stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חמש מצלמות שבורות
המועמדות לאוסקר והזכייה באמי

הסרט היה אחד מחמשת המועמדים לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי ב-2013, יחד עם הסרט הישראלי שומרי הסף. אף על פי שבניגוד לקטגורית פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בקטגוריה זו הסרטים אינם מייצגים מדינות, בתקשורת הישראלית הם הוצגו כנציגי ישראל - דבר שעורר מורת רוח הן בקרב היוצרים, הן בקרב אנשי בילעין הפלסטינים והן בקרב אנשי ימין ישראלים.
כשהגיע בורנאט עם אשתו ובנו לטקס האוסקר הם עוכבו למשך כשעה וחצי בנמל התעופה של לוס אנג'לס על ידי אנשי רשות ההגירה האמריקנית שלא האמינו שאכן פלסטיני מועמד לאוסקר, ושוחררו לאחר התערבותו של במאי התעודה האמריקני מייקל מור איתו בורנאט יצר קשר.
בסוף 2013 זכה הסרט בפרס אמי הבין-לאומי לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר. הסרט התמודד באמי מול שלושה סרטי תעודה: הסרט "The Golden Hour" מניו זילנד, הסרט "My Mother, Lady Bondong" מקוריאה הדרומית והסרט "5 de Mayo, Un Dia de Gloria" ממקסיקו. כשבורנאט עלה לקבל את הפרס הוא הכריז כי הוא "הפלסטיני הראשון שזכה באמי".
פרסים ומועמדויות

פרס אמי הבין-לאומי 2013: הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר
פסטיבל הקולנוע ירושלים 2012: הסרט הדוקומנטרי הישראלי הטוב ביותר
פסטיבל סאנדנס 2012: פרס הבימוי בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של בוסאן: הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר (Busan Cinephile Award)
פסטיבל הקולנוע הדוקומנטרי הבינלאומי של אמסטרדם 2013: פרס חביב הקהל+ פרס חבר השופטים
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של ירוואן: הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר
פרס האוסקר ה-85: הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר
פרס אופיר 2012: הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר
פרס אסיה-פסיפיק 2013: הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר
פסטיבל סאנדנס 2012: פרס חבר השופטים, הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר
הערות שוליים

1 2  ‏אוסקר 2012: היסטוריה. שני סרטים תיעודיים ישראליים מועמדים לאוסקר
↑  יוצרי "חמש מצלמות שבורות": "זה סרט פלסטיני", ערוץ 10, 12 בפברואר 2012
↑  במאי "חמש מצלמות שבורות" עוכב בכניסה לארצות הברית, nrg,‏ 20 בפברואר 2013
↑  "5 מצלמות שבורות" זכה באמי הבינלאומי, באתר ynet, 26 בנובמבר 2013
| מועמדים ישראליים לפרס אוסקר |
| --- | --- | --- |
| הסרט הזר הטוב ביותר | 1964: "סאלח שבתי" • 1971: "השוטר אזולאי" • 1972: "אני אוהב אותך רוזה" • 1973: "הבית ברחוב שלוש" • 1978: "מבצע יונתן" • 1985: "מאחורי הסורגים" • 2008: "בופור" • 2009: "ואלס עם באשיר" • 2010: "עג'מי" • 2012: "הערת שוליים" |  |
| השחקן הטוב ביותר | 1971: חיים טופול - "כנר על הגג" בתפקיד טוביה החולב |  |
| הצילום הטוב ביותר | 1991: אדם גרינברג - "שליחות קטלנית 2: יום הדין" |  |
| הסרט התיעודי הטוב ביותר | 1974: "המכה ה-81" • 2012: "חמש מצלמות שבורות" • 2012: "שומרי הסף" |  |
| הסרט הקצר הטוב ביותר | 2014: "איה" • 2018: גיא נתיב - על הפקת "Skin" (זכייה) • 2021: עין לבנה |  |
| מיקס הסאונד הטוב ביותר | 2013: ניב אדירי - "כוח משיכה" (זכייה) |  |
תל-אביב הקטנה (פסיפס זכוכית)

| --- | --- |

חזית הפסיפס במקומו הנוכחי, בחזית מגדל רוטשילד 1, שבשדרות רוטשילד
 מידע כללי
 סוג:  פסיפס, מזרקה, פסל 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2011–1972
 תאריך פתיחה רשמי:  1972 
 יוצר:  נחום גוטמן 
 
 קואורדינטות:  32°03′47″N 34°46′08″E﻿ / ﻿32.06305556°N 34.76888889°E﻿ / 32.06305556; 34.76888889
 תבנית:לשוניות2
 
