stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בדיקת עובדות
הערות שוליים

↑  Inside the World’s Largest Fact Checking Operation - A conversation with two staffers at Der Spiegel, באתר Columbia Journalism Review, ‏9 באפריל 2010 (באנגלית).
↑  Q&A: New Yorker’s Rachel Aviv on making well-worn topics fresh, באתר Columbia Journalism Review, ‏19 בספטמבר 2017 (באנגלית).
↑  בדיקת עובדות בפייסבוק: מה בעלי אתרים צריכים לדעת, באתר פייסבוק
↑  המשרוקית, באתר "גלובס"
↑  דורון ברוש, ‏גורם לפוליטיקאים להזיע: גיא זהר עושה עבודה אדירה ב"מהצד השני", באתר מעריב אונליין, 4 באפריל 2020
↑  בן בירון בראודה‏, ב-12 דקות בלבד קיבלנו מגיא זהר מידע שלא קיבלנו בשבוע של מהדורות, באתר וואלה, 15 במרץ 2021
↑  דרור שרון, ‏כך תזהו פייק ניוז: הכללים למלחמה במידע שגוי ברשת, באתר גלובס, 23 ביולי 2019
↑  Leslie Dickstein, Simmone Shah, Julia Zorthian, Eric Cortellessa, Fact-Checking What Donald Trump Said in His 2024 Interviews With TIME, Time, ‏30 באפריל 2024;
Leslie Dickstein, Simmone Shah, Julia Zorthian, Fact-Checking What President Joe Biden Said in His 2024 Interview With TIME, Time, ‏4 ביוני 2024;
Eric Cortellessa/Jerusalem, Fact-Checking What Benjamin Netanyahu Said in His 2024 Interview With TIME, Time, ‏13 באוגוסט 2024
1 2  Mauro Bertolotti, Patrizia Catellani, Counterfactual thinking as a prebunking strategy to contrast misinformation on COVID-19☆, Journal of Experimental Social Psychology, ‏ינואר 2023
1 2    AP, ‏גוגל מקדמת הפרכה של פייק ניוז בעזרת טכניקה חדשה, בעיתון מקור ראשון, 13 בפברואר 2023
| מיסאינפורמציה |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | מיסאינפורמציה • דיסאינפורמציה • פוסט-אמת • פסאודו-מדע • אנטי-מדע • תאוריית קשר • שכתוב ההיסטוריה • אמיתנות (אנ') • תעמולה • שמועה • שקר |  |
| תקשורת | פייק ניוז • מפלגתנות (אנ') • חדשות סאטיריות (אנ') • עיתונות צהובה • שערורייה עיתונאית • שופר • תקשורת מגויסת • מסגור • הטיות פוליטיות בתקשורת • ספירלת השתיקה • תיבת תהודה • בועת הפילטר • מידע כוזב על מגפת הקורונה • מערך ההסברה של החמאס |  |
| מכחישנות | הכחשת המציאות • הכחשת שינוי האקלים • התנגדות לחיסונים • הכחשת איידס • הכחשת השואה • הכחשת רצח העם הארמני |  |
| בישראל | תאוריות הקשר על רצח יצחק רבין • תאוריות קשר הקשורות לחיות בישראל • מידע כוזב במלחמת חרבות ברזל • הכחשת מתקפת הפתע על ישראל |  |
| שיווק | תוכן שיווקי • קליקבייט • פרסום סמוי |  |
| אוריינות מידע | אוריינות מידע (אנ') • אוריינות מדיה • אוריינות דיגיטלית • הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני ספריות ומוסדות • הערכת מקורות • בדיקת CRAAP • מכון דוידסון לחינוך מדעי |  |
| בדיקת עובדות | בדיקת עובדות • רשת בדיקת העובדות הבין-לאומית • מהצד השני עם גיא זהר • לא רלוונטי • המשרוקית • פייק ריפורטר • סנופס • מכסחי המיתוסים |  |
בולדוג (תוכנית טלוויזיה)

| --- | --- |
 סוגה:  דוקו-אקטיביזם 
 מנחים:  מיקי רוזנטל, גיא מרוז 
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 8 
 תקופת שידור מקורית:  2003–2006 
 
בולדוג, תוכנית טלוויזיה ישראלית דוקו-אקטיביסטית ששודרה בערוץ 8 ובערוץ 10 בין השנים 2003–2006. את התוכנית הגיש מיקי רוזנטל ומשנת 2004 גיא מרוז. התוכנית התמקדה בחשיפת עוולות, לרוב בקרב מוסדות הממשלה, כשמגיש התוכנית מתלווה אל הנפגע במטרה לתקן את העוול.
בין הפרשיות שנחשפו בתוכנית היא העובדה כי חברת השמירה מפרה בעקביות את זכויות עובדיה.
החל מהעונה השנייה, הגישה אורלי וילנאי תוכנית נלווית, שנקראה "בעקבות הבולדוג", שעקבה אחר תוצאות התוכנית.
התוכנית זכתה בפרס סוקולוב לשנת 2004 על עונתה הראשונה.
הערות שוליים

