stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפיגועים נגד הדיפלומטים הישראלים בהודו ובגאורגיה (2012)
חקירת הפיגועים

שר הפנים ההודי פ. צ'ידאמבאראם ציין שלא נעשה שימוש בחומר הנפץ RDX (אשר שימש בעבר בפיגועים שונים בהודו) וכי אף אחד לא יואשם עד תום החקירה. הוא הוסיף כי מי שביצע את הפיגועים יובא לדין. משטרת דלהי עצרה חמישה אנשים לאחר האירוע, אך הם שוחררו לאחר חקירתם. דווח בתקשורת שהרשויות ההודיות בחנו את הצילומים שנלקחו על ידי ממצלמות האבטחה על מנת לנסות ולגלות מי הטמין את מטען הנפץ.
ב-7 במרץ 2012 עצרה משטרת דלהי את העיתונאי ההודי מחמד אחמד קאזמי שטען כי עבד עבור ארגון חדשות איראני. לטענת המשטרה הוא סייר באזור שגרירות ישראל יחד עם שלושה אזרחים איראנים, וכי אחד מהם הטמין את מטען הנפץ. הם טענו גם שגילו כי הוא ואשתו קיבלו תשלומים מגורם זר - לחשבון הבנק של אשתו הועברו 26,000 דולרים מחו"ל ולחשבון הבנק של קאזמי הועברו 80 אלף דולרים מחו"ל. ב-3 באפריל 2012 בקשתו לשלם ערבות על מנת לצאת מהמאסר נדחתה. ב-31 ביולי 2012 הוגש כתב אישום נגד קאזמי. הוא הואשם בין היתר בניסיון רצח.
ביולי 2012 דווח בעיתון "טיימס אוף אינדיה" כי משטרת דלהי הגיעה למסקנה שהאחראים לביצוע הפיגוע השתייכו למשמרות המהפכה האיראניים. על פי הדיווח, ייתכן שמשמרות המהפכה האיראניים תכננו התקפות אחרות נגד מטרות ישראליות ברחבי העולם.
ראש השב"כ יורם כהן ציין בתקשורת שסוכנים איראנים מחפשים לנקום על פעולות חשאיות, כולל חיסולים של מדענים איראנים.
באוקטובר 2012 קאזמי יצא מהמאסר לאחר שאושר לו לשלם ערבות.
בפיגועים נעשה שימוש בחומר נפץ מסוג C-4.
תגובות

ישראל ישראל - ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו האשים את איראן בשני המקרים. "איראן, שעומדת מאחורי ההתקפות הללו, היא היצואנית הגדולה ביותר של הטרור בעולם, וממשלת ישראל וכוחות הביטחון הישראלים ימשיכו לעבוד יחד עם שירותי הביטחון המקומיים נגד פעולות הטרור הללו".
איראן איראן - דובר משרד החוץ האיראני ראמין מהמאנפרסט גינה את הפיגועים שאותם כינה פיגועים "טרוריסטים", דחה את הטענות הישראליות לאחריות האיראנית בפיגועים.
אחרית דבר

ב-14 בפברואר התפוצץ מטען בבית בבנגקוק, שבתאילנד. לטענת הרשויות התאילנדיות הפיגועים בוצעו על ידי אזרחים איראנים שניסו להתנקש בדיפלומטים ישראלים. לאחר הפיגועים מספר איראנים נעצרו בתאילנד והואשמו בביצוע הפיגועים.
ראו גם

הפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס
הסכסוך האיראני-ישראלי
הפיגועים בבנגקוק (2012)
הערות שוליים

