stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריאל שולמן
קריירת ג'ודו

שולמן לא זכה בהישגים בולטים בתחרויות עולמיות או יבשתיות בגילאי הנוער.
קריירת ג'ודו > 2024

באליפות אירופה שנערכה באפריל בזאגרב שבקרואטיה הפסיד בסיבוב השני ליורה ורסטראטן מבלגיה, לאחר שבסיבוב הראשון ניצח את אמיאל יארינג מהולנד.
הערות שוליים

↑  סתיו איפרגן, אליפות אירופה בג'ודו: תמר מלכה ותמנע נלסון לוי זכו במדליות ארד, באתר ynet, 25 באפריל 2024
ארמאן ד'אתוס

| --- | --- |

 לידה:  סביב 1615 ביארן, צרפת 
 פטירה:  21 בדצמבר 1643 פריז, ממלכת צרפת 
 מדינה:  ממלכת צרפת 
 השתייכות:  פרש קל 
 דרגה:  חייל 
 
ארמאן סיניור דה סילז' ד'אתוס ד'אוטוויאלה (בצרפתית: Armand, Seigneur de Sillègue, d'Athos, et d'Autevielle; "אדון סיליג, אתוס ואוטוויל"), הידוע יותר בשם ארמאן ד'אתוס (1615 בקירוב – 21 בדצמבר 1643), היה מוסקטר מגסקוניה בצרפת של המאה ה-17. הוא לקח את שמו מעיירת שוק קטנה בשם אתוס-אספיס. אתוס היה בן דודו הראשון של הרוזן דה טרואזוויל ובן דודו הראשון של אייזק דה פורתאו. בשל ידידות קרובה עם אנרי ד'אראמיס ועם פורתאו, הם נקראו "שלושת האחים". הוא שימש השראה לדמות שרקם אלכסנדר דיומא האב באותו השם בספר שלושת המוסקטרים.
ביוגרפיה

אתוס היה ככל הנראה אציל, הוא נולד בביארן, צרפת בסביבות שנת 1615 לאדון אדריאן דה סילז' ד'אתוס ד'אוטוויל דה קסבר ואחותו של הרוזן דה טרואזוויל.
על פי ספר זכרונותיו של ד'ארטניאן, ד'ארטניאן הציל את חייו של אתוס ולאחר שהצטרף לחיל המוסקטרים בשנת 1640, שמר אתוס על ידידותו עם ד'ארטניאן.
אתוס נהרג בדו-קרב ב-21 בדצמבר 1643, ונקבר ב"פרה או'קלרקס" סמוך לפריז.
הערות שוליים

↑  http://www.mousquetaires.asso.fr/en/athos-porthos-and-aramis.html
1 2 3 4  Masson, David;  et al. (1899). Macmillan's Magazine. Macmillan & Co.
↑  Dumas, Alexandre (2003). "Introduction". The Three Musketeers. trans. Lord Sudley. Penguin Classics.
↑  "Roman et Histoire". אורכב מ-המקור ב-4 בנובמבר 2008. נבדק ב-18 בנובמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Burkle-Young, F. A. "Porthos". אורכב מ-המקור ב-10 בדצמבר 2012. נבדק ב-18 בנובמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארמרה

| --- | --- |
עצי צל בארמרה
עצי צל בארמרה
 מדינה:  מזרח טימור מזרח טימור
 נפות במחוז:  5 גזרות מרכזיות: אטסייב (באנגלית: Atsabe)  ארמרה (באנגלית: Ermera)  הטוליה (באנגלית: Hatulia)  לאטאפוהו (באנגלית: Letefoho)  ריילאכו (באנגלית: Railaco)
 בירת המחוז:  גלנו
 שפה רשמית:  טטום
 שטח:  746 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  125,702 (2015)
  ‑ צפיפות:  170 נפש לקמ"ר (2015)
 קואורדינטות:  8°50′00″S 125°23′00″E﻿ / ﻿8.8333333333333°S 125.38333333333°E﻿ / -8.8333333333333; 125.38333333333 
 אזור זמן:  UTC +9
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מחוז ארמרה (בטטום: Ermera) הוא מחוז בחלק המערבי-מרכזי של מזרח טימור. האוכלוסייה במחוז מונה 103,199 אנשים שחיים בשטח של 746 קמ"ר.
בירת המחוז היא גלנו הנמצאת 30 קילומטר דרומית-מערבית מהעיר דילי, שהיא הבירה הלאומית. העיר ארמרה הנמצאת במחוז ונקראת על שמו, נמצאת 58 קילומטר מהבירה הלאומית דילי, באותו כיוון.
במחוז זה נמצאים מעיינות חמים מהתקופה הקולוניאלית, שנמצאים בשימוש בני המקום.
מחוז זה ומחוז אילאו הם היחידים במזרח טימור, שלא חולקים גבול עם מדינה או ים מחוץ למדינתם, כלומר הם נמצאים בחלקה הפנימי של המדינה. המחוז גובל בויקקה מכיוון צפון, בדילי מכיוון צפון-מזרח, באילאו מכיוון מזרח, באיינרו מכיוון דרום, ובבובונרו ממערב.
המחוז מכיל בתוכו את הר טטאמאילאו, ההר הגבוה ביותר במזרח טימור וה-97 בגובהו בעולם.
גזרות

