stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עורסאן יאסין

עורסאן יאסין (בערבית: عرسان ياسين) הוא פוליטיקאי ערבי ישראלי. שכיהן כראש עיריית שפרעם.
יאסין נבחר לראשונה לראשות עיריית שפרעם בבחירות בנובמבר 1998 כשהוא זוכה ב־40.66% מהקולות. בית המשפט המחוזי בחיפה ביטל בדצמבר 1998 את תוצאות הבחירות, ובעקבות כך נערכו בחירות חוזרות בפברואר 1999, בהן זכה יאסין ב־64% מהקולות. כיהן כראש המועצה המקומית בשפרעם בשנים 1998-2008.
במרץ 2008 המליצה משטרת ישראל להעמיד אותו לדין בחשד להענקת שוחד בחירות למועמד נגדי בבחירות למועצת שפרעם ב־2003 על מנת שיסיר את מועמדותו.
בבחירות למועצת שפרעם בנובמבר 2008 הובס יאסין.
נבחר פעם נוספת לתפקיד בחירות ב-2018 כשהתמודד מול נאהד ח'אזם שכיהן בתפקיד בשנים 2008–2013, מול ראש העירייה המכהן אמין ענבתאוי ומול מועמד נוסף (יחיא ספורי). יאסין זכה ב-44.37% מהקולות.
לאחר בחירות 2013 תבע את ראש העיר הנבחר אמין ענבתאוי בתביעת לשון הרע בגין עלונים בהם האשים אותו במעשי שחיתות. שלוש שנים אחר כך ניצח בתביעה ובית הדין הטיל על ענבתאוי פיצויים על סך 30 אלף שקלים.
יאסין התמודד לאורך השנים ברשימה עצמאית, אך נחשב למזוהה עם מפלגת הליכוד. הוא הביע תמיכה בהתנדבות ערבים ישראלים לשירות לאומי.
ביולי 2020 נורו יריות לעבר ביתו.
ב-2022 התבטא בנוגע לשיפוץ מתחמי קברי צדיקים בעיר ואמר כי הוא מזמין גם יהודים לבוא לגור בשפרעם.
בשנת 2023 לאחר רצח אב ובנו ביישוב, התראיין לתקשורת כשברקע נשמעו יריות. על אף שקרא למדינה לטפל באלימות בחברה הערבית, התייחס בביטול ליריות שנשמעו וטען כי מדובר בירי של חיילים על רקע חג הקורבן: "הם יורים וחוגגים. מה יש? הלוואי והימים שלנו ככה יהיו", אמר. עם זאת, הביע נכונות לאפשר את כניסת שב"כ לכפרים הערביים במטרה לפעול כנגד הפשע המאורגן והאלימות בחברה הערבית.
בבחירות 2024 הובס יאסין כאשר קיבל 11% מהקולות, רביעי מבין חמישה מועמדים, והוחלף על ידי נאהד ח'אזם בתפקיד.
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים, 4732, י"ג באדר התשנ"ט, 1 במרס 1999, עמ' 1932
1 2  אריק רודנצקי, הבחירות לרשויות המקומיות ביישובים הערביים: מבט על, אוניברסיטת תל אביב, 2018
↑  אבי כהן, המשטרה: להעמיד לדין את ראש העיר שפרעם, באתר ynet, 17 במרץ 2008
↑  ג'קי חורי, ראש העיר שפרעם נחקר באזהרה בחשד למתן שוחד, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2007
↑  הבחירות במגזר הערבי: עימותים ומהפכים, באתר וואלה, 11 בנובמבר 2008
↑   يحيى صفوري- شفاعمرو تجمعنا, ברשת החברתית פייסבוק (בערבית)
↑  אתר פסק דין
↑  אפרים לביא ואריק רודניצקי, פוליטיקה, בחירות ושלטון מקומי ביישוב הערבי והדרוזי בישראל, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, עמ' 36
↑  הארץ, החמולתיות ניצחה, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2003
↑  אנשים שהמערכת בחרה, שאלת השבוע, באתר ערוץ 7, 6 בספטמבר 2007
↑   נעה שפיגל, ג'קי חורי, רעולי פנים ירו לעבר ביתו ומכוניתו של ראש העיר שפרעם; אין נפגעים, באתר הארץ, 5 ביולי 2020
↑  ג'לאל בנא, ראש עיריית שפרעם: "קורא ליהודים לבוא לגור אצלנו", באתר ישראל היום, 1 ביוני 2022
↑  יאיר קראוס, חסן שעלאן, אב ובנו נרצחו בשפרעם, ראש העיר התראיין ל-ynet לקול יריות: "זה חג, אנשים נהנים ויורים" | צפו, באתר ynet, 28 ביוני 2023
↑  "שטיבי ילך לעזאזל, שלא יגיד שלא רוצים את השב"כ", באתר רדיו חיפה, ‏9 ביוני 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חיים פינחס שיינברג

