stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תלמוד ירושלמי
נוסח התלמוד הירושלמי

התלמוד הירושלמי כתוב ארמית גלילית. שפה זו מתועדת גם בתרגומי התנ"ך שמוצאם מארץ ישראל. הכתיב של המילים בעברית ובארמית שונה בדברים רבים מהעברית והארמית של הלשון בבלי. התלמוד הירושלמי בנוי "שמועות" (כניסוחו של יעקב זוסמן), ולא "סוגיות", כמו בבבלי. הירושלמי אינו נוטה לשאול שאלות הבהרה דידקטיות או להסביר את עצמו.
לפני עורכי התלמוד הירושלמי הייתה המשנה בנוסח שונה מעט מזה שהיה לפני עורכי התלמוד הבבלי. יש הסבורים כי היו קיימות שתי מהדורות משנה, האחת בארץ ישראל והשנייה בבבל. ניתן, עם זאת, להראות כי בארץ ישראל היה נוסח משנה "נזיל" יותר מאשר בבבל, וכמה שינויים בין נוסחי המשנה שלנו מוסברים על ידי סוגיות הדנות בעניין בתלמוד הירושלמי - דוגמה מובהקת היא המשנה הראשונה בפרק רביעי במסכת בבא מציעא.
סוגיות רבות בירושלמי מקבילות זו לזו, באופן כמעט מדויק. לעיתים ניכר בהן שיבוש המעיד על מקור כתוב, כמו דילוג שורה. הרבה פעמים כשהעתיקו את הסוגיא למקום השני, לא דקדקו בדבר וצרפו גם דברים שאינם קשורים כלל למקום השני.
נוסח התלמוד הירושלמי > שיבושים

הירושלמי שלפנינו משופע בשיבושים וטעויות נוסח. הרשב"א כתב על כך: "כבר ידעת שרבו השבושים בנוסחאות הירושלמי והסבה הגדולה למעוט השגחת הלומדים בו ואין עומדים עליו רק אחד בדור". זכריה פרנקל ב"מבוא הירושלמי" מנה סוגי שיבושים שונים, בהם: הסופרים והמעתיקים "טעו והשמיטו לפעמים תיבה אחת והיא משנה כל העניין", "טעו באותיות הדומות במבטא או בכתב וכדומה", "טעו והוסיפו תיבה אחת או החליפו תיבה בתיבה הרגילה להם או החליפו האותיות באותה תיבה עצמה", "טעו וכתבו מה שצריך להיות למטה למעלה וכו'" או "טעו ודלגו משורה לשורה או ממאמר למאמר על ידי תיבות דומות". סוג נוסף של טעויות הוא "שגו הרבה במקום שיש פלוגתא בין שני אנשים או אמוראים והחליפו האומרים". על כך כתבו התוספות: "והרבה דברים יש בירושלמי שצריך להפכם".
החוקרים ניסו לתקן את השיבושים על סמך כתבי יד, על סמך ציטוטים של הראשונים מתוך הירושלמי ועל סמך השוואה של סוגיות מקבילות. עבודה ראשונה בכיוון נעשתה על ידי הרב דב בר רטנר, שהוציא בשנים 1901–1917 את סדרת הספרים "אהבת ציון וירושלים" על הסדרים זרעים ומועד. הוא עבר על כל הראשונים וציין את כל המקומות שהובאו בהם דברי הירושלמי, והשווה אותם עם נוסחאות הירושלמי בדפוס.
נוסח התלמוד הירושלמי > ציטוטים מהירושלמי שאינם בירושלמי שלפנינו

בראשונים נמצאים ציטוטים רבים של "ירושלמי" אשר אינם נמצאים בתלמוד ירושלמי הנמצא בידנו. על פי המחקר הדבר נובע ממספר גורמים:
מקרים בהם אכן אבדו קטעים שהיו בעבר בירושלמי.
ציטוטים מתוך ספרים אחרים שנקראו "ירושלמי", בהם מדרשים, פסיקתא ו"ספר ירושלמי".
זיופים שיוחסו לירושלמי במטרה לשוות להם אמינות. העובדה שהירושלמי היה נדיר יחסית הקשתה בעבר על זיהויים של הזיופים.
נוסח התלמוד הירושלמי > "ספר ירושלמי"

"ספר ירושלמי" הוא כינויו של כתב יד מיוחד שהיה באשכנז, בחוגו של ראבי"ה, (ואפשר שהגיע לראבי"ה מאיטליה על ידי ר' שמואל בן נטרונאי, המצטט ממנו לראשונה). זהו כתב יד שיש בו נוסח מעובד של הירושלמי, עם הוספות מהבבלי, ממדרשים שונים וממקורות נוספים, והרבה פעמים שהראבי"ה וראשונים אחרים מזכירים בדבריהם "ירושלמי", התכוונו לספר זה ולא לתלמוד הירושלמי. את קיומו של הספר שיער אביגדור אפטוביצר, במטרה להסביר מדוע קטעים שהראשונים הללו מצטטים בשם "ירושלמי" אינם בירושלמי לפנינו. לאורך השנים קיבלו השערה זו חוקרים בודדים בלבד, עד שבשנות התשעים של המאה העשרים נמצאו קטעים של כתב יד אשכנזי בעל אותם מאפיינים בדיוק, ואף מצויות בו התוספות המצוטטות על ידי ראבי"ה וחוגו ושאינן בכתבי יד אחרים. הקטעים נשמרו בכמה ספריות אירופאיות מאחר שנעשה בהם שימוש משני לכריכת ספרים, והם פורסמו על ידי פרופ' יעקב זוסמן. מציאת הקטעים הוכיחה שהשערתו של אפטוביצר הייתה נכונה, ושספר מעין זה אכן היה קיים והוא המקור לדברי הראשונים האשכנזים הללו.
השפעת הירושלמי

