מיכאל התשיעי, קיסר האימפריה הביזנטית
ביוגרפיה > פעילות צבאית > קרב אפרוס (1305)

באביב 1305 ניהל מיכאל התשיעי, בהוראת אביו, משא ומתן באדריאנופול עם הקונדוטיירי הקטלוני המורד רוג'ר דה פלור. לפי ניפורוס גרגוראס, רוג'ר ניסה לשחק משחק לא ישר: הוא שדד עיירות יווניות, ווידא שתינתן לו בעלות על כל אנטוליה עם האיים וההכנסות עם הזכות לחלק לווסלים שלו ולקיים צבא אישי, וכן דרש מהקיסרים הביזנטים שכר לחייליו בסכום של 100,000 זהב וסחט עוד 300,000. (לשם השוואה: במהלך "מלחמת שני אנדרוניקוס" אנדרוניקוס הצעיר נזקק ל-45,000 זהב בלבד כדי לשמור על צבאו):
על פי מקורות אחרים, הקונדוטיירי הקטלוני נהרג בערמומיות בארמון באדריאנופול במהלך שתיית לילה עם המפקדים הביזנטים על ידי נער אלן בשם הירקון, שאביו נהרג על ידי רוג'ר דה פלור כמה שבועות קודם לכן. רמון מונטאנר, בניגוד לניספורוס גרגוראס, מדבר רק על שלושת הקטאלונים ששרדו ומכנה אותם בשמם, והוסיף כי לפני הטבח, מיכאל התשיעי קינא ברוג'ר דה פלור בגלל ניצחונותיו המרשימים על הטורקים. זה ידוע גם שמיכאל התשיעי ורוג'ר דה פלור היו מסוכסכים זה עם זה: עוד בשנת 1303, דה פלור עם אנשיו הגיע לפגאי, שם היה מיכאל התשיעי החולה, אבל הוא הורה לא להכניס את הקטאלונים למצודה וסירב לקבל את המנהיג שלהם. עם זאת, לא ברור אם מיכאל התשיעי היה אשם ברצח, או שהכל קרה באופן ספונטני וללא הכנה. לטובת זה האחרון, הייתה העובדה שהקטלונים והביזנטים שתו כמעט כל השבוע לפני שהאירוע הקטלני התרחש (30 באפריל 1305). עם זאת, עבור כמה אלפי הקטלונים הזועמים שנשארו בגליפולי, פרטי הטבח לא היו חשובים. מנהיגיהם החדשים, ה"מגאדוקס" ברנגאר השישי דה אנטנזה והלוחם האמיץ ברנאט דה רוקפור, כמו מלכים של מעצמה עצמאית, שלחו משלחת גאה לקונסטנטינופול והכריזו מלחמה, כפי שדרשו גינוני אבירים. אנדרוניקוס השני, שלא רצה במלחמה, נאלץ לתרץ בפני שני מבקשי תהילה ולבקש מהם להאמין שדה פלור לא נהרג בפקודתו. אבל מתנגדיו לא רצו להקשיב לכלום. 5,000 קטלונים, כועסים על הביזנטים, התאחדו עם יחידה טורקית של 500 לוחמים, התבצרו בגליפולי, ניתקו מיד את כל תושבי העיר היוונים, והחלו לפשוט על תראקיה, לבזוז אותה יומם וליל. רוקפורט כבש את מבצרי רודוסטו ופאנידו: אוכלוסייתם נהרגה או נמכרה לעבדות. מנהיגים נוספים של שכירי החרב התיישבו בגליפולי - רמון מונטנר, ההיסטוריוגרף העתידי של "המערכה הגדולה", ופרננדו חימנס, שלימים עבר עם ניתוקו לביזאנטים. מאחר שחוצפתם באותה תקופה נראתה בלתי נסבלת לחלוטין, מיכאל התשיעי, שלקח את כל הגדודים התראקים והמקדוניים, את פרשי העזר האלאנים וגם הוסיף להם כ-1,000 טורקופולים (טורקים שנטבלו לנצרות), בראשות מפקדם מלך, ניגש אל מבצר אפרוס (תאודוסיופוליס העתיקה), שהמישור שממזרח לו נכבש על ידי האויב. בסך הכל, בהנהגתו, נאספו כ-14,000 חיילים (לפי מקורות אחרים 40,000) מול 5 או 6,000 קטלונים וכמה מאות טורקים:
מספר ימים לאחר מכן הגיעו כמה מהצופים עם הבשורה שהאויבים קרובים. הקיסר קם וציווה על הצבא להתחמש, ועל המנהיגים והמפקדים להתייצב בשורה ולהתכונן לפלנגות הקרב עם מפקדיהם הקרובים ביותר. בראותם שהאויבים עמדו בשורה בשלוש פלנגות, הם עצמם עשו את אותו הדבר. הטורקופולים עם המאסג'טים (אלנאנים) היוו את האגף השמאלי, מימין נבחרו פרשים מהתראקים והמקדונים, ובאמצע השאר, חלק גדול מאוד מהפרשים, יחד עם חיל הרגלים. הקיסר, שהקיף את השורות, עודד את החיילים לתקוף באומץ. עם הזריחה, האויבים עלו והתייצבו ממול, עם טורקים בשני האגפים, ופלנגות קטלוניות חמושים בכבדות באמצע בגלל האיטיות שלהם.
