stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העדות הפלוויאנית
טיעונים בנוגע למקוריות העדות הפלוויאנית בתקופה המודרנית > הטיעונים העיקריים שתומכים במקוריות

העדות הפלוויאנית נמצאת בכל כתבי היד ביוונית ובכל התרגומים הלטיניים של יוספוס. אף על פי שכתב היד העתיק ביותר המוכר לנו הוא מהמאה העשירית, העדות הפלוויאנית היוותה חלק מכתבי יוספוס כבר בתקופתו של אוסביוס והיא צוטטה על ידי הירונימוס ואחרים. עם זאת, ייתכן שבמקור העדות הפלוויאנית הייתה שלילית יותר כלפי הנצרות.
יוספוס מתייחס במקום אחר (קדמוניות 20.200), בפסקה שנחשבת לפי הדעה הרווחת במחקר למקורית, ל"ישו הנ"ל", או "לידוע בשם ישו". האופן שבו יעקב מוצג כאחי ישו מרמז על כך שכבר דובר על ישו במקום אחר בכתבי יוספוס, בו ניתן תיאור מלא יותר שלו.
אם יוספוס היה כותב הצהרה אנטי נוצרית, בסבירות גבוהה מאוד הנוצרים שאחראים על שימור עבודתו לא היו מאפשרים לכתביו לשרוד.
ייתכן שיהודי בסוף המאה הראשונה יהיה כמעט שווה נפש כלפי הנצרות.
ייתכן שהניסוח בקדמוניות 20.200 מרמז על כך שהיו כמה אנשים שנקראו ישו ולא על קיום טקסט אחר שנוגע לישו אצל יוספוס, אך קשה להאמין שיוספוס יכנה אדם בשם משיח מבלי להבהיר את השלכות קביעתו או להוסיף אנקדוטה שתבהיר את כוונתו. בנוסף, חובת ההוכחה בטענת הזייפן היא על הטוען.
נשאלת השאלה, כיצד היה יכול זייפן להגיע לכל גרסאות העדות הפלוויאנית שהסתובבו בתקופה ההיא? כתב היד הקדום ביותר בו נמצאת העדות הפלוויאנית שהגיע לידינו מתוארך למאה ה-11 ולכן יכול להיות שהוא נובע מכתב יד קדום יותר שאינו בנמצא בידי החוקרים ועבר אינטרפולציה (אנ').
טיעונים בנוגע למקוריות העדות הפלוויאנית בתקופה המודרנית > מאפיינים כלליים בכתבי יוספוס שפוגמים באמינותם ובמקוריות העדות הפלוויאנית

כתביו תעמולתיים, עם מטרה מוגדרת יותר או פחות. מחד גיסא, יוספוס הכיר במידת מה את כתבי יוון, מאידך גיסא -כתב בחסות השליטים הרומאים. כמו כן, הוא היה יהודי פרושי, בן לשושלת החשמונאית, ממוצא כהני. בנוסף היה יוספוס ככל הנראה גאה במוצאו ובמנהגי עמו ולכן היה לו הצורך להוכיח לעולם את טענותיו.
כמו כן, נראה כי יוספוס יוצא מגדרו כדי להימנע מלדון בדת החדשה. התייחסויותיו הישירות לישו ולנצרות מועטות מאוד.
כראיה, הוא אינו משתמש במילה σωτήρ - מושיע (למעט בקדמוניות 18.63-64). יתר על כן, בשום מקום יוספוס אינו מציין בכתביו את התקווה המשיחית, שהכרחית ביותר לצורך הבנת ההיסטוריה היהודית בתקופתו ובמיוחד מלחמת היהודים, עליה כתב כה הרבה.
טיעונים בנוגע למקוריות העדות הפלוויאנית בתקופה המודרנית > הטיעונים העיקריים בעד אינטרפולציה

1. אוריגנס, בן המאה ה-3, שהכיר את ספר 18 של הקדמוניות כיוון שציטט ממנו את הפסקה אודות יוחנן, הצהיר שיוספוס לא האמין בישו ומשיחיותו.
קיימת טענה כי סביר שאוריגנס טוען שיוספוס לא האמין בישו על בסיס הצהרה ישירה בכתבי יוספוס שהייתה קיימת ואבדה בנבכי ההיסטוריה.
טיעונים בנוגע למקוריות העדות הפלוויאנית בתקופה המודרנית > הטיעונים העיקריים בעד אינטרפולציה > ראיות טקסטואליות וסגנוניות בנוגע למקוריות העדות הפלוויאנית