↑  זוהר ישראל, ה"בולדוג" חוזר, והוא נושך, באתר ynet, 8 ביולי 2004
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הונדרטוואסר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה מגורים רב-משפחתי, אטרקציה תיירותית, Gemeindebau 
 על שם:  פרידנסרייך הונדרטוואסר 
 מיקום:  וינה 
 מדינה:  אוסטריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1984
 תאריך פתיחה רשמי:  17 בפברואר 1986 
 אדריכל:  פרידנסרייך הונדרטוואסר, פיטר פליקן, יוזף קרווינה 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אקספרסיוניסטית 
 קואורדינטות:  48°12′27″N 16°23′38″E﻿ / ﻿48.2075°N 16.3939°E﻿ / 48.2075; 16.3939
 אתר רשמי
  (למפת וינה מוגדלת) בית הונדרטוואסר(למפת וינה רגילה) בית הונדרטוואסר
 
בית הונדרטוואסר (בגרמנית: Hundertwasserhaus) בעיר וינה בירת אוסטריה הוא בית מגורים, אשר תוכנן בסגנון אקספרסיוניסטי על פי רעיונותיו של האמן האוסטרי פרידנסרייך הונדרטוואסר. הוא מהווה אחת מהאטרקציות התיירותיות הבולטות של העיר ומושך אליו מבקרים רבים.
ביזמת קנצלר אוסטריה ברונו קרייסקי הזמין ראש עיריית וינה לאופולד גראץ את הונדרטוואסר בשנת 1977 לבנות בעיר מתחם מגורים על פי רעיונותיו האדריכליים. כיוון שהונדרטוואסר לא היה אדריכל בהכשרתו צירפה אליו העירייה לבקשתו אדריכל שייצור תוכניות על פי רעיונותיו. האדריכל, יוזף קרווינה (Josef Krawina), הכין תוכנית ראשונית למבנה, שאותה דחה הונדרטוואסר על הסף כמנוגדת לרעיונותיו. הוא הביא להחלפתו של קרווינה באדריכל פיטר פליקן (Peter Pelikan), אשר היה לשותפו של הונדרטוואסר גם בתכנון מבנים אחרים.
המבנה נבנה בין השנים 1983 עד 1985. הוא נחנך ב-17 בפברואר 1986 וביום זה ביקרו בו 70 אלף איש. מאז ביקרו בו מיליוני מבקרים. הבית אינו תואם את הנורמות המקובלות של האדריכלות. המודלים שהיוו השראה להונדרטוואסר לקוחים בין היתר מאנטוני גאודי, פרדינאן שבאל ומגדלי הווטס (אנ').
הבניין בנוי מלבנים. בהתאם לרעיונותיו של הונדרטוואסר מצויות בו רצפות גליות, גג המכוסה באדמה ועשב, עצים גדולים הצומחים מתוך חדרי הדירות וענפיהם מציצים מחלונותיו. חזיתות הדירות השונות וכן החללים הפנימיים שלהן צבועים ומקושטים בסגנונות שונים. המבנה מכיל 52 דירות בגדלים שונים, ארבעה משרדים, 16 מרפסות פרטיות ושלוש מרפסות ציבוריות. נטועים בו 250 עצים ושיחים, שעבורם נעשה בבניין שימוש כ-900 טון אדמה, והם משתרעים על שטח כולל הגדול משטח המגרש שעליו נבנה הבניין.
בשנת 2010, לאחר שמונה שנות התדיינות, פסק בית המשפט העליון של אוסטריה כי יש להכיר באדריכל קרווינה כיוצר משותף של המבנה ביחד עם הונדרטוואסר, עם פליקן כמתכנן.
ארצ'י (הונגריה)

ארצ'י (בהונגרית: Ercsi) היא עיר במחוז פייר, הונגריה, כ-35 ק"מ מדרום לבודפשט. בעיר פארק תעשייתי וכן תעשיית סוכר, תירס ודגנים.
היסטוריה

בתקופה הנאוליתית היה האזור חלק מציר נדידה מרכזי, עקב קרבתו לנהר הדנובה.
בתקופת הברונזה ובתקופת האימפריה הרומית התקיימו במקום יישובים קטנים.
ארצ'י מוזכרת לראשונה בשנת 1037, ברישומי מנזר מקומי ובמסמכים מתקופת המלך אישטוון הראשון.
ארצ'י עמדה בנתיב הפלישה והכיבוש של האימפריה העות'מאנית במאות ה-16 וה-17. באזור התיישבו אוכלוסיות סלביות. בסוף המאה ה-17, עם שחרור הונגריה כולה מהעות'מאנים, הוקמה ביישוב כנסייה קתולית ושוקם המנזר האורתודוקסי. התעשייה והמסחר ביישוב התפתחו, ובסוף המאה ה-18 הוקמה ביישוב כנסייה קתולית נוספת.
במאה ה-19 הוקמו ביישוב מפעלי ליקר, סוכר ועמילן ועלתה חשיבותה של ארצ'י כתחנת מסחר על נהר הדנובה.
בתחילת המאה ה-20 חוברה ארצ'י לרשת מסילות הברזל.
ב-1948 הולאם מפעל הסוכר בעיירה על ידי השלטונות הקומוניסטים.
בשנת 2000 קיבלה ארצ'י מעמד של עיר.
קהילה יהודית

