stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שירה (יונה וולך)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יונה וולך
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  שירה
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת סימן קריאה
 תאריך הוצאה:  1976
 מספר עמודים:  173
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001901409
שירה הוא כותר ספר שיריה של המשוררת הישראלית יונה וולך, אשר ראה אור בהוצאת "סימן קריאה" מפעלים אוניברסיטאיים בשנת 1976. אוסף השירים כולל שירים שפורסמו בספריה המוקדמים: דברים ושני גנים ויצירות חדשות, הרוב בסוגה שירית, והאחרונה בספר בשם "עמוק מאוד בים", שנכתבה בסוגה פרוזאית כביכול, בלי ניקוד.
הנושאים שבהם עסקה וולך בשירי הספר הם: מצבי התודעה והתודעה העצמית, השיגעון, המוות, הנוף, הזולת, והעמידה מול האלוהים. וולך טיפלה בשירתה, ובמיוחד בלקט "שירה", בפירוק הביטויים הלשוניים (והעבריים) רבי-המילים השגרתיים, ומצאה בתוכם גנוזות ונצורות כביכול, שנועדו לפרק אותם מתוך עצמם או להראות את אי אפשריותם כמצב תודעה נסבל. ומאידך, ומתוך בקיאות רבה בצירופי המילים המקובלים, יצרה צירופים חדשים מקוריים של מילים, ואף יצרה מילים חדשות מצירופי אותיות חסרי משמעות כביכול, ו"ניסתה" להראות לשומעיה ולקוראי שירתה את המשמעות החדשה שקרנה מהן.
השירים, שכמה מהם הולחנו, והביטויים שהוטבעו בהם, מצוטטים בתרבות העברית והישראלית.
שירים בקובץ

| --- | --- |
 [והיינו כמטורפים כל הלילה שאגו בנו אריות]  [תת הכרה נפתחת כמו מניפה]  משחק־גורל  שם יש  המשוגעים  שהם יבואו  פתאום אני נעשית  מצטיירת לי תמונה  [הבית עומד ומסביבו יש עצים]  לעולם לא אשמע את קולו המתוק של האלוהים  [היינו מוכנים לזה]  על הים  המוות, תמיד הייתה כאן  הגווייה  אולי אני מבזבזת את כוחה  התרוקנתי  כאשר אינך משורר:  צפור  היום הישר  [לבמבי היו רגלי טלה]  הסירונית  עדין כירח על פני מים  הנסיכה  תמימות לא אבודה  [מי זה שמחכה בקצה הדרך הישרה]  יונה וולך, אני עודי שם מול החלון, באתר ynet, 5 במרץ 2010  כואב לא כואב  [ישבתי על ברכך]  איזופומי  הלב רך  הפנים היו הפשטה  זוג ומפירים  התקרבות  פיצול באינסוף  כל ה־  עמוק מאוד בים
הערות שוליים

↑  יונה וולך, אני עודי שם מול החלון, באתר ynet, 5 במרץ 2010
↑  ראו: תת-הכרה נפתחת כמו מניפה, באתר newlibrary.
↑  הולחן על ידי קורין אלאל, ראו: שם יש, באתר lifemusic ; ועל ידי ברי סחרוף.
↑  עובד על ידי יעקב גלעד, ראו: פתאום, באתר shironet.
↑  הולחן על ידי שאול בן אמיתי, ראו: כל זה ואני, באתר shirim.
תאודור אדמס

תאודור אדמס (1915–1984) היה רב ודוקטור אמריקאי, נשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה.
חייו

נולד ב-1915 בעיר בנגור שבמיין להוריו שהיו מהגרים מאירופה. הלך ללמוד בישיבת תורה ודעת בניו יורק והמשיך ללימודי תואר ראשון בישיבה יוניברסיטי עד ל-1936. לאחר מכן, נסמך לרבנות בישיבת רבי יצחק אלחנן בשנת 1938.
בשנת 1950 שימש יו"ר כינוס רבני אמריקה שנערך בשיקגו.
בשנים 1952–1954 שימש כנשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה. כיהן גם כנשיא מועצת בתי הכנסת של אמריקה (אנ'). בשנת 1957 בעודו נשיא מועצת בתי הכנסת פתחה המועצה בהנהגתו בקמפיין שנועד להלחם במידע שגוי על שחיטה יהודית ולהציג את העובדות בפני העם האמריקאי.
בשנותיו המאוחרות קיבל תואר דוקטור בחינוך יהודי והצטרף לצוות של אוניברסיטת טורו.
ספרו

ערך בשנת 1949 יחד עם הרב אשר סירב מדריך למנהגים בחגים שהופץ בשם הסתדרות הרבנים דאמריקה.
הערות שוליים

