stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התכתבות וילי וניקי
ההתכתבות

הקיסר וילהלם והצאר ניקולאי היו בני דודים שלישיים (שניהם היו בני ניניו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה), והקיסר היה בן דודה הראשון של אשתו של ניקולאי, אליס, נסיכת הסה. השליטים התכתבו באנגלית, וכינו זה את זה "וילי" ו"ניקי".
מקור הטלגרמות הוא הספר הלבן הגרמני (אנ'), מקבץ מסמכים רשמיים שפורסמו כדי להצדיק את עמדת ממשלת גרמניה לאחר התפרצות המלחמה. המונח "טלגרמות וילי-ניקי" נובע מכותרת ספרו של הרמן ברנסטיין, "התכתבות וילי-ניקי", שפורסם ב-1918 וחשף את התכתבות הטלגרף בין שני השליטים במהלך התקופה שבין יוני 1904 לאוגוסט 1907.
הטלגרמות נפתחו בבקשתו של הצאר מהקיסר לעצור את ההתפתחויות החמורות שהביאו לפריצת המלחמה:
”אני חוזה שבקרוב מאוד יכריע אותי הלחץ המוטל עליי ואאלץ לנקוט אמצעים קיצוניים שיובילו למלחמה. כדי לנסות להימנע מפורענות כמלחמה אירופית, אני מבקש ממך בשם ידידותנו הישנה לעשות ככל יכולתך כדי לעצור את בני בריתך מלהגזים. ניקי”.
בסופו של דבר השתנה טון ההתכתבות, ושני המנהיגים הזהירו זה את זה מגיוס ממשמש ובא עקב גורמים שמחוץ לשליטתם, תוך הבהרה שהגיוס, אין פירושו מלחמה. מתוך הטלגרמה האחרונה של וילהלם לניקולאי:
”הבהרה מיידית ותשובה שאינה מוטלת בספק מממשלתך היא הדרך היחידה למנוע סבל ללא קץ. עד שאקבל את התשובה, אבוי, אינני יכול לדון בנושא של הטלגרמה שלך. למעשה, אני מוכרח לבקש ממך להורות מיד לכוחותיך שלא לבצע בשום אופן ולו את הפלישה הזעירה ביותר מעבר לגבולותינו. וילי”.
נציגי המדינות הלוחמות דנו בטלגרמות במהלך המלחמה, במהלך הדיונים בועידת השלום בפריז (1919), בשנים שבין שתי המלחמות ועד היום. בשנים האחרונות העריכו החוקרים מחדש את חילופי הדברים, והקדישו תשומת לב יתרה לטלגרמה של ניקולאי השני שמתוארכת ל-29 ביולי 1914, יומיים לפני המלחמה:
”תודה על הטלגרמה הפייסנית והידידותית שלך. אך מסרים רשמיים שהוצגו היום בידי השגריר שלך לשר שלי העבירו טון שונה מאוד. אנא הסבר את ההבדל! יהיה זה נכון להעביר את הבעיה האוסטרו-סרבית אל ועידת האג. בוטח בחוכמתך ובידידותך. אוהבך, ניקי”.
כפי שנראה מנוסח הטלגרמה, ב-29 ביולי 1914, הציע הצאר ניקולאי להעביר את הדיון בבעיה האוסטרו-סרבית לוועידת האג (בבית הדין בהאג (אנ')). הקיסר וילהלם לא הגיב להצעה בתשובתו. לפי הפוליטיקאי האמריקני ג'יימס בק, שכתב רבות על המלחמה ותקף את ממשלת גרמניה לפני שפרצה, משרד החוץ הגרמני השמיט את הטלגרמה כשפרסם את ההתכתבות בין הקיסר ובין הצאר. לאחר פרסום הטלגרמה בידי משרד החוץ הרוסי ב-31 בינואר 1915, הסבירו אנשי משרד החוץ הגרמני כי החשיבו את הטלגרמה כ"לא חשובה". מנגד, שר החוץ הרוסי סרגיי סאזונוב ושגריר צרפת ברוסיה מוריס פלאולוג האמינו כי הטלגרמה דווקא חשובה. פלאולוג, בק ואחרים האשימו את וילהלם שבכך שלא תמך בהצעת ניקולאי, נטש למעשה את הסיכוי לשלום ולפתרון הבעיה.
הערות שוליים

↑  The Willy-Nicky correspondence : being the secret and intimate telegrams exchanged between the Kaiser and the Tsar / by Herman Bernstein, with a foreword by Theodore Roosevelt., HathiTrust
↑  השקר מסרב למות / הדסה בן-עתו, באתר סקירות ספרים, ‏4 באוגוסט 2017
↑  בראשית 1920, הצליח העיתון "מורנינג פוסט" לרכוש את המכתבים תמורת 1,500 לירות שטרלינג, והפרסום הסדרתי שלהם הגדיל את תפוצתו (שצנחה ל-10,000 עותקים בסוף המלחמה) בעוד 7,000 עותקים. בחוגי העיתונאים נחשב הפרסום ל"סקופ המאה" (הדסה בן-עתו, "השקר מסרב למות" עמ' 142)
הפתיחה לעמים העתיקים והמודרניים

