stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משל העבד שלא מחל
סיפור המשל

המשל בא כתשובה לשאלתו של שמעון כיפא (פטרוס) בנושא המחילה
וַיִּגַּשׁ אֵלָיו פֶּטְרוֹס וַיֹּאמֶר לוֹ אֲדֹנִי כַּמַה פְּעָמִים יֶחֱטָא־לִי אָחִי וּמָחַלְתִּי לוֹ הַעַד שֶׁבַע פְּעָמִים׃ 22 וַיֹּאמֶר אֵלָיו יֵשׁוּעַ לֹא־אֹמַר לְךָ עַד־שֶׁבַע פְּעָמִים כִּי עַד־שִׁבְעִים וָשֶׁבַע׃ 23 עַל־כֵּן דּוֹמָה מַלְכוּת הַשָׁמַיִם לְמֶלֶךְ בָּשָׂר וָדָם שֶׁהָיָה יוֹרֵד לְחֶשְׁבּוֹן עִם־עֲבָדָיו׃ 24 וְכַאֲשֶׁר הֵחֵל לְחַשֵׁב הוּבָא לְפָנָיו אִישׁ אֲשֶׁר הָיָה חַיָּב לוֹ עֲשֶׂרֶת אֲלָפִים כִּכְּרֵי כָסֶף׃ 25 וְלֹא הָיָה־לוֹ לְשָׁלֵּם וַיְצַו אֲדֹנָיו לִמְכֹּר אוֹתוֹ וְאֶת־אִשְׁתּוֹ וְאֶת־בָּנָיו וְאֶת־כָּל־אֲשֶׁר־לוֹ וִישַׁלֵּם׃ 26 וַיִּפֹּל הָעֶבֶד עַל־פָּנָיו וְיִּשְׁתַּחוּ לוֹ לֵאמֹר אֲדֹנִי הַאֲרֶךְ־לִי אַפֶּךָ וַאֲשַׁלֵּם לְךָ הַכֹּל׃ 27 וַיֶּהֱמוּ מְעֵי אֲדֹנֵי הָעֶבֶד הַהוּא וַיִּפְטְרֵהוּ וַיִּמְחֹל לוֹ אֶת חוֹבוֹ׃ 28 וַיֵּצֵא הָעֶבֶד הַהוּא מִלְּפָנָיו וַיִּמְצָא אֶחָד מֵחֲבֵרָיו וְהוּא חַיָּב־לוֹ מֵאָה דִינָרִים וַיַּחֲזֶק־בּוֹ וַיַּחְנְקֵהוּ לֵאמֹר שַׁלֵּם אֵת אֲשֶׁר אַתָּה חַיָּב לִי׃ 29 וַיִּפֹּל חֲבֵרוֹ לִפְנֵי רַגְלָיו וַיְבַקֵּשׁ מִמֶּנּוּ לֵאמֹר הַאֲרֶךְ־לִי אַפֶּךָ וַאֲשַׁלְּמָה לְּךָ הַכֹּל׃ 30  וְהוּא מֵאֵן וַיֵּלֶךְ וַיַּנִּיחֵהוּ בַּמִּשְׁמָר עַד שֶׁיְּשַׁלֶּם־לוֹ אֶת־חוֹבוֹ׃ 31 וְהָעֲבָדִים חֲבֵרָיו רָאוּ אֶת־אֲשֶׁר נַעֲשָׂה וַיֵּעָצְבוּ מְאֹד וַיָּבֹאוּ וַיַּגִּידוּ לַאֲדֹנֵיהֶם אֶת־כָּל־אֲשֶׁר נַעֲשָׂה׃ 32 וַיִּקְרָא אֵלָיו אֲדֹנָיו וַיֹּאמֶר לוֹ אַתָּה עֶבֶד בְּלִיַּעַל אֶת־כָּל־הַחוֹב הַהוּא מָחַלְתִּי לְךָ יַעַן אֲשֶׁר־בִּקַּשְׁתָּ מִמֶּנִּי׃ 33 הֲלֹא הָיָה גַם־עָלֶיךָ לְרַחֵם עַל חֲבֵרֶךָ כַּאֲשֶׁר רִחַמְתִּי־אֲנִי עָלֶיךָ׃ 34 וַיִּקְצֹף אֲדֹנָיו וַיִּתְּנֵהוּ בְּיַד הַנֹּגְשִׂים עַד כִּי־יְשַׁלֵּם אֶת־כָּל־חוֹבוֹ׃ 35 כָּכָה יַעֲשֶׂה לָכֶם גַּם־אָבִי שֶׁבַּשָׁמָיִם אִם־לֹא תִמְחֲלוּ אִישׁ לְאָחִיו בְּכָל־לְבַבְכֶם (עַל־חַטֹּאתָם)׃
פרשנות > סליחה ומחילה

