stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפדרציה של מאלי

הפדרציה של מאלי (בצרפתית: Fédération du Mali) הייתה מדינה פדרטיבית מורכבת מהרפובליקה הסודאנית (סודאן הצרפתית לשעבר, בימינו מאלי) וסנגל, שתי מושבות צרפתיות לשעבר במערב אפריקה, ושהתקיימה לזמן קצר בשנים 1959–1960. בהתחלה הייתה מדינה אוטונומית ואחר כך למשך חודשיים בשנת 1960 הייתה עצמאית. בירתה הייתה דקר.
הפדרציה של מאלי הוקמה למעשה ב-4 באפריל 1959 כטריטוריה בעלת משטר אוטונומי במסגרת הקהיליה הצרפתית וקיבלה את עצמאותה אחרי משא ומתן עם צרפת ב-20 ביוני 1960. כעבור חודשיים, ב-19 באוגוסט 1960 נוצר בין שתי המדינות המרכיבות מצב של מתח, כשמנהיגי הרפובליקה הסודאנית הכריזו על גיוס הצבא והנהגת סנגל הגיבה בגיוס הז'נדרמריה (המשטרה הלאומית). ב-20 באוגוסט 1960 נסוגה סנגל מן הפדרציה. ההנהגה הסודאנית בראשות מודיבו קייטה שהתנגדה לביטול הפדרציה, ניתקה בסופו של דבר את היחסים הדיפלומטיים עם סנגל ושינתה את שמה של מדינתה לרפובליקת מאלי. בתקופה הקצרה שבה הייתה קיימת, ראש הממשלה של הפדרציה של מאלי היה מודיבו קייטה, שהפך לנשיא הראשון של הרפובליקה של מאלי אחרי ביטול הפדרציה.
השאיפה הפדרליסטית בקרב הארצות האפריקאיות

אחרי מלחמת העולם השנייה המושבות הצרפתיות ממערב ומרכז אפריקה התחילו לדרוש הגדרה עצמית מוגברת ובחינה מחדש של היחסים הקולוניאליים עם צרפת.
אחרי אישור חוק-המסגרת על שם דפר ב-23 ביוני 1956 שהעניק אוטונומיה למושבות והחליט על ביזור הסמכויות באפריקה המערבית הצרפתית ואפריקה המשוונית הצרפתית, הוויכוחים בנושא הפדרליזם פילגו את המעמד הפוליטי האפריקאי. בקונגרס של "ההתלכדות הדמוקרטית האפריקאית" (RDA), שהתכנס במכללה הטכנית בבמקו ב-25 - 30 בספטמבר 1957, תמכו פליקס הופואה-בואני והנהגת השלוחה מחוף השנהב של המפלגה, ברעיון יישום החוק דפר וחיזוק האוטונומיה של המושבות בכל אחת בנפרד, מול התנגדות רוב סיעותיה שתמכו בפדרליזם.
ב-15 בפברואר 1958 המפלגות האפריקאיות שהתכנסו בארמון בורבון בפריז, סירבו להתאחד תחת דגל ה-RDA והקימו אחר כך בדקר את ה-PRA - מפלגת האחדות האפריקאית Parti du Regroupement Africain ששאפה להקמת פדרציה עצמאית של הארצות האפריקאיות.
ב-5 באפריל הנציגים הנבחרים של RDA במועצה הגדולה של אפריקה המערבית הצרפתית, הצביעו בעד יצירת מוסד פדרלי אקסקוטיבי עוררו על ידי כך את התגובה הנזעמת מצד נציגי חוף השנהב בעוד שזכו לתמיכה ממנהיג גינאה, אחמד סקו טורה. בהגיעו לשלטון בצרפת במאי 1958, שארל דה גול הקים יחד עם הופואה בואני את הקהיליה הצרפתית, מעין פדרציה צרפתית-אפריקאית, שכללה את צרפת ואת מושבותיה.
המהלך לא השביע במלואו את רצונם של תומכי העצמאות המוחלטת והמידית שהתכנסו בקונגרס של PRA בקוטונו שבדהומיי ב-25–27 ביולי 1958. הסתייגות הביע לאופולד סדאר סנגור מסנגל. למושבות ניתנה הזדמנות לבחור בין עצמאות מידית ובין הצטרפות לקהיליה צרפתית מאורגנת מחדש. רק גינאה הצביעה בעד עצמאות מלאה ומידית, בעוד שאר המושבות בחרו להצטרף לקהיליה הצרפתית.
לידת הפדרציה של מאלי

