אוליבר טמבו
ביוגרפיה > בגלות

בעקבות טבח שארפוויל שאירע ב-21 במרץ 1960, יצא טמבו אל מחוץ לגבולות דרום אפריקה על מנת לנסות להשיג תמיכה בינלאומית בתנועה לשחרור דרום אפריקה. ב-27 במרץ 1960 עבר טמבו את הגבול לבצ'ואנאלנד, שם שלח מברקים לאו"ם, אך אלו יורטו והועברו לשלטונות דרום אפריקה. שהותו של טמבו בבצ'ואנאלנד הפכה למסוכנת עקב הסיכוי לחטיפה בחזרה לדרום אפריקה.
טמבו נמלט במטוס חכור לדאר א-סלאם, אז בירת טנגניקה, ולאחר מכן טס לניירובי, שם ממשלת הודו הנפיקה לו מסמכים להמשך המסע. למחרת עזב את ניירובי לתוניסיה, שם נשא את נאומו הראשון מחוץ לדרום אפריקה, ופגש את הנשיא חביב בורגיבה על מנת להתדיין איתו על עמדות ה-ANC. משם נסע לגאנה ונפגש עם הנשיא קוואמה נקרומה על מנת לדון במצב בדרום אפריקה.
ב-1 במאי 1960 נסע טמבו לדנמרק בהזמנת ראש הממשלה ויגו קמפמן, נאם בכינוסים בקופנהגן ובאורהוס וקרא לאיגודים מקצועיים לעזור בהחרמת ממשלת האפרטהייד של דרום אפריקה. לאחר מכן, טס למצרים כדי לנסות לגייס את תמיכתו של גמאל עבד אל נאצר. בסוף אותה השנה נסע טמבו לניו יורק כדי לנאום במטה האומות המאוחדות. משם הוא טס לאתיופיה ונאם בוועידה הראשונה של ראשי מדינות אפריקה שהתקיימה במאי 1963.
במקביל למסעותיו של טמבו, ב-15 בספטמבר 1960, עברו אשתו אדלייד וילדיהם ללונדון, שם התגוררה המשפחה עד לשנת 1990. אדלייד הצליחה למצוא עבודה כאחות בבית חולים, ולעיתים עבדה במשמרת לילה בזמן שהילדים נשארו לבד בדירה. בשנים הללו טמבו פגש את משפחתו מעט מאוד בשל הנסיעות התכופות שלו והפעילות למען ה-ANC. אדלייד נאלצה לעבוד בין 12 ל-20 שעות ביום כדי להרוויח כסף לרווחת המשפחה, ותמכה בקליטה של חברי ANC שהגיעו לבריטניה. לטמבו היה מעט כסף והוא חסך באדיקות את הכסף שקיבל מה-ANC על סך 2 פאונד לשבוע, כדי לקנות מתנות לילדיו.
בשנת 1963 נאם טמבו מספר נאומים על המצב בדרום אפריקה ברחבי העולם. בין היתר, נאם בוועידה הראשונה של ראשי מדינות אפריקה שהתקיימה במאי 1963 באתיופיה. באוקטובר של אותה השנה נסע טמבו לניו יורק כדי לנאום במטה האומות המאוחדות, ובנאומו קרא לשחרור האסירים הפוליטיים בדרום אפריקה. הנאום היווה השראה להחלטת האו"ם מספר XVIII שעברה ב-11 באוקטובר 1963, שקראה לממשלת דרום אפריקה לשחרר את האסירים הפוליטיים. בביקורו התיידד עם אנוגה סריניווסולו רדי (אנ'), דיפלומט הודי שהוביל את המאמצים למאבק באפרטהייד מטעם האו"ם, ובהמשך הפכו השניים לבעלי ברית.
ב-8 בינואר 1965 כינס טמבו פגישה של נציגי ANC מרחבי העולם, בלוסקה, בירת זמביה. באותה השנה הוא ניהל משא ומתן עם ארגון אחדות אפריקה ועם ממשלת טנזניה להקצאת קרקע להקמת מחנה צבאי בדאר א-סלאם, ובהמשך הקים מחנה נוסף בזמביה. בשנים הללו היה שרוי טמבו בלחץ מתמיד שהשפיע על בריאותו.
בשנת 1967 הפך טמבו לנשיא של ה-ANC בפועל, לאחר מותו של אלברט לוטולי. הוא פעל לשמירה על אחדות ה-ANC על אף שגלה מדרום אפריקה.
