stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על נפח
מהלך הקרב > המתקפה הסורית > כוח מח"ט 188

בשעה 13:10 הורה רפול לבן-שהם לעזוב את עמדת החסימה, שתפס הכוח שבפיקודו על כביש הנפט, ולנוע לכיוון נפח, כדי למנוע מהסורים להשתלט על צומת נפח ועל מפקדת האוגדה. בן-שהם הותיר את סמח"ט 188, דוד ישראלי, עם 4 טנקים, בעמדת החסימה, כדי להמשיך לבלום את התקדמות חטיבת שריון 51 לאורך הציר, ונע צפונה בראש 11 הטנקים הנותרים. תוך כדי ההתקדמות זיהה הכוח עשרות טנקים סוריים של חטיבה 91 נעים לכיוון צפון מערב במקביל לציר הנפט וסמוך לגדר המזרחית של מחנה נפח. לאחר התייעצות עם רפול, פתח הכוח באש על כוח השריון הסורי ותקף אותו מאגפו ומעורפו. בשעה 13:45 הודיע הסמח"ט כי הוא נוטש את עמדתו וחובר אל המח"ט, ובשעה 13:52 התאחדו הכוחות. כוח המח"ט, שנע בשטח סלעי ומשובש, המשיך לנוע לכיוון נפח באיטיות, תוך ניהול קרב שריון עם טנקים ונגמ"שים באגף השמאלי של חטיבה 91. הכוח הצליח לפגוע במספר רב של טנקים סוריים, אך אחדים מכליו נפגעו מהאש הסורית והושבתו. כוח המח"ט החל בהסתערות בלתי מסודרת לכיוון נפח, והמח"ט איבד את השליטה על הטנקים שבפיקודו. בשעה 14:10 לערך נפגע טנק סמח"ט 188 והסמח"ט נהרג. ובשעה 14:30, בעודו נע בסמוך לערוץ נחל משושים, כק"מ מדרום למחנה נפח, נפגעו המח"ט וקצין האג"ם של החטיבה, בני קצין, מאש מקלע שנורתה עליהם מטנק/נגמ"ש סורי, שחשבו שהושמד, ונהרגו. תוך פחות מחצי שעה נהרגו כל הקצינים הבכירים של חטיבה 188, וכתוצאה מכך היא חדלה להתקיים כמסגרת חטיבתית.
בשעה 14:35 הגיע אחד הטנקים מכוח המח"ט אל מחנה נפח. כמה דקות לאחר מכן הגיע טנק נוסף מהכוח, בפיקוד צביקה גרינגולד, אל המחנה. הטנק של צביקה נכנס למחנה, פגע במספר טנקים סוריים, שנעו בסמוך לגדרותיו, ובשלב מאוחר יותר נסוג מערבה למחנה עליקה.
הטנקים שנותרו מכוח מח"ט 188 המשיכו להילחם ללא פיקוד מרכזי (הקצין הבכיר ביותר שנותר בכוח היה סמ"פ מגדוד 266, לאחר שהמ"פ נהרג בשלב מוקדם יחסית) נגד טנקים סוריים סמוך לציר הנפט מדרום לנפח, ובשעות אחר הצהריים חברו לכוח מחטיבה 679 בפיקוד המג"ד חיים דנון.
מהלך הקרב > לחימת חטיבה 679

