stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הר צין
מקום קבורתו של אהרון

בשנת 1903 הציעו החוקרים הגרמנים קאהלר וטרומבול לזהות את ההר כהר ההר - מקום קבורתו של אהרון הכהן. ההר נמצא במיקום המתאים למסופר בתורה: ”וַיִּסְעוּ, מִקָּדֵשׁ; וַיָּבֹאוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל כָּל-הָעֵדָה, הֹר הָהָר. וַיֹּאמֶר ה' אֶל-מֹשֶׁה וְאֶל-אַהֲרֹן, בְּהֹר הָהָר, עַל-גְּבוּל אֶרֶץ-אֱדוֹם, לֵאמֹר... וַיַּעֲלוּ אֶל-הֹר הָהָר, לְעֵינֵי כָּל-הָעֵדָה... וַיָּמָת אַהֲרֹן שָׁם, בְּרֹאשׁ הָהָר; וַיֵּרֶד מֹשֶׁה וְאֶלְעָזָר, מִן-הָהָר” (במדבר, כ', כ"ב–כ"ח).
זאב וילנאי כתב: "לפי סברה אחת זהו הר ההר, תחנה בנדודי עם ישראל, עליו מת אהרון הכהן. המסורת העממית מראה את הר ההר בעבר הירדן, בהרי אדום על פסגה רמה הנראית למרחוק ועליה נמצא עד ימינו "קבר אהרון" - א-נבּי הרון, בערבית, הקדוש ליהודים ולערבים" (מדריך ארץ ישראל, 1941).
גאולוגיה

להר הייתה במקור צורה של הר שולחן, בדומה להרים דומים בסביבה. הוא בנוי מרובד עבה של קירטון וחרסיות ומעליו שכבה עבה של גיר המשמרת על צורת השולחן של ההר. בשכבת החרסיות בהר נמצאו שרידי דגים מאובנים. חשיבותו של הר צין מבחינה גאולוגית היא שהוא שריד יחיד לסלעים מתקופת האאוקן - מלפני 56.5 מיליוני שנים עד לפני 35.5 מיליוני שנים.
בהר מחצבי פוספטים, אך הם אינם מנוצלים, משום שהוכרזו כשמורת טבע.
הבולבוסים

מדרום-מזרח להר צין אתר ובו שדה עם סלעים דמויי בולבוסים ששטחו מאות דונמים. קרקעית השטח בנויה מקירטון רך ועליו בולבוסי הגיר שקוטרם 20–50 ס"מ, בצפיפות של עד 15 בולבוסים למטר רבוע, חלקם מבוקעים. כאשר מנסרים אבן כזו לרוחב, לעיתים נמצא במרכזה מאובן של יצור ימי. אחד ההסברים להיווצרותם הוא שסביב לגרעינים קשים-שלדיים של דגים, צדפות, שבלולים וכו', שהיו בקרקעית הים, הצטברו מינרלים, שהיו לכדורי גיר הדומים לבולבוסים.
מסופר כי כאשר שוברים בולבוס, שהוא ערך טבע מוגן, נודף ממנו ריח אופייני המוכר מנביעות עשירות בגופרית, וגם צבעו כהה יחסית.
הבולבוסים במקום זה ייחודיים בכך שהם עשויים גיר בלבד. בכמה בולבוסים נמצאו שלדי דגים מאובנים ודפוס שיני כרישים. שדה הבולבוסים אינו כלול בשמורה אף שבו הרבה מאוד בולבוסים, בעלי מבנה ייחודי ובצפיפות יוצאת-דופן.
בשולי שדה הבולבוסים מצא צבי אילן אתר חניה קדום ומאוחר יותר נמצאו כתובת יוונית על בולבוס אחד וצלב חרוט על אחר.
לקריאה נוספת

צבי אילן, הר צין ושדה הבולבוסים, ארץ חמדה, הוצאת עם עובד, 1978
הערות שוליים

↑  שנתון הממשלה לשנת תשי"א, עמ' 284, בארכיון המדינה
↑  הֹר הָהָר הפך הר צין - טיול נגבי מרהיב, באתר www.yoaview.com
↑  השם בולבוסים הוא שמם הקודם של תפוחי האדמה
↑  ארץ חמדה, עמ' 281
↑  שמורת טבע הר צין (הר ההר), רשות שמורות הטבע (הקישור אינו פעיל,  11 באוקטובר 2021)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568539305171  VIAF: 269148035976787971456   WorldCat (עם VIAF): 269148035976787971456
הרכבת התחתית של המבורג

