stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לב לאגוריו
ביוגרפיה

לב לאגוריו נולד בפאודוסיה במשפחתו של סגן הקונסול הנפוליטני. אביו, פליצ'ה לאגוריו (1781–1857) היה סוחר ג'נואי ששימש כסגן הקונסול של ממלכת שתי הסיציליות. מ-1839 עד 1840, הוא קיבל את הכשרתו האמנותית הראשונה באולפנים של איבן אייבזובסקי. ב-1842, בתמיכתו של אלכסנדר קזנצ'ייב, מושל טאורידה, הוא הצליח להירשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות. מאוחר יותר, הוא הצליח לקבל סיוע כספי מהדוכס מלויכטנברג, הנשיא החדש של האקדמיה. בין מוריו היו אלכסנדר סוארוויד, מקסים וורוביוב ובוגדן וילוולדה.
בשנת 1850 סיים לגוריו את האקדמיה לאמנויות עם מדליית זהב. ב-1850 הוא קיבל את התואר "אמן" על ציורו "נוף לאכטה" ושנתיים לאחר מכן הפך לאזרח רוסי. הוא גם זכה לפנסיה ללימודים באירופה, וביקר תחילה בפריז (1853), ולאחר מכן ברומא, שם שהה עד 1859, בשנתיים האחרונות על חשבונו.
לאחר שובו, בשנת 1860, הוא נקרא פרופסור והציג את היצירות שיצר באיטליה. הוא נסע לקווקז ב-1861 והציג משם שורה של נופים לצאר אלכסנדר השני, שהעניק לו את מסדר אנה הקדושה.
הוא חזר לקווקז ב-1863 וב-1864, עם פמלייתו של הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ', שם השתתף במלחמת הקווקז. לאחר מכן הוא התיישב בסנט פטרבורג, ולעיתים קרובות נסע לאירופה.
בשנת 1885, הוא הוזמן לצייר סדרת יצירות על המלחמה העות'מאנית-רוסית בשנים 1877–1878 וביקר בשדות קרב האירופים והאסייתיים.
בשנת 1900, הוא מונה לחבר כבוד באקדמיה. פאולין קוריארד הייתה בין תלמידיו.
הוא נקבר בבית הקברות נובודביצ'י, בסנט פטרסבורג.
גלריה

לב לאגוריו, תחבורה בשלג.
1893 עמק בקווקז 1893
בבטום 1881
הטבעת ספינת מלחמה 1880
ההגנה על בזייט 1891
לילה על נהר נבה 1898
הערות שוליים

↑  Kenneth, Leo Lagorio, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
↑  Лагорио, Лев Феликсович". Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary: In 86 Volumes (82 Volumes and 4 Additional Volumes). St. Petersburg. 1890–1907
↑  Русские художники. Лагорио Лев Феликсович., www.artsait.ru
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4542 625X  LCCN: no2007127002  SUDOC: 147648904  VIAF: 12098711   WorldCat (עם VIAF): 12098711
פרוטון M

פרוטון M (ברוסית: Протон M) הוא משגר לוויינים כבד שפותח ברוסיה, הדגם השלישי מסדרת המשגרים פרוטון. המשגר נוצל לשיגור לוויינים כבדים לרבות טיסות מסחריות.
שיגור הבכורה של המשגר במתכונת תלת-שלבית התקיים בשנת 2001. כל השיגורים בוצעו מכן שיגור מס' 81/23 ו-200 בקוסמודרום בייקונור. בסך הכול בוצעו 115 שיגורים מהם 104 מוצלחים. קיימות תוכנית לביצוע שיגורים נוספים עד לשנת 2026.
היסטוריית הפיתוח של המשגר

שדרוג משגר פרוטון K כלל מספר היבטים. הוחלפו מנועים של השלב הראשון למנועים חזקים יותר. הוקטן משקל של מספר מרכיבים של המשגר. הדבר איפשר להוזיל את עלות השיגור ולהביא מטענים כבדים יותר למסלול המתוכנן. למעט שיגור בודד כל השיגורים בוצעו עם מאיץ. תחילה בוצעו שיגורים עם דגם Blok-DM שפותח בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה. בהמשך במרכז חרוניצ'ב פותח מאיץ מדגם Briz-M. השיגור הראשון בוצע בשנת 1999 אך נכשל. בשנת 2000 בוצע שיגור מוצלח ראשון.
חלק משמעותי של שיגורים היו שיגורים מסחריים של לוויינים עבור מדינות שונות.
כתוצאה מכישלון של שיגור לוויין ביולי 2013 הוחלט לבצע ארגון מחדש של תעשיית החלל הרוסית והוקם תאגיד הטילים והחלל המאוחד.
במחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-21 היקף פעילות מסחרית ירד באופן דרסטי לאחר שימוש סדיר של משגר פאלקון 9. לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה פעילות מסחרית הופסקה כליל.
דלק