לאופולד סדאר סנגור
ב-29 - 30 בדצמבר 1958 מיוזמתם של גבריאל ד'ארבוסייה, יושב המועצה הגדולה של אפריקה המערבית הצרפתית, ושל נציגי סנגל, סודאן הצרפתית, וולטה עילית ודהומיי בוועידת במקו הוחלט על הקמת פדרציה שתכלול את ארבע המדינות הנ"ל. ב-14 בינואר 1959 בכינוס אספה מחוקקת בארמון המועצה הגדולה של אפריקה המערבית הצרפתית הפדרציה קרמה עור וגידים. האספה נפתחה בנאום הסנטור ראש העיר דקאר, לאמין גיי: "התכנסותנו באולם דיונים זה של המועצה הגדולה היא הצהרת אימונים בגורלה של אפריקה המחוזקת על ידי איחוד כל חבריה ללא אפליה מכל סוג שהוא". נאמו בהמשך מהמאן אלאסאן היידארה בשם סודאן הצרפתית, מוריס יאמאוגו, יושב ראש האספה המחוקקת של וולטה עלית ולאופולד סדאר סנגור בשם סנגל. סנגור דיבר על הקמת קהילייה צרפתית הדומה לחבר הלאומים הבריטי. כיושב ראש האספה המחוקקת הפדרלית נבחר מודיבו קייטה מסודאן הצרפתית, כשסגניו היו מוריס ימאוגו ולואי גיאבר.
החוקה שהוצגה על ידי דודו טיאם, אושרה פה אחד על ידי 44 הנציגים של ארבע המדינות ב-17 בינואר 1959. היא אושרה בהמשך רק על ידי סודאן הצרפתית וסנגל ב-21 בינואר וב-22 בינואר בהתאמה, כשוולטה עילית ודהומיי חזרו מהסכמתן, והחליטו להצטרף לצרפת ולחוף השנהב במה שנקראה "מועצת ההסכמה" (Conseil de l'Entente).
ב-4 באפריל 1959 האספה הפדרלית התכנסה בראשות סנגור, שינתה את החוקה הפדרלית ומינתה את מודיבו קייטה מסודאן הצרפתית ליושב ראש הממשלה הפדרלית, ואת ממאדו דיה הסנגלי לסגן יושב הראש שלה. ב-15 באפריל הורכבה הממשלה הפדרלית עצמה, בעלת 8 השרים, 4 מכל מדינה.
ב-15 במאי 1959 דה גול קיבל את מודיבו קייטה בארמון אליזה והצהיר על הכרת הפדרציה של מאלי כחלק מהקהיליה הצרפתית. מאוחר יותר דה גול התייצב ב-13 בדצמבר 1959 בפני האספה הפדרלית בדקאר ונענה בחיוב לדרישה להעברת סמכויות מהקהיליה לפדרציה, דרישה שהועלתה קודם לכן ב-29 בספטמבר. המו"ם שהתחיל ב-18 בינואר 1960 באוטל מטיניון בפריז, מושב ראש ממשלת צרפת, הסתיים בחתימתם ב-4 באפריל 1960 של הסכמי הענקת העצמאות. עצמאות הפדרציה הוכרזה רשמית על ידי לאופולד סדאר סנגור בחצות 20 ביוני 1960 בכינוס של האספה הפדרלית.
התפרקות הפדרציה

