stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוף השנהב הצרפתית
היסטוריה > ראשית ההשתלטות הצרפתית

במאה ה-18 פלשו לחוף השנהב שתי קבוצות שהשתייכו לאקאן - האגני, אשר התיישבו בדרום מזרח, והבאולה אשר התיישבו במרכז. בשנים 1842–1843 חתם האדמירל לואי אדואר בואט-וילומז על הסכם עם מלכי אזור גראן-בסאם ואסיני, אשר הכניס את תחומי שליטתם תחת פרוטקטורט צרפתי. חוקרים, מיסיונרים, חברות מסחריות וחיילים הרחיבו בהדרגה את השטח בשליטת צרפת מאזור הלגונות שבחוף אל פנים הארץ. ההסכמים שחתמה צרפת עם המנהיגים המקומיים אפשר להשליט את ריבונותה באזורים בהם הקימה מאחזים וזכתה בזכויות מסחריות בתמורה לעמלה אשר שולמה על השימוש בשטח. הסדר זה לא היה לרוחה של צרפת משום שהמסחר היה מוגבל בהיקפו ולעיתים קרובות צצו אי הבנות לגבי סעיפי ההסכמים. אף על פי כן שמרה הממשלה הצרפתית על ההסכמים בתקווה שהיקף המסחר יורחב. בנוסף הייתה צרפת מעוניינת להמשיך ולקיים נוכחות רבת היקף ככל האפשר כדי למנוע את ההשפעה הבריטית הגוברת באזור מפרץ גינאה.
תבוסת צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה, וכתוצאה מכך איבוד מחוז אלזס-לורן לגרמניה, גרמה לממשלת צרפת לנטוש את שאיפותיה הקולוניאליות ולהחזיר את חילות המצב שלה ממאחזיה ומתחנות המסחר במערב אפריקה, והותירה אותם בניהולם של סוחרים צרפתים שעזבו את צרפת והתגוררו באזור בקביעות. ב-1884 נערכה ועידת ברלין, שמטרתה העיקרית הייתה להצדיק את המירוץ לאפריקה בין מדינות אירופה. אוטו פון ביסמרק היה מעוניין בהגדלת חלקה של גרמניה באפריקה והעריך שהדבר יתאפשר באמצעות עידוד תחרות בין בריטניה לצרפת. במסגרת סיכומי הוועידה ב-1885 הוחלט כי רק החזקה בפועל של החוף האפריקני תוכר על ידי המדינות המתחרות כשטח השייך למדינה הטוענת לבעלות עליו. הסכם נוסף מ-1890 הרחיב את ההגדרה גם לפנים היבשת והגביר את התחרות על שטח בין המדינות, בעיקר מצד בלגיה, פורטוגל, בריטניה וצרפת.
כתוצאה מוועידת ברלין, שבה צרפת לשלוט בתחנות המסחר שלה ב-1886 והחלה בתוכנית מואצת לחקר פנים היבשת. ב-1887 החל לוטננט לואי גוסטב באנז'ר במסע בן שנתיים, במהלכן סקר חלקים בפנים הארץ. עד סוף מסעו, הצליח לחתום על ארבעה הסכמים שביססו את הפרוטקטורט של צרפת בחוף השנהב. בנוסף, ניהל באותה שנה מרסל טרש-לאפלן משא ומתן על הסכמים נוספים, אשר הרחיבו את ההשפעה הצרפתית מאגן נהר ניז'ר ועד לחוף.
עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-19 גיבשה צרפת את שליטתה האפקטיבית (מבחינת הסכמי ועידת ברלין) על אזורי החוף ובריטניה הכירה בריבונותה ב-1889. באותה שנה מונה טרש-לאפלן כמושל בתואר בלבד, ולאחר שהפכה חוף השנהב רשמית למושבה צרפתית קיבל קפטן באנז'ר את תפקיד המושל. הסכמים עם ליבריה ב-1892 ועם בריטניה ב-1893 גיבשו את גבולותיה המערביים והמזרחיים של המושבה, אך הגבול הצפוני נותר ללא סימון, היות שצרפת הייתה מעוניינת לחבר חלקים מוולטה עילית ומסודאן הצרפתית לחוף השנהב מטעמים כלכליים ואדמיניסטרטיביים.
לאורך תקופת החדירה הצרפתית לאזור לא היו המקומיים מוטרדים ביותר מנוכחותם של צרפתים בודדים בשטחם. מנהיגי קהילות קטנות ומבודדות לא השכילו להבין, או הוטעו במתכוון על ידי הצרפתים בקשר למשמעות ההסכמים עליהם חתמו והשפעתם על ריבונותם של הראשונים. מנהיגים מקומיים אחרים האמינו כי כריתת ברית עם השלטון צרפתי יאפשר פיתוח של הכלכלה ויפתור סכסוכים מקומיים בין קבוצות שכנות. בסופו של דבר, איבדו אותם מנהיגים את ריבונותם על קהילותיהם בשל חוסר היכולת להתמודד מול כוחם הצבאי ויכולת הולכת השולל של הצרפתים, ולא בכתוצאה מתמיכת יריביהם בפלישה הצרפתית.
היסטוריה > כינון המושבה

