stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קליפת המוח הקדם-מצחית הגבית-צדית
הערות שוליים

1 2 3 4  Dietrich, A. (2004). Neurocognitive mechanisms underlying the experience of flow. Consciousness and Cognition, 13(4), 746-761.
↑  Arnsten, A. F., Wang, M. J., & Paspalas, C. D. (2012). Neuromodulation of thought: flexibilities and vulnerabilities in prefrontal cortical network synapses. Neuron, 76(1), 223-239.
↑  Smallwood, J., Brown, K., Baird, B., & Schooler, J. W. (2012). Cooperation between the default mode network and the frontal–parietal network in the production of an internal train of thought. Brain research, 1428, 60-70.
↑  Stawarczyk, D., Majerus, S., Maj, M., Van der Linden, M., & D'Argembeau, A. (2011). Mind-wandering: phenomenology and function as assessed with a novel experience sampling method. Acta psychologica, 136(3), 370-381.
↑  Schooler, J. W., Smallwood, J., Christoff, K., Handy, T. C., Reichle, E. D., & Sayette, M. A. (2011). Meta-awareness, perceptual decoupling and the wandering mind. Trends in cognitive sciences, 15(7), 319-326.
1 2  Catharine A. Winstanley, Dawn M. Eagle, Trevor W. Robbins (2006). Behavioral models of impulsivity in relation to ADHD: Translation between clinical and preclinical studies. Clinical Psychology Review 26, 379–395
↑  Madden, Gregory J. (Ed); Bickel, Warren K. (Ed), (2010). Impulsivity: The behavioral and neurological science of discounting. Washington, DC, US: American Psychological Association, xvi, 453 pp.
↑  Bertolino, A., Di Giorgio, A., Blasi, G., Sambataro, F., Caforio, G., Sinibaldi, L., ... & Dallapiccola, B. (2008). Epistasis between dopamine regulating genes identifies a nonlinear response of the human hippocampus during memory tasks. Biological psychiatry, 64(3), 226-234.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
קרב נוטרדאם בירושלים

מפת קרב נוטרדאם באתר ההנצחה
רשימת הנופלים בקרב נוטרדאם - באתר ההנצחה
שלט הסבר באתר ההנצחה לקרב נוטרדאם
שריונית הרוסה של הלגיון מתחת לבניין  מנזר האחיות המתקנות שנכבש על ידי לוחמי לח"י(1948)
קרב נוטרדאם בירושלים נערך ב-15 במאי 1948 - 24 במאי 1948. זה היה אחד הקרבות המכריעים במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות שבסופו נכשלו ניסיונות הלגיון הירדני לפרוץ לירושלים המערבית.
רקע היסטורי

בתחילת מלחמת העצמאות התרכזו הכוחות הערביים בהטלת מצור על ירושלים כדי להרעיבה ולהכניעה. לקראת יציאת הבריטים מהעיר התכונן הלגיון הירדני לפרוץ לירושלים המערבית ולכבשה.
עם יציאת הבריטים פתחו כוחות ההגנה במבצע קלשון לתפיסת מקומות אסטרטגיים בעיר. הביצוע הוטל על גדוד מוריה מחטיבת עציוני שחוזק בפלוגה של חי"ש תל אביב (250 לוחמים) שסופחה לחטיבה בהוראת המטכ"ל ב-23 בינואר 1948. המבצע התנהל בשלוש זרועות ומכאן שמו. משימת הזרוע המרכזית של המבצע הייתה השתלטות על מתחם בווינגראד, אכסניית נוטרדאם, בנייני ימק"א ומלון המלך דוד.
אכסניית נוטרדאם (נוטרדאם דה פרנס) היא מבנה ענק בן מאות חדרים, המזדקר כמבצר מול חומת העיר העתיקה והשער החדש וחולש על רחוב סולטאן סולימאן (כיום רחוב הצנחנים) בואכה רחוב שבטי ישראל ויפו - המעבר מירושלים המזרחית למערבית. היה ברור שהמחזיק בנקודה האסטרטגית מחזיק במפתחות השער לעיר המערבית בשליטה יהודית מכיוון העיר העתיקה.
הנצחה

אף על פי שקרב זה היה מהמכריעים בקרבות בירושלים, הוא הוצנע ולא היה מפורסם. רק על שלט קטן ברחוב שבטי ישראל היה כתוב במילים ספורות על הקרב. לאחר שנים של מאמץ שבראשו עמדה עדנה בריל, שאביה נפל בקרב זה ובסיוע עמותת לוחמי חטיבת עציוני וראש העיר ניר ברקת הוקם אתר הנצחה לקרב נוטרדאם בכיכר צה"ל הנמצאת ליד מקום הקרב. באתר יש לוחות עם שמות הנופלים ועמדת הסברה קולית על הקרב.
האתר נחנך בטקס בהשתתפות המשפחות השכולות, עמותת לוחמי חטיבת עציוני, לוחמים שהשתתפו בקרב וראש העיר, ב-24 במאי 2018.
לקריאה נוספת