בינואר 1941 היו בארצ'י כ-100 יהודים – כשני אחוזים מאוכלוסייתה. רובם השתייכו לקהילה הנאולוגית. החל משנת 1934 אלברט גרין היא רב ראשי של העיר והסביבה. במרץ 1944 נכבשה הונגריה על ידי הוורמאכט (מבצע מרגרטה) במאי 1944 הוקם גטו בארצ'י וביוני גורשו יהודי הגטו לאושוויץ.
בטווח קצר

| --- | --- |

 בימוי:  ג'יימס פולי
 הופק בידי:  דון גאסט אליוט לויט
 תסריט:  ניקולס קאזאן
 עריכה:  הווארד אי. סמית'
 שחקנים ראשיים:  שון פן כריסטופר ווקן מרי סטיוארט מסטרסון קריספין גלובר טרייסי וולטר כריס פן
 מוזיקה:  פטריק לאונרד
 צילום:  חואן רואיז אנצ'יה
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Hemdale films 
 חברה מפיצה:  סרטי אוריון
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 באפריל 1986
 משך הקרנה:  115 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה–פשע
 הכנסות:  2.3 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   atcloserange
 דף הסרט ב־IMDb
 
"בטווח קצר" (באנגלית: At Close Range) הוא דרמת-פשע אמריקאי משנת 1986 בבימויו של ג'יימס פולי, המבוסס על משפחת הפשע של פנסילבניה, בראשות ברוס ג'ונסטון האב, שפעלה במהלך שנות ה-60 וה-70. מככבים בו שון פן וכריסטופר ווקן, עם מרי סטיוארט מסטרסון, אחיו של שון, כריס פן, דייוויד סטראתיירן, קריספין גלובר, קיפר סאת'רלנד ואיילין ראיין (אנ') כיכבו בתפקידי משנה. הסרט לא זכה להצלחה מסחרית, כאשר גרף 2.3 מיליון דולרים בלבד, מתקציב של 6.5 מיליון דולרים בסך הכול.
עלילה

בראד וייטווד האב הוא פושע ומנהיג כנופיית הפושעים של משפחתו. לאורכו של הסרט, מוצגת השגרה של המשפחה, ככזו הפועלת בעולם הפשע.
ליהוק

שון פן – ברדפורד "בראד" וייטווד הבן
כריסטופר ווקן – ברדפורד "בראד" וייטווד האב
מרי סטיוארט מסטרסון – טרי
כריס פן – תומאס "טומי" וייטווד
מילי פרקינס – ג'ולי
איילין ראיין – סבתא
טרייסי וולטר – דוד פאץ' וייטווד
אר. די. קול – דיקי
דייוויד סטראתיירן – טוני פיין
ג'יי. סי. קווין – בויד
קנדי קלארק – מרי סו
ג'ייק דנגל – לסטר
קיפר סאת'רלנד – טים
קריספין גלובר – לוקאס
סטיבן ג'פריס – אגי
אלן אוטרי – ארני
נואל פארקר – ג'יל
הערות שוליים

↑  At Close Range, Box Office Mojo
בית הכנסת בכיכר טלקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  בודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 קואורדינטות:  47°29′37″N 19°04′58″E﻿ / ﻿47.4937°N 19.0829°E﻿ / 47.4937; 19.0829
  (למפת בודפשט מוגדלת) בית הכנסת בכיכר טלקי(למפת בודפשט רגילה) בית הכנסת בכיכר טלקי
 
בית הכנסת בכיכר טלקי (בהונגרית: Teleki téri zsinagóga, לעיתים קרובות נקרא: בית התפילה צ'ורטקוב בכיכר טלקי או הספרדי). הוא בית כנסת אורתודוקסי שנמצא ברובע 8 בבודפשט, בכיכר טלקי.
היסטוריה

זהו בית הכנסת היחיד בבודפשט הפועל היום שבמקורו היה חסידי. הוא מכונה בית כנסת "צ'ורטקוב", כי חסידי צ'ורטקוב שהיגרו מגליציה לעיר הקימו אותו לפני מלחמת העולם הראשונה. בשל השימוש בנוסח ספרד, המקום כונה גם "בית-הכנסת הספרדי." מקום התפילה נוצר על ידי חיבור של שתי דירות בקומת הקרקע ופעיל מאז תחילת שנות העשרים של המאה ה-20.
זירת צילומים

