stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרז'ה
ביוגרפיה > 1944–1946: השפעות המלחמה

ב-3 בספטמבר 1944, לאחר שכוחות אנגליים שחררו את בריסל מהכיבוש הגרמני, הבעלים המקוריים של מגזיני הקומיקס קיבלו במהירות את השליטה עליהם בחזרה. ב-5 בספטמבר פוטר כל צוות "Le Soir", וב-8 בספטמבר הוכרז כי על כל עיתונאי שהשתתף בהפקת עיתון במהלך הכיבוש, נאסר כרגע לעסוק במקצועו. ב-9 בספטמבר נעצר הרז'ה, יחד עם רבים מעמיתיו, באשמת שיתוף פעולה, ואולץ לצעוד ברגל, לקול קריאות הבוז של הקהל, עד לכלא סן-ז'יל, שם שהה לילה אחד.
בתקופה זו נערכו חקירות רבות נגד משתפי פעולה. סגן התובע הכללי, שטיפל בעניינו של הרז'ה, אמר כי ”אני חושב שזה יהיה מגוחך, לנקוט הליכים נגד מאייר של ציורי ילדים תמימים. עם זאת... מדובר ב-"Le Soir". ומכיוון שכרגע אנו מקבלים את העיקרון לפיו יש לנהל תיקים נגד אלה שעבדו בעיתונות ששיתפה פעולה, גם אם הם לא היו מעורבים אישית בתעמולה... אני נאלץ לציין שבכל דרך שמסתכלים על זה, רמי, עם האיורים שלו, הוא אחד מאלה שהגבירו הכי הרבה את המכירות של "Le Soir" תחת הכיבוש.”
בזמן שנאסר על הרז'ה לעבוד בעיתונות, הוא המשיך בעיבוד הקומיקסים הישנים שלו עם ז'אקובס. בניסיון לעקוף את האיסור שהוטל עליו יצר הרז'ה קומיקס חדש תחת שם העט "Olav", אך אף אחת מההוצאות לאור שאליהן שלח את הקומיקס לא הייתה מעוניינת בו.
באוקטובר 1945 פנה אל הרז'ה רמון לבלאן (אנ'), חבר לשעבר במחתרת הבלגית, שעסק בהקמת עיתון חדש לילדים. הוא הזמין את הרז'ה לעבוד במערכת העיתון החדש. הרז'ה הסכים - זו הייתה עבורו הדרך היחידה לחזור לשוק מגזיני הקומיקס, והוא גם קיווה שעבודה עם חברי מחתרת לשעבר תעזור בטיהור שמו. לבלאן הפעיל את קשריו בקרב חברי המחתרת הבלגית לשעבר, והצליח להשיג עבור הרז'ה תעודת אזרחות טובה ואישור לעבוד בעיתונות.
בדצמבר 1945 נסגר התיק הפלילי של הרז'ה, ולא הוגש כתב אישום. ההחלטה נומקה בטענה ש”יש ליישם את העיקרון הזה [של גינוי משתפי הפעולה] בצורה נבונה, מידתית ומתחשבת. בהתייחס לאופי הלא מאוד פוגעני של הציורים שפרסם רמי, הבאתו בפני בית דין צבאי תהיה פעולה בלתי ראויה ומסוכנת.” רבים מעמיתיו של הרז'ה לעבודה נידונו לעונשי מאסר ממושכים, וחלקם אף לעונשי מוות.
בראיון האחרון שלו נשאל הרז'ה מה היה האירוע המשמעותי ביותר בחייו, ותשובתו הייתה "המלחמה". לאחר רגע תיקן את עצמו: "התוצאות של המלחמה":
כשראיתי כמה מהאנשים האלה שהכרתי, ושידעתי שהם פטריוטים, נידונים למוות, וחלקם אפילו נורים, כבר לא הבנתי כלום. זו הייתה חוויה של חוסר סובלנות מוחלט. זה היה נורא, נורא!
הביטחון העצמי של הרז'ה נפגם, והוא נעשה מסוגר ודיכאוני. מעולם לא חזר ליצור באותו אופן יצירתי, משוחרר ואנרגטי שאפיין אותו קודם לכן.
ביוגרפיה > 1966–1983: יצירות אחרונות, זיקנה ומוות

בתקווה לחקות את הצלחתם של סרטי האנימציה על אסטריקס, הסכים הרז'ה להפקת שני סרטי אנימציה על טינטין. הראשון, טינטין ומקדש השמש, התבסס על הספר אסירי השמש, ואילו השני, טינטין ואגם הכרישים, היה סיפור מקורי שכתב מישל רגנייר.
באוקטובר 1971 ערך העיתונאי נומה סאדול סדרת ראיונות עם הרז'ה, ובשנת 1975 פרסם אותם בסרט תיעודי בשם Tintin et moi (טינטין ואני). לאחר מכן הפיק גם הנרי רואן סרט תיעודי על הרז'ה בשם Moi, Tintin (אני, טינטין). סטיבן שפילברג ביקש מהרז'ה להפיק סרט על טינטין, והרז'ה הסכים (אך הדבר יצא לפועל רק שנים מאוחר יותר). במרץ 1977 הסתיימו באופן רשמי גירושיו של הרז'ה מז'רמיין, והוא נשא את פאני לאישה מספר שבועות לאחר מכן, בטקס קטן.
בשנת 1979 אובחן הרז'ה כחולה במחלת מיאלופיברוזיס אידיופתית, והוא החל בטיפולי עירוי דם. לאחר חיפוש ארוך, נפגש הרז'ה שוב עם צ'אנג צ'ונגרן, במרץ 1981.
ב-25 בפברואר 1983 לקה הרז'ה בדום לב ואושפז במחלקת טיפול נמרץ, עד פטירתו ב-3 במרץ. בצוואתו הוריש את כל רכושו לפאני. בנוסף ביקש שאיש לא ימשיך את יצירתו הבלתי גמורה "טינטין ואלף ארט".
סגנון

