stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיל ההנדסה במלחמת יום הכיפורים
מלחמת יום הכיפורים > סילוק פצצות

יחידת סילוק הפצצות של חיל ההנדסה הועסקה רבות בפינוי ונטרול פצצות, מוקשים, נפלי תחמושת ואף פצצות השהיה ממולכדות. במהלך המלחמה פיתחה היחידה שיטות חדשניות לטיפול בפצצות שכאלה וניטרלה עשרות מהן בהצלחה. במהלך נטרול פצצת השהיה מזרחית בבסיס חיל האוויר נהרג קצין סילוק פצצות כתוצאה מהפעלת מרעום ממולכד.
מלחמת יום הכיפורים > הקרבות ברמת הגולן

בפרוץ המלחמה, היו ברמת הגולן רק מעט כוחות הנדסה. בימים שלפני המלחמה, מפקד ההנדסה של פיקוד הצפון, אל"ם משה פלד (חדד), ראה את הנולד והחל בארגון כוחות וציוד קרבי. הכוחות החלו בבניית מכשולים רבים בדמות הרחבת תעלות נ"ט והטמנת חגורות מיקוש לאורך צירי הפריצה. יומיים לפני המלחמה, גם חניכי קורס המש"קים וצוערי בית הספר להנדסה צבאית (בהל"צ) נקראו להטות שכם למשימה. מערכת המכשולים שבנה חיל ההנדסה ברמת הגולן תרמה לבלימת הכוחות הסורים ועיכבה את התקדמותם בשעה שכוחות השריון הישראלים בגולן עוד היו מעטים ומדוללים מידי.
בבוקר 7 באוקטובר ניתנה ההוראה להכין את גשרי הירדן לפיצוץ. את המשימה ביצעו מחלקה של חיילי נח"ל מקורס מש"קי חבלה ומחלקת הנדסה במילואים ששירתה ברמה"ג בחודש שלפני פרוץ המלחמה. הפקודה להכין את הגשרים לפיצוץ ניתנה בחמש בבוקר וכבר כשלוש שעות לאחר מכן היו גשר בנות יעקב וגשר הדרדרה מוכנים לפיצוץ, כשעה וחצי לאחר מכן הסתיימה ההכנה לפיצוץ של גשר אריק. בשעות אחר הצהרים באותו היום ניתנה הוראה לפרק את חומרי הנפץ. עצם מתן הפקודה וביצועה הוצנעו במשך שנים רבות.
ב-11 באוקטובר, פרצו אוגדת רפול ובה חטיבה 7 ואוגדת האלוף דן לנר את "הקו הירוק", כאשר יחידות ההנדסה האוגדתיות ומהנ"פ צפון (מחלקת הנדסה פיקודית) פילסו להן את הדרך. את הכוחות הובילו דחפורי חה"ן, בראשם דחפורי D-9 שהיו הכלים המסיביים ביותר של החיל והכף הכבדה שלהם סיפקה להם הגנה חלקית מפני אש האויב שהומטרה עליהם לאורך כל מאמצי הפריצה. לגדוד 77 של אביגדור קהלני צורף כוח מגדוד 641 במילואים. לאחר שבאזור מסע'דה נכשלו מאמצי הפריצה באמצעות טנקי "נכרי" וטנקי דחפור, הזעיק המג"ד את מחלקת ההנדסה שפרצה מעברים בשדות המוקשים באמצעות "מטעני צינור" ואפשרה את מעבר הכוחות.
אחרי כיבוש מוצב תל א-שמס, הוטל על כוחות ההנדסה להפוך את הביצורים הסוריים כנגדם. את הביצורים, שהופנו כלפי מערב, היה צריך להפנות כלפי מזרח. את עבודת הביצורים ביצעו שני דחפורי D-9, פלסים וכלי צמ"ה נוספים תחת אש והמשיכו למרות ההרוגים.
מלחמת יום הכיפורים > פריצת הדרך לשיא החרמון

