stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האקסרכיה של רוונה
האקסרכיה

האקסרכיה הייתה מאורגנת בקבוצת דוכסויות (רומא, ונציה, קלבריה, נאפולי, פרוג'יה, פנטפוליס, לוקניה וכו') שהיו בעיקר ערי החוף בחצי האי האיטלקי מאז שהלומברדים החזיקו ביתרון בעורף.
הראש האזרחי והצבאי של הנכסים הקיסריים הללו, המוסר עצמו, היה הנציג ברוונה של הקיסר בקונסטנטינופול. השטח שמסביב הגיע מנהר הפו, ששימש כגבול עם ונציה בצפון, אל הפנטפוליס ברימיני בדרום, גבול "חמש הערים" במרקיזויות לאורך החוף האדריאטי, והגיע אפילו לערים שלא על החוף, כמו פורלי. כל השטח הזה, ששכן בצד המזרחי של הרי האפנינים, היה תחת ניהולו הישיר של האקסרך ויצר את האקסרכיה במובן המחמיר. השטחים הסובבים נשלטו על ידי דוכסים ומגיסטרי מיליטום ("אדוני החיילים") נתונים פחות או יותר לסמכותו. מנקודת המבט של קונסטנטינופול, האקסרכיה הורכבה ממחוז איטליה.
האקסרכיה של רוונה לא הייתה המחוז הביזנטי היחיד באיטליה. סיציליה הביזנטית הקימה ממשלה נפרדת, וקורסיקה וסרדיניה, בעוד שהן נותרו ביזנטיות, השתייכו ללאקסרכיה של אפריקה.
בירתם של הלומברדים הייתה בפאביה והם שלטו בעמק הגדול של הפו. הטריז הלומברדי באיטליה התפשט דרומה, והם הקימו דוכסויות בספולטו ובבנבונטום; הם שלטו בפנים הארץ, בעוד שהמושלים הביזנטים שלטו פחות או יותר בחופים.
פיימונטה, לומברדיה, האזור הפנימי של ונציה, טוסקנה וחלקה הפנימי של קמפניה השתייכיו ללומברדים, ואט אט איבד הנציג הקיסרי באיטליה את כל הכוח האמיתי, אם כי בשמו הוא שלט באזורים כמו ליגוריה (אבדה לחלוטין בשנת 640 ללומברדים), או נאפולי וקלבריה (הדוכסות הלומברדית בנוונטו התפשטה מהר על אזורים אלו). ברומא, האפיפיור היה השליט האמיתי.
בסוף, 740, האקסרכיה כללה את איסטריה, ונציה, פרארה, רוונה (האקסרכיה במובן המצומצם), עם הפנטפוליס ופרוג'ה.
חלקים אלו של מחוז איטליה, כפי שהיה כאשר נכבש מחדש עבור יוסטיניאנוס, אבדו כמעט כולם, בין אם ללומברדים, שכבשו לבסוף את רוונה עצמה בשנת 751, או על ידי מרד האפיפיור, שנפרד סופית מהאימפריה ב-751 בשל סוגיית הרפורמות האיקונוקלסטיות.
מערכת היחסים בין האפיפיור ברומא לבין האקסרך ברוונה הייתה דינמיקה שעלולה לפגוע או לעזור לאימפריה. האפיפיור יכול להיות כלי לאי שביעות רצון מקומית. האריסטוקרטיה הסנאטורית הרומית הישנה התרעמה על כך שהיא נשלטת על ידי אקסרך שנחשב בעיני רבים כזר מתערב. לפיכך, התמודד האקסרך עם איומים מבחוץ וגם מבפנים, והפריעו להרבה התקדמות והתפתחות אמיתית.
בהיסטוריה הפנימית שלה, האקסרכיה הייתה נתונה להשפעות המתפצלות שהובילו לחלוקת המשנה של הריבונות ולביסוס הפיאודליזם ברחבי אירופה. צעד אחר צעד, ולמרות מאמצי הקיסרים בקונסטנטינופול, הפכו הפקידים הקיסריים הגדולים לבעלי אדמות מקומיים, הבעלים הפחותים של הקרקע היו יותר ויותר קרובי משפחה או לפחות מקורבים של פקידים אלה, ונאמנויות חדשות חדרו לתחום הממשל האימפריאלי. בינתיים, ההכרח לדאוג להגנה על השטחים האימפריאליים מפני הלומברדים הוביל להיווצרותן של מיליציות מקומיות, שצורפו תחילה לגדודים האימפריאליים, אך בהדרגה הפכו לעצמאיים, מאחר שגויסו באופן מקומי לחלוטין. גברים חמושים אלה יצרו את exercitus romanae militiae, שהיו מבשרי הבורגנים החמושים החופשיים של ערי איטליה של ימי הביניים. ערים אחרות של הנציבות אורגנו על פי אותו דגם.
סוף האקסרכיה

