היסטוריה של צ'ילה
הרפובליקה הנשיאותית (1925–1973) > שלטון האיחוד העממי (1970–1973)

ביום 3 בנובמבר 1970 נכנס סלבדור איינדה לתפקידו כנשיא צ'ילה וניסה לכונן חברה המבוססת בו בזמן הן על הסוציאליזם הן על עקרונות הדמוקרטיה, ניסיון ראשון מסוגו בעולם. בין הצעדים הראשונים בהם נקט היו המשך הרפורמה האגררית והלאמת מפעלים שנחשבו חיוניים לכלכלה הלאומית.
ב-15 ביולי 1971 אושרה הלאמת הנחושת פה אחד בשני הבתים הציליאניים. באמצעות התאגיד הלאומי לנחושת של צ'ילה, שנוסד ימים ספורים קודם לכן, הלאימה המדינה את כלל חברות הפקת הנחושת, תוך תשלום של פיצוי זעום שהתבסס על המיסים הנמוכים, אם בכלל, ששילמו החברות בשנים שקדמו להלאמה. כך, למשל, אנקונדה וקנקוט, מהחברות המרכזיות בענף הכרייה, לא קיבלו כלל פיצוי על המכרות של צ'וקיקאמאטה ואל טניינטה בהתאמה. כתוצאה הנהיגה ארצות הברית חרם כלכלי בינלאומי על משטרו של איינדה, ונשללו מצ'ילה הלוואות בינלאומיות. ההעלאה המשמעותית במשכורות הפועלים מחד, והקפאת המחירים מאידך, הביאו לעלייה של 8% בתוצר הלאומי הגולמי ולאינפלציה נמוכה. היו אלו רגעי השיא של האיחוד העממי, בהם זכה האיחוד ב-49.73% מהקולות בבחירות העירוניות. בנוסף, אחד מאנשיו, פאבלו נרודה, זכה בפרס נובל לספרות לשנת 1971.
החל מהשנה השנייה לשלטון האיחוד העממי גברה האלימות והפריעה ליישומן של הרפורמות. החרמת האדמות במסגרת הרפורמה האגררית הביאו למותם של מספר חקלאים שניסו להגן על נחלותיהם. החברה הפכה מקוטבת יותר ויותר והתנגשויות בין תומכי איינדה ומתנגדיו הפכו תכופות והתרבו ההפגנות נגד הממשלה. ביקורו של פידל קסטרו זרז את המהפכה העממית על בסיס חלוקה מעמדית של החברה מצידו של הימין. מבחינה כלכלית נמוג הנס של השנה הראשונה לנוכח הופעת הסימנים הראשונים של מחסור כלכלי.
התנקשות באיש ימין שלקח חלק בטבח פוארטו מונט ב-1969 הובילה להתאגדות הנוצרים הדמוקרטיים עם המפלגה הלאומית כדי להתנגד למשטרו של איינדה ולהדחת שר הפנים, אותו שב ומינה איינדה לשר ההגנה ובכך עורר התנגדות עזה. ב-19 בפברואר 1972 הצליחה האופוזיציה לאשר בקונגרס רפורמה חוקתית שביקשה להסדיר את הרפורמות של האיחוד העממי ועיכבה את יישומן. מאידך התחזקה הדרישה בקרב קואליציית השלטון להקצין את הרפורמות, והאלימות הפוליטית משמאל ומימין החריפה.
בזירה הכלכלית נכנסה צ'ילה למיתון והצמיחה דעכה. התל"ג ירד בכ-25% ואילו החוב החיצוני עלה לכדי 253 מיליון דולר. המחסור הביא להיווצרותו של שוק שחור ואילו הממשל נאלץ להקים חונטות לאספקה ולמחירים לניהול אספקת הסחורות לציבור. אמצעי התקשורת ליבו את האש בהתקפות מילוליות בהתאם לעמדתם הפוליטית. בארכיונים אמריקאים שנפתחו לציבור שנים לאחר מכן, נחשף כי סוכנות הביון המרכזית האמריקאית סייעה, באמצעות הזמנת שטחי פרסום, לעיתוני האופוזיציה, כגון אל מרקוריו (El Mercurio), וכן במימון שביתת נהגי המשאיות ששיתקה את הכלכלה בחודש אוקטובר 1972. שביתה זו הביאה לכניסתם של אנשי צבא למשרדי הממשלה השונים, וליצירתו של "ממשלה אזרחית-צבאית" שבה מפקד הצבא, הגנרל קרלוס פראטס (Prats), מונה לשר הפנים.
בבחירות לפרלמנט של שנת 1973 זכתה קואליציית האיחוד הדמוקרטי של האופוזיציה. הרוב בלם את הרפורמות שביקש איינדה להעביר, אולם לא היה גדול דיו על מנת להדיח את הנשיא, והמשא ומתן בין הצדדים עלה על שרטון. מתנגדיו של איינדה החלו לראות בכוחות המזוינים את הפתרון היחיד למשבר שפקד את המדינה. ראשי הצבא, רנה שניידר וקרלוס פראטס התנגדו לכניסתו של הצבא לפוליטיקה, ובכך מנעו התקוממות צבאית. הימין החריף את הרטוריקה שקראה לפתרון המשבר באלימות ובו בזמן התחולל משבר נוסף בים הנשיא לקונגרס, שבית הדין החוקתי של צ'ילה סירב לפסוק בעניינו, ומשאל העם שהכריז איינדה על מנת לפתור אותו לא עבר את ההליך המשפטי הדרוש ובשל כך נחשב בעיני האופוזיציה כבלתי חוקי.
ביוני 1973 התקומם רגימנט משוריין כנגד הממשלה והתקדם לעבר ארמון הנשיאות. ניסיון התקוממות זה, שנודע בשם טנקטאסו (Tanquetazo), נבלם בידי כוחות תחת פיקודו של פראטס, והמורדים נסו וביקשו מקלט בשגרירות אקוודור, בהשאירם אחריהם 20 הרוגים, רובם אזרחים. על אף מחלוקת פנימית חריפה ביקש איינדה לקיים של משאל עם על מנת למנוע הפיכה צבאית. אולם ב-11 בספטמבר 1973 התחוללה הפיכה צבאית שהביאה לסיום שלטונו של האיחוד העממי, למותו של איינדה, ולתחילתן של 16 שנים של דיקטטורה צבאית.