המחוז מחולק ל-5 גזרות מרכזיות והן:
אטסייב (באנגלית: Atsabe)
ארמרה (באנגלית: Ermera)
הטוליה (באנגלית: Hatulia)
לאטאפוהו (באנגלית: Letefoho)
ריילאכו (באנגלית: Railaco)
ראו גם

מחוזות מזרח טימור
הערות שוליים

↑  לפי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2004
ארבעים המרטירים

| --- | --- |

 קדוש עבור:  נצרות מזרחית קתולית, נצרות אורתודוקסית
 פטירה:  320 סיוואס
 חג:  9 במרץ במזרח; 10 במרץ במערב
ארבעים המרטירים (ביוונית עתיקה Ἃγιοι Τεσσεράκοντα; ביוונית Άγιοι Σαράντα) הם קבוצה של ארבעים חיילים רומים מהלגיון השנים עשר פולמינטה, אשר לפי המסורת מתו על אמונתם בשנת 320 בסבסטיה שבאסיה הקטנה, היא סיוואס בטורקיה של ימינו.
ארבעים המרטירים הוצאו להורג על ידי ליקיניוס אשר רדף את הנוצרים במזרח החל בשנת 316, והם הושארו לעמוד ערומים על בריכה קפואה בלילה קר. הארבעים והאירוע נזכרו לראשונה על ידי בזיליוס הגדול, בישוף קייסרי, ולפי המסורת אחד מהם פרש מהחבורה אל אמבט חם שהוכן בסמוך עבור מי שיוותר על אמונתו. באותו רגע ראה אחד מהחיילים שהופקדו על שמירת הנידונים למוות אור שקרן מעליהם, והוא פשט את בגדיו והצטרף אליהם. כך נותר מספר המרטירים ללא שינוי. עם בוקר הועלו גופות הארבעים באש ואפרם הושלך אל הנהר, אך מאמינים נוצרים אספו את השאריות ואלה נשלחו לערים רבות. בדרך זו הופץ הסיפור אודות המרטירים ומספר כנסיות הוקמו לכבודם.
באיקונוגרפיה מתוארים ארבעים המרטירים סמוך לפני מותם, כשהם רועדים מקור ומחבקים את גופם, ועל פניהם הבעת סבל וייאוש.
אנסטסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית

אנסטסיוס הראשון (פלאביוס אנסטסיוס; לטינית: Flavius Anastasius Augustus; יוונית: Ἀναστάσιος), המכונה דיקורוס (יוונית: Δίκορος; "דו-אישוני", בגלל צבע עיניו השונה), היה קיסר האימפריה הביזנטית מ-11 באפריל 491 עד מותו ב-9 ביולי 518.
ראשית חייו ועלייתו לקיסרות

אנסטסיוס נולד בדיראקיום שבבלקן (דורס באלבניה של היום) בסביבות שנת 431. ייתכן ששם אביו היה פומפיאוס. שני אחים של אנסטסיוס ידועים בשמם - פאולוס וקיסריה. אמו הייתה נוצרית אריאנית, אולם אנסטסיוס היה מונופיזיטי. בסביבות שנת 488 היה אנסטסיוס מועמד לשמש כבישוף של אנטיוכיה. במהלך השנים השתלב אנסטסיוס בחצר האימפריאלית, ושימש לפני עלייתו לשלטון כקצין בארמון הקיסרי בקונסטנטינופול.
ב-9 באפריל 491 נפטר הקיסר זנון ללא שאר שירש את מקומו. זנון עצמו ייחל שאחיו לונגינוס ימשיכו, וכן פטריארך קונסטנטינופול איופמיאוס. זנון לא היה אהוד, בעיקר בשל מוצאו האיסאורי (שנתפס כזר לתרבות הרומאית) ואמונותיו הדתיות. לאחר מותו התכנס המון בהיפודרום והפגין את התנגדותו לזנון ולונגינוס. מסופר שההמון קרא לעבר הארמון: "הבו לנו קיסר רומאי! הבו לנו קיסר אורתודוקסי!". הסמכות לבחור את הקיסר הבא עברה בפועל לידי אלמנתו של זנון, אריאדנה (אנ'), בתו של הקיסר לאון הראשון. אריאדנה בחרה באנסטסיוס, מפני שהיה דמות מוכרת ואהודה יחסית, אנסטסיוס היה ידוע כאדם מוסמך, מלבב אך גם נתפס בתקופתו כקמצן בשל חיתוכיו בהוצאותיו. השניים נישאו ארבעים יום מאוחר יותר.
המלחמה האיסאורית