חוף השנהב הפכה רשמית למושבה צרפתית ב-10 במרץ 1893, ובאנז'ר, שסקר את השטחים הסמוכים לגבול עם חוף הזהב, מונה כמושלה הראשון. באנז'ר ניהל את המשא ומתן עם ליבריה ועם בריטניה (ששלטה בחוף הזהב) לגבי גבולות המושבה במערב ובמזרח וניהל את המערכה כנגד סאמורי טורה, אשר נלחם כנגד הצרפתים עד שנלכד ב-1898.
במהלך השנים הראשונות לקיום המושבה, יצאו משלחות צבאיות להקים מוצבים בחלקיה הפנימיים של הארץ, פעולות שהביאו להתנגדות עזה מצד המקומיים, גם באזורים שעם שליטיהם נחתמו בריתות והסכמי חסות. מבין אלה שהתנגדו בצורה החריפה ביותר היה סאמורי טורה, אשר הקים בעשורים של 1880 ו-1890 אימפריה רחבת ידיים אשר כללה חלקים גדולים מגינאה, מאלי, בורקינה פאסו וחוף השנהב של ימינו. צבאו הגדול והמצויד היטב של טורה, שהיה גם בעל יכולת ייצור עצמי ותחזוקה של כלי נשקו, נהנה מתמיכה נרחבת בקרב תושבי אותם אזורים. הצרפתים הגיבו להתפשטות האימפריה של טורה באמצעות לחץ צבאי מתמשך ומערכות צבאיות, אשר נתקלו בהתנגדות עזה, התנהלו בעוצמה הולכת וגדלה החל מאמצע העשור של 1890 והסתיימו בלכידתו של טורה ובפירוק האימפריה שלו ב-1898.
ב-1900 הטילה צרפת מס גולגולת, שתכליתו אספקת כוח אדם לעבודות ציבוריות שבוצעו במושבה. העבודות הציבוריות שניהלו השלטונות הקולוניאליים הצרפתיים וניצולם של המשאבים הטבעיים דרשו כמות גדולה של ידיים עובדות ולכן יושמה מערכת של עבודת כפייה, במסגרתה היה על כל תושב בוגר של חוף השנהב לעבוד במשך עשרה ימים בשנה בעבודות ציבוריות ללא כל תמורה, כחלק ממחויבותו למדינה. מערכת זו סבלה משימוש לרעה והייתה לאחד האספקטים השנואים ביותר של השלטון הצרפתי שגרם למספר מרידות. מכיוון שכמות האוכלוסייה המקומית לא הייתה מסוגלת לספק את כוח האדם הדרוש לעבודות הציבוריות שדרשו השלטונות ביערות ובמטעים, גייסו הצרפתים כמות גדולה של עובדים מוולטה עילית לעבודה בחוף השנהב. מקור זה של עובדים היה כה חשוב לחיי הכלכלה של המושבה, עד שב-1932 סיפחה אפריקה המערבית הצרפתית חלק גדול מוולטה עילית לחוף השנהב וניהלה אותם כיחידה אדמיניסטרטיבית אחת. תושבים רבים בחוף השנהב ראו במס הפרה של תנאי הסכמי החסות מכיוון שנראה היה שצרפת דורשת מהשליטים המקומיים את המקבילה למנהג במקום להפך. חלק גדול מהאוכלוסייה, בעיקר בפנים הארץ, ראה במס סמל משפיל לכניעה.
היסטוריה > עצמאות

בדצמבר 1958 הפכה חוף השנהב לרפובליקה אוטונומית במסגרת הקהילייה הצרפתית כתוצאה ממשאל עם שהפך את כל מושבות הפדרציה של מערב אפריקה הצרפתית לחברות בקהילה (למעט גינאה, שהצביעה נגד המהלך). ב-11 ביולי 1960 הסכימה צרפת להעניק עצמאות מלאה לחוף השנהב, אשר הפכה למדינה ב-7 באוגוסט אותה שנה, תוך שהיא מאפשרת לתקופת חברותה בקהילייה לפקוע. העיר אביג'אן, אשר שמשה כמרכז המסחר הגדול, הוכרזה כבירת חוף השנהב.
הערות שוליים

