stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנת המורשת העולמית
הערות שוליים

↑  Centre, UNESCO World Heritage (16 בנובמבר 1972). "The World Heritage Convention". UNESCO World Heritage Centre. נבדק ב-12 באוקטובר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The World Heritage Convention: "The event that aroused particular international concern was the decision to build the Aswan High Dam in Egypt, which would have flooded the valley containing the Abu Simbel temples, a treasure of ancient Egyptian civilization. In 1959, after an appeal from the governments of Egypt and Sudan, UNESCO launched an international safeguarding campaign. Archaeological research in the areas to be flooded was accelerated. Above all, the Abu Simbel and Philae temples were dismantled, moved to dry ground and reassembled. The campaign cost about US$80 million, half of which was donated by some 50 countries, showing the importance of solidarity and nations' shared responsibility in conserving outstanding cultural sites. Its success led to other safeguarding campaigns, such as saving Venice and its Lagoon (Italy) and the Archaeological Ruins at Moenjodaro (Pakistan), and restoring the Borobodur Temple Compounds (Indonesia). Consequently, UNESCO initiated, with the help of the International Council on Monuments and Sites (ICOMOS), the preparation of a draft convention on the protection of cultural heritage."
↑  Centre, UNESCO World Heritage (21 בספטמבר 2022). "Periodic Reporting". UNESCO World Heritage Centre. נבדק ב-4 בנובמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Meskell, L. (2018). A Future in Ruins: UNESCO, World Heritage, and the Dream of Peace. Oxford University Press. pp. 71–72. ISBN 978-0-19-064834-3. נבדק ב-4 בנובמבר 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "States Parties – UNESCO World Heritage Centre". UNESCO World Heritage Centre. ארכיון מ-31 באוקטובר 2011. נבדק ב-21 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Centre, UNESCO World Heritage. "UNESCO World Heritage: 26 new sites inscribed". UNESCO World Heritage Centre (באנגלית). נבדק ב-2024-08-05.
אליפות העולם בשחמט 1963

אליפות העולם בשחמט 1963 הייתה תחרות לקביעת אלוף העולם בשחמט, שאורגנה על ידי פיד"ה. השלב הסופי בו נפגשו אלוף העולם מיכאל בוטביניק וטיגראן פטרוסיאן החל ב-23 במרץ והסתיים ב-20 במאי 1963 בניצחון של פטרוסיאן.
רקע

בהתאם למתכונת שאושרה על ידי פיד"ה האליפות התקיימה במספר שלבים. בשלב הראשון התקיימו תחרויות אזוריות. בסיום שלב זה התקיימה בסטוקהולם תחרות בין-אזורית בהשתתפות 21 שחמטאים. השישה הראשונים העפילו לשלב השלישי - תחרות המועמדים. לשחמטאים אלו הצטרפו מיכאל טל שהפסיד בדו-קרב של אליפות העולם בשחמט 1960 ופאול קרס.
למנצח התחרות הייתה זכות לשחק בדו-קרב נגד אלוף העולם המכהן. אם הדו-קרב היה מסתיים בתיקו, מיכאל בוטביניק היה נותר אלוף העולם.
תחרות המועמדים

התחרות התקיימה בוילמסטאד במאי-יוני 1962.
מיכאל טל פרש מהתחרות בעקבות מחלה.
|  |  | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ברית המועצות טיגראן פטרוסיאן | – | ½½½½ | ½½½½ | ½1½½ | ½½11 | ½½1½ | 11½− | ½11½ | ½17  |
| 2= | ברית המועצות פאול קרס | ½½½½ | – | ½½½½ | 0½1½ | ½½1½ | 1110 | 1½1− | ½11½ | 17 |
| 2= | ברית המועצות יפים גלר | ½½½½ | ½½½½ | – | 11½0 | ½½1½ | ½½½1 | ½11− | ½11½ | 17 |
| 4 | ארצות הברית בובי פישר | ½0½½ | 1½0½ | 00½1 | – | 010½ | 01½1 | ½1½− | 1½1½ | 14 |
| 5 | ברית המועצות ויקטור קורצ'נוי | ½½00 | ½½0½ | ½½0½ | 101½ | – | ½½½0 | 10½− | 1111 | ½13 |
| 6 | ארצות הברית פאל בנקו | ½½0½ | 0001 | ½½½0 | 10½0 | ½½½1 | – | 10½− | 011½ | 12 |
| 7= | ברית המועצות מיכאל טל | 00½− | 0½0− | ½00− | ½0½− | 01½− | 01½− | – | 10½− | 7 |
| 7= | צ'כוסלובקיה מירוסלב פיליף | ½00½ | ½00½ | ½00½ | 0½0½ | 0000 | 100½ | 01½− | – | 7 |
לאחר סיום התחרות טען בובי פישר שבמהלכה היו אי-סדרים. לטענתו, אין זה סביר שטיגראן פטרוסיאן, יפים גלר ופאול קרס סיימו את כל המשחקים ביניהם בתיקו. כמו כן, הוא טען שוויקטור קורצ'נוי אולץ להפסיד בלחץ שלטונות ברית המועצות. בתחילת שנות ה-2000, יורי אברבך, שהיה בזמן התחרות ראש המשלחת ציין שפטרוסיאן וגלר היו חברים טובים ופעמים רבות סיימו את המפגשים בתיקו. פאול קרס לעומת זאת היה כבר מבוגר ולא רצה להשקיע במאמץ יתר. ויקטור קורצ'נוי, גם אחרי שערק מברית המועצות, אף פעם לא אמר שהיה עליו לחץ כלשהו במהלך תחרות זו.
דו-קרב על האליפות

