stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלגול שלג
ייחודים וכוונות

רבי שלום שרעבי כותב, שאחר הטבילה בשלג יכוון תיבת "בצלמון" מהפסוק "בפרש ש-די מלכים בה תשלג בצלמון" בכתיב מלא, העולה בגימטריה 216.
הרב מרדכי אליהו כותב, שבשעה שמניח את השלג על מצחו יכוון כי של"ג עולה בגימטריה 333, כנגד ג׳ אלפין שעולים בגימטריה של״ג. ובעת שמניח את השלג על המצח יאמר "וסר עוונך וחטאתך תכופר", ובזה ילכו כל עוונותיו, ובתנאי שיהרהר בתשובה.
התנגדות

רמח"ל כותב שהמון העם טועה לחשוב שהחסידות תלויה באמירת מזמורים רבים ווידויים ארוכים מאד, צומות קשים, וטבילות קרח ושלג, אותם הוא מגדיר כ”דברים אשר אין השכל נח בהם ואין הדעת שוקטה”.
גם הגר"א כתב שעל האדם להתייסר לא בתעניות וסיגופים אלא רק ברסן פיו ובתאוותיו, וזוהי התשובה וזהו כל פרי העולם הבא, וזה יותר מכל התעניות והסיגופים שבעולם.
על האדמו"ר רבי ישראל מרוז'ין מסופר שכאשר אחד מחסידיו השתבח בפניו על כך שהוא נוהג בגלגול שלג ושאר סיגופים, הצביע האדמו"ר על סוס בחצר ואמר שאף הוא נוהג בגלגול שלג ושאר סיגופים ובכל זאת אינו אלא סוס.
בתרבויות אחרות

שימוש בשלג, קרח או מים קרים כאמצעי סיגוף למטרת בקשת מחילה וכפרה, מאבק ביצר או טהרה, מוכר במידת מה גם בכמה תרבויות אחרות.
דוגמה היסטורית מפורסמת הוא המקרה של ההליכה לקנוסה שבו לפי המסופר בשנת 1077 הקיסר הגרמני היינריך הרביעי, ניצב בשלג שלושה ימים, כורע ברך לפני שערי טירת האפיפיור בעיירה קנוסה, כשהוא יחף ולבוש בגדי צמר של איכר וביקש מהאפיפיור רחמים ומחילה.
הבישוף בונוונטורה מספר בספר האגדות שלו על חיי פרנציסקוס מאסיזי על מקרה שבו פרנציסקוס התגלגל ערום בשלג כחלק ממאבקו בפיתויי היצר.
בתרבות היפנית של היום מוכרת פרקטיקה סגפנית (כחלק מדת השינטו ומדת הבודהיזם בגרסה יפנית) שמכונה mizugori או takigyo שבה אנשים שופכים על עצמם מים קרים או עומדים במשך זמן ממושך בתוך מפל מים קרים כדי לטהר את עצמם מבחינה רוחנית.
הערות שוליים

↑  רבי אלעזר מוורמייזא, ספר הרוקח, הלכות תשובה, סימן י"א.
↑  רבי חיים טירר, סידורו של שבת - חלק ב <מהדורה חדשה>, דרושים, דרוש ג, פרק ג, מאמר ה, ירושלים תשנ"ה, עמ' קל"ז, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  הסיפור מופיע גם אצל רבי יוסף שאול נתנזון, דברי שאול, מהדורה תנייינא, פר' וישלח, ד"ה וירא ויצר לו, לבוב תרל"ח, דף מ"ח, עמ' ב', שציין את מקור הסיפור מספר האמונות והדעות של רבי סעדיה גאון. במהדורות הספר המצויות כיום, לא מופיע הסיפור, וכן אינו נזכר ב"דרך השב" שבמאמר חמישי (מהדורת הרב קאפח, אות ה', עמ' קפ"ב ואילך). על גלגוליו של הסיפור, ועל הספרים המביאים אותו, ראו שמואל אשכנזי, אלפא ביתא קדמיתא דשמואל זעירא, ירושלים תש"ס, עמ' 400–407.
1 2  הרב מרדכי אליהו, מאמר מרדכי, פרק צ"ז.
↑  רבי יוסף חיים מבגדאד, רב פעלים, יורה דעה, חלק א' סימן מ"ד.
1 2  רבי יוסף חיים מבגדאד, רב פעלים, יורה דעה, חלק א', סימן מ"ד.
↑  רבי שלום נח ברזובסקי בספרו נתיבות שלום, פרשת שמות, בשם רבי נחום מצ'רנוביל.
↑  ספר תהלים, פרק ס"ח, פסוק ט"ו.
↑  רבי שלום שרעבי, נהר שלום, דף מ"ו, עמוד ב'. ראו שם כוונות נוספות לגלגולי שלג.
↑  אל"ף בגימטריא 111, כפול 3=333.
↑  מסילת ישרים, פרק א.
↑  אגרת הגר"א.
↑  ספר הבדיחה והחידוד: צדיקים ורביים, חסידים ומתנגדים / אלתר דרויאנוב - פרויקט בן־יהודה, 650, באתר benyehuda.org
↑  Bonaventure, The Life of S. Francis, 1610, פרק 5
↑  Misogi,Mizugori,Misogi-harae, Basic Terms of Shinto
↑  The Ritual Significance of Purification Practices in Japan, Carmen SAPUNARU TAMAS, Kwansei Gakuin University Humanities Review Vol.19, 2014
נהר אל-בארד

