בית הנבחרים הבריטי
היסטוריה

ראשיתו של הפרלמנט הבריטי במועצה שייעצה למלך אנגליה בימי הביניים. מועצה מלכותית זו, אשר התכנסה מעת לעת על פי זימונו של המלך כללה את נציגי הכנסייה, האצולה ואף נציגי מחוזות שונים (שכונו אבירי הפלך). אסיפות אלה התכנסו לרוב כאשר בית המלוכה נזקק למסים על מנת לממן את פעולותיו, ונדרש שכנוע חברי המועצה (נציגי האצילים למעשה) בנחיצות מיסים אלה.
במהלך פגישות אלה דרשו הנציגים כי המלך ישמע את טענותיהם השונות בטרם יסכימו על המיסים – וכך נוצרה למעשה סמכות החקיקה בענייני מיסים של המועצה.
ב"פרלמנט לדוגמה" של שנת 1295 נציגי המחוזות השונים (המחוזות הכפריים – counties וכן הערים חופשיות – boroughs) הורשו לראשונה להשתתף במועצה, והחל הנוהג שכל מחוז כפרי שלח שני אבירים של אותו מחוז, ונציגי העיר שלחו שנים משועי העיר (שני "בורגנים"). במהלך השנים הראשונות להתכנסויות אלה היו נציגי הערים חסרי השפעה שכן למלך הייתה הסמכות לשלול מעיר חופשית את מעמדה (בעוד שהמחוזות הכפריים הוענקו לאצילים שונים, והמלך לא יכל לשלול מהם את שטחיהם בלא משפט ולקיחת תוארי האציל). כל התנגדות של תושבי הערים להצעות המלך הביאו למעשה לשלילת חופשיותה של העיר, ונציגי הערים הפכו ל"עוני הן" לכל דרישות המלך.
הפרדות הפרלמנט הבריטי לבית עליון ותחתון אירעה בתקופת מלכותו של אדוארד השלישי. האבירים ונציגי הערים החופשיות יצרו את הבית התחתון – "House of Commons" ואילו נציגי הכנסייה והאצולה הגבוהה התכנסו בבית הלורדים.
אף שהאבירים ונציגי הערים נותרו כפופים לאצילים ולמלך, הם המשיכו לדרוש לעצמם סמכויות. במהלך "הפרלמנט הטוב" (בשנת 1376) יושב ראש הבית סר פיטר דה לה מר התלונן על המיסים הגבוהים, דרש מהכתר דין וחשבון על הוצאותיו, וביקר את ניהול הצבא. הבית התחתון אף דרש מהמלך לפטר כמה משריו. המלך אדוארד השלישי אסר את דה לה מר, אולם זמן קצר לאחר מותו של המלך הוא שוחרר מכלאו.
בתקופת מלכותו של ריצ'רד השני המשיך הבית התחתון להדיח את שרי המלך, ודרשו פיקוח על ההוצאות הציבוריות בטרם יאשרו את המיסים. על אף סמכויות אלה נותר הבית התחתון חלש מבית הלורדים ומהמלך.
כוחה של המלוכה התגבר במהלך מלחמות השושנים בסוף המאה ה-15 עם ירידת כוחם של בתי האצולה ואיתם כוחם של שני בתי הפרלמנט. בתקופה זו היה כוחו של המלך כמעט מוחלט, ואילו הפרלמנט הסכים לכל דרישות המלך. במהלך שלטונה של שושלת טיודור במהלך המאה ה-16 נשאר כוחו של הכתר כמעט מוחלט. עם עלייתו של בית סטיוארט לשלטון, השתנתה המגמה והחל להתגבר כוחו של הפרלמנט. בשל התנהלותם של שני המלכים הראשונים לבית סטיוארט, ג'יימס הראשון וצ'ארלס הראשון, אשר נמנעו מלכנס את הפרלמנט, גברו המחלוקות בין הפרלמנט לבית המלוכה בשאלות של סמכויות המלך והמיסוי. מחלוקות אלה הביאו לפרוץ מלחמת האזרחים האנגלית ולעריפת ראשו של המלך וביטול המלוכה ובית הלורדים בשנת 1649. בתחילה היה בית הנבחרים השליט במדינה, אולם למעשה אוליבר קרומוול הפך לשליט יחיד ואף פיזר את הפרלמנט בשנת 1653. אחרי מותו המצב החל לחזור לקדמותו, ובשנת 1660 נבחר פרלמנט חדש, והמלוכה ובית הלורדים הושבו על כנם. אירועים אלה היוו פגיעה קשה בכוח בית המלוכה וסמכויותיו ובמהלך המהפכה המהוללת בשנת 1688 אף החליט הפרלמנט על הדחת המלך ג'יימס השני והמלכת מלך אחר במקומו.
בתחילת המאה ה-18 התגבש מוסד ראש הממשלה, כאשר המלך ג'ורג' הראשון לא הרבה לעסוק בענייני בריטניה, והלורד הראשון של האוצר, סר רוברט וולפול, הנהיג למעשה את הממשלה. ב־1782 נערכה בבית הנבחרים הצבעת אי האמון הראשונה, בעקבותיה התפטר ראש הממשלה הלורד נורת'. למרות זאת לקח זמן מה עד שהתקבל הרעיון שהצבעת אי אמון היא מחייבת, ושראש ממשלה זקוק לאמון בית הנבחרים.