יצחק לוי (לויצה): תשעה קבין, ירושלים בקרבות מלחמת העצמאות, מערכות, 1986
מאיר אביזהר:מוריה בירושלים בתש"ח, הוצאת מחברות לספרות, 2002
דומיניק לאפייר, לארי קולינס, ירושלים ירושלים, ספרית מעריב, 1972
נתנאל לורך, קורות מלחמת העצמאות, הוצאת מודן, 1986.
אהוד אמיר (מחבר) ויהושע אריאלי (עורך), גדנ"ע ירושלים בתש"ח, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003
רחל ינאית, יצחק אברהמי, ירח עציון (עורכים): ההגנה בירושלים - עדויות וזכרונות מפי חברים, הוצאת קריית ספר, ירושלים, 1976.
עבדאללה א-תל: זכרונות, הוצאת מערכות, 1960
בני מוריס, 1948 - תולדות המלחמה הערבית ישראלית הראשונה, הוצאת עם עובד, המכללה האקדמית ספיר, 2010.
קרב נומיסטרו

קרב נומיסטרו היה קרב שנערך בשנת 210 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין כוח קרתגי בפיקודו של חניבעל ברקה לבין כוח רומאי בפיקודו של מרקוס קלאודיוס מרקלוס. תוצאות הקרב נחשבות לרוב ללא חד-משמעיות ושנויות במחלוקת.
רקע

בשנת 210 לפנה"ס נבחרו מרקוס קלאודיוס מרקלוס ומרקוס ואלריוס לאיווינוס כקונסולים. אותו זמן הייתה המלחמה הפונית השנייה בשיאה. הרומאים ראו במרקלוס את המצביא המוכשר האחרון שנותר להם (מרקלוס כבש את סירקוסאי ולא הובס בידי חניבעל בנולה), ועל כן החזירו אותו במהירות מסיציליה שם שהה אותו זמן, ושלחו לשם את לאיוויניוס במקומו. מרקלוס כבש את סלאפיה, עיר בפוליה שמרדה ועברה לצדו של חניבעל, בעזרת הסיעה האוהדת לרומא בעיר, והרג את חיל המשמר הנומידי שבה. במקביל, הפרוקונסול גנאיוס פולביוס קנטומלוס נע באזור העיר הרדוניה שערקה לצד קרתגו לאחר קרב קאנאי, בתקווה להשיב אותה לברית עם רומא. הוא נהג בחוסר זהירות וחנה בעמדה לא נוחה. חניבעל ניצל זאת ותקף אותו במפתיע. בין 7,000 ל-8,000 חייליו רומאיים נהרגו והשאר נמלטו לסאמיניום. מרקלוס פתח מיד במרדף אחרי הכוח הנסוג של חניבעל, והשיג אותו באזור הכפר נומיסטרו (Numistro) בצפון מזרח לוקאניה.
הקרב

מרקלוס קבע את מחנהו במישור, בעוד חניבעל לכד נקודה אסטרטגית על גבעה. מרקלוס הצעיד את חייליו, שמנו בתחילת הקרב שני לגיונות, אל מול מחנהו של חניבעל, וחניבעל פרש מולו את חייליו שהיוו בעיקר מגויסים מהיספניה. כמו כן לטענת טיטוס ליוויוס השתתפו בקרב פילי קרב מהצד הקרתגי, אולם הדבר אינו מסתבר.
על הקרב עצמו ידוע מעט מאוד. ליוויוס מספר שהוא נמשך יום שלם בלי שאף צד מצליח לצבור יתרון על הצד השני. לקראת הלילה הצטרף לגיון רומאי נוסף לקרב וחניבעל הזרים גם הוא כוחות רעננים שהחליפו את החיילים המותשים. עם זאת, כאשר ירד הלילה חזרו שני הצדדים למחנותיהם בלי שאי מי יכל להכריז על ניצחון.
למחרת חניבעל לא הוציא את חייליו אל מחוץ למחנה, והרומאים העבירו את היום בקבירת הגופות ובאיסוף שלל. באישון ליל חמק חניבעל והחל לנוע אל פוליה. מרקלוס קיבל ידיעה על כך, השאיר כוח קטן לשמור על הפצועים, ועם השאר פתח במרדף. היו מספר התכתשויות קטנות והתנגשויות פרשים שהסתיימו לרוב בניצחון רומאי, אולם שום דבר מעבר לכך וחניבעל הצליח להגיע בשלום אל פוליה.
תוצאות

חניבעל לא היה להוט לקרב, והוא נע בעיקר בלילות. בסופו של דבר, מרקלוס חזר לרומא כדי לארגן את הקונסולאט של השנה הבאה ועל כן ויתר על המרדף. מרקלוס נאבק פעמיים בחניבעל במהלך השנה הבאה (209 לפנה"ס), ומת במארב שטמן לו חניבעל בשנה שלאחר מכן (208 לפנה"ס).
הערות שוליים

↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושבעה, 2.
↑  פרונטינוס, תחבולות מלחמה, ספר שני, 2,6.
↑  פלוטרכוס, חיי מרקלוס, 24.
קרב נורת'האמפטון

קרב נורת'האמפטון (באנגלית: Battle of Northampton) נערך ב-10 ביולי 1460 במסגרת מלחמות השושנים, סמוך לנהר נן שבנורת'האמפטונשייר. במהלך הקרב גברו כוחות בית יורק, בפיקודם של רוזן ווריק ורוזן מארץ' (לימים המלך אדוארד הרביעי), על כוחות בית לנקסטר, בפיקודם של אצילים הנאמנים למלך הנרי. הקרב הוכרע לאחר שאחד האצילים הלנקסטריים החליף את נאמנותו במהלכו ואפשר לכוחות יורק לנוע דרך שורות אנשיו. כתוצאה מכך נפל המלך הנרי בשבי בפעם השנייה (בפעם הראשונה נשבה לאחר קרב סנט אולבנס הראשון) והמפקדים הלנקסטריים נהרגו בניסיונם להגן על אוהלו.
ככל הנראה, היה זה הקרב הראשון על אדמת אנגליה בו נעשה שימוש בארטילריה.
רקע

לאחר תבוסתם בקרב גשר לדפורד ב-12 באוקטובר 1459 נמלטו מנהיגי סיעת בית יורק ויצאו לגלות מרצון. ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, ובנו אדמונד הפליגו לאירלנד, שם שימש הדוכס בעבר כמפקד הצבא האנגלי ועדיין היה אהוד ובעל השפעה באי. בעלי בריתו העיקריים, רוזן סולסברי, רוזן ווריק ובנו של ריצ'רד, אדוארד, רוזן מארץ' הגיעו ב-2 בנובמבר לקאלה, בה החזיק דודו של ווריק, לורד פאקונברג. באנגליה, מיהרו אנשי סיעת בית לנקסטר לנצל את ניצחונם; רוזן וילטשייר מונה למפקד באירלנד ודוכס סאמרסט למפקד קאלה. על אף זאת, נכשלו שניהם בניסיון לאייש את משרותיהם החדשות; האירים סירבו להסיר את תמיכתם ביורק ושעריה של קאלה נותרו סגורים בפני מפקדה החדש.
הלנקסטרים גייסו צבא בפיקודו של סאמרסט במטרה לכבוש את קאלה, אך לשם כך היה עליהם לחצות את התעלה האנגלית. לצורך כך התארגן צי אוניות בסנדוויץ' שבקנט. בינואר 1460 פשטו אנשיו של ווריק על סנדוויץ', לכדו את האוניות והשיטו אותן לקאלה. ביוני אותה שנה יצאו אנשיו של ווריק, בפיקודם של לורד פאקונברג, ג'ון דינהאם וג'ון ונלוק למתקפת מנע ותקפו שנית את סנדוויץ' שתוגברה על ידי כמה מאות חיילים לנקסטריים. לאחר קרב קצר הובסו הלנקסטרים, ומפקדם, אוסברט מאנפורד (ששימש כקצין בחיל המצב של קאלה וערק לשורות הלנקסטרים), נפל בשבי והוצא להורג. ווריק השאיר בסנדוויץ' את פאקונברג עם כוח יורקי קטן כדי לשמש כראש גשר לקראת פלישתו המתוכננת לאנגליה.
הקרב

