stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרמטיציזם
אחוות הרמטיות

כשההרמטיציזם לא נתמך יותר על ידי הכנסייה הנוצרית הוא ירד למחתרת ונוצרו כמה אגודות סתרים הרמטיות. המסורת האזוטרית המערבית הייתה, עתה, רוויה בהרמטיציזם. עבודתם של מחברים כמו פיקו דלה מירנדולה שניסו לשלב בין קבלה יהודית ומיסטיקה נוצרית הכניסו את ההרמטיציזם להקשר שהובן יותר על ידי אירופאים בתקופת הרנסאנס.
בימי הביניים המאוחרים וברנסאנס המוקדם נוסדו כמה מסדרים ראשוניים שעסקו באוקולטיזם. הייתה התעוררות של מאגיה הרמטית במערב אירופה במאה ה-19. עסקו בה אנשים וקבוצות כמו השחר המוזהב, Aurum Solis, Ragon, אליסטר קראולי, קנת מקנזי (Kenneth M. Mackenzie), אליפז לוי (שגם השפיע על עיצוב קלפי הטארוט), ויליאם בטלר ייטס. קיימות היום אגודות הרמטיות רבות, או כאלו שהושפעו מהרמטיציזם. רובן יצאו מהשחר המוזהב, מסדר צלב הוורד או הבונים החופשיים.
ראו גם

פרנסיס ייטס
לקריאה נוספת

הקיבליון - שבעת חוקי הברזל של היקום.
יוסף דן, אפוקליפסה אז ועכשיו, 178 - 225, הוצאת ידיעות אחרונות, 2000
הנרי אטלן, אלו ואלו: ביקורת הדדית של המדע והמיתוס, עם עובד, 1994
ג'פרי ב. ראסל וברוקס אלכסנדר, ההיסטוריה של הכישוף: קוסמים, מכשפות ופאגאנים, רסלינג, 2009
רות נצר. מסע אל העצמי - אלכימית הנפש - סמלים ומיתוסים. 2004. מודן.
רות נצר, הקוסם, השוטה והקיסרית - קלפי הטארוט במעגל החיים ובתרפיה. 2008. מודן
פרנסיס
The Rosicrucian Enlightenment
The Occult Philosophy in the Elizabethan Age
Ideas and Ideals in the North European Renaissance (1984) Collected Essays III
Abel, Christopher R. and Hare, William O. (1997). Hermes Trismegistus: An Investigation of the Origin of the Hermetic Writings. Sequim: Holmes Publishing Group.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
Anonymous (2002). Meditations on the Tarot: A Journey into Christian Hermeticism. New York: Jeremy P. Tarcher/Penguin.
Budge, E. A. Wallis (1895). The Egyptian Book of the Dead: (The Papyrus of Ani) Egyptian Text Transliteration and Translation. New York: Dover Publications.
Churton, Tobias. The Golden Builders: Alchemists, Rosicrucians, and the First Freemasons. New York: Barnes and Noble, 2002.
Copenhaver, B.P. Hermetica, Cambridge University Press, Cambridge, 1992.
Garstin, E.J. Langford (2004). Theurgy or The Hermetic Practice. Berwick: Ibis Press. Published Posthumously
Hoeller, Stephan A. On the Trail of the Winged God: Hermes and Hermeticism Throughout the Ages, Gnosis: A Journal of Western Inner Traditions (Vol. 40, Summer 1996). Also at "Hermes and Hermeticism". Gnosis.org. אורכב מ-המקור ב-2009-11-26. נבדק ב-2009-11-09.
Heiser, James D. (2011). Prisci Theologi and the Hermetic Reformation in the Fifteenth Century. Texas: Repristination Press. ISBN 978-1-4610-9382-4.
Powell, Robert A. (1991). Christian Hermetic Astrology: The Star of the Magi and the Life of Christ. Hudson: Anthroposohic Press.
Regardie, Israel (1940). The Golden Dawn. St. Paul: Llewellyn Publications.
Salaman, Clement and Van Oyen, Dorine and Wharton, William D. and Mahé, Jean-Pierre (2000). The Way of Hermes: New Translations of The Corpus Heremticum and The Definitions of Hermes Trismegistus to Asclepius. Rochester: Inner Traditions.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
Scully, Nicki (2003). Alchemical Healing: A Guide to Spiritual, Physical, and Transformational Medicine. Rochester: Bear & Company.
Marjorie G. Jones, Frances Yates and the Hermetic Tradition, Ibis Press, 2008 ISBN 978-0892541331
הערות שוליים

