stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היפה והחיה (פסקול, 1991)
רשימת רצועות

בסרט רצועה שמונה מגיעה אחרי רצועה תשע.
מילות השירים נכתבו על ידי הווארד אשמן, המוזיקה לשירים הולחנה על ידי אלן מנקן.
| מס' | שם | מבצע(ים) | משך |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | Prologue (נעימה)   |   | 2:26 |
| 2. | Belle ()   | פייג' אוהרה, ריצ'רד ווייט, מקהלה | 5:09 |
| 3. | Belle (חזרה)   | אוהרה | 1:05 |
| 4. | Gaston  | ג'סי קורטי, ווייט, מקהלה | 3:40 |
| 5. | Gaston (חזרה)   | קורטי, ווייט, מקהלה | 2:04 |
| 6. | Be Our Guest ()   | אנג'לה לאנסברי, ג'רי אורבך, מקהלה | 3:44 |
| 7. | Something There  | אוהרה, לאנסברי, אורבך, רובי בנסון | 2:19 |
| 8. | The Mob Song  | ווייט, מקהלה | 3:30 |
| 9. | Beauty and the Beast ()   | לאנסברי | 2:46 |
| 10. | To the Fair (נעימה)   |   | 1:58 |
| 11. | West Wing (נעימה)   |   | 3:42 |
| 12. | The Beast Lets Belle Go (נעימה)   |   | 2:22 |
| 13. | Battle on the Tower (נעימה)   |   | 5:29 |
| 14. | Transformation (נעימה)   |   | 5:47 |
| 15. | Beauty and the Beast (דואט, )   | סלין דיון ופיבו ברייסון | 4:04 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 50:12 |
| רצועת בונוס 2010> מס' | רצועת בונוס 2010> שם | רצועת בונוס 2010> מבצע(ים) | רצועת בונוס 2010> משך | רצועת בונוס 2010>  | רצועת בונוס 2010>  | רצועת בונוס 2010>  | רצועת בונוס 2010>  | רצועת בונוס 2010>  | רצועת בונוס 2010>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 16. | Beauty and the Beast ()   | ג'ורדין ספארקס | 3:14 |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 53:26 |  |  |  |  |  |  |
| מהדורה מיוחדת 2001> מס' | מהדורה מיוחדת 2001> שם | מהדורה מיוחדת 2001> מבצע(ים) | מהדורה מיוחדת 2001> משך | מהדורה מיוחדת 2001>  | מהדורה מיוחדת 2001>  | מהדורה מיוחדת 2001>  | מהדורה מיוחדת 2001>  | מהדורה מיוחדת 2001>  | מהדורה מיוחדת 2001>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 8. | Human Again ()   | לאנסברי, שטייר, אורבך, ג'ו אן וורלי, מקהלה | 4:54 |  |  |  |  |  |  |
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 14 |
|  אירלנד | מצעד האלבומים האירי | 28 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 19 |
|  ארצות הברית | אלבומי פסקול | 9 |
|  הולנד | מצעד 100 האלבומים ההולנדיים | 25 |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 21 |
|  ספרד | PROMUSICAE | 95 |
תארים

| מדינה | תואר | עותקים |
| --- | --- | --- |
| אוסטרליה (ARIA) | זהב | 35,000 |
| ארצות הברית (RIAA) | פלטינה 3× | 3,000,000 |
| בריטניה (BPI) | כסף | 60,000 |
| גרמניה (BVMI) | זהב | 250,000 |
| יפן (RIAJ) | זהב | 100,000 |
| ספרד (PROMUSICAE) | פלטינה | 100,000 |
| קנדה (Music Canada) | פלטינה | 100,000 |
ביאורים

↑  באנגלית: the dummy
↑  המושג "ממתק אוזניים", או באנגלית: "ear candy", הוא ביטוי למוזיקת פופ טובה.
1 2  מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר
1 2  זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר
↑  הופק על ידי רוברט ביוקנן
↑  שיר חדש משולב בסרט עבור ההנפקה המחודשת ב-IMAX של המהדורה המיוחדת של שנת 2001 והוצאת ה-DVD ב-2001.
המרכז למבצעי תודעה