בארץ ישראל עד סוף תקופת הגאונים החשיבו את התלמוד הירושלמי כעיקר ופסקו הלכה כמוהו אף נגד הבבלי. פרקוי בן באבוי, תלמיד תלמידו של רב יהודאי גאון, התפלמס עם בני ארץ ישראל על סמכות הירושלמי ורצה שייכנעו למרות גאוני בבל ולפסקי התלמוד הבבלי. בסוף תקופת הגאונים נתבטלו ישיבות ארץ ישראל, ואף גאון ארץ ישראל שלח את בנו ללמוד אצל רב האי גאון. מאז גברה מסורת הבבלים ותלמודם גם על ארץ ישראל.
בתוך בבל עצמה לא הכירו כמעט את התלמוד הירושלמי. בתלמוד הבבלי יש התעלמות כמעט מוחלטת ממנו. ובמקומות רבים בתלמוד הבבלי ניכר שלא ידעו כלל את דברי הירושלמי בעניין. גם גאוני בבל אינם מזכירים אותו. החל מרב סעדיה גאון שהיה בארץ ישראל הזכירו גאוני בבל אותו מעט, וכן מובא מעט בדברי רב שרירא גאון ורב האי בנו. הם כתבו שניתן ללמוד מהירושלמי רק מה שלא נתפרש בבבלי.
הרי"ף כותב שהתלמוד הבבלי הוא בתראי (כלומר נכתב מאוחר יותר) לעומת התלמוד הירושלמי, שראו דברי הירושלמי וחלקו עליהם. בתקופת הראשונים נתרבה השימוש בירושלמי, אך הוא לא היה מצוי אצלם והרבה פעמים ציטטו מאחרים. הרמב"ם והר"ש משאנץ היו מהיחידים שהיו בקיאים בכל דברי הירושלמי, ודנו רבות בדבריו. בעקבות דעתו של הרי"ף הלך הרמב"ם, שהביא להלכה את דברי הירושלמי היכן שלא קיימת התייחסות לנושא בבבלי, אך כאשר התלמוד הבבלי חלוק על שיטת הירושלמי הוא פוסק כבבלי ברוב המקומות. לדברי פוסקים מאוחרים יותר, פסק הרמב"ם בהרבה מקומות כירושלמי נגד הבבלי, כאשר הפרשנות של התלמוד הארץ-ישראלי פשוטה יותר. נמצאה טיוטה של הרמב"ם שבה הוא מתמצת את ההלכות שבתלמוד הירושלמי, מעין הלכות רב אלפס על התלמוד הבבלי.
כששאל הריצב"א את אחיו הר"ש משאנץ לפרש לו עניין מהירושלמי השיב לו "מה לך אצל הירושלמי ושלי הוא", ובפירושיו לסדר זרעים מביא דברי הירושלמי באופן קבוע ומפרשם. גם האור זרוע מביא דברי הירושלמי באופן קבוע ודן בהם.
הדף היומי

בדומה ללימוד הדף היומי הנהוג בתלמוד הבבלי, האדמו"ר מגור רבי שמחה בונים אלתר תיקן לימוד דף יומי בתלמוד ירושלמי. הוא הכריז על כך בכנסייה הגדולה השישית של אגודת ישראל שהתקיימה בחודש טבת ה'תש"ם. המחזור הראשון של התלמוד הירושלמי החל ביום ט"ו בשבט ה'תש"ם. הדף היומי נקבע לפי צורת הדף של דפוס וילנא תרפ"ב, וכל מחזור בדף היומי של הירושלמי אורך כארבע שנים ורבע. בעקבות תקנתו נפתחו מכונים לפרשנות התלמוד הירושלמי ולהדפסתו.
במסלול ה-11 שהתחיל בכ' מרחשון ה'תשפ"ג פתחו ארגון דרשו תוכנית מבחנים ומלגות, בדומה לתוכניתם בדף-היומי-בבלי. בנוסף, בתחילת מחזור זה הושק דף יומי במתכונת צורת הדף של עוז והדר, ואורך המחזור לפי מתכונת זו כחמש וחצי שנים.
פרשני הירושלמי

