stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרינה שטוטלנד
הערות שוליים

↑  קרינה שטוטלנד, עורכת "לאשה", קיבלה את פרס סוקולוב: "הכרה בחשיבותה של עיתונות הנשים", באתר ynet, 9 בנובמבר 2021
↑  אלכסנדר כץ, אחרי פרישת אורנה ננר: קרינה שטוטלנד צפויה להתמנות לעורכת מגזין 'לאשה', באתר אייס, 22 במאי 2014
↑   נתי טוקר, עיתונאית "לאישה" תובעת: העורכת פיטרה אותי בגלל סכסוך בין בני הזוג, באתר TheMarker‏, 26 בינואר 2016
↑   נתי טוקר, בית הדין: ל-ynet מותר לא לגייס עיתונאית שצייצה נגדו, באתר TheMarker‏, 9 בדצמבר 2018
↑  קרינה שטוטלנד, לא שותקות יותר: כך הגיעו 22 נשים אמיצות לשער "לאשה", באתר Xnet‏, 3 במרץ 2016
↑  עדו בן פורת, זוכי פרס סוקולוב 2021: גדעון לוי, אוהד חמו, קרינה שטוטלנד ויפעת גליק, באתר ערוץ 7, 14 ביוני 2021
↑  מידע על קרינה שטוטלנד בקטלוג הספרייה הלאומית
↑  עמיתים במכון | מכון גשר למנהיגות, באתר gesherleaders.org, ‏2016-01-18
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 192148874561949621924   WorldCat (עם VIAF): 192148874561949621924
ראובן טרוסטלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 במרץ 1908 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  5 בפברואר 1999 (בגיל 90) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
בניין הטלוויזיה ברוממה בירושלים
ראובן (רודולף) טרוסטלר (21 במרץ 1908 - 5 בפברואר 1999) היה אדריכל ישראלי שתכנן מאות מבנים בישראל, בעיקר מבני תעשייה ומשרדים כמו מגדל ירושלים, בניין הטלוויזיה הישראלית ברוממה ובית סולל בונה ירושלים.
ביוגרפיה

טרוסטלר נולד בווינה בשנת 1908, למשפחה של נגרים ורפדים. בגיל 14 הצטרף לניהול בית העסק המשפחתי והחל ללמוד נגרות בבית ספר מקצועי. בהמשך למד אדריכלות בבית הספר לאומנויות שימושיות בווינה, שם הכיר את האדריכל אוסקר סטרנד והחל לעבוד במשרדו. סטרנד עזר לטרוסטלר לקבל את תעודת ההסמכה על אף היותו יהודי. לאחר הלימודים, שאותם סיים בהצטיינות, המשיך לעבוד עוד זמן מה במשרדו של סטרנד עד שפתח משרד עצמאי. משרדו עסק בתכנון תפאורות ותלבושות לתיאטרון ובנה גם מפעלים קטנים.
בשנת 1938 עלו טרוסטלר ואשתו לארץ ישראל והתגוררו בתל אביב, שם עבד במשרדו של זאב רכטר. לאחר זמן קצר עברו לירושלים, שם קיבל עבודה במשרד לעבודות ציבוריות של המנדט הבריטי. הוא היה פעיל גם בתנועת הבונים החופשיים ותכנן עבורם היכל עולמי בירושלים, תוכנית שלא בוצעה.
החברה הכלכלית לירושלים בחרה בטרוסטלר כאדריכל המועדף על החברה, והוא תכנן עבורה עשרות מבני תעשייה בעיר, בהם שורה של מבנים באזור התעשייה רוממה, כולל מלטשת יהלומים שהוסבה לבניין הטלוויזיה, מפעל לחוטים שהוסב אחר כך לאולפני הרדיו של קול ישראל, ובניין מפעל התרופות מעבדות רפא שנחנך ב-1953. בנוסף תכנן מפעלים באזורי התעשייה בגבעת שאול ובתלפיות. מחוץ לירושלים תכנן מבני תעשייה בעיירות פיתוח בדרום כמו דימונה ואופקים.
בשנת 2020 נערכה בגלריה בבית האדריכל תערוכה המוקדשת ליצירתו ואותה ליווה הספר "האדריכל רודולף ראובן טרוסטלר - שישה עשורים על ציר וינה-ירושלים".
נפטר ב-5 בפברואר 1999. תרם את גופתו למדע והובא לקבורה בהר המנוחות.
פרויקטים נבחרים

חדר אוכל בקיבוץ כפר גלעדי, בשיתוף דב קוצ'ינסקי (כיום משמש כאולם לחוגים והתכנסויות), 1949
מרכז קהילתי ובית העם, ירוחם, 1950
בית הבראה ביתן אהרון, 1955
בית סולל בונה ירושלים, 1957
בניין הטלוויזיה הישראלית ברוממה (במקור בניין לתעשיית היהלומים), 1960
בית ההסתדרות הרפואית ברחוב הנביאים, 1963
מלון "דיפלומט" בירושלים, 1964
מגדל ירושלים - רב הקומות הראשון בעיר
דפוס כתר בגבעת שאול
בית חרושת לפרוות בתלפיות
בית סולל בונה ירושלים
בית ההסתדרות הרפואית בירושלים
מגדל ירושלים
לקריאה נוספת