חזית הפסיפס במיקומו הקודם, ומאחוריו בית העיר תל אביב-יפו
צידו האחורי של הפסיפס עת ניצב ברחוב ביאליק
פרט: עולים מגיעים לנמל יפו
פרט: הכרזת העצמאות
תל אביב הקטנה הוא פסיפס זכוכית, מעשה ידיו של האמן הישראלי נחום גוטמן, המתאר את תולדותיה של העיר תל אביב על גבי שלושה לוחות מרכזיים הניצבים בלב מזרקה, ומוקפים במעגל שעליו 15 תמונות נוספות. הפסיפס הוצב בינואר 1976 בחזית בית העיר תל אביב-יפו בכיכר ביאליק. בשנת 2008 הוסר מהמקום, ואוחסן במחסני העירייה עד שנת 2011, עת הוצב במקומו החדש בחזית מגדל רוטשילד 1, שבשדרות רוטשילד.
היסטוריה

לאחר שעברה עיריית תל אביב למשכנה הנוכחי ברחוב אבן גבירול, הוחלט לשפץ את המבנה הקודם ברחוב ביאליק ולפתוח בו מוזיאון היסטורי לתולדותיה, וכן לשקם את הכיכר שבחזיתה. התוכנית המקורית הייתה להקים בכיכר מזרקה מוקפת דשא, אך ב-1971 הזמינה העירייה עבודת פסיפס מהאמן נחום גוטמן, שתוכנה יכלול את תולדות העיר ואשר תוצב במרכזה של המזרקה. גוטמן נענה לבקשה וכתב בתשובה כי:
"הפסיפס ימחיש בעיני המבקרים ותושבי העיר דמויות והתרשמויות של תל אביב כפי שהכרתיה בלידתה."
אולם היצירה שעיצב גוטמן התייחסה בחלקה הגדול לא רק לתולדות תל אביב שהכיר בילדותו, אלא גם לאלה של יפו משך אלפי שנות קיומה. הפסיפס עוצב בסטודיו בעיר רוונה באיטליה והכנתו הסתיימה תוך עשרה חודשים. אולם בשל קשיים בירוקרטיים שונים ובשל כך שהסתבר שלוחות היצירה מסתירים את חזיתו של בית העיר, היו שהציעו להעביר את הפסיפס למקום אחר, והצבת הלוחות בכיכר התעכבה עד שנת 1974. חנוכת האתר נערכה רק בשנת 1976, ובשנת 1978 נסגרה המזרקה לשיפוץ, לאחר שהסתבר כי הרכב המים פוגע באבני הפסיפס.
בשנת 2008, לקראת שיפוץ הכיכר וחנוכתו המחודשת של "המוזיאון לתולדות העיר תל אביב-יפו" בבית העיר, הוחלט להעתיק את הפסיפס ממקומו, ולהפוך את המזרקה בכיכר לבריכה ביולוגית. בהסכמת משפחת גוטמן, נוסר הפסיפס והועבר למשמורת במחסני העירייה, שם שומר על ידי אמיר ג'נאח ושהציבו במקומו החדש, בקצה המערבי של שדרות רוטשילד, סמוך לכניסה לנווה צדק ולא הרחק ממוזיאון נחום גוטמן לאמנות. הפסיפס נועד להיות ממוקם למרגלות מגדל רוטשילד 1, וכשבנייתו של זה הסתיימה בשנת 2011 הוצב הפסיפס באתר החדש.
מאז ועד היום מטפלים במים ובפסיפס שמתוחזק שימורית 4 פעמים בשנה באחריות העירייה ובביצוע השימורי של אמיר ג'נאח.
ב-30 באוגוסט 2013 נפתחה במוזיאון נחום גוטמן לאמנות התערוכה "מביאליק לרוטשילד", שהציגה את המתווים שיצר גוטמן למזרקה.
היצירה

הפסיפס עשוי ממעגל שלו שטח פנים של 36.50 מ"ר, ושלושה לוחות בטון ניצבים בגבהים שונים, שצופו באבני פסיפס בכל צדדיהם, בשטח כולל של 39.60 מ"ר. אבני הפסיפס עשויות מזכוכית בגודל של עד 1 סנטימטר, והן הושקעו בטיח רק והודבקו למקומן בדבק זכוכית.
הסצנות המרכזיות הנראות על לוחות הבטון הניצבים הן סיפור יונה הנביא המושלך לים (משמאל), מראה אחוזת בית (בתווך), והעברת ארזי הלבנון בידי שלמה מנמל יפו אל בית המקדש הראשון (מימין). בצידו האחורי של הלוח המרכזי מופיע הכיתוב "אחוזת בית, עוד אבנך ונבנית".
על המעגל החיצוני שמסביב למזרקה נראות סצנות שונות מתולדותיהן של יפו ותל אביב, המופיעות עם כיוון השעון בסדר כרונולוגי: סיפור אנדרומדה ופרסאוס, מצביאים שונים שכבשו את יפו דוגמת תחותמס השלישי, הצלבנים ונפוליאון, וביקוריהם של משה מונטיפיורי ובנימין זאב הרצל בעיר. עוד נראים עולים מגיעים לנמל יפו, מראה אחוזת בית ושכונות נווה צדק ונווה שלום, בתי הקפה בתל אביב בימי המנדט הבריטי וטקס הכרזת העצמאות בהיכל העצמאות.
ראו גם