↑  Churton p. 5
↑  הקיבליון - שבעת חוקי הברזל של היקום, באתר הרמטיקה הוצאת ספרים
↑  "Hermeticism" The Concise Oxford Dictionary of World Religions
↑  Heiser, James D., Prisci Theologi and the Hermetic Reformation in the Fifteenth Century, Repristination Press, Texas: 2011. ISBN 978-1-4610-9382-4
↑  van den Broek and Hanegraaff (1997) distinguish Hermetism in late antiquity from Hermeticism in the Renaissance revival.
↑  van den Broek and Hanegraaff (1997), p. vii
↑  This לאונרדו די פיסטויה היה נזיר , ואין לבלבל אותו עם האמן לאונרדו דה פיסטוריה שנולד רק ב- 1483.
↑  Salaman, Van Oyen, Wharton and Mahé,The Way of Hermes, p. 9
↑  Stephan A. Hoeller, On the Trail of the Winged God—Hermes and Hermeticism Throughout the Age, Gnosis: A Journal of Western Inner Traditions (Vol. 40, Summer 1996).
↑  Tambiah Magic, Science, Religion, and the Scope of Rationality pp. 27–28.
↑  The Way of Hermes, p. 9.
↑  Abel and Hare p. 7.
↑  The Way of Hermes, pp. 9–10.
↑  Churton p. 5.
↑  Heiser, James D., Prisci Theologi and the Hermetic Reformation in the Fifteenth Century, Repristination Press: Texas, 2011. ISBN 978-1-4610-9382-4
1 2 3  Scully p. 321.
↑  "A Suggestive Inquiry into Hermetic Philosophy and Alchemy" with introduction by Isabelle de Steiger
↑  "Hermetic Papers of A. E. Waite: the Unknown Writings of a Modern Mystic" Edited by R. A. Gilbert
↑  "The Pymander of Hermes" Volume 2, Collectanea Hermetica" published by The Theosophical Publishing Society, 1894.
1 2  Yates, F., Giordano Bruno and the Hermetic Tradition, Routledge, London, 1964, pp 9–15 and pp 61–66 and p 413
1 2  Heiser, J., “Prisci Theologi and the Hermetic Reformation in the Fifteenth Century", Repristination Press, Texas, 2011 [ISBN 978-1-4610-9382-4]
↑  Yates, F., Giordano Bruno and the Hermetic Tradition, Routledge, London, 1964, p 27 and p 293
1 2  Yates, F., Giordano Bruno and the Hermetic Tradition, Routledge, London, 1964, p52
↑  Copenhaver, B.P., "Hermetica", Cambridge University Press, 1992, p xlviii
↑  Scully p. 322.
↑  Copenhaver, Hermetica, p. xlviii
↑  Hall The Hermetic Marriage p. 227.
↑  Eliade The Forge and the Crucible p. 149 and p. 155–157
↑  Geber Summa Perfectionis
↑  Powell pp. 19–20.
↑  Garstin p. v
1 2  Garstin p. 6
↑  Garstin p. vi
↑  Garstin p. 35.
↑  The Way of Hermes p. 42.
↑  The Way of Hermes p. 28.
↑  The Way of Hermes p. 47.
↑  The Way of Hermes pp. 32–3.
↑  The Way of Hermes p. 29.
↑  PŒMANDRES, THE SHEPHERD OF MEN
↑  Regardie p. 17.
↑  Regardie pp. 15–6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557903105171  LCCN: sh85060409  NKC: ph120689
פרס דוב הזהב

| --- | --- |

אדינה פינטילי עם פסלון הפרס
 מיקום הטקס:  ברלין
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 הגוף המעניק:  פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין
 תקופת הפרס:  1951–הווה (כ־74 שנים)
 אתר רשמי
פסל הדוב הברלינאי של הפסלת רנה זינטניס
פרס דוב הזהב (בגרמנית: Goldener Bär) הוא הפרס היוקרתי ביותר המוענק בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, עבור הסרט הטוב ביותר שהוקרן בפסטיבל. פסל דוב הזהב נוצר בשנת 1932 על ידי הפסלת הגרמנייה, רנה זינטניס, בשם "הדוב הברלינאי". הדוב מופיע על סמל ברלין ועל דגל ברלין. העתקים ראשונים של פסלה של זינטניס הוענקו בטקס פסטיבל ברלין של שנת 1953, שהיה השלישי מתחילת הפסטיבל.
עד שנת 1960 חלוקו פסלונים שבהם ידו הימנית של הדוב מונפת, אולם בפסטיבל הוחלט באותה שנה לשנות את עיצוב הפסלון כך שידו השמאלית של הדוב תהיה מורמת.
בשנת 2019, זכה הסרט "מילים נרדפות" של נדב לפיד בפרס דוב הזהב.
בשנת 2020, בוטל פרס דוב הכסף באופן זמני, לאחר שנחשף אלפרד באואר, שהיווה לו השראה, היה נאצי איש אס־אה בדרגה בכירה שלקח חלק במערך התעמולה של גבלס.
דוב הזהב לסרט הטוב ביותר > זכיות מרובות