| --- | --- |

 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  צפון לבנון
 תאריך ייסוד:  1949 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  6,000 (2014)
 קואורדינטות:  34°30′48″N 35°57′35″E﻿ / ﻿34.51333°N 35.95972°E﻿ / 34.51333; 35.95972
 www.nahrelbared.net
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןנהר אל-בארד(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןנהר אל-בארד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תושבי המחנה במצעד חגיגי בשנת 2005
נהר אל-בארד (בערבית: مخيم نهر البارد, מילולית: "הנהר הקר") הוא מחנה פליטים פלסטינים הנמצא במחוז צפון לבנון שבלבנון, 16 קילומטר מצפון לעיר טריפולי.
עד 2007 חיו במחנה כ-30,000 תושבים – פליטים פלסטינים מ-1948 וצאצאיהם. לאחר העימות במחנה בין צבא לבנון בפיקודו של פרנסואה אל-חאג' לבין ארגון הטרור הסוני פתח אל-אסלאם, שנמשך מספר חודשים באמצע 2007, ושבמהלכו נמלטו כל תושבי המחנה וחלק גדול ממנו נהרס, שבו אליו כ-6,000 מתושביו (נכון לינואר 2014).
המחנה, הנמצא על שפת הים התיכון, נקרא על שם הנהר העובר מדרומו. על פי הסכם קהיר מ-1969, הצבא הלבנוני אינו נכנס בדרך כלל לשטח מחנות הפליטים הפלסטיניים וביטחון הפנים במחנות הוא באחריות הארגונים הפלסטיניים.
המחנה הוקם בדצמבר 1949 על ידי הצלב האדום במטרה לתת דיור לפליטים פלסטינים שהתמקמו בבקעת הלבנון ובפרברי טריפולי וסבלו מתנאי החורף הקשים שם. בניגוד לרוב מחנות הפליטים בלבנון, שהוקמו בצמוד לעריה המרכזיות של לבנון, נהר אל-בארד הוקם במקום המרוחק מערים לבנוניות מרכזיות, והעיר הקרובה אליו - טריפולי, מרוחקת כ-16 ק"מ ממנו. למרות זאת, בשל מיקומו על הכביש המוביל לסוריה וקרבתו היחסית לגבול הסורי, הפך אזור המחנה עם השנים למרכז מסחרי לתושבי נפת עכאר, בה שוכן המחנה.
מבנה המחנה

המחנה מחולק למחנה הרשמי המכונה גם "המחנה הישן" ולחלק שרשמית איננו מצוי בתחומי המחנה ומכונה "המחנה החדש". שטח המחנה הרשמי הוא 0.2 קמ"ר בלבד והוא נמצא באחריות אונר"א. השטח שמסביב למחנה הרשמי, מתפרש בעיקר מצפון למחנה הרשמי, ובאופן פחות מדרום וממזרח למחנה הרשמי. הצפיפות בו פחותה מבמחנה הרשמי ומתגוררות בו בעיקר משפחות שנהנות מרווחה כלכלית יחסית.
המחנה הוא בצורת מלבן כשהכביש הראשי צפונה עובר בחלקו הדרומי של המחנה ורחוב השוק בניצב לו. החלקים השונים של המחנה נקראים על שם מקומות בגליל: ספוריה, סעסע, דמון (אנ'), צפת וכדומה. אזורים אחרים קרויים על שם מקור המשפחות המתגוררת בהן. לדוגמה: אזור "אל-מגרבי", בו מתגוררות משפחות שמוצאן ממרוקו, תוניס ואלג'יריה והגיעו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20.
עימות 2007

