 עברה תהליך של השחתת איבר המין הנשי. בגיל 13 ברחה ממשפחתה שרצתה להשיאה לגבר מבוגר. היא הגיעה למוגדישו ומשם עברה ללונדון ועבדה כעוזרת בית אצל דודתה שהייתה אשת השגריר הסומלי בלונדון. לאחר חזרת משפחתה לסומליה, נשארה בלונדון והחלה לעבוד בניקיון בסניף של מקדונלד'ס.
בעת עבודתה במקדונלד'ס פגש בה צלם האופנה טרנס דונובן, שהציע לה לעבוד בדוגמנות. ב-1983 הוא צילם אותה ללוח השנה של פירלי. בעקבות עבודה זו היא החלה לעבוד עבור חברות אופנה כגון: שאנל, לוי'ס, לוריאל ורבלון. היא דגמנה בתצוגות אופנה בלונדון, במילאנו, בניו יורק ובפריז, והופיעה גם על שעריהם של כתבי עת העוסקים באופנה כגון: Elle, גלאמור וווג. היא הופיעה גם בתפקיד קטן בסרט ג'יימס בונד 007 באזור המסוכן.
בשנת 1995 יצר ה-BBC סרט תיעודי שעסק בקריירה שלה כדוגמנית ונקרא "נוודת בניו יורק".
בשנת 1997, בעת ריאיון למגזין האופנה "מארי קלייר", סיפרה דירי לראשונה על השחתת איבר המין הנשי שעברה בהיותה ילדה. הראיון התפרסם בכל העולם וזכה לכיסוי נרחב. בעקבות הראיון הפכה בשנת 1997 לשגרירת האו"ם בנושא המאבק נגד השחתת איבר המין הנשי.
בשנת 1998 כתבה את ספרה האוטוביוגרפי "פרח המדבר" (Desert Flower) שהוא פירוש שמה בסומלית. הספר הפך לרב-מכר בינלאומי. באותה שנה ביקרה את אמה בסומליה. הספר תורגם לעברית בידי סיגל אדלר וראה אור בהוצאת דניאלה די נור ומודן בשנת 2010.
דירי פרסמה לאחר מכן מספר ספרים נוספים הכוללים את: "Desert Dawn" (שחר מדבר) שבו היא מתארת את מסעה לסומליה לביקור משפחתי שאירע 12 שנים לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסומליה, "Letter To My Mother" (מכתב לאמי), ו-"Desert Children" (ילדי מדבר) שיצא כחלק ממסע הפרסום האירופי נגד השחתת איבר המין הנשי.
בשנת 2005 קיבלה אזרחות אוסטרית, והיא גרה בווינה.
בשנת 2009 יצא סרט קולנוע "פרח מדבר" המבוסס על ספרה. את דמותה של דירי גילמה הדוגמנית האתיופית ליה קבדה. הסרט הוקרן בארצות רבות, בהן: צרפת, ספרד, ישראל, פולין ועוד. בינואר 2010 זכה הסרט במינכן בפרס הסרט הבווארי בקטגוריית הסרט הטוב ביותר. הסרט היה גם מועמד לפרס בפסטיבל הסרט הגרמני בקטגוריית הסרט הבולט של השנה. הסרט זכה לפרס הקהל בקטגוריית הסרט האירופאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן.
בשנת 2010 מונתה על יד האיחוד האפריקאי כשגרירת שלום לשנה בנושא שלום וביטחון.
בנה אליק נולד בשנת 1997. הוא חי עם אביו בארצות הברית.
פעילות הומניטרית

בשנת 1997 עזבה דירי את עבודתה כדוגמנית והתמקדה בפעילות כנגד השחתת איבר המין הנשי וכן כשגרירת האו"ם בנושא. בשנת 2002 הקימה דירי בווינה את "קרן ואריס דירי" שמטרתה היא להעלות את המודעות לסכנות הצפויות לנשים כתוצאה ממילתן. בינואר 2009 היא ייסדה ביחד עם הטייקון הצרפתי פרנסואה אנרי-פינו (François-Henri Pinault), אשתו והשחקנית סלמה הייק את ארגון "PPR" העוסק בכבוד וזכויות נשים. בנוסף הקימה את "קרן שחר מדבר" (Desert Dawn Foundation) העוסקת בגיוס כספים עבור בתי ספר ומרפאות בסומליה.
פעילותה של דירי זיכתה אותה במספר פרסים:
"פרס אשת השנה" מטעם מגזין האופנה גלאמור (2000)
"פרס קורין" (Corine Award) מטעם איגוד הסחר הגרמני למכירת ספרים (2002)
פרס "שתי כנפיים" המוענק מדי שנה לאנשים המקדמים את תנאי החיים של אנשים במדינות מתפתחות (2003}.
"פרס נשות העולם" שניתן על ידי מיכאיל גורבצ'וב נשיא ברית המועצות לשעבר (2004)
פרס על שם הבישוף אוסקר רומרו שניתן על ידי הכנסייה הקתולית (2005)
"אות לגיון הכבוד שניתן על ידי נשיא צרפת ניקולא סרקוזי (2007).
"מרטין בובר מדליית הזהב" (Martin Buber Gold Medal) מטעם "Euriade Foundation ‏(2007)".
הערות שוליים