אנג לי (1993, 1996)
דוב הזהב למפעל חיים

| Year | Winner(s) |
| --- | --- |
1982: ג'יימס סטיוארט
1988: אלק גינס
1989: דסטין הופמן
1990: אוליבר סטון
1993: גרגורי פק ובילי וילדר
1994: סופיה לורן
1995: אלן דלון
1996: איליה קאזאן וג'ק למון
1997: קים נובאק
1998: קתרין דנב
1999: שירלי מקליין
2000: ז'אן מורו
2001: קירק דאגלס
2002: רוברט אלטמן וקלאודיה קרדינלה
2003: אנוק איימה
2004: Fernando Solanas
2005: Im Kwon-taek and Fernando Fernán Gómez
2006: איאן מקלן ואנדז'יי ויידה
2007: ארתור פן
2008: פרנצ'סקו רוזי
2009: מוריס ז'אר
2010: Wolfgang Kohlhaase וחנה שיגולה
2011: ארמין מילר-שטאל
2012: מריל סטריפ
2013: קלוד לנצמן
2014: קן לואץ'
2015: וים ונדרס
2016: Michael Ballhaus
2017: Milena Canonero
2018: וילם דפו
2019: שארלוט רמפלינג
2020: הלן מירן
2021: לא חולק פרס בגלל הקורונה
2022: איזבל הופר
2023: סטיבן ספילברג
2024: מרטין סקורסזה
ראו גם

פרס דוב הכסף – ופרסים אחרים המוענקים בפסטיבל הקולנוע בברלין
פרס דקל הזהב – הפרס היוקרתי ביותר המוענק בפסטיבל הקולנוע בקאן
פרס אריה הזהב – הפרס היוקרתי ביותר המוענק בפסטיבל הסרטים של ונציה
הערות שוליים

↑  Prizes of the International Jury, Berlinale Festival
↑  The woman behind the Bär, Exberliner, ‏2018
↑  James F. English, The Economy of Prestige: prizes, awards, and the circulation of cultural value, Harvard University Press, 2009, עמ' 167
↑  שמוליק דובדבני, אינה טוקר,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'הישג קולנועי: סרטו של נדב לפיד זכה בפרס דב הזהב, באתר ynet, 16 בפברואר 2019
↑  69th Berlin International Film Festival 2019, Berlin Film Festival
↑  גרדיאן, נירית אנדרמן,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'בוטל פרס דוב הכסף בפסטיבל ברלין. הבמאי שהיווה לו השראה נחשף כנאצי, באתר הארץ, 1 בפברואר 2020
↑  "Berlinale 1970: Prize Winners". berlinale.de. נבדק ב-7 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Claude Lanzmann to receive Berlin's Honorary Golden Bear". screendaily. נבדק ב-2012-12-13.
↑  "Homage and Honorary Golden Bear for Ken Loach". berlinale.de. אורכב מ-המקור ב-2013-12-15. נבדק ב-12 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Homage 2015 and Honorary Golden Bear for Wim Wenders". berlinale.de. נבדק ב-5 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Martin Scorsese's Longtime Cinematographer Michael Ballhaus Is Set To Be Honoured With A Lifetime Achievement Award At The 2016 Berlin International Film Festival". contactmusic.com. נבדק ב-1 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Homage and Honorary Golden Bear 2020 for Dame Helen Mirren". Internationale Filmfestspiele Berlin. נבדק ב-19 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
נדב לפיד מחזיק בפרס דוב הזהב עבור סרטו מילים נרדפות
היפוקרטס

ערך זה עוסק בהיפוקרטס מקוס, אבי הרפואה המערבית. אם התכוונתם למתמטיקאי יווני, ראו .
| --- | --- |

היפוקרטס בעיניו של רובנס (1638)
 לידה:  460 לפנה״ס? קוס, יוון 
 פטירה:  370 לפנה״ס? (בגיל 90 בערך) לאריסה, יוון 
 
