stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נטע סובול
ביוגרפיה

סובול נולדה בפריז וגדלה בקיבוץ שמיר ובחיפה. כשהייתה בת שמונה עברה המשפחה לתל אביב. סובול היא בתו של המחזאי יהושע סובול ואחותו של המוזיקאי יהלי סובול. למדה בתיכון עירוני ה' בתל אביב. שירתה בצה"ל כפקידת ראש מדור בקריה. לאחר סיום שירותה הצבאי נרשמה ללימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב ולאחר סיום הלימודים החלה לעסוק בתחום והופיעה בסדרות שונות, בין היתר בסדרת הטלוויזיה לנוער, עניין של זמן בתפקיד הנערה עומר בסרט הדרמה צמות ועוד.
לאחר שנת עבודה בתחום התיאטרון החלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת תל אביב: תואר ראשון בלימודים כלליים, ותואר שני בחקר היהדות, במסגרתו עסקה בטעמי מצוות התורה. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בחטיבת האדרות בספרות הזוהר (חבורה המתוארת בספר הזוהר, שחבריה נכנסים לעולמות עליונים ומנסים לתקן את האלוהות) במסגרת בית הספר למדעי היהדות וארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב בהנחיית רונית מרוז. סיימה את התואר השלישי בהצטיינות.
סובול לימדה באוניברסיטת תל אביב ובמסגרות אחרות: במכללת עלמא לתרבות עברית, בסמינר הקיבוצים, בבינה-התנועה ליהדות חברתית, במכללה האקדמית צפת ובמכללה האקדמית ספיר. כיום סובול עוסקת בעיקר בהוראה, בהרצאות על ספרות הזוהר במסגרות שונות ובהוראת אימפרוביזציה בתנועה.
בשנת 2017 ראה אור ספרה "הפרת התורה ותיקון האל - תיקוני האדרא רבא שבזוהר וייחודם בקבלת ספרד במאה ה-13", העוסק בתיקוני האדרא רבא שבזוהר וייחודם בקבלת ספרד במאה ה-13. הספר הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט, שיצא בהוצאת 'כרוב', לוס אנג'לס.
סובול מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, אדריכל במקצועו, ועם שני ילדיהם.
הערות שוליים

↑  ניסן נתיב-בית הספר למשחק, ניסן נתיב - בית הספר למשחק - מחזור כח, באתר ניסן נתיב - בית הספר למשחק
↑  עניין של זמן -  העונה הרביעית
↑  נטע סובול, באתר www.ishim.co.il
↑  בתו של יהושע סובול: נדלקתי על ספר הזוהר, באתר mynetafula, ‏2014-01-26
1 2  ד"ר נטע סובול
↑  ד"ר נטע סובול
↑  הפרת התורה ותיקון האל : נטע סובול
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285155605171  LCCN: nr98002372  VIAF: 2378820   WorldCat (עם VIAF): 2378820
מנחם מנשה

| --- | --- |

הרב מנחם מנשה  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1892 ה'תרנ"ג האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  5 בספטמבר 1968 (בגיל 76 בערך) י"ב באלול ה'תשכ"ח ירושלים, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ירושלים
 תקופת הפעילות:  ?–1968 
 השתייכות:  מזהירי שבת 
 תחומי עיסוק:  דרשות, עזרה לנזקקים, קבלה
 רבותיו:  רבי יהודה פתיה, רבי יצחק אלפייה
 תלמידיו:  נכדו הרב יוסף שבתאי (שני)[דרוש מקור:  ראה בספר "תולדות מנחם (הרב שני)" שכתב אותו הרב יוסף שני על סבו (הרב מנחם מנשה), שבו הוא מציין את ייחוסו]
 חיבוריו:  אהבת חיים, ליקוטי מנשה
 
 תפקידים נוספים:  ראש חברת אהבת חיים
 
חכם מנחם מנשה  (1892, ה'תרנ"ג – 5 בספטמבר 1968, י"ב באלול ה'תשכ"ח, ירושלים) היה מייסד ארגון "חברת אהבת חיים" ומחבר הספר אהבת חיים, על התורה, הכולל פירושים, מעשיות, אגדות והלכות.
ביוגרפיה