המרכז למבצעי תודעה (מל"ת) הוא יחידה ללוחמה פסיכולוגית הכפופה לחטיבת ההפעלה המבצעית באגף המודיעין של צה"ל.
המרכז הוקם בשנת 2005 במסגרת אגף המבצעים כגוף תכנון מערכתי וביצועי במטרה לרכז ולפתח את תחום התודעה ולתאם בין מאמצי התודעה בצה"ל לכדי מערכה תודעתית. במהלך 2006 הועברה היחידה לאגף המודיעין והייתה לגוף ביצועי בלבד אשר חלק ניכר מפעילותה חשאי.
המערכה על התודעה היא 'אוסף הפעולות שנועדו לשנות את תפיסת המציאות, העמדות, הרגשות וההתנהגות של קהל היעד׳. זהו מושג רחב, הכולל פעולות חשאיות וגלויות. כמה מהן פורסמו ברבים: חלוקת כרוזים, השתלטות על שידורי רדיו וטלוויזיה של הרשות הפלסטינית ומדינות ערב ושיבושם, הקמת אתרי אינטרנט פיקטיביים ועוד.
מבצעים

במלחמת לבנון השנייה, בהובלת היחידה הטיל חיל האוויר הישראלי על לבנון עצי ריח, בצורת עץ ארז שמסמל את לבנון, וחסן נסראללה קטן מסתתר מאחוריו. זאת במטרה להכניס לתודעה של תושבי לבנון שהצרות שלהם נובעות מנסראללה, ושהוא משתמש במדינה לצרכיו ומסתתר מאחוריה. בנוסף, השימוש בסמלים התכתב עם פתגם בערבית שמשמעותו "עזוב אותנו בריח טוב".
במבצע "עופרת יצוקה" מבצעי המידע של צה"ל נועדו בעיקר לפגוע בתמיכה העממית בחמאס בקרב האוכלוסייה. המל"ת הפעיל כלים שכללו הטלת כרוזים, השתלטות על תחנות רדיו וטלוויזיה, ופעילות באתרי מדיה חברתית. בנוסף, צה"ל חסם שידורי רדיו וטלוויזיה המזוהים עם חמאס והמל"ת הפיק "מהדורות חדשות" ששודרו בתחנות הרדיו עליהן השתלט צה"ל. בנוסף בוצעו שיחות טלפון שקיבלו אזרחים בעזה עם מסר אוטומטי אותו היה המל"ת מעוניין להעביר.
במבצעים "עמוד ענן" ו"צוק איתן" התמקד המל"ת בעיקר בלוחמה פסיכולוגית שמטרתם דמורליזציה בקרב חמאס ולא בניסיון להשפיע על תפיסת הרחוב העזתי את חמאס. בתחום מבצעי המידע תפקידו עסק בעיקר באזהרת אוכלוסייה האזרחית והרחקתה מאזורי הקרבות בניסיון למנוע פגיעה בחיי אדם. משימה זו מומשה בכלל האמצעים שבהם השתמש המל"ת בעבר, דוגמת כרוזים והשתלטות על רשתות טלוויזיה ורדיו.
לקריאה נוספת

סיפור הקמת המלת (אורכב 21.04.2019 בארכיון Wayback Machine) - מל"מ, אפריל 2019
הערות שוליים

↑  יונתן אוריך, כך ניצחנו בלוחמה הפסיכולוגית ב"עופרת יצוקה", באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 15 בספטמבר 2010.
↑  בן כספית, ‏סודי ביותר: מפקד מערך המבצעים המיוחדים של צה"ל בראיון ראשון, באתר מעריב אונליין, 4 בפברואר 2017
ערך זה הוא קצרמרבנושא יחידות צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הירי בקפיטול של ארצות הברית (1998)

| חלק מירי המוני בארצות הברית |
| --- | --- |
 תאריך:  24 ביולי 1998
 מקום:  וושינגטון די. סי.
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  אקדח סמית' אנד וסון בקוטר 0.38 אינץ'
 הרוגים:  2
 פצועים:  3
 מבצע:  ראסל יוג'ין וסטון
 מספר מפגעים:  1
 
ארונות שני השוטרים שנהרגו הוצבו ברוטונדה של הקפיטול
תקרית הירי בקפיטול של ארצות הברית התרחשה ב-24 ביולי 1998. תוקף בודד, מעורער בנפשו, נכנס לבניין הקפיטול וירה בשלושה משוטרי משטרת הקפיטול ששמרו על המבנה ויושביו. שניים מהם נהרגו. התוקף נורה ונעצר.
תקרית הירי