פרוטומה של היפוקרטס מהמאה ה-1 העתק של מקור יווני מהמאה ה-2 לפנה"ס במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי
הרמה של היפוקרטס מהמאה ה-1 בגלריית אופיצי
היפוקרטס מקוס או היפוקרטס השני מקוס, המוכר בעיקר כהיפוקרטס (ביוונית עתיקה: Ιπποκράτης, סביבות ‏460 לפנה"ס – סביבות 370 לפנה"ס) היה רופא יווני, יליד האי קוס, "אבי הרפואה המערבית", מייסד ה"אסכולה ההיפוקרטית" הנחשבת לבית ספר לרפואה הראשון בעולם המערבי, מחברם של כמה ספרים חשובים ברפואה וכן של שבועת הרופאים הנושאת שמו.
בעוד רופאי התקופות הקדומות יותר סברו כי מקור המחלות טמון במארות יריבים או גזירות שמים, הרי שהיפוקרטס בחר בדרך ההיגיון והחשיבה הרציונלית, וגרס כי מחלות נגרמות כתוצאת סיבות טבעיות שאין כל קשר ביניהן לבין האמונה. הוא הגה תאוריה הגורסת כי בגוף האדם ארבע ליחות – מרה שחורה, מרה צהובה, ריר ודם, וטען שכאשר, עקב גורמים חיצוניים, נוצר עודף או חוסר באחת הליחות, תתקופנה מחלות את אותו האדם. עוד טען היפוקרטס כי גורם התחלואה ואף ההחלמה בקרב בני-האדם אינו מיני לחשים וקמעות כי אם הטבע בכבודו ובעצמו, ולפיכך תפקידו של הרופא להיות לעזר לטבע במלאכתו באמצעות הקזת ליחות או הוספתן. כיום ידוע לנו בוודאות כי תאוריה זו מופרכת לחלוטין, ברם, במשך קרוב ל-2000 שנה, עד למאה החמש-עשרה לערך, ובאזורים מסוימים עד למאה השמונה-עשרה, הייתה תורה זו למושא דבקותם של רופאי המערב ולמעיין שופע של פרקטיקות רפואיות שפותחו על-פיה.
היפוקרטס אף הניח את יסודותיה של האתיקה הרפואית, בחיבור שבועתו, הקרויה כיום על שמו - "שבועת היפוקרטס" - ומבטיחה נורמות התנהגות בסיסיות, כגון שמירה על פרטיות החולה, הבטחת סודיות המידע הרפואי, הגשת עזרה רפואית לכל חולה וכדומה.
ביוגרפיה

ההיסטוריונים תמימי-דעים כי היפוקרטס אכן היה קיים. הוא נולד בשנת 460 לפנה"ס לערך על חופי האי היווני קוֹס והיה מהנודעים באנשי הרפואה ומוריה. פרטים אחרים על חייו מוטלים בספק (ראו אגדות). סוראנוס איש אפסוס (אנ'), רופא נשים בן המאה השנייה לספירה, היה לראשון רושמי קורות חיי היפוקרטס ולמקור המידע העיקרי על אודותיו. עובדות אחרות על היפוקרטס ניתן למצוא בכתבי הפילוסוף אריסטו, המתוארכים למאה הרביעית לפנה"ס, באנציקלופדיה הביזנטית סודא בת המאה העשירית לספירה ובחיבוריו של המשורר והמדקדק מקונסטנטינופול יואנס צצס, שמועד כתיבתם הוא כפי הנראה במאה ה-12. סוראנוס חזר וקבע כי אביו של היפוקרטס היה איש רפואה בשם הראקלידס, ואמו הייתה פראקסיטלה בת פנארטיס. להיפוקרטס היו שני בנים, תסאלוס ודראקו. בניו וחתנו, פוליבוס, היו לתלמידיו. אליבא דגלנוס, מחשובי הרופאים בתקופה מאוחרת יותר, פוליבוס הוא שנחשב כממשיך דרכו של היפוקרטס. לכל אחד מבניו של היפוקרטס, תסאלוס ודראקו, היה בן שנקרא אף הוא בשם היפוקרטס.
סוראנוס אף סיפר על היפוקרטס כי למד את תורת הרפואה מאביו וסבו, וחקר תחומים נוספים תחת הנחייתם של דמוקריטוס וגורגיאס. הכשרתו הרפואית של היפוקרטס באה לו קרוב לוודאי באסקלפיון של קוס, שם השתלם אצל הרופא התראקי המלומד, הרודיקוס איש סלימבריה. אזכורו היחידי של היפוקרטס בימי חייו, מופיע בדו-שיח האפלטוני פרוטגורס, שם מתארו אפלטון כ"היפוקרטס איש קוס, האסקלפיאד". היפוקרטס עסק ברפואה ובהוראתה במשך כל חייו, ובמסעותיו הרחיק לכת עד תסליה, תראקיה וים מרמרה. הוא מת בלריסה, כפי הנראה, בהגיעו לגיל המופלג של 83 או אף 90 שנה, וישנם אף מקורות הגורסים כי עבר את שנתו המאה; במקורות מצויים תיאורים שונים של נסיבות מותו.
התאוריה ההיפוקרטית