| --- | --- |

הרב חיים פינחס שיינברג
 לידה:  1 באוקטובר 1910 כ"ז באלול תר"ע אוסטרוב, פולין 
 פטירה:  20 במרץ 2012  (בגיל 101) כ"ז באדר תשע"ב ירושלים, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת רבינו יצחק אלחנן  ישיבת רבנו יעקב יוסף  ישיבת מיר (בלארוס) 
 מקום פעילות:  ישראל
 תקופת הפעילות:  ? – 20 במרץ 2012 
 השתייכות:  חרדים ליטאים 
 רבותיו:  הרב משה סולובייצ'יק, הרב שמעון שקופ
 חיבוריו:  טבעת החושן, אגרא דשמעתתא, מילואי אבן, משמרת חיים, שעורי רבי חיים פינחס
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת תורה אור
 
הרב חיים פינחס שיינברג
ישיבת תורה אור
הרב חיים פינחס שיינברג (כ"ז באלול ה'תר"ע, 1 באוקטובר 1910 – כ"ז באדר ה'תשע"ב, 20 במרץ 2012) היה ראש ישיבת תורה אור, פוסק הלכה, רבה של קריית מטרסדורף בירושלים וחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה. בסוף ימיו נודע בכינוי "זקן ראשי הישיבות".
תולדות חייו

נולד באוסטרוב שבפולין, בנם השני של יעקב יצחק ויוספה (לבית טמבק). בילדותו התגורר במיר. טרם לידתו היגר אביו לארצות הברית. בשנת ה'תרע"ט, כשהיה בן תשע, הצטרפו אליו האישה והילדים. הם התגוררו בלואר איסט סייד.
למד בישיבת רבנו יעקב יוסף עד גיל 14. בשנת ה'תרפ"ד[דרושה הבהרה] עבר ללמוד אצל הרב משה סולובייצ'יק בישיבת רבנו יצחק אלחנן. משם עבר לבית מדרש לרבנים בראשותו של הרב יהודה לבנברג שבניו הייבן שבקונטיקט, מוסד תורני ללא לימודי חול. בגיל שש עשרה וחצי סיים ללמוד את כל הש"ס. בגיל 17 חזר ללמוד בישיבת רבנו יצחק אלחנן, אצל הרב משה סולובייצ'יק והרב שלמה פוליצ'ק. קיבל סמיכה לרבנות מהרב ברוך בר ליבוביץ, הרב משה סולובייצ'יק, הרב ד"ר דב (ברנרד) רבל ועוד.
בט"ו באדר א' ה'תרפ"ט (1929) נישא לבאשע, בהיותה בת 17, על פי הצעת אביה, הרב יעקב יוסף הרמן; מסדר החופה וקידושין היה הרב ברוך בר ליבוביץ. בעידוד חותנו, עברו בני הזוג להתגורר בעיירה מיר שבפולין (כיום בלארוס), על מנת ללמוד בישיבת מיר.
לאחר קרוב לחמש שנים, בשנת ה'תרצ"ה[דרושה הבהרה] חזרה המשפחה לניו יורק, כדי לא לאבד את אזרחותם האמריקאית[דרוש מקור]. לאחר חזרתו למד בישיבת היכל רבינו חיים הלוי בבוסטון אצל הרב יוסף דוב סולובייצ'יק ולאחר מכן שימש משגיח רוחני בישיבת חפץ חיים שברובע קווינס. בתפקיד זה הוא שימש במשך 25 שנה. בשנת ה'תשכ"א, הקים (בעזרתם של אחיו הרב שמואל וחתנו הרב חיים דוב אלטוסקי) בשכונת בנסונהרסט שבברוקלין את ישיבת "תורה אור" והחל לעמוד בראשה. במקביל שימש כרב של קהילת "בקש שלום אנשי אוסטרובא".
באייר ה'תשכ"ה (1965) עלה לישראל והעביר לשם את ישיבתו. תחילה שכנה הישיבה בבניין בית היתומים דיסקין בירושלים. בשנת ה'תשל"א היא עברה לבניין הנוכחי בקריית מטרסדורף.
נהג להיות עטור בתפילין במשך כל היום ולבש מעל 50 ציציות. בשבת לא דיבר דברי חול. לא אכל אלא בסעודת מצווה[דרוש מקור].
עסק רבות במשנתו של הרב אריה לייב הלר וכתב חיבורים על כל ספריו, "קצות החושן", "אבני מלואים" ו"שב שמעתתא".
בשנותיו האחרונות כונה "זקן ראשי הישיבות". נפטר ביום רביעי, כ"ז באדר ה'תשע"ב, 21 במרץ 2012, בן 101. הלווייתו התקיימה ביום פטירתו בירושלים. מסע ההלוויה נע מישיבת תורה אור שבראשה עמד, אל הר הזיתים והשתתפו בו על פי הערכת המשטרה כ-100,000 אנשים. במהלך ההלוויה מונה בנו יחידו למלא את מקומו בראשות ישיבת תורה אור.
משפחה

