stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאור קנדיל
קריירה

קנדיל החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של שמשון תל אביב, ממנה עבר בגיל 12 למחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב, בה שיחק שנה וחצי ולאחריה חזר לשמשון. ב-6 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של בית"ר שמשון תל אביב, בניצחון 3–1 על מכבי עירוני בת ים במסגרת גביע הטוטו, ובמשחק זה גם כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, אך לא שותף במשחקי הקבוצה בליגה הלאומית. במקביל בתקופה זו שיחק קטרגל בקבוצת מכבי נחלת יצחק תל אביב. בינואר 2011 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל תל אביב, וכעבור חצי שנה חזר לקבוצת הנוער של בני יהודה, בה שיחק שנתיים.
בקיץ 2013 הושאל למכבי יפו מליגה א'. ב-11 באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 4–1 על הפועל מחנה יהודה, ובמשחק זה גם כבש את שערו הראשון במועדון. ב-14 באוגוסט 2014 הושאל לקבוצת הפועל רמת השרון. למחרת ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–1 להפועל כפר סבא. ב-22 בספטמבר 2014 כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 6–0 על הכח עמידר רמת גן, ואת עונת 2014/2015 סיים עם שני שערים ותשעה בישולים ב-26 הופעות בליגה הלאומית.
לקראת עונת 2015/2016 שב קנדיל לבני יהודה, לאחר שעלתה בחזרה לליגת העל, וחתם על חוזה חדש לשלוש שנים במועדון. ב-22 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 3–0 על מכבי חיפה, ובסך הכל שותף בעונה זו בשמונה משחקי ליגה. בתחילת עונת 2016/2017 לא הרבה לשחק תחת הדרכתו של המאמן אריק בנדו, אך לאחר מינויו של ניסן יחזקאל למאמן הקבוצה הפך שחקן הרכב קבוע בבני יהודה, וב-13 במאי 2017 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 2–1 על מ.ס. אשדוד. הוא סיים את העונה עם שער אחד ושלושה בישולים ב-20 הופעות ליגה, ובסופה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר מול מכבי תל אביב.
ב-13 ביולי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית, בתיקו 1–1 של בני יהודה מול טרנצ'ין הסלובקית. במשחק זה הורחק לאחר ספיגת כרטיס צהוב שני, ולאחר מכן היה שותף לניצחונה של הקבוצה 1–0 על זניט סנקט פטרבורג הרוסית באצטדיון פטרובסקי, אך הקבוצה הודחה בעקבות הפסד 0–2 במשחק הראשון באצטדיון בלומפילד. בתחילת עונת 2017/2018 כבש בהפסד 2–4 להפועל באר שבע במשחק אלוף האלופים, ובליגה כבש שער אחד והוסיף שישה בישולים ב-32 הופעות בליגת העל.
ב-29 ביולי 2018 חתם לשלוש שנים במכבי תל אביב. ב-19 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בניצחון 4–1 בדרבי מול הפועל תל אביב במסגרת גביע הטוטו. הוא זכה עם מכבי בשתי אליפויות רצופות, וכן בגביע המדינה לאחר ניצחון במשחק הגמר על הפועל תל אביב בו לא שותף עקב פציעה.
ב-14 ביוני 2023 חתם לשנתיים במכבי חיפה זאת לאחר שהיה על סף חתימה בביתר ירושלים והפועל תל אביב.
נבחרת ישראל

במרץ 2018 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, לקראת משחק הידידות מול רומניה. ב-14 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת כשגם פתח בהרכב מול סלובקיה במשחק שהסתיים בניצחון חוץ 2–3 לטובת ישראל, במסגרת ליגת האומות 2020/2021.
תארים

גביע המדינה (1): 2016/17
ליגת העל בכדורגל (2): 2018/19, 2019/20
גביע המדינה (1): 2020/21
גביע הטוטו (2): 2018/19, 2020/21
אלוף האלופים (2): 2019, 2020
מכבי חיפה
אלוף האלופים (1): 2023
חיים אישיים

נשוי להדס ולהם בן.
הערות שוליים

↑  ארז נעמן, ‏מאור קנדיל הושאל לרמה"ש: שמח, הגעתי לבית חם, באתר ONE‏, 14 באוגוסט 2014
↑  ארז נעמן, ‏בני יהודה עברה בבקרה, מאור קנדיל חתם, באתר ONE‏, 6 באוגוסט 2015
↑  רז אמיר, ‏רשמית: מאור קנדיל חתם במכבי תל אביב, באתר ONE‏, 29 ביולי 2018
↑  יניב טוכמן‏, מאור קנדיל חתם במכבי חיפה: "ההיכרות עם השחקנים תעזור לי להתאקלם", באתר וואלה, 14 ביוני 2023
↑  אופיר סער‏, מה השתבש? הסיבה שמאור קנדיל לא יצטרף לבית"ר ירושלים, באתר וואלה, 9 ביוני 2023
↑  אופיר סער‏, מאור קנדיל צפוי לחתום בבית"ר ירושלים ביום ראשון, אבישי כהן יעזוב?, באתר וואלה, 9 ביוני 2023
↑  דוד בן-שימול, פרש כנף: ההתקדמות המטאורית של מאור קנדיל, באתר ynet, 19 במרץ 2018
↑  ליאור ליבוביץ׳ אמיר, ‏בייבי קנדיל, באתר ONE‏, 9 במאי 2022
הוועד האולימפי הבין-לאומי

