stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיר בישול
שימוש > מקור חום

סירי בישול מתאימים למקור חום המגיע מלמטה כגון כיריים, למקור משולב מתחת ומצידי הסיר כגון מדורה, ומקור המקיף את כל הסיר כגון תנור אפייה. מיקום ועוצמת מקור החום בו נעשה שימוש וסוג התבשיל מכתיבים את מבנה הסיר בו נכון להשתמש.
מקור חום תחתון - מתאים לבישול בסירים עם תחתית דקה או עבה, אך סיר עם תחתית דקה מכתיב מאכלים מאוד נוזליים, כיוון שהשילוב של מקור חום תחתון ותחתית דקה מוביל לפיזור חום גרוע. במקרה כזה, מזון נוזלי מאוד ינוע בתוך הסיר (כתוצאה מערבוב או בעבוע) ויפזר את החום לכל תכולתו, אך אם המזון לא יכול לנוע, כבמקרה של מזון מוצק, המזון שנמצא בתחתית הסיר ייחרך - התחילה בשטח הקרוב ביותר למקור החום, ולאחר מכן בשטח ההולך וגדל. על מנת למנוע תופעה זו נעשה שימוש בסירים בעלי תחתית עבה ומוליכת חום, המפזרת את החום בצורה טובה על פני כל שטח תחתית הסיר, לעיתים גם תוך ערבוב של המזון בזמן הבישול.
מקור חום משולב ייווצר בדרך כלל מלהבות שעוצמתן רבה ולא ניתנת לשליטה. במצב זה סיר הבישול צריך להיות כבד, מחומר עבה ועם מוליכות חום גבוהה (כמו ברזל יצוק, למשל) שמצליחה לפזר במהירות את החום על פני התבשיל, או מוליכות חום נמוכה יחסית שבמידה מסוימת מבודדת את המזון ממקור החום והחום מגיע אל פנים הסיר בצורה אחידה (קדרה כבדה, למשל). בכל מקרה כזה, המזון צריך להכיל כמות רבה של נוזלים, והבישול נעשה תוך השגחה שכמות הנוזלים לא יורדת מתחת לרף מסוים.
מקור חום מקיף הוא בדרך כלל תנור אפיה מסוג כלשהו, בין אם מופעל גז ובין אם חשמלי או כל מקור אנרגיה אחר. המאפיין העיקרי של מקור חום כזה הוא היותו ניתן לבקרת טמפרטורה טובה, וכן עם פיזור חום אחיד יחסית. לכן, ניתן להשתמש בכל סוגי הסירים, במגבלה שהידיות שלהם עשויות מחומר עמיד בחום גבוה.
שימוש > ניקוי

ניקוי של סירי בישול יכול להתבצע ידנית או באמצעות מדיח כלים.
ניקוי ידני מתאים לכל סוגי הסירים, ומאפשר התאמת האמצעים לסיר. קיימים מספר אמצעי הסרת לכלוך מסירים, לפי יכולת הסרת לכלוך עולה: מברשות עם סיבי פלסטיק, ספוג, כרית קרצוף פלסטית (סקוטש) או מצופת מתכת (כרית יפנית), וצמר פלדה. סירי מתכת אל-חלד, סירים מצופי אמייל וסירי חרס עם גלזורה ניתנים לניקוי עם כל אחד מהאמצעים הללו תוך שימוש במים וסבון כלים, כאשר מידת הידבקות מזון שרוף לדפנות וקרקעית הסיר מכתיבה את האמצעי המתאים. במקרים של לכלוך דבוק בעוצמה, ניתן להסירו על ידי השריית הסיר במים עם דטרגנט, או שימוש בדטרגנט מסוג מסיר שומנים קר.
סירים מצופים נגד הידבקות (כגון סירי טפלון) וסוגים מסוימים של סירי מתכת לא מומלצים לניקוי על ידי אמצעים מצופי מתכת, ואף לא בעזרת דטרגנטים חזקים כיוון שאלה פוגעים כימית או שורטים את ציפוי המגן. גם סירי ברזל יצוק מומלץ לנקות באמצעות מים וסבון בלבד, על מנת שלא לפגוע בשכבת ההגנה הנוצרת עליהם באופן טבעי.
ניקוי סירים במדיח כלים לא מומלץ לסירים מפלדת אל חלד ולחלק מסוגי הסירים המתכתיים, כיוון ששימוש ממושך במדיח כלים עלול לגרום לשיתוך.
כיום, רוב יצרני הסירים מציינים מהן שיטות הניקוי המתאימות לסירים השונים מתוצרתם.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סירי הבישול הם בין כלי הבישול העתיקים ביותר. השימוש בהם התחיל כבר בתקופת הברונזה.
בעת העתיקה ובימי הביניים יוצרו רוב סירי בישול מחרס, ומיעוטם מברונזה או ברזל שהיו יקרות מאוד.
ראו גם