גאורג פיליפ טלמן
הפתיחה לעמים העתיקים והמודרניים למיתרים ולבאסו קונטינואו בסול מז'ור (G Dur) (בצרפתית: L'Ouverture des Nations anciens et modernes, כך במקור - נכון היה לכתוב anciennes) היא סוויטה תזמורתית מאת המלחין הגרמני גאורג פיליפ טלמן (1767-1681) מתקופת הבארוק.
היא נשמרה בשני כתבי יד, אחד מהם נמצא בברלין והשני בדרמשטאדט. היא מסומנת TWV 55:G4 ברשימת היצירות של טלמן.
סוויטה זו היא אחת מ-134 היצירות ששרדו מתוך כשש מאות סוויטות שהלחין טלמן. בדומה לחלק מסויטות אלה יש לה אופי תוכניתי.
טלמן כתב אותה בערך בשנים 1721–1725, שנותיו הראשונות בהמבורג, בה התמנה לתפקיד קנטור של ה"יוהאנאום", מנהל האופרה המקומית ואחראי על המוזיקה בחמש כנסיות לותרניות בעיר.
היצירה כוללת תשעה חלקים:
פתיחה (Ouverture)
זוג מנואטים (Menuet 1 et 2)
"גרמנים עתיקים" (Les Allemands anciens)
הגרמנים מודרניים" (Les Allemands modernes)
"השוודים העתיקים" (Les Suédois anciens)
"השוודים המודרניים" (Les Suédois modernes)
"הדנים העתיקים" (Les Danois anciens)
"הדנים מודרניים" (Les Danois modernes)
"הנשים הקשישות" (Les vieilles femmes)
בחלוקת הקטעים ל"עתיקים" ו"מודרניים" היו שראו רמז למחלוקות שהתרחשו בזירת התרבות והמוזיקה בצרפת ובארצות אחרות בין התומכים בחידושים ולתומכים במוסכמות. בצרפת המחלוקת בתחום המוזיקה התייחסה להבדלים בין ההשפעות האיטלקיות לסגנון הצרפתי המקומי. טלמן בחר ביצירה זאת בקטעי מוזיקה המיוחסים לגרמנים, לשוודים ולדנים, ייתכן תחת רושם המלחמה הצפונית הגדולה (1721-1700) שפגעה, בין היתר, בחצר בזוראו, שבה חי המלחין ופעל מספר שנים.
החלקים ה"מודרניים" הם בצורת "א-ב-א" (ABA), מהירים אך אינם ריקודיים, מזכירים יותר סגנון איטלקי, לעומת החלקים ה"עתיקים" שהם קרובים יותר למוזיקה הצרפתית.
הערות שוליים

↑  1999 N.Anderson
↑  S.D.Fabian 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 30443f4e-3e50-488f-b169-36bd756bb1e4
הר חריף

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  1,012 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  הנגב המערבי
 רכס הרים:  הר הנגב
 קואורדינטות:  30°29′44″N 34°33′33″E﻿ / ﻿30.49556°N 34.55917°E﻿ / 30.49556; 34.55917
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) הר חריף(למפת צפון הנגב רגילה) הר חריף(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר חריף(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר חריף
הר חריף הוא הר בגובה של 1,012 מטר במערב הר הנגב, והוא השני בגובהו באזור לאחר הר רמון. ההר שוכן בגבולן של ישראל ומצרים ומאחר ונודעת לו חשיבות אסטרטגית, שוכן במקום מחנה של צה"ל.
במקום אתרים פרהיסטוריים מהתרבות החריפאית, תרבות של ציידים-לקטים משלהי התקופה האפיפלאוליתית, שהתקיימה לפני כ-12,000 שנה. כ-5 ק"מ מזרחית להר חריף שוכנים בורות לוץ.
השערת ברץ' וסווינרטון-דייר

השערת ברץ' וסווינרטון-דייר היא השערה מרכזית על האריתמטיקה של עקומים אליפטיים, שנוסחה ב-1963 על ידי המתמטיקאים בראיין ברץ' (Birch) ופיטר סווינרטון-דייר (Swinnerton-Dyer). השערה זו היא בין הבעיות הפתוחות החשובות בתורת המספרים, והיא זכתה להכרה כאחת מ"שבע בעיות המילניום" של מכון קליי למתמטיקה.
ההשערה קושרת תכונות של פונקציית L של העקום, המוגדרת לפי התנהגות ההיטלים של העקום לשדות הסופיים מסדר ראשוני, עם מערכת הפתרונות הרציונליים של העקום עצמו.
הטלה של עקום אליפטי