עדינה מאיר-מריל, אלכסנדרה קיי: האדריכל רודולף ראובן טרוסטלר - שישה עשורים על ציר וינה-ירושלים, הוצאת הגלריה בבית האדריכל, תל אביב-יפו, 2020.
הערות שוליים

↑  נחנך מרכז היהלומים בירושלים, הַבֹּקֶר, 16 בנובמבר 1960
↑  דליה שחורי, 3 אולפני הטלוויזיה יוקמו תוך חודשיים, על המשמר, 25 בינואר 1968
↑  נחנכה המטווייה "חוטי ירושלים", למרחב, 23 באפריל 1958
↑  ארבע מאות אלף דולר - ערך יצוא ביח"ר "רפא" בירושלים, זמנים, 23 בנובמבר 1953
↑  ראובן טרוסטלר באתר GRAVEZ
↑  נועם דביר, אדריכלות: לשמר או לא לשמר? זאת השאלה, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2011
↑  אהרון דולב, הבית על הגבול, מעריב, 15 במאי 1964
בתלפיות הוזז גבול ירדן לטובת  ישראל והוקם שם מלון, קול העם, 13 באוגוסט 1964
↑  נחום ברנע, מגדלי בבל ושלום ירושלים, דבר, 4 באוגוסט 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008877446805171  VIAF: 3160120588840440754   WorldCat (עם VIAF): 3160120588840440754
קמפנאל

גיירמו גונסלס דל ריו גרסיה (בספרדית: Guillermo Gonzalez del Rio Garcia;‏ 9 בפברואר 1912 – 22 בינואר 1984), אשר כונה בשם קמפנאל הראשון או גיירמו קמפנאל, היה כדורגלן ומאמן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ. קמפנאל הוא השחקן שכבש הכי הרבה שערים במדי סביליה בכל הזמנים, עם 218 שערים בכל המסגרות.
ביוגרפיה

קמפנאל נולד ב-9 בפברואר 1912 באבילס שבספרד. הוא התחיל את הקריירה שלו בספורטינג חיחון, שם שיחק עד 1929, לפני שעבר לשחק בסביליה. בסביליה כונה בשם "קמפנאל הראשון" מכיוון שאחיינו, מרסלינו קמפנאל (שכונה בשם קמפנאל השני), היה גם כן שחקנה בשנות ה-50 של המאה העשרים. במהלך תקופתו שם הוא זכה עימה פעמיים בגביע הספרדי בשנים 1935 ו-1939, תוך כדי שהוא כובש בשני משחקי הגמר של אותן זכיות. הוא היה גם שותף לזכייתה בליגה הספרדית של עונת 1945/46. קמפנאל הוא הכובש הגדול ביותר בכל הזמנים של הקבוצה עם 218 שערים בכל המסגרות. במסגרת הליגה הבכירה כבש במדי סביליה 100 שערים ב-157 הופעות, לפני שעזב אותה וסיים את הקריירה שלו בשנת 1946. לאחר סיום הקריירה היה למאמנה של סביליה ושל אחיינו.
בנבחרת ספרד קמפנאל ערך 3 הופעות וכבש 2 שערים. משחקו הראשון בנבחרת היה משחק רבע גמר מונדיאל 1934, כאשר ספרד פגשה את איטליה והפסידה לה במשחק חוזר. מאז לא שב לנבחרת עד שנת 1941, בה שיחק שני משחקי ידידות, שניהם מול פורטוגל ובהן כבש שני שערים.
קמפנאל נפטר ב-22 בינואר 1984 בסביליה שבספרד, בגיל 71, כתוצאה מדום לב.
תארים

אליפות ספרד: 1945/46
הגביע הספרדי (2): 1935, 1939
הליגה השנייה בספרד: 1934
גביע אנדלוסיה (5): 1930, 1931, 1936, 1939, 1940
ראובן יפת

ראובן יפת (נולד ב-1 בינואר 1935) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בהפועל פתח תקווה בשנות החמישים והשישים.
קריירת משחק

