stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדי דוקאט
קריירת הכדורגל

דוקאט היה גם כדורגלן מצטיין. הוא החל את הקריירה במועדון סאות'נד יונייטד החובבני, וב-1905 הצטרף לוולוויץ' ארסנל מלונדון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2 - 0 על בלקברן רוברס ב-11 בפברואר, ושיחק בעמדת החלוץ המרכזי. לאחר שלא הרבה לשחק בעונת 1906/1907 הוא עבר לעמדת הקשר הימני, והפך לשחקן הרכב קבוע בעונת 1907/1908 ובעונת 1908/1909. בזמן ששיחק בארסנל הוא השתתף בשלושה משחקים במדי נבחרת אנגליה, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 6 - 1 על נבחרת אירלנד בבלפסט ב-12 בפברואר 1910. דוקאט הבקיע את שער הניצחון במשחקו השני, שהיה מול נבחרת ויילס ב-14 במרץ.
יכולתו ומשחקי הנבחרת של דוקאט זיכו אותו בתשומת לבם של מועדונים יותר בכירים מארסנל, שבאותה תקופה התמודד עם קשיים כלכליים. בסופו של דבר הוא הועבר לאסטון וילה ב-1912 תמורת 1,000 לירות שטרלינג, לאחר שהשתתף ב-188 משחקים והבקיע 21 שערים עבור ארסנל. לאחר ששבר את רגלו בעונתו הראשונה בווילה הוא התאושש ושיחק פעמים רבות, ובנוסף אף זכה לענוד את סרט הקפטן בניצחון על האדרספילד טאון בגמר גביע ה-FA של עונת 1919/1920. הוא זכה מחדש במקום בהרכב של נבחרת אנגליה לאחר שלא שיחק בה מאז 1910, וב-1920 השתתף בשלושה משחקים. הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה בניצחון 2 - 0 על נבחרת אירלנד ברוקר פארק ב-23 באוקטובר 1920.
דואקט עבר לפולהאם ב-1921, ולאחר פרישתו ב-1924 הוא החליף את פיל קלסו (שאימן אותו בארסנל) בתפקיד המאמן. אולם, שחקני פולהאם לא הפגינו רמת משחק גבוהה תחת הדרכתו של דוקאט, וסיימו במקומות ה-12 וה-19 בליגה השנייה בשתי העונות שבהן הוא כיהן בתפקידו. הוא פוטר ב-1926, ולאחר שעזב את פולהאם השתתף במשחקי חובבים.
לאחר הכדורגל והקריקט

לאחר שפרש מקריקט ב-1931 הוא עבד כמאמן קריקט באיטון במשך חמש שנים. לפני מות הפתאומי ב-1942 הוא עבד כעיתונאי ספורט במשך תקופה קצרה. מותו התרחש במהלך משחק קריקט בלורדס קריקט גראונד, וככל הנראה נגרם כתוצאה מהתקף לב. המשחק היה בזמן מלחמת העולם השנייה, והתמודדו בה נבחרות שיצגו את יחידת המשמר האזרחי שבה שירת דוקאט ויחידת משמר אזרחי מאזור סאסקס. לאחר מותו של דוקאט המשחק הופסק. דוקאט היה השחקן היחיד בהיסטוריה שמת בזמן משחק באצטדיון זה.
לקריאה נוספת

ג'ף האריס וטוני הוג, Arsenal Who's Who,‏ Independent UK Sports,‏ 1995 (ISBN 1-899429-03-4)
אנה וית

אנה וית-פנינגר (בגרמנית: Anna Veith-Fenninger; נולדה ב-18 ביוני 1989) היא גולשת אלפינית אוסטרית, אלופה אולימפית (סוצ'י 2014) ואלופת עולם בעלת 6 מדליות, מהן 3 זהב.
פנינגר זכתה ב-14 ניצחונות במסגרת גביע העולם ובשנים 2014 ו-2015 זכתה בגביע העולם הכללי. היא זכתה פעמיים ברציפות (2013 ו-2014) בתואר ספורטאית השנה באוסטריה.
ביוגרפיה

פנינגר נולדה בהאליין וגדלה בכפר אדנט שליד זלצבורג.
באולימפיאדת ונקובר (2010) סיימה פנינגר פעמיים במקום 16, בסופר G ובתחרות משולבת ובמקום 25 בגלישה במורד.
ביוגרפיה > אלופת עולם

באליפות העולם בסקי אלפיני שנערכה בגרמיש-פרטנקירכן אוסטריה בשנת 2011 זכתה פנינגר בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בתחרות משולבת ומדליית כסף, בתחרות הקבוצתית. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בסופר G ובמקום 17 בגלישה במורד.
באליפות העולם בסקי אלפיני שנערכה בשלדמינג אוסטריה בשנת 2013 זכתה פנינגר במדליית ארד בסלאלום ענק. נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 בגלישה במורד.
ביוגרפיה > אלופה אולימפית

באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכתה פנינגר בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בסופר G ומדליית כסף, בסלאלום ענק. נוסף לכך, היא סיימה במקום 8 בתחרות משולבת.
באליפות העולם בסקי אלפיני שנערכה בביוור קריק קולורדו בשנת 2015 זכתה פנינגר ב-3 מדמליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בסופר G ובסלאלום ענק ומדליית כסף, בגלישה במורד. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתחרות משולבת.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה במדליית כסף בסופר G.
דירוג עונה בגביע העולם

| עונה | גיל | כללי | סלאלום | סלאלום ענק | סופר G | גלישה במורד | משולב |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2007 | 17 | 108 | — | 40 | — | — | — |
| 2008 | 18 | 60 | — | 52 | 32 | — | 14 |
| 2009 | 19 | 20 | 39 | 52 | 15 | 21 | 7 |
| 2010 | 20 | 26 | — | — | 13 | 26 | 6 |
| 2011 | 21 | 12 | 59 | 33 | 7 | 6 | 9 |
| 2012 | 22 | 5 | 54 | 4 | 3 | 19 | 8 |
| 2013 | 23 | 3 | — | 2 | 3 | 8 | 13 |
| 2014 | 24 | 1 | — | 1 | 2 | 2 | 8 |
| 2015 | 25 | 1 | — | 1 | 2 | 2 | 1 |
| 2016 | 26 | נפצעה | נפצעה | נפצעה | נפצעה | נפצעה | נפצעה |
| 2017 | 27 | 74 |  | 48 | 26 | 45 |  |
| 2018 | 28 | 15 |  | 33 | 3 | 12 |  |
אלכסנדר ולאסוב

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1996 (בן 28) ויבורג, רוסיה
 גובה:  186 ס״מ 
 משקל:  67 ק"ג 
 תחום:  כביש
 התמחות:  טיפוס
 קבוצה נוכחית:  בורה–הנסגרוהה
 קבוצות עבר:  גזפרום רוס-ולו (2018–2019)   אסטנה (2021-2020)  
 הישגי שיא:  מרוצי קטעים: טור דה רומנדי (2022) וולטה אה ולנסיה (2022) חד-יומיים:  אליפות רוסיה (2019) ג'ירו דל'אמיליה (2020) אתגר המון ונטו (2020)
 
אלכסנדר אנאטולייביץ' ולאסוב (ברוסית: Александр Анатольевич Власов; נולד ב-23 באפריל 1996) הוא רוכב אופני כביש רוסי בקבוצת בורה–הנסגרוהה.
ביוגרפיה

נולד בויבורג.
ביוגרפיה > גזפרום רוס-ולו (2018–2019)

ולאסוב הפך למקצוען בשנת 2018 עם הצטרפותו לקבוצת גזפרום רוס-ולו הרוסית מדרג הפרו קונטיננטל. באותה עונה רשם את ההישג הגדול שלו עד לאותה נקודה, כשניצח את ה"בייבי ג'ירו", מרוץ הג'ירו ד'איטליה עד גיל 23, לאחר שהקדים את ז'ואאו אלמיידה ב-43 שניות ואת רוברט סטאנרד ב-53 שניות. לאחר מכן התבלט גם במרוץ בוגרים, כשסיים שלישי בטור סיביו, 53 שניות מאיוואן סוסה המנצח. לאחר מכן התחרה ולאסוב בטור דה ל'אווניר, מרוץ הקטעים החשוב והיוקרתי ביותר לרוכבים עד גיל 23, וסיים רביעי כללי, 1:36 מהמנצח טאדיי פוגאצ'אר. באליפות העולם עד גיל 23, סיים ולאסוב במקום ה-15.
ב-2019 פתח ולאסוב את העונה בספרד וסיים שמיני בוואלטה אה אנדלוסיה, 1:43 דקות מיאקוב פוגלסן המנצח. לאחר מכן סיים שמיני גם במרוץ Settimana Internazionale Coppi e Bartali, שם הפער שלו עמד על 37 שניות מהמנצח לוקאס המילטון. לאחר מכן התחרה בג'ירו די סיציליה, בקטע הרביעי והאחרון סיים חמישי, כשבדירוג הכללי סיים רביעי, 1:11 דקות מברנדון מקנולטי המנצח. ולאסוב המשיך להתחרות באיטליה וסיים עשירי בטור של האלפים, 4:27 דקות מהמנצח פאוול סיבאקוב. ולאסוב המשיך לבלוט במרוצי הקטעים, כשסיים שלישי בוואלטה אסטוריאס ושלישי בטור של סלובניה. הוא ניצח את אליפות רוסיה וסיים שביעי במקצה נגד השעון באליפות. בהמשך העונה השיג את הניצחון המקצועני הראשון בקריירה שלו כשניצח את הקטע השישי והאחרון בטור של אוסטריה, כשבדירוג הכללי סיים חמישי, 52 שניות מבן הרמנס המנצח. לקראת סוף העונה השיג עוד פודיום במרוץ קטעים, כשסיים שני בטור של אלמטי בקזחסטן, 26 שניות אחרי יורי נטרוב המנצח.
ביוגרפיה > אסטנה (2020–2021)