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה
 עיר:  המבורג
 שם המערכת:  הרכבת התחתית של המבורג
 מפעיל:  Hamburger Hochbahn AG 
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  15 בפברואר 1912
 מידע על הקו
 אורך הקו:  106.4 ק"מ
 רוחב המסילה:  1,435 מ"מ
 מספר כלים:  245 רכבות  861 קרונות
 מספר נוסעים ביום:  664,380 (2017)
 מספר נוסעים בשנה:  242.5 מיליון (2017)
 מספר הקווים:  4
 מספר התחנות:  93
 אתר רשמי
 תרשים הקו
 
 
הרכבת התחתית בהמבורג (בגרמנית: U-Bahn Hamburg, באו-אן המבורג) היא מערכת הסעת המונים חשמלית בעיר המבורג שבגרמניה.
המונח או-באן הוא קיצור של "אונטרגרונדבאן" – "רכבת תחתית" בגרמנית.
המערכת נפתחה בשנת 1912 וכיום היא כוללת 93 תחנות בארבעה קווים שונים שאורכם הכולל הוא 106 ק"מ.
את המערכת מפעילה ומתחזקת חברת המבורגר הוכבאן (Hamburger Hochbahn או בקיצור HHA).
רשת הקווים

|  | תחנות קצה | תאריך פתיחה | אורך (בק"מ) | מספר תחנות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | נורדרסטאדט מיטה גרוסהאנסדורף | 1914 | 55.4 | 46 |
|  | ניינדורף נורד מומלמאנסברג | 1913 | 24.5 | 25 |
|  | בארמבק ואנדסבק-גארדנסטדאט | 1912 | 20.7 | 25 |
|  | אלבברוקן בילסדט | 2012 | 13.3 | 11 |
כלים

| שם | תמונה | שנות ייצור | שנת כניסה לשירות |
| --- | --- | --- | --- |
| Type DT3 |  | 1968–1971 | 1968 |
| Type DT4 |  | 1988–2005 | 1988 |
| Type DT5 |  | 2008– | 2012 |
השביתה במפעל בריינט ומיי

פועלות גפרורים שמראות סימנים ראשונים של נמק בלסת
השביתה במפעל בריינט ומיי  (באנגלית: Matchgirls' Strike) הייתה שביתה של נערות ונשים שעבדו במפעל הגפרורים בריינט ומיי בלונדון, שנערכה ב-1888.
רקע > ייצור הגפרורים

בסוף המאה ה-19, גפרורים יוצרו מעצי צפצפה או אורן קנדי שהיו באורך כפול מהמוצר המוגמר, והם חולקו למסגרות, שבכל אחת מהן 4,000 גפרורים. שני קצוות הגפרור נטבלו בגופרית ולאחר מכן ב זרחן לבן (או צהוב), אשלגן כלורי, אנטימון גופרתי ואבקת זכוכית. לאורך השנים השתנתה רמת הזרחן הלבן בגפרור. לפי דו"ח של ממשלת בריטניה מ-1899 רמת הזרחן עמדה על 6%–7%, בעוד דו"ח מהחברה הכלכלית המלכותית העמיד את המספר הזה על 5%–10%. עובדים מנוסים היו יכולים לייצר 1,400 מסגרות במשמרת של 10 שעות. לאחר שהגפרורים הכפולים יובשו בתנורים, הם נחצו לשניים ונארזו בקופסאות של מאה גפרורים. המעורבים בטבילת הגפרורים היו לרוב גברים, וביתר תהליך הייצור עבדו בעיקר נשים.
הגפרורים שיוצרו מותגו בתחילה כ"לוציפר" (בשל הדמיון בין ריח הגופרית ל"גופרית ואש" שהומטרו על סדום ועמורה). את הגפרורים ניתן היה להדליק באמצעות חיכוך עם כל משטח. בסביבות 1840 התגלה הזרחן האדום, שאפשר לייצר גפרורים ללא זרחן, ועם משטח חיכוך על הקופסה.
בשנת 1897 היו בבריטניה 25 מפעלים לייצור גפרורים ועבדו בהם 4,152 עובדים. מתוך העובדים, 2,658 היו בגירים, 1,492 בין 14–18 ושניים מתחת לגיל 14. 23 מהמפעלים השתמשו בזרחן לבן. 3,134 עובדים היו מעורבים בתהליך עם הזרחן: 245 גברים ו-1,276 נשים. יתר העובדים לא היו חשופים לזרחן.
בקרב העובדים שנחשפו לזרחן הלבן הייתה מחלת נמק זרחתי של הלסת, מחלה שלא הייתה קשורה לזרחן האדום. המחלה התפתחה כשאדי זרחן נשאפו, בעיקר אחרי שהוא חומם, דבר שגרם לאוסטאונקרוזיס בעצם הלסת. המחלה התבטאה בכאבי שיניים ובתסמינים דמויי שפעת, ובהמשך באובדן שיניים, מורסות, נפיחות בחניכיים, פיסטולות ונמק בלסת. שיעור התמותה מהמחלה עמד על 20%.
רקע > בריינט ומיי

