stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב רובינסון
פרסומיו (נבחרים)

"Die Juden Osteuropas als nationaler Minderheit", Nation und Staat 1 (1927);
Das Minoritäten-Problem und seine Literatur; kritische Einführung in die Quellen und die Literatur der europäischen Nationalitätenfrage der Nachkriegszeit, unter besonderer Berücksichtigung des Völkerrechtlichen Minderheitenschutzes (Berlin-Leipzig, 1928);
Lietuvos įstatymų raidynas (Kaunas, 1933);
Kommentar der Konvention über das Memelgebiet (Kaunas: Verl. Spaudos Fondas, 1934);
Klaipėdos Krašto konvencijos komentaras, t. 1-2 (Kaunas: Spaudos fondas, 1934);
Klaipėdos Statuto komentarai (?, 1934);
Lietuvos pilietybés teisiu̜ kolizijos (Kaunas, 1936);
Estijos, Latvijos ir Lietuvos konvencija dél savitarpio pirmesniojo teistumo pripažinimo (Kaunas : "Vilniaus" spaust., 1936);
Балтийская юридическая уния (Каунас: Издание Д. Гутмана, 1937);
Lietuvos įstatymai: sistemiška visų paskelbtų ir galiojančių įstatymų, įsakymų, taisyklių ir instrukcijų apžvalga (Kaunas, 1940);
Minorities and the League of Nations (Washington D.C.: American Council on Public Affairs, 1941);
”The Institute, Its Tasks and Its Techniques", Institute of Jewish Affairs: Its Aims and Methods (New York: World Jewish Congress, February 1942);
"Problems of Jewish Reconstruction After the War", Address presented to the war emergency session of the American Jewish Congress, 10 May 1942;
Were the Minorities Treaties a Failure? (New York: Institute of Jewish Affairs, 1943) [together with Oscar Karbach, Max M. Laserson, Nehemiah Robinson and Marc Vichniak];
"Uprooted Jews in the Immediate Postwar World", International Conciliation 389 (April 1943), pp. 291-310;
Human rights and fundamental freedoms in the Charter of the United Nations (New York: Institute of Jewish Affairs, 1946);
"Jews in the U.S.S.R.", Jewish Affairs, Vol. 1, No. 3 (1946);
Palestine and the United Nations: Prelude to Solution (Washington D.C.: Public Affairs Press, 1947);
Guide to Jewish History Under Nazi Impact (New York: Yivo Institute for Jewish Research, 1960; a bibliographical work with Philip Friedman with forewords by Benzion Dinur and Salo W. Baron);
And the crooked shall be made straight: the Eichmann trial, the Jewish catastrophe, and Hannah Arendt's narrative (New York: Macmillan, 1965)
International Law and Organization: General Sources of Information (Leiden: A.W. Sijthoff, 1967);
Guide to unpublished materials of the Holocaust period (Jerusalem, 1970);
"The International Military Tribunal and the Holocaust", Israel Law Review, 7/1 (1972), pp. 1-13;
Holocaust (Jerusalem : Keter Books, 1974) [et al];
Holocaust : the Nuremberg evidence (Jerusalem: Yad va-shem, rashut ha-zikaron la-Sho'ah vela-gevurah.; Yivo Institute for Jewish Research, 1976) [together with Henry Sachs];
אכסניא של תורה (ברלין, 1921) [על בית הספר בווירבאלן];
ידיעת עמנו: דמוגרפיה ונציולוגיה (ברלין: עינות, 1923) [ספר לימוד ועיון לבתי הספר];
ניתוק או רציפות בוועדי הקהילות בתקופה הנאצית (ירושלים: המכון ליהדות זמננו, 1966);
העקוב למישור: יהודי אירופה בפני השואה לאור האמת ההיסטורית ומשפט אייכמן בירושלים לפי הנוהג הבינלאומי; תרגמו מאנגלית: אריה מור וצבי בר-מאיר; ערך יעקב רובינסון (ירושלים: מוסד ביאליק, 1966).
לקריאה נוספת

Eglė Bendikaitė & Dirk Roland Haupt (eds.), The Life, Times and Work of Jokūbas Robinzonas–Jacob Robinson, St. Augustin: Academia, 2015. ISBN 978-3-89665-633-9
שבתאי רוזן, "סניגורו הגדול של עם ישראל: לזכרו של יעקב רובינסון (28 בנובמבר 1889 – ‏ 24 באוקטובר 1977)", גשר, כ"ד (1978), עמ' 91–101
אברהם תורי, "לזכר נעדרים: ד"ר יעקב רובינזון ז"ל", הפרקליט, ל"ב (1978), עמ' 125–126
א. תורי, 'דר יעקב רובינזון', בתוך: אברהם תורי (עורך), תרומת יהודים מליטא לבניין הארץ ומדינת ישראל, תל אביב, אפריל 1988, עמ' 43–45
הערות שוליים