.
| --- | --- |

 ענפי ספורט:  ענפי הספורט האולימפיים בעולם
 תחום השיפוט:  כלל עולמי 
 מיקום המטה:  לוזאן, שווייץ
 יושב ראש:  תומאס באך
 תאריך ייסוד:  1894
 מקום ייסוד:  פריז, צרפת
 מספר חברות:  115
 ארגוני בת:  Olympic Channel Services, Panam Sports, המועצה האולימפית של אסיה, איגוד הוועדים הלאומיים האולימפיים של אפריקה, Olympic Broadcasting Services, הוועדים האולימפיים האירופיים, Oceania National Olympic Committees 
 olympics.com/ioc
 
מטה הוועד בלוזאן שבשווייץ
המונומנט האולימפי בלוזאן
המוזיאון האולימפי בלוזאן
הוועד האולימפי הבין־לאומי (בצרפתית: Comité international olympique, באנגלית: International Olympic Committee, ובראשי תיבות IOC) הוא הגוף העליון של התנועה האולימפית, אשר בחסותו מתקיימים המשחקים האולימפיים המודרניים. הוועד נוסד בפריז ב-23 ביוני 1894, בכינוס של אנשי חינוך גופני ביוזמתו של פייר דה קוברטן, שבו הוחלט על חידוש המשחקים האולימפיים וקיום האולימפיאדה הראשונה באתונה ב-1896. עקב זוועות מלחמת העולם הראשונה העתיק הוועד את מקום מושבו לשווייץ, מקום מושבו הנוכחי, בשל מדיניות החוץ הנייטרלית שלה.
הוועד האולימפי הבין־לאומי מורכב כיום מ-115 חברים, 70 מתוכם נבחרים על בסיס אישי והאחרים הם נציגי פדרציות ספורט בין־לאומיות, נציגי ועדים אולימפיים לאומיים וספורטאים אולימפיים. נשיא הוועד הוא תומאס באך מגרמניה, שנבחר ב-2013. נשיא הכבוד של הוועד לכל חייו, עד מותו ב-2010, היה חואן אנטוניו סמאראנש, שכיהן בתפקיד הנשיא במשך 21 שנים לפני ז'אק רוג, ואחראי במידה רבה לשינויים שעברו על המשחקים האולימפיים מאז תחילת שנות ה-80.
החברים בוועד, למעט הספורטאים האולימפיים, נבחרים על ידי חברי הוועד עצמו, על פי המלצת ועדת המינויים. אלה שנבחרו על בסיס אישי יכולים לכהן בוועד עד גיל 70, ואילו אלה שנבחרו בתוקף תפקידם מסיימים את חברותם בוועד כאשר הם מסיימים את התפקיד שבזכותו נבחרו לוועד. נציגי הספורטאים האולימפיים נבחרים על ידי הספורטאים עצמם ותקופת כהונתם היא 8 שנים. בעבר נבחרו חברי הוועד לכל תקופת חייהם, ומבנה זה גרם לבעיות רבות כדוגמת השארת מקורבי היטלר ומוסוליני בוועד לאחר נפילת המשטרים ומניעת השתתפות ישראל באולימפיאדת לונדון (1948)[דרוש מקור].
הוועד האולימפי אחראי על כל ההיבטים הקשורים בארגון האולימפיאדות, ובכלל זה בחירת העיר המארחת, אשר מתקיימת 13 שנים מראש, וקביעת הענפים והמקצועות הנכללים בתוכנית האולימפית.
בנובמבר 1999 ייסד הוועד האולימפי הבין־לאומי את הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט (WADA), לאחר כנס בין־לאומי נגד סמים בספורט שכינס הוועד באותה שנה.
הוועד האולימפי הבין־לאומי מממן את פעילותו בעיקר מחסויות של חברות מסחריות, מזכויות השימוש בסמלים האולימפיים (שהם סמלים מסחריים רשומים הנמצאים בבעלות הוועד), וזכויות שידור של התחרויות והטקסים. 92% מהכנסות הוועד משמשים לארגון המשחקים האולימפיים ותמיכה בפעילותן של פדרציות הספורט הבין־לאומיות והוועדים האולימפיים הלאומיים, ו-8% הנותרים משמשים למימון פעילות הוועד עצמו, שמשרדיו נמצאים בלוזאן בשווייץ, בה שוכן גם המוזיאון האולימפי.
נשיאי הוועד האולימפי

| נשיא | שנים |
| --- | --- |
יוון דמטריוס ויקאלאס: 1894 - 1896
צרפת פייר דה קוברטן: 1896 - 1925
בלגיה אנרי דה באייה-לאטור: 1925 - 1942
שוודיה זיגפריד אדסטרום: 1942 - 1952
ארצות הברית אייברי בראנדייג': 1952 - 1972
אירלנד מייקל מוריס, לורד קינלין: 1972 - 1980
ספרד חואן אנטוניו סמראנש: 1980 - 2001
בלגיה ז'אק רוג: 2001 - 2013
גרמניה תומאס באך: 2013 - 2025
ראו גם

נשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי
הוועד האולימפי בישראל
הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט
ספיישל אולימפיקס
גמר ליגת האלופות 2002

גמר ליגת האלופות 2002 התקיים בהאמפדן פארק בגלאזגו, סקוטלנד ב-15 במאי 2002, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר ליגת האלופות לעונת 2001/2002 היא קבוצת ריאל מדריד הספרדית, שניצחה במשחק את באייר לברקוזן מגרמניה בתוצאה 1–2.
ריאל מדריד זכתה בתואר בפעם התשיעית בתולדותיה, ובכך שימרה את מיקומה כשיאנית הזכיות במפעל. היה זה משחק גמר ליגת האלופות ה-12 בהיסטוריה של הקבוצה, יותר מכל קבוצה אחרת, והשלישי בתוך חמש עונות, כשבכל השלושה היא זכתה בתואר (ניצחה את ולנסיה ב-2000 ואת יובנטוס ב-1998). עבור באייר לברקוזן היה זה משחק הגמר הראשון בתולדותיה, והיא הייתה לקבוצה השישית מגרמניה שהשתתפה במשחק גמר ליגת אלופות (קדמו לה באיירן מינכן, בורוסיה מנשנגלדבך, בורוסיה דורטמונד, המבורג ואיינטרכט פרנקפורט).
ריאל מדריד העפילה למפעל הישר לשלב הבתים הראשון, לאחר שזכתה באליפות הליגה הספרדית. לברקוזן נאלצה להתמודד בסיבוב המוקדמות השלישי, לאחר שסיימה במקום הרביעי בבונדסליגה. לאחר שעברו שני שלבי בתים, הדיחו שתי הקבוצות בשלבי הנוק-אאוט שתי אלופות אירופה לשעבר, כשריאל מדריד הדיחה את באיירן מינכן ואת ברצלונה, ולברקוזן הדיחה את צמד האנגליות, ליברפול ומנצ'סטר יונייטד.
לפני המשחק, נערכה דקת דומייה לזכר המאמן האוקראיני ולרי לובנובסקי, שנפטר יומיים לפני המשחק. במשחק עצמו, ריאל הפייבוריטית עלתה ליתרון מוקדם משער של ראול גונזלס, אך כמה דקות אחר כך כבש לוסיו את שער השוויון. לפני הירידה למחצית כבש זינדין זידאן שער בבעיטת יעף שהכריע את גורל המשחק.
ללברקוזן, היה המשחק לחלק מסיום עונה אכזרי מבחינתה, שכלל גם אובדן אליפות הבונדסליגה במחזורי הסיום והפסד בגמר הגביע הגרמני.
מאמן ריאל, ויסנטה דל בוסקה, השלים זכייה שנייה עם המועדון כמאמן, לאחר שהוביל את הקבוצה גם לזכייה בשנת 2000.
הדרך אל הגמר > ריאל מדריד

