נבחרת ארץ ישראל בכדורגל
מוקדמות מונדיאל 1934

ב-1934 נערך המונדיאל השני, באיטליה, והפעם הוחלט לקיים טורניר מוקדמות. פיפ"א שיבצה בבית מספר 12 את ארץ ישראל, את טורקיה ואת מצרים. עוד לפני תחילת משחקי המוקדמות פרשה טורקיה, ולאור זאת קבעה פיפ"א כי ארץ ישראל ומצרים יתמודדו ביניהן בצמד משחקים על העפלה ישירה לטורניר. נקבע כי המשחק הראשון ייערך בקהיר ב-16 במרץ 1934.
לתפקיד מאמן הנבחרת מונה שמעון "לומק" רוטנר. לקראת ההתמודדות מול מצרים נערכו שלושה משחקי אימון נגד קבוצות צבאיות בריטיות. ב-10 במרץ 1934 נערך משחק האימון הראשון. העיתונאי אלישע שוחט טען בספרו "100 שנות כדורגל" כי היה זה ניצחון 7–2 על נבחרת חיל האוויר הבריטי בארץ ישראל, אך לעומתו טען אשר גולדברג בכתבה שפורסמה באתר ההתאחדות לכדורגל כי רק במשחק האימון השלישי התמודדה הנבחרת מול הנבחרת הבריטית, וניצחה בו בתוצאה 7–1‏. לאחר מכן התמודדה הנבחרת מול קבוצה צבאית-בריטית מדרום הארץ וניצחה 3–1, ובמשחק אימון נוסף ניצחה הנבחרת 8 - 1 את קבוצת "המעופפים המלכותיים". לאחר משחק האימון הראשון בחר לומק את 16 חברי סגל הנבחרת והתבסס בעיקר על שחקני הפועל תל אביב, שאותם חיזק באמצעות נציגים מקבוצות אחרות. לומק תדרך את שחקניו לפני היציאה למצרים, הזהיר כי מצרים היא אחת הנבחרות הטובות ביותר במזרח התיכון והורה לשחקנים להישמר במיוחד מפני החלוץ מחמוד מוכתר מ"ארסנל קהיר", שכינויו היה "נסיך הנילוס", ומפני המקשר הימני עבדל פאוזי.
ב-11 במרץ או ב-12 במרץ החל מסעה של הנבחרת, מתחנת הרכבת תל אביב שבדרום-מרכז תל אביב לכיוון מצרים. המאמן לומק לא התייצב בנקודת האיסוף, ובמקומו מונו יהושע אלוף ואריה בן גד לראשי המשלחת. הנבחרת נסעה דרך מספר ערים בארץ ישראל, ועצרה רק להחלפת קטרים בעיר רפיח. בהמשך עברה הנבחרת דרך קנטרה (בדומה למסע הקודם למצרים ב-1930) והחליפה קטר פעם נוספת, ומשם המשיכה דרך תעלת סואץ לקהיר. לפי המלצתם מראש של לומק ואברהם רזניק, שנמנו עם משתתפי המסע ב-1930, הוחלט לשכן את שחקני הנבחרת במלון "קונטיננטל". הנבחרת זכתה לביקורם של אורחים רבים במלון, ובראשם בכירי התאחדות הכדורגל המקומית והכדורגלן היהודי-הונגרי פרי נויפלד, ששיחק ביחד עם מחמוד מוכתר ב"ארסנל קהיר" והגיע לבקר את השוער וילי ברגר, עמו שיחק בעבר. נויפלד הזהיר גם הוא את ברגר מפני מחמוד מוכתר, וסבר כי אין שום סיכוי שארץ ישראל תנצח במשחק.
בימים שנותרו עד למועד המשחק התאמנו שחקני הנבחרת מספר פעמים (ככל הנראה שלוש), בין היתר במגרש המקומי של נבחרת הצבא הבריטי, ואף הורשו לצפות באימון שהעביר המאמן הסקוטי ג'יימס מקריי לנבחרת מצרים. השחקנים לא הקדישו את מרבית זמנם לאימונים, ובין היתר ערכו מסע לפירמידות בגיזה ולבזאר הראשי של קהיר. ערב המשחק נערכה מסיבת תה שבמהלכה אמר המאמן מקריי כי נבחרתו תנצח בפער של חמישה שערים לכל הפחות. את חוסר מוכנותה של הנבחרת תיאר השחקן אברהם נודלמן בראיון שהעניק ל"חדשות הספורט" ב-30 בנובמבר 1969:
באנו לבירת מצרים לא מוכנים כי לא הספקנו להתכונן. וכי מי חשב אז על אימונים. עיקר ההופעה זה היה החשוב מכל. ובכן הגענו לקהיר, היתה קבלת פנים נאה ולמחרת התברר לנו שנשחק על מגרש עם דשא. מי ידע אז מה זה דשא וגמרנו אומר להפסיד בכבוד.
