stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברוס בואן

| --- | --- |

ברוס בואן, 2009
 לידה:  14 ביוני 1971 (בן 53) מרסד שבקליפורניה
 עמדה:  סמול פורוורד/קלע
 גובה:  2.01 מטר
 מספר:  12
 מכללה:  אוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפורלטון
 קבוצות כשחקן
 1993–1994   1994–1995   1995–1996   1996–1997   1997   1997   1997–1999   1999–2000   2000–2001   2001–2009:  לה האבר   אבר   רוקפורד לייטינג   בסנסיון   רוקפורד לייטינג   מיאמי היט   בוסטון סלטיקס   פילדלפיה 76'   מיאמי היט   סן אנטוניו ספרס
 הישגים כשחקן
 3 זכיות באליפות ה-NBA‏ (2003, 2005, 2007)   חמישיית ההגנה הראשונה של העונה (2004–2008)   חמישיית ההגנה השנייה של העונה (2001–2003) מספר 12 הופרש על ידי סן אנטוניו ספרס
ברוס בואן ג'וניור (באנגלית: Bruce Bowen Jr; נולד ב-14 ביוני 1971) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד. הוא נחשב לאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר בליגת ה-NBA, ונבחר שמונה פעמים לאחת מחמישיות ההגנה של העונה. הוא זכה בשלוש אליפויות ה-NBA עם קבוצת סן אנטוניו ספרס. אך עם זאת, היה נחשב לשחקן מלוכלך מאוד. הוא היה מוכר בכך שהיה מנסה לפצוע את שחקני היריב בזמן משחק.
ג'יין מארפל

| --- | --- |
 יוצרים:  אגאתה כריסטי 
 גילום הדמות:  גרייסי פילדס, הלן הייז, ג'ואן היקסון, ג'רלדין מקיואן, איטה אוור, מרגרט רתרפורד, אנג'לה לאנסברי, ג'וליה מקנזי 
 מידע
 מקצוע:  בלש
 אזרחות:  הממלכה המאוחדת 
 דמויות קשורות
 משפחה:  ריימונד ווסט (אחיין) 
 
ג'יין מארפל (באנגלית: Jane Marple), המוכרת גם בשם "גברת מארפל", היא בלשית, דמות ספרותית באחדים מספריה של אגתה כריסטי. גברת מארפל מופיעה במותחנים רבים, שהראשון שבהם היה "רצח בבית הכומר" והאחרון "רצח באישון הלילה".
ג'יין מארפל היא קשישה בריטית, רווקה זקנה, שהופעתה החיצונית מטעה, משום שאיננה נראית שונה מכל קשישה כפרית מצויה, אך שכלה חריף ושנון. היא פותרת תעלומות בשקט וביעילות, בדומה לדמות ספרותית אחרת פרי עטה של אגתה כריסטי הבלש הבלגי הרקול פוארו.
גברת מארפל מתגוררת בכפר קטן ושקט, שמעשי פשע ופרשיות אפלות מתרחשים בו, למרבה ההפתעה, ומגיעים לידיעתה. גם היא, כפוארו, מסייעת בידי המשטרה לפתור את התעלומות. ייחודם של פוארו ושל הגברת מארפל הוא באמונתם העמוקה, שבכוח הניתוח ההגיוני, המסודר והקפדני ובעזרת הכרת הטבע האנושי ניתן לפתור כל "חידה" בלשית ואין צורך לבלש להתרוצץ ככלב ציד בעקבות טרפו.
בניגוד לטיפולה בהרקול פוארו, לא ראתה אגתה כריסטי לנכון לסיים את חייה של גברת מארפל (הקריירה של פוארו, יחד עם חייו, באו אל קצם בספר "מסך המוות"), אך הספר האחרון שעסק בבלשית הקשישה (רצח באישון הלילה) היה המפתיע ביותר. הוא נכתב כשלושים שנה לפני מותה של אגתה כריסטי, אך זו גנזה את הספר בכספת, כשם שעשתה עם ספרה על הרקול פוארו "מסך המוות", בגלל רצונה שספרים אלו יהיו החותמים את קריירת גיבורם.
שחקניות שגילמו את דמותה של מיס מארפל היו מרגרט רתרפורד בסדרת סרטים (הכוללים 5 סרטים; בשנים 1961–1965), אנג'לה לאנסברי בסרט "מראה סדוקה" (משנת 1980), הלן הייז, ג'ואן היקסון בסדרת טלוויזיה בשנים 1984 עד 1992, ג'רלדין מקיואן וג'וליה מקנזי בסדרה "מארפל" בשנים (6 עונות; בשנים 2004–2013).
ספרים של אגתה כריסטי בהם מופיעה גברת מארפל