הקושי הגדול ביותר בקומיקס הוא להראות בדיוק את מה שצריך ומספיק כדי להבין את הסיפור; לא יותר ולא פחות.
הרז'ה הגדיר את קריאוּת הקומיקס כמטרה האסתטית העיקרית שלו. מטרתו בקומיקס שיצר הייתה לספר היטב את הסיפור, מבלי להתעכב על פרטים שאינם נחוצים להבנת העלילה; לכן הקדיש את מירב מאמציו להשגת שליטה מוחלטת במדיום הקומיקס ולשכלול יכולתו להעביר באמצעותו מסרים ביעילות, באופן פשוט, ברור ומסודר.
סגנון הציור של הרז'ה מתאפיין בעיקר בניגוד העז שיצר בין הרקעים הריאליסטיים והמדויקים לבין הדמויות, שצוירו בסגנון קרטוני מובהק. הרז'ה גם דגל בעליונות הקו על הצבע, בו התעקש להשתמש כתוספת משנית בלבד. הוא לא עשה שימוש בהצללות או בהדרגה, וכך יצר "דמוקרטיה של צורות" - עולם אובייקטיבי ואחיד, שבו כל פרט מקבל תשומת לב שווה.
פרסים והנצחה

לאורך השנים זכה הרז'ה בפרסים שונים, ביניהם:
פרס אדמסון (אנ') לקריקטוריסט הבינלאומי הטוב ביותר (1971)
פרס הילד הצהוב על מפעל חיים (1972)
פרס פרי סן־מישל (אנ'), על מכלול עבודתו (1973)
קצין מסדר הכתר הבלגי (1978)
היכל התהילה של ג'ק קירבי במסגרת פרס הארווי (אנ') (1999)
היכל התהילה של פרס אייזנר (2003)
טינטין נבחר כמוטיב למטבע הנצחה בלגי של 20 יורו לכבוד יום הולדתו ה-100 של הרז'ה (2007)
אסטרואיד 1652 (אנ') בחגורת האסטרואידים נקרא על שמו של הרז'ה (1953)
הרז'ה הוא הסופר הבלגי השני המתורגם ביותר, ומחבר הקומיקס בצרפתית השני המתורגם ביותר.
ביוני 2009 נפתח בעיר לוביין לה ניובה מוזיאון הרז'ה, המציג את יצירותיו וקורות חייו של הרז'ה; זהו המוזיאון הראשון באירופה שמוקדש במלואו להנצחת קומיקסאי בודד.
ביבליוגרפיה

| שם | שנת פרסום | מגזין | הוצאה לאור | מס' כרכים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Les Aventures de Totor | 1930–1926 | Boy-scout | - | - |  |
| הרפתקאותיו של טינטין | 1929–1983 | Le Petit Vingtième | קסטרמן | 24, אחד מהם לא גמור |  |
| Quick & Flupke | 1930–1940 | Le Petit Vingtième |  | 12 |  |
| Les Aventures de Jo, Zette et Jocko | 1936–1957 | Le Petit Vingtième |  | 5 |  |
| Flup, Nénesse, Poussette and Piglet | 1928–1929 | Le Petit Vingtième |  | - | אוייר על ידי הרז'ה |
| שם | שנה | מגזין | מס' פרקים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1938 | Le Sifflet | 7 | סדרת רצועות קומיקס קצרות (כל אחת בשם אחר) |
Le Triomphe de l'Aigle Rouge: 
| Popol et Virginie au pays des Lapinos | 1934 |  |  |  |
| Dupont et Dupond, détectives |  |  |  | אוייר על ידי הרז'ה |
| The mesadventures of Jef Debakker | תחילת שנות ה-30 | Atelier Hergé | 4 |  |
| Fred et Mile | 1931 | Mon Avenir | 1 |  |
לקריאה נוספת

| --- | --- |
: ספר: הרז'ה וטינטין
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
ג'ו סטליף סאנדרס (2018), "The Comics of Hergé: When the Lines Are Not So Clear" (באנגלית). הוצאת אוניברסיטת מיסיסיפי. ISBN 9781496818492
פייר אסולין (2009), "Hergé: the Man Who Created Tintin" (באנגלית). ניו יורק: הוצאת אוניברסיטת אוקספורד. ISBN 978-0-19-539759-8
פיליפ גודין (אוגוסט 2008), "The Art of Herge, Inventor of Tintin" (באנגלית). סן פרנסיסקו: הוצאת Last Gasp. ‏ ISBN 978-0-86719-706-8
מייקל פאר (2007), "The Adventures of Hergé, Creator of Tintin" (באנגלית). לונדון: הוצאת ג'ון מארי. ISBN 978-0-86719-679-5
בנואה פטרס (2002), "Hergé: Son of Tintin" (באנגלית). בולטימור: הוצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. ISBN 978-1-4214-0454-7
הארי תומפסון (1991), "Tintin: Hergé and his Creation" (באנגלית). לונדון: הוצאת הודר וסטאוטון. ‏ ISBN 978-0-340-52393-3
בנואה פטרס (1989), "Tintin and the World of Hergé" (באנגלית). לונדון: הוצאת Methuen Publishing Ltd. ‏ ISBN 978-0-416-14882-4
ביאורים