1 2  "Cote d'Ivoire - Arrival of the Europeans". The Library of Congress Country Study of Cote d'Ivoire. Geographic.org
↑  "Cote d'Ivoire - French Expansion in Cote Divoire". The Library of Congress Country Study of Cote d'Ivoire. Geographic.org
1 2 3 4 5  "Cote d'Ivoire - Local Resistance and Establishment of Protectorates". The Library of Congress Country Study of Cote d'Ivoire. Geographic.org
↑  "Cote d'Ivoire Economic Development and Social Change". The Library of Congress Country Study of Cote d'Ivoire. Geographic.org
↑  Brian J. Peterson, Conversion to Islam Reconsidered: Multigenerational Religious Drift in Rural French Sudan. Program in Agrarian Studies,
Yale University. עמוד 11
↑  "Cote d'Ivoire - Repression and Conquest". The Library of Congress Country Study of Cote d'Ivoire. Geographic.org
↑  מערכת חוקים שנוצרה עבור ילידים במושבות צרפת השונות, אשר הנציחה את מעמדם הנחות לעומת אזרחי צרפת
1 2  "Cote d'Ivoire - French Rule until World War II ". The Library of Congress Country Study of Cote d'Ivoire. Geographic.org
↑  Sykes, עמוד 16
↑  "Cote d'Ivoire - Impact of World War II ". The Library of Congress Country Study of Cote d'Ivoire. Geographic.org
↑  "Cote d'Ivoire - Brazzaville Conference". The Library of Congress Country Study of Cote d'Ivoire. Geographic.org
↑  "Cote d'Ivoir - Independence and the Institutionalization of the One-Party System". The Library of Congress Country Study of Cote d'Ivoire. Geographic.org
מערב אפריקה הצרפתית בשנת 1890
לואי גוסטב באנז'ר, מושלה הראשון של המושבה הצרפתית של חוף השנהב
טריטון איברי

| טריטון איברי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: דו-חיים
סדרה:: בעלי זנב
משפחה:: סלמנדריים
תת־משפחה:: טריטונים
סוג:: Pleurodeles
מין:: טריטון איברי
שם מדעי
 Pleurodeles waltl ‏Michahelles, 1830
תחום תפוצה


טריטון איברי או טְרִיטוֹן סְפָרַדִּי (שם מדעי: Pleurodeles waltl) הוא מין דו-חי מתת-משפחת הטריטונים שבמשפחת הסלמנדריים.
מאפיינים

אורכו של הטריטון 20-30 ס"מ והוא בעל גוף אפור כהה מחוספס בעל גבשושיות אפורות עליו. הוא בעל ראש גדול ועיניים גדולות בקדמת ראשו ועל הרגליים קרומי שחייה גדולים. הצידיים מפוספסים בפסים מעט כהים. עורו של הטיריטון רעיל ומוחדר בעוקצים קטנים ליד הצלעות. כשהטריטון מותקף הוא יכול להחדיר את העוקצים פולטי הרעל לגוף טורפו. הזכרים קטנים יותר מהנקבות.
הטריטון אנדמי לחצי האי האיברי בספרד ופורטוגל ומגיע גם למרוקו. הוא הגדול שבטריטוני אירופה והוא מצוי בבריכות ובנהרות איטיים ממוזגים.
הוא מצוי רוב זמנו במים ויוצא לעיתים נדירות. הוא ניזון מיצורי מים כמו חרקים, תולעים וראשנים.
הערות שוליים

↑  טריטון איברי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  טְרִיטוֹן סְפָרַדִּי במילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
חוגלת סלעים

| חוגלת סלעים |
| --- | --- |
 חוגלת סלעים
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
סוג:: חוגלה
מין:: חוגלת סלעים
שם מדעי
 Alectoris chukar ‏גריי, 1830
תחום תפוצה


ביצי חוגלת סלעים מהתת-מין A. c. falki, אוסף מוזיאון טולוז
חוגלת סלעים (שם מדעי: Alectoris chukar) היא מין של עוף ממשפחת הפסיוניים, בסוג חוגלה. זהו מין החוגלה היחיד המצוי בטבע בארץ ישראל.
תיאור המין ובית גידולו

אורך החוגלה 32–35 ס"מ ומשקלה כ-500 גרם. היא דומה בגודלה ליונה, אך נראית שמנה ממנה בשל היחס השונה בין הגוף והזנב.
צבע הגב אפור-תכול, מגוון בכתמים חומים. צבע הבטן חום-אדמדם. על כנפיה קווים מאונכים, שחורים ולבנים. גרונה מעוטר בכתם דמוי סינר בצבע לבן-קרם, מוקף במסגרת שחורה. המקור והרגליים אדומים.
החוגלה שוכנת בנופים פתוחים, בעיקר במקומות הרריים וסלעיים. היא שוהה רוב הזמן על הקרקע, ועפה רק כשנשקפת לה סכנה. מזונה בא בעיקר מן הצומח – זרעים, פירות ועלים, אך גם מן החי – חרקים, תולעים וכיוצא בזה.
קן החוגלה הוא גומה מרופדת בעלים על הקרקע. החוגלה מטילה 6–15 ביצים בכל הטלה, והדגירה עליהן נמשכת כ־24 ימים. יש מקרים שבהם הנקבה מטילה שתי הטלות בזו אחר זו, על הראשונה דוגר הזכר, ועל השנייה היא דוגרת בעצמה. כל אחד מבני הזוג דוגר ומגדל את האפרוחים בנפרד. האפרוחים נשארים עם ההורים עד האביב הבא.
תפוצה

