stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאלשצ'יקי
יהודי זאלשצ'יקי > בשואה

ב-8 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו הטילו באופן מיידי גזירות שונות על יהודיה, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת סרט זרוע, חובת ביצוע עבודות כפייה וחובת מסירת דברי ערך ורכוש.
ב-14 בנובמבר 1941 צוו כל הגברים היהודים בעיר מגיל 15 עד 50 להתייצב במקום כינוס. מתוך כ-1,000 יהודים שהתייצבו במקום, כ-200 שולחו למחנה עבודה וכ-800 נרצחו בבורות ירי מחוץ לעיר. בחודשים שלאחר מכן מתו רבים מיהודי העיר ברעב וממגפת טיפוס הבהרות.
ב-20 בספטמבר 1942 צוו כל יהודי העיר הנותרים לעבור לגטאות הסביבה. מגטאות אלו שולחו בהמשך למחנה ההשמדה בלז'ץ. כ-200 יהודים שהושארו במחנה עבודה בעיר הועברו בראשית 1943 למחנות עבודה באזור טלוסטה. רבה של העיירה, הרב אפרים פישל וינברגר, ניצל בזכות ידידותו המוקדמת עם כומר העיירה. הלה החביאו במרתף שמתחת לכנסייה, שם שהה במשך כמה שנים עד תום המלחמה.
הערות שוליים

↑  ועתה כתבו לכם, בעריכת אביגדור ברגר, שנת תשס"ג, עמ' תלא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590335705171  GND: 4448582-7  LCCN: no2007008778  NKC: ge737608  VIAF: 132900791   WorldCat (עם VIAF): 132900791 
חורבות בית הכנסת בזאלשצ'יקי
התוכנית ליישובה מחדש של ביתא ישראל

התוכנית ליישובה מחדש של ביתא ישראל (בקיצור: תוכנית חומרה) הייתה תוכנית התיישבות לקהילת ביתא ישראל באתיופיה. בתחילה מטרתה הייתה לפתור את בעיית חוסר הרסת של יהודי אזור גונדר ובהמשך הפכה לחלופה העיקרית לעליית הקהילה לאור התנגדות ישראל.
תוכניות ליישובם של יהודי סביבות גונדר, או חלק מהם, על מנת לפתור את בעיית חוסר הרסת והאריסות, החלו עם פניות של ראשי ביתא ישראל לקיסר היילה סלאסי במהלך המחצית השנייה של שנות ה-40 של המאה ה-20. באוקטובר 1946, עם ביקורו של היילה סלאסי באזור גונדר פנו אליו ראשי הקהילה, בראשם הליקה כהנת ברהן ברוך, ושטחו בפניו את הבעיות הכלכליות והחברתיות שעמדו בפני הקהילה, בהן בעיית חוסר הרסת, גירושם של אריסים יהודים מאדמות שעבדו שנים רבות והמסים הכבדים ששולמו לבעלי האדמות, לכנסייה ולממשלה. הקיסר השיב כי תינתן פקודה להגנה על הקהילה וכן אדמות עתידיות שהקיסר יפנה אליהם. בנוסף נתן מושל המחוז הוראה מהקיסר למסור את האדמות שמעובדות בידי אריסי הקהילה לקהילה עד שתימצא אדמה.
בשלהי שנות ה-50 פנו שוב ראשי הקהילה, שבראשם ליקה כהנת ברהן ברוך, לקיסר ודיווחו שוב על אותם הנושאים, בנוסף להידרדרות המצב הכלכלי-חברתי מאז וכן טענו שהבטחות הממשלה אשר לא קוימו. בשנת 1958 נמצא מקום התיישבות באזור שירה שבמחוז תיגראי ובהרשאת מושל המחוז, אולם הדבר לא יצא אל הפועל.
בשנות ה-60 הסתמן כי ממשלת ישראל מתנגדת לעליית הקהילה ופעילים החלו להציע יישוב מחדש באתיופיה כחלופה לכך. במקביל הציע הקיסר ליונה בוגלה, כנציג הקהילה, את הפניית "מיזם הפיתוח החקלאי סתתי-חומרה" אשר באזור ארמצ'הו, בין היישובים חומרה עבדארפי ואברה ג'רה, שבמחוז בגמדר לביתא ישראל. ההצעה אומצה על ידי האגודה לרווחת הפלאשים וזו החלה במשא ומתן עם ממשלת אתיופיה בנושא. יחד עם מימון של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי ומהארגונים שהרכיבו את האגודה, לרבות יק"א, הוצאה התוכנית לפועל.
בתחילה, עם ראשית ההתיישבות במקום, התברר כי האזור הוא במחלוקת בין אתיופיה לסודאן, והמתיישבים היו למטרות של צבא סודאן, לאחר מכן יושמה התוכנית באזור אחר של המיזם שלא היה במחלקות.
בשל העובדה שיהודי באתיופיה היו נתונים תחת הנהגתו של ליקה כהנת ברהן ברוך, פנה יונה בוגלה לקס הגדול, כדי שיברך ויקרא לעם להגר לחבל חומרה. קס ברהן התנגד בתוקף לרעיון, הן משום שחבל הארץ לא התאים לאורח החיים של היהודים והן בשל העובדה שבאזור היו נפוצות מחלות הקדחת והמלריה. עם זאת, מאוחר יותר מכל הבחין בסכנה הטמונה בהתיישבות בסמוך לגבול עם סודאן. בזכות סירובו של הקס הראשי נמנע אסון גדול.
התוכנית באה לסופה עם פרוץ מלחמת האזרחים במדינה, כאשר הפך האזור למרכז הפעילות של ארגוני מורדים, בעיקר האיחוד הדמוקרטי האתיופי הפרו-מלוכני, שגרמו למתיישבים לנטוש את המקום.
לקריאה נוספת