אשר על כן, בהתייחס למחלה המכונה הקדושה [אפילפסיה]: מנקודת מבטי היא איננה נראית בשום פנים ואופן לא אלוהית ואף לא קדושה יותר מאשר מחלות אחרות, כי אם כזו הנגרמת בדרך-הטבע ונוצרת כשאר תחלואי-הגוף. גברים רואים בטבעה ובגורמיה את יד-האלוהים בגין בורותם והשתוממותם...
היפוקרטס דחה את האמונות שרווחו באותה התקופה וייחסו את גרימת המחלות לכוחות על-טבעיים ואף אלוהיים. תלמידיו המסורים של פיתגורס ייחסו להיפוקרטס את יצירת הזיקה בין תחומי הדעת פילוסופיה ורפואה. היפוקרטס ביקש להפריד בין מקצוע הרפואה לבין הדת, וזאת בגין אמונתו וטיעוניו כי מחלה איננה גזירת שמים כי אם תוצר של נסיבות סביבתיות, תזונה ואורחות החיים. לא נמצא ולו אזכור אחד למחלה מיסטית בכתבי היפוקרטס עד האחרון שבהם, עם זאת היפוקרטס האמין באסטרולוגיה כגורם למחלות רבות כך כתב: "איש אינו מסוגל להיות רופא ללא הכרת יסודותיה של האסטרולוגיה" בספריו ניתן למצוא אבחנות רבות המבוססות על הנחות שמקורן באמונה זו.
אסכולות הרפואה ביוון העתיקה נחלקו בין אסכולות קוס וקנידוס בשאלה איך על הרופא להתמודד עם תחלואים על-מנת להביאם לכדי מרפא. אסכולת קנידוס התמקדה באבחון, אך רבות מסברותיה על גוף האדם, שבהן נתלתה, הופרכו כעבור זמן: הרפואה היוונית בימיו של היפוקרטס לא נתוודעה כמעט בכלל לתחומי האנטומיה והפיזיולוגיה, וזאת על שום הטאבו החברתי שהוטל על נתיחת בני אדם. אשר על כן, כשלה אפוא אסכולת קנידוס במציאת דרכי התמודדות יעילות עם מחלות, משום שהאחרונות יצרו סדרות אפשריות שונות של תסמינים. לעומתה, הניבה אסכולת היפוקרטס או קוס אחוזי הצלחה גבוהים הרבה יותר, הכול הודות להיעזרותה באבחנות כלליות ובטיפולים פסיביים. בכך, התמקדה האסכולה ההיפוקרטית בבריאות המתרפא ובתחזית, ולאו דווקא באבחון. בשל כך, זכתה האסכולה להצלחה רבה בטיפולה ביעילות במיני-תחלואה, ואפשרה על כן את המשך התפתחותה הפורה של הרפואה הקלינית.
הרפואה אליבא דהיפוקרטס כמו גם הפילוסופיה העומדת בבסיסה מרוחקות עד מאוד מהרפואה כפי שהיא נתפשת בזמננו. בימינו מתמקד הרופא באבחנה מדויקת ובטיפול מיוחד הנובע ממנה, שני אלה מצאצאי אסכולת קנידוס. התמורות שחלו במחשבה הרפואית למן ימי היפוקרטס הובילו לכך שנמתחה עליו ביקורת רבה במרוצת אלפיים השנים האחרונות, כאשר יסוד ה"שב ואל תעשה" המרכזי כל כך בשיטת הטיפול של היפוקרטס היה למושאם של גינויים חזקים במיוחד; כך למשל, רק כדי לסבר את האוזן, כינה הרופא הצרפתי מ.ס. אודאר את שיטת הטיפול ההיפוקרטית בשם "מדיטציה על ערש דווי".
התאוריה ההיפוקרטית > הומוריזם ומשבר

האסכולה ההיפוקרטית גרסה כי ביסודה של כל מחלה עומד חוסר איזון של ארבע הליחות בגוף האדם, הפרשות שברגיל תמצאנה מאוזנות באופן טבעי באופן פרופורציונלי (פפסיס). כאשר ארבע הליחות - מרה אדומה (דם), מרה שחורה, מרה צהובה והמרה הלבנה (נוזל הלימפה) הפרו את האיזון הראוי (דיסקראסיה, כלומר "עירוב שגוי"), ילקה האדם במחלה וייוותר במצב זה עד אשר יושב האיזון על כנו בדרך כלשהי. או-אז, יחלים ובריאותו תשוב על תיקונה. כך לדוגמה, נחשב השימוש בהדרים למניב תוצאות נאות בתור טיפול בכיח עודף במערכת הגופנית.
ישנו עיקרון חשוב נוסף של הרפואה ההיפוקרטית, הלא הוא ה"משבר", נקודה במהלך המחלה שבה או שהמחלה תחל לגבור על החולה ולהביאו עד לסף מותו, או שיתרחש ההפך הגמור והתהליכים הטבעיים יובילו להחלמתו המלאה של המתרפא. בחלוף המשבר, עשויה המחלה להרים ראשה בשנית, וכעבור זמן יגיע תורו של משבר נוסף. על פי דוקטרינה זאת, ייטו המשברים להתרחש דווקא ב"ימי הכרעה", האמורים להתרחש בתוך פרק זמן נקוב למן מועד נסיגת המחלה. כאשר משבר מתרחש במרחק זמן לא מועט מיום הכרעה, ניתן לצפות כי הלה יביא לשובה של המחלה לסורה. גלנוס סבר כי מקורו של רעיון זה בהיפוקרטס, ברם אפשר אף שמקורו קדום הרבה יותר.
הטיפול ההיפוקרטי