חברת הגפרורים בריינט ומיי הוקמה ב-1843 בידי שני קווייקרים, ויליאם בריינט ופרנסיס מיי. בשנת 1850 החלה החברה בשותפות עם יצרנית הגפרורים השוודית יוהאן אדווארד לאנדסטרום, במטרה לתפוס נתח משוק הגפרורים הבריטי, בו נמכרו 250 מיליון גפרורים מדי יום. ב-1850 מכרה החברה 231 אלף קופסאות גפרורים, ב-1855 עלתה ל-10.8 מיליון וב-1860 ל-27.9 מיליון. ב-1880 החלה החברה לייצא את סחורתה, וב-1884 היא הפכה לחברה ציבורית. ב-1885 שילמה החברה דיווידנדים של 22.5%, וב-1886–1887 שילמה דיווידנדים של 20%.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19 העסיקה החברה כ-5,000 עובדים, רובם נשים, אם כי המספר השתנה בהתאם לביקוש העונתי. ב-1895 עמד מספר העובדים על 2,000, כש-1,200–1,500 היו נשים.
הגפרורים יוצרו בסדנת יזע, מה שאפשר למפעל לחמוק מהחוקים שמגנים על זכויות העובדים. הם נדרשו להביא דבק ושרשראות במימון שלהם.
השכר השתנה בהתאם לסוג העבודה: אלה שמילאו את המסגרות שולמו בשלינג אחד תמורת 100 מסגרות שהושלמו; חותכי הגפרורים קיבלו 23 פני תמורת שלוש ערימות של קופסאות, והאורזים קיבלו שכר של 9 פני תמורת מאה קופסאות. עובדים מתחת לגיל 14 קיבלו שכר שבועי של 4 פני. עם זאת, מעטים הצליחו לקבל את מלוא שכרם, שכן רבים קיבלו קנסות על עבודה שלא עמדה ברף הנדרש, קנסות שנוכו מהשכר. הקנסות כללו קנס של 3 פני על ספסל לא מסודר, דיבור או רגליים מלוכלכות (בגלל שנעליים היו יקרות, רבים היו יחפים); 5 פני על איחור; ושלינג נוכה מהשכר על גפרור שנדלק במהלך העבודה. הנשים שעבדו באריזת הקופסאות נדרשו לשלם לגברים שהביאו להם את המסדרות מהתנורים ונאלצו להביא עמן לעבודה את הדבק והמברשות. נערה שהפילה קופסת גפרורים נקנסה ב-6 פני.
מנהלי המפעל היו מודעים להשלכות הבריאותיות של העבודה. עובד שהתלונן על כאבי שיניים נדרש לעקור אותן באופן מיידי, או לסיים את עבודתו.
רקע > פעילות פוליטית

משנות ה-70 החלו פועלי הגפרורים לקחת חלק בעבודה מאורגנת. ניסיון למסות את הגפרורים באפריל 1871 ספג התנגדות עיקשת מצידם. כחלק מההתנגדות, 10,000 פועלים, רובם נשים, צעדו לכיוון ארמון וסטמינסטר. בדרך הן נתקלו במשטרה, שניסתה ללא הצלחה למנוע את המשך הצעדה. הגרדיאן ציין כי "השוטרים, חזקים בחוש הרשמיות שלהם, ובריונים בכוחם, הגיעו לסף הברוטליות." המלכה ויקטוריה הביעה תמיכה ושלחה לראש הממשלה, ויליאם גלאדסטון מכתב ובו מחתה על המס. יום אחר כך המס הוסר מסדר היום.
הפועלות במפעלי הגפרורים שבתו ב-1881, 1885 ו-1886 על השכר הנמוך ושיטת הקנסות. כל השביתות נכשלו. ההיסטוריון לוואל סאטר ציין שהפועלות דאגו יותר לשכר ולקנסות מאשר לבטיחותן.
השביתה