↑  קורות חיים The Waris Dirie Story
↑  UNCEA
↑  פרס קורין
↑  פרס "שתי כנפיים" לדוגמנית והסופרת ואריס דירי, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2003
↑  הודעה בטלוויזיה TV5 French
↑  קרן מרטין בובר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504452705171  PLWABN: 9810600518505606  BIBSYS: 98072348  BNE: XX1611412  BnF: cb133355516 (data)  CANTIC: a10993307  CiNii: DA1793437X  GND: 120559420  ICCU: TO0V314515  ISNI: 0000 0000 7978 1428  LCCN: n98026738  LNB: 000351421  MusicBrainz: 7e68879d-66b6-417e-8eb7-3f22321d878d  NDL: 00763643  NKC: jn20010310106  NLA: 40136117  NLG: 80655  NLK: KAC200507741  NSK: 000300426  NTA: 173428673  RERO: 02-A003182155  SUDOC: 03577388X  Trove: 1444056  VIAF: 76461654   WorldCat (עם VIAF): 76461654 
אנשי צוות ושחקני הסרט "פרח המדבר". דירי שנייה מימין, שנייה משמאל ליה קבדה שגילמה את דמותה כבוגרת, מימינה סוראיה עומר-סקגו שגילמה את דמותה של דירי כנערה
אסון הרפתנים

חוברת הבקר והחלב שיצאה ל-70 שנה לאסון הרפתנים
גיטה פרלסון-מוצרי, מקיבוץ אפיקים, מקורבנות האסון
אסון הרפתנים אירע ב-19 באוקטובר 1943, חול המועד סוכות תש"ד, ובמסגרתו טבעו בכנרת, מול חופי עין גב, אחד-עשר רפתנים.
רפתנים מכל רחבי הארץ הוזמנו לאספה השנתית של התאחדות מגדלי הבקר בארץ ישראל שהתקיימה בדגניה א'. תוכנית הכנס כללה חלק עיקרי  מקצועי, שבסיומו שייט משותף  בכנרת, מדגניה לעין גב, בלילה של ירח מלא. לרשות המשתתפים  הועמדו סירת מנוע, שאליה נקשרה סירה נגררת נוספת, עשויה עץ. כושר הקיבול של שתי הסירות יחדיו לא עלה על כ-160 מקומות, ובכל זאת נדחסו אליהן למעלה מ-200 איש ואשה והסירות הפליגו בחשכה לכיוון עין גב.
סמוך לחצות, כאשר אורות עין גב כבר נראו היטב, החלה הנגררת לשקוע במהירות. אחד עשר מהרפתנים (ארבע נשים ושבעה גברים), שלא ידעו לשחות, שקעו אל המצולות.
חילוץ הגופות נמשך מליל הטביעה ובימים שלאחריו, משיית הגופות נמשכה עד ה-29 באוקטובר בסיוע אנשי עין גב, דייגים מגינוסר, אמודאים מחיפה ובסיוע מטוס של חיל האוויר הבריטי. למחרת האסון פתח דוד רמז את ישיבת הוועד הפועל של ההסתדרות בדקת דומייה. במקביל נפתחה, לפי בקשת חברי עין גב, שביקשו לנקות את שמם מרשלנות, ועדת חקירה פנימית בראשות זאב הים. עם זאת, ולמרות האבל שאפף את היישוב לאחר האירוע, הוא נשכח עד מהרה בשל מאורעות מלחמת העולם השנייה.
לאחר האסון יצא ספר זיכרון לטובעים.
בשנת 2013, לאחר 70 שנה, יצאה חוברת זיכרון לאסון הרפתנים בהוצאת מועצת הבקר והחלב.
לקריאה נוספת

