stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סחר בבני אדם
המצב בישראל

החל משנות ה-90 של המאה ה-20 החל סחר משמעותי בבני אדם בישראל. סחר זה התמקד בעיקר בייבוא נשים צעירות ממדינות ברית המועצות לשעבר על מנת להעבידן בזנות בישראל. הקורבנות הוחזקו בתנאים קשים אשר כללו כליאה, מכירה פומבית, אונס, אלימות ושיעבוד כלכלי.
בשנת 2000 תוקן חוק העונשין בישראל על מנת שיכלול במפורש איסור על סחר בבני אדם וישית על הסוחרים עונשים כבדים: "המוכר או קונה אדם להעסקתו בזנות או המתווך למכירה או קנייה כאמור, דינו מאסר שש עשרה שנים... הגורם לאדם לעזוב את המדינה שבה הוא מתגורר כדי שיעסוק בזנות, דינו מאסר עשר שנים..."
בשנת 2006 נערכו תיקונים נוספים לחוק על מנת שיכלול סוגים שונים של סחר בבני אדם. כמו כן, הוחמרו העונשים, העונש על סחר בבני אדם הוגדל לעד 20 שנות מאסר, ונוספו הוראות מפורשות באשר לעיכוב דרכונים ופעולות ספציפיות אחרות הקשורות לסחר בבני אדם. כמו כן, שונתה המדיניות במשרד הפנים בנוגע לקורבנות הסחר. לאחר שנים בהן לא ניתן כל סעד הומניטרי או משפטי לקרבנות הסחר שונתה המדיניות על מנת שיתאפשר טיפול זריז במקרים אלו ותינתן אשרת שהייה ועבודה לקורבנות. בשיא התופעה, המשטרה העריכה כי היקף הסחר בבני אדם בישראל עומד על כ-3,000 אנשים בשנה. גם מחקר של האו"ם משנת 2006 וגם נתוני מחלקת המדינה של ארצות הברית ציינו כי ישראל היא מהמדינות בהן היקף הסחר בבני אדם גדול ביותר.
בשנת 2008 אמר שלי טימן, שהיה ראש הרכב הפשיעה החמורה בבית המשפט המחוזי בתל אביב:
בשנים 2009 ו-2010 לא זוהו קורבנות סחר בבני אדם. בשנת 2011 התגלו מקרים מעטים.
עם זאת, החל משנת 2012 גברו הניסיונות לייבא נשים מחבר המדינות על מנת להעבידן בזנות בישראל. בשנת 2018 נמסרה הערכה של המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות לפיה אלפי נשים מחבר המדינות ומזרח אירופה נכנסות מדי שנה לישראל כתיירות במטרה לעסוק בזנות. במהלך השנה סורבה כניסתן של 288 נשים ממדינות מזרח אירופה לישראל, לאחר שנחשדו כי בכוונתן לעסוק בזנות - עלייה של 87% לעומת השנה הקודמת. המשטרה חשפה רשת סחר בנשים שהובאו במרמה מבלארוס וציינה שזו אחת הפעולות למאבק בתופעה. תעשיית הזנות בדירות פרטיות בישראל מגלגלת כ-220 מיליון שקלים בשנה.
ראו גם

סחר בילדים
האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בין-לאומית של ילדים
סחר העבדים הערבי
סחר בבני אדם בערב הסעודית
ע"פ מיכאל פרודנטל נגד מדינת ישראל
המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות
סחר בנשים בישראל
הערות שוליים

↑  ההגדרה לקוחה מדיון של העצרת הכללית של האו"ם בשנת 2000, ראו עמוד 54 במסמך זה
1 2  UN highlights human trafficking, כתבה בBBC,‏ 26 במרץ 2007
1 2 3  עו"ד רחל גרשוני, מתאם המאבק בסחר בבני אדם: ככלי לבניית גשרים, בכתבה ל"דוח השנתי: אחריות חברתית - התמודדות עם פגיעה מינית בישראל 2012" מטעם איגוד מרכזי הסיוע
לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית, עמוד 52
↑  Trafficking in Persons Report 2006, באתר מחלקת המדינה בארצות הברית
↑  FAQs: How Widespread Is Human Trafficking?, באתר UNODC
↑  Protocol to Prevent, Suppress and Punish Trafficking in Persons, באתר האו"ם לזכויות אדם
↑  תומר זרחין, יש שופטים שלא יודעים מה זה זיכוי, באתר הארץ, 14 במרץ 2008
↑  יהושע בריינר, מאוניברסיטת מינסק ל"דירה דיסקרטית": כך הובאו סטודנטיות מבלרוס לתעשיית הזנות בבת ים, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2018
| עבדות |
| --- | --- | --- |
| עבדות מודרנית | סחר בבני אדם • שימוש צבאי בילדים ובנערים • גיוס חובה • סחר בילדים •  סחר במין • תיירות מין • עבדות מין • חטיפת נשים • עבדות חוב בדרום מזרח אסיה |  |
| היסטוריה | צמיתות • שוק עבדים • תמיכה בעבדות • עבדות בתנ"ך • עבד עברי • ביוון העתיקה • ברומא העתיקה • ספינת עבדים •  עבדות בסין • עבדות ברוסיה • עבדות באימפריה העות'מאנית • סחר העבדים הערבי • עבדות באסלאם • עבדות באפריקה • סחר העבדים האטלנטי • עבדות בברזיל • עבדות בקובה • עבדות בארצות הברית • מדינת קונגו החופשית |  |
| התנגדות לעבדות | התנועה לביטול העבדות • ציר זמן של ביטול העבדות והצמיתות• חוק סחר העבדים 1807 • מרד העבדים בהאיטי • מסילת הרכבת המחתרתית • חוק העבד הנמלט 1850 • מלחמת האזרחים האמריקנית • התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית • ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם • האגודה לביטול סחר העבדים |  |
| עבדות בתרבות | אוהל הדוד תום • שורשים • הרפתקאותיו של האקלברי פין • 12 שנים של עבדות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549674205171  BNE: XX4860222  BnF: cb155701891 (data)  GND: 4125897-6  LCCN: sh2006002629  NDL: 00574816  NKC: ph242445  SUDOC: 184183154
לייב גרפונקל