היה נשוי לבאשע (ה'תרע"ג - ג' בחשוון ה'תש"ע), במשך כשמונים שנה. אחות אשתו הייתה הסופרת רוחמה שיין.
לרב שיינברג בן יחיד - הרב שמחה שיינברג, שהתמנה תחתיו לראשות הישיבה; וארבע בנות - חנה, זלדה, פרומה רחל ורבקה. בתו זלדה הייתה נשואה לרב ניסן אלפרט שכיהן כר"מ במתיבתא תפארת ירושלים וכראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן (נפטרה ב-2021). בתו פרומה רחל אשתו של הרב חיים דב אלטוסקי, מחבר סדרת ספרי "חידושי בתרא" על מסכתות התלמוד, שכיהן כראש ישיבת תורה אור לבני חו"ל. נכדו הוא הרב מרדכי אלטוסקי, אשר הוציא לאור בצעירותו את ספרו של סבו "משמרת חיים". נכדו הוא הרב יעקב שיינברג מראשי ישיבת תושיה תפרח וחתנו של הרב אליעזר דינר.
מתלמידיו הבולטים

חתנו הרב חיים דוב אלטוסקי, ראש הישיבה לבני חו"ל
בנו הרב שמחה שיינברג, ראש הישיבה הנוכחי
הרב יוסף שטרן, היה מגיד שיעור בישיבת תורה אור
הרב נח אורלוויק מנהל רוחני בישיבת תורה אור
הרב ישראל גואלמן, רב ברמות ור"מ בישיבת תורה אור
הרב משה לואיס, ראש ישיבת "שערי חיים"
הרב מרדכי לוין, ראש כולל "תורת חיים"
הרב אליהו פרנקל, מגיד שיעור בישיבת תורה אור
הרב אלחנן פרץ, רב קהילה ברמת בית שמש ומחבר ספרים
הרב צבי שרלין, רב בשכונת רמת אשכול ומגיד שיעור בישיבת תורה אור
הרב יעקב העבר, רב קהילה ברמת בית שמש, מו"ל ספרי קודש ומחבר ספרים
מספריו

טבעת החושן, על שולחן ערוך חושן משפט, כולל הערות על הספרים קצות החושן ונתיבות המשפט, ה' כרכים, ה'תשי"א-ה'תשל"ב
אגרא דשמעתתא (ה' כרכים) - על הספר שב שמעתתא
מילואי אבן (ה' כרכים) - על הספר אבני מילואים
משמרת חיים, שאלות לעיון שמטרתן הרגלת התלמידים בחשיבה למדנית-ישיבתית, ואשר נאמרו לפני תלמידים בזמן משמר ומכאן שמו. בסופו של הספר ישנן הצעות לפתרונות. ג' חלקים, ה'תשל"ה-ה'תשנ"ו. הספר יצא לאור במהדורה מחודשת בתשע"ו, בתוספת תירוצים והערות מהרב ברוך מרדכי אזרחי.
שיעורי רבי חיים פינחס - חידושים על שבע מסכתות בש"ס
אמרי חיים - על ענייני סדר קדשים והלכות נדה
דרך אמונה וביטחון
נתיבות חיים - שיחות מוסר
לקריאה נוספת

רוחמה שיין, הכל לאדון הכל (פרק עליו), הוצאת פלדהיים, 1987
הרב אלחנן פרץ, אורחות הרב וראש הישיבה, ה'תשע"ב
חיים שלמה רוזנטל, מגדלתו ומרוממתו, ירושלים ה'תשע"ו, ישיבת תורה אור
הערות שוליים