במהלך המאות ה-6 וה-7, האיום הגובר של הלומברדים והפרנקים, כמו גם הפיצול בין הנצרות המזרחית והמערבית בהשראת הקיסרים האיקונוקלסטיים וההתפתחויות של ימי הביניים בתאולוגיה הלטינית שהגיע לשיאו ביריבות החריפה בין האפיפיור של רומא לבין הפטריארך של קונסטנטינופול, הפך את עמדת האקסרך לבלתי נסבלת יותר ויותר. רוונה נותרה מקום מושבו של האסרך עד למרד של 727 על איקונוקלאזם. אוטיכיוס, האקסרך האחרון של רוונה, נהרג על ידי הלומברדים בשנת 751.
בשנת 752, החלק הצפוני-מזרחי של האקסרכיה הידוע בשם <i id="mwyA">דוקאטוס פנטפוליס</i> נכבש על ידי מלך הלומברדים אייסטולף. ארבע שנים מאוחר יותר, לאחר שהפרנקים גירשו את הלומברדים החוצה, האפיפיור סטפנוס השני תבע את השטח. בן בריתו של האפיפיור בפעולה הצבאית נגד הלומברדים, פפין הקצר, מלך הפרנקים, תרם אז את האדמות שנכבשו בחזרה לאפיפיור; תרומה זו, שאושרה על ידי בנו של פפין קרל הגדול בשנת 774, סימנה את תחילת כוחם החילוני של האפיפיורים כנחלת פטרוס הקדוש. אולם הארכיבישופות בתוך האקסרכיה לשעבר פיתחו מסורות של כוח חילוני מקומי ועצמאות, אשר תרמו לפיצול הלוקליזציה של הסמכויות. שלוש מאות שנים מאוחר יותר, העצמאות הזו תניע את עלייתן של הקומונות העצמאיות.
החלקים הדרומיים של הנציבות, כולל הרכוש הקיסרי בנאפולי, קלבריה ואפוליה אורגנו מחדש כקטפנוט של איטליה שמרכזה בבארי. השטחים הללו אבדו בסופו של דבר לברברים הסרצניים ב-847 אך נכבשו מחדש ב-871. מאוחר יותר לאחר שסיציליה נכבשה על ידי הערבים, השרידים הוכנסו למחוזות צבאיים/מנהליים שהוקמו לאחרונה, קלבריה ולנגוברדיה. איסטריה בראש הים האדריאטי הייתה קשורה לדלמטיה.
הערות שוליים

↑  Paul the Deacon. "Book 2:ch. 26-27". Historia Langobardorum.
↑  Hodgkin. The Lombard Invasion. Italy and Her Invaders, Vol. 5, Book VI. pp. 71–73.
↑  John of Biclaro. Chronicle.
↑  Hallenbeck. "Pavia and Rome: The Lombard Monarchy and the Papacy in the Eighth Century". {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4608742-4 
הביזנטים (כתום) והלומברדים (ציאן) בשנת 590.
מלחמת האצלה

במלחמת האצלה בין 1667 ל-1668 (בצרפתית: Guerre de Dévolution, בהולנדית: Devolutieoorlog), צרפת כבשה חלקים נרחבים מארצות השפלה הספרדיות ופראנש-קונטה, שהיו אז מחוזות של האימפריה הרומית הקדושה (ונחלות של מלך ספרד). השם נובע מחוק לא ברור הידוע בשם Jus Devolutionis, ששימש את לואי הארבעה עשר, מלך צרפת כדי לטעון ששטחים אלה "הועברו" אליו בזכות הנישואין למריה תרסה, נסיכת ספרד.
בלחימה נתקלו הצרפתים בהתנגדות מינימלית; עם זאת, לואי היה מודאג יותר בעמידה על זכויות הירושה שלו באימפריה הספרדית, וכתוצאה מכך החזיר חלק גדול מההישגים שלו בהסכם אקס-לה-שאפל במאי 1668. התנאים הוסכמו על ידי הקיסר לאופולד הראשון בינואר 1668, וחוזקו על ידי הברית המשולשת של אנגליה, שוודיה והרפובליקה ההולנדית.
הסכסוך סימן את סופה של הברית הצרפתית-הולנדית ארוכת השנים, והייתה הראשונה מבין מלחמות ההתפשטות הצרפתיות ששלטו באירופה במשך 50 השנים הבאות.
רקע