↑  "Iran summons Azeri ambassador for suspected links with Israel's Mossad". Al Arabiya. 12 בפברואר 2012. נבדק ב-4 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Iran summons Azeri envoy over Mossad collusion'". The Jerusalem Post. 12 בפברואר 2012. נבדק ב-4 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dan Williams (13 בפברואר 2012). "Israel blames Iran after attacks on embassy staff". Reuters. נבדק ב-13 בפברואר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  יעקב כץ (13 בפברואר 2012). "Attacks target Israeli embassies in Georgia, India". The Jerusalem Post. נבדק ב-13 בפברואר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Herb Keinon & Gil Hoffman (13 בפברואר 2012). "Netanyahu: Iran is behind attacks on Israeli embassies". The Jerusalem Post. נבדק ב-13 בפברואר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Israel embassy car blast: India not taking 'advantage' of US help?". NDTV. ארכיון מ-18 בפברואר 2012. נבדק ב-15 בפברואר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Syed Mohammed Kazmi, Indian Journalist, Arrested in New Delhi Bomb Attack". Huffington post. 7 במרץ 2012. נבדק ב-17 ביולי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Muhammad Kazmi carried out Israeli embassy recce, says Delhi Police". India Today. 17 במרץ 2012. נבדק ב-17 ביולי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Court Denies Bail to Kazmi". Outlook India. 3 באפריל 2012. אורכב מ-המקור ב-2012-04-04. נבדק ב-17 ביולי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Kazmi Charge Sheeted in Israeli Diplomat Attack Case". Outlook India. 31 ביולי 2012. אורכב מ-המקור ב-2012-08-01. נבדק ב-31 ביולי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Chauhan, Neeraj (29 ביולי 2012). "Cops name Iran military arm for attack on Israeli diplomat". The Times of India. נבדק ב-29 ביולי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Davidovich, Joshua (29 ביולי 2012). "Indian police say Revolutionary Guards behind Delhi attack". The Times of Israel. נבדק ב-29 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Israel accuses Iran of attacks in Delhi and Tbilisi, The Guardian, 14 February 2012.
↑  2012 Israeli embassy car blast case accused Kazmi alleges people barged into house, abused wife; Zee News; April 26, 2016
↑  עמיר רפפורט, ‏"מטעני חבלה זהים בניו דלהי, בגאורגיה ובטורקיה", באתר "IsraelDefense‏", 22 במרץ 2012
↑  Sherwood, Harriet (13 בפברואר 2012). "Binyamin Netanyahu accuses Iran over bombs targeting Israeli diplomats". London: The Guardian. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Iranian suspects in Bangkok bomb plot dined with prostitutes, authorities say", nydailynews.com, 17 February 2012.
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור השני של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | תקיפת שגרירות ישראל במצרים (9 בספטמבר 2011) • הפיגועים נגד הדיפלומטים הישראלים בהודו ובגאורגיה (13 בפברואר 2012) • פיגוע הירי בטולוז (11 במרץ 2012) • הפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס (18 ביולי 2012) • פיגוע ההתאבדות באיסטנבול (מרץ 2016) (19 במרץ 2016) • התקרית בשגרירות ישראל בעמאן (23 ביולי 2017) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
עליזה ורדי

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  30 בדצמבר 1935 פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  6 בינואר 2014 (בגיל 78) 
 מדינה:  ישראל 
 
עליזה ורדי (30 בדצמבר 1935 - 6 בינואר 2014) הייתה גנטיקאית ישראלית שהתמחתה בתחום ההדרים, ופיתחה יחד עם צוותה לפחות 14 זני הדרים שונים. יקירת ענף ההדרים וזוכת אות קנט לשנת 2011.
ביוגרפיה

עליזה ורדי נולדה ב-1935 בארץ ישראל. למדה בגימנסיה הריאלית בראשון לציון. לאחר שירות בצה"ל למדה ביולוגיה לתואר מוסמך באוניברסיטה העברית והמשיכה כתלמידת מחקר בחוג לגנטיקה. ב-1970 קיבלה תואר דוקטור על עבודתה בנושא "היברידים טריפלואידים בקבוצת החיטה (Triticum-Aegilops) ומשמעותם האבולוציונית בהתפתחות יחידות פוליפלואידיות בקבוצה זו".
ורדי יצאה לשנה של פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' ולאחר מכן הייתה שנתיים אסיסטנטית במעבדה של פרופ' דניאל זוהרי. ב-1972 התקבלה לעבודה כחוקרת במכון המטעים, מכון וולקני. החל מקיץ 1973 ניהלה פרויקט חשוב להשבחת הדרים, בכדי לתת מענה לחוסר הריווחיות של ענף הפרדסנות הישראלי. בשנות ה-80 של המאה העשרים פותחו במסגרת הפרויקט זני הדרים חדשים, שהחשוב ביניהם היה אור. בשנת 1998 מונתה לתפקיד מנהלת המחלקה להשבחה וגנטיקה מולקולארית של עצי פרי. ב-2001 פרשה לגמלאות, אך המשיכה לשמור על קשר עם חוקרי מכון וולקני ולסייע בעצות. ב-6 בינואר 2014 נפטרה.
במכון וולקני פותח זן הדרים דמוי אשכולית בשם עליזה, שנקרא כך לזכרה.
הערות שוליים