ב-2020 הצטרף ולאסוב לקבוצת הוורלד טים אסטנה. הוא פתח את העונה בטור דה לה פרובנס וניצח את הקטע השני לאחר שהתקיף יותר מ-2 קילומטרים לסיום ותפס את ההובלה במרוץ. בקטע השלישי, שהסתיים באמצע העלייה למון ונטו, סיים ולאסוב רביעי, 1:28 דקות מנאירו קינטנה המנצח. ולאסוב סיים לצד בן קבוצתו אלכסיי לוצנקו ויו קארת'י שסיימו במקומות השני והשלישי בהתאמה, איבד את ההובלה לקינטנה וירד למקום השני הכללי, עליו שמר עד הסיום, 1:04 דקות מקינטנה. לאחר תום פגרת הקורונה חזר ולאסוב להתחרות ברוט ד'אוקסיטניה, גם שם הראה ולאסוב את הכישרון שלו כשסיים שלישי, 23 שניות מאיגן ברנל המנצח, כשהוא מקדים שמות כמו טיבו פינו, ריצ'י פורט, באוקה מולמה ועוד. לאחר מכן השיג את הניצחון את הניצחון השני שלו בעונה, ב"אתגר המון ונטו", מרוץ חד יומי שמסתיים בעלייה למון ונטו, לאחר שהקדים את ריצ'י פורט ב-18 שניות ואת גיום מרטן ב-59 שניות. לאחר מכן המשיך גם למקום רביעי בגראן פיימונטה, ששימש כחלק מהכנה שלו לקראת השתתפות שנייה במונומנט ג'ירו די לומברדיה. במהלך המרוץ התקיף ולאסוב בעלייה לצ'יביליו וחבר לג'ורג' בנט ובן קבוצתו יאקוב פוגלסן, בעלייה המכריעה והאחרונה לסן פרמו דלה בטליה, לא עמד בקצב של בנט ופוגלסן אך הצליח לסיים שלישי, 51 שניות מפולגסן המנצח.
הערות שוליים

↑  Astana poach Alexander Vlasov from Gazprom-RusVelo, cyclingnews.com
אנטוניו דה ביובר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1885 
 פטירה:  10 באוקטובר 1971 (בגיל 86 בערך) 
 מדינה:  ספרד 
 בן או בת זוג:  María Rafaela Osorio de Moscoso López de Ansó 
 
אנטוניו דה לה סיירבה אי לוויטה, רוזן בַּיוֹבַּר (בספרדית: Antonio de la Cierva y Lewita Conde de Ballobar;‏ 1 בדצמבר 1885, וינה – 1971, מדריד) היה דיפלומט ספרדי ששימש כקונסול הספרדי בירושלים בתקופת מלחמת העולם הראשונה. לאחר גירוש הקונסול האמריקאי אוטיס אלן גלייזברוק הפך ביובר לקונסול המערבי היחיד בארץ ישראל שייצג את האינטרסים של כל מדינות המערב. על כך כתב ביומנו רונלד סטורס:
"מן הבחינה הבינלאומית שימש הקונסול הספרדי, הרוזן ביובר, במשרה החשובה ביותר; דיפלומט צעיר וחביב זה ייצג לא את ארצו בלבד, אלא אף את הארצות הניטראליות, ואחר כך את ממשלות ההסכמה, ועתה את ממשלות מרכז אירופה - כמעט את כל הממשלות הידועות והתרבותיות בעולם"
קורותיו