בשעה 13:00 התבהרה לפיקוד הצפון תמונת המצב באזור נפח, וכמה דקות לאחר השעה 13:00 הורה מפקד הפיקוד, יצחק חופי, באופן אישי למח"ט 679, אורי אור, לחזור לנפח עם הכוח שבפיקודו, כדי להדוף את המתקפה הסורית. אור פיצל את כוחו, הותיר פלוגה מוקטנת (4 טנקים) ברכס הבוסטר ושלח כוח קטן (3 טנקים) מגדוד 289 לנוע בדרך הקצרה ביותר (על ציר "יבשה") אל נפח. הכוח העיקרי, שכלל 15-13 טנקים על בסיס גדוד 57 של החטיבה, עם חפ"ק המח"ט, נע דרומה על ציר "רשת" (ציר היישובים) ולאחר מכן מערבה על ציר "קטקומבה", העובר בין הר יוסיפון והר שיפון, במטרה לתקוף מהאגף את הכוח הסורי המתקדם לנפח.
בשעה 15:00 לערך נתקל הכוח הקטן שנע על ציר "יבשה" בטנקים סוריים שתפסו עמדות על רכס דלווה, בסמוך לאורטל. שני טנקים נפגעו במכת האש הראשונה, מג"ד 289, רפול שפר, נפצע, ואילו הטנק שנותר מהכוח נסוג חזרה אל עין זיוון, והמשיך לנהל אש עם טנקים סוריים, שנעו על הציר לכיוונו. במקביל הגיע גדוד 57 אל רכס קלעה, מצפון לתל יוסיפון, ופתח באש על האגף הימני של חטיבה 91, שנעה לכיוון צפון-מערב לרוחב חזיתו. הכוח הישראלי נמצא בעמדות שולטות, ומכת האש הראשונה שלו הפתיעה את הכוח הסורי, ופגעה ב-15 עד 20 טנקים סוריים. כוח המח"ט המשיך להתקדם באיטיות מערבה לכיוון נפח תוך ניהול קרב שב"ש עם חטיבה 91.
לאחר שקיבל דיווח על מה שקרה לכוח שפר, הפנה אורי אור חלק מכוחו צפונה, אל השלוחה הצפון-מזרחית של הר שיפון, כדי למנוע מהסורים להתקדם צפונה על ציר "יבשה", ולאיים על אגפה של חטיבה 7. הכוח פגע במספר טנקים סוריים, שנעו על הציר, אך נחשף לאש הטנקים הסוריים שעל רכס דלווה, ו-3 מהטנקים שלו נפגעו.
לקראת השעה 16:00 הגיע אל נפח חיים דנון, סמג"ד 57, יחד עם אחרוני הטנקים מחטיבה 679 שיצאו מהימ"ח. לאחר שהבין שהסורים נמצאים במחנה נפח, הוא נע עם כוחו מדרום לנפח וממערב לציר הנפט, וסביב שעה 16:30 זיהה טנקים מחטיבה 51 הסורית והחל לנהל איתם קרב שב"ש. דנון צירף לכוחו הקטן (5-3 טנקים) את מה שנותר מכוח מח"ט 188 שלחם על ציר הנפט, וכן שני כוחות קטנים מחטיבה 679 (בפיקוד חנן אנדרסון וחגי קוהל) שהגיעו לאזור נפח מוקדם יותר, ועד שעות הערב הצליח לאסוף כוח משמעותי (שכלל לטענת דנון 24 טנקים) מדרום-מערב לנפח. הכוחות הסוריים, שמצאו עצמם מותקפים במקביל ממזרח וממערב, נסוגו עם רדת החשיכה דרומה מציר "יבשה" ומזרחה מציר הנפט וממחנה נפח, ונערכו מחדש על רכס סינדיאנה. במקביל, חבר כוחו של דנון אל שאר הכוחות של חטיבה 679, וכוחות החטיבה נערכו לשהיית לילה בעמדות מסביב לצומת נפח.
תוצאות הקרב

ב-7 באוקטובר בערב נבלמה ההתקפה הסורית על מרחב נפח, וכוחות צה"ל הצליחו לייצב את הקו במרכז רמת הגולן. הצלחה זו גבתה מחיר כבד, בנפגעים ובציוד, מהכוחות הסדירים ומכוחות המילואים, שהשתתפו בקרב. חטיבה 188 חדלה להתקיים כמסגרת חטיבתית עד תום המלחמה, לאחר שמפקדה, סגנו וקצין האג"ם נהרגו במהלך הקרב, וחטיבה 679 נותרה עם 26 טנקים מבצעיים בלבד. הכוחות הסורים שהשתתפו בקרב ספגו אף הם אבדות כבדות, ולא הצליחו לנצל את ההצלחה של הדיוויזיה ה-5 וה-9 בלילה שקדם לקרב, לצורך ביסוס הישג משמעותי.
ביומיים שלאחר מכן המשיכו כוחות הדיוויזיה ה-1 וכוחות סוריים נוספים לנסות לכבוש את צומת נפח, אך נבלמו ונהדפו לאחור על ידי חטיבה 679. במקביל, הדפו כוחות צה״ל את הכוחות הסורים בדרום הרמה ובמרכזה, ודחקו אותם לאזור מצומצם סביב הכפר חושניה. עד 10 באוקטובר נהדפו כל הכוחות הסורים אל צידו המזרחי של הקו הסגול, ופיקוד הצפון החל להיערך למתקפת הנגד.
גלעד לזכרם של מח"ט 188 אל"ם יצחק בן-שהם וקצין האג"ם של החטיבה רס"ן בני קצין על ציר הנפט
אנדרטה לזכרם של סמח"ט 188, סא"ל דוד ישראלי וסגן יואב ברקאי מחטיבה 179, ציר הנפט, דרומית למחנה נפח
האנדרטה המקורית לזכרם של דוד ישראלי ויואב ברקאי סמוך לאנדרטה החדשה
ראו גם

חטיבה 188 במלחמת יום הכיפורים
חטיבה 679 במלחמת יום הכיפורים
כוח צביקה
קרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן
לקריאה נוספת

ועדת אגרנט, דו"ח ועדת אגרנט : ועדת החקירה - מלחמת יום הכיפורים, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1975, עמ' 1069–1145. (הספר בקטלוג ULI)
צביקה עופר, ברק ביום הכיפורים - חטיבה 188 במערכת ההגנה על רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים – כרך א', כרך ב', מחלקת היסטוריה, אפריל 1995
אבירם ברקאי, על בלימה: סיפורה של חטיבה 188 במלחמת יום כיפור, הוצאת מעריב, 2009
צביקה גרינגולד, כוח צביקה: 24 שעות של גבורה במלחמת יום הכיפורים, הוצאת מודן, 2008
אורי אור, אלה האחים שלי, ידיעות ספרים, 2003.
דני אשר (עורך), הסורים על הגדרות: פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים, הוצאת מערכות, 2008
דני אשר, תוכנית המלחמה הסורית והוצאתה אל הפועל, מלחמה היום: חקרי מלחמת יום הכיפורים. עורכים חגי גולן ושאול שי, הוצאת מערכות, 2003
איתן הבר (עורך), ברק: מלחמת יום הכיפורים, רמת הגולן, תשרי תשל"ד, אוקטובר 1973, הוצאת המשפחות השכולות של חטיבת השריון ברק, 1979
אריה יצחקי, נפח, בעקבות לוחמים כרך צפון, תל אביב, הוצאת בר-מודן, 1988.
הערות שוליים

