stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וזף טיילור רובינסון
סנאטור > מועמדותו לסגנות הנשיא

בבחירות לנשיאות של 1928 היה רובינסון מועמד הדמוקרטים לתפקיד סגן הנשיא כשותפו למרוץ של אל סמית'. בראשית אותה שנה התעמת רובינסון עם הסנאטור ג'יימס תומאס הלפין, דמוקרט מאלבמה, שלעיתים קרובות הכניס רגשות אנטי-קתוליים לרבים מנאומיו. כאשר הכריז מושל ניו יורק, הקתולי אל סמית', על מועמדותו לנשיאות, הפך הלפין את סמית' כמטרה לביקורותו. רובינסון הוכיח את הלפין על דעותיו, בציינו שלאמונה דתית אין שום קשר לכישוריו של אדם למשרה פוליטית. באחת מההזדמנויות הידועות, הוא הכריז, "שמעתי [את הסנאטור] מגנה את הכנסייה הקתולית ואת האפיפיור ואת הקרדינל ואת הבישוף ואת הכומר ואת הנזירה עד שמאסתי ועייפתי מכך, כדמוקרט". הלפין ציין, "הסנאטור מארקנסו לא יכול להישאר בתפקיד מנהיג הדמוקרטים וללחום את מלחמתם של הקתולים בכל עת שהעניין עולה בבית מחוקקים זה". תוך שהוא פירש את ההערה כקריאת תיגר על סמכותו, ערך רובינסון הצבעת אמון כדי לאמוד את נאמנותם של עמיתיו. בהצבעה שהתקבלה כמעט פה אחד (הלפין נעדר ממנה), הביעו הסנאטורים את תמיכתם במנהיג הסיעה ובעמדתו כנגד הקנאות.
סמית' אמנם נוצח על ידי הרפובליקני הרברט הובר, אך בזכות מסע הבחירות עלה שמו של רובינסון כדמות ברמה הלאומית, והוא נודע בשל נאומיו הנרגשים שאותם הוא נשא ברחבי ארצות הברית לטובת סמית' ולטובת מצע המפלגה הדמוקרטית. הוא המשיך לזכות בניצחונות כמנהיג סיעת הרוב, אך שיתוף הפעולה שלו עם הנשיא הובר הרגיז את חברי מפלגתו. למרות זאת, הם הבינו ששום סנאטור אחר לא ניחן בעקשנות ובהשפעה כמו רובינסון, וקיבלו את מנהיגותו, מקוממת ככל שתהיה.
סנאטור > מנהיג סיעת הרוב

ב-1933, כאשר זכו הדמוקרטים ברוב בסנאט, נבחר רובינסון פה אחד כמנהיג סיעת הרוב. הוא היה הדמוקרט הראשון שכיהן בתפקיד. הוא לקח את תפקידו ברצינות, וסירב להאציל את תחומי אחריותו הרבים. כמה מהסנאטורים סלדו מסגנונו האוטוקרטי. בדיונים הוא היה יכול להיות מפחיד. פניו האדימו, הוא הלם על השולחן, נופף בידיו בפראות, ורקע ברגליו. כ"מרשל" של הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, הוא הבטיח את העברתן של אין ספור הצעות חוק שנגעו לשפל הגדול ולמדיניות החברתית. הניצחון המרשים ביותר שלו היה חוק החירום הבנקאי (אנ'), שאת חקיקתו הוא קידם בשני בתי הקונגרס במשך שבע שעות.
ריצ'רד ל. רידל, שישב ביציע העיתונאים של אולם הסנאט בשנות ה-20 וה-20 של המאה ה-20, נזכר לימים, "כאשר [רובינסון] נכנס לאחת מהתקפי הזעם שלו, היה צורך במעט דמיון כדי לראות אש ועשן יוצאים מפיו כמו דרקון פראי. גם כאשר הוא התבדח עמי, הוא דיבר תוך כדי התנשפות כאשר נשף בסיגר שלו. רובינסון יכול היה לגרום לסנאטורים ולכל אחד בסביבתו לרעוד בגלל עיניו הרושפות ושיניו החשופות כאשר אמר את דבריו, ובגלל אגרופיו הקפוצים כאשר הוא הלם על שולחנו".
העיתונות העניקה לו את הכינוי "ג'ו המרושע" (scrappy Joe), והוא כמעט והגיע לחילופי מהלומות עם עמיתיו לסנאט רוברט לה פולט, פורטר ג'. מקקמבר, ג'יימס תומאס הפלין ויואי לונג. החל מכניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, גינה רובינסון את הסנאטורים שהתנגדו למאמץ המלחמתי. לאחר שלה פולט התנגד למלחמה, הטיל רובינסון ספק בפטריוטיות שלו בדיון באולם הסנאט ולה פולט כמעט ונכנס לקטטה עם רובינסון והיה צורך לרסנו. על אף מזגו, הוא יצר קשרי ידידות חוצי מפלגות.
סנאטור > הרפורמה המשפטית של 1937