אלפס
ווק
מחבת
סיר לחץ
קסול
סיר בישול צרפתי חסין אש
תחתית סיר בישול שעברה שיתוך עקב ניקוי תדיר במדיח כלים
ציפוי נגד הדבקות שחוק בתחתית סיר בישול
סירי בישול מחרס תקופת הברזל המאוחרת 2 מימין סיר פתוח מירושלים משמאל סיר סגור מתל עמל. אוסף מוזיאון הכט
הירונימוס

| --- | --- |

 לידה:  345 בערך סטרידון, איליריה, הקיסרות הרומית
 פטירה:  30 בספטמבר 420 בית לחם
 תארים:  כומר, אב בכנסייה הלטינית, דוקטור של הכנסייה, קדוש
 ביאטיפיקציה:  1747, רומא על ידי בנדיקטוס 14
 קאנוניזציה:  1767, רומא על ידי קלמנטוס 13
 מקום פולחן עיקרי:  הירונימוס קבור בבזיליקה סנטה מריה מג'ורה, ברומא
 חג:  30 בספטמבר (קתולים, לותרנים, אנגליקנים), 15 ביוני (אורתודוקסים)
 פטרון של:  המתרגמים, הארכיבאים והספרנים, התלמידים והמורים
אוסביוס סופרוניוס הירונימוס (בלטינית: Eusebius Sophronius Hieronymus; ביוונית: Εὐσέβιος Σωφρόνιος Ἱερώνυμος) נולד בערך בשנת 345 ומת ב-30 בספטמבר 420, היה אב כנסייה, מעמודי התווך של הכנסייה הלטינית.
שמו של הירונימוס יצא למרחוק בעקבות היותו האיש התלת-שפתי ('vir trilinguis') – כלומר זה השולט בשלוש שפות הכנסייה: העברית, היוונית והלטינית – ובמיוחד על שום היותו ההבראיסט הגדול של הכנסייה. כהבראיסט, הוא חי בשלושים השנים האחרונות של חייו בבית לחם (פלשתינה) הרחק ממרכז הכובד של הכנסייה, עמד בקשר עם יהודים והעמיק את ידיעותיו בעברית ובמקרא, ושם הוציא לאור את מרבית יצירתו. גולת הכותרת של יצירתו היא תרגומו למקרא הנוצרי, שנודע בשמן הוולגאטה - ישירות מהמקור העברי והיווני. רוב הכנסיות הנוצריות מוקירות את מפעלו. בכנסייה הקתולית, הוא מוכר כקדוש וכאחד ממוריה. בעולם החולין הוא נחשב לפטרון אנשי הספר והמתרגמים.
לכבוד מלאכת התרגום הכבירה של הירונימוס, נקבע על ידי האו"ם יום התרגום הבין-לאומי ב-30 בספטמבר, יום מותו של הירונימוס.
פועלו הספרותי של הירונימוס

מבחינת היקפה, יצירת הירונימוס היא השנייה בגודלה אחרי זו של אוגוסטינוס, ועיקרה עוסק במקרא. היא כוללת מלבד תרגומי מקרא, גם פירוש לכל ספרי המקרא ומבואות לתרגומיו ולפירושיו המקראיים. בנוסף לכך, הירונימוס השאיר אחריו כתבים פולמוסיים, יצירות בעלות תכנים היסטוריים וביוגרפיות של אישים וקדושים נוצריים.
פועלו הספרותי של הירונימוס > מפעלו המקראי של הירונימוס > תרגום המקרא