תנאי העבודה, שכללו משמרות של עד 14 שעות, שכר נמוך (שירד ב-1888 עקב התדלדלות המשאבים, דבר שגרם להפחתת שעות העבודה), קנסות לא מוצדקים, היעדר מקום ראוי לאכילה והתלונות הגוברות מצד הפועלות על המחלה שתקפה את מי שעבדו עם הזרחן הלבן, יצרו זעם רב. הזעם הזה התפרץ עקב פיטורי אחת העובדות ב-2 ביולי 1888.
האקטיביסטית החברתית אנני בזנט, יחד עם חברה, הרברט בורוס, התערבו בסיטואציה ופרסמו מאמר בשבועון The Link ב-23 ביוני 1888. המאמר הרגיז את ראשי בריינט ומיי, שניסו לאלץ את הפועלות לחתום על מסמך בו הן הכחישו את המאמר, אך הן סירבו. דבר זה גרם לפיטורי עובדת נוספת בתואנה כלשהי, דבר שגרם לפתיחה בשביתה. כש-1,400 נשים ונערות סירבו להמשיך לעבוד עד סוף היום, ההנהלה מיהרה לנסות להחזיר את העובדת לעבודתה, אולם הן המשיכו לדרוש הקלות נוספות, בעיקר בכל הנוגע לקנסות שהן נאלצו לשלם. נציגות של הנשים נפגשה עם ההנהלה, אולם הפגישה לא הניבה תוצאות, ועד 6 ביולי כל המפעל שבת. באותו יום הלכו 100 נשים לפגוש את בזנט, שהואשמה בכך שהיא עוררה את השביתה, אך היא לא ידעה דבר על כך לפני שהנציגות, שכללה את שרה צ'פמן, מרי נאולס ומרי קאמינגס שוחחו איתה. בתחילה בזנט נדהמה למשמע כמות הנשים שהשתתפו בשביתה.
השובתות ערכו מספר כינוסים, ובחלקם גם אנני בזנט נאמה. חבר הפרלמנט, צ'ארלס ברדלו העלה את הנושא בפני הפרלמנט, ונציגות של הנשים פגשה שלושה חברי פרלמנט ב-11 ביולי, דבר שתרם לפומביות העניין. ההנהלה המשיכה להיות קשוחה בעמדותיה, אולם עד מהרה בעלי החברה, בריינט, שהיה ליברל ביקש לסיים את הפרשה.
אנני בזנט סייעה בפגישות עם ההנהלה, וב-16 ביולי נוסח הסכם, בו נקבע שהקנסות והניכויים על עלות החומרים יבוטלו, וכי בעתיד ניתן יהיה להתלונן בפני ההנהלה, ללא צורך לערב את מנהלי העבודה, שמנעו ממנה לשמוע על התלונות קודם לכן. בנוסף, הוגדר חדר ייעודי לארוחות. עם חתימת ההסכם, השביתה הסתיימה.
אחרית דבר

ב-1891 פתח צבא הישע מפעל אחר בלונדון, בו הגפרורים יוצרו מזרחן אדום שהיה רעיל פחות, וכן שילם שכר גבוה יותר. אחת הסיבות לפתיחת המפעל הייתה הרצון לשפר את תנאי ההעסקה של הפועלות, שהורעלו מהזרחן הלבן, ואחרי שכמה ילדים מתו אחרי שאכלו את הגפרורים האלו.
ב-1901 הכריז המפעל על הפסקת השימוש בזרחן לבן. הבעלים, פרנסיס מיי ו-וויליאם בריינט החלו לייבא זרחן אדום משוודיה כבר ב-1850, אולם מכירות הגפרורים הבטוחים עלו פי 10 ב-1855, ונתקלו בהיעדר אספקה מהיצרן השוודי, דבר שגרם להם לקנות את הפטנט הבריטי, ובנו מפעל חדש לייצור גפרורים ב-1855. השימוש בזרחן האדום היה יקר ולא הצליח להתחרות במחיר מול גפרורי הזרחן הלבן, שהיו זולים משמעותית, מה שגרם להם להשתמש בעבודת ילדים.
לצבא הישע הייתה בעיה דומה; הגפרורים בתחילה עלו פי שלושה ממחיר הגפרורים שיוצרו מזרחן לבן, והצלחתם התבססה על כך שהיו מי שסירבו לקנות גפרורי זרחן לבן. המפעל המשיך לנסות להילחם במחיר הזול של גפרורי הזרחן, אולם אחרי 1898 פסקו הקריאות לקנות מהם. ב-24 בפברואר 1900 נסגר המפעל, וב-26 בנובמבר קנתה אותו חברת בריינט ומיי.
ב-1908 קבע הפרלמנט שאסור יהיה להשתמש בזרחן לבן אחרי ה-31 בדצמבר 1910. זהו יישום של אמנת ברן מ-1906.
בתרבות הפופולרית

ב-1966 יצרו ביל אוון וטוני ראסל מחזמר בשם "נערות הגפרורים" על השביתה.
ב-2013 נערך בלונדון אירוע לציון 125 לשביתה. הפועלות הוצגו במסגרת אירוע "HerStory" למען נשים בולטות בסיבוב ההופעות של U2 בשנת 2017.
בשנת 2022 עלה הסרט אנולה הולמס 2, שמציג את סיפורה של מנהיגת השביתה, שרה צ'פמן
הערות שוליים

