stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק ניירות ערך
עיקרי החוק

מכוח החוק נוסדה רשות ניירות ערך, שתפקידה "שמירת ענייניו של ציבור המשקיעים בניירות ערך" (סעיף 2 לחוק), ולמעשה עוסקת באסדרה ובאכיפה בתחום זה. בהקמת הרשות עוסק פרק ב' לחוק, שנכנס לתוקף ב-1 באפריל 1969 (שלושה חודשים לפני יתר פרקי החוק).
פרק ג' לחוק קובע שהצעה ומכירה לציבור של ניירות ערך תיעשה רק על פי תשקיף שאישרה הרשות. סעיף 16 לחוק קובע כי "תשקיף יכלול כל פרט העשוי להיות חשוב למשקיע סביר, השוקל רכישת ניירות הערך המוצעים על פיו". פרק ד' עוסק בהגשת הזמנות לניירות הערך המוצעים בתשקיף ובהכנסת תיקונים לתשקיף. פרק ה' עוסק באחריות לתוכנו של התשקיף. קודם לחקיקת חוק זה הוסדר נושא התשקיף בפקודת החברות.
ארבעה פרקים עוסקים בסוגים מיוחדים של ניירות ערך:
פרק ה'1 עוסק בתעודות התחייבות.
פרק ה'2 עוסק בכתבי אופציה.
פרק ה'3 עוסק ברישום כפול, כלומר בניירות ערך הרשומים למסחר גם בבורסה בחו"ל.
פרק ה'4 עוסק בניירות ערך שהנפיק הבנק העולמי ושאינם מקנים זכות השתתפות או חברות בבנק העולמי או בבנק האירופי להשקעות.
פרק ו' עוסק בחובה של תאגיד, שניירות ערך שלו הוצעו לציבור על פי תשקיף, להגיש דו"חות והודעות לרשות ניירות ערך ולבורסה לניירות ערך שבה רשומים ניירות ערך אלה. פרק ז'1 ופרק ז'2 מסדירים מסירת תשקיף, דו"חות והודעות בדיווח אלקטרוני.
פרק ח' מסדיר את פעילותה של בורסה לניירות ערך (הוא אינו מוגבל רק לבורסה לניירות ערך בתל אביב, אף שמאז חקיקת החוק ועד היום זו הבורסה לניירות ערך היחידה בישראל).
פרק ח'1 עוסק בהגבלת השימוש במידע פנים.
פרק ח'3 מקנה לרשות ניירות ערך סמכות להטיל עיצום כספי על מי שהפר הוראה של חוק ניירות ערך שחלה עליו. פרק ח'4 עוסק בהטלת אמצעי אכיפה מנהליים בידי ועדת אכיפה מנהלית. פרק ט' עוסק בעונשים על הפרת הוראות שונות של חוק זה. בעבירות שמונה החוק:
שימוש במידע פנים - כאשר איש פנים (או אדם שקיבל מידע מאיש פנים), עושה שימוש (סוחר או מוסר מידע) במידע פנים (מידע שאינו ידוע לציבור, ואילו נודע לציבור היה בו כדי להביא לשינוי משמעותי במחיר נייר הערך של החברה). החוק מגדיר גם מתי לא יישא אדם באחריות פלילית לשימוש במידע פנים.
תרמית - כאשר
הנעה או ניסיון להניע אדם לרכוש או למכור נייר ערך בצורה מניפולטיבית - באמירה כוזבת או מטעה או בהסתרת עובדות.
השפעה בדרכי תרמית על השער של נייר הערך.
עבירת עובד חבר בורסה - עובד חברה החַבֵרה בבורסת ת"א, חייב למכור ולקנות נייר ערך או נייר ערך המיר - רק במסגרת הבורסה, בכתב, דרך הממונה עליו, יום מראש, בחשבון המנוהל בסניף אחד בלבד של חבר הבורסה ועל שמו של העובד.
היסטוריה חקיקתית