תעלומת 13 המדרגות
רצח הקולונל
הרצח באיים הקריביים
רצח באישון הלילה
הרצח מאחורי הקלעים
מודעת רצח
הגופה בחדר הספריה
גברת מארפל
רצח החדרנית
גברת מארפל נוקמת
מלכודת העכברים (בחלק מהסיפורים)
גברת מארפל בתעלומת הרצח המשולש
הערות שוליים

↑  גברת מארפל בתעלומת הרצח המשולש, באתר סימניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008729450805171  PLWABN: 9810682776605606  BnF: cb16011696z (data)  GND: 119009110  LCCN: no2018043971  MusicBrainz: 8d22147d-f548-4670-b035-0be58c59b34d  NKC: jo2016908754  SELIBR: 222229  SUDOC: 136412920  VIAF: 20152329368502672984   WorldCat (עם VIAF): 20152329368502672984
ג'ון ברבירולי

| --- | --- |

 לידה:  2 בדצמבר 1899 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  29 ביולי 1970 (בגיל 70) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Giovanni Battista Barbirolli 
 מקום קבורה:  St Mary's Catholic Cemetery, Kensal Green 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1916 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית למוזיקה, St Clement Danes School 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 בן או בת זוג:  אוולין ברבירולי (5 ביולי 1939–?) 
 פרסים והוקרה:  מפקד דרגה ראשונה במסדר הוורד הלבן של פינלנד (1963)  קצין במסדר ההצטיינות הלאומי (1968)  קצין מסדר האמנויות והספרות (1966)  מפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (1964)  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (1950)  עמית כבוד (1969) 
 פרופיל ב-IMDb
 
סר ג'ון (ג'ובאני באטיסטה) ברבירולי (באנגלית: John Barbirolli‏; 2 בדצמבר 1899 – 29 ביולי 1970) היה מנצח וצ'לן בריטי ממוצא  איטלקי - צרפתי.
שמו של ברבירולי נקשר בעיקר עם תזמורת האלה במנצ'סטר, שעליה ניצח במשך עשרים וחמש שנים. הוא כיהן גם כמנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של ניו יורק וניצח על תזמורות אחרות רבות, ביניהן התזמורת הסימפונית של לונדון והתזמורת הפילהרמונית של לונדון. בייחוד הרבה לעסוק במוזיקה של מלחינים אנגלים כמו אלגר וווהן ויליאמס. הוא קנה לו שם גם כמנצח מובהק של מאהלר.
המחצית הראשונה של חייו, מ-1899 עד 1937

ברבירולי נולד בלונדון, למשפחת מוזיקאים. אביו ודודו, מהגרים מאיטליה, היו כנרים בתזמורות תיאטרון בלונדון, בעיקר "אמפייר" בכיכר לסטר, אם כי ניגנו גם בלה סקאלה, מילאנו, בניצוח טוסקניני. כך נקבע ייעודו של ג'ון הצעיר להיות נגן כלי מיתרים, מומחה במוזיקה בריטית, ולאהוב אופרה איטלקית.
אמו הייתה ממוצא צרפתי.
ברבירולי למד באקדמיה המלכותית למוזיקה; כיום נמצא שם "אוסף סר ג'ון ברבירולי" של תצלומים ומזכרות. כצ'לן צעיר השתתף בהקלטת כמה תקליטים אקוסטיים עם התזמורת הסימפונית של לונדון, שהנודע ביותר ביניהם הוא הקונצרט לצ'לו של אלגר, וזמן קצר אחר כך היה הסולן בביצוע השני של יצירה זו. בשנות ה-20 פנה לניצוח והקים תזמורת קאמרית, שהקליטה יצירות חדשות לחברת "גרמופון" הלאומית.
ברבירולי עשה לו שם כמי שיכול להבטיח ביצוע מרשים לאחר חזרות מעטות, ובשנות ה-30 הרבה להקליט עם הסימפונית של לונדון ועם הפילהרמונית של לונדון, בקונצרטים עם סולנים ראשונים במעלה כגון קרייזלר, יאשה חפץ וארתור רובינשטיין. רוב התקליטים האלה נחשבים לקלאסיקה גם כיום.
מנצח הפילהרמונית של ניו יורק מ-1937 עד 1942

בשנת 1937 השיג ברבירולי ניצחון מזהיר כשהוזמן להחליף את טוסקניני כמנצח הפילהרמונית של ניו יורק, מעמד יוקרתי מאין כמותו. אף כי חמש העונות שלו שם היו בגדר ניצחון מוזיקלי, כפי שמלמדות ההקלטות שנעשו במהלכן, הוא פעל תחת התקפה מתמדת מצד העיתונות הניו יורקית הבוטה, בייחוד המבקר האנגלופובי אולין דאונס.
עבודה בשנים הבאות 1942 - 1970