אחרי שוך הקרבות הגדולים ברמת הגולן וכיבוש מוצב החרמון הישראלי, היה צורך לטפל במוצב החרמון הסורי, ששלט מלמעלה על המוצב הישראלי. לשם כך היה צריך לפרוץ דרך אל המוצב הסורי והמשימה הוטלה על גדוד הצמ"ה ויחידה הנדסית פיקודית של פיקוד הצפון. הפלסים נאלצו להתמודד עם מספר אתגרים:
סלע קשה וחזק, שקשה לחצוב בו.
תוואי דרך צר והררי, סכנה ליפול לתהום.
קור עז ושלג רב. דבר זה מגביר את סכנת ההחלקה וכן מקשה על פעולת הכלים והאנשים מחמת הקור.
מיקוש שהטמינו הסורים.
מארבים שביצעו לוחמי הקומנדו הסורי.
הפלסים הצליחו להתמודד עם כל האתגרים:
חציבת הסלע נעשתה בידי דחפורי די-9 כבדים כאשר סלעים קשים במיוחד פוצצו באמצעות חומרי נפץ.
הדחפורים עבדו בזהירות רבה ופילסו דרך ברוחב 5 מטרים.
הובא ציוד מיוחד שהגן על החיילים, הכלים והדלק מפני קיפאון.
המוקשים פונו בידי הפלסים.
לוחמי הצמ"ה היו מוכנים לכך ובזכות ערנותם היו מוכנים למארבים ואף לקחו בשבי 8 אנשי קומנדו סורי.
הדרך הושלמה בהצלחה ואפשרה לכוחות צה"ל להעביר אספקה למוצבים גם באמצעות כלי רכב ולא רק באמצעות מסוקים.
כמו כן באותו היום יחידה של מהנ"פ צפון התבקשה לקבע את קו הגבול בכביש שירד ממוצב החרמון הסורי לארנה, כפר סורי במורדות המזרחיים של החרמון. חמישה מש"קי חבלה וקצין ירדו בכביש וקיבעו את נקודות הגבול כשני ק"מ מזרחית לנקודה האחרונה שאליה הגיע צה"ל בסיום המלחמה. הטמינו מוקשים וסימנו את הגבול על דרך הבטון שהובילה מארנה למוצב.
כעבור מספר שבועות כוסתה הדרך בשלג כבד וחיל ההנדסה נקרא שוב לפלסה. בעזרתם של אנשי מע"צ וציוד מיוחד לעבודה בקור עז שהותקן על כלי הצמ"ה ומעילים מחממים שסופקו למפעילים - גם מאמץ זה הוכתר בהצלחה. אחרי בניית הדרך הקים חיל ההנדסה בונקרים, ביצורים ותשתיות במוצב הישראלי ובמוצבים הסוריים שנכבשו. העבודה נעשתה מהר יותר מן הצפוי, על אף שבחלק הזמן היא נעשתה תחת הפגזות סוריות.
באפריל 1974, החלו הסורים בהכנת נתיב לטנקים אל שיא החרמון. שיא החרמון היא הפסגה הרמה ביותר של רכס הרי החרמון ומתנשאת לגובה של 2814 מטר מעל פני הים. על חיל ההנדסה היה עתה להיאבק לא רק כנגד תנאי הדרך הקשים, אלא גם כנגד הזמן, כאשר פלסי ומפעילי הצמ"ה התחרו נגד הסורים מי יגיע ראשון לפסגה. דחפור די-9 פרץ את הדרך, כשאחריו שופלים ומפלסות המשלימות את פינוי השלג, ונגמ"ש M-113 שאבטח את העבודות. ניסיונם של מפעילי הצמ"ה ונחישותם, אפשר להם להשיג במירוץ את הסורים, והדי-9 הישראלי שהוביל את הפריצה היה הכלי הממונע הראשון שהגיע לפסגת החרמון. בעקבות מאמצי תיווך של האו"ם הוצב בפסגה כוח בינלאומי והוא יצא מרשותם של הסורים.
מלחמת יום הכיפורים > הקרבות בסיני

חיל ההנדסה ניסה להקים מספר מתקני הצתה לאורך התעלה, שייצרו חומת אש וימנעו צליחה מצרית. ניסויים במתקנים כאלה נעשו עוד ב-1970 אך לא עלו בהצלחה. למרות זאת, הוקמו מספר מתקני הצתה ומתקני דמה, לצורך הטעיה. ביום שישי, ערב המלחמה, נשלח צוות של יחידת יפת"ח, להכין את המתקנים להצתה. בעת הצליחה עצמה, לא הצליחו הפלסים להפעיל את המתקנים בזמן עקב עיכוב אישור מהדרג הפיקודי הגבוה. לאחר תחילת המלחמה, הפלסים מיחידת יפת"ח סייעו לאנשי המעוזים בהתבצרות ונפלו בשבי המצרי יחד עם חיילי המעוז בו שהו. למרות שלא הופעל, מבצע ההטעיה הצליח בחלקו והמצרים הקצו כוחות למעקב ונטרול מתקני ההצתה.
במהלך הקרבות בסיני, עזרו כוחות ההנדסה לחלץ טנקים פגועים, לפנות שדות מוקשים ואף להילחם שכם אל שכם עם הטנקים והחי"ר בתור חרמ"ש (חיל רגלים משוריין). אחרי שנבלמה ההתקפה המצרית, המאמץ העיקרי של כוחות ההנדסה היה לפרוס את מערך הגישור והצליחה, לפרוץ ולפנות במהירות דרכים להעברת הכוחות ומערך הגשרים הניידים, לכיוון התעלה.
מלחמת יום הכיפורים > הקמת הגשר היבשתי

