חיל האוויר של ארצות הברית
תולדות החיל > המלחמה הקרה

בפועל, חילות האוויר של הצבא הפכו למעשה לעצמאיים מהצבא במהלך מלחמת העולם השנייה, אך מפקדיהם, גנרל ארנולד בראשם, רצו עצמאות רשמית בתור זרוע נפרדת. בנובמבר 1945 הפך גנרל דווייט ד' אייזנהאואר לראש המטה הכללי של צבא היבשה, בעוד הגנרל קרל ספאץ עמד לקבל על עצמו את תפקידו של הגנרל המפקד על חילות האוויר של הצבא, לקראת פרישתו של הגנרל ארנולד. אחת הפעולות הראשונות של הגנרל אייזנהאואר הייתה למנות מועצת קצינים, בראשות לוטננט גנרל ויליאם ה' סימפסון, כדי להכין תוכנית סופית לארגון מחדש של הצבא וחיל האוויר, שניתן לבצע ללא חקיקה מקדימה ותשלים את הפרדת חיל האוויר מהצבא. ב-29 בינואר 1946 הגנרלים אייזנהאואר וספאץ הסכימו על ארגון חיל האוויר העצמאי המורכב מפיקוד אוויר אסטרטגי, פיקוד הגנה אווירית, פיקוד אוויר טקטי, פיקוד תובלה אווירית, פיקוד שירות טכני אוויר, פיקוד אימון אווירי, האוניברסיטה האווירית ומרכז חיל האוויר." מפקדי הצי מצידם התנגדו למתן עצמאות אופרטיבית מלאה לזרוע האווירית, אך בשנת 1947 הוקמה מחלקת חיל האוויר, כחלק ממחלקת ההגנה, והחיל קיבל את שמו הנוכחי, חיל האוויר של ארצות הברית. ב-18 בספטמבר מונה מזכיר חיל האוויר הראשון, סטיוארט סימינגטון (לימים סנאטור דמוקרטי מטעם מדינת מיזורי, ומועמד לנשיאות ארצות הברית). באותו יום, שנחשב ליום הולדתו של חיל האוויר האמריקאי, חתם הנשיא הארי טרומן על צו נשיאותי שמאשר את עצמאותה של זרוע האוויר.
הגנרל קרל ספאץ קבע מדיניות חדשה, "אף מפקד טקטי לא צריך להיות כפוף למפקד הבסיס". מתוקף זה החל חיפוש אחר בסיס ארגון סמכויות חדש. מפקד חיל האוויר ה-15, מייג'ור גנרל צ'ארלס בורן, הציע את תוכנית הכנף הזמנית, שבעצם הפכה את המצב והעמידה את מפקד הטייסות מעל למפקד הבסיס. היחידה הארגונית הבסיסית של חיל האוויר הפכה לבסיס הטייסת. במסגרת תוכנית זו, פונקציות התמיכה בבסיס - אספקה, תפעול בסיס, תחבורה, אבטחה ורפואה הוקצו לטייסות, בדרך כלל בפיקודו של מייג'ור או לוטננט קולונל. כל הטייסות הללו הוקצו לקבוצת תמיכה קרבית, בפיקודו של מפקד בסיס, בדרך כלל קולונל. כל היחידות הללו, הן לחימה והן תמיכה בלחימה, הוקצו בתורן לאגף, בפיקודו של מפקד אגף. כך פיקד מפקד האגף הן על הגורמים המבצעיים הלוחמים בבסיס והן על הגורמים הלא מבצעיים. מפקד הכנף היה בעל ניסיון וותק בקרבות אוויר, בדרך כלל קולונל או בריגדיר גנרל. כתוצאה מכך, הבסיס והכנף (הטייסת) הפכו ליחידה אחת ויחידה. ב-16 ביוני 1952 טייסות הקרב המבצעיות הוקצו ישירות לאגפים. אגף בחיל האוויר הוגדר אז מחדש כדיוויזיה אווירית, שעליה פיקד קצין בדרגת בריגדיר גנרל ומעלה. באותה התקופה, לאחר מלחמת העולם השנייה, הוחלט לבצע קיצוץ משמעותי בתקציב הביטחון הפדרלי, והצי האמריקאי ספג חיתוך של חמישים אחוז בתקציב. אדמירלים בשירות ובמילואים התרעמו על הקיצוץ, שנבע מהגישה האסטרטגית לפיה ההרתעה הגרעינית היא מנת חלקם של המפציצים בשירות חיל האוויר. אותם אדמירלים טענו, מנגד, שיש להטיל את אחריות ההרתעה הגרעינית על נושאות המטוסים, אך טיעוניהם נפלו על אוזניים ערלות, והתוצאה הייתה שהחשיבות האסטרטגית של חיל האוויר גדלה על חשבון הצי.