בהגרלת שלב הבתים הראשון שובצה ריאל בבית א', יחד עם רומא, לוקומוטיב מוסקבה ואנדרלכט. ריאל הפגינה יכולת משכנעת כשניצחה בארבעת משחקי הפתיחה בפער שערים של 2–12. לאחר שהבטיחה את עלייתה, סיימה הקבוצה בתיקו ביתי מול רומא (1-1), והפסידה במשחק חסר חשיבות במוסקבה (0–2).
| שלב הבתים הראשון - ריאל מדריד> קבוצה | שלב הבתים הראשון - ריאל מדריד> משחקים | שלב הבתים הראשון - ריאל מדריד> ניצחונות | שלב הבתים הראשון - ריאל מדריד> תיקו | שלב הבתים הראשון - ריאל מדריד> הפסדים | שלב הבתים הראשון - ריאל מדריד> שערי זכות | שלב הבתים הראשון - ריאל מדריד> שערי חובה | שלב הבתים הראשון - ריאל מדריד> הפרש שערים | שלב הבתים הראשון - ריאל מדריד> נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ספרד ריאל מדריד | 6 | 4 | 1 | 1 | 13 | 5 | 8+ | 13 |
| איטליה רומא | 6 | 2 | 3 | 1 | 6 | 5 | 1+ | 9 |
| רוסיה לוקומוטיב מוסקבה | 6 | 2 | 1 | 3 | 9 | 9 | 0 | 7 |
| בלגיה אנדרלכט | 6 | 0 | 3 | 3 | 4 | 13 | 9- | 3 |
בשלב הבתים השני שובצה ריאל בבית ג' לצידן של פנאתינאיקוס, ספרטה פראג ופורטו. גם הפעם ריאל סיימה בראשות הבית, לאחר שהשיגה חמישה ניצחונות בחמשת המשחקים הראשונים. ריאל, שסיימה את השלב בתוצאת תיקו ביוון מול פנאתינייקוס (2-2), רשמה מאזן נקי מהפסדים בשלב הבתים השני והעפילה לשלב הנוק-אאוט הראשון, רבע הגמר.
| שלב הבתים השני - ריאל מדריד> קבוצה | שלב הבתים השני - ריאל מדריד> משחקים | שלב הבתים השני - ריאל מדריד> ניצחונות | שלב הבתים השני - ריאל מדריד> תיקו | שלב הבתים השני - ריאל מדריד> הפסדים | שלב הבתים השני - ריאל מדריד> שערי זכות | שלב הבתים השני - ריאל מדריד> שערי חובה | שלב הבתים השני - ריאל מדריד> הפרש שערים | שלב הבתים השני - ריאל מדריד> נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ספרד ריאל מדריד | 6 | 5 | 1 | 0 | 14 | 5 | 9+ | 16 |
| יוון פנאתינאיקוס | 6 | 2 | 2 | 2 | 7 | 8 | 1- | 8 |
| צ'כיה ספרטה פראג | 6 | 2 | 0 | 4 | 6 | 10 | 4- | 6 |
| פורטוגל פורטו | 6 | 1 | 1 | 4 | 3 | 7 | 4- | 4 |
בשלב רבע הגמר פגשה ריאל את אלופת אירופה המכהנת, באיירן מינכן. הגרמנים, שניצחו במשחק הגמר של העונה שעברה קבוצה ספרדית, ולנסיה, ניצחה במשחק הראשון באצטדיון האולימפי במינכן, לאחר שריאל הובילה החל מהדקה ה-11 וברוב שלבי המשחק. שערים של שטפן אפנברג בדקה ה-82 ושל קלאודיו פיסארו שתי דקות בלבד לסיום, העניקו לבאיירן את היתרון לקראת הגומלין. למרות זאת, במשחק שהתקיים באצטדיון סנטיאגו ברנבאו במדריד, גברה ריאל על יריבתה בתוצאה 0–2, כשאיוואן הלגרה מעניק לריאל את היתרון, גם במשחק וגם בשערי החוץ, אחרי 69 דקות, וגוטי קובע את תוצאת המשחק חמש דקות לסיומו.
בשלב חצי הגמר פגשה ריאל את יריבתה ברצלונה, במשחק המכונה הקלאסיקו. המשחק הראשון נערך בקאמפ נואו בברצלונה, ובו זינדין זידאן העניק לריאל את היתרון בדקה ה-50. סטיב מקמנמן קבע את תוצאת הסיום בתוך תוספת הזמן של המשחק. במשחק הגומלין כבש ראול גונזלס את שער היתרון של ריאל. גם שער עצמי של הלגרה לא הספיק לברצלונה, וריאל עברה את יריבתה המרה בדרך לגמר ה-12 בתולדותיה.
סיכום המשחק > מחצית ראשונה

המשחק החל בקצב טוב מצידה של ריאל מדריד, שגם עלתה ראשונה על לוח התוצאות עם שער מהיר. בדקה ה-9, רוברטו קרלוס, מגן ריאל מדריד, הוציא כדור חוץ ארוך מאזור קו האמצע. מי שהשתלט על הכדור היה חלוץ ריאל, ראול גונזלס, שמצא את הרשת בבעיטה שטוחה מצד שמאל של הרחבה. לאחר השער, נסוגה ריאל לאחור ולברקוזן החלה ליזום. כעבור שש דקות, הלחץ נשא פרי, כשכדור חופשי של מיכאל באלאק מצא את ראשו של לוסיו, שנגח פנימה וקבע שוויון 1-1. בדקת הסיום של המחצית נכבש אחד השערים היפים בהיסטוריית משחקי הגמר. רוברטו קרלוס הגביה כדור מאגף שמאל אל תוך הרחבה. מי שהמתין לכדור היה זינדין זידאן, שבבעיטת יעף מצא את הרשת העליונה של שוער לברקוזן, האנס-יורג בוט, וקבע את תוצאת המחצית, 1-2 לריאל מדריד.
סיכום המשחק > מחצית שנייה