↑  חיים שקדי, ‏תולדות חייו של הגאון רבי חיים פנחס שיינברג זצ"ל, באתר כיכר השבת, 20 במרץ 2012
↑  מסע הלווית הגאון הגדול רבי חיים פנחס שיינברג זצ"ל, באתר JDN, ‏21 במרץ 2012
↑  רבבות בהלווית זקן ראשי הישיבות זצ"ל • במהלך ההלוויה: בנו יחידו מונה לממשיך דרכו, באתר בחדרי חרדים, ‏21 במרץ 2012
↑  חנוך לס, ‏בד"ה: הרבנית פאשע שיינברג ע"ה, באתר כיכר השבת, 21 באוקטובר 2009
↑  משה ויסברג, בתו של זקן ראשי הישיבות הלכה לעולמה, באתר בחדרי חרדים, 23 בדצמבר 2021
| מועצת גדולי התורה של דגל התורה |
| --- | --- | --- |
מנהיג: 
| מנהיגים בעבר | הרב אלעזר מנחם מן שך • הרב יוסף שלום אלישיב (דה פקטו) • הרב אהרן יהודה ליב שטינמן • הרב חיים קניבסקי (דה פקטו) • הרב גרשון אדלשטיין |  |
| חברים בעבר | הרב ישכר דב רוקח • הרב נסים קרליץ • הרב אברהם יעקב זלזניק • הרב מיכל יהודה ליפקוביץ • הרב מרדכי מן • הרב צבי מרקוביץ • הרב חיים פינחס שיינברג • הרב זלמן רוטברג • הרב בנימין ביינוש פינקל • הרב אברהם פרבשטין • הרב נתן צבי פינקל • הרב נסים טולדנו • הרב ברוך רוזנברג • הרב יצחק שיינר • הרב דב יפה • הרב אריה פינקל • הרב ברוך מרדכי אזרחי • הרב ברוך ויסבקר |  |
| חברים בהווה | הרב מאיר צבי ברגמן • הרב ברוך דב פוברסקי • הרב יצחק זילברשטיין • הרב משה יהודה שלזינגר •  הרב משה הלל הירש • הרב דוד כהן • הרב אברהם יצחק קוק • הרב אביעזר פילץ • הרב צבי דרבקין • הרב יצחק הקר • הרב אריה לוי • הרב שרגא שטינמן • הרב אליעזר יהודה פינקל |  |
| חברים שפרשו מהמועצה | הרב שמואל אוירבך • הרב יהודה עדס • הרב משה שמואל שפירא |  |
| מזכירים | אפרים צמל • אברהם רובינשטיין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308159505171  ISNI: 0000 0000 6696 5690  LCCN: n86039505  VIAF: 53166492   WorldCat (עם VIAF): 53166492
דניאל ציון

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1883 סלוניקי, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  13 בנובמבר 1979 (בגיל 96) תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל, האימפריה העות'מאנית 
 מקום פעילות:  סופיה, ממלכת בולגריה יפו, ישראל
 תקופת הפעילות:  ? – 13 בנובמבר 1979 
 תחומי עיסוק:  קבלה, קהילה
 רבותיו:  יעקב מאיר
 בני דורו:  אשר חננאל, שמואל בנימין בכר
 
הרב ד"ר דניאל ציון (בבולגרית: Даниел Цион; ‏3 באוגוסט 1883, סלוניקי, האימפריה העות'מאנית - 13 בנובמבר 1979, תל אביב-יפו, ישראל) היה סופר, הרב "השני" של קהילת סופיה ובהמשך הרב הראשי ליהודי בולגריה. בתקופת מלחמת העולם השנייה נאבק הרב ציון ביחד עם הרב הראשי ליהודי סופיה, ד"ר אשר חננאל, נגד המשטר הבולגרי שרדף את יהודי בולגריה, והוא נעצר ונכלא במחנה הריכוז סומוביט. לרב ציון שהרבה לעסוק בקבלה היו גם קשרים ענפים עם פטר דנוב מנהיג תנועת האחווה הלבנה האוניברסלית ועל רקע זה נקלע לעימות עם הנהגת יהדות בולגריה. לאחר עלייתו למדינת ישראל מונה לרב הראשי של עולי בולגריה ביפו. דניאל ציון החל להתקרב ליהדות המשיחית, בהמשך נטען כי התנצר, הוא הודח מתפקידו ובנרטיב ההיסטורי של יהודי בולגריה נותר דמות שנויה במחלוקת.
קורות חיים > בבולגריה > ראשית חייו וכהונתו

דניאל ציון נולד בסלוניקי לשלמה שכיהן כחכם בעיר. רבו המובהק היה יעקב מאיר. בהמשך, היגר לסופיה בירת בולגריה ובה כיהן כחזן ושוחט. את השכלתו האקדמית רכש בברלין והיה בעל תואר ראשון ושני במשפטים ותואר דוקטור לפילוסופיה. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 התקרב ציון לחוגי תנועת המזרחי ובמקביל רקם קשרים עם תנועת האחווה הלבנה האוניברסלית בהנהגת פטר דנוב. הוא כיהן כרב בקהילת סופיה ובהמשך היה חבר בבית הדין הרבני הגדול בעיר. ב-1920 מונה הרב ציון כנציג בית הדין הרבני, לכהן בוועדה מטעם הקונסיסטוריון היהודי שמטרתה הייתה למסד דרכי התנהלות בתחום הנישואין והגירושין בקהילה, אשר נועדו לשלב בין ההלכה לחוק הבולגרי ובהמשך כיהן בוועדה לקביעת זכויותיהם בקהילה של יהודים שהוגדרו "נתינים זרים" ולא היו בעלי אזרחות בולגרית. מאוחר יותר מונה הרב לנשיא בית הדין הרבני בסופיה.
עם זאת, קרבתו של הרב לכתות מיסטיות וקשריו עם תנועת האחווה הלבנה האוניברסלית, הובילה ליחס חשדני כלפיו ולחרושת שמועות בדבר חברותו בסתר בתנועה שהנהיג פטר דנוב.
קורות חיים > בבולגריה > תקופת מלחמת העולם השנייה

