stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאדזרו ספלנצאני
ביוגרפיה

נולד בעיירה סקאנדיאנו (Scandiano) שנמצאת במחוז אמיליה-רומאניה בצפון איטליה. הוא התחנך בקולג' הישועי, והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת בולוניה, אך ויתר על לימודים אלה לאחר זמן קצר ועבר ללמוד מדעים. בתחום זה קרובת משפחה מפורסמת שלו, לאורה באסי, כיהנה כפרופסורית לפיזיקה. חושבים כי משיכתו לתחום המדעי קשורה להשפעתה. הוא למד איתה פילוסופיה ומתמטיקה, וכן הוא למד בהתלהבות גדולה שפות עתיקות ומודרניות אולם איבד בהן עניין לאחר זמן קצר.
ב-1754 בגיל 25, התמנה ספלנצאני כפרופסור ללוגיקה, מטאפיזיקה ויוונית באוניברסיטת רג'ו אמיליה. בשנת 1762 הוא הוכשר לכמורה וב-1763 הוא עבר למודנה שם המשיך ללמד בקפדנות ובהצלחה רבה, אבל הקדיש את כל זמנו הפנוי למדעי הטבע.
ספלנצאני כיהן כפרופסור באוניברסיטאות באיטליה, בין השאר באוניברסיטת פאביה ואוניברסיטת פדובה. הוא ערך מסעות ברחבי המזרח התיכון, כולל בהר וזוב ובאיים הליפאריים, שם חקר את הרי הגעש.
מחקרו הוכיח כי אף יצורים מיקרוביים, כחיידקים, נוצרים מיצורים קודמים ולא בבריאה ספונטנית, הוא הוכיח כי ניתן לעקר חומרים מחיידקים. תהליך שמאוחר יותר ייקרא על שמו של לואי פסטר. הוא תיאר לראשונה את תהליך ההפריה ביונקים וביצע לראשונה בהיסטוריה הפריה חוץ-גופית והזרעה מלאכותית. תיאר את התופעה כי יצורים שונים יכולים להצמיח מחדש איברים שנקטעו מהם (כמו לטאות).
ספלנצאני היה גם פורץ דרך בחקר איכון הד - השימוש בקול על ידי עטלפים (כמו יצורים נוספים) כדי לנווט בחשיכה. אפשרויות המחקר היו מגבלות בהתחשב בטכנולוגיה של התקופה, כך שהמחקר הצטמצם לתיאור הנראה לעין בלבד. רק שנים מאוחר יותר, בשנת 1938, הצליחו דונלד גריפין ורוברט גלמבוס מאוניברסיטת הרווארד, לקבוע באמצעות טכנולוגיה מתקדמת כי השערתו של ספלנצאני נכונה. תרומה חשובה נוספת הייתה תיאור תהליך העיכול, והקביעה כי עיבוד האוכל בקיבה לא נעשה באמצעות טחינת האוכל - כפי שהיה מקובל לחשוב עד אז - אלא באמצעות פירוקו בתהליך כימי.
כפר אונו

כפר אונו היה ישוב יהודי ששכן בבקעת אונו שבנפת יפו, אשר הוקם בשנת 1939 על אדמות שנרכשו מן הכפרים הערבים כפר עאנה ואל-ח'ירייה, ומנה כ-40 משפחות (למעלה מ-200 תושבים). 
ב-1950 עקב עליית היהודים ששהו בגולה, רבים מהם עברו לגור בכפר או בשאר יישובי הבקעה וכך גדלה אוכלוסיית הכפר.
באותה שנה הצטרף הכפר למועצה אזורית קריית אונו (לימים שטחי המועצה האזורית אפעל שפורקה בשלהי 2007) ולאחר מכן לבקשת התושבים (1954), החליטו להפריד את הכפר מהמועצה, וכך הכפר הפך למועצה מקומית בשם קריית אונו. בין המתיישבים הראשונים בכפר, הייתה משפחתו של מיכאל וולך שבתו היא המשוררת יונה וולך. על שמו של וולך קרוי כיום רחובו הראשי של הכפר דאז, המצוי כיום בצפון קריית אונו.
בשנת 1992 הוכרזה המועצה כעיר.
ראו גם

קריית אונו
מחוז תל אביב
יהוד-מונוסון
יעקב יונדוף

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  21 במאי 1916 י"ח באייר, ה'תרע"ו בריסק, בלארוס
 פטירה:  3 בנובמבר 1972 (בגיל 56)
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 תאריך עלייה:  1932
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  ירדני, אברהם, שמעון, ברקאי
 השתייכות:  בית"ר  אצ"ל
 
יעקב (יאנוש) יונדוף (י"ח באייר ה'תרע"ו, 21 במאי 1916 – 3 בנובמבר 1972) היה ממקימי תנועת החרות ויחד עם יעקב מרידור היה ממנהיגי האצ"ל בין הגולים באפריקה.
ביוגרפיה