ללא ספק תרגומיו של הירונימוס למקרא הם פסגת יצירתו. מלאכה זו ארכה כ-20 שנה (385–405). היא החלה ברומא, והסתיימה בבית לחם. היא התחילה כעריכה לשונית של תרגומים לטיניים עתיקים ('vetus latina') של בשורות הברית החדשה ותהילים. בהמשך נערך תרגום של הברית הישנה ושל הברית החדשה, שהוא תרגום המתיימר להיות תרגום ישיר מהעברית, הארמית והיוונית. תרגומיו המקוריים של הירונימוס לא נמצאים בידינו, אבל החל מהמאה השמינית יוחסה לו הביבליה הלטינית הנפוצה - היא הוולגטה.
הברית החדשה שבוולגטה היא פרי עריכתו של הירונימוס או ההעתקה של תרגומים לטיניים עתיקים. אשר לברית הישנה, הרי שהיא עמדה במוקד עבודתו. כמאמין שהוא ניחן ברוח-הקודש, הירונימוס ניגש אפוא למלאכת התרגום כדי לתקן טעויות תרגומיות של יהודים ועובדי אלילים; וכדי לשחזר את טקסט המקור, לאור הגשמת נבואותיו בברית החדשה (ההקדמות לברית הישנה, למלכים ולדברי הימים). הירונימוס הסתמך על ההקספלה, על תרגומים לטיניים עתיקים ועל הפרשנות הנצרות הקדומה. את ארבעת תרגומיה היווניים של ההקספלה (השבעים, עקילס, סימכוס, תאודוטיון) הוא השווה לטקסט העברי המופיע בה באותיות עבריות ובתעתיק יווני (המבוא לפירושו לקהלת). תוך התבוננות בבסיס נתונים זה, הירונימוס ביצע עריכה לשונית ותאולוגית של התרגומים הלטיניים העתיקים. בנוסף לכך, הירונימוס השתדל להיצמד לתוכן ולסדר הספרים של התנ"ך היהודי, אליהם הוא הוסיף מספר ספרים חיצוניים מצומצם. כמו שאר יצירתו, תרגומיו לתנ"ך הם מגמתיים באופיים, ובסופו של דבר הם מציגים ניסיון להלך בין הטיפות בנאמנות לשני אדונים: הטקסט העברי ורוח ניקאה. למעשה הירונימוס לא ערך תרגום למקרא - אלא 'על-תרגום' הלוקח בחשבון את תרגומי קודמיו ומבצע בהם עריכה לשונית ועריכת תוכן על פי רוח הזמן.
התרגום כגשר תרבותי לא היה כפי שהוא, אלמלא תורת התרגום שהירונימוס יצק את יסודותיה. כתלמידו של קיקרו, הוא לא דגל בתרגום מילולי אלא בתרגום של משמעויות (אנ') ('Non verbum de verbo sed sensum exprimere de sensu'). אמנם תרגום זה הוא לעיתים מחויב המציאות. אבל תוצאתו של תרגום מעין זה היא מעין פשרה בין כוונת המקור לתכתיבי שפת היעד וערכיו. על פניו הירונימוס תפס אפוא את התרגום כ'שקול הטבעי הקרוב ביותר לשפת המקור'.
פועלו הספרותי של הירונימוס > מפעלו הלא-מקראי של הירונימוס > תכתובתו של הירונימוס

מוכרות 154 אגרות פרי-עטו של הירונימוס. להוציא שלוש אגרות לאוגוסטנוס, שאר מכתביו מופנים לידידיו ולמממניו. מעבר לסגנון המשובח של יצירה זו, הירונימוס נוגע בה במגוון נושאים. מכתבים אלו חושפים פן אישי ואף חברי באישיותו של הירונימוס - ומכילים דברי ניחומים או עידוד לאוהדיו, בצד דברי שטנה כלפי אויביו. אגרות אלו גם מהוות אספקלריה טובה לאירועי התקופה. מרבית המכתבים נושאים אופי עיוני ופדגוגי: כדוגמה, הירונימוס עומד על המתודולוגיה התרגומית שלו באיגרת 57, שהיא טקסט מכונן בתורת התרגום. באחרים, הוא עוסק בסוגיות פרשניות, תאולוגיות, מוסריות או הגותיות. מכתבים אלו בעיקר שימשו במה לקידום אורח חיים נזירי, לחיזוק האמונה הנוצרית ולמלחמה בכתות המינים.
באחד ממכתביו (127:12) מתאר הירונימוס את הידיעה על כיבוש רומא על ידי הוויזיגותים בשנת 410,  בהקבילו בין האירוע הזה לבין חורבן ירושלים, המתואר בספר תהילים, פרק ע"ט, פסוקים א'–ג'.
"שמועה נוראה באה מפאתי מערב. רומא באה במצור... קולי אינו יכול להמשיך, דמעות מפריעות את הכתבתי. נכבשה העיר אשר כבשה את העולם כולו".
פועלו הספרותי של הירונימוס > מפעלו הלא-מקראי של הירונימוס > חיבורים פולמוסיים

הירונימוס שילב דברי פולמוס ברבים מכתביו. אף בתרגומיו מיוונית ללטינית ניכרת מגמה זו, ותרגום הירונימוס לכתבי אוריגנס שימש לו במה להשתלח בתאולוג האלכסנדרוני. הוא בא חשבון עם האריאנים והפנאומטומכים (Pneumatomachi) בתרגומו למסה של דידימוס העיוור (אנ'). מכתביו לאוגוסטינוס מכילים דברי פולמוס נגד המתייהדים. גם בתרגומיו לברית הישנה יש נימה פולמוסית. עדות רעות בעם ישראל המקראי מתורגמות בתור synagoga.
הירונימוס חיבר מסות ייעודיות כנגד מספר תאולוגים, שאותם סימנה האורתודוקסיה כמינים, או לפחות כלא כשרים כל צרכם, ושאת משנתם יצא להפריך. בין ההוגים הנוצריים, החיים והמתים, שאותם גינה במכתביו, נמנו אוריגנס השנוי במחלוקת, פלאגיוס, אריוס, יוביניאנוס (אנ') שהתנגד לפרישות, ויגילנטיוס (אנ') שדחה את פולחן הקדושים ועדי האמונה, והלווידיוס (Helvidius) ששלל את בתוליה הנצחיים של מרים, אם ישו. חיבור פולמוסי אחד שכתב, "נגד רופינוס", היה חריג מכל אלו. הוא שימש סנגוריה על עצמו כנגד גינוייו של ידידו-לשעבר טיראניוס רופינוס, שהסתכסך עמו וראה אותו כנתון להשפעת היהודים.
פועלו הספרותי של הירונימוס > מפעלו הלא-מקראי של הירונימוס > יצירות בעלות אופי היסטורי