בחירתה של אריאדנה באנסטסיוס פגעה בכוחם של לונגינוס והחיילים האיסאורים בבירה. האיסאורים, יושבי חבל איסאוריה (אנ') שבדרום אסיה הקטנה, היו באותה עת גורם פוליטי רב עצמה בחצר הקיסרים. זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון גירש אנסטסיוס את לונגינוס והאיסאורים מקונסטנטינופול בתואנה עוררו מהומה אלימה נגד שלטונו. האיסאורים הכריזו מרד, ושלחו חיל להילחם בקונסטנטינופול במטרה להדיח את הקיסר החדש. אנסטסיוס בתגובה שלח שני צבאות בפיקוד ג׳ון הסקיתי וג׳ון הגיבן. אלו הביסו את המורדים בקוטאיום, בצפון מערב אנטוליה. המרד צומצם לאיסאוריה עצמה, שם התבצרו המורדים עוד כשש שנים עד שהצליח אנסטסיוס להביסם. כישלון המרד דחק סופית את האיסאורים מעמדות כוח באימפריה, וסופם שהוגלו לתראקיה על ידי אנסטסיוס.
מלחמה עם פרס

בעלות אנסטסיוס לשלטון שרר בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הפרסית שלום קרוב ל-60 שנים. במהלך תקופה זו הפרסים, בדומה לרומאים בשעתם, הותקפו לעיתים תכופות על ידי שבטים נוודים מזרחים - האפתליטים (המכונים גם 'ההונים הלבנים'). המלך הפרסי קבאד הראשון אולץ להתחייב לשלם לאפתליטים כופר גדול, שהכביד מאוד על שלטונו. עקב זאת החליט קבאד לפלוש לאימפריה הביזנטית. קבאד התרשם שהביזנטים מוחלשים עקב שורה של מהומות ופלישות, וראה בכך הזדמנות לביזה ואולי אף לכפות על אנסטסיוס תשלום כופר. כוחות פרסים פלשו לארמניה בשנת 502, בזזו את הערים תיאודוסיופוליס ומרטירופוליס, והחזיקו בעיר אמידה שעל גדות חידקל. אנסטסיוס בתגובה שלח כוח גדול של כ-52,000 חיילים, והצליח בשנת 504 לכבוש מחדש את אמידה ולהסיג את הפרסים מארמניה. קבאד, שבינתיים שוב הותקף על ידי האפתליטים, הגיע עם אנסטסיום להסכמה לפיה ישלם האחרון 39,600 נומיסמטות בתמורה להפסקת הלחימה. הסכם שלום רשמי נכרת בשנת 506. כהתגוננות נגד פלישות עתידיות, ביצר אנסטסיוס את עיר הגבול דארה.
הרפורמות הכלכליות של אנסטסיוס

אנסטסיוס ירש מקודמיו מצב כלכלי רעוע. קופת האימפריה לא התאוששה עוד ממסעותיו של הקיסר לאון נגד ממלכת הוונדלים, ובזמן שלטונו רצוף המלחמות והמרידות של זנון לא התאפשר טיפול ראוי בבעיה. עם עלייתו לשלטון הוביל אנסטסיוס שורה של רפורמות שמטרתן לשפר את מצבה הכלכלי של האימפריה. אנסטסיוס הנהיג משטר כלכלי מחושב וחסכן. הוא המיר ככל הניתן את הכנסותיה והוצאותיה של האימפריה מטובין חומריים למטבעות. מטבע נחושת (פוליס) חדש ויציב אפשר תשלום במזומן גם בסכומים קטנים (מטבע זה שמר על ערכו מאות שנים). מגמה זו עזרה להפחית את היקף המעילה ברכוש ציבורי והקלה על מעקב אחר המצב הכלכלי של האימפריה. אנסטסיוס בנוסף נלחם נגד השחיתות השלטונית, והטיל פיקוח על ההוצאות לצורכי צבא וממשל. כך, בניגוד לעבר, לא סיפק השלטון לחיילי האימפריה את הציוד הדרוש להם, אלא דרש מהם לקנותו ממשכורתם ששולמה במזומן. אנסטסיוס העביר את סמכות גביית המיסים ממעמד ה-Curiales לגובי מס רשמיים מטעם השלטון.  בנוסף, אנסטסיוס העביר את עיקר נטל המס מיושבי העיר ליושבי הספר. כל אלו עזרו ליצור מערכת פיננסית יציבה יותר, יעילה יותר ואמינה יותר. הרפורמות של אנסטסיוס הניבו תוצאות חיוביות, ומוערך כי במותו השאיר אחריו הקיסר כ-146,000 קילוגרמים של זהב באוצר האימפריאלי.
מתחים דתיים בימי אנסטסיוס