ביובר היה בן לאם יהודייה אוסטרית שהתנצרה ולאב שהיה הנספח הצבאי בשגרירות ספרד באוסטריה. בשנת 1911 הצטרף למשרד החוץ הספרדי ונשלח לקובה. בשנת 1913 הוטל עליו לשמש קונסול בירושלים, למרות גילו הצעיר וחוסר ניסיונו. על פי שמעון רובינשטיין, טרם יציאתו לארץ ישראל הונחה ביובר על ידי מלך ספרד אלפונסו ה-13 לסייע ליהודים בישראל כמיטב יכולתו.
עם הגיעו לירושלים באוגוסט 1913 שכר ביובר בית גדול ברחוב החבשים (רחוב אתיופיה) מידי משפחת נשאשיבי.
משפרצה מלחמת העולם הראשונה, ביטלו הטורקים את הקפיטולציות (שעל פיהן נתינים זרים נהנו מהגנתם של הקונסולים שלהם), והקונסולים של המדינות שלחמו באימפריה העות'מאנית (בראשן אנגליה, רוסיה, וצרפת) גורשו. בעקבות כך גבר כוחם של נציגי המדינות הנייטרליות בישראל, הקונסול האמריקאי ד"ר אוטיס גלייזברוק והקונסול הספרדי ביובר. ביובר הפך במהלך המלחמה לידידו של ג'מאל פאשה מפקד הארמייה הרביעית, וקשר קשרים טובים עם שאר צמרת השלטון העות'מאני והצבא הגרמני בירושלים. הוא גם קשר קשרי ידידות עם משפחות יהודיות, ובפרט עם אלו ממוצא ספרדי (ולירו, מני, ילין ועוד).
דה ביובר הפך לבא כוח האינטרסים הרומנים בארץ כשהצטרפה למלחמה ב-1916.
במהלך רוב שלבי המלחמה מילא הקונסול האמריקאי תפקיד חשוב, מכיוון שספינות אמריקניות היו היחידות שהגיעו לחופי ארץ ישראל, ודרכן העבירו יהודי ארצות הברית, באמצעות ארגון הג'וינט, סיוע רב ליישוב בארץ. הקונסול האמריקאי ניהל חלק גדול מסיוע זה שמנע את ההתמוטטות המוחלטת של הכלכלה, וסייע למשפחות רבות להינצל מרעב. עם כניסת ארצות הברית למלחמה בשנת 1917, העביר השגריר האמריקאי לביובר את האחריות על המשך פעילויות סיוע ועזרה אלו. אליעזר הופיין, ראש ועד הסיוע, הגיע עם ביובר להסדר, שעל פיו תנוהל עבודת הסיוע על ידי מחלקה מיוחדת בתוך בניין הקונסוליה הספרדית, ולרשותו של הופיין הועמד משרד פרטי.
עזרה נוספת שהעניק ביובר ליהודים במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה בהענקת מסמכים ספרדיים (בין היתר הוא הנפיק מסמכים למרדכי אהרון קאמיניץ בעליו של מלון קאמיניץ) ובהשתדלות אצל השלטונות הטורקים נגד מעצריהם של אנשי ציבור - וכך, לדוגמה, הצליח להביא לשחרורם של ד"ר יעקב טהון ושל אליעזר הופיין.
עם כניסתם של הבריטים לירושלים ב-9 בדצמבר 1917 היה ביובר שותף לטקסי הכניעה השונים. לאחר הכיבוש הבריטי הצטמצם תפקידו. רונלד סטורס, המושל הצבאי של ירושלים, כתב על המפגש עם ביובר:
"זה עתה סעדתי את ארוחת הערב עם הקונסול הספרדי שהיה פה בכל ימי המלחמה, וערך יומן שבו רשם רשימות מיום ליום. הוא מתגעגע עתה לכמה סרטני-ים וצדפות, לאכילה במלון שפרד. הוא סיפר לי כי ה"בושים" לא התעניינו כלל בגורל העיר; ועד ערב יום צאתם מן העיר שתו והתהוללו. על ג'מאל פשה הוא אומר כי היה 'מנוול' אך 'בחור טוב', ועל אנוויר כי אהב את הטיפה המרה; פלקנהאיין וקרס 'חביבים'.
אם לדון לפי אותם הקטעים מיומנו, שהואיל להראותני מזמן לזמן, חוששני כי היומן לא יפורסם בשלמותו בעודו בחיים."
יומנים אלו, הנחשבים למקור היסטורי חשוב לגבי התקופה, אכן לא התפרסמו בימי חייו של ביובר אלא רק זמן רב לאחר מותו.
לאחר ירושלים

בשנת 1920 הסתיימה תקופת שירותו של ביובר בירושלים והוא עבר לשרת כקונסול בדמשק מינואר עד נובמבר 1920. לאחר מכן שירת בטנג'יר ועזב את שירות החוץ ב-1921. עם פרוץ מלחמת האזרחים של ספרד הוא תמך בכוחות פרנקו. הוא מילא תפקידים שונים במשרד החוץ בתקופתו, בהם בנציגות ספרד בותיקן. במאי 1949 שב לירושלים המזרחית, שהייתה בשליטת ירדן, כקונסול, עד 1952.
לקריאה נוספת

Roberto Mazza, Antonio de la Cierva y Lewita:the Spanish Consul in Jerusalem 1914-1920, Jerusalem quaterly 40, page 41.
שמעון רובינשטיין, 'הקונסול האחרון בירושלים דון אנטוניו דה בלובר', בתוך: יעקב גרוס (עורך), ירושלים תרע"ח, 1917/8 - חורבן, נס וגאולה, הוצאת י' גרוס, גבעתיים 2007
תום שגב, ימי הכלניות - ארץ ישראל בתקופת המנדט, הוצאת כתר, 1999
עבודת הדוקטורט של Roberto Mazza, אוניברסיטת לונדון
בירושלים חג-פרידה לקונסול הספרדי, הארץ, מגילת פרידה מוועד העיר בירושלים, 25 ביולי 1919
הערות שוליים

↑  "הקונסול האחרון בירושלים דון אנטוניו דה בלובר", בתוך: יעקב גרוס (עורך), ירושלים תרע"ח, 1917/8 - חורבן, נס וגאולה, הוצאת גרוס, גבעתיים 2007
↑  אלוף דה בלובר, הודעה רשמית לכל הנתינים הרומינים (מודעה), החרות, 12 ביוני 1916
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258011105171  BNE: XX1185390  BnF: cb13562359n (data)  GND: 156605783  ISNI: 0000 0000 5929 8359  LCCN: n97037670  NTA: 338479163  RERO: 02-A020008930  SELIBR: 46200  SUDOC: 156210061  VIAF: 29697955   WorldCat (עם VIAF): 29697955
אנטוניו דה לה קרוס