ב-26 ביוני 1459 נחתו בסנדוויץ' ווריק, סולסברי ומארץ' עם כ-2,000 חיילים. באותה עת שהו המלך הנרי השישי ומלכתו מרגרט עם צבאם הקטן בקובנטרי. ווריק נכנס ללונדון ב-2 ביולי עם צבא גדול של תומכים שגייס בדרכו, שמנו כ-10,000 איש.
חיילי המלך תפסו עמדה הגנתית בנורת'האמפטון, כשהם חונים על אדמות מנזר דלפרה (Delapré Abbey), כשבעורפם נהר נן וחפיר מלא מים בחזיתם, כשבשתי גדותיו ננעצו יתדות עץ. הצבא הלנקסטרי מנה כ-5,000, רובו חיילי רגלים, וכן כמה תותחים.
בזמן שהצבא היורקי קרב לנורת'האמפטון יצא שליח אל המלך, שביקש לשאת ולתת עמו בשמו של ווריק. דוכס בקינגהאם, המפקד הלנקסטרי, ענה: "רוזן וריק לא יגיע אל המלך ואם כן יהיה בנוכחותו, הוא ימות". במהלך הצעידה לנורת'האמפטון נדחו עוד שני ניסיונות להיפגש עם המלך, וכאשר מיקם את צבאו הודיע ווריק ש"בשעה שתיים אוועד עם המלך או שאמות".
בשעה שתיים החל הצבא היורקי להתקדם, כשאנשיו נעים בטור, אך הרוח העזה שנשבה בפניהם האטה את התקדמותם. עם התקרבותם נתקלו היורקים בירי חיצים כבד, אך הגשם שירד הפך את התותחים שהציבו הלנקסטרים לבלתי שמישים.
כאשר הגיעו כוחותיו של ווריק אל האגף הלנקסטרי השמאלי, עליו פיקד ברון גריי, נחשפה הבגידה. גריי הורה לאנשיו להניח את נשקם ולתת לאנשי יורק לעבור דרך עמדתם ומשם אל המחנה הלנקסטרי שבעורפם. בגידה זו הייתה תוצאה של מסר סודי מגריי לרוזן מארץ', בו נאמר שיחליף את נאמנותו אם יתמכו בו היורקים בסכסוך מול יריבו דוכס אקסטר (שהיה גם דודנו מצד אמו). בהתאם לכך הורה ווריק לאנשיו להימנע מפגיעה בחיילים פשוטים, ובעיקר באנשיו של גריי, שלבשו מדים שחורים. בנוסף, הובטחו לגריי כיבודים ומינוי לתפקיד רב השפעה בתמורה לבגידתו, והוא מונה ללורד הראשון של האוצר ב-1463. לאחר המעשה נמשך הקרב כשלושים דקות בסך הכול; הלנקסטרים לא הצליחו לתמרן בתוך ביצוריהם ונמלטו בחוסר סדר כאשר הותקפו מאגפם על ידי היורקים.
דוכס בקינגהאם, רוזן שרוסברי, ויקונט בומונט וברון אגרמונט נהרגו כולם בשעה שניסו להציל את הנרי בעת שהיורקים סגרו על אוהלו. בקרב נהרגו כ-300 לנקסטרים, ואילו המלך נתפס על ידי קשת בשם הנרי מונפורט.
תוצאות הקרב

המלך הנרי נמצא באוהלו על ידי ווריק, מארץ' ופאקונברג. בהפגינם את הכבוד הראוי למלך ליוו השלושה את הנרי אל מנזר דלפרה, משם אל נורת'האמפטון ולבסוף ללונדון. חיל המצב הלנקסטרי, שהיה נצור במצודת לונדון, נכנע זמן קצר לאחר מכן.
לקריאה נוספת

Edgar, J.G. The Wars of the Roses. Perennial Press, 2015. ISBN 9781518337802
Oman, Charles. Warwick, the Kingmaker. Macmillan, 1891
Ross, Charles Derek. Edward IV. University of California Press, 1974. ISBN 0520027817
Sadler, John. Towton: The Battle of Palm Sunday Field 1461. Pen and Sword, 2014. ISBN 1844682684
הערות שוליים

↑  'Oldest' cannonball from Roses Battle of Northampton site, BBC. 12 February 2015
↑  Sadler, עמודים 99–100
↑  Sadler, עמודים 100–101
↑  Oman, עמודים 81–82
↑  Sadler, עמודים 101–102
↑  Sadler, עמודים 102–104
↑  Edgar, עמוד 80
↑  Breverton, Terry. Owen Tudor: Founding Father of the Tudor Dynasty. Amberley Publishing Limited, 2017. ISBN 1445654199
↑  Edgar, עמוד 81
↑  Edgar, עמודים 80–81
↑  Sadler, עמודים 104–105
1 2  Sadler, עמוד 106
↑  Goodman, Anthony. The Wars of the Roses : military activity and English society, 1452-97. London: Routledge & Kegan Paul, 1981. ISBN 0710007280. עמוד 38
↑  Edgar, עמוד 82
ראמה הראשון, מלך תאילנד

רָאֲמָה הראשון, פָּרָה בּוּדְהָה יוֹדְפָה צ'וּלָאלוֹק מֵהָאֲרָאג' (בתאית: พระพุทธยอดฟ้าจุฬาโลกมหาราช‏; 20 במרץ 1736 – 7 בספטמבר 1809) היה מלך ממלכת תאילנד (דאז סיאם) הראשון בשושלת צ'אקרי אשר הוא עצמו ייסד בשלטון.
בתקופת שלטונו הסדיר את הממשל בתאילנד לאחר שלאורך המחצית השנייה של המאה ה-18 נראו עליות ומורדות בממשל השושלות אשר עלה ונפל הלוך וחזור. נודע על הקמת עיר בירה על גדות נהר צ'או פראיה ונקראה בנגקוק. האירוע המכונן והמוכר ביותר של שלטונו היה מלחמתו נגד שושלת קונבאונג השלטת במיאנמר אשר הביאה לסוף דריסת הרגל הבורמזית בתוך תאילנד.
שנותיו הראשונות

