stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטפני ג'יי. בלוק
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרויקט מועמד | פרס | קטגוריה | תוצאה | הערות שוליים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | מרשעת | פרס הלן הייס | השחקנית הטובה ביותר בהפקה לא מקומית | זכייה |  |
| 2007 | המלכה הפיראטית | פרס ליגת הדרמה | ביצועים נכבדים | מועמדות |  |
| 2007 | המלכה הפיראטית | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | הופעת דיווה אהובה | מועמדות |  |
| 2007 | מרשעת | פרס קרבונל | השחקנית הטובה ביותר בהפקה לא מקומית | זכייה |  |
| 2008 | מרשעת | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | מחליפה אהובה | מועמדות |  |
| 2009 | 9 עד 5 | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | הופעת דיווה אהובה | מועמדות |  |
| 2009 | 9 עד 5 | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | שחקנית ראשית אהובה במחזמר | מועמדות |  |
| 2009 | 9 עד 5 | פרס דרמה דסק | שחקנית ראשית יוצאת מהכלל במחזמר | מועמדות |  |
| 2011 | קאטס | פרס קווין קליין | שחקנית ראשית יוצאת מהכלל במחזמר | מועמדות |  |
| 2011 | הם מנגנים את השיר שלנו | פרס אובשיין | השחקנית הטובה ביותר | מועמדות |  |
| 2012 | הכל הולך | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | מחליפה אהובה | מועמדות |  |
| 2012 | By the Way, Meet Vera Stark | פרס דרמה דסק | שחקנית משנה יוצאת מהכלל במחזה | מועמדות |  |
| 2013 | התעלומה של אדווין דרוד | פרס טוני | הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית ראשית במחזמר | מועמדות |  |
| 2013 | התעלומה של אדווין דרוד | פרס דרמה דסק | שחקנית ראשית יוצאת מהכלל במחזמר | מועמדות |  |
| 2013 | התעלומה של אדווין דרוד | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | הופעת דיווה אהובה | זכייה |  |
| 2013 | התעלומה של אדווין דרוד | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | שחקנית ראשית אהובה במחזמר | מועמדות |  |
| 2014 | מיס סנשיין הקטנה | פרס דרמה דסק | שחקנית משנה יוצאת מהכלל במחזמר | מועמדות |  |
| 2017 | פולסטוס | פרס טוני | הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית משנה במחזמר | מועמדות |  |
| 2017 | פולסטוס | פרס דרמה דסק | שחקנית משנה יוצאת מהכלל במחזמר | מועמדות |  |
| 2017 | פולסטוס | פרס מעגל המבקרים החיצוני | שחקנית משנה יוצאת מהכלל במחזמר | מועמדות |  |
| 2017 | פולסטוס | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | הופעת דיווה אהובה | מועמדות |  |
| 2017 | פולסטוס | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | הופעה מצחיקה אהובה | מועמדות |  |
| 2017 | פולסטוס | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | שחקנית משנה אהובה במחזמר | מועמדות |  |
| 2019 | המופע של שר | פרס טוני | הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית ראשית במחזמר | זכייה |  |
| 2019 | המופע של שר | פרס דרמה דסק | שחקנית ראשית יוצאת מהכלל במחזמר | זכייה |  |
| 2019 | המופע של שר | פרס ליגת הדרמה | ביצועים נכבדים | מועמדות |  |
| 2019 | המופע של שר | פרס מעגל המבקרים החיצוני | שחקנית ראשית יוצאת מהכלל במחזמר | זכייה |  |
| 2019 | המופע של שר | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | הופעת דיווה אהובה | מועמדות |  |
| 2019 | המופע של שר | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | שחקנית ראשית אהובה במחזמר | מועמדות |  |
| 2023 | אל תוך היער | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | שחקנית מחליפה אהובה | מועמדות |  |
| 2024 | אל תוך היער | פרס הלן הייס | מבצעת יוצאת מהכלל בהפקה לא מקומית | מועמדות |  |
| 2024 | שדרות סאנסט | פרס הלן הייס | מבצעת ראשית יוצאת מהכלל במחזמר | זכייה |  |
יעקב גרוס

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1949 
 פטירה:  15 בפברואר 2017 (בגיל 67) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 www.yakgross.co.il
 
יעקב גרוס (16 באפריל 1949 – 15 בפברואר 2017) היה במאי סרטי תעודה היסטוריים, חוקר תולדות הסרט העברי, סופר, משורר ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה

יעקב גרוס נולד בלודז' שבפולין, בן לבמאי נתן גרוס ולמינרלוגית שולמית גרוס. עלה לישראל עם הוריו בשנת 1950.
בשירותו הצבאי, הקים ב-1969 את "להקת הפלסים" של חיל ההנדסה, ממנה יצאה "שלישיית הנשמות הטהורות". כסטודנט (1971) היה יו"ר ועדת תרבות של הסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ועורך "קליפה", מוסף הספרות של "פי האתון".
גרוס היה בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לתיאטרון ולתולדות האמנות. הוא עסק בשימור ושחזור של סרטי ארכיון. חשף את עבודתו של אבי הסרט העברי יעקב בן דב, טיפל בשימורם ורישומם של אוספים וסרטי ארכיון רבים, בהם אוסף "אגא" של ברוך אגדתי, אוסף סרטי "כרמל-פילם" של נתן אקסלרוד, אוסף סרטי "מולדת" של ירושלים סגל. כן עסק בשחזורם של סרטים שנעלמו וסרטים קצרים רבים. יועץ ומבצע עשרות פרויקטים בנושאי הקולנוע הציוני בארץ ישראל ובמדינת ישראל במוזיאונים ובהפקות טלוויזיה בישראל ובעולם.
בשנות ה-70 כתב ב"על המשמר" וב"חותם" בנושאי קולנוע ישראלי. בשנים 1979-1974 ניהל את ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש רד באוניברסיטה העברית (שבשנות האלפיים נקרא "ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג"). בשנות ה-80 הרצה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. מ-1980 עסק באופן עצמאי בחקר תולדות הראינוע והקולנוע הישראלי ובשיתוף עם ארכיון ישראלי לסרטים בסינמטק ירושלים. בראשית שנות ה-90 הוציא גרוס (בשיתוף אביו) ספר מקיף על תולדות הקולנוע העברי.
בשנות ה-80 הקים חברת פרסום בירושלים והשתתף בהקמת "כל העיר", המקומון הראשון של רשת שוקן. בבחירות לכנסת האחת עשרה (1984) ובבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) השתתף במסגרת רשימת מחאה שהקים בשם "הכח השקט" לשינוי שיטת המיסוי. בבחירות לכנסת השתים עשרה הוצב בראש הרשימה דוד סנהי (גרוס הוצב שני, ולמעשה הנהיג את המפלגה), כדי שיהיה זקן חברי הכנסת וישביע את הכנסת. בעקבות פעילותו של גרוס בבחירות אלה, נקבע עיצוב סטנדרטי לפתקי ההצבעה הנהוג עד היום.
כבמאי ביים והפיק כ-30 סרטי תעודה, חלקם עבור הערוץ השני הניסיוני, שירות הסרטים הישראלי, האוניברסיטה העברית, מוזיאונים, מרכז ההסברה ומשרד החוץ, וחלקם כסרטי ארכיון במסגרת פרויקטים מיוחדים של הארכיון הישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים ושל ארכיון שפילברג באוניברסיטה העברית.
סרטי תעודה ארכיוניים שביים, הפיק או חידש: "אבי הסרט העברי", "חולמים ומגשימים", "בונים ולוחמים", "יופי של מולדת", "חיי היהודים בארץ-ישראל", "זיכרונות בשחור-לבן", "שוב זורחת שמש", "חלום ומעשה", "נשיא ומאמין", "ירושלים מהסרטים", "במבט לאחור", "ילדי העצמאות", "ציוניוני הדרך" (סדרה של 50 סרטונים בשנת היובל), "יש מלך בירושלים", "בורוכוב – השכונה מעבר לוואדי", "אגדה בחולות" ועוד.
לאחר פטירת אביו, נתן גרוס, עסק יעקב גרוס באיסוף ובריכוז מורשתו הקולנועית. הוא הוציא לאור תשעה מקבצי DVD של כ-60 סרטים מתוך כ-120 עבודותיו.
כתביו

פרסם קובצי סיפורים ושירה וכן ספרי מחקר, בהם:
שירי המישור - שירים. איורים מאת דודו גבע (1971)
בצל הפטל האדום - סיפורים. איורים מאת דודו גבע (1971)
מלך השעות - סיפורים. איורים מאת דודו גבע (1972)
גבעת בטיח -  במשותף עם רם זור, סיפורים, הוצאת גן השקמים, 2002
קשת אדומה - שירים
הסרט העברי: פרקים בתולדות הראינוע והקולנוע בישראל (בשיתוף עם נתן גרוס),
ירושלים תרע"ח: חורבן נס וגאולה (סיפורה של ירושלים בשנת 1918),
תל אביב 100 לקט אירועים.
ערך והוציא לאור:
שורשים ברמה (סיפורה של רמת רחל).
ירושלים בתל אביב (סיפוריו של ירושלים סגל)
יובל לישראל – לכסיקון אירועים בתולדות המדינה.
שירים באון ליין - אסופת שירי חובבים
פעימה שנייה - אסופת שירי חובבים
גבירטיג – אגדה על משורר נגר, (מאת: נתן גרוס)
פרסים

