טבע עירוני בירושלים
אתרי טבע עירוני בירושלים > אתרי טבע עירוני על פי תוכנית המתאר > חורשת הירח

חורשת הירח היא חורשת אורנים בשכונות טלביה וקטמון הישנה בירושלים, מתחת לתיאטרון ירושלים. החורשה גובלת מדרום ברחוב גדליהו אלון (המושבה הגרמנית) ורחוב הגדוד העברי (קטמון הישנה) ומצפון ברחוב דובנוב ורחוב שופן (טלביה). במרכז החורשה עובר כביש שמחבר את רחוב דוד מרכוס ורחוב כ"ט בנובמבר. החורשה משמשת כאתר נופש פעיל לתושבי העיר ומתקיימות בה פעילויות בתי ספר, חוגי טבע ותנועות נוער ומדורות ל"ג בעומר.
החורשה ניטעה בסוף המאה ה-19 לשמש כגן סביב מבנה ששימש כביתו של המנהל האדמיניסטרטיבי של בית החולים למצורעים - הנסן שהוקם בסמוך מספר שנים קודם לכן. כמו כן הוקמו במקום כמה מבני משק גדולים ובהם רפת לפרות, שלפני כן שוכנו במרתף בית החולים. בצילום אוויר של המתחם, משנת 1917, נראים במתחם החווה, המוקפת כולה בחומת אבן גבוהה, שלושה בתי אבן דו-קומתיים גדולים בעלי גגות רעפים ולצדם מבני עזר. בתקופת המנדט שופץ המבנה והחורשה שסביבו והוא הושכר לכנסייה הסקוטית, ואחר כך הוסב למשכן רשמי של מנהל בנק ברקליס בירושלים, אלפרד סטנלי קלארק. חורשת הירח הייתה אז חלק מגן מטופח וגדול סביב הבית, שהיו בו גם מגרשי טניס ובריכה, התקיימו מסיבות ומפגשים חברתיים בהשתתפות פקידים וקציני ממשל בריטים, נכבדים יהודים, נוצרים ומוסלמים, בני כל העדות בעיר. מאותה תקופה נודע הבניין כ"בית קלארק" או "בית הבנק".
לאחר קום המדינה עבר המבנה לבעלות הקרן הקיימת לישראל כנכס נפקדים והיא המשיכה להשכיר אותו למנהל בנק ברקליס. בשנת 1963, עם בחירתו של זלמן שזר לנשיא המדינה, הוצע לשקם את "בית קלארק" ולהפכו למשכן רשמי של נשיא מדינת ישראל. בנק ברקליס קיבל תשלום על פינוי המבנה, והוחל בעבודות שכללו הריסת החומות שהקיפו את המתחם. זמן קצר אחר כך הוחלט שהמבנה אינו מתאים לשמש כמשכן הנשיא אלא על הקמת מבנה חדש בסמוך, ושעד סיום בנייתו ישמש "בית קלארק" כמשכן ארעי. אך לבסוף נקבע שאין טעם להוציא סכום כסף גדול על שיפוץ המבנה רק שישמש כמשכן ארעי, והקרן הקיימת החליטה למסור אותו לעיריית ירושלים. המבנה ששימש את העירייה לעריכת קייטנות, אך לאחר שנה וחצי הוא ננטש. בתחילת 1966 נהרס המבנה, לאחר שהיה מוזנח, נטוש ופלשו אליו אנשים שונים. באותן שנים לא הייתה מודעת לשימור מבנים היסטוריים, והמבנה נהרס על ידי הקרן הקיימת לא כל דיון.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הוכשר חלק מן החורשה כמגרש חניה זמני לשבע שנים לשימוש באי התיאטרון. בפועל קיים המגרש הזמני כעשרים וחמש שנה, במהלכן עלו ונפלו תוכניות בנייה שונות במתחם החניון והחורשה. בשנות התשעים של המאה ה-20 החליטה הרשות לפיתוח ירושלים להקים חניון תת-קרקעי ובו 600 מקומות שישרת את באי התיאטרון, במקום החניון שהיה במקום. כדי לממן את הקמת החניון, הרשות ביקשה להקים 42 יחידות דיור יוקרתיות, שטחי מסחר ומועדון בריאות. התוכנית זכתה להתנגדות מצד תושבים הגרים ליד החורשה, מצד המנהל הקהילתי גינות העיר והחברה להגנת הטבע ועמותת אדם טבע ודין. אולם בנובמבר 2002, החליטה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה ירושלים לדחות בקשה לדיון חוזר בתוכנית, שהגישו המשרד לאיכות הסביבה, משרד הבריאות, משרד התיירות והתוכנית אושרה. מתנגדי התוכנית עתרו לבית משפט לעניינים מינהליים בבקשה להורות לוועדה המחוזית לקיים דיון מחודש בהתנגדות לתוכנית. המתנגדים, אף הקימו עמותה לצורך ניהול המאבק - "עמותת ידידי חורשת הירח". במאי 2004, הסכימה הוועדה המחוזית לקיים דיון חדש בהתנגדויות. גם לאחר דיון נוסף נדחו כל ההתנגדויות ו-2006 פורסם מכרז להקמת הפרויקט. ב-2009, זכתה חברת הנדל"ן "האחים חסיד" במכרז, הפרויקט זכה בשם "משכנות התיאטרון". לאחר שזכתה במכרז ביקשה החברה לבצע שינויים בתוכנית, באמצעות הליך של בקשה להיתר עם הקלות. במקביל, גם הגישה בקשה לשינוי תוכנית בניין עיר התקפה על החלקה, לבנות מלון בן 90 חדרים ותוספת שטחים עבור בניית 4 יחידות דיור נוספות. באפריל 2019 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובניה את הקמת המלון הכולל כ-76 חדרים ו-42 יחידות דיור, בשילוב שטחי מסחר ולשטח ציבורי פתוח.
רק לאחר מאבקים ציבוריים של תושבי השכונה ופעילי איכות הסביבה, הוכרז החלק שנותר מהחורשה כאתר טבע עירוני בשנת 2017. בחורשה מתקיים מגוון עצום של פרחי בר וציפורים. החורשה שעמדה בסכנה מתמדת להפוך קורבן לפיתוח עירוני הפכה מוקד פעילות ועניין של גורמים סביבתיים, שבשילוב פורום תושבים פעילים מובילים מהלך לשמירה על הצביון המיוחד של החורשה. יוזמות אלו כוללות פעולות של קצירת עשבים למניעת שריפות, עידוד קינון של ציפורים על ידי הנחת תיבות קינון, סידור שבילים ופינות ישיבה. חורשת הירח משמשת כנושא ביצירות אומנות, בין היתר בשירים של המשורר עמיחי חסון ובציורים של הצייר מארק ינאי.