התוקף, ראסל יוג'ין וסטון, היה בן 41. שש שנים לפני כן הוא אובחן בסובל מסכיזופרניה ומחשבות פרנואידיות, אושפז לזמן מה בבית חולים פסיכיאטרי ושוחרר. הוא הפסיק ליטול את התרופות שנרשמו לטיפול במחלתו. הוא היה מוכר לשירות החשאי של ארצות הברית כמי שהשמיע איומים כלפי נשיא ארצות הברית.
וסטון, שנשא אקדח סמית' אנד וסון בקוטר 0.38 אינץ' ובו שישה כדורים, נכנס לבניין הקפיטול בשעה 15:40. הוא נכנס דרך דלת בחזית המזרחית של הבניין, שבה היו אמורים להיכנס באותו בוקר חברי הקונגרס ואנשי צוותם בלבד. מעבר לדלת הייתה מוצבת עמדת בידוק שכללה מגנטומטר ומכשיר רנטגן לשיקוף חפצי המבקרים. באותו בוקר איישו אותה השוטר ג'ייקוב צ'סטנט ואיש ביטחון אזרחי, שלא היה חמוש. כאשר עבר וסטון דרך המגנומטר הוא התריע על הימצאות חפץ מתכתי אצלו. על כן ביקש השוטר צ'סטנט מווסטון לחזור אחורה. באותו רגע שלף וסטון את האקדח שנשא, ירה ופגע בצ'סטנט בצד האחורי של ראשו.
שוטר אחר, דאגלס מקמילן, שנמצא בתוך האולם, פנה לשמע הירייה וירה לעבר וסטון, אך החטיא. וסטון ירה ופגע במקמילן, ואז נמלט לעבר הדלת הפתוחה הקרובה ביותר. מקמילן לא הצליח לירות שוב לעברו משום שאנשים אחרים נמצאו במרחב שבינו לבין וסטון וחסמו את קו הירי שלו.
וסטון נכנס למסדרון קצר וממנו פרץ לתוך קבוצת משרדים ששימשו את חברי הקונגרס מהמפלגה הרפובליקנית. באחד מהם, ששימש את מצליף סיעת הרוב הרפובליקנית בבית הנבחרים טום דליי (אנ'), נמצא שוטר משטרת הקפיטול ג'ון גיבסון, שהיה מוצב בחוליית האבטחה של דליי. גיבסון, שלבש בגדים אזרחיים, שמע את היריות שנורו בתוך הבניין והורה לעובדים במשרד להסתתר תחת שולחנות העבודה שלהם. וסטון נכנס למשרד וירה לעבר גיבסון, שנפצע פצעים אנושים. למרות זאת הצליח גיבסון להשיב אש ולפגוע בווסטון. שני שוטרים נוספים הגיעו למשרד והשתלטו עליו.
התוקף והפצועים - כולל מבקרת שנפצעה מרסיס של שיש שניתז מהקיר עקב פגיעת קליע מאקדחו של מקמילן - פונו לבתי חולים בוושינגטון, אך צ'סטנט וגיבסון מתו שם מפצעיהם.
לאחר התקרית

השוטר צ'סטנט היה בן 58, ושירת בעבר 20 שנה בחיל האוויר. השוטר גיבסון היה בן 42 ושירת במשטרת הקפיטול במשך 18 שנים. ארונותיהם הוצבו ברוטונדה של הקפיטול. הם היו השוטרים הראשונים - וצ'סטנט האפרו-אמריקאי הראשון - שזכו למחוות כבוד זו. הם הובאו לקבורה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. הדלת שלידיה התרחשה התקרית נקראה על שמם ולוחית זיכרון לשניהם נקבעה לידה. חברי הקונגרס נטעו עץ לזכרם בגן המזרחי של הקפיטול. משרד דואר פדרלי במרילנד ומבנה בבסיס חיל האוויר בקרוליינה הצפונית נקראו על שמם.
וסטון נבדק לאחר התקרית על ידי פסיכיאטר, והסביר כי תקף את הקפיטול על מנת למנוע את חיסולה של ארצות הברית על ידי מגפה והמון של קניבלים. הוא נמצא כבלתי כשיר לעמוד לדין פלילי ועל כן נכלא במוסד פסיכיאטרי פדרלי. ב-2001 ניתן לו טיפול תרופתי בכפייה בצו של בית משפט. בשנת 2008 הגיש וסטון עתירה לבית משפט פדרלי לשחרורו מהאשפוז הפסיכיאטרי שבו נמצא. העתירה נדחתה. לו הייתה מתקבלת ניתן היה להעמיד את וסטון לדין באשמת רצח שני השוטרים. נכון לשנת 2018 הוחזק עדיין וסטון באשפוז פסיכיאטרי כפוי.
התקרית נחשבת לאחת מן הסיבות שהביאו לבנייתו של מרכז המבקרים של הקפיטול.
המרכז הנשיאותי על שם רתרפורד הייז