הדו-קרב התקיים במהלך 23 במרץ - 20 במאי 1963 במוסקבה. התקנון אפשר 24 משחקים לכל היותר, אך בפועל הסתיים לאחר משחק מס' 22.
|  | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ברית המועצות מיכאל בוטביניק | 1 | ½ | ½ | ½ | 0 | ½ | 0 | ½ | ½ | ½ | ½ | ½ | ½ | 1 | 0 | ½ | ½ | 0 | 0 | ½ | ½ | ½ | ½9 |
| ברית המועצות טיגראן פטרוסיאן | 0 | ½ | ½ | ½ | 1 | ½ | 1 | ½ | ½ | ½ | ½ | ½ | ½ | 0 | 1 | ½ | ½ | 1 | 1 | ½ | ½ | ½ | ½12  |
אלכסנדרה מיוון, מלכת יוגוסלביה

אלכסנדרה מיוון, מלכת יוגוסלביה (בסרבית: Александра Карађорђевић‏; 25 במרץ 1921 – 30 בינואר 1993) הייתה בתו של אלכסנדרוס הראשון, מלך יוון, ואשתו של פטר השני, מלך יוגוסלביה.
ביוגרפיה > ילדות

אלכסנדרה נולדה באתונה ב-25 במרץ 1921. אביה היה אלכסנדרוס הראשון, מלך יוון. היא הייתה נינה של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה. אמה הייתה אספסיה מנוס, אשר נישאה לאביה בנישואים מורגנטיים. חמישה חודשים לפני לידתה, מת אביה לאחר שננשך בידי קופים. בשל מותו רצתה ממשלת יוון בראשות אלפתריוס וניזלוס להחזיר לשלטון את אביו של אלכסנדרוס, קונסטנטינוס הראשון. אולם הריונה של אספאסיה גרם לפחד, שכן אם היא הייתה יולדת בן זכר (שהיה אמור להיקרא פיליפוס), הוא היה צפוי להיות מתחרה לקונסטנטינוס ולגרום למשבר ירושה ביוון. לידתה של אלכסנדרה יצרה הקלה, והמלך קונסטנטינוס ואמו אולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה הסכימו לשמש כסנדקיה.
למרות זאת, מכיוון שנישואי הוריה נחשבו לנישואים מורגנטיים, הם לא זכו להכרה בידי משפחת המלוכה היוונית, ואלכסנדרה ואמה אספסיה לא נחשבו לחלק ממשפחת המלוכה זכו להטבות מעטות בלבד. המצב השתנה ביולי 1922 בהתערבות סבתה המלכה סופיה, הוכרו הנישואים בדיעבד, ואלכסנדרה קיבלה את התואר "נסיכת יוון ודנמרק". אולם עדיין זכויותיה היו קטנות במעט מזכויותיהם של שאר בני משפחת המלוכה. מאוחר יותר באותה שנה ניתנו זכויות דומות גם לאמה.
ביוגרפיה > גלות