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו היחסים בין ארצות הברית לברית המועצות להידרדר, והחלה המלחמה הקרה. ארצות הברית נכנסה למרוץ חימוש עם ברית המועצות ולתחרות גאופוליטית שמטרתה להגביר את השפעתה של כל אומה ברחבי הגלובוס. בתגובה, הרחיבה ארצות הברית את נוכחותה הצבאית ברחבי העולם. חיל האוויר פתח בסיסי אוויר ברחבי אירופה, ומאוחר יותר ביפן ובקוריאה הדרומית. ארצות הברית גם בנתה בסיסי אוויר בטריטוריות הבריטיות מעבר לים של טריטוריית האוקיינוס ההודי הבריטי ואי אסנשן בדרום האוקיינוס האטלנטי. בשנת 1948, השלטון הקומוניסטי בגרמניה המזרחית מנע תחבורה מכל סוג אל מערב ברלין, במה שנודע כ"הסגר על ברלין". חיל האוויר הפעיל רכבת אווירית של ציוד ומזון אל העיר הנצורה, בשיתוף חיל האוויר הבריטי. מטוסי התובלה העיקריים שהשתתפו במבצע היו C-121 ,C-54 ו-DC-3 דקוטה.
במהלך מלחמת קוריאה (יוני 1950 – יולי 1953) נכבש בסיס החיל העיקרי בקימפו שבקוריאה הדרומית (ראו לוחמה אווירית במלחמת קוריאה). לכן, בתחילת המלחמה, נאלץ החיל לפעול מבסיסים ביפן. חיל האוויר סיפק סיוע לכוחות הקרקע, והפציץ מטרות בקוריאה הצפונית במפציצי B-29. מטוסי הקרב מדגם F-86 ("סייבר") זכו להצלחה בקרבות אוויר מול מטוסי המיג-15 הרוסיים של קוריאה הצפונית. מלחמת קוריאה התאפיינה בתקופה קצרה בה הכוח האווירי הצפון קוריאני הצליח להשתלט על המרחב האווירי של קוריאה הדרומית, אך כשהכוחות האוויריים האמריקאים התערבו בלחימה, הם השיגו במהרה עליונות אווירית. כוח האוויר האמריקאי היווה גורם מכריע בקרב מתחם פוסאן בו האטו התקיפות המסיביות את התקדמות הכוחות הצפון קוריאניים ושברו את המצור. כלל הפעילות הקרקעית של כוחות האו"ם גובתה במטוסי תקיפה, כגון סיוע קרוב לנחיתות, כדוגמת הנחיתה באינצ'ון שגרמה בסופו של דבר לנסיגת הצפון קוריאנים. לאחר שלב זה החלה התקדמות מהירה של כוחות האו"ם שפלשו לקוריאה הצפונית וקרבו לגבול עם סין. כוחות סיניים שארבו בצפון קוריאה פרצו בהפתעה והדפו את כוחות האו"ם דרומה, באותו הזמן טסו ראשוני מטוסי המיג 15 מקורפוס מטוסי הקרב ה-64 הסובייטי וכוח האוויר של חיל המתנדבים הסיני משדה אנטונג והגנו על רצועה אווירית צרה בצפון קוריאה שמאוחר יותר קיבלה את הכינוי "סמטת המיגים". במהרה התברר כי מטוסי ה־מיג-15 גוברים בביצועיהם על כל מטוסי הקרב וההפצצה המערביים בזירה, ולכן נפרסה בזירה כנף קרב המצוידת במטוסי F-86. בשל חוסר הנכונות של המערב להיכנס לעימות ישיר עם סין העממית, הוגבל כוח האוויר של האו"ם לפעולות בשטחה של קוריאה בלבד, ועל כן נאלץ כוח האוויר להסתמך על שיטות של סיוע אווירי קרוב ואמנעה אווירית בניסיון להכניע את האויב. עד ינואר 1953 היו מטוסי המיג סיכון משמעותי מאוד, וכתוצאה מהאבדות שגרמו למטוסי ההפצצה הכבדים, נאלצו האמריקאים להפעיל אותם בהפצצות לילה בלבד. תוספת מטוסי ה־F-86 בזירה עקב הצבת כנף קרב נוספת והסבת כנפות קרב-הפצצה למטוסים החדישים הביאו לשחיקה מסיבית בכוחות המיירטים עד שלא היו מסוגלים למלא את משימתם.