האירוע המשמעותי הראשון במחצית השנייה התרחש בדקה ה-68. ססאר סנצ'ס, שוערה של ריאל, נפצע בכף רגלו והוחלף על ידי השוער הצעיר בן ה-21, שלימים הפך לקפטן הקבוצה, איקר קסיאס. קצב המשחק הואט, גם בעקבות גשם שהחל לרדת באצטדיון, אך דקות הסיום התאפיינו בלחץ מצד הגרמנים, כולל הצטרפות להתקפה של בוט בכדורי הקרן של קבוצתו, והדיפה של קסיאס מקו השער ממש בדקות הסיום. למרות דקות הלחץ, ריאל ושוערה הצעיר השכילו לשמור על התוצאה ולהביא למועדון את התואר בפעם התשיעית בתולדותיו.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 15 במאי 2002 | ספרד ריאל מדריד | 2 - 1 | באייר לברקוזן גרמניה | האמפדן פארק, גלאזגו, סקוטלנד צופים: 52,000 שיפוט: שווייץ אורס מאייר |
| 15 במאי 2002 | ראול גונזלס  9'   זינדין זידאן  45' | (סיקור) | לוסיו  14' | האמפדן פארק, גלאזגו, סקוטלנד צופים: 52,000 שיפוט: שווייץ אורס מאייר |
סיכום המשחק > הרכבי הקבוצות

| --- | --- |
              ריאל מדריד :               באייר לברקוזן
סיכום המשחק > נתוני משחק

|  | ריאל מדריד | באייר לברקוזן |
| --- | --- | --- |
| שערים | 2 | 1 |
| בעיטות לשער | 7 | 13 |
| בעיטות למסגרת | 4 | 6 |
| החזקת כדור | 48% | 52% |
| קרנות | 0 | 6 |
| עבירות | 31 | 17 |
| נבדלים | 2 | 3 |
| כרטיסים צהובים | 2 | 0 |
כרטיסים אדומים: 0
פאולה פארטו

פאולה בלן פארטו (בספרדית: Paula Belén Pareto; נולדה ב-16 בינואר 1986) היא ג'ודוקא עבר ארגנטינאית, האלופה האולימפית מריו 2016 וזוכת מדליית הארד מבייג'ינג 2008. פארטו היא אלופת העולם משנת 2015 וסגנית אלופת העולם משנת 2014.
ביוגרפיה

פארטו נולדה בשנת 1986 בסן פרננדו שבארגנטינה ובגיל 9 היא החלה ללמוד ג'ודו בעקבות אחיה הצעיר, מרקו. במרץ 2014, היא סיימה בהצטיינות לימודי רפואה באוניברסיטת בואנוס איירס.
בדצמבר 2015 קיבלה פארטו את פרס "אולימפיית זהב" (Olimpia de Oro) ובכך נבחרה לספורטאית השנה בארגנטינה. פארטו הייתה נושאת הדגל של המשלחת הארגנטינאית בטקס הסיום של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016.
ביוגרפיה > קריירה

ביולי 2007, היא זכתה במדליה המשמעותית הראשונה שלה בקריירה המקצועית - מדליית ארד במשחקים הפאן-אמריקאיים. באותה השנה סיימה במקום החמישי באליפות העולם לאחר שהפסידה בקרב על מדליית הארד לפרדריק ג'וסינה הצרפתייה.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008 התחרתה פארטו בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג וזכתה במדליית הארד בסיום דרמטי. בקרב הראשון בשלב שמינית הגמר היא ניצחה באיפון את טיפאני דיי האוסטרלית תוך דקה ו-20 שניות, ברבע הגמר היא הפסידה בעונשים לריוקו טאני היפנית ונשרה לקרבות בית הניחומים. פארטו ניצחה בווזארי את שוגן וו הסינית ואת אווה צ'רנוביצקי ההונגרייה ועלתה לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה פארטו פגשה את פאק אוק-סונג הצפון-קוריאנית, שהייתה פעילה יותר ולכן קיבלה ניקוד קוקה. הדרמה החלה בעשר השניות האחרונות של הקרב כאשר הצפון-קוריאנית שהובילה ניסתה לבצע תרגיל אך פארטו השתמשה בתנועה של הקוריאנית לטובתה וביצעה תרגיל נגד בשם קוצ'יקי-טאוטושי שהעניק לה ווזארי וניצחון.
בשנת 2011 היא השתתפה במשחקים הפאן-אמריקאיים וזכתה במדליית הזהב לאחר שניצחה בחצי הגמר את אדנה קרילו המקסיקנית ובגמר את דיאריס אלוורז הקובנית. באולימפיאדת לונדון 2012, היא סיימה במקום החמישי. בקרב הראשון היא ניצחה בניקוד יוקו את אלנה מורטי האיטלקייה, ברבע הגמר היא הפסידה בעונשים לטומוקו פוקומי היפנית ונשרה לקרבות בית הניחומים. פארטו ניצחה את אורנצצג מונקבט המונגולית ועלתה לקרב על מדליית הארד נגד שרלין ואן סניק הבלגית, לה הפסידה בעונשים.
באליפות העולם בשנת 2014 שנערכה בצ'ליאבינסק, פארטו זכתה במדליית הכסף. בקרב הראשון היא ניצחה בווזארי את טסיאנה סזאר מגינאה ביסאו, בשמינית הגמר היא ניצחה בעונשים את אווה קונייצני הפולנייה וברבע הגמר ניצחה ביוקו את דיאריס אלוורז הקובנית. בחצי הגמר היא ניצחה בווזארי את אמנדין בושאר הצרפתייה ובגמר נכנעה בעונשים לאמי קונדו היפנית.
באליפות העולם שנה לאחר מכן, פארטו זכתה במדליית הזהב. בקרב הראשון היא ניצחה את נגוץ' טו ואן מווייטנאם, בשמינית הגמר היא ניצחה בעונשים את שרלין ואן סניק הבלגית וברבע הגמר היא ניצחה באיפון את אווה צ'רנוביצקי ההונגרייה. בחצי הגמר היא ניצחה ביוקו את ג'ונג בו-קיונג הדרום-קוריאנית ובגמר גברה בעונשים על הרונה אסאמי היפנית. באותה השנה היא זכתה במדליית כסף במשחקים הפאן-אמריקאיים.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016, פארטו זכתה במדליית הזהב והפכה לג'ודוקא הראשונה מארגנטינה שזוכה בזהב אולימפי. בקרב הראשון בשלב שמינית הגמר היא ניצחה באיפון את אירנה דולגובה הרוסייה לאחר כשלוש וחצי דקות באמצעות תרגיל סודה-צוריקומי-גושי, ברבע הגמר היא ניצחה בווזארי את אווה צ'רנוביצקי ההונגרייה לאחר תרגיל סיאו-נגי ובחצי הגמר היא ניצחה בווזארי את אמי קונדו היפנית שוב באמצעות התרגיל סודה-צוריקומי-גושי. בגמר היא פגשה את ג'ונג בו-קיונג הדרום-קוריאנית וניצחה בווזארי לאחר תרגיל קו-אוצ'י-גארי.
באליפות העולם בשנת 2018 שנערכה בבאקו, זכתה פארטו במדליית ארד. היא הגיעה עד שלב חצי הגמר בו הפסידה בניקוד ווזארי לדריה בילודיד האוקראינית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו ניצחה באיפון את קתרינה קוסטה הפורטוגלית.
באולימפיאדת טוקיו 2020, פארטו ניצחה את שני הקרבות הראשונים אך הפסידה בשלב רבע הגמר לפונה טונאקי היפנית ונשרה לקרבות בית הניחומים שם הפסידה לקתרינה קוסטה הפורטוגלית והודחה.
בספטמבר 2021 פארטו פרשה מג'ודו תחרותי.
ב-2024 נבחרה לוועד האולימפי הבין-לאומי.
פרסים