עוד לפני שהירונימוס ניגש למלאכתו המקראית, בזמן שהותו בקונסטנטינופול הוא תרגם ללטינית מספר יצירות יווניות, הערוכות במתכונת של סוגה ספרותית, שהייתה קיימת גם בעולם האלילי וגם בנצרות הקדומה. הירונימוס למעשה ביצע עריכה עמוקה של שתי יצירות מאת אוסביוס מקיסריה:
ה"כרוניקון" (Chronicon או chronicum ad annum Abrahæ), או "ספר הזמנים" (Temporum liber) – אחת היצירות המוקדמות ביותר שלו. החיבור נכתב סביב שנת 380 בקונסטנטינופול. זה תרגום ללטינית של הרשימות הכרונולוגיות המרכיבות את החלק השני של ה"כרוניקון" של אוסביוס, עם תוספת הסוקרת את תקופת השנים 325–379. זאת טבלה כרונולוגית מעודכנת של אירועים כנסייתיים מאברהם אבינו ועד הכתרתו של תאודוסיוס הראשון. ביצירה זו, הירונימוס שם את הדגש על אירועים שחלו בכנסייה הלטינית או שהתחדשו בכנסייה מאז אוסביוס. על בסיס יצירה זו שאבד מקורה היווני, התבססו כל הכרונולוגיות של ימי הביניים - אשר עליהן הושתת המחקר ההיסטורי.
"על אישים מפורסמים" (De Viris Illustribus) – ספר שעוסק בקורות חייהם של 135 אישי הספרות הנוצרית החל מפטרוס וכלה בו עצמו, כולל יהודים כפילון ויוספוס. הספר מכיל את תמצית קורותיהם ופועלם הספרותי. בניגוד לרשימתו של אסביוס, הירונימוס שם את הדגש על פועלם של יוצרים לטיניים, וגם הכליל את עצמו ביניהם.
הירונימוס גם ערך מספר חיבורים נוספים בעלי אופי דומה, שדנים בקדושים נוצרים (הגיוגרפיה).
יצירות אלו הן למעשה תרגומים של יצירות לא-מקראיות מהיוונית - ואף בהן ניכרים קווים קיקרוניים. קווים אלו באים לידי ביטוי בתרגום של יצירה זרה תוך התרחקות ניכרת מהמקור ואף השמצתו, ותוך סיגולה לאפיוניה של הנצרות הלטינית. בתרגומים אלו ניכר מאבקה של זאת בשתי חזיתות: ראשית, למול הכנסייה היוונית; ושנית, למול היוונות כשלעצמה.
אמנם עם הטקסט המקראי העברי, הירונימוס נהג ביתר כבוד. אבל כשאר תרגומיו ועריכותיו, תרגום הברית הישנה הוא לעיתים מרוחק ביותר מהמקור העברי -אם משום שהוא התבסס על תרגום השבעים, אם משום שלא מצא טקסט עברי מקביל, אם משום שלא הבין את השפה, ואם מסיבות אידאולוגיות.
מקורות ההשפעה של הירונימוס

מורשתו של הירונימוס היא פועל יוצא של יצירה, אשר מציגה מצדו תודעה היסטורית מפותחת וחזון; וכן, שואבת את השראתה מהמקומות והזמנים שבהם חי הירונימוס.
יצירתו של הירונימוס הושפעה מכך שהוא חי בעידן רב תהפוכות, המאפיין את שלהי העת העתיקה. אם מתמצתים על רגל אחת את הרקע ההיסטורי שבו פעל הירונימוס הרי חשוב להצביע על מספר תהליכים, אשר התרחשו במקביל. תהליכים אלו החלו עוד לפני לידתו, באו לשיאם ממש בימיו, וביניהם נמנים:
העמקת הפער בין היהדות הנצרות, תוך שזאת בכל זאת שומרת על זיקתה לברית הישנה, כנגד דעתם של תלמידי סיעתו של מרקיון.
התפוגגות חזון תקומת יהודה עם מות יוליאנוס הכופר; מציאות של יהודים בגלות ובזויים, ותפיסה של מציאות זו בעיני צמרת הכנסייה כעונש על צליבת ישו וכהוכחה לצדקת הנצרות.
עליית כוחם של שבטים גרמאניים, התפוררות הולכת וגוברת של האימפריה הרומית והפיצול בין מערבה למזרחה.
חורבן רומא עצמה פעם אחר פעם בידי הוויזיגותים ונדידת מוקדי השלטון של הקיסרות הרומית מרומא לקונסטנטינופול.
יריבות קשה בין סיעות שונות בנצרות וביניהן המתייהדים, האריאנים והניקניאנים.
התבצרות מעמדה של הנצרות הניקאנית על חשבון האלילות וכתות המינים והפיכתה לדת-מדינה בידי תאודוסיוס הראשון.
להתרחשויות אלו ראוי להוסיף כמקורות השפעה גם את העובדה שמהלך חייו של הירונימוס זימן לו ביקורים במקומות לא מעטים. מרבית תחנות חיים אלו היו מוקדי הכוח וההגות הנוצריים שבזמנו. בין תחנות אלו כלולות: רומא, אנטיוכיה, אלכסנדריה, קונסטנטינופול וערים שונות בארץ ישראל וביניהן קיסריה, ירושלים ובית לחם. לכל אחת מהערים הללו הייתה השפעה ייחודית על יצירתו. היא אף הניבה יצירות שונות באופיין, שנבעה ממורשתן התרבותית ומהאישים שאיתם הירונימוס נפגש בכל אחת מהן.
אישיותו של הירונימוס