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ספרייה 
 מיקום:  אוהיו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1912
 תאריך פתיחה רשמי:  1912 
 קואורדינטות:  41°20′30″N 83°07′46″W﻿ / ﻿41.3417°N 83.1294°W﻿ / 41.3417; -83.1294
 www.rbhayes.org
 he
 
המרכז הנשיאותי על שם רתרפורד ב. הייז (באנגלית: Rutherford B. Hayes Presidential Center) הוא מתחם המורכב ממספר מבנים הקשורים לחייו ונשיאותו של נשיא ארצות הברית ה-19, רתרפורד הייז.
זו הספרייה הנשיאותית הראשונה והיא נבנתה ב-1916.
היסטוריה

המרכז הנשיאותי על שם רתרפורד הייז ממוקם בפרימונט (אנ') שבאוהיו, המרכז כולל את המוזיאון והספרייה שעל שמו וכן אחוזה שמקיפה את בית משפחת הייז, שם התגוררו מספר מדורות המשפחה.
מרכז הספרייה על שמו של הייז נפתח ב-1916 וזו הייתה אחת מהספריות הנשיאותיות הראשונות שנפתחו. הקמת המרכז קודמה ונתמכה על ידי מספר קרנות פרטיות, החברה ההיסטורית באוהיו וכן מרכז הנשיאות הייז בע"מ.
הספרייה והורחבה ב-1922 ופעם נוספת גם ב-1968. החל מ-2020 כיהנו שניים מצאצאיו של הנשיא הייז בחבר הנאמנים של המקום.
הספרייה

בספרייה הנשיאותית יש את אוסף הספרים האיישים של הייז, כ-12,000 ספרים שנלקחו מביתו הובאו לספרייה ומוצגים לצד חפצים נוספים מהקריירה הצברית והפוליטית שלו עם דגש על תקופת נשיאותו. מלבד הספרים באוסף יש גם כ-48,000 עיתונים,, מאמרים וכתבי עת, כולם נכתבו בתקופה שבין מלחמת האזרחים עד ערב מלחמת העולם הראשונה.
מלבד כתבי העת ואוסף ספריו של הייז הספרייה מתייחסת ומתמקדת בנושאים רבים בהיסוטוריה האמריקאית, החל מתקופת השיקום, מלחמת ארצות הברית–ספרד ועד היחסים של האמריקאים לעמים הילדים שגרים באזור ולאפרו-אמריקאים.
הערות שוליים

↑  "The Hayes Research Library". נבדק ב-2013-11-30.
↑  "Board of Trustees". נבדק ב-2020-12-25.
↑  "The Hayes Research Library". נבדק ב-2013-11-30.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0643 3755
היה שלום קולומבוס (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  ספר של פיליפ רות
 בימוי:  לארי פירס 
 הופק בידי:  סטנלי ג'אפה
 תסריט:  ארנולד שולמן 
 עריכה:  ראסל הרלן
 שחקנים ראשיים:  ריצ'רד בנג'מין אלי מק'גרו ג'ק קלוגמן נאן מרטין
 מוזיקה:  צ'ארלס פוקס 
 צילום:  אנריק בראבו, ג'רלד הירשפלד
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  30 באפריל 1969
 משך הקרנה:  102 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, דרמה קומית, סיפור התבגרות 
 תקציב:  1,500,000 ‏$
 הכנסות:  22,900,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
היה שלום קולומבוס (באנגלית: Goodbye, Columbus) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משנת 1969, בבימויו של לארי פירס, עם ריצ'רד בנג'מין ואלי מק'גרו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר "שלום לך, קולומבוס" של פיליפ רות משנת 1959. זה סרטה הראשון של אלי מק'גרו שזכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה.
תקציר העלילה