הרפואה ההיפוקרטית התאפיינה בצניעות וסבילות לאין ערוך. הגישה הטיפולית התבססה על "כוחות המרפא של הטבע". על פי דוקטרינה זו, גוף האדם טומן בחובו את הכוח לאזן מחדש את ארבע הליחות ולהביא עצמו לידי החלמה מלאה (פיסיס). הטיפול ההיפוקרטי מתמקד אפוא בהקלה על תהליך טבעי זה. על מנת להגשים מטרה זו, קבע היפוקרטס כי "מנוחה והימנעות מכל תזוזה הן בעלות חשיבות ראשונה במעלה". ככלל, דגלה הרפואה היפוקרטית בנחמדות יתרה אל החולה; הטיפול היה עדין, ודגש רב הושם על הבטחת הניקיון והסטריליות של החולה. כך למשל, לחיטוי פצעים שימשו מים או יין נקיים ותו לא, הגם שמוטב היה לפנות לאופציה התרפויטית ה"יבשה", כך סברו. תכשירים מרגיעים היו אף הם בשימוש מקומי.
גישתו של היפוקרטס לשימוש בתרופות הייתה זהירה למדי (זהירה מדי, יש שיאמרו, במשקפי ההווה). הוא מיעט להיעזר בתרופות ובטיפולים מוקדמים שעשויים היו להיבחר בשוגג; אבחנה כללית תמיד קדמה אצלו לטיפול כללי. ובכל זאת, במקרים קיצוניים, תרופות חזקות לא הוצאו מכלל אפשרות. גישה סבילה זו זכתה להצלחה רבה בכל האמור במציאת מזור למכאובים פשוטים יחסית כגון שברי עצמות, שהצריכו קיבוע של מערכת השריר-שלד וזאת על מנת להפחית את הלחץ על האזור הפגוע. "המושב ההיפוקרטי" ואבזרים רפואיים אחרים עמדו לרשותו למען הגשמת תכלית זו.
אחד מעקרונותיה העיקריים של הרפואה ההיפוקרטית היה שימת הדגש על הסכות. בימים עברו, כבימי היפוקרטס, סבל הטיפול הרפואי מפגמים האופייניים לרפואה בוסרית למדי, ועל פי רוב המיטב שהיה ביכולתם של הרופאים לעשות למען החולה לא היה אלא הערכת מצב המחלה והעלאת השערות לגבי הפרוגנוזה, זאת על בסיס מידע שנאסף ממקרים רפואיים ישנים יותר במרוצת ההיסטוריה.
מקצוענות

הרפואה ההיפוקרטית בלטה במקצוענותה הנוקשה - המשמעת והפרקטיקה הקפדנית שהנהיגה. החיבור ההיפוקרטי "על הרופא" מורה כי שומה על הרופאים להיות תמיד הגונים, רגועים, מבינים, רציניים ומטופחים כדבעי. הרופא ההיפוקרטי נדרש אפוא להפנות את תשומת לבו לכל נדבכי עיסוקו: הוא עקב בקפידה אחר הוראות מפורטות בנוגע ל"תאורה, סגל, מכשירים, תנוחת המתרפא ושיטות החבישה והקיבוע" בחדר-הניתוחים של העת העתיקה. הוא אפילו נתבע לשמור על ציפורני ידיו באורך מסוים, על מנת למנוע פגיעה בחוליו.
האסכולה ההיפוקרטית ייחסה חשיבות רבה לדוקטרינות הקליניות העוסקות במעקב ובתיעוד. דוקטרינות אלה מכתיבות לרופאים רישום מדויק של ממצאיהם ושיטותיהם הרפואיות באורח ברור ואובייקטיבי ככל האפשר, כך שבעתיד יתאפשר בידיהם של רופאים אחרים למצוא תועלת ברישומים אלה לטובת הבראתם של חוליהם. היפוקרטס הקפיד על רישום קבוע של רבים מתסמיני חוליו, לרבות התכווצויות, דופק, חום, כאבים, תזוזות והפרשות. היו שייחסו לו את מדידת הדופק על מנת לקבוע אם המתרפא משקר לו בעת סיפור המחלה. היפוקרטס אף הרחיב את המעקב הרפואי לבחינת ההיסטוריה הרפואית של המשפחה ואפילו בחן את סביבת המחיה של חוליו. "הרפואה חבה לו את אומנות המעקב וההתבוננות הקלינית". הודות לסיבה זו, יש המייחסים לו את התואר "אבי הרפואה הקלינית".
תרומות ישירות לרפואה