משגרי הפרוטון מתודלקים ב־UDMH (דימתיל הידרזין אסימטרי) ודו חנקן ארבע־חמצני (אנ') (N2O4). אלו דלקים היפרגולים (אנ') שבוערים במגע ביניהם, ובכך נמנע הצורך במערכת הצתה. את הדלקים ניתן לאחסן בנפרד בטמפרטורת החדר בניגוד לדלקים קריוגניים (אנ') (לרוב מימן וחמצן נוזליים) שרותחים לאיטם, וכך הטיל יכול לעמוד בלתי מתודלק בכן השיגור לזמן ארוך ביותר. עם זאת, דלקים היפרגוליים הם קורוזיביים ורעילים ביותר, עד כדי כך שיש צורך בטיהור השטח בו נפלו השלבים הראשון והשני.
בית חלוצות

בית חלוצות הוא אכסניה שנועדה לשכן נשים צעירות, רובן ככולן עולות חדשות, ולסייע להן להיקלט בחברה היישובית וללמוד חקלאות, כלכלת בית ומקצועות נוספים.
בתי חלוצות הוקמו ביוזמת ארגוני נשים פמיניסטיות-ציוניות בארץ ישראל, בהם תנועת הפועלות, ליגת נשים למען ישראל וההסתדרות הציונית הדסה. הם הוקמו במספר אתרים, לצד משקי פועלות.
בית החלוצות הראשון הוא בית החלוצות בחיפה שהוקם ב-1932 ברחוב יל"ג בחיפה. לאחריו הוקם ב-1936 בית החלוצות בתל אביב (ברחוב המלך ג'ורג'), וב-1942 בית החלוצות בירושלים. בתי חלוצות הוקמו גם בנתניה ברח' מקדונלד ב-1950, ובאילת ב-1954.
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי הקים גם הוא בתי חלוצות. בית חלוצות ראשון של הארגון, בית צעירות מזרחי בתל אביב, נחנך בשנת 1938. אולם במהלך מלחמת העולם השנייה העלייה הייתה מצומצמת, ורוב הבניין הוסב לבית ספר מקצועי. לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם בית חלוצות ראשון של הפועל המזרחי בפתח תקווה. באוגוסט 1947 הונח אבן פינה לבית חלוצות שני, בחיפה. ב-1 במאי 1948 הונח אבן פינה לבית חלוצות בבני ברק. 
עד 1949 הארגון הקים שישה בתי חלוצות. אלו כללו את בית החלוצות ברמת גן, ובתי חלוצות בחיפה, ביפו, ובירושלים.
בשנת 1951 הונחה בתל אביב אבן פינה לבית החלוצות השמיני בסיוע כספי של נשי מזרחי מקנדה.
בחיפה הוקם בית חלוצות של פועלות אגודת ישראל ב-1949.
הערות שוליים

↑  התחלת הבניה של בית החלוצות, הארץ, 19 בספטמבר 1935
↑  מושב מועצת הפועלות, דבר, 23 בנובמבר 1926
ועידת הנשים הציוניות, דואר היום, 14 בספטמבר 1925
"ליגת הנשים למען א"י" ל"דבר- הפועלת", דבר, 18 ביולי 1935
↑  בית החלוצות, דבר, 17 בינואר 1932
↑  נחנך "בית־החלוצות" בתל־אביב, דבר, 31 באוגוסט 1936
↑  בית החלוצות בנתניה נחנך ברוב עם, דבר, 19 במאי 1950
↑  יושלם בית החלוצות באילת, למרחב, 21 בדצמבר 1954
↑  טובה סנהדראי, מעללי הפועלת הדתית, הצופה, 2 בדצמבר 1945
↑  א. בר אוריין, בית החלוצה הדתית, הצופה, 10 באוגוסט 1947
↑  נורתה אבן הפינה לבית החלוצות הפועל המזרחי בבני ברק, הצופה, 2 במאי 1948
בית לחלוצות דתיות, הצופה, 9 ביוני 1948
↑  מפעלי ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, הצופה, 9 בינואר 1948
↑  נפתחה הועידה הראשונה של ארגון הפועלות, הצופה, 6 בספטמבר 1949
↑  מפעולותיו של ארגון הפועלות, הצופה, 17 באפריל 1949
↑  נורתה אבן-פינה לבית חלוצות של פועלות הפועהמ"ז בת"א, הצופה, 27 באוגוסט 1951
↑  נפתח בית החלוצות של פא'י בחיפה, שערים, 11 בינואר 1949
גרשון פליישר