עקב קשריו לבית האצולה של צ'אקרי, גדל והתחנך טונדואנג הצעיר בתוך ארמון המלוכה באיוטהאיה, בירת ממלכת איוטהאיה השלטת באותה העת. אחד מחבריו הקרובים ביותר היה בן המלך, טקסין, איתו ישמור על יחסים טובים לאורך זמן.
תפקידו הרשמי, בארמון, היה פקיד של המלך. בשנת 1757 הוא הפך לנזיר בודהיסטי כפי שהוכתב לו במסורת, אך זה לא היה לו לייעוד והוא נטש במהירות את עניין הדת וחזר לבית המשפט המדיני. בשנה שלאחר מכן מונה לסגן מושל פרובינציית רטצ'טהאני (בצפון-מזרח המדינה; איסאן.
קריירה צבאית > ממלכת תונבורי

בשנת 1767 עמדה ממלכת איוטהאיה בפני קריסה מוחלטת. הממלכה הותקפה על ידי הבורמזים, הבירה הייתה במצור ובן המלך טקסין החליט לעזוב את העיר ולהתיישב מערבה יותר בעיר תונבורי. אחריו הגיע טונדואנג שנשאר נאמן לו ובכך הביא את הממשל של מחוז רטצ'טהאני לידי טקסין.
בהמשך השנה נפלה הבירה איוטהאיה והושמדה, נבזזה והוצתה. הבורמזים, המנצחים, הקימו משטר שלטון מפוצל בשטחים הכבושים על ידי אילי המלחמה השונים שהשתתפו במלחמה.
אך במהלך תקופה זו הכתיר עצמו טקסין למלך תונבורי ויצר ממלכה ארעית שניתן לתאר כ"ממלכת התנגדות" לפולש הבורמזי. טונדואנג מונה למפקד המשטרה המלכותית בתואר המלכותי פרה רצ'ארין ובשנת 1769 הוא ארגן מסע צבאי נגד לורד פאנג הבורמזי, אותו הביס.
הוא מונה לשר הפרובינציות הצפוניות והיה הגנרל וראש המטה הכללי של הצבא במהלך הכיבושים נגד הבורמזים (1770), ואז מאוחר יותר נגד שליטי קמבודיה בפנום פן (1778). הוא כבש גם את ממלכת לאו (כיום לאוס) באותה שנה.
קריירה צבאית > לקיחת הכס

בשנת 1781 ממלכת תונבורי החלה להתפרק: מרד שמקורו בפרה סון בשטחים הצפוניים איים להפיל את השלטון, טקסין עצמו איבד את מעמדו כמלך, הממשלה הושעתה. בשנה שלאחר מכן, בשנת 1782, חזר טונדואנג לתונבורי עם צבאותיו כדי להרגיע את המרד המתמשך, עם הצלחתו בפעולה זאת במקום להחזיר את השלטון לטקסין, הוא הוציא את האחרון להורג, תפס את מקומו והקים את ממלכת ראטאנאקוסין. בכך החלה שושלת צ'אקרי שהיא עדיין השושלת השלטת בתאילנד עד היום (תחת ראמה העשירי, מלך תאילנד), למרות העובדה שהמדינה עברה תהפוכות פוליטיות עם השנים.
שלטון > בירה חדשה: בנגקוק

אחת מההחלטות הראשונות של המלך, מלבד לקיחת שמו של ראמה להיות לו לשם הכתר, הייתה ליצור בירה חדשה יותר ממזרח. הרעיון היה לא רק להגדיר מיקום אסטרטגי בעל יכולת טובה יותר להגנה מפני פלישות מהמערב, אלא גם לבצע ניקוי מהעבר, ולא לחקות את תקופת ממלכת איוטהאיה כנעשה בידי ממלכת תונבורי. בירתה החדשה נקראה ראטאנאקוסין, שפירושה "מקום בו מוחזק בודהה האזמרגד". ואכן הוא בנה ארמון עם מקדש בודהיסטי בו הוצב פסל בודהה האזמרגד המפורסם, סמל המלוכה התאילנדית. עיר זו היא עדיין בירת תאילנד, והיא נודעת בימינו כבנגקוק.
שלטון > התפשטות מזרחה