↑   גל פרל, מוכנות לסוגים משתנים של קרבות – תובנות מ"התאוששות", באתר צה"ל, 7 בספטמבר 2023
↑  אל"ם (במיל') פסח מלובני, ‏השריון שהכריע במלחמת יום הכיפורים בראייה ערבית, שריון 44, ספטמבר 2013, עמ' 165-158, באתר "יד לשריון"
↑  תוכנית המלחמה הסורית 295
↑  חיים הרצוג, עם כלביא יקום, הוצאת ידיעות אחרונות 1983, עמ' 214
↑   רן גוטפריד, סא"ל בדימוס, מפקד גדוד טנקים בחטיבה 679 במלחמת יום הכיפורים 1973 בראיון אישי 27/07/20, ראיון  באתר יוטיוב (אורך: 2:08:09), 10 באוגוסט 2020
↑  לפי מספר מחקרים, הכוח הסורי כלל גם גדוד מחטיבה ממוכנת 43. מפקד חטיבה 51 דיווח, שבבוקר 7 באוקטובר נותרו לחטיבתו 20 טנקים מבצעיים בלבד
↑  ציר "פלא" עובר מחושניה, בין כביש הנפט להר שיפון ולהר יוסיפון אל מרחב יער אודם
↑  אבירם ברקאי, על בלימה - סיפורה של חטיבה 188 במלחמת יום כיפור, ספרית מעריב, 2009, עמ' 384–385.
↑  בשלב זה, מפקד האוגדה לא היה מודע למצב כוחותיו בשטח ולנוכחות כוחות שריון סוריים במרחק קצר מנפח. ראו: רס"ן אורי דותן ורס"ן אלדד אורן, תחקיר מחלקת היסטוריה – סא"ל רן גוטפריד מג"ד 73, ארכיון צה"ל, 21 במרץ 1976; מובא באתר "נעמוש".
↑  לפי עדויות של מספר קצינים ומט"קים ישראליים, שהשתתפו בקרב, הסורים ירו אש נק"ל על אנשי הצוות של הטנקים הפגועים, אשר ניסו להתפנות לכיוון הכביש, ואף פגעו בטנק ישראלי נוסף, שנע מצפון לכביש באזור המחצבה.
↑  לתיאור הקרב ראו, אורי אור, אלה האחים שלי, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003, עמ' 86–91, וכן עדויות מוקלטות של רן גוטפריד, דוב ריימן וישראל פרלוב.
↑   עיטור המופת, באתר צה"ל, 30 בינואר 2022
↑  ברקאי, עמ' 403-391.
↑  בפקודה שניתנה למג"ד 57 נאמר ש: "יש אויב בשטח ועליו לנוע מערבה במגמת סריקה". ראו, יהודה וגמן, כאוס בנפח - היממה הראשונה של הקרב על מרכז רמת הגולן ונפח במלחמת יום הכיפורים, יוני 2018.
אזור הקרבות כיום, מדרום לנפח לאורך ציר הנפט. העץ מצד שמאל ניצב מעל האנדרטה לזכרו של יצחק בן-שהם מח"ט 188.
טנקי T-62 סורים פגועים ברמת הגולן
ציר הנפט מדרום לנפח. מימין האנדרטאות לזכר יצחק בן-שהם ודוד ישראלי
סגן הרמטכ"ל, אלוף ישראל טל, בחמ"ל פיקוד הצפון, מאחוריו מפת רמת הגולן בה נראית חטיבה 679 לבדה בגזרת נפח.
אלסי ביי

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1996 (בת 28) Kvinnherad Municipality, נורווגיה 
 שם לידה:  אלזה סלסביק
 שם במה:  Elsie Bay 
 מוקד פעילות:  נורווגיה נורווגיה
 תקופת הפעילות:  מ-2010
 מקום לימודים:  Skeisvang High School, אוניברסיטת אוסלו, אוניברסיטת סטוונגר 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 חברת תקליטים:  יוניברסל מיוזיק גרופ 
 
אלזה סלסביק (בנורווגית: Elsa Søllesvik; נולדה ב-22 באפריל 1996), ידועה בשם הבמה שלה, אלסי ביי (בנורווגית: Elsie Bay, היא זמרת-יוצרת נורווגית. בגיל 14 היא וחברתה, אמילי, הקימו להקה, שזכתה לפרסום רב בנורווגיה. במרוצת השנים הופיעה ביי בקונצרטים רבים, ובשנת 2022 השתתפה בקדם הנורווגי לאירוויזיון 2022.
ביוגרפיה