1 2  "יוקובס רובינזונס", בפורטל 'השטעטל הווירטואלי' של המוזיאון ההיסטורי ליהודי פולין בוורשה (בליטאית).
↑  הבחירה באוניברסיטת ורשה לא הייתה מנטיית לבו אלא משום שחוקי האימפריה הרוסית מנעו את התקבלותו לאחת האוניברסיטאות הגדולות במרכזי רוסיה.
↑  מידע על פעילותו הפרלמנטרית נאסף מתוך: "היסטוריה של הסיימאס", באתר הרשמי של הסיימאס (בליטאית).
↑  שותפות שלא נפסקה אלא עם מותו של נחמיה ב-1964.
↑  ב-1965 עבר המכון ללונדון וב-1996 שינה את שמו ל-Institute for Jewish Policy Research או בראשי תיבות – JPR.
↑  עמרי קפלן פויראיזן, יעקב רובינסון, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית).
↑  ב-2006 הוחלף גוף זה על ידי מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם (UNHRC).
1 2  שבתאי רוזן, "סניגורו הגדול של עם ישראל: לזכרו של יעקב רובינסון (28 בנובמבר 1889 – ‏ 24 באוקטובר 1977)", גשר, כ"ד (1978), עמ' 91–101.
↑  עמרי קפלן פויראיזן, יעקב רובינסון, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית).
↑  Eglė Bendikaitė & Dirk Roland Haupt (eds.), The Life, Times and Work of Jokūbas Robinzonas–Jacob Robinson, St. Augustin: Academia, 2015. ISBN 978-3-89665-633-9
1 2 3  על מעורבותה של ישראל בניסוח אמנת הפליטים של האו"ם, "המשרוקית", גלובס, 16 בינואר 2018
↑  צדדים לאמנה בדבר מעמדם של פליטים, באתר נציבות האו"ם לפליטים
↑  ראו: ליאורה בילסקי, כעוף החול: ארנדט בירושלים, אלפיים, בשביל הזיכרון 41 (2001), עמ' 16–23.
↑  Hanna Arendt, “The Formidable Dr. Robinson”: A Reply, The New York Review, ‏January 20, 1966 issue
↑  א. תורי, 'דר יעקב רובינזון', בתוך: אברהם תורי (עורך), תרומת יהודים מליטא לבניין הארץ ומדינת ישראל, תל אביב, אפריל 1988, עמ' 45.
↑  על סמך המייל מגבי רחל לוין, מאיגוד יוצאי ליטא בישראל, 10 ביולי 2013.
↑  ארכיון אוסף ג'קוב רובינסון, בספרייה הלאומית
↑  Jacob Robinson Institute for the History of Individual and Collective Rights, Jacob Robinson Institute for the History of Individual and Collective Rights
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267159405171  PLWABN: 9810586484605606  BIBSYS: 90761350  CiNii: DA0299323X  GND: 142080187  ISNI: 0000 0001 1698 4217  LCCN: n79122352  NLA: 35456979  NTA: 069255946  RERO: 02-A003752110  SELIBR: 253273  SUDOC: 085639621  VcBA: 495/249473  VIAF: 110120666   WorldCat (עם VIAF): 110120666 
משלחת ישראל לאו"ם בראשות אבא אבן, 1950; מימין: גדעון רפאל (משרד החוץ), ד"ר אברהם קצנלסון (משרד הבריאות), אבא אבן, ד"ר יעקב רובינסון (עורך דין) וארתור לוריא (קונסול ישראל בניו יורק וסגן ראש המשלחת)
הארגון ההודי לחקר החלל

| --- | --- |
סמליל הארגון ההודי לחקר החלל
 מידע כללי
 מדינה:  הודו 
 סוכנות אם:  Department of Space 
 סוכנות בת:  Human Space Flight Centre 
 תאריך הקמה:  15 באוגוסט 1969 
 סוכנות קודמת:  Indian National Committee for Space Research 
 מטה מרכזי:  בנגלור 
 עובדים:  16,072 (נכון ל־2017) 
 תקציב:  2 מיליארד דולר (2021)
 isro.gov.in
 קואורדינטות:  13°02′07″N 77°34′16″E﻿ / ﻿13.035277777778°N 77.571111111111°E﻿ / 13.035277777778; 77.571111111111
 he
 