הפסיפס לזכר הגימנסיה הרצליה
הערות שוליים

↑  ynet, תל-אביב: מנסרים את הפסיפס של גוטמן, באתר ynet, 28 בפברואר 2008
↑  עותק נאמן למקור: על המזרקה של נחום גוטמן.
↑  נחנך המוזיאון לתולדות ת"א–יפו, דבר, 13 באוקטובר 1971.
↑  על מזרקת המוזאיקה של נחום גוטמן בכיכר ביאליק, טלי תמיר
חסוס נבאס

חסוס נבאס גונסאלס (ספרדית: Jesús Navas González; נולד ב-21 בנובמבר 1985 בסביליה, אנדלוסיה, ספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת המגן הימני והקיצוני. הוא שיחק ברוב הקריירה שלו בסביליה, וזכה בשמונה תארים כולל ארבע פעמים בליגה האירופית ופעמיים בגביע המלך. נבאס הוא מלך ההופעות של סביליה בכל הזמנים עם 685. נבאס הוא גם השחקן המבוגר ביותר בהיסטוריה שהגיע לגמר היורו, בגיל 38, ביורו 2024.
קריירה

נבאס הצטרף לסביליה ב', קבוצת המילואים של סביליה, בשנת 2002 כאשר היה בן 16 בלבד. הוא שיחק בשישה משחקים בקבוצת המילואים בעונת 2002/2003. בעונה שלאחר מכן הרשים, ולכן זכה למספר רב יותר של משחקים; הוא שותף ב-22 משחקים והבקיע שלושה שערים. לאור ביצועיו הוחלט להעלות אותו לקבוצת הבוגרים, במדיה נטל חלק בחמישה משחקים עד תום העונה.
נבאס חזר לקבוצת המילואים בעונת 2004/2005, במטרה לצבור ניסיון נוסף. למרות זאת, כבר בתחילת העונה מאמנה של הקבוצה הבוגרת החליט שהוא בשל לשחק עם הבוגרים. הוא שותף ב-23 משחקים בלה ליגה והבקיע פעמיים. ב-4 במאי 2005 חתם נבס על חוזה חדש, עד שנת 2010. בזכות הצלחתו בקבוצה, הוא זומן לנבחרת ספרד הצעירה. בעונת 2005/2006 מעמדו של נבאס בסביליה היה מבוסס היטב. הוא הופיע 35 פעמים במדי הקבוצה, והבקיע שני שערים. כמו כן, הוא שותף ב-11 משחקים בגביע אופ"א, ועזר לקבוצה לזכות בגביע לאחר ניצחון 0–4 במשחק הגמר מול מידלסברו. בעונה שלאחר מכן, סביליה זכתה בגביע בשנית, לאחר ניצחון על אספניול במשחק הגמר, כאשר נבאס היה אחד השחקנים הבולטים בזכייתה.
ב-10 ביוני 2013 עזב נבאס את סביליה, וב-12 ביוני חתם על חוזה לחמש שנים במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג וקיבל את המספר 15. ב-1 באוגוסט 2017 חזר לקבוצת נעוריו סביליה בהעברה חופשית. ב-15 בדצמבר שבר את שיא ההופעות למשחק בסביליה.[דרוש מקור]
תארים

גביע אופ"א: 2005/2006, 2006/2007
גביע המלך הספרדי: 2006/2007, 2009/2010
הסופר קאפ האירופי: 2006
הסופר קאפ הספרדי: 2007
הליגה האירופית: 2019/2020, 2022/2023
אליפות אנגליה: 2013/2014
גביע הליגה האנגלית: 2013/2014, 2015/2016
זכייה במונדיאל: 2010
זכייה באליפות אירופה בכדורגל: 2012, 2024
מקום שני בגביע הקונפדרציות: 2013
הערות שוליים