יעקב (יאנוש) נולד בבריסק בשנת 1916 לנחום ופינקלה לבית משפחת פרידמן. למד בגימנסיה העברית "תרבות". בגיל צעיר הצטרף לקן בית"ר ומונה למפקד קן בית"ר בקובל.
לאחר שנתיים התמנה יאנוש לחבר מפקדת הגליל של בית"ר.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל. עבד במפעל האשלג בים המלח. בשנת 1938 ייסד יאנוש את הסתדרות העובדים הלאומית בחיפה והיה בקשר הדוק עם האצ"ל. באותה שנה נעצר יאנוש עם חברי אצ"ל והועבר למבצר בעכו ואחר לצריפין שם הכיר את דוד רזיאל והיה לאיש אצ"ל פעיל. אחרי השחרור חזר לחיים אזרחיים ושימש חבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הלאומית, בא בעת מילא תפקידים כקצין בשירות הידיעות באצ"ל, תחילה בהשגת מימון ונשק ומאוחר יותר בתכנון וביצוע פעולות נגד הבריטים. כינוייו במחתרת היו: ירדני, אברהם, שמעון, ברקאי.
בשנת 1944 נעצר שנית והועבר למחנה המעצר בלטרון. באותה שנה הוגלה עם 251 אנשי אצ"ל ולח"י לאריתריאה, שם שימש כמתווך בין העצורים לכולאיהם.
יאנוש יחד עם יעקב מרידור וחבר נוסף ברחו ממחנה המעצר קרתגו שבסודאן בתחתית מכל מים. בלב המדבר נמלטו מהמכלית ונשארו בלב המדבר ללא מים ומזון- מחופשים כאנשי אינטיליג'נס במדים פולניים. כעבור שלושה ימים נתפסו במדבר והוחזרו למחנה. לאחר מכן הנהיג, בשיתוף עם מרידור, מספר ניסיונות בריחה. עם קום המדינה הוחזרו העצורים ארצה.
יאנוש היה בין מקימי תנועת ה"חרות" נבחר למועצתה הארצית והיה בין קובעי רשימת החברים לכנסת הראשונה. אולם לאחר זמן קצר פרש מפעילות בתנועה והחל לעסוק במסחר. בשנת 67–1966 בזמן המשבר עם עו"ד שמואל תמיר חזר לפעילות לתקופה של שנתיים. 
לימים פרסם בעיתון "המשקיף", תחת שמו מהמחתרת: "ירדני", רשימות מפרשת הבריחה מסודאן.
יאנוש נפטר בישראל בנובמבר 1972.
לקריאה נוספת

גדול האלמונים, ברוך נאדל/ידיעות אחרונות/ 10.11.72
הערות שוליים

↑  ידיעה, הוארך מאסרו, דבר, 29 באוגוסט 1938
↑  אתר "Billiongraves"
כפולה משותפת מינימלית

כפולה משותפת מינימלית (או כפולה משותפת קטנה ביותר, כמק"ב; וכן lcm קיצור של Least Common Multiple) של שני מספרים שלמים שאינם שניהם אפס, היא המספר השלם החיובי הקטן ביותר ששני המספרים הנתונים מחלקים אותו.
לדוגמה, הכפולה המשותפת המינימלית של 21 ו-6 היא 42. אפשר לחשב את הכפולה המשותפת המינימלית על ידי פירוק המספרים לגורמים ראשוניים, או, עבור מספרים גדולים, על ידי חילוק המכפלה שלהם במחלק המשותף המקסימלי.
מכנה משותף

אחד השימושים הנפוצים ביותר לכפולה משותפת מינימלית היא בחיבור שברים: לכפולה המשותפת המינימלית של המכנים קוראים מכנה משותף, וכדי לחבר שברים, מרחיבים את המונה והמכנה בכל אחד מהם אל המכנה המשותף.
למשל, כפי שציינו קודם, הכפולה המשותפת המינימלית של 21 ו-6 היא 42. על כן:
{\frac {1}{6}}+{\frac {5}{21}}={\frac {7+10}{42}}={\frac {17}{42}}
אם היינו בוחרים בתור מכנה כפולה גדולה יותר של המספרים, היינו מקבלים שבר שניתן לצמצם, למשל:
{\frac {1}{6}}+{\frac {5}{21}}={\frac {21+30}{126}}={\frac {51}{126}}={\frac {17}{42}}
מציאת הכפולה המשותפת המינימלית

על מנת לחשב את הכפולה המשותפת המינימלית של שני מספרים ניתן להיעזר במחלק המשותף המקסימלי שלהם:
יהיו  a,b מספרים שלמים.

נסמן  \gcd\{a,b\} (מלשון Greatest Common Divisor) את המחלק המשותף המקסימלי.

נסמן  {\text{lcm}}\{a,b\} (מלשון Least Common Multiple) את הכפולה המשותפת המינימלית.