בשנת 1942 הוזמן ברבירולי לחדש את החוזה שלו, אבל לשם כך היה עליו להפוך לאזרח ארצות הברית, ובכך לא רצה. הזמנה שהגיעה אליו בנקודה זו, למשרת המנצח הראשי של תזמורת האלה במנצ'סטר, שינתה את פני הקריירה שלו.
הגידול בהזדמנויות לקונצרטים המריץ את "האלה" לשים קץ להסדר של שיתוף במחצית מנגניה עם ה-BBC, שהציל אותם בשנים חלשות, אך הכביד עליהם יותר ויותר עם חלוף הזמן, ולשכור מנצח מן השורה הראשונה. רק ארבעה מן הנגנים המשותפים בחרו להישאר עם תזמורת האלה, כך שבבואו נדרש ברבירולי להקים מחדש את התזמורת תוך שבועות ספורים, משימה שקיבל על עצמו בהתלהבות. את "תזמורת האלה החדשה" שלו אפשר לשמוע כיום בהקלטות של סימפוניות משל ארנולד באקס וווהן ויליאמס, שנוגנו במנצ'סטר של תקופת המלחמה.
ברבירולי ניצח על התזמורת במשך עשרים וחמש שנים, בערים רבות, כולל פסטיבל צ'לטנהם, שם ניצח על ביצועי בכורה של יצירות חדשות רבות. הוא ניצח גם על ה-BBC ועל תזמורות לונדוניות אחרות, בקונצרטים ובתקליטים.
ברבירולי זכור כפרשן של אלגר, ווהן ויליאמס ומאהלר, כמו גם שוברט, בטהובן, סיבליוס, ורדי ופוצ'יני, וכתומך מושבע ביצירות חדשות של מלחינים בריטים, תמיכה שהתחרתה בזו של אדריאן בולט והנרי ווד.
ברבירולי היה נשוי לאבובנית הבריטית אוולין רותוול.
לקריאה נוספת

Charles Reid, John Barbirolli: a biography,  Taplinger, 1971.
ג'יימס קלייפול

| --- | --- |

צ'ארלס וילסון פיל, דיוקן של ג'יימס קלייפול, 1783
 לידה:  22 בינואר 1720 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  21 בספטמבר 1784 (בגיל 64) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פנסילבניה 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  גוסטבוס הססיוס 
 צאצאים:  ג'יימס קלייפול ג'וניור, אברהם ג'ורג' קלייפול, Mary Claypool Peale 
 
ג'יימס קלייפול (באנגלית: James Claypoole;‏ 22 בינואר 1720 - 21 בספטמבר 1784) היה צייר פורטרטים אמריקאי.
הכשרה אומנותית

הוא נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, בנו של ג'וזף קלייפול (1677-1740) ואשתו השנייה אדית וורד קלייפול. הוא נפטר בפילדלפיה.
בשנת 1741 הוא עדיין היה חניך אצל הצייר גוסטבוס הססיוס [7] (1682–1755), צייר יליד שוודיה שהתגורר בפילדלפיה. סביר להניח שהוא צייר את דיוקנאותיהם של אחיו, ג'ורג' קלייפול האב (1706–1770) ואת גיסתו, חנה קלייפול (בערך 1708–1745). הדיוקנאות האלה היו בביתו של ג'ורג' קלייפול, האב. הדיוקנאות עברו בירושה לבנם הבכור של ג'ורג' וחנה קלייפול, ג'ורג' קלייפול ג'וניור, (1733–1793), שהיה אומן בפילדלפיה. הציורים האלה עברו בירושה, ומאז 1984 ברשות הציבור בוילמינגטון, צפון קרוליינה.
היו לו שני סטודנטים שהפכו לאמנים ידועים: בנו ג'יימס קלייפול, ג'וניור (בערך 1743–1822), ומתיו פראט (1734–1805).
נישואין וילדים

הוא התחתן עם רבקה ווייט (1721–1749) ב־24 במאי 1742 בכנסיית כריסטוס, פילדלפיה. היו לו שלושה ילדים מנישואים אלה:
ג'יימס קלייפול ג'וניור (1743–1822);
ג'וזף קלייפול (1745-?);
מרי קלייפול (1746–1746).
לאחר מותה של רבקה ב־19 ביולי 1749 התחתן ב 1750 עם מרי צ'יימברס (שנפטרה 1796) ונולדו איתה תשעה ילדים:
אליזבת קלייפול קופר מטלאק, (1751 לערך 1820); היא התחתנה לראשונה עם נוריס קופר וטימותי מטלאק בפעם השנייה.
מרי קלייפול פיל (1753–1829) נישאה ג'יימס פיל אחיו הצעיר של צ'ארלס וילסון פיל
אברהם ג'ורג 'קלייפול (1754–1827)
דייוויד צ'יימברס קלייפול, (1757–1849)
טמפרנס קלייפול, (1759-1815)
הלן קלייפול (? -?)
רבקה קלייפול, (? -?)
הסטר קלייפול אלן, (1763-?) שהתחתנה עם ג'וזף אלן
ספטימוס קלייפול ( (1764–1798)
ג'יימס קלייפול היה חותנו של צייר הפורטרטים המיניאטורים ג'יימס פיל וגם של טימותי מטלאק (1736-1829), קוואקר סוחר, מודד, אדריכל, מדינאי ופטריוט במהפכה האמריקאית.
מוות