מקור:
המשחקים האולימפיים:
אליפות העולם:
המשחקים הפאן-אמריקאיים:
האליפות הפאן-אמריקאית:
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
1 2  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
↑  פאולה פארטו, ג'ודוקא ארגנטינאית, פרופיל, 11 בינואר 2014
|  אלופות אולימפיות בג'ודו – משקל קל ביותר (נשים) |
| --- | --- | --- |
| עד 48 ק"ג | 1992: צרפת ססיל נובאק   •   1996: קוריאה הצפונית קיה סון-הי   •   2000: יפן ריוקו טאמורה   •   2004: יפן ריוקו טאני   •   2008: רומניה אלינה דומיטרו   •   2012: ברזיל שרה מנזס   •   2016: ארגנטינה פאולה פארטו   •   2020: קוסובו דיסטריה קרסניקי   •   2024: יפן נאטסומי צונודה |  |
דאואיזם

| --- | --- |


 שורשים, סיווג והנהגה
 זרם:  דת 
 מייסד:  לאו דזה 
 ארגונים ופעילות
  
 
פסלו של הוגה הדעות לאו דזה בצפון סין
דאואיזם, או טאואיזם (בסינית: 道教, פין-יין: Dàojiào) היא פילוסופיה, דת ותנועה רוחנית שמקורה בסין. הדאואיזם נחשב לאחת משלוש מערכות האמונה הסיניות העיקריות, יחד עם הבודהיזם והקונפוציאניזם. ההגות הדאואיסטית עברה תמורות רבות מאז היווסדה במאה ה-4 לפנה"ס, ולכן קיים מספר רב של זרמים ומסורות. הזרמים בתוך הדאואיזם שונים זה מזה במידה רבה, בעיקר מבחינת יחסם למושגי פולחן אלוהות ומיסטיקה. העיקרון הבסיסי המשותף לכלל התפיסות הדאואיסטיות הוא השאיפה לפתח מסוגלות לקבל ואף להתמסר לזרם השינוי הבלתי צפוי והבלתי ניתן לעצירה של היקום, המכונה דאו. בנוסף לכך המושג יין-יאנג, המתאר את הדינמיקה של הדאו בין צמיחה לדעיכה, והמושג וו-ווי, המתאר את השאיפה לפעול ביחד עם הדאו ולא כנגד, גם משותפים לרוב המסורות הדאואיסטיות.
באופן מסורתי מתייחסים ללאו דזה כמייסד הדת, אם כי עצם קיומו מוטל בספק. עם זאת, הספר המיוחס לו, ה"דאו דה ג'ינג", המכונה גם "ספר הטאו", נכתב במאה הרביעית לפני הספירה.
מאפייני הדאואיזם