אין בידינו פירושים על הירושלמי מתקופת הראשונים, למעט מסכת שקלים, שעליה יש בידינו את פירושו של רבי מנחם המאירי, וכן את פירושם של רבינו משולם ותלמידו רבינו שמואל בן רבי שניאור (הודפס בידי אברהם סופר). עם זאת, רבי מנחם המאירי מעיד שרבי יצחק הכהן מנרבונא, תלמידו של הראב"ד, פירש את הירושלמי "ברוב תלתא סדרי, הגיע לידינו מהם קצתם". כמו כן ידוע על פירושים של רבי יהודה בר יקר, רבו של הרמב"ן, ושל רבי מאיר אבן סהולה, תלמיד הרשב"א, שאבדו. פירושי הרמב"ן לירושלמי, המשוקעים בחיבוריו האחרים, לוקטו ונדפסו בסדרת ספרים בסוף המאה ה-20.
הרמב"ם כתב ספר "הלכות ירושלמי" בדומה לספר ההלכות של הרי"ף על התלמוד הבבלי. קטעים מחיבור זה של הרמב"ם ממסכתות ברכות וכתובות נמצאו בקהיר ויצאו לאור בידי הרב שאול ליברמן. יהודה צבי שטמפפר ההדיר את החיבור על מסכת כתובות, כולל קטע נוסף שלא פורסם על ידי הרב ליברמן.
פרשני הירושלמי > פירושי הראשונים שהודפסו

פירוש ר' משולם ותלמידו של ר' שמואל בן שניאור מאיוורא למסכת שקלים, (הספר בהיברו בוקס).
"בית הבחירה" למאירי על מסכת שקלים.
פרשני הירושלמי > המפרשים שהודפסו על הדף בדפוס וילנא

פירושי הרב דוד פרנקל: מהווים את הפירוש היסודי על סדר מועד, סדר נשים וחלק מסדר נזיקין מהתלמוד הירושלמי.
קרבן העדה (מעין פירוש רש"י)
שיירי קרבן (מעין פירוש תוספות)
פירושי הרב משה מרגלית על כל התלמוד הירושלמי:
פני משה (מעין פירוש רש"י)
מראה הפנים (מעין פירוש תוספות)
פירושי הרידב"ז על כל התלמוד הירושלמי:
רידב"ז (מעין פירוש רש"י ארוך)
תוספות הרי"ד (מעין פירוש תוספות ארוך)
פרשני הירושלמי > פרשנים מסורתיים נוספים

לבד משלושת הפרשנים העיקריים, אלו הם פירושים נוספים של הירושלמי:
פירוש מבעל ספר חרדים - פירושו של רבי אלעזר אזכרי (על מסכת ברכות (מופיע בתחתית העמוד בהוצאת ווילנא) ומסכת ביצה (נדפס לראשונה מכתב יד בתשכ"ז, ונדפס שוב בירושלמי הוצאת עוז והדר)).
פירוש רבי שלמה סיריליאו - פירושו של רבי שלמה סיריליאו (מחכמי צפת לאחר גירוש ספרד), על סדר זרעים ומסכת שקלים. נדפס גם בירושלמי הוצאת עוז והדר.
שדה יהושע - פירושו של רבי יהושע בנבנישתי מטורקיה, על חלקים מסדרי זרעים, מועד ונזיקין.
יפה מראה - פירושו של רבי שמואל יפה אשכנזי לאגדות הירושלמי.
פירוש רבי אליהו מפולדא – פירושו של רבי אליהו מפולדא (בגרמניה). פירוש קצר ושוטף על סדר זרעים ומסכת נזיקין. נדפס גם בירושלמי הוצאת עוז והדר.
ביאור הגר"א לירושלמי זרעים, כולל הגהות רבות וביאור מאת הגאון מווילנה (נכתב על ידי תלמידיו). נדפס בירושלמי הוצאת עוז והדר, ובעוד כמה מהדורות.
קרבן נתנאל - בידי הרב נתנאל וייל
נועם ירושלמי - לרבי יהושע מסלונים ("רבי אייזיל חריף"), העוסק בעיקר בפירושן של סוגיות קשות ועמומות בירושלמי.
ספר ניר - לרבי מאיר מארים שאפיט, פירוש עמוק לסדר זרעים וסדר מועד וחלק מסדר נשים.
יפה עיניים - לרבי אריה לייב ילין, הגהות על התלמוד הבבלי, והשוואות בינו לבין סוגיות מקבילות בתלמוד הירושלמי (קיים גם קונטרס "תשלום יפה עיניים", מאת הרב חיים קנייבסקי, והוא השלמה למסכתות שעליהן אין "יפה עיניים". הודפס בתוך ספרו "שיח השדה").
רוח זקנים - חיבורו של שפ"ן הסופר (רבי שמואל שרגא פייגנזון), ליקוט מתוך יפה עיניים ונועם ירושלמי.
נר מערבי - פירושו של רבי יוסף שאול נתנזון מלבוב. עיונים והערות על התלמוד הירושלמי. נדפס ברוב המהדורות על הדף. חובר עם גיסו הרב מרדכי זאב איטינגא.
שערי תורת ארץ ישראל - פירושו של רבי זאב וולף רבינוביץ' מבריסק, על כל הירושלמי, עיקרו הגהות ומיעוטו פירושים.
הגהות הירושלמי - פירושו של ר' חיים אלעזר שפירא, האדמו"ר ממונקטש, בעל שו"ת "מנחת אלעזר".
אהבת ציון וירושלים - ביאורים והשוואות לציטטות מהירושלמי בספרות הראשונים ובמדרשי חז"ל מאת הרב דב בער רטנר, על סדר זרעים וסדר מועד.
ירושלמי עם פירוש שושן בצלאל, על כל סדר זרעים, הרב בצלאל שושן (רוזנברג), ירושלים, תרצ"ח.
ירושלמי ברכות - שביעית, הגהה על-פי כתבי-יד שונים עם פירוש מאת החכם אברהם משה לונץ.
פרשני הירושלמי > פירושים חדשים