ראובן יפת נולד בתימן ועלה לישראל עם משפחתו באונייה שיצאה נמל עדן כשהיה בן חצי שנה. במשפחה התגוררה תחילה בשכונת כרם התימנים בתל אביב. עד לסיום שירותו הצבאי לא שיחק כדורגל במסגרת מסודרת, אלא רק בשכונה. כשבועיים לפני סיום השירות שיחק יפת במדי נבחרת פיקוד ההדרכה, לצידו של נחום סטלמך, במסגרת גביע הרמטכ"ל. קבוצתו זכתה בגביע, ויפת היה אחד המצטיינים. לאחר מכן קיבל הצעות ממספר קבוצות, ולבסוף בחר בהפועל פתח תקווה עקב המלצתו של חברו יעקב קרלינסקי, שאימן במחלקת הנוער של הקבוצה.
יפת החל לשחק בהפועל פתח תקווה לקראת סיום עונת 1955, בה זכתה באליפות ראשונה בתולדותיה. שנתיים לאחר מכן הוסיפה הקבוצה גם את גביע המדינה לארון תאריה. בין עונת 1958/59 ל-1962/63 זכתה הפועל פתח תקווה בחמש אליפויות רצופות, שיא שלא נשבר עד היום (נכון לשנת 2024). יפת היה אחד השחקנים היציבים בקבוצה באותן שנים - מתוך 110 משחקים שנערכו בעונות האליפות, הוא פתח בהרכב ב-103. רק השוער יעקב ויסוקר שותף ביותר משחקים בפרק זמן זה.
בעונת 1964/65 עזב את הפועל פתח תקווה ועבר להפועל נחליאל מהליגה השנייה, שם שימש כמאמן-שחקן.
קריירת אימון

קריירת האימון של יפת הייתה קצרה למדי. לאחר ששימש כמאמן-שחקן בהפועל נחליאל, עבר לאמן את מכבי בת ים. כעבור זמן קצר נאלץ לעזוב בעקבות סכסוך עם הנהלת הקבוצה - הוא הוציא את השחקן המוביל של הקבוצה מההרכב לאחר שעישן תוך כדי משחק, וחברי ההנהלה הודיעו לו כי הצעד לא מקובל עליהם. בעקבות זאת עזב והחליט לפרוש מאימון. בהמשך עבד כטכנאי בחברת טלפונים, תפקיד שקיבל בזמן ששיחק בהפועל פתח תקווה, עד שיצא לפנסיה.
חיים אישיים

יפת גמלאי של בזק. הוא נשוי ואב לשני בנים ומגורר בפתח תקווה.
הערות שוליים

1 2  אשר גולדברג‏, השורד האחרון: האיש שזכה בשש אליפויות ונשאר כדי לספר, באתר וואלה, 10 במאי 2024
ראקיה

| --- | --- |

 סוג:  משקה חריף 
 אחוז אלכוהול:  40 
 מוצא:  חבל הבלקן 
 צבע:  חום 
 
הכנת ראקיה בשיטה מסורתית בבולגריה
ראקיה (בבולגרית: Pакия; באלבנית: Rakia; במקדונית: Pакија) הוא משקה אלכוהולי מסורתי הנפוץ בבולגריה ובמדינות חבל הבלקן.
המשקה עשוי מאלכוהול מזוקק העשוי מענבים ושזיפים, אך ניתן להכינו גם ממשמשים, אגסים, אפרסקים, תפוחים, תאנים, דובדבנים, פטל ואוסנה.
אחוז האלכוהול במשקה נע בין 40 אחוזים בייצור מסחרי ל-50 אחוזים בייצור ביתי.
ברוב המקרים, המשקה חסר צבע ולעיתים נוטים להוסיף עשבי תיבול, אניס, אגוזי מלך או דבש שעלולים לשנות מעט את צבעו.
נהוג להגיש את המשקה יחד עם מתאבנים וסלטים, אך גם בארוחה העיקרית.
ראו גם

אוזו
ערק
סליבוביץ'
הערות שוליים

↑  Free Sofia Tour, Rakia – Bulgaria’s Most Popular Traditional Alcoholic Drink, Free Sofia Tour, ‏30 במרץ 2020 (באנגלית)
↑  mitrov_admin, DRINK LIKE A SERBIAN: How to Drink Rakija like a Local, ‏22 בדצמבר 2020 (באנגלית)
↑  Tasting Table Staff, What Is Rakija?, Tasting Table, ‏29 במרץ 2017 (באנגלית)
↑  Ivan R., Rakia – Everything you wanted to know about this drink, Slavorum, ‏23 בינואר 2016 (באנגלית)
↑  Honey brandy (medena rakija/medovača) – Delicious Food Of Montenegro (באנגלית)
קמפצ'ה

ערך זה עוסק במדינת קמפצ'ה שבמקסיקו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קמפצ'ה (בספרדית: Campeche; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של קמפצ'ה, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Campeche) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. קמפצ'ה נמצאת בדרום-מזרח מקסיקו, בחצי האי יוקטן, והיא גובלת במפרץ מקסיקו בצפון, יוקטן בצפון-מזרח, קינטנה רו ובליז במזרח, גואטמלה בדרום וטבסקו במערב. בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא קמפצ'ה.
היסטוריה

שם המדינה נובע משם בירתה שנובע משם התיישבות של בני המאיה באזור בשם "א-קינ-פץ'". הספרדים הגיעו לאזור לראשונה ב-1517 והאוכלוסייה המקומית נטמעה בהם. הספרדים הקימו בהתיישבות נמל שהפך לאחד מהחשובים של ספרד באזור.
העיר ירדה מגדולתה במאה ה-19, עקב פתיחת נמלים אחרים והידרדרות בחקלאות. תחילה הייתה קמפצ'ה חלק ממדינת יוקטן, אך היא הפכה למדינה בפני עצמה ב-1863. כעבור שנה צרפת פלשה למקסיקו והחזירה את קמפצ'ה להיות חלק מיוקטן, אך כעבור מספר שנים מקסיקו השתחררה מהכיבוש הצרפתי, וקמפצ'ה חזרה להיות מדינה.
כלכלה