עוד בטקסים המכוננים קרו כמה תקלות שאולי בישרו את הרע: הדגל הונף לראשונה הפוך, על צלילי ההמנון, נתקעה המעלית שבה עלה מודיבו קייטה לטקס קבלת "המפתח" של הפדרציה מידי השליח של צרפת, ובטקס עצמו המפתח נפל מידיו.
מהר מאוד בימי הקיץ באווירה של חשדנות הדדית, התעוררו חילוקי דעות רציניים בין הסנגלים וה"סודאנים" בנוגע לנושאים פוליטיים ולמינויים. הסנגלים ראו עצמם מוצפים בפקידים מהרפובליקה הסודאנית, קייטה נראה מתערב יותר מדי בענייניה הפנימיים של סנגל ומינה רמטכ"ל ללא האישור המתבקש של סגנו דיה, שמילא גם את תפקיד שר הביטחון וכו'.
גרוע מכך, ב-18 באוגוסט 1960 בפקודת מודיבו קייטה, שלא יידע את סגנו דיה, הקולונל סומארה, מפקד הצבא, גייס את יחידות הצבא המאלינזי שהוצבו בפודור ובביניונה, כדי לאבטח את הצבעה בבחירות הנשיאותיות. ה"סודאנים" חששו מפילוג הסנגלים, והאחרונים חששו ממהלך כוחני של הראשונים. למחרת ישיבה מיוחדת של הממשלה, בנוכחות שר סנגלי בודד בלבד, פיטרה את ממאדו דיה מתפקידו כסגן ראש הממשלה והכריזה על מצב חירום במדינה הפדרטיבית.
בתגובה סנגור ודיה, בתמיכת הז'נדרמריה בפיקוד סנגלי, הורו ב-20 באוגוסט על מעצרו של הקולונל סומארה בידי מפקד המשמר הרפובליקאי הסנגלי. באותו לילה נציגי סנגל באספה הצביעו בעד העצמאות של סנגל והכרזת מצב חירום והורו על גירושם של מודיבו קייטה והנציגים ה"סודאנים" מדקאר. ראש הממשלה ממאדו דיה הצהיר:
בכינוס מיוחד הלילה בארמונה, האסיפה מחוקקת של סנגל ביטלה את כל העברות הסמכויות שהסכימה עליהן קודם כלפי ממשלת מאלי. היא החליטה שסנגל נסוגה מידית מן הפדרציה של מאלי ובצעד נלהב פה אחד הצהירה על עצמאותה של סנגל
ב-22 בספטמבר 1960 מודיבו קייטה הכריז בבמקו על עצמאות הרפובליקה הריבונית של סודאן, ששמרה בסופו של דבר על שם הפדרציה והפכה לרפובליקה של מאלי.
האירועים התקבלו בשביעות רצון בצרפת ובחוף השנהב.
ניסיון הפדרציה ארך בסך הכל 506 ימים, מתוכם רק חודשיים בפועל ממש.
בשנים 1982–1989 ערכה סנגל ניסיון נוסף לכונן איחוד פדרלי עם אחת משכנותיה, גמביה, אך גם הקונפדרציה שיצר איחוד זה, סנגמביה, התפרקה לבסוף.
לקריאה נוספת

Sékéné Mody Cissoko, Un combat pour l’unité de l’Afrique de l’Ouest, la Fédération du Mali (1959-1960). Nouvelles Éditions Africaines du Sénégal, Dakar, 2005.
הערות שוליים

1 2 3  T.Lubabu 2010 Afrique
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552529505171  BnF: cb101224699 (data)  LCCN: n79007503  VIAF: 143761794   WorldCat (עם VIAF): 143761794
הקונצ'רטו הכפול של ברהמס

"רביעיית יואכים" - השמאלי ביותר הוא יוזף יואכים ולידו רוברט האוסמן. יואכים והאוסמן היו הסולנים בהופעת הבכורה של הקונצ'רטו הכפול.
קונצ'רטו לכינור, צ'לו ותזמורת, אופ' 102 בלה מינור, המוכר יותר בכינוי "הקונצ'רטו הכפול", הוא יצירה מאוחרת מאת יוהנס ברהמס, ויצירתו האחרונה לתזמורת. זהו גם האחרון מארבעת הקונצ'רטי שכתב. ברהמס הלחין את היצירה בקיץ 1887, והיא בוצעה לראשונה ב-18 באוקטובר באותה שנה על ידי תזמורת גירצניך בקלן.
רקע

היצירה נכתבה עבור הצ'לן רוברט האוסמן, שהשתתף בעבר בביצועי בכורה של יצירות קאמריות מאת המלחין - שנה קודם לכן הוא כתב עבורו את הסונטה השנייה לפסנתר וצ'לו - ועבור הכנר יוזף יואכים. יואכים היה ידיד ותיק, אבל היחסים ביניהם הצטננו לאחר גירושיו מאשתו - ברהמס צידד באשתו של יואכים. הקונצ'רטו נכתב אפוא כמחווה של פיוס מצד ברהמס; קלרה שומאן ציינה ביומנה כי הודות ליצירה דיברו ברהמס ויואכים ביניהם בפעם הראשונה מזה שנים. ביצירה נעשה שימוש במוטיב לה-מי-פה, או באותיות לטיניות A-E-F, חילוף של F-A-E, שהוא מוטיב המזוהה עם יואכים (ראשי התיבות של Frei aber einsam, "חופשי אבל בודד", המוטו של הכנר) שברהמס כבר השתמש בו ביצירות אחרות. במכתב לקלרה שומאן סיפר לה ברהמס כי הוא חושש מפני הכתיבה לכלים שאינו מנגן בהם: "הייתי צריך להעביר את הרעיון למישהו שמכיר את הכינור טוב ממני."
מבנה