ב-14 במרץ 1962 הוקמה "ועדת ידין", בראשותו של ד"ר אורי ידין, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, לשם הסדרת הפעילות בשוק ניירות הערך בישראל. הוועדה הגישה המלצותיה ב-25 ביוני 1963.
באוקטובר 1964 הגיש שר האוצר, פנחס ספיר, את הצעת החוק לכנסת. החוק אושר בכנסת ב-14 באוגוסט 1968, ונקבע שייכנס לתוקף ב-1 באפריל 1969. בתיקון מס' 1 לחוק נקבע שרק חלק ב' שלו, העוסק בהקמת רשות ניירות ערך, ייכנס לתוקף ב-1 באפריל 1969, וכל יתר החוק ייכנס לתוקף שלושה חודשים מאוחר יותר, ב-1 ביולי 1969.
הצורך בהתאמת החוק לסביבה כלכלית משתנה הפך חוק זה לדינמי למדי, שמאז חקיקתו תוקן 70 פעמים. להלן תיקונים עיקריים:
בתיקון מס' 6 לחוק נוסף לו פרק ח'1, העוסק בהגבלת השימוש במידע פנים.
תיקון מס' 9 כלל שלל שינויים בחוק, שתוארו על ידי פרופ' יוסף גרוס: "השינוי היסודי והמשמעותי ביותר בחוק זה במשך תקופה של עשרים שנה".
בתיקון מס' 21 לחוק נוסף לו פרק ה'3, העוסק ברישום כפול, כלומר בניירות ערך הרשומים למסחר גם בבורסה בחו"ל. התיקון בא, כאמור בדברי ההסבר להצעת החוק, משום ש"תהליכי הגלובליזציה המשפיעים על שוקי ההון בעולם, לא פסחו גם על החברות בארץ. חברות, בעיקר בתחומי הטכנולוגיה, מרביתן מתחום ההיי־טק, פנו במספר גדל והולך לגיוס הון בחו״ל, בעיקר בארצות הברית הנהנית זה כמה שנים מפריחה מתמשכת ואשר בה שוכן חלק גדול מקהל היעד הצרכני של חברות הטכנולוגיה הישראליות".
בתיקון מס' 33 לחוק נוסף לו פרק ח'3, המקנה לרשות ניירות ערך סמכות להטיל עיצום כספי על מי שהפר הוראה של חוק ניירות ערך שחלה עליו. דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את מטרתו של תיקון זה: "התיקון המוצע נועד לסייע לרשות ניירות ערך לאכוף את הוראות חוק ניירות ערך, התשכ״ח-1968, לצד האמצעים המנהליים והפליליים הקיימים בחוק כיום, גם באמצעות אמצעי אכיפה יעיל ומהיר העשוי לשמש הרתעה ולהביא להקטנת שכיחותן של ההפרות."
בתיקון מס' 42 נוסף לחוק פרק ז'3 העוסק בזירת סוחר לחשבונו העצמי. מטרתו של פרק זה הוצגה בדברי ההסבר להצעת החוק:
בתיקון מס' 50 נוסף לחוק פרק ה'1, העוסק בתעודות התחייבות.
לקריאה נוספת

יוסף גרוס, דיני ניירות ערך ובורסה, אוניברסיטת תל אביב, 1973.
הערות שוליים

↑  יובל אליצור, עיסקות בניירות ערך רק באמצעות הבורסה, מעריב, 18 ביוני 1963
↑  הצעת חוק ניירות ערך, תשכ"ה-1964, ה"ח 625 מ-18 בספטמבר 1964
סיפוק רב מדו"ח ועדת ניירות ערך, דבר, 31 ביולי 1963
↑  הוגשה הצעת חוק ניירות ערך, דבר, 14 באוקטובר 1964
↑  חוק ניירות ערך (תיקון), תשכ"ט­-1969, ס"ח 555 מ-4 באפריל 1969
↑  חוק ניירות ערך (תיקון מס' 6), התשמ"א-1981, ס"ח 1024 מ-20 במאי 1981
↑  חוק ניירות ערך (תיקון מס' 9), התשמ"ח­-1988, ס"ח 1261 מ-27 ביולי 1988
↑  יוסף גרוס, "הרפורמה בחוק ניירות ערך", רואה החשבון, ל"ז (4), 1989
↑  חוק ניירות ערך­ (תיקון מס' 21), התש"ס-­2000, ס"ח 1749 מ-6 באוגוסט 2000
↑  הצעת חוק ניירות ערך (תיקון מס' 21) (רישום כפול), התש״ס-2000, ה"ח 2887 מ-26 ביוני 2000
↑  חוק ניירות ערך (תיקון מס' 33, (התשס"ז-2007, ס"ח 2096 מ-30 במאי 2007
↑  הצעת חוק ניירות ערך (תיקון מס' 28) (עיצום כספי), התשס"ה-2005, ה"ח הממשלה 169 מ-23 במרץ 2005
↑  חוק ניירות ערך (תיקון מס' 42), התש"ע-2010, ס"ח 2243 מ-15 ביוני 2010
↑  חוק ניירות ערך (תיקון מס' 50), התשע"ב—2012, ס"ח 2380 מ-8 באוגוסט 2012
שבט מינאמוטו