שמעון פטרוס (כיפא) שאל את ישו כמה פעמים עליו לסלוח לאחיו אם חטא כנגדו, שבע פעמים? ותשובות ישו הייתה לא שבע פעמים, אלא שבעים ושבע (מעשית - תמיד!). וכדוגמה לכך מביא ישו את משל העבד שלא מחל. המלך מייצג כאן את אלוהים. והעבדים את בני האדם, המאמינים. אלוהים מרחם ומוכן לסלוח לכל אדם המבקש זאת ממנו. ברור שחטאם של בני האדם כלפי אלוהים כבדים ורבים ביחס לחטאם של בני אדם אחד כלפי השני. באותה העת הוא מצפה מבני האדם שיסלחו זה לזה גם כן. ומי שאינו מוכן לסלוח ישלם על כך עד שיכופר חטאו שלו כלפי שמים.
סיפור ההתרחשות לפני שסופר המשל עצמו מזכיר את דברי ישו לגבי מחילה וסליחה, כמסופר בבשורת לוקאס י"ז 4-3: "3 הִשָּׁמְרוּ לְנַפְשׁוֹתֵיכֶם כִּי־יֶחֱטָא לְךָ אָחִיךָ הוֹכַח לוֹ וְאִם־יִנָּחֵם מְחֹל לוֹ׃ 4 וְכִי־יֶחֱטָא לְךָ שֶׁבַע פְּעָמִים בַּיּוֹם וְשָׁב אֵלֶיךָ שֶׁבַע פְּעָמִים בַּיּוֹם וְאָמַר נִחָמְתִּי וּמָחַלְתָּ לּוֹ׃"
כיכר

הכיכר במשל זה היה שווה ערך לכ-6,000 דינרים, כך שהחוב של העבד שלא מחל גדול פי 600,000 פעם מזה של חברו העבד. באופן משמעותי יותר, המספר 10,000 (רבבה) נחשבה לספרה היוונית הגבוהה ביותר, והכיכר נחשבה ליחידת המטבע הגדולה ביותר, כך ש 10,000 כיכרות מדגימות היטב את גודל החוב (לשם השוואה, המס השנתי של מחוזות יהודה, שומרון וחבל אדום במשולב באותה תקופה, עמד סביב 600 כיכרות בלבד, ודינר אחד היה שווה ערך לשכר עבודה של יום אחד, כך ש 10,000 כיכרות היו שווים לשכר עבודה של 200,000 שנים. נראה שמדובר בתרחיש המתרחש בחצר מלוכה במדינה אחרת, אשר בה יכול היה עבד (רם מעלה) להגיע לדרגת מושל מחוז.
הקשרים > לפי התורה

לפי התורה, עברי (חוקי עבד עברי) שהיה חייב חוב שלא יכול היה לשלם, עלול היה להימכר לעבד, עד שגואלו, מישהו מקרובי משפחתו שלמו את החוב (ויקרא כה' 25 "כִּי-יָמוּךְ אָחִיךָ וּמָכַר מֵאֲחֻזָּתוֹ וּבָא גֹאֲלוֹ הַקָּרֹב אֵלָיו וְגָאַל אֵת מִמְכַּר אָחִיו", ויקרא כה' 39 "וְכִי-יָמוּךְ אָחִיךָ עִמָּךְ וְנִמְכַּר-לָךְ לֹא-תַעֲבֹד בּוֹ עֲבֹדַת עָבֶד".) בשנת השמיטה ובשנת היובל הייתה קיימת החובה להשמיט חובות לחייבים ולשחרר עבדים ושפחות (שמות כ"א 2: "כִּי תִקְנֶה עֶבֶד עִבְרִי שֵׁשׁ שָׁנִים יַעֲבֹד וּבַשְּׁבִעִת יֵצֵא לַחָפְשִׁי חִנָּם")
הקשרים > לפי החוקה הרומית

לפי החוקה הרומית שנהגה בתקופת ישו ברחבי האימפריה הרומית בעולם הקדום של אז, (חוקה המכונה "חוקי שנים עשר הטבלאות"), קיים מערך מפורט של חוקים, שבין השאר מתייחסים לבעלי חוב והחזרי חובות. חוקים אלה מראים מידה רבה של דמיון לתרחיש במשל הנוכחי. בית משפט רשאי לכבול את החייב אשר אינו יכול לשלם, בכבלים בכוח, תוך כפיית הסדרי תשלום. אם הוא או בני משפחתו, היו מסוגלים לסלק את החוב, הוא היה יכול להשתחרר מהכלא. ואילו אם לא היה אפשרי לשלם את החוב, ניתן היה למכור אותו לכיסוי חובו, כעבד בשוק העבדים.
תיאורים אמנותיים

היו תיאורים רבים של המשל הזה באמנות, כולל:
דומניקו פטי משל את העבד הרע (משנת 1620), Gemäldegalerie, ברלין
קלוד ויניון, משל העבד שלא מחל (משנת 1629), Musée des Beaux-Arts de Tours
וילם דרוסט, העבד חסר הרחמים (משנת 1655), אוסף וולאס, לונדון
ג'ון אוורט מיליי, העבד חסר הרחמים (משנת 1864), גלריית טייט
ראו גם

בשורת מתי
הברית החדשה
ישו
הערות שוליים

↑  R. T. France, The Gospel According to Matthew: An introduction and commentary, Eerdmans, 1985, ISBN 0-8028-0063-7, p. 277.
↑  Craig S. Keener, A Commentary on the Gospel of Matthew, Eerdmans, 1999, ISBN 0-8028-3821-9, pp. 456–461.
↑  60,000,000 דינרים מחולקים לשישה ימי עבודה לשבוע מחולק ב-50 שבועות=200,000 שנות שכר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561576705171  LCCN: sh2001010634 
ציור זה, על ידי דומניקו פטי (משנת 1620) מראה את העבד שנמחל לו חונק את העבד חברו החייב לו.
ציור זה, על ידי יאן ואן המסן (משנת 1556) מראה את הרגע שבו המלך נוזף בעבדו.
משרד הדואר והטלגרף (רוסיה)