חסוס אנטוניו "טוניו" דה לה קרוס גאייגו (בספרדית: Jesús Antonio "Toño" De La Cruz Gallego, נולד ב-7 במאי 1947 בלאון שבספרד) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי. כשחקן, מילא דה לה קרוס את עמדת הבלם והוא נודע בעיקר בשל תקופתו בברצלונה, שם שיחק בין 1972 ל-1980. לפני ששיחק בברצלונה שיחק במדי ריאל ואיאדוליד וגרנדה. כמו כן, ייצג את נבחרת ספרד במספר משחקים ואף נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1978. לאחר פרישתו ממשחק עבד כמאמן, לרוב במערכת הנוער של ברצלונה.
קריירה כשחקן > קריירת מועדונים

דה לה קרוס נולד בלאון, והוא החל את הקריירה המקצועית שלו במדי ריאל ואיאדוליד, ששיחקה באותן שנים בליגה השנייה. את הופעת הבכורה במדיה ערך ב-6 בנובמבר 1966, בהפסד 4-1 לספורטינג חיחון. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, בהיותו בן 19, תפס מקום קבע בהרכב ועד סוף העונה השתתף ב-23 משחקי ליגה. לאחר שהחמיץ את רוב עונת 1967/1968 בשל פציעה, הוא שב להרכב בסוף שנת 1968. בעונת 1969/1970 שיחק בכל 38 מחזורי הליגה, אך לא הצליח למנוע את ירידתה של קבוצתו לליגה השלישית בתום העונה.
יכולתו הטובה של דה לה קרוס במדי ואיאדוליד זכתה לתשומת לבה של גרנדה מהליגה הראשונה, ובקיץ 1970 היא החתימה אותו במדיה. הוא השתלב במהרה בקבוצתו החדשה ופתח בכל 30 משחקי הליגה לעונת 1970/1971, עת הגיעה גרנדה למקום ה-10. גם בעונתו השנייה בגרנדה פתח בכל מחזורי הליגה, שהתרחבה ל-34 מחזורים, והוא סייע לקבוצתו להגיע למקום ה-6. ברצלונה, מהבכירות שבכדורגל בספרד, צירפה אותו לשורותיה בקיץ 1972, וגם בקבוצה זו הפך לשחקן הרכב החל מהרגע שהגיע, תחת אימונו של רינוס מיכלס ההולנדי. דה לה קרוס פתח ב-29 מ-34 המשחקים בליגה ועזר לברצלונה להגיע למקום ה-2. דה לה קרוס כבש שער ראשון במדי ברצלונה, שהיה גם שערו הראשון בליגה הראשונה, בניצחון 2-0 על ריאל סרגוסה ב-7 בינואר 1973.
בעונתו השנייה במועדון, עונת 1973/1974, היה אחד מעמודי התווך בזכייה ראשונה באליפות ספרד מזה 14 שנים, לצד שחקנים כגון מרסיאל פינה, חואן מנואל אסנסי ויוהאן קרויף. דה לה קרוס פתח בכל 34 מחזורי הליגה ואף כבש שער נגד קבוצתו לשעבר, עת ניצחה ברצלונה ב-28 באוקטובר 1973 את גרנדה בתוצאה 4-0. דה לה קרוס הוסיף להיות שחקן משמעותי במדי הקבוצה גם בעונות הבאות, אם כי ברצלונה לא הצליחה לזכות באליפות נוספת בשנים אלה. את רוב עונת 1976/1977 החמיץ בשל פציעה שסבל ממנה והוא שותף ב-11 משחקי ליגה בלבד. בעונת 1977/1978 שב לפתוח בהרכב ברצלונה. בסוף העונה, באפריל 1978, כבש דה לה קרוס בשני מחזורים רצופים, בניצחון על אלצ'ה ובהפסד לראיו וייקאנו, ובמחזור האחרון של הליגה הורחק בכרטיס אדום לראשונה בקריירה שלו, בניצחון 1-0 על ולנסיה. ברצלונה זכתה בעונה זו בגביע הספרדי. דה לה קרוס פתח בהרכב הקבוצה עת ניצחה בגמר את לאס פאלמס בתוצאה 3-1. כמו כן, היה שותף להגעתה של ברצלונה לחצי גמר גביע אופ"א, שם הודחה על ידי פ.ס.וו. איינדהובן.
בעונת 1978/1979, אז היה בן 31, התערער מעמדו האיתן של דה לה קרוס בברצלונה. הוא שותף ב-22 משחקי ליגה וב-7 נוספים בטורניר גביע מחזיקות הגביע. במשחק הגמר, בו פגשה ברצלונה את פורטונה דיסלדורף, נכנס דה לה קרוס כמחליף בדקה ה-57, כשהמשחק בשוויון 2-2. המשחק המשיך להארכה, בו ניצחה ברצלונה בתוצאה 4-3 וזכתה בתואר לראשונה בתולדותיה. בעונת 1979/1980 שותף בשני משחקים בלבד, שניהם בגביע המחזיקות, ולכן הוא פרש ממשחק באופן סופי בתום העונה, בגיל 33.
קריירה כשחקן > קריירת נבחרות