כחלק מהסכם הפירנאים משנת 1659 שסיים את מלחמת צרפת–ספרד, התחתן לואי הארבעה עשר, מלך צרפת עם מריה תרסה, בתו הבכורה של פליפה הרביעי, מלך ספרד. למרות שנחלשה על ידי כמעט מאה שנים של לוחמה מתמשכת, האימפריה הספרדית כללה נחלות באיטליה, ארצות השפלה הספרדיות, הפיליפינים ואמריקה, ולמרות שכבר לא הייתה המעצמה הגדולה השלטת, נותרה ברובה שלמה.  כדי למנוע את נפילתה בידי צרפת, מריה תרסה ויתרה על זכויות הירושה שלה; בתמורה, הובטחה ללואי נדוניה של 500,000 אקו זהב, סכום עתק שמעולם לא שולם.
כאשר הקרדינל מאזארן מת ב-1661, לואי השתלט על הממשלה ויזם מדיניות התפשטות.  שר האוצר שלו ז'אן-בטיסט קולבר טען שהשליטה בארצות השפלה הספרדיות חיונית לצמיחת הכלכלה הצרפתית, מה שרימז על עימות עם ספרד, הקיסר לאופולד הראשון והרפובליקה ההולנדית, בעלת ברית של צרפת שנים רבות. הסכם מינסטר ב-1648 אישר את עצמאות הולנד והעניק לאמסטרדם את השליטה בסחר דרך צפון-מערב אירופה, על ידי סגירה קבועה של שפך הסכלדה. שמירה על מונופול זה הייתה בעדיפות הולנדית.
עד 1663, לואי הגיע למסקנה שהפרלמנט של הולנד לעולם לא יסכים מרצון לדרישותיו והחל בתוכניות לתפוס את ארצות השפלה הספרדיות, אם כי המשא ומתן המשיך כדי למנוע התעוררות חשדות.  כנדרש בחוזה הצרפתי-הולנדי של הסכם פריז משנת 1662, צרפת נכנסה למלחמה האנגלו-הולנדית השנייה ביולי 1665, כשהיא מספקת תירוץ להתבססות הצבאית שלה; לואי גם חישב שזה יקשה על ההולנדים להתנגד לו.  מותו של פליפה בספטמבר הותיר את בנו קרלוס בן הארבע כמלך, ואת אלמנתו מריאנה מאוסטריה כעוצר. אם קרלוס ימות, לאופולד יירש את האימפריה הספרדית.
משפטנים צרפתים טענו כי מאחר שהנדוניה לא שולמה, הוויתור של מריה תרסה אינו תקף, וזכויותיה "הועברו" ללואי במסגרת ה- Jus Devolutionis, חוק לא ברור המגביל ירושה לילדים מנישואים ראשונים. על בסיס זה, הוא תבע את רוב ארצות השפלה הספרדיות, כולל בראבנט ולימבורג, הערים קמברה, אנטוורפן ומכלן, חלרה עילית, רוזנויות נאמור, ארטואה ואנו, ונחלות קשורות.  לאופולד ומריאנה דחו טענה זו, שכן החוק חל רק בבראבנט, נאמור ואנו ועניינו קניין פרטי, לא זכויות פיאודליות; עם זאת, זה נתן ללואי הצדקה משפטית למעשיו.
מודעת לכוונות הצרפתיות, ממשלתה של מריאנה ביקשה לסיים את מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי, להסכים לברית עם אנגליה ולבטל את מערכת היחסים הצרפתית-הולנדית. לואי הגיב לכך עם הסכם ליסבון משנת 1667, ברית של עשר שנים עם פורטוגל, ושילם למתנגדים פוטנציאליים כמו ברנדנבורג כדי להישאר נייטרליים.  לאופולד היה שקוע בטורקיה הגדולה, בעוד שר החוץ הוגס דה ליון האריך גם את הליגה האנטי-אוסטרית של הריין עד 1668.
ב-8 במאי, כל שגרירי צרפת באירופה הקריאו הצהרה, בטענה שלואיס משתלט על אדמות השייכות לו בצדק. באמצע מאי נפתחו בברדה שיחות לסיום המלחמה האנגלו-הולנדית בין הרפובליקה ההולנדית, דנמרק-נורווגיה, צרפת ואנגליה; זמן קצר לפני כן, נודע לפנסיונר הגדול יוהאן דה וויט מהרפובליקה ההולנדית שלואי וצ'ארלס השני, מלך אנגליה הסכימו בחשאי לתנאים מראש, והגבירו את הלחץ על ההולנדים שלא להתנגד למטרות הצרפתיות.
המלחמה הקרבה סיימה את חוסר הרצון של ספרד לקבל את הריבונות הפורטוגלית; הסכם מדריד האנגלו-ספרדי, שנחתם ב-23 במאי, העניק לאנגליה הרשאות מסחריות משמעותיות, בתמורה לעזרה בסיום המלחמה עם פורטוגל.
המלחמה > מאי עד ספטמבר 1667; ארצות השפלה הספרדיות