גרשון פליישר
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
קברו של גרשון פליישר בחלקת השומר בבית הקברות של כפר גלעדי
גרשון פליישר (1893 בוקובינה אוסטריה (כיום רומניה ואוקראינה) – 12 באפריל 1974) - מאנשי העלייה השנייה. הצטרף לארגון השומר והיה ממייסדי קבוצת הרועה שדגלה בכיבוש רעיית הצאן מיידי הערבים. חי כשנה בין הבדואים על מנת ללמוד על גידול צאן והשתמש בידע שרכש על מנת לפתח את תחום הנוקדות בארץ. במהלך מלחמת העולם הראשונה נחשד במעורבות במחתרת ניל"י ונאסר על ידי הטורקים. לאחר המלחמה שירת בגדודים העבריים ועסק באיסוף נשק. בהמשך נשלח על ידי ישראל שוחט לרכוש נשק באוסטריה עבור היישוב בארץ. היה בין מקימי באר טוביה.
קורות חייו

גרשון פליישר נולד ב-1893 בעיירה סירט שבבוקובינה לאלכסנדר (זיסי) פליישר ופייגה (לבית קצר). למד בגמנסיה הממשלתית והיה חבר בתנועת פועלי ציון.
ב-1911 עלה לארץ והחל לעבוד ביקב של ראשון לציון. לאחר זמן מה החל לשמור ברחובות וראשון לציון בחסות ארגון השומר (לא כחבר) יחד עם צבי בקר וצבי ניסנוב. ב-1912 הפך ל"מועמד" לקבלה לארגון (התקבל רק ב-1916). תקופה מסוימת שמר גם ביבנאל.
ב-1914 החליט "השומר" על הקמת "קבוצת רועים" שתאחד במעשיה את כיבוש המרעה עם השמירה ומינה 4 חברים לייסד את הקבוצה: פליישר, צבי בקר, דוד צלביץ ואריה אברמזון. על מנת ללמוד את תחום הנוקדות הלכו שלושה מהם (פליישר, צלביץ' ואברמסון) לחיות בין הערבים והבדואים למשך שנה ולמדו את סודות הרעייה. בתום התקופה קיבלו פליישר והקבוצה את האחריות לרעיית העדר של היישוב בית גן. בנוסף פעלו הארבעה להרחיב את קבוצת הרועים. לאחר שלמדו את סודות תחום הרעייה נשכרו אנשי הקבוצה גם לרעות את העדרים של כנרת ומצפה. עם עליית אנשי השומר להתיישבות באצבע הגליל הצטרף פליישר אליהם והחל רועה את עדרי הקבוצה על אדמות חמרה. עקב סכסוך עם החקלאים שבקבוצה, נטשו הוא ואריה אברמזון את המקום.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה גויס פליישר לעבודה עבור הצבא הטורקי בסיני, כנהג עגלת משאות, אך ברח משם והגיע לרעות את העדרים של המושבות בית-גן וכנרת ובגלל הרקע שלו מונה גם כמשגיח על הסליק. במסגרת תפקידו זה נסע לחוות רוחמה כדי לרכוש נשק ופגש שם את יוסף לישנסקי שעסק בהקמת "ארגון המגן" המתחרה לארגון "השומר". כשהטורקים פעלו נגד מחתרת ניל"י ורדפו אחרי יוסף לישנסקי הם הגיעו גם למושבה ופליישר נחקר והוכה. על מנת לחמוק ממאסר טורקי התגייס לצבא האוסטרי (שהיה בן ברית לטורקים) ונשלח לחלב שבסוריה אך שם נאסר ונשלח לכלא בדמשק. במהלך העברתו מדמשק לכלא בקושטא הצליח לברוח וב-1918 הגיע בחזרה לארץ (מאחר שהבריטים כבר שלטו בארץ בוטלו צווי המאסר נגדו).
עם חזרתו לארץ התגייס פליישר (יחד עם עוד מספר אנשי "השומר") לגדוד 40 של "קלעי המלך" במסגרת גדודים העבריים והוצב בסרפנד. בתקופת שירותם בגדודים פעלו אנשי "השומר" להעביר כלי נשק ותחמושת לסליקים שהוקמו ליד המחנות שם שהתה היחידה.
ב-1921, לאחר שחרורו מהגדודים, נשלח על ידי ישראל שוחט לרכוש נשק באוסטריה עבור ארגון ההגנה. את הנשק שרכש שלח בצורות שונות לארץ, כגון הסלקה בתוף של מכבש דרכים. בעקבות גילוי אחד המשלוחים, נשק שהוסתר בכוורת דבורים שנפלה בעת פריקתה בנמל והתפרקה, נאסר ונחקר ואחרי שחרורו נאלץ לעזוב את אוסטריה ואת פעילות רכישת והברחת הנשק המשיך מקושטא. ב-1923 הסתכסך עם ראשי ארגון הברחת הנשק והחליט לחזור לארץ.
עם חזרתו לארץ שב והצטרף לקבוצת הרועים ועסק ברעיית עדרים במספר יישובים בארץ עד שהתיישב, עם מספר רועים נוסף, בגבעות שייח' אבריק ליד ידידו אלכסנדר זייד. ב-1922 נשלח, על ידי ישראל שוחט, לאירופה לרכוש נשק ובזמן היותו שם נודע לו על פירוק קבוצת הרועים. כשחזר פליישר רכש עדר וחזר להתיישב, עם חברו אריה אברמזון, בשייח' אבריק. עם הזמן הסתכסך פליישר הרועה עם זייד החקלאי ונאלץ לוותר על רכושו וב-1929 נטש, עם משפחתו, את המקום ועבר לחיפה. ב-1930 עמד בראש קבוצת אנשי "השומר" שהקימה, בפעם השלישית, את באר טוביה, הפעם כמושב עובדים, בה בנה את ביתו, הקים משק ושם חי את שארית חייו.
פליישר נשא לאישה ב-1925, את רחל בורשטיין, אותה הכיר עת עבדה כחלוצה שזה עתה עלתה ארצה בכפר גלעדי, ולהם 5 ילדים. נפטר ב-1974 ונקבר בחלקת השומרים בבית הקברות של חברות וחברי ארגון ״השומר״ בתל חי. רחל אשתו שנפטרה כשני עשורים אחריו נקברה לצידו.
לקריאה נוספת