בשלהי העת העתיקה אופיינה הדת הנוצרית במספר מחלוקות כריסטולוגיות. המחלוקת הבולטת במאה החמישית הייתה האם ישו היה בעל טבע כפול - טבע אנושי וגם טבע אלוהי (העמדה הדיופיזיטית), או שמא בעל טבע אחד בלבד, שהוא יחדיו גם אלוהי וגם אנושי (העמדה המונופיזיטיות). מחלוקת זאת התבטאה לעיתים קרובות באלימות ורדיפה. בשנת 451 הוקיעה ועידת כלקדון את העמדה המונופיזיטית ככפירה, אולם נשארו עדיין קיבוצים גדולים של נוצרים מונופיזיטים, והמתח בין שני הזרמים נשאר גבוה. בשטח האימפריה הרומית המזרחית קיבוצים גדולים של מונופיזיטים היו במצרים, סוריה וארץ ישראל, בעוד בקונסטנטינופול ובבלקן שלטה הדעה הדיופיזיטית. הקיסר זנון, במטרה לפייס את שני הצדדים, פרסם את ההנוטיקון (ביוונית: ἑνωτικόν henōtikón, ״פעולת איחוד״) - מסמך שאישר חלק ממסקנות ועדת כלקדון, אך עמעם במכוון את שאלת טבעו של ישו. ההנוטיקון לא פייס אף אחד מהצדדים, ולא רק זאת אלא שהוביל לפיצול בין הכנסייה המזרחית למערבית (הסכיזמה האכאית); פיצול זה נשאר בתוקפו בתקופת שלטונו של אנסטסיוס.  קרע זה בין שני חלקי האימפריה היה מוקד מתמיד של מתח ואי-נחת בתקופת שלטונו של אנסטסיוס. בשנותיו האחרונות החל אנסטסיוס לתמוך בגלוי במונופיזיטיות. כך, בשנת 512 הדיח אנסטסיוס את הפטריארך של כלקדון, והציב במקומו מונופיזיט מוצהר. כמו כן, בשנת 514 הכניס אנסטסיוס שינוי במזמור הטריסאגיון (השילוש הקדוש), המביע תפיסה מונופיזיטית. גילויים אלו עוררו את חמת ההמון בבירה, ועלו קריאות הדורשות את הדחתו של אנסטסיוס. רק לאחר שהקיסר עצמו הופיע לפני העם ללא בגדי מלכות, והביע נכונות לפרוש מתפקידו, נרגעו הרוחות.
מתחים דתיים בימי אנסטסיוס > מרד ויטליאנוס

באותה שנה (514) הכריז ויטליאנוס, מפקד צבאי בתראקיה, מרד באנסטסיוס. ויטליאנוס הניס את נס ועידת כלקדון והנצרות הדיופיזיטית, אך יש מקום לשער שגם גורמים כלכלים ושאיפותיו האישיות לשלטון לקחו חלק בהחלטתו. ויטליאנוס, בראש צבא מהבלקן, חנה בחוצות קונסטנטינופול ואילץ את אנסטסיוס לכנס ועידה כנסייתית בראשות האפיפיור (שתמך בהחלטת כלקדון). לאחר שהדרישה לא נענתה, שוב צר ויטליאנוס על הבירה, והפעם הציב מולו אנסטסיוס צבא בפיקודו של מארינוס. מארינוס הביס את צבא המורדים, אך ויטליאנוס עצמו נמלט. מאוחר יותר חזר ויטליאנוס לבירה בהזמנת הקיסר יוסטיניוס, ונרצח בארמון בשנת 520.
מותו של אנסטסיוס ומורשתו

לאחר מרד ויטליאנוס נהנתה האימפריה משקט יחסי, למעט פלישות קטנות היקף באזור הדנובה. אנסטסיוס נפטר ב-9 ביולי 518, בסביבות גיל 88. אנסטסיוס לא השאיר אחריו יורש, ואת מקומו תפס יוסטיניוס הראשון, ראש המשמר הקיסרי. אחייניו של אנסטסיוס, פרובוס ופומפיאוס, המשיכו לכהן בתפקידים בכירים לאחר מותו, וסופם שהוצאו להורג על ידי יוסטיניאנוס לאחר מרידת ניקה. אנסטסיוס אינו מוכר כקיסרים ביזנטים אחרים דוגמת יוסטיניאנוס הראשון או בסיליוס השני, אולם אין זאת סיבה להמעיט בחשיבותן של שנות שלטונו. תחת אנסטסיוס התאוששה והתייצבה האימפריה המזרחית לאחר תקופה ארוכה של משברים פנימיים וחיצוניים, שהובילו בין השאר לנפילת האימפריה המערבית כמה שנים לפני כן.
לקריאה נוספת