ב-1937, תמך רובינסון בהצעתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לשינוי מבנה בית המשפט העליון של ארצות הברית. תמיכה זו הייתה בזכות הבטחתו של רוזוולט לרובינסון שהוא יהיה המינוי הבא לבית המשפט. בקידום חוק הארגון מחדש (Reorganization Act of 1939), שנועד להוסיף שופטים ליברלים לבית המשפט העליון, נתקל רובינסון בקשיים רבים יותר. במשך שבועות ב-1937, הוא נאם ונאבק לטובת הצעת החוק, אך לא עלה בידו לדכא את הביקורת של עשרות סנאטורים רפובליקנים ודמוקרטים.
מותו

ג'וזף טיילור רובינסון נפטר בוושינגטון ב-14 ביולי 1937 כתוצאה מאי-ספיקת לב, לאחר שיומיים קודם לכן הוא עזב את בניין הסנאט כשהוא התלונן על לחצים בחזהו. טקס האשכבה שלו נערך באולם הסנאט, ולאחר שהכומר של הסנאט נשא דרשה קצרה, נישא ארונו על ידי אנשי משטרת הקפיטול אל הרכבת שהעבירה אותו לליטל רוק. אלפים נסעו לבירת ארקנסו כדי להשתתף בהלווייתו. רובינסון נטמן בבית הקברות רוזלון שבליטל רוק.
על שמו של רובינסון נקראו הבסיס המרכזי של המשמר הלאומי של ארקנסו, מרכז רובינסון במרכז ליטל רוק, ובתי ספר שונים בעיר. דמותו של רובינסון הופיעה על מטבע של חצי דולר שהונפק ב-1936 לכבוד מאה שנה לקבלתה של ארקנסו כמדינה בארצות הברית. בכך הוא היה אחד מארבעת האישים היחידים שדמויותיהם הופיע על מטבע של ארצות הברית עוד בחייהם. מטבע זיכרון זה לא נועד להפצה סדירה, והונפקו ממנו 25,265 עותקים.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 84.
הערות שוליים

↑  Donald C. Bacon, "Joseph Taylor Robinson: The Good Soldier", in Davidson, Roger H.; Baker, Richard D. (1991). First among equals: outstanding Senate leaders of the twentieth century. Washington, DC: Congressional Quarterly Inc, 69.
↑  Congressional Record: Proceedings and Debates of the Congress, U.S. Government Printing Office, 1928, p. 1660.
↑  Donald C. Bacon, "Joseph Taylor Robinson: The Good Soldier", in Davidson, Roger H.; Baker, Richard D. (1991). First among equals: outstanding Senate leaders of the twentieth century. Washington, DC: Congressional Quarterly Inc, 64.
↑  Richard A. Baker, 	Thirty Minutes of Senate History: A Series of Thirty "historical Minutes" Presented to the Senate Democratic Conference, February-November 1997, 	Office of the Secretary of the Senate, 1998, p. 1991.
↑  Donald C. Bacon, "Joseph Taylor Robinson: The Good Soldier", in Davidson, Roger H.; Baker, Richard D. (1991). First among equals: outstanding Senate leaders of the twentieth century. Washington, DC: Congressional Quarterly Inc, 68.
↑  OLIVER DUNFORD, Court-packing is a terrible idea. FDR proved it, Pacific Legal Foundation, July 07, 2022.
↑  "1936 Robinson 50C MS Silver Commemoratives - NGC". www.ngccoin.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb171353886 (data)  GND: 120800977  ISNI: 0000 0000 3133 6552  LCCN: n88070981  NARA: 10571053  SNAC: w6dn4bth  US Congress: R000347  VIAF: 47601457   WorldCat (עם VIAF): 47601457 
דיוקן רשמי של רובינסון כסנאטור
רובינסון עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט והגברת הראשונה אלינור רוזוולט, 1933.
מטבע זיכרון בערך של חצי דולר עם דמותו של רובינסון
אנטוניו רוזמיני