דה לה קרוס זכה לייצג את נבחרת ספרד ב-6 משחקים. הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הייתה ב-28 באוקטובר 1970, אז היה שחקן גרנדה, במשחק ידידות מול יוון. בהמשך שותף במשחק אחד במהלך מוקדמות מונדיאל 1974, אך נבחרתו כשלה להעפיל לטורניר הגמר. לקראת מונדיאל 1978 שיחק ב-2 משחקי הכנה ונכלל בסגל הנבחרת לטורניר עצמו. דה לה קרוס השתתף במחזור הפתיחה של שלב הבתים, אז הפסידה ספרד לאוסטריה בתוצאה 2-1. ספרד הודחה כבר בשלב הבתים.
קריירה כמאמן

לאחר פרישתו ממשחק החל דה לה קרוס לעבוד כמאמן במערכת הנוער של ברצלונה. בנובמבר 1987 התמנה לתפקיד המאמן הראשי של סבדל, שהייתה אז בליגה הראשונה. דה לה קרוס ניסה לעזור לקבוצה להישאר בליגה הראשונה, אך הוא כשל במשימתו והיא ירדה לליגה השנייה בתום עונת 1987/1988. כעבור מספר מחזורים בעונתו השנייה בסבדל, בהם קבוצתו לא הצליחה לנצח, פוטר מתפקידו. במשך מספר שנים אימן את הקבוצה החובבנית של ברצלונה, שלימים הפכה לקבוצת המילואים השנייה במועדון. במהלך עונת 2002/2003 היה חלק מצוות האימון של לואי ואן חאל בקבוצה הבוגרת של המועדון. כשוואן חאל פוטר ב-28 בינואר 2003, תפס דה לה קרוס את מקומו והוא מילא את תפקיד המאמן למשך משחק אחד, בו הפסידה ברצלונה לאתלטיקו מדריד בתוצאה 3-0. זמן קצר לאחר מכן התמנה רדומיר אנטיץ' כמאמן הראשי של הקבוצה.
תארים > כשחקן

אליפות ספרד (1): 1973/1974
הגביע הספרדי (1): 1977/1978
גביע מחזיקות הגביע (1): 1978/1979
אנה כריסטי (סרט, 1930)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  מחזה של יוג'ין אוניל
 בימוי:  קלרנס בראון 
 הופק בידי:  קלרנס בראון,
 תסריט:  פרנסס מריון 
 עריכה:  יו ווין
 שחקנים ראשיים:  גרטה גרבו צ'ארלס ביקפורד 
 מוזיקה:  הרברט סטוטהרט
 צילום:  ויליאם דניאלס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בפברואר 1930
 משך הקרנה:  89 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה 
 הכנסות:  1,500,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   annachristie
 דף הסרט ב־IMDb
 
אנה כריסטי (באנגלית: Anna Christie) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1930 עם גרטה גרבו בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על המחזה "אנה כריסטי" של יוג'ין אוניל (1921) שזיכה אותו בפרס פוליצר. העיבוד הראשון לקולנוע נעשה כסרט אילם בשנת 1923. המחזה הוצג בהבימה ב-1957 עם מרים זוהר בתפקיד הראשי.
זהו הסרט המדבר הראשון של גרבו. בניגוד לשחקנים רבים מאותה תקופה, ששילוב סאונד בקולנוע פגע בקריירה שלהם, גרבו השתלבה בסרטים המדברים למרות המבטא הזר שלה, ואף הגיעה לשיאים שרק שחקנים מעטים זכו להם.
גרטה גרבו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר על הבימוי והצילום.
תקציר העלילה

כריס כריסטופרסון (ג'ורג' מריון) הוא רב חובל מזדקן של דוברת פחם שעוגנת בנמל ניו יורק. הוא גר בדוברה ביחד עם ידידתו האלכוהוליסטית מרטי אוונס (מרי דרסלר) והם נוהגים לבלות את מרבית זמנם בשתייה על הדוברה ובבר של לארי (לי פלפס).
כריס הוא מהגר משוודיה, הוא עזב את אשתו ובתו אנה במינסוטה. אשתו מתה ואנה נשארה אצל קרובי משפחה שניצלו אותה בעבודה בשדה והטרידו אותה מינית. לבסוף ברחה לסיינט פול ועסקה בזנות לאביה כתבה שהיא עובדת כאחות בבית חולים.
היא כתבה לו שהייתה חולה אושפזה בבית חולים וכעת היא רוצה להגיע אליו ולנוח אף על פי שלא ראתה אותו מגיל חמש.
היא מגיעה לבר ונפגשת עם אביה וידידתו. כריס מציע לה לגור איתו על הדוברה והיא מסכימה מחוסר ברירה.
לילה אחד מתחוללת סערה והם אוספים לדוברה שלושה ימאים שאיבדו את דרכם בערפל.
אחד מהם הוא מט בורקה (צ'ארלס ביקפורד), אנה מטפלת בו והוא מתאהב בה. הם יוצאים לבלות בלונג איילנד ובחזרה לדוברה הוא מציע לה נישואים.
כריס מתנגד שאנה תינשא לימאי כי הרבה ימאים ממשפחתו טבעו בים. גם אנה מסרבת להצעתו וכאשר הוא לוחץ עליה לקבל הסבר היא נשברת ומגלה לו על עברה כזונה בסיינט פול. מטי ההמום מקלל אותה ובורח.
לבסוף הוא מתחרט, חוזר לדוברה, משלים עם האב ומחבק את אנה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| גרטה גרבו | אנה כריסטי |  |
| צ'ארלס ביקפורד | מט בורקה | ימאי |
| מארי דרסלר | מרטי אוונס | ידידה של כריס |
| ג'ורג' מריון | כריס כריסטופרסון | אבא של אנה |
| לי פלפס | לארי | ברמן |
הערות שוליים