המוֹן של שבט מינאמוטו, המורכב מעלי חזרן ופרחי גנציאנה
סֶאִירְיוֹג'י, מקדש בקיוטו, שימש בעבר כביתו של מינאמוטו נו טוֹרוּ, חבר חשוב במשפחת סאגה גנג'י
שבט מינאמוטו (ביפנית: 源) היה שבט הקרוב למשפחת הקיסר ביפן של תקופת הייאן. מינאמוטו היה שם משפחה אשר הוענק כתואר כבוד מהקיסר לבניו ונכדיו אשר לא עמדו בתור לרשת את תוארו. שבט טאירה היה שם נוסף שייצג ענף אחר במשפחה הקיסרית. שבט מינאמוטו נקרא גם שבט גנג'י (源氏), תוך שימוש בקריאה הסינית של הסימניות של מינאמוטו ("גן") ושבט ("ג'י").
שבט מינאמוטו היה אחד מארבעת השבטים אשר שלטו בפוליטיקה היפנית במהלך תקופת הייאן - האחרים היו פוג'יווארה, טאירה וטָצִ'יבָּאנַה.
הקיסר הראשון שהעניק את השם מינאמוטו היה הקיסר סאגה. לאחר מכן, הקיסרים סיֵיוַוה, מורקאמי, אוּדָה ודַאיגוֹ החלו להעניק לבניהם את השם מינאמוטו. הראשון להקרא מינאמוטו היה מינאמוטו נו מָקוֹטוֹ, בנו השביעי של הקיסר סאגה. בשנת 814 הקיסר סאגה העניק את הקאבאנה מינאמוטו נו אַסוֹן לבניו שלא עמדו לרשת אותו, ובכך הם וצאצאיהם חדלו להיות חלק מהמשפחה הקיסרית. מענפים תורשתיים אלה, אשר יצאו מקיסרים שונים, התהוו משפחות שונות אשר שמן יוחס לשמו של הקיסר בתוספת התואר גנג'י, למשל סיווה גנג'י.
המשפחה הבולטת ביותר בשבט מינאמוטו, סיווה גנג'י, היוותה נצר למינאמוטו נו צוּנֵמוֹנוֹ, שהיה נכדו של הקיסר ה-56 סיווה. צונמונו פרש מהארמון לפרובניציה והקים משפחת לוחמים. בנו, מינאמוטו נו מיטצוּנָאקַה, כרת ברית עם בית פוג'יווארה, ולכן בני מינאמוטו נקראו תכופות לבירה על מנת להשליט בה סדר.
בנו הבכור של מיצונאקה, מינאמוטו נו יורימיצו, הפך לבן חסותו של פוג'יווארה נו מיצ'ינאגה, העוצר בעל ההשפעה הרבה ביותר מבית פוג'יווארה; בן נוסף, מינאמוטו נו יוֹרינוֹבּוּ דיכא מרד של טאירה נו טָדַצוּנֶה בשנת 1032. בנו של יורינובו, מינאמוטו נו יוריושי, ונכדו, מינאמוטו נו יושִיאִיֶה, הביאו שקט לצפון מזרח יפן בשנים 1051–1087.
תפארתה של משפחת סיווה גנג'י ירדה בעקבות מרד הוגן, כאשר צבא טאירה הוציא להורג את מרבית בני המשפחה. במהלך מרד הייג'י, נהרג מנהיג סיווה גנג'י, מינאמוטו נו יושיטומו. טאירה נו קיומורי נטל את השליטה על הבירה קיוטו, והגלה את מינאמוטו נו יוריטומו, בנו השלישי של יושיטומו. בשנת 1180 פתח יוריטומו במרד גלוי כנגד טאירה, ובסופו הושמד שבט טאירה והשליטה על מזרח יפן עבר לשבט מינאמוטו. בשנת 1192 קיבל יוריטומו את תואר השוגון וקבע את ממשלתו בעיר קמאקורה.
כך הוכיח שבט מינאמוטו את עליונותו בסוף תקופת הייאן, ושמר על מעמדו במשך תקופת קמקורה. בנוסף, נקבע כי השוגון חייב להוכיח קשר משפחתי לשבט מינאמוטו על מנת לזכות בתואר. וכך, משבט מינאמוטו יצאו בהמשך מספר ענפים נוספים, בהם אשיקאגה מייסד שוגונות אשיקאגה והשבטים נִיטָה וטָקֵדָה.
ראו גם

שבט טאירה
תקופת הייאן
היסטוריה של יפן
שוגון
לקריאה נוספת

Sansom, George (1958). A History of Japan to 1334. Stanford, California: Stanford University Press.
Frederic, Louis (2002). Japan Encyclopedia. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.
רשקה

| --- | --- |


 הנסיכות הגדולה של סרביה בימי נמאניה - 1184 - בצבע אדום
 ממשל
 שפה נפוצה:  סרבית 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1091 
 תאריכי פירוק:  1217 
 ישות יורשת:  ממלכת סרביה (ימי הביניים) 
 