נולד בעיירה קאייק הסמוכה לרוסה שבנסיכות בולגריה ליעקב מנשה ולסולטנה. אביו נפטר כשהיה בן עשר והוא נותר עם אמו וארבעת אחיו. למד בעירו ובהמשך באיסטנבול אצל חבריו ותלמידיו של רבי יצחק אקריש (מחבר הספר "קריית ארבע"), ואצל רבי שלמה אליעזר אלפנדרי. במקביל עבד בעבודות זמניות לפרנסתו. היה חבר בחברת מזהירי שבת שיצאו מדי ערב שבת להזהיר את בעלי החנויות על סגירתן לקראת כניסת השבת.
בגיל 18 נשא את אסתר חרז, בת למשפחת נדבנים מאדריאנופול, שהייתה יתומה ומבוגרת ממנו בשנתיים. בגיל 20 גויס לצבא האימפריה העות'מאנית והשתתף במלחמת העולם הראשונה. בגיל 25, עלה לארץ ישראל עם אשתו ובנו, באמצעות עגלה שהביאה אותם לגבול לבנון. המשפחה התיישבה בשכונת בית ישראל בירושלים.
בירושלים התחבר עם המקובל הרב יצחק אלפייה והפך לתלמידו. בשנת ה'תרצ"ד כאשר עלה הרב יהודה פתיה לירושלים, הפך ליד ימינו ולתלמידו.
עבד לפרנסתו כפחח. בשנת 1930 (ה'תר"צ) הקים את "חברת אהבת חיים", שעסקה בהפצת תורה, קיום תעניות דיבור, תפילות, תיקונים ואיסוף כספים לעזרה לנזקקים. בימי מלחמת העולם השנייה ערך מספר תפילות ציבוריות למען שלום האזרחים וסיום המלחמה.
רוב פעולותיו למען נזקקים היו בסתר. הרב שמואל אליהו סיפר שאביו, הרב מרדכי אליהו אמר עליו שהיה אחד מל"ו צדיקים, "אם לא הראשון שבהם".
נפטר בי"ב אלול ה'תשכ"ח, 5 בספטמבר 1968, בגיל 76 ונקבר בהר המנוחות.
נכדו הוא הרב יוסף שבתאי (שני), נכדתו היא הזמרת ריקי גל.
חיבוריו

אהבת חיים - דרשות, אגדות, מעשיות והלכות על סדר פרשיות השבוע, ירושלים 1936 (שני כרכים, חלק א וחלק ב, באתר אוצר החכמה)
לקוטי מנשה - הלכה ומוסר על פי סדר אורח חיים, ירושלים ה'תרצ"ז, 1937. באתר hebrewbooks
לקריאה נוספת

מרדכי אלמז, חכם מנחם מנשה, עובדות, הנהגות, ותולדות חייו, ירושלים ה'תשנ"ה
הערות שוליים

↑  דברי הרב אליהו, באתר "ישיבה"
↑  מנחם מנשה באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312821305171  LCCN: no96003622  VIAF: 299076250   WorldCat (עם VIAF): 299076250
מסגד הים (טבריה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסגד 
 מיקום:  טבריה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1702
 תאריך פתיחה רשמי:  1702 
 
 קואורדינטות:  32°47′12″N 35°32′35″E﻿ / ﻿32.786611111111°N 35.543194444444°E﻿ / 32.786611111111; 35.543194444444
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) מסגד הים(למפת הגליל העליון רגילה) מסגד הים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מסגד הים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מסגד הים
 
מסגד הים (ערבית: مسجد البحر, "מסג'ד אל-בחר") הוא מסגד בטבריה. המסגד קרוי גם "מסגד אל-רמל", "מסגד אל-שעבי" או "מסגד אל-בחרי".
תולדות המסגד

המסגד נבנה ב-1702 על חוף הכנרת, והיה אז המסגד היחיד בעיר. בשנות הארבעים של המאה ה-18 שופץ המסגד והורחב על ידי חאג' יוסף, אחיו של שליט הגליל דאהר אל-עומר, במקביל לבניית מסגד א-זידאני. המסגד עמד סמוך ל"שער הדייגים" ושימש בעיקר את דייגי העיר, אשר נהגו לקשור את סירותיהם בקמרון הצלבני המוצף שצמוד אליו מצפון. לאחר השיטפון שפקד את העיר בשנת 1934 ופינוי הריסותיה לעבר הכנרת, נוצרה הטיילת של העיר, ומאז שוב אין המסגד גובל בקו המים.
לאחר מלחמת העצמאות בה עזבו ערביי טבריה את העיר נותר המסגד נטוש. החוג לחקר עתיקות טבריה ביקש לנצל את המסגד למוזיאון ולבקשת ראש העיר, משה צחר, נתן השיך טהאר סברי את הסכמתו לכך. חוזה להקמת המוזיאון אושר ביולי 1952 על ידי מועצת עיריית טבריה והמוזיאון נחנך במאי 1953 עם מוצגים מתקופת היוונים, הרומאים, הביזנטים והערבים. בשנת 1978 הכירו משרדי הממשלה בצורך לשפץ את מבנה המסגד, אך לא נמצא לכך תקציב. בשנת 1979 יצאה מנהלת המוזיאון, אלישבע בלהורן, לגמלאות, מוצגי המוזיאון הועברו לאגף העתיקות והוא נסגר.
כיום עומד המסגד שומם.
בשנת 2019 עמד המסגד בלב סערה ציבורית כאשר ראש העיר דאז, רון קובי, הכריז כי בכוונתו לחזור ולהפוך את מבנה המסגד למוזיאון. לבסוף קובי חזר בו מהחלטתו לאחר שהושגו הסכמות בינו לבין ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, לפיהן המסגד ישופץ וישומר, אך לא ייעשה בו שימוש.
טבריה בשנת 1870. מסגד הים הניכר בשתי הכיפות הלבנות, ניצב אותה עת על קו החוף של הכנרת
דייגים קושרים את סירותיהם ליד המסגד. מלחמת העולם הראשונה (1914-1918)
הערות שוליים

