stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האזורים האסורים לטיסה בעיראק
הערות שוליים

↑  "BBC News | FORCES AND FIREPOWER | Containment: The Iraqi no-fly zones". news.bbc.co.uk. נבדק ב-2019-10-17.
↑  ROBIN WRIGHT, U.S. Forces Hit Iraq Again in 2nd Round of Missile Strikes - Los Angeles Times, Los Angeles Times, ‏3 באוגוסט 1996
↑  "No-fly zones: The legal position". 2001-02-19. נבדק ב-2019-10-17.
↑  ITV - John Pilger - Labour claims its actions are lawful while it bombs Iraq, starves its people and sells arms to corrupt states
↑  "Britain and US Step Up Bombing in Iraq". www.globalpolicy.org. נבדק ב-2019-10-17.
↑  מטוסים אמריקאים ובריטיים תקפו מטרות בעיראק, באתר וואלה, 7 בנובמבר 2002
↑  סוכנויות הידיעות, חברת התעופה של עיראק חזרה לטוס, באתר ynet, 20 בספטמבר 2004
היידרון

במיתולוגיה הנורדית, היידרון (נורדית עתיקה: Heiðrún) היא עז אשר אוכלת את עלי העץ לאראד (Læraðr) בוולהאלה. היידרון מוזכרת בשני שירים באדה הפואטית, ובאדה הפרוזאית, שנכתבה במאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון. באדה הפרוזאית, התמד שיוצא מעטיניה של היידרון הוא המשקה שהאינהרייר שותים בסעודתם האינסופית.
הערות שוליים

1 2 3  הנרי אדמס בלוס, The Poetic Edda, הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 1936. (באנגלית)
1 2 3  ג'ון לינדו, Norse Mythology:
A Guide to the Gods, Heroes,
Rituals, and Beliefs, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2001, עמ' 166-167
↑  אנתוני פולקס, Gylfaginning, Edda, [Reprint edition], London: Everyman Paperbacks, 1995, עמ' 33, ISBN 0-460-87616-3. (באנגלית)
האשה המופלאה שבתוכנו

הפקת "האישה המופלאה שבתוכנו", 2015
הפקת "האישה המופלאה שבתוכנו", 2015
הפקת "האישה המופלאה שבתוכנו", 2015
האשה המופלאה שבתוכנו הוא מחזה מאת חנוך לוין שפורסם ב-1992.
עלילה

המחזה הוא קומדיית חיזורים שמלווה את משחקי החיזור של דמויות שוליים לווייניות קלאסיות.
חוטנר אוהב ומעריץ את מאוריציה, אבל היא חושקת בחורחה המאצ'ו. מאוריציה נוסעת למשך חודש עם משרתה פומפץ, ובמקומה באה חברתה מדגסקר עם המשרתת שלה הוצ'קס. בעקבות כך, חוטנר מאוהב במדגסקר, אבל מרגיש מחויבות למאוריציה, והוא נקרע בהיסוסיו. לכך מצטרף המעריץ שלה, לקסנר, שגם הוא נקרע בהיסוסיו. בין חוטנר ולקסנר נוצרת יריבות. לבסוף מדגסקר נוסעת ובמקומה חוזרת מאוריציה. חוטנר מחליף אז פאה ומקטורן, ומאוריציה לפתע חושקת בו, אבל הוא כבר לא רוצה בה.
על מצבתי כִּתבוּ: כשראה
אוטובוס מתקרב, חייך בהתרפסות –
עד כדי כך הבדידות.
הדמויות

מאוּרִיצְיָה, נחשקת ביותר, אשת העולם
חוּטְנֶר, איש בלי תיק, נספח ומסורב-אהבה למאוריציה
פּוּמְפְּץ, בת-לווייתה האנגליה של מאוריציה
מָדָגַסְקָר, נחשקת ביותר, אשת העולם
לַקְסְנֶר, האיש בלי תיק, נספח ומסורב-אהבה למדגסקר
הוֹצְ'קְס, בת-לווייתה הצרפתייה של מדגסקר
חוֹרְחֶה, מאהב אלמותי למאוריציה ולמדגסקר
סַן-לוּקְסוּסִי, מחזר אחרי מדגסקר
דֶה-בּוּרְבּוֹן, מחזר אחדי מדגסקר
מחזרים נוספים אחרי מדגסקר
הפקות > הפקת 1994 - קופרודוקציה של תיאטרון הקאמרי ותיאטרון החאן

המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי בשיתוף עם תיאטרון החאן ב-7 בפברואר 1994.
בימוי: חנוך לוין.
עיצוב תפאורה: אבי שכוי.
עיצוב תלבושות: רקפת לוי.
עיצוב תאורה: אבי יונה בואנו.
מוזיקה: פולדי שצמן.
שחקנים: יצחק חזקיה - חוטנר, יהודה אלמגור - לקסנר, אורנה כץ - מאוריציה/מדגסקר, פלורנס בלוך - פומפץ/הוצ'קס, אלכסנדר כהן - חורחה/הרננדז, יוסף שילוח - סן-לוקסוסי, יונתן צ'רצ'י - דה-בורבון, אבינעם מור-חיים, שמעון מימרן, אריה צ'רנר, ניר רון - מחזרים.
בנוסף, ב-25 ביוני 2008 התארחה בתיאטרון הקאמרי ובתיאטרון גשר הפקה נוספת של ההצגה בעיבוד של הבמאי הרוסי רומן ויקטיוק.
הפקות > הפקת 2015 - קופרודוקציה של תיאטרון הקאמרי ואנסמבל המאה ה-21

ב-14 בנובמבר 2015 הועלתה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ובשיתוף עם אנסמבל המאה ה-21 אופרה קאמרית המבוססת על המחזה. האופרה הוצגה במסגרת פסטיבל חנוך לוין.
ליברית ומוזיקה: אסנת נצר.
בימוי: יוליה פבזנר.
עיצוב תפאורה: איתמר וכסלר.
עיצוב תאורה: יעקב סליב.
ניהול מוזיקלי: דן יוהס.
ניצוח על התזמורת: יובל צורן.
שחקנים: יעל לויטה - מאוריציה/מדגסקר, נועה פרנקל - פומפץ/הוצ'קס, גיא פלץ - חוטנר, רועי סרוק - לקסנר, גיל ויינברג - חורחה.
לקריאה נוספת

חנוך לוין, הזונה מאוהיו ואחרים | מחזות 5‏, עריכה: מולי מלצר, הוצאת הקיבוץ המאוחד וספרי סימן קריאה, 1996.
מיכאל הנדלזלץ, חנוך לוין על פי דרכו, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001,
הערות שוליים

↑  אתר החאן
↑  מרב יודילוביץ', "האישה המופלאה שבתוכנו" - הגרסה הרוסית, באתר ynet, 10 ביוני 2008
↑  אתר הקאמרי
| מבחר ממחזות חנוך לוין |
| --- | --- | --- |
| 1968–1969 | את ואני והמלחמה הבאה (1968) • קטשופ (1969) • סולומון גריפ (1969) |  |
| 1970–1979 | מלכת אמבטיה (1970) • יעקובי ולידנטל (1972) • קרום (1975) • סוחרי גומי (1978) |  |
| 1980–1989 | יסורי איוב (1981) • הזונה הגדולה מבבל (1982) • הפטריוט (1982) • אורזי מזוודות (1983) • יאקיש ופופצ'ה (1986) • ההולכים בחושך (1989) • מלאכת החיים (1989) |  |
| 1990–1999 | הילד חולם (1993) • האשה המופלאה שבתוכנו (1994) • הזונה מאוהיו (1996) • רצח (1997) • מוריס שימל (1998) • הבכיינים (1999) • אשכבה (1999) |  |
| 2000–2009 | הרטיטי את לבי (2007) |  |
ביבליוגרפיה
דיור האמצע החסר

דוגמה לבנייה טורית
האמצע החסר (באנגלית: Missing middle housing) הוא מושג שמתאר סוגי דירות רב–משפחתיים או מקובצים שנבנים באותו קנה מידה כמו בתים חד–משפחתיים. המושג משמש בדרך כלל לתיאור תופעה בארצות הברית ובקנדה, בהן חסר סוג זה של דיור בצפיפות כזו, לרוב בגלל הפרוור שעברו והתלות ברכב. דיור האמצע החסר נועד לענות על הביקושים לשכונות הליכתיות, להתמודד עם הגידול באוכלוסייה ולספק טווח רחב יותר של מחירים. המושג מתאר בדרך כלל סוגי דיור שהיו נפוצים בארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה, כמו דירות דופלקס, בנייה טורית ובניית חצר שהפכו לפחות נפוצים, עקב מדיניות שעודדה בניית בתים חד–משפחתיים וצמצמה את האפשרות לבנות בצפיפות בינונית.
היסטוריה

בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, למעט שיקגו וניו יורק שכבר בנו לגובה, היו דומות לערים האירופאיות. הן היו קטנות בשטחן ביחס לאוכלוסייתן והבניינים היו לרוב בגובה 3–7 קומות ומוקפות בטבעת של פרברים שבהם עוברת חשמלית. רוב התושבים בעלי הכנסה נמוכה ובינונית חיו במרחק סביר ממקומות העבודה שלהם.
אנשים בהכנסה נמוכה יותר חיו לרוב בקומות הגבוהות בבניינים, שלרובם לא היו מעליות, או בשיכונים. הסוחרים גרו לרוב ביחידת דיור מעל החנות שלהם, ובעלי אמצעים גרו לרוב בבית טורי או בפרבר חשמלית שעדיין היה קרוב יחסית למרכז העיר. דרך ההתניידות למקומות שאינם במרחק הליכה הייתה באופניים, אוטובוס, חשמלית או רכבת. מסורתית, בעלי ההכנסה הגבוהה ביותר חיו לרוב בבתים גדולים מחוץ לעיר, והגיעו אליה בעגלות עם סוסים ומאוחר יותר ברכבים.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 נעשה קישור בין יחידות דיור קטנות לבין פשיעה, תוך אידיאליזציה של צורת החיים ה"כפרית" וראייה בה כפתרון. הפרברים החדשים ומבוססי הרכב היו חיקוי בר השגה של הדיור שהיה משויך עד אז עם המעמד הגבוה, והתאפשר אחרי מלחמת העולם השנייה בקנה מידה רחב עם המרת מפעלי נשק לייצור מכוניות, ובכך ירד המחיר לצרכן.
המדיניות האמריקאית המקורית קבעה כי "לכל אחד יש זכות שווה בכביש המהיר, תוך הקפדה על כך שכל אחד יקפיד שלא לפגוע במשתמשים האחרים בדרך". תומכי הרכב הפרטי עודדו את הוצאת מי שאינם נהגים מהכבישים, בדגש על הולכי רגל ועשיית שימוש במונח "חצייה לא חוקית" (אנ'). בנוסף, הממשלה הפדרלית, המושלים וראשי המחוזות לקחו על עצמם תוכניות ענק לבניית כבישים מהירים וסבסדו רכישת בתים בפרברים החדשים (שנבנו בסגנון שכונת לוויטאון). המדיניות הממשלתית האיצה את השימוש ברכב בידי מעמד הביניים עד שנות ה-60 ותרמה באופן ישיר לירידה באיכות, זמינות והכדאיות הכלכלית של התחבורה הציבורית. במהרה, הפכו שיקגו וניו יורק, על מגדליהן והקרקע היקרה שבהן, לסמל בעיני רבים בצפון אמריקה לפיו בערים קיימים מגדלים ודאונטאון ששולט בהן, בשעה שהערים האירופאיות נותרו בעלות בנייה נמוכה, צפופות ומרובות מרכזים.
ניתן להבין מהם הגורמים ששכנעו את מקבלי ההחלטות במאה ה-20 ליצור מדיניות שתמנע הקמת דירות קטנות נוספות וצפיפות בינונית. המדיניות החדשה יצרה ערים שלהן מרכז אחד שנשלטת על ידי מגדלים, לרוב משרדים, שנקרא בדרך כלל "רובע העסקים המרכזי" (CBD). הלב העירוני החדש היה מוקף בדרך כלל בנוף שנשלט על ידי בתים צמודי קרקע עם גינות וחניות שעודדו את השימוש ברכב הפרטי, הוקמו מרכזי קניות מבוססי רכב ונסללו רשתות כבישים מהירים.
השפעות

אובדן הגמישות והיכולת לבנות בצפיפות בינונית תוך הסתמכות על התחבורה הציבורית גרם למספר השפעות: עליית זמני הנסיעות שלא הושפעו מהשקעות נוספות בכבישים, בשל תופעת הביקוש המושרה, לפיה תוספת תשתיות לרכב הפרטי תגרור עלייה בשימוש בו ואיתה יעלו גם זמני הנסיעה, מגבלות פיזיות על השטח שאפשר העברת אנשים במכוניות והגדלת העלויות עבור האזרחים והממשלה לעומת צורות תחבורה קודמות; קושי עבור בעלי אמצעים מופחתים למצוא דירות במרחק נסיעה סביר ממקום עבודתם; קושי של הערים מבוססות הרכב להיות ידידותיות לסביבה בגלל השימוש הלא יעיל במשאבים, שטחים מרוצפים וסלולים רבים שמעלים את הסיכוי לשיטפונות ואובדן בתי גידול טבעיים; הערים איבדו את רוב החנויות שלא מתבססות על גודל לטובת חנויות ענק ומקומות בילוי לא פורמליים כמו מספרות, חדרי כושר וחנויות ספרים, המכונים גם "מקומות שלישיים" שבהם באופן מסורתי התרכזו תושבי השכונות. יש שהציעו שאובדן המקומות השלישיים תרם לפגיעה בתחושת השייכות והלכידות החברתית, וכן גרם לעלייה בתחושת הבדידות.
גורמים