ג'יימס קלייפול נפטר ב-21 בספטמבר 1784 בפילדלפיה, פנסילבניה, ונקבר בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית הקדושה של סיינט פאולוס, בפילדלפיה, פנסילבניה.
הערות שוליים

↑  "The Claypoole family of Philadelphia, Pennsylvania and Kingston, Jamaica, West Indies" – www.claypoolefamily.com
↑  Christ Church Baptismal Registers, 1709–1768 (ארכיון)
↑  James CLAYPOOLE I (January 22, 1719-September 21, 1784), www.colleengenealogy.net
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 8029 415X  LCCN: no2010069123  RKD: 17142  ULAN: 500123963  VIAF: 120595694   WorldCat (עם VIAF): 120595694
ברוס באק

| --- | --- |

 לידה:  מרץ 1946 (בן 78) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת קולגייט  בית הספר למשפטים קולומביה 
 
ברוס באק (באנגלית: Bruce Buck) (נולד ב-1946) הוא חבר הנהלת הסניף הלונדוני של חברת עורכי הדין האמריקאית "סקאדן, ארטס, מגס, לטרן ופוקס" ויו"ר מועדון הכדורגל צ'לסי לשעבר. הוא אחראי על עסקי הנדל"ן וההשקעות בנכסים של החברה. הוא בוגר תואר שני במשפטים ונחשב לעורך דין מצליח ולאיש עסקים מבריק.
קריירה

ברוס באק התחיל לעבוד כעורך דין כבר בשנת 1983. הוא עבר לעבוד מניו יורק לאנגליה לשליחות של שלוש שנים ונשאר שם עד היום. לאחר שפרש מחברת עורכי הדין הראשונה שלו הוא עבר לחברה A&M והחל לקדם את נכסיה של החברה. מאז הוא נשאר בחברה (ששינתה שם עם השנים). באק מייצג חברות אירופאיות גדולות שונות בתחומי משפטים הקשורים להנפקות הון ולהסכמים כספיים בין חברות גדולות.
הקשר לצ'לסי

הקשר בין באק לצ'לסי התחיל כשבמסגרת תפקידו ייצג באק בכמה משפטים את אחת מחברותיו של המולטי מיליארדר הרוסי רומן אברמוביץ'. אברמוביץ' התרשם ממנו ומינה אותו לאחד מיועציו בתחום המשפטי והעסקי.
לאחר שקנה ב-140 מיליון פאונד את כל מניותיה של חברת ההשקעות של מועדון הכדורגל צ'לסי בבורסה, הוא הפך לאחד האנשים בעלי ההשפעה במועדון הכדורגל הגדול. זה היה הצעד הראשון שלו במועדון, שאותו הוא אוהד כבר משנות ה-80. באק הוא האדם היחיד שיש לו מניות של המועדון, למעט רומן אברמוביץ', הבעלים של המועדון. הוא נוטה לשמור על פרופיל נמוך וזוהי אחת העובדות שהובילה למעמדו החזק במועדון.
ברנר פּאליסי

| --- | --- |

 לידה:  1510? st avit, צרפת 
 פטירה:  1589 (בגיל 79 בערך) בסטיליה, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השקפה דתית:  נצרות פרוטסטנטית 
 
פרט של מגש טבע דומם של פאליסי משנת 1550 (ראה מטה את כל היצירה)
ברנרד פאליסי (בצרפתית: Bernard Palissy) (1589 – 1510) היה קדר הוגנוטי צרפתי, מהנדס הידראוליקה ואומן. הוא מפורסם בכך שנאבק במשך שש עשרה שנים כדי לחקות את הקרמיקה הסינית. הוא ידוע בעיקר בזכות מה שמכונה "כלים כפריים", צלחות סגלגלות גדולות ומעוטרות במיוחד עם בעלי חיים קטנים בתבליט בין צמחייה, ככל הנראה החיות עוצבו לעיתים קרובות מיציקות שנלקחו מדגימות של חיות מתות. לעיתים קרובות קשה להבחין בין הדגמים מהסדנה של פאליסי עצמו לבין דגמים של מספר "חסידיו" שאימצו במהירות את סגנונו. חיקויים ועיבודים של סגנונו המשיכו להיעשות בצרפת עד לשנת 1800 בערך ולאחר מכן התחדשו שוב במידה ניכרת במהלך המאה ה-19.
במאה ה-19, כלי החרס של פאליסי הפכו להשראה למיוליקה הוויקטוריאנית של המינטונס (מינטונס הייתה חברה מרכזית בקדרות סטפורדשייר, "מפעל הקרמיקה המוביל באירופה בתקופה הוויקטוריאנית), שהוצגו בתערוכה הגדולה של לונדון בשנת 1851 תחת השם "כלי פאליסי".
פאליסי ידוע בתרומתו למדעי הטבע, ומפורסם בגילוי עקרונות של גאולוגיה, הידרולוגיה והיווצרות מאובנים. פאליסי, כפרוטסטנטי, נכלא בשל אמונתו במהלך מלחמות הדת הסוערות בצרפת ונידון למוות. הוא מת מיחס לקוי בבסטיליה ב-1589 (ב-1590 לפי ברטי (Burty) משנת 1886).
ביוגרפיה