↑  LIFE - Hosted by Google, images.google.com
↑  הודעה וראיון עם הרב אדמס על הכינוס בעיתון ⁨"⁨The Sentinel⁩"⁩, ‏1 ביוני 1950
↑  August 02, 1957 - Image 6, The Detroit Jewish News Digital Archives (באנגלית)
↑  The Rabbinical Council Manual of Holiday Sermons -- 5710-1949, Rabbinical Council Press, 1949-01-01
שלמה אבולעפיה

שלמה ורבקה אבולעפיה בצעירותם
בית רבקה ושלמה אבולעפיה ברחוב שלוש בשכונת נווה צדק
שלמה אבולעפיה (1865, ה'תרכ"ה, ביירות – 15 בפברואר 1909, י"ט בשבט ה'תרס"ט, יפו) היה נצר למשפחת אבולעפיה וממייסדי שכונת אחוזת בית.
קורות חיים

משפחת אבולעפיה הגיעה לארץ ישראל לאחר גירוש ספרד, בתחילת המאה ה-16. אבי סבו של אבולעפיה היה רבי חיים אבולעפיה, שהיה ממניחי היסודות ליישוב היהודי המתחדש בטבריה (1740), ומגדולי רבניה, סבו מצד אביו היה הרב חיים נסים אבולעפיה, שהיה ראש רבני ירושלים והראשון לציון בשנת 1855, וסבו מצד אמו היה הרב ידידיה רפאל אבולעפיה, שהיה ראש ישיבת המקובלים בית אל.
שלמה אבולעפיה נולד בביירות (אז באימפריה העות'מאנית) ב-1865, בן ליצחק ולבוליסה. בנעוריו למד אבולעפיה בבית הספר התיכון הפרטי "תפארת ישראל״ שהקים החכם זאכי כהן. ב-1886 התקבל בהמלצת קרובו, נסים בכר, שהיה מנהלם של בתי־הספר של "אליאנס" בארץ ישראל, משרת מורה לצרפתית ולערבית בבית־הספר של הברון רוטשילד. עם רכישת אדמות דוראן, עליהן קמה אחר־כך העיר רחובות היה אבולעפיה מהראשונים שהקימו בית במקום. ב-1892 נישא אבולעפיה לרבקה בת יעקב פרץ פריימן. לזוג נולדו ארבעה בנים וארבע בנות. בכורו, רפאל אבולעפיה, היה איש גדוד נהגי הפרדות וניל"י ואחר־כך גם מנהלו של בית־החולים "משגב לדך".
ב-1895 עבר עם משפחתו מרחובות ליפו, שם שימש מורה לערבית בבתי־הספר של "אליאנס" ו"עזרה". מאוחר יותר עקר אבולעפיה משם לשכונת נווה צדק. את ביתו בשכונה ייעד אבולעפיה לבתו הבכורה, רחל, כדי שישמש לה בית אחרי נישואיה לדוד בית לחמי. בית זה שימש בית ועד לתרבות (שמואל יוסף עגנון, אז עולה צעיר, שכר את עליית הגג של הבית וכתב שם את סיפורו "תמול שלשום"). בקיאותו של אבולעפיה בשפה הערבית ובמנהגי המזרח הקנתה לו את הכינוי "מוכתר סלים", ועמדה לו אחרי מהפכת הטורקים הצעירים (1909) כאשר הוכרזה חוקה חדשה באימפריה הטורקית, ואבולעפיה התמנה לנציג יהודי יפו בפני השלטון הטורקי וערביי יפו.
אבולעפיה הצטרף לאגודת אחוזת-בית, והיה אחד משישים ושישה בעלי המגרשים הראשונים של מייסדי תל אביב, אך חלה לפני שהספיק לבנות את ביתו בשכונה החדשה שעתידה הייתה לקום. בגלל מחלתו נסע אבולעפיה להיוועץ ברופא בביירות, שב לביתו ונפטר זמן קצר אחרי כן. הוא נטמן בבית־הקברות העתיק ביפו ביום כ' בשבט, תרס"ט — חודשיים לפני טקס הגרלת המגרשים לשכונה החדשה.
הבית בחלקה 2 בשכונת אחוזת-בית (כיום רחוב יהודה הלוי 20), שאבולעפיה לא הספיק לבנות, הוקם על ידי אלמנתו רבקה.
אביה של רבקה, ממייסדי ראשון-לציון (ששב לפני כן לפולין) ניסה לשכנע את האלמנה לחזור לוורשה, אך היא מיאנה. באמצע שנות ה-20 מכרה את ביתהּ, ועברה לגור בבית חדש במערב העיר (כיום רחוב חובבי ציון), שם חייתה עד פטירתה בשנת 1961 בגיל 86.
לרבקה ושלמה אבולעפיה היו שמונה ילדים: רפאל אבולעפיה (מחברי ניל"י), רחל בית-הלחמי, גדעון אבולעפיה, בוסתנאי אבולעפיה, אלישבע ריגלר, יעל בכנר, אבנר אבולעפיה ועליזה שלוי.
תאופילוס אבנהעזר דונגס