צילום דף מדרכונו הליטאי של עו"ד לייב גרפונקל, 1920 (בליטאית). פרטי הדף: מקום מגורים – קאוּנָס; תאריך לידה: 25 במרץ 1896; גובה – 1.61; שיער – שטני; צבע עיניים – אפור; פנים – מוארכות; עובד ציבור; לאום – יהודי, דת – יהודי; חתימתו
לייב גרפונקל (וגם ליאון; ידוע בכינויו "דער לייב"; בליטאית: Levas Garfunkelis‏; 25 במרץ 1896, קובנה,  ליטא הרוסית – 7 בספטמבר 1976, ירושלים, ישראל) היה עורך דין, מנהיג ציוני ועסקן ציבור בליטא. ממייסדי היומון היידי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') ועורכו הראשון, מזכיר הוועד הפועל של ה"נאציונאל-ראט" ('המועצה הלאומית') של יהודי ליטא ואחר-כך סגן נשיאה, חבר בסיימאס הליטאי, ציר בקונגרסים ציוניים, מראשי צעירי ציון, ממייסדי העיתון היידי "דאס ווארט" ('המילה'), ויו"ר מרכז קרן היסוד בליטא. ב-1941 נכלא בגטו קובנה שם כיהן כממלא מקומו של יו"ר האלטסטנראט אלחנן אלקס. עם חיסול הגטו ב-1944, הועבר לדכאו. עם שחרורו לאחר המלחמה עבר לאיטליה שם כיהן כיו"ר ארגון הפליטים היהודים. ב-1948 עלה ארצה. שימש כרשם האגודות השיתופיות הראשון בישראל ועשה רבות להנצחת השואה.
קורות חיים

