stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ה-13 בגטו ורשה
הרקע להקמת הארגון > פעילותו הציבורית

פעילותו הציבורית התפתחה בכמה כיוונים במטרה להוכיח לגרמנים שהוא מנהיג, אדם בעל השפעה רבה הנהנה מתמיכת שכבות רבות של האוכלוסייה בגטו. בשל כך, קיבל מספר זיכיונות מן הגרמנים וביניהם ניהול אחזקה של כ-100 בתים בגטו, ברחוב לשנו והסביבה. ניהול זה הבטיח מקור הכנסה כספי חשוב ל-"13" ונוצל כבסיס לפעילותו הציבורית. מצד שני, ניסה לשכנע את תושבי הגטו ולהסביר להם שבשל ההשפעה הרבה שיש לו על אנשי הממשל הגרמני, יצליח להשיג להם הטבות והקלות שונות. גנצווייך יזם ופיתח פעילויות שונות ללא עזרת אנשי היודנראט: שחרר כלואים ממאסר, ארגן חוגים להפצת הלשון העברית וספרות בקרב הנוער, הקים וטיפח את "המשטרה הירוקה" – ה-13, עזר לאוכלוסייה הענייה ושיפר את מצבה של השכבה המשכילה, הצליח להכניס סחורות לשטח הגטו מבחוץ. בנוסף, דאג להשיג רישיונות שונים כמו רישיונות להכנסת סחורות מיוחדות לגטו – דבר שלא עלה בידי היודנראט, קיבל 30 אישורי נסיעה מחוץ לוורשה מדי חודש בחודשו, רישיונות יציאה מן הגטו.
את עלייתו במעמד הציבורי מייחסים החוקרים לשני אנשים: (1) לעיתונאי הגרמני, ד"ר אולנבוש (Dr. Ohlenbusch), שעבד איתו לפני המלחמה והמליץ למקבלי ההחלטות בשלטון הגרמני. ד"ר אולנבוש היה אחראי על מחלקת התעמולה במחוז וורשה. יש הטוענים כי היה סוכן נאצי בעצמו. (2) למשה (מוניק) מרין, (גיסו של גנצווייך) שהיה יו"ר היודנראט המרכזי בזגלמביה.
באמצע שנת 1941 זימן גנצווייך את יושבי ראש ועדי הבתים באזור הגטו לאספה, על מנת להתוות קווים למדיניותו. וכך תיאר אחד ממשתתפי האספה: "גנצווייך הזמין יושבי ראש ועדי בתים. באו כ-120 איש. בין הנוכחים הורגש אי שקט. גנצווייך פתח את הכנס בפולנית, עבר ליידיש והציג את הבעיות. הוא היה מתבל את דבריו באמרות עממיות בעברית. הפתעה נעימה. הוא מציע הקמת ארגון כללי של ועדי בתים ברחוב לשנו ובאזור הסמוך במטרה להעלות את רמתה הכללית של השכונה מבחינת חיצוניות תברואתית ולהקלת מצבם של חסרי קורת גג. הארגון הכללי יושיט עזרה לוועדי בתים הזקוקים לכך".
בשל פעילותו הרבה, נוצרה סביבו הילה של גואל ומושיע ועסקן ציבורי, שקשריו עם הגרמנים משרתים מטרות חשובות כדי להטיב עם האוכלוסייה היהודית.
מעט מאוד אנשי ציבור הזדהו איתו ועם פעולותיו ביניהם: עורך העיתון "היינט" – לייזרוביץ, יהודה ווארשאוויאק – סופר יהודי-עברי, בני משפחת החזן המפורסם סירוטה וד"ר לייבונר.
הקמת "ה-13"