אולם מצבן של אלכסנדרה ואמן לא השתפר בפועל. תבוסות יווניות במלחמת טורקיה-יוון אילצו את סבה של אלכסנדרה, המלך קונסטנטינוס, להתפטר לטובת בנו גאורגיוס השני. מאוחר יותר נאלץ גם גאורגיוס להתפטר, המלוכה היוונית בוטלה והוקמה הרפובליקה ההלנית השנייה. כל חברי משפחת המלוכה אולצו לעזוב את הארץ, אולם מעמדן הנחות יחסית של אספסיה ואלכסנדרה גרם לכך שהן היו היחידות שהורשו להישאר. אולם בתחילת שנת 1924 החליטה אספסיה לצאת לגלות גם כן, והצטרפה אל המלכה סופיה בווילה שלה בפירנצה. סופיה אהבה מאוד את אלכסנדרה, אולם מצבן הכלכלי הלך והורע.
ב-1927 אלכסנדרה ואמה עקרו לברקשייר שבבריטניה. הן התגוררו בטירתו של סר ג'יימס הורליק, הברונט הרביעי. אמה ניסתה לשלוח אותה לבית ספר עם פנימייה, אולם הריחוק מאמה היה קשה מאוד עבור אלכסנדרה והיא הפסיקה לאכול ונעשתה חולה. בשל כך, עברו השתיים לפריז, שם השלימה אלכסנדרה את השכלתה בבית ספר שהיה צמוד למלון בו התארחה אמה. אספסיה אספה את כל חסכונותיה, וכן כסף שקיבלה מהורליק, ורכשה וילה על האי ג'ודקה שבוונציה. האזור ידוע כ"גן אידן", על שם בעליו הקודמים קרוליין אידן, דודתו של ראש ממשלת בריטניה אנתוני אידן.
ב-1935 בוטלה הרפובליקה, ודודה של אלכסנדרה, גאורגיוס השני חזר לשלטון. אלכסנדרה קיבלה אישור לחזור ליוון, אולם אמה עדיין נחשבה למנודה ונאסר עליה לחזור. לפיכך, אלכסנדרה נותרה עם אמה באיטליה, אולם נסעה ליוון לעיתים קרובות והשתתפה באירועים שונים של משפחת המלוכה היוונית. ב-1936 היא השתתפה בטקס העברת עצמותיהם של סבה קונסטנטינוס, סבתה סופיה וסבתא רבתא שלה אולגה, שמתו שלושתם בגלות באיטליה, לטאטוי שביוון. שנתיים לאחר מכן היא השתתפה בחתונת דודה פבלוס עם פרדריקה, נסיכת הנובר.
ביוגרפיה > נישואים

ב-1936 קיבלה אלכסנדרה הצעת נישואים מזוגו הראשון, מלך אלבניה, אולם ליוון היו יחסים מורכבים עם ממלכת אלבניה שהחזיקה בידיה את צפון אפירוס – אזור שיוון תבעה לעצמה. לפיכך משפחת המלוכה היוונית לא אישרה את הנישואים, וזוגו התחתן עם ג'ראלדין אפוני דה נג'אפוני. ב-28 באוקטובר 1940 פרצה מלחמת איטליה–יוון, ואלכסנדרה ואמה נאלצו לעזוב את איטליה. הן חברו אל שאר משפחת המלוכה היוונית באתונה, וכדי לשרת את ארצן, התנדבו כאחיות. היוונים אמנם הדפו את הפלישה האיטלקית, אולם בהדרגה הובסו בידי בת בריתה של איטליה – גרמניה הנאצית. ב-6 באפריל 1941 עזב משפחת המלוכה את אתונה ועברה לכרתים. בעקבות הקרב על כרתים נמלטה המשפחה למצרים ואז לדרום אפריקה. אלכסנדרה ואמה קיבלו אישור מיוחד מג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת להתגורר בבריטניה. הן התיישבו בלונדון, והמשיכו את פעילותן במסגרת הצלב האדום. הן היו אורחות קבועות אצל פיליפ, דוכס אדינבורו (אשר נולד כנסיך יוון) ואצל מרינה, דוכסית קנט (נולדה כנסיכת יוון).
בלונדון פגשה אלכסנדרה את פטר השני, מלך יוגוסלביה בן ה-19, שהיה בן דוד שלישי שלה. כמו אלכסנדרה, פטר נמלט מארצו לאחר הפלישה ליוגוסלביה. במהרה הם התאהבו והתארסו באפריל 1942. אולם הממשלה הגולה היוגוסלבית, כמו גם אמו של פטר, הביעה התנגדות לנישואין בעת מלחמה והנושא נדחה לשנה עד שבאפריל 1943 קיבל הזוג אישור רשמי להתארס. במרץ 1944, הם נישאו. החתונה נערכה בשיא הפשטות, בשגרירות היוגוסלבית בלונדון. אלכסנדרה לבשה שמלת כלה מושאלת. בחתונה השתתפו פרט לבני משפחתה של אלכסנדרה ולאחיו של פטר, גם ג'ורג' מלך בריטניה ואשתו אליזבת, המלכה האם ואחיו הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר. כמו כן השתתפו בה גם גאורגיוס השני, מלך יוון וילהלמינה, מלכת הולנד והוקון השביעי, מלך נורווגיה – שלושתם מלכים שהודחו בידי הנאצים, ובאו להשתתף בחתונתו של מלך אחר שהודח בידי הנאצים. אמו של פטר, המלכה מריה מרומניה סרבה להשתתף. ביולי 1945 נולד בנם היחיד של אלכסנדרה ופטר, אלכסנדר. על פי המסופר, ממשלת בריטניה ויתרה באופן זמני על ריבונותה באזור בית המלון שבו אלכסנדר נולד, כדי שיורש העצר ייוולד על אדמה יוגוסלבית. בהנחה שהדבר נכון, הייתה זו הפעם היחידה בה נמצאה אלכסנדרה על אדמת יוגוסלביה. כסנדקיו של אלכסנדר שימשו המלך ג'ורג' ובתו הנסיכה אליזבת.
ביוגרפיה > מלכת יוגוסלביה