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1797 רוברטו, איטליה 
 פטירה:  1 ביולי 1855 (בגיל 58) סטרזה, איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה הנפוליאונית, ממלכת לומברדיה-ונציה 
 השכלה:  אוניברסיטת פדובה 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 אתר רשמי
 
אנדרטה לרוזמיני במילאנו (1896).
אַנְטוֹנְיוֹ רוֹזְמִינִי-סֶרְבַּטִי (באיטלקית: Antonio Francesco Davide Ambrogio Rosmini-Serbati; 24 במרץ 1797 –  1 ביולי 1855) היה פילוסוף, תאולוג וכומר קתולי איטלקי. הוא הקים את הרוזמיניאנים (אנ'), רשמית "המכון לצדקה" או Societas a Charitate nuncupata, והיה חלוץ הרעיון של צדק חברתי, והקתוליות הליברלית (אנ') האיטלקית. אלסנדרו מנצוני החשיב את רוזמיני לסופר האיטלקי היחיד בן תקופתו שכדאי לקרוא.
רוזמיני קיבל מעמד של מבורך של הכנסייה הקתולית ב-2007.
קורות חיים

אנטוניו רוזמיני-סרבטי נולד ב-24 במרץ 1797 ברוברטו, בטירול האוסטרית למשפחה של חוקרים ואספנים. התשוקה שלו לאיסוף הייתה של ספרים; בסוף ימיו, הספרייה שהקים הכילה כ-15,000 כרכים. אחיו קרלו רוזמיני (אנ') היה סופר חילוני. בניגוד לרצונו של אביו, הוא רצה להיות כומר, הוא למד באוניברסיטת פדובה, והוסמך לכומר בקיוג'ה, ב-21 באפריל 1821. ב-1822 קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה ובמשפט קאנוני. בשנת 1813 הוא התקבל לאקדמיית העשירים של רוברטו (גר'), חברה מדעית עם אוריינטציה הן במדעי הרוח והן במדעי הטבע שפעלה בעיר הולדתו. הוא ניסח חוקה חדש למוסד שנכנס לתוקף ב-1825 ונבחר לנשיאו מספר פעמים.
במהלך תקופה זו ניסח רוזמיני את "עקרון הפסיביות" שלו. רוזמיני חש נאלץ לשאול את עצמו: האם התוכניות שלי נובעות יותר מהרצון הסובייקטיבי שלי לעשות טוב מאשר מהרצון לעשות את רצון האל? בהשקפה בדרך זו, ניסח רוזמיני את העיקרון בשני חלקים: "היה מוכן לבצע כל עבודת צדקה, אך רק כל עוד ההשגחה האלוהית היא המציגה אותה; בינתיים, תשקע במחויבות להמרה מתמדת, בחיפוש אחר תיקון חייך".
קורות חיים > המוסד לצדקה

בשנת 1828 הוא הקים במונטה קלוואריו (Monte Calvario) ליד דומודוסולה (אנ'), קהילה דתית חדשה, המכון לצדקה (Istituto della Carità), הידוע מאז בדרך כלל כרוזמיניאנים (אנ'). בסתיו 1830, הוא חנך את שמירת הכללים בקלוואריו, ובין 1834 ל-1835 היה אחראי על קהילה ברוברטו. אחר כך הוקמו מוסדות בסטרזה ובדומודוסולה. חוקות המוסד אושרו על ידי האפיפיור גרגוריוס השישה עשר ב-20 בדצמבר 1838. המוסד התפשט במהירות באנגליה ובאיטליה, ובקשות להקמתו הגיעו ממדינות שונות.
החברים במוסד יכולים להיות כמרים או עמאים, שהקדישו עצמם להטפה, לחינוך הנוער ולעבודות צדקה אוניברסלית - חומריות, רוחניות ואינטלקטואליות. הם פועלים באיטליה, אנגליה, אירלנד, צרפת, ויילס, ניו זילנד, קניה, טנזניה, הודו, ונצואלה וארצות הברית. בלונדון הם צורפו לכנסיית סנט את'לדרדה (אנ'), בהובורן. בשנת 1962 נוסד רוזמיני קולג', בית ספר לבנים באוקלנד, ניו זילנד על ידי האב קאצ'סייד.
קורות חיים > פעילות פוליטית