חלוקת הערים הצפון-אמריקאיות לכאלה שבנויות בצפיפות נמוכה וגבוהה עם מעט מאוד דירות ביניים נבע מחוקים נוקשים שנגעו לחלוקה לאזורים לפי ייעודי קרקע והפכו את בניית הביניים לבלתי חוקית. עובדה זו, יחד עם תכנון התחבורה, הפך את הרכב הפרטי לאמצעי ההתניידות העיקרי של התושבים, ודחק הצידה צורות אחרות כמו הליכה, רכיבה על אופניים ותחבורה ציבורית. גם התחבורה הציבורית שנבנתה, דוגמת GO Transit, מיועדת לכך שהנוסעים יחנו בחניון בסמוך לתחנה וייסעו ברכבת חד כיוונית שפועלת בשעות העומס בלבד.
ניסיונות לבנות דיור ביניים

דיור ביניים מציע פתרונות דיור מגוונים שמשתלבים בשכונות המורכבות מבתים חד–משפחתיים ויוצר דיור בהישג יד. דירות בצורת דיור זו הן לרוב קטנות יותר לעומת חד–משפחתיים, אולם הן חולקות את השטח עם דירות נוספות, מה שמפחית את עלויות הקרקע פר דירה ולפיכך מפחית את מחירי הדיור. דיור ביניים הוא לרוב הזול ביותר שניתן לבנות, שכן הוא נבנה יחסית נמוך, ללא או עם מעט חניה ומבוסס בדרך כלל על בניית עצים, מה שחוסך בעלויות הבנייה והבטון. מכיוון שחומרי הבנייה פחות מסובכים מבניינים גבוהים יותר וממגדלים, ניתן להיעזר במגוון רחב יותר של בנאים לבניית הבתים. בנוסף, הצפיפות הגבוהה יותר והניצול היעיל של הקרקע משתלם יותר כלכלית עבור העיריות, שכעת נדרשות לספק שירותים לתושבים שממוקמים על פחות שטח בהשוואה לצמודי קרקע.
הגדלת צורות הדיור מאפשרת למגוון גדול יותר של משפחות בעלות צרכים ואמצעים שונים לגור בדיור איכותי. דיור ביניים הופך לבר השגה באופן טבעי עם השנים, ומאפשר רמת צפיפות שמספיקה להקמת חנויות ומקומות בילוי, מה שמפחית את השימוש ברכב הפרטי ואת העלויות שהוא דורש. כמו כן הוא מאפשר לאוכלוסייה מבוגרת לעבור לדירות קטנות יותר מבלי לעזוב את שכונתם, או לאפשר למשפחות המורכבות מכמה דורות לגור יחד ולשמור על פרטיות. כמו כן, צורות דיור ביניים שכוללות דירות משניות יכולות לסייע בתשלום המשכנתא על הדירה באמצעות השכרת יחידת הדיור הנלווית.
תומכי זכויות קניין מאמינים שהרחבת אפשרות דיור הביניים מגדילה את זכות הקניין בכך שהיא מאפשרת לבעלי נכסים צורות רבות יותר של שימוש בנכס שברשותם.
ניסיונות לבנות דיור ביניים > פיתוח מוטה–תחבורה ציבורית (TOD)

החל משנות ה-90 רעיון הפיתוח מוטה תחבורה ציבורית קודם על ידי מתכננים רבים כדרך ליצור צפיפות בינונית. הרעיון, שמבוסס על בניית שכונות מעורבות שימושים מסביב לתחנות תחבורה ציבורית יסייע בהעלאת השימוש בתחבורה הציבורית ויאפשר להפוך את הערים הצפון אמריקאיות לאורבניות מחדש. פיתוח מוטה תחבורה ציבורית בארצות הברית ובקנדה מקודם בדרך כלל ליד נקודת תחבורה ציבורית, ומורכב מבניינים בינוניים וגבוהים מעורבי שימושים, שכוללים לרוב חנויות בקומת הקרקע ומגורים ומשרדים מעליהן.
ביקורות על צורת תכנון זו טוענות ש-TOD בקנה מידה גדול נכשל ביצירת מקומות עניין חדשים, וכי הוא יוצר מקומות חסרי אופי חדשים, בדומה לפרברים אותם הוא מנסה להחליף. המבקרים טוענים שהמתכננים מנסים לעשות בעצמם את מה שלטענתם צריך להתרחש באופן אורגני באמצעות יצירת התנאים המתאימים.
ניסיונות לבנות דיור ביניים > אזור חופשי