David Pelley, On the Possibility of the Resettlement of the Falashas in the Humera Abd El Rafi Area: Report on a Mission (20.5.69 - 13.6.69), Israel Committee for Falasha Population in Ethiopia & Ministry of Agriculture, 1969
הערות שוליים

1 2  The appeal submitted personally to the Emperor by the Falasha delegation in 1958-1959
↑  מנחם ולדמן, מעבר לנהרי כוש - יהודי אתיופיה והעם היהודי, עמ' 245-246
↑  ולדמן, מעבר לנהרי כוש, עמ' 335, הערה 17
1 2  Mitchell G. Bard, From Tragedy to Triumph: The Politics behind the Rescue of Ethiopian Jewry, Praeger, 2002, pp. 17-18
↑  ולדמן, מעבר לנהרי כוש - יהודי אתיופיה והעם היהודי, עמ' 272-271
↑  Simon David Messing, The Story of the Falashas, "Black Jews" of Ethiopia, Balshon Printing, 1982, pp. 77-78
1 2  David Kessler, The Falashas: A Short History of the Ethiopian Jews, Frank Cass & Co Ltd, 1996, p. 158-159
↑  יעל כהנא, אחים שחורים, חיים בקרב הפלאשים, הוצאת עם עובד, תשל"ח עמ' 78–79
זיוית דוידוביץ

| --- | --- |

 לידה:  19 בדצמבר 1966 (בת 57)
 שם לידה:  זיוית הראלי
 מדינה:  ישראל
זיוית דוידוביץ (נולדה ב-19 בדצמבר 1966) היא אשת תקשורת וניהול ישראלית. בשנת 2019 הייתה דוידוביץ המפיקה הראשית של אירוויזיון 2019, בעברה שימשה כסמנכ"לית תוכן והפקה של ערוץ עשר ורשת 13.
ביוגרפיה

נולדה בשם זיוית הראלי בסינגפור. כאשר הייתה בת שנה, עלתה לישראל עם שני הוריה. היא גדלה בתל אביב ולמדה בבתי הספר "ארזים" ו"אליאנס". בגיל 15 עברה עם משפחתה לסיאטל ארצות הברית. כשחזרה לישראל סיימה את לימודיה בתיכון ליידי דייוויס. דוידוביץ שירתה במודיעין חיל האוויר.
עם סיום שירותה הצבאי בשנת 1986 דוידוביץ החלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת תל אביב בחוג לקולנוע וטלוויזיה, ב-1988 נישאה לד"ר משה דוידוביץ, ועברה להתגורר עימו בארצות הברית. דוידוביץ סיימה את התואר הראשון בארצות הברית, והחלה את לימודי התואר השני ב- Emerson college בבוסטון שאותם סיימה בשנת 1992.
באוגוסט 1992 החלה לעבוד בערוץ 6 בתחנת הטלוויזיה wtvr של CBS בריצ'מונד (וירג'יניה). דוידוביץ התחילה כצלמת אולפן ומשם המשיכה את דרכה ומונתה כמפיקת תוכנית הבוקר של סופי השבוע.
בפברואר 1994 נולדה בתה הבכורה ובשנה לאחר מכן, חזרה לישראל.
בין השנים 1995–2004 דוידוביץ עבדה באולפני הרצליה. שם התחילה כמפיקה בפועל של שידורים חיים. ב-1997 עלתה לראשונה בישראל תוכנית אירוח לילית "פרפר לילה" בהנחיית טל ברמן. דוידוביץ הייתה אחראית על פיתוח התוכנית שלקח כשנה ועל הפקתה אך לאחר התוכנית הרביעית העבירה את המושכות הלאה כיוון שיצאה לחופשת לידה ללידת בתה השנייה. ב-1998 עלתה לשידור הדרמה "משפחה וחצי" שנכתבה על ידי גלילה רון־פדר-עמית, וכן "סופי וטופי" ו"איפצ'י ודיפצ'י". ב-2000 דוידוביץ מונתה למפיקה הראשית באולפני הרצליה והייתה אחראית על פרויקטים רבים, ביניהם דרמות יומיות כגון: "אהבה מעבר לפינה" ששודרה בערוץ 2 על כל הפלטפורמות (רשת, קשת וטלעד), "ראש גדול", "הילדים מגבעת נפוליאון", "דוח אינטימי" ו"סקס ישראלי".
בין השנים 2004 ל-2018 עבדה דוידוביץ בערוץ 10. תחילה כמפיקה ראשית וב-2008 מונתה לסמנכ"לית הפקה. ב-2012 מונתה לסמנ"לית תוכן והפקה. כל תוכניות ערוץ 10 (מלבד תוכניות בהפקתה חברת החדשות) בין השנים 2004 עד 2018 היו תחת ניהולה, ובהן "הישרדות", "היפה והחנון", "הרווק", "לעוף על המיליון", "בייבי בום", "גיבורים", "החברים של נאור", "מעושרות", "המסע המופלא של אהרוני וגידי", "חברות", "בני ערובה", "אחת אפס אפס" ו"עושות חשבון".
שימשה המפיקה הראשית של אירוויזיון 2019 שהתקיים במאי 2019 בתל אביב.
דוידוביץ נשואה לד"ר משה דוידוביץ ולהם שלוש בנות.
זיון איטי ונוח כנגד הקיר