לקונצ'רטו שלושה פרקים:
הפרק הראשון (אלגרו) כתוב בצורת סונאטה, אבל ברהמס הוסיף תכסיס לא-שגרתי: בפתח הפרק מכריזה התזמורת על הנושא הראשון בקצרה, ולאחריו מנגן הצ'לו קדנצה ארוכה. לאחר מכן מנגנים כלי הנשיפה מעץ את תחילת הנושא השני, ולאחריו מנגן הכינור קדנצה, ועד מהרה הצ'לו מצטרף אליו. רק בתום הקדנצה המשותפת מתחילה האקספוזיציה גופא. הנושא הראשון חגיגי וכבד, ומתאפיין בניגוד בין טריולות וזוגות. הנושא השני מז'ורי וניכר בהטעמות סינקופטיות על פעמות חלשות. מכל מקום, האקספוזיציה מצומצמת וקומפקטית, וההפרדה בין שני הנושאים מטושטשת - דבר המאפיין את הפרק כולו.
הפרק השני (אנדנטה) נפתח בהכרזה תזמורתית שקטה של שתי קוורטות עולות, שהן המוטיב של הפרק כולו. המנגינה הפותחת (שברהמס מורה לנגן פורטה ובאופן מלא-הבעה) מנוגנת בכינור ובצ'לו במקביל, ברה מז'ור, ובנויה במתכונת של צורה פשוטה דו-חלקית. החלק האמצעי של הפרק (בפה מז'ור) ערני מעט יותר; הנושא מוצג בכלי הנשיפה (שברהמס מורה להם לנגן "דולצ'ה", מתוק), ועובר לסולנים, המנגנים טריולות שקטות, וככל שהאינטנסיביות גוברת עוברים מטריולות לחלקי-שש-עשרה. לבסוף חוזרת הנעימה מן החלק הראשון, ששזורים בה מוטיבים מן החלק השני.
הפרק השלישי (ויוואצ'ה נון טרופו) מתחיל בנושא ריקודי וכרומטי המנוגן בצ'לו ונענה על ידי הכינור; אחרי דו-שיח הולך ומתעצם ביניהם, מנגנת את הנושא התזמורת כולה, כמקובל בסוג זה של צורת הסונטה, "הרונדו-סונטה". הנושא השני - תרועה חגיגית בדו מז'ור בסגנון קרן יער - מוכרז גם הוא תחילה על ידי הצ'לו ואחריו על ידי הכינור, שניהם בצלילים כפולים. הנושא השלישי חוזר למינור ולאווירה הכרומטית והמתוחה. בסיום הפרק קודה ארוכה בטמפו רגוע יותר, ורק תיבות הסיום חוזרות לטמפו המקורי, והפרק מסתיים באווירה אופטימית יותר, בלה מז'ור.
קבלה

יואכים והאוסמן ניגנו את הקונצ'רטו מספר פעמים, בניצוחו של ברהמס, בעונת הקונצרטים של 88–1887, ולאחר מכן נתן ברהמס את כתב היד ליואכים בצירוף ההקדשה "למי שעבורו זה נכתב". קלרה שומאן לא התלהבה מן היצירה, וכתבה שהכתיבה לכלים נעדרת ברק. המוזיקולוג ריכרד שפכט כתב שזו "אחת מיצירותיו הפחות נגישות וחסרות ההומור של ברהמס". ברהמס, שהחל לעבוד על קונצ'רטו שני לצ'לו וכינור, השמיד את הטיוטות בעקבות הביקורות הצוננות. מבקרים מאוחרים יותר דיברו טובות על היצירה, ובסופו של דבר היא הפכה לחלק מן הרפרטואר הסטנדרטי של תזמורות סימפוניות, ובוצעה על ידי מיטב הצ'לנים והכנרים.
הערות שוליים

↑  Litzmann, Schumann/Brahms Letters' 8/1887, quoted by Jan Swafford, Johannes Brahms: a biography 1997:539.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 300025696  MusicBrainz work: 304289a2-235e-4467-be0b-151a2acb530b
הקונפדרציה הצפון-גרמנית

