זלמן ארן
קורות חיים > שר החינוך

תחילה לא רצה ארן להתמנות לשר בממשלת ישראל השביעית. על אף שהוצע לו בעבר לכהן כשר החינוך והתרבות הוא סירב לכך ודוד בן-גוריון אף חשב כי ארן לא מתאים לתפקיד. למרות זאת, בנובמבר 1955 מונה לשר החינוך והתרבות והיה איש מנגנון ראשון שנשא בתפקיד לאחר שני אנשי הרוח, זלמן שזר ובן-ציון דינור. כתנאי להסכמתו לתפקיד דרש ארן להכפיף את מנהל ההסברה למשרד החינוך והדבר אכן נעשה. ארן פעל להעמדת החינוך בראש סדר העדיפויות הלאומי. בתקופתו גדל תקציב מערכת החינוך בשיעור משמעותי והורחב חוק חינוך חובה לגילים 14–16.
בד בבד דאג לפיתוח החינוך הקדם-מקצועי ולהקמת מוסדות על יסודיים דו-שנתיים, תלת-שנתיים וארבע-שנתיים תוך הנהגת הקלות בשכר לימוד: שכר הלימוד נגבה באופן מדורג בהתאם להכנסות המשפחה וקריטריונים אחרים. הדבר גרם לגידול דרמטי במספר תלמידי התיכונים העבריים. לימים עוררה תוכנית זו של ארן ביקורת חריפה על כך שיצרה את תהליך ה"הסללה", שהפנה את בני ערי הפיתוח והפריפריה ("ישראל השנייה") לחינוך המקצועי, בעוד ששיעורם בחינוך התיכוני העיוני היה נמוך מאוד. ארן גם קידם את חוק המועצה להשכלה גבוהה, שהוצע קודם לכן על ידי קודמו בתפקיד, בן-ציון דינור, ונכנס לספר החוקים רק באוגוסט 1958, עת הושלם הליך החקיקה. כמו כן מינה את חברי המועצה, תוך שהוא מעמיד עצמו בראש המועצה.
ארן תמך בהפיכתו של תיאטרון "הבימה" לתיאטרון הלאומי של ישראל ועמד בראש הוועדה שהמליצה לעשות כן. מרבית השרים תמכו בהצעה אך שאריתם ואף שחקני התיאטרון עצמו הסתייגו ממנה וביקשו להכריז על התיאטרון כממלכתי. בסופו של דבר אושר המהלך וארן אף הגדיל את המענק השנתי לתיאטרון, על מנת לרצות את שחקני התיאטרון הוותיקים.
ב-21 במרץ 1960 התפטר מתפקיד שר החינוך עקב תמיכת ראש הממשלה בן-גוריון בתביעות הסתדרות המורים בהנהגת מזכירה הכללי שלום לוין לבלעדיות על ייצוג המורים, כנגד ניסיונו של ארן להגיע לפשרה על הכרה חלקית בארגון המורים. במקומו התמנה לשר החינוך אבא אבן.
דרכו של ארן חזרה למשרד החינוך נסללה בשנת 1963, אחרי התפטרות בן-גוריון והקמת ממשלה חדשה בראשות לוי אשכול. כבר באותה התקופה נחשב לחבר בצמרת הבחירה של מפא"י, על אף שלא היה חבר הממשלה.
הקדנציה השנייה של ארן כשר החינוך ארכה עד דצמבר 1969. בשנים אלו יזם וקידם ארן רפורמה חינוכית מקיפה אשר אושרה סופית בכנסת ביולי 1968. עיקר הרפורמה היה: שינוי מבנה מערכת החינוך (6 שנים לבית הספר היסודי, 3 שנים לחטיבת הביניים ו-3 שנים לבית הספר העל-יסודי); הרחבת חוק חינוך חובה חינם, על ידי הכללה הדרגתית של כיתות ט' ו-י' במסגרת חינוך החובה; הקמת בתי ספר על-שכונתיים ואינטגרטיביים; פיתוח תוכניות לימודים חדשות; ואקדמיזציה של המורים. שני היעדים שהגדיר ארן לרפורמה זו היו העלאת הרמה הלימודית-חינוכית של כלל תלמידי ישראל, והמרצת תהליכי האינטגרציה החברתית של בני העדות והשכבות השונות. ארן ניסה ליישם חלק מהמהלכים בעת כהונתו הראשונה, אולם לא הצליח עקב מספר סיבות, ביניהן קשיים כלכליים. ההצעה להרחבת חוק חינוך חובה חינם לגילי 14–17 אושרה אומנם על ידי הממשלה, אך ההצעה לא הגיעה לידי מימוש.