Cameron, Alan, "The House of Anastasius", GRBS 19 (1978)
Gregory, Timothy E. A History of Byzantium. Malden, MA: Wiley-Blackwell, 2011.
Haarer, F. K., n.d
Kazhdan, A. P. The Oxford Dictionary of Byzantium. New York: Oxford University Press, 1991
Treadgold, Donald Warren. History of Byzantine State and Society. Stanford (California): Stanford University Press, 1997.
הערות שוליים

↑  “The Origin of Justinian.” The Secret History with Related Texts, by Kaldellēs Antōnios Emm. and Procopius, Hackett, 2010, p. 30.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275487005171  PLWABN: 9810533528105606  GND: 118645099  ISNI: 0000 0000 6151 2633  LCCN: n87883464  NLG: 234465  NTA: 072363630  SUDOC: 028937325  TePapa: 69995  VcBA: 495/71710  VIAF: 18749860   WorldCat (עם VIAF): 18749860 
אריאדנה, קיסרית האימפריה הביזנטית
שנהב ברבריני. משוער שהקיסר המתואר בתבליט הוא אנסטסיוס או יוסטיניאנוס
מטבע של אנסטסיוס
אפר מקלה

אפר מקלה
אֵפֶר מִקְלֶה הוא החומר הנותר לאחר בעירה בתנורים, כירות, מדורות וכדומה.
במסורת היהודית, מקובל השימוש באפר מקלה, לסמל אבלות על חורבן ירושלים, במהלכן של שמחות חתונה. או כדי לעורר תשובה, במהלך תענית שנגזרה על הציבור בעקבות בצורת. בניגוד לאפר פרה אדומה, אין באפר מקלה כל קדושה.
המקור למנהג

הגמרא, במסכת בבא בתרא, פרק חזקת הבתים, מביאה ברייתא המספרת לנו על הנהגות אבל, שגזרו על עצמם אנשים שונים לאחר חורבן בית המקדש השני. על פי הסיפור, אותם אנשים החמירו, ולקחו על עצמם הנהגות נוספות כגון הימנעות מאכילת בשר ושתיית יין, הנהגות אשר דעת חכמים לא הייתה נוחה מהם. רבי יהושע בן חנניה התפלמס עם אותם אנשים, והוכיח להם כי אם ימשיכו בדרך זאת, יגיעו למצב שלא יוכלו לאכול או לשתות דבר. לאחר שקיבלו את דבריו, מסר להם רבי יהושע רשימת מנהגי אבל, שיש לנהוג כזכר לחורבן, ובתוכם המנהג לשים 'אפר מקלה' בראש חתנים.
הגמרא נותנת הסבר למנהג ”שנאמר: אִם אֶשְׁכָּחֵךְ יְרוּשָׁלִָם תִּשְׁכַּח יְמִינִי. תִּדְבַּק לְשׁוֹנִי, לְחִכִּי אִם לֹא אֶזְכְּרֵכִי: אִם לֹא אַעֲלֶה, אֶת יְרוּשָׁלִַם עַל, רֹאשׁ שִׂמְחָתִי” (תהילים, קלז, ה-ו). שואלת הגמרא: מה הכוונה על ראש שמחתי? משיב רב יצחק, זהו אפר מקלה שבראש חתנים. אביי מן הפסוק: ”לָשׂוּם לַאֲבֵלֵי צִיּוֹן לָתֵת לָהֶם פְּאֵר תַּחַת אֵפֶר” (ישעיהו, סא, ג), לומד שאת האפר מניחים במקום התפילין.
המקור למנהג > תענית גשמים