שאלת סגנון העדות הפלוויאנית הניבה תשובות משני צידי המתרס. מלומדים כ-Niese, Linck, Norden, Bilde, Birdsall קבעו שהסגנון הוא לא סגנונו של יוספוס, בעוד שהמלומדים Liempt, Reinach, Thackeray, Martin, Vermes, Meier טענו שהסגנון מעיד על דרגות שונות של מקוריות, כלומר שהעדות מקורית בחלקים רחבים יותר או פחות שלה. גם מאפיין זה של העדות הפלוויאנית הוא מסובך, בעיקר לאור העובדה שהעדות הפלוויאנית כה קצרה.
הביטויים שמתארים את ישו כאדם חכם (σοφὸς ἀνήρ) וכעושה מעשים נפלאים (παραδόξων) מתאימים לסגנון של יוספוס, מופיעים במקומות אחרים בכתביו וככל הנראה הם אינם זיוף נוצרי. בביטוי השני נרמז ייצוג עממי של ישו שמתאים לתיאורו בברית החדשה ובספרות הרבנית.
יש הטוענים שרבנים מכירים באפשרות של ביצוע ריפוי נסי בשם ישו, מבלי לאשר את השקפותיו הדתיות. כמו כן, לומר שאדם הוא חכם זו המחמאה האולטימטיבית עבור יהודי בתקופה ההיא.
הביטוי ἀγαπήσαντες (האנשים הראשונים במעלה) כמעט שלא נמצא בשימוש אצל יוספוס בהקשר נוצרי. ניתן למצוא מקבילה חלקית בקדמוניות 11.339.
אחת המילים הבעייתיות ביותר בעדות הפלוויאנית, χριστός (המשיח), נמצאת רק במקום אחד נוסף בכתבי יוספוס כפי שהגיעו אלינו, בפסקה אודות יעקב אחי ישו (קדמוניות 20.200). לכן, קשה לדעת האם ההפניה בקדמוניות 20.200 היא לעדות הפלוויאנית משום מיעוט הראיות.
מהנתונים בנוגע לשפה ולסגנון בעדות הפלוויאנית שהיא כאמור קצרה מאוד קשה לקבוע באופן גורף האם העדות הפלוויאנית בצורתה הנוכחית היא המקורית או לא. לעיתים החוקרים שטענו שמדובר בזיוף הדגישו חלקים מסיומים בפסקה והמעיטו בערכם של חלקים אחרים בה. אחדים מהטוענים בעד זיוף מסכימים על כך שזהו זיוף מוצלח.
טיעונים בנוגע למקוריות העדות הפלוויאנית בתקופה המודרנית > הטיעונים העיקריים בעד אינטרפולציה > תוכן העדות הפלוויאנית

לעדות הפלוויאנית צורה מתומצתת וקצרנית, הופעת ישו מתוארת במינוח מעורפל (κατὰ τοῦτον τὸν χρόνον - ובאותו זמן), שאלת המיקום מעורפלת גם היא, בניגוד לתיאור האירועים שקדמו לעדות הפלוויאנית. בנוסף, בעוד יוספוס מתאר בפרטי פרטים מי היה ישו (עושה מעשים נפלאים וכו') - הוא אינו מפרט בנוגע לחכמתו והשכלתו. כמו כן, אין פירוט של מעשי הנסים של ישו, בניגוד לסיפור אודות חוני. בסיפור מותו של ישו, אף על פי שישנה הצצה לתהליך שבמהלכו נידון ישו לצליבה, לא מצוינת האשמה שבגינה הובא בפני פילאטוס. זאת ועוד, ההתייחסות לתחייתו של ישו גם היא מתומצתת מאוד והפסקה מסתיימת בהערה כמעט מופתעת על כך ששבט הנוצרים עדיין קיים. האופי המקוצר וחסר הפרטים של העדות הפלוויאנית בנוסח המוכר לנו במאה ה-21, יכול להעיד על השמטה ותוספות שנעשו לטקסט אחר שהיה שם במקור.
בעייתיות נוספות שנובעת מתוכן העדות הפלוויאנית היא ההערות החיוביות בנוגע לישו, שאינן עולות בקנה אחד עם העובדה הידועה שיוספוס היה יהודי. למשל, המשפטים "אם אפשר לקרוא לו אדם" ו"הוא היה המשיח" מעלים תהיות לגבי היהודי היכול לכתוב באור כה חיובי על ישו.
באואר (Bauer) טען שהעדות הפלוויאנית כולה היא אינטרפולציה נוצרית, או לפחות חלקה העיקרי ערוך, ושהשחזורים הנועזים יותר של עדות פלוויאנית מקורית הם האמינים יותר. טענתו התבססה על אמונתו בכך שכל עוד אי אפשר להוכיח שהעדות הפלוויאנית לא נכתבה על ידי נוצרי, או נכתבה בהכרח על ידי יהודי לא נוצרי, יש להתייחס אליה כאל אינטרפולציה. בדומה לו, שירר (Schürer) נקט בשיטה דומה ובניסיונו לשחזור העדות הפלוויאנית נותרו כה מעט מילים בעלות משמעות שהוא הגיע למסקנה שמדובר באינטרפולציה.
טיעונים בנוגע למקוריות העדות הפלוויאנית בתקופה המודרנית > הטיעונים העיקריים בעד אינטרפולציה > אירוניה בעדות הפלוויאנית