הקונפדרציה הצפון-גרמנית (בגרמנית: Norddeutscher Bund) הייתה קונפדרציה של 22 מדינות גרמניות, שהוקמה לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה, והיוותה את הבסיס לקיסרות הגרמנית, שהוקמה לאחר הניצחון במלחמת צרפת–פרוסיה.
היסטוריה

הקונפדרציה הצפון-גרמנית הוקמה באוגוסט 1866 כברית צבאית של חלק ממדינות הקונפדרציה הגרמנית תחת הנהגתה של ממלכת פרוסיה במסגרת מלחמת אוסטריה–פרוסיה וביולי 1867 הפכה למדינה פדרטיבית המורכבת מ-22 מדינות גרמניות, ששכנו מצפון לנהר המיין.
הקונפדרציה נתנה לגרמניה חוקה מסודרת והייתה אבן יסוד בכינונה של האימפריה הגרמנית אשר בתורה אימצה רבים מסעיפי חוקתה כמו גם את דגלה.
שלא כקודמתה, הקונפדרציה הגרמנית, הייתה הקונפדרציה הצפון-גרמנית מדינה של ממש. שטחיה חפפו את שטחי הקונפדרציה צפונית לנהר מיין כולל את מחוזותיה המזרחיים של פרוסיה ואת דוכסות שלזוויג אך ללא שטחי אוסטריה, בוואריה, וירטמברג, באדן וחלקה הדרומי של הדוכסות הגדולה של הסן, והיא איחדה את צפונה של גרמניה תחת הנהגתה של פרוסיה באמצעות איחוד המכס (Zollverein) והסכמי שלום חשאיים עם מדינות הדרום (שנחתמו יום לפני החתימה על שלום פראג).
אף על פי שהקונפדרציה התבטלה לאחר איחודה של גרמניה בשנת 1871, שימשה הקונפדרציה אבן יסוד לכינונה של החוקה הגרמנית באותה השנה. חוקה זו העניקה לקנצלר החדש אוטו פון ביסמרק סמכויות רבות, שכן היא הפכה אותו ל"אחראי" אך לא חייבה אותו לתת דין וחשבון בפני הבונדסטאג, והעבירה לידיו את הסמכויות על התקציב הצבאי (לאחר המשבר החוקתי אליו נקלע וילהלם הראשון בשנת 1862).
רשימת מדינות הקונפדרציה

כל המדינות החברות כבר השתייכו לקונפדרציה הגרמנית של 1815–1866. אוסטריה ומדינות דרום גרמניה בוואריה, וירטמברג, באדן והדוכסות הגדולה של הסן (הסן-דרמשטאדט) נותרו מחוץ לקונפדרציה הצפון-גרמנית. עם זאת, המחוז הצפוני אוברהסן של הדוכסות הגדולה של הסן אכן הצטרף.
בצפון, מרכז ומזרח גרמניה, פרוסיה:
איחדה מספר בעלי ברית שהצטרפו לקונפדרציה הצפון-גרמנית באמצעות הסכמי אוגוסט (Augustverträge) של אוגוסט 1866;
סיפחה ארבע מדינות אויב לשעבר (הנובר, נסיכות הבוחר מהסן, נסאו, פרנקפורט) שהפכו לחלקים מפרוסיה (אוקטובר 1866);
כללה את השטחים שלה בעבר מחוץ לאימפריה הרומית הקדושה ולקונפדרציה הגרמנית, כלומר את ערש מדינתה בפרוסיה המזרחית וכן את השטחים הפולניים שנכבשו על ידי פרוסיה (פרובינציית פוזן, פרוסיה המערבית) במדינה החדשה, ובכך סיפחה אותם רשמית לתוך גרמניה;
אילצה את שאר המדינות להיכנס לקונפדרציה של צפון גרמניה באמצעות הסכמי השלום.
לאוונבורג מוזכרת לפעמים כאחת המדינות החברות, לפעמים לא. היא הייתה אחת משלוש הדוכסות שהיו שייכות קודם לכן לדנמרק. לאוונבורג הייתה מדינה עם המלך הפרוסי כדוכס עד 1876, אז הפכה לחלק מהמחוז הפרוסי שלזוויג-הולשטיין.
| מדינה | עיר בירה |
| --- | --- |
ממלכות: 
ממלכת פרוסיה (1892-1918) פרוסיה: ברלין
ממלכת סקסוניה סקסוניה: דרזדן
דוכסויות גדולות: 
הדוכסות הגדולה של הסן הסן: דרמשטאדט
 מקלנבורג-שוורין: שוורין
 מקלנבורג-שטרליץ: נוישטרליץ
 אולדנבורג: אולדנבורג
 סקסוניה-ויימאר-אייזנך: ויימאר
דוכסויות: 
 אנהלט: דסאו
 בראונשווייג: בראונשווייג
 סקסוניה-אלטנבורג: אלטנבורג
 סקסוניה-קובורג-גותה: קובורג
 סקסוניה-מיינינגן: מיינינגן
נסיכויות: 
 ליפה: דטמולד
 רויס-גרה (הענף הזוטר): גרה
 רויס-גרייץ (הענף הבכיר): גרייץ
 שאומבורג-ליפה: ביקבורג
 שוורצבורג-רודולשטאדט: רודולשטאדט
 שוורצבורג-זונדרסהאוזן: זונדרסהאוזן
 ולדק ופירמונט: ארולזן
ערים חופשיות: 
 ברמן: 
המבורג המבורג: 
 ליבק:
ראו גם