בנעוריו זכה בפרסי קולנוע לנוער, פרס אמנות ע"ש אוסקר גז במוזיאון תל אביב, פרס ספרות ע"ש אליק שומרוני.
ב-1995 זכה בפרס נשיא המדינה על סרטו "נשיא ומאמין".
ב-2001 קיבל אות הוקרה ופרס על תרומתו לקולנוע היהודי והישראלי מטעם סינמטק ירושלים.
ב-2008 פרס מפעל חיים של פסטיבל הקולנוע ירושלים והפורום לשימור הזיכרון האודיו-ויזואלי בישראל.
הערות שוליים

↑  תשדיר בחירות של "הכח השקט"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309154405171  PLWABN: 9811330746805606  LCCN: no2002092298  VIAF: 24743004   WorldCat (עם VIAF): 24743004
בית הכנסת חסד-אל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  מתחם התכנוני ריוור ואלי 
 מדינה:  סינגפור 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1902
 תאריך פתיחה רשמי:  1902 
 סגנון אדריכלי:  נאו-רנסאנס 
 
 קואורדינטות:  1°17′50″N 103°50′35″E﻿ / ﻿1.29722°N 103.843°E﻿ / 1.29722; 103.843
 www.chesedel.org
  (למפת סינגפור מוגדלת) מלזיה אינדונזיה מצר סינגפורבית הכנסת חסד-אל(למפת סינגפור רגילה) מלזיה אינדונזיה מצר סינגפורבית הכנסת חסד-אל
 
בית הכנסת חסד-אל, מרץ 2006
בית הכנסת חסד-אל הוא בית כנסת בסינגפור, הממוקם במעלה אוקסלי במתחם התכנוני ריוור ואלי (אנ') במרכז סינגפור.
בית הכנסת נבנה ב-1905, כאשר בית הכנסת מגן אבות כבר לא יכול להכיל את כל מתפללי הקהילה היהודית ההולכת וגדלה, והיה צורך במקום תפילה נוסף. בית הכנסת חסד-אל נבנה בסגנון הרנסאנס, והיה אחד המקומות הראשונים בסינגפור שהשתמשו בתאורת גז.
היסטוריה

עם המשך גדילתה של הקהילה היהודית בסינגפור הפך בית הכנסת מגן אבות אשר נבנה בשנת 1878 לצפוף למדי. ב-1902 היו שהרגישו כי יש מקום להקמת בית כנסת נוסף.
בנוסף לצפיפות, החלה להתגבש סיבה נוספת להקמת בית כנסת שני: הקהילה היהודית בסינגפור כללה בשלב זה יוצאי אירופה ויוצאי אסיה. הרקע השונה של העדות השונות הוביל לאי הסכמה בנוגע לסדרי התפילה ולנוהגים נקודתיים. מנשה מאייר, אשר הקים את בית הכנסת מגן אבות, היה רגיש מאוד באשר לחיכוך בין העדות, ולפי גרסאות אחרות אף נקלע בעצמו לוויכוחים, ולבסוף החליט לבנות בית כנסת פרטי ליד ביתו במעלה אוקסלי.
בניית בית הכנסת הסתיימה בשנת 1905. באותה שנה מנתה הקהילה היהודית בסינגפור כ-500 אנשים.
בתחילה העסיק מאייר "אנשי מניין" בשכר, על מנת שיוכל להשלים מניין, אולם ב-1920 פתחו אנשי המניין בשביתה בדרישה למשכורות גבוהות יותר וכיסוי הוצאות נסיעה ("דמי ריקשה").
ב-8 בדצמבר 1998 בית הכנסת הוגדר אנדרטה לאומית של סינגפור.
פעילות כיום

הקהילה היהודית בסינגפור כיום מונה כ-300 תושבים קבועים ו-2,000 יהודים ככלל. הקהילה מאוחדת מאז 1994 תחת הנהגתו של הרב מרדכי אברג'ל, שאף שימש ב-1997 סגן נשיא של ארגון בין-דתי סינגפורי המקדם הרמוניה והבנה הדדית בין דתות. שני בתי הכנסת, מגן אבות וחסד-אל, פועלים כיום כחלק מקהילה אחת, ולקהילה היהודית כולה ועד רווחה יחיד שנוצר בתקופת מלחמת העולם השנייה ומנהל את כל ענייני הקהילה.
בית הכנסת חסד-אל מנוהל כיום על ידי חבר נאמנים, ויש לו אתר, וחשבון פייסבוק בהם מתפרסמות דרשותיו של רבי ז'אן פייר פטמן.
מתקיים בו שיעור תורה שבועי, ותפילות בימים שישי, שבת ושני (בניגוד לבית הכנסת מגן אבות אשר פעיל בכל ימות השבוע). כמו כן פועלים בו מטבח ואולם הסעדה המציע ארוחת ערב ללא תשלום בכל יום שישי לאחר התפילות, ארוחת צהריים בכל יום שבת וארוחת בוקר בימי שני. הזמנת מקום לארוחות נעשית דרך אתר בית הכנסת.
בבית הכנסת ישנו גם אוהל לאירועים המתאים לארוחות גדולות, כגון אלו של סדר פסח, ומארח גם בר-מצוות, בריתות וחתונות.
התפילות הן בנוסח ספרד,[דרושה הבהרה] אולם קהל המתפללים מגוון, כאשר בערך חצי מהם ממוצא אשכנזי.
ארכיטקטורה