בין השנים 1784–1785 התרחש קרב ראך גאם-שואי מוט נגד הממלכה של וייטנאם לחוף ים סין הדרומי. היה זה קרב שהתרחש בדלתה של המקונג והיה כרוך בברית בין כוחות הים של סיאם לבין אלה של צבא אילי המלחמה של נגווין (מדרום לווייטנאם) נגד הווייטנאמים. על פי הבנת שליטי נגווין הייתה הברית הצבאית מקורה בפעולה אשר דרשה התפתחות צבאית וטריטוריאלית של ממלכת סיאם אל מעבר לגבולותיה ולתוך קמבודיה ולאוס ואף מעבר.
מעבר לכיבוש הצבאי מה שהיה חשוב עבור ראמה הראשון היה התפשטות התרבות התאילנדית, אורח החיים ונקודת מבט כללית יותר על כוחה של ממלכת סיאם בתוך מעצמה אזורית. כך כאשר המלך הצעיר של קמבודיה, הנסיך לשעבר אנג-אנג, עלה על כס המלוכה במקום אביו שהודח בשנת 1779, ראמה הראשון הורה לחטוף אותו.
הרעיון לא היה לכבוש את קמבודיה מבחינה צבאית אלא להביא את שליטה לבנגקוק כדי לגדל אותו כבנו. בהיותו מבוגר הוא היה אמור להפיץ את התרבות התאילנדית בארצו, מה שכבר נעשה בעבר על ידי הטלת מושל תאילנדי על צפון קמבודיה בתקופת טקסין. כשהגיע לבגרות בשנת 1794, אנג-אנג אכן נשלח חזרה לארצו כמלך, אך למעשה היה זה ממשל בובות, שלא היה מסוגל לקבל החלטות משלו ועדיין פעל תחת האימפריה הסיאמית.
שלטון > מלחמה במיאנמר

אם ההשפעה התאילנדית הצליחה להתפשט בשלווה בקמבודיה, לא היה זה אותו הדבר עבור מיאנמר. ואכן הבורמזים, היריבים הטריטוריאליים הגדולים, פתחו במתקפה על צפון סיאם בין השנים 1785–1786, מערכות אלו כונו לימים מלחמת תשעת הצבאות. כוחות סיאם על גבי הגבול נאבקו קשה אך יכלו לעמוד מספיק זמן כדי לאפשר לחילות מבנגקוק להתארגן ולהגיע כתגבורת צבאית. עם הגעתם הם גילו שהעיר למפנג בצפון נמצאת תחת מצור וכי מושלה נחטף.
ראמה הראשון עצמו היה שניהל את הלחימה, ובין אם הייתה לכך השפעה ובין אם לאו, התוצאה הייתה שחייליו הצליחו להשתלט על העיר מחדש. הוא הורה למתקפת נגד מהדרום, צפון חצי האי המלאי היה אזור תחת התקפה בורמזית ממושכת באותה התקופה. האי פוקט נכבש מידי תאילנד גם הוא לאחר מותו של המושל המקומי, אך הוא עבר השתלטות מחודשת במהרה על ידי כוחות ראמה הראשון. אחרי המלחמה בת השנתיים באה מלחמה אחרת, קצרה בהרבה בין סיאם לבורמזים. גם במלחמה זאת היו הבורמזים התוקפים אך פלישתם נבלמה בידי מתקפת נגד.
לאחר מלחמות אלו הוסדר גבול מיאנמר-תאילנד אשר עומד עד לימינו.
חיים אישיים

בשנת 1760 נישא ראמה הראשון לעתיד לנאק, בתו של מגן העיירה סאמוט סאקורן, אשר הפכה לימים המלכה אמרינדרה. נולדו לו בסך הכל 42 ילדים. יורשו של ראמה הראשון על כס המלכות של ממלכת סיאם היה הבן שנולד לו עם המלכה, אשר לימים יהפוך לראמה השני, מלך תאילנד.
ראמה הראשון נפטר ב-7 בספטמבר 1809 בעקבות מחלה קצרה ועזה בעודו בן 73.
מורשת

מנקודת מבט כללית שלטונו של ראמה הראשון מאופיין בהתבססות השטח שהיה בעבר לממלכת איוטהאיה ומעבר לכך בתוך ממלכה חדשה, זו של סיאם, שאת ביטחונה הבטיחה דרך סכסוכים רבים ממזרח ומערב. הוא הרחיב את התרבות התאילנדית לשטחים שכנים, במיוחד קמבודיה, וייטנאם ולאוס, ופיתח את תרבות בני עמו באמצעות בניית מקדשים רבים וכתבים פופולריים.
בנושא זה נודע בתחילת כתיבת אוסף היסטורי על תולדות ממלכתו. טקסט זה המכונה רמאקיאן מכונה הנרטיב הלאומי של תאילנד, והוא ידוע במיוחד עקב דיוקנאות של כלל המלכים. כל עבודתו בכללה אפשרה את הופעתה של שושלת מוצקה, יציבה וממושכת שעליה עדיין נשענת תאילנד של ימינו, שושלת צ'אקרי.
ראו גם