בין היתר צולמה בשנת 1994 בבית התפילה יצירתו הקולנועית של מיקלוש ינצ'ו בשם "המסר של האבנים". כמו כן נבחר בית הכנסת בשנת 2013 לפרק הפתיחה של תוכניתה של אופרה ווינפרי "אמונה". הסדרה הוקרנה ברחבי העולם באוקטובר 2015 בערוץ OWN.
בית דולפין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מלון 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1942
 תאריך פתיחה רשמי:  1942 
 קואורדינטות:  32°58′54″N 35°04′56″E﻿ / ﻿32.98176°N 35.0822°E﻿ / 32.98176; 35.0822
 he
 
נופשים בבריכת בית דולפין, 4 בספטמבר 1954
משמאל נורמן לוריא, הבעלים של מלון בית דולפין בשבי ציון יחד עם מנהלו הראשון של המלון יוסף אקרמן, באירוע הפתיחה של אגף במלון בל"ג בעומר ב- 20 במאי 1954
בית דולפין היה מלון בשבי ציון שנוסד בשנת 1942. המלון עבר גלגולים שונים והיום הוא נטוש.
היסטוריה

בית דולפין נפתח ביוני 1942 בהנהלת רוזה פיש ולוטה איזנברג על חוף ימה של שבי ציון. לידו היה פנסיון קטן שהוקם קצת לפניו, ולאחר מספר שנים נמכר לקופת חולים ושימש כבית הבראה. לאחר מלחמת העצמאות הוקם במקום פנסיון שלישי, בית חוה, שנוהל על ידי המושב.
בשנת 1950 רכש נורמן לוריא בעזרת הוריו את בית דולפין שיפץ אותו והפך אותו למלון בוטיק הראשון במדינת ישראל. המלון הופעל בחודשי הקיץ בין אפריל לאוקטובר. באוקטובר 1950 היה בית דולפין בין 11 המלונות בישראל שיועדו לתיירים ועל כן היו פטורים ממגבלות הצנע. בשנת 1951 נבנה למלון אגף חדש בן 50 חדרים בשתי קומות שהושלם במאי 1953.
המלון משך אליו את שמנה וסלתה של החברה הישראלית, החל מנשיא המדינה, יצחק בן-צבי, וכלה בעשירי ירושלים, תל אביב וחיפה. את המלון פקדו גם שחקנים ידועים מהוליווד, בהם דני קיי, סופיה לורן, קירק דאגלס והסופר לאון יוריס. בשנת 1960 התארח במלון תיאודור הויס, לאחר סיום כהונתו כנשיא מערב גרמניה.
בתחילת שנות ה-60 הועבר המלון לחוכר אשר הוריד את רמת המלון ועל כן לוריא ביקש למוכרו. 
בתחילת 1964 התכוונה קופת חולים כללית לרכוש את המלון לצורך הפיכתו לבית הבראה, אולם ביקורת ציבורית על הרכישה של מלון כה יוקרתי והסבתו מיעדו כפנינת תיירות, הביאה לדחיית העסקה בחודשיים כדי לאפשר מציאת רוכש מענף התיירות. באפריל 1964, לאחר שכמעט נואשו הבעלים ממציאת קונה מענף התיירות, רכש חיים שיף את "מלון דולפין" שבשבי ציון, שיפץ אותו והכשיר את המטבח שלו. בעקבות תפוסה נמוכה, החל שיף לשווק את המלון לחברות גדולות ששלחו את עובדיהם לנופש ובמיוחד לחברי "אגד", שהגדילו ורכשו חלק מהבעלות במלון. שיף, שלא היה מרוצה מהתנהגות הנופשים במקום, שב ורכש מ"אגד" את חלקה במלון ולאחר מספר שנים, בשנות ה-70, מכר אותו לקופת חולים כללית שעשתה בו שימוש כבית הבראה.
לקריאה נוספת

ד"ר פדרו זוניגה, מי יתנני במדבר מלון אורחים, הוצאת קווים, 2010
הערות שוליים

↑  בית דולפין, דבר, 5 ביוני 1942
1 2  מ. סייר, בית דולפין נתן את הברק, מעריב, 21 בפברואר 1964
↑  מאחורי הקלעים של חופשה בגליל, דבר, 1 ביוני 1951
1 2  "בית דולפין" בשבי ציון מתרחב, חרות, 23 באוגוסט 1951
↑  11 בתי־מלון לתיירים ללא צנע, דבר, 30 באוקטובר 1950
↑  קייטנת תיירים בשבי ציון, חרות, 18 במאי 1953
↑  נשיא גרמניה לשעבר יתארח אצל ידיד בשבי־ציון, דבר, 15 באפריל 1960
פרופ' תיאודור הויס בעצרת לזכר ידידו, דבר, 13 במאי 1960
↑  תעוכב רכישת מלון דולפין, מעריב, 11 בפברואר 1964
ההסתדרות נתנה שהות של חודשיים "למציאת קונה לבית דולפין", דבר, 17 בפברואר 1964
↑  בקיצור, חרות, 6 באפריל 1964
↑  האחים שיף רכשו מלון דולפין, חרות, 20 באפריל 1964
↑  בעלי דולפין משפצים את המלון, מעריב, 26 באפריל 1964
↑  ח. שיף רכש את חלקו של אגד במלון דולפין, דבר, 13 בדצמבר 1971
↑  מלון לקביעת עובדות, באתר "המלונאים", עמ' 229-224, אורכב בארכיון האינטרנט, 4 יולי 2018
אנדרטת חטיבה 188