↑  "A History of the World – John Walker's Friction Light". BBC. נבדק ב-2022-11-20.
↑  Arnold, A. J. (ביולי 2011). "'Out of light a little profit'? Returns to capital at Bryant and May, 1884–1927". Business History. 53 (4): 617–640. doi:10.1080/00076791.2011.578129. ISSN 0007-6791. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Arnold, A J (באפריל 2006). "'Ex luce lucellum'? Innovation, class interests and economic returns in the nineteenth century match trade" (PDF). Business School of Exeter University UK. נבדק ב-10 בנובמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  "Sarah Chapman, Matchgirl Strike Leader Spitalfields Life" (באנגלית). נבדק ב-2021-12-20.
↑  "Blue Plaques to tell stories of working class experience". English Heritage. נבדק ב-2022-02-19.
↑  "Match Girls' Strike of 1888 commemorated with blue plaque in East London". The Independent (באנגלית). 2022-07-05. נבדק ב-2022-07-06.
↑  "Seminal Match Girls' Strike of 1888 commemorated with English Heritage Blue Plaque in East London". English Heritage. נבדק ב-2022-07-06.
↑  "A Plaque For The Matchgirls Spitalfields Life" (באנגלית). נבדק ב-2022-07-06.
נשים עובדות במפעל גפרורים
קופסת גפרורים של בריינט ומיי, מ-1890–1891
קריקטורה מה"The Day's Doings", שמציגה התנגשות בין המשטרה לצעדת פועלי הגפרורים, 1871
הרי קמלמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בנובמבר 1908 בוסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בדצמבר 1996 (בגיל 88) מארבלהד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת בוסטון  אוניברסיטת הרווארד  המכללה לאמנויות ומדעים של אוניברסיטת בוסטון 
 מעסיק:  Benjamin Franklin Cummings Institute of Technology 
 השקפה דתית:  יהדות 
 פרסים והוקרה:  פרס אדגר (1965) 
 
הרי קמלמן (24 בנובמבר 1908 – 15 בדצמבר 1996) היה מחבר ספרות בלשית אמריקאי ופרופסור לאנגלית. היה יוצרו של הרב הפיקטיבי דוד סמול.
ביוגרפיה

הרי קמלמן נולד למשפחה יהודית בבוסטון, מסצ'וסטס, בשנת 1908.
לאחר קבלת תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת בוסטון ותואר שני באנגלית מהרווארד, הוא לימד במספר בתי ספר לפני מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה עבד קמלמן כמנהל שכר בצבא ארצות הברית בבוסטון ולאחר מכן עבור מנהל נכסי מלחמה. לאחר המלחמה, הוא היה סופר עצמאי ואיש עסקים פרטי. בשנת 1963 הוא הפך לעוזר פרופסור לאנגלית במכון הטכנולוגי ע"ש בנימין פרנקלין בבוסטון. בשנות ה-60 היה עוזר פרופסור בבוסטון סטייט קולג'.
קמלמן מת בשנת 1996, בגיל 88, במרבלהד, מסצ'וסטס.
כתיבה

קריירת הכתיבה של קמלמן התחילה עם סיפורים קצרים עבור מגזין המסתורין של אלרי קווין סביב פרופסור ניקי וולט שעבד בקולג' בניו אינגלנד, ממש כמו הרי קמלמן עצמו. הסיפור הראשון, "The Nine Mile Walk", נחשב לקלאסיקה.
סדרת "הרב סמול" החלה בשנת 1964 עם פרסום יום שישי הרב ישן עד מאוחר, שהפך לרב מכר ענק, הישג קשה לתעלומה דתית, וזיכה את קמלמן ב-1965 פרס אדגר לרומן הראשון הטוב ביותר. ספרי הרב סמול הם לא רק תעלומות, אלא גם תיאורים נרחבים של היהדות קונסרבטיבית.
טלוויזיה וסרטים

קמלמן קיבל גם 35,000 דולר עבור זכויות הסרט יום שישי הרב ישן מאוחר, עיבוד המיועד לטלוויזיה ששודר ב-NBC בשנת 1976. בסרט כיכב ארט קרני כצ'יף לניגן וסטוארט מרגולין בתור הרב סמול. סדרת טלוויזיה קצרת מועד, הרב של לניגן, שהוצגה כחלק מסדרת Mystery Movie של NBC בינואר 1977, הייתה מבוססת על סדרת הספרים. ארט קרני גילם את צ'יף לניגן עם ברוס סולומון בתור הרב סמול.
בשנת 2003, הבמאי אלווארו ברכנר צילם עיבוד של The Nine Mile Walk בטולדו שבספרד. הסרט הוצג ביותר מ-100 פסטיבלי קולנוע בינלאומיים וזכה במספר פרסים.
ביבליוגרפיה > סיפורי ניקי וולט

