stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת אחדות הקודש

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון, בית כנסת 
 כתובת:  Str. Mămulari 3 sector 3, municipiul București 
 מיקום:  בוקרשט 
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1850
 תאריך פתיחה רשמי:  1913 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-מורית 
 קואורדינטות:  44°25′43″N 26°06′29″E﻿ / ﻿44.428491666667°N 26.108088888889°E﻿ / 44.428491666667; 26.108088888889
  (למפת בוקרשט מוגדלת) בית הכנסת אחדות הקודש(למפת בוקרשט רגילה) בית הכנסת אחדות הקודש
 
לוח מעל הכניסה לבית הכנסת
בית הכנסת "אחדות הקודש" בבוקרשט (ברומנית: Templul Unirea Sfântă - טמפלול אוניריה ספנטה) הוא בית כנסת בבירת רומניה, בוקרשט, הממוקם ברחוב מַמוּלַאר (Mămulari) מס. 3, באזור ספנטה וינר, ברובע היהודי לשעבר של העיר. באותו רחוב, ממולאר, שכנו בעבר עוד בתי כנסת ("פראטרנה", "א.ב. זיסו") ומקווה טהרה שנהרסו בשנים 1987-1986 במסגרת תוכנית ה"שיקום של המרכז האזרחי של בוקרשט" שניזומה על ידי הנשיא צ'אושסקו. קהילת בית הכנסת הוקמה בשנת 1836 על ידי גילדת החייטים היהודים בשכונה שנקראה בזמנו "מאחלה של הבויארים פופשט".
החל מ-1978 הבניין, שנבנה לראשונה ב-1852 ונבנה מחדש ב-1913, מאכסן את "המוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה ע"ש הרב ד"ר דוד משה רוזן". הוא נמנה החל משנת 2004 עם הבניינים המיועדים לשימור כחלק מהמורשת הלאומית של רומניה.
היסטוריה

במקור, נבנה בית הכנסת מעץ בשנת 1826, במקום אחר בבוקרשט (ברחוב גאבּרובן Gabroveni או שלאר Şelari) והוא נקרא בית הכנסת של בעלי המלאכה (Sinagoga Meseriaşilor) והוא אומץ בשנת 1836 על ידי גילדת החייטים היהודים. הוא נודע באותה תקופה כ"בית הכנסת של הנתינים הרוסים ושל קורפורוציית החייטים" (Havra sudiţilor ruşi şi a Corporaţiei croitorilor). באותה שנה, שנת 1836, אושר אימוץ בית הכנסת על ידי החייטים ("בית-הכנסת דפועלי-צדק של החייטים", לפי שם חברת החייטים "פועלי צדק") בגושפנקה של שני רבנים: רב בשם מויסה (משה) מברלאד והרב של בית הכנסת, דוד הלפרין.
באמצע המאה ה-19 ריחפה על בית הכנסת סכנה של סגירה על ידי השלטונות ואז בשנת 1850 הוחלט להעבירו למקום אחר - בשכונת פופסקו או הבויארים פופשט, על יד אסם המלכות (Jigniţa Domnească). אבן הפינה לבניין החדש של בית הכנסת הונחה באותה שנה, 1850, בתקופת השליט בארבו שטירביי. בית הכנסת, שפעל החל משנת 1852, נבנה מעל בסיס גבוה, ללא קומות, והיו לו ארבעה חלונות הנשקפים אל הרחוב, חצי-מעגליים בקציהם העליון. שם בית הכנסת היה הפעם "בית הכנסת הגדול של החייטים" (Sinagoga mare a croitorilor). מפני שעם הזמן לא יכול היה המשכן להכיל את קהל מתפלליו המתרבים, בשנים 1870–1876 "ועד בית הכנסת" קנה ב-650 "זהובים" את הבתים הסמוכים מבעלם היהודי, יאנקו סין מאייר, על מנת לבנות במקום בית כנסת גדול יותר. מבצע איסוף הכספים התחיל רק בשנת 1896 ובשנת 1903 נוסדה חברת "אחדות הקודש" שנועדה לאסוף תרומות ולארגן מופעי קרקס, הצגות תיאטרון והתרמות לצורך מימון הבנייה מחדש של בית הכנסת. אחרי שנאספו כ-60,000 ליי בשנת 1908 אורגנה תחרות לתכנונו ובנייתו של המשכן, שבה זכו (עם פרס בשווי 200 זהובים) האדריכלים הרמן ב. ינקוביץ' ויוליוס גרינפלד והקבלן איגנאץ ינקוביץ'. ב-21 במאי 1910 נחנכה אבן הפינה של הבית. באותה תקופה רב בית הכנסת היה יצחק איזיק טאובס (1920-1837).
המבנה > המראה החיצוני