אזי הקשר בין שני הערכים הללו נתון על ידי הנוסחה  {\text{lcm}}\{a,b\}=\left|{\frac {a\cdot b}{\gcd\{a,b\}}}\right|.
מכאן בפרט נובע כי עבור שני מספרים זרים, הכפולה המשותפת המינימלית שלהם היא ערך מוחלט של מכפלתם.
ראו גם

מחלק משותף מקסימלי
יחסי פנמה–שווייץ

| יחסי פנמה–שווייץ |
| --- | --- |
פנמה: שווייץ


פנמה: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
75,420: 41,277
אוכלוסייה
4,529,530: 8,933,409
תמ"ג (במיליוני דולרים)
83,382: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
18,409: 99,060
משטר
רפובליקה: רפובליקה קונפדרטיבית

יחסי פנמה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פנמה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה

בין הרפובליקה של פנמה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים שבין הרפובליקה של פנמה לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים, אך אינם מאוד אינטנסיביים והמדינה אינה מדינה מועדפת לשיתוף פעולה שווייצרי בתחום האצת הפיתוח.
שווייץ הכירה לראשונה בעצמאותה של פנמה מיד לאחר הקמת המדינה ב-1903, אך עם זאת, שתי המדינות לא כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים עד שנת 1941.
בשנת 1884 פתחה שווייץ קונסוליה רשמית בפנמה סיטי. הקונסוליה נסגרה בשנת 1891, נפתחה מחדש בשנת 1913 ושודרגה למעמד קונסוליה כללית בשנת 1959. היא נעשתה לשגרירות בשנת 1980. מאז 1995, השגרירות שבסן חוסה, בירת קוסטה ריקה הסמוכה, אחראית על הקשרים הדיפלומטיים שבין שווייץ לפנמה. והקונסוליה חזרה להיות קונסוליה כללית.
שווייץ תורמת לפנמה סיוע הומניטרי בסיסי מדי שנה.
שווייצרים בפנמה

על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בפנמה תשע מאות ועשרה אזרחים שווייצרים.
נציגויות דיפלומטיות

פנמה אינה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות, פנמה מיוצגת בשווייץ בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בז'נבה.
שווייץ אינה מיוצגת בפנמה בדרג השגרירות, שווייץ מיוצגת בפנמה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בפנמה סיטי, בירת המדינה.
כיבוש גאליה אקוויטניה במלחמת גאליה

כיבוש גאליה אקוויטניה היה חלק חשוב מכיבושה של גאליה בעת מלחמת גאליה. יוליוס קיסר פתח במלחמה זו במטרה לזכות בתהילה אישית וכדי להעשיר את קופתו. קיסר ניצל הזדמנויות שנקרו בדרכו כדי להעמיק עוד ועוד לתוך גאליה ובשנת 56 פתח במספר מבצעים להכנעת החלקים שטרם באו תחת חסותו. קיסר עם מחצית הצבא פנה נגד הוונטים, טיטוס לאביינוס נשלח בראש שלושה לגיונות נגד שבטי נורמנדיה ואילו קראסוס נשלח לכבוש את גאליה אקוויטניה.
רקע

מפקד צבא הפלישה הרומאי היה פובליוס קראסוס, בנו של בן בריתו הפוליטי של יוליוס קיסר, מרקוס ליקיניוס קראסוס. קראסוס הצעיר הוכיח את עצמו עוד בראשית המלחמה כשפעולתו הנבונה הביאה את הניצחון לרומאים בקרב ביבראקטה, שבו שירת בדרגת מפקד חיל הפרשים. בהמשך, קודם לדרגת לגאטוס ותחת דרגה זו קיבל תחת פיקודו לגיון ונשלח בראשו לעבר ברטאן בשנת 57. בשנת הלגיון שהיה תחת פיקודו תוגבר בשתי קוהורטות נוספות וכן בחיל פרשים ורגלים קלים ובראש הצבא הזה נשלח לכבוש את גאליה אקוויטניה.
גבולה הדרומי של גאליה אקוויטניה נקבע על ידי הרי הפירנאים, גבולה המערבי עבר בחוף האוקיינוס האטלנטי ונהר הגארון היווה את הגבול הצפוני והמזרחי. באותה תקופה התגוררו בגאליה אקוויטניה 14 שבטים גאלים שונים.
כוחות ופיקוד > רומאים