ביפן קיים שימוש בצורת חלוקה לאזורים שלא איבדה את דיור הביניים. ביפן, קיימים 12 סוגי ייעודי קרקע, בכל אחד מהם נקבעת צורת הבניין והשימוש שמיועד עבורו. צורת הבניין נקבעת לפי שטח הרצפה המותר, הגובה וגודל יחידת הדיור המינימלית. בקרות אלו נועדו להבטיח מעבר אוויר ואור מתאים בין הבניינים ולהבטיח איכות חיים. במקום ייעוד שנקבע פעם אחת, אזורים מוגדרים לפי השימוש ה"אינטנסיבי ביותר". במערכת זו, המתכננים נדרשים להתמקד ביצירת התנאים הדרושים כדי לעודד יזמים להשתמש בחלקות שלהם ולהבטיח אזורים בצפיפות בינונית.
גישה זו מעניקה לבעל הקרקע גמישות בשימוש בקרקע ומונעת פיתוח מזיק או לא הולם. התוצאה של מדיניות זו מאפשרת לבעלי הנכסים להגיב לשינויים בשוק ולביקושים.
חסמים

רשויות מקומיות רבות בצפון אמריקה לא מאפשרות לתכנן דיור אמצע חסר. בניין קונדו שכולל סטודיו, חדר שינה אחד או שניים בגודל של 60–100 מ"ר עם חניון אסור ברשויות רבות לפי החלוקה לאזורים. קומפלקסים רבים שנבנו מהעשור השני של המאה ה-21 זמינים להשכרה אך לא לבעלות.
במאה ה-21

העלייה במודעות לדיור האמצע החסר נובעת מגורמים רבים, לרבות ביקוש מחודש לצורות דיור כאלה, ביקוש לשכונות הליכתיות, ההכרח בבניית דיור בר השגה, מאמצים לעודד הליכה ותחבורה ציבורית ושינויים דמוגרפיים. האגודה האמריקאית לגמלאים הראתה שיותר ויותר אמריקאים רוצים "להזדקן במקום", וזקוקים לגישה נוחה לשירותים העירוניים השונים בהליכה ובתחבורה ציבורית. עוד נמצא שבני דור ה-Y נוהגים פחות ומחפשים מקומות קרובים לתחבורה ציבורית. בין 1964 ל-2004 הקילומטראז' הממוצע בארצות הברית עלה מדי שנה, אולם כיום האמריקאים נוהגים פחות מבשנת 2004, ובדומה לקילומטראז' הממוצע ב-1996. הירידה החדה ביותר נרשמה בקרב בני 16–34, שנוהגים 23% פחות מבני גילם של שנת 2001.
ראו גם

הליכתיות
צפיפות אוכלוסייה
הגשר המשולש

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר קשתי, גשר אבן, גשר 
 כתובת:  ליובליאנה 
 מיקום:  ליובליאנה 
 מדינה:  סלובניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1842
 תאריך פתיחה רשמי:  1842 
 אדריכל:  יוז'ה פלצ'ניק 
 קואורדינטות:  46°03′04″N 14°30′22″E﻿ / ﻿46.051082117°N 14.50620492°E﻿ / 46.051082117; 14.50620492
  (למפת סלובניה מוגדלת) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  קופר א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. הגשר המשולש(למפת סלובניה רגילה) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  קופר א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. הגשר המשולש
 
הגשר המשולש
כתובת ההקדשה על הגשר האמצעי
הגשר המשולש (סלובנית Tromostovje ובעבר גם Tromostje) הוא מכלול של שלושה גשרים בליובליאנה, החוצים את נחל ליובליאניצה. הגשר הוא העתיק ביותר בלובליאנה ונחשב לאחד מסימני ההיכר של העיר. הגשרים ממוקמים במקום בו הנחל פונה מזרחה, סמוך מתחת לגבעת המצודה, והם מקשרים בין המרכז ההיסטורי של ליובליאנה מדרום וכיכר פרשרן והעיר החדשה מצפון. הגשר המרכזי עשוי משתי קשתות ורוחבו הכולל הוא 9.90 מטרים. שני גשרי הצד נבנו בזווית בשל עיקול הנהר. כל אחד מהם כולל קשת אחת באורך של 23.15 מטרים בגשר האחד ו-23.80 מטרים בגשר השני, ורוחב כל אחד מהם הוא 3.90 מטרים. הגשרים בנויים מאבן ומבטון, ומאז 2010 הם מרוצפים בלוחות גרניט.
היסטוריה