לייב גרפונקל נולד ב-25 במרץ 1896 בעיר קובנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (כיום ליטא), בן לצבי-הירש גרפונקל, מוסמך ישיבת וולוז'ין. התחנך ב"חדר", שם התוודע לשפה העברית, ואחר כך בגימנסיה הרוסית בעיר. למד משפטים באוניברסיטאות של פטרבורג, קייב וקובנה.
נמנה עם מייסדיו של היומון היידי הציוני "די אידישע שטימע" בקובנה ב-1919, והיה עורכו הראשון. ב-1920 נבחר לוועד הפועל של "המועצה הלאומית" (ביידיש: 'הנאציונאל-ראט' – המוסד העליון שניהל את האוטונומיה היהודית בליטא), בו כיהן עד לפיזורו בסוף 1924, תחילה כמזכיר הוועד הפועל ולאחר מכן כסגן נשיא המועצה. היה עורך ביטאון המועצה: "ידיעות פון אידישן נאציאנאל-ראט אין ליטע" והשתתף בניסוח ההצעה לסעיפי האוטונומיה היהודית בחוקה הליטאית. באוקטובר 1922 נבחר מטעם הסיעה היהודית לחבר הסיימאס הראשון והמשיך בתפקיד זה גם בסיימאס השני והשלישי עד לפיזורו הלכה למעשה בסוף 1926 (בעקבות הפיכה צבאית שבראשה עמד אנטאנס סמטונה).
ב-1924 נבחר כחבר מועצת עיריית קובנה מטעם הסיעה היהודית, יחד עם הד"ר אבא לפין ב-1925 הצטרף להנהלה של איגוד הבנקים העממיים (ה"פאלקסבאנק") היהודיים בליטא (כיהן כיושב ראש מועצת איגוד הבנקים העממיים), שימש כיו"ר מרכז קרן היסוד בליטא, היה מראשי תנועת "צעירי ציון", יו"ר התנועה הציונית הסוציאליסטית (צ"ס), נציג תנועתו בקונגרסים הציוניים וממייסדיו של "דאָס וואָרט" ('המילה'), ביטאון צ"ס בליטא. כמו כן, כיהן כחבר בוועד הארצי לעזרת הפליטים היהודיים מפולין עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין. בשל מסירותו הרבה לטיפול בבעיות קהילתו היהודית היה ידוע בכינויו "דער לייב" – "האריה [של יהדות ליטא]".
ב-1940, תחת הכיבוש הסובייטי, נאסר על ידי השלטונות החדשים באשמת פעילות ציונית, ביחד עם מנהיגים ועסקני ציבור בולטים אחרים (ביניהם ד"ר ראובן רובינשטיין, הירש לוין, יעקב גולדברג, דוד איציקוביץ והמורה יהושע (איקא) גרינברג), וישב בכלא עד לפלישת גרמניה הנאצית לליטא ב-1941. צחוק הגורל הוא שעם כניסת הקלגסים הנאצים לקובנה, פרצו האסירים את גדרות הכלא וגרפונקל שוחרר... אך רק לתקופה קצרה שכן חיש מהר נכלא בגטו קובנה. שם שימש כממלא מקומו של יו"ר האלטסטנראט בגטו אלחנן אלקס, ולעיתים עמד בניסיונות קשים במגעיו עם הנאצים ואף עונה. בקיץ 1944, סמוך לחיסולו הסופי של הגטו, הועבר למחנה קאופרינג ליד דכאו שם היה כלוא עד לשחרורו.
עם תבוסת גרמניה הנאצית הביאוהו חיילי הבריגדה היהודית לאיטליה, שם (ברומא) כיהן כיו"ר ארגון הפליטים היהודים. בסוף 1946 התאחד עם אשתו ובנו היחיד צבי גרפונקל ובפסח 1948, ערב הכרזת המדינה, עלה ארצה, לחיפה.
עם קום המדינה התמנה לרשם האגודות השיתופיות הראשון של מדינת ישראל (צבר ניסיון בתחום זה עוד מימי שבתו בליטא שם היה פעיל בקואופרציה לאשראי וכיהן כיו"ר מועצת איגוד הבנקים העממיים), תפקיד בו שימש עד צאתו לגמלאות ב-1962. נטל חלק פעיל בניסוח חוק האגודות השיתופיות ובארגון ממוסד של תחום הקואופרציה בארץ ואף כתב בנושא.
גרפונקל כתב את הספר המרכזי על חורבן יהדות קובנה: קובנה היהודית בחורבנה. בהוצאת יד ושם, ירושלים, 1959. כאחד מניצולי השואה חש חובה להנציח את פרק ליטא היהודית בסדרה "יהדות ליטא", והיה עורך ראשי של הכרך הרביעי על תקופת השואה שהופיע לאחר מותו. כמו כן היה חבר פעיל במועצת יד ושם.
נפטר בירושלים ב-7 בספטמבר 1976, בגיל 80. נקבר בהר המנוחות.
בנו צבי גרפונקל הוא פרופסור אמריטוס במכון למדעי כדור הארץ שבאוניברסיטה העברית.
פרסומיו

די אידישע נאציאנאלע אווטאנאמיע אין ליטע (קובנה, 1920) ['האוטונומיה הלאומית היהודית בליטא'; פורסם גם במהדורה הליטאית, הרוסית והגרמנית]
קובנה היהודית בחורבנה (הוצאת יד ושם, 1959)
'הקדמה', בתוך: אברהם פלמן (עורך), דיני אגודות שיתופיות בישראל להלכה ולמעשה (תל אביב, תשי"א)
לאחר מותו:
יהדות ליטא, כרך ד: 'השואה 1945-1941'; בעריכת לייב גרפונקל, צבי ברק (סגן עורך), יעקב אולייסקי, יעקב רובינסון, מאיר ילין [ואחרים] (מערכת), תל אביב: הוצאת איגוד יוצאי ליטא בישראל, תשמ"ד (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק).
'האירועים החשובים ביותר בגטו קובנה', בתוך: גדעון רפאל בן-מיכאל (עורך), ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה גיליון מס' 28 ו-29: יהדות קובנה בשואה וגיא ההריגה "הפורט התשיעי"(אלול תשס"ט, ספטמבר 2009), עמ' 7–35
לקריאה נוספת

פרופ' צבי גרפונקל, 'לייב גרפונקל', בתוך: אברהם תורי (עורך), תרומת יהודים מליטא לבניין הארץ ומדינת ישראל, תל אביב, אפריל 1988, עמ' 59
הערות שוליים

