בארטלי קראם
בוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית

עם תום מלחמת העולם השנייה התחדש ביתר שאת מאבקו של היישוב העברי להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. המחתרות הגבירו את פעולתן ובאוקטובר 1945 הוקמה תנועת המרי העברי שהייתה ארגון גג להגנה, לאצ"ל וללח"י. הפעולה המתואמת הראשונה של תנועת המרי העברי בוצעה ב-1 בנובמבר 1945, כאשר נעשו 135 מעשי חבלה במסילות הברזל ותנועת הרכבות בארץ שותקה. לאחר פעולה זאת באו פעולות נוספות שפגעו במוסדות השלטון ובאנשי הרשות של המנדט הבריטי. בה בעת לחץ הממשל של הנשיא טרומן להתיר כניסתם של פליטי השואה היהודים - העקורים, לארץ ישראל.
שר החוץ הבריטי החדש, שנכנס לתפקידו עם עליית מפלגת הלייבור לשלטון, ארנסט בווין, שהתגלה עד מהרה כאויב הציונות והיישוב היהודי, העלה הצעת פתרון והיא הקמת ועדת חקירה משותפת בריטית-אמריקאית שתמליץ איך לפתור את בעיית ארץ ישראל. בווין היה סבור כי הוועדה, שמחצית חבריה בריטים שימלאו את רצון ממשלתם, ומחציתה אמריקאים שבקרבם בוודאי לא תהיה תמימות דעים, יביאו לתוצאות הרצויות לו, דהיינו כי הוועדה תחליט שאין להקים מדינה יהודית בארץ ישראל ואין להתיר כניסת העקורים לשטחה. לבווין נועדה אכזבה מרה, שניים מחברי הוועדה, ריצ'רד קרוסמן הבריטי ובארטלי קראם האמריקאי, התגלו כאוהדי העניין הציוני וכתומכים בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ובעליית העקורים אליה.
בוועדה היו שישה חברים בריטים ושישה חברים אמריקאים ובהם בארטלי קראם ופרופסור ג'יימס מקדונלד (לימים השגריר האמריקאי הראשון בישראל), שהיה מומחה לענייני פליטים. הוועדה התכנסה לראשונה בוושינגטון הבירה ב-5 בינואר 1946. לאחר מכן יצאה ללונדון על מנת להתרשם מן העמדה הבריטית. היא הגיעה ללונדון ב-23 בינואר 1946. בלונדון התחלקה לארבע קבוצות שעמדו לצאת לאירופה כדי לעמוד מקרוב על מצב הפליטים. קבוצה אחת יצאה לברלין, אחרת לפריז, אחרת לליבק וקבוצה שכללה את בארטלי קראם, ריצ'רד קרוסמן ונציג בריטי נוסף, סר פרדריק לאגט, יצאה לפרנקפורט. ב-11 בפברואר 1946 הגיעו השלושה למחנה עקורים בבווריה. הם נתקבלו בדגלים ובתשואות על ידי העקורים. סיר פרדריק לאגט העיר: "אין שום עדות לכך שגרמניה ממחישה לעצמה או מתחרטת על אשר עשתה ליהודים". בארטלי קראם הוסיף: "אם לשפוט לפי דברי האנשים עמם שוחחנו אין אפילו סיכוי קל ביותר שהם יחזרו לבתיהם או יישארו כאן. הם בוודאי לא יסכימו לשמוע על אזור יהודי בגרמניה. הם בהלך רוח שאדמת גרמניה מתועבת בעיניהם".
לאחר ביקורו במחנות העקורים הצהיר קראם בפני עיתונאי אמריקאי כי לדעתו הנשיא טרומן לא ויתר על דרישתו להתיר את כניסתם של 100,000 עקורים יהודים לארץ ישראל. לעומת זאת חברו לקבוצה פרדריק לאגט הבריטי הביע דעה שונה, לדבריו אם תנקוט בריטניה במדיניות פרו-ציונית, היא תמצא את ברית המועצות מארגנת את העולם הערבי נגדה. ב-6 במרץ 1946 הגיעה הוועדה לירושלים והשתכנה בבנין ימק"א.