המילה "דאואיזם" נגזרת מהמילה הסינית "דאו" (במערב נהוג לבטאה "טאו") שמשמעותה בשפה יום יומית היא "דרך", בכל המשמעויות שיש למילה זו בעברית, אבל בכתבים דאואיסטיים כמעט ולא מופיע מושג הדאו כדבר בפני עצמו, אלא כחלק מצירוף המתייחס למושג כלשהו (כמו למשל "טְייֵן גְ'ה דָאו" - 天之道 מושג שמשמעותו היא "הדרך המציאותית" או "הדרך הטבעית"), וזאת משום שהדאו עצמו במובן של מושאה העיקרי של האמונה הדאואיסטית איננו "משהו" אלא מושג מופשט וחסר תיאור לחלוטין.
הדאואיזם מעודד מתן פרשנות אישית לאופן שבו יש ליישם את עקרונותיו בפועל ולכן הוא אינו מציג קודקס מצוות. תחת זאת הוא מציג מערכת של התנהגויות ראויות שהצדקתן נובע מאבחנות לגבי אופן פעולתו של הדאו ביקום. הדאואיזם מתרכז בתיאור אופן הפעולה הזה, הצורות השונות שבהן הוא מתבטא בעולם והמסקנות הנובעות מכך לגבי ההתנהגות האנושית הראויה. מסקנות אלו מהוות בסיס עיקרי של דיסציפלינות שונות שמקורן בסין, כמו למשל הרפואה הסינית ואמנויות הלחימה הרכות (סגנונות של וו-שו בהם נכללים טאי צ'י ובה גואה ג'אנג).
מהות הדאו

הדאואיזם מלא באלמנטים העשויים להראות לאדם המערבי כפרדוקסים, והראשון שבהם הוא שהדאו עצמו - מושא האמונה הדאואיסטית - אינו זוכה להגדרה כלשהי. הדאו אינו מוגדר, אינו בעל תכונות כלשהן ואפילו עצם כינויו בשם דאו חוטא במידה מסוימת לאמת ונעשה מתוך ההכרח לקרוא לו בשם כלשהו. אנו רגילים מדתות ומערכות אמונה אחרות, שאפילו אם מושאי האמונה שלהם הם מופשטים (כמו למשל האל האחד ביהדות) הרי שמערכת האמונה מגדירה ומתארת את המושא הראשי לפחות על ידי ייחוס תכונות או תפקידים כלשהם. בדאואיזם אין זה כך.
החכמים הדאואיסטים הקדמונים האמינו שקיימים דברים רבים שאנו מקבלים את קיומם מבלי שנוכל להגדיר אותם, כמו למשל "אהבה" או "סבל". "דברים" אלו שהם בבחינת "אין" (וו), מיוצגים בדאואיזם על ידי סמל האדמה (地 די), כאשר הדברים שהם בבחינת "יש" (יו), כלומר אלו שניתן לחוש בקיומם ולהגדירם מיוצגים על ידי סמל השמיים (天 טיין). אבל הדאו עצמו אינו אפילו בבחינת "אין" שכן הוא לא ניתן אפילו להגדרה במידה זעומה זו. הדבר הקרוב ביותר להגדרה שאנחנו יכולים לומר על הדאו הוא שהוא מייצג את עקרון הפעולה האחד שממנו נובע קיומם של כל הדברים, ה"יש"-ים וה"אין"-ים גם יחד. מכיוון שאפילו אמירה זו אינה הגדרה של הדאו, הדאואיסט אינו נדרש להוכחה כלשהי לנכונותה (כלומר להוכחה לכך שיש בכלל עיקרון אחד כזה). במילים אחרות, על פי הדאואיזם עצמו אין כל דרך להוכיח אם נכון להאמין בדאו או לא.
אחת הדרכים להסביר את הפרדוקס הזה היא לומר כי הדאואיזם הוא כמו "אצבע המצביעה על הירח". במקום לתהות על מהותה של האצבע, יש להביט לכיוון שאליו היא מצביעה ולהיווכח כי הירח אכן נמצא שם.
מערכת הערכים הדאואיסטית

ישנה נטייה להציג את הדאואיזם כמערכת אמונות נייטרלית שאינה נוקטת עמדה מוסרית או ערכית. אולם עיון בכתבים הדאואיסטיים מגלה כי הדבר אינו נכון. בדאואיזם קיימת מערכת ערכים ברורה. כך למשל "שלושת האוצרות" הדאואיסטיים (חמלה, מתינות וענווה) מוצגים בפירוש כערכים ראויים, בעוד שווכחנות או קיצוניות מוצגים כבלתי ראויים. ייתכן שהטעות לגבי הנייטרליות המיוחסת לדאואיזם נובעת מהעובדה שכל קיצוניות נחשבת בדאואיזם כבלתי רצויה. מסיבה זו נכתב בתחילת הפרק השני של הדאו-טה-צ'ינג ש"כאשר כולם מסכימים מה הוא טוב, זה רע". הכוונה פה איננה לטעון שטוב הוא רע אלא שכל קיצוניות - אפילו הסכמה קיצונית לגבי מה הוא טוב - היא רעה. אולם, בפירושים נוספים ניתן להבין את תחילת הפרק השני כהסבר לכך שלכל תיאור מחויבת ניגודיות; התיאור לא יכול להתקיים ללא השוואה למשהו אחר. לדוגמה, משימה יכולה להיתפס כקלה רק בהשוואה למשימה קשה יותר, כפי שנכתב בטאו טה צ'ינג, ״ארוך וקצר חושפים אחד השני, גבוה ונמוך תומכים אחד בשני, אחורה וקדימה עוקבים זה אחר זה, הם לא היו קיימים אחד ללא השני״). את השורה הראשונה בפרק השני, ״כשהעולם מכיר יופי כיופי, הכיעור נוצר״, ניתן לפענח ברוח ההשוואה - דבר כלשהו הוא יפה רק ביחס למשהו פחות יפה - מכוער.
דאואיזם כדת וכפילוסופיה