אחד הרעיונות היסודיים באריתמטיקה הוא שאפשר ללמוד אובייקט נתון על-פי ההתנהגות של היטלים שלו. במקרה של עקום אליפטי, כגון  \ E:y^{2}=x^{3}-4x+3, ההיטל מודולו מספר ראשוני p הוא אוסף הנקודות בשדה הסופי  \ \mathbb {F} _{p}, המקיימות את אותה משוואה. אחת התוצאות הבסיסיות בהקשר זה, החסם של הסה, חוסמת את מספר הפתרונות למשוואה בשדה סופי, וקובעת שמבין  \ p^{2} הזוגות  \ (x,y) האפשריים, מספר הפתרונות עומד בין  \ p+1-2{\sqrt {p}} לבין  \ p+1+2{\sqrt {p}}. במילים אחרות, אם  \ N_{p}=p+1-a_{p} הוא מספר הפתרונות (זהו "הגודל של העקום האליפטי  \ E(\mathbb {F} _{p})"), אז הסקלר  \ a_{p} מקיים  \ |a_{p}|\leq 2{\sqrt {p}}. תיאור זה נכון עבור כל מספר ראשוני, פרט למספר סופי של יוצאי דופן (המחלקים את הדיסקרימיננטה של העקום).
פונקציית L של העקום

לעקום אליפטי אפשר לצרף פונקציית L, שהיא מעין פונקציית זטא של העקום. את הבניה תארו לראשונה הלמוט הסה והרמן וייל, ולכן הפונקציה נקראת על שמם. בדומה למכפלת אוילר של פונקציית זטא של רימן,  \ \zeta (s)=\prod _{p}(1-p^{-s})^{-1}, המתכנסת כאשר  \ \Re (s)>1, פונקציית L של העקום E מוגדרת כך:  \ L(E,s)=\prod _{p}(1-a_{p}\cdot p^{-s}+p\cdot p^{-2s})^{-1}. מכפלה זו מתכנסת כאשר  \ \Re (s)>3/2. עם זאת, ההתנהגות של המכפלה חשובה דווקא בסביבת 'הנקודה הקריטית'  \ s=1.
במקרה של פונקציית זטא של רימן, קל ליצור המשכה אנליטית של מכפלת אוילר, ולחקור את הערכים של הפונקציה לאורך 'הישר הקריטי'  \ \Re (s)=1/2. בניגוד לכך, לפונקציית L של עקום אליפטי קשה מאוד לבנות המשכה אנליטית, וידועה דרך ישירה לעשות כן רק כאשר העקום הוא מודולרי. השערתם של ברץ' וסווינרטון-דייר חולקה באופן מסורתי לשלושה חלקים. הראשון בהם הוא ההשערה שאפשר יהיה לבנות המשכה אנליטית עד הנקודה הקריטית לכל עקום.
חלק זה של ההשערה נובע מיידית מהשערת טניאמה-שימורה, שלפיה כל עקום אליפטי המוגדר מעל הרציונליים הוא מודולרי. השערה זו הוכיח אנדרו ויילס, ב-1995, עבור עקומים 'יציבים למחצה', ואז, ב-1999, התברר שהיא נכונה באופן מלא. בכך הושלמה הוכחת החלק הראשון של השערת ברץ' וסווינרטון-דייר.
דרגת העקום והחלקים האחרים של ההשערה

משפט מורדל-וייל קובע שאוסף הנקודות הרציונליות על העקום E הוא חבורה אבלית נוצרת סופית. לחבורה זו יש מרכיב מפותל, קטן יחסית, והמרכיב הנותר הוא חופשי, כלומר מן הצורה  \ \mathbb {Z} ^{r}. במילים אחרות, לעקום ישנם r פתרונות יסודיים, שאפשר להרכיב מהם (על ידי פעולת החבורה של העקום) את כל הפתרונות האחרים (עד כדי פיתול). לערכו של הקבוע r יש חשיבות עצומה בהבנת המבנה הרציונלי של העקום. אם  \ r=0, יש על העקום רק מספר סופי של נקודות רציונליות. אם  \ r>0, אז מספר הנקודות אינסופי.
הרעיון המנחה את השערת ברץ' וסווינרטון-דייר הוא שמספר הנקודות הרציונליות אמור להיות קשור למספר הנקודות מעל השדות הסופיים: אם  \ r=0, אפשר לצפות שיהיו מעט נקודות מעל כל שדה סופי, בעוד שבמקרה האחר, אינסוף הנקודות הרציונליות יוטלו לכל שדה סופי, וייצרו שפע של נקודות בכל מקום. כדי לכמת רעיונות אלה, מתבוננים במכפלה המגדירה את פונקציית L של העקום בנקודה  \ s=1:
למרות שמכפלה זו אינה מתכנסת, אפשר ללמוד ממנה על העקום מעל שדות סופיים: היחס  \ {\frac {p}{N_{p}}} קרוב הרי ל-1 (לפי חסם הסה), וכשמכפילים את היחסים האלה אפשר לצפות שיתקבל מספר קטן בדיוק כאשר, באופן ממוצע, מספר הנקודות בכל היטל סופי גדול מן הצפוי. החלק השני של ההשערה קובע, על-פי שיקולים אלה, שההמשכה האנליטית  \ L(E,s) מתאפסת ב-  \ s=1 אם ורק אם הדרגה  \ r>0; ליתר דיוק, ההשערה קובעת שסדר האפס שווה ל- r.
המרכיב השלישי, והאחרון, בהשערה, קושר תכונות נוספות של העקום עם התנהגות עדינה יותר של פונקציית L שלו בנקודה הקריטית. עד כה הוכיחו את החלקים השני והשלישי בהשערה במספר מקרים חשובים, אך איש אינו יודע עדיין איך להוכיח את המקרה הכללי.
לקריאה נוספת