בית הכנסת חסד-אל תוכנן בסגנון הרנסאנס המאוחר על ידי סוואן ומאקלארן, משרד הארכיטקטים הגדול בסינגפור בזמנו.
ארכיטקטורה > מאפיינים

עמודים שצידיהם שטוחים המונחים על בסיסים מרובעים המסודרים לאורך צדי הבניין. הם מקבילים לעמודי הקומה השנייה המתעגלים לקשתות מסביב לחלונות.
את הכניסה לבית הכנסת מחפה אכסדרת כרכרות. מעל האכסדרה ישנו דק של גלריה בקומה השנייה, שממשיך מתוך עזרת הנשים. התקרה עשויה פסי עץ ויוצרת עם הקורות אפקט של תיבות.
הדק של הגלריה ממשיך מעבר לקו הכניסה, לתוך האולם, ויוצר קומה עליונה קטנה לצורכי עזרת נשים, אשר לה כניסה נפרדת. בית הכנסת היה אחד המקומות הראשונים בסינגפור שהשתמשו בגז לתאורה. מאז עברה כבר התאורה בבית הכנסת להתבסס על חשמל במקום גז, אולם צינורות המתכת שהובילו את הגז עדיין נמצאים באולם התפילה תחת הגג.
העמודים מחורצים וחוצים אותם שתי יציקות. יש להם כותרות מרובעות יצוקות, הם מחוברים בקשתות ועומדים על בסיסים בעלי צדדים שטוחים.
מעל טורי הקשתות תוחמים את הקירות יציקות ועמודים קטנים. ניתן לראות אותם מעל המעקה לאורך הדק של עזרת הנשים.
על יציקת הנוי ממש מתחת לתקרה כמו גם על שני לוחות הפונים אל ההתקהלות ניתן להבחין באות M, התחילית של השם "מאייר".
לימין הכניסה יש לוח עליו מצוין שבית הכנסת נבנה על ידי מנשה מאייר, כמו גם שמו של האדריכל.
הרצפה עשויה שיש לבן. השילוב המקורי של שיש לבן עם עיטורי זהב שאינם בנמצא עוד, נתנו לפנים הבניין תחושת עושר מאופק.
הבמה המובילה לתיבה בה נשמרים ספרי התורה, הייתה במקור עשויה שיש, אולם נהרסה בעת הכיבוש היפני וכעת היא עשויה עץ. הלוחות של הבמה מקושטים במגיני דוד, בדומה לחלקים רבים אחרים בבית הכנסת.
ישנו שלוש כניסות לתיבה בה נשמרים ספרי התורה בתופסנים מיוחדים.
בכתובת בעברית מעל התיבה כתוב: "ברב חסדך אבוא ביתך, אשתחוה אל היכל קדשך ביראתך". ישנם לוחות נוספים בבית הכנסת שנשאו בעבר כיתוב בעברית.
ישנו כיסא מיוחד למנשה מאייר לפני ההתקהלות, מקום הכבוד קרב לתיבה.
לחלונות העץ יש שני תריסים ומעליהם אשנבים עגולים ובצורת סהר מובלטים בעץ. ממש מעל הקרקע ישנם פתחי אוורור.
חלק מהחלונות בקומות העליונות מעל הכניסה ובפנים הם מרובעים עם תריסי עץ.
בית הכנסת שוחזר לחלוטין לפאר המקורי שלו בשנת 2016 בתמיכת המועצה למורשת לאומית בסינגפור.
אסף גברון

| --- | --- |

אסף גברון, 2014
 לידה:  21 בדצמבר 1968 (בן 56) ערד, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  גולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס גפן (2009)  Prix Courrier International du meilleur roman étranger (2012)  פרס היצירה לסופרים עבריים (2011)  פרס ברנשטיין (2013) 
 www.assafgavron.com
 
אסף גָבְרוֹן (נולד ב-21 בדצמבר 1968) הוא סופר, מתרגם ויוצר מוזיקלי ישראלי, ולשעבר עיתונאי ואיש הייטק.
זוכה פרס ברנשטיין (2013) על ספרו "הגבעה", פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (תשע"א), פרס גפן (2009) ופרסים נוספים מחוץ לישראל. כמה מספריו תורגמו למספר שפות.
ביוגרפיה