לדברי חברו פייר דה ל'אטואל (Pierre de L'Estoile) פאליסי נולד ב-1510. מיקום לידתו של פאליסי אינו בטוח, אך מאמינים שהוא אחת מארבע: Saintes, Périgord, לימוזן או אז'ן. הוא חי את רוב חייו בסנטונג' (Saintonge). פאליסי נולד למשפחה ענייה, ובעוד שהשכלתו לא כללה יוונית או לטינית, הוא כן למד מדעים מעשיים כולל גאומטריה ומדידות. בתחילת חייו, פאליסי הוזמן תחילה על ידי הכתר לסקור את ביצות המלח של סנטונג'. בזיכרונותיו הוא מספר לנו שהתלמד אצל צייר זכוכית. בתום התלמדותו/חניכותו בילה שנת מסע (Tour de France du compagnonnage) ברכישת ידע חדש באזורים רבים של צרפת, כולל גיין, לנגדוק, פרובאנס, דופינה, בורגון והלואר. מאוחר יותר נסע צפונה לארצות השפלה, אולי אפילו למחוזות הריין בגרמניה, ולאיטליה.
פאליסי חזר לסנטונג', שם התחתן והוליד ילדים. מלבד מה שהוא מספר לנו באוטוביוגרפיה שלו, כלומר שהוא עבד כצייר דיוקנאות, צייר זכוכית ומדד קרקעות, יש לנו תיעוד מועט של איך הוא חי בשנים הראשונות בחיי הנישואיו.
עניין בקרמיקה

ב-1539 או ב-1540 הוצג לפאליסי כוס אמייל לבן שהדהים אותו, והוא החל בפרויקט לקביעת אופי ייצורו. ייתכן שפיסת החרס הלבנה והעדינה מוצאה היה בפאנזה, באורבינו, בסן-פורשה או אפילו בסין. בתקופתו של פאליסי יוצרו בכל רחבי איטליה, ספרד, גרמניה ודרום צרפת כלי חרס מכוסים בזיגוג פח לבן ויפה צבוע באמייל. עם זאת, אדם נוסע וחריף כמו פאליסי, היה מכיר את המראה והתכונות שלהם.
בכפר השכן La Chapelle-des-Pots, פאליסי הגיע לשליטה בבסיסי קדרות האיכרים כפי שהייתה נהוגה במאה ה-16. ייתכן שהוא למד גם על ייצור החרס האירופאי מצופה האמייל. בעבודתו ייצר פאליסי קרמיקה תוך שימוש בהרבה מאוד מרכיבים, כולל פח, עופרת, ברזל, פלדה, אנטימון, ספיר, נחושת, חול, תחמוצות מלח, סידן פחמתי, וחד תחמוצת העופרת.
חרסינה כפרית

במשך כמעט שש עשרה שנים עמל פאליסי לשחזר את כלי החרסינה שראה, עבד בשקידה מרבית, אך מעולם לא הצליח. לעיתים הוא ומשפחתו הצטמצמו עד כדי עוני. אומרים שהוא שרף את רהיטיו ואת לוחות הרצפה של ביתו כדי להזין את השריפה בתנוריו. בינתיים, סבל את תוכחותיה של אשתו, שככל הנראה, כשהילדיהם זעקו לאוכל, ראתה במאמציו של בעלה דבר מה קרוב לשיגעון. כל המאבקים והכישלונות הללו מתועדים בנאמנות על ידי פאליסי באוטוביוגרפיה שלו.
פאליסי לא הצליח לגלות את סודות הפורצלן כלומר הקרמיקה הסינית או של המאיוליקה הלבנה, אבל הוא יצר סגנון של כלי חרס או חרסינה כפריים, שנקראים "כלי פאליסי", שבו הוא מפורסם עד היום. ניתוח מאשר שפאליסי השתמש בזיגוג (עופרת) צבעוני, סיליקטים עופרת בתוספת תחמוצות מתכת של נחושת (ירוק), קובלט (כחול), מנגן (עבור חום ושחור), או ברזל (עבור אוקר צהוב), עם תוספת קטנה של אבץ (לאיטום) לחלק מהזיגוגים. כלי החרס מעוטרים בתבליטים המחקים את חיות הבר מביצות סנטונג' המקומיות של פאליסי. אלה כוללים דגים, סרטנים, זוחלים, שרכים ופרחים.
עבודה בפריז