ראמה השני, מלך תאילנד
ראמה השלישי, מלך תאילנד
ראמה הרביעי, מלך תאילנד
ראמה החמישי, מלך תאילנד
רוז'סנטמארטון

| --- | --- |
סמל רוז'סנטמארטוןסמל רוז'סנטמארטון

 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  צפון הונגריה
 מחוז:  הווש הווש
 נפה:  נפת הטוון
 על שם:  מרטין מטור 
 שטח:  16.31 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,918 (1 בינואר 2021)
 קואורדינטות:  47°47′02″N 19°44′28″E﻿ / ﻿47.784°N 19.741°E﻿ / 47.784; 19.741 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.rozsaszentmarton.hu
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.רוז'סנטמארטון(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.רוז'סנטמארטון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רוז'סנטמארטון (בהונגרית: Rózsaszentmárton) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם ברוז'סנטמארטון מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 2,153 תושבים ובשנת 2021 רק 1,918 תושבים.
באזור נמצאו ממצאים מהתקופה הפרהיסטורית והיישוב הוקם לראשונה בסביבות שנת 1000 ומאז הוא מיושב לסירוגין. שמו הוזכר לראשונה בתעודות משנת 1231.
יהודי רוז'סנטמארטון

יהודים חיו ברוז'סנטמארטון במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 10 |  |
| 1880 | 20 | 930 |
| 1910 | 19 |  |
| 1920 | 22 |  |
| 1930 | 35 |  |
| 1941 | 29 | 2,219 |
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודי רוז'סנטמארטון שנרצחו בשואה
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז הווש |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | אגר  |  |
| ערים |  בלפאטפלווה •  פיזשאבון •  ג'נג'ש •  ג'נג'שפטה •  הטוון •  הווש •  קישקרה •  לרינצי •  פטרוואשארה •  ורפלט |  |
| כפרים | אפץ •דורמאנד •אצ'ד • אנדורנקטאליה • באטור • דמיין • אגרבקטה • אגרבוץ' • אגרצ'הי • אגרסלוק • אגרסולאט • פלדברה • פלשטארקאן • הוושרניוש • קרצ'נד • מקלאר • נג'טאליה • נוסוואי • נובאי • אושטורוש • סרוושקה • סוץ' • אבשאר • אטקאר • אדאץ' • דטק • דומוסלו • ג'נג'שהלאס • ג'נג'שאורוסי • ג'נג'שוימוש • ג'נג'שטריאן • הלמאיוגרה • קראצ'ונד • קישנאנה • לודש • מרקז • נג'פיגד • נג'רדה • פאלושוורשמרט • וץ' • וישונטה • ויסנק • מאטראסנטאימרה • אטאן • בוצונאד • ארדטלק • ארק • הוושווזקן • קמלה • פיי • טרנבוד • טרנמרה • טרנארש • טרנסנטמיקלוש • טרנז'דאן • טנק • טיסנאנה • זראנק • בולדוג • צ'אן • הרד • הורט • קרקהרסט • נג'קקנייש • פטפיבאניה • רוז'סנטמארטון • סיצ'י • זג'ווסאנטו • בלטון • בקלצה • ביקסנטמארטון • נג'ווישניו • סילוואשווארד • אלדברה • בשנייטלק • אגרפרמוש • קאל • קאפולנה • קומפולט • מזסמרה • מזטארקאן • נגיוט • פורוסלו • שרוד • סיהלום • טופלו • אוילרינצפלווה • בודון • ביקסק • ביקסנטארז'בט • ארדקוושד • פדמש• אישטנמזיה • איוואד • קישפיזש • מאטרבלה • מאטרדרצ'קה • פראד • פראדששוואר • רצ'ק • שירוק • סאילה • סנטדומונקוש • טרנללס • טרפש • וארסו |  |
| יישובים בנפת הטוון |
| --- | --- | --- |
| יישובים | הטוון • אפץ • אצ'ד • בולדוג • צ'אן • הרד • הורט • קרקהרסט • לרינצי • נג'קקנייש • פטפיבאניה • רוז'סנטמארטון • סיצ'י • זג'ווסאנטו |  |
ראש ישיבה

ראש ישיבה (בארמית: ריש מתיבתא; על הקיצור ר"מ) הוא תוארו של רב המנהיג ישיבה.
התפקיד

תפקיד ראש הישיבה קיים עוד מתקופת התנאים והאמוראים והיו שינויים רבים באופיו ובפרטיו בקהילות ישראל השונות ובדורות השונים עד ימינו. המונח "ראש ישיבה" מופיע פעם אחת בתלמוד, אך השימוש הסדיר בו החל כנראה רק בתקופת הגאונים, משהורחבה משמעות המילה "ישיבה" למובן המשמש כיום. בתקופת הגאונים עצמה נקרא ראש ישיבה גם "גאון יעקב".
בדרך כלל ראש הישיבה נדרש להיות סמכות תורנית חשובה ובעל ידע מקיף ויכולת לימוד בתלמוד. בישיבות רבות השיעור שמעביר ראש הישיבה נחשב השיעור הקשה ביותר ומיועד לבחירי התלמידים. ראש הישיבה גם קובע את סדר היום האידאולוגי והרוחני בישיבה ולעיתים עוסק גם בניהול האדמיניסטרטיבי שלה.
סמכויות