ביי גדלה בעיירה סונדה שבקבינהרד, מערב נורווגיה. בגיל 13 עברה עם משפחתה לווסטלן. בצעירותה למדה שיעורי מוזיקה ופיתוח קול. כשלמדה בכיתה ח', היא וחברתה, אמילי האלנד אוסטרהיים, הקימו את הצמד המוזיקה "אלסה ואמילי". בינואר 2014 הן חתמו חוזה הקלטות עם חברת התקליטים סוני מיוזיק, והוציאו לאור את אלבום הבכורה שלהן, Endless Optimism. לאחר הוצאת האלבום קיבל הצמד מועמדות לפרס Spellemann בקטגוריית "פריצת השנה". אחד הסינגלים של האלבום, "Run", הפך ללהיט מקומי לאחר שנשמע בדרמה הטלוויזיונית "סקאם". בינואר אותה השנה יצא לאור האלבום השני, Kill Your Darlings. הוא כלל מספר סינגלים דוגמת "Au volant" ו-"Chains of Promises". בד בבד הופיעו אמילי ואלסי במספר קונצרטים ופסטיבלים כמו "Tysnesfest" ו-"by:Larm". הצמד התפרק באופן רשמי בדצמבר 2018.
בשנים 2018–2020 התפרסמה ביי בעיקר מכתיבת שירים עבור אמנים אחרים. היא כתבה את השיר "Witch Woods" לאמי, אותו היא ביצעה בגמר המלודי גרנד פרי 2021.
במקביל לכתיבת השירים, החלה לפרסם מוזיקה תחת שם הבמה שלה. היא בחרה את השם "אלסי", כיוון שכשנולדה הוריה שקלו לבחור עבורה שם זה. היא הוציאה לאור את הסינגל "Heaven Made", שהפך לאחר מהשירים המובילים של סדרת הטלוויזיה הדרום קוריאנית "Show Window: The Queen's House". היא יצאה לאקרנים בסתיו 2021.
בינואר 2022 חשפה רשות השידור הנורווגית כי ביי תשתתף במהדורת המלודי גרנד פרי הקרובה, הקדם הנורווגי לאירוויזיון 2022. היא השתתפה בתחרות עם השיר "Death of Us" אותו כתבה עם יונאס הולטברג ינסן ואנדראס סטון יהנסון. היא סיימה במקום השלישי או הרביעי, והודחה לפני הדו-קרב המכריע בגמר התחרות. היא שבה לתחרות בשנה שלאחר מכן עם השיר "Love You in a Dream", וסיימה בערב הגמר.
בשנת 2025 פורסם השיר הקפריסאי לאירוויזיון 2025, "Shh", שהייתה שותפה לכתיבתו.
הערות שוליים

↑  "Announcement: is mi birthday 🎈". 2020-04-22.
↑  Elsa & Emilie
↑  Elsa & Emilie i «Skam»
↑  Årets MGP-deltakere er klare: Elsie Bay - Death Of Us
↑  MGP-artistene for 2022 er her
↑  쇼윈도 : 여왕의 집 Part.3
↑  Subwoolfer er Norges bidrag til Eurovision
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: ce3307b0-38be-4218-aff7-8290252134e9  VIAF: 1154257966524152769   WorldCat (עם VIAF): 1154257966524152769
ישי מעוז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1966 (בן 59 בערך) ירושלים, ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
ישי דוד מעוז (נולד ב-1966) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור חבר וראש תחום כלכלה באוניברסיטה הפתוחה. מחקריו מתמקדים בצמיחה כלכלית ובכלכלת עבודה.
ביוגרפיה

מעוז נולד בירושלים בשנת 1966. הוא השלים את כל לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים. דרכו האקדמית החלה עם לימודי תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה, אותם סיים בשנת 1990. הוא המשיך ללימודי תואר שני באותם תחומים, כשבמקביל החל ללמד באוניברסיטה העברית כמתרגל וכמרצה.
בשנת 1993 השלים את התואר השני וכתב את עבודת התזה שלו בנושא "טריגרים לכניסה ויציאה: גישת דיקסיט" בהנחיית פרופסור יורם מישר. מעוז המשיך ללימודי דוקטורט תחת הנחייתו של פרופסור מישר, והשלים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "השקעות ואי-ודאות" בשנת 2001.
הקריירה האקדמית המקצועית שלו החלה באוניברסיטת חיפה, שם לימד בין השנים 2002-2008. במהלך שנת 2007–2008 שהה כמרצה אורח באוניברסיטת טקסס באוסטין. בשנת 2008 הצטרף לסגל האקדמי של האוניברסיטה הפתוחה כמרצה, ובשנת 2010 קודם לדרגת מרצה בכיר, ולאחר מכן קודם לדרגת פרופסור חבר.
לאורך הקריירה שלו, מעוז התמקד במחקר בתחומי הצמיחה הכלכלית והשקעות תחת אי-ודאות, תוך שהוא משלב עבודה תאורטית עם יישומים מעשיים. הוא פרסם מאמרים רבים בכתבי עת בינלאומיים מובילים ושיתף פעולה עם חוקרים מרחבי העולם.
בנוסף לעבודתו המחקרית, מעוז מילא שורה של תפקידים מנהליים באוניברסיטה הפתוחה, כולל ראש המחלקה לניהול וכלכלה (2012-2016) וראש תחום הכלכלה במחלקה (בתקופות 2009–2011, 2014-2016, ומ-2023).
תפקידיו