כלכלת המדינה מסתמכת בעיקר על נפט שנמצא מול חופיה בשנות ה-70. נוסף על כך יש מעט חקלאות.
קריניצה זדרוי

קריניצה זדרוי (בפולנית: Krynica-Zdrój; ביידיש: קרעניץ) היא עיירת נופש ומרחצאות במחוז נובי סונץ' שבפרובינציית פולין קטן בפולין, בסמוך לגבול סלובקיה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

קריניצה זדרוי נזכרת לראשונה בשנת 1547, ובשנת 1889 הוענקו לה זכויות עיר. בשל מיקומה הגאוגרפי, ובשל סמיכותה למספר מסילות ברזל, הפכה העיירה מראשית המאה ה-20 ליעד קיט והבראה, וכן למרכז ספורט חורף.
יהודי קריניצה זדרוי

בשנת 1921 נמנו בעיירה 1,023 יהודים, כמחצית תושביה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסו רבים מיהודי העיירה להימלט להונגריה ולרומניה, אולם רובם נאלצו לשוב לעיירה בשל חסימת הדרכים.
עם כניסת הגרמנים לעיירה, הטילו אלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן עבודות כפייה, הגבלות תנועה ותשלומי כופר. בנובמבר 1940 נצטוו יהודי העיירה להתרכז בכיכר המרכזית בה. לאחר סריקת בתי היהודים ביישוב, גורשו כל יהודי העיירה לנובי סונץ' ולגריבוב, ושם נספו בהמשך ברובם המוחלט עם יתר היהודים ביישובים אלו.
קרטיס ג'רלס

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1987 (בן 37) אוסטין, ארצות הברית 
 עמדה:  רכז
 גובה:  1.85
 מכללה:  ביילור
 דראפט:  לא נבחר, 2009
 קבוצות כשחקן
 2009–2010   2010–2011   2011–2012   2012   2012–2013   2013   2013–2014   2014–2015   2016   2016–2017   2017–2019   2019–:  אוסטין ספרס   פרטיזן בלגרד   פנרבחצ'ה אולקר   מורסיה   בשיקטש   מיין רד קלאוס   אולימפיה מילאנו   אוניקס קאזאן   גלאטסראיי   הפועל ירושלים   אולימפיה מילאנו   דינמו סאסארי
 
קרטיס לואיס ג'רלס ג'וניור (באנגלית: .Curtis Louis Jerrells Jr; נולד ב-5 בפברואר 1987) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת דינמו סאסארי.
קריירה מקצוענית

ג'רלס נולד באוסטין טקסס, שבארצות הברית. בשנים 2005–2009 הוא שיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ביילור. הוא השחקן הראשון שהוביל את הקבוצה במספר הנקודות ומספר האסיסטים בכל ארבע שנותיו בקבוצה. ג'רלס לא הצליח להיבחר בדראפט ה-NBA לאחר סיום לימודיו.
בחודש ספטמבר 2009 חתם ג'רלס בסן אנטוניו ספרס לסגל מחנה האימונים שלהם. בעקבות משחקו באימונים הוחתם בקבוצה של הספרס בליגת הפיתוח של ה-NBA, אוסטין טורוס. ג'רלס הוחתם על ידי סן אנטוניו ספרס ב-24 במרץ 2010, אך מיד חידש את החוזה באוסטין טורוס.
ג'רלס שיחק עבור הספרס שוב בליגת הקיץ של ה-NBA בשנת 2010. במהלך קדם העונה 2010-11 ג'רלס עניין את הג'נרל מנג'ר של ניו אורלינס הורנטס דל דמפס, שעבד בעבר כסקאוטר של הספרס. ב-18 באוקטובר 2010 הועבר ג'רלס בטרייד לניו אורלינס הורנטס תמורת בחירת סיבוב שני בדראפט. עם זאת, הוא שוחרר רק שבוע לאחר סוף מחנה האימונים של הקבוצה.
ב-27 בנובמבר 2010 עבר לאירופה וחתם על חוזה עד סוף עונת 2010-11 בקבוצה הסרבית פרטיזן בלגרד איתה זכה בליגה האדריאטית, באליפות הליגה הסרבית ונבחר ל-MVP של סדרת הגמר.
בחודש יוני 2011 הוא חתם על חוזה לשנתיים בפנרבחצ'ה אולקר.
בחודש מרץ 2012 הוא הושאל למועדון הספרדי מורסיה למשך שארית העונה. לאחר ששיחק רק במשך שבוע אחד עבור המועדון החדש (שני משחקים), הוא שבר את רגלו והחמיץ את העונה כולה. ב-29 באוגוסט 2012 הוא חתם חוזה לשנה אחת עם בשיקטאש.
בחודש מרץ 2013 חתם ג'רלס בקבוצת סו פולס סקייפורס מליגת הפיתוח ובהמשך עבר בטרייד למיין רד קלאוס תמורת הסנטר כריס אייר. בחודש אוגוסט 2013 הוחתם ג'רלס על ידי אולימפיה מילאנו מהליגה האיטלקית. זכור מהסדרה מול מכבי תל אביב בעונת האליפות השישית שלה, כמי שעשה את העבירה על טייריס רייס שנתנה יתרון לתל אביבים.
ב-7 ביולי 2014 חתם על חוזה לשנתיים במועדון הרוסי אוניקס קאזאן, שם שיחק עם קית' לנגפורד, שחקן מכבי תל אביב לשעבר, ששיתף פעולה איתו גם בארמאני מילאנו בעונת 2013–2014.
ב-25 בינואר 2016 הוא חתם במועדון הטורקי גלאטסראיי. איתה זכה באליפות היורקאפ, עם שחקן מכבי תל אביב לשעבר סטפן לאזמה.
ב-10 ביולי 2016 חתם ג'רלס על חוזה לשנתיים בהפועל ירושלים מישראל, איתה שיחק ביורוקאפ. לאחר שהוביל את ירושלים לחצי גמר היורוקאפ בעונת 2016/17, בה הפסידו האדומים לוולנסיה בסדרת הטוב מ-3 משחקים, נבחר ג'רלס לחמישיית העונה ביורוקאפ. את העונה סיימה הפועל ירושלים בזכייה באליפות המדינה, תוך שג'רלס הצטיין וקלע 21 נקודות, להן הוסיף 5 אסיסטים. ב-20 באוקטובר 2017 ג'רלס שוחרר מהפועל ירושלים, בעקבות ריב עם המאמן, וחתם כעבור שלושה שבועות באולימפיה מילאנו.
סטטיסטיקות > ביורוליג