↑  אנה כריסטי בהבימה 1957, באתר ארכיון הבימה
אנאנדין עמאר

| --- | --- |

 לידה:  1886 Khangal, מונגוליה 
 הוצאה להורג:  10 ביולי 1941 (בגיל 55 בערך) גיא ההריגה בקומונרקה, רוסיה 
 מדינה:  מונגוליה 
 מקום קבורה:  גיא ההריגה בקומונרקה 
 מפלגה:  המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה 
 
אנאנדין עמאר
אנאנדין עמאר (במונגולית: Анандын Амар;‏ 1886 - 10 ביולי 1941) היה ראש מדינת מונגוליה בשנים 1932 עד 1936 ושירת פעמיים כראש ממשלת מונוגליה בשנים 1928–1930 ו-1936–1939. עמאר היה פוליטיקאי מוערך, והיה ידוע בהגנתו על העצמאות המונגולית כלפי השליטה ההולכת וגוברת של ברית המועצות על המדינה. למרות זאת, ניסיונותיו לעצירת הטיהורים של הורלוגין צ'ויבלסאן וה-NKVD הסובייטי כשלו. הפופולריות של עמאר גם גרמה לטיהורו על ידי צ'ויבלסאן בעשירי ביולי, 1941.
ראשית חיים וקריירה

עמאר נולד בשנת 1886 במחוז חנגל שבפרובינציית בולגאן בצפון-מרכז מונגוליה. בבית הספר, עמאר למד מונגולית, מנצ'ורית וטיבטית. מאוחר יותר הוא עבד את דרכו מפקיד מקומי לתפקיד במשרד החוץ של מונגוליה מ-1913 עד 1919.
מאוחר יותר הצטרף עמאר למפלגת העם המונגולית בשנת 1923, ונבחר לנשיא הוועד המרכזי של הMPRP באוגוסט 1924. בשנים 1923 - 1928 כיהן עמאר כסגן ראש הממשלה, ובמקביל החזיק בתיקי ממשלה אחרים בתקופות שונות, כולל; שר לענייני חוץ, שר לענייני פנים ונשיא המועצה הכלכלית.
ראשית חיים וקריירה > ראש הממשלה (קדנציה ראשונה)

עמר מונה לראש ממשלה ב־21 בפברואר 1928, לאחר מותו של באלינגיין טסרנדורג'. הסובייטים, שכבר חשדו ביוקרה שממנה נהנה במונגוליה, צמצמו את סמכותו בכך שהקצו אותו מייד לעבוד במכון כתבי היד. הקדנציה הראשונה של עמאר כראש ממשלה הסתיימה ב־27 באפריל 1930.
בשנים 1930 - 1932 היה יו"ר ועדת המדע, ובאותה תקופה כתב שני ספרים; השנה העשירית והפקה מדעית (1931) והתפתחות הכתב הלאומי המונגולי (1933). בשנים 1932 - 1936 כיהן כיו"ר נשיאות בית המועצה הקטנה.
ראשית חיים וקריירה > ראש הממשלה (קדנציה שנייה)

עמאר מונה לראש ממשלה בפעם השנייה (ובמקביל לשר החוץ) ב־22 במרץ 1936, לאחר סילוקו של פלג'דין גנדן משני המשרדים. גנדן התנגד ללחץ הסובייטי להשמיד את הכנסיות הבודהיסטיות של מונגוליה ונזף בפומבי ביוסיף סטלין בקבלת הפנים של שגרירות מונגוליה. על אף שעמאר היה ראש הממשלה החדש, ח'ורלוג'ין צ'ויבלסן הפך לפוליטיקאי המועדף החדש של סטלין, וכראש משרד משרד הפנים החדש שנוצר היה בפועל האדם החזק ביותר במונגוליה. צ'ויבלסאן הגדיל את כוחו במאי 1936, כאשר שינה את כללי ועדת הפנים על מנת להקל על מעצרם של פוליטיקאים בכירים ללא התייעצות עם הממונים הפוליטיים.
זמן קצר לאחר שהפך לראש ממשלה בשנת 1936, החמירו עמאר ודנסראנבליגין דוגום, יו"ר נשיאות "המועצה הקטנה" עם צ'ויבלסאן ומוסקבה כאשר חננו אסירים שהשתתפו בפרשת לקומבה לכבוד חגיגות חמש עשרה למהפכה. אויביו של עמאר, ובמיוחד צ'ויבסלן, השתמשו באירוע כדי לקשר אותו לטבעת הריגול הפיקטיבית של לקומבה. עמאר הואשם יותר ויותר בהשתתפות בפעילות אנטי מהפכנית שגרמה לצ'יבאלסן להצהיר: "עלינו להיפטר מיוצר הצרות הפיאודלי הזה, עמאר!"
הדחקות סטליניסטיות