בשנת 1954 נוסדה אקדמיית חיל האוויר בקולורדו. נשים התקבלו לאקדמיה משנת 1976. משנות החמישים, המפציץ הכבד הבולט ביותר של החיל הוא ה-B-52. משנות השבעים, מטוסי הקרב העיקריים של החיל הם מטוסי F-15 ו-F-16 מתקדמים. לחיל האוויר האמריקאי היה תפקיד מרכזי במהלך מלחמת וייטנאם. פשיטות ההפצצה הראשונות נגד צפון וייטנאם התרחשו ב-1964, בעקבות תקרית מפרץ טונקין. במרץ 1965 החל מסע הפצצות מתמשך, בשם הקוד מבצע רעם מתגלגל. מטרת המערכה הזו הייתה להרוס את רצונם של הצפון וייטנאמיים להילחם, להרוס בסיסים תעשייתיים ומערכות הגנה אוויריות, ולעצור את זרימת הלוחמים והאספקה במורד נתיב הו צ'י מין, תוך כפיית צפון וייטנאם לשולחן המשא ומתן. חיל האוויר האמריקאי הטיל יותר פצצות בכל פעולות הלחימה בווייטנאם במהלך התקופה 1965–1968 מאשר במהלך מלחמת העולם השנייה, ומבצע הרעם המתגלגל נמשך עד הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1968. פרט לפגיעה קשה בכלכלה ובתשתית של צפון וייטנאם, רעם מתגלגל נכשל במטרותיו הפוליטיות והאסטרטגיות.
לאחר מינויו של גנרל קרייטון אברמס למפקד כל הכוחות האמריקאים בווייטנאם ב-1968, החל תהליך של הפחתת המעורבות הקרקעית האמריקאית, תוך הגדלת חלקו של חיל האוויר במערכה ואימון הצבא הדרום וייטנאמי כך שיוכל להתמודד מול האויב מצפון גם במקרה של יציאת האמריקאים מהמלחמה לגמרי. חיל האוויר האמריקאי גם שיחק תפקיד קריטי בנטרול מתקפת הפסחא של הצבא העממי של צפון וייטנאם ב-1972. הפריסה המהירה מחדש של מטוסי קרב, מפציצים ומטוסי תקיפה עזרו לצבא הרפובליקה של וייטנאם להדוף את הפלישה. מבצע ליינבאקר הוכיח לצפון וייטנאם כאחד שגם ללא כוחות קרקע משמעותיים של צבא ארצות הברית, ארצות הברית עדיין יכולה להשפיע על המלחמה. המלחמה האווירית עבור ארצות הברית הסתיימה במבצע ליינבאקר שתיים, הידוע גם בשם "הפצצות חג המולד". אלה סייעו לסיים את משא ומתן השלום בפריז. אופי הגרילה הלחימה, והמאבק בקווי האספקה של צפון וייטנאם בעומק הג'ונגלים, הובילו לפיתוח טקטיקות ושיטות פעולה מיוחדות בחיל האוויר האמריקאי. נעשו מבצעים תקדימיים עם פיקוד המבצעים המיוחדים ומטוסי תקיפה כבדים, משימות טקטיות כמו מבצע חוף השנהב עמוק בתוך שטח האויב, ומשימות חיפוש והצלה קרבית ייעודית כולם הביאו לפיתוח תורות מבצעיות ולוגיסטיות.