↑  שם העט נהגה ארז'ה [ɛʁʒe], אך בתרגומי יצירותיו לעברית תועתק שמו כהרז'ה או הרג'ה.
↑  הגדרת תפקידו כללה צילום עיתונות, אך לדבריו, הוא צילם רק שתי תמונות ואף אחת מהן לא פורסמה.
↑  בדרך כלל נהג סן־אוגן להפציר במאיירים מתחילים לפנות לקריירה אחרת, בטענה שקשה מאוד להתפרנס מאיור.
↑  ואלה פרסם ביקורת על ליקויים בחפירת תעלת אלברט ומנכ"ל המשרד לעבודות הציבוריות של בלגיה תבע את העיתון בעילת השמצה.
↑  "זה היה הזמן בו התחלתי לחייב את עצמי לחקור ולהתעניין באנשים ובמדינות אליהם אני שולח את טינטין, מתוך תחושה של אחריות לקוראים שלי", סיפר הרז'ה.
↑  "לא ראיתי את זה כעבודה אמיתית, אלא כמשחק, כבדיחה. טינטין היה משחק בשבילי עד "הלוטוס הכחול", אמר הרז'ה.
↑  שמו של האנטגוניסט בספר, "מוסטלר", הוא הלחם של מוסוליני והיטלר.
↑  הרז'ה עצמו אמר שהסיפור היה על "המאבק להתקדמות בין אירופה לארצות הברית".
↑  בפתח החוברת נכתב "קוראים יקרים, תראו את הפרצופים האלה! החטא חרוט בהם. אין צורך בהסברים; הפשעים של האנשים האלה ידועים. העונש שאנו עתידים לגבות מהם יהיה חסר רחמים".
↑  בגרסה ההולנדית "Kuifje"
אילנה ברקוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בנובמבר 1977 (בת 47) עין הוד, ישראל 
 עיסוק:  שחקנית, מנחת טלוויזיה, מעצבת אופנה
 בן או בת זוג:  אביב נהוראי גפן (1996–1998)  אריק בנדו (2009–2016) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
אילנה ברקוביץ' (נולדה ב־28 בנובמבר 1977) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה ומעצבת אופנה ישראלית.
ראשית חייה

ברקוביץ' נולדה בכפר האמנים עין הוד שבחוף הכרמל, ולאחר מכן עברה עם משפחתה לתל אביב. יש לה שתי אחיות.
אימהּ טינה מטפלת אלטרנטיבית, נולדה בגרמניה למשפחה נוצרית. אביה, סבה של אילנה, היה חייל נאצי ושני הוריה היגרו מגרמניה לנמיביה והקימו שם בית ספר. היא הגיעה לישראל על־מנת להתנדב כאחות עם פצועים, התגיירה ובחרה לאמץ את השם העברי "אלישבע". בישראל הכירה את שלמה ברקוביץ', קבלן במקצועו, והם התחתנו.
בריאיון ב־2013 סיפרה ברקוביץ' על זהותה המורכבת מכך שסבה היה חייל נאצי ושאימה התגיירה. באותו ראיון סיפרה גם שגרה בזנזיבר ושחבריה משם מוסלמים.
ברקוביץ' לא־שירתה בצה"ל, וסיפרה שהיא מצטערת על כך, ולטענתה עשתה זאת בטרם נישאה, ולאחר שנקראה לקב"ן למרות שלא ביקשה.
קריירה > משחק

ברקוביץ' החלה לשחק בילדותה בסדרת סרטי הקולנוע "אבא גנוב" בשנים 1987, 1989 ו-1991 בתור אפרת רשף, לצדם של יהודה ברקן ואלונה קמחי.
ב־2001 גילמה את אלינור בסדרת הדרמה "כוכב זורח מעל הלב" של HOT.
בין השנים 2000 –2004 גילמה את גלי בסדרת הדרמה "הבורגנים", של הזכיינית קשת בערוץ 2.
בשנת 2005 שיחקה ברקוביץ' בסדר הדרמה "ירח של זאבים", בבימויו של שי כנות, ששודרה ב־yes,
בשנת 2007 שיחקה בסרט הקולנוע "נימפות בערפל", שביים יורם זקס (המבוסס על מחזה מאת אחיו יגאל זקס).
בשנת 2009 באותה שנה גילמה את שרון בסדרה "מגדלים באוויר", ששודרה בערוץ 10.
קריירה > משחק > פרסים והוקרה