בראותו את עצמו כנציג האורתודוקסיה (אנ') הנוצרית והלטינית במיטבה, הירונימוס השתתף בחשובי הפולמוסים הכנסייתיים שבזמנו. לכאורה הירונימוס צעד בתלם האורתודוקסיה הנוצרית, וגם כשעמדותיו לא היו ברורות מאליהן - הן התקבלו בסופו של דבר על ידה. יתר על כן, הכנסייה הלטינית לא הייתה מה שהיא אילמלא תרגומיו ופירושיו של הירונימוס. על כן, לא רבים מערערים בכנסייה זו על תרומתו ועל אדיקותו. עם זאת, פולמוסיות, וכחנות וטבע יצרי הם קווים בולטים באישיותו של הירונימוס.
הירונימוס היה שנוי במחלוקת בקרב עמיתיו בצמרת העולם הנוצרי, בין היתר משום קוטביות עמדותיו: הוא נתפס כקנאי דתי ובה בעת כחשוד בכפירה בנורמות החברה הנוצרית ובהתייהדות. אמנם שלא בשונה מחבריו הירונימוס שנא יהודים בכל מאודו, אבל גם חי ביניהם תקופה ארוכה והתקרב אליהם. הוא נלחם ביהדות על כל גווניה - תוך שהוא עושה שימוש במטעניה - ובאופן דומה הוא נהג כלפי האלילות וכלפי אוריגנס, אשר לו הוא חב את מרבית מטענו התאולוגי והמקראי. בשעה שכמיטב המסורת הרומית האלילית הפלורליסטית באופיה, אף בקרב אנשי כמורה התקיימה סובלנות כלפי הפגניות וההתייהדות - הירונימוס פעל למען מחיקת כל סממן אלילי מסביבתו, ולחם מלחמה יוקדת בהתייהדות. הירונימוס דגל בפרישות, בעוד שנשים היו קהל אוהדיו העיקרי. בעוד שהתרבות הרומית חייבה את ערכי המשפחה, הוא ניתק מבית אביו ונהג פרישות חמורה.
הוא לא חסך את לשונו מגדולי הכנסייה. את אמברוזיוס כינה 'עורב מנוול', וראה את אוגוסטינוס כסובלני מדי כלפי יהודים והתייהדות, ואף כפותח פתח לבליעת הנצרות על ידי היהדות. כשתקף בבוטות את בישוף ירושלים (אנ') הועלה מנזרו בארץ ישראל באש. הוא לא קיבל את תרגום השבעים כתוצר של השראה אלוהית, כבמסורת הכנסייה בימיו, אלא הרבה לגנותו כרצוף טעויות וכזקוק להחלפה על ידי המקור העברי.
באומנות

ההגיוגרפיות של הירונימוס מספרות שהוא בילה שנים רבות במדבר הסורי, ואף אילף שם אריה לאחר שריפא את כפו. בהתאם לכך בציורי ימי הביניים הוא מתואר לעיתים קרובות במדבר או בפתח מערה, עם אריה. מסוף ימי הביניים נוסף לתיאור המדבר גם אופיו כמלומד, והוא מוצג בתפאורה המשלבת את שני ההיבטים - כמלומד בחדר העבודה שלו שבו הוא מוקף בספרים, או במדבר סלעי, או כשהוא קורא בספר בפתח מערה. האריה מוצג לעיתים בקנה מידה קטן יותר, ובכל סביבה. כמוטיב החכמה והלמדנות נוסף ינשוף. במאה ה-15 המאוחרת באיטליה הוא בדרך כלל נמצא במדבר, לובש בגדים מרופטים, ולעיתים קרובות עירום מעל המותניים. מבטו נעוץ בדרך כלל בצלב והוא עלול להכות את עצמו באגרופו או בסלע.
הירונימוס מתואר לעיתים קרובות בקשר למוטיב הוניטאס, על חוסר המשמעות של החיים הארציים והטבע החולף של כל הטובין והעיסוקים הארציים. הוא מתואר עם גולגולת, נר ושעון חול המסמלים את סופיותם של החיים.
לקריאה נוספת