1 2 3  פרופ' צבי גרפונקל, 'לייב גרפונקל', בתוך: אברהם תורי (עורך), תרומת יהודים מליטא לבניין הארץ ומדינת ישראל, תל אביב, אפריל 1988, עמ' 59.
↑  מידע על פעילותו הפרלמנטרית נאסף מתוך: "היסטוריה של הסיימאס", באתר הרשמי של הסיימאס (בליטאית).
↑  ראו: רשימת חברי המועצה הנבחרים של קובנה לפי הסיעות, 1924, באתר הארכיון של מחוז העיר קובנה, התערוכה הווירטואלית, תמונות 14–15 (בליטאית).
↑  ראו: ראובן רובינשטיין, "קהילת קובנה", מחניים, גיליון ק"כ (תשכ"ט), באתר דעת - מכללת הרצוג.
↑  רושם האגודות השיתופיות - לפנסיה, דבר, 14 במאי 1962
↑  אשר שוויצר, לייב גרפונקל - לרגל מלאת לו שבעים, דבר, 18 במרץ 1966
↑  מת לייב גרפונקל, דבר, 8 בספטמבר 1976.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299785605171  PLWABN: 9810692779005606  GND: 173442056  ISNI: 0000 0000 7911 6954  LCCN: nr95014970  NTA: 331422573  VIAF: 98467757   WorldCat (עם VIAF): 98467757 
"ועד זקני העדה" (ביידיש: "עלטעסטענראט") של גטו קובנה; יושב במרכז – אלחנן אלקס, יושב מימין, לייב גרפונקל
מחנה הריכוז טאוכה

מחנה הריכוז טאוכה (גרמנית: KZ-Außenlager Taucha) היה מחנה משנה של מחנה הריכוז בוכנוולד בעיירה טאוכה(אנ') שליד לייפציג שבגרמניה. המחנה נבנה בסוף אוגוסט או תחילת ספטמבר 1944 על ידי האסאג ברחוב Freiherr-vom-Stein-Strasse 3a (כיום רחוב מתיאס ארצברגר 7). מחנה המשנה הרביעי של האסאג היה מגודר באמצעות תיל ושמור במגדלי שמירה. למעלה מ-1,350 נשים נכלאו שם ועבדו שם בעבודות כפייה.
הטרנספורט הראשון עם 500 אסירים הגיעה למחנה טאוכה ב-7 בספטמבר 1944. טרנספורטים נוספים הגיעו ב-16 בספטמבר וב-6 באוקטובר עם 300 נשים כל אחד, וב-10 באוקטובר עם 400 נשים.
מפקדי המחנה היו אס אס שארפיהרר שמידט (Schmidt) ומתחילת 1945 - מרטין וגנר. הם היו אחראים על שמירת המחנה על ידי 50 אנשי אס אס ו-14 סוהרות.
השמדה באמצעות עבודה פגעה במיוחד בשבויות הצועניות ובנשים היהודיות ששובצו באופן מיוחד לעבודה פיזית קשה ומסוכנת. כ-200 מהאסירות גורשו לאושוויץ לאחר זמן קצר בגלל בריאותן הלקויה.
יום עבודה נמשך שתים-עשרה שעות. המזון היה דל, ותנאי ההיגיינה לא מספקים. תנאים אלה הביאו במהירות - ולעיתים קרובות - למחלות ולמוות בקרב העובדים. בפברואר 1945, למעלה מ-70 נשים חולות הוחזרו למחנה הריכוז רוונסבריק. לפני סגירת מחנה טאוכה גורשו עוד 150 חולים קשה - 67 מהם צוענים - לברגן בלזן.
ב-14 באפריל פורק תת-מחנה טאוכה ו-1,200 הנשים נאלצו לצעוד בצעדת מוות לעבר טפליץ. נשים מותשות נורו על ידי אנשי האס אס. לפני שהגיעו ליעד, הניצולים המעטים שוחררו על ידי הצבא הסובייטי. 80 הנשים החולות והנטושות בטאוכה שוחררו על ידי הצבא האמריקאי.
לקריאה נוספת

