stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלאשדאנס

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אדריאן לין 
 הופק בידי:  דון סימפסון   ג'רי ברוקהיימר   טום ג'ייקובסון   לינדה רוזן אובסט   ג'ון פיטרס
 תסריט:  טום האדלי, ג'ו אסטרהש 
 עריכה:  וולט מלקונרי   באד סמית
 שחקנים ראשיים:  ג'ניפר בילס   מייקל נורי
 מוזיקה:  ג'ורג'ו מורודר 
 צילום:  דונלד פטרמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אולפני פוליגרם   סימפסון/ברוקהיימר
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 באפריל 1983
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט מוזיקלי, וידאו-דאנס 
 מקום התרחשות:  פיטסבורג 
 תקציב:  7 מיליון דולר
 הכנסות:  201,463,574 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   flashdance
 דף הסרט ב־IMDb
 
פלאשדאנס (באנגלית: Flashdance) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית-מוזיקלית שיצא ב-1983 בבימוי אדריאן לין. העלילה עוסקת בצעירה המתפרנסת כרתכת וכרקדנית בפאב, המנסה להתקבל לבית ספר לריקוד, במקביל נוצר קשר רומנטי עם המעסיק שלה במפעל המתכת, המסייע לה.
בסרט נוצר שיתוף הפעולה הראשון בין המפיקים דון סימפסון וג'רי ברוקהיימר. הסרט כלל מספר חלקים בסגנון קליפ מוזיקלי, שהשפיעו על סרטים חשובים נוספים שיצרו סימפסון וברוקהיימר בשנות ה-80, בהם "אהבה בשחקים". פסקול הסרט פלאשדאנס כלל מספר להיטים, בהם "Flashdance... What a Feeling" בביצוע איירין קארה, שזכה בפרס אוסקר, ו-"Maniac" בביצוע מייקל סמבלו.
הסרט קיבל ביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע. אך  זכה להצלחה מסחרית מפתיעה בקופות בארצות הברית, והפך לסרט השלישי בדירוג הסרטים המכניסים בארצות הברית לשנת 1983, בנוסף הכניס הסרט ברחבי העולם יותר מ-200 מיליון דולר.
המחזמר

בשנת 2008 הועלה על בימות וסט אנד המחזמר המבוסס על הסרט.
ביולי 2019 הועלה המחזמר על בימות ישראל בתיאטרון תל אביב. המחזמר בארץ הועלה עם התרגום לעברית מאת דניאל אפרת, בנוסף על כך השירים תורגמו גם הם לעברית, חוץ מהשירים "What A Feeling", "Maniac" ו- "I Love Rock n' Roll".
להלן התפקידים והאנשים שמשחקים במחזמר בארץ:
בתפקיד אלכס - ספיר יצחק.
בתפקיד ניק הארלי - צחי הלוי / יפתח מזרחי.
בתפקיד האנה - ריקי גל / דפנה דקל
בתפקיד גלוריה - רויטל זלצמן/ מיטל נוטיק
בתפקיד טס - מיי פיינגולד / שיר פופוביץ
בתפקיד קיקי - עדי כהן.
בתפקיד ג'ימי - רועי וינברג/ יפתח מזרחי
בתפקיד הארי - ליאור זוהר.
בתפקיד C.C - יונתן פז בוגנים.
בתפקיד לואיז / גב' ווילד - ענת סלונים / סיון קרצ'נר.
הערות שוליים

↑  פלאשדאנס באתר the numbers
שדה התעופה פאיד

שדה התעופה פאיד (באנגלית: RAF Faid או Fayid או Fayed) הוא שמם של שני שדות תעופה צבאיים מצריים הנמצאים במחוז איסמעיליה במצרים, ממערב לאגם המר הגדול. שניהם נקראים כשם העיירה הסמוכה פאיד (כ-8 ק"מ מדרום מזרח לשדה) שלחופו המערבי של האגם המר הגדול. השדה הישן והנטוש ממוקם כ-23 קילומטר דרומית לאסמאעיליה וכ-116 קילומטר מצפון מזרח לקהיר. החדש ממוקם כ-4.7 קילומטרים דרומית לשדה הישן.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש להרחיב על קרבות אוויר שהתנהלו מעל הבסיס ופעילות לוחמי הנ"מ. ראו תוספות בדף שיחת הערך.
שדה התעופה RAF Faid נבנה על ידי השלטון הבריטי במצרים, לפני מלחמת העולם השנייה, ושימש את חיל האוויר המלכותי ואת חיל האוויר התשיעי של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. שדה התעופה היה חלק מהמערך הבריטי סביב תעלת סואץ, שהשתרע על שטח של למעלה מ-10,000 קמ"ר וכלל 17 שדות תעופה. בפאיד היה שדה התעופה הגדול ביותר, בצמוד למטה הראשי של הפיקוד הבריטי במזרח התיכון, שהועבר אליה מקהיר בשנת 1946. כן הוצב בפאיד מכ"ם שחלש על אזור נרחב בישראל.
בשנת 1954 נחתם הסכם בין בריטניה למצרים לפיו החיילים הבריטים יפונו בהדרגה מאזור תעלת סואץ. כחלק מהסכם זה פונה השדה בשנת 1955 ועבר לשמש את חיל האוויר המצרי. במבצע מוקד הושמדו המטוסים בבסיס על ידי חיל האוויר הישראלי.
היסטוריה > בסיס חיל־האוויר נחשון – כנף 28

