גנואה (כדורגל)
היסטוריה > תחילת התחרות ושנות הזוהר של גנואה

שנה לאחר מכן, ב-1898, קמה התאחדות הכדורגל האיטלקית שהקימה גם את הליגה האיטלקית הבכירה, וכעבור עונה אחת בלבד מהקמת קבוצת הכדורגל באופן רשמי, בעונת 1898, הפכה גנואה לקבוצה הראשונה אי פעם שזוכה באליפות איטליה. הקבוצה זכתה באליפות זאת במגרש ה"Velodrome Humbert I" בטורינו. בעונה לאחר מכן שינתה גנואה את שמה ל"מועדון הקריקט והכדורגל של גנואה" (ללא האתלטיקה), ושינתה את צבע חולצות השחקנים לפסים אנכיים של לבן וכחול שנודעים באיטליה בשם "biancoblu". הקבוצה המחודשת המשיכה לשלוט בליגה האיטלקית וזכתה בעוד 2 אליפויות רצופות, בעונות 1899 (שהייתה למעשה טורניר נוק-אאוט בין 5 קבוצות) ו-1900. בשנת 1901 שינתה הקבוצה את צבע חולצות השחקנים פעם נוספת לכחול נייבי ואדום, למדי החצי-חצי שנודעים באיטליה בשם "rossoblu", צבעים שמשתמשים בהם עד היום קבוצות אחרות באיטליה כמו בולוניה, קליארי ועוד קבוצות מליגות קטנות. הקבוצה איבדה את תואר האליפות לראשונה רק בעונת 1901 למילאן (בזמנו "מועדון הכדורגל לקריקט וכדורגל מילאן") שזכתה לראשונה, אך השיבה את התואר ב-1902, ואף זכתה בעונות 1903 ו-1904, ובכך השלימה 6 אליפויות ב-7 העונות הראשונות בכדורגל האיטלקי, כאשר יובנטוס מסתמנת כיריבה הגדולה שלה בעונות הללו, שסיימה סגנית ולא הייתה רחוקה מזכייה  בתואר האליפות. גנואה הייתה גם הקבוצה הראשונה בכדורגל האיטלקי ששיחקה משחקים בינלאומיים, כאשר ביקרה בצרפת ב-27 באפריל 1903, שיחקה נגד ניס וניצחה 3–0. בשנים לאחר תקופת האליפויות דעכה גנואה לאיטה.
בשנת 1908 החליטה ההתאחדות האיטלקית לאסור על רכישת שחקנים זרים בליגת האיטלקית. גנואה, שרוב שחקניה הבולטים היו אנגלים, נפגעה קשות וניסתה להביע מחאה על גזירה זו ביחד עם מילאן, טורינו ופירנצה, שאף פרשו מהתחרויות של ההתאחדות בעונה העוקבת. בעונה לאחר מכן הפכה ההתאחדות את החלטתה ואפשרה לקבוצות לקבל שחקנים זרים לשורותיהם, וגנואה התחזקה ובנתה את הסגל מחדש. כמו כן, בשנים אלו עברה גנואה לשחק באצטדיון הנוכחי שלה - אצטדיון לואיג'י פראריס, שנקרא גם "אצטדיון מראסי", שהכיל בזמנו 25,000 מקומות ונחשב לחדיש, בדומה לאצטדיונים בכדורגל האנגלי בתקופה הזאת.
עם הקמתה של נבחרת איטליה בכדורגל ב-1910, הייתה גנואה למקור גאווה לעיר ששלחה שחקנים רבים לנבחרת כמו אדוארדו מריאני, אנריקו סרדי ורנצו דה וצ'י, שהיה קפטן הנבחרת תקופה מסוימת. האנגלי ויליאם גרבוט מונה למאמן הקבוצה, שהיה מוכר ברחבי איטליה בהיותו כריזמטי ובמנהג שלו לעשן טבק במקטרת, וכונה על ידי השחקנים "מיסטר" (כינוי כללי למאמן באיטלקית), בניסיון להפיח בה חיים מחדש. גנואה זכתה באליפות איטליה בעונת 1914/1915, אם כי התואר הוענק לה רשמית רק בשנת 1919, עם סיום מלה"ע ה-1, בגלל חוסר האפשרות לסיים את הליגה עד הסוף בגלל המלחמה. במהלך המלחמה נהרגו שחקני הקבוצה לואיג'י פרארי (על שמו נקרא אצטדיון הקבוצה), אדולפו ג'נצו, קרלו מראסי, אלברטו סוסונה וקלאודיו קסנובה בעת שירותם הצבאי בצבא איטליה. בנוסף, נהרג אחד ממייסדי המועדון, ג'יימס ריצ'רדסון ספנזלי, בגרמניה מה שהיווה מכה קשה למועדון. זמן מה לאחר המלחמה הקבוצה התאוששה, וזכתה בשתי אליפויות בעונות 1922/1923 ו-1923/1924, שהייתה האליפות הראשונה בה הוצג סמל ה"סקודטו" (scudetto), שמשמעותו הייתה שהקבוצה שזכתה בו, זכתה גם בזכות לענוד את "מגן הסקודטו" לאורך העונה הבאה בשילוב עם דגל איטליה. בשנים אלו כיכבו בסגל הקבוצה: ג'ובאני דה פרה, לואיג'י בורלנדו ורנצ'ו דה וצ'י. ב-1928 שינתה גנואה את שמה ל"מועדון הכדורגל גנואה 1893" (Genova 1893 Circolo del Calcio) באופן זמני בגלל המשטר הפשיסטי באיטליה, שרצה למחוק את הקשר לקריקט ולאנגליה מהמועדון, שזוהה כאנגלי. ביתר העשור הקבוצה סיימה כסגנית עוד 4 פעמים, והייתה פקטור משמעותי בצמרת, כאשר העונה האחרונה בה היוותה פקטור בצמרת הייתה 1929/1930, בה סיימה סגנית אלופה.
בעונת 1933/1934 נשר המועדון לסרייה ב' בפעם הראשונה בתולדותיו, אך כעבור עונת גלות אחת חזר לליגה הבכירה. הזכייה הראשונה והיחידה של גנואה בגביע האיטלקי הייתה בעונת 1936/1937, בה גברה על רומא 1–0 בגמר בזכות שערו של מריו טורטי. בעונת 1939/1940 הגיעה הקבוצה לגמר ה"קופה איטליה" פעם נוספת אבל הפסידה 1–0 לפיורנטינה.