מלחמת אוסטריה–פרוסיה
הערות שוליים

↑  לאחר הניצחון על צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה
| היסטוריה של גרמניה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה מוקדמת | שבטים גרמאניים • נדידת העמים • הממלכות הברבריות • האימפריה הפרנקית | גרמניה |
| גרמניה של ימי הביניים | פרנקיה המזרחית • ממלכת גרמניה • האימפריה הרומית הקדושה | גרמניה |
| תחילת התקופה המודרנית | מדינות גרמניה במאה ה-18 • פרוסיה | גרמניה |
| הדרך לאיחוד | הקונפדרציה של הריין • הקונפדרציה הגרמנית • אביב העמים בגרמניה • הקונפדרציה הצפון-גרמנית | גרמניה |
| האיחוד והרייך הגרמני | הקיסרות הגרמנית • רפובליקת ויימאר • גרמניה הנאצית | גרמניה |
| גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה | אזורי הכיבוש בגרמניה • גירוש גרמנים לאחר המלחמה • היסטוריה של גרמניה המזרחית • היסטוריה של גרמניה המערבית • בריחת המוחות מגרמניה המזרחית • הגבול בין שתי הגרמניות • חומת ברלין • איחוד גרמניה המחודש • גרמניה אחרי האיחוד | גרמניה |
פורטל גרמניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552763805171  BnF: cb12205116n (data)  GND: 2033898-3  ISNI: 0000 0001 1884 8032  LCCN: n81097801  NDL: 00577070  NLA: 36591490  SELIBR: 264748  SUDOC: 030684617  VIAF: 131360783   WorldCat (עם VIAF): 131360783 
מפת הקונפדרציה הצפון-גרמנית (פרוסיה עם מחוזותיה מוצגים בכחול)
הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית

גנרל דמיטריי גריגוריביץ' שצ'רבצ'ב (Щербачёв, Дмитрий Григорьевич), המפקד הרוסי של החזית הרוסית-רומנית
הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית (ברומנית: Republica Democratică Moldovenească) הייתה ישות מדינית קצרת ימים שהתקיימה במשך כשנה בשנים 1917–1918 בשטח בסרביה.
בירת הרפובליקה הייתה קישינב, ושפתה הרשמית הייתה רומנית. מועצת הארץ שימשה כפרלמנט.
היסטוריה

הוכרזה כישות אוטונומית בשטחי גוברניית בסרביה, לשעבר באימפריה הרוסית, בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, על ידי מועצת הארץ של בסרביה, ב-2 בדצמבר 1917. ב-7 בדצמבר בחרה מועצת הארץ את מועצת הדירקטורים הכלליים של בסרביה, גוף שהיה אמור לפעול כממשלת המדינה החדשה, ובראשו את פאנטלימון ארחאן. ארחן כיהן בתפקיד זה עד 19 בינואר 1918 ומכאן נכנס לתפקיד דניאל צ'יוגוראנו, שכיהן עד 7 באפריל 1918. מ-9 באפריל ועד 12 בדצמבר 1918 כיהן בתפקיד פטרה קאזאקו.
הרכבל לאי רוזוולט (ניו יורק)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  רכבל, urban aerial tramway route 
 שימוש:  חציית נהר האיסט ריבר
 על שם:  רוזוולט 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום ההתחלה:  רחוב 60 עם השדרה השנייה
 מיקום הסוף:  האי רוזוולט
 בעלים:  Roosevelt Island Operating Corporation (אנ')
 מפעיל:  Leitner-Poma (אנ')
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  יולי 1975 – ספטמבר 1976 (כשנה)
 תאריך פתיחה רשמי:  17 במאי 1976 
 מידות
 אורך:  940 מטר
 גובה:  76 מטר
 מידע טכני
 נתיבים:  2
 מידע נוסף:  קיבולת מקסימלית בקרונית - 125 נוסעים.
 קואורדינטות:  40°45′26″N 73°57′15″W﻿ / ﻿40.757361111111°N 73.954111111111°W﻿ / 40.757361111111; -73.954111111111
 אתר רשמי
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיהרכבל לאי רוזוולט(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיהרכבל לאי רוזוולט
 