Henri Darmon, Rational Points on Modular Elliptic Curves, Cbms Regional Conference Series in Mathematics, 2004.
| בעיות המילניום של מכון קליי |
| --- | --- | --- |
| הבעיות | השערת בירץ' וסווינרטון-דייר • השערת רימן • השערת פואנקרה (נפתרה) • השערת הודג' • משוואות נאוויה-סטוקס • P=NP • תורות יאנג-מילס |  |
| פותרים | גריגורי פרלמן (השערת פואנקרה) |  |
23 הבעיות של הילברט • בעיות לנדאו
הקפת הראש

| --- | --- |
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק י"ט, פסוק כ"ז
 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת מכות, דף כ', עמוד א'
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק י"ב, הלכות א'–ו'
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן קפ"א
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, לאו מ"ג ספר החינוך, מצווה רנ"א
 
פשקוויל המזהיר מפני הקפת הראש
הקפת הראש היא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לגברים לגלח את שער פאות הראש באופנים מסוימים. איסור זה הוא הבסיס הראשוני למנהג היהודי הנפוץ לגדל פיאות בצידי הראש.
מקור האסור

נאמר בספר ויקרא בפרשת קדושים בהתייחס "אֶל כָּל עֲדַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל":
לֹא תַקִּפוּ פְּאַת רֹאשְׁכֶם, וְלֹא תַשְׁחִית אֵת פְּאַת זְקָנֶךָ.
על פי דברי חז"ל, "הקפת הראש" היא תספורת היוצרת כעין עיגול המקיף את הראש. בדרך הטבע השיער הצומח בצדעיים "שובר" את המעגל, והסרת השיער מן הצדעיים היא "הקפה".
טעם המצווה

הרמב"ם סובר שטעם האיסור הוא משום שכך היה מנהגם של עובדי עבודה זרה, והתורה, ברצותה להרחיק את בני ישראל מעבודה זרה, אסרה להדמות להם. נראה שהרמב"ם למד זאת מהקשר המצוות הסמוכות: איסור אכילה על הדם, ניחוש, וכתובת קעקע. בהתאם, הכליל הרמב"ם את איסור הקפת הראש בחטיבת "הלכות עבודה זרה" (פרק יב) שבמשנה תורה.
הטור הסתייג מטעמו של הרמב"ם, וכתב: "זה אינו מפורש, ואין אנו צריכין לבקש טעם למצוות, כי מצוות מלך הם עלינו, אף אם לא נדע טעמן".
גדרי האיסור

פאת הראש היא השיער שלפני האוזן (צדעיים, רקה) ומעליו: יש למתוח קו דמיוני מהקצה העליון של השיער במצח ועד לקצה האחורי של האוזן, ומה שמתחת מקום זה הוא פאת הראש. כלומר, "הקפת הראש" יוצרת שיער בקו ישר מהמצח ועד האוזן.
הקצה התחתון של פאת הראש שנוי במחלוקת:
לפי דעה אחת כל השטח שמקביל לאוזן, עד הקצה התחתון, נכלל בפאה זו.
לפי דעה אחרת רק המחצית העליונה מהשטח המקביל לאוזן, מן הבליטה של עצם הרקה (בערך במקביל לנקב האוזן) ומעלה, נחשבת ל"פאת הראש".
התחום שלמטה מזה הוא "פאת הזקן" (שלה דינים שונים, לפחות לפי דעות מסוימות, ראו להלן), או שגם אינו כלול ב"פאת הזקן" ומותר לגלחו בתער.
יש אומרים שאיסור הקפת הראש הוא להסיר לגמרי את הפיאות, באופן שנוצר קו ישר בין אחורי האוזן לבין המצח ("משווה צדעיו"). לפיכך אם הושארו שערות כך שיש פיאה הניכרת - הרי זה מותר. זוהי דעת הרמב"ם, לפי דעה אחרת, בכל השטח שלפני האוזן אין לגלח כלל, אפילו אם משאיר את רוב השערות, ואם הסיר אפילו שתי שערות בלבד מן הפיאה - הרי זה עובר בלאו. מחמת הספק הכריע בשולחן ערוך: "כל רוחב מקום זה - לא תיגע בו יד".
מבחינת אורך השערות, איסור הגילוח אין פירושו שאסור לגזור כלל את שער הפיאות. גם לפי השיטה שבהקפת הראש אסור להשתמש ב"מספריים כעין תער" (ראו להלן), הרי זה דווקא כשגוזר את השערות סמוך לעור הפנים. יש מחמירים יותר, שצריך להשאיר שיער באורך כזה שניתן לקפל את השערה ("כדי לכוף ראשן לעיקרן"). המנהג הנפוץ להשאיר פיאות ארוכות איננו נדרש על פי ההלכה (ראו להלן).
צורת הגילוח האסורה

