stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולה די ריינצו
סוף שלטונו

לאחר מכן הוא כלא, אך עד מהרה שחרר את סטפנו קולונה (אנ') וכמה אצילים אחרים שדיברו עליו בזלזול, אך כוחו כבר החל לדעוך.
דמותו של קולה די ריינצו תוארה כשילוב של ידע, דיבור רהוט והתלהבות למצוינות אידיאלית, בשילוב עם יהירות, חוסר ניסיון, חוסר יציבות וביישנות פיזית. כאשר התכונות האחרונות הללו הפכו בולטות, הן האפילו על מעלותיו וגרמו לשכוח את יתרונותיו. ממשלו היה יקר, וכדי לעמוד בהוצאותיו הרבות הוא נאלץ להטיל מיסים כבדים על העם. הוא פגע באפיפיור ביהירותו ובגאוותו, וגם באפיפיור והן בקיסר בהצעתו להקים אימפריה רומית חדשה, שריבונותה תהיה תלויה ישירות ברצון העם. באוקטובר, מינה קלמנס נציג שידיח אותו ויביא אותו למשפט, והסוף היה ברור באופק.
כתוצאה מצעד זה אספו האצילים הגולים חיילים, והמלחמה החלה בסביבת רומא. קולה די ריינצו השיג סיוע מלאיוש מלך הונגריה ומאחרים, וב-20 בנובמבר הביסו כוחותיו את האצילים בקרב פורטה סן לורנצו (Porta San Lorenzo), ממש מחוץ לשער טיבורטינה, קרב שבו הטריבון עצמו לא לקח חלק, אך בו האויב המר ביותר שלו, סטפנו קולונה, נהרג.
אבל הניצחון הזה לא הציל אותו. הוא העביר את זמנו במשתאות ובתחרויות, בעוד שבבולה גינה אותו האפיפיור כפושע, עובד אלילים וכופר. קולה נבהל וב-15 בדצמבר, הוא ויתר על ממשלתו וברח מרומא. הוא חיפש מקלט בנאפולי, אך עד מהרה עזב את העיר הזו ובילה למעלה משנתיים במנזר פרנציסקני בהרי אברוצו.
חיים בשבי

כשיצא מבדידותו, נסע קולה לפראג ביולי 1350, וביקש את הגנתו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בהוקיעו את כוחו החילוני של האפיפיור, הוא הפציר בקיסר לחלץ את איטליה, ובמיוחד את רומא, מידי מדכאיהן; אך קרל לא נעתר להפצרותיו ושם אותו בכלא למשך יותר משנה במבצר ראודניץ (אנ'), ולאחר מכן מסר אותו לאפיפיור קלמנס השישי.
באביניון, לשם הובל באוגוסט 1352, נשפט קולה על ידי שלושה קרדינלים, ונידון למוות, אך פסק דין זה לא בוצע, והוא נשאר בכלא למרות בקשות של פטרארקה לשחרורו.
בדצמבר 1352 מת קלמנס, ויורשו, האפיפיור אינוקנטיוס השישי, שהיה להוט להנחית מכה ניצחת על האצילים ששלטו ברומא, ראה בטריבון לשעבר כלי מצוין למטרה זו, ועל כן חנן ושחרר את ריינצו.
סנאטור של רומא

לאחר ששוחרר, שלח האפיפיור את קולה לאיטליה עם השליח מיופה הכוח, הקרדינל אלבורנוס (אנ'), והעניק לו את התואר סנאטור. לאחר שאסף כמה שכירי חרב בדרך, נכנס קולה לרומא באוגוסט 1354, שם התקבל בשמחה רבה והחזיר לעצמו במהירות את עמדת הכוח הקודמת שלו.
אבל תקופת כהונתו האחרונה הייתה קצרה אף יותר מקודמתה. לאחר שצר לשווא על מבצר פלסטרינה, הוא חזר לרומא. הוא לכד את שכיר החרב ג'ובאני מוריאלה (אנ'), שהומת, וכעבור זמן, בעקבות מעשים אכזריים ושרירותיים אחרים, הוא איבד עד מהרה את חינו בעיני העם. ב-8 באוקטובר 1354 פרצה מהומה. קולה ניסה לפנות אל הציבור, אך הבניין בו עמד הוצת, ובזמן שניסה להימלט כשהוא מחופש הוא נרצח על ידי ההמון.
מורשת