↑  אוריאל הייט, דאהר אלעמר, הוצאת ראובן מס, 1942, עמ' 93
↑  מוזיאון עירוני לעתיקות, הַבֹּקֶר, 23 ביולי 1952
↑  בית נכות נפתח בטבריה, שערים, 26 במאי 1953
↑  דויד שליו, אוספים מעניינים על טבריה במוזיאון מסגד הים, דבר, 29 באוקטובר 1978
↑  צבי אילן, גן נעול, דבר, 17 באוגוסט 1979
צבי אילן, השרידים והציבור, דבר, 21 בספטמבר 1979
צבי אילן, טבריה: חשיפת העבר ופני העתיד, דבר, 3 באוקטובר 1980
↑  אלי אשכנזי‏, הקמת מוזיאון בתוך מסגד: הסערה הבאה שמתכנן ראש עיריית טבריה, באתר וואלה, 6 בפברואר 2019
↑  ראש העיר טבריה נכנע לדרישות המוסלמים, באתר ישראל היום, ‏10 בפברואר 2019
↑  אחיה ראב"ד, בלי תפילה ובלי מוזיאון: שני מסגדים בטבריה יהפכו ל"אתרי תיירות היסטוריים", באתר ynet, 10 בפברואר 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא מסגדים ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קונסטיטושן

| --- | --- |
"קונסטיטושן" מפליגה ב-19 באוגוסט 2012
"קונסטיטושן" מפליגה ב-19 באוגוסט 2012
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  פריגטת מפרשים 44 תותחים
 צי:  ארצות הברית
 דגל הצי:  
 סדרה:  שש הפריגטות הראשונות של צי ארצות הברית
 סדרה קודמת:  אין
 אוניות בסדרה:  6
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת אדמוּנד הארט
 הוזמנה:  1794
 תחילת הבנייה:  1 בנובמבר 1794
 הושקה:  21 באוקטובר 1797
 תקופת הפעילות:  22 ביולי 1798 – הווה (226 שנים)
 אחריתה:  אוניית מוזיאון בנמל בוסטון
 מלחמות וקרבות:  המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת המלחמה הברברית הראשונה מלחמת 1812
 מידות
 הֶדְחֶק:  2,200 טון
 תפוסה:  2,200 טונות (לפי מידת התפוסה הבריטית הישנה)
 אורך:  אורך כללי: 304 רגל (93 מ') אורך הגוף: 207 רגל (53 מ') אורך בקו המים: 175 רגל (53 מ')
 רוחב:  "43-6 רגל (13.3 מ')
 עומק הספנה:  "14-3 רגל (4.3 מ')
 שוקע:  קדמי: 21 רגל (6.4 מ'), אחורי: 23 רגל (7.0 מ')
 נתונים טכניים
 מהירות:  13 קשרים (24 קמ"ש)
 גודל הצוות:  450 איש כולל 55 חיילי צי (ב-1797)
 מספר תרנים:  3
 גובה התרנים:  תורן קדמי – 60 מטר, תורן ראשי – 67 מטר, תורן אחורי – 52.6 מטר
 סוג המעטה:  מעטה רוחבי שלם
 שטח המפרשים:  3,968 מ"ר
 הנעה:  מפרשים
 אמצעי לחימה
 חימוש:  30 תותחי 24 ליטראות (11 ק"ג), 20 תותחים (קרונדות) של 32 ליטראות (15 ק"ג), 2 תותחי חרטום של 24 ליטראות (11 ק"ג)
סַיילָס טוֹלְבּוֹט, מפקד ה"קונסטיטושן" במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת
קומודור אדוארד פְּרֶבְּל, מפקד ה"קונסטיטושן" במלחמה הראשונה נגד הפירטים הברברים
"קוֹנֶסְטִיטוּשְׁן" (באנגלית: USS Constitution), הידועה גם בכינויה "אוֹלְד אַיירוֹנְסַיידְס" (Old Ironsides), היא פריגטת מפרשים תלת־תורנית בעלת 44 תותחים של הצי האמריקני והאונייה המפורסמת ביותר בתולדותיו. את עיקר פרסומה רכשה במלחמת 1812, אז גברה בשלושה קרבות ימיים על אוניות מלחמה של הצי המלכותי הבריטי והכניעה אותן. "קונסטיטושן", הנקראת על שם חוקת ארצות הברית, היא אוניית המלחמה הישנה ביותר בעולם שעדיין שטה ונמצאת בשירות פעיל. היא עוגנת דרך קבע במספנת הצי בנמל בוסטון במסצ'וסטס, בקצה שביל החירות, ופתוחה למבקרים. האוניה יצאה לים הפתוח ב־1997, ביובל המאתיים להשקתה. ולאחרונה, באוגוסט 2012, ביובל המאתיים לניצחונה על ה"גֶּריֵיר".
רקע לבניית האונייה