|  נתונים |
| --- | --- |
 מרכיבים:  30 מ"ל סלו ג'ין, 30 מ"ל סאות'רן קומפורט, 30 מ"ל וודקה, 30 מ"ל ליקר גליאנו ו-30 מ"ל מיץ תפוזים.
 אופן ההכנה:  מזיגת המרכיבים בזה אחר זה
 כוס:   כוס הייבול
 קישוט:  פרוסת תפוז
 
זיון איטי ונוח כנגד הקיר או זיון ארוך ונוח כנגד הקיר (באנגלית: Slow\Sloe Comfortable Screw Up Against The Wall או Slow\Sloe Comfy Screw Against The Wall) הוא קוקטייל המורכב מ-30 מ"ל סלו ג'ין, 30 מ"ל סאות'רן קומפורט, 30 מ"ל וודקה, 30 מ"ל ליקר גליאנו ו-30 מ"ל מיץ תפוזים. מקשטים בפרוסת תפוז.
מקור השם

מקור השם של הקוקטייל (באנגלית) נובע ממרכיביו. השם מקל על זכירת המרכיבים:
"Slow\Sloe" - "סלו ג'ין"
"Comfortable" - סאות'רן קומפורט
"Screw" - וודקה ומיץ תפוזים - קוקטייל סקרודרייבר
"Up Against The Wall" - ליקר גליאנו מגיע בבקבוק גבוה מאוד ומקומו הוא תמיד בקצה המדף, סמוך לקיר
זאמוט

זאַמוּט (בז'מאיצ'ו: Žemaitėjė; בליטאית תקנית: Žemaitija, ז'מאיטייה; מילולית: השפלה, הארץ הנמוכה; ליטא-תחתית; בלטינית: Samogitia, "סמוגיטיה") היא אחד מחמישה חבלי ארץ אתנוגרפיים מובחנים בליטא.
שטחה של זאמוט כולל את צפון-מערב ליטא, ממערב לנהר הנביז'ס ועד הים הבלטי וגבול לטביה (בעבר חבל קורלנד הליטאי) בצפון, ובדרום עד נהר הניֶימן. העיר הגדולה בה היא העיר שאולאי. שטחה של זאמוט מחולק לעיתים בחלוקה פנימית מצפון לדרום משני צדיו של נהר הדוביסה (אנ'), זאמוט המערבית משתרעת מערבה מן הדוביסה ועד הים הבלטי, וזאמוט המזרחית משתרעת על פני השטח שבין הדוביסה והנביז'ס.
לזאמוט היסטוריה תרבותית רבת-שנים, המתבטאת בין היתר בדיאלקט המקומי לשפה הליטאית, ז'מאיצ'ו (אנ').
שם חבל הארץ

