אנטוניו דה אוליביירה סלזאר
ביוגרפיה > קריירה פוליטית מוקדמת (1919 - 1926)

בדצמבר 1918 נרצח סידוניו פאיש, הדיקטטור הצבאי של פורטוגל, בהתנקשות פוליטית. מותו הוביל לנפילת המשטר הצבאי ולכאוס פוליטי שבמהלכו התקיים ניסיון כושל להפיכה פרו-מלוכנית בצפון פורטוגל, שכשלה. כתוצאה מניסיון ההפיכה הפרו-מלוכני, החלה הממשלה הרפובליקנית ברדיפת פעילים פוליטיים תומכי המלוכה. נציג של הממשלה הושם במשרה מנהלית באוניברסיטת קוימברה וסלזאר, לצד פעילים פוליטיים אחרים, היה תחת מעקב של הממשל. לפי רישומיו בכתב העת אס נובידאס העריכו גורמים בממשל כי סלזאר היה אופוזיציונר מסוכן. במאי 1919 התמודד בבחירות לרשות המחוקקת בתור נציג מחוז ויאנה דו קשטלו (Viana do Castelo). לאחר שהפסיד בבחירות והועמד למשפט על התנגדותו לממשל, טען סלזאר כי אין הממשל יודע בוודאות מה נטייתו הפוליטית ואין בסמכותו להאשים ללא הצדקה לכך ושהוא עצמו לא מהווה סכנה פוליטית לממשל שכן לא הצליח לנצח אף בבחירות מחוזיות מינוריות. בכל רישומיו בכתבי עת, הציג סלזאר מצב כלכלי-מדיני אך לא הציג בפומבי את דעתו האישית כך שעל הקורא היה להניח לפי הכתוב מהם האינטרסים של הכותב. למעשה, חלק סלזאר על רוב התנועה המונרכיסטית בהתנגדותה לרפורמות החברתיות של האפיפיור לאו השלושה-עשר. בסופו של המשפט החליט חבר המושבעים לטובת סלזאר.
עם הזמן, התגברה השפעתו של סלזאר במפלגת המרכז הקתולית (CCP), שחסרה מנהיג כריזמטי. תחת הנהגתו של אנטוניו לנונאטו הנהיגה המפלגה מצע פוליטי פרגמטי שכלל שיתוף פעולה עם הרפובליקה והגנה על מוסדות הדת. מכיוון שהמפלגה הייתה בעלת מספר מועט של נציגים באספת הרפובליקה היא פעלה לבחור אישים בעלי מוניטין ציבורי רחב להתחרות על המושבים הפוליטיים. ביולי 1921 רשמו חברי המפלגה את סלזאר כנציג מטעמם בבחירות לנציגות פרלמנטרית מחוזית. אף על פי שבתחילה הביע סלזאר את התנגדותו לתפקיד, הוא ניצח בבחירות והפך לחבר האספה הרפובליקנית בליסבון. ב-25 ביולי הופיע סלזאר בטקס פתיחת הפרלמנט, זאת אף על פי שהעדיף להישאר ולהמשיך את הקריירה האקדמית שלו. למרות תפקידו המשיך לעבוד בקוימברה ולא נפגע בסדרת ההתנקשויות הפוליטיות בתומכי משטר פאיש והמלוכה שהתרחשו באוקטובר 1921 וכללו את ההתנקשות בראש הממשלה אנטוניו גראנז'ו (פור'). בשנים הבאות היה סלזאר מעורב ב-CCP במקביל לעבודתו באוניברסיטת קוימברה, וקרא להסדר מעמדי יציב והשבת הסדר השלטוני והיציבות.
בשנת 1925 התמודד סלזאר פעם נוספת לנציגות מחוזית לאספת הרפובליקה, הפעם מרצונו, והפסיד בבחירות. ב-28 במאי 1926 התרחשה הפיכה צבאית נוספת בפורטוגל שהפילה את משטר הרפובליקה והקימה את הדיקטטורה הלאומית. הגנרל מנואל גומש דה קושטה (Manuel Gomes da Costa), בתמיכת התנועה האינטגרליסטית הלוזיטנית, הפך לראש ממשלה ונשיא פורטוגל מטעם המשטר הדיקטטורי החדש. במסגרת הסדר מחודש של המנהל המדיני וחלוקת המשרות המדיניות בידי הממשל הדיקטטורי, מינו גומש דה קושטה ושאר מנהיגי החונטה הצבאית את סלזאר לשר האוצר של פורטוגל, בתקווה שישים סוף לחוסר היציבות הכלכלית שרדפה את פורטוגל מזה עשרות שנים. סלזאר ביקר בליסבון ולאחר שחזה במנהל החדש החליט לשוב לקוימברה וסירב להצעת התפקיד מטעם המשטר. עקב לחץ מצד מקורביו שב סלזאר לליסבון והושבע לתפקיד שר האוצר ב-3 ביוני 1926 מאחורי דלתות סגורות. המשטר הסכים לחלק מינורי בלבד מהרפורמות הכלכליות שהציע סלזאר ומאחורי הקלעים מינה דה פקטו שר אוצר חדש. בהבינו את המצב, התפטר סלזאר מהתפקיד קצת יותר משבועיים לאחר שהושבע.
ב-17 בנובמבר 1926 נפטרה אמו של סלזאר ובשבוע האחרון לחייה, בהיותה על ערש דווי, היה סלזאר לצידה. לאחר מכן החליט להתרכז בקריירה שלו להשגת משרה פוליטית בעלת השפעה שדרכה יוכל לפתור את המדינה מחוליה הכלכלי המתמשך. בשנת 1927 נפתחו עבור סלזאר מקורות מידע חדשים על המצב הכלכלי ויחס המשטר, אשר תרמו לשיפור כתביו האקדמיים והעיתונאיים. בסופו של דבר פרסם דו"ח שכלל את מצעו הכלכלי ובין לבין דרש רפורמה במערכת ההכנסות, הורדת לחץ הייצור על המגזר החקלאי, העלאת המיסים על רכוש עירוני וביטול המס הפרוגרסיבי על הכנסות של האזרח. הדו"ח הגיע לגורמים בממשל שהתעלמו ממנו לחלוטין, ביניהם שר האוצר שהחליף את סלזאר. במסגרת פעילותו של סלזאר להביא את הרפורמות הכלכליות שהציע לכדי השפעה, סירב להיות מעורב בניסיון הפיכה צבאית בטענה שיישאר נאמן למשטר הקיים. מאוחר יותר ביקר סלזאר בצרפת ובלגיה, באוגוסט 1927. בשנת 1928, לנוכח התמשכותו של המשבר הכלכלי, נשיא פורטוגל מטעם הדיקטטורה הלאומית, אושקר קרמונה, ביקש מסלזאר לקבל את תפקיד שר האוצר והלה הסכים.