רׇשקׇה (בסרבית: Рашка‏, Raška, בלטינית: Rascia) הייתה מדינה סרבית שהתקיימה בתחילת ימי הביניים, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-11 ועד 1217, כשהפכה לממלכת סרביה של ימי הביניים. רשקה נוצרה במהלך המאה ה-7 מאיחודם של מספר שבטים סרבים תחת הנהגה אחת והתגבשה לישות מדינית סרבית שהפכה במהלך המאה ה-12 לנסיכות הגדולה של סרביה (בסרבית: Velikožupanska Srbija) שהתפשטה אל האזורים הסמוכים - כולל שטחי מונטנגרו של ימינו, הרצגובינה ודרום דלמטיה.
מהשם רַשקה נגזר השם ראץ, כינוי לסרבי בפי ההונגרים והאוסטרים.
בסביבות 1082 כיהן ווקאן, לימים ווקאן הראשון כמושל כללי של רשקה, מטעם מלך דוקליה, קונסטנטין בודין. בסביבות 1090 בימי המלחמות בין הסרבים לביזנטים, חיזק ווקאן את מעמדו והפך לשליט אוטונומי של האזורים הסרביים הפנימיים ובסופו של דבר לנסיך גדול סרבי. ווקאן הקים את הנסיכות הגדולה של סרביה ואת שושלת ווקאנוביץ'. בעזרת קשרים דיפלומטיים עם ממלכת הונגריה הצליחו יורשיו של ווקאן לשמור על האוטונומיה שלהם כשעד שנת 1180 הם ראו את עצמם בני חסות של האימפריה הביזנטית.
הנסיך הגדול סטפן נמאניה (1166–1196) השיג עצמאות מלאה ואיחד סביבו את הכל הארצות הסרביות. בנו, הנסיך הגדול סטפאן, הוכתר בשנת 1217 כמלך סרביה.
אחיו של המלך, סאבה הקדוש היה ב-1219 לארכיבישוף או המיטרופוליט הראשון של הסרבים.
רקע

לפי ספרו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס, "De Administrando Imperio", התיישבו הסרבים בבלקן תחת חסות הקיסר הביזנטי הרקליוס (610–641) וכשבראשותם עמדו שליטים מהשושלת הידועה כשושלת ולסטימירוביץ'. הסלאבים הגיעו לאזור עוד במאה השישית המוקדמת, לאחרי שערכו פשיטות עמוק לתוך שטחי האימפריה הביזנטית. הם התתיישבו באזור רשקה או "סרביה הפנימית", שכלל גם את חבל בוסניה של ימינו וגם את החופים (פומוריה) של טרבוניה, זהומליה ופגאניה, בעוד שחופי דוקליה, גם היא מיושבת בסרבים, נותרו בשליטה ביזנטית.
באמצע המאה התשיעית פלשה לסרביה בולגריה השכנה שעד אז שמרה על יחסי שלום, אך הובסה במלחמה.
סרביה התנצרה בסביבות 870, אף על פי שמיסיונרים נוצרים פקדו אותה עוד מימי הקיסר הרקליוס. בעשורים הבאים, כתוצאה ממלחמות ירושה, הפכה סרביה לסלע מחלוקת בין הביזנטים לבולגרים. עדויות כתובות אחרונות על השושולת ווקאנוביץ' מגיעים ב-950 עם מותו של הנסיך צ'סלב כשאחריו התפוררה הממלכה לחלוטין. הביזנטים הקימו ישות בשם "הקאטפנות של ראס" ובראשה מושל צבאי. היא התקיימה עד לאחר כיבוש בולגריה על ידי הביזנטים וקמה מחדש בסביבות 1118 בצורת "התמה של סירמיום", שלא התפשטה הרבה לתוך רשקה.
בינתיים קמה דוקליה כנסיכות סרבית עיקרית, ובהדרגה השתלטה על טרבוניה, זהומליה, בוסניה ורשקה.
סטפאן וואיסלב (1034–1043), שהחל את דרכו כבן חסות של האימפריה הביזנטית, קם וניכס לעצמו את שטחי הנסיכות הסרבית המוקדמת, וייסד את שושלת וואיסלבלייביץ'. בשנים 1043–1080, בימי מיכאילו וואיסלבלייביץ' (1050–1081) ובנו, קונסטנטין בודין (1081–1101), הגיעה דוקליה לשיאה. לאחר שעזב מיכאילו את המחנה הביזנטי ותמך במרד הסלאבים בבלקן (בראשות ג'ורג'ה וויטך) בו היה לבנו בודין תפקיד מכריע, קרא לו האפיפיור "מלך הסלאבים". מיכאילו השתלט על סרביה הפנימית ומינה שם בני חסות. מדינתו הפכה למדינה הסרבית החזקה ביותר, דבר שהשתקף גם בתאריו: "נסיך סרביה", נסיך הסרבים"). עם זאת, עוצמתו הייתה קצרת ימים בשל תבוסתו של בודין מידי הביזנטים וכליאתו. בעוד שדוקליה הוכתה במלחמות אזרחים, קרובו ויריבו של מיכאילו, ווקאן, הפך לעצמאי ברשקה והמשיך להיאבק בביזנטים בעוד דוקליה נקרעה במלחמת אזרחים.
שליטי רשקה

| Ruler | Reign |
| --- | --- |
ווקאן: 1091–1112
אורוש הראשון: 1112–1145
אורוש השני: 1145–1153
דסה: 1153–1155
אורוש השני: 1155–1162
בלוש: 1162
דסה: 1162–1166
טיהומיר: 1166–1168
נמאניה: 1168–1196
סטפן המוכתר הראשון: 1196–1202
ווקאן: 1202–1204
סטפן: 1204–1217
לקריאה נוספת