כעת, נדרש חיל ההנדסה להבטיח מעבר בטוח ומהיר לאספקה שוטפת ומעבר כוחות לכוחות צה"ל ששהו בשני צידי התעלה. חשיבות עליונה נודעה להגנת 3 הגשרים הצפים מפני טיבוע, מאחר שהיה ברור שבמקרה שתופר הפסקת האש, ימקדו המצרים את מירב המאמצים בטיבוע הגשרים הצפים, לשם ניתוק כוחות צה"ל שנמצאים בגדה המערבית של התעלה. כפתרון, הציע הקהנ"ר לשעבר ירחמיאל דורי להקים "גשר יבשתי" מעל התעלה, שיהיה חסין מפני טיבוע.
המשימה הוטלה על גדוד הצמ"ה 572 (מילואים), של פיקוד הדרום, (כיום: גדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד הדרום) בפיקודו של סא"ל טוביה לביא. גדוד זה, שהשתמש אך ורק בכלי צמ"ה, רכב, וציוד אזרחיים שגויסו בתחילת המלחמה, היה מורכב רובו ככולו מאנשי מקצוע מנוסים בתחום ההנדסה והתשתיות: המפקדים היו מהנדסי דרכים ובניין, וקבלני עבודות עפר ותשתיות, והמפעילים היו אנשי עבודות עפר ותיקים, מפעילי כלים כבדים במכרות הפוספטים והנחושת, ובמפעלי ים המלח שבנגב.
מפקדי הגדוד תכננו במהירות את "הגשר היבשתי", כאשר מטרתם הייתה יצירת סכר של ממש בתעלת סואץ, שישמש תשתית מוצקה לכביש בטוח וסלול, שאינו פגיע לתקיפות ו/או הפצצות מהאוויר. מיד החלו חיילי הגדוד, מפעילי הכלים, לדחוף אלפי טונות של עפר אל תוך התעלה, כאשר העבודה נעשתה במקביל משני צדי תעלת סואץ. מאחר שהיה צורך בשינוע כמויות אדירות של אבנים ועפר לאתר לצורך ביצוע המשימה, צורפו לגדוד כוחות נוספים, שכללו בין השאר יחידות תובלה שהשתמשו בצי משאיות רכינה אזרחיות מדגם מרצדס בשלל צבעים (שנרכשו באירופה בדחיפות לצורך המבצע, ונשלחו בדרך הים לישראל), והוקם "אגד צמ"ה" מיוחד שהיה כפוף למפקדי הגדוד.
השלב הסופי בהקמת ה"גשר היבשתי" כמעט הושלם בחודש נובמבר אך העבודות הופסקו וחודשו שוב ושוב מסיבות מדיניות.
כדי להתגבר על הזרימה החזקה שנבעה כתוצאה מהבדלי הגאות והשפל בין ים-סוף (המחובר לאוקיינוס ההודי) לים התיכון, נערך ביצוע השלב האחרון של הגשר, באמצעות הטבעת דוברות ישנות שהובאו מנמל ת"א, מולאו באבנים, ונדחפו על ידי הדחפורים לפתח שנותר. בסיומן של העבודות ניצב על פני תעלת סואץ סכר מרשים, כולל ציפוי אבן (למניעת ארוזיה) משני צדדיו. בפועל, זהו אחד הגשרים המפוארים בתולדות ההנדסה הצבאית. נתוני הגשר - כפי שתוארו באתר עמותת חיל ההנדסה הם:
"לאחר כשישה שבועות של עבודה מאומצת, אשר במהלכה שוקעו בתעלה 350,000 מ"ק חול, חרסית ואבן, הועמד לרשות צה"ל גשר, שכמותו לא הוקם מעולם על ידי שום צבא בתקופה המודרנית. ממדיו היו מרשימים: אורכו 185 מ', רוחבו 22 מ' וגובהו מעל פני המים 2 מ'. עומק המים במקום הקמתו היה 16 מ'. 8 מ' מרוחבו צופו באספלט. 10 מ' יועדו למעבר טנקים ו-4 המטרים הנותרים הושארו כשוליים. עתה שוב אי-אפשר היה לנתק את הנתיב בין אסיה לאפריקה, שהועמד על ידי חיל ההנדסה לרשות כוחות צה"ל."
עם נסיגת ישראל מאזור תעלת סואץ לאחר חתימת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, הועבר הגשר בשלמותו לידי המצרים. במסגרת עבודות הכשרת התעלה לחידוש השיט, פורק הגשר.
הפקת לקחים והתעצמות