יהושע שוורץ, "הירונימוס ויהדות ארץ יהודה", ציון מז, 1982, עמ' 186–191.
הלל נוימן, היירונימוס והיהודים, תיזה לשם קבלת דוקטורט, האוניברסיטה העברית 1997
יעקב גרסון, הוולגאטה והפרשנות הנוצרית הקדומה לבראשית לאור הפרשנות היהודית הצרפתית של ימי הביניים: היבטים לשוניים ופולמוסיים בפרשנות רש"י, רשב"ם, רד"ק וחזקוני, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשס"ט;
יעקב גרסון, ביקורת תרגום הוולגטה בכתביהם הפולמוסיים של הקמחים מימי-הביניים: תובנות תרגום 'מודרניות', עבודת מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן רמת גן תשס"ד
Andrew Cain and Josef Lössl, Jerome of Stridon: His Life, Writings and Legacy (London and New York, 2009)
J. N. D. Kelly, Jerome: His Life, Writings, and Controversies (Peabody, MA 1998)
S. Rebenich, Jerome (London and New York, 2002)
Megan Hale Williams. The Monk and the Book: Jerome and the Making of Christian Scholarship (Chicago and London, 2008)
מצוות שמחת שנה ראשונה

| --- | --- |
 מקרא:  ספר דברים, פרק כ"ד, פסוק ה'
 משנה:  משנה, מסכת סוטה, פרק ח', משנה ד'
 משנה תורה:  ספר שופטים, הלכות מלכים ומלחמות ז' י'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה רי"ד, לאו שי"א ספר החינוך, מצווה תקפ"ב
 
מצווה לחתן וכלה לעשות לביתם במשך השנה הראשונה לנישואיהם. חתן וכלה בבודפשט, 1948
שמחת שנה ראשונה היא מצוות עשה מהתורה המוטלת על הבעל לשמח את אשתו בשנה הראשונה שלאחר נישואיהם.
המצווה  כוללת מצוות לא תעשה שלא לעזוב את אשתו ולעסוק בצורכי ציבור בשנת הנישואים הראשונה, ומצוות עשה שישמח החתן את אשתו בשנה הראשונה.
מצווה דומה נוהגת גם בבונה בית ונכנס לגור בו או נוטע עצים ומחללם בארץ ישראל, שיש להם מצווה לשמוח בקנינם במשך השנה הראשונה.
המקור בתורה ובהלכה

מקור מצווה זו נזכר בתורה:
כִּי יִקַּח אִישׁ אִשָּׁה חֲדָשָׁה - לֹא יֵצֵא בַּצָּבָא וְלֹא יַעֲבֹר עָלָיו לְכָל דָּבָר. נָקִי יִהְיֶה לְבֵיתוֹ שָׁנָה אֶחָת וְשִׂמַּח אֶת אִשְׁתּוֹ אֲשֶׁר לָקָח.
את הכתוב מפרש הרמב"ם כך: ”שצוונו להתייחד החתן עם אשתו שנה תמימה, שלא יסע חוץ לעיר ולא יצא בצבא ולא יעבור עליו דבר מהדברים הדומים לאלו, אבל ישמח עמה עד מלוא שנה מיום בואו אליה.” (ספר המצוות, עשה רי"ד) כלומר, על החתן להישאר קרוב לאשתו בשנה הראשונה לנישואיהם, ולא להתרחק ממנה, ולכן הוא צריך להימנע מיציאה מהעיר ללא אשתו ולהימנע מללכת לצבא.
גדר המצווה ודיניה > החייבים במצווה

נחלקו המפרשים בגדר מצווה זו, יש האומרים שזהו צווי על בית הדין או על שר הצבא לשחרר את החתן מכל שירות צבאי ואף יש דעות שגם מכל מס אזרחי, כדי שיהיה פנוי לשמח את אשתו. ויש האומרים שזוהי גם מצווה על החתן לשמוח עם אשתו בשנה הראשונה, כדי להתאחד עמה.
לסוברים שמצווה זו היא גם על החתן, כלול בזה איסור על החתן לנסוע מחוץ לעיר לשבת ללא אשתו למשך זמן רב.
גדר המצווה ודיניה > יציאה לסחורה או למצווה

יש סוברים שלא נאסר לחתן לצאת אלא בענייני מלחמה, אבל לסחורה מותר, שאם אין לו מה יאכל אין לך עצב גדול מזה, וכל שכן אם זו עבודתו הקבועה, כגון שהוא מלח או מוביל גמלים, שעל דעת כן נישאת לו ויודעת שלאחר הנישואין ישכים למלאכתו כדרכו.
אם רוצה לצאת לדבר מצווה יש הסוברים שאם האישה מוחלת, מותר. ויש חולקים וסוברים שבכל מקרה אסור, שהיות והתורה ידעה שכך היא הדרך לבניין משפחה יציבה לא השאירה את הדבר לבחירת החתן וכלתו.
גדר המצווה ודיניה > דיני מצוות עשה