אלכסנדרה הפכה למלכת יוגוסלביה בגלות. היא התעניינה מאוד במצב ביוגוסלביה. פרט לאזורים שסופחו בידי מדינות הציר, בותרה יוגוסלביה לשתי ממשלות בובה: ממשלת ההצלה הלאומית בראשותו של מילאן נדיץ' שלטה בסרביה. קרואטיה נשלטה בידי האוסטאשה בראשותו של אנטה פאבליץ'. בארץ היו שתי תנועות פרטיזנים שלחמו בגרמנים: הצ'טניקים המלוכנים בראשותו של דראגוליוב מיכאולוביץ', וצבא השחרור העממי של יוגוסלביה הקומוניסטי בראשותו של יוסיפ ברוז טיטו. שני הארגונים נלחמו לא רק בנאצים, אלא גם זה בזה. פטר העדיף כמובן את הצ'טניקים, ומינה את מיכאולוביץ' באופן סמלי לשר המלחמה שלו. במקביל, הגיע פטר להסכם עם בריטניה והממשלה הגולה של פולין, על צירוף חיילים יוגוסלבים גולים לצבא אנדרס. עם התגברות ההצלחות של טיטו, וירידת קרנם של הצ'טניקים שנחשדו בשיתוף פעולה עם הנאצים, הגבירו הבריטים את שיתוף הפעולה שלהם עם טיטו.
בדצמבר 1943 הכריז טיטו על הקמת ממשלה יוגוסלבית זמנית בראשותו, שהיוותה תחליף לממשלה הגולה של פטר השני. בחודשים הראשונים של 1944 התנהל מאבק בין ממשלתו של טיטו לממשלה היוגוסלבית הגולה על ההכרה כממשלה המייצגת את יוגוסלביה. בתקופה זאת הסירה בריטניה את תמיכתה מהצ'טניקים בנימוק שניהלו מגעים עם הנאצים. בתחילת יולי 1944 הושג לבסוף הסכם בין טיטו לפטר והוקמה ממשלה חדשה בה היו נציגים של טיטו. בסוף אוגוסט של אותה שנה, סילק פטר את מיכאליוביץ' מתפקידיו, וקרא להתגייסות לצבאו של טיטו.
על פי הסכם בין וינסטון צ'רצ'יל ליוסיף סטלין, הייתה אמורה יוגוסלביה להתחלק לשני אזורי כיבוש, סובייטי ובריטי, ולאחר מכן יושב פטר לשלטון. בפועל, לאחר כיבוש בלגרד בידי הצבא האדום, התברר שטיטו שולט בכל המדינה. בינואר 1945 הגיע ראש הממשלה הגולה להסכם עם טיטו על העברת השלטון ביוגוסלביה לידי שלישיית עוצרים עד למשאל עם על החזרת המלוכה ליוגוסלביה. פטר השני דחה הסכם זה, אך המעצמות סירבו לעמוד לצידו. באפריל של אותה שנה, מונה טיטו לראש ממשלה. באוגוסט הוא הצהיר שפטר היה בוגד ששיתף פעולה עם הנאצים ועל כן לא יורשה לחזור ליוגוסלביה ומשאל העם על חזרת המלך, שהיה אמור להתקיים באוקטובר מבוטל. בנובמבר זכה טיטו בבחירות שהוחרמו בידי האופוזיציה. המלוכה ביוגוסלביה בוטלה ופטר ומשפחתו נותרו בגלות בלונדון. פטר המשיך להשתתף בטקסים ונודע כמלך יוגוסלביה הגולה, אולם נעדר כח פוליטי. ב-1947 בוטלה האזרחות היוגוסלבית של בני בית קאראג'ורג'ביץ', ורכושם הוחרם.
ביוגרפיה > גלות שנייה