בעקבות הלקחים שהופקו ממלחמת יום הכיפורים, מוכנותו של חיל ההנדסה, והוכחת יכולתו הבלתי מעורערת וכשירותם של אנשיו לתכנן ולבצע מבצעים הנדסיים וצבאיים מורכבים ביותר, הועמד חיל ההנדסה מעתה במקומו הראוי: בחזית המערך הלוחם.
כתוצאה מהצורך ביכולת הפעלת כמות גדולה של כלי צמ"ה, ומשאיות כבדות, לשם ביצוע מטלות הנדסיות בפרק זמן קצר ביותר (כגון "הגשר היבשתי"), רכש צה"ל כמות גדולה של כלי צמ"ה כבדים, חדשים ומשומשים. כמו כן הוקם מערך לוגיסטי שכלל מובילי טנקים שיועדו לשינוע הציוד הכבד, ואת משאיות הרכינה האזרחיות שהגיעו במשלוחי החירום במהלך מלחמת יום הכיפורים (ובינתיים נצבעו בצבעי צה"ל) אשר אוחסנו במחסני החירום.
מעתה, היה חיל ההנדסה ערוך ומוכן לביצוע חלק גדול מהפעילות, ללא צורך בהישענות על מערך כלים מגויסים.
בעקבות הסכמי השלום עם מצרים, ושלבי נסיגת צה"ל משטחי סיני, היה חיל ההנדסה אחראי לתכנון וביצוע סלילת תוואי הכבישים החדשים שנמתחו לאורך הגבול עם מצרים, פריצת דרכים חדשות, ויצירת תשתיות לבסיסים החדשים בסיני ובנגב (מבצע "רמון"). כל העבודות בוצעו על ידי אנשי גדוד הצמ"ה הפיקודי במילואים (אז גדוד 572 וכיום גדוד 8163), באמצעות כלי הצמ"ה שנרכשו, ללא כל צורך בגיוס כלי צמ"ה ואמצעים אזרחיים.
ראו גם

היסטוריה של חיל ההנדסה הישראלי
אירועי מלחמת יום הכיפורים
לקריאה נוספת

תא"ל (מיל') ד"ר דני אשר, גדודי ההנדסה עם אוגדות השריון במלחמת יום הכיפורים, שריון 35, יוני 2010, עמ' 36 – 41.
משה גבעתי (היסטוריון), המערכה בחרמון - הקרבות ברכסי החרמון במלחמת יום הכיפורים ולאחריה, תל אביב: הוצאת מערכות והוצאת מודן, תשע"ה-2015.
משה גבעתי (היסטוריון), מבקיע חומות - סיפור חייו ופועלו של תא"ל דוד לסקוב, תל אביב: הוצאת ידיעות ספרים, תשע"ה-2015.
הערות שוליים

↑  על פי מקורות מצריים, סיום הקרבות היה ב-28 באוקטובר עם כניסת משקיפי האו"ם לעמדותיהם. שמואל בר, מלחמת יום הכיפורים בעיני הערבים, הוצאת מערכות, 1986, עמ' 66.
1 2 3  חיל ההנדסה במלחמת יום הכיפורים, באתר עמותת חיל ההנדסה הקרבית.
↑  מבצע לקט, אתר עמותת חיל ההנדסה.
↑  מערך כלים מגויסים הוא מערך המשאיל כלי רכב וציוד מכני הנדסי אזרחיים ומעביר אותם לשימוש זמני על ידי צה"ל למטרות צבאיות. בסיום השימוש בכלים הם מוחזרים לאזרחים מהם הם נלקחו.
↑  אתר עמותת חיל ההנדסה: מלחמת יום הכיפורים - הגשר היבשתי.
"תמסח" (EWK Gillois)
גרירת דוברת יוניפלוט לתעלה במהלך המלחמה
שדה מוקשים ברמת הגולן.
תמסח על תעלת סואץ
טנק שוט גורר דוברה לתעלת סואץ
הקמת גשר הדוברות בתעלת סואץ
גשר הדוברות
גשר הגלילים במהלך הגרירה אל התעלה
מרצדס-בנץ C111

| --- | --- |

Mercedes-Benz C111
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  מרצדס בנץ
 שנות ייצור:  1969–1976 (מכונית קונספט)
 יחידות שיוצרו:  16
 הרכבה:  גרמניה גרמניה
 מרכב:  Rear mid-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')  "Transverse engine" (אנ')
 אורך:  4,440 מ"מ
 רוחב:  1,800 מ"מ
 גובה:  1,120 מ"מ
 משקל:  1,240 ק"ג
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע ונקל המורכב מ 3-4 רוטורים, 2.4 ליטר המפיק 300 כ"ס ב-7,000 סל"ד  V8 צילינדרים, מגדש טורבו 4.5 ליטר המפיק 500 כ"ס (דגמי "C 111-IV", מנוע בנזין)  3.0 ליטר המפיק 190 כ"ס (מנוע טורבו דיזל)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות
 מהירות מרבית:  400 קמ"ש (מנוע V8 צילינדרים, 4.5 ליטר המפיק 500 כ"ס)  300 קמ"ש (מנוע ונקל)  250 קמ"ש (מנוע טורבו דיזל)
 מעצב:  Bruno Sacco (אנ')
מרצדס-בנץ C111 (בגרמנית: Mercedes-Benz C111) היא סדרת מכוניות קונספט, בתצורת מכונית ספורט, 2 מושבים, המוגדרת מכונית על, בעלת דלתות שחפים ("Gull-wing door" (אנ')), מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס בנץ שהוצגה בשנת 1969 ויוצרה עד שנת 1976.
יוצרו 16 יחידות.
דגמי "מרצדס-בנץ C111"