↑  קנט, הקרן לביטוח נזקי טבע בחקלאות, פתחה בהרשמה לתחרות ’אות קנט 2012’
↑  השפעות סוג הכנה ומועד הקטיף על איכות וטעם של פירות 'עליזה', זן הדרים חדש
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269421605171  VIAF: 297422899   WorldCat (עם VIAF): 297422899
פיטר קוזי

פיטר פוסטר קוזי (באנגלית: Peter Foster Causey;‏ 11 בינואר 1801 –  15 בפברואר 1871) היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, ולאחר מכן המפלגה האמריקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של דלאוור בשנים 1832–1835 וכמושל דלאוור ה-38 בשנים 1855–1859.
ראשית חייו

פיטר קוזי נולד בעיירה ברידג'וויל שבדלאוור כבנם של פיטר ט. וטאמזי קוזי. המשפחה חיה לזמן מה בעיירה איסטון שבמרילנד, אך שבה לדלאוור ב-1815, והתיישבה במילפורד. קוזי נשא לאישה את מריה ויליאמס, ולשניים נולדו שישה ילדים. ב-1850 הם רכשו את בית לווין קארפר הישן, לשעבר מעונו של המושל דניאל רוג'רס, שבסופו של דבר נודע כ"בית קוזי". משפחת קוזי החזיקה בבעלותה טחנת קמח גדולה והם היו סוחרים מצליחים שניצלו הזדמנויות עסקיות רבות במילפורד באותה תקופה.
קריירה פוליטית

במסגרת השילובים הפוליטיים המשתנים של אותה תקופה, החל קוזי את הקריירה שלו כדמוקרט ג'קסוני פרוגרסיבי, וב-1831 נבחר לבית הנבחרים של דלאוור, בו הוא כיהן עד 1835. כאשר איבדו הדמוקרטים את סדר היום הפרוגרסיבי שלהם, ועם קריסת המפלגה הוויגית, רובו של מרכז הכוח של האופוזיציה לדמוקרטים השמרנים הגיע מתנועת האיסור על משקאות חריפים. ב-1850 כמעט ונבחר קוזי כמועמד מפלגת האיסור למשרת מושל דלאוור, וב-1854 הוא התמודד כמועמד המפלגה האמריקנית. היה זה שילוב יוצא דופן של מגוון סיבות לכך שמפלגת האיסור הובילה בדלאוור. קוזי נבחר כמושל לאחר שהביס את מועמד הדמוקרטים ויליאם ברטון, וכיהן בתפקיד מ-16 בינואר 1855 ועד 18 בינואר 1859.
יחד עם קוזי נבחרו לאספה הכללית כמה מאנשי המפלגה האמריקנית, או כפי שהם נודעו, שאינם יודעים דבר. הם התקדמו עם המצע שלהם לחוק יובש, והעבירו חקיקה בעניין שנכנסה לתוקף בדצמבר 1855. עם הגיע יום הבחירות של 1856, השפעות חקיקה זו גרמו לתיעוב ברמה מספקת על ידי ציבורי הבוחרים, כך שהם החליפו את רוב נציגי המפלגה בנציגים דמוקרטים, והותירו את קוזי למשול במשך שנתיים עם אופוזיציה דמוקרטית חזקה באספה הכללית. אין צורך לומר שביטול חוקי היובש עמדו בראש סדר היום שלהם.
לצד סוגיית חוקי היובש, הסוגיה החשובה ביותר בדלאוור באותה תקופה הייתה השלמת סלילתה של מסילת הברזל של דלאוור. עד ספטמבר 1855 הושלמה הסלילה עד למידלטאון, ובינואר 1857 היא כבר הגיעה עד לדלמר. מנגד, ב-1861 נאלץ דלאוור קולג' לסגור את שעריו בשל מחסור בתקציב, מצב שהחמיר בשל מקרה רצח לא פתור בתחומי הקמפוס.
כמקדם רפורמות, מתח קוזי ביקורת על האספה הכללית על רקע כל הסוגיות שקודמיו בתפקידו דיברו עליהם במשך שנים.
בתי הספר הציבוריים הקיימים, הוא אמר, נותרו רעועים ומוריהם חסרי הכשרה. החינוך הציבורי היה נושא שנוי במחלוקת באולמות בית המחוקקים שלנו במשך שנים, הוא העיר, ועדיין, בכל אחד ממושבי הבית הוא הסתיים בשינויי מועט לטובה, אם בכלל. מחוזות החינוך הקטנים, שנוהלו על ידי ועדים שנבחרו על ידי תושבים המתנגדים למיסוי, פשוט לא פעלו. יותר מכך, חולי הנפש, יותר מכל חלק אחר בקהילה שלנו, היו תלויים בטיפול ובהגנה שלנו.
מותו