בניין בית הכנסת משתרע על שטח של 305 מטר מרובע. יש לו קומת קרקע ועוד שתי קומות עם גלריות לעזרת נשים ולמקהלה. סגנון הבנייה הוא אקלקטי המערבב יסודות "מוריים" ("התחייה המורית"), רומנסקים וביזנטים ובנוסף יסודות מן האדריכלות הביזנטית האופיינית בוולאכיה (מונטניה).
למרות הממדים יחסית יותר קטנים, לבניין יש דמיון לבית הכנסת קורל של בוקרשט. שניהם מפוארים ותכנונם מוקפד ופונקציונלי. קיימת מגמה להדגשת הגובה, הגבהה קמרונית של הספינה המרכזית והקירות מחוזקים בעמודים מחושקים בפלדה. החזית מקושטת בשכבות של 4 לבנים ולסירוגין באזורים מטוייחים מובלטים, כמו כן עם מסגרות מחומרים דמויי אבן בחלונות וקרניז בעל מוטיבים פרחוניים. החלק המרכזי של החזית הראשית הצפונית מסתיימת בגמלון בעל שני צריחונים מעוטרים במגיני דוד. מהצדדים ישנן דלתות הנפתחות אל המדרגות המובילות לשתי הקומות שנועדו לעזרת נשים ולמקהלה. השער הראשי (הפורטל) בכניסה, מעוטר בקשת תלתנית ומשתלב בתוך גמלון משולש מכוסה בקופרטינה מזכוכית. הקשת של מבנה הכניסה המתפרצת נתמכת בארבעה עמודים קורינתיים. מעל הכניסה מתנשא פאנל עם פתח גדול חתוך בצורת רוזטה, שמגן דוד במרכזה. באמצע הגמלון המרכזי עוצבו שני לוחות הברית.
המבנה > פנים המבנה

מהכניסה עוברים לאולם הגדול דרך פרוזדור שבתוכו נמצאת כתובת הקדשה למלך קרול הראשון. אולם התפילה הגדול מחולק על ידי שתי שורות עמודים מחושקים בפלדה. הספינה המרכזית היותר גבוהה מסתיימת בקמרון חצי-צילינדרי עם קישוטים מצוירים. ארון הקודש והבימה שוכנים על ציר מרחב מרכזי מעוטר בקשת תלתנית. הקשת של גומחת הארון מעוטרת בשני לוחות הברית ובעוד קשת תלתנית. בחזית הארון עומד נר תמיד.
בשנת 1920 צורף לבית הכנסת אגף נוסף, שכלל בית תפילה קטן לתפילות יומיות ("שיל"), מגורים של אב הבית, ומשנת 1935 אולם האירועים ע"ש סלין שוורץ.
קהילת בית הכנסת ורבניו

בהתאם לתקנון משנת 1926 בית הכנסת נועד "לקיים את פולחן היהדות (דת משה), לתרום ולקיים כל מפעל של סעד, דת ותרבות". כאמור, בהתחלת המאה כיהן בו הרב המשכיל יצחק איזיק טאובס, שנודע כרב אורתודוקסי מודרני. לפי אותה מסורת שרת בבית כנסת זה בין השנים 1935–1940 ו-1946–1963 הרב ד"ר מאיר אברהם הלוי, שנודע גם כהיסטוריון של יהדות רומניה. רבנים אחרים ששרתו בבית הכנסת היו דוד הלפרין (בהתחלה, בימי שלטונו של השליט אלכסנדרו גיקה, המחצית הראשונה של המאה ה-19), ד"ר היינריך אלפרין, ד"ר דוד שפרן. בשנים 1958–1961 עד לעלייתו לישראל שרת בבית הכנסת "אחדות הקודש" הרב אפרים גוטמן. באותה תקופה התפללו בבית הכנסת כ-1000 גברים ונשים ועברו לפני התיבה שבו חזנים בעלי שם עולמי.
בימי מלחמת העולם השנייה

אחרי שנפגע ברעידת האדמה משנת 1940 ושופץ, ב-21 בינואר 1941 ניזוק בית הכנסת מחדש על ידי פרעות המורדים הלגיונרים בבוקרשט. 10 ונדלים חדרו בו ושדדו אותו. למחרת חזרו וניסו להציתו אך לא הצליחו.
אחרי המלחמה

אחרי נפילת המשטר הפאשיסטי-צבאי, שוקם בית הכנסת בשנת 1945. הוא היה פעיל עד שנות ה-1960 כשבעקבות גלי העלייה המחודשים נסגר מפאת קושי לגייס מניין מתפללים. לפי הצעתו של מריוס מירקו, החליט הרב דוד משה רוזן על הפיכת הבניין למוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה. המוזיאון נפתח ב-14 בינואר 1978. בניין בית הכנסת הצליח לשרוד את שנות ה-1980, כשבהוראתו של ניקולאה צ'אושסקו נהרסו כליל רוב בתי הכנסת בבוקרשט (לצד מספר כנסיות וים ובתים רבים אחרים) במסגרת התוכנית ל"בנייה מחדש של המרכז האזרחי של העיר". בית הכנסת והבתים השכנים בצד השמאלי של הרחוב ממולאר ניצלו, בעוד כל הבניינים בצד הימני הוחלפו בשיכונים רבי-קומות.
המוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה

ב-15 בינואר 1978 יזם הרב הראשי דוד משה רוזן (1994-1912) את הקמתו, של המוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה כחלק מבניין בית הכנסת. מנהלו הראשון של המוסד היה הפובליציסט מריוס מירקו. השתתפו בארגונו גם הסופר נורמן מנאה ואשתו. בשנת 2000 החל ארגון מחדש של המוזיאון בהדרכתם של ד"ר ליאה בנימין וד"ר הרי קולר, מספר אדריכלים ומהנדס. בקומת הקרקע מוצגת התערוכה המוקדשת להיסטוריה של יהדות רומניה מימי קדם ועד לדיקטטורה של אנטונסקו. התערוכה כוללת אוסף גדול של ספרים כתובים, מודפסים, מאוירים או מתורגמים על ידי יהודים ברומניה; מסמכים, תעודות, חפצים וצילומים, ארכיון חשוב של תולדות יהדות רומניה, כולל מודעות ופרסומים של התנועה הציונית ברומניה, מודעות וחוברות אנטישמיות.
על יד ארון הקודש מוצג אוסף גדול של חפצי פולחן ואמנות דתית יהודית, שנאספו בעיקר על ידי הרב דוד משה רוזן. לרבות כתרי תורה, רימונים, יד, חנוכיות, פמוטות, מנורות וכו', רובם יצירות מן המרחב הרומני, מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ופולין. שני חדרים במוזיאון דנים בתקופת השואה: חדר אחד מוקדש לנקודת המבט ההיסטורית, בעוד החדר השני הוא ממוריאל לזכר קרבנות השואה. בפרוזדור שבכניסה נמצאות שלוש מצבות קברים משנות 1906–1909 מבית העלמין שאינו קיים עוד, בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט. הן עשויות עץ ומקושטות בחלקן העליון בעיטורים מגוונים.
קרוב ליציאה נמצא פאנל המוקדש לדוגמאות מפעילות הפדרציה של הקהילות היהודיות של רומניה לאורך השנים, עם תיעוד על הביקורים ההיסטוריים של מנהיגים יהודים כמו גולדה מאיר, מנחם בגין, משה דיין ואחרים בקהילות רומניה. כמו כן ניתן לראות "מגדל" של עיתונים, שבו מוצגים כ-500 עיתונים וכתבי עת יהודים שהופיעו ברומניה בשפות רומנית, יידיש, עברית, הונגרית, גרמנית ולדינו.
בקומה השנייה מוצגים חפצים ממורשת התיאטראות היהודים ברומניה, מן התיאטרון של אברהם גולדפדן ביאשי (1876) ועד להתיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט; כמו כן ניתן לראות אוסף ציורים, יצירות אמנות של יהודים רומנים, שלמרות היקפו המצומצם, כולל תמונות רבות-ערך (יצירות רבות של אמנים אלה מוצגות במוזיאון הלאומי לאמנות של רומניה);
הקומה שנייה מוקדשת לפולחן ולפעילות הדתית ברומניה, לרבות דגמי בתי כנסת מפיאטרה ניאמץ, קרולי, יאשי, בית הכנסת קהל גראנדה בבוקרשט, שנהרס כליל על ידי הלגיונרים הרומנים ב-1941, אוסף של מוצרי טקסטיל ששימשו לפולחן הדתי כולל פורוכות, כיסויים לספרי תורה, שקים למצות וכו'. אפשר לראות תמונות ותעודות על חייהם ופעילותם של רבני רומניה לדורותיהם ואת ארון הקודש המקורי של בית הכנסת משטפנשט שנחרב גם הוא על ידי הלגיונרים. השמירה למוזיאון תוגברה אחרי תקרית בדצמבר 2000 כששני גברים אנטישמים ביצעו בו מעשי ונדליזם בחיפוש אחרי "סבון יהודי". בשנת 2004 ביקרו במוזיאון כ-1896 אורחים, ב-2007 - 2737 (מתוכם 690 מרומניה) בקבוצות ובנפרד.
מקורות מודפסים

Baruh Tercatin, Lucian Zeev Herşcovici - Prezenţe rabinice în perimetrul românesc, Hasefer, Bucureşti, 2008, (ברומנית)
(ברוך טרקטין, לוצ'יאן זאב הרשקוביץ' - "נוכחויות רבניות במרחב הרומני", הספר, בוקרשט 2008)
FCE - Contribuţia evreilor din Romania la cultura şi civilizaţie ,Bucureşti, Editura Hasefer 2004
(הפדרציה של הקהילות היהודיות ברומניה - תרומתם של יהודי רומניה לתרבות ולציוויליזציה)
לקריאה נוספת