"Version I" - דגם "C 111-I" - מנוע ונקל, הדגם בנוי מפיברגלס.
"Version II" - דגם "C 111-II" - שנת 1970: מנוע ונקל, 4 בוכנות סיבוביות לצילינדר, 2.4 ליטר, המפתח 300 כ"ס ב-7,000 סל"ד, מהירות שיא - 300 קמ"ש, תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 4.8 שניות שנת 1976: מנוע טורבו דיזל 3.0 ליטר המפיק 190 כ"ס, מהירות שיא - 250 קמ"ש.
"Version III" - דגם "C 111-III" - מנוע המאיץ ל-316 קמ"ש, מקדם גרר - 0.183.
"Typ Version IV" דגם "C 111-IV" - מנוע V8 צילינדרים, 4.5 ליטר המפתח 500 כ"ס, מהירות שיא - 400 קמ"ש.
מנועים

מנוע מרכזי, מנוע רוחבי בעל הנעה אחורית - בכל הדגמים
מנועים > סוגי מנועים

מנועי טורבו דיזל
מנועי ונקל
מנוע בנזין - מגדש טורבו
גלריה

דגם "C 111-I"
דגם "C 111-I" - מבט לתא הנוסעים
דגם "C 111-I" - מבט לתא הנוסעים
דגם "C 111-I" - מבט ללוח המחוונים
דגם "C 111-II"
דגם "C 111-II"
דגם "C 111-II"
דגם C111-II D
דגם "C 111-II"
דגם "C 111-III"
דגם דגם "C 111-IV"
ראו גם

מנוע ונקל
מרצדס
מרצדס-בנץ C112
לקריאה נוספת

דגמי "מרצדס-בנץ C111" - תמונות
הערות שוליים

↑  מרצדס-בנץ C111" cartype.com/pages/2234/mercedes-benz_c_111
↑  "מרצדס-בנץ C111" mercedes-benz.com/en/mercedes-benz/classic/history/c-111
↑  "מרצדס-בנץ C111" supercars.net/blog/1969-mercedes-benz-c111
↑  "מרצדס-בנץ C111" - מנוע ונקל media.daimler.com/marsMediaSite/en/instance/ko/High-speed-car-with-Wankel-engine---Mercedes-Benz-C-111
גן גורו

| --- | --- |

הכניסה לגן גורו
 סוג:  גן חיות ומרכז שימור
 מיקום:  ישראל ניר דוד, ישראל
 תקופת הפעילות:  1996–הווה (כ־29 שנים)
 שטח:  16 דונם
 מייסדים:  יהודה גת
 מספר מינים:  29
 תצוגות עיקריות:  תצוגת הקנגורואים, תצוגת הלוריים, החווה האוסטרלית
 קואורדינטות:  32°30′28″N 35°26′52″E﻿ / ﻿32.507777777778°N 35.447666666667°E﻿ / 32.507777777778; 35.447666666667
 https://nirtours.co.il/גן-גורו/
 
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) גן גורו(למפת עמק בית שאן רגילה) גן גורו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גן גורו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גן גורו
 
גור קנגורו אדום בגן.
גן גורו הוא גן חיות בישראל בתמה אוסטרלית. הגן נמצא בסמוך לקיבוץ ניר דוד. הגן מאופיין בהצגת מינים מהפאונה האוסטרלית ובעיקר מיני כיסאים, עופות אוסטרליים וזוחלים.
לגן רישיון תפעול מרשות שמורות הטבע האוסטרלית והוא חבר בארגון גני החיות הישראלי, האיגוד העולמי של גני החיות והאקווריומים והאיגוד האירופאי של גני החיות והאקווריומים. הגן הוא בין גני החיות הבודדים שעמדו בתקנות אוסטרליה לגבי העברת בעלי חיים אנדמיים מהיבשת.
היסטוריה

בראשית שנות ה-90 הוחלט בקיבוץ ניר דוד להקים אטרקציה תיירותית בקרבת גן השלושה. רעיונות רבים עלו ונפלו עד שהוחלט להקים גן חיות ייחודי. לאחר התלבטויות רבות הוחלט להקים גן בעל מאפיינים אוסטרליים.
ממשלת אוסטרליה חוקקה חוקים מוסדרים מאוד לגבי העברת בעלי חיים אנדמיים לאוסטרליה מחוץ ליבשת. יהודה גת, מייסד הגן, יצר קשרים עם רשות שמורות הטבע האוסטרלית, עם שגריר אוסטרליה בישראל ועם גני חיות באוסטרליה. הגן נחנך ב-29 ביולי 1996 במעמד שגריר אוסטרליה בישראל.
ב-20 במאי 2020 אירעה באתר שרפה, שהעלתה באש את מבנה העץ שהיה חנות המזכרות של הגן.
החל מראש השנה 2017, נפתחה לקהל הרחב אטרקציה חדשה בגן במבוך הצמחייה, "גן גו-יורה" ובה דינוזאורים מכניים.
תצוגות בגן > חצר הקנגורו