פיטר קוזי נפטר במילפורד ב-15 בפברואר 1871. הוא נטמן בכנסיית המשיח האפסיקופלית שבעיר.
אחד מנכסיו במילפורד, בית הטחנה, הוכנס ב-1983 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 227-228.
הערות שוליים

↑  Hoffecker, Carol E. (2004). Democracy in Delaware. Wilmington, Delaware: Cedar Tree Books., p. 96.
↑  Stephen G. Del Sordo. "National Register of Historic Places Inventory/Nomination: Mill House". National Park Service.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194700705  VIAF: 3884156858481549780009   WorldCat (עם VIAF): 3884156858481549780009
פיגוע הירי בנגוהות

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |
 תאריך:  26 בספטמבר 2003
 מקום:  נגוהות
 מטרה:  אזרחים
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  רובה M16
 הרוגים:  2
 פצועים:  2
 מבצע:  הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני
 מספר מפגעים:  1
 מניע:  טרור אסלאמי לאומני
 
פיגוע הירי בנגוהות היה פיגוע ירי שבוצע על ידי מוחמד חמדאן בהתנחלות נגוהות שבהר חברון בליל ראש השנה ה'תשס"ד, 26 בספטמבר 2003.
הפיגוע

בליל ראש השנה, 26 בספטמבר, בסביבות השעה 21:15, חדר המחבל מוחמד חמדאן ליישוב נגוהות כשהוא חמוש ברובה M16, הגיע לקרוואן של איל ושרה יברבוים, שישבו עם אורחים לסעודת החג, ונקש בדלת. אי־הזדהותו של חמדאן בדלת העלתה חשד בקרב המסובים, הם לא פתחו לו ואיל ניגש לדלת עם נשק דרוך ונעל אותה. חמדאן ירה מבעד לדלת, וכתוצאה מכך נהרגו איל יברבוים ושקד אברהם, תינוקת בת חצי שנה של האורחים, וכן נפצעו קל שני אנשים נוספים. אחד מהאורחים פתח במרדף אחר חמדאן עם נשקו האישי, ואילו חמדאן המשיך לירות על בתים נוספים ביישוב תוך כדי מנוסתו. לאחר מספר דקות, נורה חמדאן על ידי חייל מילואים ששירת במקום ונהרג.
לשניים מחברי הכוח שהרג את המחבל הוענק צל"ש מפקד האוגדה: סא"ל חיים שצ'ופק וסמל בן ציון ורון.
ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני נטל אחריות לפיגוע.
המחבל

מוחמד חמדאן היה פלסטיני בן 21 מהכפר ח'רבת אל-טבקה שבדרום הר חברון. חודשיים לפני הפיגוע שוחרר חמדאן מהכלא הישראלי, בו היה אסור במשך כ-14 חודשים בעוון תכנון פיגועים עבור הפת"ח.
הערות שוליים

↑  דף לזכר איל יברבוים, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  דף לזכר שקד אברהם, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  אפרת וייס, בערב ראש השנה: שניים נרצחו בנגוהות, בהם תינוקת, באתר ynet, 27 בספטמבר 2003
↑  הצל"ש שהוענק לסא"ל חיים שצ'ופק, מתוך אתר הגבורה
↑  הצל"ש שהוענק לסמל בן ציון ורון, מתוך אתר הגבורה
1 2  ארנון רגולר, נדב שרגאי ומאת עמוס הראל, המחבל שרצח 2 בנגוהות שוחרר ממעצר לפני חודשיים, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2003
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
בית העלמין של בית הערבה ההיסטורית

| --- | --- |
קבר האחים הצבאי שהוצב במקום בשנת 1990
קבר האחים הצבאי שהוצב במקום בשנת 1990
 פרטי בית הקברות
 פעיל:  לא
 דת:  יהודית
 תאריך הקמה:  1940
 תאריך סגירה:  1948
 מספר קבורים:  5
 אופן הקבורה:  קבר אחים
 
 מיקום:  בית הערבה
 קואורדינטות:  31°48′02″N 35°32′31″E﻿ / ﻿31.800644°N 35.54189°E﻿ / 31.800644; 35.54189
 he
 