אור ל-20 במאי 2007 פשט כוח שהשתייך לכוחות ביטחון הפנים של לבנון על בית בטריפולי, שבו, על פי החשד, נמצאו אנשי ארגון פתח אל-אסלאם שביצעו יום לפני כן שוד בנק בעיר. בעקבות הפשיטה החל יום קרב ברחובות הסמוכים לאזור הפשיטה בין כוחות הממשלה ובין אנשי ארגון הטרור. בתגובה, פשטו אנשי פתח אל-אסלאם על נקודת ביקורת מעבר של צבא לבנון באזור מחנה נהר אל-בארד והרגו מספר חיילים בשנתם. צבא לבנון הגיב מידית בהרעשה ארטילרית של מחנה הפליטים.
במשך יותר משלושה חודשים ניהל צבא לבנון מצור על מחנה הפליטים בשילוב ירי ממסוקי תקיפה והרעשות ארטילריות שהסבו למחנה נזק כבד ולמעשה, הרסו אותו כליל. כל תושבי המחנה (כ-27,000 נפש) עזבו אותו; רובם לאל-בדאווי - מחנה פליטים קטן המצוי בפאתי טריפולי (שאוכלוסייתו הוכפלה תוך שבועות) וחלקם הדרימו עד אזורי ביירות וצידון. האזרחים האחרונים שנותרו במחנה, 25 נשים ו-37 ילדים ממשפחות אנשי פתח אל-אסלאם, פונו אף הם ב-24 באוגוסט 2007. ב-2 בספטמבר 2007 הסתיימה הלחימה לאחר שצבא לבנון השתלט על כל שטח המחנה והכניע את כיסי ההתנגדות האחרונים של אנשי פתח אל-אסלאם.
שיקום המחנה

בזמן הלחימה ואחריה טיפלו בפליטים סוכנויות הסיוע של האו"ם, ובעיקר אונר"א. הפליטים שנעקרו מבתיהם התאכזבו מחוסר סיוע המדינות הערביות לשיקומם. נכון לסוף 2008, 88% מהסיוע הכספי לשיקום המחנה ולתמיכה בפליטי המחנה הגיע ממדינות המערב ובעיקר מארצות הברית ומנורווגיה. לאחר סיום הלחימה כל בתי המחנה נהרסו באופן יזום על ידי ציוד מכני הנדסי כדי לאפשר את בנייתו מחדש מן היסוד. פרויקט השיקום של המחנה הוא הפרויקט הגדול ביותר שעומד (נכון ל-2014) בפני אונר"א ועלותו הכללית היא 345 מיליון דולר.
נכון לינואר 2014, 1,321 משפחות (5,857 נפש) שבו לחיות בבתיהם החדשים במחנה, ו-284 חנויות חדשות במחנה סופקו לסוחרים. שאר המשפחות שנעקרו, 3,546 במספר (15,723 נפש), ממשיכות לחיות בדיור זמני שנבנה סביב למחנה ובמחנה הפליטים אל-בדאווי.
ראו גם

מבצע ברדס 54–55
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Nahr el-Bared camp profile, באתר אונר"א
1 2  Hugh Macleod, "Life set to get harder for Nahr al-Bared refugees", באתר IRIN, ‏ 5 בנובמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010981947505171  LCCN: no2009178193  VIAF: 123567883   WorldCat (עם VIAF): 123567883
נועם פתחי

| --- | --- |

 לידה:  30 במאי 1974 (בן 50) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  גלי ישראל, עכשיו 14, רדיו דרום, מקור ראשון, רדיו תל אביב 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  noam.fathi
 טוויטר:  noam_fathi
 
נועם פָתְחִי (נולד ב-30 במאי 1974) הוא פובליציסט, שדרן רדיו, רעיונאי ומגיש טלוויזיה ישראלי.
מגיש תוכנית אקטואליה יומית ברדיו גלי ישראל ורדיו דרום לצד יותם זמרי ובעל פינה שבועית ברדיו תל אביב. בנוסף לעבודתו ברדיו, מנחה לצד שי גולדשטיין את התוכנית 'פתחי את שי' בערוץ עכשיו 14. השתתף בפאנלים של התוכניות 'שבע עם איילה חסון', 'חדשות שישי' ו'הפטריוטים'. פתחי משמש כמבקר טלוויזיה בעיתון 'ישראל היום'.
ביוגרפיה

גדל ברחובות. יש לו אחות אחת הצעירה ממנו בארבע שנים. את רוב השירות הצבאי העביר במפח"ש, בלילות ניהל ברים על מנת לעזור כלכלית למשפחתו. עבד בשוק היהלומים בארצות הברית במשך ארבע שנים ולאחר מכן שב לישראל.
בתחילת שנות ה-2000 החל את עבודתו בעולם הפרסום. תחילה עבד במשרד טמיר כהן, ולאחר מכן עבר לגיתם BBDO.
בשנת 2003 עבר למשרד הפרסום גליקמן נטלר סמסונוב, עבד בו כקופירייטר בכיר והוא אחראי ליצירת קמפיינים ובהם דמויות כמו "אשר", בגילומו של אסי כהן במסגרת קמפיין של הבנק הבינלאומי, ואת דמות המזכירה של שוקה, בגילומה של שני כהן. באוקטובר 2015 סיים את עבודתו במשרד לאחר קניית החברה על ידי רשת פרסום בינלאומית שלא רצתה עוד בשירותיו.
ביוגרפיה > חיים אישיים