הארגון ההודי לחקר החלל (בהינדית: भारतीय अंतरिक्ष अनुसंधान संगठन, באנגלית: The Indian Space Research Organisation, בראשי תיבות: ISRO) הוא שמה של סוכנות החלל ההודית. ארגון זה מקיים את פעילויותיה של הודו בחקר החלל, וכולל פיתוח, בנייה ושיגור מערכת הניווט הלוויינית IRNSS, באמצעות משגרים מתוצרת הודו ואת מערכת האוגמנטציה ‏(SBAS) ‏GAGAN.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תחילת תוכנית החלל ההודית היא בהקמת ועדה לחקר החלל בראשות ויקראם סאראבהאי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנת 2015 הודו שיגרה לחלל טלסקופ חלל AstroSat ובכך נכנסה לתחום. בשנת 2024 שוגר טלסקופ חלל שני XPoSat.
לוויינים הודיים

הודו מתמקדת בפיתוח, ייצור ושיגור לחלל של לוויינים מסוגים שונים, הנחלקים לקטגוריות הבאות:
INSAT ‏- Indian National Satellite System
Indian Remote Sensing Satellite System - IRS, לרבות לווייני Cartosat
חלליות לחקר הירח

משימת החלל הראשונה של הודו לחקר הירח מכונה צ'אנדריאן 1, והיא שוגרה ב-22 באוקטובר 2008. משימה זו כללה מקפת וגשושית פגיעה (Impactor) אשר התרסקה במכוון על הירח תוך שהמקפת עברה מעל אתר הפגיעה, וחקרה את הפגיעה. ניסוי זה הוביל לממצאים חשובים בנוגע להימצאות מים בקוטב הדרומי של הירח.
משימת צ'אנדריאן 2 כוללת מקפת סביב הירח ונחתת בשם "ויקראם" על שם ויקראם סאראבהאי, מקים תוכנית החלל ההודית. המשימה שוגרה ב-22 ביולי 2019, המקפת נכנסה בהצלחה למסלול ירחי, בעוד הנחתת, יחד עם רכב המחקר שעליה, התרסקו בניסיון הנחיתה ב-7 בספטמבר 2019.
מתוכנן ניסיון נחיתה נוסף, אך הפעם ללא מקפת.
משגרי חלל הודיים

הודו פיתחה שתי משפחות של משגרי לוויינים. משגר המיועד לשגר לוויינים למסלולים נמוכים סביב כדור הארץ (PSLV) ומשגר כבד שנועד לשגר לוויינים למסלולים גיאוסינכרוניים, בגובה של 36,000 ק"מ ומעל קו המשווה (GSLV), מסלולים המשמשים לווייני תקשורת רבים. חלוקה זו בין המשפחות מתייחסת בעיקר ליכולותיהם של המשגרים ושימושם היעיל ביותר, אך אינה מוחלטת.
בנוסף, ההודים מפתחים מספר משגרים נוספים, עם תשומת לב לשוק הלוויינים הקטנים, ובודקים גם טכנולוגיות של שימוש חוזר.
משגר חללי PSLV - המשגר מיועד לשגר לווייני חישה מרחוק למסלול נמוך סביב כדור הארץ, בנטייה של כ - 90 מעלות לקו המשווה, כלומר למסלול קוטבי. מסוגל לשאת מטעד במשקל של 1,000 - 1,200 ק"ג, תלוי במספר המאיצים המחוברים למשגר. זהו משגר זול ותחרותי ביותר, אשר משמש לשיגור של לוויינים רבים, ולרוב נושא עליו מספר רב של לוויינים עבור לקוחות ומדינות רבות בכל שיגור.
משגר חללי GSLV - משגר לוויינים כבד שפותח על מנת לשגר לווייני תקשורת למסלולים גיאוסינכרוניים בגובה 36000 ק"מ מעל קו המשווה. משגרים אלה מסוגלים להעלות למסלול גיאוסינכרוני מטעדים במשקל של עד 2000 ק"ג. למשפחה זו שני דגמים עיקריים, mk II ו-mk III, כאשר השני שימש לשיגור משימת צ'אנדריאן 2 לירח, ומתוכנן לשאת את החללית המאוישת אשר מפותחת על ידי הסוכנות.
אתרי שיגור

הודו מפעילה שלושה בסיסים לשיגורי חלל:
מרכז החלל סאטיש דאוון, שיגור לחלל ראשון בוצע בשנת 1979
Vikram Sarabhai Space Center
Balasore Rocket Launching Station
אסטרונאוטים הודיים