גברון נולד בשנת 1968 בערד וגדל במוצא עילית. הוריו עלו מאנגליה: אביו, דניאל גברון, היה עיתונאי ב"קול ישראל" באנגלית וב"ג'רוזלם פוסט", ואמו הייתה מורה לילדים עיוורים.
בשנים 1991–1994 למד לתואר ראשון בתקשורת באוניברסיטת לונדון, וב-1997 למד ניו מדיה בוונקובר שבקנדה. בשנות התשעים עסק בכתיבה עיתונאית בישראל, בעיקר בנושאי תרבות ובידור. בשנים 2000–2004 עבד כמנהל קריאייטיב בחברת הייטק שעסקה בתחום הסלולרי. משנת 2016 עובד בתחום האינטליגנציה המלאכותית ב-Project Debater של IBM. לימד כתיבה יוצרת בישראל (אוניברסיטת בר-אילן, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, מכללת ספיר בשדרות ואוניברסיטת בן-גוריון) ובארצות הברית (אוניברסיטת נברסקה באומהה, אוניברסיטת המדינה של סן דייגו).
גברון מתגורר בצפון הישן של תל אביב, גרוש, ואב לשתיים.
ביוגרפיה > יצירתו הספרותית

גברון כתב, ערך ותרגם יצירות רבות. ספריו מגוונים, ועוסקים בישראליות כיום ובעתיד. ב-1997 פרסם את רומן הביכורים שלו, "אייס", שפרק ממנו ("מול המים, 2031") זכה בתחרות סיפורי מדע בדיוני של "ידיעות אחרונות". ב-1999 ערך קובץ סיפורים קצרים של סופרים ישראלים צעירים שונים, בשם "אוטוטו". ב-2000 ראה אור "מין בבית העלמין" – קובץ סיפורים, שאחד מהם ("האדישה והרגוע") עובד לתיאטרון והועלה בהצגה "זוגיות" ב"הבימה" (2001).
ארבעת ספריו הבאים – הרומנים "מובינג" (2003), "תנין פיגוע" (2006), "הידרומניה" (2009) ו"הגבעה" (2013) – תורגמו לעשר שפות.
ב-2009 יצא "אוכל בעמידה", קובץ טורים על מזללות אוכל מהיר בירושלים שפורסמו במקור בשבועון "כל העיר" בשנות ה-90.
נוסף על יצירה מקורית ועריכה, גברון מתרגם ספרי פרוזה ועיון מאנגלית לעברית. בין תרגומיו הבולטים: "הכול מואר" מאת ג'ונתן ספרן פויר; "תשעה סיפורים" מאת ג'יי די סלינג'ר; התסריט "ספרות זולה" מאת קוונטין טרנטינו; "מה מעיק על פורטנוי" מאת פיליפ רות; "אשתו של הנוסע בזמן" מאת אודרי ניפנגר; "כיסא פנוי" מאת ג'יי קיי רולינג; המסות ב"ילדה עם שיער מוזר" מאת דייוויד פוסטר וולאס. יחד עם אתגר קרת תרגם את אוסף הסיפורים הקצרים "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אנה פרנק" מאת נתן אנגלנדר.
ביוגרפיה > יצירתו בתחומים אחרים

גברון הוא היוצר העיקרי בלהקת "הפה והטלפיים".
הוא היה הכותב העיקרי של משחק המחשב "PeaceMaker".
כמו כן, היה המייסד והקפטן של נבחרת הסופרים של ישראל בכדורגל, ששיחקה בשנים 2008–2016 נגד הנבחרות המקבילות של גרמניה, איטליה, אנגליה ושוודיה.
בשנת 2014 ערך ביחד עם אתגר קרת את אנתולוגיית הסיפורים הקצרים "תל אביב נואר", מאת סופרים ישראלים (כולל אתגר וגברון), כמו גדי טאוב, שמעון אדף ועוד, בהוצאת כנרת זמורה ביתן. הספר יוצא לאור במקביל גם בארצות הברית.
פרסים והוקרה

ב-2010 זכה גברון במלגה מטעם שירות החילופין האקדמי הגרמני (DAAD) לחיות ולכתוב בברלין למשך שנה.
באותה שנה (תשע"א) נמנה עם זוכי פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים; בנימוקי השופטים נכתב כי ספריו מציעים "תערובת ייחודית של נגיעה באקטואליה מקומית קשה ואלימה עם הפלגות ברוח המדע הבדיוני ויש בהם מיפוי של 'הדור האבוד', צעירים ישראלים בפתח המאה העשרים ואחת".
הרומן "הידרומניה" זכה בשנת 2009 בפרס גפן (ספר המדע בדיוני/פנטזיה הטוב ביותר), בדצמבר 2012 בפרס ויצו הולנד וב-2014 בפרס אדאי-ויצו (ADEI-WIZO) באיטליה.
הרומן "תנין פיגוע" זכה ב-2012 בצרפת בפרס הספר המתורגם של המגזין Courrier International וכן ב"ספר העיר" של קלן שבגרמניה.
ספרו "הגבעה" זכה ב-2013 בפרס ברנשטיין (בקטגוריית ספר עברי מקורי מחיי הארץ), וכמו כן היה מועמד ברשימה הארוכה לפרס ספיר וברשימה הארוכה לפרס דבלין הבינלאומי לספרות (אנ')‏ (2016).
ספריו