↑  Sevilla FC - Record-holding players, www.transfermarkt.com (באנגלית)
↑  UEFA.com, The official website for European football, UEFA.com (באנגלית)
↑  הידיעה ב-nrg מעריב
| נבחרת ספרד – מונדיאל 2010 (אלופת העולם) |
| --- | --- | --- |
|  1 קסיאס •  2 אלביול •  3 פיקה •  4 מרצ'נה •  5 פויול •  6 אינייסטה •  7 וייה •  8 צ'אבי •  9 טורס •  10 פברגאס •   11 קפדבילה •  12 ואלדס • 13 מאטה •  14 אלונסו • 15 ראמוס • 16 בוסקטס • 17 ארבלואה • 18 פדרו • 19 יורנטה • 20 מרטינס • 21 סילבה • 22 נבאס • 23 ריינה • מאמן: דל בוסקה |  1 קסיאס •  2 אלביול •  3 פיקה •  4 מרצ'נה •  5 פויול •  6 אינייסטה •  7 וייה •  8 צ'אבי •  9 טורס •  10 פברגאס •   11 קפדבילה •  12 ואלדס • 13 מאטה •  14 אלונסו • 15 ראמוס • 16 בוסקטס • 17 ארבלואה • 18 פדרו • 19 יורנטה • 20 מרטינס • 21 סילבה • 22 נבאס • 23 ריינה • מאמן: דל בוסקה | ספרד |
| נבחרת ספרד – יורו 2012 (אלופת אירופה) |
| --- | --- | --- |
|  1 קסיאס •  2 אלביול •  3 פיקה •  4 מרטינס •  5 חואנפראן •  6 אינייסטה •  7 פדרו •  8 צ'אבי •  9 טורס •  10 פברגאס •   11 נגרדו •  12 ואלדס • 13 מאטה •  14 אלונסו • 15 ראמוס • 16 בוסקטס • 17 ארבלואה • 18 אלבה • 19 יורנטה • 20 קאסורלה • 21 סילבה • 22 נבאס • 23 ריינה • מאמן: דל בוסקה |  1 קסיאס •  2 אלביול •  3 פיקה •  4 מרטינס •  5 חואנפראן •  6 אינייסטה •  7 פדרו •  8 צ'אבי •  9 טורס •  10 פברגאס •   11 נגרדו •  12 ואלדס • 13 מאטה •  14 אלונסו • 15 ראמוס • 16 בוסקטס • 17 ארבלואה • 18 אלבה • 19 יורנטה • 20 קאסורלה • 21 סילבה • 22 נבאס • 23 ריינה • מאמן: דל בוסקה | ספרד |
| נבחרת ספרד – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 ראיה •  2 קרבחאל •  3 לה נורמן •  4 נאצ'ו •  5 ויוויאן •  6 מרינו •  7 מוראטה •  8 רואיס •  9 חוסלו •  10 אולמו •   11 פראן טורס •  12 גרימלדו • 13 רמירו •  14 לאפורט • 15 באנה • 16 רודרי • 17 ויליאמס • 18 סובימנדי • 19 ימאל • 20 פדרי • 21 אויארסבאל • 22 נבאס • 23 סימון • 24 קוקורייה • 25 לופס • 26 פרס • מאמן: לואיס דה לה פואנטה |  1 ראיה •  2 קרבחאל •  3 לה נורמן •  4 נאצ'ו •  5 ויוויאן •  6 מרינו •  7 מוראטה •  8 רואיס •  9 חוסלו •  10 אולמו •   11 פראן טורס •  12 גרימלדו • 13 רמירו •  14 לאפורט • 15 באנה • 16 רודרי • 17 ויליאמס • 18 סובימנדי • 19 ימאל • 20 פדרי • 21 אויארסבאל • 22 נבאס • 23 סימון • 24 קוקורייה • 25 לופס • 26 פרס • מאמן: לואיס דה לה פואנטה | ספרד |
תמרוד

| --- | --- |
 מדינה:  מצרים 
 תקופת הפעילות:  2013–הווה (כ־12 שנים) 
 מטה:  מצרים 
 
 tamarod.com
 
תַמַרֻּד (בערבית:  تمرد – "מרד", "מרי"), ובהגייה מצרית גם תַמַרּוֹד, היא תנועה שורשית מצרית המתנגדת לנשיא מצרים מוחמד מורסי, ששמה לעצמה מטרה לכפות על מורסי בחירות חוזרות על ידי איסוף של 15 מיליון חתימות עד ה-30 ביוני 2013 (היום בו מורסי הושבע לנשיאות מצרים).
תנועת המרי החלה את דרכה ב-28 באפריל 2013. התנועה הכריזה כי אספה יותר מ-22 מיליון (22,134,460) נכון ל-29 ביוני 2013.
חברי התנועה הצהירו על תמיכה במינוי נשיא בית המשפט העליון החוקתי, מאהר אל-בחיירי, להחליף זמנית את הנשיא מורסי אם זה האחרון יתפטר.
ב-19 באוגוסט 2013 הודיעה תנועת המרי כי בהשראת ההצלחה במצרים היא קוראת למהפכה נגד שלטון חמאס ברצועת עזה תחת השם "המרד נגד העושק בעזה".
ראו גם