"ללכת תשע מייל" - 1947
"איש הקש" - 1950
"מלומד עשר" - 1952
"סיום משחק" - 1950
"פעם אחר פעם (האיש עם שני שעונים)" - 1962
"קומקום התה השורק (קערת אדלפי)" - 1963
"מקרה הלחם והחמאה (סיפור חורף)" - 1962
"האיש על הסולם" - 1967
כל הסיפורים נאספו בספר ללכת תשע מייל - 1967
ביבליוגרפיה > ספרי הרב סמול

יום שישי הרב ישן עד מאוחר - 1964, תורגם לעברית תחת השם הרבי איחר בליל שבת, תורגם לעברית: פ. דן (פנחס דנציגר), רמדור, 1976
בשבת הרב היה רעב - 1966
יום ראשון הרב נשאר בבית - 1969, תורגם לעברית: ישראלה דורי, רמדור, 1976
יום שני המריא הרב - 1972. תורגם לעברית תחת השם ביום שני הרבי טס לישראל, תרגום: נוגה שמש, רמדור, 1977
יום שלישי הרב ראה אדום - 1973
ביום רביעי הרב נרטב - 1976
יום חמישי יצא הרב - 1978
שיחות עם הרב סמול - 1981 (דיאלוג על יהדות עם זוג צעיר שהרב סמול פגש בחופשה)
יום אחד הרב יעזוב - 1985
יום בהיר אחד הרב קנה צלב - 1987
היום בו התפטר הרב - 1992
ביום ההוא עזב הרב את העיר - 1996
ביבליוגרפיה > עיון

היגיון בריא בחינוך - 1970
הפיגוע בג'קרטה (2016)

| חלק מטרור באינדונזיה |
| --- | --- |

פיגוע התאבדות מול בניין סרינה בג'קרטה
 תאריך:  14 בינואר 2016 
 מקום:  מרכז ג'קרטה 
 קואורדינטות:  6°11′13″S 106°49′23″E﻿ / ﻿6.1868222222222°S 106.82316111111°E﻿ / -6.1868222222222; 106.82316111111
 סוג:  פיצוץ התאבדות, קרב יריות, פיגוע 
 נשק:  רימון יד 
 הרוגים:  8 
 פצועים:  24 
 מבצע:  המדינה האסלאמית 
 he
 
הפיגוע בג'קרטה היה מתקפת טרור משולבת שהתרחשה ב-14 בינואר 2016 במספר מוקדים מרכזיים בעיר ג'קרטה בירת אינדונזיה, הסמוכים לארמון הנשיאות איסטנה נגרה, למטה האו"ם, לשגרירויות טורקיה ופקיסטן ובאתרים מסחריים כמו סניף של רשת בתי הקפה סטארבקס. 14 מחבלים חמושים, ביצעו את המתקפה בו-זמנית באמצעות מטעני חבלה, ירי מנשק אוטומטי והשלכת רימוני יד. כתוצאה מההתקפה, נהרגו 8 בני אדם ונפצעו 24. המדינה האסלאמית נטלה אחריות על הפיגוע, אך ראש סוכנות הביון המרכזית, סוטיוסו, מסר כי אין כל ראיות המאששות כי אנשי דאעש אכן אחראים לפיגוע. בעקבות המתקפה הכריזו סינגפור ומלזיה על כוננות גבוהה במרכזי הערים וסביב שגרירויות ונציגויות של מדינות זרות.
רקע

אף על פי שאינדונזיה אינה מעורבת בסכסוכים במזרח התיכון, חוותה המדינה אבדות כבדות כתוצאה ממספר התקפות טרור שבוצעו על ידי קיצוניים אסלאמיים בשני העשורים האחרונים של המאה ה-21.
הערות שוליים

↑  אינדונזיה: הרוגים בסדרת פיגועים בבירה; דאעש קיבל אחריות, באתר וואלה, 14 בינואר 2016
הקבינט של ארצות הברית בממשל אנדרו ג'ונסון

אנדרו ג'ונסון
הקבינט של ארצות הברית בממשל אנדרו ג'ונסון כיהן במשך פחות מתקופת כהונה נשיאותית אחת, החל מה-15 באפריל 1865, היום שבו החליף ג'ונסון כנשיא את קודמו לינקולן שנרצח, ועד סיום כהונת ג'ונסון ב-4 במרץ 1869.
ג'ונסון הקים קבינט שכלל בראשיתו את כל שבעת האישים שכיהנו בקבינט של קודמו עד למותו.
הרכב הקבינט