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 סוכנות אם:  Committee of Ministers of the Russian Empire 
 תאריך הקמה:  1865 
 תאריך פירוק:  1881 
 מטה מרכזי:  סנקט פטרבורג 
 קואורדינטות:  59°55′59″N 30°18′08″E﻿ / ﻿59.933054°N 30.302138°E﻿ / 59.933054; 30.302138
 he
 
משרד הדואר והטלגרף של האימפריה הרוסית (ברוסית: Министе́рство почт и телегра́фов Росси́йской импе́рии) היה המוסד הממלכתי המרכזי באימפריה הרוסית, שניהל את הדואר והטלגרף. הוא התקיים בשנים 1865–1881 (עם הפסקה). המשרד המרכזי היה ממוקם בסנקט פטרבורג, ברחוב פוצ'טאמסקאיה, 7, בבניין ארמון הקנצלר בזבורודקו.
בניין המוזיאון המרכזי לתקשורת, בו שכן בעבר משרד הדואר והטלגרף
היסטוריה

המשרד הוקם ב-15 (27) יוני 1865 על ידי הפרדת מחלקת הדואר ומחלקת הטלגרף של משרד הפנים ב-9 (21) במרץ 1868. המשרד פורק ושוב הפך לחלק ממשרד הפנים כמחלקת הדואר והטלגרף.
ב-6 (18) באוגוסט 1880 המשרד הוקם מחדש והורכב ממחלקת דואר, מחלקת טלגרף, לשכות ומועצת המשרד (ובה מנהלים וסגני מנהלי מחלקות). ב-16 (28) במרץ 1881 המשרד פורק ושוב הוכפף למשרד הפנים כמחלקה, אך ב-22 (3 ביוני) 1884 הוקם מתוכו המינהל הראשי לדואר וטלגרף.
המשרד הוקם שוב ב-5 במאי 1917 (הפעם כמשרד הדואר והטלגרף של ממשלת רוסיה) וב-25 אוקטובר על בסיסו, הוקם הקומיסריון העממי לדואר וטלגרף.
שרים

במהלך קיומו של המשרד עמדו בראשו:
איוואן טולסטוי (1865–1867),
אלכסנדר טימאשב (1867–1868),
לב מאקוב (1880–1881).
מוזיאון

מאז 11 בספטמבר 1872 שוכן בבניין המשרד, מוזיאון הטלגרף, בשנים 1884–1919 נקרא מוזיאון הדואר והטלגרף, מאז 1924 - מוזיאון התקשורת העממית ומאז 1945, נקרא בשם מוזיאון התקשורת המרכזי.
ראו גם

דואר רוסיה
לשכת הדואר (רוסיה)
המשרד לפיתוח דיגיטלי, תקשורת ותקשורת ההמונים של רוסיה
הערות שוליים

1 2  Лосич Н. И. "Дворец канцлера Безбородко". О музее. Государственное учреждение Центральный музей связи имени А. С. Попова. אורכב מ-המקור ב-2012-02-25. נבדק ב-2010-03-16.
דורס

ערך זה עוסק בעיר דורס שבאלבניה. אם התכוונתם לעוף דורס, ראו .
| --- | --- |
סמל דורססמל דורס
חוף דורס
חוף דורס
 מדינה:  אלבניה אלבניה
 מחוז:  דורס
 תאריך ייסוד:  627 לפנה"ס
 שטח:  46.3 קמ"ר
 גובה:  0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  113,249 (1 באוקטובר 2011)
  ‑ במטרופולין:  265,330 (2011)
  ‑ צפיפות:  2,400 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  41°18′48″N 19°26′45″E﻿ / ﻿41.313333333333°N 19.445833333333°E﻿ / 41.313333333333; 19.445833333333 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://durres.gov.al/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אלבניה מוגדלת) טירנה בראט שקודרה הים היוני הים האדריאטי יוון מקדוניה הצפונית  קוסובו מונטנגרודורס(למפת אלבניה רגילה) טירנה בראט שקודרה הים היוני הים האדריאטי יוון מקדוניה הצפונית  קוסובו מונטנגרודורס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דורס (באלבנית: Durrës; באיטלקית: Durazzo; ביוונית: Δυρράχιον (דיראכיון) או Επίδαμνος (אפידאמנוס); בטורקית: Dıraç) היא העיר השנייה בגודלה באלבניה, בירת מחוז דורס ואחת מן הערים העתיקות שבמדינה. בעיר מתגוררים כ-114,000 תושבים (2003) והיא ממוקמת לחוף הים האדריאטי במפרץ דורס, ודרומית למפרץ ללז'. דורס נמצאת במרחק של 33 קילומטרים מבירת אלבניה טירנה, והיא נחשבת לאחת הערים הכי מפותחות כלכלית באלבניה. בעיר נמצאות גם מספר קונסוליות.
כלכלה

דורס היא קישור חשוב בין אלבניה ומערב אירופה הודות לנמל שלה ולקרבה שלה לערי נמל איטלקיות, כמו בארי. בנוסף יש בעיר מספנה ומספר תעשיות שעוסקות בעיקר במוצרי עור ופלסטיק.
כלכלה > תיירות

חופי העיר מושכים תיירים כבר שנים רבות, ורבים מאנשי אלבניה מבלים את חופשות הקיץ שלהם בחופי דורס. העיר וחופיה הם יעד פופולרי לתיירים מאלבניה ומחוצה לה, ומעריכים שמבקרים בה כ-800,000 תיירים כל שנה.
אתרים בעיר