בדצמבר 1940 ייסד גנצווייך את "המשרד למלחמה בנשך ובספסרות" שפעל בגטו ורשה למורת רוחו של היודנראט. מטרת הקמתו באה להסדיר ולאכוף מסחר הוגן בגטו, אבל למעשה היו חבריו סוכנים סמויים של סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית (SD). חברי הארגון זכו להטבות מפליגות מצד הגרמנים על שיתוף הפעולה, כל עוד נזקקו להם. אחת ההטבות הייתה החזקת כרטיסי אספקה מיוחדים שבעזרתם השיגו לחם ומוצרים אחרים תוך כדי סחיטה.
בתקופה מסוימת הצטרפו לגנצווייך שני פליטים מלודז׳ – מוריק קון (Moryc Kohn) וזליג הלר (Zelig Heller), שהיו להם קשרים מפוקפקים עם הגרמנים, אולם לאחר זמן מה הם פרשו מהארגון וקיבלו אישור להפעיל בגטו קרונות רתומים לסוסים ככלי תחבורה רשמי נוסף. השניים הללו נרצחו על ידי הגרמנים באוגוסט 1942. בנוסף הצטרפו לגנצווייך ד"ר הרברט סטהרר (Dr Herbert Stahrer) מגדנסק, המזכיר והמועצה המשפטית שלו וכן דוד שטרנפלד (Dawid Sternfeld), יליד לודז'.
לארגון היה כוח משטרה ומדי השוטרים חברי הארגון, היו דומים למדיהם של אנשי המשטרה היהודית, ושונים במספר הבדלים קטנים: הפס הכחול מסביב לכובע, הוחלף בפס ירוק (ומכאן השם "השוטרים הירוקים"), על הזרוע ענדו סרט שעליו שמו המלא של הארגון. בנוסף, על כובעם של הקצינים הוצמדה דרגה בצורה של כוכבים בצבע זהב, ועל כובעם של השוטרים הפשוטים, הכוכבים היו בצבע כסף, בניגוד לסימון הדרגות של שוטרי ה-OD שלהם היו עיגולי מתכת. כל השוטרים לבשו מעיל עור ארוך ונעלו מגפי קצינים. זאת ועוד, היו לארגון תובע ובית דין משל עצמו.
תנאי הקבלה לארגון היו תשלום של כמה אלפי זלוטי, וכשגנצווייך היה זקוק לכסף, הוא דאג לגייס חברים נוספים לארגון מדי יום, והגיוס הזה שהביא להרחבת הארגון הביא להגדלת הסכום שהיה זקוק לו. לפיכך, התקבלו לארגון גורמים שהגיעו מעולם הפשע הואיל ולא נערך כל סינון לקבלה. הכסף נועד לשחד את הגרמנים מפני איום על פירוקו של הארגון.
בשל הצטרפותם של גורמים מעולם הפשע לארגון, רוב האוכלוסייה בגטו חשדה בחבריו ופחדה מהם. היו שכינו את חבריו "הגסטפו היהודי".
הקמת "ה-13" > פעילות הארגון: ינואר–אוגוסט 1941

ב-25 בינואר 1941 החלו לפטרל ברחובות הגטו אנשי "המשטרה הירוקה" (המשטרה מנתה כ-300 שוטרים), שפעלו מטעם "המשרד למלחמה בספסרות ובמפקיעי המחירים". מטרתם הייתה לבדוק את מחירי הסחורות בחנויות שבהן התנהל מסחר חוקי, ולערוך חיפושים אצל אנשים שעסקו במסחר בלתי חוקי. הסחורה הבלתי חוקית הוחרמה, בעליה נקנסו, נאסרו והובאו למשפט בבית הדין המיוחד של הארגון. בפועל, שחררו שוטרי ה-13 עצורים תמורת שוחד, סחטו מהם כספים וסחורות בדרכים שונות אולם היו שהוסגרו לידי הגרמנים ואי אפשר היה לשחרר. לדוגמה: אחד משוטרי ה-13 חשף, כי אצל יו"ר ועד הבית ברחוב מורנובקה מצוי מקלט רדיו. האיש נעצר ושוחרר ממעצרו לאחר שנאלץ לתת לשוטרים שוחד; במקרה אחר, פנה אחד מאנשי ה-13 לסוחר מקומי וקנה ממנו כ-100 גרם קפה בתמורה ל-12 זלוטי (כ-9 שקלים לערך). בשעה מאוחרת יותר ערכו הגרמנים חיפוש אצל הסוחר ומצאו כ-1/2 ק"ג קפה – הסוחר נקנס ונאסר. אנשי הארגון הציעו לשחררו בתמורה לכך שיעביר אליהם 5 ק"ג קפה ו-1,000 זלוטי. במקרה זה, התמורה הועברה אולם, האסיר לא שוחרר; חברי הארגון נהגו לדרוש מבעלי המאפיות באזור להפריש חלק מתוצרתם לטובת הארגון.
הקמת "ה-13" > העימותים בין היודנראט והמשטרה היהודית לבין ה-13