פתחי רווק. מתגורר בתל אביב.
פעילות ברשת

לפתחי יותר מ-90 אלף עוקבים בטוויטר וכ-45 אלף עוקבים בפייסבוק, שם הוא מפרסם סטטוסים הומוריסטיים בנושאי רווקות, מזון ואקטואליה, לצד סטטוסים ביקורתיים על התקשורת ועל השמאל בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
החל משנת 2013 מגיש פתחי פינה שבועית ברדיו תל אביב בשם "אחד החזקים", בה הוא מציג סטטוסים שפורסמו בפייסבוק ובטוויטר במהלך השבוע. בדצמבר 2015 הפיק אירוע תחת שם זה ובו התקיים מפגש בין כותבי הסטטוסים ועוקביהם.
בשנת 2014 החל לכתוב באתר nrg טורי דעה, וכן להשתתף בכתיבת המדור הסאטירי של מקור ראשון, "בריחת המוחות".
החל מיוני 2016 פתחי מגיש יחד עם יותם זמרי את התוכנית "פתחי וזמרי בעם", תוכנית רדיו יומית ברדיו גלי ישראל ורדיו דרום. פתחי מגדיר את התוכנית כ"פאנטואליה" - שילוב של Fun (כיף, בידור) ואקטואליה. באוקטובר 2018 זכתה התוכנית בפרס אגודת העיתונאים לתוכנית מלל ברדיו.
משתתף מאז שנת 2017 בתוכנית הסאטירה "עד כאן!" ב"כאן 11" ביחד עם קומיקאים וכוכבי רשת.
השתתף כחבר פאנל בתוכנית "הפטריוטים" ב"עכשיו 14" במהלך התקופה שבין נובמבר 2021 לאפריל 2022. בשנת 2023 חזר להופיע מדי פעם בתוכנית, בעיקר כשחברו יותם זימרי מנחה אותה. בנוסף, משתתף בפאנל של המהדורה המוקדמת בהגשת ליטל שמש.
משמש מבקר טלוויזיה ב"ישראל היום".
בשנת 2020 תבע אייל ברקוביץ' בתביעת דיבה את פתחי בגין ציוץ שלטענתו נועד להשפיל אותו, על סכום של 142,000 ש"ח. למרות מחיקת הציוץ בחר ברקוביץ' להמשיך בתביעה, וזו הסתיימה כשנה וחצי לאחר מכן בהסדר פשרה, שבו פרסם פתחי התנצלות אולם לא נדרש לשלם פיצוי.
בעקבות תביעת דיבה שהגיש נגדו ונגד אחרים רביב דרוקר - נפסק בשנת 2025 שפתחי הוציא את דיבתו של דרוקר בשידור ברדיו גלי ישראל, כשהתייחס למאמר שכתב דרוקר באופן מטעה, בזמן שראיין עם יותם זמרי את יואב קיש. לדרוקר נפסקו פיצויים והוצאות משפט של 180 אלף ש"ח, מתוכם 60 אלף ש"ח ישולמו על ידי פתחי, זמרי ותחנת גלי ישראל.
הערות שוליים

↑  נועם פתחי, שליפות, באתר גילוי דעת
↑  משה בנימין, העסקה עם הצרפתים עלתה לנועם פתחי בג'וב: הקופירייטר בדרך החוצה מגליקמן, באתר אייס, 25 באוקטובר 2015
↑  דורי בן ישראל, אחד החזקים: נועם פתחי, עידן ניידיץ, יותם זמרי, דני קמושביץ ואושיות פרסום מצייצות נוספות באירוע סאטירי מיוחד, באתר מזבלה - בלוג קריאייטיב
↑  פרס תכנית הרדיו הטובה ל'פתחי וזמרי בעם", באתר "סרוגים", 28 באוקטובר 2018
↑  נועם פתחי עוזב את ערוץ 14: "ממש לא התפטרתי", באתר אייס, 13 באפריל 2022
↑  אייל ברקוביץ' מאוכזב? זה הפיצוי שיקבל מהתביעה נגד פתחי, באתר אייס, 15 במרץ 2022
↑  ניצחון לדרוקר בתביעת דיבה נגד ברדוגו, זמרי, פתחי, גל"צ, גלי-ישראל ורדיו דרום, באתר העין השביעית, 2 בפברואר 2025
משה נובק

| --- | --- |

משה נובק במאי 2011
 לידה:  18 במאי 1930 צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  8 באפריל 2012 (בגיל 81) חיפה, ישראל 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  פיסול, ציור, צורפות, עיצוב, יצירת שטיחי קיר
 הושפע על ידי:  פבלו פיקאסו, ז'ואן מירו, שיר השירים
 יצירות ידועות:  שטיחי קיר אמנותיים על נושאים תנ"כיים ו"שיר השירים"
 נובק משה - אני חיפאי
 
משה נובק (18 במאי 1930 – 8 באפריל 2012) היה אמן רב תחומי ישראלי, תושב חיפה: מעצב, צייר, יוצר שטיחי קיר אמנותיים, צורף ופסל. הציג עשרות תערוכות יחיד ברחבי ישראל ובעולם בתחומי אמנות רבים, ביניהם שטיחי קיר אמנותיים על נושאים תנ"כיים ובמיוחד "שיר השירים". על פועלו למען עירו, הוענק לו אות יקיר העיר חיפה.
ביוגרפיה