ערך זה עוסק בבסיס חיל־האוויר נחשון, ממערב לאגם המר הגדול שבמצרים. אם התכוונתם לבסיס נבטים – כנף 28 לשעבר, ראו .
ב-20 באוקטובר 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים, כבש צוות של סיירת מטכ"ל את אזור שדה התעופה פאיד, לאחר קרב קצר שבו נהרג קצין צה"ל אמתי נחמני. ומ-21 באוקטובר הפעיל אותו במשך ארבעה חודשים תחת השם "בסיס חיל־האוויר נחשון – כנף 28", שם שהוצע על ידי יגאל ידין. בבסיס פעל גם בית חולים צבאי במהלך תקופת המלחמה וכן פעלו בו מסוף אוטובוסים וישיבה שהוקמה בידי שני רבנים צבאיים צעירים: סרן הרב מרדכי הלפרין וסרן הרב יהושע בן מאיר, בתמיכתו של ראש ישיבת נתיב מאיר, הרב אריה בינה.
כבר ביום ההפעלה הראשון של השדה נחת בו מטוס נשר נחיתת חרום, לאחר שנפגע מאש נ"מ מצרית. את הנחיתה הכווין מפקד הבסיס, אליעזר (צ'יטה) כהן, שעלה על הדת"ק ועם מכשיר קשר הנחית את המטוס הפגוע. כבר למחרת נחת בשדה נחשון מטוס הקרנף (הרקולס) הראשון שפרק ציוד ותוך זמן קצר המריא חזרה עם פצועים שהגיעו מאזור העיר סואץ.
ב-24 באוקטובר 1973, לקראת סיום מלחמת יום הכיפורים, התנהל מעל לשדה נחשון קרב אוויר המוני, בין מטוסי מיג מצריים שניסו לתקוף את השדה לבין מטוסי מיראז' 3 של חיל האוויר הישראלי. בטרם הגיעו מטוסי המיראז', קיבלו סוללות הנ"מ ה-L/70 הישראליות, שהגנו על הבסיס, הרשאה ל"אש חופשית". תותחי הנ"מ (40 מ"מ, ותותחי ה-20 מ"מ) נדרכו. אנשי הנ"מ (מגדוד 955 בפיקודו של רס"ן מנשה גונן) זיהו ארבעה מטוסי מיג מתקרבים מכיוון מערב ואז התקבלה הוראת "חדל" - מטוסינו באויר. מטוסי מיראז' הגיעו מכיוון האגם המר הגדול, והתפתח קרב אויר מהיר שבו הפילו מטוסי המיראז', שלושה מטוסי מיג 19 תוך כ-4 דקות. מטוס מיג רביעי נראה בורח לכיוון מערב ולא נמסר על הפלה נוספת. מטוסי חיל האוויר הישראלי חזרו מזרחה.
הבסיס מילא תפקיד משמעותי בהיערכות צה"ל בעברה המערבי של תעלת סואץ, וחסך את הצורך בתעבורה יבשתית בציריה הפקוקים של סיני. השדה שימש לפינוי נפגעים, העברת אספקה, הוצאת טיסות סיור וקישור והטסת חיילים לחופשה וממנה. בעקבות חתימת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, הופסקה פעילותו. המטוסים האחרונים של חיל האוויר הישראלי עזבו את הבסיס ב-19 בפברואר 1974. לאחר מכן נהרסו מתקני הקרקע של הבסיס, והוא פונה.
שדה התעופה החדש

בשנות ה-80 הועתק שדה התעופה כ-4.7 קילומטרים דרומה, שם נבנה שדה תעופה חדיש, הנושא גם הוא את השם פאיד, בו שוכן בסיס חיל האוויר פאיד החדש.
הבסיס משמש את חטיבה אווירית 282 (הידועה גם ככנף לוחמה טקטית 282), שבמסגרתה פועלות הטייסות:
טייסת 86, העושה שימוש במטוסי F-16 מהדגמים C ו-D.
טייסת 88, העושה שימוש במטוסי F-16 מהדגמים C ו-D.
| --- | --- |
כנף לוחמה טקטית 282 סמל כנף לוחמה טקטית 282
סמל טייסת 86 סמל טייסת 86: סמל טייסת 88 סמל טייסת 88
לקריאה נוספת

