פרס ספרותי
היסטוריה

רעיון הפרס הספרותי (ופרסים בכלל) הומצא על ידי היוונים הקדמונים, אשר קיימו תחרויות רשמיות בהן הזוכים נהנו מיוקרה כבירה.
לאחר העידן הקלאסי פחתה חשיבותם של פרסים. ההכרה והתגמול על כישרון נעשה על ידי פטרונים, גילדות מקצועיות וחברות מלומדים.
במאה ה-19 התרחשה עלייה ניכרת בצריכה של ספרות, והמדד המקובל להצלחתו של ספר היה מספר העותקים שמכר. אולם הצריכה הייתה המונית, והמחסור בהכוונה לספרות "גבוהה" הורגש בקרב יוצרים ואנשי מקצוע בתחום הספרות, אך לא נמצא מענה יעיל לצורך זה. אמנם במאות הקודמות השתרשה תרבות של סלונים ספרותיים ומאוחר יותר של החבורות הספרותיות, אך אלה כוונו למעמד הגבוה או לאנשי המקצוע, ולא השפיעו על ההמונים.
רק בתחילת המאה ה-20 נולד הפרס הספרותי המודרני, עם יצירתו של פרס נובל. היה זה פרס שנבחר על ידי ועדה חסרת פניות וסמכותית, דבר שעל פניו לפחות יצר מראית של סטנדרטיזציה. יסודו של פרס נובל היה חלק ממגמה כללית במערב של סוף המאה ה-19, של אימוץ מחדש של תפישות עולם שמקורן ביוון העתיקה. דוגמה בולטת נוספת לכך היא יסודם של המשחקים האולימפיים בעת החדשה (1894).
פרס נובל לספרות, שהוענק לראשונה ב-1901, היה הפרס הראשון בעת החדשה. הוא גם הפרס הגבוה ביותר, ומראשיתו היה בינלאומי. ההשפעה של הפרס הייתה מיידית ועצומה. זכייתו של המשורר הצרפתי רנה פרידום דווחה ביותר מ-100 עיתונים. מלכתחילה הובן כי הענקת הפרס תהיה מעין תחרות שנתית שתיצור זרם של כותרות בתקשורת.
כתוצאה מהקריטריונים שנקבעו לפרס נובל – כתיבה בעלת אופי אידיאליסטי ומוסרי, היוקרה של זכייה בפרס נובל פסחה על כמה מגדולי הסופרים של סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 (למשל איבסן וטולסטוי), ולמרות זאת נשמרה היוקרה של פרס זה. אך היו גם סופרים אשר לא קיבלו את הפרס מסיבות פחות ענייניות: אנדרה מאלרו שהיה שר התרבות בממשלת דה-גול דולג בשל מורת הרוח של האקדמיה ממשטר זה. לגרהם גרין היה סכסוך אישי עם אחד מחברי הוועדה. גם נבוקוב וקורט וונגוט לא זכו בפרס נובל לספרות. תופעה דומה התרחשה גם בפרס פוליצר.
עד מהרה נוסדו פרסים נוספים שחיקו את ההצלחה של פרס נובל: גונקור (1903) ופמינה (1905) הצרפתיים, פרס קלייסט (1912) הגרמני, פוליצר (1917) באמריקה, ג'יימס טייט בלאק (אנ') ‏(1919) בממלכה המאוחדת, ועוד. פרסים ספרותיים רבים נוצרו כתגובה לפרסים אחרים, לעיתים מתוך ביקורת. כך למשל נוצר פרס הספר האמריקאי כתגובה לפוליצר על שלא הוענק לויליאם פוקנר (שזכה בנובל), פרס המבקרים נוצר כתגובה לפרס הספר, הפמינה כתגובה לגונקור, ועוד. הפרס הספרותי הראשון על יצירה עברית ניתן בתום תחרות כתיבה שיזם עיתון הצופה (1903). בפרס זכה יצחק דב ברקוביץ.
אך עד מהרה נוצרו פרסים רבים נוספים שסטו מהמטרה המוצהרת של קביעת רף ספרותי – לפחות של ועדות הפרסים "הגדולים" - פרסים שהוענקו ליצירות על פי סוגה ספרותית, ולא תמיד כזו שנחשבה לספרות גבוהה. ב-1926 יסד המגזין Amazing Stories פרס משלו לסיפורים קצרים. ב-1955 נוסד באנגליה פרס לרומן הפשע הטוב ביותר, עשר שנים לאחר מכן יסדו סופרי המדע הבדיוני עצמם פרסים אותם העניקו לעצמם.
פרס בוקר (1968) תוכנן מראשיתו ליצירת כותרות ולתועלת מסחרית יותר מאשר לכוון לכתיבה אידיאלית. בשנות ה-90, זכייה בפרס בוקר "הבטיחה" מכירות של מעל חצי מיליון עותקים. בראשית המאה ה-21 התחזית לספר שזוכה בפרס בוקר היא מכירות של מעל מיליון עותקים ברחבי העולם. לדוגמה, הטיגריס הלבן של ארווינד אדיגה שזכה בבוקר 2008 מכר פחות מ-500 עותקים בטרם הוצגה מועמדותו לפרס. בשבוע הצגתו כמועמד לפרס טיפסו המכירות ל-5,700 עותקים. לאחר זכייתו נמכר במעל חצי מיליון עותקים, מעל 200,000 מהם בהודו לבדה.
עם זאת, מאז 1980 אף רב מכר #1 לא זכה באחד הפרסים הבכירים בארצות הברית.
פרס קרול שילדס (אנ'), שני בגודלו רק לנובל (150,000 דולר קנדי), נוסד בשנת 2020 ומיועד לנשים בלבד.