האסטרונאוט ההודי הראשון הוא ראקש שרמה (Rakesh Sharma) ששוגר לחלל על ידי חללית סובייטית מסוג סויוז במשימת סויוז T-11, באפריל 1984. משימת חלל זו בוצעה במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס, במסגרתה שיגרה ברית המועצות לחלל קוסמונאוטים ממדינות שונות.
אסטרונאוטית הודית נוספת הייתה ד"ר קלפנה צ'אולה (Kalpana Chawla), שטסה לחלל בשתי משימות חלל: STS-87 בשנת 1997, ובמשימת STS-107 על מעבורת החלל קולומביה, בה נספתה עם שאר הצוות ב־1 בפברואר 2003. בניגוד לאילן רמון שותפה לטיסה במעבורת קולומביה שהסתיימה באסון, צ'אוולה לא ייצגה את מדינתה אלא השתתפה כאזרחית ארצות הברית ואסטרונאוטית מן המניין בנאס"א.
חלליות מאוישות

בשנת 2006 הודיעה הודו כי יש בכוונתה לפתח חלליות מאוישות. לא חלף זמן רב והודעות רשמיות הציבו את הירח כיעד שהודו חפצה להנחית עליו חלליות מאוישות, תוך סמיכות זמנים בלתי מקרית לתאריכי הנחיתה של ארצות הברית במבצע אוריון, והצהרות סין לנחיתה מאוישת משלה על הירח.
ב-18 בדצמבר 2014, נבדק בהצלחה חלק החללית המיועד להחזיר טייסי חלל, ה-Crew Module Atmospheric Re-entry Experiment (CARE).
ב-5 ביולי 2018, נבדק מקרה הפסקת שיגור בחירום (לאחר התנעת מנועים) והנחתת מודול הצוות (emergency Pad Abort Test (PAT). במסגרת הבדיקה, נבדקה מערכת מילוט הצוות, שכוללת מודול השוקל 12.6 טון. מודול זה הגיע לגובה של 2.7 ק"מ לפני שנחת עם המצנחים במרחק 2.9 מאתר השיגור.
באוגוסט 2018, הכריז ראש הממשלה נרנדרה מודי אודות תוכנית לשלוח חלליות מאוישות ב-2022.
ראו גם

Bhuvan
RISAT-2
הערות שוליים

1 2  הודו מתכננת לשלוח את המשימה המאוישת הראשונה לחלל ב-2022, spaceflightinsider, מתאריך 20 באוגוסט 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 2078014-X  ISNI: 0000 0004 0500 9274  LCCN: n78092155  VIAF: 133195349   WorldCat (עם VIAF): 133195349 
איור המראה את מבנה החללית צ'אנדריאן 1
משגר לוויינים הודי PSLV
קריית נורדאו

| --- | --- |

מגדל המים של קריית נורדאו
 מידע
 עיר:  נתניה
 תאריך ייסוד:  אפריל 1957
 על שם:  מקס נורדאו 
 קואורדינטות:  32°16′58″N 34°51′21″E﻿ / ﻿32.282859258904°N 34.855751109096°E﻿ / 32.282859258904; 34.855751109096
 שכונות נוספות בנתניה
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) קריית נורדאו(למפת נתניה רגילה) קריית נורדאו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קריית נורדאו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קריית נורדאו  he קריית נורדאומפת  __ נתניה [‌למפה דינמית של השרון‌]מצפון: __ מועצה אזורית עמק חפר ממזרח: __ מועצה אזורית לב השרון, __ כפר יונה, __ פרדסיה, __ קדימה צורן מדרום: __ אבן יהודה, __ מועצה אזורית חוף השרון ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קריית נורדאו היא שכונת מגורים על שמו של מקס נורדאו בדרום נתניה.
השכונה נמצאת צפונית מזרחית לשכונת רמת פולג. היא סמוכה גם לשכונה קטנה וחדשה יותר, "גבעת האירוסים".
היסטוריה