אייס: רומן, עורכת לאה ששקו, תל אביב: גוונים, תשנ"ז 1997.
מין בבית העלמין: סיפורים קצרים, עורכת ניצה בן-ארי, תל אביב: זמורה-ביתן ('עמודים לספרות עברית'), תש"ס 2000. (4 סיפורים תורגמו לרוסית; הסיפור "האדישה והרגוע" עובד להצגה בתיאטרון הבימה)
מובינג רומן מתח, עורכת: הילה בלום, אור יהודה: זמורה-ביתן, תשס"ג 2003. (תורגם לגרמנית)
תנין פיגוע: רומן, עורך: יגאל שוורץ, אור יהודה: זמורה-ביתן, 2006. (תורגם לגרמנית, הולנדית, איטלקית, אנגלית (אנגליה, ארצות הברית וקנדה), צרפתית, יוונית, בולגרית וצ'כית)
הידרומניה: רומן, עורכת נועה מנהיים, אור יהודה: כנרת, 2008. (תורגם לגרמנית, הולנדית ואיטלקית)
אוכל בעמידה; עורכים: איתמר ב"ז, איתמר ויינר, ירושלים: אוגנדה, 2009. (כל הטורים ממדורו השבועי במקומון הירושלמי "כל העיר", 1995–1997)
הגבעה: רומן; עורך: חנן אלשטיין, תל אביב: ספרי עליית הגג וידיעות ספרים ('מנורת קריאה'), 2013. (תורגם לגרמנית, הולנדית, איטלקית, צרפתית, אנגלית (ארצות הברית ואנגליה), שוודית וצ'כית)
שמונה-עשרה מלקות: רומן; עורך חנן אלשטיין, ספרי עליית הגג וידיעות ספרים, 2017. (תורגם לגרמנית ואיטלקית)
הַמֶּלֶט: נובלה עורך: שמעון אדף, חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2023.
ספריו > עריכה

אוטוטו: 28 סיפורים, עורך אסף גברון, תל אביב: זמורה-ביתן וספריית מעריב, תשנ"ט 1999. (קובץ סיפורים קצרים מאת סופרים ישראלים צעירים)
תל אביב נואר, עורכים: אתגר קרת ואסף גברון, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, תשע"ד 2014. (קובץ סיפורים קצרים מאת סופרים ישראלים צעירים) (תורגם לאנגלית ופולנית)
ספריו > תרגום

גברון תרגם מאנגלית לעברית 22 ספרי פרוזה ועיון.
וולטר רוזנהיין

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1875 מלבורן, אוסטרליה 
 פטירה:  17 במרץ 1934 (בגיל 58) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מלבורן  קולג' וסלי 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  הרצאת בייקר (1899) 
 
וולטר רוזנהיין (באנגלית: Walter Rosenhain;‏ 24 באוגוסט 1875 - 17 במרץ 1934) היה מהנדס יהודי בריטי - אוסטרלי, יליד גרמניה, מומחה במטלורגיה וחבר החברה המלכותית הבריטית. זכה במספר פרסים על פעילותו בחקר מתכות.
קורות חיים

וולטר רוזנהיין נולד בשנת 1875 בברלין למשפחה יהודית. כשהיה בן חמש משפחתו היגרה לאוסטרליה. למד בבית ספר במלבורן וסיים לימודי הנדסה באוניברסיטת מלבורן. בהמשך הוא סיים לימודי תואר שלישי. בשנת 1897 הוא הגיע לאנגליה ובמשך שלוש שנים עבד במעבדה באוניברסיטת קיימברידג'. בהמלצת מנהליו הוא חקר מבנה המתכות בעזרת מיקרוסקופ ועשה כמה מחקרים לטובת מטבעה המלכותית.
בשנת 1901 רוזנהיין התחתן ללואיזה, אחותו של ג'ון מונש (משפחתה הייתה בעלת שורשים מגרמניה כמו משפחת רוזנהיין).
בשנת 1906 הוא קיבל משרה ניהולית במעבדה לאומית לפיזיקה בלונדון. הוא עבד במעבדה עד לשנת 1931. בתקופתו היקף פעילות המעבדה גדל באופן משמעותי והיא הפכה להיות מוסד מוביל בתחום מטלורגיה. בשנת 1915 הוא החל לקלוט למשרה מחקרית נשים לרבות מארי לורה ויולט גיילר.
בשנת 1908 רוזנהיים פרסם ספר Glass Manufacture ובשנת 1919 יצאה מהדורה שנייה ומורחבת של הספר. ספר נוסף An Introduction to the Study of Physical Metallurgy עבר מספר מהדורות לרבות מהדורה שלישית שפורסמה אחרי מותו.
רוזנהיין השתתף בכנסים בין-לאומיים בתחום התמחותו. בכנס שנערך בציריך בשנת 1931 הוא כיהן כנשיא.
בשנת 1931 רוזנהיים עזב את המעבדה והחל לעבוד כיועץ עצמאי.
רוזנהיין היה נשיא מכון של החברה האופטית ונשיא מכון המתכות. בשנת 1906 הוא קיבל מדליית כסף של קרנגי ובשנת 1930 מדליית בסמר. הוא נבחר לחברה המלכותית בשנת 1913.
החל משנת 1984 מכון לברזל ופלדה מעניק פרס על שמו.
רוזנהיים נפטר בשנת 1934 מסרטן.
הנרי בסמר