היפוקרטס ותלמידיו היו הראשונים לתאר מחלות ומצבים רפואיים רבים. מיוחסים לו התיאורים הראשונים של התאלות הציפורניים ושל אי-סבילות ללקטוז וסימנים אבחנתיים חשובים למחלת הריאות המוגלתית כרונית, לסרטן הריאות ולמחלת הלב הכחלונית. לאור זאת, מכונות לעיתים אצבעות מעובות בכינוי "אצבעות היפוקרטיות". היפוקרטס אף היה לרופא הראשון שתיאר את המצב הרפואי המכונה "הפרצוף ההיפוקרטי" בשלב הסכות. ויליאם שייקספיר שואב השראה ספרותית נודעת מתיאור זה בתמונה השלישית שבמערכה השנייה של מחזהו "הנרי החמישי".
לזכותו של היפוקרטס נזקף קיטלוגן של מחלות בתור "חריפות, כרוניות, מקומיות ומגפתיות" ועשותו שימוש במונחים כגון "הרגזה, הידרדרות, רזולוציה, משבר, עווית, שיא והחלמה". תרומה עיקרית נוספת של היפוקרטס למדעי-הרפואה אפשר שתמצא בתיאוריו את הסימפטומטולוגיה (תסמינים), הממצאים הגופניים, הטיפול הניתוחי והפרוגנוזה של אמפיאמה בבית החזה, כלומר, הצטברות מוגלה בקרום הפנימי של החזה. כתביו נותרו בעלי משמעות בעבור תלמידי רפואה בני-זמננו הניגשים ללימודי רפואת הריאות ונתיחתן. היפוקרטס אף זכה להיות מנתח החזה המתועד הראשון בהיסטוריה, וממצאיו בשדה זה עודם בתוקף, עד ימינו אנו.
הקורפוס ההיפוקרטי

הקורפוס ההיפוקרטי (בלטינית: CORPUS HIPPOCRATICUM) הוא אוסף של כשבעים כתבים רפואיים מוקדמים מיוון העתיקה, הכתובים ביוונית איונית. השאלה כלום היפוקרטס עצמו חיבר את הקורפוס אם לאו נותרה סתומה עד כה, הגם שנראה כי הכרכים עצמם יצאו לאור בזכות פועלם הנמרץ של תלמידיו וממשיכי דרכו. מחמת גיוונם הרחב של התחומים הנסקרים בו, סגנונות הכתיבה הנבדלים זה מזה ומועדה המשוער של הוצאתו לאור, אין המלומדים מאמינים כי הקורפוס ההיפוקרטי יכול היה להתחבר על ידי אדם אחד (ארמרינס בדק ומנה תשעה-עשר מחברים שונים). בעת העתיקה, יוחסו תוכני הקורפוס בשלמותם להיפוקרטס והם תאמו על פי רוב לעקרונותיו; אשר על כן, כפי הנראה, זכה הקורפוס להוודע ברבים על שמו של הרופא הדגול. אפשר שהקורפוס אינו אלא משיירי ספרייה על האי קוס, או שמא זו אסופת-כתבים שנתחברה באלכסנדריה שבמצרים, במאה השלישית לפנה"ס.
הקורפוס ההיפוקרטי מכיל ספרי-יעץ, הרצאות, מחקרים, הערות, מסות וכתבים פילוסופיים רבים ומגוונים העוסקים באינספור תחומי רפואה, בלא כל סדר הנראה לעין. חיבורים אלה נכתבו בעבור קהלי-יעד שונים, מלומדים כמו גם עמי-ארצות, ולפרקים אף נכתבו מנקודות מבט הסותרות אחת את רעותה; ניתן אף למצוא סתירות רבות משמעות בינות ליצירות השונות המרכיבות את הקורפוס. עם מסות הקורפוס הראויות במיוחד לציון נוכל למנות את "שבועת היפוקרטס"; "ספר האותות המבשרים"; "על תוכנית הטיפול במחלות חריפות"; "פתגמים"; "על רוחות, מקווי מים ואתרים"; "אמצעי הצמצום"; "על המחלה הקדושה"; ועוד רבים אחרים.
הקורפוס ההיפוקרטי > שבועת היפוקרטס