| עונה | קבוצה | משחקים | פתח | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים לשלוש | אחוזים מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010/2011 | פרטיזן בלגרד | 10 | 3 | 26.3 | .320 | .132 | .833 | 3.2 | 3.8 | 1.3 | .1 | 9.7 |
| 2011/2012 | פנרבחצ'ה | 14 | 3 | 21.0 | .418 | .286 | .848 | 1.9 | 1.7 | .7 | .3 | 8.6 |
| 2012/2013 | בשיקטש | 17 | 17 | 30.9 | .447 | .385 | .833 | 2.6 | 2.9 | 1.1 | .1 | 14.2 |
| 2013/2014 | אולימפיה מילאנו | 28 | 12 | 24.1 | .440 | .421 | .667 | 2.3 | 2.5 | .7 | .0 | 11.3 |
| 2014/2015 | אוניקס קאזאן | 10 | 3 | 25.0 | .441 | .340 | .727 | 2.6 | 2.9 | .5 | .2 | 10.6 |
| קריירה |  | 79 | 38 | 25.4 | .423 | .351 | .777 | 2.4 | 2.7 | .8 | .1 | 11.1 |
הערות שוליים

↑  http://sport1.maariv.co.il/%D7%9B%D7%AA%D7%91%D7%94/201880
↑  זעזוע בבירה: קרטיס ג'רלס שוחרר מהפועל ירושלים, באתר ערוץ הספורט, 21 באוקטובר 2017
קמפפבונד

הקמפפבונד (בגרמנית: Kampfbund - ליגת-קרב; נהגה "קָמְפּף-בּוּנְד") הייתה ליגה של תנועות הלחימה הלאומניות ובהן המפלגה הנאצית בבוואריה, בשנות העשרים. היא כללה את המפלגה הנאצית של אדולף היטלר ואת ה-אס אה, את הפרייקורפס ואת ה"בונד רייכסקריגספלאג". היטלר היה מנהיגה הפוליטי, ואילו הרמן קריבל עמד בראש המיליציה הצבאית שלה.
הליגה הוקמה ב־30 בספטמבר 1923 בנירנברג, שם הצטרף היטלר למנהיגים לאומניים אחרים כדי לחגוג את יום איחוד גרמניה, שציין את יום השנה לניצחון הפרוסי על צרפת בשנת 1870. מטרת הקמתה של הליגה הייתה לגבש ולייעל את האג'נדות של החברים וגם להתכונן לניצול הפיצול בין בוואריה לבונדסטאג למטרותיהם האישיות. הדחף לאיחוד זה נבע מהכרזה שהוכרזה כמה ימים קודם לכן על ידי גוסטב שטרזמן שהכריז על סיום ההתנגדות כנגד הכיבוש הצרפתי של חבל הרוהר, שכניעתו לכאורה עוררה את חמתם של הלאומנים. הקמפפונד הייתה האחראית לתכנון הפוטש במרתף הבירה בנובמבר 1923 במינכן.
שיוך חברים