קבר האחים בבית הערבה הישנה שהוצב בשנת 1967
טקס חשיפת המצבה ב-1990
שני הקברים זה לצד זה. הרחוק הוא הקבר משנת 1967 והקרוב הוא הקבר משנת 1990
בית העלמין של בית הערבה ההיסטורית היה בשימוש קיבוץ בית הערבה מיום הקמתו בדצמבר 1940 ועד נטישת הקיבוץ ב-20 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות. במהלך תקופה זו נקברו בו 5 נפטרים. לאחר קום המדינה היה בית העלמין בשליטת ממלכת ירדן ואנשיה חיללו את המקום. לאחר מלחמת ששת הימים הוקם במקום קבר אחים וב-1990 הוצב במקום קבר אחים חדש (ליד קבר האחים הישן מ-1967). בית העלמין נמצא באזור הסגור למבקרים ונדרש תאום עם צה"ל על מנת לקבל אישור ביקור במקום.
רקע

קיבוץ בית הערבה הוקם, לראשונה, ב-8 באוקטובר 1939 על ידי חלוצי תנועת הנוער המחנות העולים. תחילה שהתה הקבוצה בסדום ובהמשך עברו חברי הקבוצה (כ-30 איש) למבנים ארעיים באתר הקבע שם עסקו בחקלאות. בתחילת 1940 הונחה אבן הפינה ליישוב הקבע.
בשל ריחוקו היחסי שימש הקיבוץ כמחנה הכשרה ואימונים עבור פלוגות של הפלמ"ח. בנוסף, היווה הקיבוץ תחנה במסלול הבאת עולים ארצה בדרך היבשה במסגרת עלייה ב'. חברי הקיבוץ סייעו לאנשי הפלמ"ח בהברחת אותם עולים, שהגיעו מעיראק, פרס וארצות ערב נוספות, ועזרו להעבירם את הירדן ולתת להם מחסה בקיבוץ בדרכם מערבה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות המשיך היישוב להנות מהתמיכה שנתנו הבריטים למפעלי ים המלח אולם במאי 1948 עזבו הבריטים והלגיון הצטרף למערכה ולכן החליטו המוסדות הציוניים לפנות את המפעלים ואת בית הערבה. אנשי הקיבוץ המפונים הקימו את הקיבוצים גשר הזיו וכברי.
הנקברים בבית העלמין

בבית העלמין 5 נפטרים, להלן שמותיהם לפי סדר תאריך הפטירה:
יעקב לביא - נולד ב-13 במאי 1920 בבסרביה. נרצח ב-13 בדצמבר 1940 על ידי ערבים כשיצא לדוג בנהר הירדן עם חברו זאב לוינטל.
זאב (פטר) לוינטל - נולד ב-16 בנובמבר 1921 בגרמניה. נרצח ב-13 בדצמבר 1940 על ידי ערבים כשיצא לדוג בנהר הירדן עם חברו יעקב לביא.
גדעון קורנל - בנם של חנה ודוד קורנל (לימים קורן) ממייסדי הקיבוץ. נולד ב-1940 וטבע בבור מים בקיבוץ ב-1942.
אליהו (מאיר) עבד-אלנביא - נולד ב-1899 בעיראק, נפטר ב-11 בספטמבר 1947 כשהוא בן 48. אליהו עלה מעיראק בדרך היבשה במסגרת של קבוצת עולים שחצו את הירדן ליד בית הערבה. מיד עם הגיעו למשק ירד על ברכיו, נשק את האדמה ונפטר. מאחר ששמו לא היה ידוע נקבר בבית הקברות של הקיבוץ בשם אברהם בן אברהם. רק לאחר מלחמת ששת הימים זוהה המעפיל האלמוני והתברר ששמו אליהו (מאיר) עבד-אלנביא.
נמרוד שכטר - נולד ב-28 באוגוסט 1928 בקיבוץ עין חרוד. היה מ"כ בפלמ"ח ולחם בקרבות הקסטל ובקרבות הר-טוב. נהרג בבית הערבה בתאונת אימונים ב-3 בפברואר 1948.
ההיסטוריה של בית הקברות > עד פרוץ מלחמת העצמאות

מ-1939 עד 1948 שימש המקום את הקיבוץ הצעיר ונקברו בו 5 נפטרים: 2 חברי קיבוץ, תינוק שנולד במקום, עולה חדש ולוחם פלמ"ח.
ההיסטוריה של בית הקברות > לאחר קום המדינה

