אירמה לינדהיים
ביוגרפיה > נשיאת הדסה

בשנים 1926–1928, הייתה לינדהיים הנשיאה השלישית של "הדסה" (הראשונה הייתה הנרייטה סאלד והשנייה אליס סליסברג Alice Selisberg). למרות תפקידה, חיה בקונפליקט, מאחר שהייתה מחויבת גם לרעיון הסוציאליסטי ולרעיון הציוני. היא בקרה את עמדותיו הפוליטיות של ארגונה, שטען כי יש לעשות למען ארץ ישראל אך לא למען עלייה, והיה בעיקרו לא פוליטי. היא גייסה כספים רבים וכן הגדילה את מספר החברות בארגון. בשנת 1926 חגגה לראשונה את ליל הסדר. לינדהיים נלחמה על האוטונומיה של ארגון "הדסה" כדי שיהיה ארגון עצמאי.
ב-1927 השתתפה בקונגרס הציוני ה-15 בבזל.
ב-1928 הוציאה את ספרה "The Immortal Adventure" (ההרפתקה הנצחית). הספר הוא קובץ מכתביה מארץ ישראל למשפחתה מביקוריה בשנת 1925. בעת סיורה בארץ ישראל חלתה במלריה ואושפזה בצפת. ניסיונה האישי אפשר לה לעמוד על נחיצותם של שירותי הבריאות. ב-1929 שהתה במינכן, ולמרות היבחרה מחדש, סירבה ליטול מחדש את תפקיד נשיאת הדסה.
היא חזרה לארצות הברית בעת השפל הגדול. ב-1930 הצטרפה למפלגת פועלי ציון. ב-1932, בעת חזרתה לארצות הברית, גייסה הרבה אנשים לטובת ארגון הדסה וכן ייסדה את "הליגה לעבודה בארץ ישראל" (League for Labor Palestine).
ב-1933 עלתה יחד עם חמותה בת ה-80 וילדיה לארץ ישראל, ובאוקטובר 1933 הצטרפה לקיבוץ משמר העמק והתקבלה כחברה בו. התגוררה ב"צריף רמה", שהוקם עבורה בשטח הקיבוץ.
בקיבוץ כפר גלעדי העניקה לה בתה של מניה שוחט את השם "רמה". שוחט הציגה את רמה בפני ראשי היישוב היהודי וכן ארגנה את סיורה בנגב עם רחל ינאית ויצחק בן-צבי. כמו כן הביאה לידיעתה את האפשרות לחיים משותפים בין יהודים לערבים כפי שהאמינה בכך בעצמה בעת סיורה בארץ ב-1925.
ב-1937 עזרה לייסד את קיבוץ עין השופט, על שם השופט לואיס דמביץ ברנדייס.
ב-1939 נפטר בנה נורווין (נח) ממחלת כליות בזמן ההכנות להקמת הבניין הארץ ישראלי לתערוכה העולמית בניו יורק. על שמו נקראת גבעת ג'וערה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נסעה לאנגליה, אוסטרליה וארצות הברית כדי לגייס כספים לקק"ל. ב-1940 תרמה להקמתו של בית דפוס בקיבוץ מרחביה. מאיר יערי, מראשי תנועת השומר הצעיר והקיבוץ הארצי, נאם לכבוד האירוע והוקיר בנאומו את תרומתה הכספית וכן את תרומתה לציונות. בנאומו באנגלית בעת פתיחת בית הדפוס בקיבוץ בשנת 1941, אמר: "רמה אינה אחת מאותם ציונים שהגיעו לציונות בבורחם מזעמם של הרודפים אותם. היא הביאה אלינו את כל מה שהיה ברשותה, כמו גם את הרוח הסוערת והמסורה הזו שלה, שאינה יודעת מנוח ומפיחה חיים בעצמה ומתחילה מחדש".
בשנת 1942 יסדה חוה ליד ניו יורק בשם "Volunteer Land Corps" ("גדודי מתנדבים לארץ ישראל"). בתחילת שנת 1943 העלתה לסדר היום במועצת המנהלים של הדסה סוגיות חינוכיות לצעירים יהודיים. על סדר היום עלה ארגון "אבוקה", ארגון סטודנטים בעל קשרים הדוקים לתנועת "השומר הצעיר". בסוף שנת 1943 נסגר מרכז "אבוקה" בניו יורק באופן סופי.
באפריל 1945 נהרג בנה של לינדהיים, דונלד, במלחמת העולם השנייה בגרמניה.
בשנת 1946 חזרה לארץ ישראל. היא ביקרה את התייחסותו של השלטון המנדטורי כלפי שארית הפליטה וכתבה לחבריה הרבים באוסטרליה, ניו זילנד ואנגליה על החיים בארץ ישראל. ב-1948 חזרה לארצות הברית כדי לתמוך במפלגה הפרוגרסיבית למען זכויות אדם.
בשנת 1962 פרסמה את ספרה השני, "Parallel Quest: A Search of a Person and People" ("חיפוש מקביל: חיפוש של אדם ועם"), ספר אוטוביוגרפי המתעד את מאבקה לערכי היהדות, הציונות והאמריקניות. בשנת 1963 נסעה לניו יורק לפגישה עם חבר המנהלים של הדסה על מנת לדון בתוכניות חינוכיות ושם עמדה על הצורך שלהן ונחיצותן, כפי שפעל ארגון "הדסה" בשביל שירותי הבריאות. הפתרון היה "שעת סבתא" ("The Gramsie Hour").
כתוצאה מכך, בשנת 1964 פתחה תוכנית "מבצע לקיום יהודי" - תוכנית הסבתות - ציוד האם היהודייה בחומר מקור, שיטות וגישה, על מנת שתוכל להחדיר בילד את תחושת ההזדהות היהודית. תוכניתה זאת הייתה לא ללמד או להורות אלא לחקור. בשנים 1966–1967 ניהלה בית ספר למבוגרים מיסודם של הקונגרס היהודי האמריקני והמוסד על שם תיאודור הרצל. ביולי 1967, בתום מלחמת ששת הימים, קיבלה בלשכת הפנים בעפולה אזרחות ישראלית. בשנת 1967, בראיון בעיתון הארץ, סיכמה את חייה בקיבוץ ולא חסכה את שבטה מהפוליטיקאים. ב-1975 הביעה את מחאתה בריאיון לטיים מגזין כי תרומתה אינה מוערכת ולא נכללה בספר שנכתב על "הדסה".
בשנותיה האחרונות חזרה לבית קרוביה בקליפורניה ומתה בברקלי.
לבקשתה, נטמן אפרה לצד אפרם של בעלה, בנה נח ורעייתו הלן (שנהרגה בסוף שנות ה-30 בתאונת מטוס) בקיבוץ משמר העמק.
"צריף רמה", הצריף בו גרה בקיבוץ משמר העמק נשמר, כאתר זיכרון לה.