במקורות רותנים מוכר האזור בשם "זֶ'מוֹטְסְקַיַה זֶמְלְיָה" ("жемотьская земля") . מִשֵם זה השתלשלה הצורה הפולנית "Żmudź" (ז'מודז'). בטקסטים לטיניים נקרא האזור סמוגטיה (Samogetia) או סמוגיטיה (Samogitia), אך בקרב תושבי האזור ושאר תושבי ליטא, הוא מכונה כבר זמן רב ז'מאיטייה (Žemaitija). השם סמוגיטיה אינו בשימוש בליטא, ולא היה בשימוש בה לפחות מראשית המאה ה-19. באנגלית נעשה שימוש בשם הלטיני, בשם הליטאי, בפירוש המילולי: "ליטא תחתית", ובשם היידי: זאמוט.
מחוזות ויישובים בזאמוט

זאמוט כוללת בשטחה את שטחיהם של מחוזות המשנה, המועצות האזוריות והמקומיות דלהלן:
אקמנה
יורבורג
קלם
קרטינגה
מז'ייקי
פלונגה
ראסייני
ריטובה
שיללה
שקוד
טאורגה
טלז
שאולאי
את חלקיהם המזרחיים של מחוזות המשנה:
קלייפדה
שילוט
ואת החלקים המערביים של מחוזות המשנה:
ינישוק
המחוז העירוני של שאולאי
העיר הגדולה בחבל היא שאולאי, אם לא מחשיבים את שטח העיר קלייפדה בתחומי זאמוט. בירת זאמוט היא העיר טלז, למרות שבירת דוכסות זאמוט (אנ') הייתה העיר מדינינקאי (כיום ורניאי (אנ')).
ערי זאמוט הגדולות הן: שאולאי, מז'ייקי, טלז, טאורגה, פלונגה, קרטינגה ושקוד.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יהדות זאמוט

בניגוד לשאר חבלי ליטא התיישבו יהודים בזאמוט רק במאה ה-14 וגם אז היו אלו יהודים בודדים, הסיבות לכך הן היסטוריות: זאמוט על אגמיה הרבים ויערותיה העבותים גובלת בצפונה ובמזרחה בשטחים שהיו בעבר בשליטת נסיכות פולאצק (אנ') ורפובליקת נובגורוד בהן לא הייתה ליהודים דריסת רגל. בדרום-מערב היא גובלת בפרוסיה, כבר במאה ה-13 הגיעו לאזור אבירי המסדר הטווטוני, שגורשו קצת קודם לכן משטחי ארץ ישראל, ונקראו בידי נסיך פולני בשם מזובצקי שסבל מהצקות של השבטים הליטאיים, לבוא ולהשתלט על האזור. ב-1230, נוסף לפלישת הטווטונים לאזור ממד דתי; בעקבות ועידה שהתקיימה בעיר רימיני, החליטו הרמן פון זלצה, מפקד המסדר, והדוכס קונראד ה-1 ממזוביה כי עליהם לבצע פלישה משותפת לפרוסיה הפגאנית על מנת לנצר את תושבי האזור. האבירים הקימו את מדינת המסדר הטווטוני וניהלו נגד שכנות המדינה החדשה, ובעיקר כנגד ליטא הפגאנית. תוך זמן קצר השתלטו הטווטונים על כל המרחב, השליטו עליו את דתם ובוללו תרבותית את יושבי הארץ בני השבטים הליטאים והפרוסים. השלטון הקתולי הקנאי של אבירי המסדר הטווטוני, לא היווה רקע נח להתיישבות יהודים באזור. בצפון מערב גבלה זאמוט בשטחי החוף הבלטי, בהם שלטו בתקופה זו אבירים גרמנים קנאים לא-פחות, אבירי המסדר הליבוני. מסיבה זו נתיבי ההגירה של יהודים משטחי רוסיה וערבות קרים ואוקראינה, מערבה, היו רק לווהלין, רוסיה הלבנה ("רייסין"), ולפלכים ספורים בליטא (כיום בבלארוס): גרודנה, מינסק ועמה: בריסק, פינסק והורדנה, ווילנה.
במאה ה-16 התרחבה הגירת היהודים במרחב הליטאי עד שטחי קורלנד. ואולם לפי השערת חוקרי התקופה, הגיע גודל האוכלוסייה היהודית במרחב הליטאי כולו, כולל המחוזות הרוסיים (רוסיה הלבנה) לכדי 10,000–12,000 נפש. חלקם של יהודי זאמוט היה זניח בתוך מניין זה.
שני גלי ההגירה היהודית הגדולים ממערב אירופה למזרחה: הראשון, במאה ה-12 בימי מסעי הצלב, והשני, במאה ה-14 בימי המגפה השחורה (1349); פסחו על אדמת ליטא והתנקזו כולם לנקודות היישוב היהודי המרכזיות בפולין, למרות כתבי הזכויות שהעניק ויטאוטאס הגדול ליהודי טרוקי, הורדנה ובריסק.
הערות שוליים

↑  שמה המקובל של "ארץ זאמוט" או "מדינת זאמוט" בעברית וביידיש.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4118314-9  NKC: ge481993  VIAF: 235955708   WorldCat (עם VIAF): 235955708
התזמורת הפילהרמונית של בוסטון