עלי תמר - פירושו של ר' ישכר תמר, כולל ביאורים, הארות והערות לקטעים רבים בכל מסכתות התלמוד הירושלמי.
ידיד נפש - ביאור ופירוש על כל התלמוד הירושלמי מאת הרב יחיאל בר לב.
תלמוד ירושלמי המאור - ביאור לכל מסכתות הירושלמי עמוד מול עמוד, פירוש "הבהיר" המבוסס על פירושי הראשונים והאחרונים, ובסוף כל מסכת "ביאורי הדף" - השוואה לתלמוד הבבלי.
מדרשי-הלכה של התנאים בתלמוד ירושלמי על המדרשים של התנאים המופיעים בו, מאת הרב פרופסור עזרא ציון מלמד. יצא לאחר מותו בשנת תש"ס (2000) בהוצאת הספרים מגנס.
מדרשי-הלכה של האמוראים בתלמוד ירושלמי על המדרשים של האמוראים בארץ ישראל המופיעים בו, מאת הרב פרופסור עזרא ציון מלמד. יצא לאחר מותו בשנת תשס"ד (2004) בהוצאת הספרים מגנס.
ירושלמי מבואר מהדורת שוטנשטיין על כל הירושלמי, בהוצאת ארטסקרול.
ירושלמי מעשרות, שביעית עם פירוש מאת פרופ' יהודה פליקס.
ירושלמי על מסכתות פאה, דמאי, שביעית, תרומות, מעשרות ומעשר שני עם פירוש "קב ונקי" מאת הרב אריה כרמל, הרב גרשון מצגר, והרב פרופ' יהודה לוי.
הירושלמי כפשוטו, מאת פרופ' שאול ליברמן. פירוש למסכתות שבת, עירובין ופסחים.
פירוש לירושלמי ברכות וזרעים מאת הרב זכריה פרנקל.
פירושים וחדושים בירושלמי מאת פרופ' לוי גינזבורג.
הירושלמי המפורש עם שינויי נוסחאות, מסכת ברכות (חלקה הראשון), מאת הרב שלמה גורן, מוסד הרב קוק ירושלים תשכ"א.
מהדורת מכון דרכי שמחה - פירוש "אור שמחה", גרסאות והשמטות בירושלמי, מפתח של גדולי ישראל העוסקים בסוגיה הנדונה ועוד. יצאו לאור מסכתות סוכה, יומא, ראש השנה, חגיגה, מגילה, סנהדרין, תענית וחלק מפסחים.
מהדורת תלמוד שטיינזלץ באותה מתכונת כמו התלמוד הבבלי של הרב עדין שטיינזלץ, מסכת פאה ושקלים בלבד (בשיתוף הרב אריאל הולנד והרב מנחם פרומן).
מסכתות תענית, מועד קטן, ראש השנה, סוכה, ביצה, מגילה, שקלים, ברכות, חגיגה ופאה, עם פירוש "אור לישרים" מאת הרב יהושע בוך, בהוצאת מכון אורות הירושלמי.
מנחם כ"ץ, תלמוד ירושלמי מסכת קידושין, מהדורה וביאור קצר, ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי ומכון שכטר למדעי היהדות, תשע"ו 2016.
פירושים תולדות יצחק ותבונה על הירושלמי סדר זרעים וחלק מסדר מועד מאת הרב יצחק אייזיק קרסילשציקוב. בני-ברק : מכון מוצל מאש, תש"מ-תשנ"ז.
ביאור הרב חיים קניבסקי על הירושלמי. יצא ב-10 כרכים, הכוללים מברכות עד נדרים.  לרשומה בספריה הלאומית. רוב הכרכים נמצאים גם באוצר החכמה, וחלקם גם בהיברובוקס, והביאור נדפס גם בגיליון תלמוד ירושלמי בהוצאת עוז והדר (בהוצאת תש"ע עד סוף סדר מועד, ובהוצאת תשע"ז נוספו ההערות גם ביבמות וכתובות). פרסום זה לא זהה לתלמוד הירושלמי של הרב קניבסקי שנזכר לעיל שנסרק על ידי הספרייה הלאומית.
פירוש ירושלמי מאיר מאת מאיר כהן. מהדורה משולבת של דברי הירושלמי ובאורם. מהדורה מקוונת וחִנמית מאתר דעת. קריית ביאליק, תשפ"ב.
סדרת ספרי פירושים מאת ראובן קמפניינו לסוגיות ממסכתות פאה, שביעית, חלה, תרומה, ברכות, יומא, ראש השנה, מגילה ותענית; הוצאת הקיבוץ הדתי.
מהדורות מדעיות - דיגיטליות