הרכבל לאי רוזוולט הוא רכבל חשמלי בניו יורק שפרוס מעל איסט ריבר ומחבר את האי רוזוולט לאפר איסט סייד במנהטן בקו מזרח-מערב בין האי לשדרה השנייה, בנקודה שבין רחובות 59 ל-60, כשהכניסה למערכת היא מרחוב 59. הרכבל הוא הרכבל החשמלי הראשון שהופעל בצפון אמריקה, לאחר שנפתח בשנת 1976. מאז שנפתח הוסעו באמצעותו מעל 26 מיליון נוסעים.[דרושה הבהרה]
הרכבל מורכב משתי קרוניות הנעות הלוך ושוב בשני כבלים מקבילים. זוהי אחת מצורות ההובלה ההמוניות בניו יורק שאינה מנוהלת על ידי רשות התחבורה המטרופולינית (אנ'), אך משתמשת במטרוכארד (אנ') של המערכת הזו ויש לה העברות חינם אליה.
הרכבל מופעל על ידי חברת לייטנר-פומה (אנ') מטעם התאגיד המבצע של האי רוזוולט (אנ'), תאגיד ציבורי לתועלת הציבור שנוסד בשנת 1984 כדי להפעיל שירותים באי.
האי רוזוולט היה מחובר למנהטן ולקווינס באמצעות קרון חשמלי שחצה את גשר קווינסבורו מאז פתיחתו בשנת 1909. שני קרונות חשמליים אלה עצרו באמצע הגשר ומשם עברו למעלית, שהורידה את הנוסעים לאי. עד שנת 1976, היה זה החיבור היחיד לשני הרבעים הללו, ולעיר בכלל, מהאי.
בשנת 2006 נותק זרם החשמל לרכבל, ו-76 איש נתקעו בקרונית למשך שעות.
ב-1 במרץ 2010 נסגר הרכבל כחלק ממיזם שיפוץ ושדרוג בעלות של כ-25 מיליון דולר. במהלך השיפוץ הוחלפו כל הרכיבים למעט שלושת בסיסי המגדל. בין השיפורים המרכזיים: כבלי הקרוניות יכולים לפעול באופן עצמאי זה מזה, כאשר לכל קרונית 2 כבלים משלה, שבלתי תלויים בקרונית שמגיעה מהכיוון הנגדי. לפני כן נסעו הקרוניות רק במקביל. הרכבל נפתח מחדש ב-30 בנובמבר 2010. הפרויקט הושלם תוך תשעה חודשים, חודשיים יותר משתוכנן במקור. הקרוניות נגישות לכיסאות גלגלים ולאופניים. בנקודת היציאה מהרכבל על האי רוזוולט, יש גישה לאוטובוס האדום (אנ') שמסיע בחינם מסביב לאי. האוטובוס יוצא מתחנת הרכבל כל 8 דקות בשעות העומס, וכל 15 דקות בשאר הזמן. יוצאים במקביל 2 אוטובוסים לכיוונים מנוגדים לאורך הכביש הטבעתי המקיף את האי.
המסוף במנהטן, מבט מדרום מזרח, מכיוון רחוב 59.
הערות שוליים

1 2  Roosevelt Island Tram, ny.com
↑  Ferretti, Fred (May 1, 1976). Aerial Tram Ride to Roosevelt Island Is Opened With a Splash on O'Dwyer. The New York Times May 1, 1976, p. 69.
↑  Queensborro Bridge Opens To Traffic, New York Times, March 31, 1909
1 2  Roger Clark, Roosevelt Island Tram Once Again Running Over The East River, WayBackMachine, November 30, 2010
↑  RIOC Red Bus & Q102, Roosevelt Island Operating Corporation
הר מארי (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,005 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי הנסיך אלברט 
 קואורדינטות:  76°09′21″S 161°49′42″E﻿ / ﻿76.155833055556°S 161.82833°E﻿ / -76.155833055556; 161.82833
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר מארי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר מארי
 