בתקופה זו הצבא הרומי היה צבא מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים. המבנה המבצעי החשוב ביותר בצבא הרומי היה הלגיון, שנחלק לקוהורטות. בלגיון שירתו אזרחים רומאים בתפקידי חיל רגלים כבד ולא נכללו בו חיילים קלי חימוש או פרשים. בנוסף ללגיונות שירתו בצבא הרומי חילות עזר שחייליהם גויסו מקרב עמים כבושים או מקרב שכירי חרב. חיילים אלו שירתו בחיל הפרשים וביחידות של חיל רגלים קל.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול סקוטום ועל ראשו קסדה טובה. שריונו של הלגיונר היה טוב כמו שריונו של האריסטוקרט הגאלי, אך היות שהאריסטוקרטים היו מעטים היווה השריון הכבד של הלגיונר יתרון מכריע בקרב. לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלדיוס שאורכה כ-50-65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד - פילום. הפילום היה יעיל לטווח של כמה עשרות מטרים והיה מסוגל לפלח את המגן של היריב ואף להוציא אותו מכלל שימוש. כך נותר הלוחם הגאלי חשוף ללא מיגון אפקטיבי כלשהו, נתון לחסדי הלגיונר המשוריין בכבדות.
בתקופה זו נחלק הלגיון ל-10 קוהורטות (סדר גודל של גדוד, 480-600 לוחמים), כל אחת בת שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה, 80-100 לוחמים) תחת פיקודו של קנטוריון. סביר להניח שבתחילת המערכה כלל כל לגיון כ-5,000 לוחמים, ובסופה נותרו בו כ-4,000 בגלל האבדות בקרבות. בעקבות הרפורמה המריאנית כלל הלגיון אך ורק חיל רגלים כבד ולא היו בו כוחות קלים כלשהם או פרשים. בנוסף, כל לגיון כלל יחידות ארטילריה אורגניות. כל קנטוריה הייתה מצוידת בסקורפיון (סוג של בליסטרה קלה) ואילו לכל קוהורטה נוספה בנוסף לכך בליסטרה כבדה יותר. לגיון בתקן מלא כלל 60 סקורפיונים ו-10 בליסטרות.
כוחות ופיקוד > גאלים

החיילים הגאלים רכשו את כלי נשקם בעצמם. החיילים היעילים ביותר בצבא הגאלי הגיעו מקרב האצולה הלוחמת, אך אלה היו מעטים וגם הם לא התאמנו באופן מסודר, אלא הסתמכו בעיקר על גבורה אישית שהתאימה לאורח הלחימה הגאלי. שיטה זו, המסתמכת על גבורה אישית, הייתה נחותה יחסית לשיטה שנקטו בה הלגיונרים שנלחמו כיחידה מלוכדת אחת. חלק הארי של הצבא גויס מקרב האיכרים שהיו חסרי הכשרה צבאית ויעילותם הצבאית הייתה מעטה. מרבית השבטים הגאלים היו דרי יבשה ולא החזיקו צי צבאי. הוונטים, שישבו באזור חצי האי ברטאן, היו יוצאי דופן מבחינה זו והחזיקו צי פעיל.
הלוחמים הגאלים היו בדרך כלל לא מוגנים בשריון גוף ורק האריסטוקרטים העשירים היו יכולים להרשות לעצמם שריון שרשראות. נעשה שימוש מסוים בקסדות שיוצרו באיכות טובה, אך גם אלו לא היו נפוצות במיוחד. להגנתם השתמשו בעיקר במגן גדול עשוי מעץ, שהיה חיוני גם לצורת הלוחמה הגאלית. להתקפה השתמשו הגאלים בעיקר בחרבות ארוכות, שהיו גדולות בהרבה מגלדיוס, החרב הרומית הטיפוסית. אורכה של החרב הגאלית בתקופה זו הגיע עד כ-90 ס"מ. החרב נועדה בעיקר לשיסוף ורבות היו עם קצה מעוגל. הגאלים השתמשו גם בחניתות קשתות, כידונים וקלע, אך אלה היו נפוצים פחות מהחרבות הארוכות.
הפרשים הגאלים היו מורכבים בעיקר מבני האצולה העשירה ולכן חמושים טוב יותר. סביר להניח שרובם חבשו קסדות ורבים עטו על גופם שריון. בנוסף לשריון הגוף, השתמשו במגן, לרוב עגול או מאורך. הפרשים נלחמו בדומה לרגלים בחרבות כבדות, אך השתמשו גם בחניתות.
המערכה