George Ostrogorsky, History of the Byzantine State. Oxford: Basil Blackwell, 1956
Gyula Moravcsik (Ed.), Constantine Porphyrogenitus: De Administrando Imperio (2nd revised ed.), Washington D.C.: Dumbarton Oaks Center for Byzantine Studies. (1949) 1967. ISBN 9780884020219
John V. A. Fine Jr., The Early Medieval Balkans: A Critical Survey from the Sixth to the Late Twelfth Century. Ann Arbor (1983) 1991, University of Michigan Press. ISBN 0-472-08149-7
Sima Ćirković, The Serbs. Malden: Blackwell Publishing, 2004
Đorđe Janković, The Slavs in the 6th century North Illyricum, Faculty of Philosophy, Belgrade, 2008
Tibor Živković, Forging unity: The South Slavs between East and West 550–1150. Belgrade: The Institute of History, Čigoja štampa, 2008
הערות שוליים

↑  Fine,1991
↑  Ćirković, 2004
↑  Živković, 2008
↑  Janković 2004, עמ' 39–61
↑  Moravcsik 1967, עמ' 153, 155
↑  Fine 991 עמ' 53
↑  Fine 1991, עמ' 108, 110
↑  Fine 1991 עמ' 141
↑  Ostrogorsky 1956 עמ' 288
↑  Fine 1991, עמ' 193, 195
↑  Živković2006, עמ' 50–57
שאול הלוי מהאג

| --- | --- |

ליתוגרפיה של הרב שאול הלוי מאת אברהם בן יצחק פולק. 1764
 לידה:  1711 דוברומיל, אוקראינה 
 פטירה:  5 במאי 1785 (בגיל 74 בערך) כ"ה באייר ה'תקמ"ה האג, הרפובליקה ההולנדית 
 תקופת הפעילות:  1742 – 5 במאי 1785 (כ־43 שנים) 
 השתייכות:  יהדות הולנד 
 בני דורו:  שאול מאמסטרדם, צבי הירש לוין, אריה לייב גינצבורג
 חיבוריו:  בניין שאול
 בת זוג:  דינה בת אריה לייב לוונשטאם
 
 חתימה:   
 
נוסח ההכתרה של הרב שאול הלוי משנת ה'תק"ח כפי שמופיע בפנקס קהילת האג
התחייבות הפרנס טוביה בועז לשלם את משכורתו של הרב שאול הלוי
תיאור פטירת הרב שאול הלוי בפנקס קהילת האג
ספר "גבעת שאול", הספד על הרב שאול הלוי, אמסטרדם ה'תקמ"ו
שאול הלוי (1711, ה'תע"ב–5 במאי 1785, כ"ה באייר ה'תקמ"ה) היה רב ביהדות גרמניה ויהדות הולנד. כיהן כרבה של קהילת יהודי אמדן בשנים ה'תק"ב–ה'תק"ח, וכרב הקהילה האשכנזית בהאג בין השנים ה'תק"ח–ה'תקמ"ה.
ביוגרפיה