בין המבנים החשובים בעיר ניתן למנות את הספרייה המרכזית, ומוזיאונים שונים כמו המוזיאון הארכאולוגי של דורס.
בעיר נמצאים גם החומה של העיר העתיקה של דורס, טירת דורס, ואמפיתיאטרון דורס, הגדול בבלקן, שממוקם ליד הנמל.
ערים תאומות

טורקיה איסטנבול, טורקיה
קוסובו פרישטינה, קוסובו
קוסובו פריזרן, קוסובו
איטליה בארי, איטליה
מונטנגרו אולצין, מונטנגרו
יוון סלוניקי, יוון
אמפיתיאטרון דורס
איור של דורס ב-1573
טיילת החוף בדורס
אנדרטת הפרטיזן בחוף דורס
המגדל הוונציאני בטירת דורס
משל משתה החתונה

הבשורה על פי לוקס, כתב יד מן מהמאה ה-13
משל סעודת החתונה הוא אחד ממשלי ישו והוא מופיע בברית החדשה בבשורה על-פי לוקאס י"ד 7–14. משל זה מקדים ישירות את משל הסעודה הגדולה בבשורה על פי לוקאס י"ד 24-15. בבשורה על פי מתי, במקביל לקטע הבשורה על-פי לוקאס, משל הסעודה הגדולה מוגדרת גם היא כמשתה חתונה (מתי כ"ב 14-1).
סיפור המשל

נוסח המשל בבשורת לוקס הוא כדלקמן:
סיפור המשל > חלק ראשון: מקום כבוד במשתה החתונה

7 וַיִּשָׂא מְשָׁלוֹ אֶל־הַקְּרוּאִים בִּרְאוֹתוֹ אֶת־אֲשֶׁר בָּחֲרוּ לָהֶם לָשֶׁבֶת בְּרֹאשׁ וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם׃ 8 כִּי־יִקְרָא אֹתְךָ אִישׁ אֶל־הַחֲתֻנָּה אַל־תָּסֵב בְּרֹאשׁ פֶּן־יִקָּרֵא שָׁמָּה אִישׁ נִכְבָּד מִמֶּךָ׃ 9 וּבָא הַקֹּרֵא לְךָ וְלוֹ וְאָמַר אֵלֶיךָ פַּנֵּה מָקוֹם לָזֶה וְאָז תָּקוּם בִּכְלִמָּה לָשֶׁבֶת בַּמָּקוֹם הָאַחֲרוֹן׃ 10 וְכִי תִקָּרֵא לֵךְ וְהָסֵב בַּמָּקוֹם הָאַחֲרוֹן לְמַעַן יָבֹא הַקֹּרֵא לְךָ וְאָמַר אֵלֶיךָ אֲהוּבִי עֲלֵה לְמַעְלָה מִזֶּה וְהָיָה־לְךָ כָבוֹד לִפְנֵי הַמְסֻבִּים עִמָּךְ׃ 11 כִּי כָּל־הַמְרוֹמֵם עַצְמוֹ יִשָּׁפֵל וְהַמַּשְׁפִּיל אֶת עַצְמוֹ יְרוֹמָם׃
סיפור המשל > חלק שני: הזמנת העניים והנדכאים למשתה החתונה

12 וְגַם אֶל־הָאִישׁ אֲשֶׁר קָרָא לוֹ אָמַר כִּי תַעֲשֶׂה סְעוּדַת צָהֳרַיִם אוֹ סְעוּדַת עָרֶב אַל־תִּקְרָא לְאֹהֲבֶיךָ וּלְאַחֶיךָ וְלִקְרוֹבֶיךָ וְלִשְׁכֵנֶיךָ הָעֲשִׁירִים פֶּן־יִקְרְאוּךָ גַּם־הֵמָּה וְהָיָה לְךָ לְשִׁלּוּם׃ 13 אֲבָל כִּי־תַעֲשֶׂה מִשְׁתֶּה קְרָא הָעֲנִיִּים וְהַנִּדְכָּאִים וְהַפִּסְחִים וְהַעִוְרִים׃ 14 וְאַשְׁרֶיךָ בַּאֲשֶׁר אֵין־לָהֶם לְשַׁלֶּם־לָךְ כִּי יְשֻׁלַּם לְךָ בִּתְחִיַּת הַצַּדִּיקִים׃
פרשנות