בשנת תשפ"א (2021) הושקה לראשונה מהדורה דיגיטלית ביקורתית של התלמוד הירושלמי, מסכת יבמות, בעריכת פרופ' מנחם כ"ץ ובתמיכת הקרן הלאומית למדע. כ"ץ התבסס על המודל של המהדורה המודפסת של ירושלמי קידושין שהוציא לאור, תוך שימוש במדיום הדיגיטלי כדי להקנות גמישות להצגת המידע. המהדורה כוללת חלוקה לסוגיות, טקסט מדויק על פי כתב יד ליידן ומתוקן על סמך ספרות המחקר, מחולק לשורות ומפוסק, סינופסיס של עדי הנוסח הישירים והעקיפים, מדורי מקבילות בספרות חז"ל, מובאות בספרות הראשונים, ביבליוגרפיה, הערות פרשניות ועוד. בשנת תשפ"ג (2023) נוספה לאתר גרסה ראשונית של מסכת גיטין, ובשנת תשפ"ד (2024) הצטרפה אליה מסכת סוטה.
בשנת תשפ"ב הושקה מהדורה מדעית-דיגיטלית מאת ירון זילברשטיין למסכת ראש השנה בירושלמי, בשנת תשפ"ד נוספה לאתר מהדורה מדעית-דיגיטלית למסכת סוכה ובשנת תשפ"ה נוספה מהדורה גם למסכת יום טוב (ביצה). המהדורות כוללות מדורי נוסח, אפראט, מקבילות לספרות חז"ל, פירוש (המתבסס על ספרות מחקר וספרות רבנית) ומובאות מספרות הגאונים והראשונים לכל מסכת. העקרונות שעל פיהם נבנו המהדורות מצויים בקובץ ההקדמה. המהדורה כוללת תצוגת דף ותצוגת סוגיה. מדור הנוסח במהדורות מאפשר הצגה בנפרד של שכבות הנוסח (תיקוני הסופר, תיקוני מגיהים, ונוסח המהדיר), חלוקה לרכיבי הסוגיה (מקרא, דברי תנאים ודברי אמוראים) ואפראט קצר של תיקוני נוסח. מדורי עדי הנוסח והמקבילות מאפשרים תצוגה של רשימה, טקסט מלא והסתרה של מדורים אלה, ובמדור הפירוש שולבה מפה דיגיטלית לשמות המקומות שנזכרו במסכתות אלה.
מהדורה דיגיטלית בשם "ירושלמי לכל" מאת משה שליסל, הושקה בקיץ תשפ"ב. המהדורה מעמידה נוסח ברור לתלמוד הירושלמי, למען ירוץ בו הלומד, לצד פירוש המותאם לנוסח. הנוסח והפירוש המוצעים, הם תוצאה של תהליכי בדיקה מעמיקים של כל המקורות המתייחסים לכל סוגיה בתלמוד. מקורות אלו כוללים: עדי נוסח; מקבילות בתלמוד הירושלמי; מקבילות במדרשים; ראשונים כמו תוספות, רמב"ן ואור זרוע; פרשנות וספרות מחקר. המהדורה מחלקת את פרקי התלמוד לסוגיות, כך שכל סוגיה ניתנת ללימוד באופן עצמאי. בנוסף, כל סוגיה מכילה השוואות לתלמוד הבבלי. המהדורה כוללת אפשרות למשלוח תגובות שיסייעו ללומדים מעמיקים להגיב, להעיר ולשפר את ההדרת הנוסח והפירוש. בשלב זה פורסמה מהדורה על מסכת עבודה זרה ומסכת גיטין בלבד.
ראו גם

תורת ארץ ישראל (שיטת לימוד)
ירושלמי קדשים
תלמוד בבלי
המעשים לבני ישראל
דף יומי ירושלמי
לקריאה נוספת

י"נ הלוי אפשטיין, מבואות לספרות האמוראים, בבלי וירושלמי, חלק ג' וחלק ד', ע' 271–609, ירושלים תשכ"ג.
שאול ליברמן, הירושלמי כפשוטו, מבוא, בית המדרש לרבנים באמריקה, תשס"ח.
שאול ליברמן, על הירושלמי, דרום: ירושלים תרפ"ט.
זכריה פרנקל, מבוא הירושלמי, ברעסלויא תר"ל.
לייב מוסקוביץ, הטרמינולוגיה של הירושלמי - המונחים העיקריים, הוצאת מאגנס, 2009.
ק' לויאס, דקדוק הארמית הגלילית, בית המדרש לרבנים באמריקה, ניו-יורק תשמ"ו.
משה עסיס, אוצר לשונות ירושלמיים, בית המדרש לרבנים באמריקה, 2010.
שפ"ן הסופר, חומת ירושלים
הרב שלמה גורן, הירושלמי והגר"א
מבוא לתורה שבעל-פה (יחידות 5 - 7), האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ב 1992
יעקב זוסמן, גנזי הירושלמי, הוצאת האקדמיה ללשון העברית ויד יצחק בן-צבי, 2020
מהדורות מדעיות
פטר שפר והנס-יורגן בקר (עורכים), סינופסיס לירושלמי, טובינגן, גרמניה, 1991.
תלמוד ירושלמי (על פי כתב יד ליידן), האקדמיה ללשון העברית, ירושלים תשס"א. קונטרס תיקונים מורחב למהדורה זו יצא בתשע"ו.
מבצע ברברוסה