במתחם זה חיים שני מיני קנגורו: אפור מזרחי ואדום. המתחם פתוח לכניסת מבקרים בו ניתן ללטף ולהאכיל את הקנגורו במזון שקונים במקום.
תצוגות בגן > מתחם הקואלות

בין החוקים שממשלת אוסטרליה חוקקה לגבי העברת בעלי החיים האנדמיים ליבשת, היא החמירה מאוד את התנאים לקבלת קואלות. ובעקבות זאת, ישנם רק כמה גני חיות בודדים בעולם המחזיקים קואלות וביניהם גם גן גורו. לבסוף, לאחר מספר שנים של ניסיונות הובאו לגן ארבע קואלות, המתחם הוקם בשנת 2002, לזכרם של ארבעת הרוגי המשלחת האוסטרלית באסון גשר המכבייה. בפברואר 2018- נפטר בשיבה טובה הקואלה האחרון בגן גורו, והוא הקואלה השני הכי מבוגר בעולם שתועד.
תצוגות בגן > צפריית הלורים

בצפריית הלורים חיים מספר מיני לורים ובה ניתן לראות את הלורים, להאכיל אותם וליהנות מהחיבור המיוחד של התוכים לבני האדם.
בעלי החיים בגן > יונקים

וולבי אדום-צוואר
קנגורו אדום
קנגורו אפור מזרחי
וולבי סלע צהוב-רגל
בטונג זנב-מברשת
כיסנאי דואה
שועל-מעופף אפור-ראש
עז ננסית - בפינת ליטוף
בעלי החיים בגן > עופות

קקדו מולוקי
ברבור שחור
קזואר מצוי
אמו
קקדו דקלים
קוקברה צוחקת
קקדו לבן
דגרתל ההודו
טווס הודי
חסידה לבנה
לורי הקוקוס (Trichoglossus haematodus)
לורי אדום (Eos bornea)
לורי מקפץ (Pseudeos fuscata)
לורי שחור כיפה (Lorius lory)
לורי המסיכה (Glossopsitta concinna)
לורי פטפטן
נימפית מצויצת
בעלי החיים בגן > זוחלים ודוחיים

פיתון עצים ירוק
פיתון השטיחים
כוח ארגוס
כוח אוסטרלי
כוח התחרה
חרדון מזוקן
רב-חומט
אילנית אוסטרלית לבנה
כח זנב קוצני
שממית מצויצת
דרקון מים אוסטרלי
בעלי החיים בגן > דגים

דג קשת מערבי
בעלי החיים בגן > פרוקי-רגליים

מקלון אוסטרלי (Extatosoma tiaratum)
סרטן-נהרות כחול (Procambarus alleni)
הערות שוליים

↑  שריפה פרצה במבנה יביל ב'גן גורו' בניר דוד, באתר mynetafula, ‏2020-05-20
| גני חיות ואתרים זואולוגיים בישראל  |
| --- | --- | --- |
| ארגון גני החיות הישראלי | הספארי ברמת גן • גן החיות התנ"כי • חי פארק • חי-כיף • גן החיות הלימודי חיפה • גן גורו |   |
| גני חיות נוספים | הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב • גן החי בפתח תקווה • פארק החי • פארק ארץ הצבי |   |
| גנים קטנים | ג'ונגל כיף • הגן הבוטני-זואולוגי בנהריה • יער הקופים • מקלט הקופים הישראלי • פארק לכיש •  מרכז הזוחלים בקצרין • מרכז הזוחלים המדברי • פארק אוטופיה |   |
| חוות זואולוגיות | חוות התנינים בחמת גדר • חוות אל היען • חוות האלפקות • חוות האנטילופות בערבה • חוות קרוקולוקו • חוות בולוטין • חוות החרקים והפרפרים הישראלית |   |
| מרכזי צפרות | פארק הצפרות אילת • התחנה לחקר ציפורי ירושלים • המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון • פארק ראש ציפור • מרכז צפרות רמת הנגב • מרכז צפרות החולה • מקור החסידה • מרכז הצפרות וחקר הזנבנים בחצבה |   |
| אקווריומים בישראל | פארק המצפה התת-ימי באילת • אקווריום ישראל • ריף הדולפינים |   |
| החי-בר | חי-בר יטבתה • חי-בר כרמל |   |
| מקומות שנסגרו | גן החיות של תל אביב  • גני הטבע  • הדולפינריום בתל אביב • צפארי • קטיפארי • נגב Zoo • חי רמון • חוות פצאל |   |
| גני חיות חדשים | צפארי • מדבריום • גן החיות העירוני אשקלון |   |
מבקרים בגן גורו, קיץ 2022
אמו בגן
קזוארים מצויים בגן
מערות לונגמן