לאחר פינוי היישוב ב-20 במאי 1948 נותרו חמשת הקברים מאחור בתחומה של ממלכת ירדן. במהלך השנים נזנחו הקברים ואף חוללו באופן שלא איפשר זיהוי מיקומם וכנראה בולדוזרים שעבדו בסלילת הכביש ובנית הגשר גרפו את האדמה והורידה אותה בשני מטר בקירוב, כך שמעולם לא נמצאו הקברים, וקבר האחים הוקם במקום בו אמורים היו להיות הקברים.
ההיסטוריה של בית הקברות > לאחר מלחמת ששת הימים

בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, אותרו עצמות הנפטרים והובאו לקבורה בקבר אחים בסמוך לבית העלמין המקורי בו היו קבורים. קיימות מספר גרסאות המתייחסות לאופן בו אותרו הקברים:
מורה דרך, בשם שמעון גת, אשר שמר במוצב סמוך לגשר עבדאללה, במסגרת שירות המילואים שלו, והכיר את סיפור חללי בית הערבה, זיהה חלקי עצמות שנסחפו ממקומם והיו חשופים על הקרקע. הוא פנה למועצה האזורית ולגורמי מערכת הביטחון והתניע את הקמת קבר האחים.
על פי בקשת אימו של נמרוד שכטר נסעו יוסק'ה הררי וכתב קול ישראל עודד זראי אל בית הערבה במטרה לאתר את קברו. הם נעזרו במפות ירדניות ישנות שסיפק להם מי שהיה ראש עיריית יריחו לפני מלחמת העצמאות. לפי ממצאיהם זוהה מקום בית הקברות אך לא נמצאו במקום עצמות הנפטרים.
יוצאי בית הערבה מקיבוץ כברי שבאו לביקור במקום זיהו את בית הקברות, אספו את עצמות חבריהם וקברו אותם בקבר אחים.
בקבר אחים זה מופיע עדיין שמו של המעפיל אברהם בן אברהם שנפטר ב-1947 ונקבר כאלמוני.
ההיסטוריה של בית הקברות > בשנות ה-90

ב-1990 הקים צה"ל במקום קבר אחים חדש (לצד קבר האחים שהוקם ב-1967) והניח במקום 5 אבני ראש במתכונת האבנים המשמשות בקברי חללי צה"ל וזאת אף על פי שבמקום נטמן רק חלל צה"ל אחד. חנוכת המצבה החדשה התקיימה ב-25 בספטמבר 1990 בטקס צבאי מלא ובנוכחות נציגי צה"ל ובני משפחה. מאחר שעד אותה שנה זוהה כבר המעפיל האלמוני נרשם שמו המלא על המצבה
ההיסטוריה של בית הקברות > בית העלמין כיום

האזור בו נמצא בית הקברות מוגדר כשטח צבאי סגור והגישה אליו אפשרית לאחר תיאום עם מועצה אזורית מגילות ים המלח. המועצה עורכת מדי שנה את צעדת "ראשוני ים המלח", בעקבות ראשוני המתיישבים באזור. במסגרת צעדה זו נפתחים לציבור מסלולי טיול לאזור שפך הירדן, לארץ המנזרים ולבית הקברות הזה.
לקריאה נוספת

שרה אגמון, זכרונותיה של הגב' שרה אגמון, ארכיון קיבוץ כברי
ישראל אבן-נור, בית מול הר נבו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981, עמודים 80–82
הערות שוליים

↑  יעקב לביא, באתר "יזכור"
↑  זאב לוינטל, באתר "יזכור
↑  בנם של חביבה ונעים עבד-אלנביא
↑  גרסה אחרת טוענת שנפטר לאחר כשבועיים
↑  קיימות 2 גרסאות לאופן בו זוהה השם: לפי גרסתה של תושבת בית הערבה הישנה, שרה אגמון, נכחו בני משפחתו בטקס ב-1967 וסיפרו ששמו עבדוללה אל גאזי. לפי גרסה אחרת שמעה בתו של אליהו תוכנית רדיו בה סיפר דוד קורן (ח"כ לשעבר וממקימי בית הערבה הישנה) את סיפורו של המעפיל והבינה שמדובר באביה
↑  נמרוד שכטר, באתר "יזכור"
↑  יחס זה לקברים לא היה חריג ובא לידי ביטוי גם בבתי קברות אחרים כמו בבית הקברות בהר הזיתים
↑  מחווה זו נעשתה בגלל הקשרים הטובים שרקם ראש העיר עם אנשי הקיבוץ
↑  עם זאת, שני הנרצחים שנקברו ראשונים במקום רשומים אף הם באתר "יזכור" על אף שלא היו בשירות צבאי
↑  ציפורה כהן, "זכרונותיה של הגב' ציפורה כהן", מתוך "דף", עלון גשר הזיו, דף מספר 207
זאב טריינין

| --- | --- |

 לידה:  1938 (בן 87 בערך) כפר יחזקאל, ישראל 
 ענף מדעי:  איידס 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
זאב טריינין (נולד בשנת 1938) הוא וטרינר ישראלי, לשעבר מנהל המכון הווטרינרי בבית דגן.
קורות חיים