Meir Abraham Halevy Templul Unirea-Sfântă din Bucureşti, 1937
הערות שוליים

↑  גבריאול קטאלאן - חרבן המורשת האדריכלית היהודית בבוקרשט בזמן ההריסות הצ'אושיסטיות - ברומנית
↑  כריסטינה יוסיף על הרובע היהודי לשעבר באתר "בוקרשט הישנה והחדשה" ברומנית
↑  רשימת הבינינים והאנדרטאות ההיסטוריות של בוקרשט, 2004
↑  אנקה צ'ו'ציו - עדים דוממים. רחובות, בתי כנסת וחנויות בבוקרשט, ברומנית
↑  Elena Maxim ע' 103
↑  FCE Contribuţia evreilor din România la cultura şi civilizaţie ע' 723
↑  יעקב גלר -"תקנות בית המדרש... תשס"ג באתר "דעת"
1 2  Elena Maxim שם
↑  כתבה באתר isropress לפי העיתון Realitatea evreiască "ריאליטאטיה אבריאסקה", עיתון קהילת יהודי רומניה בבוקרשט,מס.340-341, מ-1–31 במאי 2010
↑  Realitatea evreiască nr 340-341
↑  אתר מורשת של הקהילה היהודית ברומניה
↑  על המורשת יהודית בבוקרשט בהתר "התנגדות אורבנית"
↑  Elena Maxim ע' 103-104
1 2  כתבה באתר isropress לפי העיתון "ריאליטאטיה אבריאסקה", עיתון קהילת יהודי רומניה בבוקרשט,מס.340-341, מ-1–31 במאי 2010
↑  FCE ע' 724
↑  B.Tercatin,L.Z.Herşcovici ע' 544
↑  האתר של בית הכנסת והמרכז הקהילתי יוסף ויעקב גוטמן - קהילת יוצאי רומניה בתל אביב
↑  על המורשת היהודית בבוקרשט באתר "התנגדות אורבנית"
↑  Elena Maxim ע' 104
↑  Romania and Ukraine - Newsletter 12, Center for Jewish Art, web.archive.org
↑  Elena Maxim ע' 105-106
↑  BBC News,כתבה בבי.בי.סי ב-28 בדצמבר 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 135414325   WorldCat (עם VIAF): 135414325
ביעתא בכותחא

ביעתא בכותחא בארמית, שתרגומו הוא "ביצה בכותח", היא דוגמה בספרות התורנית לדין פשוט שבפשוטים שכל בר בי רב אמור לדעתו. המונח הפך לביטוי נפוץ בשיח התורני ("פשוט כביעתא בכותחא").
ביאור

בגמרא מובא הדין שאפילו דבר שברור שהוא מותר כמו אכילת ביעתא (ביצה) בכותחא (מאכל חלבי נפוץ) לא יורה אדם הלכה במקום שרבו נמצא. לפי רש"י הפירוש הוא שהיה מקום לחשוב שאכילת ביצה בחלב תהיה אסורה משום שהביצה הגיעה מן העוף שהוא מאכל בשרי, ועל כך נאמר שזהו דין פשוט להיתר משום שהביצה אינה מוגדרת כבשר. לעומתו התוספות אומרים שדבר זה פשוט כל כך שאפילו לא היו מביאים זאת בתור דוגמה, ולכן הם מביאים פירוש אחר בשם הערוך, שמדובר על "ביצים גמורות" (אשכול חלמונים שנמצאו בתוך תרנגולת שנשחטה) ולמרות שלא הוטלו עדיין (כך שהיה מקום לומר שהן כבשר, יותר מבדוגמה שהביא רש"י), דינן פשוט להיתר.
דעות שאכן אסור

התוספות הנ"ל מביאים מחלוקת ראשונים, מה יהיה לדעת רבי עקיבא שסובר שאיסור בשר בחלב בבשר עוף הוא מדאורייתא, האם בביצים גמורות אלו אכן יתיר או שמא יאסור. תוספות עצמם סוברים שאכן לדעה זו יהא הדבר אסור לאוכלו עם חלב, כמו שאסרו לאכול ביצים אלו אם נטרפה שחיטת התרנגולת (ואין אומרים שהן נחשבות כאילו כבר יצאו ממנה קודם לכן), ואילו לדעת רבנו תם, גם לשיטה זו יהא הדבר מותר משום שישנו חילוק מהותי בין הגזרות: במקרה שנטרפה השחיטה החמירו לאסור כי חששו שמא יבואו לאכול את בשר העוף עצמו, והוא הרי אסור. אולם בבשר בחלב, שכל דבר בפני עצמו מותר, לא החמירו לאסור שמא יבואו לאכול את בשר העוף המותר בתוך חלב שרק יחדיו הם אסורים.
ראו גם