מעוז מילא שורה של תפקידים אקדמיים ומנהליים לאורך הקריירה שלו, ביניהם:
ראש תחום הכלכלה במחלקה לניהול וכלכלה באוניברסיטה הפתוחה (2014–2016, 2023-היום)
ראש המחלקה לניהול וכלכלה באוניברסיטה הפתוחה (2012–2016)
יו"ר ועדת אישור תוכניות לימודים באוניברסיטה הפתוחה (2022-היום)
חבר בוועדת הספרייה באוניברסיטה הפתוחה (2020-היום)
בנוסף, מעוז היה אחראי על הכנת דוחות הערכה עצמית עבור המועצה להשכלה גבוהה בתחומי מנהל עסקים (2014) וכלכלה (2015), וכן עבור מועצת רואי החשבון בתחום החשבונאות (2016).
ספריו

מקרו-כלכלה א', למדא – הוצאת ספרים של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2013.
מקרו-כלכלה ב', למדא – הוצאת ספרים של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2013.
מבוא למיקרו-כלכלה, למדא – הוצאת ספרים של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2021.
אביטל פודקופייב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בנובמבר 2004 (בת 20) ישראל ישראל
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  שחייה צורנית
 מועדון:  הפועל יובלים ירושלים
 
אביטל פודקופייב (נולדה ב-9 בנובמבר 2004) היא שחיינית אמנותית ישראלית.
קריירה > 2022

באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה באוגוסט סיימה במקום חמישי בתרגיל קומבינציה קבוצתי יחד עם שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, נוי גזלה, פולינה פריקזצ'יקובה, נטע רוביצ'ק ושני שרייזין.
חלוקת הודו

דרום אסיה מיד לאחר חלוקת הודו; באדום, גבולות הודו הבריטית (עד 1955 מזרח פקיסטן נקראה מזרח בנגל).
חלוקת הודו הוא המונח המקובל לתיאור המאורעות שהתרחשו ב-15 באוגוסט 1947, כשהודו ופקיסטן קיבלו את עצמאותן מבריטניה, והודו הבריטית חדלה להתקיים. ספציפית מתייחס המושג לחלוקתן של בנגל ופנג'אב, שחלקים מהן הפכו, בהתאמה, למזרח פקיסטן (ולימים בנגלדש) ולמרבית שטחה של מערב פקיסטן.
הכינוי "חלוקת הודו" אינו מתייחס לחלוקתה המאוחרת של פקיסטן ב-1971, אחרי מלחמת העצמאות של בנגלדש; גם היפרדותן של בורמה (כיום מיאנמר) וציילון (כיום סרי לנקה) מממשלת הודו הבריטית אינה כלולה במונח. ציילון הייתה חלק מנשיאות מדראס מ-1795 ועד שהפכה למושבת כתר נפרדת ב-1798. בורמה סופחה בהדרגה לממשל הודו הבריטית בשנים 1826–1886 ונשארה חלק ממנה עד 1937, אז היא הפכה למושבת כתר נפרדת מהודו. בורמה וציילון קיבלו את עצמאותן בתחילת 1948.
אשר לשאר תת-היבשת ההודית, לנפאל ולבהוטן היו אמנות עם הבריטים שהבטיחו להן מעמד של מדינות עצמאיות, שלא כ"מדינות הברית" (או מדינות הנסיכים) שעליהן חל המונח "חלוקת הודו". בורמה אינה נחשבת חלק מתת-היבשת, משום שהן היסטורית והן גאוגרפית יש לה דברים רבים יותר במשותף עם דרום-מזרח אסיה מאשר עם הודו.
הודו ופקיסטן

שתי מדינות ריבוניות ועצמאיות נולדו באופן רשמי בשעת חצות של 15 באוגוסט 1947. טקסי העברת הסמכויות נערכו יום קודם לכן בקאראצ'י, שנועדה להיות הבירה החדשה של פקיסטן, כדי לאפשר למשנה למלך הבריטי האחרון, לואי מאונטבאטן, להשתתף הן בטקס בקאראצ'י והן בטקס בדלהי. פקיסטן חוגגת את עצמאותה ב-14 באוגוסט, והודו ב-15 באוגוסט.
תהליך החלוקה