בעשור האחרון של המאה ה-18 החלו אוניות הסוחר האמריקניות סובלות מהתקפותיהם של פריבטירים צרפתיים ושודדי ים בֶּרְבֶּרִים שפעלו מצפון אפריקה. בעיה זו לא התעוררה כל עוד נהנו המושבות מהגנתה של האימפריה הבריטית. אך לאחר מלחמת העצמאות האמריקנית חשו רבות מן המעצמות הזרות כי הן יכולות להתנכל לאוניות אמריקניות ללא כל חשש לתגובה. יתרה מכך, משעה שפרצה המהפכה הצרפתית, החלה גם בריטניה להטריד את אוניות הסוחר האמריקניות שסחרו עם צרפת אויבתה וזאת אף על פי שארצות הברית שמרה על נייטרליות במאבק בין השתיים. בשנת 1793 בלבד נתפסו אחת-עשרה אוניות על ידי הפירטים הברברים וצוותם נשבה עבור כופר, והממשל האמריקני הצעיר היה חסר אונים. על רקע זה החלו חושבים בארצות הברית להקים מחדש את הצי המלחמתי, שפורק לאחר מלחמת העצמאות בשל הקושי לממן את אחזקתו.
ב-27 במרץ 1794 אישר הקונגרס את חוק ההתחמשות הימית (Naval Act), המורה על בנייתן של שש פריגטות. במרץ 1796, בעוד המלאכה מתקדמת לאיטה, הושג הסכם שלום בין ארצות הברית לשליט אלג'יר. בהתאם לסעיף 9 של החוק, שקבע מפורשות כי הבנייה תופסק אם ייכון שלום, נעצרה העבודה. לאחר ויכוח לוהט הסכים הקונגרס לממן את בנייתן של שלוש אוניות בלבד, שהעבודה עליהן כמעט ונשלמה. הבנייה של שלוש האוניות האחרות חודשה בסופו של דבר בעקבות התחזיות להתלקחות מלחמה עם צרפת.
בניית האונייה וחימושה, 1794 - 1797

"קונסטיטושן" הייתה אחת משש הפריגטות הראשונות של הצי האמריקני. האונייה, שתוכננה על ידי ג'ושׁוּאַה הַמְפְרִיז (Joshua Humphreys) ונבנתה במספנתו של אֶדְמוּנְד הָארְט (Edmund Hartt) בבוסטון, הייתה פריגטה דו־סיפונית בעלת 44 תותחים, גדולה וחזקה מכל פריגטה אחרת בת זמנה. בתקופת אוניות המפרשים (1650 - 1840 לערך) לא נועדו פריגטות ליטול חלק בקרבות סדורים כחלק מן המערך הטורי. הגדולות שבפריגטות, בנות 44 תותחים, מילאו במאה ה־18 תפקידי ליווי והגנה בעיקר באזורים מרוחקים מן המולדת, בהם לא נשקפה להן סכנה מצד אוניות אויב גדולות מהן. פריגטות בנות 28, 32 או 36 תותחים שימשו למשימות סיור, איסוף מודיעין והעברה מהירה של ידיעות.
האונייה, וכמותה גם אחיותיה לגודל, הפריגטות "יונייטד סטייטס" (United States) ו"פרזידנט" (President), צוידה בתותחי 24 ליטראות בשעה שחימושן הסטנדרטי של פריגטות באותה תקופה היה תותחי 18 ליטראות. ממדיה העיקריים היו זהים כמעט לגמרי לאלו של אוניית-קו מדרגה שלישית, החמושה ב־74 תותחים. הגידול בממדים ובעוצמת האש שיקף את המגמה הכללית שאפיינה את אוניות המלחמה מכל הסוגים במאה ה־18 ונמשכה גם במחצית הראשונה של המאה ה־19. מחשבת המתכננים הייתה לבנות אונייה שתעלה על כל פריגטה אחרת הן בעוצמת האש הן ביכולות השיט שלה. גישה זו הוכיחה את יעילותה בתחילת מלחמת 1812, כאשר פריגטות אמריקניות וביניהן "קונסטיטושן" גברו על פריגטות בריטיות וניצחו אותן בקרב אנייה מול אנייה,
חידוש אחר היה הסיפון העליון שנבנה מְשׁוּוֶה למלוא אורכו, ללא סיפון קַדְמָה וסיפון אַחְרָה גבוהים ממנו בחרטום ובירכתיים כמקובל עד אז. צורת מבנה זו איפשרה להציב מספר תותחים רב יותר מן המקובל. על הסיפון העליון סודרו לפי התכנון הראשוני 22 תותחים בני 12 ליטראות (10 ק"ג). בסיפון שמתחתיו, סיפון התותחים, הוצבו 30 תותחים של 24 ליטראות. לימים יוחלפו תותחי הסיפון העליון ב־20 קָרוֹנָדוֹת של 32 ליטראות (14.5 ק"ג) ו־2 תותחי־חרטום של 24 ליטראות (11 ק"ג).
מערך המפרשים של האונייה היה רוחבי כשל כל אוניות המלחמה האחרות באותה תקופה. כל אחד משלושת תורני האונייה - הקדמי, הראשי והאחורי - נשא ארבעה מפרשים רוחביים: תחתי, עילי, על־עילי ועליון. מפרש־גף מאסף בירכתיים ומפרשי חלוץ מלפנים השלימו את המעטה.
ישנה מגמה לאידיאליזציה של האונייה, המתעלמת מחסרונותיה. הדבר נובע מעובדת היותה סמל לאומי, הן בשל חלקה במלחמת 1812 הן בשל היותה היחידה מאוניותיו הראשונות של הצי האמריקני ששרדה לימינו. התותחים הרבים הפעילו מאמצים כבדים על הגוף, וחרף החיזוקים הנוספים והחדשניים שהגה המפריז, העצים המשובחים והמידות הגדולות מן המקובל של הקורות ששימשו לבניית הגוף והתרנים, נזקקה האונייה לשיפוצים תכופים. ב־1802, לדוגמה, חמש שנים בלבד לאחר השקתה וארבע שנים לאחר שיצאה לראשונה לים, הועלתה האונייה לחוף לתיקונים שנמשכו קרוב לשנתיים.
טקס ההשקה של "קונסטיטושן" נערך ב־20 בספטמבר 1797 במעמד הנשיא ג'ון אדמס ומושל מסצ'וסטס, אינקריז סאמנר (Increase Sumner). האונייה החלה להחליק על מסילות ההשקה לעבר המים, אך לאחר כמה מטרים בלבד נעצרה. בשל משקלה הרב ותכנון לקוי שקעו המסילות באדמה והאונייה מיאנה לזוז. ניסיון נוסף, יומיים אחר־כך, נכשל גם הוא. בחלוף חודש ימים, ב־21 באוקטובר 1797, הושקה האונייה בשלישית, והפעם גלשה אל מימי נמל בוסטון ללא תקלות. עלות בנייתה הייתה כ־300,000 דולר, פי שניים מן האומדן הראשוני.
"המלחמה הבלתי רשמית" עם צרפת, 1798 - 1800