חזית ההצלה הלאומית (מצרים)
הערות שוליים

↑  אבי יששכרוף‏, אולטימטום למורסי: התפטר מיד - או שנשבית את מצרים - וואלה חדשות, באתר וואלה, 1 ביולי 2013
↑  Tamarod approaches 15 million signatures, באתר Egypt Independent, 01 ביוני 2013
↑  Kefaya says Tamarod campaign is not under auspices of Kefaya movement, באתר הדיילי ניוז,‏ 30 באפריל 2013
↑  22 מיליון איש חתמו על עצומה להדחת מורסי, באתר nrg מעריב, 29 ביוני 2013
↑  Tamarod backs SCC president to replace Morsy, באתר Egypt Independent, 15 ביוני 2013
↑  ראו לאחר ההצלחה במצרים: תמרוד מגיעה לרצועת עזה, אתר חדשות העולם הערבי.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדע המדינה ובנושא סוציולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הלחימה ברצועת עזה בין מבצע עופרת יצוקה למבצע עמוד ענן

מבצע עופרת יצוקה הביא לרגיעה מסוימת בלחימה שבין ישראל לפלסטינים שברצועת עזה, אך לאחריו הגבירו הפלסטינים את התחמשותם, ובפרט ברקטות המסוגלות לפגוע בשטחים נרחבים של ישראל. ירי מצומצם של רקטות נמשך גם לאחר המבצע, ומפעם לפעם התרחשה הסלמה זמנית, שבמהלכה נורו רקטות רבות מרצועת עזה לעבר ערי ישראל, מגדרה בצפון ועד באר שבע בדרום. חלק מההסלמות החלו בעקבות פיגועים בגבול ישראל-מצרים שבוצעו על ידי חוליות טרור של הג'יהאד העולמי בשיתוף פעולה עם ארגוני טרור מרצועת עזה, חלקם דרך ציר ה-ח'.
מספר הרקטות שנורו מרצועת עזה על פי שנים
משגר טילים של סוללת "כיפת ברזל" באשקלון
רקטה שירו מחבלים פלסטינים ב-9 בספטמבר 2012 הרסה בית בנתיבות.
הלחימה בתקופה זו התאפיינה בכניסתם לזירה של אמצעי לחימה חדשים:
רקטות "גראד" משופרות בידי הפלסטינים, שהשימוש בהן החל במבצע עופרת יצוקה, ואפשרו מעבר מירי לעבר יישובים הקרובים לגבול רצועת עזה לירי לעבר יישובים המרוחקים עד 40 ק"מ ממנה, ובהם אשדוד ובאר שבע.
ומערכת "כיפת ברזל", שנכנסה לפעילות מבצעית בישראל בסוף מרץ 2011, ואפשרה יירוט של מרבית הרקטות שנורו, ובכך צמצום הנזק הישיר שבהן (אך לא הנזק העקיף, שהתבטא בהפסקת הלימודים ובשיבוש העבודה ביישובים שבטווח הרקטות).
מבצע עופרת יצוקה

מבצע עופרת יצוקה היה מבצע צבאי רחב-היקף שהוביל צה"ל ברצועת עזה בין 27 בדצמבר 2008 (ל' בכסלו תשס"ט) ל-18 בינואר 2009. מטרתו הייתה "לפגוע קשה בממשלת חמאס על מנת לגרום למציאות ביטחונית טובה יותר לאורך זמן סביב רצועת עזה, תוך חיזוק ההרתעה וצמצום ירי הרקטות ככל שניתן". בסופו של דבר הוגדרו שלושה יעדים למבצע: הראשון – ליצור רגיעה ביטחונית שתשרוד לאורך זמן; השני – למנוע את יכולת חמאס להתחמש; והשלישי – להחזיר את החייל החטוף גלעד שליט. יעד זה הוגדר, ולא חד–משמעית, רק לקראת סוף המבצע. ב-17 בינואר, לאחר 22 ימי לחימה, הכריזה ישראל על הפסקת אש חד-צדדית, שנכנסה לתוקפה למחרת בשעה 2 לפנות בוקר, וכוחותיה החלו לצאת בהדרגה מהרצועה וסיימו את יציאתם ב-21 בינואר.
האירועים > 2009 - 2011 - התחדשות התקריות