בתקופת בית שני ואף קודם לכן, טקסי הנישואים והחופה נחשבו למקודשים ולמשמחים (בעמי המזרח בכלל ובעם ישראל בפרט). חלקם נמשכו אף למעלה משבוע ימים. כאשר סיפר ישו את המשל, אנשים רבים מקרב שומעיו היו מסוגלים להבין את המשל, כיוון שהשתמש בתמונה שהוא תיאר טקס חתונה יהודית אופיינית והמשתה והסעודה הנלווים אליה, כרקע לסיפור המשל.
המשל מחולק לשני חלקים: מפסוק 7 עד 11 הוא דן ברדיפה אחר הכבוד. והחלק השני מפסוק 12 עד פסוק 14 מתאר את המלצת ישו להזמין דווקא את אלה מן הקהל אשר אינם מסוגלים (כלכלית וחברתית) להשיב בהזמנה דומה למארחים.
החלק הראשון דן בכבוד שמחפשים להם בני אדם שהם קרואים למשתה חתונה, וממהרים לשבת במקום כבוד, שלאו דווקא נועד להם, ולא על פי תוכניתו המקורית של המארח בחתונה, כך יוצא שיש כאלה שמתיישבים במקום שנועד למישהו אחר, בגלל רדיפת כבוד, הם נאלצים לפנות את מקומם בבושת פנים לאחרים שנועדו לשבת במקום הכבוד. המסקנה המתבקשת לגבי המוזמנים, שיתיישבו במקום האחרון, כך שאם המארח יחליט לקרוא להם למקום כבוד - הדבר יהפוך לכובד לאורח. הנמשל למשל זה הוא: אל תחפש כבוד שאינו מיועד לך, ואם הוא כן מיועד לך, הדבר יתגלה עם הזמן אם אתה באמת ראוי כך.
בלוקס י"ד 11, נאמר, "כִּי כָּל־הַמְרוֹמֵם עַצְמוֹ יִשָּׁפֵל וְהַמַּשְׁפִּיל אֶת עַצְמוֹ יְרוֹמָם׃"; אמרה דומה מצויה גם בלוקס י"ח 14, מתי כ"ג 12 וכן במתי י"ח 4. בלשון ימינו היינו אומרים, ש"כל מי שרודף אחר הכבוד הכבוד בורח ממנו".
החלק השני של המשל דן גם הוא בנושא מתן הכבוד והערכה לאורחים. האם נותנים כבוד (בעצם ההזמנה למשתה החתונה), לאלה שיכולים לכבד אותך חזרה (הקרובים שלך או העשירים, בעלי המעמד הגבוה והבריאים) או לאלה שאינם מסוגלים להחזיר לך ולהזמין אותך כתגובה (העניים, החלכאים, הנכים, מהמעמד הנמוך). וישו מאיץ בשומעיו להזמין את האחרונים.
ראו גם

ישו
לוקס י"ד, הברית החדשה
משלי ישו
משל העבד הנאמן
משל הסעודה הגדולה
משל עשר הבתולות.
הערות שוליים

↑  J. Dwight Pentecost, 1998 The parables of Jesus: lessons in life from the Master Teacher
↑  Luke by Sharon H. Ringe 1995
↑  Aland, Kurt, ed. Synopsis of the Four Gospels: Completely Revised on the Basis of the Greek Text of the Nestle-Aland, 26th Edition, and Greek New Testament, 3rd Edition, English Edition. 1st ed. United Bible Societies, 1982. Print. pericope 216.
↑  Bauckham, Richard (Autumn 1996). "The Parable of the Royal Wedding Feast (Matthew 22:1-14) and the Parable of the Lame Man and the Blind Man (Apocryphon of Ezekiel)". Journal of Biblical Literature. 115 (3).
נסכא דרבי אבא

| --- | --- |
 תלמוד בבלי:  מסכת בבא בתרא, דף ל"ג, עמוד ב'. מסכת שבועות, דף ל"ב, עמוד ב'. מסכת שבועות, דף מ"ז, עמוד א'
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, ספר משפטים, הלכות טוען ונטען, פרק ד', הלכה ח'
 שולחן ערוך:  שולחן ערוך, חושן משפט, סימן ע"ה, סעיף י"ג
 
נסכא דרבי אבא היא סוגיה הלכתית מפורסמת, העוסקת בתסבוכת משפטית שאירעה במקרה מסוים בו לא נמצא פסק דין מתאים, בעקבות בעיות שונות שבפסקים האפשריים, מה שמוביל למבוי סתום. את פירוטה של הבעיה העלה רבי אמי, אך את המוצא ממנה הביא רבי אבא, ולכן נקראת הסוגיה על שמו.
המקרה הנידון

מעשה שהיה באדם שחטף מחבירו גוש מתכת (בארמית: נסכא) של כסף בנוכחות עד אחד. אותו החוטף נתבע לדין בפני רבי אמי, וכאשר העיד העד על החטיפה, טען החוטף כי אכן חטף את אותה חתיכת הכסף, אך שלו היא, ובצדק חטפה. מוקד הבעייתיות במקרה זה נובע מן הפער בין טענות הצדדים, שכל אחד מהם טוען שהחפץ שייך לו, ובין הראיות המובאות בדיון, שאינן נוגעות במישרין לבעלות על החפץ אלא לאירוע החטיפה, שממנו ניתן להסיק ראיות נסיבתיות לגבי בעלות החפץ.
דיון הפסיקה