קולה די ריינצו היה הגיבור של אחת האודות של פטרארקה, ספיריטו ג'נטיל (Spirito gentil).
לאחר שדגל הן בביטול כוחו החילוני של האפיפיור והן באיחוד איטליה, צץ קולה מחדש במאה ה-19, והפך לדמות רומנטית בקרב לאומנים ליברלים פוליטיים ואומצה כמבשרו של הריסורג'ימנטו (Risorgimento, "איחוד איטליה") של המאה ה-19, כמי שנאבק למען שתי מטרות אלו ובסופו של דבר השיג אותן. בתהליך זה הוא תואר מחדש כ"סטריאוטיפ הרומנטי של החולם בעל ההשראה שחוזה את העתיד הלאומי" כפי שהביע זאת אדריאן ליטלטון (Adrian Lyttleton), והמחיש את דבריו באמצעות הציור "קולה די ריינצו מתבונן בחורבות רומא" (1855) של הצייר האיטלקי בן המאה ה-19 פדריקו פארופיני (אנ'), שעליו הוא העיר: " אפשר היה לשחרר את שפת המרטירים מההקשר הדתי שלה ולהשתמש בה נגד הכנסייה".
חייו וגורלו של קולה די ריינצו היוו נושא לרומן מאת אדוארד בולוור-ליטון (1835), מחזות טרגיים מאת גוסטב דרוינו (אנ') (1826), מרי ראסל מיטפורד (אנ') (1828), יוליוס מוזן (אנ') (1837) ופרידריך אנגלס (1841), וגם של כמה בתים מהיצירה "העלייה לרגל של האביר הרולד" (1818) מאת לורד ביירון.
האופרה המצליחה הראשונה של ריכרד וגנר, ריאנצי (דרזדן, 1842), המבוססת על הרומן של בולוור-ליטון, התבססה על קולה כדמות מרכזית, ובמקביל, בלי לדעת על ההפקה של דרזדן, ג'וזפה ורדי, פטריוט נלהב של הריסורג'ימנטו ואנטי-קלריקלי, שקל הפקה של סיפורו של קולה די ריינצו.
בשנת 1873 - שלוש שנים בלבד לאחר שממלכת איטליה החדשה כבשה את רומא מידי כוחות האפיפיור – תוכנן רובע פראטי, כאשר הרחוב הראשי של הרובע החדש הוא "ויה קולה די ריינצו" וכיכר בולטת, פיאצה קולה די ריינצו. בכוונה, השם הוענק דווקא לרחוב המחבר את הטיבר לוותיקן - בזמנו המטה של הכנסייה הקתולית שעדיין הייתה רחוקה מלהשלים עם אובדן כוחה החילוני. כדי להדגיש עוד יותר, פיאצה דל ריסורג'ימנטו הייתה ממוקמת בקצה המערבי של ויה קולה די ריינצו, ונוגעת ישירות במטה הכנסייה.
בשנת 1877 הוצב פסל של הטריבון מאת ג'ירולמו מסיני (אנ'), למרגלות גבעת הקפיטולין ברומא. ברומא, ברובע ריפה, בסמוך לבוקה דלה וריטה, עדיין קיים בית מעוטר לבנים מימי הביניים, המכונה "בית פילאטוס", אך ידוע גם כביתו של קולה די ריינצו (למעשה הוא היה שייך למשפחת האצולה קרשנצי (אנ')).
המשורר והמחזאי האירי ג'ון טודהונטר (אנ') כתב דרמה בשנת 1881 בשם "הטרגדיה האמיתית של ריינצי טריביון רומא" (The True Tragedy Of Rienzi Tribune Of Rome). כתוב בסגנון שייקספירי, הוא במידה רבה מדויק היסטורית. מחזות על קולה די ריינצו נכתבו גם על ידי הסופרים הפולנים של סוף המאה ה-19, אדם אסניק (אנ') וסטפן ז'רומסקי (אנ'), ששרטטו קווי דמיון בין המרד של ריינצו לבין המאבק הפולני לעצמאות.
מכתביו, בעריכת א' גבריאלי (A. Gabrielli), פורסמו בכרך השישי של Fonti per la storia d'Italia ("מקורות לתולדות איטליה", רומא, 1890).
לדברי אוגוסט קוביצק, חבר ילדות של אדולף היטלר, היה זה בהופעה של האופרה ריאנצי של ריכרד וגנר שהיטלר, כנער, ראה את החזון האקסטטי הראשון שלו על איחוד העם הגרמני (אנ').
בשל הרטוריקה הדמגוגית שלו, המשיכה העממית ורגשותיו האנטי-ממסדיים (למוסד האצילות), חלק מהמקורות רואים בו דמות פופוליסטית מוקדמת ופרוטו-פשיסטית (אנ').
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19  1911 Encyclopædia Britannica/Rienzi, Cola di
1 2 3  Musto, Ronald G., "Cola Di Rienzo", Oxford Biographies, 21 November 2012, DOI: 10.1093/obo/9780195399301-0122
1 2  האנציקלופדיה העברית, כרך כ"ט עמוד 262
↑  Deathridge, John (1983). "Rienzi... A Few of the Facts". The Musical Times. 124 (1687 (Sep 1983)): 546–549. doi:10.2307/962386. JSTOR 962386.
↑  König, Johann-Günther (2010). "Friedrich Engels' "Rienzi"". Ossietzky (March 2010).
↑  Asnyk, Adam (1873). Cola Rienzi: dramat historyczny z XIV wieku w pięciu aktach prozą oryginalnie napisany przez (בפולנית). Nowolecki.
↑  Makowiecki, Andrzej (1978). ""Młodość Stefana Żeromskiego", Jerzy Kądziela, indeks zestawiła Krystyna Podgórecka, Warszawa 1976, Państwowy Instytut Wydawniczy [recenzja]" (PDF). Pamiętnik Literacki. 2 (69): 263 – via BazHum.
↑  Kubizek, A. (1955). The Young Hitler I Knew: The Memoirs of Hitler's Childhood Friend ISBN 978-1848326071
↑  Musto, Ronald F. (2003).  University of California Press (ed.). Apocalypse in Rome: Cola di Rienzo and the Politics of the New Age. ISBN 9780520928725.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266893605171  PLWABN: 9810636618805606  BIBSYS: 90191501  BNC: 000927131  BNE: XX1088468  BnF: cb12028754n (data)  CANTIC: a11000363  CiNii: DA06816371  GND: 118745220  ICCU: RMRV000998  ISNI: 0000 0001 1453 0414  LCCN: n80043471  NKC: jn20030917014  NLG: 70726  NTA: 071089098  RERO: 02-A003746037  SELIBR: 232628  SUDOC: 028455606  VcBA: 495/4061  VIAF: 98150386   WorldCat (עם VIAF): 98150386
מוחמד זאהיר שאה