יוד קרת קא חזינא הכא
הערות שוליים

↑  כתובות ס ב
↑  ערובין סב ב
↑  כתובות ס ב ד"ה אפילו
ג'ון קייסיק

ג'ון ריצ'רד קייסיק (באנגלית: John Richard Kasich; נולד ב-13 במאי 1952) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו בשנים 2011–2019. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1983–2001.
ביוגרפיה

קייסיק נולד במקיז רוקס, עיירה קטנה ליד העיר פיטסבורג שבפנסילבניה. ב-1974 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת המדינה של אוהיו. בעת לימודיו באוניברסיטה, כתב קייסיק מכתב הערכה לנשיא ריצ'רד ניקסון, בו ציין כי ברצונו לפגוש את הנשיא. המכתב הועבר לבית הלבן על ידי נשיא האוניברסיטה, ובדצמבר 1970 הוא זכה לפגישה בת 20 דקות עם ניקסון.
בגיל 26 התמודד ונבחר לסנאט של מדינת אוהיו, בו כיהן בשנים 1979–1982. לאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, מטעם המחוז ה-12 של אוהיו, שכלל חלק מקולומבוס. הוא ייצג את המחוז מ-1983 עד 2001. במהלך כהונתו בבית הנבחרים היה חבר בוועדת הכוחות המזוינים. הוא שירת במשך כשש שנים, בין 1995–2001, כיושב ראש ועדת התקציב של בית הנבחרים, ולקח חלק מרכזי בהעברת רפורמת הרווחה וב"חוק התקציב המאוזן" ב-1997 (שחייב הגעה לאיזון תקציבי תוך מספר שנים). בעת כהונתו בקונגרס הכריז על התמודדותו לבחירות לנשיאות ב-2000, אך פרש לאחר זמן קצר ביולי 1999 והודיע על תמיכתו בג'ורג' ווקר בוש.
לאחר פרישתו מהקונגרס הנחה תוכנית בערוץ השמרני פוקס ניוז, "Heartland with John Kasich", עד שנת 2007. הוא היה מעורב[דרושה הבהרה] בדירקטוריון של מספר חברות, וכיהן כמנהל סניף ליהמן ברדרס בקולומבוס עד פשיטת הרגל של החברה ב-2008. הוא חיבר שלושה ספרי עיון ששניים מהם הגיעו לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בנובמבר 2010 התמודד על משרת מושל אוהיו וגבר על המושל הדמוקרטי המכהן, טד סטריקלנד, כשהוא זוכה בתמיכתם של 49% מהבוחרים מול 47% ליריבו. בנובמבר 2014 נבחר לכהונה שנייה.
בתוך המפלגה רפובליקנית קייסיק נחשב למתון ולמרכזי בדעותיו. ביולי 2015 הכריז על התמודדותו בבחירות לנשיאות ב-2016. לקראת אסיפות הבחירה באיווה הודיע הניו יורק טיימס על תמיכתו בקייסיק והגדיר אותו בתור המועמד הסביר היחיד לרפובליקנים שמאסו בקיצוניות וחוסר ניסיון. לאחר הפריימריז באינדיאנה ב-4 במאי 2016, שבמסגרתם הבטיח מעשית דונלד טראמפ את מועמדתו, הודיע קייסיק על פרישתו מן המרוץ לנשיאות, יום אחרי פרישתו של טד קרוז. קייסיק סיים במקום הרביעי בפריימריז, כשהוא מחזיק ב-161 צירים וזכה במדינה אחת – מדינת הבית שלו, אוהיו, כשמטרתו הגלויה במרוץ לאחר הפריימריז באוהיו הייתה לזכות במועמדות דרך כנס מפלגתי פתוח; בתרחיש בו אף מועמד לא מבטיח את מספר הצירים הדרוש לזכות במועמדות.
במהלך הבחירות לנשיאות קיבל לפחות 2,188 במדינות בהם היה אפשר לכתוב את שמו. בהצבעת האלקטורים ב-19 בדצמבר 2016, אלקטור "סורר" ממדינת טקסס הצביע עבור קייסיק.
קייסיק נשוי בשנית לקארן וולדביליג מ-1997, ולזוג שתי בנות.
הערות שוליים

↑  יוני הרש, המועמד ה־16: ג'ון קייסיק, באתר ישראל היום, 21 ביולי 2015
↑  The Editorial Board (30 בינואר 2016). "A Chance to Reset the Republican Race". New York Times. נבדק ב-2016-02-10. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  דיווח הצבעת האלקטורים אתר slate מתאריך 19 בדצמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 171643291  ISNI: 0000 0000 3849 6284  LCCN: n98022374  SNAC: w6j67xxs  US Congress: K000016  VIAF: 46073770   WorldCat (עם VIAF): 46073770
בלגרביה