תאופילוס אבנהעזר דונגס (Theophilus Ebenhaezer Dönges‏; 8 במרץ 1898 –  10 בינואר 1968) היה נשיאה הנבחר השני של הרפובליקה של דרום אפריקה, אך נפטר לפני שהחלה כהונתו.
חייו

דונגס נולד בקלרקסדורפ לאיש כמורה. בצעירותו למד משפטים באוניברסיטת סטלנבוש ולאחר מכן התמחה בלשכת שופט בית המשפט העליון של מדינת אורנג' החופשית, ואף השלים דוקטורט במשפטים באוניברסיטת לונדון בשנת 1925. בשנים 1923–1924 ערך ביטאונים של המפלגה הלאומית.
במשך שנים היה חבר בכיר במפלגה הלאומית אשר שלטה בדרום אפריקה בין 1948 ל-1994. בין 1948 ל-1961 כיהן כשר הפנים ונחשב לאחד מאדריכלי האפרטהייד. בין היתר הכניס את הסיווג הגזעי למרשם האוכלוסין. כן הוביל הגבלות על ההגירה היהודית לדרום אפריקה. בין 1961 ל-1967 כיהן כשר האוצר. לאחר ההתנקשות בראש הממשלה הנדריק פרוורד כיהן כראש ממשלה בפועל עד בחירתו של ג'ון פורסטר לתפקיד. דונגס נחשב מתון יחסית לפרוורד ונדחק הצידה על ידי הגורמים הלאומניים במפלגה.
עם פרישתו של הנשיא הראשון של הרפובליקה, צ'ארלס רוברטס סווארט, נבחר דונגס להחליפו, אולם בטרם הספיק להיכנס לתפקיד לקה בשבץ מוחי ונכנס לתרדמת ממנה לא התעורר עד יום מותו. סגנו ז'וזואה נודה כיהן כנשיא בפועל ונבחר לנשיא באופן רשמי ב-6 בדצמבר 1967.
הערות שוליים

↑  גרמניה ספרד ויפאן שותפים פוטנציאליים, חרות, 19 בינואר 1951
↑  תיפסק ההגירה לדרום אפריקה, הצופה, 7 בספטמבר 1948
↑  י. בטניצקי, איפה ואיפה בין המהגרים, דבר, 1 במרץ 1957
↑  י. נוימן, אפריקה לפני זעזועים חדשים, דבר, 9 בספטמבר 1966
↑  ד"ר דונגס - נשיא דרום אפריקה, דבר, 1 במרץ 1967
| נשיאי דרום אפריקה |
| --- | --- | --- |
| חוקת 1961 (תפקיד ייצוגי) | צ'ארלס רוברטס סווארט • תאופילוס אבנהעזר דונגס • ז'וזואה פרנסואה נודה • יאקובוס יוהנס פושה • יוהאנס דה קלרק • ניקולאס יוהאנס דידריקס • מרה פיליון • ג'ון פורסטר • מרה פיליון |  |
| חוקת 1983 (תפקיד ביצועי) | פיטר וילם בותה • כריס היוניס • פיטר וילם בותה • פרדריק וילם דה קלרק |  |
| חוקת 1996 (תפקיד ביצועי) | נלסון מנדלה • תאבו מבקי • קגאלמה מוטלנטה • ג'ייקוב זומה • סיריל רמפוזה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008595185705171  GND: 123490669  ISNI: 0000 0000 8396 2133  LCCN: n85264312  VIAF: 77223485   WorldCat (עם VIAF): 77223485
שלם וצפה

שיטת "שלם וצפה" (באנגלית: Pay-per-view) היא שיטה לגביית תשלומים מצופי טלוויזיה על צפייה בתוכניות מסוימות. בשיטה זו הצופה יכול לרכוש את הזכות לצפות בתוכנית מסוימת. התוכנית משודרת באותו הזמן עבור כל הלקוחות שרכשו אותה, זאת בניגוד לשיטת ה-VOD, בה כל צופה יכול לבחור מתי יצפה בתוכניות אותן רכש. ברחבי העולם שיטת "שלם וצפה" נמצאת בשימוש למכירת שידור טלוויזיוני של סרטים, אירועי תרבות, בידור וספורט.
התפתחות השיטה