ניל קלוגמן (ריצ'רד בנג'מין) הוא צעיר יהודי שעובד לאחר שחרורו מהצבא, כפקיד בספריה עירונית בניו יורק. הוריו גרים באריזונה והוא גר אצל דודו ודודתו. יום אחד מזמינה אותו בת דודתו דוריס (קיי קמינגס) לקאנטרי קלאב פרטי של המעמד הגבוה בוסטרצ'ר. שם הוא נפגש בברנדה פטימקין (אלי מק'גרו) ומתחיל לחזר אחריה.
ברנדה היא סטודנטית במכללת רדקליף היוקרתית בקיימברידג'. היא מזמינה את ניל לארוחה עם משפחתה. יש לה אח גדול, רון (מייקל מאיירס) ואחות קטנה, ג'ולי (לורי של).
האב, בן פטימקין (ג'ק קלוגמן) הוא נובו ריש שעשה הון מעסק לציוד אינסטלציה. לפני כן הם גרו בדירה עלובה בברונקס. גב' פטימקין (נאן מרטין) היא סנובית וניל חסר האמצעים והעתיד, לא מוצא חן בעיניה.
בן פטימקין הוא חסר השכלה אקדמאית ובז לכל אלה הלומדים בקולג'ים. הוא מתפאר כל הזמן על מה שהקים במו ידיו ללא השכלה אקדמית. בנו הבכור רון, הוא בוגר אוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס, שם הצטיין כשחקן כדורסל. לאחר סיום לימודיו מכריח אותו אביו לעבוד בעסק המשפחתי למורת רוחו. בן שונא את עבודתו ומדי פעם מאזין להקלטת טקס הפרידה מהאוניברסיטה כשהקריין מקריא את שמו ואומר לבסוף "היה שלום קולומבוס" (מכאן שם הספר והסרט).
ברנדה מזמינה את ניל לשבועיים לבית המשפחה ואמה נוזפת בה קשות על כך שלא בקשה אישור ממנה.
ניל מתגנב בלילה לחדרה של ברנדה והם מקיימים יחסים בחשאי. כאשר ברנדה אומרת לו שאינה לוקחת גלולות למניעת הריון שגורמות לה לבחילות, הוא מבקש ממש להצטייד בדיאפרגמה.
רון מתחתן עם חברתו מהאוניבסיטה בחתונה יהודית שבה כולם רוקדים, סובאים ועושים עסקים.
ברנדה חוזרת לרדקליף ומזמינה את ניל למלון בבוסטון שם היא מגלה לו כי הוריה מצאו את הדיאפרגמה בחדרה וכי כעת לא תוכל להמשיך את יחסיה אתו כי היא קשורה יותר להוריה. ניל מאשים אותה שהשאירה את הדיאפרגמה בכוונה כדי להיפרד ממנו ועוזב את החדר.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ריצ'רד בנג'מין | ניל קלוגמן |  |
| אלי מק'גרו | ברנדה פטימקין |  |
| ג'ק קלוגמן | בן פטימקין |  |
| נאן מרטין | גב' פטימקין |  |
| מייקל מאיירס | רון פטימקין |  |
| לורי של | ג'ולי פטימקין |  |
| קיי קמינגס | דוריס קלוגמן |  |
פרסים > זכיות

פרס גילדת הכותבים של אמריקה - ארנולד שולמן
Laurel Awards - פרס לשחקנית חדשה - אלי מק'גרו
פרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה - אלי מק'גרו
פרסים > מועמדויות

פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - ארנולד שולמן
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי - לארי פירס
פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה ג'ק קלוגמן
פרס באפט"א לשחקנית החדשה הטובה ביותר - אלי מק'גרו
פרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר - ארנולד שולמן
פרפרס גילדת הבמאים של אמריקה - לארי פירס
המצב השלישי

| --- | --- |
תמונת השער של הספר
תמונת השער של הספר
 מידע כללי
 מאת:  עמוס עוז
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  כתר ספרים
 תאריך הוצאה:  1991
 מספר עמודים:  261
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003776178, 003375666, 001148324
המצב השלישי הוא רומן מאת עמוס עוז העוסק בעיקר בשאלת המשיחיות, על צדדיה השליליים והחיוביים. במרכז העלילה דמותו של פימה - "פימה שלנו הוא חולה פרדוקסים".
הספר יצא בהוצאת מקסוול-מקמילן-כתר הוצאה לאור בע"מ, בשנת 1991.
דמויות

פימה - הוא אפרים ניסן, בן 54 שנים, מעין משיח, נבואי, מרושל בבגדיו ובהתנהגותו.
יעל - גרושתו של פימה. (חברותיה ביוון ליאת ואיליה).
ברוך נומברג - אביו של פימה, ישיש מטופח, זקנקן שיבה, בן 82. בעל מפעל לתמרוקים, שהקים בשנות ה-30 בירושלים, הדואג למחסורו הכספי של בנו.
יועזר - דמות דמיונית שבנה פימה, כדי לפנות אליה בעת מצוקה, בעיקר כאשר עסוק הוא בעתיד. יועזר הוא היחיד שימשיך לחיות כאן בעוד 100 שנים. איך יראה אותנו, את מדינתנו, אז?
אנט - חברתו של פימה. גרושה. נינה - דואגת לו ולניקיון דירתו. תמר - אחות בית-חולים, במקום עבודתו של פימה. הוא דואג לה כי היא מאוהבת ברופא.
לקריאה נוספת