רות אליעז, רוח חיים, ספריית פועלים, 1990.
| מחנות ריכוז, עבודה והשמדה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| גרמניה | אוהרדרוף • אורניינבורג • ארבייטסדורף • באד זאולגאו • בוכנוואלד • בורגאו • גרמרינג • דורה-מיטלבאו • דכאו • הינצרט • וובלין • זקסנבורג • זקסנהאוזן • טירקהיים • כלא שפנדאו • ליכטנבורג • מלכוב • קאופרינג • קולדיץ • מילדורף • ברלין-מרצאן • נוינגמה • נידרהאגן • פלוסנבירג • קולומביה האוס • ראוונסבריק • ריימסדורף • מחנות המשנה של זקסנהאוזן • מחנות המשנה של דכאו • אלאך • פורטה וסטפליקה • טאוכה |  |
| פולין | אושוויץ • בלז'ץ • חלמנו • טרבלינקה • מיידנק • סוביבור • אושוויץ מונוביץ • בודזין • בלכהמר • גנשובקה • גרוס-רוזן • זאסלאב • טרווניקי • יאבוז'נו • ינובסקה • אלטהאמר • ורשה • פוסטקוב • סקרז'יסקו-קמיינה • פירסטנגרובה • פלאשוב • קונסקובולה• קיטליץ טרייבן • שבנייה • שטוטהוף • מחנה הריכוז בלכהמר |  |
| קרואטיה | ג'קובו • גוספיץ' • דניצה • וילה לובוריץ' • טניה • יאסטרברסקו • יאסנובאץ • ידובנו • לובורגראד • גורניה רייקה • קרסטינץ • מטאינה • סטארה גראדישקה • סלאנה • קרושצ'יצה |  |
| צרפת | בון לה רולנד • גירס • דראנסי • ויטל • מבצר רומנוויל • סטפו • נאצוויילר-שטרוטהוף • סן סיפריאן • ריווזאלט • ורנה • מיל • רסבדו • פיטיבייה • קומפיין |  |
| איטליה | פוסולי • פרמונטי די טרזיה • ריזיירה די סן סאבה • ראב • בולצאנו • בורגו סן דלמאצו |  |
| אוסטריה | אבנזה • גוזן • מאוטהאוזן • שטרסהוף • גונסקירכן |  |
| בולגריה | גונדה וודה • מונופול • סומוביט • צ'כלרה |  |
| הולנד | התיאטרון ההולנדי • וסטרבורק • אמרספורט • פוכט |  |
| סרביה | בור • באנייצה • דולאג 183 • טופובסקה שופה • צרווני קרסט • סיימישטה |  |
| ליטא, לטביה ואסטוניה | יונגפרנהוף • סלספילס • קייזרוואלד • ואיווארה • קלוגה • קובנה • קייליס • HPK |  |
| בלארוס, אוקראינה ורוסיה | אקמצ'טקה • סירץ • מאלי טרוסטינץ |  |
| מחוץ לאירופה | ג'אדו • גריאן (ער') • יפרן (ער') • בוקבוק • סידי עזאז • ספקס) • ביזרטה |  |
| אחר | Ostindustrie • אולדרני • טרזיינשטט • מחנה המשפחות (טרזיינשטט) • טרגו ז'יו • חיידרי • סרד • ג'אדו • מכלן • מונופול • מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה • קישטרצ'ה  |  |
פורטל השואה
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לאסלו סאבו

| --- | --- |

לאסלו סאבו, 1966
 לידה:  19 במרץ 1917 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  8 באוגוסט 1998 (בגיל 81) בודפשט, הונגריה 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב-אמן 
 מד כושר מרבי:  2565 (ינואר 1973), רב אמן
 מדינה:  הונגריה
 
לאסלו סאבו (בהונגרית: Szabó László;‏ בודפשט, 19 במרץ 1917 – 8 באוגוסט 1998) היה שחמטאי יהודי-הונגרי בדרגת רב-אמן ניצול שואה.
קורות חיים