יצחק שטייגמן, מוכרחים להמשיך לנגן: חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים, מודן הוצאה לאור, 2023, הפרק "כיבוש שדה תעופה פאיד ופתיחתו לפעילות אווירית", עמ' 475–481
הערות שוליים

1 2 3  המסלול שייך לשדה התעופה פאיד ההיסטורי, הנמצא כ-4,700 מטר צפונית לנוכחי. ננטש בשנות ה-80. ראו Fayid Plan בארכיב הצי המלכותי הבריטי
↑  בסמוך לעיירה פאיד הוקם בית קברות בריטי, FAYID WAR CEMETERY. בין היתר, קבורים במקום שישה חללי הבריגדה היהודית, בית העלמין הבריטי מצרים-פאיד.
↑  משה זק, כשהמצרים יקבלו את הסואץ, מעריב, 24 באפריל 1953.
↑  אזור הסואץ - מעדת מפתח להגנת המזרח התיכון, חרות, 15 ביולי 1953.
↑  המפקדה הבריטית מקהיר לסואץ, המשקיף, 1 בדצמבר 1946.
↑  עוד אגרת ישראלית לבריטניה, חרות, 18 באוגוסט 1954.
↑  עיתוני בריטניה מוסרים על הסכם בדבר פינוי הסואץ, על המשמר, 28 בספטמבר 1953.
1 2 3  דן פתיר, המטוס האחרון המריא מפאיד, דבר, 19 בפברואר 1974.
↑  חמי שלו, עוד לא מרגיש שנתתי מספיק, באתר ישראל היום, 15 במרץ 2012
1 2   אליעזר (צ'יטה) כהן וצבי לביא, ‏השמים אינם הגבול: סיפורו של חיל-האוויר הישראלי, הוצאת ספריית מעריב, 1990, עמ' 506–509, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר.
↑   בח"א 27: 1965–2007, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, שנת 2008, עמ' 44, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר.
↑  פאיד, כך זה החל, מעריב, 22 בפברואר 1974.
↑  ברוך בואך לפאיד, דבר, 12 בפברואר 1974.
↑  מנחם ברש, "תלמוד תורה בחזית" ידיעות אחרונות, 7 בדצמבר 1973, עמ' 9
↑  אלישיב רייכנר, ‏קול בינה, בעיתון מקור ראשון, 24 בינואר 2019
↑  תיאור האירועים נכתב על ידי סמ"ר חנן נוה, מפקד צוות נ"מ בסוללה ב' (בפיקודו של סגן בועז רדלר) בגדוד 955.
↑  "שדה התעופה פאיד מפסיק את פעילותו", באתר חיל האוויר הישראלי.
↑   SYND 21-2-74 DEMOLITION OF SAYID AIRFIELD BY WITHDRAWING ISRAELI TROOPS FROM SUEZ CANAL, סרטון בערוץ "AP Archive", באתר יוטיוב
↑  חיל האוויר המצרי (כותרת מתורגמת מערבית) (בערבית) באתר Marefa (אנ').
סצנת ראונדהיי גארדן

| --- | --- |

 בימוי:  לואי לה פרינס
 הופק בידי:  לואי לה פרינס 
 עריכה:  לואי לה פרינס 
 שחקנים ראשיים:  אנני הארטלי אדולף לה פרינס גוז'ף וויטלי שרה וויטלי
 צילום:  לואי לה פרינס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 הקרנת בכורה:  הממלכה המאוחדת 14 באוקטובר 1888
 משך הקרנה:  0.027666 דקות (1.66 שניות)
 שפת הסרט:  סרט אילם
 סוגה:  סרט אילם, סרט קצר, סרט תיעודי, סרט שחור לבן
 דף הסרט ב־IMDb
 
סצנת ראונדהיי גארדן (באנגלית: Roundhay Garden Scene) הוא סרט אילם, קצר ותיעודי משנת 1888 שהוקלט על ידי הממציא הצרפתי לואי לה פרינס. הוא צולם באוקווד גריינג' בראונדהיי, לידס בצפון אנגליה ב-14 באוקטובר 1888, ומאמינים שזהו הסרט העתיק ביותר ששרד.
המצלמה בה נעשה שימוש נרשמה כפטנט בבריטניה ב-16 בנובמבר 1888.
סקירה כללית

על פי בנו של לה פרינס, אדולף, הסרט צולם באוקווד גריינג', ביתם של ג'וזף ושרה וויטלי, בראונדהיי, לידס, ווסט ריידינג אוף יורקשייר, אנגליה ב-14 באוקטובר 1888. בצילומים מופיעים בנו של לואי, אדולף לה פרינס, חמותו, שרה וויטלי (לבית רובינסון, 1816 – 24 באוקטובר 1888), חותנו, ג'וזף וויטלי (1817 – 12 בינואר 1891), ואנני הרטלי בגן של אוקווד גריינג', מסתובבים בנחת בגן. שרה נראית הולכת – או רוקדת – לאחור כשהיא מסתובבת, וזנבי המעיל של יוסף נראים עפים כשהוא מסתובב. ג'וזף ושרה וויטלי היו הוריה של אשתו של לה פרינס, אליזבת. מאמינים כי אנני הרטלי הייתה חברה של לה פרינס ואשתו. שרה וויטלי נפטרה עשרה ימים לאחר צילום הסצנה. אוקווד גריינג' נהרס בשנת 1972 ופותח מחדש עם דיור מודרני; השרידים היחידים הם קירות הגן בקצה שביל אוקווד גריינג'.
שימור