משה נובק ואחיו התאום יוסי נולדו בצ'כוסלובקיה לאב מבית ציוני, אדריכל ורפורמאטור, ולאם מבית מסורתי ושומר מצוות. בשנת 1934 עלתה המשפחה לארץ ישראל ועברה להתגורר ברחוב נורדאו בחיפה. בגן הילדים של אסתר זוזובסקי הכיר את תקוה שלימים הייתה לאשתו. בזמן המאורעות ב־1938, חזר עם אימו ואחיו לצ'כוסלובקיה, אך כעבור כשנה, הם שבו באנייה "גלילאה". בין השנים 1938–1945 התחנך בכפר הנוער בן שמן. על תקופה זו והשפעתה על משה נובק כתב הנשיא שמעון פרס במיכתב תנחומים לתקוה נובק בעת היוודע דבר מותו של משה נובק:
שנותינו המשותפות בכפר הנוער בן שמן היו המעצבות שבחיי, ואני מאמין שכך גם בחייו של משה ז"ל. שנינו הושפענו לאין שיעור מדמותו ומשנתו של מייסד הכפר, ד"ר זיגפריד להמן ז"ל. משה רתם משנה זו לאמנותו, שחיפשה תמיד אחר האנושי וההומניסטי, ביצירה כמו בחיים.
לאחר תקופת לימודיו בכפר הנוער בן שמן, עבר לתל אביב ולמד צורפות.
משה נובק שירת בארגון ה"הגנה" בשנת 1945 ועם פרוץ מלחמת השחרור התגייס לחטיבת גבעתי, פלוגה ג', נלחם בנגב והיה שותף לשחרורו. לקראת סוף המלחמה שימש מפקד הר הצופים שהייה נתון במצור.
קריירה

בשנת 1950 שימש כמנהל אגף "ציפויי מגן" מפעל "דשנים וחומרים כימיים". הוא היה בין יוזמי ובוני שיכון בנק לאומי לישראל ברחוב שמשון בחיפה.
מאז שנת 1963 נמנה עם האבות המייסדים של התעשייה התרמופלסטית של ישראל. יזם וסייע בהקמת מפעל בתעשייה הקיבוצית "פלסים" במרחביה, פלרם ברמת יוחנן, פלסטרו בקיבוץ גבת ומפעלים תרמופלסטיים אחרים בתנועה הקיבוצית.
משנת 1965 עסק בהחדרה וקידום המוצרים לכל ענפי הכלים לרבות חרושת (תעשייה ובניין) מפעלים פטרוכימיים ורבים אחרים, בתחום התעשייה למניעת קרינה רדיו-אקטיבית, הולכת מי השפכים מעל ומתחת לנוף וכיוצא בזה. עיקר עיסוקיו בתקופה זו היו קידום טכנולוגיות מתקדמות באמצעות "המנהל לסיוע חוץ לארצות נחשלות - U.S.O.M" של ארצות הברית. נובק לחם ונאבק בוושינגטון לשינוי הסיוע לארצות נחשלות ובכללן ישראל.
בשנות השבעים שימש נובק כיועץ, מתכנן ומבצע תערוכות וירידי הפקה והוצאה לאור של ספרות מקצועית וספרות אמנותית, לענפי כלכלה, לרבות תעשיות עתירות מדע.
פועלו ויצירתו האומנותית