סאבו נולד בבודפשט ב-1917. ב-1935, כשהיה בן 18,הוא זכה במקום הראשון באליפות הונגריה בשחמט, טורניר בינלאומי שנערך בטטה, ונבחר לייצג את מדינתו באולימפיאדת השחמט באותה שנה, שהתקיימה בוורשה. הצופים באולימפיאדה התפעלו מהכישרון של השחמטאי הצעיר ומסגנונו ההתקפתי, שהיה מנוגד לסגנון הפוזיציונלי המקובל יותר בין השחמטאים בני ארצו. הסברה המקובלת היא שסאבו למד בצעירותו אצל גזה מארוצי, שנחשב באותה תקופה לדמות מרכזית בעולם השחמט בהונגריה, ואשר אימן בעבר מספר אלופי עולם בשחמט, כגון מקס אויבה וורה מנצ'יק.
לפני מלחמת העולם השנייה, היו לסאבו הצלחות נוספות, ביניהן ניצחון גורף בטורניר הייסטינגס 1938/39 (הוא המשיך להיות קשור לטורניר זה במשך שנים רבות לאחר מכן). לצד קריירת השחמט הוא עסק בבנקאות ובסחר במטבע חוץ.
בשנת 1942 שהה סאבו בתחרות בלונדון, והובטח לו על ידי השלטון ההונגרי שאם יחזור לא יאונה לו כל רע, בדומה לאלוף האולימפי, הסייף אטילה פטשאואר. סאבו האמין וחזר. פטשאואר ניספה במחנות של שרות העבודה, שבהם עבדו בכפייה אנשים שהשלטון לא רצה בטובתם, רבים מהם יהודים. סאבו נלקח גם הוא למחנות, נשבה על ידי חיילי הצבא האדום, הוחזק כשבוי מלחמה, אך הצליח לשרוד.
לאחר המלחמה חזר לשחק שחמט, ושיחק בהרבה אירועים בינלאומיים חשובים. הוא סיים במקום חמישי ב-חרונינגן ב-1946, טורניר שבו השתתפו שחקנים חזקים במיוחד ביניהם בוטוויניק, יואה, סמיסלוב, נאידורף, בולסלבסקי וקוטוב. בתחרות הבין-אזורית בסאלטיובאדן ב-1948, הוא הגיע למקום השני אחרי ברונשטיין ולקח את המקום הראשון בהייסטינגס 1947/48, בבודפשט 1948 ובהייסטינגס 1949/50. הוא חלק במקום החמישי בשתי תחרויות בין-אזוריות, בסאלטיובאדן 1952 וגטנבורג 1955, ועקב כך זכה במקומות בתחרות המועמדים בשנים אלו. בתחרות המועמדים באמסטרדם, ב-1956, שהייתה תחרות המועמדים השלישי והאחרון שלו, הגיע סאבו הכי קרוב בקריירת המשחק שלו לאפשרות להתמודד באליפות העולם. הוא הגיע למקום השלישי, יחד עם ברונשטיין, קלר, פטרוסיאן וספסקי.
במשך שנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים, המשיך להצטיין בתחרויות בינלאומיות; זכה במקום הראשון בזאגרב ב-1964, במקום הראשון בבודפשט 1965 (במשותף עם לב פולוגייבסקי ומארק טיימנוב), ובמקום הראשון באוניברסיטת סרייבו 1972, במקום הראשון בהילוארסום (Hilversum) ב-1973 (יחד עם גלר), ותיקו במקום הראשון בהייסטינגס 1973/74 (במשותף עם גנאדי קוזמין, יאן טימן ו-מיכאל טל), ובמקום הראשון בתחרות השחמט בדורטמונד ב-1974.
בסך הכל, הוא ייצג את הונגריה ב-11 אולימפיאדות, והיה שחקן 'הלוח הראשון' בחמש תחרויות ופעמים רבות הפגין ביצועים שהביאו לזכייה במדליות. בשנת 1937, זכה במדליית הכסף הקבוצתית וכן במדליית הכסף האישית. ב-1952 הוא זכה במדליית הארד האישית, ב-1956 במדליית ארד קבוצתית, וב-1966 זכה במדליית ארד קבוצתית ובמדליית כסף אישית.
סאבו היה השחקן הטוב ביותר בהונגריה במשך כמעט 20 שנה (עד שלאיוס פורטיש ירש את הבכורה ב-1963/64 בערך), ובשיא יכולתו היה אחד מ-12 השחקנים הטובים בעולם. משפחתו תרמה את כל ספריית השחמט שלו ואת המסמכים שלו לספרייה הציבורית של קליבלנד.
ספרים

Meine besten Partien (גרמנית, 248 עמודים, כריכה רכה, 1990.) (https://www.schachversand.de/e/listen/autoren/243.html(הקישור+אינו+פעיל))
משחקי השחמט הטובים ביותר שלי (אנגלית, 209 עמודים, hardback, 1986.) (https://web.archive.org/web/20120717101525/https://www.schachversand.de/e/listen/autoren/V243.html)
לקריאה נוספת

Hooper, David; Whyld, Kenneth (1992), The Oxford Companion to Chess (2 ed.), Oxford: Oxford University Press, pp. 405–406, ISBN 0-19-280049-3
Crowther, Mark (21 בספטמבר 1998), THE WEEK IN CHESS 202: Laszlo Szabo 19 March 1917 – 8 August 1998, London Chess Center {{citation}}:  (עזרה)
OlimpBase – ההיסטוריה של אולימפיאדות שחמט
משחקים מוסברים (באנגלית) > 1953

לאסלו סאבו מול שמואל רשבסקי, 4.10.1953, Grandmasters Miss a Simple Mate in 2!
משחקים מוסברים (באנגלית) > 1965

בובי פישר מול לאסלו סאבו, 5.9.1965, Bobby Fischer Makes it Look Easy!
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007380824605171  ISNI: 0000 0001 1827 418X  LCCN: n85008789  NKC: mzk2010473920  NTA: 151301263  RKD: 124392  VIAF: 40794012   WorldCat (עם VIAF): 40794012
ג'ון פול דה-ג'וריה

| --- | --- |

 לידה:  13 באפריל 1944 (בן 80) אקו פארק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  תיכון ג'ון מרשל 
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 בן או בת זוג:  Eloise Broady DeJoria 
 
ג'ון פול ג'ונס דה-ג'וריה (דג'וריה; באנגלית: John Paul Jones DeJoria; נולד ב-13 באפריל 1944) הוא יזם ופילנתרופ אמריקאי.
איש עסקים שידוע בעיקר כמייסד שותף של קו מוצרי השיער 'פול מיטשל' (אנ') ומותג הטקילה 'פטרון'. נכון ל-2017 הוערך הונו האישי בכ-3.1 מיליארד דולר וסיפור חייו משמש השראה כדוגמה למושג "החלום האמריקאי", עלייה מעוני מוחלט להצלחה עסקית.
ביוגרפיה