נולד ב-1711 בעיר דוברומיל שבאיחוד הפולני ליטאי. אביו היה הרב יצחק הלוי שכיהן כרב העיר. בסביבות 1730 התחתן עם דינה לווינשטאם, בתו של הרב אריה לייב לווינשטאם ואחותם של הרבנים צבי הירש לוין ושאול מאמסטרדם, שהייתה ידועה כחכמה ולמדנית. הוא היה סמוך על שולחן חמיו, בתחילה בריישא ובגלוגא ולאחר מכן באמסטרדם. בשנת 1742, בהשתדלות חמיו, נבחר לרב באמדן שהייתה ללא רב כעשר שנים מאז עזיבתו של היעב"ץ. בשנת 1748, בהשתדלות הפרנס טוביה בועז, מונה לרב קהילת האשכנזים בהאג למשך שש שנים. לאחר מכן הוארכה כהונתו, והוא כיהן בתפקיד במשך כ-37 שנים, עד לפטירתו. לאחר פטירת חמיו בשנת 1755 הוא היה מועמד לרבנות אמסטרדם, אך בבחירות שנערכו בקהילה נבחר גיסו ברוב קולות (198/75).
לאחר פטירתו של הרב יהונתן אייבשיץ, בשנת ה'תקכ"ד, סירב להספידו על אף לחץ מצד הפרנסים, והביע נכונות לוותר על משרתו בשביל כך. בשנת ה'תקכ"ו חיבר פיוט מיוחד לכבוד הכתרת וילם החמישי, נסיך אורנז'. בשנת ה'תקכ"ז, בעת פולמוס הגט מקליווא, תמך בכשרות הגט נגד עמדת רבני פרנקפורט. בשנת התקל"א חתם על תקנות חברת גמילות חסדים של האג. בשנת ה'תקל"ד התערב לטובת רבי אלעזר קאליר, רבה של קהילת רכניץ, כנגד טענותיו של משה חלפן מברלין.
בתחילת שנת ה'תקמ"ה חלה והוסף לו השם "אהרון". נפטר בכ"ה באייר ה'תקמ"ה, ונקבר באותו יום בבית הקברות היהודי בהאג (הול'). בהלווייתו השתתפו גם רבים מקהילות רוטרדם וליידן, ובהלוויה הספיד רבה של רוטרדם אריה לייב ברסלאו.
בקהילות נוספות ברחבי אירופה הספידו את הרב שאול. בין השאר הספידוהו הרב אריה ליב ברלין בפיורדא, הרב מאיר מגלוגא באמדן, הרב מיכל שייאר רבם של קהילות וורמייזא ומנהיים, הרב אריה לייב בנו של יעקב יהושע פלק בהנובר, הרב אלעזר קאליר בקעלין (אנ'), הרב אלעזר לעוו בפילץ והרב ידידיה טיאה וייל בקרלסרוהה. בשנת ה'תקמ"ו נדפס באמסטרדם קונטרס "גבעת שאול" הכולל הספדים עליו מאת יצחק טרקהיים.
הרב שאול לא הותיר אחריו ילדים, ואת תפקידו כרב הקהילה מילא תלמידו אברהם יהודה לייב מעזריטש.
כתביו

מכתביו נדפס בשנת ה'תשס"ה הספר "בניין שאול", בתוספת תולדותיו מאת פנחס אברהם מייערס מאנטוורפן. חידושים משמו וכן כמה מדרשותיו מופיעים בפנקסים בכתב יד מתקופתו.
לקריאה נוספת

טרקהים, יצחק, גבעת שאול, ‏הספד על הרב שאול הלוי אמשטרדם ה'תקמ"ו, באתר היברובוקס
שאול הלוי, בנין שאול, ‏כולל תולדות המחבר באריכות, ירושלים ה'תשס"ה, באתר היברובוקס
דוד הלחמי, שאול הלוי מהאג, חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' ק"ס, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
הערות שוליים

↑  הורוויץ, צבי הירש בן חיים אריה הלוי, כתבי הגאונים, באתר היברובוקס
↑  תקנות חברת גמילות חסדים של קהילת יהודי האג, אמסטרדם ה'תקל"א, באתר היברובוקס
↑  אגרון, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית
↑  אריה ליב ברלין, הספד על שאול הלוי אב"ד האג, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית
↑  מאיר בן אברהם מגלוגא, הספד על שאול בן יצחק הלוי, אמדן ה'תקמ"ה, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית
↑  מיכל שייאר, דרשות והספדים : מהשנים תקמ"ד-תק"ס במנהיים, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית
↑  טרקהיים, יצחק איצק בן ישראל, גבעת שאול, באתר אוצר החכמה
↑  דרשות וחילוקים, ה'תקכ"ג–ה'תרכ"ב, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית וכן בדרושים וחדושים, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית ובמנחם מנדל בן יהודה לייב, דרשות, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306796105171  ISNI: 0000 0000 5224 8068  LCCN: nb2008000705  VIAF: 6922762   WorldCat (עם VIAF): 6922762
בית החולים המשפחה הקדושה

| --- | --- |

מראה בבית החולים
 מאפייני הארגון
 סוג:  בית חולים כללי
 אוניברסיטה:  הפקולטה לרפואה בצפת, אוניברסיטת בר-אילן
 בעלים:  מסדר האחים ההוספיטלרים של יוחנן הקדוש של האל
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1882
 שמות קודמים:  בית החולים האיטלקי
 שירותים
 מיטות:  120
 hfhosp.org/he
 גאוגרפיה
 כתובת:  רח' הגליל
 מיקום:  ישראל נצרת, ישראל
 קואורדינטות:  32°42′17″N 35°18′40″E﻿ / ﻿32.7047°N 35.3111°E﻿ / 32.7047; 35.3111
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) בית החולים המשפחה הקדושה(למפת עמק בית שאן רגילה) בית החולים המשפחה הקדושה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית החולים המשפחה הקדושה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית החולים המשפחה הקדושה he
 
בית החולים המשפחה הקדושה (באיטלקית: Ospedale Sacra Famiglia; בערבית: مستشفى العائلة المقدسة) או בית החולים האיטלקי, הוא בית חולים השוכן בשכונת נמסאווי בצפון-מזרחה של נצרת.
היסטוריה