ב-1548 הובא פאליסי לפריז תחת חסותן של מונמורנסי וקתרין דה מדיצ'י. למרות המרת דתו לפרוטסטנטית ב-1546, בחריגה מהדת הקתולית המבוססת הרשמית, ביקשה קתרין מפאליסי להקים עבורה את גני טווילרי. בשנת 1562 היא העניקה לו תואר רשמי בחצרה: "ממציא המלך של פסלונים כפריים".
הרצאות בנושאי מדעי הטבע

במהלך תקופה זו נשא פאליסי מספר סדרות של הרצאות פומביות על תולדות הטבע, דמי הכניסה היו כתר אחד, תשלום גדול עבור אותם ימים. רעיונותיו לגבי מעיינות ומים תת-קרקעיים פורסמו ב-Discours admirables, de la nature des eaux et fontaines, tant naturelles qu'artificielles, des metaux, des sels et salines, des pierres, des terres, du feu et des maux (Paris, 1580) הוא היה אחד האירופים הראשונים שהביעו תיאוריה התואמת את ההבנות של ימינו לגבי מקורם של המאובנים. נושא זה והיישום המעשי שלו - עבודות תאורטיות של אלכסנדריה בנושא הידראוליקה למען אספקת מים ציבוריים לערים - הקדימו בהרבה את הידע הכללי של זמנו.
מאסר ומוות

סיום חייו של פאליסי עלה די בקנה אחד עם נעוריו הפעיל והסוער. למרות הגנת האצילים ובית המשפט, ההתפרצות הפנאטית של 1588 הקשורה למלחמת שלושת האנרים הביאה להשלכתו לבסטיליה. לפי ד'אובינה וחבריו הפרוטסטנטים, אנרי השלישי, מלך צרפת הציע לפאליסי את חירותו אם יחזור בו, אך פאליסי סירב. הוא נידון למוות כשהיה כמעט בן שמונים, הוא מת בצינוק בסטיליה בשנת 1590. החבר, הכרוניקן והאסיר עמית פייר דה ל'אטואל (Pierre de L'Estoile) סיפר מאוחר יותר על גורלו זה של פאליסי.
בספרות

בספרו של אלכסנדר דיומא האב הרוזן ממונטה קריסטו, פאליסי מוזכר כאשר המחבר מתאר את השפע של דירת הרוזן: "שאר הרהיטים של דירה מיוחסת זו היו מורכבים מארונות ישנים, מלאים בחרסינה סינית ואגרטלים יפניים, לוקה דלה רוביה, פאיאנס (סוג של קרמיקה) ומגשי פאליסי; של כורסאות ישנות, שאולי ישב בהן אנרי הרביעי, מלך צרפת."
מרסל פרוסט מזכיר את פאליסי בכרך השלישי של בעקבות הזמן האבוד: "...ודג שבושל בחצר הובא על מגש חרס ארוך, שעליו, בולט בתבליט על מצע עשבים כחלחלים, שלם, אך עדיין מתעוות מכך שהושלך בחיים למים רותחים, מוקף בטבעת של קונכיות לווין, של בעלי חיים, סרטנים, שרימפס ומולים, היה לו מראה של צלחת קרמית מאת ברנר פאליסי."
ראו גם

כלי חרס מזוגגים בעופרת
מיוליקה
הערות שוליים

↑  Wright, Brooks (1943). The Geological Studies of Bernard Palissy. Cambridge: Harvard University Thesis.
↑  Burty, Philippe (1886). Bernard Palissy. Paris: Librairie de l'Art.
↑  Morley, Henry (1853). Palissy the Potter: The Life of Bernard Palissy. Boston: Ticknor, Reed and Fields.
↑  Bouquillon, A & Castaing, J & Barbe, F & Paine, S.R. & Christman, B & Crépin-Leblond, T & Heuer, A.H.. (2016). "Lead-Glazed Rustiques Figulines [Rustic Ceramics] of Bernard Palissy [1510–90] and his Followers": Archaeometry. 59. 10.1111/arcm.12247.
↑  "Admirable discourses, of the nature of waters and fountains, both natural and artificial, of metals, salts and brines, of stones, earths, fire and enamels."
↑  Marcel Proust, In Search of Lost Time, Volume 3, The Guermantes Way, Modern Library edition, p 152.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280009805171  PLWABN: 9810660086205606  BNE: XX1319158  BnF: cb120417891 (data)  CiNii: DA02925819  DSI: 6456  GND: 118789325  ISNI: 0000 0001 1028 5271  KulturNav: a72425dd-e133-4a85-a265-b20575b6429e  LCCN: n85830104  NDL: 00472689  NGV: 15105  NKC: jn20000720216  NLA: 35768728  NTA: 070881545  SELIBR: 316457  SNAC: w6h14dqq  SUDOC: 027271862  Trove: 1078793  ULAN: 500027684  VIAF: 66485061   WorldCat (עם VIAF): 66485061 
סדנת פאליסי, מגש סגנון כפרי, 1575–1600
כלי כפרי הכוללים יציקות של ייצורים ימיים (1550)
כד, 1600–1580, שעוצב על ידי חסידיו של ברנר פאליסי, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, מס. 7178-1860
ברנר פאליסי מאת מיהאי זיצ'י
צלחת סגלגלה עם פוטי מכונף
מגש כלי כפרי (פרטים מוצגים למעלה)
לוח הנצחה מפאיאנס לברנר פאליסי מאת האמן מהמאה ה-19 ג'ון אייר. הכרוב (מלאך) הימני העליון הצבוע מחזיק מגש כלי כפרי של פאליסי.
ג'וזף סטנהאוז