בשנת 2001 זכתה בפרס מסך הזהב הישראלי – בקטגוריית "שחקנית המשנה בסדרה קומית או דרמטית" – על תפקידה בסדרה "הבורגנים".
קריירה > הנחיה

ברקוביץ' הנחתה בטלוויזיה בין היתר את התוכניות: "תוצרת הארץ" בערוץ הראשון של רשות השידור, "הכספת" לצד ארז טל בערוץ 2 בזכיינית קשת, את התוכנית "הרוב קובע" לצד רן תלם, ואת העונה הראשונה של תוכנית המציאות "פרויקט Y" ששודרה ב־yes ב־2003. ב־2005 הנחתה את "מדד הכוכבים", את "המצעד", וב־2006 את "בית ספר לסלבריטאים", לצידה של איריס אברמוביץ', כולם בערוץ הוט בידור ישראלי. בנוסף באותה שנה הנחתה את תוכנית "ההכנות" על השטיח האדום לקראת "טקס פרס מסך הזהב" הישראלי, ששודר בזכיינית קשת שבערוץ 2.
בשנת 2009 השתתפה כחברה בפאנל התוכנית ""מה ש'תה שומע"" בערוץ 24, והתחילה להנחות את השעשועון המוזיקלי "מונית הקצב" בערוץ 24. כמו כן הייתה מנחה בתוכנית "Y בערב", ששודרה ב־yes stars.
בשנת 2012 הגישה לצידן של אילנית לוי וימית סול את התוכנית השבועית "שישי עד הגג" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2013 ברקוביץ' הנחתה לצידו של ג'ייסון דנינו־הולט את התוכנית "פלייליסט" בערוץ 24.
קריירה > אופנה

ב־2009 הובילה ברקוביץ' קמפיין כפרזנטורית עבור "אופנת אמה".
ב־2012 החלה לעצב בגדים יחד עם מעצב האופנה נתיב יוחאי־מאור. באותה השנה השיקה מותג אופנה הנושא את שמה, היא שכרה קומת מרתף ברחוב דיזנגוף ופתחה בו סטודיו־בוטיק של בגדים שהיא עיצבה.
חיים אישיים

אמהּ, טינה ברקוביץ', השתתפה ב־2007 בתוכנית המציאות הטלוויזיונית "הישרדות", בגרסתה הישראלית.
מ-1992 ברקוביץ' החלה להיות בזוגיות עם הזמר אביב גפן, וב־4 באוגוסט 1996 השניים נישאו. במרץ 1998 השניים התגרשו. בהיותם בזוגיות גפן כתב עליה ב־1993 את שירו "אילנה", וב־1994 כתב עליה גפן שיר נוסף, "האם להיות בך מאוהב".
לאחר גירושיה מגפן, ברקוביץ' החלה להיות בזוגיות עם המוזיקאי אוריה גזית, וב־2006 נולד להם בן בשם הילל.
ב־2009 ברקוביץ' נישאה בשנית, למאמן הכדורגל ושחקן נבחרת ישראל לשעבר, אריק בנדו, וב-2011 נולד להם בן בשם אסא. בשנת 2016 השניים התגרשו.
מ-2016 ברקוביץ' בזוגיות עם איתמר פינצי.
הערות שוליים