מלבד ב"דאו דה ג'ינג" של לאו דזה ו"ג'ואנג דזה" של ג'ואנג דזה שהם עיקר הקאנון הדאואיסטי, קיימים מספר לא מבוטל של טקסטים דאואיסטיים שהתווספו לאורך ההיסטוריה. נעשו מספר ניסיונות לאגד אותם והמפורסם שבהם הוא ה"דאוג'אנג" שהוא המקבילה הדאואיסטית לטריפיטאקות או הקאנונים הבודהיסטיים.
דאואיזם גם קיבל אופי דתי עם התפתחותו, ועד נקודה מסוימת היה נהוג לראות במערב דיכוטומיה בין "דאואיזם דתי" ל"דאואיזם פילוסופי" בעקבות מפגש הנצרות עם הציוויליזציה הסינית ומסקנות האוריינטליזם של המאה ה-19. בעין זו, דאואיזם דתי היה שקול למגוון אמונות טפלות ואליליות, ודאואיזם פילוסופי הוא הדאואיזם המוסרי שבכל מקרה קיבל גוון קונפוציאנסטי (בהפשטה). אולם ראייה כזאת מזמן אינה תקפה בין היתר משום שאצל הסינים עצמם הדיכוטומיה הזאת לא הייתה קיימת.
אופיו הדתי של הדאואיזם התבטא בהקמת שורה של מסדרים מיסטיים שלעיתים קרובות נהפכו לזרמים דתיים וסיבת הקמתם הייתה פוליטית כשם שהייתה דתית. הראשון שבהם היה "המורים השמימיים" (Celestial Masters) שכלל מאפיינים ייחודיים לאיזוטריקה הדאואיסטית. במשך הזמן ניכרה השפעה בודהיסטית על הדאואיזם שכללה השאלת מושגים מדת זו. בסין היו קיימים גם מסדרים שאינם מיוחסים לדאואיזם כגון מסדרים בודהיסטיים ומסדרים חסרי דת רשמית עם מעורבות בעולם הפשע כגון מסדרי השמיים והארץ (Tiandihui) שהפכו לטריאדה, ומסדרי גילדות למיניהם.
את הדאואיזם הדתי מאפיין במיוחד החיפוש אחר חיי נצח, מושג שמופיע גם בדת הסינית העממית. בני האלמוות מוזכרים בג'ואנג דזה והאלמוות כלל כמה צורות, ביניהם השמדת ה"אני" בדומה לבודהיזם, ומאידך המרת הגוף מגוף הנידון למוות לגוף החי לנצח (שבדרך כלל עולה השמימה לממלכת האלים). לפי המסורת, אלכימיה סינית/דאואיסטית היא אמצעי להגעה אל אלמוות זה (בדומה לאלכימיה מערבית). במאה האחרונה נחשפו חלק מאימונים אלה שלא אבדו בידי מחברים כמו מאנטק צ'יאה ואווה וונג.
בראש הפנתאון הדאואיסטי עומדות שלוש דמויות המכונות "הטהורים" או "המורים השמימיים", שלושתם הגיעו למעמד "אלמוות". שמותיהם הם יוּאנשי-טיאנצוּן (סינית: 元始天尊, פין-יין: Yuánshǐ Tiānzūn, מילולית: "אדון ההתחלות הקדמוניות"), לינגְבּאוֹ-טיאנצון (סינית: 靈寶天尊, מילולית: "אדון האוצרות השמיימיים"), ודאוֹדֶה-טיאנצון (סינית: 道德天尊, מילולית: "אדון הדרך ומעלותיה" או "אדון הדאו ומעלותיו"). הפנתאון הדאואיסטי הן שואב והן מושפע מהדת הסינית העממית.
עוד נוטים לייחס לדאואיזם את אמנויות הלחימה הרכות (לדוגמה טאי ג'י צ'ואן ובה גואה ג'אנג), הרפואה הסינית, וסמלים כמו היין-יאנג, למרות שכל אלה לא היו דאואיסטיים בלבד והתקיימו כאוסף ידע בלתי מאורגן שבמקרים רבים השתייך למשפחות, חמולות או קבוצות אתניות מסוימות.
ראו גם

מידות טובות
זן בודהיזם