"קונסטיטושן" יצאה להפלגת הבכורה שלה ביולי 1798 בפיקודו של קפטן סמיואל ניקולסון, שגם פיקח על בנייתה. את שירותה המבצעי הראשון עשתה במהלך המלחמה הבלתי רשמית עם צרפת (1798 - 1800) בהגנה על ספינות סוחר אמריקניות מפני התנכלותם של פריבטירים צרפתיים. במאי 1799 נמסר הפיקוד על האונייה לידי קפטן סָיילָס טוֹלְבּוֹט, ו"קונסטיטושן", יחד עם אוניות אחרות של הצי, מרביתן סְקוּנֶרִים או ספינות סוחר מוּסָבוֹת שסרו לפיקודו הכולל של טולבוט, פעלה בים הקריבי. שני הצדדים ניהלו עימות צבאי מוגבל בזירה הימית, במסגרתו ניסה כל אחד מהם לפגוע בסחר הימי של אויבו על ידי לכידת אוניות הסוחר שלו. האוניות ומטענן נמכרו, והכסף חולק בין קציני האונייה ומלחיה בהתאם לחוק השלל הימי שהיה נהוג אז.
ב־16 בספטמבר 1799 חילצה "קונסטיטושן" מידי פריבטיר צרפתית את אוניית הסוחר השוודית "אָמֶלְיָה". זמן מה אחר כך, בינואר 1800, לכדה את הסקונר "סְוִויפְט". במאי אותה שנה, יחד עם "אַמְפִיתִ'יאֵיטֶר" (USS Amphitheatre), הסקונר שליווה אותה, לכדה שלוש ספינות נוספות (סקונר, בְּרִיג וסְלוּפּ). עוד באותו חודש תפסה "קונסטיטושן" בנמל פוארטו פלטה שבסן־דומינגו את הפריבטיר הצרפתית "סנדוויץ". לוּטֶנֶנְט אַייזק הָאל ואנשיו השתלטו על האונייה, בעוד חייליו האחרים נוחתים בחוף ומשתקים את תותחי המבצר החולש על הנמל. בסופו של דבר נאלצו האמריקנים להשיב את האונייה לבעליה, משום שהאי נשלט על ידי ספרד, ולמרות היותה בעלת ברית לצרפת נחשב הדבר להפרת ריבונותה. ב־24 באוגוסט 1800 שבה "קונסטיטושן" לבוסטון כדי להצטייד מחדש באספקה. חודשיים וחצי אחר כך יצאה שוב אל הים הקריבי, אך לא לזמן רב. המלחמה עם צרפת הסתיימה, והאונייה חזרה אל בוסטון ביוני 1801.
מלחמת 1812 > המרדף אחר "קונסטיטושן"