יש אומרים שאיסור הקפת הראש נאמר ללא כל הבחנה בין הכלים שבהם האדם משתמש, אם התספורת קוצצת את השיער עד סמוך לשורשו ("מספריים כעין תער"). ויש אומרים שגם בהם נאסרה רק השחתה בתער. בשולחן ערוך הביא את שתי הדעות, והכריע לחומרא מחמת הספק.
סירוק הפאות מותר, למרות החשש לתלישת שערות במהלך הסירוק. והרב עקיבא איגר אסר לסרק או לתלוש.
קרחת מלאה הכוללת את הסרת הפיאות

בתלמוד נחלקו הדעות האם קרחת מלאה, הכוללת את שיער הראש עם הפיאות, כלולה אף היא באיסור הקפת הראש ("הקפת כל הראש - שמה הקפה"), או שמא האיסור נאמר רק על גילוח הפאות והשארת שיער הראש. האמורא ריש לקיש סבר שאינה הקפה (אבל היא אסורה מדרבנן), ואילו שמואל סבר שאף זוהי הקפה האסורה (מדאורייתא).
לדיון זה השלכה חשובה לגבי הבנת ההלכה על נזיר ומצורע, שזקוקים בשלב מסוים לגילוח מוחלט של שערם, האם יש בכך דחייה של איסור מן התורה (עשה דוחה לא תעשה). ואם כך הוא - הרי שכאשר יש ספק לגבי חיובו של הנזיר והמצורע בגילוח - אין לגלח, כי ספק מצווה אינו דוחה איסור. בברייתא המובאת בתלמוד מוכח כדעה השנייה, וזוהי הדעה המקובלת בתלמוד ונקוטה להלכה.
האחראים לקיום המצווה

האיסור להקיף נאמר הן על הסַפָּר והן על המסתפר ("מקיף וניקף"). איסורו של המסתפר קל יותר, מפני שהוא פסיבי, ולפיכך אינו נענש אלא אם כן סייע לספר באופן פעיל, כגון שהוא מקרב את ראשו אל הספר.
אשה איננה מצווה באיסור זה, ובמקרה שצמחו לה שערות בפיאות - מותר לה להסירם.
לגבי האפשרות של האשה לגלח את פיאותיו של האיש, וכן המגלח את פיאותיו של ילד קטן שאינו חייב במצוות, נחלקו אמוראים: רב הונא סבר שהמגלח ילד קטן - חייב, אף על פי שהקטן עצמו פטור אם גילח. רב אדא בר אהבה סבר שמאחר שהמסתפר פטור - גם הספר פטור. עוד נחלקו אמוראים אלה לגבי היתרה של האשה לספר: רב הונא סבר שהדבר מותר, כי מי שמותר להסתפר - מותר לספר. ואילו רב אדא בר אהבה סבר שהדבר אסור, כי "לא תקיפו" פירושו: אל תספרו ואל תסתפרו, ונמצא שהאשה המספרת איש מכשילה אותו באיסור התספורת.
רב הונא, על פי שיטתו, התיר לאשתו (שמה: חובה) לגלח את פיאותיהם של ילדיו הקטנים. רב אדא סבר שעל פי שיטת רב הונא שאסור לאיש לגלח ילד קטן - גם לאשה אסור, כאמור. לפיכך הגיב בחריפות על מעשי אשת רב הונא, וקילל אותו שיקבור את ילדיו. ואכן, התלמוד מספר שבכל ימי חייו של רב אדא בר אהבה ילדיו של רב הונא לא האריכו ימים.
במחלוקתם על הקפת ילד קטן נפסק להלכה כדעה האוסרת. במחלוקת על היתרה של האשה להקיף דעות הראשונים חלוקות: יש פוסקים כרב הונא המתיר ויש פוסקים כרב אדא האוסר.
מחמת האיסור על המסתפר, אסור להסתפר גם על ידי גוי. מאידך, לרוב הדעות מותר ליהודי לגלח את פיאותיו של גוי, או של אשה, מאחר שהמסתפר אינו חייב במצווה; ואין זה דומה לילד קטן, שאסור לגלח את פיאותיו למרות שאיננו חייב במצוות, מאחר שהקטן עתיד לגדול ולהגיע לכלל חיוב במצווה.
מנהגים בעקבות המצווה