ניצה בן-דב, והיא תהילתֶךָ: עיונים ביצירות ש"י עגנון, א"ב יהושע ועמוס עוז, הוצאת שוקן, 2006, פרק שנים-עשר: "פנקס החלומות החום", עמ' 274-267.
הערות שוליים

↑  עמ' 174.
↑  ראו ציטוטים על נושא "אור".
↑  הספר יוצא לאור בתקופת ראש הממשלה יצחק שמיר ומדבר על תקופת האינתיפאדה הראשונה.
↑  להגדרתו: "כעת הגיע למחשבה שאולי המדובר אינו בשני מצבים כי אם בשלושה: השינה, הערות, והאור הזה המציף את כולו מבחוץ וגם מבפנים מאז תחילת הבוקר. בהיעדר כינוי מתאים הגדיר לעצמו את האור הזה במילים: המצב השלישי"... עמ' 198.
היינריך הרדר

| --- | --- |

פסל של הרדר בכניסה לאקווריום בברלין
 לידה:  2 ביוני 1858 Putzar, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  5 בפברואר 1935 (בגיל 76) ברלין, גרמניה הנאצית 
 מקום קבורה:  Friedhof Steglitz 
 תחום יצירה:  ציור, איור 
 
היינריך הרדר (בגרמנית: Heinrich Harder‏; 2 ביוני 1858 – 5 בפברואר 1935) היה צייר נופים ובעלי חיים קדומים גרמני.
ביוגרפיה וקריירה

לידתו של היינריך הרדר נרשמה בפנקס הלידות של הכנסיות בפוצאר (Putzar) בשנת 1858. בנו של קרל הרדר, איכר, שבילה את שנות ילדותו הראשונות בפוצאר, בהמשך למד בבית הספר לבנים הגבוה של ד"ר זאקס.
בשנים 1874–1876 למד בבית הספר המלכותי לאמנות בברלין, שמנהלו היה מרטין גרופיוס, ואז הלך לסטודיו של פאול גרופיוס להכשרה מעשית. מאפריל 1890 עד 1892 הוא למד ציור באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות ובתחילה עבד בעיקר כצייר נוף.
בשנת 1900 ייצר הרדר 60 ליטוגרפיות לסדרת בעלי החיים של יצרן הקקאו והשוקולד של המבורג תיאודור רייכארדט, המתארת דינוזאורים, טרילוביטים, אמוניטים ויונקים קדומים.
הסופר וילהלם בולשה (Wilhelm Bölsche) עבד איתו מאז 1898, ותיאר את החיות בגב הקלפים. בשנת 1906 פרסם בולשה מאמרים על כדור הארץ ב-Die Gartenlaube, שאוירו על ידי הרדר. הרדר היה מעורב גם כשרטט בספר החיות של בולשה (1908) ובצעדי בעלי חיים בעולם הקדום (1914). בשנת 1910 הוא סיפק עיצובים לתמונות אספנים של יצרן השוקולד של קלן לודוויג סטולוורק, כולל אלבומים בנוסף, הרדר לימד בשנים 1906 עד 1923, כפרופסור לאמנות, באוניברסיטת ברלין לאמנויות יפות.
עם פתיחת האקווריום של גן החיות של ברלין בשנת 1913, קישט הרדר את החזית בתיאורים של דינוזאורים, ארכילון (צב ים ענק שנכחד), אמוניטים, דו-חיים ראשוני ורכיכות. כאשר האקווריום ההרוס שוקם לאחר מלחמת העולם השנייה, לא ניתן היה לשחזר בתחילה את תמונות הפסיפס שנפגעו קשה בגלל חוסר בכספים.
בשנת 1977, 14 עיצובים מקוריים התגלו מחדש, ששימשו תבנית לשיקום ציורי הקיר בשנת 1978. העבודה הידועה ביותר של הרדר כוללות את פסל איגואנודון מול הכניסה לאקווריום בצד גן החיות.
הרדר נפטר בשנת 1935 בגיל 76. מקום המנוחה האחרון שלו הוא בבית העלמין בסטגליץ.
הערות שוליים