קיומו של גשר עץ באתר נזכר כבר ב-1280. תחילה כונה הגשר בשם "הגשר הישן" (Stari Most) כדי להבחינו מגשר מאוחר יותר שנבנה בעיר. לאחר מכן כונה בשמות הגשר התחתון (Spodnji Most) או גשר שפיטל (Špitalski most) בשל בית תמחוי סמוך שנוסד במאה ה-14. גשר זה עלה באש ותחתיו נבנה גשר חדש בשנת 1657. ב-25 בספטמבר 1842 נחנך באתר גשר חדש שנבנה בידי האדריכל ג'ובני פיקו וזכה בשם גשר פרנץ (Frančev most) לכבודו של פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה. גשר זה הוא בעיקרו הגשר המרכזי הניצב באתר גם כיום. על הגשר נרשמה כתובת הקדשה:
"ARCHIDVCI. FRANCISCO. CAROLO. MDCCCXLII. CIVITAS"
דהיינו "לארכידוכס פרנץ קרל 1842 מהעיר". בשנת 1929 תכנן האדריכל יוז'ה פלצ'ניק שני גשרים נוספים משני צדדיו של הגשר הקיים. גשרים אלה נועדו להולכי רגל בעוד שהגשר המרכזי נועד לכלי רכב ולקרונית שפעלה בעיר באותה עת. עבודות ההקמה החלו ב-1931 והסתיימו באפריל 1932 עת נחנכו שני הגשרים החדשים. הגשר חודש בשנת 1992, ומאז שנת 2007 כל שלושת הגשרים מיועדים להולכי רגל בלבד.
הערות שוליים

↑  Tromostovje
דזינטרה גקה-וסקה

| --- | --- |

 לידה:  31 בינואר 1950 (בת 74) ריגה, ברה"מ 
 מדינה:  לטביה 
 פרופיל ב-IMDb
 
דזינטרה גקה-וסקה (בלטבית: Dzintra Geka-Vaska; נולדה בשנת 1950 בריגה, לטביה) היא במאית ופוליטיקאית לטבית.
ביוגרפיה

אביה של גקה היה אסיר פוליטי שבילה שנים רבות במחנות גולאג סובייטיים. בשנת 1965 סיימה גקה את לימודיה בבית ספר שמונה-שנתי. בשנת 1969 סיימה את לימודיה בבית הספר הטכני לתרבות וחינוך בריגה. בשנת 1970 החלה לעבוד כעורכת בסטודיו לקולנוע בריגה. בשנת 1979 סיימה את לימודיה במכון לנינגרד לתיאטרון, מוזיקה וסינמטוגרפיה, בתחום בימוי טלוויזיה.
בשנת 1980 הפכה לגקה לעוזרת במאית ב-LTV (הטלוויזיה הלטבית). בשנת 1982 השלימה השתלמויות בבימוי דוקומנטרי בטלוויזיה במוסקבה. בשנת 1988 הפכה למנהלת הטלוויזיה הלטבית.
גקה ביימה כמה סרטים, בהם "קורט פרידריקסון", "בחיפוש אחר טיזה", "ציפורי אלוהים", "איפה שהו האבות?", "הגן על מולדתך", "סקס שירה", "ילדי סיביר" (על ילדים יהודים שפונו מלטביה לסיביר באווקואציה עם פלישת הגרמנים לברית המועצות במלחמת העולם השנייה - מבצע ברברוסה), "יומני סיביר", "פעם בסיביר", "התמכרות שהפכה לגן עדן" ו"כל יום של המאה: עונות".
הערות שוליים

↑  Tiesa pirms gada apstiprinājusi, ka režisore Dzintra Geka nav sadarbojusies ar VDK skaties.lv
↑  "Dzintra Geka-Vaska". filmas.lv.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012371051005171  GND: 1237551544  ISNI: 0000 0003 8522 4312  LCCN: n2008048383  LNB: 000025404  VIAF: 81387436   WorldCat (עם VIAF): 81387436 
ערך זה הוא קצרמרבנושא לטביה ובנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האזור הצפוני (ברזיל)

| --- | --- |
נוף אופייני ליער האמזונאס
נוף אופייני ליער האמזונאס
 מדינה:  ברזיל ברזיל
 שטח:  3,853,327.2 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ באזור:  17,354,884 (2022)
  ‑ צפיפות:  3.9 נפש לקמ"ר (2007)
 קואורדינטות:  4°34′00″S 58°56′00″W﻿ / ﻿4.5666666666667°S 58.933333333333°W﻿ / -4.5666666666667; -58.933333333333 
  מפת מיקום  מפה מפורטת  האזור הצפוני  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
האזור הצפוני (בפורטוגזית: Região Norte do Brasil) הוא אזור הכולל את המדינות אמאפה, אמזונאס, אקרי, טוקנטינס, פארה, רונדוניה ורוריימה שבצפון ברזיל. האזור משתרע על פני כ-3.85 מיליון קמ"ר, שהם כ-45% משטחה של ברזיל כולה. עם זאת הוא דל באוכלוסין, ורק כ-9% מתושבי ברזיל (כ-15 מיליון תושבים) מתגוררים בו. גם חלקו בתמ"ג של ברזיל נמוך.
גאוגרפיה