מוחמד זאהיר שאה (בפשטו: محمد ظاهرشاه, בפרסית: محمد ظاهر شاه; 16 באוקטובר 1915 – 23 ביולי 2007) היה המלך האחרון של אפגניסטן, מ-1933 ועד שהודח בהפיכה ב-1973. לאחר שובו מהגלות, קיבל בשנת 2002 את התואר "אבי האומה" האפגנית, בו החזיק עד מותו.
רקע משפחתי וראשית חייו

זאהיר שאה נולד ב-16 באוקטובר 1915 בקאבול שבאפגניסטן. הוא היה בנו של מוחמד נאדיר שאה, חבר בכיר במשפחת המלוכה אשר על פי המסורת מיוחסת לשאול המלך[דרוש מקור], והוא נחשב למפקד העליון של הצבא האפגני תחת המלך לשעבר חאן אמאנאללה. נאדיר שאה תפס את השלטון לאחר שהוציא להורג את המלך הקודם, חביבואללה ראזי ב-10 באוקטובר 1929. אביו של מוחמד זאהיר, בנו של סרדר מוחמד יוסוף חאן, נולד בדהרה דון, הודו הבריטית, לאחר שמשפחתו שהוגלתה בעקבות המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה. נאדיר שאה היה צאצא של סרדאר סולטן מוחמד חאן טלאהי, אחיו למחצה של אמיר דוסט מוחמד חאן. סבו, מוחמד יחיא חאן (חמיו של אמיר יעקוב חאן) היה הממונה על המשא והמתן עם ההנהגה הבריטית על אמנת גנדאמאק (Gandamak). לאחר הפלישה הבריטית בעקבות הריגתו של סר לואיס קווניארי ב-1879 יעקוב חאן, יחיא חאן ובניו והנסיכים מוחמד יוסוף חאן ומוחמד עאסף חאן נתפסו על ידי הבריטים והועברו למשמורת תחת הראג' הבריטי, שם הושארו בכוח עד ששני הנסיכים הוזמנו חזרה לאפגניסטן על ידי אמיר עבדור רחמן חאן בשנה האחרונה למלכותו (1901). בתקופת שלטונו של אמיר חביבואללה הם קיבלו את התואר בני לווייתו של המלך.
זאהיר שאה התחנך בכיתה מיוחדת עבור הנסיכים בתיכון חאביבה בקאבול. הוא המשיך את לימודיו בצרפת, שאליה אביו נשלח בשליחות דיפלומטית, ולמד במכון פסטר ובאוניברסיטת מונפלייה. כשחזר לאפגניסטן הוא עזר לאביו ולדודיו להחזיר את הסדר ולהשיב את שליטת הממשלה לאחר תקופה של אי סדר במדינה. הוא נרשם מאוחר יותר לבית הספר למקצועות חי"ר ונתמנה ליועץ חשאי. זאהיר שאה כיהן בתפקידים ממשלתיים כסגן שר המלחמה ושר החינוך. זאהיר שאה היה דובר פשטו, פרסית וצרפתית.
המלך האחרון של אפגניסטן