בקיץ 1919 החליט הוועד הפועל הציוני, בראשות חיים ויצמן ונחום סוקולוב, להקים בארץ ישראל עיר גנים על שם מקס נורדאו. הקרן הקיימת החלה לאסוף כספים לצורך מימוש מטרה זו, אולם בעקבות תהפוכות שונות בהנהלת הקרן הקיימת, מילוי ההחלטה נדחתה. בתחילת שנת 1924 פרסם מנחם אוסישקין מודעה שקראה לתרום כסף לצורך מימון הקמת עיר הגנים, מכיוון שנאספו רק 22,000 לא"י, מתוך 50,000 שנדרשו על פי הפרסום עבור הפרויקט. בשנת 1947 החל האדריכל אלכסנדר קליין בתכנון עיר גנים באזור ואדי פאליק על שטח של 6000 דונם, עבור 40,000-50,000 נפש. בסוף 1949 ביקרה באתר מקסה נורדאו, לקראת הקמת עיר הגנים. אולם אגף התכנון התנגד לתוכנית וועדה של משרד הפנים החליטה, על אף התנגדות הקרן הקיימת, לספח את השטח לנתניה, בטענה שאין מקום לשתי ערים נפרדות ושכנות. עיריית נתניה השקיעה בפיתוח האזור ותוכנית הקריה נכללה בתוכנית בניין עיר של נתניה, אך הקמת הקריה התעכבה בגלל שטחי אש של צה"ל באזור.
באפריל 1957 הוחל בהקמת השכונה על ידי חברת "דיור לעולה", שהציבה במקום 400 צריפי בטונדות. בשנת 1958 חיברה עיריית נתניה את השכונה לרשת החשמל. בשנת 1962 הוחל בהרחבת השכונה בכ-600 יחידות דיור ולצידם הוקם אזור התעשייה של נתניה דרום ממזרח לכביש החוף.
בתחילת שנות ה-70 פעלה החברה לפיתוח קריית נורדאו, בראשות נפתלי רבין ובבעלות שיכון ופיתוח, סולל בונה ושיכון עובדים, להקמת 10,000 יחידות דיור בשכונה. לצורך כך הוחלט על הקמת מחלף פולג במימון משותף של החברה, עיריית נתניה ומע"ץ.
חינוך

בשכונה נמצאים בית הספר היסודי צליל, בית הספר אורות רש"י, והחטיבות-תיכונים אלדד ואורט גוטמן.
מאז ראשיתה פעיל בשכונה קן קריית נורדאו של הנוער העובד והלומד. כמו כן פועל בשכונה מגוון מועדוני נוער שמביניהם ״קפה לנוער״ מועדון אשר פועל שנים רבות ומשם גם יצאו להקת ״קפה שחור חזק״, סניף של תנועת בני עקיבא שפעיל בבית הספר הדתי וסניף של תנועת אריאל שהוקם על ידי הגרעין החינוכי הפועל בשכונה.
בשכונה יושבים גם מתנ"ס ומועדון הנוער בר יהודה.
תרבות

בשנות ה-70 התגוררו חברי להקת גן עדן בצריף בשכונה. הבמאי אורי ברבש תיעד אותם בסרטו "גן עדן" (1977).
חברי הרכב קפה שחור חזק גדלו בשכונה והיא השפיעה על המוזיקה שהם יוצרים.
הערות שוליים

↑  הקרן הקיימת לישראל, דואר היום, 6 באוקטובר 1919
↑  דב שובל, שיטת תכנון משוכללת ביותר מדריכה את בניית קריית נורדאו, על המשמר, 9 בפברואר 1953
↑  יוסף טישלר, לידתה של קריית נורדאו, מעריב, 21 בינואר 1963
↑  ג. שרוני, משרד הפנים מחלק שלל, מעריב, 19 ביולי 1957; המשך
↑  מפה ומשם, דבר, 18 באפריל 1957
↑  עולים נכים הפגינו, דבר, 25 ביולי 1957
↑  עיריית נתניה תבצע עבודות ביוב וחשמל, דבר, 9 בספטמבר 1958
↑  מקימים 600 יחידות דיור, מעריב, 1 באוגוסט 1962
↑  בקריית נורדאו בנתניה יהיו 50 אלף תושבים, מעריב, 9 ביוני 1966
↑  דוד ליפקין, 10,000 דירות ייבנו בקריית נורדאו, דבר, 18 באוקטובר 1972
↑  במילותיו של הצמד: "פשוט היינו בזמן הנכון במקום הנכון", קפה שחור חזק, פעמיים סוכר, באתר "קול השרון", 27 במאי 2015
א-תופאח

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  עזה
 קואורדינטות:  31°30′57″N 34°28′09″E﻿ / ﻿31.515886111111°N 34.469302777778°E﻿ / 31.515886111111; 34.469302777778
 שכונות נוספות בעזה
  (למפת עזה מוגדלת) א-תופאח(למפת עזה רגילה) א-תופאח
 
אַ-תֻּפַאח (בערבית: حي التفاح – שכונת התפוח) היא שכונה בעיר עזה, צפונית-מזרחית למרכז העיר. מקור השם הוא במספר רב של עצי תפוח שהיו פזורים באזור זה. שטח השכונה כ-3,000 דונם, ובשנת 2011 מנתה אוכלוסייתה 41,500 נפש.
השכונה נחלקת לחצי מערבי וחצי מזרחי. לפני הריסת חומת העיר העתיקה של עזה, הייתה א-תופאח אחד משלושת הרבעים של העיר, לצד א-דרג' וזייתון שהיו מוקפים חומה. א-תופאח תפסה את חלקה הצפון-מזרחי של העיר העתיקה של עזה.
בשכונה נמצאת הספרייה הציבורית של עזה, ומספר בתי ספר של הצלב האדום.
היסטוריה