ב-27 בינואר 2009 נהרג חייל ישראלי ונפצעו שלשה חיילים נוספים ממטען צד שהתפוצץ סמוך לרכב סיור צבאי שבו נסעו באזור כיסופים, ולאחר כמה שעות נטלה קבוצה בשם "גדודי הג'יהאד והתווחיד" אחריות על הפיגוע ואמרה בהודעתה שהיא קשורה לארגון הטרור העולמי אל-קאעידה. בתגובה תקף חיל האוויר הישראלי מנהרות בציר פילדלפי. בימים שלאחר מכן נמשך ירי דליל של רקטות ופצמ"רים מרצועת עזה לעבר ישראל, שנענה בתקיפות אוויריות של חיל האוויר הישראלי.
בחודש פברואר 2009, מספר ימים לאחר "עופרת יצוקה", בוצעו 88 שיגורים לעבר יישובי עוטף עזה, שדרות, אשקלון ונתיבות. בחדשים הבאים הירי הלך ודעך, ובמהלך השנה שלאחר המבצע קטן הירי תלול-המסלול לעבר ישראל בכ-90% לעומת השנה הקודמת‏.
לקראת סוף שנת 2009 התגבר הירי של רקטות ופצצות מרגמה לעבר שטח ישראל. מאז תום המבצע ועד ראשית מרץ 2011 נורו 282 רקטות ו-193 פצצות מרגמה לעבר יישובי עוטף עזה, שדרות, אשקלון ונתיבות (נתון זה לא כולל רקטות ופצצות שנורו לעבר ישראל ונפלו בשטח רצועת עזה). על פי מחקר שפרסם המרכז למורשת המודיעין במרץ 2011, חלה ירידה משמעותית בהיקף הטרור נגד ישראל מרצועת עזה ובאיכותו. עם זאת, לא נפסק ירי הרקטות לעבר הנגב המערבי, והרגיעה היחסית נוצלה לשדרוג ושיקום היכולות הצבאיות של ארגוני הטרור ברצועה.
ב-29 במרץ 2009 דיווח ראש השב"כ, יובל דיסקין, כי מתום המבצע הוברחו לרצועת עזה 45 טון של חומרי גלם לייצור אמצעי לחימה, 22 טון חומר נפץ תקני, עשרות רקטות, מאות פצצות מרגמה ועשרות טילי נ"ט וטילי נ"מ.
בדצמבר 2010 נורה לראשונה טיל קורנט באזור רצועת עזה לעבר טנק מרכבה של צה"ל וחדר את השריון שלו, אך לא גרם לנפגעים בנפש. כעבור ארבעה חודשים נורה טיל קורנט מעזה לעבר אוטובוס ילדים, בו היו ילד אחד ונהג. כתוצאה מכך נפצע הילד באורח קשה (ונפטר לאחר עשרה ימים מפצעיו) והנהג נפצע קל. בגלל המצאות טילי נ"ט מתקדמים כמו הקורנט בידי החמאס, החליט צה"ל להעביר לקו טנקי מרכבה סימן 4 המצוידים במערכת ההגנה האקטיבית "מעיל רוח". ב-11 במרץ 2011 רשמה המערכת יירוט בכורה מוצלח כאשר השמידה רקטה נגד טנקים שנורתה על טנק שסייר סמוך לניר עוז.
בעקבות השיגור הקבוע של רקטות אל עבר יישובי עוטף עזה, שדרות, אשקלון ונתיבות, ועקב לחץ ציבורי, פרש צה"ל בסוף מרץ ותחילת אפריל 2011 שתי סוללות "כיפת ברזל", מערכת יירוט רקטות וטילים, במה שהוגדר "ניסוי מבצעי". כיפת ברזל רשמה יירוט בכורה מוצלח ב-7 באפריל כאשר השמידה גראד שנורה על אשקלון.
האירועים > אוגוסט 2011 - מתקפת הטרור בדרום ישראל

ב־18 באוגוסט 2011 נערכה סדרת פיגועי טרור כ-12 ק"מ מצפון לאילת, בסמוך לגבול ישראל-מצרים. מחבלים מצרים פתחו באש על אוטובוס "אגד" (קו 392) בכביש 12, ובהמשך פתחו באש (לרבות שיגור טיל נ"ט) על אוטובוס נוסף ומכוניות של אזרחים ישראלים ובכך רצחו שישה אזרחים ישראלים, ופצעו 40. בחילופי האש במהלך המרדף אחרי התוקפים נהרגו 7 מהמחבלים, חמישה חיילים מצרים וכן חייל צה"ל ולוחם ימ"מ.
ישראל הגיבה לפיגועים בהתקפה של חיל האוויר הישראלי לעבר מטרות של ועדות ההתנגדות העממית ברצועת עזה, אותו האשימה ישראל בתכנון הפיגוע. בתקיפה הראשונה נהרגו כ-6 מחבלים, בהם כמאל אל-נירב, מפקד הזרוע הצבאית של הארגון, וחאלד שעת', בכיר בארגון. בלילה וביום שלאחר מכן המשיך חיל האוויר בתקיפת מטרות רבות בעזה, ופגע במחבלים נוספים. בתגובה לחיסול אנשי ועדות ההתנגדות העממית ברפיח על ידי צה"ל החלו ארגוני הטרור הפלסטינים בשיגור רקטות נרחב מרצועת עזה לישראל, שהיה החמור ביותר מאז תום מבצע עופרת יצוקה, וחילופי אש שנמשכו מספר ימים. הירי החל בשעות הערב של 18 באוגוסט, ונמשך עד 25 באוגוסט. רקטות נורו לכיוון יישובי עוטף עזה, אשקלון, נתיבות ושדרות. חלקן יורט על ידי מערכת "כיפת ברזל". כתוצאה מהירי נהרגו שלושה ישראלים.
האירועים > מרץ 2012