חוגלת הסלעים נפוצה ברחבי אסיה, ממערב הודו ופקיסטן במזרח ועד המזרח התיכון, כולל טורקיה, במערב.
חוקרים תיארו 14 תת-מינים שלה, הנבדלים בצבעי הנוצות ובמספר מאפיינים מורפולוגיים נוספים. בארץ ישראל זוהו שני תת-מינים. האחד, Alectoris chukar cypriotes נפוץ באזור הים תיכוני בצפון הארץ ובמרכזה, והשני, Alectoris chukar sinaica (המכונה גם "חוגלת סיני"), באזורים המדבריים בנגב, בדרום בקעת הירדן ובערבה.
בשל היותה עוף הציד העיקרי בישראל, ניצודו בעבר חוגלות בכמויות גדולות והדבר הביא לצמצום ניכר באוכלוסייתן, לכן נאסר ציד החוגלות מאז שנת 2000.
החוגלה בתרבות

על שם החוגלה קרויה אחת מבנות צלפחד בתנ"ך (במדבר כ"ו ל"ג ועוד)[דרוש מקור], וכן היישוב בית חגלה הנזכר בגבול נחלות שבטי יהודה (יהושע ט"ו ו') ובנימין (שם, י"ח י"ט)[דרוש מקור]. שם המקום השתמר בשם המנזר דיר חג'לה ועין חג'לה שלידו, מדרום-מזרח ליריחו.
חוגלת הסלעים היא הציפור הלאומית של עיראק ופקיסטן.
חוגלת סלעים ביער ירושלים
חוגלת סלעים ביער ירושלים
חוגלת סלעים בקיבוץ שדה בוקר
חוגלת סלעים ביער ירושלים
חוגלת סלעים בהרי ירושלים
אפרוח של חוגלת סלעים
הערות שוליים

↑  חוגלת סלעים באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Genetic Structure of Chukar (Alectoris Chukar) Populations in Israel
↑  אתר החברה להגנת הטבע
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286314705171  LCCN: sh85025479
חיים ליאור

חיים ליאור (8 באוקטובר 1905 – 22 בפברואר 1989) היה מזכיר הכנסת.
ביוגרפיה

ליאור נולד בקישינב בשם חיים לרנר. בשנת 1944 עלה לארץ ישראל.
בשנים 1949–1959 שימש מזכירו האישי של יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק. לאחר מותו של שפרינצק מונה לסגן מזכיר הכנסת משה רוזטי, ועם פרישתו של האחרון מונה לממלא מקומו. ליאור כיהן כמזכיר הכנסת במהלך הכנסת השישית והשביעית, בשנים 1968–1972.
גלריה

הפוליטיקאי הבלגי הנרי מורו דה מלן, לאחר הגעתו לנמל התעופה בלוד, לטקס חנוכת בניין הכנסת החדש בירושלים. מימין, סגן יו"ר הכנסת אריה בן אליעזר. משמאל, סגן מזכיר הכנסת חיים ליאור , 1966
יו"ר האסיפה הלאומית של טוגו ברטלמי למבוני לוחץ יד למזכיר הכנסת חיים ליאור בנמל התעופה בלוד, לאחר שהגיע לטקס החנוכה של בניין הכנסת החדש בירושלים. במרכז, ח"כ רות הקטין.
נשיא הסנאט של קונגו סילבסטר מודינגאי מלווה ע"י בכירים מממשלתו פייר טשילנג' ורוברט קבונזו לאחר הגעתם לנמל התעופה בלוד, לטקס חנוכת בניין הכנסת החדש בירושלים. במרכז, סגן יו"ר הכנסת יצחק נבון. משמאל, סגן מזכיר הכנסת חיים ליאור. משמאל, נציג משרד החוץ אלכסנדר דותן.
הערות שוליים

↑  ארכיון המדינה, תיק מ-3235/37 - HAIM LERNER, באתר ארכיון המדינה
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טריטה

| --- | --- |
 אלים מקבילים:  הרקולס
 
טריטה אפטיה הוא דמות של גיבור המופיעה במיתולוגיה ההינדואית.
טריטה במיתולוגיה ההינודאית