ביד בית הדין שלוש אפשרויות לפסיקה, במישור הראיות - בעניין החטיפה, ושלשתן בעייתיות:
הייתה חטיפה - החוטף ישיב את החפץ.
הבעיה: אין עדות קבילה (שני עדים) שהעידו על החטיפה. אילו היו שני עדים לחטיפה, אף שלא היה ידוע של מי החפץ, ההנחה המשפטית הייתה שהוא שייך לזה שחטפו ממנו, משום חזקת מטלטלין, דהיינו שחפצים המצויים אצל אדם נחשבים באופן בסיסי כשייכים לו. היות שהחוטף הוציא את החפץ מחזקת בעליו, צריך הוא להשיבו להם, ואינו נאמן לטעון שהחפץ שלו. אמנם בהיעדר עדות אין אפשרות לדרוש את החזרת החפץ.
לא הייתה חטיפה - המוחזק לא ישיב את החפץ.
הבעיה: קיים עד אחד המעיד כי החפץ הגיע לידי החוטף בגזילה. אילו לא היה כל עד על החטיפה, הרי שמציאות החפץ בידי החוטף היא כחזקה ונחשב כשלו. הראשונים מסבירים כי הוא נאמן בטענה שחטף והחפץ שלו מדין מיגו: שאילו היה טוען שלא היו דברים מעולם ולא חטף, היה נאמן שהרי הוא מוחזק, ולכן נאמן אף במקרה שהודה שחטף ואמר ששלו חטף. אך במקרה של עד אחד בדיני ממונות אין הנתבע נפטר בלא כלום, אלא מוטלת עליו חובת שבועה.
ייתכן שהייתה חטיפה, משום שעד אחד מעיד שהייתה - ישבע החוטף, כדי להתמודד עם העד המעיד נגדו.
הבעיה: מכיוון שהודה שחטף הרי הוא כגזלן, הפסול לשבועה. המובן הפשוט של בעייתיות זו, הוא שהודאתו שהחפץ עבר לידיו בצורה שאינה חוקית (הגם שטען גם שהחפץ הוא שלו), מגדירה אותו כגזלן - ואין משביעים גזלן כל שבועה בבית דין (כך פירש רבינו גרשום). אמנם רוב הראשונים מסבירים כי הבעיה כאן אחרת, והיא שבמקרה של עדות אחד, מוטל על הנתבע להישבע שהעד אינו דובר אמת (רשב"ם: "לא יקום עד אחד באיש לכל עוון ולכל חטאת" - לשלם ממון שהוא כופר והעד מחייבו לא יקום, אבל קם הוא לשבועה - להכחיש את העד..."). אלא שבמקרה זה אין הנתבע יכול להישבע שלא חטף את החפץ, שהרי הוא עצמו מודה בעובדה זו. ולפיכך הוא פסול להישבע שלא חטף, כמו דין גזלן הפסול בשבועה (ואין הוא יכול להישבע שהחפץ שלו, שאין זו השבועה המוטלת עליו).
בסופו של דבר, ההתנגשות בין הטענה של החוטף - שהמדובר בחפץ שלו, ובין הראייה עמה הוא אמור להתמודד - אירוע החטיפה, מביאה לידי מצב אבסורדי, בו נדרש מאדם להכחיש בשבועה את מה שטען כדי שינצח בדין. למצב זה לא מצא רבי אמי פתרון.
הכרעת הדין

רבי אבא מציע מוצא לתסבוכת, והוא הכלל: "שכל המחויב שבועה שאינו יכול להישבע, משלם", ומשום שאין הנתבע רשאי להישבע את השבועה המוטלת עליו, הדין הוא שישלם. לפי רבי אבא אין להתחשב אלא בראיות שהובאו, ומכיוון שהנתבע נתחייב שבועה, ידו על התחתונה בעניין זה וחייב בתשלומים כל עוד לא הוכיח אחרת.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ל"ד, עמוד א'
משל הפרוש והמוכס

הפרוש והמוכס, פרסקו בסגנון הבארוק בבזיליקה מנזר אוטבוירן
משל הפרוש והמוכס (או משל הפרוש וגובה המס) הוא אחד ממשלי ישו המופיע בבשורת לוקס י"ח 9–14 (ראה להלן). הפרוש, מלא בחשיבות והצדקה עצמית, משווה את מעלותיו שלו עם אלה של המוכס המתפלל על ידו ואשר מבקש בענווה רחמי שמים על עצמו.
משל זה ממחיש את הצורך להתפלל בענווה לפני הקדוש ברוך הוא. הוא מופיע מיד לאחר משל שופט העוולה, אשר גם הוא מתייחס לנושא התפילה.
בכנסייה האורתודוקסית המזרחית, "יום ראשון של "הפרוש המוכס" מנציח בתוכנו את המשל ומתחיל את שלושת השבועות של צום הארבעים (המזכיר במידה מסוימת את תקופת הסליחות ביהדות שבה קיימת בחינה עצמית ותשובה).
סיפור המשל

המשל הוא כדלקמן:
9 וַיּוֹסֶף וַיִּשָׂא מְשָׁלוֹ אֶל־אֲנָשִׁים בֹּטְחִים בְּנַפְשָׁם כִּי צַדִּיקִים הֵמָּה וַאֲחֵרִים נִבְזִים בְּעֵינֵיהֶם וַיֹּאמַר׃ 10 שְׁנֵי אֲנָשִׁים עָלוּ אֶל־הַמִּקְדָּשׁ לְהִתְפַּלֵּל אֶחָד פָּרוּשׁ וְאֶחָד מוֹכֵס׃ 11 וַיַּעֲמֹד הַפָּרוּשׁ לְבַדּוֹ וַיִּתְפַּלֵּל לֵאמֹר אוֹדְךָ אֱלֹהִים עַל כִּי אֵינֶנִּי כְּיֶתֶר הָאָדָם הַגֹּזְלִים וְהָעשְׁקִים וְהַנֹּאֲפִים וְגַם־לֹא כַּמֹּכֵס הַזֶּה׃ 12 אֲנִי צָם פַּעֲמַיִם בַּשָּׁבוּעַ אֲנִי מְעַשֵׂר אֵת כָּל־אֲשֶׁר אֲנִי קֹנֶה׃ 13 וְהַמּוֹכֵס עָמַד מֵרָחוֹק וְלֹא אָבָה לָשֵׂאת אֶת־עֵינָיו הַשָּׁמַיְמָה וְתוֹפֵף עַל־לִבּוֹ וַיֹּאמַר אֱלֹהִים סְלַח־לִי אֲנִי הַחוֹטֵא׃ 14אֲנִי אֹמֵר לָכֶם כִּי־יָרַד זֶה לְבֵיתוֹ נִצְדָּק מִזֶּה כִּי כָּל־הַמֵּרִים נַפְשׁוֹ יִשָּׁפֵל וַאֲשֶׁר יַשְׁפִּילָהּ יְרוֹמָם׃
הקשר ופרשנות