שיטת "שלם וצפה" החלה להתפתח בשנות השבעים בארצות הברית. השימוש העיקרי הראשון בשיטה זו היה מכירת שידורי משחקי הכדורסל של קבוצת ה-NBA פורטלנד טרייל בלייזרס, לאחר שזו זכתה באליפות שנה קודם לכן. השידורים הועברו לקהל הלקוחות דרך מספר ערוצים שיועדו למטרה זו ממש.
הצמיחה הגדולה החלה בשנת 1985, עת עלו בארצות הברית 3 ערוצי כבלים שהוקדשו לשידורי "שלם וצפה" בזה אחר זה. פריסתם הגדולה אפשרה לצופים רבים ברחבי ארצות הברית לרכוש תוכניות וסרטים ולצפות בהם.
השיטה המשיכה להתפתח בארצות הברית ולצבור תאוצה, תוך כדי שמספר גופי שידור וערוצי כבלים החלו להעתיק את המודל העסקי והשתמשו בו במדינותיהם. כיום השיטה נפוצה ברחבי העולם ודרכה נמכרים שידורים של מאות תוכניות, סרטים, אירועים והופעות. תחומים עיקריים אשר משתמשים בשיטה כיום הם אירועי ספורט ומופעי הבידור במסגרת חברות ההיאבקות המקצועית השונות.
"שלם וצפה" בישראל

השימוש בשיטת "שלם וצפה" בישראל החל בשנות ה-90, אז חלק מחברות הכבלים מכרו סרטים, בעיקר פורנוגרפים, תמורת תשלום. השימוש בשיטה התרחב כשהחלו חברות הכבלים בשידורים הדיגיטליים וכשהוקמה חברת שידורי הלוויין "יס". בתחילה הציעו החברות השונות סרטי קולנוע בתשלום, אך עם הזמן התרחבו והחלו לכלול גם שידורי ספורט, כמו שידורי ליגת העל בכדורגל וליגת הכדורגל האנגלית. לקראת מונדיאל 2006 הוכרז שרוב המשחקים ישודרו גם הם בשיטת "שלם וצפה". המחיר שנקבע תמורת המשחקים (ששווקו כחבילה אחת) על ידי בעלת זכויות השידור, חברת צ'רלטון, נחשב גבוה מדי ואף תואר כ"שערורייתי" והוביל לחרם צרכנים. לאחר מאבק ממושך שכלל התערבות שרים ופוליטיקאים ואף עתירות לבג"ץ (שנדחו) הורד המחיר.
שלה (עיר)

שַלַה (בסלובקית: Šaľa; בהונגרית: Vágsellye, וַאגְשֵיֵיה; בגרמנית: Schelle, שֶלֶה) היא עיר בדרום מערב סלובקיה.
גאוגרפיה

העיר נמצאת על שפלת הדנובה, על שתי גדות נהר ואה, כ-65 ק"מ מברטיסלאבה ו-30 ק"מ מנובה זמקי. לעיר יש רובע נוסף, וצ'ה (Veča), על הגדה השמאלית של הנהר, וכן השכונות הטמן (Hetméň) וקיליץ' (Kilič). העיר שוכנת באזור אקלים חמים.
היסטוריה

היישוב נזכר לראשונה ב-1002 במסמך של המנזר פאנונהאלמה (Pannonhalma). בשנת 1536 קודם היישוב למעמד של עיר שוק. הוא נשלט על ידי העות'מאנים בין 1663 ו-1686 כחלק מהאיילט העות'מאני אויוואר (Uyvar). בשנת 1850 נבנה קו מסילת רכבת בין וינה לבודפשט דרך שלה, ופיתוחה של העיר הואץ. אחרי 1918 השתייכה העיר לצ'כוסלובקיה. בעקבות בוררות וינה הראשונה בנובמבר 1938 חזרה שלה לשלטון הונגריה. ב-1945 חזרה שלה לצ'כוסלובקיה. משנת 1993 היא בשטח סלובקיה העצמאית.
הקהילה היהודית

היהודים הראשונים הגיעו לשלה באמצע המאה ה-19 מווצ'ה, שהייתה אז עיירה עצמאית, והם היו כפופים לרבנות של וצ'ה. הקהילה התפתחה באופן משמעותי בעשורים שלאחר מכן, ובעקבות הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה לפלג האורתודוקסי.
ב-1941 היו בשלה כ-440 יהודים, כעשירית מאוכלוסיית העיר. בתקופה זו גירשה הונגריה משלה צפונה, אל מעבר לגבול סלובקיה, משפחות יהודיות שלא הוכיחו אזרחות הונגרית. גברים יהודים בשלה גויסו לעבודת כפייה במסגרת צבא הונגריה והוצבו באוקראינה. ב-1942 החל גירוש יהודי סלובקיה. עשרות פליטים הגיעו לשלה ושם סייעה להם הקהילה היהודית. בשלה הוקם גטו במאי 1944. נכלאו בו כ-850 יהודים, משלה ומסביבתה. ביוני גורשו יושבי הגטו לאושוויץ בשני שילוחים.
כמה עשרות ניצולים חזרו לשלה לאחר המלחמה והקימו קהילה קטנה מחדש, שבשנות ה-60 של המאה ה-20 הצטמצמה לכדי 26 נפשות.
דמוגרפיה