ב"ריג ודה", קובץ של מזמורים הינדואיסטים עתיקים, טריטה מופיע 41 פעמים. אחד הסיפורים המופיעים בקובץ זה עוסק במאבקו של טריטה בנחש בעל שלושה ראשים בשם וריטה, שגנב מספר פרות. טריטה הרג את הנחש בעזרת אל מזג האוויר אינדרה ושלח את הפרות לחופשי. גרסה דומה של סיפור זה מופיעה במיתולוגיה הפרסית, וכך גם סיפורו של הגיבור היווני הרקולס.
הערות שוליים

↑   אילון גלעד, כך קיבל התַּנִּין את שמו, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2015
↑  M. L. West, Indo-European Poetry and Myth, Oxford University Press, 2007, p. 260
טיאגו דה סילבה

טיאגו בראז דה סילבה (בפורטוגזית: Thiago Braz da Silva; נולד ב-16 בדצמבר 1993) הוא אתלט ברזילאי האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) בקפיצה במוט אשר במהלכה קבע שיא אולימפי חדש של 6.03 מטר, שיאו האולימפי נשבר על ידי ארמנד דופלנטיס באולימפיאדת פריז 2024.
קריירה

דה סילבה השתתף באולימפיאדת הנוער הראשונה שהתקיימה בשנת 2010 בסינגפור. בתחרות עבר 5.05 מטרים, שיא אישי, וזכה במדליית הכסף. באליפות העולם לנוער שהתקיימה בברצלונה בשנת 2012 קפץ לגובה 5.55 מטרים, קבע שיא ברזילאי חדש וזכה במדליית הזהב. בשנת 2013 זכה במדליית הזהב באליפות דרום אמריקה באתלטיקה וקבע שיא דרום-אמריקאי חדש - 5.83 מטרים. ביוני 2015 שיפר שוב את השיא ועבר 5.92 מטרים בתחרות שהתקיימה בבאקו, אזרבייג'ן ובפברואר 2016 שיפר את השיא בסנטימטר נוסף.
קריירה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה דה סילבה במדליית זהב, בקפיצה במוט בשיא אולימפי חדש של 6.03 מטר (שיאו האולימפי נשבר על ידי ארמנד דופלנטיס באולימפיאדת פריז 2024), לפני השיאן העולמי והאלוף היוצא רנו לאבילני מצרפת (5.98 מטר) וסם קנדריקס מארצות הברית (5.85 מטר). באופן חריג שרק הקהל הברזילאי בוז לקופץ המוט לאבילני, על מנת להכשיל אותו לעבור בניסיון האחרון 6.08 מטר, דבר שעורר את כעסו. לאבילני, שזכה במדליית הכסף, אמר בתגובה כי מאז 1936 לא שרקו בוז לאתלט, בהתייחסו לאולימפיאדת ברלין ולג'סי אוונס, התבטאות שעוררה ביקורת עזה ועליה הוא התנצל מאוחר יותר. למחרת, בטקס חלוקת המדליות, הקהל שרק בוז באופן ממושך לקופץ הצרפתי שהחל לדמוע על הפודיום. דה-סילבה סימן לקהל להפסיק וגורמים שונים ביקרו אף הם את הקהל הברזילאי על התנהגותו.
באליפות העולם באתלטיקה 2019 סיים חמישי בתוצאה של 5.70 מטר.
אולימפיאדת טוקיו זכה במדליית ארד בתוצאה של 5.87 מטר לאחר ארמנד דופלנטיס (6.02 מטר) וכריס נילסן (5.97 מטר). באליפות העולם באתלטיקה באולם 2022 זכה במדליית כסף בשיא דרום אמריקה באולם של 5.95 מטר. באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים רביעי בתוצאה של 5.87 מטר.
ביולי 2023 נמצא שהשתמש בחומרים ממריצים והוא הושעה מתחרויות עד נובמבר 2024.
הערות שוליים

↑  לאבילני השווה את הקהל הברזילאי לקהל הנאצי, באתר ONE‏, 16 באוגוסט 2016
↑  רנו לאבילני: "החזקתי את הדמעות בפנים עד שלא יכולתי עוד", באתר וואלה, 17 באוגוסט 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14377443
חיים זונדל מכבי

| --- | --- |

 לידה:  1856 תרט"ז קוברין, ליטא
 פטירה:  1916 (בגיל 60 בערך) א' בניסן ה'תרע"ו לונדון
 כינוי:  המגיד מקמניץ
 מקום קבורה:  וסטמינסטר
 מדינה:  ליטא, אנגליה 
 מקום מגורים:  לונדון
 מקום פעילות:  קמניץ, לונדון
 תקופת הפעילות:  ?–1916 
 תחומי עיסוק:  דרשן
 תלמידיו:  הרב צבי הירש אורליאנסקי
 חיבוריו:  אמרי חיים
 בת זוג:  חנה בלומה לבית בלכר
 אב:  שמחה
 צאצאים:  חיים מקובי
 