| --- | --- |

 לידה:  19 בינואר 1813 צ'רלטון, הרטפורדשייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  15 במרץ 1898 (בגיל 85) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 ענף מדעי:  מטלורגיה
 מקום מגורים:  הממלכה המאוחדת
 מקום קבורה:  בית הקברות וסט נורווד 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2002)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  מדליית אלברט (1872)  Knight Bachelor 
 תרומות עיקריות
 ממציא שיטה לזיקוק ברזל - שיטת בסמר
 חתימה:   
 
סר הנרי בסמר (באנגלית: Henry Bessemer; ‏19 בינואר 1813 - 15 במרץ 1898) היה ממציא בריטי שהניח את היסוד לתעשיית הפלדה.
חייו

הנרי בסמר, נולד בכפר צ'רלטון בדרום אנגליה. אביו היה אדם מבוסס, ממציא ובעל בית חרושת ליציקת אותיות.
הנרי בילה את זמנו הפנוי בסדנתו של אביו, ושם למד להשתמש בכישרונו המכני הטבעי.
בגיל 17 נשלח הנרי ללונדון, שם התחיל להשתמש בכישרונו בעודו מפסל פסלים יפהפיים שמאוחר יותר המלך והמלכה קנו, וכן יוצק דמויות אמנותיות ממתכת אשר "הגלריה המלכותית" הציגה אותן.
אחר-כך עסק בקישוט גלויות ובדים בפיתוחים.
בעודו בן 42, רשם פטנט על שיטה לזיקוק ברזל כדי שאפשר יהיה לעשות ממנו פלדה בזול ובקלות. שיטה זו, הנקראת על שמו, וכן מכונה, שגם היא נקראת על שמו, עודן משמשות בתעשיית הפלדה.
למעשה חולל תהליך בסמר את תעשיית הפלדה החדישה. לפני המצאתו של תהליך זה, אפשר היה לייצר רק כמויות קטנות של פלדה, ועל כן הייתה המתכת יקרה מאוד. תגליתו של בסמר איפשרה ייצור פלדה בקנה-מידה גדול. יש המונים את המצאתו עם ההמצאות הגדולות ששינו את פני העולם - הדפוס, המצפן והקטר.
בסך הכל נרשמו לזכותו פטנטים על 114 המצאות. אחת היעילות ביותר הייתה שיטה לעשיית צבע בגוון הזהב. בכסף שקיבל תמורת המצאה זו, עשה ניסיונות ופיתח את התהליך שלו לייצור פלדה - החשובה בהמצאותיו.
בגיל 66, הוכתר בתואר-האבירות "סר" על שיטה להחתמת בולי הכנסה.
אמנון בירמן

| --- | --- |

 לידה:  1 בדצמבר 1948 (בן 76) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 עיסוק:  יועץ משפטי, בעל טור, תשבצאי
 
אמנון בירמן (נולד ב-1 בדצמבר 1948) הוא מחבר תשבצי היגיון ישראלי.
קורות חייו

אמנון בירמן נולד בשנת 1948, בן למתרגם אברהם בירמן, וגדל בירושלים. בנעוריו למד בגימנסיה רחביה (סיים ב-1966). בהמשך למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, הוסמך כעורך דין, ועסק כ-15 שנה במקצוע זה, כיועץ משפטי של משרד התחבורה.
עם פרישתו מעריכת דין החל לפרסם רשימות בטור אישי במקומון הירושלמי "כל העיר". מבחר מרשימות אלה קובץ בספרו "אחד מאוזן". במקביל לכתיבה במקומון, ערך ספר שבו מיטב מהסאטירות שאהב. כן החל לפרסם תשבצי היגיון.
חיבור תשבצי הגיון

את עיקר פרסומו קנה בירמן כמחבר תשבצי הגיון. תשבציו התפרסמו במקומוני "רשת שוקן" ("העיר", "כל העיר", "כלבו"). ניסיון של מערכת "העיר" להפסיק את פרסום התשבץ בתחילת 2005 נתקל בתגובות נזעמות של הקוראים, ולאחר הפסקה של שבועות מעטים חודש פרסום התשבץ. בירמן פרסם במסגרת "העיר" למעלה מאלף תשבצי היגיון, וב-2007 הועבר התשבץ למוסף "עכבר העיר". ב-2004 החל לפרסם תשבצי היגיון גם ב"מעריב" עד שנת 2014. עד 2023 פרסם תשבצי היגיון בשבועון "לאשה". תשבציו ממשיכים להתפרסם בעיתון "הארץ". בנוסף, בירמן נוהג לשלוח בדואר, ובהמשך בדואר אלקטרוני, תשבץ שבועי למנויים. לקטים של תשבצים אלה יצאו לאור בחוברות אחדות.
בשנת 2007 יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות ספרו "תשבצי היגיון", ובו 80 תשבצי היגיון ופתרוניהם.
לגבי עיסוקו, העיד בירמן  את הדברים הבאים:
משפחתו