זאהיר חאן הוכתר למלך (השאה) ב-8 בנובמבר 1933, בגיל 19, אחרי רצח אביו מוחמד נאדיר שאה. בעקבות עלייתו על כס המלוכה הוא קיבל את התואר המלכותי "בוטח באלוהים וחסיד האסלאם". במשך שלושים השנים הראשונות הוא לא שלט ביעילות וויתר מכוחו לטובת דודיו מצד אביו, מוחמד האשם חאן ושאה מחמוד חאן. תקופה זו התאפיינה בטיפוח יחסי החוץ של אפגניסטן עם הקהילה הבינלאומית, בתוך כך בשנת 1934, אפגניסטן הצטרפה לחבר הלאומים תוך קבלת הכרה רשמית מארצות הברית. עד סוף שנות ה-30 אפגניסטן הגיעה להסכמים על סיוע וסחר חוץ עם מדינות רבות, בעיקר גרמניה, איטליה ויפן.
זאהיר שאה סיפק סיוע, נשק ולוחמים אפגנים למורדים האויגורים והקירגיזים המוסלמים שהקימו את הרפובליקה הראשונה של מזרח טורקסטן. הסיוע לא הספיק כדי להציל את הרפובליקה הראשונה של מזרח טורקסטן, וכמו האפגנים, גם הכוחות האויגורים והקירגיזים הובסו בשנת 1934 על ידי הדיוויזיה הסינית-מוסלמית ה-36 של הצבא המהפכני הלאומי של קוומינטנג בקרב קשגר ובקרב ירקנד. כל המתנדבים האפגנים נהרגו על ידי החיילים המוסלמים הסיניים, אשר בהמשך ביטלו את הרפובליקה הראשונה של מזרח טורקסטן, והשיבו את שליטת הממשלה הסינית בשטח.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, זאהיר שאה הכיר בצורך למודרניזציה של אפגניסטן וגייס מספר יועצים זרים לסיוע בתהליך. בתקופה זו האוניברסיטה המודרנית הראשונה של אפגניסטן נוסדה. עם זאת במהלך תקופת שלטונו מספר התקדמויות פוטנציאליות ורפורמות לא יצאו לפועל כתוצאה מפלגנות וסכסוכים פוליטיים.
רק ב-1963 זכה המלך במלוא כוח השלטון. ועל אף הפלגנות והסכסוכים הפוליטיים, חוקה חדשה הונהגה ב-1964 שהפכה את אפגניסטן למדינה דמוקרטית מודרנית על ידי החדרת בחירות חופשיות, פרלמנט, זכויות אזרח, זכויות נשים ובחירות כלליות.
בתקופת שלטונו לפחות 5 מטבעות פול (מאית מאפגני, ההילך החוקי של אפגינסטן) נשאו את הכתובת בערבית "المتوكل على الله محمد ظاهر شاه" שפירושה "הנשען על אללה, מוחמד זאהיר שאה". הכתובת "הנשען על אללה" נלקחה מהקוראן, סורה 8, פסוק 61.
עד שהוא חזר לאפגניסטן במאה העשרים ואחת, שלטונו התאפיין בתקופה ארוכה של שלום, אך ללא התקדמות משמעותית.
גלות

בשנת 1973, בעוד שזאהיר שאה היה באיטליה, שם עבר ניתוח עיניים וטיפול במתנת, דודו וראש הממשלה לשעבר מוחמד דאוד חאן ביים הפיכה והקים ממשלה רפובליקנית. זאת לאחר שעשור קודם לכן, מוחמד דאוד חאן אולץ להתפטר מראשות הממשלה על ידי זאהיר שאה. זאהיר שאה לא הסתכן במלחמת אזרחים וויתר על השלטון.
זאהיר שאה חי בגלות באיטליה במשך עשרים ותשע שנים בוילה בקהילה אמידה של אולגיאטה בוילה קאסיה, צפונית לרומא שם העביר את זמנו במשחק גולף ושחמט וטיפוח גינתו. נאסר עליו לשוב לאפגניסטן בתקופת השלטון הקומוניסטי שנתמך על ידי הסובייטים בשנות ה-70 המאוחרות. בשנת 1983 במהלך המלחמה הסובייטית באפגניסטן, זאהיר שאה התערב בזהירות בתוכניות לעמוד בראשות הממשלה הגולה. בסופו של דבר תוכניות אלה לא יצאו לפועל משום שלא הצליח להגיע להסכמה עם הפלגים האיסלאמיסטים בעלי ההשפעה.
בשנת 1991, זאהיר שאה ניצל מניסיון התנקשות באמצעות סכין על ידי אדם אשר התחזה לעיתונאי פורטוגזי.
חזרה לפוליטיקה באפגניסטן