ויסנט (A. Vicent) הדגיש את האופי האירוני של העדות הפלוויאנית, באומרו כי לכל ביטוי בפסקה ניתן להבין הן באופן חיובי והן באופן שלילי, בהתאם להקשר של הקורא. עוד טען ויסנט כי יוספוס התייחס באור שלילי לנצרות, אך השתמש בכתיבה דו משמעית זו משום שהיה ביחסים טובים הן עם הקיסר האנטי נוצרי דומיטיאנוס והן עם קרוב משפחתו הנוצרי, פלביוס קלמנס. ויסנט התייחס לכל משפט וביטוי בעדות הפלוויאנית ומנסה להראות את הפן החיובי והשלילי שלו.
כיצד ייתכן שלמרות ערכה הברור בראשית הנצרות, הן כנשק בפולמוסים עם יהודים שלא קיבלו את עול הנצרות והן כשריון אפולוגטי מול פגאנים, לא נעשה בה שימוש עד אוסביוס, בן המאה הרביעית? בין כותבי העת העתיקה שלא הזכירו בכתביהם את העדות הפלוויאנית, ניתן למנות את יוסטינוס מרטיר, שסביר להניח שהיה משתמש בה בתגובתו להאשמת היהודי טריפון שהנצרות מבוססת על שמועה ושאם ישוע נולד וחי במקום כלשהו, הוא אינו ידוע. כמו כן, כותבים ידועים אחרים בני העת העתיקה כמו תאופילוס מאנטיוכיה (אנ'), מינוקיוס פליקס, אירנאיוס, קלמנס מאלכסנדריה, טרטוליאנוס ואוגוסטינוס לא ציינו את העדות הפלוויאנית בכתביהם. לכל אחד מהם היו ככל הנראה הזדמנויות להתייחס לעדות הפלוויאנית אילו היו מודעים לקיומה, לכל הפחות בנוסח הידוע לנו. עניין זה מפליא עוד יותר משום שחלקם ציטטו את עבודות יוספוס והשתמשו בהם בפולמוסים ובהקשרים אפולוגטיים.
תשובה אפשרית לשאלה זו היא שבקרב כותבים אלה היה קיים חשד בנוגע לעדות הפלוויאנית משום שהיו גרסאות של כתבי יוספוס שהעדות הפלוויאנית הופיעה בהן בנוסח שונה או לחלופין, בכלל לא הופיעה בהן עדות פלוויאנית.
יריבו ובן זמנו של יוספוס, יוסטוס איש טבריה, לא התייחס לישו ככל הנראה. לאקר (Laqueur) טען שגרסה שנויה במחלוקת של קדמוניות היהודים הייתה נתונה למתקפה קשה ויעילה מצד יוסטוס איש טבריה. ביאושו, פנה יוספוס לנוצרים, מתוך תקווה שאלה ישמרו את הקדמוניות שלו לדורות הבאים. לכן, במהדורה שנייה שהייתה גם היא שנויה במחלוקת של קדמוניות היהודים, הכניס יוספוס את העדות הפלוויאנית, הצהרה של אמונה נוצרית בסיסית שקיבל מנוצרים וכתב במילותיו שלו. להשערה זו אין מספיק ראיות שיתמכו בה ובנוסף היא אינה מסבירה מדוע יוספוס כתב כה מעט אודות ישו ואחיו.
באופן דומה, העובדה שהעדות הפלוויאנית מצוטטת במאה ה-5, על ידי הירונימוס, בגרסה שונה מזו המוכרת לנו כיום, לא מעידה על כך שהיו לו ספקות בנוגע לאותנטיות שלה, אלא זו ראיה שבנוסף לטקסט כפי שמוכר לנו כיום, היו גרסאות נוספות שעדיין הסתובבו במרחב בתקופה ההיא. הוכחה לקיום גרסאות נוספות ניתן למצוא בגרסה הסורית מימי הביניים, שגם בה הניסוח הוא "שהאמינו כי היה המשיח" ולא "היה המשיח"‏. מאפיין זה של העדות הפלוויאנית - ריבוי הגרסאות - והעובדה שהן לא מתיישבות זו עם זו מקשה על ההחלטה מי מהגרסאות מקורית יותר.
נוסף על כך, מריבוי הגרסאות עולה כי במקור הייתה העדות הפלוויאנית נייטרלית יותר, בייחוד בנוגע לזהותו המשיחית של ישו. סיבוכיות העניין מקשה על מציאת פתרון שיכלול את כל המשתנים. עם זאת, ניתן לומר כי ישנם רמזים בגרסאות היווניות, הלטיניות והשמיות השונות שמעידות על כך שהעדות הפלוויאנית, בגרסה המוכרת לנו בימינו, אינה מקורית לחלוטין.
טיעונים בנוגע למקוריות העדות הפלוויאנית בתקופה המודרנית > ראיות שמחלישות את מקוריות העדות