הקבינט כלל שבעה בעלי תפקידים וכיהנו בו 13 אישים, כולם גברים. שלושה מהם - מזכיר המדינה, מזכיר האוצר ומזכיר הצי - כיהנו בו במשך כל תקופת נשיאותו של ג'ונסון.
הקבינט

מזכיר המדינה: ויליאם סיוארד (1865–1869)
מזכיר האוצר: יו מקולוק (1865–1869)
מזכיר המלחמה: אדווין סטנטון (1865–1868), ג'ון סקופילד (1868–1869)
התובע הכללי: ג'יימס ספיד (1865–1866), הנרי סטנברי (1866–1868), ויליאם אברטס (1868–1869)
שר הדואר: ויליאם דניסון (1865–1866), אלכסנדר רנדל (1866–1869)
מזכיר הצי: גדעון ולס (1865–1869)
מזכיר הפנים: ג'ון אשר (1865), ג'יימס הרלן (1865–1866), אורוויל בראונינג (1866–1869)
הפיגוע בבנגקוק (2015)

| --- | --- |

 תאריך:  17 באוגוסט 2015 
 מקום:  רג'פרסונג 
 מטרה:  אזרח (דיני מלחמה), תיירים 
 קואורדינטות:  13°44′40″N 100°32′25″E﻿ / ﻿13.744472222222°N 100.54024444444°E﻿ / 13.744472222222; 100.54024444444
 סוג:  פיגוע תופת, רצח המוני 
 הרוגים:  20 
 פצועים:  125 
  (למפת בנגקוק מוגדלת) מקום הפיגוע במפת בנגקוק(למפת בנגקוק רגילה) מקום הפיגוע במפת בנגקוק
 
הפיצוץ בצומת רג'פרסונג הוא פיגוע שבוצע בבנגקוק, בירת תאילנד, ב-17 באוגוסט 2015. מטען צינור שהוסתר בתוך תיק התפוצץ בשעה 18:55 (UTC+7) בצומת רג'פרסונג, ליד מקדש ארוואן (אנ'), מרכז תיירותי ראשי בעיר.
בפיצוץ נהרגו לפחות 22 אנשים, בהם 4 תיירים, ולפחות 123 נפצעו.
לאחר הפיצוץ נוטרל מטען חבלה נוסף במקום הפיגוע. מטען חבלה שלישי נוטרל במערכת התחבורה הציבורית.
עיריית בנגקוק הכריזה על ביטול הלימודים למחרת הפיגוע עקב הפיצוץ. בעקבות הפיצוץ הושבתה תחנת הסקייטריין הסמוכה למקום.
ב-18 באוגוסט, למחרת הפיגוע, נעשה ניסיון פיגוע שני באמצעות זריקת רימון יד מגשר במרכז העיר לתוך סירה, אך הזורק החטיא את הסירה, והאירוע הסתיים ללא נפגעים.
הרוגים לפי מדינות

| מדינה | הרוגים |
| --- | --- |
תאילנד תאילנד: 6
הרפובליקה העממית של סין סין: 5
מלזיה מלזיה: 5
הונג קונג הונג קונג: 2
אינדונזיה אינדונזיה: 1
סינגפור סינגפור: 1
סך הכול: 20
הערות שוליים

↑  ynet, ‏20 דקות לפני הפיצוץ: תיעוד המחבל מתאילנד, באתר ynet, 18 באוגוסט 2015.
↑  בנגקוק: נוטרלה פצצה נוספת, באתר ynet, 17 באוגוסט 2015.
↑  דיווח: חבלנים פוצצו בבנגקוק מטען נוסף שהוטמן בתחבורה הציבורית, באתר ynet, 17 באוגוסט 2015.
↑  הפיצוץ בתאילנד: בתי הספר בבנגקוק לא יפתחו מחר, באתר ynet, 17 באוגוסט 2015.
הר ויבר (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר בהרי רוסון, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  צ'ארלס אדוון ויבר 
 גובה:  2,780 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי המלכה מוד 
 קואורדינטות:  86°58′00″S 153°50′00″W﻿ / ﻿86.966666666667°S 153.83333333333°W﻿ / -86.966666666667; -153.83333333333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ויבר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ויבר
 
הר ויבר (באנגלית: Mount Weaver) הוא הר בהרי רוסון, בהרי המלכה מוד, באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 3 קילומטרים ממערב להר וילבר.
גובהו של ההר 2,780 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם במוצאו של קרחון סקוט.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר התגלה על ידי הקבוצה הגאולוגית של משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה; הקבוצה, בהנהגתו של קווין בלקברן (Quin Blackburn), הגיעה אל ההר בדצמבר 1934.
היסטוריה > מקור השם