ללא סיכוי כלשהו לחזור ליוגוסלביה, וללא הכנסה מסודרת, נאלצו פטר ואלכסנדרה לעזוב את לונדון. הם התגוררו זמן מה בפריז, ואז במונטה קרלו ובסנט מוריץ, וב-1949 החליטו לעזוב את אירופה ולהתיישב בניו יורק. אלכסנדרה מכרה את תכשיטיה כדי לשלם על חובותיהם המצטברים. שניהם גם היו בני אצולה וחסרי ניסיון לחלוטין בניהול משק בית. בעקבות כמה השקעות גרועות, איבד פטר את מעט הכסף שעוד נותר לו. הוא התקשה להסתגל לחיים כאזרח פשוט, והפך לאלכוהוליסט ובשל כך חלה בשחמת הכבד. פטר החל גם לבגוד באלכסנדרה עם נשים אחרות, והיחסים ביניהם הלכו והדרדרו. בנם אלכסנדר היה עד למספר תקריות אלימות בבית, ואמה של אלכסנדרה, אספסיה, הוציאה אותו מהבית ושלחה אותו להתחנך באיטליה באווירה יציבה ואוהבת. הוא ביקר את הוריו רק מספר פעמים.
בעיותיה הכלכליות והמשפחתיות גררו את אלכסנדרה למצב נפשי מעורער, וככל הנראה היא גם סבלה מאנורקסיה. ב-1952 ירדו לטמיון עוד כמה השקעות של פטר, ואלכסנדרה הפילה עובר. בשל כך, הם עברו לצרפת, אולם גם שם לא השתפר מצבם. ב-1953 ניסתה אלכסנדרה להתאבד בדירתם בפריז, וניצלה ברגע האחרון תודות לשיחת טלפון מדודתה פרדריקה מלכת יוון. פטר החל בתהליכי גירושין בבית המשפט הצרפתי, אולם בנו אלכסנדר וכן מלך ומלכת יוון, שכנעו אותו לזנוח את הרעיון. בני הזוג התפייסו, ובמשך זמן מה חיו בשלום. אולם המחסור בכסף המשיך להציק להם, ומו"ל בריטי שכנע את אלכסנדרה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה. הספר התפרסם בבריטניה ב-1956 תחת השם "For Love of a King", ותורגם לצרפתית שנה לאחר מכן בשם "Pour l'Amour d'un Roi". הספר זכה להצלחה יחסית, אולם לא כיסה את החובות של הזוג. ב-1959 פרסמה אלכסנדרה ספר נוסף על בן דודה פיליפ, דוכס אדינבורו שנישא לאליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת. חרף העובדה שהספר לא פרסם פרטים מכפישים על פיליפ, הוא גרם לריחוק בין משפחת המלוכה הבריטית לאלכסנדרה ופטר.
הזוג התגורר זמן מה בקאן, אולם לאחר מכן חל נתק נוסף ביניהם, ופטר חזר לגור בארצות הברית בעוד אלכסנדרה עברה לגור בוונציה עם אמה. ב-1963 היא עשתה ניסיון התאבדות שני, וניצלה בידי בנה אלכסנדר. היא בילתה תקופה ארוכה של הבראה בהשגחת גיסתה מרגריטה, נסיכת באדן. לאחר שהתאוששה, התפייסה עם פטר והם חזרו לגור בפריז. בשנת 1967 פטר הצליח להשיג פסק דין מבית משפט בשווייץ שאפשר לו להוציא מבנק שווייצרי את הפקדותיו של אביו. אך עד מהרה הם הסתכסכו שוב. פטר חזר לארצות הברית ואלכסנדרה לוונציה. הוא מת ב-3 בנובמבר 1970 ונקבר בליברטיוויל שבאילינוי ונותר בן המלוכה האירופי היחיד הקבור על אדמת ארצות הברית. אלכסנדרה לא השתתפה בלווייה.
ביוגרפיה > אחריתה

ב-1 ביולי 1972, נישא בנה למריה דה גלוריה, נסיכת אורליאן-ברגנזה ממשפחת המלוכה של האימפריה הברזילאית. החתונה נערכה בסביליה שבספרד. כיוון שהייתה שבירה מדי מבחינה רגשית, לא השתתפה אלכסנדרה בחתונה. קרובת משפחה רחוקה שלה, אולגה, נסיכת יוון ודנמרק (אשתו של פאבלה, נסיך יוגוסלביה) הייתה זו שהובילה את החתן אל המזבח. חודש לאחר מכן, מתה אמה אספסיה. ב-1979 מכרה אלכסנדרה את החזקותיה של אמה בוונציה, וחזרה לבריטניה בגלל בעיותיה הבריאותיות. היא מתה מסרטן בבורגוס היל שבמערב סאסקס ב-30 בינואר 1993. הלווייתה התקיימה בלונדון בנוכחות בנה, שלושת נכדיה, וכמה מבני משפחת המלוכה היוונית. ביניהם קונסטנטינוס השני, מלך יוון ואנה מריה, מלכת יוון. גופתה הועברה לטאטוי שביוון לצד אמה. ב-26 במאי 2013 הועברו עצמותיה ועצמות בעלה לאחוזת הקבר המשפחתית של בית קאראג'ורג'ביץ' בטופולה שבסרביה, בטקס ממלכתי בנוכחות נשיא סרביה טומיסלב ניקוליץ'.
הערות שוליים