מקדש פֶנְגְשְׂייֵן, הכוך של הבודהה הגדול. שושלת טאנג
מערות לוֹנְגְמֶן (סינית: 龍門石窟; פיניין: lóngmén shíkū – מילולית "נקרות שער הדרקון") הן אתר היסטורי השוכן כ-12 קילומטרים דרומית לעיר לוו-יאנג במחוז חנאן שבמרכז הרפובליקה העממית של סין. המערות מכילות עשרות אלפי פסלים של הבודהה ותלמידיו, והן אחת הדוגמאות הבולטות ביותר לאמנות בודהיסטית סינית. הפסלים, שרבים מהם היו בעבר צבועים, גולפו בתוך מערות, כוכים ונקרות שנחצבו בצוקי אבן הגיר התלולים של משני עברי הנהר יִי.
יש באתר כ-1,400 מערות ובהן כ-100,000 פסלים. את חציבת המערות שהחלה בשנת 493 מימנו נדבנים ופטרונים שכללו קיסרים, ובהם הקיסרית וו דזה טיין משושלת ג'ואו השנייה, בני המשפחה המלכותית, משפחות עשירות אחרות, מפקדי צבא, וקבוצות דתיות.
בשנת 2000 צרף ארגון אונסק"ו את אתר מערות לונגמן לרשימת אתרי המורשת העולמית, כשהוא מתאר אותו כ"התגלמות יוצאת דופן של היצירתיות האמנותית האנושית, וכתמצית הרמה התרבותית הגבוהה והחברה המתוחכמת של סין בתקופת שושלת טאנג".
אטימולוגיה

מעבר הנהר יִי בין שני רכסי הרים היה המקור לשמו המקורי של האזור בו נמצא כיום אתר מערות לונגמן, יִיצ'וֵּ'ה (伊阙, בפין-יין Yique), שפירושו "השער של הנהר יִי", ושם זה חקוק כיום באמצע הצוק של הר לונגמן. על מקור שמו הנוכחי של האתר - לונגמן (龍門), שפירושו "שער הדרקון" - קיימות כמה גרסאות. גרסה אחת סוברת שהשם נגזר מהדמיון של שני רכסי ההרים למגדלי שער סיניים טיפוסיים שסימנו פעם את מבואותיה הדרומיים של עיר הבירה לוו-יאנג, שבה ישב הדרקון, כלומר קיסר סין. גרסה אחרת מספרת על הקיסר יָאנְג גוָאנְג, הקיסר השני בשושלת סווי (שלט 604–618), שטיפס על ההר מָאנְגְשָׁאן שמצפון לעיר הבירה לוו-יאנג וצפה ביִיצ'וֵּ'ה שמדרום. המראה השאיר עליו רושם עז והוא תיאר את העמק "כעמק על-טבעי המחכה לבן השמים". משום כך הורה יָאנְג גוָאנְג לבנות את ארמונו כך שהשער הראשי יפנה ישירות ליִיצ'וֵּ'ה. מאז החלו התושבים לכנות את המקום לונגמן - "שער הדרקון".
תיאור כללי

מכלול מערות לונגמן הוא אחד משלושת מכלולי המערות הידועים ביותר בסין. שני המכלולים האחרים הם מערות יונגאנג בסמוך לדאטונג במחוז שאנשי ומערות מוגאו בסמוך לדונחואנג במחוז גאנסו במערב סין. מכלול מערות לונגמן שוכן בעמק שנוצר על ידי הנהר יִי (伊河, פין-יין: Yī Hé) העובר בין שני רכסי הרים: הרי שְׂיָאנְגְשָׁאן (בפין-יין Xiangshan) במזרח, והרי לונְגְמֶנְשָׁאן (龙门山, בפין-יין Longmenshan) במערב. הנהר, הזורם צפונה, חצב את דרכו ביניהם תוך יצירת צוקים שמדרונותיהם תלולים. הנהר יִי הוא יובל של הנהר לְווֹ, בעצמו יובל של הנהר הצהוב. המערות, הכוכים והנקרות, נחצבו בצוקי אבן הגיר שמשני צדי הנהר לאורך רצועה של כקילומטר. רוב המערות נחצבו בגדה המערבית של הנהר, בעוד שהמערות בגדה המזרחית, שמספרן קטן יותר, שימשו כמקום מגורים לקבוצות גדולות של נזירים.
באתר נמנו 2,345 מערות, נקרות וכוכים ובהם מעל ל-100,000 פסלים שגודלם נע בין סנטימטרים בודדים למעל ל-17 מטרים. בנוסף, האזור מכיל קרוב ל-2,500 אסטלות וכתובות, ומכאן הכינוי "יער של אסטלות עתיקות", ומעל לשישים פגודות בודהיסטיות. 30% מהמערות נחצבו בתקופת שושלת ויי הצפונית ו-60% בתקופת שושלת טאנג, מערות מתקופות אחרות מהוות פחות מ-10% מסך כל המערות. כחמישים מערות גדולות ובינוניות שנחצבו במצוק המערבי מתוארכות לתקופת שושלות ויי הצפונית, סווי וטאנג, בעוד שכל המערות במצוק המזרחי נחצבו בתקופת שושלת טאנג. במגוון של המערות, הפסלים והפגודות במערות לונגמן ניתן לאבחן "שיפור הדרגתי בסגנון", כאשר הסגנון במערות הקדומות ביותר הוא פשוט יותר ועם זאת מעוצב היטב כשהמוטיבים הם גילופים של פסלי בודהה ואנשי דת. השינוי בסגנון מובחן יותר בתקופות שושלת טאנג שבהן הפסלים "מורכבים יותר וכוללים בנוסף נשים ודמויות מחצר הקיסר". המערות קיבלו מספרים רציפים מצפון לדרום לאורך הגדה המערבית של הנהר יי. הכניסה למערות היא מהקצה הצפוני.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