קיומה של השכונה מתועד מזמן התקופה הממלוכית בארץ ישראל במאה ה-13. חלקה הדרומי נקרא "א-דבאע'ה" ברישומי מס עות'מאניים מהמאה ה-16, בהם תוארה כשכונה קטנה ובה 57 בתי אב. בתקופה זו כללה השכונה בית מטבחיים ובתי בורסקאות. באותו זמן נקרא חלקה הצפוני שכונת "בַּנִי עַמִיר".
בשכונה שני מסגדים עתיקים, הקדום מביניהם הוא מסגד אל-אייבכי, שהוקם בסוף המאה ה-13, והשני הוא מסגד איבן מרוואן, שהקמתו הושלמה בשנת 1324 ובקרבתו קיים בית קברות. סמוך לשכונה הוקם בית הקברות הצבאי הבריטי בעזה שבו טמונים 3,691 מחללי מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
באוגוסט 2009 ארגן חמאס בשכונה חתונה המונית, שבה חותנו 450 זוגות, לצד 100 נוספים באירוע מקביל במרכז העיר.
במבצע צוק איתן הפציץ צה"ל את ביתו של מפקד משטרת עזה, תייסיר אל-בטש, בשכונה. בהפצצה נהרגו 17 בני משפחת אל-בטש.
הערות שוליים

↑  חמאס ארגן חתונת ענק עבור 550 זוגות, באתר סוכנות הידיעות מען.
בית הקברות הצבאי הבריטי בשכונה
פייר ארמה

| --- | --- |

פייר ארמה, 2017
 לידה:  20 בנובמבר 1961 (בן 63) קולמר, צרפת 
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות (12 במרץ 2019)  The Order of the Rising Sun, Gold Rays with Rosette (3 בנובמבר 2022)  אביר בלגיון הכבוד (13 ביולי 2006)  קצין במסדר ההצטיינות החקלאית (1996)  קצין בלגיון הכבוד (29 בדצמבר 2023) 
 www.pierreherme.com
 
פנים חנות הבוטיק של ארמה ברחוב Cambon בפריז
מקרון אספהן עם פטל
פייר ארמה (בצרפתית: Pierre Hermé; נולד ב-20 בנובמבר 1961) הוא שף פטיסייר (קונדיטור, בצרפתית: Pâtissier) ומחבר ספרי אפייה צרפתי ידוע.
ביוגרפיה

פייר ארמה נולד בקולמר, דור רביעי למשפחת אופים אלזסית. בגיל 14 החל לעבוד כשולייתו של גסטון לנוטר. ב-1996 היה מייסד משותף של Socrepa ‏(Société de Créations Pâtissières Sarl) ביחד עם שארל זנאטי ומישל פרטון.
בסוף שנת 1996 עזב ארמה את פושון ופתח את "פייר ארמה פריז" (Pierre Hermé Paris) ביחד עם שארל זנאטי. הם השיקו את חנותם הראשונה בטוקיו ב-1998, ואחריה פתחו את Salon de Thé ביולי 2000. בשנת 2001 שב ארמה לסצנת הגורמה בפריז. המגדנייה הראשונה שלו ברחוב בונפארטה 72 באזור שדרות סן ז'רמן נחלה הצלחה רבה. ב-2004 הוא השיק חנות שנייה ברחוב ווז'יראר 185. בראשית 2005 פתח בטוקיו את מכולת היוקרה
(luxury convenience store) וגם בר שוקולד (Chocolate Bar), שניהם ממוקמים ברובע אומוטסנדו. בהם שווקו הרעיונות מ"פייר ארמה פריז".
פייר ארמה זכה באות לגיון הכבוד (Chevalier de la Légion d'honneur) מידי נשיא צרפת ז'אק שיראק ב-3 במאי 2007, זמן קצר לפני בחירתו של ניקולא סרקוזי.
בשלהי שנת 2009 היו בבעלות "פייר ארמה פריז" שבע חנויות בטוקיו, שש בפריז וחנות מקוונת.
ביבליוגרפיה