את תהילתה ועיקר פרסומה קנתה "קונסטיטושן" במלחמה השנייה בין ארצות הברית לבריטניה, מלחמת 1812. היריות הראשונות במלחמה, שניטשה ביבשה ובים כאחד, נורו ב־23 ביוני מתותחי שייטת מימי הבית האמריקנית בפיקוד קומודור ג'ון רוג'רס. חמש מאוניותיו ניהלו מרדף, תחילה אחר הפריגטה הבריטית "בלווידרה" ואחר כך בעקבות שיירת אוניות סוחר בריטית עד חופי אנגליה כמעט, אך ללא כל תוצאות. כשפרצה המלחמה נמצאה "קונסטיטושן" באנאפוליס, ורק באמצע יולי, כשנשלמו הכנותיה, יצאה לים. האונייה, בפיקוד קפטן אייזק האל, הפליגה אל ניו יורק כדי להצטרף לאוניותיו של רוג'רס, שעל קורותיהן לא ידעה דבר. ב־17 ביולי, סמוך לניו ג'רזי הבחין האל בשייטת בריטית קטנה, אותה חשב בטעות לשייטת האמריקנית. כשהתקרב וגילה כי אלה אוניות אויב, החל אחד המרדפים המפורסמים ביותר בתולדות המלחמה בים.
השייטת הבריטית בפיקוד קפטן פיליפ בְּרוֹק, שיצאה מהליפקס כדי להטיל הסגר על נמלי החוף האטלנטי של ארצות הברית, כללה ארבע פריגטות ואת אוניית־הקו (64 תותחים) "אפריקה". ביום הראשון הצליחה "קונסטיטושן" להקדים מעט את רודפיה, אך למחרת פסקה הרוח לנשוב, והאוניות נותרו על עומדן מחוסרות תנועה כמעט לגמרי. שני הצדדים לא חסכו כל מאמץ כדי לרתום את אוושת הרוח החלושה ביותר למפרשיהם, אך לשווא. במצב עניינים זה הורה קפטן האל לאנשיו להוריד למים את סירות השירות של האונייה, כדי שיגררו וירחיקו אותה מרודפיה. מפקדי האוניות הבריטיות, שהשתאו תחילה למראה האונייה האמריקנית ההולכת ומתרחקת, הורו לעשות כמותה. שוב הצטמצם המרחק בין הרודף לטרפו, וכשנדמה היה כי נגזר גורלה של "קונסטיטושן" להיתפס, הציע לוטננט צ'ארלס מוריס, אחד מקציניו של האל, לגרור את האונייה באמצעות עוגניה, שיטה הנקראת נְגִידָה, בה השתמשו בדרך כלל להוצאת אונייה מן הנמל כשהרוח לא הייתה נוחה או חלשה מדי. סירת חתירה הטילה את עוגן הנגידה מרחק כמה מאות מטרים לפני האונייה, וחבל הגרירה הארוך נמשך על ידי מלחיה באמצעות כַּנָּן וחוזר חלילה. שוב חיקו האוניות הבריטיות את מעשי האמריקנים, ואף הכפילו את מאמציהם והשתמשו בשני עוגני נגידה. המרדף נמשך יום נוסף, ורק בבוקר ה־19 בחודש, כשהתעוררה רוח חלשה אך יציבה, חמק האל בעד האוניות הבריטיות והתרחק מהן. "בלווידרה" הבריטית הוסיפה לרדוף אחרי "קונסטיטושן" גם ביום שלמחרת, אך לא יכלה להשיגה. הפריגטה האמריקנית הוכיחה שוב את עליונותה, וכשהיא שטה במהירות ½12 קשרים נעלמה מעיני רודפיה וחמקה אל בוסטון.
מלחמת 1812 > הקרב עם הפריגטה "ג'אווה"