בשנים הבאות הוביל טמבו קמפיינים ומחאות. ב-1968 הוביל התארגנות בשם קמפיין ואנקי, שכללה אנשים מצבא המהפכה העממית של זימבבואה (Zimbabwe People's Revolutionary Army) שהתכנסו יחדיו במטרה לחדור לרודזיה ולהילחם בצבא המקומי. הקבוצה כונתה "יחידת לוטולי" על שם אלברט ג'ון לוטולי שנהרג בתאונת רכבת שנה קודם לכן. טמבו ליווה את הקבוצה במספר הזדמנויות כשיצאו למסעות סיור לאורך נהר הזמבזי. על אף שהצליחו לנצח את כוחות הביטחון של רודזיה במספר הזדמנויות, נאלצה הקבוצה לסגת, מכיוון שלא היו להם המשאבים להתמודד עם העוצמה הצבאית של הכוחות הדרום אפריקאים והרודזיים המשולבים. בעקבות כישלון הקמפיין, נכלאה קבוצה בהובלת כריס האני בבצ'ואנלנד (אנ'). עם שחרורה של הקבוצה פורסם מזכר חריף המאשים את מנהיגי ה-ANC ובפרט את טמבו באי עמידה בעקרונות דמוקרטיים. טמבו הוטרד מהמזכר ומהמורל הנמוך של הקבוצה. כתוצאה מכך, הוא החליט לכנס ועידה של ה-ANC המטרתה לייעץ בנושא. הוא שלח מברק חשאי להנהגה ברובן איילנד על מנת ליידע אותה על הוועידה. לאחר חודשים של הכנות, ב-25 באפריל 1969, התכנסה הוועידה, שמנתה כ-700 חברי ANC, במורוגורו, טנזניה. בפגישה זו הגיש טמבו את התפטרותו מה-ANC בעקבות הביקורת שהופנתה נגדו. כתוצאה מכך נכנסה הוועידה לאי סדר וטמבו שוכנע לחזור. לאחר מכן הוחלט על קיום בחירות חדשות להנהלה, וטמבו נבחר שוב פה אחד לנשיא. מבנה ההנהגה עבר שינוי בראשות טמבו, ובראשה עמדו יוסוף דאדו, רג' ספטמבר וג'ו סלובו.
לאחר המהומות בסווטו ב-1976 נאלץ טמבו לחשוב מחדש על דרכים לניהול יעיל של הארגון. הוא פנה לממשלת טנזניה כדי לקבל פיסת אדמה להקמת בית ספר לגולים. בית הספר נקרא על שמו של סולומון מהלנגו (אנ'), חבר צבא ה-ANC‏ (uMkhonto weSizwe) שהוצא להורג על ידי הממשלה לאחר התקפה על מחסן ביוהנסבורג. בנוסף, יסד טמבו תחנת רדיו בלוסקה כדי לשדר תעמולה של ה-ANC. ב-1978 עמד טמבו בראש משלחת לווייטנאם שהשתתפה בהרצאות רבות ונפגשה עם פעילים במאבקים הווייטנאמיים. לאחר ביקור זה, הוא כינס ועדה אסטרטגית פוליטית-צבאית שהתכנסה כדי להניח את הבסיס לתמיכה המונית ולגיוס המונים. הוועדה המליצה על תוכנית שלפיה כל קבוצות האופוזיציה במדינה יאחדו כוחות סביב תוכנית רחבה של התנגדות לאפרטהייד. טמבו דגל בחשיבות של קשרים הן עם העולם האזרחי והן עם העולם הארגוני. בשנות ה-80 הוא נפגש עם חברות אמקיראיות בין-לאומיות והציג בפניהן את עמדת ה-ANC. בזמן שטמבו הרחיב את הקשרים של ה-ANC ברמה דיפלומטית, תאגידית, תרבותית וספורטיבית, הדיכוי של המשטר הדרום אפריקאי גבר. ב-8 בינואר 1985, נשא טמבו את נאומו המוכר ביותר שקרא לאנשים "להפוך את דרום אפריקה לבלתי ניתנת לשליטה". בעקבות מצב החירום שהוכרז בדרום אפריקה ביולי 1985, הוא פנה לכל תושבי דרום אפריקה - שחורים ולבנים - וניסה לשכנע אותם להתנגד לאפרטהייד ולהפוך את המדיניות לבלתי ניתן לביצוע. עם התגברות התסיסה החברתית והלחץ על ממשלת האפרטהייד, הצהיר טמבו שיש להתחיל לתכנן מבנים חברתיים חלופיים. באוקטובר 1985 התבקש טמבו למסור עדות לוועדת החוץ של בית הנבחרים בלונדון. התוצאה הייתה שבשנה שלאחר מכן, חבר העמים הבריטי שלח לדרום אפריקה משלחת שמטרתה הייתה לחקור את המצב במדינה. ב-1986 יזם טמבו קמפיין להקמת מערכת חינוך חלופית במדינה, וקרא לביטול הגדרתו של קונגרס הסטודנטים (COSAS) כלא חוקי.
בשנת 1987 מינה טמבו ועדה משפטית שהורכבה מחברי ה-ANC שהתכנסה ליצירת הצעה לחוקה שתשקף את סוג המדינה שארגון ה-ANC שאף להקים. טמבו נכח בפגישות וניהל את חלקן. הוא תמך ברעיון של דמוקרטיה רב-מפלגתית כמשטר במדינה, ובמגילת זכויות רשמית שתהיה מעוגנת בחוק במדינה. לאחר דיונים ממושכים עם מנהיגי מדינות החזית של אפריקה הדרומית (אנ'), הוביל טמבו צוות של אנשי ANC שהיה אחראי לניסוח הצהרת הארארה. הוא ראה בכך הזדמנות למשא ומתן עם המשטר הדרום אפריקאי, במטרה להוביל לסיום האפרטהייד. הצוות פרט במסמך את העקרונות שהיו צריכים להתקיים לפני שניתן היה להתחיל במשא ומתן.