דה-ג'וריה נולד באקו פארק (אנ') שבלוס אנג'לס, קליפורניה. בנם השני של זוג מהגרים לארצות הברית: אב מאיטליה ואם מיוון. כשהיה בן שנתיים התגרשו הוריו ולאחר שאמו החד־הורית לא הצליחה לכלכל את ילדיה נשלחו הילדים לבית אומנה שבו שהו במהלך השבוע. בגיל תשע חזר לאמו ויחד עם אחיו הגדול החלו הילדים למכור עיתונים וכרטיסי ברכה כדי לתמוך בפרנסת המשפחה.
אחרי שירות צבאי בצי ארצות הברית, עבד במגוון עבודות זוטרות. לאחר שפוטר מעבודה זוטרה במותג טיפוח השיער "Redken" (אנ'), ייסד ב-1980 את קו מוצרי השיער שלו 'ג'ון פול מיטשל' ביחד עם מעצב השיער פול מיטשל (אנ'), עם הלוואה קטנה של 700 דולר כשהוא מתגורר ברכבו, מכונית רולס-רויס (אנ') בת 20 שנה. את המוצרים שיווק בתחילה בעצמו.
בעקבות הצלחתו החל להשקיע גם בתחום האלכוהול וייסד ב-1989 את יצרנית הטקילה "פטרון". הוא שותף מייסד של רשת המועדונים "House of Blues" (אנ') ובעל עניין בשורה ארוכה של חברות בתחומי הבידור, האנרגיה, הרכב ועוד.
דה-ג'וריה ידוע גם בפעילותו הנדבנית ותומך בארגונים למאבק ברעב, סיוע לילדים באפריקה, איכות הסביבה ועוד. הוא תורם בולט של הוועדה הדמוקרטית הלאומית ותרם לפוליטיקאים כמו טד קרוז וריק פרי.
אחריות הורית

אחריות הורית היא כלל הזכויות, החובות והסמכויות שיש לאדם כלפי ילד בכלל, ושל הורה כלפי ילדו בפרט.
על פי אמנת זכויות הילד, לכל ילד הזכות שיהיה מבוגר הנושא באחריות ההורית כלפיו. האחריות ההורית נוצרת עם לידת התינוק ומחייבת את שני ההורים, בין אם הם נשואים, גרושים, פרודים או מקיימים זוגיות מכל סוג שהוא. גישת האחריות ההורית היא הגישה המודרנית ליחסים בין הורים לילדיהם, בעוד שבעבר נהגו לראות בהורות סוג של מערכת זכויות הורים כלפי ילדיהם.
על פי תפיסה זו אין ההורים יכולים להפטר מן החובות כלפי ילדיהם, והם מוגבלים באמצעים העומדים לרשותם כלפי הילד. לרעיונות אלה מקורות גם במשפט העברי.
תכולה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תכולה > חובות ההורים

אחריות כלכלית: על ההורים לשאת בכלל ההוצאות הנדרשות לילד, כדוגמת עלוית שכר דירה, מזון, ביגוד, תרופות וכיוצ"ב. על ההורים לוודא כי ברשותם האמצעים הכלכליים הנדרשים לכך ולפעול להשגתם.
אחריות לשגרת היום יום של הילד.
אחריות טיפולית.
אחריות חינוכית.
תכולה > אחריות הורית בישראל

ועדת רוטלוי, שהגישה את דו"חותיה בשנת 2003, הגדירה את האחריות ההורית הדרושה בחוק הישראלי וגיבשה הצעת חוק שנועדה להביא להכרה של החוק הישראלי בזכויות ילדים ובאחריות הורים. בדו"ח הוועדה נאמר:
לפי המלצות ועדת רוטלוי, על המדינה מוטלת חובה לסייע להורים במילוי האחריות ההורית. לפי המלצותיה של ועדה זו וועדה נוספת גובש בשנת 2012 תזכיר חוק הורים וילדיהם, התשע"ב-2012, שהפך להצעת חוק ממשלתית שהוגשה לכנסת לקריאה ראשונה, אך חקיקתה לא הושלמה.
לאחריות ההורית כלפי הילד יש ביטוי בחוק הפלילי, המגדיר עבירות בשל אי מילוי חובת ההורה כלפי הילד ובחוק האזרחי הקובע אחריות אזרחית של ההורה על פי דיני הנזיקין החלה במקרים בהם ההורה מפר את חובותיו.
חלוקת האחריות ההורית נחשבת בעיני רבים נדבך חשוב בתפיסת האחריות ההורית. כל עוד ההורים מקיימים משק בית משותף אין רואים מקום להתערב בדרך חלוקת האחריות ההורית ביניהם, אם כי נושא זה נמצא בשיח הציבורי, בין היתר בשל הביקורת של נשים כלפי הגברים, שאינם לוקחים חלק מספיק בטיפול בילדים. לעומת זאת, אם נפרדו שני ההורים המדינה נוהגת לעיתים להתערב באמצעים של הדרכה, הנחיה, וקבלת החלטות לגבי דרך חלוקת האחריות ההורית בין שני ההורים כשמטרתה היא שטובת הילד לא תיפגע כתוצאה מהן.
חלק מהחובות הקונקרטיות המדגימות את חובת אחריות ההורים לילדיהם, ניתן למצוא בסעיפים 322–326 לחוק העונשין. להורים יש חובה לדאוג לילדיהם הקטנים, והורה שלא יעשה כך עלול לחוב בפלילים (הזנחה). כדי להרשיע במחדל צריך להראות את החובה שמוטלת על ההורים. חלק מהחובות הנזכרות בסעיפים אלה: החובה לדאוג לצרכיו של הילד, למחייתו, לבריאותו, למנוע התעללות בו, למנוע חבלה בגופו או פגיעה אחרת בשלומו ובבריאותו ולדאוג שהילד נמצא במקומות בטוחים.
חוקים במשפט הישראלי הנקשרים לאחריות הורית -
חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב-1962, סעיפים 4, 6, 16-14, 25-22.
חוק אימוץ ילדים, התשמ"א-1981, סעיפים 1, 13.
האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בין-לאומית של ילדים (חוק אמנת האג (החזרת ילדים חטופים), תשנ"א-1991, תוספת לסעיף 2).
פקודת הנזיקין, סעיפים 24(7), 27(6).
חוק העונשין, תשל"ז-1977, סעיפים 368ב-368ג.
הצעת חוק העונשין (חלק מקדמי וחלק כללי), התשנ"ב-1992, ה"ח תשנ"ב 115, סעיף 49(5).
חוק זכויות התלמיד, התשס"א-2000, סעיפים 1, 3, 5, 6, 10, 11.
תפיסות לגבי מעמדה והשפעתה של האחריות ההורית