אריה חצרוני, רועה ולוחם : סיפורו של גרשון פליישר ראשון הנוקדים, איש "השומר", מ. ניומן, 1975
נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - כרך ו', הוצאת המרכז לתרבות ולחינוך תל אביב וההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, 1974, עמודים 184–187
לימוד תורת המרעה במחנה בדוים, מזכרונות ג. פליישר, בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך שני, פרק צב: כיבוש המרעה, תרע"ד (1914), עמ' 981–987.
הערות שוליים

↑  הקשר הראשון לארגון החל במפגש עם חבר השומר על האונייה בדרכה ארצה
↑  לישנסקי אף ניסה לגייס את פליישר לארגונו
↑  בכלא בדמשק ישב עם יוסף לישנסקי
↑  הבריחה התאפשרה לאחר שבתחנת רייאק שבבקעת הלבנון הופצצה הרכבת על ידי מטוסים בריטים. יחד איתו ברחו גם איתן בלקינד, ניסן רוטמן ואברהם ברד
↑  בהמשך הועבר הנשק לסליק מרכזי בתל עדשים
↑  ראו לדוגמה התכתבות בין גרשון פליישר למשה שרת בנוגע לתיקצוב הרכש בווינה, מארכיון משה שרת, 1921
↑  הסכסוך היה על רקע כוונת הנהגת ההסתדרות (בן-גוריון, כצנלסון וגולומב) לשבץ במנגנון הרכש אנשים המקורבים להסתדרות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458476105171  VIAF: 379148874339849620371   WorldCat (עם VIAF): 379148874339849620371
אברהם רובינזון

| --- | --- |

אברהם רובינזון, 1970
 לידה:  6 באוקטובר 1918 ולבז'יך, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  11 באפריל 1974 (בגיל 55) ניו הייבן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Abraham Robinsohn 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  גרמניה, צרפת, בריטניה, ישראל, ארצות הברית
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1939)  סורבון (1940)  אוניברסיטת לונדון (1949) 
 מנחה לדוקטורט:  Paul Dienes 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1962–1967)  חיל האוויר של צרפת החופשית (1941–1946)  אוניברסיטת טורונטו (1951–1957)  אוניברסיטת ייל (1967–1974)  האוניברסיטה העברית בירושלים (1957–1962) 
 תלמידי דוקטורט:  Jacob Abraham Steketee, Diana Lydia Dubrovsky, L. Lorne Campbell, Roderick A. Ross, Robert Gibson Phillips, לרי מנביץ, Peter Gust Tripodes, יורם הירשפלד, William Hollis Wheeler, Gregory L. Cherlin, Carol S. Wood, Larry Travis, A. H. Lightstone, עזריאל לוי, E. Mark Gold, Peter Winkler, Leonard Richard Fowell 
 פרסים והוקרה:  מדליית בראואר (1973)  סטרלינג פרופסור (1971) 
 הערות:  יהודי
 תרומות עיקריות
 פיתוח האנליזה הלא סטנדרטית, ענף במתמטיקה המפתח באופן ריגורוזי את מושג האינפיניטסימל ומושגים הנגזרים ממנו
 
אברהם רובינזון (בגרמנית: Abraham Robinson; ‏6 באוקטובר 1918 – 11 באפריל 1974) היה מתמטיקאי יהודי. הוא רכש מוניטין בשלושה תחומים: הנדסה אווירונאוטית, לוגיקה מתמטית, ואנליזה מתמטית, ונודע יותר מכל על פיתוח האנליזה הלא סטנדרטית, ענף במתמטיקה המפתח באופן ריגורוזי את מושג האינפיניטסימל ומושגים הנגזרים ממנו.
קורות חיים