בפסקה על יעקב בטקסט כפי שמוכר לנו כיום, הוא מכונה "אחיו של זה המכונה χριστός (כריסטוס, הצלוב)". יוספוס נזהר לא לקבוע שישו הוא χριστός, אלא רק שהוא מכונה χριστός – ניתן לפרש זאת כגישה אנטי נוצרית. עם זאת, כאמור ייתכן שניסוח זה נבע מהיכרות מוקדמת של הקהל עם הנצרות וישו, או שזה למעשה אזכור נוסף של ישו, לאחר שכבר נכתב עליו דבר מה בכתבי יוספוס - עדות פלוויאנית.
עדיין לא ברור אם עמדה בעבר הצהרה אחרת של יוספוס על ישו במקום זה בספר 18, אך בהתאם למה שכתב אוריגנס סביר להניח שבמקור הייתה הצהרה אנטי נוצרית היכן שכיום עומדת העדות הפלוויאנית.
אי אפשר לשחזר את הפסקה המקורית, אך סביר להניח שהיו בה שני אלמנטים :
ישו כגורם למהומות, ומפר את הסדר הציבורי בקרב היהודים
והערה לא מחמיאה על לידת הבתולה.
טיעונים בנוגע למקוריות העדות הפלוויאנית בתקופה המודרנית > ראיות שמחלישות את מקוריות העדות > טיעונים שתומכים בטענת הזייפן – והסברים שמבטלים אותם

קיים טיעון שיוספוס כיהודי מאמין לא יכול היה להכיר במשיחיותו של ישו. עם זאת, העובדה שבמאה השנייה רבי עקיבא הכיר בבר כוכבא כמשיח, מרמזת על כך שהכרה במשיחיות אדם היא דבר אפשרי, גם עבור "יהודי טוב".
ייתכן שלאור אוצר המילים בעדות הפלוויאנית, מדובר בעבודת זייפן שידע את הביטויים השכיחים אצל יוספוס אך לא את אופן השימוש בהם. אולם סביר שאם זייפן היה כה בקיא בעבודת יוספוס, הוא היה יודע גם כיצד להשתמש בביטויים השכיחים בכתביו. בנוסף, לאור תכונתו של יוספוס להשתמש בביטויים מסוימים בחלקים ייחודיים בעבודתו (אולי גם בהשפעת קריאתו בתקופה מסוימת או כתוצאה מעזרת עוזרי המחקר שלו), קשה להסיק מסקנות מפסקה כה קצרה.
טיעונים עיקריים נגד עדות פלוויאנית שהייתה שלילית כלפי ישו והנצרות במקור
אין הדים לגישה שלילית בסיפור אודות יעקב אחי ישו.
אוריגנס לא תוקף את יוספוס על כך (וגם לא כותבים אחרים) - הערתו על כך שיוספוס לא האמין בישו היא על פניה מתונה מדי.
אם אכן רצה יוספוס להשמיץ את ישו ואת הנצרות, האם לא היה עושה זאת בצורה יסודית יותר?
הגרסה הערבית

ההתפתחות המפתיעה ביותר בנושא במאה העשרים הייתה פרסום הגרסה הערבית של העדות הפלוויאנית, שפרסם שלמה פינס. בגרסה זו, שמתוארכת למאה ה-10, מצטט כותב ערבי-נוצרי בשם אגאפיוס (נפטר בקירוב בין השנים 941–942), שהיה אפיסקופוס בכנסייה האורתודוקסית, את העדות הפלוויאנית ללא אלמנטים נוצרים מובהקים, כמו המשפט "אם אפשר לקרוא לו אדם" וללא ההתייחסות לנסים שמבצע ישו ולתפקיד המנהיגים היהודיים בהאשמתו. בנוסף, במקום להצהיר שישו קם לתחייה כעבור שלושה ימים, בגרסה זו נכתב כי תלמידיו דיווחו שהוא הופיע לפניהם כעבור שלושה ימים. השינוי המשמעותי ביותר נוגע למשפט "הוא היה המשיח", שמופיע בגרסה מעודנת יותר: "ייתכן שהוא היה המשיח". לסיכום, גרסתו של פינס מתאפיינת בנייטרליות.
הגרסה הערבית > תרגום הנוסח הערבי

באותו זמן היה אדם חכם שנקרא ישוע. והיה לו אורח חיים נאה, וידוע היה בתור בעל מידות טובות [או, לפי גרסא אחרת: היו לו אורח-חיים נאה וידיעה מופלגת]. אנשים רבים מקרב היהודים ושאר האומות היו תלמידיו. פילאטוס גזר עליו צליבה ומוות, [אך] אלה שהיו תלמידיו לא זנחו את משנתו. הם סיפרו, שהופיע להם שלושה ימים אחרי צליבתו ושהיה חי. ואולי הוא המשיח, אשר אמרו עליו הנביאים נפלאות
הגרסה הערבית > תרגום הנוסח הערבי > ניתוח ופרשנות הנוסח הערבי של העדות הפלוויאנית

