מלחמת האזרחים בספרד
לאחר המלחמה > המלחמה בתרבות

המחבר והבמאי הפשיסט ארנסטו חימנז קביירו פרסם ב-1938 מניפסט, בו קבע כי לאחר ניצחון הלאומנים יש לוודא שכלל האוכלוסייה "תאמין במה שצריך להאמין ותרגיש במה שחייבים להרגיש". בדבריו אלו ביטא את ציפייתו כי הלאומנים לא יסתפק בניצחון צבאי אלא ינכסו לעצמם בכורה גם על עולם התרבות. תקוותו של קביירו לא נכזבה, וכשנה לאחר מכן, מייד עם עלייתו לשלטון של פרנקו, הוחלה צנזורה על התקשורת והאמנות. הצנזורים אסרו פרסום של יצירות אומנות שסטו מהקו האידאולוגי הנוקשה של המשטר, והרשויות עודדו יצירות המבטאות "פטריוטיות ומעלות על נס ערכים צבאיים" או עוסקות ב"עברה האימפריאלי של ספרד". מדיניות הדיכוי של הממשלה הובילה לשקיעה תרבותית לאחר שרבים מהיוצרים הגדולים של ספרד נאלצו לצאת לגלות או להגביל את עבודתם. אחרים אף מצאו את מותם, כמו פדריקו גארסיה לורקה שהוצא להורג כבר בתחילת המלחמה או מיגל ארננדס שמצאה את מותו בכלא שנים אחדות לאחריה.
לנוכח הצנזורה והאינדוקטרינציה של הממשלה, בתרבות הפופולרית של שנות ה-40 ושנות ה-50 הוצגה המלחמה כמאבק בין הלאומנים ה"טובים" וה"ספרדיים" לבין הרפובליקנים שתוארו כ"רעים" וכ"אנטי-ספרדיים". הממשלה עודדה הפקת סרטי קולנוע שתיארו בהרחבה את הטרור האדום והפשעים שביצעו הרפובליקנים, לצד האדרת הניצחון הלאומני במלחמה אשר הוצג כ"מסע צלב נגד קומוניזם ואתאיזם". דוגמה בולטת וראויה לציון היה סרט התעמולה הדידקטי "גזע" (Raza) אשר יצא לאקרנים ב-1941 והיה עמוס בתכנים לאומניים. הוא הופק בהנחייתו האישית של פרנקו על ידי הבמאי חוסה לואיס סאנס דה ארדיה, שנחשב ל"במאי המשטר". סרט ידוע נוסף שהפיק סאנס דה ארדיה היה "פרנקו, הִנֵּה הָאִיש" (Franco, ese hombre), שיצא ב-1964 לרגל 25 שנים לעלייתו של פרנקו לשלטון. הסרט הביוגרפי והתעמולתי סוקר בהרחבה את חייו של פרנקו המוצג כגיבור לאומי שהציל את ספרד מאבדון. כמו בקולנוע גם בתחום הציור היו יוצרים שפעלו בחסות המשטר, בין אם תמכו בו ובין אם הקפידו לא לסטות מהמגבלות שהטיל. כזה היה הצייר חוזה מריה סרט, שאייר ב-1940 ציורי קיר בארוקים במבצר אלקסר שבטולדו, המאדירים את הניצחון הלאומני בקרב שאירע במקום. הצייר הסוריאליסט סלבדור דאלי, שאף על פי שאהד את הלאומנים לא היה אדיש לזוועות מלחמת האזרחים, פרסם באותה השנה את ציורו "פני המלחמה" (La Cara de la Guerra) המתאר את ההרס והאימה שהיא חוללה.
בשנים שלאחר המלחמה לא היה לה ייצוג בולט בתחומי הספרות, השירה והתיאטרון. במקום עיסוק ישיר במלחמת האזרחים, העדיפו רבים מהסופרים, המשוררים והמחזאים לפנות לעיסוק בשאלות קיומיות, כאשר ייאוש ואכזריות משחקים תפקיד חשוב בעלילותיהם על רקע זוועות המלחמה. ספר אקזיסטנציאליסטי אופייני לתקופה היה "משפחתו של פסקואל דוארטה" (La familia de Pascual Duarte) של הסופר קמילו חוסה סלה. שנות ה-60 התאפיינו בהקלה מסוימת בצנזורה ובפתיחות תרבותית מוגבלת. האופטימיות שהחליפה את האווירה הקודרת של שנות ה-40 וה-50 בישרה שינוי בשירה ובספרות, תוך זניחת האקזיסטנציאליזם לטובת ריאליזם וביקורתיות. אומנם סופרים ומשוררים נמנעו בדרך כלל מביקורת פוליטית על המשטר או מהתייחסות ישירה למלחמת האזרחים, אך הם הרבו, לעיתים בהומור, להוקיע ביצירותיהם את העוולות החברתיות הנפוצות בספרד. באותן השנים הרבו ליצור ברוח התקופה אישים כמו המשורר חיימה חיל דה ביידמה והסופר קמילו חוסה סלה. מחוץ לספרד, כאשר הצנזורה לא מגבילה את חופש היצירה, המשיכו להישמע קולות אלטרנטיביים לנרטיב של המשטר של פרנקו. בין 1939 ל-1940 פורסמו מספר ספרים ידועים, כולם מנקודת מבט רפובליקנית תוך אהדה כלפיהם. כאלו היו הספרים "החומה" (Le Mur) של הפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר, "אפלה בצהריים" (Darkness at Noon) של הסופר הבריטי ארתור קסטלר ו"למי צלצלו הפעמונים" (For Whom the Bell Tolls) של המחבר האמריקני ארנסט המינגוויי. ספרו של המינגוויי גם זכה שלוש שנים מאוחר יותר לעיבוד קולנועי. באותו העשור פורסמו גם כמה ספרים מאוחרים יותר של ג'ורג' אורוול כמו "חוות החיות" ו-"1984", שאומנם לא עסקו ישירות במלחמת האזרחים כמו ספרו המוקדם יותר "מחווה לקטלוניה" מ-1937, אך הם כן הושפעו ממנה.