צבאו של קראסוס נתקל בקשיים כבר בתחילת המערכה. שבט הסוטיאטים (Sotiates) טמנו מארב לצבאו. בהתחלה תקפו את שדרת צבאו עם חיל הפרשים החזק שלהם, אך נסוגו וכשהרומאים יצאו למרדף, נתקלו לפתע במספר גדול של לוחמים גאלים רגלים שארבו להם בצד הדרך. למרות ההפתעה, הצליח קראסוס להשתלט על המצב ובעזרת חימושו העדיף של צבאו, הצליח להתגבר על הגאלים. כתוצאה מתבוסתם, נפתחה הדרך לאופידום העיקרי שלהם. קראסוס לא התמהה והטיל עליו מצור.
במהלך המצור הורה קראסוס לבנות סוללה סביב האופידום ולהרכיב אילי ניגוח מחופות בגג חזק מעץ (vineae) כדי לתקוף את העיר. הגאלים יצאו לגיחה בניסיון להשמיד את מכונות המצור הרומאיות ואף ניסו למוטט את הסוללה, אך כשכשלו בכך פתחו במשא ומתן וביקשו תנאי כניעה נוחים.
לאחר כיבוש האופידום, המשיך קראסוס לתוך גאליה אקוויטניה. האקוויטנים ניסו להתאגד בברית צבאית כדי לנסות להתנגד באופן משותף לפולש הרומאי. מאמציהם הגיעו אפילו עד תומכיו של קווינטוס סרטוריוס (Quintus Sertorius) שמרד בשלטון הרומאי בספרד כ-20 שנים לפני מלחמת גאליה. אנשים אלה נחשבו לבעלי ניסיון צבאי רב ומונו לעמוד בראש הצבא הגאלי.
הגאלים התגוננו באופן תקיף. התקפותיהם על קבוצות מבודדות של חיילים רומאים שהיו יוצאים לאסוף אספקה קטעו למעשה את שרשרת האספקה של קראסוס. הוא מצדו לא יכול היה לפצל את צבאו ולהפריש כוחות גדולים יותר למען איסוף האספקה בגלל מספר החיילים הקטן שהיה עמו. כדי להתמודד עם המצב החליט להכריע את הגאלים בקרב כי חשש שהתקפותיהם ידללו את כוחותיו ובכך יעלם הסיכוי לניצחון צבאי.
קראסוס ערך את כוחותיו לפני המחנה הגאלי, אך אלה סירבו לצאת לקראתו. הגאלים העדיפו להמשיך בטקטיקת הגרילה שעבדה היטב עד כה. משראה שהגאלים לא מתכוונים לצאת לקראתו, החליט קראסוס לתקוף את המחנה הגאלי המבוצר. סיור גילה לו את הנקודה החלשה בשער המחנה הגאלי, בצדו הרחוק מהכוח הרומאי. קראסוס שלח 4 קוהורטות לעבר השער והוא עם שאר הצבא המשיך לתקוף בחזית.
כוח האיגוף הרומי הצליח לכבוש את השער והודיעו על הצלחתם לקראסוס בצעקות ובו זמנית תקף קראסוס בכל כוחו את חזית המחנה. הגאלים שהיו מוקפים מכל הצדדים נסוגו לכל עבר, אך רבים נהרגו. הניצחון בקרב פירק את הקואליציה האקוויטנית וכמעט כולם נכנעו לרומאים.
לקריאה נוספת

גאיוס יוליוס קיסר, מלחמת גאליה תרגום מלטינית, מבוא והערות משה ליפשיץ. ירושלים, הוצאת כרמל, תשע"ב (2011). ספר 3 פרקים 20-27 (גרסה דיגיטלית של הספר בפרויקט גוטנברג) (באנגלית)
פלוטארכוס, חיי אישים - אנשי רומי: חייו של יוליוס קיסר, תרגם מהמקור היווני והוסיף מבוא והערות: יוסף ג. ליבס. ירושלים, מוסד ביאליק, 1954.
דיו קסיוס, היסטוריה
Adrian Goldsworthy, Ceaser - The life of Colossus. Yale university press, 2006 pp. 233 - 243
Peter Wilcox and Rafael Trevino, Barbarians against Rome: Rome's Celtic, Germanic and Gallic enemies. ‏Osprey Publishing, 2000
P.A. Brunt, Italian Manpower 225 BC - 29 AD. Oxford university press, 1971.
Nic Fields, The Roman Army: The Civil Wars 88 - 31 BC. Osprey, 2008
Kate Gilliver, Caeser's Gallic Wars. Osprey, 2002
הערות שוליים