שנות בצורת הן אירוע די תדיר בשטחה של ארץ ישראל, ובעבר, בזמן שרוב האוכלוסייה התפרנס מחקלאות, הביאו אירועים אלה בעקבותם, תקופות של רעב קיצוני, וסבל אנושי רב.
במסורת היהודית, ראו בבצורת, גזרה שגזר הקב"ה על עמו בגין עוונותיהם. חז"ל קבעו ארבע תקנות, אשר על הציבור לבצע במהלך שנת בצורת, כדי לרצות את הקב"ה ולגרום לו לבטל את הגזרה. התקנות מתבצעות בהתאם לתקופת השנה, ולמשך האיחור בירידת הגשמים.
אם לא ירדו גשמים עד י"ז במרחשון תלמידי חכמים מתחילים להתענות בשני חמישי ושני, בסה"כ שלוש תעניות.
אם לא נענו תלמידי החכמים, ועדיין לא ירדו גשמים, אזי כל הציבור (ולא החכמים בלבד) מתענים שלוש תעניות נוספות, (שני, חמישי ושני), בתעניות אלו מתחילים מנהגי התענית בעלות השחר, ומסתיימים בשקיעה.
אם עדיין לא ירדו גשמים מוסיפים עוד שלוש תעניות, חמורות יותר, מתחילים את התענית כבר מהערב הקודם, ובימים אלו אסור לעשות מלאכה.
אם עדיין לא ירדו גשמים מוסיפים שבע תעניות אחרונות. בהן בנוסף לחומרות שבתעניות הקודמות, אף יוצאים מבית הכנסת לרחובה של עיר, מוציאים לשם את התיבה, מוסיפים בתפילת עמידה, עוד שש ברכות, ותוקעים בשופר.
הגמרא במסכת תענית מתארת את המעמד המרגש, וכיצד כולם החל בנשיא הסנהדרין, וכלה באחרון הקהל, מניחים על ראשם אפר מקלה. כן שמים אפר מקלה על ארון הקודש שהוצא החוצה.
 ”סדר תעניות כיצד מוציאין את התיבה לרחובה של עיר ונותנין אפר מקלה ע"ג התיבה ובראש הנשיא ובראש אב"ד וכל אחד ואחד נותן בראשו הזקן שבהן אומר לפניהן דברי כיבושין (דברי מוסר)”. 
 התלמודים מסבירים כי הוצאת ארון הקודש החוצה, ושימת אפר מקלה בראשו, באה לסמל את בזיונו של ארון הקודש בגין עוונותיהם של ישראל.
”תלמוד ירושלמי: א"ר חייא בר אבא ולמה מוציאין את התיבה לרחובה של עיר לומר כלי אחד של חמדה שהיה לנו גרמו עונותינו שיתבזה”
”תלמוד בבלי: ולמה מוציאין את התיבה לרחובה של עיר אמר ר' יהושע בן לוי לומר כלי צנוע היה לנו ונתבזה בעוונינו”
רבי זירא מתאר את תחושותיו למראה ארון הקודש כשעליו אפר מקלה. 
 ”אמר ר' זירא: מריש כי הוה חזינא להו לרבנן דיהבי אפר מקלה על גבי תיבה — מזדעזע לי כוליה גופאי” כלומר: "כאשר הייתי רואה את החכמים שהם מניחים, אפר מקלה על התיבה כל גופי היה מזדעזע".
ההסבר לשם

נשאלת השאלה לשם מה היה צריך לתת שם מיוחד - "מקלה" לאפר שניתן בראש חתנים, וליחד אותו מאפר אחר. מסביר רבנו עובדיה מברטנורא שבהלכה המילה אפר לא מתייחסת לתוצר בעירה בדווקא. כפי שאנחנו רואים במצוות כיסוי הדם ומה שנאמר בתורה: ”ואיש איש מבני ישראל ומן הגר הגר בתוכם אשר יצוד ציד חיה או עוף אשר יאכל ושפך את דמו וכיסהו בעפר”. והנה המצווה יכולה להתקיים גם באפר, או בנסורת וכדומה. מה שאין כך בשימת אפר על ראש חתן, ששם ההלכה מתעקשת על אפר שרפה בדווקא, ועל כן נוסף הכינוי מקלה, לציין שמדובר באפר קלוי.
ולמה צריך שיהיה אפר קלוי ממש?
האמוראים לוי בר חמא, ורבי חנינא בר חמא נחלקו בנושא. אחד אמר: ”(להראות ש) הרי אנו חשובין לפניך כאפר” ואחד אמר: ”כדי שיזכור לנו אפרו (עקדתו) של יצחק”.
אפר עצמות

התוספות במסכת תענית ד"ה ונותנין אפר על גבי וכו', מביא דעה תמוהה, אשר קולמוסים רבים נשברו בעקבותיה. ”ואותו אפר הוי (הוא) מעצם אדם, שהרי הוא האפר הוי לזכרון העקידה, ובעקידה היה עצמות”. לדעת התוספות, אפר מקלה הוא מעצמות אדם שנשרפו.
בשירה העברית