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה 
 על שם:  חטיבה 188 
 מיקום:  רמת הגולן 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1981
 תאריך פתיחה רשמי:  1981 
 יוצר:  דני מורן ודוד פיין
 קואורדינטות:  33°02′56″N 35°42′32″E﻿ / ﻿33.048833333333°N 35.708944444444°E﻿ / 33.048833333333; 35.708944444444
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) אנדרטת חטיבה 188(למפת אצבע הגליל רגילה) אנדרטת חטיבה 188(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אנדרטת חטיבה 188(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אנדרטת חטיבה 188
 
הבמה באתר הזיכרון לחטיבה 188
"הזקן בעל אלף הנשמות"
סלע זיכרון בחורשת הנופלים של חטיבת ברק
אנדרטת חטיבה 188 (עוצבת ברק) היא אנדרטה הנמצאת באתר הנצחה לזכר חללי חטיבה 188 שנפלו במערכות ישראל. האתר נמצא ברמת הגולן מצפון לקצרין לצד כביש 91 צמוד למחנה חטיבת ברק.
חטיבה 188

חטיבה 188 היא חטיבת שריון סדירה שהוקמה ב-1955 כחטיבת חי"ר 18.
לאחר מבצע קדש עברה הסבה לחטיבה ממוכנת 45. במלחמת ששת הימים נלחמה בקרבות בעמק דותן וברמת הגולן, וב-1969 הפכה לחטיבת שריון 188. במלחמת יום הכיפורים נלחמה בקרבות קשים נגד הצבא הסורי ובמלחמת לבנון הגיעה עד לביירות.
במספר מקומות ברמת הגולן יש אנדרטאות ללוחמי החטיבה. אתר ההנצחה המרכזי הוקם ב-1981 בעיצוב הפסל דוד פיין ממעיין ברוך. מדי שנה, בסמוך ליום הכיפורים נערכת במקום אזכרה לנופלי החטיבה ובאתר יש מקום לפיקניק למשפחות הנופלים.
לחטיבה 188 קיים אתר הנצחה נוסף בפארק עוצבות השריון בלטרון, בדומה ליחידות שריון נוספות.
האנדרטה

במרכז האנדרטה נמצאת במה מעגלית מדורגת ובראשה כן עגול של אבני בזלת. על הכן ניצב במהופך צריח טנק סורי צבוע שחור שקנהו מוטל על המדרגות.
מאחורי הצריח נמצאים שלושה סלעים גדולים המסמלים את שלושת גדודי השריון של החטיבה. משני צידי האנדרטה חקוקים על לוחות שיש שחורים, שמותיהם של לוחמי החטיבה שנפלו בקרבות מאז מלחמת ששת הימים עד ימינו.
בצד ימין חקוקות מילות שיר של יהודה עמיחי: במרחק שתי תקוות מהקרב חזיתי שלום. בצד שמאל נמצאים סמלי החטיבה והגדודים וכן קטע מהמנון חטיבת ברק מאת ירון לונדון ונורית הירש: ...ומשדות העבר לעתיד, מקרבות הים עד הלום והבז ששעט הוא יעיד, בזכותו עוד יגיע שלום....
מהאנדרטה יש מורד מכוסה דשא שבקצהו התחתון במה ועליה סמלי החטיבה והגדודים. במרכז האתר נמצא טנק שוט, מהסוג ששירת את החטיבה עד 1992 ולידו שלט המכנה אותו הזקן בעל אלף הנשמות.
במתחם האנדרטה משולב סלע בזלת שעליו נחרתו שמות חללי החטיבה (אז כחטיבה 45) במלחמת ששת הימים . הסלע היה מוצב במקור באנדרטת החטיבה בצומת קבטיה.
חורשת הנופלים

מול אתר הזיכרון, בצד הדרומי של כביש 91, נמצא אתר הנקרא "חורשת הנופלים, חטיבת ברק". באתר נמצא עמוד מתכת גבוה ועליו סמל החטיבה ולידו סלע עליו חקוק: בן אדם כעץ שתול על פלגי מים, שורש מבקש - לזכר נופלי חטיבת ברק במערכות ישראל.
הערות שוליים