הר מארי או הר מורי (באנגלית: Mount Murray) הוא פסגת גרניט חדה, בהרי הנסיך אלברט באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,005 מטרים מעל פני הים; הר מארי הוא ההר ה-2,165 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם 11 קילומטרים דרומית-מזרחית מהר סמית'.
ההר ממוקם 15 קילומטרים ממערב לנקודת ברוס; מצידו הצפוני של קרחון מוסון.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר מופה לראשונה על ידי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת נמרוד), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907–1909.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת נמרוד.
הקרחון נקרא על שמו של ג'יימס מארי (James Murray), ביולוג המשלחת.
לקריאה נוספת

• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 235
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 195
• Adriaenssens, E. M., Kramer, R., Van Goethem, M. W., Makhalanyane, T. P., Hogg, I., & Cowan, D. A. (2017), , Microbiome, 5(1), 83. https://doi.org/10.1186/s40168-017-0301-7
הערות שוליים

↑  ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד
↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2  מידע גאוגרפי
1 2 3 4 5 6 7 8 9  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2  מידע על גובה ההר
| אתרים בהרי הנסיך אלברט |
| --- | --- | --- |
| הרים | הר בואן • הר בילינג • הר ג'ויס • הר ג'ורג' מארי • הר האוורד • הר מאליס • הר מארי • הר מוריסון • הר מקינטוש • הר סמית' • הר פריסטלי |  |
| מעברי הרים | אוכף דוגווץ' |  |
| סלעים ומצוקים | סלעי שפרד • סלעי בובי |  |
| גבעות | רייקר |  |
| קרחונים | דייוויד • פראר • פריסטלי |  |
| מקפא קרחוני | פריסטלי |  |
| נונאטאקים | נונאטאקי טריו |  |
הקונפדרציה של הריין

| --- | --- |
סמל

 
 ממשל
 משטר:  קונפדרציה
 שפה נפוצה:  גרמנית, צ'כית, איטלקית, סלובנית, פולנית, הולנדית ועוד.
 עיר בירה:  פרנקפורט 50°06′37″N 8°40′56″E﻿ / ﻿50.1102777777778°N 8.68222222222222°E﻿ / 50.1102777777778; 8.68222222222222
 רשות מחוקקת:  דיאט 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  פירוק האימפריה הרומית הקדושה
 תאריך:  יולי - אוגוסט 1806
 פירוק:  הניצחון על נפוליאון בקרב לייפציג
 תאריך:  1813
 ישות קודמת:   האימפריה הרומית הקדושה
 ישות יורשת:  גרמניה הקונפדרציה הגרמנית
 
הקונפדרציה של הריין ב-1812
הקונפדרציה של הריין (בגרמנית: Rheinbund; בצרפתית: Confédération du Rhin) הייתה ברית של 16 מדינות שעוצבה תחת הלחץ של נפוליאון בונפרטה בקיץ 1806 בפריז וכללה נסיכויות שהיו בעבר חלק מהאימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית. הקונפדרציה התקיימה עד לנובמבר 1813, לאחר הפסדו של נפוליאון בקרב לייפציג. הקונפדרציה הוקמה על ידי נפוליאון אחרי ניצחונו בקרב אוסטרליץ על פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועל אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה, ולאור חוזה פרסבורג.
במהלך קיומה, נכללו בקונפדרציה מדינות, נסיכויות ודוכסויות רבות, ואחד הקשיים בקונפדרציה היו שהמדינות רצו ריבונות מלאה ושאינה מוגבלת.
האיחוד הותיר את מדינות האזור כקונפדרציה של מדינות אוטונומיות בעלות שלטון עצמי מוגבל, בשליטת צרפת. על מדינות הקונפדרציה נכפו רפורמות שונות בתחומי הממשל, הכלכלה והמודרניזציה החברתית שהשפיעו על ההיסטוריה הגרמנית, לצד הרפורמות הפרוסיות. לרפורמות השלכה גם על מעמד היהודים במדינות הפדרציה, אשר הושפע מן האמנציפציה הצרפתית.
לאחר מפלתו של נפוליאון הוקמה בקונגרס וינה (1815) הקונפדרציה הגרמנית, בגבולות דומים לאלה של הקונפדרציה של הריין, בתוספת אוסטריה ופרוסיה.