בברית החדשה מסופר לעיתים קרובות על דבקותם הדקדקנית של הפרושים בתורה. הפרוש המתואר במשל כמחמיר מעבר לנדרש (בגדר של "הידור מצווה"), נוהג לצום לעיתים קרובות יותר מהמקובל, נותן מעשר על כל מה שהוא מקבל, גם במקרים בהם אין דרישה כזאת במסגרת מצוות התורה. הוא משוכנע ב"דתיות" שלו, הוא אינו מבקש דבר מאלוהים, ולכן גם לא מקבל דבר.
מאידך המוכסים היו יהודים שרוב העם בז להם משום ששיתפו פעולה עם השלטון הרומי (האימפריה הרומית). והם היו מוכרים כגובי אגרות או מיסים, אשר בדרך כלל כונו מוכסים או גובי המס. אף שהתייחסו אליהם בבוז בקרב הפרושים, המשל אינו מגנה את המוכס על עיסוקו (ראו לוקס ג' 12–13: 12 וַיָּבֹאוּ גַם־מוֹכְסִים לְהִטָּבֵל וַיֹּאמְרוּ אֵלָיו רַבִּי מַה־נַּעֲשֶׂה׃ 13 וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם אַל־תִּגְבּוּ יוֹתֵר מֵחָקְכֶם׃), אלא מתאר את המוכס כמי "שמשפיל את עצמו לפני הקדוש ברוך הוא, מתוודה על חטאיו ומכיר בצורך שלו בריצוי ובכפרה". הוא עומד בענווה לפני אלוהים, משום כך המוכס מקבל את החסד והריצוי אשר ביקש בתפילה.
הנצחה בנצרות

בכנסייה האורתודוקסית, קוראים את המשל כחלק מתקופת ההכנה המובילה ל"צום הגדול" (הנערך בנצרות לפני חג הפסחא). הוא מספק דוגמה למידת הענווה שיש לנהוג בה בתקופת צום הארבעים. יום ראשון של הפרוש והמוכס מתחיל את תקופת שלושת השבועות שלפני צום הארבעים ואת השימוש הראשון בפיוט טריודיון (Triodion) (אף על פי שיום ראשון בשבוע שלאחר מכן אינו כלול בצום). ביום ראשון זה נכלל המזמור בהשראת המשל:
הבה ננוס מגאוות הפרוש!
ונלמד ענווה מדמעות המוכס!
הבה נזעק לפודנו,
רחם עלינו,
הרחמן האחד ויחיד!
הסופר והמטיף האנגלי ג'ון באניין כתב ספר על המשל בשנת 1685.
תיאורים באמנות

המשל תואר במגוון רחב של יצירות אמנות דתיות, באופן משמעותי במיוחד באיקונוגרפיה של הכנסייה האורתודוקסית. קיימות יצירות אומנות על המשל על ידי אמנים כגון ג'יימס טיסו, ג'ון אוורט מיליי, הנס הולביין הצעיר, גוסטב דורה.
ראו גם

ישו
הברית החדשה
בשורת לוקס
משלי ישו
לקריאה נוספת

Demotses, Andrew. "The Publican and the Pharisee", Greek Orthodox Archdiocese of America
הערות שוליים

1 2  Joel B. Green, The Gospel of Luke, Eerdmans, 1997,
↑  Georges Augustin Barrois, Scripture Readings in Orthodox Worship, St Vladimir's Seminary Press, 1977,
↑  The Pharisee and Publican by John Bunyan at Project Gutenberg.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541289705171  LCCN: sh85100580 
קטע מחלון ויטראז' המבטא ,את המשל, בכנסיית יאנסקרק (גאודה-הולנד)
סטראטגמאטה

| --- | --- |

מהדורת טויבנר (אנ') של הטקסט הלטיני
 מידע כללי
 מאת:  סקסטוס יוליוס פרונטינוס 
 שפת המקור:  לטינית 
 סוגה:  מסה 
 