↑  לפירוט אודות מספרי הלוחמים בלגיון ראו בהרחבה P. A. Brunt, pp. 687-693
↑  Nic Fields, p. 11
↑  Adrian Goldsworthy (2003), p. 192
↑  Kate Gilliver p. 24
↑  Peter Wilcox, Rome's enemeis 2: Gallic and Brittish Celts p 23
↑  Peter Wilcox, Rome's enemeis 2: Gallic and Brittish Celts p 24
| מלחמת גאליה |
| --- | --- | --- |
| אזורים גאוגרפיים | הרפובליקה הרומית • גאליה • גאליה בלגיקה • גאליה אקוויטניה • האי הבריטי • גרמאניה |  |
| קרבות | קרב אראר • קרב ביבראקטה • קרב ווז' • קרב אקסונה • קרב סאביס • המצור על האופידום של האדוואטוקים • קרב אוקטודורוס • קרב מפרץ קיברון (56 לפנה"ס) • כיבוש גאליה אקוויטניה במלחמת גאליה  •  כיבוש שטחי האונלים • פלישות יוליוס קיסר לבריטניה • קרב אטואטוקה • המצור על מחנהו של קיקרו • המצור על אוואריקום • המצור על גרגוביה • קרב לוטטיה • המצור על אלסיה • המצור על אוקסלודונום |  |
| שבטים גאלים, בריטונים וגרמאנים | הלווטים • איידואים • סואבים • נרווים • רמים • בלובאקים • אדוואטוקים • מנפים • מורינים • ונטים • אונלים • קוריוסוליטים • לקסובים • פיקטונים • קטובלאונים • אבורונים • אוסיפטים  • טנקטרים • קארנוטים • ארוורנים • סקוואנים • טרינובנטים |  |
| מנהיגים בולטים | מנהיגים בולטים |  |
| רומאים | יוליוס קיסר • טיטוס לאביינוס • פובליוס וטניוס • אולוס הירטיוס • סרוויוס גלבה • קווינטוס פדיוס • סאבינוס • לוקיוס קוטה • קווינטוס קיקרו • קראסוס • אלבינוס • רבילוס • מרקוס מאמורה • מרקוס קראסוס • מרקוס אנטוניוס • לוקיוס וורנוס  • דיוויקיאקוס • ולריוס פרוקילוס • טאסגטיוס |  |
| גאלים | ורקינגטוריקס • אורגטוריקס • דיוויקו • אריוביסטוס • גלבה • בודואוגנטוס • וירידוביקס • קסיוולאונוס • אינדוטיומארוס • אמביוריקס • קאטיבולקוס • אקו • קומיוס • ליטוויקוס • סדולוס • ורקאסיוולנוס • אפורידוריקס |  |
| ערכים נוספים | מלחמת גאליה (ספר) |  |
כיכר איטליה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית 
 על שם:  שדרות איטליה 
 מיקום:  הרובע השלושה-עשר של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1760
 תאריך פתיחה רשמי:  1760 
 קואורדינטות:  48°49′54″N 2°21′21″E﻿ / ﻿48.831611111111°N 2.3557777777778°E﻿ / 48.831611111111; 2.3557777777778
  (למפת פריז מוגדלת) כיכר איטליה(למפת פריז רגילה) כיכר איטליה
 
שלג בכיכר איטליה
כיכר איטליה (בצרפתית: Place d'Italie) היא כיכר ברובע השלושה-עשר של פריז של פריז. שמה של הכיכר ניתן לה כיוון שבקרבתה שכנו בעבר "שדרות איטליה", הדרך שהובילה מפריז לאיטליה.
לפני שהחלה תוכנית ההרחבה של ז'ורז'-אז'ן אוסמן בפריז, עברו דרך המקום בו נמצאת הכיכר חלק מחומות העיר של פריז. עם הריסת החומות בשנת 1860, נבנתה במקום כיכר גדולה. בשנת 1960 נבנה במקום פרויקט "איטלי 13" - בנייה נרחבת של מגדלים באזור. באזור חנויות רבות וסופרמרקטים המתמחים בתוצרת מן המזרח הרחוק.
בכיכר תחנת מטרו הנושאת את שם הכיכר, ועוברים בה קווים 5, 6 ו-7.
יגאל ינאי

| --- | --- |

 לידה:  18 באוקטובר 1937 פרדס חנה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  7 בדצמבר 1995 (בגיל 58) ירושלים, ישראל
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  וולף לסלאו 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 
יגאל ינאי (י"ג בחשון תרצ"ח 18 באוקטובר 1937 – י"ד בכסלו תשנ"ו, 7 בדצמבר 1995) היה חוקר, מרצה ובלשן ישראלי, והמזכיר המדעי של האקדמיה ללשון העברית.
ינאי היה בוגר תואר ראשון ושני מטעם האוניברסיטה העברית במקצועות לשון ומקרא ובמקביל הוסמך להוראה. הוא המשיך לתואר דוקטור בבלשנות שפות שמיות באוניברסיטת UCLA שבקליפורניה, ארצות הברית.
חייו ופועלו

יגאל ינאי נולד ב-1937 בפרדס חנה לאברהם ולחנה ינאי (ינובסקי). אביו עלה לארץ ישראל בשנת 1924 כנער. הוא עבד בסוכנות היהודית בדיור לעולה ולאחר מכן המשיך בסוכנות כפקיד בפרויקטים בגליל העליון.
עקב כך עברה המשפחה מפרדס חנה לנווה שאנן בחיפה בשנת 1961. אימו של ינאי עלתה לישראל בשנת 1927. הם נישאו בשנת 1933. בשנת 1957 שינה האב את שם משפחתו מינובסקי לינאי באופן רשמי במשרד הפנים.
חייו ופועלו > לימודיו