| --- | --- |

ג'וזף סטנהאוז עם פרנק וורסלי
 לידה:  15 בנובמבר 1887 דאמברטון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  12 בספטמבר 1941 (בגיל 53) מפרץ עדן, תימן 
 מדינה:  סקוטלנד 
 השכלה:  Barrow Grammar Schools 
 בן או בת זוג:  גלדיס קמפבל (1 באוקטובר 1933–?) 
 השתייכות:  הצי המלכותי הבריטי 
 דרגה:  קומנדר (הצי המלכותי הבריטי) 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 קצין במסדר האימפריה הבריטית (1920)  אות השירות המצוין (1918)  מדליית הקוטב 
 
ג'וזף ראסל סטנהאוז (באנגלית: Joseph Russell Stenhouse ‏ 15 בנובמבר 1887 – 12 בספטמבר 1941) היה ימאי סקוטי במוצאו, קצין עטור אותות בצי המלכותי ורב חובל במימי אנטארקטיקה, שפיקד על האונייה "אורורה" במהלך 283 הימים שזו נסחפה בתוך הקרח בשירותה בקבוצת ים רוס, פלג מן המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון, בשנים 1917-1914. אחרי שמילט את "אורורה" בהצלחה מכבלי הקרח, הביא אותה סטנהאוז בשלום לניו זילנד, אך תפקידו כרב החובל שלה נמסר למישהו אחר. לאחר זאת שירת בהצטיינות בצי המלכותי במלחמת העולם הראשונה והשנייה.
נעורים וראשית בגרות

סטנהאוז נולד בדאמברטון, סקוטלנד, למשפחה שעשתה חיל בבניין ספינות, ולמד באנגליה. לאחר תקופה קצרה כפקיד זוטר באגף רישום הספינות של חברת הביטוח לויד'ס, שירת כצוער בצי הסוחר על אוניות רמות-תורן שהקיפו את כף הורן. לאחר זאת הצטרף לחברת ספנות הקיטור של הודו הבריטית עד שנענה למינוי של הרגע האחרון כקצין ראשון ב"אורורה", שהייתה אז באוסטרליה בהמתנה לשיפוץ וציוד מחדש. סטנהאוז הפליג לאוסטרליה על אוניית הקיטור "יוניק", ב-18 בספטמבר 1914. לפני הפלגתו, קיבל דרגת לוטננט-משנה של הצי המלכותי.
ה"אורורה" > במצר מקמרדו

"אורורה" בפיקודו של קפטן אניאס מקינטוש, יצאה מהובארט לאנטארקטיקה ב-24 בדצמבר 1914 והגיעה למצר מקמרדו, עם קבוצת ים רוס, ב-14 בינואר 1915. משימתה העיקרית של הקבוצה הייתה להניח מצבורי אספקה לאורך מדף הקרח רוס לקבוצה הטראנס-קונטיננטלית המיועדת של שקלטון. כשמקינטוש עזב את האונייה כדי לקבל פיקוד על מבצע הנחת המצבורים, קיבל עליו סטנהאוז את הפיקוד על "אורורה", ומשימתו הראשונה במעלה הייתה למצוא מעגן חורף מתאים. שתי בעיות ניצבו לפניו; ראשית, לא היה לו ניסיון במימי אנטארקטיקה; ושנית, ידיו היו כבולות בהוראה המחייבת ששקלטון נתן למקינטוש, שיש להעגין את הספינה אי-שם צפונית ללשון הקרחון האנטארקטית, כדי להפחית את הסיכונים לכליאתה בתוך הים הקפוא הסובב את האט פוינט - גורלה של האונייה דיסקברי של קפטן סקוט בשנים 1904-1902. מאז "דיסקברי", לא ניסתה שום ספינה לחרוף במצר - "נמרוד" ו"טרה נובה" חזרו לניו זילנד - ומספר המעגנים המוגנים מצפון ללשון היה מוגבל מאוד. סטנהאוז השיט את הספינה במשך שבועות רבים לפני שבחר לעגון בכף אוונס, אתר הבסיס של משלחת טרה נובה, משלחתו האחרונה של קפטן סקוט בשנים 1913-1910. ב-14 במרץ רותקה "אורורה" למקומה ומנועיה הושבתו לצורך תיקוני חורף.
על אף תשומת הלב הרבה לחיזוק המעגן, סערות החורף סביב כף אוונס גברו על כל המאמצים, ובליל ה-6 במאי נעקרה "אורורה" מן העוגנים ונסחפה אל הים עם הקרח. על סיפונה היו 18 אנשים, ועמם רוב הביגוד, הציוד והמזון של הקבוצה. על החוף, נטושים ללא מוצא, נשארו עשרה אנשים, בהם מקינטוש.
ה"אורורה" > נסחפים בקרח