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1979 
 מייסד:  בנג'מין זנדר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מיקום:  בוסטון, מסצ'וסטס
 אולם קונצרטים:  הקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד  תיאטרון סאנדרס באוניברסיטת הרווארד
 מנצח:  בנג'מין זנדר
 http://www.bostonphil.org/
 
התזמורת הפילהרמונית של בוסטון (באנגלית: Boston Philharmonic Orchestra) היא תזמורת מקצועית למחצה בבוסטון, מסצ'וסטס.
התזמורת הוקמה בשנת 1979 על ידי המנצח בנג'מין זנדר, וכללה 96 מוזיקאים. התזמורת הפילהרמונית של בוסטון כוללת סטודנטים, מקצוענים ומוזיקאים. התזמורת הפילהרמונית של בוסטון היא אחת התזמורות הבולטות של בוסטון, הקונצרטים שלהם מתקיימים בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד ובתיאטרון סאנדרס באוניברסיטת הרווארד.
התזמורת פרסמה חמישה אלבומים שזכו לשבחי הביקורת, כולל יצירותיהם של סטרווינסקי, בטהובן, מאהלר, שוסטקוביץ' וראוול.
בשנת 2012 נוסדה תזמורת הנוער הפילהרמונית של בוסטון.
ז'ראר דה נרוואל

| --- | --- |

ז'ראר דה נרוואל, בפורטרט של נדאר סביבות 1854
 לידה:  22 במאי 1808 former 7th arrondissement of Paris, צרפת 
 התאבד:  26 בינואר 1855 (בגיל 46) former 7th arrondissement of Paris, צרפת 
 שם לידה:  Gérard Labrunie 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 שם עט:  Gérard de Nerval 
 שפות היצירה:  גרמנית, צרפתית 
 זרם ספרותי:  French Romanticism 
 יצירות בולטות:  Voyage to the Orient, Aurélia, La Pandora, Les Illuminés 
 
ז'ראר דה נרוואל (בצרפתית: Gérard de Nerval;‏ 22 במאי 1808 - 26 בינואר 1855) הוא שם העט של המשורר, הסופר והמתרגם הצרפתי ז'ראר לאברוני (Gérard Labrunie).
ביוגרפיה

הוא נולד בפריז לאב שהיה רופא בצבאו של נפוליאון הראשון. בהיותו בן שנתיים בלבד התייתם מאמו שמתה כאשר שהתה עם אביו בשלזיה. הוא נמסר לטיפולה של משפחת אמו שהתגוררה בכפר מורטפונטן באזור ולואה שבחבל פיקרדיה. ב-1814, כאשר אביו חזר מן המלחמה, הוא שב לפריז אך בילה את חופשותיו באווירה הכפרית של ולואה, מה שמאוחר יותר בא לידי ביטוי בכתביו.
בתקופת לימודיו בקולז' הכיר את תאופיל גוטייה, ומאז התפתחה ביניהם ידידות שנמשכה שנים רבות. הוא הצטרף לחוג ספרותי בפריז שבו השתתפו בין היתר אלפרד דה ויניי,
אלפונס דה למרטין, ויקטור הוגו, שארל אוגוסטן סנט-בב, אלפרד דה מיסה, פרוספר מרימה, תאופיל גוטייה ואלכסנדר דיומא האב. ב-1836 התאהב בשחקנית ז'ני קולון שלא החזירה לו אהבה, ולמרות אהבתו הנכזבת ראה בה אישה אידיאלית, ואחרי מותה דימה אותה בנפשו למרים הבתולה, לאיזיס ולמלכת שבא.
החל ב-1841 היה נתון להתקפים חוזרים ונשנים של שיגעון וטופל בידי דוקטור בלאנש שעסק ברפואת נפש בפריז. ב-1842 ביקר בקהיר ובביירות, ובין 1844 ו-1847 ערך מסעות בבלגיה, בהולנד ובאנגליה. ב-1853 נסע לגרמניה ושוב למזרח התיכון. כאשר היה בסוריה ניסה להיכנס לרזי דתם של הדרוזים, והתעניין בסמלים אלכימיים.
בשנותיו האחרונות חי חיי עוני ומחסור והיה נתון להתקפים של דיכאון, וב-1855 התאבד בתלייה בפריז ונקבר בבית הקברות פר לשז שבעיר. לפני מותו כתב הודעה קצרה: "אל נא תצפו לראותי בערב זה, כי הלילה יהיה שחור ולבן." אחרי מותו נמצא מכתב שבו ביקש 300 פרנק שחשב שיספיקו לו כדי לעבור את החורף.
יצירתו