לאחר הנסיגה הסובייטית מאפגניסטן ותבוסתו של נג'יבאללה רוב הקבוצות המוג'אהדין השונות העדיפו את החזרת המלך זאהיר שאה. עם זאת, המודיעין הבין-זרועי של פקיסטן חשש מעמדתו של זאהיר שאה בנושא קו דוראן (קו הגבול בין פקיסטן לאפגניסטן). לכן המדיניות הרשמית של פקיסטן הייתה לתמוך באחד ממפקדי המוג'הידין האלימים ביותר, גולבודין חכמתיאר, כמנהיג החדש של הממשלה האסלאמית הקיצונית. עמדה זו התבררה כקטלנית עבור אפגניסטן מה שעורר בהמשך מלחמת אזרחים אכזרית. זאהיר שאה לא חזר לארצו במשך עשור נוסף.
באפריל 2002, כשהמדינה כבר לא הייתה תחת שלטון הטליבאן, חזר זאהיר שאה לאפגניסטן בליווי חאמיד כרזאי, כדי לפתוח את הלויה ג'ירגה, שהתכנסה ביוני 2002. לאחר נפילת הטליבאן, היו שיחות פתוחות על חזרתו למלוכה. זאהיר שאה עצמו היה ידוע כי מי שמוכן לקבל כל אחריות שתטיל עליו הלויה ג'ירגה. עם זאת הוא נאלץ לקחת צעד הצידה לבקשת ארצות הברית שכן רבים מצירי הלויה ג'ירגה היו מוכנים להצביע עבורו ובכך לחסום את חאמיד כרזאי, המועמד אשר נתמך על ידי ארצות הברית. בעוד שהוא הכין את הקרקע לעמוד בראשות המדינה, הוא הודיע כי אין זה נחוץ שהוא יהיה מונרך: ”אני אקבל את האחריות כראש המדינה, אם זה מה שהלויה ג'ירגה תדרוש ממני, אבל אין לי כוונה לשחזר את המלוכה. לא אכפת לי מהתואר המלוכני. העם קורא לי באבא ואני מעדיף את התואר הזה”. הוא קיבל את התואר "אבי האומה" בחוקה הנוכחית של אפגניסטן. המסמל את תפקידו בהיסטוריה של אפגניסטן כסמל לאחדות לאומית. התואר של "אבי האומה" נמחק עם מותו.
חמיד כרזאי, דמות בולטת מחמולת פשטוני פופלאזי, הפך לנשיא אפגניסטן ואילו קרובי משפחתו ותומכיו של זאהיר שאה התמנו לתפקידי מפתח במנגנון ממשלת המעבר. זאהיר שאה חזר אל הארמון הישן שלו. בביקורו בצרפת באוקטובר 2002, הוא החליק במקלחת ונפצע בצלעותיו וב-21 ביוני 2003 במהלך בדיקה רפואית בצרפת הוא שבר את עצם הירך שלו.
ב-3 בפברואר 2004, זאהיר הוטס מקאבול לניו דלהי, הודו, לצורך טיפול רפואי, זאת לאחר שהתלונן על בעיה במעיים. הוא אושפז במשך שבועיים ונשאר בניו דלהי תחת השגחה. ב-18 במאי 2004, הוא הובא לבית חולים באיחוד האמירויות הערביות בגלל דימום מהאף שנגרם מחום. ב-7 בדצמבר 2004 זאהיר שאה השתתף בהשבעה של חמיד כרזאי כנשיא אפגניסטן. בשנות חייו האחרונות, הוא היה שברירי ונדרש היה להצמיד מיקרופון לצווארונו כדי שניתן יהיה לשמוע את קולו החלש. בינואר 2007, זאהיר נהיה לחולה אנושות ורותק למיטתו.
מותו

ב-23 ביולי 2007, מת מוחמד זאהיר שאה במתחם הארמון הנשיאותי בקאבול לאחר מחלה ממושכת.
מותו הוכרז בטלוויזיה הלאומית על ידי הנשיא כרזאי והלווייתו התקיימה יום למחרת. מסע הלוויה החל בחצר הארמון הנשיאותי, שם אישים פוליטיים ומכובדים הביעו את תנחומיהם, משם ארונו נלקח למסגד לפני שהועבר למאוזוליאום המלכותי בגבעות מרנג'אן.
הערות שוליים

1 2 3 4  ניצן הורוביץ, שלום אדוני המלך לשעבר, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2001
1 2  סוכנות הידיעות הארץ‏, המלך שב הביתה, באתר וואלה, 20 באפריל 2002
↑  אי.פי, המלך הגולה של אפגניסטן שב לארצו, באתר ynet, 19 באפריל 2002
↑  יואב קרני, ‏ארה"ב חוזרת לאסיה, באתר גלובס, 3 באוקטובר 2001
↑  רויטרס, מת מלך אפגניסטן לשעבר, באתר nrg‏, 23 ביולי 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15507277j (data)  GND: 136160301  ISNI: 0000 0000 5559 6615  LCCN: n2003069136  NARA: 10610769  NKC: js20060120111  SUDOC: 140042105  VIAF: 75691809   WorldCat (עם VIAF): 75691809 
תצלום סטודיו של זאהיר שאה במדי צבא, יושב על כורסה. (שנות ה-30)
זאהיר שאה יושב בקצה הימני במהלך טקס השבעת חמיד כרזאי ב-7 בדצמבר 2004.
המאוזוליאום המלכותי
שלום