בית החולים נוסד ב-1882 על ידי הפלג האוסטרי של מסדר האחים ההוספיטלרים של יוחנן הקדוש של האל, מסדר קתולי בינלאומי שהוקם על ידי הקדוש הנוצרי יוחנן של האלוהים (1495-1550). המסדר מפעיל כיום כ-250 בתי חולים ב-52 מדינות. בשל כך זכתה שכונת נמסאווי, שבה שוכן בית החולים, בשמה ("נמסה" היא אוסטריה בערבית).
בתחילה פעלה במקום מרפאה, וב-1884 נחנכה מחלקת אשפוז שבה ארבע מיטות, והוקמו במקום מנזר וכנסייה. ב-1893 נסגר בית-החולים בשל מחסור במשאבים ועקב מחלת הנזירים, אך הוא שב ונפתח מחדש, וב-1899 כבר היו בו שלושים מיטות אשפוז. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שימש המקום כבית חולים צבאי גרמני, וכחמישים חיילים גרמנים שנפטרו בו נקברו בקרבתו, דבר שהיווה את תחילתו של בית הקברות לחיילים הגרמנים בנצרת הנמצא בחצר בית החולים. המקום שב לתפקד כמוסד אזרחי ב-1918, אך ללא מחלקת אשפוז. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נעצרו הנזירים האוסטרים בידי שלטונות המנדט הבריטי, ובית החולים נתפס על ידי כוחות צבא.
הנזירים שבו אל בית החולים רק ב-1952 ושיקמו את המבנה, וב-1963 היו בו חמישים מיטות אשפוז. בשנות ה-70 של המאה ה-20 נבנו במקום מבנים חדשים ונחנך חדר מיון חדש, והמבנים הישנים נהרסו. בשנת 2000 הסתיים פרויקט הרחבה נוסף, ובבית החולים ישנן כיום 120 מיטות אשפוז. המנזר נמצא כיום ברשות נזירות איטלקיות המשרתות בבית החולים, לצד הנזירים.
גלריה

פסל המדונה והילד בבית החולים
מראה העיר נצרת מבית החולים
דגלים ועליהם לוגו בית החולים
חדר המיון
ראו גם

בית הקברות לחיילים הגרמנים בנצרת
קנטופופ

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  ג'אז, רוק אנד רול, רית'ם אנד בלוז, דיסקו, מוזיקה אלקטרונית, בלדות סנטימנטליות
 מקורות תרבותיים:  שנות ה-1970, הונג קונג
 כלים:  זמרה, מערכת תופים, בס חשמלי, גיטרה, פסנתר, סינתיסייזר
 נושאים קרובים
 סי-פופ, ג'יי-פופ, קיי-פופ, מנדופופ, שה-דאיצ'ו'
 
קנטופופ (בסינית מסורתית: 粵語流行音樂; בסינית מפושטת: 粤语流行音乐; מוכרת גם כמוזיקת פופ קנטונזית) הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת פופ המושרים לרוב בקנטונזית תקנית. ז'אנר זה מתייחס גם להקשר התרבותי של הייצור והצריכה שלו. הז'אנר, אשר התחיל להופיע בשנות ה-1970, לאחר הופעת הקנטורוק, נקשר בדרך כלל למוזיקה הפופולרית בהונג קונג של עשור זה. שיא הפופולריות של הז'אנר היה בשנות ה-1980 וה-1990.
מלבד מוזיקת פופ מערבית, קנטופופ הושפעה גם מז'אנרים מוזיקליים אחרים, כולל ג'אז, רוק אנד רול, רית'ם אנד בלוז, דיסקו, מוזיקה אלקטרונית ובלדות. הז'אנר, המתגאה בקהל מעריצים רב-לאומי, צבר פופולריות במדינות כמו קוריאה הדרומית, יפן, טאיוואן, סין (בעיקר בהונג קונג ובמחוזות גואנגדונג וגואנגשי), וייטנאם, תאילנד, סינגפור, מלזיה ואינדונזיה.
בתחילה, ז'אנר זה שולב מאופרה קנטונזית (אנ') ופופ מערבי עם בייסליין יורד וכלי נגינה סיניים מסורתיים, כגון גוז'נג (אנ') וארהו. מאוחר יותר, נוספו לז'אנר כלים מוזיקליים אחרים, כגון פסנתרים, סינתיסייזרים, מערכות תופים וגיטרות. השירים מהז'אנר, שבנויים בצורת בית-פזמון (אנ') מונופונית, מבוצעים בדרך על ידי זמר אחד.
קנטונזית תקנית היא שפה טונאלית אשר רגישה לגובה הצליל, עם משמעויות שונות לטונים שונים, מה שמקשה את החיבור בין מוזיקה מערבית לשפה בשל העובדה שבסולם המוזיקלי המערבי יש 12 חצאי טונים.
הערות שוליים