הרב חיים זונדל מַכָּבּׅי (ה'תרט"ז, 1856, קוברין – א' בניסן ה'תרע"ו, 1916, לונדון) היה דרשן ומטיף ציוני מטעם חובבי ציון, נודע בכינוי "המגיד מקמניץ".
ביוגרפיה

רבי חיים זונדל נולד לשמחה בשנת 1856 בעיר קוברין, ובגיל שתים עשרה עבר לבריסק, למד שם בישיבה המקומית והתקרב לרבנים ולמשכילים המקומיים. בהגיעו לגיל שש עשרה נשא לאשה את חיה בלומה בתו של רבי מרדכי בלכר, יהודי בעל השפעה בפרוז'ני, הודות למעמדו של חמיו התקרב לחצר הפריץ המקומי ולמד שפות זרות וספרים חיצוניים. רצונו של חמיו היה שילמד רבנות וישמש כרב באחת העיירות, אך מכיוון שמכבי לא חפץ בכך נפרדו דרכיהם.
מכבי עזב את בית חותנו ועבר לאחד הכפרים ושימש בו כמלמד תינוקות, בכפר התגלגל לידיו ספרו של רבי יהונתן אייבשיץ יערות דבש וממנו נמשך לדרשנות.
כמגיד

דרשתו הראשונה של רבי חיים הייתה בעיר פרוז'ני. האגדה מספרת שהדרשה התגלגלה כך: חמיו שהתנגד לרעיון הדרשה אסר עליו לדרוש, ועל כן תלה רבי חיים מודעות בבית הכנסת וכתב שידרוש בשבת מגיד מפורסם, בהגיע שבת ולא היה דרשן דרש במקומו, ומאז התפרסם כדרשן.
לאחר תקופה התקבל למשרת מגיד בקמניץ. על אף ששימש בתפקיד רק שנתיים דבק בו הכינוי "המגיד מקמניץ".
בהיותו בן עשרים וחמש יצא בשליחות חובבי ציון לעבור בערי רוסיה בתור "מטיף לאומי", לפרסם את הרעיון הציוני בקרב העם.
מכבי הקים אגודות של חובבי ציון בנייסוויז', באיוויינייץ, בבוריסוב, בטולוצ'ין, בוילקומיר, בראסיין, ובבריסק,
בהגיעו לנובהרדוק אסר עליו רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין לדרוש בשל היותו מתנגד לחובבי ציון, לאחר שהקהל איים שישברו את בתי הכנסת בעיר חזר בו בעל הערוך השולחן מאיסורו.
מכבי נודע בסגנונו העוקצני והמשתלח בשל כך עבר רדיפה מצד השלטונות, מצד מתנגדי הציונות, ומצד הציונים החילונים, ועל כן החליט לעבור להתגורר באנגליה ואף קיבל את המלצת הרב שמואל מוהליבר.
דרשותיו נמשכו לעיתים כשש שעות ומעלה.
בשנת 1890 עבר לאנגליה, הרב נפתלי הרמן אדלר סידר לו משרת מגיד בבית כנסת אורח צדקה ובבית כנסת נצח ישראל, לאחר תקופה התפרסם כמגיד ומסר דרשות רבות מטעם ארגונים רבים, בהיותו באנגליה התבטא בחריפות נגד תיאודור הרצל וראה בו ממשיך של שבתי צבי.
מכבי נהג באורח חיים צמחוני כהשקפת חיים, ואף לא נעל נעלי עור בשל כך.
מכבי נפטר בשנת תרע"ו ונקבר בבית קברות בוסטמינסטר, לזכרו הוקמה ספריה לחינוך באוניברסיטת בר-אילן. בנו היה רבי אפרים מאיר מחבר ספר קול אפרים על קהלת. נכדו היה פרופסור חיים מקובי.
כתביו