לדעת רש"י המצווה היא לשמח את האישה במשך השנה. ויש מבארים שהכוונה על ידי מילה טובה, הקשבה, עידוד, בילוי משותף של הזמן, שיתוף, דאגה ואכפתיות. לעומת זאת מפרשים אחרים סוברים שהמצווה היא עליו להיות שמח עם אשתו, שמצוות השמחה כוונתה שישמחו ביחד.
יש אומרים שהמצווה לשמח את האישה, היא מצוות עשה מהתורה לכל החיים, וכל ההגבלה לשנה אחת נאמר רק לגבי האיסור לצאת מביתו.
טעם המצווה

לדעת ספר החינוך טעם המצווה הוא שיתרגלו לחיות יחדיו. בדומה לכך כתב הנצי"ב שהתורה חששה שאם מיד בתחילת הנישואים יסיח את דעתו ממנה ויצא לצבא ייתכן וינתק קשר הנישואין. יש שסברו שמטרת המצווה היא כדי שייהנה ממה שחננו ה' ויודה לו.
חז"ל סברו בהתחלה שמצד מצוות השמחה שלאחר הנישואין, יש להגיד "שהשמחה במעונו" פעם בשנה כחלק מברכת המזון (כפי שנהוג להגיד בסעודת שבע ברכות), אולם כיום לא נוהגים כך.
כמו כן, מי שלא עשה סעודת חנוכת הבית מיד כשנכנס לביתו, יכול לעשותה כל י"ב חודש.
בבית ובכרם

חז"ל (משנה, מסכת סוטה, פרק ח', משנה ד') למדו מהפסוקים, כמו שנתנה התורה לנושא אישה פטור שנה שלמה, מללכת לצבא ולכל דבר המלך, כגון לספק מים ומזון ליוצאי הצבא כדי שיהיה נקי לביתו לשמוח. כך נוהג דין זה בבונה בית וחנכו ונטע כרם וחיללו, שבשנה הראשונה פטורים מכל שירות. וכן נפסק להלכה ברמב"ם.
דעת הרמב"ם שגם בבונה בית וחנכו, נטע כרם וחללו יש מצווה על הנוטע והמחלל לשמוח בקניינם במשך שנה שלמה, חוץ מהאיסור על שר הצבא שלא להוציאו לשירות צבאי. לעומתו, יש חולקים וסוברים שכל המצווה היא רק על בית הדין.
לקריאה נוספת

שמחה בזוגיות, לב לדעת.
נקי יהיה לביתו, חבל נחלתו.
נקי יהיה לביתו שנה אחת, אתר אסיף.
הרב אברהם סתיו, נקי לביתו, ישיבת הר עציון.
שנות ה-80 של המאה ה-9

שנות ה-80 של המאה ה-9 היו העשור התשיעי של המאה ה-9, החלו ב־1 בינואר 880 והסתיימו ב־31 בדצמבר 889.
אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > סכסוכים לאומיים ואזוריים

883 – סיום מרד הזאנג' בדרום עיראק. המרד נמשך 15 שנים החל משנת 868
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > אירועים פוליטיים משמעותיים

מרץ 880 – לואי השלישי, מלך צרפת ואחיו קרלומן השני, מלך צרפת סוכמו באמיין על חלוקת פרנקיה המערבית: לואי השלישי קיבל את נויסטריה, קרלומן השני קיבל את בורגונדיה ואקיטן
17 במאי 884 – אדריאנוס השלישי ממונה לאפיפיור לאחר מרינוס הראשון
12 בדצמבר 884 – קרל השמן מאחד תחת שליטתו את פרנקיה המערבית, פרנקיה המזרחית ופרנקיה התיכונה
5 באוגוסט 885 – לאחר מות אחיו לואי השלישי, קרלומן השני נעשה המלך של פרנקיה המערבית המאוחדת
13 בינואר 888 – לאחר מות קרל השמן ללא יורש לגיטימי, האימפריה הגדולה מחולקת פעם נוספת
פברואר 888 – אודו מתמנה למלך בפרנקיה המערבית
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
יעקב דבראשוילי

הרב חכם יעקב דבראשוילי (ה'תרס"ב, 1902, צחינוואלי - כ"ו באדר ה'תשמ"ח, 1988, ירושלים) היה הרב הראשי של יהודי גאורגיה בישראל ורב וקהילת יהודי גאורגיה בירושלים.
קורות חיים