אך ברגע שניתן האות לקרב, מיהרו הקטאלונים לקרב בקריאה " אראגון! אראגון! גאורגיוס הקדוש! ", כאשר התבוסה הבלתי נשכחת במגנסיה חזרה על עצמה. הטורקופולים והאלאנים עזבו לפתע את שדה הקרב. הפתעה כזו לקחה את כל האומץ מהביזנטים. מיכאל התשיעי, שראה ששורות חייליו מתערבבות, פנה אליהם בדמעות, והתחנן בפניהם לעמוד איתן. אבל הם לא הקשיבו לו כלל ומיהרו לרוץ בלי להביט לאחור. רק כמאה אבירים נשארו עם הקיסר. רוב חיל הרגלים נפגע קשות על ידי הקטלונים, שמיהרו לרדוף אחרי הביזנטים.
באמצע מצב נואש שכזה, מיכאל התשיעי נשא את עצמו באומץ רב:
משראה שהדברים הגיעו למצב נואש, ושרוב חיל הרגלים נפרץ ורמס ללא רחם, היה הקיסר הגון למדי בזמן הזה לא להציל את עצמו על חשבון נתיניו, ולאחר שנכנס לסכנה ברורה, ובכך מבייש את החיילים הבוגדניים. לכן, בפנותו אל הסובבים אותו (היו מעטים מאוד), אמר: רבותי! עכשיו זה הזמן שבו המוות טוב מהחיים, והחיים גרועים מהמוות. לאחר שאמר זאת וזימן עזרה אלוהית, הוא ממהר איתם אל האויבים והורג כמה מהם שהגיעו לידיהם, מבקיע את הפלנקס ובכך גורם לבלבול ניכר בצבא האויב. החצים ירדו עליו כמו על הסוס, אבל הוא נשאר שלם. כשסוסו נפל, מצא את עצמו בסכנה להיות מוקף באויבים, ואולי זה היה מגיע לאסון כזה אם אחד מאלה שהיו עמו, מרוב אהבה לריבונו, לא היה מקריב את חייו למענו, והעניק לו את הסוס שלו. בכך ניצל הקיסר מהסכנה שכבר הייתה תלויה בו; ומי שנתן לו את סוסו נפל מתחת לסוסי האויב ואיבד את חייו.
מיכאל התשיעי נסוג לדידימוטיכו, שם פגש את אנדרוניקוס השני, שנתן לבנו נזיפה ארוכה וקשה, מאחר שחשף את עצמו לסיכון מוות שלא לצורך. במקביל, הפך הקיסר-שותף למושא להתקפות אכזריות מצד אמו החורגת, הקיסרית אירנה (נולדה כיולנדה ממונפראטו), ששנאה אותו, שכן הוא היה היורש לרעתם של בניה. באשר לקטלונים המנצחים, בשנתיים הבאות הם שדדו בחופשיות את תראקיה, אחר כך החריבו את מקדוניה ולבסוף עזבו לחפש תהילה בתסליה ובמרכז יוון.
גם מצב העניינים באסיה, שם הצליחו הטורקים לנתק את קו התקשורת בין ניקומדיה לניקאה (1307), לא היה הטוב ביותר.