השלטון הבריטי בהודו לא שלט במישרין בכל האזור שנקרא בשם "הודו". בעוד חלק ממחוזות הודו נשלטו ישירות בידי הבריטים, חלקים נרחבים של הודו היו מדינות נסיכים עצמאיות למחצה, שנשלטו בידי שליטים מקומיים בתיאום עם הבריטים, באמצעות הסכמים והסדרים משפטיים שונים.
החלוקה בין שתי המדינות החדשות התבצעה על פי תוכנית הידועה כיום בשם "תוכנית השלושה ביוּני" או תוכנית מאונטבאטן. בדו"ח שהזמינה ממשלת בריטניה מעורך דין לונדוני בשם סר סיריל רדקליף, ונקרא על שמו תוכנית רדקליף (Radcliffe Award), נקבעו אזורים שבהם רוב מוסלמי שישתייכו לפקיסטן ואזורים שבהם רוב הינדי שישתייכו להודו. בעקבות זאת, פקיסטן כללה שני אזורים נפרדים, מזרח פקיסטן ומערב פקיסטן, שמפרידים ביניהם אלפי קילומטרים של טריטוריה הודית.
ב-18 ביולי 1947 קיבל הפרלמנט הבריטי את חוק עצמאות הודו, שסיכם את סידורי החלוקה. בעקבות החלוקה הצטרפה פקיסטן כחברה חדשה באו"ם, ואילו הודו תפסה את מקומה של הודו הבריטית באו"ם.
ל-565 מדינות הנסיכים ניתנה הבחירה לאיזו מדינה להצטרף. המדינות שהנסיכים שלהן לא הצטרפו לאף מדינה, או אלו שבחרו במדינה שדתה שונה מדת רוב התושבים, כמו ג'ונגאד, היידראבאד ובעיקר קשמיר, הפכו למוקדים של מתח וסכסוך.
תהליך החלוקה > הליך מזורז ושנוי במחלוקת

חלוקת הודו הייתה מתחילתה הסדר שנוי במחלוקת עזה, ועד היום היא גורמת למתחים ברחבי תת-היבשת. כלפי המושל הכללי, לורד מאונטבאטן, נטען שהאיץ את התהליך בצורה שפגעה בו ושהשפיע על תוכנית רדקליף כך שתיטה לטובת הודו. בין המבקרים יש גם הטוענים שחפזונם של הבריטים היה בין הגורמים לזוועות החלוקה. משום שהכרזת העצמאות התקיימה לפני החלוקה עצמה, שמירת הסדר הציבורי הייתה באחריותן של שתי המדינות החדשות. חילופי אוכלוסייה גדולים לא נלקחו בחשבון; התוכנית קראה לעגן בחוק את שמירת זכויות המיעוטים שייוותרו משני צידי הגבול. הייתה זו משימה בלתי אפשרית ושתי המדינות נכשלו בה. החוק והסדר לא עמדו במעמסה, ורבים נהרגו ונרצחו בהפרות סדר, מעשי טבח או פשוט מקשיי הדרך כשניסו להימלט. התוצאה הייתה אחד מחילופי האוכלוסין הגדולים ביותר בהיסטוריה.
מצד שני, יש הטוענים כי הבריטים נאלצו לזרז את התהליך בעקבות אירועים בשטח. שלטון החוק והסדר הציבורי קרסו בהודו כבר פעמים רבות בעבר והביאו לשפיכות דמים רבה. כשמאונטבאטן התמנה למשנה למלך כבר הייתה תת-היבשת על סף מלחמת אזרחים. אחרי מלחמת העולם השנייה היו לבריטניה משאבים כספיים מוגבלים, וייתכן שהללו לא הספיקו לשמירה על הסדר הציבורי בהודו. ייתכן שיציאה מהירה מהודו נראתה כאלטרנטיבה עדיפה על פני התפרקות איטית של הראג' הבריטי.
תהליך החלוקה > חילופי אוכלוסייה

חילופי אוכלוסייה בקנה מידה עצום אירעו בחודשים שמיד לאחר החלוקה. מרגע שהתבססו הגבולות בין שתי המדינות החדשות, עברו כ-14.5 מיליון איש בין המדינות. על פי מפקד שנערך בין הפליטים ב-1951, עברו כ-7,226,000 מוסלמים מהודו לפקיסטן, ומספר דומה של הינדואים וסיקים (7,249,000) עברו מפקיסטן להודו מיד אחרי החלוקה. מבין הפליטים 78%, או כ-11.2 מיליון, עברו ממדינה למדינה במערב, רובם בין שני חלקיה של פנג'אב; 5.3 מיליון מוסלמים עברו מהודו למערב פנג'אב שבפקיסטן, ואילו 3.4 מיליון הינדים וסיקים עברו מפקיסטן למזרח פנג'אב שבהודו. מלבד פנג'אב עברו במערב גם כ-1.2 מיליון פליטים בין סינד ומהאראשטרה. במזרח עברו רוב הפליטים (כ-3.5 מיליון) ממזרח בנגל למערב בנגל שבהודו, וכ-700,000 מוסלמים עברו בכיוון ההפוך.
הממשלות החדשות בשתי המדינות לא היו ערוכות להתמודדות עם חילופי אוכלוסייה בקנה מידה כל כך גדול, וכתוצאה מכך התחוללו אירועים אלימים ומעשי טבח קשים בשני צידי הגבול. על פי ההערכות הממעיטות נהרגו בהתנגשויות אלו 200,000 איש, וההערכות הגבוהות נוקבות בכמיליון איש. על פי ריצ'רד סימונדס "על פי ההערכות הנמוכות ביותר, חצי מיליון איש מתו ושנים-עשר מיליון איבדו את ביתם". בצד הפקיסטני נאלצו הינדים וסיקים רבים לברוח בחוסר כל בעקבות איומי רצח. בהודו ניסה גנדי להפעיל את השפעתו בממשלת הקונגרס כדי להבטיח שכל מוסלמי שיבחר להישאר יוכל לעשות זאת. בפועל, לעיתים קרובות גורשו אנשים בידי שכניהם או בידי שליטים מקומיים, גם ללא עידוד הממשלה.
תהליך החלוקה > דמוגרפיה דתית של הודו, פקיסטן ובנגלדש בימינו