פינס הצביע על כך שגרסתו של אגאפיוס מבוססת על זו של אוסביוס והציע שזהו ניסיון "לנצר" את הגרסה המקורית, שלא הייתה אוהדת לנצרות. בנוסף, הציע פינס שהנוסח של אגאפיוס עבר פחות עיבוד בידי הצנזורה הנוצרית מאשר הטקסט המוכר מ"קדמוניות". כמו כן, בנוגע למשיחיותו של ישו, הגרסה של אגאפיוס דומה לזו של הירונימוס (פרט שעבר כנראה פחות עיבוד אצל שני הכותבים הללו) - "esse christus credebatur"‏ (ישו נחשב למשיח). זאת ועוד, גם גרסתו של מיכאל הסורי (אנ') (ܡܝܟܐܝܠ ܣܘܪܝܝܐ, נפטר בשנת 1199) בן המאה ה-12 מקבילה לזו של הירונימוס ומצהירה כי "הוא נחשב למשיח" - ניסוח פחות החלטי מזה שבגרסה המופיעה בקדמוניות היהודים.
לאור ממצאים אלה, מסקנתו של פינס הייתה שהנוסח שמיוחס לאגאפיוס קרוב יותר לגרסה האותנטית של העדות הפלוויאנית, משום שהוא נתפס כפחות מעובד ומצונזר.
בעקבות טקסט זה נוטה הוויכוח במחקר לדעה השלישית שהוצגה לעיל, הגישה המפשרת; זאת על בסיס העובדה שניתן לראות את בסיסו של הטקסט כעובדה קיימת, אך את אחידותו ניתן בבירור לשלול, ולהצביע על עיבודים נוצרים ברורים; לכן נוטה המחקר לגישה שיוספוס אכן התייחס לכיתה הנוצרית, אולם התייחסותו הייתה פושרת ומתונה, כאשר לטקסט שכתביו נוצרו עיבודים נוצרים שונים.
לקריאה נוספת

אברהם שליט, קדמוניות היהודים, ירושלים: מוסד ביאליק, 1963, עמ' 286–287.
"A Selective Critical Bibliography of Josephus", in Louis H. Feldman and Gohei Hata, eds., Josephus, the Bible, and History (Detroit: Wayne" State University, 1988), pp. 429-435.
Bell Jr., Albert A. 1976. "Josephus the Satirist? A Clue to the Original Form of the "Testimonium Flavianum." The Jewish Quarterly Review (New Series) Vol. 67, No. 1. pp. 16-22.
Pharr, Clyde. 1927. "The Testimony of Josephus to Christianity." The American Journal of Philology 48, No. 2. pp. 137-147.
Pines, Shlomo. An Arabic version of the Testimonium Flavianum and its implications. Jerusalem: Israel Academy of Sciences and Humanities, 1971, pp.c-d.
Whealey, Alice. 2000. "The Testimonium Flavianum Controversy from Antiquity to the Present". SBL Josephus Seminar. pp. 1-11. למאמר המלא
Whealey, Alice. "Josephus on Jesus: The Testimonium Flavianum Controversy from Late Antiquity to Modern Times." New York: Peter Lang Publishing, 2003, pp. 54-55, 62, 76, 104, 106-7, 124-125, 144-145, 153, 193, 203, 205.
שאיפות

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  טד דמי 
 הופק בידי:  טד דמי, דניס לירי 
 תסריט:  ניק קאסאווטס, דני מק'נה 
 עריכה:  קווין טנט 
 שחקנים ראשיים:  ג'וני דפ ג'ורדי מולה פנלופה קרוז ריי ליוטה  פול רובנס פרנקה פוטנטה
 מוזיקה:  גרים רוול 
 צילום:  אלן קוראס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  ניו ליין סינמה 
 חברה מפיצה:  New Line Cinema
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  6 באפריל 2001
 משך הקרנה:  124 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה, סרט פשע, סרט כלא 
 מקום התרחשות:  קולומביה 
 תקציב:  $53,000,000
 הכנסות:  $83,282,296
 הכנסות באתר מוג'ו:   blow
 www.getsomeblow.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
שאיפות (באנגלית: Blow) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2001. הסרט הוא ביוגרפיה על חייו של סוחר הסמים ג'ורג' יאנג, בבימויו של טד דמי, ובכיכובם של ג'וני דפ ופנלופה קרוז.
עלילה