1 2 3  נועה רום, טינה הנסיכה הלוחמת, באתר ynet, 18 בינואר 2008
1 2 3 4 5  nrg תרבות, אחת העם: אילנה ברקוביץ' כתמצית הישראליות, באתר nrg
↑  חגי לוי, סרטים חדשים - נפגש בחוף הדרומי, חדשות, 27 ביוני 1991
↑  מיכל שדה, שידורי קשת מתחילה בקידום סדרת הדרמה "הבורגנים", באתר TheMarker‏, 1 באוגוסט 2000
↑  אפשר גם, באתר הארץ, 26 ביולי 2005
↑  נירית אנדרמן, מבול של סרטים ישראלים, באתר הארץ, 28 באפריל 2008
↑  תיגל נשיא, עכבר העיר תל אביב, מה לראות השבוע? שתי סדרות מקור חדשות, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2009
↑  אביבה קרול, ‏"מסך הזהב" רשם רייטינג של 19.9%, באתר גלובס, 31 באוקטובר 2001
↑  ניר קיפניס, ‏מנחת הזהב, באתר גלובס, 1 באוגוסט 2001
גיורא יהלום, ‏כמעט טוב - "תוצרת הארץ", ג' 20:30, ערוץ 1, באתר גלובס, 2 בינואר 2002
↑  רוני קורן-דינר, אין תחליף לאילנה: בשבועות הבאים ינחו את "הכספת" לצד ארז טל אורחים מתחלפים, באתר TheMarker‏, 21 בנובמבר 2000
↑  ynet, "הרוב קובע" עם תלם וברקוביץ', באתר ynet, 29 ביולי 2003
↑  יואש פלדש, נעולים בבית זכוכית, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2003
אהוד אשרי, בנפתולי הבולשיט, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2004
↑  רותה קופפר, לכלוכית נכנסת לבצה, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2005
↑  יהושע סימון, ‏אוהבים את צה"ל, באתר גלובס, 1 בנובמבר 2005
↑  אהוד אשרי, רגיש וספונטני, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2006
↑  שירות גלובס, ‏ברקוביץ' מתמנגלת, באתר גלובס, 17 בנובמבר 2005
↑  ערן בר-און, חילופי פאנליסטים ב"מה ש'תה שומע", באתר ynet, 15 ביולי 2009
↑  ליאת להב, מונית הקצב: בלי עידו רוזנבלום זה לא עובד, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2009
↑  רותה קופפר, אילנה ברקוביץ' תסקר אופנה ב-Y בעשר, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2008
↑  לילך וולך‏, "שישי עד הגג": ביזיון של טלוויזיה, באתר וואלה, 6 ביולי 2012
↑  שירות גלובס, ‏אילנה ברקוביץ' תוביל קמפיין לאופנת אמה עבור סכום מדווח של 20 אלף דולר, באתר גלובס, 12 באפריל 2009
↑  שחר אטואן, כשדולצ'ה עשה כביסה עם גבאנה, באתר הארץ, 3 באפריל 2012
↑  כתב כלכליסט, אילנה ברקוביץ' משיקה מותג אופנה הנושא את שמה, באתר כלכליסט, 22 ביולי 2012
↑   שחר אטואן, אילנה ברקוביץ' יוצאת ללונה פארק, באתר הארץ, 3 באפריל 2013
↑  יעל ולצר, בשבת הקרובה יוקרן הפרק הכפול של "הישרדות" בערוץ 10; בערוץ 2 הצמידו אליו את "נולד לרקוד", באתר TheMarker‏, 12 בדצמבר 2007
↑  יאוב בירנברג, ליל אהבה בצמח, חדשות, 8 באוגוסט 1993
↑  איתי יעקב, הילל גזית נולד לעולם האופנה והמוזיקה: "לא הרגשתי את הפרסום בתור ילד", באתר ynet, 29 באוגוסט 2023
↑  חיים שדמי, ‏"עד היום אשתי שואלת אותי 'אריק, מה יהיה עם הצוואר?'", באתר גלובס, 25 במאי 2011
↑  שי ארזואן‏, פרסום ראשון: אילנה ברקוביץ' ואריק בנאדו נפרדים, באתר וואלה, 16 במרץ 2016
אברהם תירוש

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  25 בספטמבר 1937 כ"ה בתשרי תרצ"ז תל אביב, ארץ ישראל המנדטורית בריטניה 
 פטירה:  7 בינואר 2024 (בגיל 86) כ"ו בטבת תשפ"ד רעננה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  1967–2022 (כ־55 שנים)
 עיסוק:  עיתונאי
 מעסיק:  מעריב
 תחקירים בולטים:  "המלחמה שלא הסתיימה", על מלחמת לבנון הראשונה
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב  (1984) 
 
אברהם תירוש (25 בספטמבר 1937, כ"ה בתשרי תרצ"ז – 7 בינואר 2024, כ"ו בטבת תשפ"ד) היה עיתונאי ישראלי ששימש שנים רבות ככתב וכפובליציסט בעיתון "מעריב", ונמנה עם בכיריו. חתן פרס סוקולוב ופרס בני ברית.
ביוגרפיה

אברהם תירוש נולד בתל אביב, בן ליוסף תירוש (וינר), איש הפועל המזרחי, ולאה (לבית הכהן), מוותיקות תנועת אמונה. הוריו עלו מביאליסטוק בשנות ה-30.
תירוש השלים את לימודיו בבית הספר היסודי מוריה, בישיבה התיכונית "היישוב החדש" ובישיבת מרכז הרב, ושירת בצה"ל במסגרת הנח"ל.
קריירה

את דרכו העיתונאית הוא החל בכתיבה לעיתון בית הספר היסודי ולעלוני סניף תל אביב של בני עקיבא.
מגיל צעיר התחבב עליו התחום הפוליטי, בו עסק לימים רבות כעיתונאי. הוא נהג להמתין לנבחרי ציבור מחוץ לכנסת בתל אביב, כשפנקס בידו, בתקווה לקבל חתימות מחברי הכנסת. באחת הפעמים שוטר התנפל עליו בשעה שקרב למכוניתו של משה שרת, וקרע את הפנקס. חברי הכנסת התגייסו לתקן את העוול.
תירוש שימש ככתב מעריב בין השנים 1967 ל-2002. הוא התחיל את דרכו ככתב אזורי ובהמשך נשא בשורה ארוכה של תפקידים בעיתון: כתב לענייני עלייה וקליטה והעם, כתב ומראיין במוספי שבת, כתב פוליטי ופרלמנטרי, רכז הכתבים, ראש מערכת החדשות, ראש מערכת שבת, ממלא מקום עורך העיתון, סגן העורך, פובליציסט, כותב מאמרי מערכת ואומבודסמן. לאחר צאתו לגמלאות המשיך לכתוב בעיתון בתור פובליציסט עד ינואר 2022.
נוסף על עבודתו העיתונאית שימש כשליח לשכת הקשר נתיב בברית המועצות, וכיהן כחבר הנהלת ברית עברית עולמית.
פרסים והוקרה