במידה מסוימת משקפת הדמוגרפיה בת-ימינו של שלוש המדינות את תוצאות אירועי החלוקה. למרות חילופי האוכלוסין המסיביים במהלך החלוקה ולאחריה, הודו הפדרלית והחילונית היא עדיין מושבה של האוכלוסייה המוסלמית השלישית בגודלה בעולם (אחרי אינדונזיה ופקיסטן). בפקיסטן, לעומת זאת, מיעוטים דתיים מהווים חלק קטן בהרבה. בנגלדש הטרוגנית יותר מפקיסטן ופחות מהודו.
הודו (1,095 מיליון תושבים על פי הערכות ב-2006, לעומת 361 מיליון במפקד האוכלוסין מ-1951)
81.69% הינדים (839 מיליון)
13.10% מוסלמים (143 מיליון)
2.31% נוצרים (25 מיליון)
2.00% סיקים (20 מיליון)
1.94% בודהיסטים, ג'יינים, פארסים ואחרים (21 מיליון)
פקיסטן (162 מיליון תושבים על פי הערכות ב-2005, לעומת 34 מיליון במפקד האוכלוסין מ-1951)
98.00% מוסלמים (159 מיליון)
1.00% נוצרים (1.62 מיליון)
1.00% הינדים, סיקים ואחרים (1.62 מיליון)
בנגלדש (144 מיליון תושבים על פי הערכות ב-2005, לעומת 42 מיליון במפקד האוכלוסין מ-1951)
86% מוסלמים (124 מיליון)
13% הינדים (18 מיליון)
1% נוצרים, בודהיסטים ואנימיסטים (1.44 מיליון)
בשלוש המדינות נטמעו במידה רבה כל הפליטים.
תהליך החלוקה > חלוקת הנכסים

נכסי הישות המשפטית שנקראה "הודו" עד 15 באוגוסט 1947, כלומר האימפריה הבריטית ההודית, התחלקו בין שתי המדינות החדשות בהליך שהפך לטעון ושנוי במחלוקת. מהטמה גנדי פתח בשביתת רעב בשלב מסוים כדי להפעיל לחץ על ממשלת הודו שתעביר כספים לפקיסטן, אף על פי ששתי המדינות כבר נלחמו זו בזו במלחמת קשמיר. הקבוצה שהתנקשה בחייו של גנדי הזכירה שביתת רעב זו בין הסיבות שהניעו אותה לרצוח אותו.
בעיית הפליטים > פליטים שהתיישבו בהודו

פנג'אבים רבים שדתם הינדית או סיקית התיישבו בחלק ההודי של פאנג'ב ובדלהי. האחריות ליישובם-מחדש של ההינדים מסינד נפלה על כתפיהן של כל המדינות ההודיות, אבל רוב הסינדים התיישבו במדינות המערביות גוג'ראט ומהאראשטרה. הינדים שנטשו את מזרח פקיסטן התפשטו בכל צפון-מזרח הודו, ורבים מהם השתקעו במדינות הסמוכות מערב בנגל, אסאם וטריפורה. חלק מהפליטים נשלחו לאיי אנדמן.
בסוף שנת 2004 התנגדו יוצאי סינד בתקיפות לניסיון בבית המשפט העליון של הודו לחייב את ממשלת הודו להסיר את המילה "סינד" מהמנון הודו, שנכתב על ידי רבינדרנת טאגור לפני החלוקה, כיוון שהיא פוגעת בריבונותה של פקיסטן.
פליטים-לשעבר מילאו תפקיד פעיל בפוליטיקה של הודו. ראש ממשלת הודו לשעבר, מאנמוהאן סינג, הוא סיקי פנג'אבי שנולד בכפר הנמצא כיום בשטח פקיסטן. גם שני ראשי ממשלה קודמים של הודו נולדו בפאנג'ב המערבית. הפליטים מפקיסטן איבדו את מעמד הפליט שלהם, ונחשבים כמי שהשתלבו באופן מלא בחברה ההודית.
בעיית הפליטים > פליטים שהתיישבו בפקיסטן

הפליטים בפקיסטן הגיעו מאזורים שונים בהודו. מספר רב של פנג'אבים נמלטו מהמהומות במזרח פנג'אב; למרות הקשיים העצומים, הפליטים ממזרח פנג'אב לא נתקלו בבעיות התאקלמות מבחינה תרבותית או לשונית אחרי החלוקה. לעומת זאת, פליטים רבים שהגיעו מחלקים אחרים של הודו שומרים עדיין על זהות נבדלת וידועים בשם מוהג'יר (אנ'), בעוד צאצאי הפליטים מפנג'אב נטמעו בחברה השלטת ואינם רואים בעצמם עוד פליטים. רבים מהפליטים שאינם פנג'אבים התיישבו בסינד, בעיקר בקאראצ'י ובהיידראבאד, שם יש להם כוח פוליטי רב. הם נבדלים משאר תושבי סינד במעמדם כפליטים ובכך שהם דוברי אורדו ולא סינדית.
נשיא פקיסטן לשעבר, פרבז מושארף, נולד בדלהי שבהודו, וכך גם כמה מנהיגים פקיסטניים קודמים, כולל ראש ממשלת פקיסטן הראשון, ליאקת עלי ח'אן.
תוצאות החלוקה > השלכות במישור הבינלאומי