↑  פטר היוגוסלבי התארש, המשקיף, 18 ביוני 1942
↑  במזל טוב, המשקיף, 31 במאי 1943
↑  New Perspectives on Yugoslavia: Key Issues and Controversies, page 113
↑  Did a London hotel room become part of Yugoslavia? - BBC News
↑  הממשלה היוגוסלבית החדשה תוסיף לתמוך בגנראל מיכאילוביץ, המשקיף, 12 באוגוסט 1943
↑  החיילים היוגוסלבים הגולים, המשקיף, 23 במרץ 1942
↑  ממשלת המלך דוחה את הממשלה החדשה ביוגוסלביה, משמר, 7 בדצמבר 1943
↑  ראש ממשלת יוגוסלביה יתפטר?, המשקיף, 8 במרץ 1944
ועידת משרד העבודה הבינלאומי אינה מכירה בטיטו, משמר, 3 במאי 1944
↑  צרציל פוקד את מערכות, משמר, 25 במאי 1944
↑  אלף תיו, הסכם בין המלך פטר והמארשאל טיטו, משמר, 9 ביולי 1944
↑  מלך יוגוסלביה ביטל מפקדת מיכאלוביץ, המשקיף, 27 באוגוסט 1944
↑  המלך פטר קורא לגיוס לצבא טיטו, משמר, 13 בספטמבר 1944
↑  הממשלה היוגסלבית תישאר על כנה למרות פיטוריה, משמר, 24 בינואר 1945
↑  השמאל בבלקנים נושא עיניו לרוסיה, המשקיף, 22 באפריל 1945
↑  הבוגד פטר, המשקיף, 10 באוגוסט 1945
↑  סכסוך פטר - טיטו, הצופה, 9 באוגוסט 1945
↑  כסאות המלכים מתמוטטים בכל אירופה, המשקיף, 12 ביולי 1945
↑  העם ביוגוסלאביה הביע אימון לטיטו, משמר, 12 בנובמבר 1945
↑  יוגוסלביה הכריזה על עצמה רפובליקה, משמר, 30 בנובמבר 1945
מלכים נלחמים על קיומם, המשקיף, 28 בדצמבר 1945
↑  פטר השני -ביוגרפיה, באתר בית קראג'ורג'ביץ' (באנגלית).
↑  2 מליון מצטופפים בלונדון להלוויית המלך, מעריב, 15 בפברואר 1952
↑  The royal family was stripped off their property
↑  Richard Tomlinson, ‏‏Obituary: Queen Alexandra of Yugoslavia, באתר האינדפנדנט, 2 בפברואר 1993 (באנגלית).
↑  סודיות פקדונו של אלכסנדר מלך יוגוסלביה, דבר, 21 ביולי 1967
↑  Serbia state funeral for King Peter II, BBC
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810560964405606  BIBSYS: 98075908  BnF: cb162963087 (data)  GND: 104557877  ICCU: MILV231576  ISNI: 0000 0004 5329 2190  LCCN: n2017043326  SUDOC: 178100668  ULAN: 500445041  VIAF: 301734331   WorldCat (עם VIAF): 301734331
באולופוס

באולופוס (שם מדעי: Baeolophus) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת הירגזיים בו חמישה מינים החיים באמריקה הצפונית. כל בני הסוג הם ירגזים בינוניים בגודלם עם גוף אפרפר וציצה קטנה; הגב, הכנפיים והזנב כהים מהגחון; קשתית העין מאוד כהה. חברי הסוג נוהגים להחביא זרעים לקראת החורף, בו קשה יותר למצוא מזון. כל מיני הסוג במצב שימור ללא חשש. השם מורכב משתי מילים יווניות, באיוס ולופוס, שמשמעותן היא קטן וציצה, בהתאמה. על כן, משמעות השם היא "קטן-ציצה".
במספר אזורים, תפוצת ירגזי הערער מתלכדת עם זו של ירגזי הרסן. באזורים אלו, ירגזי הרסן חי בסבכי אלון צפופים, בעוד שירגזי הערער חי בחורשי אלון וערער פתוחים.
טקסונומיה

מיני הסוג באולופוס סווגו בעבר בסוג ירגזי. מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג באולופוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN‏, ITIS‏, ו-IOC (אנ'). לפי גיל ואחרים, האב הקדמון של בני הסוג הגיע אל אמריקה הצפונית לפי 4 מיליון שנים. הירגזי הדו־גוני והירגזי הטקסני התפצלו לפני 250,000 שנים. מינים אלו מכליאים לעיתים קרובות ונחשבו בעבר למין אחד. הצאצא בן הכלאיים הוא בעל ציצה אפורה ומצח אפרפר חום. הירגזי הטקסני והירגזי הדו־גוני הוכרו כמינים נפרדים בשנת 2002. כמו כן, המין ירגזי הערער נכלל בעבר כחלק מהמין ירגזי חדגוני עד שפוצל ממנו ב-1996.
העץ הפילוגנטי של הסוג באולופוס על פי יוהנסון ואחרים (2013):
העץ הפילוגנטי של משפחת הירגזיים על פי יוהנסון ואחרים (2013):
כלאי ירגזי דו-גוני וירגזי טקסני