פרס סוקולוב ב-1984 על תחקיר מקיף שכתב עם עמיתיו אבי בטלהיים ויעקב ארז, ואשר עסק במלחמת לבנון הראשונה (בה נפצע בנו, אילון).
2010 - פרס בני ברית למפעל חיים על תרומתו ליחסי ישראל ויהדות העולם.
חיים אישיים

תירוש היה נשוי לזהבה, גננת, מ-1959 עד לפטירתו. שניים מבניהם הם הרב אוהד תירוש והיזם אילון תירוש. היה סב לנכדים ולנינים. לאורך חייו התגורר בתל אביב, בקיבוץ סעד, באורנית, בחולון וברעננה.
נפטר בינואר 2024 ונטמן בבית העלמין החדש ברעננה.
הערות שוליים

↑  מצבת קברו של יוסף תירוש, באתר gravez
↑  מודעה לרגל נישואיו של אברהם תירוש, באתר הצופה, ‏10 ביולי 1959
↑  מצבת קברה של לאה תירוש, באתר gravez
1 2 3  דביר עמר, אביו של הרב אוהד: הלך לעולמו העיתונאי אברהם תירוש, באתר ערוץ 7, ‏7 בינואר 2024
1 2  יוסי אחימאיר, מנחם רהט, ‏פרידה מסגן עורך מעריב לשעבר, אברהם תירוש, שמעולם לא כשל, באתר מעריב אונליין, 9 בינואר 2024
↑  ציוץ של העיתונאי עופר אדרת, ‏8 בינואר 2024
1 2  ערן סויסה, אברהם תירוש ממעריב זכה בפרס בני ברית, באתר nrg‏, 22 באפריל 2010
↑  פרס סוקולוב - לארז, בטלהיים ותירוש מ"מעריב" ואיזק מ"דבר", באתר מעריב, ‏13 בספטמבר 1984
↑  B’nai B’rith World Center Announces Winners of 2010 Award for Journalism Recognizing Excellence in Diaspora Reportage, B'nai B'rith, ‏22 באפריל 2010
↑  אביבה לורי, יש להם כסף, אל תתביישו לבקש, באתר הארץ, 30 במרץ 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300661905171  ISNI: 0000 0000 6697 049X  LCCN: n79116633  VIAF: 77597011   WorldCat (עם VIAF): 77597011
איריס ארז

| --- | --- |

 לידה:  19 באפריל 1971 (בת 53)
 iriserez.com
איריס ארז (נולדה ב-19 באפריל 1971, כ״ד ניסן התשל״א) היא כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית.
ביוגרפיה

ארז גדלה בעיר רחובות. היא החלה לרקוד בגיל שש בזמן שהות משפחתה בארצות הברית. במהלך שנות בית הספר הוכשרה בבלט קלאסי עם המורים זהבה ברק ועמי דסקל, ובתיאטרון ב״בימת הנוער״ רחובות, בניהולה של איה לביא עם המורים אהרון הרצוג וריבי ניסים.
במהלך שירותה הצבאי ומיד לאחריו למדה מחול מודרני ועכשווי אצל המורות נירה טריפון, סאלי אן פרידלנד ונעמי פרלוב, בלט קלאסי עם צבי גוטהיינר, גוצ'י לאו, קלייר בייליס ופטריסיה אהרוני, וריקוד ושירה ממערב אפריקה עם האמנית הרב-תחומית מאירה אשר.
בין השנים 1993–1996 למדה לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה ואמנויות באוניברסיטת תל אביב וסיימה בהצטיינות. בין השנים 1996–1999 למדה לימודי תעודה בתרפיה בתנועה בסמינר הקיבוצים.
קריירה

במקביל ללימודיה הגבוהים הצטרפה ללהקתה של הכוריאוגרפית ענת דניאלי וללהקת ״קלבש״ של מאירה אשר. בתום לימודיה עבדה עם הכוריאוגרפים רונית זיו, ענבל פינטו, לארה בארסק ואורי איבגי. בשנת 2000 הצטרפה ללהקה של הכוריאוגרפית יסמין גודר, עמה עבדה עד שנת 2007.
בשנת 2003 יצרה את עבודת הסולו הראשונה שלה, ״מקדם הגנה״, עבור פסטיבל אינטמדאנס בתיאטרון תמונע. מאז ממשיכה ליצור עבודות הנעות בין סולו לרקדן בודד לעשרות משתתפים ובוחנות את מקומו של האדם בעולם.
שיתפה פעולה עם הבמאים אבי דבאח ובנימין פרידנברג ביצירת מספר סרטי מחול.
ניהלה אמנותית את אירוע ״רוקדים הרי גליל״ של עמותת הכוריאוגרפים בשיתוף רן בן דרור ומשה שכטר בשנת 2009, את פסטיבל מחולשלם 2015 בשיתוף שרון צוקרמן ויזר, ומשנת 2022 את סדרת המחול ״עבודות לאור יום״ ביישוב נטף שבהרי ירושלים, בשיתוף רות ולנסי. בין השנים 2012–2015 כיהנה כיו"ר ועדת המחול בסל תרבות ארצי.
חברה בעמותת הכוריאוגרפים משנת 2010 ובקבוצת האימפרוביזציה ״אוקטט״ משנת 2009.
בשנים 2012–2023 לימדה בחוג למחול ובמסלול לכוריאוגרפיה באקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים, ומאז 2009 מלמדת בביה״ס לתיאטרון חזותי בירושלים. בשנת 2017 הוזמנה ללמד מחול וכוריאוגרפיה במחלקה למחול באוניברסיטת ריד שבפורטלנד, אורגון, במסגרת קרן שוסטרמן.
מיצירותיה