בעקבות האיסור לגלח את פיאות עד שורשן, רבים נוהגים להשאיר פיאות ארוכות ומסולסלות. מנהג זה רווח בעיקר בחוגי החסידים, בהשפעת הקבלה, וכן בין יוצאי תימן. גדולי הרבנים הספרדים לא נהגו כך, ויש עדויות שחלק מהמקובלים הקדומים קיצרו מדי פעם את פיאותיהם.
רבים נוהגים להרגיל את ילדיהם הקטנים לאיסור הסרת הפיאות, על ידי השארתם ללא כל תספורת במשך שלוש שנים מיום לידתם. התספורת הראשונה נעשית בטקס מיוחד, המכונה חלאקה.
ראו גם

הסרת שיער
שלום מאיר סיאני ספר בל תקיף' בביאור מצוות 'לא תקיפו פאת ראשכם, ירושלים תשס"ט
לקריאה נוספת

הדרת פנים זקן - ויינר, ניו יורק תשל"ו
בל תקיף - סיאני, ירושלים תשס"ט
פאות כהלכה - שטיינברג, דניאל דוד, ברוקלין 2016.
הערות שוליים

↑  ספר ויקרא, פרק י"ט, פסוק כ"ז
↑  הלכות עבודה זרה פרק יב הלכה א והלכה ז. ספר המצוות, לא תעשה מג. מורה נבוכים חלק ג פרק לז.
↑  בית יוסף על ארבעה טורים, יורה דעה, סימן קפ"א. בספר המצוות לא תעשה מג הרמב"ם מסביר שעל פי דרכו מובן הצורך לחדש שהקפת כל הראש אסורה אף היא, משום שהיה מקום לחשוב שהדבר מותר כי אין זו תספורתם של עובדי עבודה זרה.
↑  ארבעה טורים, יורה דעה, סימן קפ"א
↑  לדיון במחלוקתו עם הרמב"ם ראו בית יוסף ודרכי משה שם
↑  פירוט בפירוש רבי אליהו מזרחי לויקרא יט, כז.
↑  תוספות שאנץ במכות כ, א בשם רשב"ם. הניסוח שם ברור יותר, אך הגדרה זו משתמעת מדברי הרבה ראשונים, ראו אנציקלופדיה תלמודית ערך הקפת הראש ציון 113.
↑  תוספות שאנץ, שם
↑  ריטב"א מכות כא, א בהסבר דעת תלמידי רש"י (השוו פירושו לרמב"ם שם).
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק י"ב, הלכה ו'
↑  סמ"ג לאוין נז, על פי התוספתא במכות (מהדו' צוקרמנדל) פ"ה ה"ה.
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן קפ"א, סעיף ט'
↑  ביאור הלכה סימן רנא סעיף ב ד"ה אפילו.
↑  שו"ת צמח צדק יורה דעה סימן צג אות יז
↑  רא"ש מכות פרק ג סימן ב-ג, על פי סוגיית התלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף מ"א, עמוד ב', ראו שם תוספות ד"ה ואי: "אהקפת פאת ראש חייב אפילו במספרים שלא בתער, שלא הוזכר תער בקרא, אלא 'לא תקיפו' סתמא כתב רחמנא".
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק י"ב, הלכה ו', על פי תוספתא במכות פ"ג ה"ז.
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן קפ"א, סעיף ג'
↑  שו"ת חתם סופר יורה דעה סימן קלט.
↑  בחידושיו ובגיליון השס, על שבועות דף ב עמוד ב.
↑  תלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף כ"ט, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף נ"ז, עמוד ב'
↑  נזיר, שם
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק י"ב, הלכה א'; שולחן ערוך, יורה דעה, סימן קפ"א, סעיף ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת מכות, דף כ', עמוד ב' ורש"י ד"ה מסייע. לדעת רבי יהודה גם מי שעובר עבירה ללא מעשה נענש על כך, ולפי שיטתו אין הבדל בין הספר למסתפר.
↑  משנה, מסכת קידושין, פרק א', משנה ז'
↑  תלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף נ"ז, עמוד ב'. במקום אחר בתלמוד (תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף פ', עמוד א' מסופר על קללה זו בהקשר לעניין אחר, וראו מהרש"א שם.
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן קפ"א, סעיף ה'
↑  רי"ף ורא"ש בסוף מסכת מכות.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק י"ב, הלכה ה'; משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק י"ב, הלכה ז'; ראב"ד שם: מדרבנן.
↑  רמ"א יורה דעה סימן קפא סעיף ה.
↑  ילקוט יוסף, דיני חינוך קטן, עמ' רפב-רפג
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
הסגנון הבין-לאומי