ארצות השפלה הספרדיות המכונים גם פלנדריה, היו אזור קומפקטי, שנשלט על ידי תעלות ונהרות. עד להופעת מסילות הברזל במאה ה-19 הועברו סחורות ואספקה בעיקר במים; מסעות המלחמה בזירה זו התמקדו בשליטה בנקודות חזקה לאורך נהרות כמו הליס, סמבר ומז.
לאחר 1659, סדרה של רפורמות צבאיות שיזם מישל לה טליה הפכו את הצבא הצרפתי למקצועי יותר, תוך שיפור התמיכה הלוגיסטית שלו.  זה איפשר להם להציב כוחות גדולים יותר בשטח, לתקופות ארוכות יותר; עד 1667, לצבא היה כוח מוסמך של 80,000, מתוכם 51,000 נפרסו למערכה.
טורן מונה למפקד העליון; כוחו העיקרי שכלל 35,000 איש ורכבת הארטילריה התרכזו סביב מזייר, על נהר המז. עוד 9,000 חיילים תחת אנטואן דה רושבארון התכוננו להתקדם במעלה הליס, דרך קורטרייק ואודנארדה; דה קרקוי ו-6,000 פרשים קלים התבססו ב-Sierck-les-Bains, ואבטחו את האגף שלהם מפני התקפה מגרמניה. בליווי לואי ופמלייתו חצו הצרפתים את הגבול ב-24 במאי.
מודע להכנות הללו, המושל הספרדי קסטל רודריגו ביקש בדחיפות כספים נוספים ממדריד. למרות הוצאת הסכום העצום של 1.5 מיליון אסקודו על חתונת בתה, הצליחה מריאנה להגדיל את הכוחות העומדים לרשותו מ-11,000 באמצע 1666 ל-27,000 עד אפריל 1667.
למרות שלא היה כוחות מספיקים כדי להגן על כל עמדה, הספרדים לא היו צריכים לעשות זאת. בהינתן הזמן, מקובל שאפילו הביצורים החזקים ביותר ייפלו ומטרתם העיקרית הייתה לעכב, בזמן שהמגנים יגייסו מילואים או ימצאו פתרון דיפלומטי. כיבוש עיירות היה קל יחסית, אולם להחזיק אותן היה הרבה יותר מורכב, שכן כל חיל מצב החליש את צבא השדה; במהלך המאה הבאה, הצרפתים התמודדו עם הדילמה האסטרטגית הזו שוב ושוב בזירה זו.
המטרה הראשונה של טורן הייתה שרלרואה, בסיס אספקה ספרדי מרכזי; קסטל רודריגו לא הצליח להחזיק בה ונסוג לבריסל, תוך שהוא הורס תחילה את ביצוריו. ב-2 ביוני, דה מונטל מונה למושל הצרפתי וקיבל חיל מצב של 3,000, בעוד וובאן החל לבנות מחדש את הגנות העיר. עד סוף יולי, רושבארון כבש את טורנה, קורטרייק ואודנארדה; טורן התקדם לעבר דנדרמונדה, בכוונה לכבוש את אנטוורפן.
ב-31 ביולי נחתמו הסכמי שלום בברדה (בין אנגליה לכל אחד ממתנגדיה במלחמה האנגלו-הולנדית השנייה) וההולנדים החלו בדיונים עם אנגליה וספרד על כינון ברית דיפלומטית נגד צרפת. במקביל, קסטל רודריגו פתח את סכרי המים, הציף את הארץ והביא לעצירת התקדמות הצרפתים. טורן נסוג וב-10 באוגוסט כיתר את ליל, בירת חבל וואלון ומרכז מסחרי חשוב.
חיל המצב הורשה לסגת לאחר שנכנע ב-28 באוגוסט; שלושה ימים לאחר מכן, דה מרשין וכוח סיוע ספרדי של 12,000 נתקלו ביחידת פרשים צרפתית על כביש ברוז'. Bellefonds ודה קרקוי קיבלו הוראות להפסיק את נסיגתם, מה שגרם לכמעט 2,000 הרוגים; בתחילת 1668, לואי יצר את שני המרשלים של צרפת.  ב-12 בספטמבר, טורן כבש את אלסט, אך למרות שחייליו ספגו מעט אבדות בקרב, מחלות היו בעיה גדולה בהרבה; בתחילת אוקטובר הסתיים מסע המלחמה לקראת החורף.
המלחמה > משא ומתן; חורף 1667/1668