ערך זה עוסק באי־לוחמה, יחסי ידידות בין עמים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
לחיצת ידיים
שָׁלוֹם במובן המדיני הוא מצב של יחסים דיפלומטיים בין מדינות והוא הניגוד של מצב המלחמה או האויבות. במצב של שלום, היחסים בין שתי מדינות או יותר אינם כוללים עימות אלים ובין הצדדים שוררת הסכמה (בכתב או בעל פה) ליישב כל מחלוקת שתתגלה ביניהם בהתדיינות ובמשא ומתן ולא באמצעות הפעלת כוח וכפייה.
מאפייני שלום

השלום המדיני אינו מתבטא רק בהיעדר מלחמה. אחד מהיבטיו הרבים של השלום הוא גם שיתוף פעולה בין המדינות בתחומים שונים, כגון מסחר משותף, מיזמי תיירות ותשתית משותפים וחילופי תרבות וספורט. יחסי שלום שאינם כוללים היבטים נוספים אלה מכונים לעיתים "שלום קר".
השכנת שלום בין מדינות היא מטרתם של אנשים וארגונים רבים, ובראשם ארגון האומות המאוחדות. השלום יכול להתכונן מבחירה, כאשר הצדדים מסכימים ביניהם להימנע מאלימות, או בכפייה – על ידי דיכוי של אותם גורמים העלולים להפר את השלום.
הוגי דעות רבים רואים בשלום את המצב העדיף למדינה, שכן הוא מייצג מצב של ביטחון שאינו תלוי בכוח צבאי. לדוגמה, ברוך שפינוזה גרס ב"מאמר מדיני" כי השלום הוא "תכלית המצב המדיני", דהיינו הסיבה לקיום המדינה.
מדינות אחדות בעולם נהנות מתקופות ממושכות במיוחד של יחסי שלום, ובראשן שווייץ, שלא הייתה מעורבת במלחמה כלשהי מאז 1814 ונוקטת עמדה נייטרלית ביחסי החוץ שלה, ושוודיה, שגם מאחוריה תקופת שלום דומה.
אחת הסמלים של השלום היא יונת השלום.
שביתת נשק

שביתת נשק היא סיומה של מלחמה או עימות אלים אחר, (ריב) בעקבות הסכמתם של הצדדים הלוחמים על צעד זה.
זהו מצב של מודוס ויונדי, שבו שני הצדדים של עימות מסוים חולקים הסכמה ארעית ולא רשמית על הפסקה של עימות זה, מתוך נכונותם להגיע או לציית להסדרים מסוימים שיבטיחו את מסלולם התקין של חייהם.
היסטוריה של שלום

במשך ההיסטוריה ציינו היסטוריונים תקופות ארוכות יותר ופחות של שלום יחסי בין מדינות העולם. תקופות כאלו היו לעיתים קרובות תוצאת שלטונה של אימפריה חזקה שהשליטה סדר ומנעה מלחמה באזורים נרחבים:
השלום הרומאי, או פַּקס רוֹמָנָה (לטינית: Pax Romana), הוא כינויה של התקופה שנמשכה משנת 27 לפנה"ס ועד שנת 180, בה שרר שלום ושקט יחסי ברחבי האימפריה הרומית.
השלום הבריטי (Pax Britannica), כינוי לתקופה משנת 1815 ועד 1914, בו השליטה האימפריה הבריטית שלום יחסי, לאחר שגברה על צרפת הנפוליאונית. כאשר ניסתה רוסיה להרחיב את השפעתה בבלקנים, עצרו אותה הבריטים והצרפתים במשותף במלחמת קרים (1854–1856).
השלום האמריקני (Pax Americana): מונח לשלום יחסי מאז תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, תחילה בעולם המערבי, ומאז סיום המלחמה הקרה מתפשט יותר ויותר גם לשאר העולם. שלום זה חופף בחלקו לשלום הדמוקרטי השורר מאז בין מדינות דמוקרטיות. הפסיכולוג סטיבן פינקר טוען בספרו המלאכים הטובים של טבענו שזוהי קרוב לוודאי התקופה השלווה והארוכה בתולדות האנושות, במונחים של מספר ההרוגים במלחמות כאחוז מן האוכלוסייה. אף שמלחמות גדולות, למשל מלחמת עיראק-איראן ומלחמת וייטנאם התרחשו בו, מספר ההרוגים בהן קטן יחסית לאוכלוסיית העולם שגדלה מאוד. את התקופה מאז סוף שנות ה-80 מכנה פינקר "השלום החדש". בתקופה זו נעלמו כמעט לחלוטין מלחמות בין מדינות ריבוניות, אך עדיין מתרחשות מלחמות אזרחים דוגמת מלחמת האזרחים בסוריה, שבהן לפחות אחד מן הצדדים איננו מדינה ריבונית.
שלום וישראל