לאחר שנתיים מסר קפטן האל את הפיקוד על "קונסטיטושן" לידי ויליאם ביינברידג'. בסוף אוקטובר 1812 שוב יצאה האונייה לים, הפעם למשימת סיור בים הקריבי ובדרום האוקיינוס האטלנטי, כשהיא מלווה על ידי הבריג "הוֹרְנֶט". ב־29 בדצמבר, מול חוף סלבדור בברזיל, נתקלה "קונסטיטושן" באה"מ "גָ'אווה", פריגטה בריטית בפיקוד קפטן הנרי לֵמְבֶּרְט. כמו "גֶּריֵיר" לפניה, גם "ג'אווה" סווגה כפריגטה בת 38 תותחים; אומנם האונייה נשאה 49 תותחים, מספר קרוב לזה של "קונסטיטושן", אך תותחיה ארוכי הטווח, שהוצבו בסיפון התותחים, ירו כדורים במשקל 18 ליטראות לעומת 24 ליטראות אצל יריבתה. למברט, שלא ידע דבר על אובדנה של "גֶּריֵיר", הורה לאנשיו לתפוס עמדות קרב והתקרב אל האונייה החשודה.
"קונסטיטושן" הפנתה את חרטומה לעבר הים הפתוח, כדי להתרחק מן החוף הנייטרלי, כש"ג'אווה" בעקבותיה. לאחר שסבר כי הרחיק דיו, שינה ביינברידג' קוּרְס, תמרן את אונייתו במקביל לצדה הימני של "ג'אווה", וב־2:10 פתח באש. כך החל אחד הקרבות העזים והמרים שניטשו אי־פעם בין שתי פריגטות. משך כשעתיים תמרנו שתי האוניות הנה והנה, בניסיון להמטיר אש אורכית קטלנית או לחמוק ממנה. תותחיה של "קונסטיטושן" זרעו הרס וחורבן בתרונה ובחיבל של "ג'אווה", לא רק בשל היותם כבדים וארוכי טווח יותר, אלא גם משום שהתותחנים האמריקנים התאמנו פעמים רבות יותר מיריביהם הבריטים מאז יצאו שתי האוניות לים. בהתכתשות העזה נפגעו רבים מאנשי צוותה של "ג'אווה", והיא איבדה את מוט החרטום והמנורים המשתלחים ממנו, תרניה הקדמי והאחורי קרסו, והסקריה התחתונה של התורן הראשי התמוטטה גם היא. שברי כלונסאות וקרעי מפרשים נפלו על התותחים ומנעו את הפעלתם, והאונייה הייתה למעשה חסרת ישע. נזקיה של "קונסטיטושן" היו קטנים הרבה יותר, ובשעה 4:30 היא ניתקה מגע והתרחקה כדי לתקנם. לפטננט הנרי צֶ'דְס, שנטל את הפיקוד על "ג'אווה" לאחר פציעתו האנושה של למברט, ניצל את ההפוגה כדי לסלק את השברים מעל התותחים ולהיערך לחידוש הלחימה, אך מאמציו היו לשווא. האונייה היטלטלה, והתורן הראשי, היחיד ששרד, התמוטט ונפל על תותחי צד ימין. ב־4:50 חידש ביינברידג' את התקפתו, והשיט את אונייתו כדי לירות אש אורכית על האונייה הבריטית המשותקת. צ'יידס, שהבין את כוונותיו של ביינברידג' וידע כי נחרץ גורלה של "ג'אווה", הורה ב־5:25, בעצה אחת עם קציניו, להרכין את דגלי האונייה ונכנע.
ארבעים ושמונה מאנשי צוותה של "ג'אווה" נהרגו ולמעלה ממאה מהם נפצעו. קפטן למברט נפצע אנושות בחזהו מכדור מוסקט, ומת מפצעיו ימים אחדים אחר כך בסלבדור. מאנשיה של "קונסטיטושן" נהרגו שנים־עשר ונפצעו עשרים ושניים, ביניהם קפטן ביינברידג' עצמו. גלגל ההגה של הפריגטה האמריקנית נהרס לחלוטין עוד בתחילת הקרב ונזקים רבים נגרמו למפרשים ולחיבל, אך היו אלה קטנים לאין שיעור מאלו של יריבתה. מאחר שלא ניתן היה יותר להשיטה, הורה צ'יידס להעביר אל "קונסטיטושן" את הפצועים והשבויים הבריטים ולהעלות את "ג'אווה" באש.
בסוף פברואר 1813 נכנסה "קונסטיטושן" לנמל בוסטון לקול תשואות ההמון. שורת הניצחונות על אוניות הצי המלכותי עוררה פרץ של אהדה לאנשי הצי, והקונגרס הקצה כספים לבניית שש פריגטות נוספות ועוד ארבע אוניות־קו. באנגליה, לעומת זאת, בעקבות אובדנן של "גֶּרְיֵיר" ו"ג'אווה", אסרה האדמירליות על פריגטות הצי המלכותי להיכנס לקרב אונייה-מול-אונייה עם פריגטות אמריקניות. זאת ועוד, אוניות־קו מדרגה שלישית (74 תותחים) הוסבו לפריגטות בעלות 50 תותחים, ונשלחו אל מעבר לים כדי להדק את ההסגר על הנמלים האמריקניים.
מלחמת 1812 > ההתחמקות מן השייטת הבריטית