ב-31 ביולי 1667, הסכם ברדה סיים את מלחמת אנגליה–הולנד והמשא ומתן החל בחזית משותפת נגד צרפת.  זה הונע על ידי מדינות זיילנד, בתמיכתו של סר ויליאם טמפל, שגריר אנגליה בהאג ובבריסל, ופרנסואה-פול דה ליסולה, נציגו של לאופולד בלונדון.
דה ויט סיכם את הדילמה ההולנדית באופן הבא; "לנטוש את ספרד זה להפוך את צרפת לשליטה של הולנד, לקחת על עצמה את הגנתה לבד זו איוולת."  למרות שהוא וצ'ארלס מאנגליה העדיפו את צרפת, הרוב המכריע של בני ארצם לא סברו כמותם, מה שאומר שהם נאלצו לספק את דעת הקהל בבית על ידי גרימת לואי לסגת, אך להישאר חברים. לדברי שגריר צרפת בשוודיה, צ'ארלס זיהה במהירות שזה כמעט בלתי אפשרי, והתמקד בלהבטיח ללואי כי זו אשמה של דה ויט.
מאפריל 1667 עד יוני 1668 ירד הסחר הצרפתי-הולנדי ב-30%, עקב הטלת מכסים צרפתיים.  בשילוב עם הסיכוי של צרפת כשכנה, זה הוביל לתמיכה נרחבת בברית אנגלו-הולנדית בין אורנג'יסטים, הפרלמנט והאוכלוסייה הכללית.  באנגליה, הפרלמנט והעסקים רצו שלום, בעוד שרובם העדיפו את ספרד מסיבות אסטרטגיות ומסחריות, כולל השר הראשי לורד ארלינגטון; ברית אנגלו-הולנדית לתמיכה בספרד נראתה כפתרון האידיאלי. לבסוף, זה אפשר לצ'ארלס מאנגליה לשמור על הפרלמנט מרוצה, תוך הפגנת חוסר אמינות הולנדית ובכך להגדיל את המחיר שלואי ישלם עבור תמיכתו בהסכם דובר מ-1670.
בספטמבר, דה ויט הבטיח לוודא שספרד תקבל את התנאים הצרפתיים לסיום המלחמה, אך לואי התעקש שיתחייב לאכוף אותם במידת הצורך. כאשר מריאנה סירבה, הוא שכנע את מדינות הולנד לקבל החלטות ב-10 בדצמבר וב-14 בינואר 1668, המאשרות פעולה צבאית נגד ספרד. המחוזות האחרים והאופוזיציה האורנג'יסטית בהולנד התנגדו לכך.
כשפליפה מת ב-1665, בן בריתה היחיד של ספרד היה לאופולד; עד 1668, הדיפלומטים שלהם כוננו קשרים עם האורנג'יסטים, אנגליה ותומכים צרפתים מסורתיים כמו שוודיה וברנדנבורג. בספטמבר 1667, אפונסו השישי, מלך פורטוגל הודח על ידי אחיו פדרו, שפתח בדיונים על סיום מלחמת השיקום.  הסכם 1667 עם צרפת בוטל וב-13 בפברואר 1668 הכירה ספרד בעצמאות פורטוגל עם הסכם ליסבון.
כדי לממן את המערכה של 1668, הסכים קסטל-רודריגו להלוואה של 2 מיליון גילדן מהשווקים הפיננסיים של אמסטרדם; כביטחון, ההולנדים יורשו לכבוש את ברוז', אוסטנדה ודאם. הסיכוי לשלום עם פורטוגל גרם למריאנה לדחות את התנאים הללו; היא שלחה לקסטל-רודריגו מכתבי אשראי עבור 600,000 אסקודו ומיליון מטילי כסף. זה אפשר לו להתחיל בגיוס, בעוד ברנדנבורג הסכימה לספק 12,000 חיילים.
ב-20 בינואר חתמו לואי ולאופולד על הסכם חלוקה, והסכימו לחלוקת האימפריה הספרדית אם קרלוס מספרד ימות; זה כלל את התנאים שניתנו לדה ויט בספטמבר.  הברית המשולשת נחתמה על ידי אנגליה והרפובליקה ההולנדית ב-23 בינואר, החברה השלישית, שוודיה, הצטרפה רשמית ב-5 במאי, שלושה ימים לאחר הסכם אקס-לה-שאפל.  הוא הכיל הסכם של הגנה הדדית, הסכם להבטיח שספרד תקבל את התנאים הצרפתיים, וסעיפים סודיים, כולל פעולה צבאית נגד צרפת אם לואי יוותר על הבטחה זו.
רוביני, שגריר צרפת בלונדון, קיבל עותק בתוך ימים, לכאורה מארלינגטון, אותו העביר לליון.  בזכרונותיו עשר שנים מאוחר יותר, בעיקר כדי להצדיק את מלחמת הולנד–צרפת שלאחר מכן, טען לואי שזה היה עלבון מחושב מצד 'האומה ההולנדית כפוי טובה', אך תגובתו באותה תקופה הייתה מתונה הרבה יותר.  הצרפתים הכירו כי הסעיף הצבאי אינו בר אכיפה; כפי שציין טורן, "להולנדים יש יותר רצון רע מאשר כוח, לאנגלים לא חיילים ולא כסף".  ליון גם הצביע על הערבות של הברית החלה על שני הצדדים, ומחייבת את ספרד לציית לתנאים הצרפתיים 'מבלי שזה יעלה לנו כסף'.
המלחמה > פברואר 1668; המערכה בפראנש-קונטה