↑  Ernst Probst: Tiere der Urwelt. Leben und Werk des Berliner Malers Heinrich Harder, München 2014
↑  Stollwerck-Sammelalbum No. 11 "Das Tier im Dienste des Menschen". Verlag Gebrüder Stollwerck, Berlin, Pressburg, New York, 1910.
↑  Historische Fassaden des Zoo-Aquarium Berlin
| --- | --- |
בקרת זהויות :  DSI: 1064  GND: 1055235787  ISNI: 0000 0000 1333 4510  NKC: xx0304455  NTA: 403960312  RKD: 219747  SUDOC: 131050001  VIAF: 310508891   WorldCat (עם VIAF): 310508891
המצאת המחר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דניאל שבתי מילוא 
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מדע פופולרי
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת הקיבוץ המאוחד
 תאריך הוצאה:  2009
 מספר עמודים:  214
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9789650205423
 הספרייה הלאומית:  002681374
 
המצאת המחר (2009) הוא ספר מדע פופולרי מאת הפילוסוף הישראלי דניאל ש. מילוא (Daniel S. Milo) (אנ') הספר בודק מהו המקור להצלחתו חסרת התקדים של המין האנושי: מסכנת הכחדה לפני כ-60,000 שנה, עד להתפוצצות אוכלוסין ושליטה בכדור הארץ. לדעתו של מילוא, סוד ההצלחה הוא היכולת לתכנן לעתיד, ונקודת המפתח בתולדות האדם היא הרגע שבו נוצרה היכולת הזאת - "המצאת המחר". הספר יצא במסגרת הסדרה "קו אדום" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
המחבר

דניאל שבתי מילוא (צר') נולד ב-1953 בתל אביב. הוא פילוסוף, ופרופסור בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (l'Ecole des Hautes Etudes en Sciences Sociales), בפריז. מילוא מחלק את זמנו בין צרפת לישראל. תחום התמחותו הוא העודפוּת (או, בלשונו, "יותרמִדָיוּת") בטבע ובתרבות. מילוא פרסם שבעה ספרים בצרפתית, וביים הצגה ושלושה סרטים קצרים.
תקציר הספר > חלק ראשון - בועות: הצגת הבעיה

אף שהוכח שמוצא כל המינים, ובהם האדם, מאב קדמון אחד, האדם הוא מין חריג, יוצא מן הכלל כמעט בכל תחום חיוני. גם כשאינו המין היחיד שעושה משהו, הוא בולט בין האחרים בפער של עשרות סטיות תקן. עמדת האתולוגים, ולפיה כל מה שהאדם יכול לעשות, גם חיה נוספת אחת לפחות מסוגלת לעשות, זרה לשכל הישר. בעולם הטבע, האדם הוא יצור מוגזם - הפריק האולטימטיבי. רוב הזמן הוא מתעסק בעניינים שאינם מקדמים את הישרדותו, ולעיתים אף פוגעים בסיכוייה.
האדם הוא החיה היחידה שאינה מקבלת את המציאות כמות שהיא. מילוא משתמש כאן במונח דוּקהָא, האמת הראשונה מתוך ארבע האמיתות האצילות בבודהיזם - אי-נחת, אי שביעות רצון, הסבל המיוחד רק לאדם ומקורו הצמא והתאווה למה שאין. מאז המהפכה הנאוליתית, האדם מעצב את מקומו בעולם בצלמה ובדמותה של הברירה הטבעית, ומתערב בהתפתחותם של מינים מבויתים - הדוגמאות הבולטות הם היונים, הוורדים והכלבים.
בביולוגיה, כל רכיב (חלבון, איבר, התנהגות) נשפט לפי התועלת שהוא מביא להתרבותו ולהישרדותו של האורגניזם, ולפי המחיר שהוא גובה ממנו. הברירה הטבעית מקדמת, בתאוריה, רכיבים יעילים, ומשמידה רכיבים שאינם יעילים. בפועל, קורה שרכיב לא יעיל יוצא משליטה. מילוא שואל כאן, מתחום הכלכלה, את המילה בועה. אך אותה "יותרמדיוּת" היא היוצא מן הכלל, וגם אותן בועות - התפתחות רכיבים שאינם יעילים - נעצרות במצב של שיווי משקל.
האדם, לעומת זאת, נמצא בבועה הולכת ומתנפחת, והאנושות היא פס ייצור של בועות כבר אלפי שנים. החשובות בין הגזמותיו של האדם הן גודל מוחו (הבועה המוחית) וגודל אוכלוסייתו (הבועה הדמוגרפית).
מילוא מעלה את השאלה - כיצד יצרה הברירה הטבעית יצור כה מוגזם, ואף אפשרה לו להשתלט על העולם.
תקציר הספר > חלק שני - שורשים