נולד בכפר יחזקאל לחנה וד"ר דוד טריינין, מוותיקי הווטרינרים בישראל (על שמו פרס חוקר השנה מטעם המכון הווטרינרי). באמצע שנות ה-40 עקרה המשפחה לגבעתיים. הוא שירת בנח"ל, ולמשך תקופה קצרה היה חבר קיבוץ בית ניר. בסוף שנות ה-50 נסע ללמוד וטרינריה בשווייץ. בשנת 1966 שב לישראל והחל בעבודתו במכון הווטרינרי.
בשנות ה-70 עסק טריינין בחקר ופיתוח חיסון לעגלים. בשנת 1978 המציא תכשיר מיוחד להגנה על עגלים מפני חיידקים בשם "אימונוקול", שנמכר במשך עשרים וחמש שנה בישראל ובאירופה.
במלחמת יום הכיפורים היה סמג"ד בגדוד הרפואה 281 ולאחריה פעל להקמת אנדרטת גדוד רפואה 281 במושב אלי-עד ברמת הגולן.
בשנת 1982 נסע טריינין לשבתון באוניברסיטת הרווארד, שם עסק בתחום של כשל חיסוני נרכש. באותה תקופה החלה להתגלות מחלת האיידס בבני אדם, וטריינין ערך ניסויים בתחום זה בבעלי חיים בעקבות הדמיון בין נגיף האיידס לנגיף הגורם סרטן הדם בבקר. לאחר שובו לישראל התמנה למנהל המכון הווטרינרי, אך כעבור מספר שנים פרש לטובת שבתון נוסף בהרווארד, שבו המשיך בחקר האיידס. בשנת 1990 שב מהרווארד ושוב התמנה לנהל את המכון הווטרינרי, וכיהן בתפקיד עד 1997.
בשנת 1996 גילה טריינין חומר ביולוגי בעל פוטנציאל לשמש תרופה מהפכנית למחלת האיידס. בניסויים הראשונים על עכברים וקופים הוכיח החומר החדש יעילות רבה יותר מהתרופות הקיימות, וכמו כן היה זול לייצור ונוח לשימוש. אולם בשל חוסר תקציב, וחוסר היענות מצד המדינה, כמעסיקו, לקדם את ההמצאה, לא הבשילו המחקר והפיתוח לכדי תוצר סופי.
לאחר פרישתו לגמלאות מעביר טריינין קורסים באימונולוגיה בבית הספר לרפואה וטרינרית של האוניברסיטה העברית. כמו כן ערך את כתב העת "רפואה וטרינרית" בשנים 2003-2009 ועמד בראש ועדת ההיגוי למחקרים של קרן המחקר למדעי הבקר, כיו"ר הוועדה לניסויים בבעלי חיים במערכת הביטחון וכחבר המועצה לניסויים בבעלי חיים.
נשוי לד"ר ריטה טריינין, וטרינרית ילידת פינלנד. בתם היא המוזיקאית והיוצרת הדס טריינין, חברת להקת בלה דונה. אחיו הוא המשנה ליושב-ראש הסוכנות היהודית רני טריינין.
הערות שוליים

↑  פותח תכשיר חיסון המונע תמותת עגלים, מעריב, 4 בספטמבר 1980
אהרן פריאל, פותח חיסון נגד חיידק קטלני, מעריב, 21 בספטמבר 1980
↑  אהרן פריאל, לנגיף איידס התוקף בני אדם, מעריב, 13 באוגוסט 1985
אהרן פריאל, דמיון בין נגיף בקר לאיידס, מעריב, 20 באוקטובר 1985
↑  ד"ר מיכאל פקטור, של מי הפטנט הזה?, באתר כלכליסט, 25 בפברואר 2010
↑  רפואה וטרינרית, כרך 64, תשס"ט
↑  קרן המחקר למדעי הבקר 2009, שנתון החלב 2009, עמוד 16
↑  ילוט הפרסומים 6350, 29 בדצמבר 2011, עמ' 1706
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007438487805171
היסטוריה עכשווית של צ'ילה