רצף הפריימים המקורי הוקלט בסרט צילום מבוסס-נייר של איסטמן קודאק באמצעות מצלמת העדשה היחידה של לואי לה פרינס. בשנות השלושים של המאה העשרים ייצר המוזיאון הלאומי למדע בלונדון עותק צלחות זכוכית מצולם של 20 פריימים ששרדו מהנגטיב המקורי, לפני שאבד. המסגרות שהועתקו הושלמו מאוחר יותר לסרט של 35 מ"מ. אדולף לה פרינס הצהיר כי הרצף של ראונדהיי גארדן צולם ב-12 פריימים לשנייה, וסרט שני, תנועה חוצה את גשר לידס, ב-20 פריימים לשנייה; עם זאת, הדבר אינו מתבטא בניתוח הרצפים, מה שמצביע על קצב פריימים של 7 פריימים לשנייה לשניהם, שהייתה מהירות ההעתקה ששימשה בסרט התיעודי משנת 2015 על לה פרינס, The First Film.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  Smith, Ian (10 בינואר 2016). ""Roundhay Garden Scene" recorded in 1888, is believed to be the oldest surviving film in existence". The Vintage News. נבדק ב-29 באוגוסט 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "First surviving film". Guinness Word Records. נבדק ב-31 ביולי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Youngs, Ian (23 ביוני 2015). "Louis Le Prince, who shot the world's first film in Leeds". BBC News. BBC. נבדק ב-24 באוגוסט 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Monumental Inscriptions at St. John's Church, Roundhay, Leeds". אורכב מ-המקור ב-31 במאי 2015. נבדק ב-26 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Roundhay Cottage – the scene of the first ever moving pictures". www.loveoakwood.co.uk. נבדק ב-19 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Glass copy negative of Roundhay Garden Scene by Louis Le Prince | Science Museum Group Collection". collection.sciencemuseumgroup.org.uk (באנגלית). נבדק ב-2020-04-16.
מולי מלון

פסלה של מולי מלון ברחוב גרפטון, דבלין
מולי מֶלון (אנגלית: Molly Malone , אירית: Mol Ní Mhaoileoin) הוא שיר עם אירי פופולרי, שהפך להמנונה הלא רשמי של דבלין, בירת אירלנד. השיר ידוע גם בשמותיו Cockles and Mussels (בתרגום חופשי: צדפות ושבלולים) ו-"In Dublin's Fair City". השיר מספר את סיפורה של מוכרת דגים יפהפייה בשם מולי מלון, שמתה בצעירותה מקדחת. קיימת סברה כי מולי מלון הייתה קיימת במציאות, וכי בלילות עבדה כזונה ברחובות דבלין, אם כי אין לכך ראיות.
היסטוריה

השיר פורסם לראשונה בקיימברידג', מסצ'וסטס, ב-1883, ובלונדון ב-1884. את השיר חיבר והלחין ככל הנראה ג'יימס יורקסטון, באדינבורו בסביבות 1880.
השיר מושמע על ידי אוהדי קבוצות ראגבי בעיר, ובכלל זה נבחרת הראגבי הלאומית של אירלנד. לשיר קיימים ביצועים של זמרים אירים ידועים, ובהם שינייד או'קונור, ג'וני לוגן ואחרים. להקת שירי העם האירית דבלינרס כללה את השיר באלבומה "Alive Alive-O" ששמו נגזר מהפזמון החוזר.
קטע מהשיר נכלל בפסקול הסרט תפוז מכני. קבצן זקן שוכב במעבר להולכי רגל ומזמר את השיר. חבורת הנערים האלימים, ואלכס בראשם, מגיעה למקום, ואלכס אומר: ”דבר אחד אני לא יכול לסבול והוא לראות זקן שיכור מטונף ומלוכלך מיילל את השירים המטונפים של אבותיו”. בעקבות כך מכה החבורה את הקשיש מכות נמרצות.
הזמר רוג'ר ווטרס כתב בשירו "להבה מהבהבת" (The Flickering Flame):
על ספסל בירכתי אולם בית המשפט