התקדמות הגרמנים בחזית המזרחית, יוני–דצמבר 1941
מבצע ברברוסה (בגרמנית: Unternehmen Barbarossa) הוא שם הקוד שניתן לתוכנית המבצעים, שהוכנה על ידי המטה הכללי של הצבא הגרמני, למלחמה נגד ברית המועצות ולכיבוש שטחה על ידי צבאות גרמניה הנאצית ובעלות בריתה במלחמת העולם השנייה. מטרת המבצע הייתה להכניע את ברית המועצות באמצעות השמדת כוחות הצבא האדום, כיבוש מרכזי השלטון של ברית המועצות, והשתלטות על משאביה הכלכליים והתעשייתיים. תוכנית המבצע קבעה שיש להשיג יעדים שאפתניים אלו תוך כארבעה חודשים בלבד, לפני כניסת החורף של שנת 1941, באמצעות שורת מבצעי בזק צבאיים.
ב־22 ביוני 1941 פלשו כארבעה מיליון חיילים של מדינות הציר, במסגרת שלוש קבוצות ארמיות, לתחומי ברית המועצות ללא כל התרעה מוקדמת, בהתאם לתוכנית "מבצע ברברוסה", ובכך פתחו בעימות צבאי קשה וממושך בין ברית המועצות למדינות הציר, שארך כמעט ארבע שנים (1941–1945). המתקפה הגרמנית הפתיעה לחלוטין את הנהגת ברית המועצות ואת הצבא האדום, ובמהלך החודשים הראשונים שלה, הצליח הצבא הגרמני להשתלט על חלקים גדולים משטח ברית המועצות האירופאית ולהנחיל שורת תבוסות קשות לצבא הסובייטי. אולם אף על פי כן, מבצע ברברוסה נכשל בהשגת יעדו העיקרי, הכנעת ברית המועצות.
מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה, שהחלה בראשית דצמבר 1941, סתמה את הגולל על התוכנית הגרמנית להשיג הכרעה מהירה של המלחמה נגד ברית המועצות. הצלחת הצבא האדום לבלום את התקדמות הצבא הנאצי לעבר מוסקבה, ולאחר מכן אף לאלץ אותו לסגת מאות קילומטרים לאחור במסגרת קרב מוסקבה, הייתה אחת מנקודות המפנה המרכזיות במלחמת העולם השנייה.
תוכנית המתקפה הגרמנית > מועד הפלישה

תאריך היעד הראשון לפלישה לברית המועצות נקבע ל־15 במאי, אך שורת אירועים באזור הבלקן בצירוף התארכות עונת הגשמים במזרח אירופה ושורת בעיות לוגיסטיות גרמו לדחייתו. בראשית מרץ 1941 החלו יחידות של כוח משלוח בריטי לנחות ביוון במטרה לסייע בהגנה עליה מפני איטליה הפשיסטית (שניסתה ללא הצלחה לכבוש את אלבניה מידי היוונים החל מאוקטובר 1940). במקביל נחלה מתקפת האביב האיטלקית באלבניה כישלון חרוץ, וב־27 במרץ התחוללה ביוגוסלביה הפיכה צבאית פרו־בריטית, שהדיחה את הממשלה הפרו־גרמנית ששלטה במדינה זו, והעבירה אותה למחנה בעלות הברית. ההתפתחויות הללו, והאיום שהן יצרו על שדות הנפט הרומניים בפלויישט (שסיפקו חלק ניכר מתצרוכת הנפט הגרמנית) גרמו להיטלר להורות באופן מיידי על כיבוש יוגוסלביה ויוון במטרה לאבטח את אגפו הדרומי בבלקן לפני הפלישה לברית המועצות.
ב־6 באפריל תקפו כוחות גרמניים חזקים, תחת פיקוד פלדמרשל וילהלם ליסט, את יוגוסלביה ויוון ממספר כיוונים, במסגרת "מבצע מריטה", בסיוע צבאות בולגריה, הונגריה ורומניה. ב־17 באפריל נכנעה יוגוסלביה, וב־23 בחודש השלימו הגרמנים את כיבוש יוון בשורה של מבצעי בזק. אף על פי שהמבצע ארך שבועיים בלבד, והושלם במחיר אבדות קלות לצד הגרמני, הוא היה אחד הגורמים לשיבוש לוח הזמנים המתוכנן של מבצע ברברוסה.
התרעות מודיעיניות ביחס למתקפה הגרמנית