המינים ירגזי דו-גוני (Baeolophus bicolor) וירגזי טקסני (Baeolophus atricristatus) מזדווגים בטבע באזורי החפיפה בדרום ארצות הברית. מינים אלו התפצלו לפני 250,000 שנים. הירגזי הדו-גוני הוא בעל ציצה אפורה בהירה ומצח שחור, ואילו הירגזי הטקסני הוא בעל ציצה שחורה ומצח לבן. בני הכלאיים דומים במראם יותר לירגזי הדו-גוני. אינדקס הכלאיים המקורי של מינים אלה מסווג את הפרטים לפי נוצות הציצה והמצח בקנה מידה מ-0 (ירגזי דו-גוני) עד 6 (ירגזי טקסני) על ידי שילוב ערכי צבע של הציצה (0 עד 3) והמצח (0 עד 3). כמה מבני הכלאיים שרים שיר שונה מהשיר של הירגזי הדו-גוני ומשיר של הירגזי הטקסני. במחקר שפורסם בשנת 2014, נבדקו שני אזורי הכלאה, בצפון-מרכז טקסס ובדרום-מערב אוקלהומה, בהשוואה לתיעודים קודמים משנות ה-90 של המאה ה-20. אזור ההכלאה בצפון-מרכז טקסס לא השתנה בהרבה (שינוי מזערי בשטח, תזוזה כ-3 קילומטר מזרחה), אם כי אזור ההכלאה בדרום מערב אוקלהומה במגמת ירידה. מוערך כי הוא עתיד להתרחב ולהתייצב כתוצאה משיווי משקל בין התרחקות מקינים והתפשטות וברירה זוויגית.
אנדרה האן

אנדרה האן (בגרמנית: André Hahn; נולד ב-13 באוגוסט 1990) הוא כדורגלן גרמני המשחק כקשרה של קבוצת  אאוגסבורג מהבונדסליגה.
קריירת מועדונים

האן החל לשחק כדורגל במועדון הנוער של עיר הולדתו אוטרנדורף. משם עבר לשחק בכמה קבוצות נוער שונות, עד שאת הקריירה המקצוענית שלו ככדורגלן בוגר החל בקבוצת המילואים של המבורג, אליה הצטרף ב-2008. לאחר ששיחק בה שנתיים, הוא עבר לשחק אוברנוילנד, שממוקמת בפרבר של העיר ברמן. במועדונו החדש עורר רושם טוב במהרה, לאחר שכבש 8 שערין ב-15 משחקי ליגה, בחציון הראשון של עונת 2010–2011. אחרי הפתיחה המוצלחת שלו במועדונו החדש, האן זכה למעבר לקבוצת קובלנץ מהליגה הגרמנית השלישית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקובלנץ, לאחר שהחליף את תומאס קלאסן, בניצחון 2–3 מול רוט-וייס אהלן. הוא ערך באותה העונה 15 הופעות נוספות עבור קובלנץ, וסיים יחד עם מועדונו במקום ה-11. למרות המקום בו סיימה קובלנץ, היא פרשה מהליגה בשל קשיים כלכליים, דבר שהוביל לעזיבתו של האן. הקבוצה שקפצה על החתמתו הייתה קיקרז אופנבך, גם היא מהליגה השלישית.
אחרי 18 חודשים מוצלחים באופנבך, אנדרה חתם באאוגסבורג מהבונדסליגה, בינואר 2013. בתוך זמן קצר, האן ביסס את מעמדו כשחקן הרכב במועדונו החדש, ושיחק בהרכב הפותח של המועדון ב-12 משחקי ליגה, במחצית השנייה של עונת 2012–2013, ועזר רבות להישרדותה של אוגסבורג בליגה הבכירה בגרמניה. לאחר עונה מוצלחת נוספת ברמתו האישית באוגסבורג, האן חתם בבורוסיה מנשנגלדבך. באוקטובר 2015 נפצע האן והושבת לתקופה ארוכה, לאחר שספג במשחק ליגה עבירה קשה משחקן שאלקה 04 יוהאנס גייס, שהושעה לחמישה משחקים.
ביוני 2017 חתם האן בהמבורג. האן שיחק בקבוצה עונה אחת, בה הבקיע שלושה שערים, אך לא הצליח למנוע את נשירתה אל הבונדסליגה השנייה בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
לאחר ירידתה של המבורג, חתם האן באאוגסבורג, מועדון בו שיחק בעבר בהצלחה רבה.
קריירה בינלאומית