לצורך ביצוע הרפורמה הוקמה ועדה פרלמנטרית, בראשות אלימלך-שמעון רימלט, לבחינת מבנה מערכת החינוך. הכנסת אימצה את המלצותיה ביולי 1968 ולאורה הוחלט ליצור חינוך יסודי שש-שנתי ולהקים את חטיבות הביניים.
הוא היה מעורב בייסוד קרנות שסייעו בבניית מוסדות חינוך, בעיקר על-יסודיים באזורי פיתוח (למשל "קרן חינוך ארצות הברית-ישראל"). בעת סיום כהונתו הושלמה בנייתם של למעלה מ-50 בתי ספר מקיפים. ארן שיתף פעולה עם רשת "אורט ישראל" ובדצמבר 1964 נחתם עמה הסכם שבמסגרתו התחייבה הרשת להכפיל את מספר התלמידים בבתי הספר שלה עד 1969. ארן אף נאם בקונגרס הרשת ביידיש, שנערך ברומא באוגוסט 1965, כאות הערכה על פעילותה בישראל.
משנת 1963 פעלה בבאר שבע אגודה עות'מאנית במטרה לייסד אוניברסיטה בבאר שבע, שנקראה המכון להשכלה גבוהה בנגב. בשנת 1964 מינה ארן ועדה לצורך בחינת האפשרות להקמת אוניברסיטה בנגב. עיריית באר שבע רכשה בשנת 1965 את "בית היאס", בניין ששימש בעבר כמלון, כדי שישמש לפעילותו של המכון להשכלה גבוהה בנגב. בשנת 1965 התקיימה שנת הלימודים הראשונה במסגרת המכון להשכלה גבוהה בנגב. עברו עוד מספר שנים עד שהמכון הוסב בצורה רשמית לאוניברסיטה. לימים הפכה האוניברסיטה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
באותה השנה הקים את אגף התרבות במשרד החינוך ומינה את יצחק נבון לעמוד בראשו. מטרת המבצע הייתה להרחיב את ידיעת קרוא וכתוב בעברית בקרב מבוגרים. ייחודו של המבצע היה בניסיון השיטתי והמקיף ובגיוס של מוסדות אזרחיים וצבאיים לפתרון הבעיה. צה"ל העמיד חיילות לרשות משרד החינוך ואלה נשלחו אל "החזית", אל יישובים בהם היה ריכוז גבוה של מבוגרים חסרי השכלה או בעלי השכלה מעטה. המבצע החל במושבים באזורים מרוחקים והורחב אל עיירות פיתוח, שכונות בערים ויישובים במרכז הארץ.
במהלך כהונתו גדל מספר התלמידים בבתי הספר העל-יסודיים ב-34 אחוזים, אך מספר התלמידים בבתי הספר המקצועיים גדל אף יותר, ב-94 אחוזים.
ב-1964 נעשה ניסיון להביא את להקת הביטלס להופעה בישראל, אולם "הוועדה הבין-משרדית לאישור הבאת אמנים מחוץ לישראל" קבעה כי "ללהקה זאת אין כל ערך אמנותי", וכן "הופעות הלהקה גרמו להיסטריה ולהשתוללות המונית של בני נוער". על אף שנטען לא אחת שההופעה לא אושרה בשל התנגדותו של ארן לכך, עדויות אחרות מצביעות על כך שכלל לא היה מעורב בהליך קבלת ההחלטה.
במקביל לביצוע הרפורמה במערכת החינוך, אותה הגה וקידם, הציע ארן להעניק את פרס ישראל לבן-גוריון. תחילה נענה בן-גוריון בחיוב לקבלת הפרס, אולם עת פורסמו שמות מקבלי הפרס האחרים הודיע בן-גוריון כי "לא מגיע לי פרס בעד מילוי חובתי לארצי". לדעת יצחק גרינברג, מחבר הביוגרפיה של ארן, אחת הסיבות לסירובו של בן-גוריון לקבל את הפרס הייתה כדי לגרום אכזבה לארן ולבן-ציון דינור (שהיה יושב ראש ועדת השופטים של הפרס). ייתכן שארן נפגע מכך והדבר גרם לצינון יחסיו עם בן-גוריון.
ארן תמך בהתאחדות מפלגות הפועלים ובהקמת המערך עוד בשנת 1961, ובכנס של מפא"י בהוד השרון שנערך ב-7 בינואר 1965, טען ארן כי "נחצבה שעת רצון להתלכדות זו".
בעת כהונתו כשר החינוך הוקמו גם הטלוויזיה החינוכית הישראלית (1966) ומפעל "אמנות לעם".
בשנים האחרונות לכהונתו היה ארן היוזם של הקמת המרכזים הקהילתיים המוכרים בשם מתנ"סים (1969) ביישובי ישראל, לפי דוגמה שהייתה ידועה במערב.