ב-9 במרץ 2012 הרג צה"ל, באמצעות כלי טיס, את זוהיר אל-קייסי, מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית. יחד איתו נהרג מוחמד אחמד אל-חנני, ששוחרר בעסקת שליט. לדברי צה"ל פעולת סיכול ממוקד זו נעשתה בעת שאל-קייסי עסק בתכנון פיגוע נגד ישראל, ככל הנראה באמצעות ציר ה-ח'. בעקבות זאת החל ירי רקטות נרחב מרצועת עזה לעבר מטרות אזרחיות בישראל, ובתגובה תקף חיל האוויר הישראלי יעדי טרור.
ההסלמה נמשכה מספר ימים ודעכה ב-16 במרץ. במהלכה נורו כ-300 רקטות לעבר ישראל, ועקב כך לא פעלו מוסדות החינוך ביישובים שבמרחק 7 עד 40 קילומטרים מהרצועה, ועובדים רבים לא הגיעו לעבודתם, אם משום שמקומות עבודתם נמנעו מלפעול, ואם משום שנאלצו לשמור על ילדיהם עקב סגירת מוסדות החינוך. יעדי התקיפה של חיל האוויר הישראלי כללו 19 חוליות שעמדו לשגר רקטות ו-18 מחסנים לייצור ואחסון אמצעי לחימה ובורות שיגור. 26 פלסטינים, מהם 22 חמושים ו-4 אזרחים שהיו בסביבת הלחימה, נהרגו בתקיפות.
האירועים > יוני 2012

בבוקר 18 ביוני 2012, ביצעו מחבלים מהג'יהאד העולמי פיגוע טרור משולב בגבול ישראל-מצרים: אזרח ישראל נהרג ממטען צד, כוח של חטיבת גולני הוקפץ לאזור והרג 2–3 מחבלים. אף כי המחבלים יצאו מסיני, החוליה הייתה קשורה לתא טרור שבסיסו ברצועת עזה וב-20 ביוני, בסיוע מידע מודעיני שסיפק השב"כ, תקף צה"ל חוליית מחבלים מהג'יהאד העולמי שפעלה ברצועת עזה והייתה מעורבת בפיגוע של 18 ביוני: אחד המחבלים נהרג והשני נפצע קשה.
למחרת, החלו המחבלים הפלסטינים להפגיז את חבל אשכול ושער הנגב ברקטות קסאם, גראד ופצצות מרגמה. בירי לקח חלק באופן גלוי גם חמאס, שנמנע מלקחת חלק ישיר בירי בסבבים הקודמים. צה"ל בתגובה תקף חוליות שיגור פלסטיניות מהאוויר. הירי המשיך גם ב-20 ביוני ובתגובה תקף חיל האוויר הישראלי אתרי טרור בתוך הרצועה. אחרי מטח של 8 רקטות בבוקר 21 ביוני חלה ירידה דרסטית בירי הרקטות. הירי התחדש בשבת, 23 ביולי, כאשר בבוקר מטח כבד של 15 רקטות פצע אדם קשה.
בסבב עימות זה כלי טיס של חיל האוויר הישראלי תקפו חוליות שיגור וסיכלו ירי תלול-מסלול אל עבר ישראל. הפלסטינים ירו בין 18 ביוני עד ל-23 ביוני למעלה מ-150 רקטות. כיפת ברזל יירטה לראשונה רקטות מעל נתיבות ושדרות.
האירועים > אוגוסט 2012 - ניסיון הפיגוע בגבול ישראל-מצרים

ב-2 באוגוסט 2012 פרסם המטה ללוחמה בטרור אזהרת מסע חמורה על חצי האי סיני בעקבות מידע מודיעיני שסיפקו השב"כ ואמ"ן על פיגוע שעתיד לצאת בקרוב, וכנראה יכלול גם ניסיון חטיפה. בתגובה להתרעה הגביר צה"ל את הכוננות בגבול ישראל-מצרים והורה לכוחות לשמור על דריכות מרבית. ב-5 באוגוסט תקף חיל האוויר הישראלי שני מחבלים ברפיח במטרה להרוג מחבל מהג'יהאד העולמי שתכנן להוציא פיגוע מסיני. המחבל נפצע, ומחבל מוועדות ההתנגדות העממית שהיה עמו נהרג. בערב החלו ארגוני הטרור הפלסטינים בהפגזה מסיבית של רקטות ופצצות מרגמה על יישובי חבל אשכול. במקביל, בסיני תקפו מחבלים כוח של צבא מצרים, הרגו 15 חיילים וגנבו נגמ"ש מדגם פהאד וכלי רכב נוסף. המחבלים והנגמ"שים תקפו את מעבר כרם שלום, כאשר רכב אחד שימש כמכונית תופת והתפוצץ על גדר המערכת, ואילו הנגמ"ש חדר כקילומטר לתוך ישראל עד אשר הושמד על ידי מסוק קרב וירי טנקים של צה"ל. כוחות מחיל השריון וגדוד הסיור המדברי תקפו את המחבלים שברחו מהנגמ"ש השרוף והרגו את כולם. באירוע לא היו נפגעים לכוחות צה"ל.
האירועים > אוקטובר 2012