למדינת ישראל הסכמי שלום עם שתי מדינות שכנות לה, מצרים וירדן (ראו: "הסכם השלום בין ישראל למצרים" ו"הסכם השלום בין ישראל לירדן"). בנוסף, חתמה ישראל על הסכמי אברהם, שהם הסכמי שלום ונורמליזציה עם מספר מדינות ערביות: איחוד האמירויות, בחריין וסודאן. בנוסף, חתמה ישראל על הסכם שלום עם מרוקו.
בשנת 1993 חתמה ישראל על הסכם אוסלו הראשון, כחלק מתהליך שלום בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית, שאינה נחשבת למדינה, אלא רשות אוטונומית למחצה (קיבלה את מעמדה הודות להסכמי אוסלו). הסכמי אוסלו מבחינה טכנית עדיין בתוקף, אף על פי שאין תהליך שלום בין הצדדים נכון להיום ינואר 2025) והסכסוך עודנו נמשך. האפשרות של השגת שלום בין ישראל לפלסטינים הוא נושא למחלוקת ציבורית עזה, הן בציבור הישראלי והן בציבור הפלסטיני.
שלום כושל

בהיסטוריה היו דוגמאות להסכמי שלום שנכשלו לדוגמה: הסכם ריבנטרופ מולוטוב בין גרמניה לברית המועצות נקטע במבצע ברברוסה שבו תקפה גרמניה את ברית המועצות.
ראו גם

הסכם שלום
שלום עולמי
פרס נובל לשלום
סמלי השלום
יום השלום הבינלאומי
ילדי הפרחים
שלום קר
לקריאה נוספת

אבריאל בר לבב (עורך), שלום ומלחמה בתרבות היהודית, הוצאת מרכז זלמן שזר, 2006
אבינועם רוזנק, מלחמה ושלום בהגות יהודית מודרנית נוכח "האחר", דעת 62 (חורף תשס"ח), עמ' 99–125.
אברהם וינגורט, גדול השלום: השלום כערך על, גליונות משרד המשפטים, גיליון 28.
אדמיאל קוסמן, מסכת שלום, ידיעות אחרונות 2014.
יונת השלום – יונה עם ענף זית – מסמלי השלום
מנחם בגין ואנואר סאדאת לוחצים ידיים בקמפ דייוויד, 1978
סמל התנועה לפירוק נשק גרעיני
מדבקה של "שלום עכשיו" במהלך מלחמת חרבות ברזל
גרפיטי של סמל השלום - יונה עם עלה של זית, על מיגונית באור יהודה במהלך מלחמת חרבות ברזל
שעון

ערך זה עוסק במכשיר למדידת זמן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
המגדל של ביג בן – מגדל שעון בלונדון, אנגליה
אבראג' אל-בית – קומפלקס של גורדי שחקים אשר במרכזם מגדל השעון הגבוה בעולם, כמו כן גם בעל השעון הגדול בעולם
שעון הוא מכשיר למדידת זמן. קיימים סוגים שונים של שעונים, כגון שעוני יד, קיר ודיגיטליים, המציגים את השעה הנוכחית ולעיתים נתונים נוספים. בנוסף, ישנם שעונים שמיועדים למדידת פרקי זמן מוגדרים, כגון שעוני עצר (סטופר). שעונים מציגים זמן בפורמט של 12 או 24 שעות. לאורך ההיסטוריה פותחו גם התקני מדידת זמן כמו שעוני שמש, חול ומים.
ציוני דרך בהתפתחות השעון