2022 "השתלטות רכה" - פעולה המונית שכללה 32 רקדנים, במסגרת אירוע ״ספקטרום״ בעיריית ירושלים.
2021 "Homework: Exercising wombhood" - שיתוף פעולה עם הכוריאוגרפית מרג'ני פורטה סנדרס, הפקה משותפת של מרכז המחול וויטבירד, פורטלנד, והקונסוליה האמריקאית בניו יורק ולוס אנג׳לס.
2021 "שומרת החומות" - וידאו ומופע סולו במסגרת התערוכה "תוספת שבת" של האמנית נירה פרג בגלריה ברוורמן.
2021 ״געגועים לפנים LIVE״ -טריו, עלה לראשונה בפסטיבל תל אביבדאנס, במרכז סוזן דלל, תל אביב.
2020 "געגועים לפנים" - טריו, עלה כמופע חי באופן מקוון בפסטיבל מחולשלם, ירושלים.
2019 "מסה"- עבודה לחמישה רקדנים, פסטיבל ארנבת מרץ, בת ים.
2018 "סולו לקרלה" - סולו, פסטיבל בין שמים לארץ, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2018 "המחוללים" - מופע רב משתתפים תלוי מקום, פסטיבל בת ים לתיאטרון רחוב, פסטיבל בין שמים לארץ, ירושלים.
2017 "פולחנאני" - סולו תלוי מקום במסגרת האירוע ״הווה מתמשך״ באגף לארכאולוגיה, מוזיאון ישראל.
2017 "KNEE PLAY ON FOREIGNAFFAIRS" - עבודה לרקדנים וזמרי מקהלה, אוניברסיטת ריד, פורטלנד, אורגון.
2016 "לוקאלי" - סולו, פסטיבל צוללן.
2014 "תכף אשוב" - דואט לרקדן ורקדנית, פסטיבל הרמת מסך.
2014 "Public Intimacy" - יצירה לתשעה רקדנים, הביאנלה למחול בוונציה, איטליה.
2013 "גוף ראשון רבים" - דואט לשתי רקדניות, שבוע המחול הבינלאומי, מחולשלם ירושלים.
2011 "עצומים" - עבודה לארבעה רקדנים ומוזיקאי, פסטיבל הרמת מסך.
2010 ״ Homesick-חולה בית" - טריו, פסטיבל הרמת מסך.
2010 "סיורים" - מיצג וויזואלי, פסטיבל וידאנס, ירושלים.
2009 "נמביה(Numbia)" – טריו, פסטיבל הרמת מסך.
2009 "Manual" - עבודה לשתי רקדניות וזמרת אופרה, המרכז לאופרה פרינג', מרכז מנדל, יפו.
2008 "זה לא אישי" - סולו, פסטיבל זירת מחול, הזירה הבינתחומית, מרכז ז'ראר בכר, ירושלים.
2008 כוריאוגרפיה לווידאודאנס "נחש נחש", בימוי אבי דבאח, פסטיבל ברלין לסרטי שירה.
2007 "זמני" - סולו, פסטיבל אופראסטטה, בסאנו דל-גראפה, איטליה.
2007 "פרויקט קאנובה" - עבודה תלוית מקום לשמונה רקדניות איטלקיות בשיתוף עם מוזיקאיות מקומיות, מוזיאון קאנובה, פסטיבל אופראסטטה, פוסאניו, איטליה.
2007 כוריאוגרפיה לווידאודאנס "חדר חזרות", בימוי בנימין פרידנברג, פסטיבל וידאנס, תל אביב.
2006 כוריאוגרפיה למופע המולטימדיה "love soup", פסטיבל ישראל, ירושלים.
2003 "מקדם הגנה"- סולו, פסטיבל אינטימדאנס, תיאטרון תמונע, תל אביב.
הישגים ופרסומים > פרסים ומענקים

פרס שר התרבות לרקדנית מבצעת בשנים 2001 ו-2018, וכחברה באנסמבל של יסמין גודר בשנת 2003.
מענק יצירה מטעם חברת טבע בשנת 2009
תמיכה מקרן ביסטריצקי בשנת 2012
תמיכה מהמועצה לתרבות של מפעל הפיס בשנים 15–2014, 2017-18, 2022-23
הישגים ופרסומים > פרסומים

מאמרה "הגוף הרגשי" התפרסם בספר ״מקום לפעולה - כוריאוגרפיה עכשווית בתיאוריה ובמעשה״, בעריכת רן בראון, הוצאת אסיה (2014).
המאמר "פדגוגיה של החומר האפל" שכתבה במשותף עם רינה דודאי התפרסם בספר ״חינוך לאמנות -אסתטיקה ואתיקה״, בעריכת שי פרוגל ודורית ברחנא-לורנד, הוצאת הקיבוץ המאוחד (2018).
מאמרה "געגועים לאחור ולפנים" התפרסם בגיליון מס' 40 של כתב העת ״מחול עכשיו״, בעריכת רות אשל (2021).
"תנועה עם פרנזים", פרק המוקדש לארז בפודקאסט ״חיות מחול״ בהנחיית ד״ר ילי נתיב ואיריס לנה (2022).
״איריס ארז״, פרק המוקדש לארז בפודקאסט ״אמנות טובה דיה״, בהנחיית מורן אביב (2021).
הערות שוליים