מיני האדם התפצלו מן השימפנזים לפני כשישה מיליון שנים. כמעט לכל אורך התקופה היו השימפנזים מין מוצלח יותר. עשרים ושניים מיני הומינידים (ביניהם הומו הביליס, הומו ארקטוס, והומו נאנדרטליס) הוכחדו מאז, למרות מוחם הגדול, השימוש באש ובכלים, החברות, ואולי גם שפה. תוחלת החיים של מין ממשפחת ההומינידים נמדדה במאות אלפי שנים בלבד.
לפי מחקרים גנטיים ומולקולריים, מוצאם של כל בני-האדם החיים כיום הוא מאנשים שחיו באפריקה לפני כ-60,000 שנה. המחקר הביולוגי באבולוציה של האדם מסביר מתי ואיך החלה אותה "יציאת אפריקה" שהביאה לניצחונו המוחלט של הומו סאפיינס, אך מתקשה לעסוק בסיבה לתחילתה - שאלה מטאפיזית או ספקולטיבית. כדי לעסוק בה, מילוא חוזר אל "המדע של פעם", הפילוסופיה של הטבע, ומפתח את טענותיו על סמך לוגיקה והתבוננות עצמית. הוא מצדיק גישה זאת באמצעות האקסיומה "אדם הוא אדם הוא אדם" - לבני האדם שיצאו מאפריקה לפני 60,000 שנה היו אותם מניעים המפעילים גם אותנו כיום. על סמך העיקרון הביוגנטי, שלפיו התפתחות הפרט משחזרת את התפתחות המין, מילוא מתבונן גם בנכדתו - "בידי האחת מראה ובידי השנייה תינוקת".
לדברי מילוא, תכונה אנושית אחת הביאה את אבותיהם של יוצאי אפריקה לסטגנציה וכישלון. זוהי תכונה מולדת, "פגם בייצור" - גודלו של המוח האנושי. בשלב הראשון, הגדלת המוח הביאה יתרונות, כמו כלים ואש; בשלב השני, הגדלתו לא תרמה דבר; בשלב השלישי, החלה להזיק. גודל המוח, ובעקבותיו גודל הראש, גרמו לכך ש"גור האדם" נולד מוקדם יחסית ליונקים אחרים, כשגופו אינו בשל, והוא חסר ישע במשך תקופה ארוכה. אותה "עוברות מחוץ לרחם" דרשה משאבים גדולים, ביניהם תזונה עתירת חלבונים וריתוק ממושך של ההורים, הגדילה את תמותת התינוקות והאימהות, וסיכנה את המין כולו.
תכונה אנושית אחרת הביאה את יוצאי אפריקה להגירה ולניצחון. הולדת השפה היא ההסבר היחיד שביולוגים הציעו ליציאת אפריקה האחרונה. ההסבר של מילוא הוא "מוטציה תרבותית" התלויה בשפה: ראיית העתיד והיכולת לתכנן, המתבטאות במשפט "להתראות מחר". היכולות הדרושות לעתידיות, בנוסף למילוליות, הן דמיון והפשטה.
מילוא מראה כי היכולת לתכנן קיימת גם בשפות שאין בהן עתיד דקדוקי, כמו היפנית, אך אינה קיימת בשפתם של ילדים קטנים. סביר, הוא אומר, שהומו סאפיינס דיבר זמן רב ברמה של ילדים בני שנתיים. ייתכן גם שלהומו ארקטוס ולהומו ניאנדרתלנסיס הייתה שפה, כי התנאים הפיזיולוגיים הדרושים לכך, נסיגת הלוע ומכסה הגרון, התקיימו אצלם.
מילוא מדגיש כי העתידיות היא כישור שרמתו שונה מאדם לאדם ומחברה לחברה, וצופה כי בעתיד ניתן יהיה למדוד, כפי שמודדים כיום IQ, גם FQ - ‏ future quotient. ככל שחברה מפתחת יותר את יכולת ההפשטה שלה, שליטתה בעתידיות גבוהה יותר. בעניין זה, יש יתרון גדול לתרבויות של שפה כתובה.