↑  האתר מגודר ונעול. ביקור אפשרי רק בתיאום מראש עם מפקדת החטיבה.
↑  דוד פיין - איש האבן
↑  מילות השיר באתר יד לשריון
בית דטלף-רובדר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים 
 על שם:  דטלף קרסטן רובדר 
 כתובת:  מִיטֶה 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1935
 תאריך פתיחה רשמי:  1935 
 אדריכל:  ארנסט זאגביל 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאצית 
 קואורדינטות:  52°30′31″N 13°23′03″E﻿ / ﻿52.5087°N 13.3841°E﻿ / 52.5087; 13.3841
  (למפת ברלין מוגדלת) בית דטלף-רובדר(למפת ברלין רגילה) בית דטלף-רובדר
 
הבניין בשנת 1938
מזרח גרמנים מאושרים-ציור קיר בחזית הצפונית של המבנה
בית דטלף-רובדר (בגרמנית: Detlev-Rohwedder-Haus) הוא מבנה ברחוב וילהלמשטראסה שבמרכז העיר ברלין, בירת גרמניה. במקור נבנה כמשכנו של המיניסטריון האווירי (Reichsluftfahrtministerium) של גרמניה הנאצית, וכיום הוא משמש כמשכנו של משרד האוצר הגרמני.
המבנה

בית דטלף-רובדר נבנה בשנים 1935–1936 על חורבותיו של משרד המלחמה הפרוסי שהוקם בשנת 1819 ונהרס. הבניין תוכנן על ידי האדריכל ארנסט זאגביל, שתכנן גם את חידוש שדה התעופה טמפלהוף בברלין. תכנון המבנה בסגנון הניאו קלאסי מהווה דוגמה לאדריכלות הנאצית המתאפיינת במבנים עצומי ממדים, בעלי קנה מידה בלתי אנושי.
ממדים

המבנה בנוי משלד של בטון מזוין, ומכוסה בציפוי של אבן גיר ושיש, אשר הגיעו מכ-50 אתרי כרייה שונים. אורכו של המבנה יותר מ-250 מטרים, והוא נמשך לאורך כל הקטע שבין הרחובות פרינץ אלברכט ולייפציגר. למבנה שבע קומות, ושטחו הכולל 112,000 מטר רבוע. בבניין 2,800 חדרים ולאורכו נמתחים מסדרונות באורך כולל של שבעה קילומטרים. בבניין 4,000 חלונות ו-17 גרמי מדרגות. עם השלמתו הועסקו בו כ-4,000 עובדי חיל האוויר ועובדי מנהל התעופה האזרחית של גרמניה הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה

בית דטלף-רובדר כמעט לא נפגע מהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר סיומה שופץ במהירות בידי הסובייטים. כוחות הכיבוש הציבו בבניין את מפקדתם, ובשנת 1948 הועבר המבנה לידי שלטונות גרמניה המזרחית.
בשנים 1950–1952 נוסף לחזיתו הצפונית של המבנה הפונה לרחוב לייפציגר, ציור קיר באורך 18 מטר, שעשוי מלבני פורצלן ומתאר את האידיאל הסוציאליסטי של גרמניה המזרחית הצועדת לעבר עתיד מזהיר ומאושר.
בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה עבר הסניף הברלינאי של משרד האוצר הגרמני למשכנו בבניין, ובשנת 1999, לאחר שיפוץ מקיף, השתכן בו משרד האוצר של גרמניה.
ארצ'י בנקר

| --- | --- |

 יוצרים:  נורמן ליר 
 גילום הדמות:  קרול או'קונור 
 מידע
 מקצוע:  מוזג
 אזרחות:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  קווינס 
 
ארצ'י בנקר (משמאל)
ארצ'יבלד "ארצ'י" בנקר (באנגלית: Archibald "Archie" Bunker) הוא הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה הקומית "הכל נשאר במשפחה" ("All in the Family") ובסדרת ההמשך שלה "הבר של ארצ'י בנקר" ("Archie Bunker's Place"), סדרות שהופקו בארצות הברית בשנות ה-70 ובשנות ה-80 של המאה ה-20. ארצ'י, שגולם על ידי השחקן האמריקאי קרול או'קונור, הוא גבר בגיל העמידה, פועל צווארון כחול, שמרן, גזען ושופע דעות קדומות, המתקשה לקבל את השינויים והחידושים בעולם. ב-2005 בחר ערוץ הבידור "בראבו" בארצ'י כדמות הטלוויזיונית המצחיקה ביותר של כל הזמנים.
התפתחות הדמות