| --- | --- |

מגדל משרדים C בפלאס דה ויל, מרכז העיר באוטווה, אונטריו
 מידע כללי
 אזור גאוגרפי:  אירופה, אמריקה הצפונית, ישראל
 טווח תאריכים:  שנות ה-20 – שנות ה-70 במאה ה-20
 מבנים עיקריים:  באוהאוס בדסאו, בניין סיגראם בניו יורק
בתים בשיכון וייסנהוף. אחת מאבני הדרך של הסגנון
בית מלון במחוז קרנטקה שבהודו, 11/08
הסגנון הבין-לאומי הוא אסכולה אמנותית פונקציונלית בתחומי האדריכלות והעיצוב, החל בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 עד שנות ה-70 של אותה מאה.
הסגנון הבין-לאומי הושפע רבות מאסכולת בית הספר לעיצוב ואדריכלות "באוהאוס" שפעל בדסאו שבגרמניה ושרבים מתלמידיו ומרציו תכננו בסגנון הבין-לאומי. מסיבה זו, מכונה פעמים רבות הסגנון הבין-לאומי - "סגנון הבאוהאוס".
אבות הסגנון הבין-לאומי הם האדריכלים ולטר גרופיוס, לודוויג מיס ון דר רוהה ולה קורבוזיה (לה קורבוזיה אינו קשור לבית ספר הבאוהאוס). לספרו של אדולף לוס, "אורנמנט ופשע" הייתה השפעה רבה על אדריכלים אלו ועל התפתחות הסגנון. כמו כן, רעיונותיו של לה קורבוזיה בדבר "הבית כמכונת מגורים" וגישתו הפונקציונליסטית והרעיונות המינימליסטיים של מיס תרמו גם הם להתפתחותו.
עקרונות הסגנון

תפיסה מודרניסטית - הסגנון הבין-לאומי הוא חלק מהתרבות המודרניסטית שהתפתחה גם בתחום האמנות, הספרות וכו'.
ביטול הקישוטיות - על רקע משנתו של אדולף לוס האוסטרי במניפסט "עיטור ופשע".
פונקציונליזם - "Form Follows Function"‏ - הצורה נובעת מהפונקציה, כלומר הצרכים התפקודיים של הבניין על חלקיו השונים קובעים את הצורה ולא להפך. אדולף לוס הושפע מאוד מסאליבן והוא מזכיר את ארצות הברית בחיוביות במניפסט שלו.
השתחררות מהסימטריה - אין שום צורך בסימטריה כל עוד היא אינה נובעת מהפונקציה.
אוניברסליות - הבניין בסגנון זה יתאים לכל מקום בעולם ויתאים לאנשים באשר הם, בלי קשר למקום ולעברו. מסיבה זו הוא נקרא "בין-לאומי".
הסגנון הבין-לאומי באירופה

כבר בשלהי המאה ה-19 מספר אדריכלים באירופה החלו לפתח סגנונות בנייה חדשניים שהתאימו לצרכים החברתיים החדשים וניצלו את טכנולוגיות הבנייה החדשות שעיקרן הבטון המזוין והפלדה שייצורה הפך זמין ומשוכלל יותר. סגנונות אלו התפתחו גם כפועל יוצא של העיור שנבע מהמהפכה התעשייתית במאה ה-19. בין אדריכלים אלו ניתן למנות את ויקטור הורטה בבריסל, אנטוני גאודי בברצלונה, אוטו ואגנר בווינה וצ'ארלס רני מקינטוש שפעל בגלאזגו.
הצורך החברתי והכלכלי שהיה באירופה לאחר מלחמת העולם הראשונה היה רב עוד יותר והוא זה שהביא בשנות ה-20 להולדתו של הסגנון הבין-לאומי. הצורך לשכן מיליוני פועלים בשיכונים והצורך לבנות מהר ובזול ובכל מקום הביאו את האדריכלים לפיתוח סגנון זה. חלק גדול מהעיסוק של מפתחי הסגנון היה בשאלת השיכון של הפועלים הרבים שנהרו אל הערים הגדולות. הייתה זו למעשה הפעם הראשונה בהיסטוריה בה האדריכלות התעסקה בבנייה של מגורים למעמד הנמוך.
בשנת 1927 נוסח לראשונה המניפסט של הסגנון הבין-לאומי בתערוכה שנערכה בגרמניה ביוזמתו של לודוויג מיס ון דר רוהה. בתערוכה הוצגו 15 מבנים שתוכננו במיוחד לאירוע על ידי האדריכלים הבולטים ביותר בזרם המודרניסטי. אותם עקרונות שהוצגו אומצו באופן רשמי בשנת 1928 על ידי CIAM - הקונגרס הבין-לאומי לאדריכלות מודרנית (Congres Internationaux d'Architecture Moderne).
הסגנון הבין-לאומי בארצות הברית