במהלך המאה ה-19 עבר הפרלמנט שורת רפורמות שהביאו להיותו גוף שאכן ייצג את העם:
עד תקופה זו הייצוג ניתן למחוזות השונים ללא קשר למספר התושבים בהם. קביעת גבולות המחוזות השונים הייתה נתונה בידי הכתר, אולם לא התבצעה בסדירות, והדבר יצא אנומליות רבות. כל מחוז היה זכאי לייצוג של שני נציגים, גם אם במהלך מאות השנים מאז שנקבעו גבולותיו מספר התושבים בו קטן או גדל. כך מנצ'סטר, בה היו למעלה ממאה אלף איש לא זכתה לייצוג עצמאי, אלא הייתה רק חלק מהמחוז הכפרי שהקיף אותה, ולעומת זאת היו עשרות מחוזות בהם מספר המצביעים עמד על מאות בודדות ואפילו עשרות. מחוזות אלו נקראו "מחוזות רקובים", והבולט בהם היה "אולד סארום" בו שני הנציגים נבחרו על ידי 11 מצביעים. בית הנבחרים ניסה לשנות מצב זה בחוק הרפורמה של 1831 אולם החוק נחסם על ידי בית הלורדים. בית הלורדים שינה את דעתו והעביר את החוק לאחר שראש הממשלה הוויגי, צ'ארלס גריי, יעץ למלך ויליאם הרביעי לפתור את הבעיה החוקתית על ידי מינוי של עשרות לורדים התומכים ברפורמה לבית הלורדים, ובית הלורדים, מחשש להצפתו בלורדים חדשים, הסכים להעביר את החוק בשנת 1832. חוק הרפורמה 1832, המכונה "חוק הרפורמה הגדולה" (Great Reform Act) ביטל את "המחוזות הרקובים", יצר מחוזות בחירה חדשים לערים או במחוזות כפרים שאוכלוסייתם גדלה, וקבע דרישות סף אחידות לזכות ההצבעה בכל אזורי הבחירה.
הרפורמות הנוספות של 1867 ושל 1884 הביאו להרחבת זכות הבחירה – שהייתה תלויה בבעלות על רכוש או פרמטרים דומים, ואף בצורה שונה ממחוז למחוז. הרפורמות הורידו את הרף והביאו לאחידות בתנאים הנדרשים, ובכך יותר מהכפילו את מספר בעלי זכות הבחירה, אולם עדיין רק כ־60% מהגברים זכו לזכות בחירה. הן גם המשיכו לתקן את העיוותים בגודל המחוזות, והנהיגו הצבעה חשאית.
ב־1885 החלה תהליך של ביטול אזורי הבחירה להם שני נציגים בבית הנבחרים. בשנת 1948 נותרו רק אזורי בחירה להם נציג אחד בבית הנבחרים, ובוטלה סופית האפשרות להצבעה כפולה שנבעה מקיום מחוזות הבחירה של האוניברסיטאות הגדולות (בהן אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג'), ומהרישום לבחירה על סמך בעלות על רכוש באזור בחירה השונה מאזור המגורים, וכך הצבעה בשני המחוזות.
ב־1909 החל משבר חוקתי ומאבק כוח בין בית הנבחרים לבית הלורדים בעקבות חוק התקציב של ממשלתו הליברלית של הרברט הנרי אסקווית'. התקציב שכונה "תקציב העם" הציע להנהיג מיסים פרוגרסיביים ומיסי קרקעות, דבר שעורר את התנגדות האצולה. בית הלורדים סירב לאשר את חוק התקציב, בפעם הראשונה מאז המאה ה־17, ועל אף שלבסוף הוא העביר את התקציב תמורת ויתור על מס הקרקעות, אסקווית החליט לפעול על מנת להגביל את כוחו של בית הלורדים. אחרי שתי מערכות בחירות שהתקיימו ב־1910 (ושאחריהן אסקווית המשיך לשלוט, אולם ללא רוב מוחלט בפרלמנט) ולאחר שאסקווית שכנע את המלך לאיים שוב, כמו ב־1832, בהצפת בית הלורדים בלורדים ליברליים שייתמכו ברפורמה, עבר ב־1911 חוק הפרלמנט, שהפחית את כוחו של בית הלורדים. מעתה הוא היה יכול לעכב חוקים רק למשך זמן מוגבל – שנתיים עבור חוק רגיל, וחודש עבור חוקים הנוגעים לכספים. בנוסף, חוק זה קבע לראשונה כי המדינה תשלם משכורות לחברי בית הנבחרים – על מנת לאפשר לא רק לאנשים בעלי אמצעים להיבחר לפרלמנט.
זכות הבחירה האוניברסלית לבית הנבחרים הוכרה בזכות התנועה הסופרז'יסטית שדרשה את זכות הבחירה לנשים, ובזכות מלחמת העולם הראשונה. ב־1918 ניתנה לראשונה לחלק מהנשים זכות ההצבעה – זכות ההצבעה הוגבלה בהתחלה רק עבור נשים מעל גיל שלושים בעלות הכנסה מסוימת ומעלה. באותה השנה, בוטלו מבחני ההכנסה והרכוש לגברים. עשור לאחר מכן, ב־1928, הוענק מלוא שוויון הזכויות בבחירות לנשים, והונהגה זכות בחירה לכל אזרח מעל גיל 21.