על פי מפקד 2011, בעיר היו 23,554 תושבים. 69% מהתושבים היו סלובקים, 12% הונגרים ו-19% אחרים. על פי מפקד 2001, היו בעיר 24,564 תושבים. 79.72% מהתושבים היו סלובקים, 17.88% הונגרים, 0.48% צ'כים ו-0.40% צוענים. ההרכב הדתי היה 66.63% קתולים, 23.62% אנשים ללא זיקה דתית ו-4% לותרנים.
כלכלה

כלכלת העיר מבוססת בעיקר על התעשייה הכימית, על מפעל דוסלו (Duslo) במזרח העיר. מגזרים כלכליים אחרים כוללים תעשיית טקסטיל ובנייה.
הערות שוליים

↑  Mesto Šaľa
1 2  קהילת יהודי שאלה באתר בית התפוצות
1 2  "Municipal Statistics". Statistical Office of the Slovak republic. אורכב מ-המקור ב-2007-11-16. נבדק ב-2007-12-15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465501005171  GND: 7714758-3  LCCN: n99282412  MusicBrainz: 4388383a-2596-402d-b5e1-b5c464926515  NKC: ge131530  VIAF: 143254552   WorldCat (עם VIAF): 143254552
תאו אנתיקוס

| תאו אנתיקוס |
| --- | --- |

תקופה
סוף פליסטוקן- תחילת הולוקן כ-12–4 אלף שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
סוג:: סינצרוס
מין:: תאו אנתיקוס
שם מדעי
 Syncerus antiquus ‏דוורנוי, 1851

תאו אנתיקוס (שם מדעי: Syncerus antiquus) הוא מין נכחד של בקר שהיה קרוב לתאו האפריקני והוא התקיים במשך סוף הפליסטוקן עד להולוקן באפריקה. המאובנים שלו התגלו בצפון אלג'יריה ותוארו בידי החוקר הצרפתי גאורגס לואיס דוורנוי ב-1851 ותחילה נחשב למין של תאו הקרוב לתאו המים והתאו האסייתי. בהמשך הוחלט להעבירו לסוג פלוראוביס ומספר חוקרים העבירו אותו בהמשך לסוג סינצרוס.
תאו זה היה מהגדולים שבבני קבוצת הפרים שחיו באפריקה, והוא עלה על משקל של 1,200 עד 2,000 ק"ג אצל הזכרים הגדולים ביותר. בדומה לתאואים החיים הוא הכיל דו-צורתיות זוויגית בולטת לטובת הזכרים. לתאו זה היה מבנה קרניים מסיביות וכבדות שיכלו להגיע לאורך 3 מטרים מקצה לקצה. מבנה הקרניים דומה יחסית לזה של התאו האסייתי והוא נועד לעזור למלחמה על נקבות.
תאו זה התקיים בצפון אפריקה בין הפליסטוקן להולוקן שלפני 12,000 עד 4,000 שנה מזמננו. עדויות על כך שהגיע להולוקן לקוחות ממאובנים אפשריים וכן מכמה אמנויות סלע שיצרו ראשוני הברברים. ואולם כמה חוקרים טוענים שעדויות אלה שייכות למעשה לשורי בר או לפרים מבויתים. ככל הנראה הביזון נכחד עקב ציד אנושי, שינויי אקלים גדולים או שילוב של שני הסיבות.
הערות שוליים

↑  Klein, Richard G. (November 1994). "The Long-Horned African Buffalo (Pelorovis antiquus) is an Extinct Species". Journal of Archaeological Science. 21 (6): 725–733. doi:10.1006/jasc.1994.1072
↑  Faith, J. Tyler (2014). "Late Pleistocene and Holocene mammal extinctions on continental Africa". Earth-Science Reviews. 128: 105–121. doi:10.1016/j.earscirev.2013.10.009.
↑  Camps, Gabriel (1992). "Bubalus antiquus". In Camps, Gabriel (ed.). Encyclopédie Berbère (in French). Aix-en-Provence: Edisud. pp. 1642–1647. doi:10.4000/encyclopedieberbere.1875. Archived from the original on 18 July 2020. Retrieved 31 August 2022
שארל ניקול

| --- | --- |

שארל ניקול במעבדה
 לידה:  21 בספטמבר 1866 רואן, צרפת 
 פטירה:  28 בספטמבר 1936  (בגיל 70) תוניס, תוניסיה הצרפתית 
 שם לידה:  Charles Jules Henri Nicolle 
 ענף מדעי:  מיקרוביולוגיה, אפידמיולוגיה
 מקום מגורים:  צרפת, תוניסיה
 מקום לימודים:  מכון פסטר (1893)  תיכון פייר-קורניי 
 מוסדות:  קולז' דה פראנס (1932–1936)  מכון פסטר (1903–1936) 
 פרסים והוקרה:  פרס מונטיון - מדע (1914)  פרס מונטיון - מדע (1912)  פרס מונטיון - מדע (1909)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1928)  מפקד בלגיון הכבוד 
 תרומות עיקריות
 גילוי תפקיד כיני הגוף כסוכן מפיץ של מגפות טיפוס הבהרות אצל בני אדם   נשאות אסימפטומטית
 