רוזמיני שימש כיועץ פוליטי לממשלת פיימונטה. באוגוסט 1848, הוא נשלח לרומא על ידי קרלו אלברטו, מלך סרדיניה כדי לגייס את האפיפיור לצדה של איטליה מול אוסטריה. רוזמיני הוזמן לשרת בקוריה הרומאית של האפיפיור פיוס התשיעי כראש ממשלת מדינת האפיפיור. הוא השתתף במאבק האינטלקטואלי שמטרתו שחרור מאוסטריה, אך כיועץ כנסייתי ודיפלומט מהימן, הוא לא היה יוזם של התנועה שהסתיימה בחופש ובאיחוד איטליה. למעשה, בעודו להוט לשחרור איטליה מאוסטריה, מטרתו הייתה להביא לאיחוד של מדינות המדינה, שהיה אמור להיות בשליטת האפיפיור. עם הקמת הרפובליקה הרומית, האפיפיור נאלץ לברוח והתנכר ליועצו לשעבר בעניינים פוליטיים. הנסיבות הפוליטיות הקלושות הקשו מאוד ליישב בין הפרויקטים השונים של השניים: רפורמות חברתיות ומשפטיות חדשניות, צנועות ככל שיהיו, נפלו קורבן לצורך הקיומי הדוחק יותר להגן על עליונות הסמכויות הזמניות של הכנסייה. כאשר בשנת 1849 התפרסמו ספריו על רפורמה כנסייתית (Delle cinque piaghe della santa Chiesa - חמש הסטיגמטות של הכנסייה הקדושה) וחוקה למדינות האפיפיור (La Costituzione secondo la giustizia sociale. Con un'Appendice sull'Unità d'Italia ed una Lettera sull'Elezione dei Vescovi a Clero e Popolo ) הם נכנסו לרשימת הספרים האסורים ולא רק פעילותו הפוליטית הגיעה לסיומה, אלא גם המחשבה להעלותו לדרגת חשמן.
כתביו

כתביו של רוזמיני, "חמש הסטיגמטות של הכנסייה הקדושה" וחוקת הצדק החברתי, עוררו התנגדות רבה, במיוחד בקרב הישועים, ובשנת 1849 הן צורפו לרשימת הספרים האסורים. רוזמיני הכריז מיד על כניעה ופרש לסטרזה על אגם מאג'ורה, שם מת. לפני מותו היה לו הסיפוק שנודע לו שהיצירות הנדונות נפסלו, כלומר, הוכרזו נקיות מביקורת על ידי המשרד לספרים אסורים. עשרים שנה לאחר מכן, המילה פוסלת (דימיטנטור) הפכה לנושא מחלוקת, חלקם טענו כי היא מסתכמת באישור ישיר, אחרים כי היא שלילית גרידא ואינה מרמזת שהספרים נקיים משגיאות. וינצ'נצו מריה גאטי (Vincenzo Maria Gatti), הפרופסור הדומיניקני לתאולוגיה בקולג' של סנט תומאס, כיום האוניברסיטה האפיפיורית של סנט תומאס אקווינס (אנ') והתאולוג של האפיפיור (אנ'), היה גורם מרכזי בשיקום חלקי של יצירותיו של רוזמיני. במאמר שפורסם בל'אוסרווטורה רומאנו ב-16 ביוני 1876, הבהיר גאטי שפיוס התשיעי לא התכוון שה"דימיטנטור" יסתכם בגינוי סיטוני.
המחלוקת נמשכה עד 1887, אז גינה האפיפיור לאו השלושה-עשר ארבעים מהטענות של רוזמיני. אולם בהתייחסו לגינוי זה, הוציא המשרד לדוקטרינה של האמונה בשנת 2001 מסמך שבו הוא הכריז כי "משמעות הטענות, כפי שהובנה והגנתה בצו, אינה שייכת לעמדתו האותנטית של רוזמיני".
בשנת 1998 מוזכר רוזמיני על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני באנציקליקה Fides et Ratio ("אמונה ותבונה") כאחד מהוגי הדעות הנוצרים הגדולים.
הגותו