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  הסיטי של וסטמינסטר 
 על שם:  Belgrave 
 קואורדינטות:  51°29′53″N 0°09′16″W﻿ / ﻿51.49795°N 0.15453055555556°W﻿ / 51.49795; -0.15453055555556
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסבלגרביה(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסבלגרביה
 
דרך בלגרייב
ערך זה עוסק בשכונה בלונדון. אם התכוונתם לסדרת הטלוויזיה, ראו .
בלגרביה (באנגלית: Belgravia) היא שכונה במרכז לונדון הנמצאת ברובה ברובע הסיטי של וסטמינסטר, כאשר חלקה המערבי נמצא ברובע המלכותי של קנזינגטון וצ'לסי. השכונה גובלת בשכונת נייטסברידג' בצפונה, ממזרח לשכונה שוכן ארמון בקינגהאם, בדרומה נמצאת פימליקו ובמערבה גובלת השכונה ברחוב סלואון, ובשכונות נייטסברידג' וצ'לסי.
היסטוריה

מרבית השטח בו ממוקמת השכונה כיום היה בבעלותו של ריצ'רד גרוונר, המרקיז השני מווסטמינסטר (אנ'). גרוונר פיתח את השטח בשנות ה-20 של המאה ה-19 בעזרת הקבלן תומאס קיוביט (אנ'). במרכז השכונה, סביב כיכר בלגרייב (אנ') וכיכר איטון (אנ'), נבנו בתי טרסה רחבים. כבר מראשיתה הייתה זו אחת השכונות האופנתיות ביותר בלונדון, בשל מיקומה - בין ארמון קנזינגטון לארמון בקינגהאם, ובשל העובדה שהשכונה נבנתה כשכונת מגורים יוקרתית ושקטה ללא מבני עסקים חנויות. כיום ממוקמות בשכונה שגרירויות רבות.
בין היתר התגוררו בשכונה ראשי ממשלת בריטניה: סטנלי בולדווין, ארתור נוויל צ'מברלין ומרגרט תאצ'ר, וכן לורד ראנדולף צ'רצ'יל (אביו של וינסטון צ'רצ'יל), ג'ורג' פיבודי, פרדריק שופן, ויוויאן לי, בריאן אפשטיין, איאן פלמינג, שון קונרי, רוג'ר מור, מרי שלי, אלפרד טניסון, רומן אברמוביץ', ג'ואן קולינס ושרה ברייטמן.
כיום נחשבת השכונה לאחת השכונות היקרות ביותר בלונדון.
ראו גם

בלגרביה (סדרת טלוויזיה)
ג'ון דאודי

ג'ון ורנרד דאודי (באנגלית: John Vernard Dowdy‏; 11 בפברואר 1912 - 12 באפריל 1995)  היה פוליטיקאי אמריקאי.
ביוגרפיה

דאודי נולד ב-11 בפברואר 1912 בוייקו, טקסס, וחי בטקסס במשך רוב חייו. הוא היה עורך דין לפני שנכנס לפוליטיקה. דאודי היה חבר דמוקרטי בבית הנבחרים מהמחוז השביעי של טקסס בין השנים 1952 ל-1967 ולאחר מכן שימש כחבר קונגרס מהמחוז השני של טקסס עד 1973, אז החליט לפרוש מתוקף כתב אישום בגין שוחד. במהלך הקמפיינים הפוליטיים שלו הפרסומות שלו הציגו את המנגינה "Are You From Dixie" אבל עם המילים "Are you for Dowdy, John Dowdy, We'll I'm for Dowdy, too!".
דאודי היה אחד מארבעה חברי קונגרס אמריקאים מטקסס שחתמו במקור על המניפסט הדרומי,  החלטה במחאה על החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בעניין פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.  דאודי הצביע נגד חוקי זכויות האזרח של 1957,  1960,  1964,  ו -1968  וכן התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית  וחוק זכויות ההצבעה משנת 1965.
לטענת התובעים, הוא קיבל שוחד של 25,000 דולר כדי להתערב בחקירה הפדרלית של חברת מלך הבנייה מסילבר ספרינג, מרילנד. בשנת 1971, דאודי הורשע בשמונה סעיפים: שניים של קשירת קשר, אחד של הובלת שוחד על קווי המדינה וחמישה של עדות שקר. בשנת 1973, לאחר שדאודי פרש מהקונגרס, בית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים של ארצות הברית בריצ'מונד, וירג'יניה, ביטל את הרשעות השוחד והקנוניה. דאודי עדיין ריצה עונש מאסר של 18 חודשי מאסר בגין עדות שקר.
קבוצות ימין נרתמו להגנתו, כולל וושינגטון אובזרבר ושדולת החירות, שטענו כי דאודי היה קורבן ל"מסגרת מרושעת של משרד המשפטים בשיתוף פעולה עם קליקה של חוטפי דיור". המניע הנסתר, לפי העיתון, היה לעצור את חקירת ועדת המשנה של דאודי על ההונאה במשרד השיכון והפיתוח העירוני.
דאודי מת ב-12 באפריל 1995 באת'נס, טקסס.
הערות שוליים