המצב שאליו הושלך ללא הכנה רב החובל הזמני, חסר הניסיון, היה מבעית במיוחד. הספינה, מחוברת אל מצוף קרח גדול, נסחפה ברוח מתוך מצר מקמרדו ואל תוך ים רוס, ללא שליטה, מנועה מלהשתמש בקיטור למנועיה, ובתנאי מזג אוויר, שהיו צפויים להחמיר. האנשים היו מבודדים לחלוטין, על אף מאמציו החוזרים ונשנים של האלחוטן ליונל הוק להקים קשר רדיו עם כף אוונס ועם תחנות אחרות, רחוקות יותר. במהלך השבועות הבאים, הרי הסכנות, בעוד אורורה נגרפת בתוך גוש קרח גדול צפונה, פחות או יותר במקביל לחוף בכיוון כף אדייר, שקל סטנהאוז בשתי הזדמנויות להורות על נטישת הספינה ולהסתכן במסע מזחלות על הקרח. מכל מקום, הספינה החזיקה מעמד והמשיכה להיסחף אל תוך האוקיינוס הדרומי. במשך כל ימי הסחף, עשה סטנהאוז כמיטב יכולתו לשמור על מוראל אנשיו, ולמען המדע, קיים תצפיות קבועות בהתנהגות הקרח ובכיוון הסחף. בפברואר 1916, ללא כל סימן לשחרור מן הקרח, הרהר סטנהאוז באפשרות של עוד שנה בשבי הקרח, אבל ב-12 בחודש התנפץ הקרח סביב הספינה בפתאומיות ו"אורורה" יצאה לחופשי. סטנהאוז הורה להפעיל את המנועים וניווט בזהירות מופלגת את הספינה בין גושי הקרח הצפים ואל הים הפתוח. אחרי מסע של 1600 ק"מ בים סוער אל ניו זילנד, ובעזרת גוררת בשלבים האחרונים, הביא את "אורורה" אל פורט צ'אלמרס ב-3 באפריל 1916.
בניו זילנד

המשימה הראשונה בסדר העדיפויות של סטנהאוז הייתה לתקן, לשפץ ולצייד את "אורורה" ולהפליג בה חזרה למצר מקמרדו, כדי לחלץ את האנשים הנטושים מזה קרוב לשנה על החוף. הוא לא מצא אוזן קשבת לדאגתו או נכונות לפעולה מיידית מצד השלטונות. הבעיה של אמצעי מימון זמינים עמדה על הפרק - קרנות המימון של משלחת שקלטון אזלו כליל, ועלויות הכשרתה של "אורורה" למסע וציוד משלחת הצלה נאמדו ב-20,000 ליש"ט בקירוב. גישתו הפזיזה של שקלטון לארגון המקורי של קבוצת ים רוס הייתה עכשיו בעוכריו. לבסוף, הסכימו ממשלות ניו זילנד, אוסטרליה ובריטניה לממן חלק כחלק את עלויות החילוץ, בתנאי שתינתן להן שליטה מלאה במשימה. סטנהאוז עדיין ראה את עצמו כמפקד "אורורה" ויצא מהנחה, שהוא ינהיג את משלחת ההצלה כשהספינה תהיה מוכנה להפלגה, אבל נציגי הממשלות החליטו, שהוא חסר ניסיון מספיק למשימה. סטנהאוז היה גם מאנשיו של שקלטון והם היו נחושים בדעתם, שלא שקלטון, שחזר והופיע באיי פוקלנד לאחר הרפתקה ממושכת שסופה חילוץ והצלה, ולא בא כוחו יובילו את החילוץ; אי לכך, בחרו למנות איש משלהם, קפטן ג'ון קינג דייוויס. שיקולי הפוליטיקה שבשורש ההחלטה הוסתרו ברובם הגדול מסטנהאוז, שהיה המום כשנודע לו על מינויו של קינג ב-4 באוקטובר, ותחילה סירב להכיר בתוקף המינוי. עם זאת, כששקלטון הגיע לניו זילנד ב-12 באוקטובר והשלים בצרות-עין עם מינויו של קינג, לא הייתה לסטנהאוז ברירה אלא לפרוש מן המשלחת. בשלב זה בחר לחזור לאנגליה.