ב-21 במאי 1943 נמסרו ליהודי סופיה צווי הגירוש הראשונים לערי השדה. בהלה אחזה בבני הקהילה משום שבמועד מסירת הצווים סברו יהודי סופיה שהגירוש לערי השדה הוא שלב ראשון לקראת גירושם למחנות ההשמדה. דניאל ציון, נפגש עם ידידו הקולונל ליובומיר לולצ'ב, שהיה יועצו האישי של המלך בוריס השלישי ומקורב לתנועת האחווה הלבנה האוניברסלית, וביקש ממנו לפעול לביטול הגירוש. המלך עזב את ארמונו לבקתת הציד שלו בהרי רילה ולא ניתן היה להשיגו. הרב התייצב בארמון המלך וביקש להפגש עם המלך. בקשתו לא נענתה והוא ציין בפני עוזריו של בוריס השלישי, כי הוא "מזהיר את המלך לבל יעורר את זעם האלוהים וימיט אסון עליו ועל בולגריה כולה בצעדו זה". בהמשך, ביקר אצל שר האוצר דוברי בוז'ילוב ומסר אזהרה דומה. לאחר הפגישה חיבר הרב דניאל את "נאום ה'" ובו אזהרות דומות, שכפל אותו בעשרות עותקים והפיצו לארמון המלך, לשרי הממשלה ולחברי פרלמנט. ראשי הקהילה זומנו לפגישת הבהרה אצל מפקד משטרת סופיה ואולצו להודיע על פיטורי הרב ציון מתפקידו כנשיא בית הדין הרבני בבולגריה. למרות ההצהרה הרשמית, בפועל המשיך הרב לכהן במשרתו.
בעצת ידידו, הקולונל לולצ'ב, הכריז הרב ציון על ה-24 במאי כיום צום ותפילה וביקש מבני הקהילה להתאסף בבית הכנסת הגדול. בהוראת ועד הקהילה והקונסיסטוריון ננעלו שערי בית הכנסת הגדול והתפילה הועברה לבית הכנסת ברובע העוני יוצ'בונאר. הרב הראשי ד"ר חננאל הצטרף אליו, והרב ציון נאם בפני קהל אלפים וציין בפניהם שראש הכנסייה הבולגרית המטרופוליט סטפן הבטיח לו שיהודי סופיה לא יגורשו. הקהל לא התרצה והחל לנוע בהמוניו אל ארמון המלך בלווי חברים יהודים של המפלגה הקומוניסטית.

ההפגנה פוזרה בכח רב על ידי המשטרה הבולגרית. 412 מבני הקהילה נעצרו ובכללם הרב ציון, אשר נעצר בסמוך לביתו לאחר ששב מפגישה עם המטרופוליט סטפן. הוא הועמד במשך שעות בחצר משטרת סופיה ולאחר מכן נשלח ברכבת משא למחנה הריכוז בסומוביט. לאחר מספר חודשים שוחרר הרב ציון. הוריו, אָחִיו ושלוש אחיותיו בני העיר סלוניקי נרצחו בשואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה כיהן לתקופה מסוימת כרב הראשי ליהודי בולגריה וזכה לכינוי "הרב האדום" בשל קשריו הטובים עם הקומוניסטים. ביום הכרזת המדינה הורה הרב ציון על שינוי בסדרי התפילה היומית ועל קיום טקס הודיה בבתי הכנסת בסופיה, אותם סיימו בשירת "התקווה". בדצמבר 1948 עלה הרב דניאל ציון לישראל ובמקומו מונה ד"ר אשר חננאל לרב הראשי ליהודי בולגריה.
קורות חיים > בישראל