ישבו מולי מלון ולאופולד בלום

עד שהמשטרה הגיעה עם מטאטא חדש

וטיאטאה אותם משם.
דמותה של מולי מלון הונצחה בפסל שהוצב ברחוב גרפטון לרגל חגיגות המילניום לעיר ב-1987. ביולי 2014, הפסל הועתק לרחוב סאפוק (Suffolk), מול משרד המידע לתיירים, כדי לפנות מקום לעבודות הנחת מסילות Luas (הרכבת הקלה) במיקום הישן. באופן סאטירי קוראים תושבי דבלין לפסל: "The Tart With The Cart" לאמר "הזנזונת עם העגלה", וזאת ברמיזה למחשוף שמלתה של מולי, אשר נגעו בו פעמים כה רבות שחזה של הפסל זהוב לעומת שארו.
מילות השיר

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  תרגום לעברית בעיר הנאווה דבלין,   בה נערות יפות מלוא העין,   שם חזיתי לראשונה  במולי מלון המתוקה  מגלגלת עגלתה   בכל רחוב וסימטה,   קוראה:  "שבלולים וצדפות חיים,  הַי הִי הַי הוֹ!"    בשוק דגים מכרה,   ואין בכך תמה  כי כך עשו לפניה  גם אמה, גם אביה   גלגלו הם עגלות   ברחובות ובסמטאות   בקוראם: "שבלולים וצדפות חיים,  הַי הִי הַי הוֹ!"    מקדחת היא מתה   בלי מרפא ומושיע   וזה היה סופה   של מולי מלון המתוקה  רק רוחה מגלגלת   עגלה כאן בקרת   קוראה:  "שבלולים וצדפות חיים,  הַי הִי הַי הוֹ! |  אנגלית  In Dublin's fair city,  where the girls are so pretty,  I first set my eyes on sweet Molly Malone,  As she wheeled her wheel-barrow,  Through streets broad and narrow,  Crying, "Cockles and mussels, alive, alive, oh!"    "Alive, alive, oh,  Alive, alive, oh",  Crying "Cockles and mussels, alive, alive, oh".    She was a fishmonger,  And sure 'twas no wonder,  For so were her father and mother before,  And they each wheeled their barrow,  Through streets broad and narrow,  Crying, "Cockles and mussels, alive, alive, oh!"    (chorus)  She died of a fever,  And no one could save her,  And that was the end of sweet Molly Malone.  Now her ghost wheels her barrow,  Through streets broad and narrow,  Crying, "Cockles and mussels, alive, alive, oh!"   |  אירית  I mBaile Athá Cliath, Ní fhaca mé riamh,  Aon chailín níos sciamhaí ná Mol Ní Mhaoileoin,  Ag stiúradh a barra,  gach áit ins a chathair,  Le ruacain is sliogáin, is iad go breá beo..  פזמון:   Is iad go breá beo, is iad go breá beo,  Le ruacain is sliogáin, is iad go breá beo. Ba mhangaire éisc í, an cheird di ab éasca,  Os amhlaidh dá muintir ó chianta fadó,  Ag stiúradh a mbarra,  gach áit ins a chathair,  Le ruacain is sliogáin, is iad go breá beo.  פזמון:   Ach mo chreach is mo dhiacair, fuair Mol  bocht an fiabhras,  Agus b'in i an chríoch bhí le Mol Ní Mhaoiloin,  Ach tá taibhse sa chathair,  ag stiúradh a barra,  Le ruacain is sliogáin, is iad go breá beo.   |
הערות שוליים

↑  מקור
↑  מקור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 98027816  MusicBrainz work: a0aa38f8-4557-4285-be7d-717c34cbf431  VIAF: 368149196597674792685   WorldCat (עם VIAF): 368149196597674792685
שימוש הוגן

שימוש הוגן (באנגלית: Fair Use) הוא הגנה שנתונה למשתמשים ביצירות שמוגנות בזכויות יוצרים. שימוש הוגן מוגדר בחוק באופן כללי, ונתון לבדיקת שיקולים שונים בכל מקרה ומקרה. במקרה של תביעה על הפרת זכות יוצרים, הנטל להוכיח שהשימוש היה הוגן ולכן מותר, מוטל על הנתבע.
דיני זכויות יוצרים מנסים לאזן בין שני עקרונות יסוד סותרים – עקרון ההגנה על הקניין של בעל היצירה, ולעומתו האינטרס הציבורי, של עידוד הנגישות ליצירות, ובכלל זה שיקולים של חופש ביטוי, חופש יצירה וחופש מידע. הדין מנסה ליישב את הסתירה בין העקרונות הללו באמצעות הכרה בשימושים מותרים, שהעיקרי שביניהם הוא הגנת השימוש ההוגן ביצירות מוגנות, ללא צורך באישור מבעל הזכויות, למטרות שונות, כגון לימוד עצמי, מחקר, ביקורת, סקירה, דיווח עיתונאי, הבאת מובאות, או הוראה ובחינה על ידי מוסד חינוך.
מקומו של השימוש ההוגן