ההשקפה המקיפה ביותר על עמדתו הפילוסופית של רוזמיני נמצאת ב-Sistema filosofico (באיטלקית "מערכת פילוסופית") שלו, שבו הוא מציג את התפיסה של אנציקלופדיה שלמה של האדם שניתן לדעת, מאוגדת סינתטית, לפי סדר הרעיונות, בשלמות הרמונית לחלוטין. תוך הרהור על מצב הפילוסופיה העדכני מג'ון לוק ועד גאורג הגל, ועינו מכוונת לבעיה העתיקה והיסודית של מקורם, האמת והוודאות של רעיונותינו, כתב: "אם יש להחזיר לפילוסופיה לאהבה ולכבוד, אני חושב שיהיה צורך, בחלקו, לחזור לתורתם של הקדמונים, ובחלקו להעניק לאותן תורות את התועלת של שיטות מודרניות" (תאודיציה, א. 148).
מבורך

ב-26 ביוני 2006 חתם האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר על צו המעלות ההרואיות, ומכאן הכריז על רוזמיני כ"מכובד". ב-3 ביוני 2007, אישר האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר את פרסום צו המאשר את רוזמיני כמבורך. ב-18 בנובמבר 2007, הוא הוכרז מבורך בנוברה שבאיטליה.
לקריאה נוספת

Cleary, Denis (2008).  Zalta, Edward N. (ed.). Antonio Rosmini. The Stanford Encyclopedia of Philosophy (Winter 2008 ed.). Metaphysics Research Lab, Stanford University.
Davidson, Thomas (1882). The philosophical system of Antonio Rosmini-Serbati. London: Kegan Paul, Trench. OCLC 644511833. Includes a biographical sketch and bibliography.
MacWalter, Gabriel S., ed. (1883). Life of Antonio Rosmini-Serbati. Vol. 1. London: Kegan Paul, Trench. OCLC 613110882.
The life of Antonio Rosmini-Serbati. תורגם ע"י Giambattista Pagani. London: G. Routledge. 1907. OCLC 701254451.
"Church reformation in Italy". Edinburgh Review. 114 (231): 233–268. ביולי 1861. hdl:2027/uc1.32106019934451. ISSN 1751-8482. {{cite journal}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  Kraynak, Robert P. (2018). "The Origins of "Social Justice" in the Natural Law Philosophy of Antonio Rosmini". The Review of Politics. 80 (1): 3–29. doi:10.1017/S0034670517000754.
1 2 3  Cormack, George, and Daniel Hickey. "Rosmini and Rosminianism." The Catholic Encyclopedia Vol. 13. New York: Robert Appleton Company, 1912. 15 November 2016.
↑  "Antonio Rosmini", Rosminians, Ireland
1 2 3  Rosmini-Serbati, Antonio, 1911 Encyclopædia Britannica
↑  "Rosmini College". rosmini.school.nz. Auckland, NZ.
↑  "Muratore, Umberto. "Antonio Rosmini", Centro Internazionale di studi Rosminiani". אורכב מ-המקור ב-26 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cattaneo, Massimo (1999). "Gatti, Vincenzo Maria". Dizionario Biografico degli Italiani (באיטלקית). Vol. 52. אורכב מ-המקור ב-22 במאי 2013. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  Congregation for the Doctrine of the Faith. "Note on the Force of the Doctrinal Decrees Concerning the Thought and Work of Fr Antonio Rosmini Serbati". vatican.va. נבדק ב-15 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267200405171  PLWABN: 9810591488705606  BIBSYS: 90673173  BNE: XX1164389  BnF: cb121577279 (data)  CANTIC: a10982048  CiNii: DA04396468  GND: 118602888  ICCU: CFIV005649  ISNI: 0000 0001 2117 2715  LCCN: n79065278  LNB: 000090561  NKC: js20020211017  NLA: 36549484  NLG: 164787  NSK: 000058517  NTA: 069613524  RERO: 02-A000139439  SELIBR: 206677  SNAC: w65b3vxd  SUDOC: 030091411  Trove: 1286520  VcBA: 495/21332  VIAF: 49636   WorldCat (עם VIAF): 49636
פרדיננד פורשה