רובינזון נולד בוואלדנבורג שבגרמניה (כיום ולבז'יך שבפולין) למשפחה יהודית בעלת אמונה ציונית יוקדת. אביו, אברהם רובינזון, נפטר זמן קצר טרם לידתו. בשנת 1933, בעקבות עליית היטלר לשלטון, עלה רובינזון, עם אמו ואחיו הבכור, לארץ ישראל. את שנת הלימודים האחרונה של לימודיו התיכוניים השלים בגימנסיה רחביה. בתחילה התגוררה משפחתו בביתו של מנהל המוסד וידיד המשפחה, אברהם ברתנא, ומאוחר יותר עברה לדירה משל עצמם בדרך עזה.. רובינזון למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1939 קיבל תואר ראשון[דרושה הבהרה]. בזכות הצטיינותו קיבל מלגת לימודים בסורבון והחל ללמוד שם. לאחר חודשים אחדים פלשה גרמניה הנאצית לצרפת, ורובינזון נמלט לאנגליה. בשלב זה שינה את הכתיב של שם משפחתו מ-Robinsohn ל-Robinson. הוא התגייס לחיל האוויר של צרפת החופשית ותרם למאמץ המלחמתי באמצעות לימוד-עצמי של אווירודינמיקה ורכישת מומחיות בתחום משטחי העילוי שבהם נעשה שימוש בכנפי מטוסי הקרב.
בשנת 1946 מונה למרצה בקולג' לאווירונאוטיקה בקריינפילד, ורכש מוניטין עולמי באווירודינמיקה, ובאותה שנה הוענק לו תואר שני במתמטיקה מטעם האוניברסיטה העברית. בשנת 1949 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה מאוניברסיטת לונדון, על עבודה בשם The Metamathematics of Algebraic Systems שנעשתה בהנחייתו של זולטן פאל דיינס. בשנת 1951 החל ללמד באוניברסיטת טורונטו ובשנת 1957 עבר לאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא היה ראש החוג למתמטיקה עד לשנת 1962. אז עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בתקופה זו נודע ברבים בגישתו העושה שימוש בשיטות של לוגיקה מתמטית על מנת להתמודד עם סוגיות בתחום האנליזה המתמטית והאלגברה המופשטת. הוא "הציג לראשונה רבים מרעיונותיה היסודיים של תורת המודלים". בעשותו שימוש בשיטות אלה, מצא רובינזון דרך לנצל לוגיקה פורמלית כדי להוכיח קיומם של מודלים לא סטנדרטיים עקביים של מערכת המספרים הממשיים, הכוללים מספרים אינסופיים ואינפיניטסימלים. מתמטיקאים אחרים, ובהם וים לוקסמבורג, הראו כי ניתן להגיע לתוצאות אלה באמצעות מסנני-על, דבר שהפך את עבודתו של רובינזון לנגישה למתמטיקאים נעדרי מומחיות בלוגיקה הפורמלית. ספרו של רובינזון, "אנליזה לא סטנדרטית", ראה אור בשנת 1966.
רובינזון התעניין רבות בהיסטוריה ובפילוסופיה של המתמטיקה, ופעמים רבות העיר כי היה רוצה להיכנס אל תוך ראשו של לייבניץ, המתמטיקאי הראשון שניסה לתאר ביסודיות את רעיון המספרים האינפיניטסימליים.
עמיתיו באוניברסיטת קליפורניה תארו אותו כאדם שעמל קשות על מנת להכשיר את הדוקטורנטים בכל רמות היכולת באמצעות הפנייתם למיזמים בעלי רמות-קושי מתאימות, אך גם ככזה שהתלונן על איכותם הירודה של בוגרי האוניברסיטה. אוניברסיטת ייל חיזרה אחריו, ולאחר סירוב ראשוני, הוא ניאות לבסוף ועבר אל שורותיה בשנת 1967, ונשאר בה עד לפטירתו.
פרסם תשעה ספרים ו-130 מאמרים.
אברהם רובינזון נפטר מסרטן הלבלב בשנת 1974 ונקבר בהר המנוחות.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
לקריאה נוספת

J. W. Dauben, Abraham Robinson: The Creation of Nonstandard Analysis, A Personal and Mathematical Odyssey, Princeton, NJ: Princeton University Press, 1998
A D Young, S Kochen, S Körner and P Roquette, "Abraham Robinson", Bull. London Math. Soc. 8 (1976), 307-323
הערות שוליים