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
1336 – נבנה שעון על ידי ריצ'רד וולינגפורד בכנסית סנט אולבנס. השעון שייצר וולינגפורד הכיל סקאלה גדולה בעלת אופי אסטרולוגי, שהראה את השמש והירח, ומפת כוכבים. פעמון צילצל כל ארבע שעות. מספר הפעימות של הפעמון ציינו את השעה.
1364 – גויובני דדונדי בפדובה, איטליה בנה שעון שלא קיים היום, אבל תיאורים ותוכניות הייצור נשמרו, באופן שאפשר בניית מודלים משוחזרים. התוכניות הדגימו את המהירות בה הפכה חשיבה אודות שעון מכני לידי ביצוע בפועל. המניע לפיתוח שעון מדויק נבע מרצון אסטרונומים לחקור את תנועת הכוכבים. השעון של דדונדי היה בעל שבע צלעות, התנשא לגובה מטר אחד, הכיל לוח מחוגים שהראה את השעה כולל דקות, את התנועה של כל הכוכבים הידועים, ולוח שנה אוטומטי.
לא נשארו רישומים אודות רמת הדיוק של השעונים מאותה תקופה. הם לבטח כוונו ידנית כל יום כדי לתאם אותם למציאות.
1410– השעון האסטרונומי בפראג – בפראג החל לפעול שעון אסטרונומי מיוחד. מרבית מרכיביו המכניים מקוריים ועובדים. צפייה במחוגי השעון מגלה גם את היום המדויק בחודש ובשנה. השעון מודד שלושה סוגי זמן ארציים: שעון גרמני – שהוא שעון מרכז אירופה, מוצג באמצעות ספרות רומיות מוזהבות (24 שעות) וסמן היד. שעון צ'כיה ישן – שמתחיל בכל יום בשקיעת השמש, מוצג על ידי דיסקה חיצונית המסתובבת סביב הלוח בספרות גותיות (בהמשך סמן היד המוזהבת) ושעון בבלי – הזמן הבבלי המכונה גם זמן פלנטרי או שעות זמניות, מחלק את היום ל-12 חלקים שוים,מוצג על ידי ספרות שחורות וסמן השמש. השעון מותקן על הקיר המערבי של בית העירייה הישן. את המנגנון המקורי התקין השען מיקולאש מקדאן והפרופסור לאסטרונומיה יאן שינדל. ב-1490 הוסיף האומן האנש לוח שנה ובובות. ב-1886 השעון שופץ וכיום לצורך תפעולו הוא נעזר בכרונומטר. בתקופת מלחמת העולם השנייה נשרף בית העירייה והשעון ניזוק, לאחר המלחמה השעון שופץ ותוקן.
1668 – מתפרסם ספר של כריסטיאן הויגנס אודות מטוטלת פיזיקלית והוכיח שזמן מחזור של תנודת מטוטלת תלוי באורך המטוטלת.
1675 – כריסטין הוגינס רושם פטנט על שעון כיס.
השעון בשפה העברית

בעברית של המאה ה-19 ניתנו לשעון שמות דוגמת "מורה שעות", "מד זמן", "כלי שעה", "כלי מראה שעות", "מתקן שעות" או "אורלוגין", מילה המופיעה במדרשים שמקורה ביוונית, ומשמעותה – מודד זמן.
המילה העברית "שעון" היוותה תחדיש של יחיאל מיכל פינס, שהיה ממחיי השפה העברית, על בסיס המילה "שעה". כשאומצה המילה "שעון", התייחדה המילה העתיקה אורלוגין לשעון קיר גדול.
אזכורים תרבותיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בפתח ספרו של לואיס קרול, "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", פוגשת אליס ארנב המתבונן בשעון הכיס שלו ורוטן כי הוא מאחר, והליכתה בעקבותיו מובילה אותה אל ארץ הפלאות.
בסרט "ספרות זולה" חוזר הגיבור בוטש להציל את השעון היקר שהועבר לו בירושה, ומוביל עצמו לסכנה גדולה ולהיחלצות הירואית.
ראו גם

כרונומטר
שען
שעון ביולוגי
הערות שוליים

↑  השעון מודד גם זמן כוכבים סינוֹדי, ובסך הכל 4 מדידות זמן.
↑  זהו השעון היחיד בעולם הידוע שמציג זמן זה בצורה נכונה.
↑  כשבקיץ השעות ארוכות ובחורף כל שעה קצרה יותר.
↑  אוצר ישראל: אנציקלופידיא לכל מקצועות תורת ישראל, ספרותו ודברי ימיו, Ḥevrat mo.l. Entsiḳolpedya ʻIvrit, 1912, עמ' 169. (בiw)
↑  Israel Meir (ha-Kohen), Nidḥe Yiśraʾel: ... me-ʻiḳare ha-dat ... kamah halakhot ... : godel śekhar meḳayeme mitsṿot ..., Bi-defus Efrayim Boimriṭṭer, 1897, עמ' 33. (ביידיש)
↑  משה שמעון בן יחזקאל זיויץ, ספר חקר דעת: דרושים ... בכל פרשה ופרשה ... בחקירות ומוסר השכל ... ובאורים ... על אגדות ומליצות חז"ל ..., דפוס סאלאמאן, 1898, עמ' 141. (בiw)
↑  יוסף בן יהודה אריה ליב שאפאטשניק, שלחן הגבוה: מחלקי אורח חיים, יורה דעה, אבן העזר וחושן המשפט ..., דפוס עקספרעסס, 1916, עמ' 19. (באנגלית)
↑  Israel Meir (ha-Kohen), נדחי ישראל: ... מעקרי הדת ..., 1893, עמ' 15. (בiw)
↑  שעון מתקתק בעברית, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283926905171  BnF: cb119384444 (data)  GND: 4164176-0  LCCN: sh85027100  NDL: 00573172  NKC: ph120772 
שעון שמש מהארמון הקיסרי בסין, מתקופת שושלת מינג
שעון נר
שעון מטוטלת עם שלוש משקולות משנת 1920
שעון יד מכני אנלוגי. בתחתיתו חלון שקוף שדרכו נראה קפיץ השערה.
שעון דיגיטלי
מגדל שעון
שעון קיר
שעון קוקייה