בישיבות הוועדה הופיעו בפניה מטעם הצד הערבי, בהיעדרו של המופתי חאג' אמין אל-חוסייני שישב בכלא בצרפת כפושע מלחמה, בן דודו של המופתי ג'מאל אל חוסייני, ששוחרר על ידי הבריטים לצורך כך ממעצרו ברודזיה, בה נכלא בשנת 1941 כסוכן נאצי.
מן הצד היהודי הופיעו נשיא ההסתדרות הציונית פרופ' חיים ויצמן ויושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית דוד בן-גוריון. כן הופיעו בפני הוועדה נציגי הוועד הלאומי, הספרדים ואגודת ישראל. תנועת המרי העברי והשומר הצעיר הגישו לוועדה תזכירים בכתב.
במהלך הדיונים לא הסתיר קראם את אהדתו לעניין הציוני ושאל את העדים מטעם היישוב שאלות מדריכות שעזרו להם להסביר כראוי את עמדתם. כך היה כאשר הד"ר ויצמן הופיע בפני הוועדה ב-8 במרץ 1946. קראם ביקש מד"ר ויצמן לחזור על תוכן שיחתו עם וינסטון צ'רצ'יל באוקטובר 1944. ד"ר ויצמן השיב כי צ'רצ'יל אמר לו בשיחתם כי עם סיום המלחמה הוא והנשיא רוזוולט מתכוונים להיכנס לעומק בעיית ארץ ישראל ולמצוא לה פתרון. ד"ר ויצמן הוסיף כי קיבל את הרושם שצ'רצ'יל היה מלא תקווה וכי "בפעם הראשונה בימי חיי ראיתי אור בקצה המנהרה הארוכה". לדבריו, צ'רצ'יל לא העלה תוכניות מפורטות, אולם ויצמן התרשם כי צ'רצ'יל רמז על אפשרות של חלוקה.
על שאלה נוספת של קראם שנשמעה כשאלה מכשילה, האם הקמת מדינה יהודית לא תכפה את המיעוט היהודי על הרוב הערבי בארץ, השיב ד"ר ויצמן כי כפייה פירושה שימוש בכוח, אך אם תיפתח הארץ לעליית יהודים ויתאפשר להם להתפתח, לא יהיה זה בלתי דמוקרטי אם הדבר ייעשה מבלי לפגוע בערבים. אם תקום מדינה יהודית יזכו בה הערבים למלוא החופש בתרבות, בלשון, בתחום המוניציפלי ובכל תחומי החיים. היהודים אינם רוצים לשלוט על הערבים במובן של נטילת זכויותיהם הטבעיות והתערבות באורח חייהם. קראם המשיך ושאל את ויצמן אם הצעותיו לשבת עם מנהיגי הערבים, שנדחו מדי פעם בפעם, בעינן עומדות. על כך השיב ד"ר ויצמן: "בהחלט, בכל מקום, בכל רגע, לא איבדתי את התקווה".
הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב-26 במרץ 1946. לשר החוץ הבריטי בווין, שקיווה כי הנציגים האמריקאים בוועדה יקבלו את ההשקפה הבריטית, נכונה אכזבה. הנציגים הבריטים עשו יד אחת עם הנציגים האמריקאים נגד מדיניותו. לדברי ריצ'רד קרוסמן, ברית זו החלה להיווצר בעת הביקור במחנות העקורים בגרמניה. הוועדה המליצה על ביטול הספר הלבן והענקה מיידית של 100,000 רישיונות כניסה (סרטיפיקטים) לארץ ישראל לעקורים היהודים. החלטות הוועדה היו צעד חשוב לקראת הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, עליה יוחלט כעבור שנה וחצי בהחלטת החלוקה שתתקבל על ידי עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947.
בשנה שלאחר סיום עבודת הוועדה כתב קראם את חוויותיו מחברותו בה, ופרסם בשנת 1947 ספר על כך בשם "מאחורי פרגוד המשי" (Behind the silken curtain). הספר הופיע בתרגום לעברית בארץ ישראל עוד באותה שנה. בספר חשף קראם את עומק אהדתו ומחויבותו לציונות, ליישוב היהודי ולהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. הספר מהווה כתב אישום חריף כנגד בריטניה בשל מדיניותה בארץ ישראל ויחסה לעקורים ויחד עם זאת כתב אישום נגד מחלקת המדינה האמריקאית ופקידיה על מאמציהם לסכל את מדיניות הנשיא טרומן ביחס לארץ ישראל.