עמאר אינו היה יכול למנוע את הטיהורים הגדולים שגרמו יועצי צ'ויבלסאן וה-NKVD במשרד הפנים של המדינה משנת 1937 עד 1939. במשפט הראווה הראשון, שהועלה בתיאטרון המרכזי בין 18 ל -20 באוקטובר 1937, בכה עמאר בגלוי, כאשר חבריו הקרובים נידונו למוות.
טיהור

בגלל המשך הפופולריות של עמאר בקרב המונגולים, סטלין היה להוט לחסל אותו. הוא הורה לצ'ויבלסן כי מנהיג המפלגה דורג'אווין לוונשאנרב יפתח בקמפיין תעמולה נגד ראש הממשלה הפופולרי, וב־6 במרץ 1939 הוקיע לובשנשארב את עמאר בישיבה מורחבת של הוועד המרכזי של ה- MPRP ואמר כי "עזר למזמינים אנטי-ממשלתיים, התנגד למעצרם והזניח את הגנת הגבולות. הוא בגד בארצו שלו והיה בוגד במהפכה. ברגע שצ'יבאלסן אישר את הגינוי, הוועד המרכזי פנה במהירות כנגד עמאר.
להגנתו עמאר אמר:
"אף על פי שאני מאמין בדת, הדבר היחיד שאני מאמין בו עוד יותר הוא שמונגוליה צריכה לעמוד איתן על רגליה כדי להפוך למדינה עצמאית. אני אוהב את המדינה שלי. הראיתי זאת עם עבודתי. הייתי בין הראשונים שהתמסרו להתפתחות של ארצי, ולבי נשבר כאשר אני סוף סוף חוזה בעצמי נקרא בוגד ומואשם בפשע"
עמאר נמצא אשם בתום המשפט היומי. הוא הורחק ממשרדו של ראש הממשלה, גורש מ- MPRP ונעצר על ידי משרד הפנים. ביולי 1939 עבר המקרה של עמר ל- NKVD, ועמאר נשלח לעיירה הסיבירית צ'יטה ואחר כך למוסקבה. עם סילוקו של עמאר, נבחר צ'ויבלסן לראש ממשלה והפך למנהיג הבלתי מעורער במונגוליה, ובמקביל החזיק במשרדו של ראש הממשלה, שר לענייני פנים, שר המלחמה ומפקד הכוחות המזוינים של מונגוליה.
משפט והוצאה להורג

במוסקבה עונה עמאר עד להודאתו המלאה בכל ההאשמות שהושמעו נגדו. למרבה האירוניה, בעודו ממתין למשפט במוסקבה עמאר נכלא עם לוונשאנשארב, אותו אדם שעצר אותו ואשר נפל קורבן לטיהוריו של צ'ויבלסאן זמן קצר לאחר מכן.
ב־10 ביולי 1941, עמר נשפט על ידי טרויקה סובייטית ונידון למוות. לאורך כל המשפט עאמר עמד על כך שאם הרפובליקה העממית המונגולית הייתה באמת מדינה עצמאית, עליו להיות מועמד לדין בבית משפט מונגולי. דבריו המוקלטים האחרונים היו "זה אופייני שכאשר מעצמה גדולה מיישבת מדינה קטנה, מנהיגיה נעצרים ונרדפים. הניסיון האישי שלי ממחיש את היחס הזה של ברית המועצות כלפי מונגוליה ”.
הוא הוצא להורג מיד במגרש הירי קומונארקה ליד מוסקבה. גופתו קבורה שם.
טיהור שמו

ב־15 בדצמבר 1956, לאחר שבדק את הטיהורים של סטלין, לא מצאו עמיתים צבאיים שום עדות לפשעיו של עמאר. ב־25 בינואר 1962 הוא שוקם וב־26 בספטמבר 1989 הוחזרה חברותו ב- MPRP.
הערות שוליים

↑  History of the Mongolian People's Republic, Cambridge : East Asian Research Center, Harvard University : distributed by Harvard University Press, 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257655805171  CiNii: DA16333986  GND: 1156205697  ISNI: 0000 0001 0956 3174  LCCN: n85381739  NTA: 072070382  VIAF: 15187844   WorldCat (עם VIAF): 15187844