הסטראטגמאטה (בלטינית: Strategemata, תכסיסים, תחבולות) הוא חיבור מאת סקסטוס יוליוס פרונטינוס, הכולל אוסף דוגמאות של תכסיסים צבאיים מההיסטוריה היוונית והרומאית, לכאורה לשימושם של גנרלים.
פרונטינוס כתב את החיבור לקראת סוף המאה ה-1 לספירה, תחת שלטונו של הקיסר דומיטיאנוס. ייתכן שכתב אותו בהקשר לחיבור אבוד שכתב על תאוריה צבאית.
פרונטינוס ידוע בעיקר ככותב על הנדסת מים, אולם הייתה לו קריירה צבאית מכובדת. ב"סטראטגמאטה" הוא מתבסס באופן חלקי על ניסיונו האישי כגנרל בגרמאניה תחת הקיסר דומיטיאנוס. עם זאת, רוב הדוגמאות (מעל 500) שהוא מציין אינן מהתקופה האחרונה, ונקודות דמיון לגרסאות שלהן אצל סופרים רומיים אחרים כמו ולריוס מקסימוס וטיטוס ליוויוס, מצביעות על כך שהוא התבסס בעיקר על מקורות ספרותיים.
החיבור כולל ארבעה ספרים, שמתוכם נכתבו שלושה על ידי פרונטינוס, ואילו האותנטיות של הרביעי שנויה במחלוקת.
בספר השני של החיבור, מציין פרונטינוס, כדוגמה לכיצד לבחור את הזמן המתאים לקרב, את הדרך בה אספסיאנוס ניצל את יום השבת ("יום סטורן") כדי להביס את היהודים. פרונטינוס אינו מדייק כאן, כאשר הוא הופך את אספסיאנוס לכובש ירושלים במקום בנו, טיטוס. ניתן אולי להסביר זאת בכך שהמלחמה בירושלים נוהלה בשמו של אספסיאנוס. קביעתו לגבי השבת סותרת את המקורות האחרים שבידינו, שעל פיהם היהודים לא נמנעו מלחימה בשבת בזמן המרד הגדול. נראה כי קביעה לא מדויקת זו מקורה בדעה הנפוצה לגבי השבת עוד מאז ימי אגאתרכידס. ייתכן גם שפרונטינוס ידע משהו לגבי שחרורם של היהודים מהשירות בצבא הרומי בשל סיבות דתיות, בעיקר בשל שמירת שבת. אלא שפרונטינוס לא היה תמיד קפדן לגבי תאריכי האירועים. כך למשל, הוא מקשר בין אירוע הנוגע לכיבוש בבל על ידי דריווש עם כיבוש בבל על ידי כורש.
לקריאה נוספת

פרונטינוס. תחבולות מלחמה. תרגמה מרומית והוסיפה מבוא ופירוש: דבורה גילולה. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"ד
הערות שוליים

1 2  מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, LXXXI. Frontinus, p. 509
↑  Strategemata, II, 1:17
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, LXXXI. Frontinus, p. 510
↑  Strategemata, III, 3:4
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, LXXXI. Frontinus, p. 511
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007587753605171  PLWABN: 9810589502405606  BNE: XX3364283  BnF: cb12253638w (data)  GND: 4744148-3  LCCN: no88000904  SUDOC: 115943528  VcBA: 492/10622  VIAF: 181456811   WorldCat (עם VIAF): 181456811
סאלימבנה די אדם

שלט הנצחה המציין את מקום הולדתו
סאלימבנה די אדם (Salimbene di Adam) או סאלימבנה מפארמה (9 באוקטובר 1221 - 1290 לערך) היה נזיר, תאולוג וכרוניקן פרנציסקני איטלקי, שהוא מקור ראשוני להיסטוריה איטלקית של המאה ה-13.
חייו

הוא נולד בפארמה לצלבן גוידו די אדם (Guido di Adam). סאלימבנה היה חסידו של יואכים מפיורה ומאמין בתורתו האפוקליפטית. סאלימבנה הצטרף למסדר הפרנציסקני בשנת 1238 במנזר פאנו.
לאחר מכן חי חיי נדודים, במהלכם התחמק מאביו שלא רצה שבנו יצטרף למנזר, וביקר בפיזה וערים איטלקיות אחרות. בשנת 1247 הוא נשלח לליון וביקר בפריז, פרארה קרמונה, טרואה, רוונה, ג'נובה, רג'ו אמיליה ומנזר מונטפלקונה (Montefalcone) ליד סן-פולו ד'אנזה (San Polo d'Enza) באזור אמיליה-רומאניה.
חיבוריו

חיבורו החשוב של סאלימבנה היה ה"כרוניקה" שלו, שעסקה בשנים 1287-1167. הוא החל בכתיבתה סביב שנת 1282 והיא מתחילה בייסוד העיר אלסנדריה. הוא הכיר אנשים חשובים רבים של אותה התקופה, ובהם פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לואי התשיעי, מלך צרפת והאפיפיור אינוקנטיוס הרביעי. הוא מתאר את חיי היומיום בצורה חיה ובהירה ומספק פירוט שאין שני לו של ויכוחים פנימיים במסדר הפרנציסקני בזמנו.
הוא כתב גם את "שנים-עשר האסונות של הקיסר פרידריך השני" ומסות נוספות שאבדו מאז. "שנים-עשר האסונות" נוצר כמעין סיפור משרת, שנועד להדגים את חסרונותיו של פרידריך השני - פעמים רבות בליווי ציטוטים תנ"כיים לא כל כך מתאימים. אחד הנושאים העיקריים של בחיבור הוא הדגש של סאלימבנה על נומרולוגיה. הכרוניקה עצמה נבנתה כדי להוכיח את ההקבלה בין עשר המכות לעשרת האסונות של פרידריך השני (באופן נוח, הוא הוסיף את השתיים האחרונות לאחר ההקבלה). בהדגישו את האופי הנוצרי של סיפורו ואת האופי הלא-נוצרי של פרידריך, טבע סאלימבנה ביטוי שהיה בשימוש בזמן מסעות הצלב, כאשר טען כי "הוא יכול היה להיות השליט הטוב ביותר, אם רק היה נוצרי".