נובק מוכר כאמן רב תחומי: כפסל רב גוני - פסל בחומר משתנה פסל בברונזה וקרמיקה, פסל תבליטים ועיסות נייר, כחוקר חומרים, כאומן תחריט, כקליגרף, אומן זכוכית, צייר, אומן חיתוך וצריבה בלייזר, כצורף כמעצב תעשייתי אמן ומעצב פורצלן וכמעצב מתכנן ומבצע בתחום המלאכה של נעיצת שטיחי קיר אומנותיים את השראתו היצירתית שאב מהסיפורת התנ"כית שהייתה טבועה עמוק באופי הרוחני – היהודי שספג בבית סבו בסלובקיה. הוא היה אומן חפשי, שלא רדף אחר המודל המוגמר והסופי, מאחר שעיקר מעייניו, עוצמת לבטיו ומיטב ציפיותיו נתונים היו לתהליך היצירה ולפלא ההתהוות, הדרך והאמצעים היו חשובים עבורו לא פחות מהמטרה ומההישג המוגמר. במערכת הניסויים הבלתי פוסקים שלו בחומר צורה וצבע יצר אלפי עבודות.
נובק השתתף בתערוכות יחיד ברחבי העולם, עבודותיו הוצגו ונמכרו בגלריות ובמכירות פומביות, יצירותיו מצויות באכסדראות ואולמות של ענפי כלכלה שונים, באוספים פרטיים בארץ וברחבי העולם ואצל ראשי ממשלות ונשיאי ישראל לדורותיהם.
במשך עשרות שנים יזם ופיתח פעילויות אומנותיות ברחבי העיר חיפה. גייס משאבים לארגון תערוכות בשלושת בתי החולים שבעיר, ובנוסף תרם לבתי החולים שטיחי קיר אותם יצר ובכך תרם לרווחתם של החולים והמבקרים בבתי החולים. עיקר פעילותו התרכזה סביב טיפוח האמנות של שלושת המרכזים הרפואיים הגדולים בעיר: כרמל, בני ציון ורמב"ם. במרכז הרפואי "בני ציון" עזר בהקמת האכסדרה לקידום תערוכות אמנותיות. גייס משאבים כספיים ובשיתוף עם הנהלות בתי החולים קיים תערוכות תכופות ואף הקים חוות פסלים לרווחת המבקרים ושוחרי אמנות. בנוסף, הכין פרוספקטים וקטלוגים לתערוכות אין ספור ומימן את הפקתן מתרומות שאסף בין חבריו ובעלי יכולת מכל ענפי הכלכלה בארץ.
בשנת 1984 הקים את סדנת היצירה לנעיצת שטיחים אמנות "ארט נובק", כשאחיו ואימו לקחו בה חלק פעיל מאוד. כך נולדה ונוצרה העשייה סביב השטיחים בתנ"ך המצויים בארץ וברחבי תבל.
בשנת 1986 עיצב, תכנן וביצע את 12 קשתות ויטרז'ים קולאז'ים במכון "לחקר כתבי הרמב"ם העולמי" על רכס הכרמל בחיפה.
נובק שימש כמנכ"ל הראשון של מוזיאוני חיפה, יזם מפעלים תרבותיים רבים לרווחתם של תושבי העיר ובכך העשיר את חיי התרבות בעיר לרווחת תושביה. עיצב את מדליית העיר חיפה.
ב-2008 השתתף ב"פרויקט הדינוזאורים" של חיפה. הוא נבחר לעצב שניים מתוך ששים הדינוזאורים הלבנים מפיברגלס שהגיעו מארצות הברית למוזיאון המדע של חיפה (כל אחד באורך 2.4 ובגובה 1.6) ותוכננו לעטר את חוצות העיר. התערוכה הייתה יוזמה משותפת לעיריית חיפה ולמדעטק המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל, לרגל 60 שנה למדינה, בה הוצגו 60 פסלי דינוזאורים בכל רחבי העיר. האמנים שעיצבו את הדינוזאורים, נבחרו מתוך מאות מועמדים ועבדו במשך כחצי שנה על עיצוב יצירותיהם.
תפקידים ציבוריים

החל משנות השבעים המוקדמות, היה חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, הציג עשרות תערוכות יחיד ברחבי הארץ ובעולם בנושא שטיחי קיר אמנותיים על נושאים תנ"כיים ו"שיר השירים".
בשנות השמונים שימש מנכ"ל מוזיאוני חיפה ובתפקידו זה, הקים את "קריית המוזיאונים" בעיר. באותן שנים, גם עיצב את תדמיתה של חברת התעופה "מעוף נתיבי אויר".
היה חבר עמותת "ועד הר-הכרמל" מאז שנת 2000.
הנצחה

ספרו "שיר השירים" הוא יצירתו האחרונה. בספר, נובק ביקש להאיר את מגילת "שיר השירים" ולפרשה משלושה אספקטים שונים: החזותי, המוזיקלי והספרותי. הספר יצא לאור ב-60 עותקים רק לאחר מותו, וכלל חומרים נוספים, כגון מכתב תנחומים על מותו של האמן מנשיא המדינה שמעון פרס, מכתב הערכה מראש עיריית חיפה יונה יהב ועוד.
בדבריו, ששולבו בספר, כתב יהב:
... והפעם משה ידידי, יצירתך "שיר השירים" היא התעלות עצומה על כל מה שראיתי... "שיר השירים" איננו רק ספר או אלבום, הוא יצירה שלמה המקפלת בין דפיה את אישיותו יוצאת הדופן של משה, את יכולת היצירה המופלאה שלו ואת תוצרי אהבתו לעשייה האומנותית ולעירנו חיפה. תודה על שזיכית אותנו ביצירה מופלאה - "שיר השירים", תודה.
בית נובק לשימור המורשת האמנותית נמצא בבית בו התגורר, ומציג מבחר מיצירותיו לקהל הרחב.
פרסים והוקרה

2010 - אות יקיר העיר חיפה על פועלו למען העיר ותושביה
חיים אישיים

נובק היה נשוי לידידת נעוריו, תקוה, ששימשה מרכזת ועדת המכרזים בעיריית חיפה, ולהם בן ובת.
נקבר בבית העלמין בקיבוץ נווה ים.
לקריאה נוספת