מאז החלוקה הטראומטית ושפיכות הדמים שנלוותה אליה, התקשו הודו ופקיסטן לקיים יחסים תקינים. אחד הנושאים השנויים במחלוקת ביותר הוא גורלה של קשמיר, שלא הוכרע מאז החלוקה. קשמיר עמדה במרכזן של שלוש מלחמות, ובסך הכול היו ארבע מלחמות בין הודו לפקיסטן:
מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה (1947) כוחות לא-רשמיים בתמיכת פקיסטן פלשו לקשמיר, אחרי שהמדינה ניתנה להודו על ידי המהראג'ה שלה, הארי סינג, אף על פי שהיה בה רוב מוסלמי. האו"ם הצליח להשיג הפסקת אש כשהמדינה מחולקת דה-פקטו בין פקיסטן (כשליש משטח קשמיר) והודו (כשני שלישים, כולל עמק קשמיר העשיר והפורה יותר).
מלחמת הודו-פקיסטן השנייה (1965) כוחות גרילה בתמיכת פקיסטן פלשו לקשמיר ההודית. לאחר חמישה שבועות של קרבות הושגה הפסקת אש בעזרת האו"ם. מקובל כיום לראות במלחמה זו ניצחון הודי, כיוון שפקיסטן נכשלה במטרתה לכבוש את קשמיר.
מלחמת הודו-פקיסטן השלישית (1971) אחרי שהודו הכריזה על תמיכתה בבנגלים במזרח-פקיסטן במאבקם לעצמאות מפקיסטן, תקפה פקיסטן שדות תעופה בצפון מערב הודו, בהשראת מבצע מוקד שהשיג עליונות אווירית לישראל במלחמת ששת הימים; אך ההודים התכוננו להתקפה כזו ובמהרה השיגו עליונות אווירית על פקיסטן. המלחמה הסתיימה תוך זמן קצר בתבוסה מוחצת לפקיסטן. הודו כבשה שטחים פקיסטניים (שאותם היא החזירה מאוחר יותר כמחווה של רצון טוב) וסייעה להשגת עצמאות לבנגלדש. מלחמה זו השפיעה בעקיפין על מלחמת יום כיפור בעבור שאנואר סאדאת, נשיא מצרים, רצה לצאת למלחמה בשנה זו אך המלחמה בהודו, שלקחה את כל תשומת הלב הבינלאומית, גרמה לו לדחות אותה.
מלחמת קרגיל (1999) המשבר התנהל כאשר שתי המדיניות היו חמושות בנשק גרעיני. חיילים פקיסטניים פלשו לקשמיר במהלך החורף, תקופה שבה עמדות הצבא בהרים אינן מאוישות. הודו כבשה בחזרה כמעט את כל השטח שתפסה פקיסטן. מחשש להסלמה שתביא למלחמה גרעינית, ארצות הברית לחצה על פקיסטן לסגת משטחיה של הודו ללא תנאים. פקיסטן נענתה ללחץ ונסוגה וכך הסתיים המשבר.
הגבול הבריטי-טיבטי, המתפתל בהרי ההימלאיה, מעולם לא סומן באופן סופי ומחייב. הודו, שירשה קטע ארוך של קו הגבול עם סין, שפלשה לטיבט, הגיעה לבסוף לידי מלחמה עם סין (מלחמת הודו–סין, 1962).
תוצאות החלוקה > השלכות בתוך המדינות

האלימות בין ההינדים והמוסלמים לא נפסקה לאחר החלוקה. בני שתי הקהילות נטבחו במהלך מאורעות 1971 בבנגלדש, שהביאו למותם של 200,000-3,000,000 איש לפי הערכות שונות. הינדים שנשארו בפקיסטן נרדפו בגלל דתם, ומוסלמים בהודו סבלו פעמים רבות מגלי אלימות בין-עדתית.
קליטת אוכלוסיית הפליטים העצומה לא תמיד עברה באופן חלק. מוסלמים דוברי אורדו שעקרו לפקיסטן התלוננו שהם סובלים מאפליה בקבלה למשרות ממשלתיות, וסכסוכים פוליטיים בקראצ'י לעיתים קרובות נובעים מעוינות בין סינדים למוהג'יר. הפליטים שהגיעו מפקיסטן להודו סבלו מעוני ומצוקה, כי רובם הגיעו בידיים ריקות.
סכסוכים פנימיים רבים בהודו, פקיסטן ובנגלדש, שהתבטאו במלחמות אזרחים, פיגועי טרור או מהומות, נובעים ממתח בין הדתות, כמו גם מפעילות של ארגונים בדלניים שונים, שבמקרים רבים הם תוצאה ישירה או עקיפה של אירועי החלוקה.
החל משנת 2021, הודו ציינה את ״יום הזיכרון לזוועות החלוקה״ ב-14 באוגוסט, יום לפני יום העצמאות ההודי.