באוקטובר 2012 גבר קצב ירי הרקטות מרצועת עזה, וכתגובה, פעילות הסיכול של צה"ל, שבהתחלה התמקדה בפעילי הג'יהאד העולמי הפועלים בשיתוף ארגוני טרור מזרם הג'יהאד הסלפי בסיני. ב-23 באוקטובר נפצע קשה זיו שילון, קצין בחטיבת גבעתי בעת פטרול בציר הוברס כנראה כתוצאה ממטען צד שהטמינו מחבלים ליד אחד השערים בגדר המערכת. ב-24 באוקטובר ירו ארגוני הטרור למעלה מ-70 רקטות אל עבר אשקלון ויישובי עוטף עזה. כיפת ברזל יירטה 7 רקטות מעל אשקלון אך בעוטף עזה נפצעו מספר בני אדם קשה ונזק נגרם למבנים ולחיות משק. בתגובה תקפו חיל האוויר הישראלי וחיל השריון חוליות שיגור וסיכלו מספר שיגורים.
האירועים > תחילת נובמבר 2012

האירועים המשיכו להסלים גם בחודש נובמבר כאשר מספר מטעני חבלה הופעלו אל עבר כוחות צה"ל הפועלים בציר הוברס ופצעו מספר חיילים. ב-8 בנובמבר התפוצצה מנהרת תופת שנחפרה אל הצד הישראלי של ציר הוברס וגרמה נזק לרכב שטח צבאי ריק. ב-10 בנובמבר ירו מחבלים פלסטינים טיל נ"ט אל עבר רכב שטח צה"לי שסייר בציר הוברס ופצעו 4 חיילים. בתגובה תקפו כוחות צה"ל, כולל טנקים, מטרות ברצועת עזה והפלסטינים דיווחו על שבעה הרוגים ועשרות פצועים.
באותו ערב החלו ארגוני הטרור בירי של עשרות רקטות ופצצות מרגמה אל עבר יישובים בעוטף עזה, לרבות אשקלון ושדרות. באותו לילה תקפו מטוסי חיל האוויר הישראלי מספר מטרות טרור ברצועת עזה. ירי הרקטות הכבד המשיך גם בימים שלאחר מכן, כאשר נכון לערב 12 בנובמבר ירו המחבלים הפלסטינים למעלה מ-100 רקטות אל עבר ישראל, חלקן פגעו במבנים וגרמו להם נזק.
מבצע עמוד ענן

ב-14 בנובמבר פתח צה"ל במבצע עמוד ענן: גל תקיפות אוויריות של תשתיות טרור, מחסני רקטות ארוכות טווח ומתקני שיגור תת-קרקעיים שבא כתגובה לירי הרקטות בימים שקדמו לו. בתחילת המבצע הרג צה"ל את ראש הזרוע הצבאית של חמאס, אחמד ג'עברי, ופגע במשגרי רקטות רבים. בתגובה, חמאס ומספר ארגונים נוספים ברצועה שיגרו אלפי רקטות אל יישובים בדרום ישראל. כיפת ברזל יירטה מאות מהן. בקריית מלאכי נהרגו שלושה אזרחים ישראלים מפגיעה ישירה של גראד בבניין. לראשונה שוגרו רקטות פג'ר 5 לגוש דן, ולראשונה מאז מלחמת המפרץ נשמעה אזעקת אמת בתל אביב. ביום השלישי למבצע נשמעה לראשונה אזעקת אמת באזור ירושלים. במבצע נהרגו 4 אזרחים ישראליים ו-2 חיילים, ואילו לפלסטינים נהרגו 120 פעילי טרור ו-57 אזרחים. המבצע הסתיים כעבור 8 ימים בהסכם על הפסקת אש בין ישראל לחמאס שהושג בתיווך ארצות הברית ומצרים.
ראו גם

תוכנית ההתנתקות
הסגר על רצועת עזה
הלחימה ברצועת עזה מההתנתקות עד מבצע עופרת יצוקה
הלחימה ברצועת עזה בין מבצע עמוד ענן למבצע צוק איתן
הלחימה ברצועת עזה לאחר מבצע צוק איתן
מבצע עמוד ענן
מבצע צוק איתן
מבצע שומר החומות