הסרט נפתח כשג'ורג' (ג'וני דפ) בן 10, הוריו פושטים את הרגל ומאבדים הכל, אך מנסים לגרום לג'ורג' להבין שכסף לא חשוב.
כמבוגר ג'ורג' עובר לדרום קליפורניה עם חברו "טונה" (איתן ספוליי). הם נפגשים עם ברברה, דיילת בחברת תעופה, שמציגה אותם בפני דרק (פול רובנס), הסוחר הראשי. בעזרתו של דרק, ג'ורג' וטונה מתכננים לעשות הרבה כסף. הם שומעים שיש ביקוש בבוסטון, ובעזרת ברברה הם מתחילים להביא את הסמים לבוסטון.
ככל שהביקוש גדל, הם מתחילים לסחור בסמים ישירות ממקסיקו עם עזרתם של כמה סוחרי סמים מקומיים. כעבור מספר שנים ג'ורג' נתפס בשיקגו מנסה לייבא כמות גדולה של מריחואנה ונשפט לשש שנות מאסר. ג'ורג' משתחרר בערבות על מנת לעזור לחברתו ברברה שלבסוף מתה מסרטן.
בעודו בורח מהרשויות, ג'ורג' מבקר בבית הוריו. בעודו מקיים שיחה מלב אל לב עם אביו, אמו מתקשרת למשטרה כדי שיבואו ויעצרו אותו.
ג'ורג' נידון ל-26 חודשי מאסר בכלא הפדרלי. שותפו לתא דייגו (ג'ורדי מולה) בעל עסק סמים משכנע את ג'ורג' להצטרף אליו. לאחר שחרורו מפר ג'ורג' את תנאי השחרור ונפגש עם דייגו, יחדיו הם נפגשים עם הקצין קרטל סאזר חוזה לשם משא ומתן להברחת 15 ק"ג של סמים. דייגו נעצר ומשאיר את ג'ורג' למכור 50 ק"ג לבד ולקבל את הכסף מהר ככל האפשר. ג'ורג' מתחבר עם דרק בקליפורניה, ושניהם מצליחים למכור את כל כמות הסם בתוך 36 שעות ומרוויחים 1,350,000$. ג'ורג' פוגש בקולומביה את פבלו אסקובר, שמסכים להכניס את שניהם לעסקיו, וג'ורג' ודרק הופכים ליבואנים הראשיים של אסקובר באמריקה. ג'ורג' מגלה שדייגו בגד בו, הוא עובר התקף לב ונולדת לו ילדה - בשל כך הוא נודר שלעולם לא יחזור לעסקי הסמים.
לילה אחד בעת נסיעה, הוא ואשתו מרטי (פנלופה קרוז) רבים בעת נסיעה ברכב. הם נעצרים על ידי המשטרה, ומרטי אומרת להם שג'ורג' הוא עבריין נמלט המסתיר 3 ק"ג קוקאין תחת מזוודתו. ג'ורג' נשלח לכלא לשלוש שנים. מרטי מתגרשת ממנו ולוקחת משמורת על בתם בת ה-9 כריסטינה. עם שחרורו הוא מוצא עצמו נאבק למען שמירת מערכת יחסים טובה עם בתו.
ג'ורג' מבטיח לכריסטינה שלא יחזור לעסקי הסמים ומתכוון לצאת עמה לחופשה בקליפורניה, אך מחליט לסגור עסקה אחרונה לשם גיוס הכסף לנסיעה. העסקה מתגלה כמלכודת של ה-FBI: דרק יזם את העסקה כדי לקבל חנינה ולהפליל את ג'ורג'. ג'ורג' נידון לשישים שנות מאסר.
בסוף הסרט מסביר ג'ורג' כי הדבר המפריע לו אינו המשפט או הבגידה אלא זה שאיננו מסוגל לסלוח לעצמו על שנאלץ להפר את ההבטחתה לבתו.
בהיותו בכלא, ג'ורג' מבקש חופשה על מנת לבקר את אביו הגוסס, אך אמו דוחה את הבקשה משום שהיא חוששת שג'ורג' רק יכעיס את אביו. ג'ורג' מקליט הודעה לאביו בה הוא משחזר את זכרונותיו עמו, ההיתקלויות שלו עם החוק ואת הבנתו את דברי אביו באומרו כי כסף "איננו אמיתי".
הסרט מסתיים כשג'ורג', איש מבוגר בכלא, מדמיין שבתו סוף סוף מגיעה לבקרו, בליווי הערות על עונשו של ג'ורג' שלא יפוג עד 2015, ושבתו עדיין לא ביקרה אותו (שנה לאחר הוצאת הסרט היא ביקרה אותו). לבסוף, ישנה תמונה של ג'ורג' במציאות.
לחדי העין, באחת מהסצנות יש אזכור על ישראל, כאשר ג'ורג' שואל את ביתו, לאן היא תרצה לבקר, אם יכלה לבקר בכל העולם - היא עונה לו שקליפורניה. בתגובה ג'ורג' מתפלא למה היא בחרה דווקא בקליפורניה כשהיא יכולה לבקר בכל מקום בעולם "בהודו, טיבט, ישראל או צרפת".
דוד אבידן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  21 בפברואר 1934 ו' באדר ה'תרצ"ד המנדט הבריטי תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  11 במאי 1995 (בגיל 61) י"א באייר ה'תשנ"ה ישראל תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  דוד מוריץ
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 תקופת הפעילות:  1952–1995 (כ־43 שנים)
 בן או בת זוג:  ברוריה אבידן-בריר 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1993) 
 