ספר: "שיר השירים", שם הסופר: משה נובק, הוצאה עצמית, תאריך הוצאה: 18/5/2013, עיצוב אמנותי וגרפי: ענת אורלנד, תרגום ועריכה לשונית: חוה רובין, פרשנות ל"שיר השירים": ד"ר תמר וולף-מונזון, הדפסה- יהודה אופק, דיפרינט בע"מ
הערות שוליים

↑  לפי מידע שנמסר ממשפחתו של נובק וזה המופיע באתר האינטרנט של האמן (ראו בפרק "אודות"), שנת הלידה היא 1930 ולא שנה אחרת, המצוינת בטעות במקורות אחרים
1 2  משה נובק: שטיחים בנושא תנ"ך, באתר אתר: art-novak.com
1 2  משה נובק: שטיחים בנושא שיר השירים, באתר אתר: www.art-novak
1 2  תעודת-יקיר-העיר-חיפה, ‏2.3.2010
1 2 3  משה נובק, תרגום: חוה רובי, פרשנות ל"שיר השירים": ד"ר תמר וולף-מונזון, "שיר השירים", הוצאה עצמית, 18/5/2013
↑  בשנת 1955, מדינת ישראל הייתה מוגדרת כ"ארץ נכשלת".
↑  משה נובק - פיסול בחומר משתנה, באתר אתר: www.art-novak.com
↑  משה נובק - פיסול ודיוקן עצמי, באתר art-novak.com
↑  משה נובק: מיקס מדיה, באתר אתר: www.art-novak.com
1 2  נובק משה - מרכז לחקר הרמב"ם, באתר www.art-novak
↑  משה נובק: בקבוקים, באתר אתר: art-novak.com
↑  משה נובק - ציורים, באתר אתר: art-novak.com
↑  Curiosity/Prizes and competitions, מגזין אדריכלות ישראלית - ai - architecture of Israel quatrely, ציטוט: Known for his creation of the 'Art Novak' Ousafia workshop, artist Moshe Novak is moving on from wall-to-wall carpeting to computerized laser steel sculpting.
↑  משה נובק - צורפות, באתר אתר: art-novak.com
↑  משה נובק - עיצוב תעשייתי, באתר www.art-novak
↑  משה נובק - פורצלן (עיצוב אורינטלי) למפעלי נעמן, באתר אתר: www.art-novak.com, ‏1995
↑  משה נובק: שטיחים קיר המזלות, באתר אתר:www.art-novak
↑  משה נובק: מתווה לשטיחי קיר, באתר אתר:www.art-novak
↑  בית מכירות פומביות תירוש, מכירה מס' 133 - אמנות ישראלית ובינלאומית - חלק ב-730 משה נובק, באתר בית מכירות פומביות תירוש, פריט: שטיח קיר, 178X142 ס"מ, ‏מוצ"ש - 4.7.2009 בשעה 20:30
↑  RESTORING the Maimonides Institute HAIFA ISRAEL: ART - WINDOWS: Moshe Novak, אתר: Maimonides Institute & Ramba"m Center, ציטוט: Moshe Novak donated the planning of sketching of the artistic windows of the Maimonides Research Institute in Haifa (estimated at $1.2 million dollars) for the "אני מאמין" "Ani Ma'amin" project.
↑  זהירות ! 60 דינוזאורים משוטטים ברחובות חיפה, באתר אתר: עיריית חיפה - עירונט, ‏6.8.2008 (ארכיון)
↑  Sari D, האמן ומתנת הדינוזאור, באתר TheMarker cafe, ‏יום שבת, 24/5/08, 19:03
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 281127  NLI: 987007517099905171  VIAF: 308267823   WorldCat (עם VIAF): 308267823 
משה נובק בסטודיו שלו
אלן רנה

| --- | --- |

אלן רנה, 1962
 לידה:  3 ביוני 1922 ואן, צרפת 
 פטירה:  1 במרץ 2014 (בגיל 91) ניי-סיר-סן, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 שם לידה:  Alain Pierre Marie Jean Georges Resnais 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1946–2014 (כ־68 שנים) 
 מקום לימודים:  המכון ללימודי קולנוע מתקדמים  Cours Simon 
 בן או בת זוג:  Florence Malraux (1969–העשור של 1980)  סבין אזמה (1998–1 במרץ 2014) 
 פרסים והוקרה:  פרס אריה הזהב (1961)  פרס סזאר לבמאי הטוב ביותר (1994)  פרס לואי דלוק (1993)  פרס סזאר לסרט הטוב ביותר (1994)  פרס סזאר לסרט הטוב ביותר (1998)  פרס לואי דלוק (1997)  פרס המבקרים של האקדמיה האירופית לקולנוע (2007)  פרס לוצ'ינו ויסקונטי (1987)  פרס סזאר לסרט הטוב ביותר (1978)  פרסי האומות המאוחדות (1961)  פרס סזאר של כבוד (1981)  גביע סאת'רלנד (1963)  פרס סזאר לבמאי הטוב ביותר (1978)  פרס לואי דלוק (1966)  Jean-Le-Duc award 
 פרופיל ב-IMDb
 