↑  "Biographical Directory of Congress". נבדק ב-2006-10-23.
↑  "Southern Manifesto" (PDF). Congressional Record - Senate: 4459–4461.
↑  "Southern Manifesto on Integration (March 12, 1956)". WNET. נבדק ב-17 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "HR 6127. CIVIL RIGHTS ACT OF 1957. -- House Vote #42 -- Jun 18, 1957". GovTrack.us (באנגלית). נבדק ב-2024-01-12.
↑  "HR 8601. CIVIL RIGHTS ACT OF 1960. APPROVAL BY THE … -- House Vote #106 -- Apr 21, 1960". GovTrack.us (באנגלית). נבדק ב-2024-01-12.
↑  "H.R. 7152. CIVIL RIGHTS ACT OF 1964. ADOPTION OF A … -- House Vote #182 -- Jul 2, 1964". GovTrack.us (באנגלית). נבדק ב-2024-01-12.
↑  "TO PASS H.R. 2516, A BILL TO ESTABLISH PENALTIES FOR … -- House Vote #113 -- Aug 16, 1967". GovTrack.us (באנגלית). נבדק ב-2024-01-12.
↑  "S.J. RES. 29. CONSTITUTIONAL AMENDMENT TO BAN THE USE OF … -- House Vote #193 -- Aug 27, 1962". GovTrack.us (באנגלית). נבדק ב-2024-01-12.
↑  "TO AGREE TO CONFERENCE REPORT ON S. 1564, THE VOTING … -- House Vote #107 -- Aug 3, 1965". GovTrack.us (באנגלית). נבדק ב-2024-01-12.
↑  Dowdy to Jail, Fine
↑  U.S. v. John Dowdy
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2018167003  US Congress: D000467  VIAF: 3557154592511743370009   WorldCat (עם VIAF): 3557154592511743370009
ג'ון אנדרסון (מוזיקאי)

| --- | --- |

 לידה:  25 באוקטובר 1944 (בן 79) אקרינגטון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  John Roy Anderson 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1963
 מקום לימודים:  Accrington St Christopher's Church of England High School 
 סוגה:  רוק, רוק מתקדם
 סוג קול:  קונטרה-טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  יוקולילי, גיטרה, נבל 
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס, אטלנטיק רקורדס 
 http://www.jonanderson.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון רוי אנדרסון (באנגלית: John Roy Anderson; נולד ב-25 באוקטובר 1944) הוא זמר, מוזיקאי בריטי. ידוע כסולן להקת "יס".
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

אנדרסון נולד בעיירה אקרינגטון, המצויה במחוז לנקשייר, צפון-מערב אנגליה. הוא הקים את להקתו הראשונה בגיל עשר. בגיל 15 נאלץ לנטוש את לימודיו בבית הספר כדי לעזור בפרנסת המשפחה, לאחר שאביו חלה. בזמן שעבד כנהג משאית, האזין למוזיקה של אלביס פרסלי, אדי קוקרן והאחים אברלי.
ביוגרפיה > הצטרפותו ללהקה מקצועית