לוחית זיכרון על ביתו של דוד אבידן ברח' שמשון הגיבור 11 בתל אביב
איור של דוד אבידן
דָּוִד אֲבִידָן (21 בפברואר 1934, ו' באדר ה'תרצ"ד – 11 במאי 1995, י"א באייר ה'תשנ"ה) היה משורר, סופר, צייר, מתרגם, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
את עיקר פרסומו קנה אבידן כמשורר בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים. מבקרים ישראלים מחשיבים אותו בדרך כלל לאחד משלושת הנציגים הבולטים ביותר של שירת "דור המדינה", לצד יהודה עמיחי ונתן זך.
חיים אישיים

בשנת 1958 הכיר את אשתו הראשונה, העיתונאית ברוריה אבידן, הם התגרשו לאחר פחות מארבע שנות נישואים. עם אשתו השנייה, לילי (סיגל) אבידן, התחתן ב-1970 כשהיא הייתה בת 22 והוא בן 36. בשנת 1986 הכיר את ציפורן לוטם שהייתה לאם בנו יחידו (שאף היא הוציאה לאור מספר ספרי שירה).
דוד אבידן נפטר בתל אביב ב-11 במאי 1995 בגיל 61, כשהוא עני, חולה ושקוע בחובות. הוא נקבר בבית העלמין ירקון בגוש דן, והמשורר נתן זך ספד לו בהקריאו את שירו המצמרר של הנפטר: "שיר ילדים", הפותח בשורה "המוות יבוא אלי ביום ההולדת". כשנה לפני מותו, כבר נודע ברבים מצבו הנפשי, הגופני והכלכלי הירוד עם שידור כתבה בטלוויזיה הישראלית שחשפה את תנאי חייו, ובה אבידן אף חשף כי שקע בחובות של כ-100 אלף שקלים.
על מצבתו בבית העלמין ירקון חקוק שירו הקצר "אֲדַמִּלָּה". שמו של שיר זה ("אדם" ו"מלה", שהותכו ל"אדמלה") מייצג אחד ממאפייני שירתו של אבידן - הרחבת גבולות השפה, בעיקר באמצעות יצירת מילים חדשות המורכבות מהלחם בסיסים של שתי מילים ידועות.
הותיר אחריו בן יחיד, תר, בנה של צפורן לוטם. בשנת 2016, במלאת 21 שנים למותו של דוד אבידן פרסם תר שיר לזכרו.
לאחר מותו

רחובות נקראו על שמו של דוד אבידן בשכונת המשתלה בתל אביב, וכן בפתח תקווה, נתניה ובכפר סבא.
בשנת 2001 התפרסם קובץ של מבחר משיריו, "אדמלה", בהוצאת ידיעות אחרונות, בעריכת דוד וינפלד. בנוסף באותה שנה הוצאת בבל הוציאה לאור שניים מספריו במהדורה חדשה. את ספר שיריו הראשון, "ברזים ערופי שפתיים", וכן "הפסיכיאטור האלקטרוני שלי - שמונה שיחות אותנטיות עם מחשב", שראה אור ב-1974.
בשנת 2007 עלה מופע תיאטרון המבוסס על שירי דוד אבידן, "המאה השלושים", בעיבוד ובימוי של ארי רמז. המופע על תחילה בפסטיבל עכו, אחר כך כל עלה שוב בתל אביב. באותה שנה השיר "ייפוי כוח" של אבידן שימש השראה ליצירת מחול של רמי באר ולהקת המחול הקיבוצית.
בשנים 2009–2012 פורסמו כל שיריו של אבידן בארבעה כרכים בהוצאת הקיבוץ המאוחד, בעריכת דוד וינפלד וענת ויסמן.
בשנת 2012 פרסם המשורר גלעד מאירי ספר אודותיו, "הר געש סימפתי: פרודיה, הומור ואוונגרד בשירת דוד אבידן".
בשנת 2013 התפרסם תרגום נשכח שלו למחזה “קדיש” של אלן גינסברג בהוצאת דחק.
בשנת 2019 הוצגה תערוכה של יצירותיו שאצר אורי דרומר במוזיאון תל אביב, ״דוד אבידן: נביא מדיה״, שהציגה אותו לא רק כמשורר, אלא כאמן רב־תחומי ניסיוני וחדשני. במסגרת התערוכה התפרסם קטלוג של יצירותיו.
ספרים > ספרי שירה בעברית