הפלגתן של "קונסטיטושן" ושתי אוניות השלל מהחוף האפריקאי אל נמל הבית באמריקה כמעט והסתיימה באסון. ב־11 במרץ 1815 נכנסו האוניות אל פורטו פראיה שבאיי כף ורדה, כדי להעביר את אנשי הצוות הבריטים השבויים אל בריג מסחרית. זמן קצר אחר כך הבחינו אנשיו של סטיוארט בשלוש אוניות מלחמה המתקרבות לנמל. מיד ניתנה פקודה לשחרר חבלים, ו"קונסטיטושן" ושתי אוניות השלל יצאו ללא שהיות אל הים הפתוח.
הייתה זו שייטת בריטית קטנה, שחיפשה אחר "קונסטיטושן" מאז חמקה מנמל בוסטון שלושה חודשים קודם לכן. היא כללה שתי אוניות־קו שהוסבו לפריגטות בנות 50 תותחים, ופריגטה נוספת בת 40 תותחים. ידיעות מודיעניות שגויות שהגיעו לקפטן ג'ורג' קוֹלייר, הבכיר מבין שלושת מפקדי האוניות הבריטיות, סיפרו כי "קונסטיטושן" הצטרפה לאחיותיה הפריגטות "פרזידנט" ו"קוֹנְגְרֶס", ולכן טעה בזיהוי וחשב כי בהן המדובר. כשהלך והצטמצם המרחק בין הרודפים לטרפם, אותת קפטן סטיוארט ל"סייאן" שהזדחלה מאחור לשנות קורס, כדי להכריח את אויביו לפצל את כוחם. אוניותיו של קולייר התעלמו מ"סייאן" והמשיכו במרדף. לאחר מעשה נסתבר, כי קולייר חשב ש"סייאן" קרובה למים הנייטרליים של פורטו פראיה ותמצא בהם מקלט לפני שיעלה בידו להשיגה, ולכן הניח לה. משהתרחקה הסכנה, שמה אוניית השלל פניה אל אמריקה והגיעה בסופו של דבר לניו־יורק ללא פגע. היא צורפה לצי האמריקני, והוסיפה לשרת תחת אותו שם עד 1835.
המרדף נמשך, וכש"אֵייקָסְטָה", הקלה והמהירה מבין האוניות הבריטיות, קרבה אל "קונסטיטושן", אותת סטיוארט ל"לבנט" לשנות קורס, בתקווה שהפעם אכן יתפצלו רודפיו לשניים. הפתעתו הייתה שלמה. כל שלוש האוניות הבריטיות שינו את אורחן לעברה של "לבנט", והניחו לפריגטה האמריקנית לחמוק ללא קרב. "לבנט" בישת המזל נתפסה בסופו של דבר. את ההחמצה הגדולה תירצו הבריטים באובך הכבד ששרר באזור ובתקלות בהבנת תשדורות הדגלים בין האוניות. "קונסטיטושן" הגיעה אל נמל ניו יורק ב־15 במאי 1815, לאחר סיומה של המלחמה.
"אולד איירונסיידס", 1815 - 1881

עם שובה לאמריקה הוצאה "קונסטיטושן" משירות פעיל והושבתה במספנת הצי בבוסטון. באפריל 1820 הורה אייזק האל, שפיקד כעת על המספנה, לשפץ את האונייה ולהחזירה לכשירות מבצעית. במאי 1821 יצאה "קונסטיטושן" לים בפיקודו של קפטן ג'ייקוב ג'ונס, כדי לעמוד בראש שייטת הים התיכון של הצי האמריקני. היא שירתה בתפקיד זה עד 1828, להוציא הפסקה ב־1824 לצורך תיקונים תקופתיים וחידוש כשירותה לשיט. לאחריה פיקד על האונייה תומאס מקדונו.
בעקבות בדיקת כשירות שנערכה לאונייה ב־1828, נפוצו ידיעות כי הוחלט לגרוט אותה. התעוררה מחאה ציבורית עזה, שלובתה על ידי השיר "Old Ironsides" שכתב המשורר הצעיר אוליבר וֶנְדֶל הולמס האב, והיא ששכנעה את הקונגרס להקצות כספים לשיפוצה. מ־1835 ועד 1851 שוב נמצאה האונייה בשירות פעיל, תחילה בים התיכון ואחר כך בזירת האוקיינוס השקט ובמימי הבית. באותה תקופה (1844-1846) ערכה האונייה הפלגה סביב העולם בפיקודו של קפטן ג'ון פרסיבל.
ב־1853 הוצבה "קונסטיטושן" כאוניית הדגל של שייטת אפריקה, וסיירה לאורך חופי מערב היבשת בחיפוש אחר ספינות עבדים אמריקניות. בנובמבר אותה שנה, תחת פיקודו של קפטן אייזק מֵיוֹ, לכדה והחרימה את ספינת העבדים האמריקנית "גֶמְבְּרִיל".
תפיסת ספינת העבדים הייתה הפעולה המבצעית האחרונה של "קונסטיטושן". מ־1860 ועד 1871 שימשה אוניית אימונים של צוערי האקדמיה הימית באנאפוליס, ואחר כך עברה שיפוץ נרחב במספנת הצי בפילדלפיה, שהסתיים רק בשנת 1877. את הפלגתה האחרונה אל מעבר לים עשתה ב־1878-1877, כדי להשתתף בתערוכה הבינלאומית בפריז. עם שובה שימשה אוניית אימונים למלחים מתלמדים, תפקיד אותו מילאה עד 1881, אז הוצאה סופית משירות פעיל בצי.
ראו גם

אה"מ טרינקומלי - פריגטה בריטית מהמאה ה-18 וכיום אוניית מוזיאון.