גדולי המשוררים העבריים במאה ה-19 כחיים נחמן ביאליק ויהודה לייב גורדון, אשר בצעירותם למדו בישיבות, והיו מחוברים בשורש נשמתם למקורות יהדותם, הכניסו לתוך שיריהם מושגים מבית המדרש היהודי. כך מצא גם אפר מקלה את מקומו בשיריהם של השניים.
שנים רבות לאחר שנפטר אביו של ביאליק ואימו נותרה אלמנה, בשנת 1934, תיאר המשורר בשירו ” אַלְמְנוּת”, את קדרותה של אימו ואת מצבה העגום בצבעים שחורים.
”רְצוּצָה וּמְדֻכְדֶּכֶת כֻּלָּהּ וּסְחוּטָה עַד תַּמְצִית, 
 פָּנֶיהָ – שׁוּלֵי קְדֵרָה, וּלְבָבָהּ – אֵפֶר מִקְלֶה,”
יל"ג אשר התמחה ביצירותיו בתנאי החיים בתחום המושב, כתב בפואמה הטראגית-קומית המפורסמת שלו "שני יוסף בן שמעון", בה הגיבור הופך לקורבן על מזבח שלטונם המושחת של פרנסי הקהילה:
”וּמִי הוּא בַּר-דַּעַת אֲשֶׁר לֹא יָבֶן  
 כִּי טוֹב אָסוּךְ אֶחָד חֹמֶץ-שַׁמְנֵי-אָבֶן  
 מֵעֲרֵמוֹת אֵפֶר מִקְלֶה שֶׁל פָּרָה אֲדֻמָּה?”
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ס', עמוד ב'
↑  תפילין נקראים פאר שנאמר: ”פְּאֵרְךָ חֲבוֹשׁ עָלֶיךָ” (יחזקאל, כד, יז). ולאחר שמסירים את האפר, שמים תחתיו תפילין
1 2 3  תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף ט"ו, עמוד א'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת תענית,  פרק ב', הלכה ב' (דפוס וילנא: דף דף "ז, עמוד ב')
↑  תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף ט"ז, עמוד א'
↑  פירוש למשנה, מסכת תענית, פרק ב', משנה א'
↑  ספר ויקרא, פרק י"ז, פסוק י"ג
↑  מסכת תענית, ט"ו, ב' (התוספות התחתון)
אסיאטוסוכוס

| אסיאטוסוכוס |
| --- | --- |
 גולגולת של אסיאטוסוכוס
תקופה
פלאוגן–אאוקן 64–40.4 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: תנינאים
סוג:: אסיאטוסוכוס
שם מדעי
 Asiatosuchus ‏Mook, 1940

עצמות של האסיאטוסוכוס
אסיאטוסוכוס (שם מדעי: Asiatosuchus; מילולית: "תנין אסייתי") הוא סוג נכחד של תנינאי אשר התקיים באירואסיה בתקופת הפלאוגן שתחילת הקנוזואיקון, אשר תואר לראשונה ב-1940. מאובניו נתגלו באזורים רבים לאורך אירופה ואסיה (בין השאר ברוסיה, בלגיה, גרמניה, צרפת, מונגוליה, סין ופקיסטן) ונכללו מספר מינים בסוג, אך רובם נחשבים כיום למוטלים בספק. רק מין אחד נחשב לתקף – Asiatosuchus grangeri.
אורכו של תנין זה הגיע עד ארבעה מטרים והוא דמה לתנין היאור מודרני, אך היה בעל מאפיינים יבשתיים יותר, כמו רגליים ארוכות מעט יותר והראש היה קטן מעט ומשולש יותר עם שיניים מהלסת העליונה והתחתונה שחפפו זו לזו, כך שהוא עדיין היה מקורב יותר לתניניים מאשר לאליגטורים. האסיאטוסוכוס הזכיר במראהו את הפריסטיכאמפסוס. חוקרים אחרים דווקא רואים בו קרוב לדיפלוקיינודון מהקבוצה דמויי אליגטור.
האסיאטוסוכוס חי במקווי מים וביערות הטרופיים של האאוקן האירואסייתי וניזון מטרף יבשתי.
ראו גם

אסטורגוסוכוס
אספרנטה ציוויטו

| --- | --- |
 
 מדינה:  בין־לאומי 
 תקופת הפעילות:  10 באוגוסט 1998 – הווה (26 שנים) 
 www.esperantio.net
 
סמל הציוויטו
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
אספרנטָה ציוויטו (באספרנטו: Esperanta Civito, מילולית: אזרחות האספרנטו) היא קבוצה חסרת טריטוריה, דוברת אספרנטו, המבקשת להיות קולקטיב ריבוני שהוא סובייקט של החוק הבינלאומי. לשם כך הקימה הקבוצה מוסדות דמוי-לאומיים כגון פרלמנט, ועדה מבצעת, ובית דין; גיבשה אמנה-חוקה, חוקקה מספר חוקים, ואף השיקה מטבע משלה. היא מתייחדת בכך שהיא מציעה אפשרות לרכוש 'אזרחות' אספרנטית.
האזרחות נולדה מתוך הגישה הראומיסטית שנולדה בתנועת האספרנטו בשנות ה-80, השוללת את רעיון 'הניצחון הסופי' של האספרנטו והפיכתה לשפה הבינלאומית השלטת. במקום זאת, מבקשת האזרחות לכונן קהילה תרבותית וזהותית אוטונומית של דוברי השפה, שתהא כאמור מוכרת על ידי החוק הבינלאומי. אין עוד גוף דומה לאזרחות מבחינה זו, אך אפשר להשוות אותה לגופים דוגמת הכס הקדוש, המסדר הריבוני הצבאי של מלטה, איחוד בני הרומה הבינלאומי, הממשלה הטיבטית הגולה, או במובנים מסוימים אף ההסתדרות הציונית העולמית, שהם גופים הפועלים בזירה הבינלאומית ומוכרים על ידה באופנים שונים, אך אינם גופים בעלי ריבונות טריטוריאלית. דרישתם להכרה בינלאומית נשענת בין היתר על ההצהרה לכל באי עולם בדבר זכויות לשוניות (המכונה גם הצהרת ברצלונה) של ארגון הסופרים הבינלאומי משנת 1996.
הציוויטו הוקמה על ידי כעשרים קבוצות והתארגנויות אשר חתמו על 'ברית' ארגונית. הברית הושקה ב-1998 בעיר לה שו-דה-פון שבשווייץ. לאחר שנתיים של דיונים הוסכמה החוקה שלה במפגש נוסף של נציגות הארגונים (הפורום) באיטליה, אשר הסדירה את האפשרות לרכוש גם אזרחות אישית בציוויטו. ב-15 בדצמבר 2001 נערכו הבחירות הראשונות לסנאט.
הברית