↑  White Bird Presents “Homework: Exercising Wombhood”, וימאו
↑  וידאו מתוך ״שומרת החומות״, באתר וימאו
↑  ג׳וי ברנרד, על ״געגועים לפנים״ במסגרת אירועי ״איתחול״ באוצרות אפרת רובין, באתר פורטפוליו
↑  פרומו ליצירה ״געגועים לפנים״, באתר יוטיוב
↑  וידאו מתוך ״המחוללים״, באתר יוטיוב
↑  הזמנה למפגש של המכון לפסיכואנליזה עם איריס ארז, באתר המכון לפסיכואנליזה בת זמננו
↑  פרומו ליצירה ״פולחנאני״, באתר יוטיוב
↑   רות אשל, "לוקאלי" של איריס ארז: יש בה משהו ממגנט, באתר הארץ, 30 ביולי 2017
↑  ענת זכריה, ״לוקאלי״ מאת איריס ארז, באתר המבכרת, ‏20/09/2017
↑  אורה ברפמן, איריס ארז- לוקאלי. אולם 'ענבל', 6 בנובמבר, באתר ריקודיבור, ‏07/11/2016
↑  יעל אפרתי, הכוריאוגרפית איריס ארז בשיחה על מחול, אמהות וכיבוש, באתר TimeOut, ‏21/09/2016
↑  אנה טרויסן, The body as an archive | “Local/Not easy” by Iris Erez, abcdance, ‏27/08/2018
↑  פרומו ליצירה ״לוקאלי״, באתר יוטיוב
↑  ענת זכריה, פסטיבל הרמת מסך 2014, באתר המבכרת, ‏09/12/2014
↑  איילת דקל, Contemporary Dance and Peanut Butter Sandwiches, Midnight East, ‏25/11/2014
↑   רות אשל, "גוף ראשון רבים": סוסה פרועה ופרומה, באתר הארץ, 12 בפברואר 2014
↑  פרומו ליצירה ״גוף ראשון רבים״, באתר יוטיוב
↑  שיר חכם‏, ברבור שבור: על המופע "Homesick" של איריס ארז, באתר וואלה, 28 בפברואר 2011
↑  צבי גורן, אדם מחפש את ביתו, באתר הבמה, ‏27/12/2011
↑  פרומו ליצירה ״הומסיק״, באתר יוטיוב
↑  ענת זכריה, וואלה אישי: על שלוש עבודות של איריס ארז, באתר nrg
↑  פרומו ליצירה ״זה לא אישי״, באתר יוטיוב
↑  מרב יודילוביץ', מעבר גבול, באתר ynet, 17 באוגוסט 2008
↑  פרומו ליצירה ״זמני״, באתר יוטיוב
↑  פרסי שר התרבות 2018, באתר משרד התרבות והספורט
↑  ״מקום לפעולה״ בעריכת רן בראון, באתר כותר
↑  בעריכת שי פרוגל ודורית ברחנא-לורנד, ״חינוך לאמנות -אסתטיקה ואתיקה״, באתר כותר
↑  איריס ארז, ״געגועים לפנים ולאחור״, בעריכת ד״ר רות אשל, באתר מחול עכשיו
↑  ״תנועה עם פרנזים״, פרק בפודקאסט ״חיות מחול״, באתר ספוטיפי
↑  ״אמנות טובה דיה״, איריס ארז בפודקאסט בהנחיית מורן אביב, באתר ספוטיפי
ג'וליה תעלומה בפריז

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  2002
 סוגה:  משחק הרפתקה ממוחשב
 מספר שחקנים:  שחקן יחיד
 פיתוח:  Jade, קומפדיה
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית, רוסית, אנגלית, פולנית
 סדרה:  ג'וליה גולשת בזמן
 דרישות תוכנה
 המשחק הקודם:  ג'וליה ילדי הפרחים
 המשחק הבא:  ג'וליה בלונדון
עטיפת המשחק תחת הכותרת: Girl Detective: Roaring Twenties 2
ג'וליה תעלומה בפריז (באנגלית: Julia's Time Adventure: Back to the Roaring 20's, ידוע גם בשם: Girl Detective: Roaring Twenties 2, ברוסית: Приключения Джулии) הוא משחק מחשב מסוג משחק הרפתקאות ותעלומה. שפותח על ידי חברת Jade וחברת קומפדיה בשנת 2002 והוא השני בסדרת "ג'וליה גולשת בזמן". המשחק עוקב אחרי נערה בשם ג'וליה שנוסעת בזמן ופותרת תעלומות. אחרי שפתרה את התעלומה הראשונה ג'וליה שוב חוזרת אחורה בזמן לפריז של שנות ה-20 כדי לעזור לנערה במצוקה שנסחטת על ידי אלמוני. המשחק מבוסס על שיטת חשיבה המצאתית.