לאחר עלייתו לישראל מונה לרב הראשי של קהילת עולי בולגריה ביפו. המינוי עורר מחלוקת, לאור האירועים שהתרחשו בבולגריה והחשד שהרב ציון הפך ליהודי משיחי. הרבנים הראשיים של תל אביב-יפו איסר יהודה אונטרמן ויעקב משה טולידאנו קיימו חקירה בעניינו וביוני 1950 קבעו כי הרב "לקוי בשכלו". עוד הכריזו עליו כמסית ומדיח והוא סולק מתפקידו ולא הורשה להיכנס לבתי הכנסת בעיר. הרב ציון ציין כי הגיע למסקנה שעל היהודים לקבל את ישו כמשיחם. ב-14 בספטמבר 1952 במהלך ראיון בקול ישראל, שוב ציין דניאל ציון שהוא מאמין בישו כמשיח. הראיון שהתקיים בעברית, נתפש כמיסיונרי, עורר הדים וסגן שר הדתות זרח ורהפטיג מונה לבדוק את הנושא. ראש משלחת "ציון הנוצרית" מטעמה התראיין דניאל ציון, נאלץ להתנצל רשמית בפני שר הדתות חיים משה שפירא.
בהמשך, עבר ציון להתגורר לתקופה מסוימת בירושלים ואחר כך בבת ים, שם הקים בית כנסת ובו הטיף ליהדות המשיחית. לאחר לחץ של תושבי המקום בראשות ישראל שמעון רבינוביץ' תאומים הופסקה פעילותו של דניאל ציון. ב-1955, בעקבות המשך הפעילות המיסיונרית פנה רבה הראשי של תל אביב הרב אונטרמן לחברה קדישא בבקשה, שלא להביא לקבורה בקבר ישראל מומרים שהוכרזו כמסיתים ומדיחים. דניאל ציון המשיך להטיף את משנתו גם באופן פרטי והנושא עורר מעת לעת הדים תקשורתיים.
שלמה קאלו כתב עליו:”הוא נודע כאדם ישר, אמיץ, לוחם צדק בלתי מתפשר ואנטיפשיסט מובהק, הוא היה היהודי הדתי היחידי שאירגן הפגנה נגד השלטונות הפאשיסטיים, איים על המלך בעונש שמיים על מעשיו ביהודים (ואכן נפטר המלך 4 חודשים אחרי האיום - 28.8.1943) ובסופו של דבר נעצר ונכלא במחנה הריכוז "סומוביט", שבו הוחזקו היהודים "המרדנים" על מנת להישלח למחנות השמדה בפולין. עבר זה מחייב יתר יחס של כבוד וביקורת עצמית בטרם נוטל איש עטו ועושה אשר עם ליבו.”
הרב דניאל ציון הלך לעולמו ביפו ב-1979 והוא בן 96 שנים. הוא הובא לקבורה בקבר ישראל ונטמן בבית העלמין הדרום (בת ים).
ספריו

1930 "תחלואי הנפש".
1931 "המציאות של החיים".
1938 "האור".
1938 "דרך החיים". הספר עוסק בפילוסופיה.
1938 "התלמוד - פרקי אבות". וביחד עם אליעזר אנסקי תרגם לבולגרית את מסכת אבות.
1939 "נישואין וגירושין לפי הדת היהודית".
1940 "על תורת הקבלה". מחקר היסטורי ופילוסופי מקיף על הקבלה
1941 "בדרך החדשה". סוגיות פילוסופיות הקשורות לתנ"ך, למטרות החיים ומותו של האדם.
1942 "משפט הגירושין היהודי". ספר הלכתי.
1945 "חמש שנים תחת המשטר הפשיסטי", ספרו האוטוביוגרפי ובו זכרונותיו מתקופת מלחמת העולם השנייה. בספר זה מטיל דניאל ציון את האחריות לאירועי מלחמת העולם השנייה בבולגריה, על בוריס השלישי, מלך בולגריה.
1946 "ההגדה של פסח". וגם "חגים יהודים ומסורת".
דניאל ציון השתתף בעריכת כתב העת הפילוסופי "סווטלינה" - "אור" (בבולגרית: светлина), ביחד עם אנשי רוח בולגרים השייכים לתנועתו הרוחנית של המורה פטר דנוב ועם אנשי דת נוצריים בבולגריה. הנהגת הקהילה היהודית הפעילה לחץ על הרב ציון להפסיק את שיתוף הפעולה עם "אלמנטים נוצריים" והפצת כתב העת הופסקה בקהילה היהודית.
1965 “הטבע ואתם”, כתב עת בעריכתו, שעיקרו אכילה נכונה וצמחונות.
הערות שוליים