במשך הדורות היו שינויים במעמדו ובסמכויותיו של ראש הישיבה. לעיתים הייתה חפיפה בין תפקיד רב הקהילה לתפקיד ראש הישיבה, ובמקרים אחרים הייתה הפרדה גמורה בין ראש הישיבה לבין דמות פוסק ההלכה. מגמה זו התגברה בעולם הישיבות הליטאיות בדורות האחרונים, על רקע הפרדה כללית בין הלימוד הישיבתי ובין ההלכה המעשית, ומתקיימת גם היום בציבור החרדי, שבו יש בדרך כלל הפרדה בין דמויות מובהקות של ראשי ישיבה (כגון הרב שך והרב אהרן יהודה לייב שטינמן) ובין רבנים שעיקר חשיבותם כפוסקי הלכה (כגון הרבנים שלמה זלמן אוירבך ומשה פיינשטיין, אם כי גם אלה תפקדו כראשי ישיבות). אצל החסידים ראש הישיבה בכל חסידות הוא בדרך כלל השני בחשיבותו אחרי האדמו"ר.[דרוש מקור]
בחירתו

ראש ישיבה נבחר כמעט תמיד לכל חייו. מינוי ראש הישיבה נעשה לעיתים בידי הקהילה התומכת בישיבה, לעיתים על ידי התלמידים ולעיתים על ידי ראש הישיבה הקודם; בישיבות חדשות, פעמים רבות ראש הישיבה הוא זה אשר הקים אותה. במקומות ובזמנים שונים היה משקל משתנה למעמד הירושה האישית מאב לבן בראשות הישיבה, ולעיתים הועברה משרת ראש הישיבה לחתנו של ראש הישיבה הקודם (מקובל מאוד שראש הישיבה משיא את בנותיו לתלמידים מצטיינים בישיבה). סכסוכי ירושה מצויים מאוד, ומביאים פעמים רבות לפיצול של ישיבה לשתי ישיבות או למצב שבו יש שניים או שלושה ראשי ישיבה בישיבה אחת ואף יותר מכך, אם כי פעמים רבות יש טעמים אחרים לריבוי ראשי ישיבות (כמו בישיבת הר עציון). דוגמה לסכסוך ירושה שהדיו הגיעו לציבור הרחב ושנמשך שנים רבות נותנת ישיבת פוניבז'.
תלמידי הישיבה נוהגים כבוד מופלג בראש הישיבה, קמים בכניסתו לחדר ופונים אליו בגוף שלישי. בישיבות רבות נחשב שימוש של ראשי הישיבה בעניינים מעשיים יומיומיים לפעולה המקרבת את התלמיד לרב ומהווה זכות הניתנת לתלמידים מצטיינים.
ישנן ישיבות כמו הישיבה יוניברסיטי אשר מחלקות תואר ראש ישיבה ב' שמשמעות התואר היא ר"מ חשוב.
בישיבות אחרות כמו ישיבת פוניבז' או ישיבת סלבודקה קיים תואר משני בחשיבותו לראש הישיבה: מראשי הישיבה. תואר זה ניתן בדרך כלל לראשי ישיבה צעירים יותר.
ראו גם

גאונים
משגיח
ר"מ
לקריאה נוספת

מרדכי ברויאר, אוהלי תורה – הישיבה תבניתה ותולדותיה, הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תשס"ד, עמ' 336–365
רופרט ג'ונס

| --- | --- |
מייג'ור גנרל ג'ונס, אוגוסט 2016
מייג'ור גנרל ג'ונס, אוגוסט 2016
 לידה:  29 באפריל 1959  (בן 65) גרמניה המערבית
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 השכלה:  בית הספר שרבורן 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הגדוד ה-4, רגימנט הרובאים מפקד בריגדת החי"ר הראשונה מפקד כוח משימה משותף משולב - מבצע נחישות טבועה ראש מטה כוח ההזנקה המידי של חיל המשלוח המשולב
 פעולות ומבצעים
 הסכסוך בצפון אירלנד מלחמת בוסניה מלחמת אפגניסטן (2001–2021) מלחמת עיראק מבצע נחישות טבועה מלחמת האזרחים השנייה בעיראק
 עיטורים
 מסדר האימפריה הבריטית לגיון ההצטיינות
 
מייג'ור גנרל רופרט ג'ונס (באנגלית: Rupert Jones) (נולד ב-29 באפריל 1959) הוא איש צבא בריטי, אשר כיהן במספר תפקידי פיקוד שדה בכירים במלחמה העולמית בטרור, ובין היתר עמד בראש הכוח הבינלאומי במסגרת מבצע נחישות טבועה להשמדת המדינה האסלאמית. בתפקידו האחרון כיהן כראש מטה הפיקוד המבצעי של חיל המשלוח המשולב של הממלכה המאוחדת ובעלות בריתה. ב-2021 סיים את שירותו הצבאי ופרש. על שירותו ניתן לו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.