↑  J. W. Dauben, Abraham Robinson: The Creation of Nonstandard Analysis, A Personal and Mathematical Odyssey, Princeton, NJ: Princeton University Press, 1998 pg. 36
↑  Hodges, W: "A Shorter Model Theory", page 182. CUP, 1997
↑  אברהם רובינזון באתר GRAVEZ
↑  ארכיון ארכיון אברהם רובינסון, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267162005171  PLWABN: 9810695402805606  BnF: cb13621822s (data)  CANTIC: a10147147  CiNii: DA02771147  dblp: 86/6642  GND: 11860158X  ICCU: AQ1V000715  ISNI: 0000 0001 1064 8730  LCCN: n50049281  MGP: 15886  NKC: jn20030217006  NTA: 068348800  SNAC: w6ng59x8  SUDOC: 033972702  Trove: 959376  VIAF: 59260725   WorldCat (עם VIAF): 59260725
משה קשתי

| --- | --- |

משה קשתי בוועידת ראש הממשלה למנהיגי יהדות העולם, 1969
 לידה:  1917 סקאלה פולין פולין
 פטירה:  17 במרץ 1974 (בגיל 57 בערך)
 תאריך עלייה:  1935
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה   משטרת היישובים העבריים    צה"ל
 תקופת הפעילות:  1944–1958 (כ־14 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 היועץ הכספי לרמטכ"ל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מבצע קדש
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל משרד הביטחון  מנכ"ל צים
 
משה קשתי (שני משמאל), סיני 1956
משה קַשתי (במקור: רֶגֶנבּוֹגֶן; 1 בפברואר 1917 – 17 במרץ 1974) היה היועץ הכספי לרמטכ"ל (בדרגת אלוף-משנה), מנכ"ל משרד הביטחון (1965–1970) ומנכ"ל צים (1970–1974).
ביוגרפיה

משה בן יהודה רגנבוגן נולד ב-1917 בעיירה סקאלה שבפולין. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר", ולאחר מכן למד בבית ספר פולני בשעות הבוקר ובבית ספר עברי של "תרבות" בשעות אחר-הצהריים. היה חבר בתנועת הנוער "גורדוניה" וב-1935 עלה לארץ ישראל כחלוץ. תחילה עסק בבניין ובחקלאות, וב-1936 השתקע ביקנעם, החל להיות פעיל ציבורי והצטרף לארגון ההגנה. ב-1942 התגייס למשטרת היישובים העבריים. היה פעיל המרכז החקלאי, וב-1944 נשלח מטעמו לתל אביב כרכז לשכת המס למושבות ולמשקים. במלחמת העצמאות שירת בחיל המשמר בתל אביב והיה שליש ב"חטיבת עבודה צבאית" בדרום הארץ, שאיגדה את פועלי התעשייה, שרותקו למקומות עבודה בעת המלחמה.
עם הקמת צה"ל שירת באגף כוח האדם. ב-1949 עבר למנהל התשלומים (מת"ש), מונה לסגן המנהל וב-1951 מונה לעמוד בראשו. ב-1953 מונה על ידי הרמטכ"ל מרדכי מקלף ליועצו הכספי, ושירת בתפקיד זה גם תחת משה דיין. ב-1956 התמנה במקביל גם לראש אגף הכספים במשרד הביטחון.
ב-1958 מונה לסמנכ"ל משרד הביטחון האחראי לכספים ומשק, עסק בפיתוח התעשיות הביטחוניות, יזם את הקמת חברת תדיראן ושימש יו"ר מועצת המנהלים שלה. כמו כן כיהן כיו"ר התעשייה האווירית, יו"ר השק"ם, יו"ר מועצת המנהלים הראשון של אלביט מחשבים, יו"ר החברה לנכסי החייל ודירקטור במספנות ישראל ובאל על.
במרץ 1965 מונה למנכ"ל משרד הביטחון. במהלך כהונתו הוביל ארגון-מחדש במבנה המשרד, שכלל הקמת מנהל ייצור וחימוש. עם מינויו של צבי צור לעוזר שר הביטחון, נוצרה מתיחות בין קשתי לצור על רקע סמכויותיהם, ודיין הכריע לטובת צור והביא להתפטרות קשתי במרץ 1970.
במרץ 1970 התמנה למנכ"ל חברת הספנות צים, תפקיד שבו כיהן עד מותו ב-1974. הוא הוביל מהלך מודרניזציה והתייעלות בחברה, כולל הזמנת שש אוניות מכולות חדישות באיטליה ובגרמניה והקמת שירות המכולות שהפך לתחום פעילותה המרכזי של החברה.
קשתי היה חבר בחבר הנאמנים והמוסדות המנהלים של אוניברסיטת תל אביב, מיוזמי הקמת הפקולטה להנדסה שלה והמכון הטכנולוגי חולון, יו"ר מועצת המנהלים של עיתון "דבר" (מ-1970 עד מותו), יו"ר ועדת המחירים הציבורים (מ-1972 עד מותו), חבר נשיאות המגבית המאוחדת לישראל וכן חבר מועצת העיר תל אביב-יפו מטעם המערך-מפא"י (מהבחירות בראשית 1974 ועד מותו).
התגורר בצהלה. היה נשוי לאסתר (1917–1997) ואב לשניים: שרה ויהודה (אודי).
נפטר ב-1974 באופן פתאומי מהתקף לב, בגיל 57. נקבר בבית העלמין קריית שאול בהלוויה שבה השתתפה צמרת המדינה. הותיר אחריו אישה ושני ילדיהם.
לקריאה נוספת