בשלב זה, מפלגת הפועלים הגרמנית (DAP) שינתה את שמה למפלגת הפועלים הגרמנית הנאציונל-סוציאליסטית (NSDAP). היא צמחה מכת שוליים לכוח הפוליטי החזק ביותר בבוואריה המונה 70,000 חברים. בשנת 1923, האס אה שימש כצבאה הפרטי של המפלגה הנאצית עם כ־15,000 חברים שבפועל היו חיילים לכל דבר . תת-קבוצה של ה-NSDAP הייתה Stoßtrupp-Hitler, יחידה אישית של שומרי ראש עבור היטלר בפיקודו של יוזף ברכטולד. קבוצה נוספת הייתה קבוצת הנוער של המפלגה יונגשטורם אדולף היטלר שנודעה אחר כך כ"נוער ההיטלראי" בראשות אדולף לנק.
ליגת אוברלנד הייתה ארגון צבאי שהונהג על ידי פרידריך ובר. היו חברים בה 4,000 חיילים חמושים, כמעט כולם יוצאי מלחמה ממורמרים. יחידה זו הייתה יחידת פרייקור.
הבונד רייכסקריגספלאגה (אגודת דגל המלחמה הקיסרית) היה צבא פרטי נוסף שהיה בו גם יוצאי מלחמה רבים. מנהיגה הרשמי לכאורה היה יוזף סיידל אך ארנסט רהם היה שליטה בפועל.
תכנון הפוטש

ב־26 בספטמבר 1923, לאחר תקופת מהומה ואלימות פוליטית, הכריז ראש ממשלת בוואריה, אוון פון קנילינג, על מצב חירום וגוסטב פון קאהר מונה לנציב המדינה, בעל סמכויות דיקטטוריות לשלטון במדינה. בנוסף לפון קאהר, ראש משטרת בוואריה, אלוף-משנה הנס ריטר פון זייסר וגנרל הרייכסווהר אוטו פון לוסוב הקימו משולש שליטה, שבאמצעותו יוכלו השלושה לשלוט על בוואריה. בתגובה לכך, היטלר הודיע כי יערוך 14 הפגנות המוניות החל מה- 27 בספטמבר 1923. מפחד פוטנציאלי לפרעות ומהומות, אחת הפעולות הראשונות של קאהר הייתה לאסור את קיום ההפגנות שהוכרזו. אך עם זאת הופעל לחץ על היטלר בכל זאת לקיים את ההפגנות. הנאצים, יחד עם מנהיגים אחרים בקמפפבונד, חשו כי עליהם לצעוד אל ברלין ולתפוס את השלטון או שמא חסידיהם יפנו לקומוניסטים. בינתיים, ב-5 באוקטובר 1923 סגר קאהר את העיתון הנאצי פלקישר באובכטר לעשרה ימים.
הפוטש תוכנן בהשראת הצעדה המוצלחת של בניטו מוסוליני ברומא, בין התאריכים 22–29 באוקטובר 1922. היטלר ושותפיו תכננו להשתמש במינכן כבסיס לצעדה נגד ממשלת רפובליקת ויימאר. היטלר הגיע להכרה שקאר ביקש לשלוט בו ולא היה מוכן לפעול נגד הממשלה בברלין. היטלר רצה לתפוס רגע קריטי כדי לקבל תמיכה ותסיסה עממית מוצלחת.
הפוטש תוכנן ב-7 בנובמבר בהחלטה נמהרת בדירתו של קריבל. לא כל החברים קיבלו הודעה. לצורך התקשורת השתמשה המפלגה בשתי פיסות נייר; אחד צבעוני אדום שמשמעותו "הדבר האמיתי" והשני לבן המסמל ריצת אימון. הם בחרו להעביר את התג הלבן. בזמן הפוטש, רק 2000 חברי הקמפפונד היו במינכן. ב־8 בנובמבר 1923, הפוטש יצא לפועל, אך נכשל.
הערות שוליים

↑  Proposed by Ernst Röhm; see Der Fuehrer by Konrad Heiden, trans. Ralph Manheim, Houghton Mifflin Co., Boston, 1944, p. 175.
↑  Wegner 1990, p. 62.
↑  Kershaw 2008, pp. 125–126.
↑  Kershaw 2008, p. 125.
↑  Kershaw 2008, p. 126.
↑  Kershaw 2008, pp. 125–127.
קרב איי סנטה קרוז