לאחר כ-17 שנות דיקטטורה צבאית פינתה זאת מקומה למערכת פוליטית דמוקרטית, הקיימת בצ'ילה עד להווה. במהלך תקופה זו ניצחו מועמדי קואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה בבחירות לנשיאות שוב ושוב, כאשר בעשור הראשון היו אלו מעיקר אנשי מרכז-ימין ממפלגת הנוצרים הדמוקרטים, ובעשור השני היו אלו אנשי שמאל.
שנות כהונתו של פטריסיו איילווין (1990 - 1994)

ביום 11 במרץ 1990 קיבל לידיו פטריסיו איילווין את מוסרות השלטון מאוגוסטו פינושה בקונגרס שבוולפראיסו ותהליך המעבר לדמוקרטיה בצ'ילה החל.
בתחילת דרכו של השלטון הדמוקרטי נאלץ איילווין לעבוד עם מנגנון ששימר מאפיינים רבים של המשטר הצבאי. אף על פי שקואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה זכתה במרבית קולות הבוחרים לפרלמנט, כתוצאה משיטת הבחירות הדו-שמית (sistema binominal) הנהוגה בצ'ילה וקיומם של סנטורים ממונים (senadores designados), שאינם נבחרים, לא הצליח איילווין לחוקק את התיקונים המיוחלים בחוקה ואילו השלטון המקומי נותר בידי אישים שמונו בידי המשטר הצבאי, עד שהוחלפו בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ביוני 1992.
איילווין משל בזהירות ושמר על קשרים עם הצבא, שפינושה המשיך לעמוד בראשו. על אף שחדל מלהשתתף בשלטון המשיך הצבא להיות שחקן פוליטי בעל חשיבות והקפיד להביע את התנגדותו למדיניויות אחדות שביקשה "הקואליציה" לקדם באמצעות מקרי התקוממות קטנים בשנים 1991 ו-1992.
באווירה זו הוקמה הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס (Comisión Nacional de Verdad y Reconciliación) שמונתה על מנת לחקור ולהבהיר את מקרי הפרת זכויות האדם במהלך שנות המשטר הצבאי. הוועדה נדחתה על ידי הצבא, אולם ב-4 במרץ 1991, הציגה הוועדה את ממצאיה בדו"ח רטיג, על שם ראול רטיג שעמד בראשה. בנאומו של הנשיא בטלוויזיה הסב את תשומת הלב לממצאי הדו"ח, ביקש את סליחת בני משפחות הקורבנות בשם האומה, הכריז על אמצעים לתיקון נפשי וכספי לקורבנות ובני משפחותיהם, והביע את שאיפת המדינה כי הפרות דומות של זכויות אדם לא יחזרו בעתיד.
במישור הכלכלי ביקש איילווין לנצל את הרווחים מעליית מחירי הנחושת והתוצרת החקלאית, שהזניקו את הכלכלה כולה, ולהביא לשינויים במדיניות המיסוי על מנת להגדיל את ההוצאה הציבורית ולשפר את חלוקת ההכנסה. כתוצאה מכך ירד שיעור העניים בחברה הצ'יליאנית מ-38.75% לכדי 27.5%. משטרו של איילווין העביר את "החוק הילידי" (Ley Indígena) ב-5 באוקטובר 1993 שהכיר לראשונה בעמים הילידים וכונן את החברה הלאומית לפיתוח ילידי (Corporación Nacional de Desarrollo Indígen) שמטרתה לקדם חקיקה למען פיתוחן של קבוצות אלו. חקיקה נוספת, ושינויים במבנה הממשלה יצרו את משרד התכנון ושיתוף הפעולה (Ministerio de Planificación y Cooperación) ואת קרן הסולידריות וההיפוך החברתי (Fondo de Solidaridad e Inversión Social) לקידום חקיקה חברתית. חקיקה נוספת התמקדה באיכות הסביבה.
בשנת 1993 התקיימו בחירות חדשות לנשיאות, לבית הנבחרים ולמחצית הסנאט. אדוארדו פריי רואיס-טאגלה (Frei Ruiz-Tagle), בנו של הנשיא לשעבר אדוארדו פריי מונטאלבה ואיש מפלגת הדמוקרטים הנוצריים גם כן, זכה בקולם של כ-58% מהבוחרים. ארתורו אלסנדרי בסה (Alessandri Besa), מועמד הימין במסגרת האיחוד למען הקידמה (Unión por el Progreso), זכה בכ-24% בלבד.