ב-1828 תרגם לצרפתית את "פאוסט" של יוהאן וולפגנג פון גתה, מה שגרם לפרסומו בציבור של דה נרוואל. גתה עצמו שיבח אותו על תרגומו זה, והקטור ברליוז השתמש בטקסט של דה נרוואל ביצירתו המוזיקלית "קללת פאוסט". הוא המשיך לתרגם את גתה ובשנות הארבעים של המאה התשע עשרה פרסם תרגומים של כתבי היינריך היינה בכתב העת לספרות "שני העולמות". ב-1851 פרסם את ספרו "מסע במזרח" שבו תיאר את מסעותיו במזרח התיכון. אך יצירות המופת שלו נכתבו בשנתיים האחרונות לחייו בעת סבל ממחסור ומדיכאון, ובהן הנובלה "סילבי" (1853), "שירים ואגדות מולואה" (1854), 12 הסונטות "דמיונות שווא" (1854) ו"החלום והחיים" (1855), קובץ שירה ופרוזה המהווה את האוטוביוגרפיה שלו.
דה נרוואל, ששם את הדגש על משמעותם של חלומות, השפיע על התפתחותן של תנועות הסימבוליזם והסוריאליזם בספרות. יצירותיו מלאות סמלים ודימויים סימבוליים המבטאים תחושות או מצבים. מחברים רבים הושפעו ממנו ובהם מרסל פרוסט, רנה דומאל ואנטונין ארטו.
ז'ראר אורי

| --- | --- |

ז'ראר אורי ומישל מורגן
 לידה:  29 באפריל 1919 הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  19 ביולי 2006 (בגיל 87) סן טרופה, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1942–2003 (כ־61 שנים) 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה  תיכון ז'אנסון-דה-סאי  Cours Simon 
 בן או בת זוג:  מישל מורגן (1960–19 ביולי 2006) 
 צאצאים:  דניאל תומסון 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד  קצין בכיר של מסדר ההצטיינות הלאומי 
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'ראר אוּרי (בצרפתית: Gérard Oury; ‏29 באפריל 1919 – 20 ביולי 2006) היה שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע יהודי-צרפתי. יצר סדרת קומדיות מצליחות ביותר בשנות ה-60 ובשנות ה-70 והיה ידוע בשיתוף הפעולה שלו עם הקומיקאי לואי דה פינס.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת

אורי נולד בפריז, בנם היחיד של הכנר היהודי ממוצא רוסי סרז' טננבאום (Tannenbaum) והעיתונאית היהודייה-צרפתייה מרסל חורי. הוא סיים את לימודי התיכון בבית הספר היוקרתי "Lycée Janson de Sailly",[דרוש תעתוק] ולאחר מכן החל בלימודי הדרמה בקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה שבפריז. בשנת 1939 התקבל כשחקן לתיאטרון הידוע קומדי פרנסז, אך עם הכיבוש הנאצי של צרפת נמלט עם אשתו, השחקנית ז'קלין רומן, בתחילה לאזור שליטת צרפת של וישי, אך עם התגברות הפעולות האנטישמיות של הממשל ברח למונקו, שם נולדה לו, בשנת 1942 בתו, הבמאית דניאל תומפסון. לבסוף הגיע לשווייץ. במהלך נדודים אלו אימץ את שם משפחתה של אמו, בשינוי קל, והפכו מחורי (Houry) לאורי (Oury).
עוד בשנת 1942 הופיע בסרט הקולנוע "Les Petits riens", קומדיה שצולמה בצרפת של וישי. לאחר המלחמה המשיך בקריירת המשחק ושיחק בתיאטרון, וכן בהפקות קולנועיות צרפתיות ובריטיות.
קריירה כבמאי וכתסריטאי > שתי פנים למראה

המפנה בקריירה של אורי הגיע בשנת 1958 כאשר שיתף פעולה עם הבמאי אנדרה כאיאט ביצירת הסרט "שני פנים למראה" (Le Miroir à deux faces). בסרט זה שימש אורי כתסריטאי וכן שיחק בתפקיד משנה מרכזי. הסרט הוא דרמה חברתית על אישה אפרורית, מורה בבית הספר, שתאונת דרכים משחיתה את פניה, והיא עוברת ניתוח פלסטי ההופך אותה ליפהפייה. אך דווקא השינוי לטובה בהופעתה החיצונית אינו מבשר על שינוי לטובה בחייה. הסרט היה להצלחה גדולה, ואורי הבין כי עתידו יכול להמצא בכתיבה ובבימוי. במהלך צילום הסרט החל אורי במערכת יחסים עם כוכבת הסרט, מישל מורגן, שהתהדקה עם מותו של בעלה של מורגן, השחקן אנרי וידאל, בשנת 1959. על אף שהשניים לא נישאו מעולם, הם נותרו במערכת יחסים זוגית ויציבה עד מותו, בשנת 2006. בסרט זה שיחק בתפקיד הראשי הקומיקאי בורביל שהוכיח כי כוחו יפה גם בדרמות. גם בורביל יהיה דמות בעלת תפקיד משמעותי בהצלחותיו הגדולות של אורי כבמאי קומדיות בעשור שלאחר מכן.
קריירה כבמאי וכתסריטאי > במאי ותסריטאי בתחילת שנות ה-60