קשת דרוכה: ידידים מספרים על משה קשתי; עורך: מרדכי נאור; אִסוף חומר וגבית עדויות: יעקב בראון, תל אביב: מלוא, תשל"ח 1977.
הערות שוליים

↑  מינויים במשרד הבטחון, דבר, 19 ביולי 1956.
↑  אלביט מחשבים בע"מ, משה קשתי, מעריב, מודעת אבל, 18 במרץ 1974.
↑  אלי לנדאו, ריב-סמכויות – גורם ה"התפוטרות" של משה קשתי ממשרד-הבטחון, מעריב, 1 בינואר 1970; ז. יואלי, משה קשתי: נעקרתי בשרירות מעשייה בטחונית, דבר, 6 במרץ 1970; יובל אליצור, אומרים ועושים | בסוד מערכת הביטחון, מעריב, 23 במרץ 1970.
↑  יהודה רותם, לשעבר מנכ"ל צים, הלך לעולמו, אתר הובלה ימית, 28 בינואר 2007.
↑  אוניברסיטת תל-אביב, משה קשתי, מעריב, מודעת אבל, 18 במרץ 1974.
↑  ישעיהו אביעם, קשתי – יו"ר מועצת המנהלים ב"דבר", מעריב, 31 במרץ 1970; מ. קשתי – יו"ר מועצת המנהלים של "דבר", דבר, 7 באפריל 1970.
1 2  ארונו של מ. קשתי, דבר, 18 במרץ 1974.
↑  א. גולדברג – יו"ר ועדת המחירים, דבר, 3 במאי 1974.
↑  הנשיא וחברי נשיאות המגבית המאוחדת בישראל, משה קשתי, דבר, מודעת אבל, 18 במרץ 1974.
↑  אסתר קשתי באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  משה קשתי באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  משה קשתי – למנוחות, דבר, 20 במרץ 1974; משה קשתי – למנוחות, מעריב, 20 במרץ 1974.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009302887605171  ISNI: 0000 0000 4991 3979  LCCN: nr94016381  VIAF: 68811016   WorldCat (עם VIAF): 68811016
ארפד וייס

אברהם ארפד וייס (בהונגרית: Weisz Árpád; ‏ 16 באפריל 1896–1944) היה שחקן ומאמן כדורגל יהודי-הונגרי, בעל קריירת אימון מפוארת באיטליה בקבוצות אינטר ובולוניה, שנרצח באושוויץ.
קורות חיים

אברהם ארפד וייס נולד ב-1896 בהונגריה למשפחה יהודית, בן להוריו, לזרו וסופיה וייס. נשא לאישה בשנת 1929 את אילונה רייכניטצר, שהייתה גם היא יהודייה, ילידת 1908.
קריירה ככדורגלן

החל את דרכו ככדורגלן בגיל 15 בקבוצה ההונגרית טורקווס (Törekvés SE).  ארפד וייס שיחק כקיצוני שמאלי. נודע כשחקן מהיר בעל מסירות מדויקות. בעזרת מהירותו היה יכול בקלות לעבור את שחקני ההגנה. דרכו בעולם הכדורגל כשחקן הייתה קצרה, ונמשכה בין השנים 1922–1926. במסגרת הליגה ההונגרית שיחק בקבוצת טורקווס. הצטיין בתפקידו ואף שיחק בין השנים 1922–1923 במדי הנבחרת הלאומית של הונגריה. בעונת 1923/24 עבר לשחק בקבוצת מכבי ברנו בצ'כוסלובקיה. ייצג את מדינתו במשחקים האולימפיים בפאריס 1924. לאחר עונה אחת עבר לאיטליה. באיטליה בעונת 1925/26 שיחק בקבוצת אינטרנציונלה מילאנו שותף ב-10 משחקים והבקיע 3 גולים.
קריירת המשחק שלו נקטעה בגיל צעיר בעקבות פציעה.
קריירת האימון