לאורך הקריירה שלו, לואי ביקש לשפר את עמדותיו לפני המשא ומתן; בספטמבר, הוא החליט לכבוש את פראנש-קונטה. לספרד היה כמעט בלתי אפשרי להגן, בעוד למושל שלה, המרקיז דה ינה, היו פחות מ-2,000 איש להחזיק בכל המחוז.  צבאות צרפת גם נהנו מלוגיסטיקה עדיפה בהרבה, שאפשרה להם לפתוח מסעות לפני שיריביהם היו מוכנים. הפלישה תוכננה לתחילת פברואר, שנחשבת בדרך כלל בלתי מעשית עבור תנועות חיילים, והוסיפה את גורם ההפתעה לגורם המספרי.
על המבצע פיקד הנסיך דה קונדה. בעבר הוא היה הגנרל המוביל של צרפת, הוא לחם נגד לואי במהלך הפרונד של 1648 עד 1653, ולאחר מכן עם ספרד עד 1659; זה היה התפקיד הראשון שלו מאז חזר מהגלות ב-1660. פראנש-קונטה נחשבה לחלק מבורגונדי, בסיס הכוח המסורתי של משפחתו והבחירה שלו הוכיחה שליטה מלכותית באזור עם היסטוריה ארוכה כמדינה עצמאית.
כדי לבלבל את יריביו, לואי הכריז על תוכניות להכפיל את הצבא ל-134,000 איש והדליף פרטים על מסע מלחמה שהוצע ב-1668. בהנהגתו שלו ושל טורן, 66,000 איש ישלימו את כיבוש ארצות השפלה הספרדיות; כוח משנה תחת פיליפ מאורליאן יתקוף את קטלוניה, עם קונדה בשלוש הבישופויות כדי להרתיע מתקפה מגרמניה.
זה סיפק כיסוי לצבירת חיילים ואספקה בדיז'ון; בתחילת פברואר, לקונדה היו 12,000 חיילי רגלים ו-3,000 פרשים מרוכזים ליד אוקסון. הוא חילק את הצבא לשני טורים, את השני בראשות לוקסמבורג, ונכנס לפראנש-קונטה ב-4 בפברואר.  בזאנסון וסלינס-לה-באן נכנעו ב-7 בפברואר, ולאחר מכן עברו קונדה ולוקסמבורג לדול, שם הצטרף אליהם לואי ב-9 בפברואר. נוכחותו הביאה למתקפה מיותרת במידה רבה, שעלתה לצרפתים בין 400 ל-500 הרוגים, ההפסדים המשמעותיים היחידים שלהם במערכה. דול נכנעה ב-14 בפברואר, ואחריה בירת המחוז גריי ב-19; לואי חזר לסן ז'רמן ב-24.
המלחמה > מאי 1668; צפון קטלוניה

בחזית הדרומית נטלו הספרדים את היוזמה; הדוכס מאוסונה, המשנה למלך קטלוניה, פלש לסרדניה העליונה עם 2,300 חיילי רגלים ו-200 פרשים.  הגנות צרפתיות חלשות אפשרו לו לכבוש 55 כפרים באזור, אם כי "מיקלטים" מקומיים לא סדירים בשילוב עם הצבא הצרפתי בהתנגדות לפלישה.  פלישות ספרדיות נמשכו עד 1669, ואילצו את הצרפתים לבצר את הגבול.
המלחמה > הסכם אקס לה שאפל

עם הצבא הגדול ביותר באירופה, טורן, קונדה ואורליאן טענו בעד המשך המלחמה. ליון, קולבר ולה טלייה המליצו על שלום, בעיקר על רקע פיננסי; שנות ה-60 היו תקופה של דעיכה כלכלית משמעותית, והמלחמה הייתה יקרה. צרפת לא הייתה מוכנה למלחמה ימית נגד ההולנדים והאנגלים, ובעוד שקולבר יזם מדיניות שמטרתה להפחית את התלות שלה בספנות הולנדית להובלת סחורות, הדבר ייקח זמן.  בנוסף לאלו שכבר הובטחו בחוזה עם ברנדנבורג, שארל מלורן הציע למריאנה עוד 8,000 איש.
בפברואר, דווח כי קרלוס בן השבע סובל מאבעבועות שחורות, מחלה קטלנית לעיתים קרובות; מותו ייתן ללואי סיכוי טוב להשיג את מטרותיו מבלי להילחם. השילוב הביא להחלטה על שלום; ב-25 באפריל, הסכם סן ז'רמן, בין צרפת, אנגליה והרפובליקה ההולנדית, סיכם תנאים, אשר שולבו לאחר מכן בחוזה אקס-לה-שאפל, שנחתם על ידי ספרד וצרפת ב-2 במאי.
לאחר מכן