המשחק נערך, כאמור, ב-16 במרץ במגרש הכדורגל הראשי של הצבא הבריטי במצרים. למשחק קדם מסע פרסום נרחב באמצעי התקשורת המקומיים, ומספר הצופים היה גבוה מאוד - כ-14,000, ובהם גם הנסיך פארוק (לימים המלך פארוק הראשון) וראש ממשלת מצרים. הרכב נבחרת ישראל, במשחקה הראשון בהיסטוריה במסגרת רשמית, היה: וילי ברגר, אברהם רזניק (קפטן), פנחס פידלר, זלמן "דז'מפה" פרידמן, גאזה פוקס, יוחנן סוקניק, אמנון חרל"פ, פורי קראוס, פאול קסטנבוים, חיים רייך ואברהם "נוצ'ה" נודלמן. נבחרת מצרים פתחה את המשחק בהתקפות רבות על שערו של ברגר, והחזיקה בכדור בחלק ניכר מהזמן. גאזה פוקס נכשל בשמירה על מחמוד מוכתר, למרות הוראותיו המקדימות של המאמן לומק, ומוכתר הצליח להכניע את ברגר בשלושה ניסיונותיו הראשונים. למרות זאת, היה ברגר השחקן המצטיין של הנבחרת, והיה הגורם העיקרי שמנע ספיגת שערים נוספים, למעט שער של מוחמד לטיף בדקה ה-37. ההגנה המצרית שיחקה היטב גם כן, ושחקני ההתקפה של ארץ ישראל לא הצליחו להוות איום משמעותי על שערו של מוסטפא כאמל.
במהלך הפסקת המחצית של המשחק העבירו ראשי המשלחת מארץ ישראל הוראות נוספות לשחקנים, ומקריי ביקש משחקני מצרים לא להשפיל את נבחרת ארץ ישראל. על אף זאת, המשיכו שחקני ארץ ישראל להפגין יכולת חלשה בהגנה והחלו גם לשחק באופן נוקשה שגרם למספר פציעות ברגליהם של השחקנים המצרים. מנגד פתחו המצרים בהתקפות רבות על שערו של ברגר, ויתרונה של מצרים עלה ל-6 - 0, משעריהם של מוחמד לטיף ומוסטפא טהא. בדקה ה-81 הצליח אברהם נודלמן לחלוף עם הכדור על פני חלק משחקני ההגנה של מצרים, ומנקודה קרובה לשער הצליח להכניע את השוער המצרי ולהבקיע את שערה הראשון של הנבחרת במוקדמות המונדיאל. לאחר מכן הצליח מוחמד לטיף להבקיע שער בבעיטה ממרחק 25 מטרים, שקבעה את תוצאת המשחק על 7–1 לטובת מצרים.
מאחר שבאותה עת אמצעי התקשורת לא היו מפותחים, סוכם עוד קודם ליציאת הנבחרת כי תוצאת המשחק תועבר באמצעות שיחת טלפון לבית הקפה "ספיר" ששכן אז ברחוב אלנבי בתל אביב. בזמן ההמתנה לתוצאות המשחק החלו להתפשט שמועות על כך שארץ ישראל הצליחה לגבור על מצרים. אולם, תוך זמן קצר נוצר הקשר עם מצרים והתקבלה תוצאת המשחק האמיתית.
שנים רבות לאחר המשחק התראיין אברהם נודלמן לעיתון "חדשות הספורט", ועורר שערורייה כאשר אמר את הדברים הבאים:
עד היום אני בדעה כי לולא הריב שפקד את כל שחקני ההגנה באגף הימני של הנבחרת, למן המגן ועד הקיצוני, לא היינו סופגים שבעה שערים. אבל החבר'ה לא דיברו האחד עם השני, זלזלו במשחק ואפשרו למצרים לערוך שבע התקפות תכליתיות באגף הימני ולזכות בניצחון מכריע.
ב-6 באפריל נערך משחק הגומלין במגרש הדקלים, ששכן ברחוב שלוש בתל אביב. לאחר התבוסה בקהיר החליט לומק לשנות את הרכב הנבחרת, להדיח את הקפטן רזניק, את קסטנבוים ואת קראוס, ולהחליפם בדוד ויינברג, ביעקב זליבנסקי ובמאיר לוי. החלטה נוספת של לומק הייתה להעביר את סרט הקפטן למגן פנחס פידלר. ארץ ישראל עלתה למשחק עם מדים הדומים לאלה של נבחרת אנגליה, למעט פיסת בד כחולה בשרוול השמאלי, שעליה נכתבו המילים "ארץ ישראל" בעברית. בדומה למשחק בקהיר, העלה מחמוד מוכתר את מצרים ליתרון 1 - 0, ועד סוף המחצית הראשונה עלתה מצרים ליתרון 4 - 0, בדיוק כמו במשחק הראשון. ההגנה הארץ-ישראלית, בראשותו של השוער ברגר, הפגינה שיפור ניכר ביכולתה במחצית השנייה, ובדקה ה-70 בקירוב בישל יעקב זליבנסקי שער ליוחנן סוקניק, שהצליח להכניע את השוער המצרי בבעיטה ממרחק 30 מטרים, שכוונה במדויק לחיבורי השער. שער זה קבע את תוצאה המשחק על 4–1 לטובת מצרים במשחק הגומלין, שהמשיכה והעפילה עד למונדיאל באיטליה, שבו הפסידה 2 - 4 להונגריה בשלב הראשון.
שחקן הנבחרת בטורניר שהאריך ימים יותר מכול היה החלוץ אמנון חרל"פ מהפועל תל אביב, שהלך לעולמו בשנת 2006.