נולד בעיר צחינוואלי שבגאורגיה לרחמים ואסתר. אחיו היו הרבנים משה דבראשוילי, מיכאל דברשווילי וגבריאל דבראשוילי. למד אצל הרב אברהם חוולס, תלמידו ושליחו של הרב יצחק אלחנן ספקטור. בבחרותו עבר עם משפחתו לכותאיסי, שם למד בישיבה שהקים הרב שמואל הלוי לויטין, שליחו של האדמו"ר הרש"ב מלובביץ'. כעבור זמן התמנה בעצמו למגיד שיעור בישיבה. בין תלמידיו בכותאיסי היה הרב רפאל אלאשוילי. בשנת 1917 נסע ללמוד למשך תקופה בישיבת תומכי תמימים ברוסטוב על הדון. לאחר שובו לגאורגיה, היה ממנהיגיה הרוחניים של יהדות גאורגיה, ונאלץ להתמודד עם רדיפות השלטון הקומוניסטי שכללו מאסר ועינויים. בשנת 1972 עלה לישראל וקבע את מגוריו בירושלים. בין השנים 1980-1988 כיהן בתפקיד הרב הראשי של יהודי גאורגיה בישראל ורב העדה הגאורגית בירושלים. היה פעיל מרכזי להפצת תורה ויהדות בקרב עולי גאורגיה בישראל.
נפטר בשנת 1988 ונקבר בחלקת יוצאי גאורגיה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. על מצבו נכתב: "הרב הראשי ליהודי גרוזיה אשר מסר נפשו על תורת ה', רבים השיב מעוון, מרביץ תורה בישראל, חכם רבי יעקב דבראשוילי".
על שמו נוסדו בירושלים בית מדרש ומוסדות "קול יעקב".
לקריאה נוספת

הקל קול יעקב : תולדות וקורות ימי חייו של מורינו ורבינו רבי חכם יעקב דבראשווילי, ירושלים : עמותת קול יעקב, תשע"ה (2015)
נפתלי צבי גוטליב, זכרונות הרב דבראשוילי, יהדות הדממה ב, ירושלים, תשמ"ז, עמ' 177–205, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
זושא וולף, "חכם יעקב דאבראשוילי", אדמו"רי חב"ד ויהדות גרוזיה, לוד : מכון הספר – תפארת רפאל, תשע"ו (2016), עמ' 312–339, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
אובליסק הטכניון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אובליסק 
 על שם:  תרומת קרן ראסל ברי לטכניון
 מיקום:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2009
 תאריך פתיחה רשמי:  2009 
 אדריכל:  סנטיאגו קלטרווה 
 קואורדינטות:  32°46′37″N 35°01′23″E﻿ / ﻿32.777069444444°N 35.022988888889°E﻿ / 32.777069444444; 35.022988888889
  (למפת חיפה מוגדלת) אובליסק הטכניון(למפת חיפה רגילה) אובליסק הטכניון
 
אובליסק הטכניון הוא מונומנט קינטי, המוצב במרכז קמפוס הטכניון בחיפה, בטיילת לב הקמפוס מול בניין "אולמן".
הקמה

האובליסק נבנה בשנים 2008/09 להנצחת תרומת קרן ראסל ברי לטכניון, בסך 26 מיליון דולר, להקמת מרכז ראסל ברי לננוטכנולוגיה. בשעתה הייתה זו התרומה הגדולה בתולדות הטכניון, ובעקבותיה הצליח הטכניון לגייס סכום זהה מממשלת ישראל ולהפעיל את התוכנית האקדמית הגדולה בתולדותיו.
מכיוון שהתרומה הייתה מיועדת כולה לצרכים מחקריים, ולא כללה הקמת אלמנט פיזי, פנה נשיא הטכניון לאדריכל סנטיאגו קלטרווה בחיפוש אחר אלמנט פיסולי מתאים להנצחת התרומה, והלה עיצב עבור הטכניון את האובליסק, ללא בקשת תמורה.
האובליסק הוא חגיגה של המדע, (מבנה זה) חוגג את היופי בדברים מאוד טכניים ומכנים, ומטרתו להיות כמראה בחיי היומיום בטכניון, אחת האוניברסיטאות המהוללות ביותר בעולם הטכני.
בנאום שנשא קלטרווה בטקס חנוכת האובליסק אמר:
בפסוק האחרון של מזמור ק"נ בספר תהילים נאמר: "כל הנשמה תהלל יה, הללויה". אם האובליסק נושם, והאובליסק חי, הוא - וזו משאלתי העמוקה - יהלל את אלוהים, מתוך התקווה שהאנשים שמגיעים לכאן יבינו את המסר שמאחוריו. זהו המסר של אחדות, שלום, זהו המסר של הרמוניה, המסר של אמונה בעתיד, ומבחינתי גם המסר של כבוד, מסירות ואהבה לטכניון ול"ארץ ישראל" (שתי המילים האחרונות נאמרו בעברית).
עלות הקמתו של הפסל הגיעה לכמיליון דולר, אשר נתרמו על ידי הפילנתרופ שלום זילוני, שעל שמו גם נקראת הרחבה בו נמצא האובליסק - "כיכר שלום זילוני".