נהר האמזונאס זורם במדינות אמזונאס ופארה, ואגן הניקוז שלו כולל את רוב שטח האזור הצפוני. יער האמזונאס מכסה את מרבית האזור הצפוני. מדינת טוקנטינס יוצאת דופן בהקשר זה, ורובה נכללת במערכת האקולוגית של הסראדו, המאופיינת באזורי סוואנה. הסראדו מכסה גם שטחים נרחבים ברונדוניה וברוריימה, ושטחים מצומצמים יותר בפארה ובמקאפה. לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזור הצפוני עולה על 1,000 מ"מ, ברובו היא גבוהה מ-1,500 מ"מ, ובאזורים מסוימים היא אף עולה על 3,000 מ"מ. ברוב האזור הצפוני הטמפרטורה הממוצעת עולה על 24°C.
דמוגרפיה

הערים הגדולות ביותר באזור הצפוני הן ערים אלו:
| עיר | מספר תושבים |
| --- | --- |
מנאוס: כ-1.61 מיליון
בלם: כ-1.41 מיליון
אננינדאואה: כ-480 אלף
פורטו וליו: כ-430 אלף
מקאפה: כ-370 אלף
ריו ברנקו: כ-290 אלף
סנטרם: כ-270 אלף
מבחינה אתנית, רובם המכריע של תושבי האזור (כ-69%) הם ממוצא מעורב, שיעור גבוה בהרבה מהממוצע בברזיל (כ-38%). פחות מרבע מהתושבים הם לבנים (לעומת 54% בברזיל כולה), כ-6% שחורים (שיעור דומה לשיעור הכללי בברזיל) וכ-0.7% אינדיאנים (לעומת 0.4% בברזיל כולה).
כלכלה

כלכלת האזור הצפוני מבוססת בעיקר על חקלאות ומוצריה, ובכלל זה לטקס, אסאי, עץ ואגוזים. בין המחצבים הנכרים או מופקים באזור - זהב, קסיטריט, בדיל וברזל.
הערות שוליים

↑  נכון ל-2007
דורותי פיטמן יוז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באוקטובר 1938 Lumpkin, ארצות הברית 
 פטירה:  1 בדצמבר 2022 (בגיל 84) טמפה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ג'קסונוויל 
 
דורותי פיטמן יוז (באנגלית: Dorothy Pitman Hughes; ‏1938 - 1 בדצמבר 2022) הייתה פמיניסטית, פעילה למען זכויות הילד וסופרת אפרו-אמריקנית. פיטמן יוז הייתה שותפה מייסדת של המגזין Ms, ב-1972, ביחד עם גלוריה סטיינם. כן, היא הקימה את המקלט הראשון לנשים מוכות בעיר ניו-יורק, הייתה מייסדת שותפה בהקמת הסוכנות להתפתחות הילד בניו יורק (כיום מינהל העיר ניו יורק לשירותי ילדים). יוז ייסדה עם סטיינם ואחרות את ברית הפעולה הנשית (Women's Action Alliance) בשנת 1971. יוז וסטיינם הרצו יחד בנושאי מגדר, מעמד, גזע במהלך שנות השבעים.
אופרה ווינפרי קראה לפיטמן יוז אחת "האמהות הגדולות" של אמריקה.
ביוגרפיה

דורותי פיטמן יוז נולדה בשנת 1938, בלמפקין, ג'ורג'יה. כשהייתה בת עשר אביה הוכה למוות וגופתו הושארה על מפתן הבית. המשפחה מאמינה שהאב נרצח על ידי הקו קלוקס קלאן. יוז, כילדה, החליטה כתגובה לאירועים הקשים שמשפחתה עברה להקדיש את חייה לשיפור חייהם של אנשים. לאחר שסיימה את הלימודים בתיכון, בשנת 1957, פיטמן יוז עבר מג'ורג'יה לניו יורק ועבדה כזמרת במשך כעשור.
ביוגרפיה > קריירה ואקטיביזם