שארל ז'ול אנרי ניקול (בצרפתית: Charles Jules Henri Nicolle;‏ 21 בספטמבר 1866 – 28 בפברואר 1936) היה רופא ומיקרוביולוג צרפתי, חתן פרס נובל לרפואה בשנת 1928 על גילוי התפקיד של כיני הגוף כווקטור במיפות של טיפוס הבהרות אצל בני אדם (1909).
קורות חייו > שנותיו המוקדמות

שארל ניקול נולד וגדל ברואן, בחבל נורמנדיה, כבנם האמצעי של אז'ן ניקול (1884-1832), רופא בבית חולים מקומי ושל אלין לבית לובריה (1925-1839).
נמשך מילדות לספרות, היסטוריה ואמנות, משיכה שלא עזבה אותו כל חייו. את השכלתו הקלאסית הרחבה העשיר
בימי לימודיו בבית הספר התיכון ע"ש פייר קורניי בעיר הולדתו.
אחרי התעמקות בביולוגיה בהדרכת אביו, הוא למד, בהתאם לרצון המשפחה ובעקבות אחיו הגדול, מוריס, למשך שלוש שנים בבית הספר לרפואה של העיר (L’École préparatoire de médecine et pharmacie).
אחרי שהשלים לימודי הרפואה בפריז אצל אלבר גומבו (Albert Gombault) ובמכון פסטר (שבו שימש כמדריך בקורס למיקרוביולוגיה) אצל אמיל רו, סיים ניקול בשנת 1893 את עבודתו לתואר דוקטור לרפואה (MD) בנושא "חקר השאנקר הרך" (Recherches sur le chancre mou). בשובו לרואן, עבד בבית הספר לרפואה המקומי
ובבית חולים והקדיש את פעילותו בעיקר לדרמטולוגיה ולסיפיליגרפיה, כלומר חקר העגבת וטיפולה. כמו כן לימד מיקרוביולוגיה.
קורות חייו > המשך פעילותו המדעית בצרפת ובתוניסיה

בגלל הידרדרות מהירה בשמיעתו, נאלץ להפסיק את עבודתו הקלינית שדרשה, בין השאר אוסקולטציה בנקודות שונות בגוף המטופלים והעביר את רוב עבודתו למישור המעבדתי. בשנת 1896 התמנה לראש המעבדה הבקטריולוגית של רואן. בין הנושאים שהעסיקו אותו בתחילת הקריירה היו חקר הסרטן והכנת אנטי-נסיוב נגד דיפתריה.
עם זאת בשמונה השנים ברואן הרגיש ניקול מתוסכל מפני שלא קיבל מעמד קבוע בעבודה ורבים מעמיתיו הסתייגו מרעיונותיו המודרניים בתחום המיקרוביולוגיה.
בשנת 1903 התמנה למנהל מכון פסטר בתוניס, בירת תוניסיה, אז מושבה צרפתית, תפקיד שסורב קודם לכן על ידי אחיו מוריס, וניהל אותו עד יום מותו. צפון אפריקה הייתה אז קרקע פורייה למחלות זיהומיות רבות, חלקן פחות נפוצות באירופה, כולל ברוצלוזיס, לישמניאזיס, קדחת הכתמים הים תיכונית, קדחת חוזרת, מלריה, צרעת ובמיוחד מגפות טיפוס הבהרות שפקדו תכופות את תוניס ולא נחקרו די הצורך.
ניקול ערך מחקרים בעיקר בנוגע לטיפוס הבהרות וברוצלוזיס ובנוגע לתפקיד בעלי החיים בהפצת המחלות.
קורות חייו > העברת הטיפוס על ידי כיני גוף