אנדרסון הצטרף ללהקתו המקצועית הראשונה (The Warriors) בשנת 1962 כזמר, תפקיד אותו תמיד מילא בכל ההרכבים בהם השתתף. שנה אחר כך במרץ 1963 הגיע עם הלהקה לעיר ליברפול, צפה בהופעה במועדון "המערה" (The Cavern) והחליט להיות כמו הביטלס. לאחר ארבע שנות פעילות, עזב אנדרסון את הלהקה במהלך סיבוב הופעות בגרמניה.
אנדרסון הוציא שני סינגלים בעצמו, תחת השם 'הנס כריסטיאן'. השירים לא זכו להצלחה, והוא הצטרף לזמן קצר ללהקת The Gun בשנת 1968. במועדון "לה שז" בלונדון הוא פגש לראשונה את הבסיסט כריס סקווייר. אנדרסון הצטרף ללהקתו של סקווייר (Mabel Greer's Toyshop), שכללה גם את הגיטריסט פיטר באנקס. למרות שחברי הלהקה החליטו לפטר את אנדרסון, הוא לקח איתו את סקווייר ובאנקס כדי להקים באביב 1968 את יס (Yes). אל השלושה הצטרפו המתופף הצעיר ביל ברופורד והקלידן טוני קיי.
להקת יס, אותה הנהיג אנדרסון רוב ימיה עד שנות האלפיים, הפכה לאחד ההרכבים החשובים ביותר בתולדות הרוק המתקדם. לאחר שפיטר באנקס הוחלף על ידי סטיב האו בתפקיד הגיטריסט, ולאחר שטוני קיי הוחלף על ידי כוכב הקלידים ריק וייקמן, הקליטה יס סדרה של אלבומי רוק מתקדם קלאסיים שזכו להצלחה אמנותית ומסחרית גדולה בארצות הברית ובאירופה. וייקמן עזב את יס במאי 1974, והוחלף על ידי הקלידן פטריק מוראז. וייקמן חזר לשורות ההרכב שלוש שנים אחר כך.
אנדרסון הושפע מפילוסופיה הודית, נופים אקזוטיים, ספרי מיתולוגיה, מדע בדיוני, היסטוריה אירופאית ואסיאתית. הוא היה ונשאר כותב הליריקה המרכזי של להקת יס. על כך נמתחה עליו ביקורת רבה במשך השנים, מצד חברי הלהקה, מעריציה ושונאיה: נטען כלפיו שהטקסטים אינם ברורים, שמשמעותם מופשטת מדי, ושלא ניתן להבין לאן הוא חותר מבחינה אמנותית. אנדרסון מצידו הודה שהוא כותב מילים בלי לחשוב על משמעות מוחשית כלשהי, והוא בוחר אותן בעיקר על פי הצליל שהן משמיעות או האסוציאציות שהן מעוררות בו.
ביוגרפיה > קריירת סולו

קריירת הסולו של אנדרסון החלה באמצע העשור, כאשר פגש את הקלידן היווני ואנגליס (Vangelis). יחד עם זאת, כבר בשנת 1970 שר אנדרסון כסולן באלבומה השלישי של להקמת קינג קרימזון Lizard. בין השנים 1975–1976 הקליט אנדרסון את אלבום הסולו הראשון שלו, "אוליאס מסאנהילו" (Olias of Sunhillow), שנחשב עד היום לפסגת הישגיו כאמן סולו. להקת יס המשיכה להקליט אלבומים ולהופיע בכל העולם, בעיקר בארצות הברית. באוקטובר 1979 הם נכנסו לאולפן הקלטות בפריז, אבל חברי ההרכב לא יכלו לעבוד ביחד עוד. וייקמן ואנדרסון החליטו לעזוב את יס יחדיו. אנדרסון החל לעבוד שוב עם ואנגליס.
בזמן שאנדרסון התרכז בקריירת הסולו המתפתחת שלו, להקת יס ניסתה להמשיך בלעדיו עד יוני 1983. אז הצטרף שוב אנדרסון לשורות ההרכב המחודש, שכלל עתה את הגיטריסט טרבור רייבין במקום סטיב האו. הלהקה זכתה להצלחה מסחרית גדולה בזכות הסינגל הפופי שהוציאה לאור (Owner of a Lonely Heart). בזמן שהלהקה הופיעה בכל העולם עם להיטי פופ ממוסחרים, אנדרסון המשיך לעבוד על קריירת הסולו שלו במקביל, להיפתח לתרבויות חדשות (האינדיאנים בארצות הברית, האבוריג'ינים באוסטרליה) וללמוד מדיטציה.
בספטמבר 1988 עזב אנדרסון את יס והקים הרכב משלו עם שלושת חבריו: ביל ברופורד, ריק וייקמן וסטיב האו. מסיבות משפטיות, לא ניתן היה לקרוא להרכב בשם 'יס' ולכן נקראו פשוט "אנדרסון ברופורד וייקמן האו" (ABWH). לאחר סיבוב הופעות עולמי, החליטו כל חברי יס משני צידי האוקיינוס לאחד כוחות ולהקליט אלבום משותף (Union) בין השנים 1990–1991. מאז ועד היום, אנדרסון משלב בין חברות מלאה בלהקת יס, בין שיתופי פעולה מגוונים עם מוזיקאים מכל העולם ובין קריירת הסולו העשירה שלו.
הקריירה הארוכה של אנדרסון הניבה למעלה מתריסר אלבומי סולו, עשרות אלבומים עם יס, עבודה ממושכת עם ואנגליס, לצד שיתופי פעולה עם להקות ומוזיקאים כגון קינג קרימזון, ג'וני האריס, אלן וייט, ריק וייקמן, מייק אולדפילד, ג'ורג'ו מורודר, ג'ון פול ג'ונס, טנג'רין דרים, טוטו, ג'ונתן אליאס, קיטארו, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, סטיב האו, פטר מכיידיק ועוד.
ביוגרפיה > ג'ון אנדרסון בישראל

אנדרסון הופיע לראשונה בישראל ב-1 בספטמבר 2005, כחלק מסיבוב הופעות סולו באירופה. הופעת הסולו הישראלית התקיימה בהאנגר 11 בנמל ת"א.