במהלך החודשים שקדמו לפלישה הנאצית לברית המועצות, הגיעו אל סטלין התרעות רבות ממקורות שונים, על המתקפה הגרמנית הצפויה. החוקר בארטון וילי טוען, שבחודשים שקדמו למלחמה הגיעו אל הקרמלין לא פחות מ־84 התרעות רציניות ביחס לפלישה הצפויה.
בין ההתרעות הבולטות ממקורות מודיעין חיצוניים היו:
ריכרד זורגה, מרגל סובייטי שפעל ביפן, דיווח למוסקבה כי 170 דיוויזיות גרמניות עומדות לתקוף את ברית המועצות כשציר ההתקפה העיקרי יהיה לכיוון מוסקבה, ונקב בתאריך 22 ביוני כמועד פתיחת הפלישה הגרמנית.
ב־20 במרץ 1941 העביר סגן שר החוץ של ארצות הברית אזהרה מפורשת לשגריר ברית המועצות קונסטנטין אומאנסקי.
ב־3 באפריל 1941 העביר צ'רצ'יל לסטלין איגרת אזהרה באמצעות שגרירו במוסקבה סר סטפורד קריפס.
רשת הריגול הסובייטית בגרמניה ובמערב אירופה, התזמורת האדומה, שנהנתה ממקורות מהימנים בצמרת הצבא הגרמני, העבירה גם היא מספר התרעות לגבי התוכניות הגרמניות לפלישה.
בנוסף לכך קיבל סטלין התרעות רבות מהמודיעין הצבאי הסובייטי (ה־GRU) על קיום ריכוזי כוחות גרמניים גדולים באזורי הגבול, על טיסות סיור רבות שביצע הלופטוואפה מעל השטח הסובייטי, ועל העברת מרבית יחידות הצבא הגרמני ממרכז אירופה וממערבה למדינות הגובלות בברית המועצות.
סטלין לא פסל את האפשרות שגרמניה הנאצית תתקוף את ברית המועצות, אך הוא האמין שניתן יהיה לדחות את פרוץ המלחמה לפחות עד אביב 1942, וניסה להרוויח זמן באמצעות ניהול מדיניות פייסנית, ולעיתים אף מתרפסת כלפי גרמניה (מדיניות המזכירה במידה מסוימת את מדיניות בריטניה וצרפת כלפי הנאצים בשנים שקדמו לפרוץ מלחמת העולם השנייה), כולל משלוח כמויות גדולות של תבואה וחומרי גלם חיוניים למאמץ המלחמה הגרמני. הוא היה מודע היטב לחולשת הצבא האדום ולחוסר הניסיון הקרבי והמיומנות המקצועית שלו (שנחשפו במהלך מלחמת החורף כנגד פינלנד), והבין שהוא עדיין אינו מסוגל להתמודד מול הוורמאכט בתנאים שווים. לכן הוא היה זקוק לזמן נוסף כדי לבנות מחדש את צבאו, לצייד אותו באמצעי לחימה מודרניים, ולבצר את הגבולות החדשים של ברית המועצות, שהיו מרוחקים מאות ק"מ מקו הביצורים שנבנה לאורך הגבולות הישנים.
הסברים שונים ניתנו להתעלמותו של סטלין מההתרעות הרבות ביחס לפלישה הגרמנית הקרובה. נראה שההסבר העיקרי הוא שסטלין שכנע את עצמו שהיטלר לא יעז לפתוח במלחמה נגד ברית המועצות לפני 1943, או לפני שיכניע את בריטניה. סטלין נפל קורבן להונאה עצמית, והמציא בעקביות הצדקות רציונליות להערכותיו השגויות ביחס לכוונותיו של היטלר. הוא נטה לפטור חלק גדול מההתרעות המודיעיניות, במיוחד ההתרעות שהגיעו ממקורות מודיעין בריטיים, כניסיון של ההנהגה הבריטית לסכסך בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית, ולגרור אותן למלחמה שתשרת את האינטרסים של בריטניה. מאותה סיבה הוא גם מנע מהפיקוד הבכיר של הצבא האדום לבצע מהלכים שעלולים היו להתפרש על ידי הצד הגרמני כצעדים עוינים, ומנע מכוחות הצבא האדום באזורי הגבול לשנות את היערכותם ולבצע הכנות מקדימות חיוניות להדיפת המתקפה הגרמנית. ידוע אף על מספר מקרים שבהם יחידות הצבא האדום נמנעו מלהשיב אש למקורות הירי הגרמניים בשעות הראשונות של הפלישה הגרמנית, עקב ההוראות החמורות שקיבל הפיקוד הסובייטי באזורי הגבול, להימנע בכל מחיר מכל פעולה שעלולה לספק לנאצים עילה למלחמה.
הסיבות לכישלון המבצע > הנחות יסוד שגויות