| --- | --- |

 לידה:  3 בספטמבר 1875 ליברץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  30 בינואר 1951 (בגיל 75) שטוטגרט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  תעשיית הרכב 
 מקום מגורים:  Birth house of Ferdinand Porsche 
 מקום קבורה:  זל אם סי 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינכן  Lohner-Werke  דיימלר האוסטרית  Steyr-Werke  Daimler Motors Corporation  Bela Egger 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר פרנץ יוזף  מנהיג כלכלה צבאית  מהנדס הרכב של המאה (1999)  מדליית ריטר-פון-גרשטנר (1976)  מדליית ההנצחה ע"ש גרשוף (1939)  מדליית וילהלם אקסנר (1936) 
 בן או בת זוג:  Aloisia Johanna Porsche 
 צאצאים:  פרדיננד אנטון ארנסט פורשה, Louise Piëch 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
פרדיננד פורשה
פרדיננד פּוֹרְשֶׁה (בגרמנית: Ferdinand Porsche‏; 3 בספטמבר 1875 – 30 בינואר 1951) היה מהנדס רכב גרמני, יליד האימפריה האוסטרו-הונגרית. פיתח, בין היתר, את ה"חיפושית" המקורית ואת אב הטיפוס של הטנק טיגר I. בנו של פרדיננד פורשה הוא פרי פורשה ששמו נקשר למכוניות הספורט "פורשה", אשר התבססו על תכנון מכונית הפולקסווגן. לאחר מלחמת העולם השנייה נאסר פורשה בצרפת למשך מספר חודשים בעקבות קשריו עם המשטר הנאצי.
הערות שוליים

↑  עופר אדרת, היטלר קלקל את חגיגות המאה לחברת פורשה, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462860805171  PLWABN: 9810582395405606  BNE: XX1729088  BnF: cb11969059x (data)  GND: 118595881  ISNI: 0000 0000 6678 868X  LCCN: n50023206  NDL: 00621311  NKC: xx0002652  NTA: 072083468  RKD: 324899  SNAC: w6fp70cb  SUDOC: 110274407  ULAN: 500084751  VIAF: 74645504   WorldCat (עם VIAF): 74645504
רודולף אריך רספה

| --- | --- |

 לידה:  מרץ 1736 הנובר, נסיכות הבוחר מהנובר 
 פטירה:  1 בנובמבר 1794 (בגיל 58) קילרני, אירלנד 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גטינגן, אוניברסיטת לייפציג 
 שפות היצירה:  לטינית, גרמנית, אנגלית 
 
רוּדוֹלְף אֶרִיךְ רַסְפֶּה (בגרמנית: Rudolf Erich Raspe; מרץ 1736 –  1 בנובמבר 1794) היה ספרן, סופר ומדען גרמני, שכונה על ידי הביוגרף שלו ג'ון פטריק קארסוול (אנ') "נוכל". הוא ידוע בעיקר בזכות אוסף סיפורי הגוזמאות שלו "הרפתקאותיו המפתיעות של הברון מינכהאוזן", הידוע גם בשם "הנרטיב של הברון מינכהאוזן על מסעותיו ומסעות המלחמה המופלאים ברוסיה", במקור יצירה סאטירית עם מטרות פוליטיות.
לקריאה נוספת

Carswell, John Patrick (1950). The Prospector: Being the Life and Times of Rudolf Erich Raspe (1737–1794). London: Cresset Press.
Dawson, Ruth (1979). Rudolf Erich Raspe, The Geologist Captain Cook Refused. Studies in Eighteenth-Century Culture 8, 269–290.
Linnebach, Andrea, ed. (2005). Der Münchhausen-Autor Rudolf Erich Raspe: Wissenschaft – Kunst – Abenteuer. Kassel: Euregioverlag.
Tarkka-Robinson, Laura (2017). Rudolf Erich Raspe and the Anglo-Hanoverian Enlightenment. University of Helsinki. ISBN 978-951-51-2833-1.
Wiebel, Bernhard & Gfeller, Ursula (2009). Rudolf Erich Raspe als Geologe – vom "vulkanischen Mordbrenner" zum Zweifler am Vulkanismus. Philippia 14/1, p. 9–56. Kassel: Abhandlungen und Berichte aus dem Naturmuseum im Ottoneum. (Containing the transcription of a letter of 40 pages, R. E. Raspe to John Hawkins, dealing geological theories.)
ביאורים