מ. מנסקי קיבץ מדרשותיו מכתבי יד ומשמועות והדפיסם בספר בשם "אמרי חיים", (תל אביב תרפ"ט), בסוף הספר נדפסו אגרות אליו מחובבי ציון.
אלתר דרויאנוב הדפיס בספרו "כתבים לתולדות חיבת ציון וישוב ארץ ישראל" מספר מכתבים ממנו.
תורת חיים, בתוך ספר זכרון תולדות האש תרי"ז-תרל"ז, ירושלים תשס"ו
מספר שמועות ממנו הובאו בספרי רבני דורו:
בספרו של הרב גדליה סילברסטון, קרבן תודה (עמ' 115).
בספרו של הרב שלום מהרם, בית שלום (עמ' לו).
בספרו של הרב אהרון היימן, תולדות תנאים ואמוראים (חלק ג עמ' 1232).
בספרו של הרב צבי הירש פרבר, שיח צבי (עמ' נב).
הרב יוסף שפוצ'ניק הדפיס ממאמריו במאסף ראשי אלפי ישראל, בכרך א, בכרך ב, בכרך ג, בכרך ד, ובכרך ה, באתר היברובוקס.
בכתב ידו נשארו מכתמים ודרשות. במספר מכתבים חתם בשם "חז"ו בש"ם" המהווים ראשי תיבות של שמו שם אביו ומשפחתו.
לקריאה נוספת

חיים ראובן רבינוביץ, 'המטיפים לציון: ... הרב חיים זונדיל מכבי (המגיד מקמניץ) (תרט"ו-תרע"ו); ..., בתוך: יצחק רפאל, ש. ז. שרגאי (עורכים), הציונות הדתית: עיונים, מאמרים, רשימות, תעודות, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ז, כרך א, עמ' 478–480.
הערות שוליים

↑  בשפת היידיש: "דער קאמיניצער מגיד"
↑  בני העיר רצו למנותו כמגיד רשמי ונתנו לו כתב מינוי עם חתימת שש מאות מבני העיר אך מבני העיר היו שהתנגדו למינוי בטענה שהוא אפיקורוס זאת בשל היותו ציוני, מכיוון שלא רצה להיכנס למחלוקת, עזב את העיר, ראו ש.ז. סוחר, מעשים בכל יום: וילקומיר, המליץ, 6 בפברואר 1885.
↑  עבודתו שם לא צלחה בעקבות אדם ציוני ישראלי מחלל שבת ופורק עול אשר העלה את חמתם של שומרי המצות בעיר.
↑  חיים ראובן רבינוביץ, המגיד מקמניץ חמישים שנה לפטירתו, הצופה, 10 ביוני 1966
↑  קלוזנר כתב שהיגר לאנגליה לאחר שלא קיבל את משרת המגיד בווילנא, במשרה זכה בנו של רבי יצחק אלחנן ספקטור שזכה לתמיכת שמואל יוסף פין
↑  הרב צבי הירש אורליאנסקי, דרשות מהרצה"א, חלק א עמ' 15
↑  רק בשנת תרנ"ה קיבל אזרחות אנגלית
↑  על פועלו באנגליה ראו, אלחנן אורן, חיבת ציון בבריטניה, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תשל"ד, עמ' 59-69.
↑  נפטרים, העברי, 7 באפריל 1916
↑  "The Jewish Vegetarian", גיליון מס' 35, אפריל 1975
↑  ראו במהדורת שולמית לסקוב, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ד-תשנ"ג, חלק ו עמ' 142 ועמ' 188 מכתבים ממנו אל מנחם אוסישקין ובחלק ז עמ' 121 לאוגדת חובבי ציון ברוסיה
↑  הרב גדליהו סילברסטון, תהלים <קרבן תודה>, ניו יורק תרצ"ה, פרק צה אות ו, עמ' 115, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  שלום מהרם, בית שלום, ניו יורק תשכ"ג, עמ' לו, באתר אוצר החכמה
↑  ”ושמעתי מפי ידידי הרב החכם גאון הדרשנים הר"ר חיים זונדל מכבי נ"י דבר נאה ומתקבל...”
↑  הרב אהרן הימן, "חיים זונדל מכבי", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט
↑  ”ידידי הרב המאור הגדול גאון הדרשנים ר' חיים זונדל ב"ר שמחה מכבי זצ"ל שנלבע ר"ח ניסן תרע"ז, אשר כשמו כן היה, ומשחר נעוריו עד שקיעתו הביע בשפתו הנמלצה והמקסימה במקהלות רבבות בנ"י תהלת ה' ועוזו ובכשרונו הגאוני הזרים רוח חיים לתורה ויראת שמים ולמרות מועקות חייו מצא בזה עוז ואומץ חיותו וקיומו ועתה נדום השמש [...] אכן עתה מי ומי אשר ימלא מקומו יהי זכרו ברוך” הרב צבי הירש פרבר, שיח צבי, לונדון תשט"ו, עמ' נב, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  התפרסם גם בהצופה, ראו, חיים ראובן רבינוביץ, המגיד מקמניץ חמישים שנה לפטירתו, הצופה, 10 ביוני 1966, ובספרו של רבינוביץ, דיוקנאות של דרשנים, רצז-שג, הוצאת ראובן מס ירושלים תשכ"ז.
↑  תגובה לדבריו ראו, איש יהודי ספרא, תשובה קצרה, הצפירה, 27 ביוני 1889 ותגובה לתגובה, אברהם זינגר (אבי"י), עזרת סופרים: למשיב שלא כהלכה, המליץ, 4 ביולי 1889.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311647905171  ISNI: 0000 0000 4842 6642  LCCN: no2006101036  NTA: 306139804  VIAF: 21903658   WorldCat (עם VIAF): 21903658
חקר ההפרטה