דיני זכויות יוצרים נועדו לעודד את היצירה באמצעות הכרה בזכויותיהם של יוצרים ביצירותיהם, ומתן הגנה על קניינם הרוחני, תוך התחשבות באינטרסים ציבוריים ביצירות – הגנה על חופש הביטוי, הגנה על חופש היצירה ונגישות למידע. חוק זכות יוצרים מתיר מספר שימושים פרטניים ביצירות מוגנות בהתאם לאופיין. השימוש ההוגן הוא סעיף סל עבור מגוון מטרות שלא הותרו בנפרד, כל עוד הן עומדות במבחני הוגנות השימוש.
מקומו של השימוש ההוגן > האינטרס הקנייני

זכות הקניין היא עקרון יסוד הנמצא בבסיס המשפט האזרחי, ודין קניין רוחני כדין קניינו של אדם. עיקרון זה מעוגן בסעיף 3 לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, לפיו ”אין פוגעים בקניינו של אדם”. ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, 1948, כוללת בסעיף כ"ז התייחסות מפורשת לזכותו של אדם ביצירתו: ”כל אדם זכאי להגנת האינטרסים המוסריים והחומריים הכרוכים בכל יצירה מדעית, ספרותית, או אמנותית שהיא פרי רוחו”. מקומו של עיקרון זה לא נפקד מחוקת ארצות הברית, המעניקה לקונגרס את הסמכות ”לעודד את קידום המדע והאומנויות השימושיות, על ידי הבטחת זכויות בלעדיות לפרק זמן מוגבל, למחברים ולממציאים, על כתביהם ותגליותיהם” (פרק 1, חלק שמיני, סעיף 8).
חשיבות ההגנה על זכויות יוצרים אומצה על ידי בתי המשפט בישראל, והדבר בא לידי ביטוי, לדוגמה, בפסק דינה של השופטת בן-עתו (ע"א (ת"א) 779/77, אקו"ם נ' חברת אהרון ברמן):
אני מציעה שבנושא זה של הגנה על זכויות יוצרים ננהג כמו המתוקנות והמתקדמות שבמדינות. הרי אנו ערים מאוד להגנה על כבוד הפרט, בדרך כלל, ונטייתי היא לסייע ככל האפשר ליוצרים למיניהם להתגונן מפני גזל של זכויותיהם בשדה שהוא כה פרוץ ושכה קשה לפקח עליו. אני מציעה לפרש פירוש נדיב כל חוק הבא לסייע ליוצרים לשמור על זכויותיהם כנגד מי שמבקש להשתמט מתשלום.
מקומו של השימוש ההוגן > האינטרס הציבורי