האן מעולם לא שיחק בסגל נבחרות גרמניה הצעירות, אך לאחר שעבר לשחק במועדון מהליגה הבכירה הגרמניה, וצד את עיניהם של מאמני הנבחרת, הוא זומן לראשונה לסגל נבחרת גרמניה לקראת משחק ידידות מול צ'ילה ב-5 במרץ 2014. האן נמנה בסגל 30 השחקנים המורחב-המוקדם שהציג מאמן הנבחרת הגרמנית יואכים לב, לקראת השתתפותה של גרמניה במונדיאל 2014 בברזיל. לבסוף, האן לא זומן לסגל הרשמי של הנבחרת לטורניר.
אמילי סטאנרד

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1802 נוריץ', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  6 בינואר 1885 (בגיל 82) נוריץ', הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Emily Coppin 
 תקופת הפעילות:  1818–1885 (כ־67 שנים) 
 תחום יצירה:  טבע דומם 
 זרם באמנות:  אסכולת נוריץ' 
 בן או בת זוג:  ג'וזף סטנארד 
 
אמילי סטאנרד (באנגלית: Emily Stannard‏; 8 בפברואר 1802 – 6 בינואר 1885), הידועה גם כגברת ג'וזף סטאנרד, הייתה ציירת טבע דומם בריטית. היא נקשרה לבית הספר לציירים בנוריץ'.
ביוגרפיה

אמילי קופין נולדה בנוריץ', בתם של דניאל קופין ואשתו אליזבת קליאט. היא הוטבלה בכנסיית סנט סטפן, נוריץ' ב־14 בפברואר. שני הוריה היו אמנים חובבים מוכשרים. דניאל קופין, שהיה גם אספן, היה אחד החברים המייסדים של אגודת האמנים נורוויץ'. אמה הייתה מעתיקה מוכשרת, אך אמילי חרגה בהרבה מיכולתם האמנותית. על פי רישומי הקהילה אחיה הגדולים היו פרדריק דניאל, הנרי ומרי אליזבת, ואחיה הצעירים היו לוסי ואדוארד (כולם הוטבלו בין השנים 1796–1805). שתי אחיותיה של אמילי נפטרו בינקות.
כמעט שום דבר לא ידוע על ילדותה או השכלתה של אמילי קופין. בשנת 1820 היא נסעה עם אביה להולנד ללמוד ציור הולנדי, מה שהשפיע רבות על עבודתה שלאחר מכן. בביקורה היא קיבלה אישור להעתיק ציורים של המאסטר ההולנדי יאן ואן הויסום באמסטרדם, ועבודותיה זכו לשבחים על דיוקם.
ב־3 בינואר 1826, כשכבר הייתה אמנית מבוססת שהציגה עבודות, היא נישאה לצייר ג'וזף סטאנרד בנוריץ'. שניהם הגיעו מרקע אמנותי. בתם אמילי נולדה בשנת 1827. בת שנייה, הארייט אוגוסטה, נפטרה בשנת 1830 בגיל 9 חודשים. הנישואין היו קצרים, שכן ג'וזף סטאנרד נפטר משחפת בשנת 1830 בגיל שלושים ושלוש, למרות מאמציה של אשתו, שניסתה רופאים וטיפולים רבים בניסיון להצילו.
סטאנרד המשיכה לחיות בנוריץ' במשך יותר מחמישים שנה, אך רק ידיעות בעיתונות על ציוריה נותנת מידע כלשהו על חייה בתקופה זו. על פי רישומי המפקד לשנים 1841–1881 היא התגוררה אצל גיסה אלפרד סטאנרד ומשפחתו בליל המפקד בשנת 1841, אך רק עם בתה אמילי בין השנים 1851–1881, כאשר עיסוקה מתואר כ"אמן" או "אמן טבע דומם".
בשנותיה האחרונות התגוררה ברחוב קתדרלה בנורוויץ', עם בתה הרווקה אמילי.
היא נפטרה שם ב־6 בינואר 1885.
ההספד עליה הופיע בעיתונות המקומית שבוע לאחר מותה, והזכיר כי "לגברת סטאנרד הייתה זכות אמנותית גדולה, הייתה ציירת חכמה מאוד של פירות, פרחים, דגים, צייד ודומם, ותמונותיה תמיד היו מאוד מוערך על ידי חובבי האמנות". ההספד מתאר את "טבעה החביב, העדין, הצנוע והפשוט (אשר) חיבב אותה לכל מי שהייתה הזכות להכיר אותה".
מדליות הזהב שלה נתרמו על ידי בתה למוזיאון החדש בטירת נוריץ' בשנת 1894.