Secrets Gourmands - Larousse, 1993
La Pâtisserie de Pierre Hermé - Montagud Editores, Spain, 1994
Co-author, Larousse Gastronomique, 1996
Le Larousse des Desserts - Larousse, 1997
Plaisirs Sucrés - Hachette, 1997
Desserts by Pierre Hermé - Little & Brown, United States, 1998
Secrets Gourmands - Shibata Shoten, Japan, 1999
Desserts à la carte - Hachette, 2000
Secrets Gourmands - Noésis, 2000
La Pasticceria di Pierre Hermé - Edizioni Finedit, Italy, 2001
Chocolate Desserts by Pierre Hermé - Little & Brown, United States, 2001
Le Larousse des Desserts - Larousse, 2002
Plaisirs Sucrés (new edition) - Hachette, 2002
Mes Desserts au Chocolat - Agnès Viénot Éditions, 2002
Mes Desserts Préférés - Agnès Viénot Éditions, 2003
Die Pâtisserie von Pierre Hermé - Mathaes, Germany, 2004
Le Larousse du Chocolat - Larousse, 2005
The Cook’s Book - Dorling Kindersley, United Kingdom, 2005
ph10 - Agnès Viénot Éditions, 2005
Gourmandises - Agnès Viénot Éditions, 2006
Comme un chef - Larousse, 2006
Le Larousse des desserts - Larousse, 2006
Confidences Sucrées - Agnès Viénot Éditions, 2007
Macaron - Agnès Viénot Éditions, 2008
Carrément Chocolat - Agnès Viénot Éditions, 2009
Infiniment, Agnès Viénot Edition, 2010
Rêves de pâtissier : 50 classiques de la pâtisserie réinventés, Editions de la Martinière, 2011
מקרון של "שמן זית ווניל"
נקסום

נקסום (בלטינית: Nexum) היה מונח בחוק הרומי בתקופת הרפובליקה המוקדמת שציין את שעבוד הגוף. נקסום נבדל מעבדות בכך שהאזרח הרומי שמר על זכויותיו. הנקסום כלל טקס של שבועה בעלת תבנית קבועה, בנוכחות עדים, מאזניים ונחושת (בלטינית: Per aes et libram). מבחינה זו, הוא דמה למנקיפיום (Mancipium Mariae) או כמו שנקרא מאוחר יותר - מנקיפטיו (Mancipatio), טקס העברת מקרקעין, עבדים ובהמות עבודה. משועבד גוף, נקרא נקסוס (לטינית: Nexus) וברבים, נקסי (בלטינית: Nexi). ייתכן כי הנקסום נחתם במעמד ההלוואה, במטרה להבטיח תשלום חוב עתידי וייתכן כי הלווה שיעבד עצמו כאשר לא היה באפשרותו לפרוע את החוב. הנקסום בוטל רשמית בסוף המאה ה-4 לפנה"ס.
רקע > הקנטוריון הזקן

דוגמה מוקדמת לטיפול בחוב בחברה הרומאית ניתן למצוא בסיפור על הקנטוריון הזקן אשר מתרחש בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס. בעיבוד הספרותי המאוחר של ליוויוס מגיע הקנטוריון הזקן לפורום, ומספר כיצד, בזמן שלחם בגבורה נגד הסַבִּינִים (Sabines) נשׂרף בית החווה שלו במהלך פשיטת אויב, מקנהו נחטף, והוא נותר בחוסר-כל. לאחר שכילה את הונו המשפחתי, נאלץ ללוות ושקע בחובות. בעלי-חובו, במקום להתנהג אליו בכבוד כפועל שׂכיר, נהגו בו כבעבד, כלאו אותו והכו בו. הופעתו של הקנטוריון הזקן בפורום הרומאי גרמה לתסיסה בין אזרחי רומא שדרשו כינוס דחוף של הסנאט על מנת למצוא פתרון לסוגיית החובות. תסיסה זו הייתה בין הגורמים שמציין ליוויוס לפרישה הראשונה (First secessio plebis) של הפלבּאים – אירוע מכונן של התקופה הרפובליקנית. תסיסה על רקע חובות לא מוזכרת במקורות שוב עד למאה ה-4 לפנה"ס.
יש חוקרים הרואים בתסיסה של המאה ה-5 לפנה"ס, השלכה של מקורות מאוחרים יותר לאור התסיסה של המאה ה-4 לפנה"ס. עם זאת, "תריסר הלוחות" (Twelve Tables) שנכתבו ב-449 לפנה"ס, נגעו, בין היתר, גם בסוגיית החוב, דבר המצביע על חשיבות הנושא בעיני מחוקקי הדקמוויראט (מוסד שבמשך שנתיים החליף את הקונסולים ותפקידו היה לכתוב את החוק הרומאי).
רקע > תריסר הלוחות