ברזים ערופי שפתיים, הוצאת "ארד", 1954.
בעיות אישיות, ארד, 1957.
סיכום ביניים, עכשיו, 1960.
שירי לחץ, א. לוין-אפשטיין, 1962.
משהו בשביל מישהו, הוצאת שוקן, 1964: מבחר שירים מארבעת ספריו הקודמים, בתוספת שירים חדשים.
אור של פיל (רצף רישומים עם איורימילוליים), המאה השלושים, 1967.
שירים בלתי-אפשריים + דו"ח אישי על מסע ל. ס.ד., המאה השלושים, 1968.
שירים חיצוניים, עקד, 1970.
שירים שימושיים, הוצאת א. לוין אפשטיין, 1973.
הפסיכיאטור האלקטרוני שלי, לוין-אפשטיין, 1974.
שירי מלחמה ומחאה, לוין-אפשטיין, 1976.
שירי אהבה ומין, לוין-אפשטיין, 1976.
שירים עקרוניים, לוין-אפשטיין, 1978.
תשדורות מלווין ריגול, לוין-אפשטיין, 1978.
אנרגיה משורבטת, המאה השלושים, 1979.
ספר האפשרויות - שירים וכו', הוצאת כתר, 1985.
אבידניום 20, כתר, 1987.
המפרץ האחרון - שירי סופת המידבר ושבעה שירי רקע, הוצאת "המאה השלושים" והוצאת "תירוש", 1991.
אדמלה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001 (מבחר שירים, בעריכת דוד וינפלד).
כל השירים כרך 1 1965-1951, הקיבוץ המאוחד, 2009 (בעריכת דוד וינפלד וענת ויסמן)
כל השירים כרך 2 1973-1968, הקיבוץ המאוחד, 2010 (בעריכת דוד וינפלד וענת ויסמן)
כל השירים כרך 3 1978-1974, הקיבוץ המאוחד, 2010 (בעריכת דוד וינפלד וענת ויסמן)
כל השירים כרך 4 1991-1985, הקיבוץ המאוחד, 2012 (בעריכת דוד וינפלד וענת ויסמן)
ספרים > מדריכים

לילות תל אביב, הוצאת תירוש.
טיפים למשורר מתחיל, הוצאת 'דחק', סדרת 'דרש – כתבי־מופת בפואטיקה ואסתטיקה', 2021
ספרים > באנגלית

MEGAOVERTONE, 1966.
NO, 1969. (דו-לשוני)
ספרים > בערבית

קצאיד מוסתחילה (שירים בלתי-אפשריים), 1970.
ספרים > ספרי ילדים

עלילות דני מחונני, הוצאת ירון גולן, 1993
עלילות דני מחונני בניו יורק, הוצאת ירון גולן, 1993
ראש לשועלים, הוצאת ירון גולן, 1994
ספרים > תרגומים

"הזמנה לארמון" מאת ז'אן אנוי, התיאטרון הקאמרי, 1962.
"השעות הקטנות" מאת שון או'קייסי, התיאטרון הקאמרי, 1962. פורסם ב'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך ט"ו, 2022.
"ארתורו אוי" בתיאטרון הבימה 1970
"קדיש" מאת אלן גינסברג - המחזה ושני קטעים מתוך הפואמה, תרגם וצרף מבוא: דוד אבידן. אחרית דבר: רונן סוניס. עורך: יהודה ויזן, דחק, 2013. התרגום פורסם לראשונה בכתב העת 'פרוזה' ב-1976 (גיליון 4–5) והוצג בתיאטרון הבימה באותה השנה בכיכובה של ליא קניג.
"כיצד שיקר לבעלה" מאת ג'ורג' ברנרד שו, פורסם ב'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך ט', 2018.
"נישואי פיגארו" מאת פייר בומשרה. דחק, כרך יז', 2024.
סרטים

הכל אפשרי (1968)
זוז (1969)
מין (1971)
צפנים טלפתיים (1976)
שדר מן העתיד (1981)
שיריו שהולחנו

עשרות משיריו של דוד אבידן הולחנו במהלך השנים, ביניהם: "הערב יוצאים", תקליטה הראשון של "שלישיית התאומים" (1966) כולל את השיר "הסתלקי רות", תרגומו של דוד אבידן ל־"Hit The Road Jack" של ריי צ'ארלס, וכן שירים נוספים של אבידן: "אנחנו לא רקדנים", "זה לא נורא" (לפי לחן של אנריקו מסיאס) ו"שבת" (לפי לחן של ליאו פרה). שירים מקוריים אחרים של אבידן שהולחנו הם "הרי את מותרת לכל אדם", שהולחן על ידי אמנים שונים, ובהם ארקדי דוכין, חוה אלברשטיין, דני ליטני ונפתלי אלטר; "הרחובות ממריאים לאט" (יוני רכטר ושם טוב לוי, וכן אסף אמדורסקי); "הזמנה להצגה יומית" (ברי סחרוף); "בעיות אישיוֹת" (שלומי שבן); "איזה סקסאפיל יש למשוררים זקנים" (שאנן סטריט); ״בדיחה״ (חיים רחמני) ועוד.