פיטמן יוז החלה את דרכה כאקטיביסטית באיסוף תרומות לשחרור פעילי זכויות אדם שנעצרו בהפגנות. היא לקחה חלק בקמפיין לנשיאות של ג'ימי קארטר והקימה מעונות יום בתקופה שבה בה היו מעט מעונות. לדבריה, יותר מדי נשים נאלצות לעזוב את ילדיהן לבדם בזמן שהן עובדות על מנת להאכיל את משפחותיהן.
ב-1971 הקימה ביחד עם גלורייה סטיינם את המגזים Ms., כתב עת פמיניסטי ליברלי. המגזין החל לצאת לאור ב־1972. באותה השנה היא לקחה חלק בהקמת המקלט הראשון לנשים מוכות בעיר ניו יורק וייסדה את סוכנות להתפתחות הילד, יוז גם ייסדה עם גלוריה סטיינם את הפעולה של נשות ברית, חלוצי לאומי מרכז מידע, אשר התמחה nonsexist, גזעיות חינוך ילדים, בשנת 1971.
פיטמן יוז שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת קולומביה, בניו רושל קולג' ובסיטי קולג' של ניו יורק. היא גם בעלים של עסק לציוד משרדי בהארלם בין השנים 1997 - 2007 וכתבה על ניסיונה בשני ספרים במטרה לעודד עסקים קטנים נוספים בקרב אפרו-אמריקאים.
בשנת 194 הייתה יוז חלק מהכח המוביל של תוכנית שקידם ממשל קלינטון שיעדה 300 מיליון דולר פדרלי, מדינתי ועירוני לטובת לפתוח הארלם. היא הייתה חלק מצוות המחקר וההקמה של מרכז השקעות ופיתוח עסקים קטנים בבעלות מקומית בהארלם. עם זאת יוז הפכה בהמשך למבקרת התוכנית משום הביאה תאגידי ענק לאזור על מנת ליצור מקומות עבודה אך בסופו של דבר הם פגעו בעסקים הקטנים והבינוניים.
ספרים

2000: Wake Up and Smell the Dollars! Whose Inner-City Is This Anyway!
2012: I'm Just Saying... It Looks Like Ethnic Cleansing (the Gentrification of Harlem)
הערות שוליים

↑  Wynn, Dan. "Gloria Steinem (with Dorothy Pitman Hughes)". Gloria Steinem (with Dorothy Pitman Hughes). National Portrait Gallery; Smithsonian Institution. נבדק ב-10 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Jones, Tracy (3 בינואר 2011). "Women of resolve have intentions that will be felt in the community". Florida Times-Union (archived). נבדק ב-5 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rose, Yvonne. "Empowering Who?". BlackBookNews.com. אורכב מ-המקור ב-2015-04-18. נבדק ב-9 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rabhan, Anna (14 במרץ 2011). "Lift, Don't Separate! Dorothy Pitman Hughes and Gloria Steinem to speak in Jacksonville". EU Jacksonville. אורכב מ-המקור ב-23 בינואר 2013. נבדק ב-8 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Wilson, Cristin (27 בינואר 2001). "Q&A with author and activist Dorothy Pitman Hughes". Florida Times-Union. נבדק ב-9 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Cristin Wilson, Q&A with author and activist Dorothy Pitman Hughes, The Florida Times-Union (באנגלית)
↑  Hughes, Dorothy Pitman., Wake up and smell the dollars! Whose inner-city is this anyway! : one woman's struggle against sexism, classism, racism, gentrification, and the Empowerment Zone, 1st ed, Phoenix, AZ: Amber Books, 2000, עמ' xix
↑  SIMONE SEBASTIAN, Harlem Business Owners Protest Funds Distribution, Columbia Daily Spectator, ‏MARCH 27, 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1231118393  LCCN: n99030834  VIAF: 9177365   WorldCat (עם VIAF): 9177365
הבריחה הגדולה של סטיץ'

לרגל הפתיחה של מתקן הבריחה הגדולה של סטיץ', "השחית" סטיץ' את טירת סינדרלה.
הבריחה הגדולה של סטיץ'! (באנגלית: !Stitch's Great Escape) היה מתקן המצוי בארץ המחר של ממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה.
המתקן הוא תיאטרון עגול בו מתוארת הבריחה הגדולה של סטיץ', דמות מסרט ההנפשה "לילו וסטיץ'". המתקן נפתח ב-16 בנובמבר 2004 והחליף את מתקן טרורחיזרים - מפגש עם חיזרים (ExtraTERRORestrial Alien Encounter) שקדם לו. המתקן נסגר ב-6 בינואר 2018. למרות שתחילה היה מדובר בסגירה זמנית, המבנה שלו עבר שיפוץ במראהו החיצוני במהלך 2019 ובעקבות כך אישרה חברת וולט דיסני ב-16 ביולי 2020 את סגירתו הרשמית של המתקן.
תיאור המתקן

המבקרים נכנסים כסוהרים חדשים לבית כלא המצוי בחלל ובעת ההדרכה הניתנת להם, בעודם יושבים בתיאטרון הגדול מגיע סטיץ' ומצליח להימלט מכלאו ולהציק לסוהרים וצופים בין היתר, בגרימת נזקים למערכות החשמל והפרחת נפיחות באוויר לאחר אכילת נקניקייה.
נתוני המתקן

פתיחה: 16 בנובמבר 2004
סגירה: 6 בינואר 2018
זמן המופע: 15:00
סוג המתקן: הצגה בפני אנשים יושבים, אודיו אנימטרוניקה, ריחות וקולות.