ינאי התחיל את לימודיו במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים בפקולטה למדעי הרוח במשך שנה וסיים את לימודיו לאחר שירותו הצבאי. הוא קיבל את התואר הראשון (B.A) במקרא ולשון עברית בשנת 1960.
ינאי סיים את לימודי התואר השני (M.A) במקרא ולשון עברית בשנת 1964. בנוסף קיבל תעודת הוראה בבתי הספר התיכוניים בשנת 1962 ולימד מקרא, עברית וספרות בתיכון רמלה-לוד.
בשנת 1963 נישא לעדינה רחל קנדל. לזוג יש בת ובן, אורנית וטל.
בשנת 1964 יצא הזוג לשליחות מטעם הסוכנות היהודית ללמד עברית בסנטיאגו דה-צ'ילה, שם לימד בסמינר למורים לעברית. במקביל שימש כמורה במרכז לתרבות ישראל בסנטיאגו וכן בוועד החינוך דה-צ'ילה.
בשנת 1966 עברה המשפחה לארצות הברית כדי להמשיך את לימודיו. בשנת 1970 קיבל דוקטורט (PhD) בשפות שמיות על מחקרו "השורש המרובע של הפועל בשפה העברית", שבו חקר את הפעלים בעלי שורש מרובע בעברית תחת הנחייתו של פרופ' וולף לסלאו.
לאחר סיום לימודיו שימש כמרצה בכיר באותה אוניברסיטה בשנים 1970–1972.
במהלך שהותו בעולם שמר ינאי על חליפת מכתבים עם בלשנים בישראל וכן עם ראש הממשלה לשעבר דוד בן-גוריון. השניים ניהלו תכתובת בנושא השימוש במילת היחס "את".
ינאי ומשפחתו חזרו לארץ בשנת 1972. בשנים 1972–1974 שימש כמרצה בכיר בהיברו יוניון קולג' בירושלים ומתאם הלימודים בעברית. כמו כן ניהל את תוכנית הלימודים של תלמידי חו"ל בהסמכתם לרבנות בשנתם הראשונה מטעם התנועה ליהדות הרפורמית.
בשנים 1974–1981 שימש כפרופסור חבר בהיברו יוניון קולג' בירושלים וכן היה מרצה בכיר-אורח באוניברסיטאות חיפה ובאר-שבע במחלקות ללשון העברית ולמקרא.
חייו ופועלו > פעילותו המקצועית

החל משנת 1981 עד 1991 עבד כמזכיר המדעי באקדמיה ללשון העברית. כחלק מעבודתו שם בחקר וחידוש הלשון נתן מענה לשאלות הקהל הרחב בענייני חידושי הלשון ושפת היומיום. בשנת 1985 שימש כיועץ לשוני של "קול ישראל" והטלוויזיה החינוכית והופיע בה כמומחה ללשון בתוכנית "פיצוחים".
(תוכנית 104, תוכנית 197).
בשנים 1981–1992 היה עמית הוראה בכיר ובהמשך מרצה בכיר בטכניון בחיפה, במחלקה ללימודים כלליים. לאורך השנים השתתף באופן פעיל בכנסים בינלאומיים, שימש כיועץ בטלוויזיה, ברדיו ובסימפוזיונים שונים, נסע להשתלמויות והרצה בישראל ובעולם, היה חבר באגודות מדעיות ומקצועיות ואף השתתף ב'חוג לפרשת השבוע' בבית ראש הממשלה (מנחם בגין).
כל ימיו, עסק ינאי בחקר השפה העברית ובחידושה. הוא שקד על הוראת הלשון והנחלתה, חיבר מאמרים, ספרי לימוד וספרי עיון רבים העוסקים בלשון העברית, עדכן ערכים באנציקלופדיות, המציא מילים ותרם רבות לכתיבתו של המילון למונחי דיפלומטיה וליווה את כתיבת המילון למונחי החשבונאות ומנהל העסקים, זיכרונות האקדמיה ללשון העברית ועוד. גם במילואים שירת ינאי כמרצה בחיל החינוך והרצה לחיילים בנושאי לשון כמו הסלנג ועוד. הוא החל אך לא השלים את כתיבתו של המדריך לסגנון הכתיבה בעברית.
ינאי נפטר בירושלים בשנת 1995. על מצבתו שבהר המנוחות חקוק המשפט: "מרצה וחוקר השפה העברית ואֹוהבה".
בנובמבר 1996 קיימה האקדמיה ללשון העברית ישיבה לזכרו.
אקדמיה > תארים אקדמיים

1970 – PhD באוניברסיטת קליפורניה (UCLA) במחלקה Near Eastern Languages And Literatures.
1968 – C.Phil. באוניברסיטת קליפורניה (UCLA) במחלקה Near Eastern Languages And Literatures.
1964 – מוסמך (.M.A) – האוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים מקרא וספרות עברית.
1962 – תעודת הוראה – האוניברסיטה העברית בירושלים במקצועות מקרא ולשון עברית.
1960 – בוגר (.B.A) – האוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים מקרא ולשון עברית.
אקדמיה > מינויים אקדמיים

