ריצ'רד קובדן
חוקי הדגן

חוקי הדגן היו מיסים על דגנים מיובאים שנועדו לשמור על מחירים גבוהים עבור יצרני דגנים בבריטניה. החוקים אכן העלו את מחירי המזון והפכו למוקד התנגדות של אזורים עירוניים, שהיה להם אז הרבה פחות ייצוג פוליטי מאשר בריטניה הכפרית. חוקי הדגן הטילו מכסי יבוא כבדים, והפחיתו את כמות התבואה המיובאת ממדינות אחרות, גם כאשר היה מחסור באספקת המזון. החוקים נתמכו על ידי בעלי קרקעות שמרנים והתנגדו לתעשיינים ופועלים ויגים. הליגה נגד חוקי הדגן (אנ') הייתה אחראית לשינוי בדעת הקהל והמעמד השליט נגד החוקים. זה היה מסע צלב מוסרי גדול, כלל ארצי של מעמד הביניים עם חזון אוטופי. מנהיגו המוביל היה ריצ'רד קובדן. לפי ההיסטוריון אסא בריגס (אנ'), קובדן הבטיח שוב ושוב שביטול חוקי הדגן יפתור ארבע בעיות גדולות בו זמנית:
ראשית, הוא יבטיח את שגשוגו של היצרן בכך שיעניק לו חנויות למוצריו. שנית, זה יקל על 'שאלת מצבה של אנגליה' על ידי הוזלת מחיר המזון והבטחת תעסוקה סדירה יותר. שלישית, הוא יהפוך את החקלאות האנגלית ליעילה יותר על ידי גירוי הביקוש למוצריה באזורים עירוניים ובתעשייה. רביעית, באמצעות סחר בינלאומי מועיל הדדי הוא יתחיל עידן חדש של אחווה ושלום בינלאומיים. המחסום היחיד בפני ארבעת הפתרונות המיטיבים הללו היה האינטרס העצמי הנבער של בעלי האדמות, 'האוליגרכיה הממסה את הלחם, חסרת העקרונות, חסרת הרגשות, הדורסנית והבוזזת'.
הליגה הוקמה במנצ'סטר ב-1838; לפי הצעתו של קובדן, היא הפכה להתאחדות לאומית, הליגה נגד חוקי הדגן. במהלך שבע שנות הליגה, קובדן היה הדובר הראשי והרוח החיה שלה. הוא לא חשש לעמוד באתגר באופן אישי מול בעלי האדמות החקלאיים או להתעמת עם הצ'רטיסטים של מעמד הפועלים, בראשות פירגוס אוקונור (אנ').
בשנת 1841, לאחר שסר רוברט פיל הביס את ממשלתו של ויליאם לם בפרלמנט, היו בחירות כלליות, וקובדן נבחר כנציג החדש של סטוקפורט. מתנגדיו חזו בביטחון שהוא ייכשל לחלוטין בבית הנבחרים הבריטי. הוא לא המתין זמן רב לאחר בחירתו בהעמדת תחזיותיהם למבחן. הפרלמנט התכנס ב-19 באוגוסט. ב-24, במהלך הדיון על נאום המלכה, נשא קובדן את נאומו הראשון. "צוין", דיווחה הארייט מרטינו (אנ') בספרה "תולדות השלום", "שהוא לא התקבל בבית הנבחרים בשמירה על האדיבות הניתנת בדרך כלל לחבר חדש, ונראה כי הוא אינו זקוק לשמירה כזו". בלי להירתע, הוא נתן הסבר פשוט ותקיף על עמדתו לגבי חוקי הדגן. זה סימן את תחילת המוניטין שלו כשולט בנושאים.
ב-21 באפריל 1842 הצביע קובדן יחד עם 67 חברי פרלמנט נוספים בעד הצעתו של ויליאם שרמן קרופורד (אנ') (חבר בליגה נגד חוקי הדגן) להקים ועדה שתשקול את הדרישות של אמנת העם (1838): זכות הצבעה לגברים עובדים, המוגנת על ידי הצבעה חשאית. ב-17 בפברואר 1843 הוא פתח במתקפה על פיל, והטיל עליו אחריות למצב האומלל והבלתי מרוצה של הפועלים של האומה. פיל לא הגיב בדיון, אך הנאום נישא בתקופה של רגשות פוליטיים מתוחים. זמן קצר לפני כן נחשב אדוארד דראמונד (אנ'), מזכירו הפרטי של פיל, בטעות לראש הממשלה ונורה למוות ברחוב על ידי מטורף. אולם בהמשך הערב התייחס פיל בטונים נרגשים ונסערים להערה, כהסתה לאלימות כלפיו. חברי מפלגת הטורים (אנ') של פיל, שקלטו רמז זה, נכנסו למצב תזזיתי של התרגשות, וכשקובדן ניסה להסביר שהוא מתכוון לאחריות רשמית, לא לאחריות אישית, קולו טבע בים הצעקות נגדו.
פיל שינה את עמדתו ובשנת 1846 קרא לביטול חוקי הדגן. קובדן והליגה הכינו את הרגע במשך שנים, אבל הם מילאו תפקיד מועט ב-1846. לאחר הפוליטיקה האגרסיבית של פיל, עבר ביטול חוקי הדגן בבית הנבחרים ב-16 במאי 1846 ב-98 קולות. פיל הקים קואליציה של ההנהגה השמרנית ושליש מחברי הפרלמנט שלה הצטרפו לוויגים, כששני שלישים מהשמרנים הצביעו נגדו. זה פילג את מפלגת הטורים של פיל והוביל לנפילת ממשלתו. בנאום ההתפטרות שלו הוא נתן קרדיט לקובדן, יותר מכל אחד אחר, בביטול חוקי הדגן.