צרפת נסוגה מפראנש-קונטה ומארצות השפלה הספרדיות, למעט אחת עשרה ערים והאזורים שסביבן. ליל, ארמנטייר, ברגה ודואי נחשבו חיוניים לחיזוק הגבול הצפוני הפגיע של צרפת ונשארו צרפתיות עד היום. השמירה על טורנה, אודנארדה, קורטרייק, וורנה, בינש, שרלרואה ואת' הפכה את ההתקפה העתידית להרבה יותר קלה, כפי שהוכח ב-1672.
מנקודת מבט צבאית, צרפת חיזקה את גבולה הצפוני, ו-וובאן החל לעבוד על קו ההגנה שנודע כ-Ceinture de fer. החזקה של עיירות כמו שרלרואה וטורנה הקלה על מסעות עתידיים באמצעות שליטה בדרכים חיוניות לתוך ארצות השפלה הספרדיות, אך הן היו מבודדות בקלות והצריכו חיל מצב יקר.
התוצאות הפוליטיות היו מעורבות; בהסכם החלוקה, לאופולד הכיר בזכותו של לואי לרשת חלק מהאימפריה הספרדית, למרבה כעסה של ספרד. עם זאת, שאיפות ההתפשטות של לואי עוררו דיונים על קואליציה אנטי-צרפתית, שהגיעו לשיא בהקמת הברית הגדולה ב-1689.
תפקידה של הברית המשולשת בשלום נדון על ידי היסטוריונים מודרניים, כולל הרברט רואן, "ככל הנראה ההיסטוריון דובר האנגלית החשוב ביותר של הרפובליקה ההולנדית מאז ג'ון לותרופ מוטלי".  המשמעות האמיתית שלו הייתה יישור המטרות האנגליות וההולנדיות, למרות ההפרעה הקצרה ב-1672 של המלחמה האנגלו-הולנדית השלישית והבלתי פופולרית; ההולנדים ראו באקס-לה-שאפל ניצחון דיפלומטי.
הדאגה מהשאיפות הצרפתיות הקימה לתחיה גם את המפלגה האורנג'יסטית, והגבירה את הסכסוך הפוליטי הפנימי עם הפלג הרפובליקני של דה ויט. אחת התוצאות הייתה הזנחה מכוונת של הצבא ההולנדי, שנראה בדרך כלל כמחזק את כוחו של נסיך אורנז'; היו לכך השלכות קטסטרופליות ב-1672.  לואי יצא למלחמה ב-1667 מתוך אמונה שההולנדים לעולם לא יסכימו מרצונם לוויתורים שהוא נדרש בארצות השפלה הספרדיות; כעת החליט שהדרך הטובה ביותר להשיג זאת היא להביס תחילה את הרפובליקה, והחל לתכנן את מלחמת הולנד–צרפת.
הערות שוליים

↑  לוחמי מיליציה לא סדירים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550686605171  BNE: XX4931246  GND: 4324114-1  LCCN: sh85037388 
מריה תרסה, נסיכת ספרד, הנדוניה שלה שלא שולמה שימשה להצדקת המלחמה
נהר האיסר, בפלנדריה הימית; דוגמה טובה לגאוגרפיה באזור זה
יוהאן דה ויט, הפנסיונר הגדול ההולנדי; הוא נאלץ לשכנע את לואי לסגת, תוך שמירה עליו כבעל ברית
לואי ה-14, 1661 בערך
הישגים צרפתיים על ידי הסכם אקס לה שאפל: לואי החזיר את קמברה, אר וסן-אומר, אבל שמר על השאר
דיפלומטים ספרדים וצרפתים בשלום אקס לה שאפל. שני הצדדים לא היו מרוצים מההולנדים. השליח הספרדי אמר שעכשיו הגיע תורה של הולנד. השליח הצרפתי ד'אססטרדה ציין שהם ישלמו לסוחרי הגבינות על כפילותם בריבית.
הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה

הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה (בספרדית: República Socialista de Chile) היה שמה הרשמי של צ'ילה מ-4 ביוני 1932 עד 13 בספטמבר 1932. הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה הייתה מדינה קצרת זמן שהוכרזה על ידי ארתורו פוגה ב-4 ביוני 1932. הרפובליקה התפרקה ב-13 בספטמבר של אותה השנה.
הקמה

הנשיא חואן אסטבן מונטרו נכנס לתפקיד נשיא הרפובליקה הנשיאותית בצ'ילה ב-15 בנובמבר 1931. המשבר הכלכלי שהיה בעולם באותה תקופה גרם לבעיות חמורות במצב הכלכלי והחברתי של צ'ילה.  חוסר היציבות הפוליטית הגוברת גרמה לכך שמונטרו הוצג כמנהיג לא יעיל ולא פופולרי. ב-4 ביוני 1932 קבוצה של סוציאליסטים בהנהגת יוגניו מטה, קרלוס דאווילה וארתורו פוגה השתלטו על בסיס חיל אוויר בבירה סנטיאגו. מונטרו סירב לקרוא לצבא להפיל את ההפיכה ובמקום זאת הוא בחר להתפטר. באותו לילה המהפכנים ארגנו חונטה צבאית שמורכבת ממטה, דאווילה ופוגה. הגנרל מרמדוק גרוב שתמך בהפיכה הוכרז כשר ההגנה. משם הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה נוצרה.
יצירה ונפילה