בירמן נשוי לצביה, ד"ר לעבודה סוציאלית, ואב לארבעה. מתגורר בשכונת בקעה בירושלים. בתו, דניאלה, נפצעה קשה בפיגוע התאבדות במדרחוב בן-יהודה בירושלים ב-1997. בנו שי מפרסם תשבצי היגיון בעיתון "ישראל היום".
לקריאה נוספת

אמנון בירמן, אחד מאוזן: טור אישי, כל העיר, 1984-2004, תל אביב, הדרך לגיהנום, 2004.
אמנון בירמן (עורך), בעצם, עד העצם: 40 שנות סאטירה, ירושלים, כתר, 1988.
הערות שוליים

↑  אברהם בירמן, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה";
 רונן סוניס, קו המשווה | הניסים שחולל אברהם בירמן, באתר הארץ, 8 בפברואר 2023
↑  אמנון בירמן, אחד מאוזן: טור אישי, כל העיר, 1984-2004, תל-אביב: הדרך לגיהנום, 2004
↑  אמנון בירמן, בעצם, עד העצם: 40 שנות סאטירה, ירושלים: כתר, 1988
↑  אמנון בירמן, תשבצי הגיון, ידיעות אחרונות/ ספרי חמד/ ספרי עליית הגג, 2007
↑  אמנון בירמן, אחד מאוזן, כיתוב על העטיפה האחורית של הספר
פמינה

ערך זה עוסק ביצרנית הלבשה תחתונה ישראלית. אם התכוונתם לפרס ספרותי צרפתי, ראו .
| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  צבי בלומנשטוק
 תקופת הפעילות:  1960–הווה (כ־65 שנים)
 מיקום המטה:  תובל 15, רמת גן
 משרד ראשי:  רמת גן, ישראל
 בעלות:  אורי גור, שושנה גור, דרור בלומנשטוק ומיכאל בלומנשטוק
 ענפי תעשייה:  טקסטיל ואופנה
 מוצרים עיקריים:  הלבשה תחתונה, הלבשת לילה, גרביים ונעלי בית
 מנכ"ל:  אורי גור ודרור בלומנשטוק
 עובדים:  275
  
 https://www.femina.co.il/
 
סניף של רשת פמינה - מראה מבפנים
פמינה הלבשה תחתונה בע"מ, המוכרת במותג femina, היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בעיצוב, ייצור ושיווק מוצרי הלבשה תחתונה לנשים.
היסטוריה ופעילות

החברה נוסדה בשנת 1960 על ידי צבי בלומנשטוק, והחלה את דרכה בפיתוח וייצור של מוצרי הלבשה תחתונה במפעל במתחם הבורסה ברמת גן. בתחילת דרכה החברה התמחתה בעיקר בייצור מחטבים, על בסיס פטנט שהחזיק בלומנשטוק, ובנוסף ייצרה מוצרי הלבשה תחתונה בהיקפים קטנים.
בשנות ה-90, עם כניסת ילדיו של צבי, מיכאל בלומנשטוק ושושנה גור, לניהול החברה, עבר מרכז הכבד של הפעילות לייצור חזיות. במקביל, החלה העתקת פעילות הייצור אל מעבר לים, בעיקר למזרח הרחוק, ופעילות המפעל בישראל צומצמה בהדרגה עד לסגירתו המלאה בסוף שנות ה-90.
באמצע שנות ה-2000, עם כניסת הדור השלישי לניהול החברה, דרור בלומנשטוק ואורי גור, הורחב מגוון המוצרים לקטגוריות מוצר נוספות כגון: תחתונים, ברלטים, הלבשת לילה, מחטבים, גרביונים, אקססוריז ועוד.
בשנת 2013 פתחה פמינה חנות ראשונה של המותג כחלק ממהלך להקמת רשת קמעונאית הנושאת את שם המותג. נכון לשנת 2024 הרשת מונה 52 סניפים ברחבי הארץ, וכן מפיצה את מוצריה לכ-350 נקודות מכירה בישראל – בתי כלבו, רשתות הלבשה תחתונה וכן לקוחות פרטיים.
לאורך השנים ייצגו את פמינה פרזנטוריות כגון: שירלי בוגנים, שירז טל, מלי לוי, מורן אטיאס, סיון קליין, עדי הימלבלוי, רוסלנה רודינה, בר זומר וירדן הראל.
משנת 2022, משמשת בר רפאלי כפרזנטורית של מוצרי החברה.