קרב איי סנטה קרוז (בהיסטוריוגרפיה היפנית: קרב דרום האוקיינוס השקט (南太平洋海戦)) היה קרב ימי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, שהתרחש ב-25–27 באוקטובר 1942. קרב זה היה קרב נושאות המטוסים הרביעי במלחמת העולם השנייה, והקרב הימי הרביעי בין הצי הקיסרי היפני וצי ארצות הברית במהלך קרב גוודלקנל. בדומה לקרב ים האלמוגים, קרב מידוויי וקרב איי שלמה המזרחיים, לא היה קשר עין בין הצדדים לאורך כל הקרב, וכל הלחימה נעשתה על ידי מטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים או מבסיסים יבשתיים.
לאחר חודשים של קיפאון במצב האסטרטגי בגוודלקנל, תכנן הצבא היפני הקיסרי לערוך התקפה יבשתית גדולה על שדה התעופה שדה הנדרסון בסוף אוקטובר 1942. הצי הקיסרי סייע למתקפה הקרקעית, אך גם קיווה שתנתן לו ההזדמנות להשמיד את כוחות הצי של בעלות הברית בקרב ימי, ולפיכך הפליג כוח נושאות מטוסים ואוניות מלחמה אחרות לאיי שלמה הדרומיים. משם, קיוו היפנים, יוכלו לפגוש ולהשמיד כל כוח ימי של בעלות הברית (ובעיקר של ארצות הברית) שעשה דרכו לגוודלקנל בעקבות ההתקפה הקרקעית. נושאות המטוסים של בעלות הברית באזור קיוו אף הן לפגוש ביפנים, ובכך ליטול את השליטה האסטרטגית במימי איי שלמה.
במקביל למתקפה הקרקעית של היפנים בקרב על שדה הנדרסון, התעמתו שני הכוחות הימיים זה עם זה בבוקר 26 באוקטובר, צפונית לאיי סנטה קרוז. לאחר חילופי המהלומות, נסוגו אוניות בעלות הברית לאחר שאיבדו נושאת מטוסים אחת, אך גם היפנים נסוגו לאחר שאיבדו מטוסים רבים ולאוניותיהם נגרם נזק רב. אף על פי שבמונחים של נזק שנגרם השיגו היפנים ניצחון טקטי, אובדן המטוסים וצוותיהם היה בלתי הפיך עבור היפנים, בעוד שמספר המטוסים וצוותי האוויר שאבדו לבעלות הברית היה נמוך בקרב, ונתן להם יתרון אסטרטגי ארוך-טווח.
הקרב > לפני הקרב

ב-20–25 באוקטובר ערכו חיילי הצבא היפני מתקפה גדולה בניסיון לכבוש את שדה הנדרסון מידי הנחתים האמריקנים בקרב על שדה הנדרסון, אך ההתקפה נהדפה וגבתה מהיפנים אבדות רבות מאוד. בשל דיווחים מוטעים משדה הקרב, בבוקר 25 באוקטובר טעה הפיקוד היפני לחשוב שחייליו כבשו את שדה התעופה, ובהתאם לתוכנית הפליג כוח ימי יפני לגוודלקנל כדי לסייע לכוחות הקרקע בהפגזה מן הים. מטוסים מכוח אוויר קקטוס תקפו את הכוח וטיבעו את הסיירת הקלה "יורה" והסבו נזק למשחתת "אקיזוקי".
למרות כישלון המתקפה הקרקעית וסיכול הסיוע הימי, הפליגו כוחות המשימה של הצי המשולב לדרום איי שלמה בתקווה לפגוש את צי בעלות הברית בקרב. כוח המשימה של הצי המשולב, בפיקודו הכללי של תת-אדמירל נובוטאקה קונדו, כלל:
"הכוח הקדמי", בפיקודו של קונדו, כלל את נושאת המטוסים "ג'וניו", את אוניות המערכה "הרונה" ו"קונגו", את הסיירות הכבדות "אטאגו", "טקאו", "מאיה", ו"מיוקו", את הסיירת הקלה "איסוזו", ועשר משחתות.
"הכוח העיקרי", בפיקודו של תת-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, כלל את נושאות המטוסים שוקאקו, שעל סיפונה 20 מטוסי קרב מסוג A6M זירו, 21 מפציצי צלילה מסוג אאיצ'י D3A ("ואל"), ו-24 מפציצי טורפדו מסוג נקג'ימה B5N ("קייט"), וזואיקאקו, שעל סיפונה 20 מטוסי זירו, 23 מפציצי ואל, ו-20 מפציצי קייט, את נושאת המטוסים הקלה "זואיהו", שעל סיפונה 20 זירו ותשעה קייט, את הסיירת הכבדה "קומאנו", ושמונה משחתות.
"כוח החלוץ", בפיקודו של אדמירל משנה הירואקי אבה, כלל את אוניות המערכה "קיאיי" ו"קירישימה", את הסיירות הכבדות "סוזויקה", "טונה", "צ'יקומה", את הסיירת הקלה "נאגרה", ושבע משחתות.
מול כוח זה התייצב "כוח משימה 61" של בעלות הברית, בפיקודו הכללי של אדמירל משנה תומאס קינקייד, שכלל את:
"כוח משימה 16", בפיקודו של קינקייד, כלל את נושאת המטוסים אנטרפרייז, שעל סיפונה 33 מטוסי קרב מסוג F4F ויילדקט, 33 מפציצי צלילה מסוג SBD דונטלס, ו-15 מפציצי טורפדו מסוג TBF אוונג'ר, אוניית המערכה "דקוטה הדרומית", הסיירת הכבדה "פורטלנד", הסיירת הקלה "סן חואן", ושמונה משחתות.
"כוח משימה 17", בפיקודו של אדמירל משנה ג'ורג' מורי, כלל את נושאת המטוסים הורנט, שעל סיפונה 37 מטוסי ויילדקט, 21 מפציצי דונטלס, ו-16 מפציצי אוונג'ר, את הסיירות הכבדות "נורת'האמפטון" ו"פנסקולה", את הסיירות הקלות "סן דייגו" ו"ג'ונו", ו-6 משחתות.
ב-25 באוקטובר הפליג כוח משימה 16 בצפון איי סנטה קרוז, וחיפש את הכוח היפני. בשעה 11:20 דיווח מטוס סיור PBY קטלינה אמריקני על איתור הכוח הקדמי של קונדו, ובשעה 12:50 דיווח מטוס סיור נוסף על שתי נושאות מטוסים יפניות. בשל הטווח בין הצדדים, וחוסר הוודאות לגבי דיוק הדיווחים, שיגר קינקייד בשעה 15:30 29 מטוסים מהאנטרפרייז למשימת חיפוש והשמדה, את תוך זמן קצר התברר שהכוח היפני פנה צפונה, והמטוסים לא איתרו אותו ושבו לנושאת המטוסים.
תוצאות הקרב