מותו של פרנקו והמעבר לדמוקרטיה בשנות ה-70 הביאו להסרת כבלי הצנזורה ולפריחה תרבותית. עם זאת, ברקע "חוזה השכחה" והתקווה לשים את העבר מאחור, בשנות ה-70 וה-80 רוב היוצרים העדיפו להימנע מעיסוק ישיר במאורעות המלחמה, אשר נתפסה כסוגיה נפיצה וכואבת. במקום זאת, הם העדיפו להוציא ספרים וסרטים המתמקדים בסיפורים אישיים מתקופת מלחמת האזרחים, כאשר המלחמה ממלאת בהם תפקיד של תפאורה בלבד. עם זאת, כאנטיתזה לשנות הדיקטטורה, הנרטיב בספרות ובקולנוע התהפך, ורוב הספרים והסרטים החדשים סופרו מנוקדת המבט של הרפובליקנים, אשר הוצגו בתור הצד החיובי לעומת הלאומנים שמילאו את תפקיד הנָבַל. אופייני לתקופה היה "החופשות הארוכות של 36'" (Las largas vacaciones del 36), סרט דרמה מ-1976 בבימויו של חיימה קמינו, העוקב אחר סיפורה של משפחה מברצלונה בראשית המלחמה.
בשנות ה-90 והאלפיים החלו להסתמן כיוונים חדשים ביצירה התרבותית בספרד. היוצרים החדשים, שהיו פחות קשורים באופן אישי לחוויות המלחמה כמו קודמיהם, נרתעו פחות מעימות ישיר עם עברה של ארצם, והרבו לדון במפורש בפשעי הלאומנים תוך התמקדות בקורבנות הרפובליקנים. סרט מוקדם וחלוצי מזן זה היה הסרט "קאודילו" (Caudillo) בבימויו של בזיליו מרטין פאטינו, אשר יצא לאקרנים כבר ב-1974. הסרט התיעודי והייחודי, כמעין תשובה לסרט האוהד את פרנקו של סאנס דה ארדיה שיצא עשר שנים קודם לכן, לא היסס לבקר את פשעי הרודן. דוגמה מאוחרת היה הספר "שלושה עשר הוורדים" (Trece Rosas Rojas) שיצא לאור ב-2004 וזכה לעיבוד קולנועי שלוש שנים לאחר מכן. הספר מתאר את סיפורן של שלוש עשרה צעירות אשר בתום המלחמה נאסרו, עונו והוצאו להורג על ידי הלאומנים. במקביל לעיסוק ישיר במלחמה ובפשעי פרנקו, החל להסתמן גם קו שונה, שכלל יחס "מאוזן" יותר למלחמה. ב-1995 יצא הסרט "על תמימות וחופש" (Land and Freedom) בבימויו של הבריטי קן לואץ', בהשראת "מחווה לקטלוניה" של ג'ורג' אורוול. בניגוד לנימה האידאיליסטית והרומנטית של סרטים פרו-רפובליקניים מוקדמים, הסרט אופיין בגישה ריאלית יותר ונתן ביטוי רחב לא רק ללחימה ההרואית של הבריגדות הבין-לאומיות בלאומנים, אלא גם למאבקים האלימים בין הפלגים הרפובליקניים. בספרות רבים שברו את הבלעדיות על נקודת המבט הרפובליקנית לטובת גישה רחבה יותר. יוצרים רבים סירבו לתאר את המלחמה כמאבק בין גיבורים רפובליקניים לנבלים לאומניים, אשר כבר לא נתפסו כ"אחר". דוגמה לזרם הזה אפשר לראות ב"חיילי סלמיס" (Soldados de Salamina), ספר מ-2001 של הסופר חווייר סרקס המגולל בין השאר את חייו של הסופר הפשיסט רפאל סנצ'ס מסס, אשר נאסר על ידי הרפובליקנים במלחמה והצליח להתחמק בעור שיניו מהוצאה להורג. בנוסף לכתיבה מנקודת מבט לאומנית, רבים גם החלו לכתוב על פשעי הטרור האדום ללא חשש להיתפס כפרו-לאומניים, תוך שאיפה לבחינה אובייקטיבית ולא חד צדדית כמו שנעשה בתקופת פרנקו.