מאז הקמתה היו חברים בברית לאורך השנים 39 ארגונים, אשר 8 מהם עזבו אותה לאורך השנים, ו-8 מהם התפרקו. כיום חברים בה 23 ארגונים, בהם מערכת העיתון Heroldo de Esperanto, המשמש גם כעיתון הציוויטו ועורך גם את ידיעון הציוויטו HeKo, הקואופרטיב המוציא לאור את המגזין הספרותי Literatura Foiro, תנועת האספרנטו הפמיניסטית, ליגת הסטודנטים האספרנטיסטים, מרכז PEN האספרנטי, מועדון האספרנטו המוסלמי, תיאטרון אספרו בווארשה, איחוד האספרנטו האנדלוסי, מוסד האספרנטו האפריקאי, ידידי הטבע האספרנטיסטים, האגודה הבינלאומית לשלום אוניברסלי ועוד.
הנהגה

הפרלמנט של הציוויטו מורכב משני בתים - הפורום והסנאט. בראש שניהם עומד הקונסול. כל שינוי בחוקה דורש רוב של שני שלישים בסנאט, ולאחריו רוב של שני שלישים בפורום.
הנהגה > הפורום

הפורום מורכב מנציגי הארגונים וההתארגנויות החברים בברית הציוויטו. כל ארגון רשאי לשלוח נציג או שניים - המצביעים יחדיו (ולהם משקל של קול אחד). הפורום מתכנס אחת לשנה, או על פי דרישת שישית מחבריו. סמכויותיו הישירות הן קבלת ארגונים נוספים לברית, קביעת תקנות משלו המחייבות את גופי הברית אך לא את אזרחי הציוויטו ברמה האישית, והכרזת תוצאות הבחירות לפרלמנט.
הנהגה > הסנאט

הסנאט נבחר על ידי כלל האזרחים בגילאי 18 ומעלה בבחירות שנערכות אחת לחמש שנים. הזכות להתמודד לתפקיד חבר הסנאט שמורה לבני 25 ומעלה. הוא מתכנס פעמיים בשנה. בניגוד לארגוני האספרנטו הבינלאומיים האחרים, דוגמת אגודת האספרנטו העולמית ו-SAT, שבהם נבחרים המועמדים באופן אישי, הבחירות לסנאט מתנהלות על בסיס מפלגתי, כששלוש המפלגות המרכזיות הן הירוקה - האספרנטית הכללית, הזוכה על פי רוב לכ-70% מהקולות; הלבנה - הנוצרית; והאדומה - הסוציאליסטית.
הרשימה שמקבלת את מרב הקולות ממנה את הקונסול ואת סגן הקונסול המכהנים גם כסנאטורים. יתר 17 המושבים בסנאט מתחלקים באופן יחסי בין יתר הרשימות בהתאם למספר הקולות שקיבלו. הסנאט מחוקק חוקים שכל חבר סנאט רשאי להגיש, ומאשר הצעות מינהליות המוצעות על ידי הקונסול. החוקים המחוקקים בו מחייבים את אזרחי הציוויטו הישירים ואינם מחייבים את הארגונים החברים בברית. חברי הסנאט אינם רשאים לכהן גם בפורום, למעט הקונסול המכהן כאמור גם כראש הפורום.
הנהגה > הגוף המבצע

מלבד סגן הקונסול הנבחר, רשאי הקונסול למנות עד שבעה סגנים נוספים, המהווים את הרשות המבצעת, המכונה Kapitulo. הקונסול מהווה את הנציג והדובר של הציוויטו בפני גורמים חיצוניים. הוא אחראי על ביצוע המשימות שהוטלו עליו, על קביעת סדר היום ועל כינוס הפרלמנט. במקרים של שוויון בהצבעה, הקול שלו מכריע.