ההכרזה הפתיעה את הקהל בצ'ילה. ההכרזה פילגה את העם הצ'ילאני לשני חלקים - אלה שתומכים ברפובליקה החדשה ואלה שלא תומכים. ארגוני העובדים והמפלגה הקומוניסטית של צ'ילה (אנ') ראו את הרפובליקה והתנגדו לה מפני שראו את הרפובליקה מיליטריסטית. גם אנשי העסקים והסטודנטים התנגדו לרפובליקה בתוקף על רקע אידאולוגי. בסך הכל הרפובליקה החדשה קיבלה רק את התמיכה של סוציאליסטים מסוימים ואיגודי עובדים מסוימים. ימים ספורים לאחר הכרזת הרפובליקה, החונטה הצבאית פיזרה את קונגרס טרמל שהיה הפרלמנט של צ'ילה. הרפובליקה גם עצרה פינוי מנכסים שלא שילמו שכר דירה. הרפובליקה קבעה 3 ימי חופש  והיא יצרה בנק לאומי חדש. בנוסף הרפובליקה חננה את המשתתפים במרד שהתרחש בצ'ילה שנה קודם. החונטה החדשה הזמינה חצי מיליון אנשים לאכול ארוחות חינם שהוגשו למובטלים. אשראי ופיקדונות במטבע חוץ מהבנק הלאומי החדש ובנקים זרים הוכרזו כרכוש של המדינה. כמו כן הוקם קומיסריון כללי למחירי המזון.  צעדים אלו יצרו פילוג בממשלה החדשה שרק הוקמה. הפילוג בממשלה הלך וגבר וב-13 ביוני דאווילה שהיה בין מקימי הרפובליקה החדשה התפטר כמחאה. שלושה ימים לאחר מכן ב-16 ביוני מטה, גרוב ופוגה שהיו אלה שתמכו ברפורמות נעצרו על ידי הצבא והוגלו לאי הפסחא . רבים רואים בזה הסוף האמיתי של הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה. בתמיכת הצבא דאווילה שהתפטר קודם הכריז על עצמו כנשיא הזמני של הרפובליקה. דאווילה הכריז על מצב חירום, צנזורה בעיתונאות ושלל מספר צעדים כלכליים מתוכננים. בסוף היעדר תמיכה של הצבא ודעת הקהל אילץ את דאווילה להתפטר ב-13 בספטמבר. הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה חדלה מלהתקיים. התפקיד של נשיא צ'ילה הועבר לגנרל ברתולומיאו בלאנש שאולץ להתפטר גם הוא אחרי איום של התקוממות צבאית והוא הוחלף בידי אברהם אויאנדל שביטל את הרפורמות הקומוניסטיות בצ'ילה.
ראו גם

היסטוריה של צ'ילה
סוציאליזם
הערות שוליים

צעדת תמיכה ברפובליקה הסוציאליסטית (12 ביוני 1932).
غ

.
האות ע'ין (בערבית: غين; נכתבת לעיתים "גֿין" או "ר'ין") היא האות התשע-עשרה באלפבית הערבי. לפניה באה האות עין ואחריה האות פא.
ע'ין מייצגת את העיצור /ɣ/ או /ʁ/. בעבר הייתה זו הגייתה של גימ"ל רפה, והיא דומה להגייה המודרנית של האות רי"ש בעברית.
בתעתיק אותיות מודרני לשפה העברית, ע'ין מתועתקת לרוב כ"ע'", אך ישנה גם אפשרות להשתמש ב"ג". בתעתיק הגאים האפשרויות המרכזיות הן "ר", "ר'" ו-"ג". במילים שלהן מקבילה ערבית ועברית, כמו שמות של ערים היסטוריות, ע'ין מוחלפת לעיתים בעי"ן, כמו בעזה (غزة, ע'זה), ולעיתים בגימ"ל, כמו בגדאד (بغداد, בע'דאד).
בניבים ערביים בהם ג'ים לא מייצגת את העיצור /ɡ/ (כמו גימ"ל), ע'ין משמשת לתעתוק הצליל הזה במילים משפות זרות. כך למשל "בולגריה" תהיה بلغاريا (תעתיק: בלע'אריא).
בשמות בתעתוק לאנגלית, לרוב החלופה תהיה באות G כמו למשל עזה (Gaza) או gh כמו אפגניסטן (Afghanistan). ניתן למצוא הקבלה של השימוש בחלופה זו גם בשם אבו גוש.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל.
ע'ין היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ת'א, ח'א, ד'אל, צ'אד וט'א). על אף שבאלפביתים פרוטו-שמיים כמו האלפבית הדרום-ערבי מופיעה אות לייצוג פונמה זו, הרי שבאלפבית הפיניקי, שהוא המקור לאלפבית הערבי, כבר לא הייתה אות לייצוג הפונמה הזו. לכן עוצבה ע'ין כגרסה של עין, וללא כל מקבילה פיניקית.
בניגוד לארמית ולעברית, שבהן הפונמות הפרוטו-שמיות /ʁ/ (כמו רי"ש מודרנית) ו-/ʕ/ (כמו עי"ן מזרחית) יוצגו על ידי אותה האות (עי"ן), וברבות הימים התמזגו ונהגו שתיהן כ-/ʕ/ – הערבית שמרה על ההבחנה בין שתי הפונמות הפרוטו-שמיות הללו, והן מיוצגות בה על ידי האותיות ע'ין ועין.
סנצ'ו השישי, מלך נווארה

סנצ'ו גארס השישי, מלך נווארה (בבסקית: Antso VI.a‏; 21 באפריל 1132 – 27 ביוני 1194), כונה החכם (בבסקית: Jakituna, בספרדית: el Sabio) היה מלך נווארה משנת 1150 ועד מותו ב-1194. הוא היה המלך הראשון שהסיר רשמית את התואר "מלך פמפלונה" לטובת מלך נווארה, ובכך שינה את ייעודה של ממלכתו. סנצ'ו גארס היה אחראי להבאת ממלכתו למסלול הפוליטי של אירופה.