היטלר וחוג מקורביו בהנהגה הנאצית, וכן חלק מהקצינים הבכירים במטכ"ל הגרמני, האמינו בחולשתה הפנימית של ברית המועצות. היטלר האמין, על סמך הטיהורים האכזריים שערך סטלין בצמרת הצבא האדום בשנים 1937–1938, והביצועים העלובים שהפגין הצבא האדום במהלך מלחמת החורף נגד פינלנד בחורף 1939–1940, כי הצבא האדום והמדינה הסובייטית יתמוטטו בקלות יחסית כאשר הצבא הגרמני יתקוף אותם. מומחים צבאיים מערביים רבים, וראשי ארגוני המודיעין של ארצות הברית ובריטניה היו שותפים לדעה זו, והאמינו שהצבא הגרמני לא יתקשה להכריע את ברית המועצות תוך חודשים בודדים. ההנהגה הנאצית האמינה שהמשטר הקומוניסטי רקוב מבפנים, ולכן די יהיה בדחיפה חזקה כדי למוטט אותו. היטלר אמר לגנרל פון רונדשטט כי: "אתה צריך רק לבעוט בדלת, והמבנה הרקוב יתמוטט כולו".
אין ספק שחלק מתושבי ברית המועצות (במיוחד באזורים שסופחו לברית המועצות אחרי 1939) לא תמכו, בלשון המעטה, במשטר הבולשביקי ובטרור הסטליניסטי, ושהטיהורים בצמרת הפיקוד של הצבא הסובייטי בשנים שקדמו לפרוץ המלחמה גרמו לו נזק משמעותי ופגעו קשות באיכות הפיקוד שלו, אולם החודשים הראשונים של המלחמה בחזית הסובייטית הוכיחו שלמרות כל חולשותיו, הצבא האדום עדיין היה יריב אימתני. החייל הסובייטי הפשוט לחם בדרך כלל באומץ לב ובעקשנות, במיוחד במגננה, אף על פי שהונהג בצורה גרועה, והפיקוד הסובייטי, לפחות ברמות הגבוהות, הוציא מקרבו לא מעט קצינים מוכשרים, שהתבלטו בשדה הקרב. למרות המכות הנוראות שספג הצבא האדום בחודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית, הוא לא התמוטט (אף על פי שהיו מקרים לא מועטים של בהלה ומנוסה המונית) ויחידות רבות לחמו בגבורה עד האיש האחרון גם במצבים חסרי סיכוי. גם המשטר הסובייטי, למרות כל מגרעותיו, התגלה כחזק ועמיד הרבה יותר מכפי שהעריכו יריביו מבית ומחוץ. הריכוזיות והאכזריות שאפיינו את המשטר והמשק הסובייטי התגלו כיתרונות בתקופת המלחמה נגד גרמניה הנאצית, שכן הם איפשרו גיוס טוטלי של המשאבים האנושיים והכלכליים של ברית המועצות לטובת המאמץ המלחמתי, ברמה שלא הייתה אפשרית בדמוקרטיות המערביות, ואפילו לא בגרמניה הנאצית.
הסיבות לכישלון המבצע > התנהגות כלפי האוכלוסייה באזורים הכבושים בברית המועצות

זמן קצר לפני פתיחת "מבצע ברברוסה" אמר היינריך הימלר כי: "מטרת המערכה ברוסיה היא להקטין את האוכלוסייה הסלאבית בשלושים מיליונים", ואילו הסוכנות הכלכלית המרכזית של הוורמאכט העריכה בראשית מאי 1941, שהזנתם של הכוחות הגרמניים שישתתפו בפלישה לברית המועצות תבוא: "על חשבון רוסיה... ומכאן שעשרות מיליונים יגוועו ברעב, בלי ספק, אם ניקח מארץ זו את כל הדרוש לנו". אלפרד רוזנברג, האידאולוג של המפלגה הנאצית, התבטא בצורה דומה בישיבה עם הפקידים שהיו אמורים לאייש את "המשרד לשטחים הכבושים במזרח" (אוקראינה ואוסטלנד). כלומר, הנאצים העריכו מראש שיהיה צורך לערוך טיהור אתני נרחב בשטחים הכבושים במזרח, כדי לפנות מקום למתיישבים הארים החדשים, ולספק את צורכי המזון של הרייך הגרמני.
אילו הנאצים היו מאמצים גישה רציונלית/תועלתנית כלפי האוכלוסייה באזורים שנכבשו על ידם בחודשים הראשונים של הפלישה לברית המועצות (כ־70 מיליון איש), הם היו מנסים לרכוש את אהדתה באמצעות עידוד הרגשות הלאומיים בקרב הקבוצות האתניות השונות שנכללו בברית המועצות, או באמצעות ניצול האיבה של חלק גדול מהתושבים (במיוחד באזורים שסופחו לברית המועצות לאחר ספטמבר 1939 ובאוקראינה) כלפי השלטון הסובייטי. בשלבי הפתיחה של "מבצע ברברוסה" התקבלו הכוחות הנאציים כמשחררים על ידי האוכלוסייה המקומית במקומות רבים, ולא היה צריך לעשות הרבה כדי לזכות בתמיכתה. צעדים כמו ביטול הקולקטיביזציה והחזרת האדמות לידי האיכרים הפרטיים, או הקמת אוטונומיות לאומיות באזורים שונים, היו יכולים להביא לשיתוף פעולה של האוכלוסייה המקומית עם השלטונות הנאציים, ולערער את יציבות המשטר הסובייטי באזורים שעדיין לא נכבשו על ידי כוחות הציר. אולם הצבא הגרמני, יחידות הס"ס ושלטונות הכיבוש הנאציים, התייחסו לאוכלוסייה המקומית באזורים הכבושים בהתאם לאידאולוגיה הנאצית, ולא ניסו כלל לרכוש את תמיכתה. הקומוניסטים והיהודים נורו במקום, או חוסלו תוך זמן קצר, חלק ניכר מהגברים והנשים בגיל העבודה נאספו ונשלחו מערבה לעבודות כפייה לטובת מאמץ המלחמה הגרמני, ומאגרי הדגנים והמזון הוחרמו והועברו לגרמניה. כתוצאה מכך גברה העוינות של התושבים באזורים הכבושים כלפי השלטון הנאצי, והתארגנויות מקומיות של קבוצות מחתרת אנטי נאציות (הפרטיזנים) צברו תנופה, והפכו לגורם משמעותי תוך זמן קצר. פעולות התגמול הקולקטיבי שערכו הנאצים ונסיונותיהם לדכא בכוח את התנגדות האוכלוסייה באזורים הכבושים באמצעות צעדי דיכוי אכזריים רק הגדילו את התמיכה העממית בפרטיזנים וחיזקו את כוחם.