1987 – עמית הוראה בכיר – הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל, חיפה המחלקה ללימודים כלליים.
1987-1981 – מרצה בכיר – הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל, חיפה, המחלקה ללימודים כלליים.
1981-1974 – פרופסור חבר (Associate Professor) ב-היברו יוניון קולג' ירושלים, מתאם הוראת העברית וכן מרצה בכיר-אורח באוניברסיטאות חיפה, ירושלים, באר שבע, המחלקות ללשון העברית ולמקרא.
1974-1972 – מרצה בכיר (Assistant Professor) ב-היברו יוניון קולג' ירושלים, מתאם הוראת העברית.
1972-1970 – מרצה בכיר (Assistant Professor) באוניברסיטת קליפורניה במחלקה Near Eastern Language.
1969-1967 – מרצה (Associate) באוניברסיטת קליפורניה במחלקה Near Eastern Language.
1966-1964 - פרופסור אורח (Professor Invitado) ב-Universidad De Chile, Santiago במחלקה Filosofia y Letras.
אקדמיה > מחקרים

1989-1988 – "הקבלה מתוקננת בין כתב עברי לכתב רומי, לשימוש מדעי", "כתיבת ביטויים מספריים בטקסט עברי". מומן על ידי קרן המנל"מ בטכניון.
1986 – הצעת פרויקט לחידוש מילון עברי-אנגלי שלם מאת ראובן אקלעי, כהכנה למהדורה חדשה. במימון הוצאת מסדה בע"מ, גבעתיים. עמ' IV+15.
1986 – מבחן מיון בלשון העברית, במימון המרכז הארצי לבחינות ולהערכה.
1985-1984 – "שימוש המחשב באקדמיה ללשון", מומן על ידי קרן-המנל"מ בטכניון.
1977 – "סקר כוח-אדם בהוראה יהודית בגולה", מומן על ידי ההסתדרות הציונית העולמית.
1976 – HEBREW PLACEMENT EXAMINATION, IN THREE PARTS במימון ההיברו יוניון קולג' ירושלים.
אקדמיה > פרסים

1986 – פרס-מחקר מטעם הוצאת מסדה בע"מ, על "הרצוי לעומת המצוי במילון דו-לשוני".
1985 – מענק השתלמות בטרמינולוגיה, מטעם האקדמיה ללשון העברית.
1976 – מענק מטעם ממשלת אוסטרליה, לסקירת ההוראה והמחקר במדעי-היהדות במוסדות לחינוך תיכון וגבוה, במדינת ויקטוריה.
פרס הצטיינות מטעם ההיברו יוניון קולג' בלוס אנג'לס על פיתוחם של "מבחני מיון בלשון העברית" ועל פיתוח "טופס להערכת טיב ההוראה".
אקדמיה > כנסים בין-לאומיים

1986 – 'Addis Ababa, International Seminar on Terminology 'Terminological Dictionary Making.
1985 – בתר-קונגרס עולמי לחקר בעיותיה של הוראת העברית, ירושלים 'איזו עברית יש ללמד?'
1985 – הקונגרס העולמי ה- IX למדעי היהדות, ירושלים, 'שובו של הניקוד העברי'.
1985 - הסדנה הבין-לאומית להוראת עברית בתפוצות, תל אביב, 'הלשון העברית בארץ ולשוננו בתפוצות – יחסי גומלין?'.
1985 – "Vienna, Second Infoterm Symposium on ‘Networking in Terminology’ "How Computerized Terminology Promotes Knowledge & Technology in Israel
1983 – ?Salamanca, International Organization for the study of the old testament, 'Elish & The Shunammite (Ii Kings 4:8-34) - A case of homoeoteleuton or a text emendation
1982 – 'London, ALSIB Conference IV: Term banks for tomorrow's world, 'Innovation & Neologism in Modern Hebrew
1981 – הקונגרס העולמי ה-8 למדעי היהדות, ירושלים, "מילים מולחמות בלשוננו".
1981 – קדם-קונגרס עולמי 8 לחקר המסורה, ירושלים, 'חמרמרה (איוב/ט"ז 16) – 'חד מן יד כתיב ה וקרי ו'.
1981 – 'Jerusalem, First International Symposium on Medicine In The Bible, 'Colors as Diagnostic tools in the Old Testament
1977 – הקונגרס העולמי ה-7 למדעי היהדות, ירושלים, 'אל"ף קדימה (פרוסתטית) בלשון המקרא'.
1973 – בתר-קונגרס עולמי להנחלת הלשון, ירושלים, 'מבחני מיון כתנאי להצלחתו של אולפן'.
1973 – הקונגרס העולמי ה-6 למדעי היהדות, ירושלים, 'חילון (סקולריזציה) בלשון העברית'.