את הקריירה שלו כבמאי וכתסריטאי התחיל אורי בסרט "La Main Chaude". המדובר בסרט העוסק בסכום כסף בן 100,000 פרנק המתגלגל מיד ליד - אלמנה עשירה מלווה אותו למאהבה על מנת שזה ייתן אותו לבנו היוצא למסע, אך הוא נותן את הסכום לפילגשו לממן הפלה, אך זו אינה בהריון וקונה בכסף אופנוע למאהבה האחר, המשתמש באופנוע כדי לפתות נשים עשירות. הסרט לא היה הצלחה גדולה, אך סממני הבימוי של אורי ניכרים כבר ביצירה זו. הצלחתו הראשונה של אורי כבמאי וכתסריטאי הייתה הסרט "הפשע אינו משתלם" (1962). ב-1963 שיחק בסרט הפרס לצידו של פול ניומן.
מפנה נוסף בקריירה של אורי היה הסרט "Le Corniaud" ‏ (1965), המוכר בישראל בשם "הקדילק הלבן". סרטיו הקודמים של אורי כבמאי וכתסריטאי היו מותחנים, ובסרט זה ניסה כוחו לראשונה בקומדיה, וראה כי זה ייעודו האמיתי. בסרט שיתף פעולה עם בורביל, וכן, לראשונה עם לואי דה פינס. בורביל שיחק צרפתי כפרי, שדה פינס, המשחק גנגסטר, משתמש בו כפתי, על מנת לחצות את הגבול לאיטליה עם מכונית יוקרה מסוג קדילק שתא המטען שלה עמוס בסמים. שיתוף הפעולה בין בורביל, דה פינס ואורי, יצר קומדיה מצליחה ביותר. אורי הצליח להשתמש בניגוד בין אישיותו העממית והפשוטה של בורביל, ובין אישיותו העצבנית ומהירת החימה של דה פינס, ליצירת קומדיה עממית שהביאה את הקהל הצרפתי אל הקופות, הזניקה את הקריירה של המעורבים בסרט וקיבעה אותה כהצלחה, ושימשה כבסיס לאין ספור קומדיות צרפתיות עממיות שלאחריה.
קריירה כבמאי וכתסריטאי > ההרפתקה הגדולה

שיתוף הפעולה של אורי, בורביל ודה פינס הגיע לשיאו בשנת 1966 עם הסרט "ההרפתקה הגדולה" (La Grande vadrouille; הסרט הופץ בארץ בשנת 1966 בשם "האנגלים באים, האנגלים באים"). המדובר בהפקה רב-לאומית ויקרה מאוד, בהשתתפות שחקנים בריטים וצרפתים, העוסקת בצבע עממי (בורביל) ומנצח תזמורת סנוב (דה פינס) המסייעים לקבוצת טייסים בריטים להימלט מהנאצים בימי מלחמת העולם השנייה. הסרט היה להצלחה אדירה, ומכר 17 מיליון כרטיסים. הייתה זו אחת ההצלחות הגדולות לה זכה אורי. לראשונה שיתף פעולה בכתיבת התסריט עם בתו, דניאל תומפסון, שהפכה לאחר מכן לבמאית ותסריטאית מצליחה בזכות עצמה. סרט זה נחשב לסרט המצליח ביותר של אורי.
קריירה כבמאי וכתסריטאי > שנות השבעים, ולאחריהן