באופן דומה ובאותה תקופה התפתח הסגנון גם בערים הגדולות בארצות הברית. מחלוצי רעיון הפונקציונליזם והבנייה הנקייה ונטולת הקישוטים היה האדריכל לואיס סאליבן שפעל בשיקגו בסוף המאה ה-19. סאליבן היה מי שטבע לראשונה את הביטוי "Form follows function" ("הצורה נובעת מהתפקוד (אנ')") שהשפיע רבות גם על האדריכל פרנק לויד רייט. רייט לעומת זאת בחר להתנגד לסגנון הבין-לאומי בטענה שהוא אינו מתאים את עצמו לסביבה בה הוא נבנה, בניגוד לסגנונו שלו (אדריכלות אורגנית) בו על הבניין להשתלב ברקע באופן מושלם.
אדריכלות הסגנון הבין-לאומי תפסה תאוצה בארצות הברית בעיקר לאחר הגירת אדריכלי הבאוהאוס אליה החל משנת 1933.
הסגנון הבין-לאומי בארץ ישראל

הסגנון הבין-לאומי היה מקובל מאוד באדריכלות של ארץ ישראל של שנות השלושים והארבעים של המאה העשרים. התפיסות החברתיות של סגנון זה יחד עם החיסכון הכלכלי שבו התאימו מאוד לישוב היהודי בארץ. הסגנון עבר שינויים קלים שהתאימו אותו לבנייה בארץ, שינויים בעיקר בהתייחסות לאקלים בארץ. הפתחים במבנים היו קטנים יותר, כמעט לא נעשה שימוש בקירות זכוכית והשימוש במרפסות היה רב יותר מאשר במבנים אירופאים.
בסוף שנות העשרים ותחילת שנות השלושים של המאה ה-20 הגיעו לישראל אדריכלים רבים מאירופה שהתחנכו על עקרונות הבאוהאוס או הושפעו מהרעיונות האדריכליים החדשים באירופה. תנופת הבנייה בארץ בתקופה זו ורוח בניין הארץ הביאו את האדריכלים הללו לממש בארץ ישראל את הרעיונות בשלל צורות ומקומות, הן בתחום האדריכלות, הן בתחום העיצוב והן בתחום התכנון העירוני בו בלט במיוחד האדריכל היהודי ריכרד קאופמן.
בעיקר במהלך שנות ה-30 וכן גם במהלך שנות ה-40 אך במידה הולכת ופוחתת, נבנו ברחבי הארץ עשרות אלפי מבנים בסגנון הבין-לאומי.
מבנים אלו נבנו בעיקר בתל אביב שקלטה עלייה גדולה מאוד מגרמניה והתפתחה פלאים בתקופה זו, אך גם בערים נוספות ובקיבוצים רבים. הבנייה בסגנון הבין-לאומי בתל אביב זיכתה אותה בכינוי "העיר הלבנה" ולימים אף במעמד של אתר מורשת עולמית. בירושלים התבלט הסגנון בשכונת רחביה ובחיפה בשכונת הדר הכרמל אך מבנים בודדים בסגנון (שאינם חלק משכונה שנבנתה כולה בסגנון הבין-לאומי) ניתן למצוא כמעט בכל עיר עברית שנבנתה בתקופת היישוב ובקיבוצים רבים בכל רחבי ישראל.
הסגנון הבין-לאומי בארץ ישראל > העיר הלבנה

העיר הלבנה הוא כינוי רווח לכמה מאזוריה הישנים של תל אביב, בהם שוכנים למעלה מ-4,000 מבנים המשויכים לסגנון הבין-לאומי באדריכלות – הריכוז הגדול בעולם של מבנים מסוג זה – ובולט בהם גם תכנונה של העיר כעיר גנים שלה שדרות ורחובות ירוקים. רוב מבני הסגנון הבין-לאומי הוקמו משנות ה-30 ועד הקמת המדינה, על ידי אדריכלים יהודים שמוצא רובם מגרמניה. עיקר מבני העיר הלבנה שוכנים בלב תל אביב, בין הרחובות אבן גבירול ודרך בגין במזרח, רחובות אלנבי והרכבת בדרום, נחל הירקון בצפון והים במערב. בשנת 2003 קבע אונסק"ו כי אזורי העיר הלבנה בתל אביב הם אתר מורשת עולמית. מהנדס העיר בתקופת הקמתה של "העיר הלבנה" היה יעקב בן-סירה, ויש הרואים בו בעל השפעה חשובה למעבר לסגנון הבין-לאומי.