שמורות הפנדה הענק בסצ'ואן
פלורה ופאונה > בעלי חיים > הפנדה הענק בשמורה

הפנדה הענק (Ailuropoda melanoleuca) הוא מין יונק יחיד בסוגו, המסווג כיום במשפחת הדוביים. אורכו של הפנדה הענק 1.5 מטר מהחרטום ועד לזנב, גובהו 65–70 ס"מ, משקל הזכר הבוגר נע בין 60 ל-120 ק"ג, הנקבה קטנה ב-10% עד 20% מהזכר. רגליו שחורות, גופו שחור ולבן כשהראש לבן למעט האוזניים השחורות והעיניים המוקפות בכתמים שחורים דמויי משקפיים. אורך חייו הממוצע כ-26 שנים.
על פי מחקר מאובנים מתקופת הפליסטוקן מתברר כי בעבר היה בית הגידול של הפנדה הענק נרחב וחפף לבית הגידול של האורנגאוטן. התפשטות האדם גרמה לשני מינים אלו לחפש מקלט במקומות שונים. האורנגאוטן ביערות הגשם הטרופיים, והפנדה הענק באזורים הממוזגים והגבוהים התת-אלפיניים. על פי המחקרים שכן הפנדה הענק בעבר בגבהים נמוכים מאלו בו מוצאים אותו כיום. זאת אחת הסיבות מדוע, בניגוד למיני דובים צפוניים יותר שעברו התאמה ממושכת לתנאי הקור, הפנדה הענק אינו שוקע בתרדמת חורף.
כיוון שהפנדה הענק היה פעם נפוץ יותר הכירו אותו הסינים היטב. בספר שירים שחובר בתקופת האביב והסתיו (770 לפנה"ס-476 לפנה"ס) מתאר שיר את "פרוות הכבש שלו עם טבעות עור הנמר". אזכורים של הפנדה מופיעים בספרי היסטוריה, גאוגרפיה ורפואה סיניים לאורך כל השנים. על הקיסר האן וודי (武帝, שלט 141 לפנה"ס-87 לפנה"ס) משושלת האן מסופר כי הקים את המרכז הראשון בהיסטוריה לגידול פנדות בשְׂייֵנְיָאנְג שבמחוז שאאנשי. במערב שמעו לראשונה על הפנדה הענק כאשר האב ארמן דוד, מיסיונר קתולי צרפתי, היה לאירופאי הראשון שפגש בפנדה הענק ב-1869 בדֶנְגְצְ'ה שבנפת בָּאוֹשִׂינְג השוכנת באזור השמורה. האב דוד פרסם תגלית זו, כאשר הכין פוחלצים מארבעת דובים והציגם באותה שנה במוזיאון להיסטוריה של הטבע בפריז.
הפנדה הענק מצוי כיום בטבע בשישה אזורים מבודדים בסין, ביערות בגבהים שבין 1300 ל-3600 מטרים, והשמורה היא האזור החשוב ביותר בהם. הסיבות לכך הן שהשמורה היא האזור המוגן בעל השטח הרציף הגדול ביותר, וכמו כן משום שהאזור דליל בתושבים יחסית לאזורים האחרים. תרומה חשובה לאוכלוסייה בריאה של פנדה מהווה המגוון הנרחב של סוגי החזרן, מזונו היחיד של הפנדה הענק, בשמורה. יש בשמורה חזרן ממשפחת Bashania‏ (כדוגמת B. yangiana ו-B. faberi), ממשפחת Chimonobambusa‏ (Ch. Pachystachys ו-Ch. Quadrangularis), משפחת Fargesia‏ (F. robusta, ו-F. spathacea) ומשפחות Phyllostachys ו-Qiongzhuea. למגוון יש חשיבות גדולה בין השאר בשל תופעת פריחת החזרן. החזרן הוא אחד מסוגי הצמחים המונוקרפיים, כלומר יוצרים זרע פעם אחת בלבד בחייהם. אצל סוגים מסוימים של חזרן יכול הצמח לפרוח רק אחת ל-100 שנים, אבל כשתופעה זו מתרחשת הצמח מייצר זרעים וקמל. בתחילת שנות ה-80 פרחו מיני החזרן ממשפחת ה-Fargesia (המכונים בסינים חזרן החץ) ואז נבלו, ועקב כך רעבו למוות מספר פנדות. בשמורה התרחש אירוע הפריחה ב-1983. יותר מ-60% מחזרן ממשפחה זו וכל הצמחים בגבהים שבין 2300 מטרים ל-3500 פרחו ונבלו.
סקרים שנערכו בשמורה בשנים 1974–1977, 1988-1986 ובשנת 2000 מיפו במדויק את האזורים המהווים את משכנו של הפנדה הענק, והם בעיקר היערות של עצים רחבי עלים נשירים וירוקי עד, היערות המעורבים של עצים רחבי עלים ומחטניים ויערות המחטניים בגבהים שבין 1800 מטר מעל לפני הים ל-3200 מטר מעל לפני הים. נמצאו גם סימנים לפעילות של פנדות באזור היערות רחבי העלים וירוקי העד שבגבהים שמתחת ל-1600 מטרים. על פי ספירה אחרונה מצויים בשמורה מעל ל-400 פנדות, כ-30% מכלל הפנדות בטבע בסין.
אזור השמורה היה במשך שנים המקור העיקרי לדובי פנדה שהועברו ל-22 מרכזי רבייה וגני חיות בסין, ולמעל 50 גני חיות ב-26 מדינות בעולם. 78% מהפנדות שהועברו לארצות הברית ולמדינות אחרות בין 1957 ל-1980 הגיעו מהשמורה. על פי ה-International studbook for giant panda מהדורת 1997, נלכדו בטבע 236 פנדות בין השנים 1936 ועד 1997, מתוכן 119 בשטח השמורה. מרכז הרבייה חֶאטָאוֹפִּינְג בווֹלוֹנְג הוא אתר בשטח מוקף גדר של 20 דונם, השוכן בלב בית הגידול הטבעי של הפנדה בשמורה. במרכז מצוי המספר הגדול ביותר של פנדות בשבייה, והוא גם מרכז הרבייה המצליח ביותר בעולם. בין 1986 לשנת 2000 נולדו במרכז 48 גורי פנדה.