אָלָן רֵנֶה (בצרפתית: Alain Resnais; ‏ 3 ביוני 1922 – 1 במרץ 2014) היה במאי קולנוע צרפתי. נודע בעיקר בזכות שלוש מיצירותיו המוקדמות: לילה וערפל (1955), הירושימה אהובתי (1959) ואשתקד במרינבד (1961).
ביוגרפיה > ילדותו וצעירותו

אלן-פייר-מארי-ז'אן-ז'ורז' רנה נולד בשנת 1922 בוואן (Vannes) שבמחוז מורביאן בחבל ברטאן שבצרפת. היה ילד יחיד להוריו. אביו, פייר רנה, וסבו מצד האב היו רוקחים. האב, שכיהן בשנים 1934–1962 גם כבראש מועצת היישוב טרפליאן היה פתוח לסוגים שונים של אמנות. בגלל התקפי אסתמה לא נשלח אלן לבית הספר אלא נאלץ ללמוד באופן פרטי בבית. הוא קרא בילדותו מגוון רחב של ספרים, מספרות קלאסית ומודרנית, לרבות ספריו של פרוסט ועד לקומיקס, כעבור שנים אחדות ריתקו אותו אמנים כמו הרי דיקסון, ונציגי הסוריאליזם ובראשם אנדרה ברטון. בגיל 10 הוקסם לראשונה על ידי הקולנוע. בגיל 12 קיבל מאביו ליום הולדתו מצלמת 8 מילימטר והחל בעזרתה ליצור סרטונים קצרים. בגיל 14 יצר יחד עם כמה חברים סרטון בשם "פנטומאס" באורך שלוש דקות. בהתחלה רצה עם זאת להיות שחקן. בשנת 1939 עבר לפריז ועבד כעוזר בלהקת התיאטרון של ז'ורז' פיטואף ב"תיאטר דה מטירן". בימי הכיבוש הנאצי בשנים 1940–1942 למד משחק בקורס של רנה סימון. הופיע באותה תקופה כניצב בסרט
Les Visiteurs du soir. בשנת 1943 נרשם רנה ללימודי עריכה בבית הספר IDHEC (מכון לימודים גבוהים בקולנוע Institut des hautes études cinématographiques) שהוקם לא מזמן בחסות המשטר וישי. אחד ממוריו שהשפיעו עליו במיוחד היה הבמאי ז'אן גרמיון.
בסוף שנות ה-1940 שירת בצבא הצרפתי כששובץ בלהקת תיאטרון צבאית בניהולו של אנדרה ואזן.
ב-1946 עבד כעוזר במאי ועור עורך בהפקת הסרט "פריז 1900". אולם תתחיל דרכו כבמאי היה סרט התעודה הקצר "ואן גוג" (1947). למשך עזור יצר מספר סרטי תעודה, אחד מהם על בית החרושת פשינה.
לקריאה נוספת

חיים כאלב, זרם התודעה בסרטים של אלן רנה (באנגלית), מק-גרואר, ניו יורק, 1997
רוי ארמס (עדכונים: חיים כאלב), הקולנוע של אלן רנה, הוצאת כתר, ירושלים, 1986
זאב רב-נוף, מסך גדול, כתר, 1982.
הערות שוליים

↑  עכבר העיר, הבמאי אלן רנה הלך לעולמו, באתר הארץ, 2 במרץ 2014
↑  "אהבה עד מוות" - סרט טורקי עשוי להפליא, "העולם הזה", גיליון 2589 מ-13 באפריל 1987, עמוד 36
↑  אורי קליין, אל תשכחי את פאריס, באתר הארץ, 7 ביוני 2007
אורון שמיר, עכבר העיר, להתבאס במבטא צרפתי, באתר הארץ, 13 ביוני 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304798805171  PLWABN: 9810689828005606  BIBSYS: 90078000  BNC: 000039253  BNE: XX1085945  BnF: cb11921604j (data)  CANTIC: a10375521  CiNii: DA06755743  GND: 118788434  ICCU: RAVV054132  ISNI: 0000 0001 2103 892X  LCCN: n50045194  LNB: 000240295  NDL: 00621359  NKC: pna2008482426  NLA: 35448676  NLG: 91960  NLK: KAC201103598  NSK: 000365733  NTA: 06932557X  RERO: 02-A003739287  RKD: 369347  SELIBR: 371696  SNAC: w6jt2dq6  SUDOC: 027341976  Trove: 956566  ULAN: 500472079  VIAF: 112694529   WorldCat (עם VIAF): 112694529 
אלן רנה עם אריאן אסקרי, ז'ולייט בינוש ואנייס ז'אווי בטקס הענקת פרס סזאר ה-23, 1998