מגפות הטיפוס היו פורצות בתוניסיה בעיקר בעונה הקרירה ופגעו במיוחד במקומות צפופי אדם כמו בתי כלא, בתי מחסה, כפרי מאהלים וגם בבתי חולים, בהם זרעו מוות בקרב צוות חדרי הקבלה והרופאים הבודקים. יחד עם ארנסט קונסיי ושארל קונט חקר ניקול מגפות אלה במשך מספר שנים. הצוות הוכיח בשנת 1909 כי הסוכן המפיץ את המחלה הוא הכינת הגוף.
הרופאים הבחינו כי בבית החולים צאדיקי (כיום בית החולים "עזיזה עות'מאנה"), שהיה משרת אוכלוסייה ענייה, אנשי הצוות הרפואי לא נדבקו אף פעם בטיפוס, פרט לאדם שקיבל את החולים והחליף להם את הבגדים לבגדי בית החולים בהתאם לתקנון המוסד. בתחום בית החולי צאדיקי, קסרקטין לשעבר, היה קיים חמאם מורי. שם החולה גולח ונוקה מכינים. מן הרגע הזה הוא הפסיק להדביק אנשים אחרים. על סמך תצפיות אלה, הסיק הצוות
את המסקנה כי פעולות פשוטות של היגיינה וסילוק החרק הטפיל היו מספיקות כדי למנוע מגפה ולהציל נפשות רבות.
אחרי התצפיות הארוכות ערכו ניקול וצוותו שישה ניסויים על קופים, (שימפנזות ובעיקר מקוקים). הם הזריקו, למשל, דם של אדם חולה לשימפנזה אשר פיתחה את המחלה כעבור 24 שעות. אחר כך הזריקו דם מאותה שימפנזה למקוק. אצל הקוף הופיעו סימני המחלה כעבור 13 יום. 29 כיני גוף שהובאו במגע עם אותו מקוק העבירו את המחלה לקבוצה של מקוקים נוספים.
הניסויים נמשכו בין יוני ובין אוגוסט 1909. בספטמבר היה יכול ניקול להודיע לאקדמיה למדעים הצרפתית על ממצאיו החד משמעים. מאוחר יותר, התברר שהכינים מדביקים לא על ידי עקיצתם אלא על ידי חיכוך צואתם בעור ובעיניים של בני האדם.
כשנה אחרי מחקריו של ניקול, ריקטס וויילדר שעבדו במקסיקו אישרו את דבר העברת המחלה באמצעות כיני גוף. בשנת 1916 אנריקה דה רוסה-לימה זיהה את הגורם הפאתוגני וקרא לו ריקטסיה פרובצקי, לזכר שני החוקרים ריקטס ופרובאצק שמתו מטיפוס תוך כדי מחקריהם המדעיים.
בשנת 1903 ניצל ניקול עצמו כשביטל ביקורו בבית כלא שבו פרצה המגפה. שני הקולגות שלו שביקרו שם בלעדיו מתו מהמחלה.
בעד מחקריו על הטיפוס, זכה ניקול בשנת 1928 בפרס נובל לרפואה. כעבור שנה הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים.
קורות חייו > תרומה לחקר השפעת

בימי מגפת השפעת הספרדית אחרי 1 בספטמבר 1918 ערך ניקול בעקבות אמיל רו ואחרים ניסויים בעזרת פילטרים שמברלאן. רו מצא בזמנו עשרה סוגים של חיידקים ונגיפים שנראו חשודים בהעברת השפעת. ניקול הזריק לבני אדם מתנדבים ולקופים דכמי רוק של חולי שפעת שעברו סינון בפילטר וכאלה שלא. בכמה מקרים הצליח לשחזר אצל המוזרקים מחלת חום דמוית שפעת. מאוחר יותר חוקרים יפנים הצליח להגיע לתוצאות דומות. כשכעבור עשור זוהו הנגיפים של שפעת, הוכר הישגו של ניקול כבידוד ראשון של גורמי השפעת וכאחד שתרם תרומה חשובה בדרך לגילוים.
קורות חייו > זיהומים סמויים ונשאות אסימפטומתית

ניקול ייחס את החשיבות המרבית לתגלית אחרת שלו: הנשאות האסימפטומתית.
תוך כדי מחקרים על הטיפוס הניסויי, מצא ניקול כי קביות מסוימות הן אכסניות טובות לגורם הטיפוס ושאחדות מהן יכולות לפתח טיפוס ללא חום אחרי הידבקות ראשונה בטיפוס עם חום. בהמשך הוא גילה תופעות דומות גם במקרים אחרים של זיהומים בקטריאליים, טפיליים או נגיפיים.
לדעת צ'ארלס וינסלו (1943) המושג של זיהום סמוי ונשאות ללא תסמינים הוא אחד המושגים החשובים ביותר באפידמיולוגיה של המחלות הזיהומיות ובמשך מאות שנים הוא היה אחת החוליות החסרות, שמנעה את הבנתם המלאה של עקרונות העברת המחלות המדבקות.
במותו בשנת 1936 הובא לקבורה במכון פסטר בתוניס. על מצבתו עוצבו ענף עץ תפוח וענף עץ זית מחוברים זה לזה, סמלי נורמנדיה ותוניסיה.
אחיו הבכור של שארל ניקול, מוריס ניקול (1932-1862) היה גם הוא מיקרוביולוג, כיהן כמנהל המכון המיקרוביולוגי באיסטנבול וכפרופסור במכון פסטר בפריז. האח הקטן, מרסל ניקול (1871–1934) היה מבקר אמנות.
פרסים ואותות כבוד