בשנת 293 לפנה"ס, במהלך תקופת המדינות הלוחמות, הביס בָּאי צִ'י מפקד צבא מדינת צ'ין את הכוח המאוחד של מדינות האן וצ'י בקרב יִיצ'וֵּ'ה (伊阙之战) שהתרחש באתר זה.
חציבת המערות החלה בשנת 493 בתקופת הקיסר שְׂיָאווֶן (孝文‏; שלט בשנים 471–499) משושלת ויי הצפונית כאשר העתיק את בירתו מדאטונג ללוו-יאנג. לעיר לוו-יאנג יש חשיבות מיוחדת מאחר ששימשה כעיר הבירה של 13 שושלות במהלך ההיסטוריה של סין. המערות נחצבו וגולפו בהם פסלים בודהיסטים בין שנת 493 לשנת 1127, כשבמהלך תקופה זו ניתן להבחין בארבעה שלבים נפרדים. השלב הראשון התחיל עם שושלת ויי הצפונית (493 עד 534). במהלך השלב השני הייתה האטה ניכרת בהתפתחות המערות בשל עימותים צבאיים שהתחוללו באזור, בין 524 ל-626, במהלך שלטון שושלת סווי (618-581) ותחילת שושלת טאנג (907-618). השלב השלישי, היה במהלך שושלת טאנג, כאשר הבודהיזם הסיני פרח ונוצרו שפע של מערות וגילופים משנת 626 ועד אמצע המאה השמינית. השלב האחרון והרביעי היה משלהי תקופת שושלת טאנג ועד לעלייה לשלטון של שושלת סונג הצפונית, שבה החלה ההידרדרות ביצירת המערות. יצירת המערות פסקה לחלוטין בשל המלחמה העקובה מדם בין האימפריה המונגולית לבין שושלת ג'ין.
גוּיָאנְגְדונְג או מקדש שְׁקוּ המיוחס לקיסר שְׂיָאווֶן היה מקדש המערה הראשון שנבנה בקרקעית החלק הדרומי של המצוק המערבי. בנו ויורשו, הקיסר שׂוֵ'אנְווּ (宣武, פין-יין: xuān wǔ) משושלת ויי הצפונית (שלט 499–515) הורה לחצוב מערות נוספות, אחת לזכרו של אביו, הקיסר שְׂיָאווֶן, ואחת לזכר אימו. פקיד בכיר בממשלו הורה לחצוב מערה שלישית לכבוד הקיסר עצמו. שלוש המערות נבנו במשך 24 שנים והן מקובצות כיום בשם "שלוש מערות בִּין-יָאנְג" (בִּין-יָאנְגְסָאנְדונְג). מעל ל-30% מהמערות אותן ניתן לראות כיום נחצבו במהלך תקופה זו.
בשנת 527 הושלמה מערה מרכזית המכונה חְוָאנְגְפֿוּגונְג או מערות שְׁקוּסְה. מערה זו נשמרה היטב והיא שוכנת בדרום המצוק המערבי.
בשנת 675, בתקופת שלטון שושלת טאנג, הושלמה מערת פֶנְגְשְׂייֵנְסְה על קרקעית החלק הדרומי של המצוק המערבי. היא מסמלת את השלב השלישי של יצירת המערות ותקופת השיא ביצירת המערות. מעריכים שכ-60% מהמערות בלונגמן נוצרו בתקופה שבין 626 עד 755. בנוסף למערות שהכילו פסלי בודהה בגדלים שונים, נבנו במהלך תקופה זו באותו מכלול כמה מקדשים בודהיסטים בשטחים פתוחים על רקע נופי. עם זאת, ממרביתם נותרו כיום חורבות בלבד. מבין שליטי סין ששלטו בלוו-יאנג במהלך שלב זה בלטו הקיסר גָאודְזונְג (שלט 649–683) משושלת טאנג והקיסרית וו דזה טיין משושלת ג'ואו השנייה (שלטה 690–705) כמי שדחפו להגברת פעילות חציבת המערות.