הקבוצה בהנהגתו של בלקברן נתנה להר את שמו.
ההר נקרא על שמו של צ'אלרס א. ויבר (Charles E. Weaver), פרופסור לפלאונטולוגיה באוניברסיטת וושינגטון, בעיר סיאטל במדינת וושינגטון, שבארצות הברית.
לקריאה נוספת

• Doumani, George & Minshew, Velon. (2013), ,  https://doi.org/10.1029/AR006p0127
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  לפי מקור אחר גובהו של ההר 3,048 מטרים מעל פני הים
הפיגוע בגזיאנטפ (אוגוסט 2016)

| חלק מזליגת מלחמת האזרחים בסוריה |
| --- | --- |
 תאריך:  20 באוגוסט 2016
 מקום:  גזיאנטפ, טורקיה
 מטרה:  חתונה של כורדים
 קואורדינטות:  37°02′23″N 37°23′54″E﻿ / ﻿37.039592°N 37.39833°E﻿ / 37.039592; 37.39833
 סוג:  פיגוע התאבדות
 הרוגים:  51
 פצועים:  69
 מבצע:  המדינה האסלאמיתהמדינה האסלאמית (הערכה)
 מספר מפגעים:  1 
  (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורהפיגוע בגזיאנטפ(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורהפיגוע בגזיאנטפ
 
הפיגוע בגזיאנטפ היה פיגוע התאבדות שהתרחש ב-20 באוגוסט 2016, באולם אירועים בגזיאנטפ שבטורקיה. לפחות 50 בני אדם נהרגו בפיגוע ו-94 נפצעו.
הפיגוע

ב-20 באוגוסט 2016, בשעה 22:50, התפוצץ מחבל מתאבד ביציאה מאולם בגזיאנטפ שבטורקיה, בו התקיימה חתונה של כורדים. המחבל התפוצץ כאשר יצאו החוגגים לרקוד ברחוב. בכלי התקשורת הטורקיים דווח שבני הזוג שהתחתנו נמלטו לגזיאנטפ מהעיר הכורדית סירת השוכנת באזור רווי קרבות בין כוחות כורדיים לטורקיים.
נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן מסר כי 51 בני אדם נהרגו בפיגוע ו-69 נפצעו, בהם 17 במצב קשה. בין הנפגעים היה החתן, שנפצע באורח קל. למרות שאף ארגון לא נטל אחריות לפיגוע, האשים ארדואן את ארגון הטרור המדינה האסלאמית בביצועו. המחבל המתאבד היה ילד בן בין 12 ל-14.
זהו היה הפיגוע הקטלני ביותר בטורקיה מאז פיגוע ההתאבדות הכפול בהפגנה באנקרה באוקטובר 2015.
הערות שוליים

1 2  סוכנויות הידיעות, טורקיה: 50 הרוגים בפיגוע התאבדות בחתונה, באתר ynet, 21 באוגוסט 2016
1 2  המחבל המתאבד בחתונה בטורקיה 'היה בן 12 - 14', באתר BBC, 21 באוגוסט 2016
1 2 3  ynet, 50 נרצחו בחתונה: "המחבל בן 12", גם החתן בנפגעים, באתר ynet, 21 באוגוסט 2016
1 2  51 נהרגו בפיגוע בחתונה בטורקיה, בן בין 12 ל-14 עומד מאחורי פיגוע ההתאבדות, באתר רויטרס, 21 באוגוסט 2016
הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ון אדמס

הנשיא ג'ון אדמס
הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ון אדמס כיהן במשך ארבע שנים - ממועד השבעת הנשיא ג'ון אדמס ב-4 במרץ 1797 ועד לסיום כהונתו ב-3 במרץ 1801.
הרכב הקבינט

הקבינט כלל חמישה בעלי תפקידים. כיהנו בו שבעה גברים. שניים מהם - התובע הכללי לי ומזכיר הצי סטודרט - שימשו בקבינט במשך כל תקופת כהונתו.
סמואל דקסטר כיהן במשך זמן קצר בשני תפקידים בקבינט.
חברי הקבינט

מזכיר המדינה: טימות'י פיקרינג (1797–1800), ג'ון מרשל (1800–1801)
מזכיר האוצר: אוליבר וולקוט, הבן (1797–1800), סמואל דקסטר (1801)
מזכיר המלחמה: ג'יימס מקהנרי (1797–1800), סמואל דקסטר (1800–1801)
התובע הכללי: צ'ארלס לי (1797–1801)
מזכיר הצי: בנג'מין סטודרט (1797–1801)