פסטיבל ביירוית
ביירוית החדשה

שני שלישים מהעיר ביירוית נחרבו בהפצצות בעלות הברית בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה, אם כי התיאטרון עצמו לא נפגע. לאחר המלחמה נשפטה ויניפרד וגנר לתקופת מבחן, ונאסר עליה לנהל את פסטיבל ביירוית ואת נכסיו, שעברו לידי שני בניה, וולפגנג ווילנד. הפסטיבל נפתח מחדש בשנת 1951, לאחר שהמבנה שימש זמן מה כתיאטרון לחיילים אמריקאים. וילנד ווולפגנג ניהלו את הפסטיבל יחד עד למותו של וילנד בשנת 1966.
בניהולו של וילנד וגנר, פתחה "ביירוית החדשה" תקופה מהפכנית. לא נותר עוד זכר לתפאורות הנטורליסטיות, ואת מקומן ירשו הפקות פוסט-מודרניות מינימליסטיות. בהשוואה לכך, התמורות שלפני המלחמה נראו מתונות וקלות-ערך. לראשונה בתולדותיו, קרה שקהל המאזינים בפסטיבל שרק וקרא קריאת בוז בסיום הופעות. ההפקה של "המייסטרזינגר מנירנברג" שביצע וילנד בשנת 1956 הייתה ללעג ולקלס. "פאר המסורת הגרמנית המקודשת" עורטל מהדרו, והשמרנים התקוממו על השערורייה.
וילנד הגן על התמורות בהציגו אותן כניסיון ליצור "במה סמויה", שתאפשר לקהל להתנסות במלוא ההיבטים הפסיכו-סוציאליים של הדרמה, ללא הנטל והסחת הדעת של תפאורות משוכללות ועיצוב במה מורכב. אחרים שיערו, שבערטול יצירותיו של וגנר מהיסודות הגרמניים וההיסטוריים שלהן, מנסה וילנד להרחיק את פסטיבל ביירוית מעברו הלאומני וליצור הפקות בעלות כוח משיכה אוניברסלי. עם הזמן, החלו מבקרים רבים להעריך את היופי והייחוד שבפרשנותו החדשנית של וילנד ליצירות סבו.
הפקותיו החדשניות של וילנד הזמינו השוואה לאלה של וולפגנג, שהמבקרים פסקו פה אחד כי הן חסרות השראה. אם הפקותיו של וילנד היו קיצוניות בחדשנותן, אלה של וולפגנג היו שמרניות יותר. אף כי היה מינימליסט בגישתו, וולפגנג החיה רבים מהיסודות הנטורליסטים והרומנטיים של ההפקות מלפני המלחמה. וכך, כשווילנד מת מסרטן הריאות בשנת 1966, פקפקו רבים בעתידו של פסטיבל ביירוית. הם החלו להטיל ספק בעליונותו של הפסטיבל על פני בתי אופרה גרמניים אחרים, והיו שהביעו את דעתם, כי הפקות מעניינות יותר של האופרות של וגנר עולות במקומות אחרים.
בשנת 1973, לנוכח ביקורות קשות וסכסוכים בתוך המשפחה, הועבר פסטיבל ביירוית על נכסיו אל "מוסד ריכרד וגנר החדש". מועצת המנהלים כללה את בני משפחת וגנר ואנשים אחרים שמינתה המדינה. וולפגנג המשיך בתפקידו כיושב ראש הממונה על ניהול הפסטיבל, משרה שאיש לא הטיל ספק בכישוריו לבצעה כהלכה.
בעוד שוולפגנג וגנר המשיך לנהל את הפסטיבל, החל משנות ה-70, נמסר הניהול האמנותי של ההפקות למספר במאים חדשים, במה שוולפגנג כינה Bayreuth Werkstatt ("סדנת ביירוית"). הרעיון היה להפוך את הפסטיבל לכר ניסויים לבחינת שיטות בימוי חדשות להצגת האופרות. השינוי היה הכרחי, כיוון שוולפגנג לא יכול היה לנהל את הפסטיבל הן בצד הארגוני והן בצד האמנותי. כך גם ניתנה לביירוית הזדמנות להתחדש עם כל הפקה, במקום להמשיך ולהציג את אותן אופרות באותה דרך, שנה אחר שנה. אינגמר ברגמן, שהפיק את הגרסה השוודית המפורסמת ל"חליל הקסם" של מוצרט, דחה הזמנה לנהל את הפסטיבל.
ההפקה המהפכנית ביותר בסדנת ביירוית הייתה הפקת המאה של מחזור הטבעת בידי הבמאי הצרפתי פטריס שרו.
שרו השתמש בתפאורה מעודכנת מן המאה ה-19, נאמנה לפרשנות של ג'ורג' ברנרד שו, שראה ב"טבעת" אמירה חברתית על ניצול מעמד הפועלים בידי הקפיטליסטים של המאה ה-19. תגובת הקהל נחלקה בין אלה שראו בהפקה כעלבון, לאלה שראו בה את "מחזור הטבעת" הטוב ביותר שעלה אי פעם על הבמה. המחלוקת שהתפתחה כתוצאה מכך בין המחייבים לשוללים, עלתה על כל הזכור בתולדות הפסטיבל. על רמת המשחק, מכל מקום, לא היו עוררין והוא נמנה עם המעולים ביותר בתולדות האופרה.
במאים נוספים ידועי שם שלקחו חלק בסדנת ביירוית הם ז'אן פייר פונל, סר פיטר הול מהלהקה השייקספירית המלכותית וגץ פרידריך והארי קופפר, שניהם מן האופרה של ברלין במזרח ברלין הקומוניסטית. בסופו של דבר, החלטתו של וולפגנג להזמין בימוי ניסיוני מבמאים חדשים, עזרה לחדש את נעורי הפסטיבל ולשקם את שמו כראש וראשון באופרה הווגנרית.