סדרת הטלוויזיה "הכל נשאר במשפחה" עלתה לאוויר ב-1971 ובין לילה הפכה להצלחה מסחררת. הסדרה סבבה סביב דמותו של ארצ'י - גבר לבן מבוגר, פועל צווארון כחול (מנהל עבודה במספנה), ששירת בחיל האוויר של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ולאחריה גר עם אשתו, בתו וחתנו בקווינס, ניו יורק. תכונות האופי שלו שיקפו את דמות האמריקני השמרן - ארצ'י הוא טיפוס שמרני, נרגן, ציני, שוביניסטי, גזעני, פטריוטי ובעל דעות קדומות ביחס לקבוצות מיעוט רבות בארצות הברית. רוב הסדרה עסקה בעימותים של ארצ'י מול העולם: שכניו השחורים ("הג'פרסונים"), בתו טיפשה והבכיינית גלוריה (סאלי סטראתרס), אשתו הצייתנית אדית (ג'ין סטייפלטון) ובעיקר חתנו, מייקל סטיוויק ("ראש כרוב", בפיו של ארצ'י) שחי על חשבונו של ארצ'י ומטיף לארצ'י על סוציאליזם, אותו גילם רוב ריינר (שהפך אחר־כך במאי קולנוע מצליח), שסימל את כל מה שארצ'י תעב: ליברליזם, צדקנות, סוציאליזם, אינטלקטואליות, שיער ארוך, ופולנים.
יוצר ומפיק הסדרה, נורמן ליר, סבר כי ארצ'י יהיה דמות שהצופים יתעבו ויסתייגו ממנה. כך סבר גם שחקן הקולנוע ההוליוודי הוותיק, מיקי רוני, לו הוצע התפקיד. רוני דחה את ההצעה משום שחשב ש"הכל נשאר במשפחה" תכשל, אך גם כי חשש לדימויו בעיני הציבור. ליר ורוני טעו: ארצ'י הפך לדמות פופולרית בקרב קהל שמרני, שראה בו מודל מוקצן מאוד, אך משעשע, של פטריוט שמרני וגאה, וגם בקרב קהל ליברלי, שנהנה מהסאטירה על דמות השמרן הטיפוסית. מעבר לכך, נבעה החיבה חוצת הגבולות לארצ'י מהחירות הנדירה שהוענקה לדמותו: פועל המספנה הגזעני וצר האופק שנא ובז לכל, וביטא את הבוז שלו בשלל עלבונות גסים, שאף דמות טלוויזיונית אחרת לא הייתה חופשית לבטא.
עובדה נוספת שהוסיפה לחינו של ארצ'י הייתה העובדה שלמרות רגשותיו הגזעניים, ארצ'י בז לאלימות. כך, בפרק "ארצ'י וה-KKK", הזמין חבר את ארצ'י ל"מועדון נוצרי" שהתגלה כסניף המקומי של הקו קלוקס קלאן. ארצ'י דחה מיד את הקבוצה, באותו בוז בו דחה גם את שנואי נפשה, ואף ניסה למנוע ממנה לשרוף צלבים אל מול חלונו של מייקל.
האהדה לה זכה ארצ'י הובילה לריכוך הדרגתי בעמדותיו. ארצ'י המשיך להעליב ולעקוץ, אך משהו מחריפות שנאתו הלך והתקהה עם הזמן. בעונה התשיעית של הסדרה אימצו ארצ'י ואדית את אחייניתה היהודיה של אדית - אירוע שלא היה עולה על הדעת בעונה הראשונה של הסדרה. בסדרת ההמשך, "המקום של ארצ'י בנקר" (פאב-מסעדה), שותפו של ארצ'י הוא יהודי בשם מארי קליין (השחקן היהודי מרטין בלזם) וארצ'י עצמו מעסיק אומנת שחורה לנכדו.
השראה

דמותו של ארצ'י עוצבה בהשראת הדמות "אלף גארנט" - גיבורה הגזעני וצר המוחין של הסדרה הבריטית "עד שהמוות יפריד ביננו", עליה התבססה הסדרה "הכל נשאר במשפחה". ארצ'י בנקר עצמו שימש השראה לדמותו של אל באנדי מהסדרה "נשואים פלוס", לדמותו משולחת הרסן של אריק קרטמן מ"סאות' פארק" ולסדרה הישראלית "איצ'ה" בגילומו של ספי ריבלין. שם הסדרה שימש השראה לסדרה הישראלית "הכל נשבר במשפחה" בכיכובם של ציפי שביט ודב רייזר.
ארנסט אופנהיימר

| --- | --- |

 לידה:  22 במאי 1880 פרידברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  25 בנובמבר 1957 (בגיל 77) יוהנסבורג, דרום אפריקה 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 תקופת הפעילות:  מ-1896 
 בן או בת זוג:  May Pollack  Caroline Magdalen Harvey (1 ביוני 1935–?) 
 