ארפד וייס לא רצה לעזוב את הכדורגל ועבר לקריירת אימון, שתתפתח להיות אחת המוצלחות והמשפיעות ביותר בכדורגל האיטלקי. וייס נחשב למאמן בעל חזון ורעיונות חדשים בתחום האימון. את חידושיו העלה על הכתב בספר על עולם הכדורגל. בשנת 1926 החל את קריירת האימון בקבוצת אלסנדריה, ששיחקה בליגה השנייה. לאחר עונה חזר לאינטר, כמאמן ראשי. באותה התקופה בה אימן את אינטר החל עידן הזהב בהדרכת המאמן היהודי. בשנתיים הראשונות שאימן את אינטר, סיימה הקבוצה במקומות 5 ו-7, אך עם חזרתו למועדון בעונת 30–1929 הכל היה שונה. באותה עונה הפכה הליגה האיטלקית למקצוענית, ואינטר זכתה באליפות הליגה תוך סיום עונה נפלא. וייס ייזכר כמי שגילה את ג'וזפה מיאצה, מגדולי השחקנים האיטלקים בכל הזמנים, שעל שמו קרוי גם אצטדיון הסן-סירו בו משחקות קבוצות הכדורגל אינטר ומילאן. הוא העניק לו את הופעת הבכורה באינטר כבר בגיל 17. ב-1930 וייס זכה עם אינטר באליפות איטליה, וייזכר כמאמן הצעיר ביותר שלקח עם קבוצתו אליפות ארצית, שיא היסטורי שלא נשבר עד ימנו אנו.
לאחר מכן אימן את קבוצת בולוניה ויחד איתה זכה בשתי אליפויות איטליה בין השנים 37–1935. בולוניה זכתה תחת הדרכתו לכינוי "הקבוצה שגורמת לעולם לרעוד". ניצחון קבוצתו על קבוצת הכדורגל של מועדון צ'לסי, כשהאיטלקים הפתיעו וניצחו 1:4 היה ההישג הגדול ביותר בקריירה שלו. אולם, גם הישגו האחרון בכדורגל האיטלקי.
קורותיו בתקופת השואה

באוקטובר 1938 פוטר וייס מעבודתו כמאמן בולוניה. וייס ומשפחתו עזבו לצרפת ולאחר מכן להולנד, שם אימן קבוצת כדורגל חובבנית מהעיר דורדרכט. ב-2 באוגוסט 1942 נעצר ארפד וייס על ידי הגסטאפו, הוא נשלח למחנה ווסטרברוק. משם נשלח עם משפחתו למחנה המוות אושוויץ. אשתו וילדיו נרצחו ב-5.10.42. ווייס נרצח בחלוף שנה וחצי, ב-31.1.44.
הכרה והנצחה

על שמו נקרא רחוב בעיר בארי בחבל פוליה בדרום איטליה ב-2014. בכל שנה מתקיים מטעם מועדון אינטר טורניר נוער בכדורגל לזכרו.
באצטדיון סן סירו נחנך ביום הזיכרון לשואה ב-2012 לוח הנצחה לזכרו. ב-2013, במשחק הגביע בין אינטר לבולוניה, עלו השחקנים למגרש עם חולצות שנשאו את תמונתו והכיתוב "לא לגזענות".
לקריאה נוספת

Matteo Marani, Dallo scudetto ad Auschwitz: vita e morte di Arpad Weisz, allenatore ebreo, Roma, Aliberti, 2007, ISBN 978-88-7424-200-9.
הערות שוליים

1 2  D-sign.it, Weisz Arpad - Storia e Memoria di Bologna, www.storiaememoriadibologna.it (באיטלקית)
↑  Weisz, Arpad, JEWS in sports
1 2  שגב נבון, ‏הזכייה בסקודטו הסתיימה בתאי הגזים באושוויץ, באתר ONE‏, 7 באפריל 2013
↑  ארפד וייס – היהודי ששינה את הכדורגל האיטלקי | כיכר העיר, באתר www.tarbut-blog.cet.ac.il
↑  "Una strada per Arpad Weisz il tecnico morto ad Auschwitz - la Repubblica.it". Archivio - la Repubblica.it (באיטלקית). נבדק ב-2018-04-09.
↑  Who was Arpad Weisz?, FC Internazionale - Inter Milan
↑  https://www.thejc.com/news/world/italy-rediscovers-a-hero-of-football-lost-to-shoah-1.48708, www.thejc.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15606891p (data)  GND: 132980770  ISNI: 0000 0000 4532 1810  LCCN: no2007030561  NDL: 032458807  SUDOC: 200612778  VIAF: 8562739   WorldCat (עם VIAF): 8562739
תחיה ליברזון

תחיה ליברזון
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
תחיה ליברזון (1886, דווינסק, רוסיה – 9 באוקטובר 1974, דגניה א') הייתה מחלוצי העלייה השנייה. ממתיישבי "קבוצת הכיבוש" באום ג'וני וממייסדי מושב נהלל.