↑  כתב עת מדעי המפורסם על ידי החברה המלכותית.
הערות שוליים

1 2  Meier, Uwe (2003), "Raspe, Rudolf Erich", Neue Deutsche Biographie (online edition), vol. 21, pp. 164–166
↑  Œuvres philosophiques latines & françoises du feu MR. de Leibnitz, Amsterdam-Leipzig, 1765 (read online).
1 2 3 4 5 6  Raspe, Rudolf Erich, 1911 Encyclopædia Britannica
↑  Royal Society lates: fakes, forgeries and misinformation
↑  "BBC Inside Out – Tungsten". BBC. 4 באוקטובר 2004. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   (אורכב 25.03.2009 בארכיון Wayback Machine)
↑  Introduction - The Antiquary - Walter Scott
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267087305171  PLWABN: 9810696423105606  BIBSYS: 90921491  BNE: XX1083109  BnF: cb11921187p (data)  CANTIC: a10680330  CiNii: DA05254185  GND: 118787888  ICCU: CFIV001285  ISNI: 0000 0001 1078 3369  LCCN: n83041816  LNB: 000202758  NDL: 00696091  NKC: mzk2009511722  NLA: 35442772  NLG: 79411  NLK: KAC200308726  NSK: 000183921  NTA: 069480338  RERO: 02-A003728186  SELIBR: 86181  SNAC: w69w1ccf  SUDOC: 027090159  Trove: 954454  VcBA: 495/131696  VIAF: 95156657   WorldCat (עם VIAF): 95156657 
תמונה מתוך מהדורה הולנדית ישנה של מינכהאוזן
אזב רנודו

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1646 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  7 בספטמבר 1720 (בגיל 74) פריז, ממלכת צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 תפקיד:  seat 38 of the Académie française (1688–1720) 
 
אֵזֶבּ רְנוֹדוֹ (בצרפתית: Eusèbe Renaudot; 20 ביולי 1646 –  7 בספטמבר 1720) היה איש דת קתולי, תאולוג ומזרחן צרפתי.
קורות חייו

רנודו נולד בפריז. כנכדו של תאופרסט רנודו היה אזב רנודו בן למשפחה עשירה עם קשרים לחוגים החברתיים, הפוליטיים והכנסייתיים הגבוהים ביותר. לאחר שהתחנך על ידי הישועים, הצטרף מ-1665 עד 1672 לקהילת האורטוריאנים (אנ') ב-1666, הוא היה במצב בריאותי ירוד, עזב את המסדר שלו, ומעולם לא הוסמך לכמורה. למרות התעניינותו בתאולוגיה והתואר שלו "אבה (אנ')", לאחר מכן עבד כעיתונאי ופוליטיקאי, כולל בשנת 1679 כמנהל כתב העת "גאזט דה פראנס", שנוסד על ידי סבו בשנת 1720. בשל הידע הרחב שלו בשפות זרות, בעיקר מזרחיות, הוא היה חוקר בעל שם בינלאומי. רוב חייו בילה בחצר המלכות הצרפתית, שם משך את תשומת ליבו של קולבר והועסק לעיתים קרובות בעניינים חסויים.
הוא היה תומך בולט של ז'אק-בנין בוסואה, במחלוקות עם רישאר סימון (אנ'), פרנסואה פנלון והישועים. בשלב מאוחר יותר, עמדותיו הפכו לגאליקניות (אנ') ויאנסניסטיות. הוא הפך לחבר באקדמיה הצרפתית (1689), באקדמיה לכתובות ולספרות (אנ') (1691), ובאקדמיה דלה קרוסקה (אנ') של פירנצה.
עבודות

לימודי שפות המזרח שרכש בצעירותו ושמר בתוך הסחות הדעת של חיי חצר המלכות לא נשאו פרי עד שהיה בן שישים ושתיים.
ספריו הידועים ביותר הם היסטוריה של הפטריארכים של אלכסנדריה (אנ') (במקור: "Historia Patriarcharum Alexandrinorum", פריז, 1713), תרגום של יצירה מקורית מאת סוורוס בן אל-מוקפא (אנ') ו-"Liturgiarum orientalium collection" ("אוסף של ליטורגיות מזרחיות", 2 כרכים, 1715–1716). האחרון טען לאמונה נוצרית מתמשכת בסקרמנטים, הנושא שבו עסקו רוב כתביו התאולוגיים, ואשר היה אז, כתוצאה מהמחלוקות הקשורות ל-"Perpétuité de la foy de l'Église" ("נצחיות האמונה של הכנסייה") של אנטואן ארנו (אנ'), עניין מרכזי של ויכוח בין קתולים ופרוטסטנטים צרפתים.
יצירות אחרות היו "Gennadii Patriarchae Constantinopolitani Homiliae de Euchristia" (גנאדיוס, הפטריארך של קונסטנטינופול, דרשה על האוכריסטיה, פריז, 1709) ו-"Anciennes relations des Indes et de la Chine" ("יחסים עתיקים בין הודו לסין", פריז, 1718).
רנודו הוריש את ספרייתו, שהכילה כ-9,000 כרכים, לכנסיית סן ז'רמן דה פרה בפריז. כתבי היד שלו (45 כרכים) שוכנו מאז 1798 במה שלימים הפך לספרייה הלאומית של צרפת.
לקריאה נוספת