1 2  Chu, Yiu-wai; Leung, Eve (2013). "Remapping Hong Kong popular music: Covers, localisation and the waning hybridity of Cantopop". Popular Music. 32 (1): 65–78. doi:10.1017/S0261143012000554.
↑  Ulrich Beck; Natan Sznaider; Rainer Winter, eds. (2003). Global America?: The Cultural Consequences of Globalization. Liverpool University Press. p. 227. ISBN 978-0853239185.
↑  Joanna Ching-Yun Lee (1992). "Cantopop Songs on Emigration from Hong Kong". Yearbook for Traditional Music. International Council for Traditional Music. 24: 14–23. doi:10.2307/768468. JSTOR 768468.
↑  Beyond 一代搖滾班霸. HKheadline.com (בChinese (Hong Kong)). נבדק ב-27 בדצמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Leslie Cheung's Popularity in Korea". Tw.twent.chinayes.com. אורכב מ-המקור ב-3 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  China Briefing Media (2004). Business Guide to the Greater Pearl River Delta. China Briefing Media Ltd. מסת"ב 988-98673-1-1.
שום דבר עלינו בלעדינו

"שום דבר עלינו בלעדינו!" (באנגלית: ״Nothing about us without us״) הוא סלוגן המעביר את הרעיון כי מדיניות צריכה להיקבע תוך השתתפות ישירה של חברי הקבוצה המושפעים על ידה. הסלוגן מתייחס בעיקר לקביעת מדיניות הרלוונטית לקבוצות מודרות (למשל: מדיניות בנושאי עוני, מיעוטים, אנשים עם מוגבלות, נשים ועוד) שלעיתים קרובות נעדרות הזדמנויות פוליטיות, חברתיות וכלכליות.
שורשיו של הביטוי במסורות הפוליטיות של מרכז אירופה ובפרט בפולין ב-1505 שם הועברו תחילה סמכויות החקיקה מן המלך לפרלמנט. לאחר מכן הפך לביטוי שגור בשיח על נורמות דמוקרטיות. ביטוי מקביל ושכיח מאוד הוא הסיסמה 'אין מיסוי ללא ייצוג'. שהיה נפוץ במלחמת העצמאות האמריקנית.
הביטוי באנגלית נכנס לשימוש על ידי אקטיביסטים נכים במהלך שנות ה-90. ג'יימס צ'רלטון, אקטיביסט וכותב אמריקני, מספר כי הוא שמע לראשונה את המונח בשימוש על ידי אקטיביסט דרום אפריקני בתחום המוגבלויות בשם מייקל מסותה. ויליאם רולנד, אקטיביסט נוסף מספר כי הוא שמע את הביטוי מפעיל ממזרח אירופה בשלב מוקדם יותר במהלך כנס בינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות. בשנת 1998, צ'רלטון פרסם ספר תחת כותרת זו העוסק בזכויות אנשים עם מוגבלות. אקטיביסט נוסף בשם דייוויד וורנר השתמש באותה הכותרת לספרו שפורסם אף הוא ב-1998. הסלוגן משמש נקודת חיבור בין התנועות לזכויות אנשים עם מוגבלויות ברחבי העולם. הרעיון העומד ביסודו הוא שיש לתת לאנשים עם מוגבלות להחליט, לקבוע ולהשפיע בכל דבר הנוגע להם, כולל החלטות בנוגע לחייהם האישיים, קביעת מדיניות, ארגון מחקר, ועוד. הרקע לכך הוא ההיסטוריה במהלכה לא רק התעלמו מהעדפותיהם של אנשים עם מוגבלות אלא הם נתפסו כמי שאינם מסוגלים להביע העדפות, או שאין לתת לעמדתם משקל משום שהם משוללי רציונליות. עיקרון זה עולה בקנה אחד עם המודל החברתי למוגבלות הגורס כי תיקון החברה יתאפשר רק על ידי מתן ביטוי לקולם של אנשים עם מוגבלויות היות שלהם הידע והניסיון הרלוונטי על מנת לקדם שינוי במצבם.
מאז שנות ה-90 הפך הביטוי לשכיח גם במאבקים של קבוצות אינטרס נוספות מלבד אנשים עם מוגבלות ולתנועות חברתיות נוספות.
הערות שוליים

↑  Davies, Norman (1984). Heart of Europe: The Past in Poland's Present. Oxford University Press.
↑  Charlton, James I (1998). Nothing About Us Without Us. University of California Press. ISBN 0-520-22481-7. נבדק ב-2010-06-22.
↑  Nothing About Us Without Us: Developing Innovative Technologies For, By and With Disabled Persons, Healthwrights, Palo Alto CA, 1998 ISBN 9780965558532
↑  "Nothing about us without us: Greater, meaningful involvement of people who use illegal drugs". אורכב מ-המקור ב-2010-07-06. נבדק ב-2010-08-02.
↑  "Nothing About Us Without Us: The Shared Goals of the Harm Reduction and Sex Worker Rights Movements". 2 באוגוסט 2010. אורכב מ-המקור ב-2010-09-20. נבדק ב-2016-10-20. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא סוציולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.