↑  אלפים נוהרים בעקבות הצלב, מעריב, 16 בדצמבר 1953
↑  איזה הוא יהודי, הממיר את דתו, באתר גלובס, 11 באוגוסט 1998
1 2  נח זבולוני, גלגוליו של "הרב" דניאל ציון, עיתון חרות, 18 באוקטובר 1960.
↑  חיים קשלס, שלשלת רבני סופיה מיום בואם מספרד ועד ימינו (1960), בתוך:אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 140.
↑  אלברט רומנו, יהדות בולגריה, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, עמודים 459–460, 573.
↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמודים 170-171.
↑  Rossen Vassilev "The Rescue of Bulgarian Jews in WWII" "New Politics",winter 2010
↑  חיים קשלס, גירוש היהודים מסופיה, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, עמודים 867-872.
↑  מיכאל בר זוהר, הרכבות יצאו ריקות, עמוד 190.
↑  מכתב למערכת - שלמה קאלו, מיהו הרב דניאל ציון, מעריב, 6 בספטמבר 1965
↑  דניאל ציון, בטופס רישום עצירי סומוביט, באתר יד ושם.
↑  שלמה שאלתיאל, מארץ הולדת למולדת, עלייה והעפלה מבולגריה ודרכה בשנים 1939–1949, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2004, עמוד 240.
↑  טלגרמות בקיצור, על המשמר, 19 ביוני 1949
↑  הרבנים הראשיים יחקרו היום בפרשת הרב דניאל ציון, מעריב, 12 ביוני 1950
↑  מסקנות הרבנות בפרשת הרב ציון, מעריב, 14 ביוני 1950
↑  הרב המטיף לנצרות - חולה רוח, דבר, 15 ביוני 1950
↑  הרב ציון יוצא להתבודדות, תוך חודש ימים יפרסם הודעה, מעריב, 13 ביוני 1950
↑  חקירה בשידור פרוטסטנטי, דבר, 16 בספטמבר 1952
↑  אלף ילדי ישראל ברשת המיסיון, מעריב, 19 בדצמבר 1952
↑  "מדיחים" לא יובאו לקבורה, מעריב, 15 במרץ 1955
↑  תמר בת ה-20 מפיצה את תורתו של "המשיח" בן ה-82, מעריב, 26 באוגוסט 1965
↑  מיהו הרב דניאל ציון? - תגובתו של שלמה קאלו לכתבה, מעריב, 6 בספטמבר 1965
↑  Ravi Daniel Zion, Bulgaria (Sofia - Jaffo), PART II "In Israel"-Jews WWII
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ג' - תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 230.
↑  אלברט רומנו, מפעלי תרבות, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, עמוד 494.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304346105171  VIAF: 297771960   WorldCat (עם VIAF): 297771960 
מצבת קברו של הרב דניאל ציון בבית העלמין בחולון
טרנס יאנג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 ביוני 1915 הרפובליקה הסינית (1912–1928) ההתיישבות הבין-לאומית בשנגחאי, הרפובליקה הסינית
 פטירה:  7 בספטמבר 1994 (בגיל 79) צרפת קאן, צרפת
 שם לידה:  Stewart Terence Herbert Young 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 עיסוק:  במאי קולנוע, תסריטאי
 מקום לימודים:  סנט קטרינס קולג', קיימברידג' 
 בן או בת זוג:  סאבין סאן (1973–7 בספטמבר 1994)  דורות'יאה בנט (1942–ערך בלתי־ידוע) 
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  פרס פטל הזהב לבמאי הגרוע (1983) 
 פרופיל ב-IMDb
 
סטיוארט טרנס הרברט יאנג (באנגלית: Stewart Terence Herbert Young;‏ 20 ביוני 1915 – 7 בספטמבר 1994) היה במאי קולנוע ותסריטאי בריטי שעבד בבריטניה, אירופה והוליווד. הוא ביים שלושה סרטים בסדרת סרטי ג'יימס בונד: "ד"ר נו", "מרוסיה באהבה" ו"כדור הרעם". הוא ביים גם את "בודדה באפלה", "בשם החברים" ו"שמש אדומה".
ראשית חייו ולימודיו

יאנג נולד באזור ההתיישבות הבין-לאומית בשנגחאי להורים בריטים. מסמכי הרישום האזרחי שלו מציינים את שמו כסטיוארט טרנס הרברט יאנג, אם כי הוא השתמש גם בשם שון טרנס יאנג, והוא רשום ככזה על ידי מסד הנתונים Screenonline של מכון הסרטים הבריטי.
משפחתו שבה לאנגליה כשהיה ילד והוא למד בבית הספר הארו בלונדון. הוא למד היסטוריה באוניברסיטת קיימברידג'. במהלך מלחמת העולם השנייה הגיע יאנג לדרגת קפטן קפטן בצבא הבריטי והיה קצין מודיעין בדיוויזיית המשמר המשוריינת. במהלך שירותו במלחמה השתתף במבצע מרקט גארדן ונפצע.
קריירה

יאנג החל את דרכו בתעשיית הקולנוע כתסריטאי וקיבל קרדיט לסרטיו של בריאן דזמונד הרסט (אנ') (בהם "אור ירח מסוכן") ובסרטים של במאים אחרים. הקרדיט הראשון שקיבל יאנג כבמאי היה "מסדרון המראות (אנ')" (1948), סרט עטור שבחים שנעשה בצרפת.
לאחר מכן יצר יאנג סרטים, בין היתר, בכיכובם של אוליביה דה הבילנד, ויקטור מצ'ור, ואן ג'ונסון וג'יין מנספילד. הוא ביים את הסרט "זה התחיל בלחישה", שהיה סרט הבכורה של קליף ריצ'רד.
ב-1968 כתב וביים את הסרט "מאיירלינג".
קריירה > ג'יימס בונד