מתן זכות יוצרים על יצירה מהווה מעין מונופול על זכויות השימוש ביצירה, ולכן אכיפה מקסימלית של הזכויות הקנייניות תפגע בעקרונות יסוד הנחשבים לאינטרס ציבורי: במסגרת חופש הביטוי לאדם זכות לדון ולהתייחס ליצירה, באופן אוהד או ביקורתי או אחר. חופש היצירה כולל את החופש להתייחס ליצירות קודמות, גם אם הן יצירות מוגנות. ההגנה על זרימת מידע חופשית וחופש העיתונות דורשים נגישות למידע, אך אכיפת זכות יוצרים על המידע או על אפיקי הפצתו יכולים בקלות למנוע את זרימת המידע. לכאורה, בעל הזכות יכול למנוע כל גישה, שימוש או התייחסות ליצירה, אם רצונו בכך, וכך לפגוע בחופש הביטוי, חופש היצירה וחופש העיתונות.
חופש הביטוי נחשב לאחת מזכויות האדם היסודיות והבסיסיות ביותר. זכות זאת מעוגנת במגילת העצמאות, בה נכתב כי ”מדינת ישראל תבטיח חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות”. ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, 1948, כוללת בסעיף י"ט התייחסות מפורשת לחופש הביטוי: ”כל אדם זכאי לחירות הדעה והביטוי, לרבות החירות להחזיק בדעות ללא כל הפרעה, ולבקש ידיעות ודעות, ולקבלן ולמסרן בכל הדרכים וללא סייגי גבולות”. מקומו של ערך זה לא נפקד ממגילת הזכויות של ארצות הברית, ובמסגרת התיקון הראשון נאמר ”הקונגרס לא יחוקק חוק [ה]מגביל את חופש הדיבור או העיתונות או זכותם של בני אדם להתכנס בדרך-שלום ולבקש מן הממשל תיקונן של עוולות”.
חופש היצירה הוא נגזרת ישירה של עקרון חופש הביטוי (וגם של עקרון חופש העיסוק). הדבר בא לידי ביטוי בדבריו של נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר (בג"ץ 806/88, Universal City Studios נ' המועצה לביקורת סרטים ומחזות):
התשתית המונחת ביסוד בדיקתנו היא הכלל הגדול של חופש הביטוי, ממנו צומחת, בין היתר, חירות היצירה האמנותית בתחום הספרותי ובתחום החזותי לצורותיו. פשוט, ברור ומקובל עלינו הוא, כי אדם רשאי להביע ברבים את רעיונותיו ומחשבותיו, ובתוך אלו את פרשנויותיו לאירועים שבעבר, בהווה או בעתיד, מבלי שיגבילוהו בכך. זהו המאפיין המרכזי לחירות המחשבה האנושית וליכולתו של אדם להגיע לידי ביטוי עצמי.
השופט יעקב טירקל (ע"א 8393/96, מפעל הפיס נ' The Roy Export Establishment Company) התייחס לטבעה של יצירה חדשה, המסתמכת על יצירות קודמות, ועל הסכנה בהגנה מוגברת על היצירות המקוריות:
בבואנו להגן על היצירה המקורית יש לתת את הדעת גם על כך שהגנה מוגברת יתר על המידה עלולה לבלום התפתחות תרבותית וחברתית, הסומכת על הישגי העבר. מטבע הדברים, פריצת דרך, או התקדמות, המשרתת את החברה נובעת מהישגיהם היצירתיים של יחידים הסוללים את הדרך תוך הנחת אבן על אבן. יש אפוא מצבים שבהם מצדיק האינטרס הציבורי את צמצום ההגנה על זכות היוצרים, כמו במקרה של טיפול הוגן ביצירה למטרות שהוגדרו בחוק.
עקרון חופש המידע, המוזכר אף הוא בסעיף י"ט של הכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, אוסר על הגבלת זרימת המידע. בנוסף לזכות למידע והזכות לנגישות המידע, קיים אינטרס ציבורי שלישי – חופש העיתונות. מידע נחשב כסוג של יצירה, ולכן עקרונות אלו עלולים להיפגע ממונופול של בעל הזכויות על המידע.
שימוש הוגן כמענה לכשל שוק. במסגרת התאוריה של חוקי זכות יוצרים, לא נפקד מקומה של גישה ליברטריאנית שאינה מייחסת שום משקל לאינטרסים ציבוריים. ניתוחים כאלו מראים שזירת מסחר ברישיונות שימוש מועדת לכשלי שוק, והיתרים מוגבלים לשימוש הוגן מהווים פתרון לכשלי השוק הקיימים. כלומר, מכיוון ש"השוק המשוכלל" של רישיונות שימוש לא פועל בצורה מיטבית, ההיתרים לשימוש הוגן מטיבים עם פעילות השוק.
מקומו של השימוש ההוגן > האיזון בין העקרונות הסותרים

החוק מנסה למצוא איזון בין עקרונות היסוד הסותרים – ההגנה על הקניין הרוחני והאינטרס הכלכלי של בעל היצירה מצד אחד, מול ההגנה על חופש הביטוי, חופש היצירה חופש המידע והנגישות למידע, שכולם חלק מהאינטרס הציבורי, מצד שני. מלכתחילה, החוק מעניק זכות בלעדית ליוצר, אך זו מוגבלת מבחינת מושאה, היקפה, ומשך קיומה. במשך תקופת ההגנה, החוק מנסה לגשר על הסתירה בין עקרונות אלו באמצעות הקביעה ששימוש הוגן ביצירה מותר, ללא צורך באישור מבעל הזכויות, למטרות שונות כגון לימוד עצמי, מחקר, ביקורת, סקירה, דיווח עיתונאי, הבאת מובאות, או הוראה ובחינה על ידי מוסד חינוך.
בתי המשפט נדרשו למציאת האיזון הראוי בין האינטרס הקנייני והאינטרס הציבורי. פסק הדין העקרוני ביותר בנושא, הוא רע"א 2687/92, דוד גבע נ' חברת וולט דיסני, שיוזכר בהמשך. השופט מלץ כותב בפסק הדין כך:
ההתנגשות בהקשר הנדון ממחישה באופן חלקי את המתח שבבסיס דיני זכויות היוצרים, כמו גם בבסיס מערכות דינים אחרות בתחום הקניין הרוחני: בין ההגנה על זרימת מידע חפשית, על חופש הביטוי ועל חופש התחרות מזה, ובין ההגנה על קניינו של היוצר בפרי עמלו מזה.
העקרונות המנחים לבחינת הוגנות השימוש, כפי שנקבעו בין השאר בפס"ד זה, נחקקו במסגרת חוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007.
פסק דין שניתן בארצות הברית (Cariou v. Prince) עסק ביצירה של האמן ריצ'רד פרינס, שהורכבה מקרעי תצלומים שנלקחו מספר תצלומים של הצלם פטריק קאריו. בפסק הדין נקבע שהיצירה החדשה שינתה את היצירה המקורית במידה ניכרת (שינוי טרנספורמטיבי, בלשון פסק הדין) כך שיש לראות את השימוש שנעשה ביצירותיו של קאריו כשימוש הוגן.
הגדרת "שימוש הוגן" בישראל