שיתוף הפעולה של אורי עם דה פינס נמשך בשני סרטים נוספים "La Folie des grandeurs" ("שיגעון גדלות", 1971) ו"הרפתקאותיו של רבי יעקב" (1973). גם שני סרטים אלו היו שוברי קופות. הקרנתו של הסרט "הרפתקאותיו של רבי יעקב" לוותה בתקריות חמורות. הפרמיירה של הסרט התקיימה בפריז ימים ספורים לפני פתיחת מלחמת יום כיפור, כאשר נושאו של הסרט הוא האפשרות לדו קיום בין יהודים וערבים. דניאל קְרָוֵון, אשתו השנייה של מפיק הסרט ז'ורז' קְרָוֵון (אנ'), שכנראה לא הייתה יציבה בנפשה, חטפה מטוס, ודרשה כי הקרנת הסרט תיעצר, שכן הוא אינו פרו-פלסטיני. קרוון נורתה למוות על ידי המשטרה הצרפתית. על אף אירועים טראגיים אלו והאווירה הקשה שיצרו אצל יוצרי הסרט, היה הסרט ללהיט, וצפו בו למעלה משבעה מיליון צופים.
לאחר מכן המשיך בשיתוף פעולה עם קומיקאים ושחקנים צרפתים מובילים כז'אן-פול בלמונדו ששיחק בסרטו "אלוף ההרפתקנים" (L'as des as; ‏1982) או פייר רישאר ששיחק בסרט "Le coup du parapluie" ‏(1980). אורי המשיך ביצירת סרטים עד לסוף שנות ה-90, רבים מהם בשיתוף פעולה עם בתו, דניאל תומפסון. רבים מסרטיו של אורי כללו נקודה יהודית, או שהגיבור בהם היה יהודי. אם במפורש, בשמות הסרטים כ"הרפתקאותיו של רבי יעקב", העוסק בצרפתי גזען וצר מוחין הנאלץ להתחפש לרב ולחיות בקרב הקהילה היהודית, או "לוי וגלית" המתאר את הרפתקאותיו של לוטש יהלומים יהודי הנלחם כנגד ארגון פשע שראשו מכונה "גלית", או בפרט עלילתי חשוב כסרט "אלוף ההרפתקנים" באלוף טיס ממלחמת העולם הראשונה המבקר באולימפיאדת ברלין ומסייע להציל ילד יהודי מידי הנאצים. סרטו האחרון של אורי, "פעימת הלב" (Le Schpountz), עיבוד מחודש לסרטו של מרסל פניול משנות ה-30, צולם בשנת 1999.
בשנותיו האחרונות סבל אורי מבעיות בריאות קשות, ואף התעוור. בשנת 2002 פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "Ma Grande Vadrouille", ההרפתקה הגדולה שלי.
אורי מת בסן טרופה בשנת 2006. הוא נטמן בבית הקברות מונפרנס. עם מותו ספד לו נשיא צרפת, ז'אק שיראק במילים ""אורי היה רב אמן של הומור ויוצר מיתוסים יוצא מן הכלל"
פרסים וכיבודים

בשנת 1993 זכה אורי בפרס סזאר על מפעל חיים. את הפרס הכספי העניק אורי לז'אן דה פינס, אלמנתו של לואי דה פינס שמת עשר שנים קודם לכן. בשנת 1998 התקבל כחבר האקדמיה לאמנויות היפות. בשנת 2001 הוקרנו סרטיו בהקרנות מחווה בפסטיבל קאן. בשנת 2002 הוענק לו אות מסדר הכבוד על ידי הנשיא שיראק.
פילמוגרפיה כבמאי

Le Schpountz, ‏1999.
Fantôme avec chauffeur ("רוח הרפאים והנהג שלה"; 1996).
La Soif de l'or,‏ 1993.
Vanille fraise,‏ 1989.
Lévy et Goliath, ‏1987.
La Vengeance du serpent à plumes, ‏ 1984.
L'As des as ("אלוף ההרפתקנים"; 1982).
Le Coup du parapluie, ‏ 1980.
La Carapate, ‏ 1978.
Les Aventures de Rabbi Jacob ("הרפתקאותיו של רבי יעקב"; 1973).
La Folie des grandeurs ("שגעון גדלות"; 1971).
Le Cerveau, ‏ 1969.
La Grande Vadrouille ("ההרפתקה הגדולה" נקרא גם : "האנגלים באים, האנגלים באים"; 1966).
Le Corniaud ("הקדילק הלבן"; 1965).
Le crime ne paie pas ("הפשע אינו משתלם"; 1962).
la Menace, ‏1960.
La Main chaude, ‏ 1960.
הערות שוליים

↑  ז'ראר אורי filmsdefrance.com
↑  מרב יודילוביץ', הלך לעולמו הקולנוען הצרפתי ז'ראר אורי, באתר ynet, 26 ביולי 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278942905171  PLWABN: 9810588012305606  BIBSYS: 5099926  BNE: XX1104883  BnF: cb12109375h (data)  GND: 118916378  ICCU: RT1V032941  ISNI: 0000 0001 2119 3495  LCCN: n89617455  NKC: js20060804025  NLA: 42467518  NTA: 071835385  RERO: 02-A003662471  SNAC: w6k949bx  SUDOC: 029490308  Trove: 1458032  VIAF: 7420995   WorldCat (עם VIAF): 7420995
וילה מדיצ'י בקרג'י

וילה מדיצ'י בקרג'י (באיטלקית: Villa Medicea di Careggi) היא וילה השוכנת על גבעה הצופה על העיר פירנצה במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה. הווילה היא אחת מה"הווילות של משפחת מדיצ'י", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013.