עוד למן העת העתיקה, יוחס להיפוקרטס החיבור שלימים ייקרא בשם השבועה ההיפוקרטית. זהו מסמך בעל תהודה בין-דורית העוסק באתיקה של הפרקטיקה הרפואית. על פי הסברה, השבועה היא ככל הנראה חלקו הנודע ביותר של הקורפוס ההיפוקרטי. בעת האחרונה, מידת האותנטיות של המסמך נשנתה במחלוקת. בעוד השבועה לכשלעצמה לרוב איננה בשימוש עוד ולא בנוסחה המקורי, הרי שהיא משמשת כיום בתור יסודן של שבועות דומות אחרות וחוקים המגדירים מהם טיפול ואתיקה רפואית הראויים לשמם. נגזרות שכאלה מדוקלמות כיום ברגיל על ידי בוגרי לימודי הרפואה, ערב צלילתם אל נבכי הפרקטיקה הרפואית.
מורשתו

רבים, בהווה כמו גם בעבר, החשיבו את היפוקרטס ל"אבי הרפואה". תרומותיו הניעו מהפכה בפרקטיקה הרפואית; אך עם מותו נבלמה ההתקדמות שכה עמל לסלול את הדרכים לה. בעת מותו, הוא היה כה נערץ עד כדי כך שכתביו קודשו כדגולים מכדי שְיקום הצורך לשפרם, ולא נערכו אפוא כל שיפורים בשיטותיו למשך תקופה ארוכה מאוד. המאות שחלפו מקץ פטירתו של היפוקרטס התאפיינו בנסיגה השקולה במידה שווה לצעידתו קדימה של מדע הרפואה. כך למשל, "מקץ התקופה ההיפוקרטית, גווע הנוהג של נטילת היסטוריה קלינית של החולים..", אליבא דפילדינג גאריסון.
שנים רבות חלפו מתום ימי היפוקרטס בטרם קם רופא נודע נוסף - גלנוס, יווני שחי בין השנים 129 ל-200 לספירה. הלה הנציח את הרפואה ההיפוקרטית, ובכך נע קדימה, אם גם אחורנית. בימי הביניים, אימצו הרופאים הערבים את שיטותיו של היפוקרטס. בחלוף ימי הרנסאנס ביבשת אירופה, קמו לתחייה השיטות ההיפוקרטיות ואף הורחבו לא מעט במרוצת המאה התשע-עשרה. ראויים במיוחד לציון בין הרופאים שהטכניקות הקליניות הקפדניות של היפוקרטס היו להם לעזר:  תומאס סידנהאם, הברדן, ז'אן-מרטן שארקו ואוסלר. אנרי אושאר, רופא איש צרפת, קבע כי תחייה זו מהווה את "סיפורה של הרפואה הפנימית במלואו".
מורשתו > דימויו

על-פי עדותו של אריסטו, נודע היפוקרטס בתור "היפוקרטס הגדול". באשר לדמותו, תואר היפוקרטס תחילה בתור "רופא כפרי נחמד ונכבד", ברם, מאוחר יותר כ"קשוח ומאיים". הוא לבטח נחשב לחכם בתחומי ידע רבים כמו גם בשדה המעש. פראנסיס אדמס מתארו: "בפשטות רופא הנבנה על ניסיונו כמו גם על שכלו הישר".
דימויו בתור הרופא החכם והקשיש הועצם הודות לדיוקנאותיו המפוסלים באבן, המעוטרים זקנים עבותים התולים מפרצוף זרוע-קמטים. אך, ידוע לנו כיום כי רופאים רבים בני התקופה עיצבו את שערם בסגנון יוביס ואסקלפיוס. לכן, נראה כי הפסלים שברשותנו המתארים אותו לכאורה, הם דיוקנאות שעוצבו על פי קווי המתאר של אלים אלה. היפוקרטס והאמונות שסימל נחשבים כיום למעין אידיאלים רפואיים. פילדינג גאריסון, מומחה להיסטוריה של הרפואה, הכריז כי "הוא, מעל לכולם, הוא המופת של אותה הגישה השכלית המתגמשת, הביקורתית והמאוזנת, לעד עומד על המשמר מפני מקורות לשגיאות, וזוהי רבותי תמציתה המזוקקת של הרוח המדעית". "דמותו... נשתמרה לאורך הדורות כזו של רופא אידיאלי", על-פי 'היסטוריה קצרה של הרפואה', "והוא מהווה מקור השראה למקצוע הרפואה למן פטירתו".