בישראל, הגנת השימוש ההוגן מעוגנת בסעיף 19 לחוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007. הסעיף מגדיר רשימה פתוחה של מטרות שאינן דורשות אישור מבעל הזכויות ומהוות "שימוש הוגן", ומגדיר תנאים שעל-פיהם נבחנת "הוגנות השימוש" ביצירות מוגנות:
(א) שימוש הוגן ביצירה מותר למטרות כגון אלה: לימוד עצמי, מחקר, ביקורת, סקירה, דיווח עיתונאי, הבאת מובאות, או הוראה ובחינה על ידי מוסד חינוך.
(ב) לצורך בחינה של הוגנות השימוש ביצירה לעניין סעיף זה, יישקלו, בין השאר, כל אלה:
(ג) השר [שר המשפטים] רשאי לקבוע תנאים שבהתקיימם ייחשב שימוש לשימוש הוגן.
הגדרת "שימוש הוגן" בישראל > דוגמאות לשימושים הוגנים

רשימת השימושים ההוגנים היא רשימה פתוחה, ופעולות אלו ודומיהן אינן מהוות הפרת זכות יוצרים:
הגדרת "שימוש הוגן" בישראל > בחינת הוגנות השימוש

ארבעת השיקולים הבאים משמשים לצורך בחינת הוגנות השימוש:
הגדרת "שימוש הוגן" בישראל > שימוש הוגן בהוראה במוסדות להשכלה גבוהה בישראל

בשנת 2013 התפרסם מסמך בשם "עקרונות פעולה לשימוש ביצירות לצורכי הוראה ומחקר", המהווה פשרה בין המו"לים למוסדות להשכלה גבוהה, בקשר לשימוש המותר בהוראה, ביצירות שמוגנות בזכויות יוצרים. המסמך מפרט הנחיות לפרשנות ראויה של שימוש הוגן, מטרת השימוש, השיקולים, עקרונות פעולה לשימושים ביצירות לצורכי הוראה והנגשת יצירות לצורכי הוראה באמצעים דיגיטליים ובמקראות מודפסות.
המעבר מטיפול הוגן לשימוש הוגן > ההבדל בין טיפול הוגן לשימוש הוגן

טיפול הוגן ושימוש הוגן הן שתי גישות שונות למתן היתרי שימוש ללא קבלת אישור מבעל הזכויות. גישת הטיפול ההוגן (Fair Dealing), שמקורה בדוקטרינה האנגלית ונפוצה במשפט המקובל, מספקת היתרים לחריגים ספציפיים בלבד. לעומתה, גישת השימוש ההוגן (Fair Use), שמקורה בדוקטרינה האמריקאית, מרחיבה את המקרים בהם פעולה נחשבת לשימוש הוגן, ומספקת מבחנים לבחינת הוגנות השימוש.
כאמור, חוק זכות יוצרים התשס"ח-2007 מכיר בשימוש הוגן (רשימה פתוחה של מטרות המהוות שימוש הוגן), ומגדיר תנאים על-פיהם נבחנת הוגנות השימוש ביצירות המוגנות בזכויות יוצרים. זאת בניגוד לנוסח החוק משנת 1911, שבסעיף 2(1)(I) סיפק הגנת טיפול הוגן הכוללת רשימה סגורה וממצה של מטרות שאינן נחשבות הפרת זכויות יוצרים:
(1) רואים זכות יוצרים ביצירה כאילו הופרה על ידי אדם אם שלא בהסכמת בעל זכות היוצרים הוא עושה מעשה שהזכות היחידה לעשייתו נתונה בחוק זה לבעל זכות היוצרים, בתנאי שהמעשים דלקמן לא יהא בהם משום הפרת זכות יוצרים:
בתי המשפט קבעו שרשימת החריגים המופיעה בסעיף 2(1)(I) היא רשימה סגורה וממצה (ר' למשל ע"א (ת"א) 178/79, הלינגר נ' אסתרון ורע"א 2687/92, דודו גבע נ' חברת וולט דיסני). דבר זה הביא לפסקי דין בהם בית המשפט נמנע מלהכיר בשימוש הוגן, אף על פי שסבר שהתרת השימוש מוצדקת. דוגמה לכך ניתנה בפס"ד ת"א (שלום חיפה) 12595/98, רונן ברגמן נ' משרד החינוך, בו תבע ברגמן את משרד החינוך על שימוש במאמר פרי עטו בבחינת הבגרות בהבעה עברית. בית המשפט סבר שביצירה נעשה שימוש לגיטימי למטרה חינוכית, וכי לתובע לא נגרם כל נזק כלכלי בעקבות השימוש, אבל נאלץ לפסוק ששימוש ביצירה מוגנת במסגרת "בחינה" אינה נופלת בגדר "טיפול הוגן" על פי סעיף 2(1)(I).