תריסר הלוחות אשר נכתבו בעקבות דרישת הפלבּאים להעלות את החוק על כתב, קבעו כי אזרח רומי שהובא על ידי הנושה בפני מגיסטרטוס ושחובו אומת, היה זכאי לקבל 30 יום על מנת לפרוע את החוב. אם הלווה לא החזיר את החוב במהלך 30 הימים, הוא הובא פעם נוספת בפני המגיסטרט. לאחר שהוכח כי החוב טרם שולם, המגיסטרט שייך את הלווה אל הנושה. בנקודה זו, רשאי היה הנושה לשים ידיו על הלווה ולקחתו לעבד. אזרח שהיה מוכן לקחת את מקום הלווה או לפרוע את חובו, היה רשאי להוריד את ידו של הנושה מהלווה ובכך להפוך למגנו (בלטינית: Vindex). כאן, נעשית הבדלה בין שני מעמדות בכלכלה הרומית של תקופה זו. רק אזרח חופשי בעל רכוש ומעמד (Adsiduus) (אזרח היכול לשלם על הציוד הדרוש לשירות צבאי), יכול היה לשמש מגן לאדסידואוס אחר. כל אחד יכול היה לשמש מגן לפרולטריוּס (Proletariat), אדם שנחשב חסר רכוש, ונרשם בקנסוס כבעל צאצאים (בלטינית: Proles) בלבד. אם לא התייצב מגן, הנושה כבל את הלווה לתקופה של 60 יום. הלווה יכול היה להאכיל את עצמו, אך אם לא היה באפשרותו, על הנושה היה לדאוג לו למזון. במהלך 60 הימים, היה על הצדדים למצוא פתרון לבעיית החוב. בתום התקופה המוקצבת, הלווה נלקח לקומיטיום בשלושה ימי שוק עוקבים, על מנת להכריז על החוב. הדבר פרסם את המקרה ונתן אפשרות לאזרחים לעזור ללווה. לאחר 60 יום, אם לא הגיעו הצדדים להסכם, הלווה נלקח אל המגיסטרט בפעם השלישית. לאחר שהוכח שהחוב עדיין לא שולם, הנושה היה רשאי למסור את הלווה להוצאה להורג או למוכרו מעבר לנהר הטִיבֶּר, כלומר, מחוץ לגבולות רומא, אל האֶטרוּסקים. אדם שנמכר מעבר לנהר הטיבּר איבד את אזרחותו הרומית ועמה את כלל זכויותיו בעיר רומא ובקהילות הלטיניות. תריסר הלוחות קבעו שאם יש מספר נושים, ניתן לבתר את גופו של הלווה למספר החלקים התואם. כבר בתקופה שנכתבו בה תריסר הלוחות, היה איסור על מכירת אזרח רומאי לעבדות בתחומי העיר. מכאן נובעת חומרת העונש ונוהלו הנוקשה, הנועד להרתעה.
רקע > הנקסום כאמצעי מגשר

הנקסום היווה אפשרות נוספת שמטרתה הייתה לגשר בין שני הצדדים. כמשועבד, הלווה נותר בחיים ולפחות ברמת החוק, שמר על זכויותיו כאזרח רומאי. נקסוס ששילם את חובו חזר להיות אזרח מלא, תוך קבלה מחדש של כל זכויותיו. הנושה לא קיבל תמורה כלכלית מהרג הלווה והתמורה ממכירתו מעבר לטיבּר הייתה חד פעמית. בעזרת הנקסום, הנושה יכול היה להשתמש במשועבדים זמן רב בתור עובדי אדמה.
יישום הנקסום > הנקסום והמשועבד

כעקרון, נותר הנקסוס משועבד עד לסיום תשלום החוב. עקרון חישובי שהקשה על החייבים עוד יותר היה הנוהג לחשב את הריבית ולהתחיל את התשלום קודם כל על חשבון הריבית, ורק אז על חשבון הקרן. מנהג זה פסק בעקבות חוקי ליקיניוס-סקסטוס (Lex Licinia Sextia) בשנת 367 לפנ׳. במקרים בהם הצליח החייב להחזיר את חובותיו, מצב הנקסום היה זמני, וניתן לראות בו סוג של חוזה עבודה. במקרים בהם לא שולם החוב הפך השעבוד לקבוע. גם אם השעבוד נתפס כחוזה, ישנה עדות על נקסי שהוכו וסבלו התעללות מינית מצד הנושים. סביר להניח שהנקסום היה גמיש ושכמה מהווריאציות או כולן התקיימו בפועל. ליוויוס מרמז על גיוון הנקסום כאשר הוא מתייחס לאנשים אשר כבולים בשלשלאות ולאלה שלא כבולים. ייתכן שהכבולים בשלשלאות היו משועבדים בגלל חובות ואלה שלא, היו משועבדים מרצון, כאמור, בדומה לחוזה עבודה.