Henri Omont, Inventaire sommaire des manuscrits de la Collection Renaudot conservée à la Bibliothèque Nationale. In: Bibliothèque de l’École des chartes 51 (1890) 270–297.
A. Villien: L’Abbé Eusèbe Renaudot. Essai sur sa vie et sur son œuvre liturgique. Paris 1904.
J. M. Hussey: L’Abbé Eusèbe Renaudot. In: E. Renaudot: Liturgiarum Orientalium Collectio, Bd. 1 des Nachdrucks Westmead 1970, unpag. Introduction.
P.-F. Burger: Art.  Renaudot, Eusèbe. In: J. Sgard (Hrsg.): Dictionnaire des Journalistes (1600–1789), Suppl. 3, Grenoble 1984, 181–192.
P.-F. Burger: Pierre Nicole, La Perpétuité et l’Abbé Eusèbe Renaudot. In: Chroniques de Port-Royal 45 (1996) 135–153.
C. Detlef G. Müller: Eusèbe Renaudot. In: Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL). Band 8, Bautz, Herzberg 1994, ISBN 3-88309-053-0, Sp. 34–44.
ביאורים

↑  תואר כבוד, שפירושו המילולי "האב, אבי", המילה הצרפתית לאב מנזר. זהו גם התואר המשמש לאנשי דת קתולים בדרגים נמוכים יותר בצרפת שאינם חברים במסדרים דתיים.
↑  האמונה שהסמכות החילונית העממית - המיוצגת לרוב על ידי סמכותו של המלך או המדינה - על הכנסייה הקתולית דומה לזו של האפיפיור.
הערות שוליים

↑  Christian-Muslim Relations. A Bibliographical History. Volume 12 Asia, Africa and the Americas (1700-1800). BRILL. 1 בנובמבר 2018. p. 649. ISBN 978-90-04-38416-3. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3  Eusebius Renaudot, Catholic Encyclopedia (1913)
1 2 3  Renaudot, Eusèbe, 1911 Encyclopædia Britannica
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281836105171  PLWABN: 9810620049705606  BIBSYS: 11079269  BNE: XX1414640  BnF: cb119976242 (data)  CANTIC: a10681425  CiNii: DA02034182  GND: 11908760X  ICCU: UBOV712630  ISNI: 0000 0001 0787 143X  LCCN: no92010301  NDL: 001094925  NKC: ola2014823348  NSK: 000363914  NTA: 069964416  SUDOC: 02806688X  VcBA: 495/240637  VIAF: 102329089   WorldCat (עם VIAF): 102329089
שינינג

| --- | --- |

פוטומונטז' של שינינג
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז:  צ'ינגהאי
 שטח:  7,596 קמ"ר
 גובה:  2,275 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנציבות העירונית:  2,467,965 (2020)
  ‑ במטרופולין:  1,954,795 (2020)
  ‑ צפיפות:  324.9 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  36°38′0″N 101°46′0″E﻿ / ﻿36.63333°N 101.76667°E﻿ / 36.63333; 101.76667
 אזור זמן:  UTC +8
 אתר שינינג
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןשינינג(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןשינינג(למפת צ'ינגהאי רגילה) גאנסו שינג'יאנג טיבט סצ'ואןשינינג(למפת צ'ינגהאי מוגדלת) גאנסו שינג'יאנג טיבט סצ'ואןשינינג    מיקומה של שינינג במחוז צ'ינגהאי tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שִׂינִינְג (בסינית מפושטת: 西宁; בסינית מסורתית: 西寧; בפין-יין: Xīníng; מילולית: "שלום מערבי"; בטיבטית: ཟི་ལིང་།; במונגולית: ᠰᠢᠨᠢᠩ) היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז צ'ינגהאי שבמערב הרפובליקה העממית של סין. העיר מקושרת ברכבת ללהסה שבטיבט וללאנג'ואו שבגאנסו.