אלברט ברוקולי ואירווינג אלן (אנ') הפסיקו לעבוד יחד כצוות מפיקים, וברוקולי נכנס לשותפות עם הארי זלצמן על מנת ליצור סדרת סרטים המבוססת על ספרי ג'יימס בונד. ברוקולי השתמש ברבים מאנשי הצוות שאיתו עבד בסרטים הראשונים של הסדרה, כולל יאנג. יאנג תרם תרומה מכרעת לסרט הראשון בסדרה, "ד"ר נו", כולל גיוסו של שון קונרי, שגילם את הדמות הראשית. השחקנית לואיס מקסוול, שגילמה את מיס מניפני, אמרה מאוחר יותר כי "טרנס לקח את שון תחת חסותו. הוא לקח אותו לארוחת ערב, לחייט שלו, הראה לו איך ללכת, איך לדבר, אפילו איך לאכול."
הסרט זכה להצלחה עצומה, ובמהרה אחריו יצא "מרוסיה באהבה", שהפך ללהיט גדול עוד יותר. במהלך צילומי הסרט כמעט טבעו יאנג והצלם כאשר המסוק שלהם התרסק לים תוך כדי צילום הסרט. הם חולצו על ידי חברים אחרים בצוות הצילום. יאנג שב לענייניו במהרה 30 דקות לאחר שחולץ. לאחר יציאת הסרט לאקרנים היה יאנג מוצף בהצעות ולא ביים את "גולדפינגר". במקום זאת ביים את "מול פלנדרס". יאנג שב לביים את הסרט הרביעי בסדרת סרטי ג'יימס בונד, "כדור הרעם". לדברי יאנג הוצע לו לביים גם את "לעינייך בלבד" ו"לעולם אל תאמר לעולם לא", אך הוא סירב.
קריירה > לאחר ג'יימס בונד

לאחר מכן ביים יאנג את הסרט "בודדה באפלה", בכיכובה של אודרי הפבורן, שהפך גם הוא ללהיט. הוא גם ביים סרטים בכיכובם של עומר שריף וויליאם הולדן.
הוא ביים שלושה סרטים בכיכובו של צ'ארלס ברונסון: "בשם החברים", "שמש אדומה" ו"מסמכי המאפיה (אנ')".
יאנג מת מהתקף לב בקאן ב-1994, והוא בן 79.
הערות שוליים

↑  Young, Terence (1915–1994), BFI ScreenOnline
↑  יצחק בן נר, תל אביב  - סרטים חדשים, על המשמר, 23 במרץ 1973
↑  Terence Young; British Director Made 3 Early James Bond Films, Los Angeles Times, ‏9 בספטמבר 1994
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007427848505171  PLWABN: 9810546042305606  BNE: XX1277116  BnF: cb13901352f (data)  GND: 136393128  ISNI: 0000 0001 2284 3461  LCCN: n86041314  NKC: xx0119938  NLA: 35883346  NLK: KAC200103609  NTA: 07134098X  SNAC: w6xw8453  SUDOC: 060330864  Trove: 1129998  VIAF: 116671298   WorldCat (עם VIAF): 116671298
לואיס ריוחה

לואיס חסוס ריוֹחָה גונסאלס (בספרדית: Luis Jesús Rioja González; נולד ב-16 באוקטובר 1993) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקיצוני השמאלי והמגן השמאלי בקבוצת ולנסיה מהלה ליגה. לריוחה מעל 180 הופעות במדי אלאבס, בה שיחק ברוב הקריירה שלו. בצעירותו שיחק באקדמיה של ריאל מדריד, ומשם עבר לכדורגל מקצועי בספרד.
קריירה

ריוחה נולדה בלאס קבזאס דה סאן חואן, סביליה, אנדלוסיה, ושישק בנוער של קאבסנסה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ב-2 בספטמבר 2012, כששיחק את 22 הדקות האחרונות של ניצחון ביתי 2–0 של מול קאדיס ב'.
ריוחה כבש את שער הבוגרים הראשון שלו ב-18 בנובמבר 2012, ב-4–0 ביתי נגד ארקוס, וסיים את הקמפיין עם ארבעה שערים ב-35 הופעות. ב-27 ביוני של השנה שלאחר מכן, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים בריאל מדריד ושובץ בקבוצת קסטיליה בליגה השנייה.
ב-27 ביולי 2014 הצטרף ריוחה לקבוצת מילואים נוספת, סלטה ויגו ב' בליגה השלישית. ב-4 בינואר 2017, הוא עבר למרבייה.
ב-23 ביולי 2018, ריוחה חתם על חוזה לשנתיים באלמריה מהליגה השנייה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-17 באוגוסט, כשפתח בהפסד חוץ 0–1 מול קאדיס.
ריוחה הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה מקצוענית ב-26 באוגוסט 2018, כשכבש את השער הראשון בתיקו 1-1 ביתי מול טנריפה. הוא היה שחקן הרכב קבוע במהלך העונה ורשם ארבעה שערים ב-39 הופעות.
ב-1 ביולי 2019, ריוחה חתם על חוזה לארבע שנים בדפורטיבו אלאבס מהלה ליגה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-18 באוגוסט, בתבוסה ביתית 1–0 נגד לבאנטה.