נחום גולדמן
פעילות ציונית

נחום גולדמן היה ציוני משחר ילדותו. בגיל 16 התלווה לאביו, שהיה ציוני נלהב, בנסיעה לקונגרס הציוני העשירי בבזל. בגיל שמונה עשרה הצטרף לקבוצת סטודנטים ציונים לביקור בארץ ישראל, והתרשם עמוקות מן היישוב הקטן והנחוש. התרשמותו זו באה לידי ביטוי בספרו "Erez-Israel: Reisebriefe aus Palästina".
לאחר שקבע את משכנו בברלין החל את פעילותו בתנועה הציונית בגרמניה והיה בין מייסדי מפלגת הציונים הרדיקלים ביחד עם יצחק גרינבוים וכחבר בהנהלתה השתתף בקונגרסים הציוניים מ-1920 והיה מעורב בכל המהלכים והמאבקים בפוליטיקה הבין-מפלגתית של התנועה הציונית. בדעותיו ובנטיתו הפוליטית היה מקורב לחיים ויצמן, מאוחר יותר השתייך לסיעת הציונים הכלליים א' ששיתפה פעולה עם מפלגות הפועלים.
בשנת 1927 נבחר כחבר הוועד הפועל הציוני מטעם הסיעה הרדיקלית והשתתף בוועדה המדינית שניהלה את המשא ומתן עם הממשלה הבריטית אחרי פרסום הספר הלבן של הלורד פאספילד. בשנת 1931 הצטרף לנחום סוקולוב במסע מגבית של קרן היסוד לאמריקה שבו רכש היכרות קרובה עם הקהילה היהודית בארצות הברית ועם מנהיגיה.
בשנת 1934 מונה לנציג ההסתדרות הציונית בחבר הלאומים בז'נבה. באותה שנה נבחר גם כחבר בהנהלה הציונית ונחשב כאחד מקובעי מדיניות החוץ של התנועה. בתפקידו זה ניהל בוועדה לשטחי המנדט של חבר הלאומים.את המאבק כנגד ניסיונות ממשלת בריטניה לצמצם את המחויבות שבהצהרת בלפור והמנדט הבריטי להקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
גולדמן היה בין התומכים הנלהבים בהצעת ועדת פיל ב-1937 לתוכנית החלוקה של ארץ ישראל. הוא ראה בהיסוסים ובעמדה המסויגת שהציגה התנועה הציונית כלפי ההצעה טעות גדולה. גם שנים רבות אחר כך סבר שניתן היה באמצעות תוכנית זו להציל יהודים רבים ואולי אף למנוע את השואה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיע לניו יורק, שם הצטרף לוועד החירום הציוני וכנציג הסוכנות היהודית ניסה לקדם את מטרות התנועה הציונית בקרב קובעי המדיניות בארצות הברית. הניסיונות לעורר תמיכה אמריקאית במאבק הציוני לחידוש העלייה לפלשתינה לא צלחו מאחר שמדינאים ופקידי מחלקת המדינה שהושפעו מעמדת משרד החוץ הבריטי לא הסכימו לכל מהלך שהבריטים התנגדו לו. מסיבה זו עיקר המאמץ הציוני בארצות הברית הופנה להתפתחויות הצפויות עם תום המלחמה. על אף שבשנת 1937 תמך גולדמן בתוכנית החלוקה, היה בשנת 1942 בין יוזמי ומארגני הוועידה הציונית בניו יורק בהשתתפות ויצמן ובן-גוריון שבה הוחלט על תוכנית בילטמור, שהצהירה שמטרת הציונות היא הקמת Jewish Commonwealth – בית לאומי או במילים אחרות מדינה יהודית בארץ ישראל.
עם תום המלחמה נמצאו הסוכנות היהודית והנהגת היישוב בארץ ישראל בעמדת התנגשות עם ממשלת המנדט שהתעקשה להמשיך במדיניות הספר הלבן של מקדונלד מ-1939. גולדמן היה קרוב יותר לעמדתו של חיים ויצמן שהתנגד למאבק האקטיביסטי של ההגנה, האצ"ל ולח"י כנגד ממשלת המנדט, אך לטענתו ניסה להציג עמדת פשרה בעניין זה בין ויצמן ובן-גוריון. עימות חריף התפתח בין גולדמן, שהאמין בדיפלומטיה שקטה, ובין אבא הלל סילבר, שהיה באותו זמן המנהיג הציוני הבולט בארצות הברית והוביל קו מדיני אקטיביסטי. הקו התקיף של סילבר היה אולי פופולרי יותר בציבור היהודי אך בסופו של דבר הצליח גולדמן להרחיק את סילבר מהנהגת הציונות האמריקאית.
באוגוסט 1946, לאחר פרסום תוכנית מוריסון גריידי הביא גולדמן לוושינגטון תוכנית נגדית של הסוכנות היהודית, שנקראה "תוכנית גולדמן" ושכנע את אנשי מחלקת המדינה של ארצות הברית לתמוך בתוכניתו ולדחות את תוכנית מוריסון, מה שהיה בין הגורמים להצהרת הנשיא הארי טרומן נגד תוכנית מוריסון ובעד עלייה מיידית של מאה אלף יהודים.
לאחר שההוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני פלשׂתינה (א"י) (UNSCOP – United Nations Special Committee on) הציעה את התכנית לחלוקת א"י עבר המאבק הציוני לעצרת האו"ם. כחבר המשלחת לעצרת האומות המאוחדות ניהל גולדמן מגעים עם מזכירות האו"ם, עם הממשל בוושינגטון, עם מדינות אירופה ועם הוותיקן כמנוף השפעה על דרום אמריקה הקתולית, כדי להבטיח את תמיכתן בתוכנית החלוקה. לכישוריו ולניסיונו הדיפלומטי העשיר הייתה תרומה חשובה להחלטת עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה והקמת מדינה יהודית.
בשנים 1951–1956 בתפקידו כיושב ראש הוועד המנהל של הסוכנות היהודית, היה גולדמן מעורב במבצעי העלייה ההמונית לישראל ובמאמצים לממן את הבאת העולים ואת קליטתם בארץ. בין השנים 1956–1968 כיהן כיו"ר ההסתדרות הציונית העולמית.