לאחר הקרב טענו היפנים כי טיבעו ארבע נושאות מטוסים ושלוש אוניות מערכה, למעשה איבדו בעלות הברית נושאת מטוסים אחת, הורנט, ומשחתת אחת, פורטר. נושאת המטוסים אנטרפרייז, אוניית המערכה דקוטה הדרומית, הסיירת הקלה סן חואן והמשחתות סמית' ומהן ניזוקו. מתוך 155 המטוסים שהיו ברשות בעלות הברית, 74 אבדו. נושאות המטוסים היפניות שוקאקו וזואיהו והסיירת צ'יקומה ספגו נזקים כבדים, ומתוך 157 מטוסים בתחילת הקרב אבדו ליפנים 100 מטוסים.
אנטרפרייז הפליגה לקלדוניה החדשה לתיקונים, אך נאלצה לעזוב את המספנה ולשוב לאיי שלמה כדי לסייע לכוחות בעלות הברית בקרב הימי על גוודלקנל, בו מלאה תפקיד מרכזי בניצחון בעלות הברית.
היפנים אמנם השיגו ניצחון טקטי בקרב זה בבחינת מספר הכלים שאבדו, אך הניצחון גבה את חייהם של אנשי צוות רבים, אותם התקשו היפנים להחליף, בניגוד לאמריקנים. גם הנזק שנגרם לנושאות המטוסים היה כה גדול, עד שהן נאלצו לשוב ליפן לתיקונים יסודיים, ושבו לפעילות רק ב-1943.
הנזק הגדול ביותר שנגרם לצי הקיסרי היה אובדן צוותי האוויר שלו. בקרב איי סנטה קרוז אבדו יותר אנשי צוות אוויר יפנים מבכל אחד מקרבות נושאות המטוסים הקודמים בים האלמוגים, במידוויי ובאיי שלמה המזרחיים, ובשלב זה יותר ממחצית הטייסים שהשתתפו בהתקפה על פרל הארבור נהרגו.
בשל המחסור בטייסים חדשים נאלצו גם נושאות המטוסים זואיקאקו והיו לשוב ליפן, כדי לחדש את מצבת הטייסים שלהן. בצי היפני צוות האוויר היה חלק אינטגרלי ממצבת נושאת המטוסים והם לא נהגו להעביר טייסות מנושאת מטוסים אחת לאחרת. אף על פי שנושאות המטוסים היפניות שבו ללגונת טרוק בקיץ 1943, הן לא שבו למלא תפקיד במערכה באיי שלמה.
על אף הניצחון הטקטי לו זכו היפנים, למעשה הייתה זו ההזדמנות האחרונה של הצי הקיסרי היפני להכריע את צי בעלות הברית בקרב ימי, ומנקודה זו והלאה העניקה העוצמה התעשייתית של ארצות הברית יתרון ברור לצי בעלות הברית.
לקריאה נוספת

ג'ון טולנד, השמש העולה: שקיעתה ונפילתה של הקיסרות היפנית, 1936-1945, תל אביב: משרד הביטחון, 1970.
Frank, Richard B. Guadalcanal: The Definitive Account of the Landmark Battle. Penguin Books, 1992. ISBN 9780140165616.
Griffith, Samuel B. The Battle for Guadalcanal. Bantam Books, 1980. ISBN 9780252068911.
Morison, Samuel Eliot. The Struggle for Guadalcanal, August 1942 – February 1943. Vol. 5 of "History of United States Naval Operations in World War II", Little, Brown and Company, 1958. ISBN 0-316-58305-7.
Prados, John. Islands of Destiny: The Solomons Campaign and the Eclipse of the Rising Sun. Penguin, 2012. ISBN 9781101601952