"אסון הרפתנים בכנרת", כתב העת הבקר והחלב, חוברת 366, אוקטובר 2013
יוסף תמיר

יוסף תמיר מתאמן בהטלת כידון
יוסף תמיר (קְבֶנְצֶל) (5 במרץ 1915 – 10 באוגוסט 2009) היה עיתונאי, חבר הכנסת ופעיל איכות הסביבה.
ביוגרפיה

תמיר נולד בשם יוסף קְבֶנְצֶל (מאוחר יותר עברת את שם משפחתו ל"תמיר") בעיר ברדיצ'ב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כעבור זמן קצר ברפובליקה העממית של אוקראינה, ולאחר שנים ספורות ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, אחת מרפובליקות ברית המועצות), לרופא ד"ר נפתלי קבנצל (מראשוני אסירי ציון בברית המועצות) ולעליזה לבית יוֹשְפֶּה. הוא קיבל חינוך מסורתי בחדר בוויניצה.
ב־1924 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, וגר בפתח תקווה. הוא למד בבית הספר פיק"א בפתח תקווה, ואת לימודי התיכון סיים בגימנסיה ע"ש אחד העם בעיר. החל ללמוד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב, אך עם פרוץ המאורעות ב־1936 נאלץ להפסיק את לימודיו.
בצעירותו היה פעיל בתנועת מכבי, שהייתה בעלת זיקה להסתדרות הציונים הכלליים, ואף זכה בשלוש מדליות במכביה הראשונה ב־1932.
בשנות העשרים לחייו עבד כעיתונאי בעיתון "הארץ", ומטעמו יצא ב־1935 לשליחות בלבנון ובסוריה. עד 1945 עבד ככתב בעיתונים "פלסטיין פוסט", "ידיעות אחרונות" ו"הבקר" ושימש ככתב צבאי בתקופת מלחמת העצמאות.
בשנת 1939 נישא לנעמי לבית מָנֶביץ, והיה אב לשניים: דיצה ונפתלי.
ב־1940 ייסד את "התאחדות בני המושבות", יחד עם עזרא איכילוב, אליהו יגנס ואחרים, ובשנת 1945 נבחר למזכ"ל "האיחוד האזרחי", התארגנות המעסיקים הפרטיים. כיהן כמזכ"ל הסתדרות הציונים הכללים, לימים המפלגה הליברלית הישראלית.
ביוגרפיה > בפוליטיקה

ב־1965 היה ממקימי גח"ל, רשימה שהוקמה על ידי תנועת החרות והמפלגה הליברלית לקראת הבחירות לכנסת השישית, מטעמה נבחר לראשונה לכנסת. באותן שנים שימש גם כחבר הנהלת עיריית תל אביב ועמד בראש הסיעה הליברלית בה.
ב־30 באוגוסט 1966 נחנך בטקס חגיגי משכן הכנסת, זמן קצר לפני שרשות השידור החלה לשדר בטלוויזיה. תמיר היה היחיד שתיעד את הטקס בצילום וידאו, והצילום שודר לראשונה בסרט התעודה "40 שנות משכן הכנסת" בערוץ הכנסת
לקראת הבחירות לכנסת השמינית נמנה תמיר עם מייסדי מפלגת הליכוד, שהייתה רשימה משותפת לתנועות גח"ל, הרשימה הממלכתית, המרכז העצמאי והתנועה למען ארץ ישראל השלמה. עם זאת, בעניינים מדיניים היה בעל עמדה מתונה והעביר ביקורת חריפה על תמיכת חברי כנסת מהליכוד בניסיון ההתנחלות הבלתי-חוקי של פעילי גוש אמונים בתחנת הרכבת מסעודיה, ביולי 1974. תמיר סבר שעיקרון עליונות החוק והסדר קודם לכל שיקול אחר.
ב־31 בדצמבר 1979 פרש מהליכוד והצטרף לתנועה לשינוי וליזמה (שינוי), מטעמה כיהן כחבר הכנסת התשיעית, עד שפרש ב־11 במאי לסיעת יחיד. לטענתו, לא התמודד פעם נוספת כיוון שהתנגד להתנחלויות.
תמיר היה מיוזמי חוק נציב תלונות הציבור, חוק נציב קבילות החיילים, מבקר העיריות, חוק הניקיון, חוק שיפוץ בתים, שיקום מחצבות נטושות, נציג ציבור במועצה הארצית לתכנון ולבנייה, הריסה מנהלית של בנייה בלתי חוקית וחוקים סביבתיים נוספים.