אֶרְנֵסְט אוֹפֶּנְהַיְמֶר (באנגלית: Ernest Oppenheimer;‏ 22 במאי 1880–25 בנובמבר 1957) היה איש עסקים בתחום כריית היהלומים ופוליטיקאי דרום אפריקאי ממוצא גרמני–יהודי. הוא ייסד את התאגיד האנגלו-אמריקני בדרום אפריקה ותחת שליטתו היה גם תאגיד דה בירס.
חייו

אופנהיימר נולד בפרידברג שבאימפריה הגרמנית לאדוארד אופנהיימר, סוחר סיגרים, ולננט לבית הירשהורן. בגיל 16 נסע בעקבות אחיו, לואיס, ללונדון והחל לעבוד בחברת דונקלסבוהלר, חברת תיווך סחר יהלומים. בשנת 1902 נשלח לדרום אפריקה כדי לייצג את החברה כקונה בעיירה קימברלי. בקימברלי נבחר לראשות העיר בין השנים 1912–1915, ובתפקיד זה סייע בגיוס לשירות צבאי בגדוד קימברלי במהלך מלחמת העולם הראשונה. למרות זאת, בשל רגש אנטי-גרמני שעלה עם פרוץ מלחמת העולם הודח מתפקיד זה.
לאחר מכן עבר ליוהנסבורג והתיידד עם ויליאם לינקולן הונולד, מהנדס אמריקני וויושב הראש של החברות: Transvaal Coal Trust,‏ Brakpan Mines,‏ Springs Mines ו-The New Era Company, ויחד בשנת 1917 הם הקימו את התאגיד האנגלו-אמריקני בסיוע כספי מג'יי. פי. מורגן. ההון הראשוני שלהם עמד על 1 מיליון ליש"ט, כשחצי מההון היה חתום בארצות הברית וחציו השני בבריטניה ובדרום אפריקה. אופנהיימר שימש דירקטור קבוע ויושב ראש הדירקטוריון עד 1953.  ב-1919, שנתיים לאחר הקמתו, רכש התאגיד מכרות יהלומים בדרום-מערב אפריקה, פעולה שהייתה לקריאת תיגר על מונופול עסקי היהלומים של דה בירס.
בבחירות הכלליות בדרום אפריקה של 1924 נבחר אופנהיימר לבית האספה (הבית התחתון של הפרלמנט) כחבר מטעם קימברלי, שם כיהן עד 1938.  היה מתומכיו של יאן סמאטס והתנגד לאפליה הגזעית ולאפרטהייד.
בשנת 1927 הצליח אופנהיימר להשיג שליטה באימפריית דה בירס של ססיל רודס המנוח, בבנותו ובבססו את המונופול של החברה בתעשיית היהלומים העולמית עד לפרישתו. שנתיים לאחר מכן כבר עמד בראש דה בירס.  במהלך כהונתו כיושב ראש היה אופנהיימר מעורב במספר אירועים שנויים במחלוקת, לרבות תיאום מחירים, הפרה של הגבלים עסקיים והאשמה כי לא שחרר יהלומים לתעשייה עבור המאמץ המלחמתי של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1921 הוענק לאופנהיים תואר אבירות, ובשנת 1952 הוא מונה לאביר של מסדר ג'ון הקדוש.
חייו האישיים

אופנהיימר התחתן עם מרי לינה פולק בשנת 1906 ונולדו לו שני בנים. מרי לינה הלכה לעולמה בשנת 1934, ושנתיים לאחר מכן נשא לאישה את קרוליין מגדלן הרווי, אלמנתו של מייקל, ברונט אופנהיימר השני מסטוק פוג'ס ובן אחיו. הוא המיר את דתו לאנגליקניזם, והגם שלא היה ציוני, תרם סכומים ניכרים למוסדות צדקה יהודיים.
נפטר ביוהנסבורג. האפר שלו נקבר בגומחת הקולומבריום בכנסיית סנט ג'ורג' בפארקטאון. בנו, הארי אופנהיימר, ירש אותו בעסקיו. גם אחיו, ברנרד אופנהיימר, היה מעורב מאוד בתעשיית היהלומים עד למותו ב-1921.
מורשת והוקרה

בשנת 1964 קרא על שמו הארי וינסטון את יהלום אופנהיימר. וינסטון תרם את האבן למכון סמיתסוניאן.
לקריאה נוספת

"אופנהימר, סר ארנסט", האנציקלופדיה העברית (כרך ב, עמ' 79–80), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשי"א.
הערות שוליים

1 2  הארי אופנהיימר, סיר ארנסט אופנהיימר – קווים לדמותו, היום, 4 באפריל 1968
1 2  Ernest Oppenheimer, South African History Online. 17 February 2011
1 2 3 4 5  {{{1}}}, ארנסט אופנהיימר – מלך היהלומים, הצופה, 26 ביולי 1957
↑  מאיר טירתי, סינדיקאט היהלומים וסיר ארנסט אופנהיימר, הצופה, 22 בנובמבר 1950
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266139905171  GND: 118787144  ISNI: 0000 0001 1473 7212  LCCN: n83064421  NTA: 14192330X  SUDOC: 161759874  VIAF: 62919407   WorldCat (עם VIAF): 62919407