חקר ההפרטה הוא תחום מחקר נרחב העוסק בהשפעות ההפרטה המדינית בעיצוב החברה והמדינה המודרניות. חקר הנושא קודם באופן משמעותי בעקבות התרחבות תופעת הפרטה בשנות ה-80 של המאה ה-20, תקופה בה הפך השימוש במונח לנפוץ.
באופן יחסי לתחומי מחקר אחרים, חקר ההפרטה מושפע ביותר מעמדת החוקר.
רוב מפרסמי הספרות המקצועית בנושא תומכי ההפרטה, בהשפעת הנטייה הכללית של חקר הכלכלה לעבר צמצום מעורבות הממשלה במשק ואימוץ נקודת מבט המעמידה את הרווחיות הכלכלית ככוח מרכזי בתחום זה. הכרעה ערכית זו הביאה לגישה כללית הרואה בהפרטה אמצעי להבראת המשק.
מכון אדם סמית בלונדון הוא מכון המחקר המפורסם ביותר בתחום ומצדד בהפרטה. בין החוקרים המפורסמים התומכים בהפרטה מצויים פיירי, באטלר, סאבאס, פול ופורסיית. מכונים חשובים נוספים התומכים בהפרטה הן The Institute For Saskatchwan Enterprise בקנדה, Reason Foundation, The Heritage Foundation ו- National Center For Policy Analysis בארצות הברית.
קיימת ספרות מקצועית דלה של מתנגדי ההפרטה. דוגמה לספרות כזו היא אסופת המאמרים המפורסמת "הפרטה?", בה מובעת עמדת האיגודים המקצועיים באנגליה בנושא.
למרות העיסוק הנרחב בתחום לא גובשה הגדרה מלאה ומוסכמת של הפרטה מדינית, בשל תפוצתה הרחבה של מגמה זו, והגיוון הרב בה עקב כך. חקר הכלכלה מאופיין, אם כך, בגיוון ובאי-בהירות ביחס למהותה של ההפרטה.
חוקרים מפורסמים שעסקו בגיבוש תאוריה כוללת הם החוקר השוודי לונדקוויסט, שמביע במאמריו את הקושי בהגדרה אך מציע הגדרה שכזו ושיטות סיווג של הפרטות שונות, והחוקר הבריטי דנליווי, המנתח את תהליך ההפרטה במובנו ההיסטורי ומשווה גישות שונות בהתייחסות להפרטה.
רוב הספרות בתחום עוסקת בחקר מקרה מסוים של הפרטה (לדוגמה: בדיקת הפרטת התחבורה הציבורית על ידי רות; בדיקת הפרטת החינוך על ידי לוין), או בהתהליכי הפרטה במדינה מסוימת (לדוגמה: בדיקת ההפרטה בטורקיה על ידי בילגיק; בדיקת ההפרטה באוסטרליה על ידי לינדסי).
עיסוק נוסף של חקר ההפרטה הוא בניסיון להתוות דרכים מעשיות להפרטה, ויצירת ספרות עזר למעוניינים בביצועה.
חצי האי ריידברג

|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 מיקום:  ים בלינגסהאוזן 
 קואורדינטות:  73°10′00″S 79°45′00″W﻿ / ﻿73.1667°S 79.75°W﻿ / -73.1667; -79.75
 נתונים מדיניים
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי ריידברג(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי ריידברג
 
חצי האי ריידברג (באנגלית: Rydberg Peninsula) הוא חצי אי רחב, בארץ פאלמר, בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
חצי האי ממוקם בין מפרצון קרול, ומפרץ פלאדרר, לחוף ים בלינגסהאוזן.
חצי האי מכוסה קרח.
אורכו של חצי האי 56 קילומטרים.
בבסיסו של חצי האי ממוקם הר קומבז.
היסטוריה

חצי האי מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1961– 1966.
שמו של חצי האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. חצי האי נקרא על שמו של רב חובל סוון ריידברג (Sven Rydberg) מפקד אוניית צי ארצות הברית "אלתנין" (USNS Eltanin), בהפלגותיה לאנטארקטיקה בפברואר 1962 עד יוני 1963.
טיאגו מנדש

טיאגו קרדוסו מנדש (בפורטוגזית: Tiago Cardoso Mendes; נולד ב-2 במאי 1981) הוא מאמן כדורגל וכדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הקשר.