1928 פרס נובל לרפואה
1929 חבר האקדמיה הצרפתית למדעים
1931 אות לגיון הכבוד בדרגת מפקד
הנצחה

1946 בית החולים האזרחי הצרפתי הישן של תוניס קיבל את שמו
1953 - בית החולים הכללי של רואן אימץ את השם "שארל ניקול"
שונות

ברוסיה ואוקראינה מעריכים כי החוקר הרוסי גריגורי מינך פרסם ברוסית על תפקיד הכינה בהפצת הטיפוס עוד בשנת 1892.
ספרים > קורסים בקולז' דה פראנס

Introduction à la carrière de la médecine expérimentale, Félix Alcan, Paris, 1932.
(מבוא למסלול של הרפואה הניסויית)
Destin des maladies infectieuses, Félix Alcan, Paris, 1933.
(גורל המחולות הזיהומיות)
L’Expérimentation en médecine, Félix Alcan, Paris, 1934.
(הניסויים ברפואה )
Responsabilités de la médecine (1 et 2), Félix Alcan, Paris 1935 et 1936.
(תחומי האחראיות של הרפואה)
בנוסף למאמרים מדעיים, חיבר שארל ניקול גם מספר יצירות ספרותיות ופילוסופיות.
ספרים > כתבי פילוסופיה ביולוגית ורפואית

Naissance, vie et mort des maladies infectieuses, Félix Alcan, Paris, 1930
(לידה, חיים ומוות של מחלות זיהומיות)
Biologie de l’invention, Félix Alcan, Paris, 1932.
(ביולוגיית ההמצאה)
La Nature, Félix Alcan, Paris, 1934
(הטבע)
ספרים > ספרות יפה

(חתום C.A) ‏ La Chronique de Maitre Guillaume Heurtebise ,Imprimerie Lecerf Fils, Rouen, 1903.
Le Pâtissier de Bellone, Calmann-Lévy, Paris 1913
Les Feuilles de la sagittaire, Calmann-Lévy, Paris 1920.
La Narquoise, Calmann-Lévy, Paris, 1922.
Les Menus Plaisirs de l’ennui, Rieder, Paris 1924.
Marmouse et ses hôtes, Rieder, Paris, 1927.
Les Deux Larrons, Calmann-Lévy, 1929.
שמואל פרסבורגר

| --- | --- |
אל"ם שמואל פרסבורגר 1973
אל"ם שמואל פרסבורגר 1973
 לידה:  1930 צ'כוסלובקיה
 פטירה:  13 ביולי 2004 (בגיל 74 בערך)
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תאריך עלייה:  1946
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1948–1976 (כ־28 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד הנח"ל המוצנח מפקד חטיבה 275  סגן קחצ"ר  מפקד חטיבה 9100  מפקד חטיבה 5
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה  מבצע אביב נעורים   מלחמת יום הכיפורים
 תפקידים אזרחיים
 מזכ"ל מפלגת שלומציון, חבר מועצת עיריית ירושלים, יו"ר האגודה למניעת אלכוהוליזם
 
שמואל פרסבורגר (1930 – 13 ביולי 2004) היה סגן קחצ"ר ומפקד חטיבה 9100, ממקימי תנועת שלומציון ומזכ"ל התנועה, מועמד הליכוד לראשות עיריית ירושלים וראש סיעת הליכוד במועצת העירייה.
ביוגרפיה

פרסבורגר נולד בפרסבורג (ברטיסלבה) שבצ'כוסלובקיה לבנימין ומרים פרסבורגר, משפחה אמידה ולה שישה ילדים. מספר חודשים לאחר פלישת הגרמנים לצ'כוסלובקיה בשנת 1939 ברחה המשפחה לבודפשט. עם כניסת הגרמנים לבודפשט ב-1944 נשלח אביו של פרסבורגר לעבודה בבית חרושת ולבסוף נספה ב"צעדת מוות". המשפחה גרה עם עוד מספר משפחות יהודיות ב"בתים המוגנים" שבעיר שהיו תחת דגל שווייץ, פינלנד, בלגיה ושוודיה. בדצמבר 1944 חוסלו הבתים המוגנים והמשפחה הועברה לגטו של העיר. לאחר מלחמת העולם השנייה הצטרף פרסבורגר לעליית הנוער. קבוצתו כללה כ-30 ילדים בגילאי 14-18, שעלו במרסיי שבצרפת על אוניית המעפילים "תיאודור הרצל". הבריטים השתלטו על הספינה בקרבת חוף ארץ ישראל ונוסעיה הועברו לקפריסין. בהמשך הותר לפרסבורגר לעלות לארץ והוא הגיע לבית הספר החקלאי בנהלל. שם למד עברית ועבר אימוני נשק.