הרב עזריאל אריאל טוען כי "הסמכות ההורית הינה אחת מאבני היסוד של יחסי הורים וילדים", וכי "הידיעה של הילד שעליו לשמוע בקול הוריו ולכבד אותם, היא מרכיב בסיסי בהגנה על הילד ובהבטחת צמיחתו הבריאה, עד לגיל שבו הוא יכול ליטול אחריות לחייו". במקביל אריאל מותח ביקורת על גישות פסיכולוגיות המתנגדות להצבת גבולות לילד - גישות שלהבנתו מכרסמות משמעותית בסמכות ההורית ובטווח הארוך פוגעות בילד עצמו.
הפסיכולוגית עדנה כצנלסון כתבה כי היעדר סמכות הורית מוביל ל"עלייה בבעיות רגשיות ובבעיות התנהגות בקרב ילדיהם".
מחקר שהוביל פרופסור עמוס רולידר מצא קשר ברור בין היות ההורה מקור סמכות הורית, לבין היכולת של הילד לבטוח בו.
ראו גם

הורות משותפת
תוכנית הורות
הערות שוליים

↑  נחום רקובר "המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט בישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 242–243: איסור שימוש באמצעי רדייה חמורים על ידי ההורים. אתר דעת
↑  תזכיר חוק הורים וילדיהם, התשע"ב-2012, הופץ ב-6 בספטמבר 2012 על ידי משרד המשפטים באתר החקיקה הממשלתי
↑  הצעת חוק הורים וילדיהם, התשע"ה-2014, באתר הכנסת
↑  ענת דניאל קופמן, ‏המהפכה השקטה בדיני משפחה: "אחריות הורית" במקום "משמורת" | דעה, עו"ד ענת דניאל קופמן, באתר גלובס, 17 במרץ 2021
↑  שופטת בית המשפט לענייני משפחה, מיכל ברנט: "אין מקום היום לקיומה של חזקת הגיל הרך בעקבות המגמה של שותפות באחריות ההורים לגידול ילדיהם", באתר לשכת עורכי הדין, ‏22 בינואר 2008
1 2 3  עזריאל אריאל, ‏"חוק "הורים וילדיהם": תיקון חיוני או בכייה לדורות?", השילוח, 6, ספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4138537-8  NDL: 00575352  NKC: ph943904
אובה צ'נדלר

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1946 סינסינטי, אוהיו, ארצות הברית
 הוצאה להורג:  15 בנובמבר 2011 (בגיל 65) בית הסוהר המדינתי של פלורידה, רייפורד (אנ'), פלורידה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1989–1990
 בת זוג:  דברה אן וייטמן (14 במאי 1988 – 1995)
אובה צ'נדלר (באנגלית: Oba Chandler,‏ 11 באוקטובר 1946 – 15 בנובמבר 2011) היה רוצח סדרתי אמריקאי אשר רצח ארבע נשים בסביבות שנות ה-90 של המאה ה-20. הוא הוצא להורג באמצעות זריקת רעל בבית הסוהר המדינתי של פלורידה בגין רציחתן של שלוש מהן, ג'ואן רוג'רס ושתי בנותיה, שאת צוואריהן קשר ללבני בטון כבדים בטרם השליכן לתוך מפרץ טמפה בעודן בחיים.