התנאים הקשים בגטו ותפקיד המשטרה היהודית שאומנם הייתה כפופה ליודנראט אך בפועל כוונה על ידי הגרמנים גרמו למתיחות בינה לבין ה-13. מתיחות שהושפעה מהאינטרסים של כל אחד מן הצדדים. בצדם של השוטרים בשרות הסדר היהודי ניצבו היודנראט, המשטרה הפולנית וחוגים גרמניים שמשיקולים שונים היו מעוניינים בחיזוקו של היודנראט, בעוד שלצד אברהם גנצווייך וה-13, עמדו כוחות גרמניים אחרים כמו ה-SD, העימותים ומאבקי הכוחות היו בעיקר על שני נושאים: הפקעות מחירי סחורות, וחתירתו של גנצווייך תחת אדם צ׳רניאקוב במטרה להחליפו ולקבל את המינוי של יו"ר היודנראט.
הקמת "ה-13" > העימותים בין היודנראט והמשטרה היהודית לבין ה-13 > הפקעת מחירים

1. בתחילת 1941, הורתה המשטרה הפולנית לשוטרים היהודים להילחם בהפקעת המחירים בגטו ובהתאם לכך נדרשו להחרים מוצרים כגון: קמח לבן, עוגות ושאר המותרות. בנקודה זו התקיים עימות המשטרה היהודית והפולנית לבין ארגון ה-13 ותומכיו.
2. במארס 1941 הודיע צ'רניאקוב לגרמנים על מחסור חמור מאוד בחומרי גלם, סיבה שעשויה להשפיע מאוד על הפסקת הייצור בגטו. כמות המזון שהייתה בשוק באותו זמן הייתה נמוכה מאוד והמחירים של המעט שהיה, היו גבוהים מאוד. זאת בשל המדיניות הכלכלית הנוקשה שנהוגה הייתה באותה תקופה. גם כאן התערבו "המשרד למלחמה בספסרות ובהפקעת מחירים" יחד עם "המשטרה הירוקה".
הקמת "ה-13" > העימותים בין היודנראט והמשטרה היהודית לבין ה-13 > מאבק הכוחות בין אדם צרניאקוב לאברהם גנצווייך

העימות בין גנצווייך לצרניאקוב, יו"ר היודנראט, התבטא בכך וניתן למצוא עדות ביומנים שונים מהתקופה על מאבקי הכוחות ביניהם, שגנצווייך חתר בקרב האוכלוסייה היהודית תחת מעמדו של צֶ'רניַאקוב במטרה להחליפו כראש היודנראט. עימות זה התגבר בארבעה החודשים הראשונים של שנת 1941 (ינואר–אפריל), אך החל מחודש אפריל 1941 הורגש שינוי משמעותי במעמדו של גנצווייך. הוא הרגיש כי אינו בטוח יותר במעמדו. מאבקי הכוחות ביניהם נטו לטובתו צ׳רניאקוב וקרנו החלה לעלות בקרב הציבור. גנצווייך ניסה למצוא פתרונות שונים להיטיב את מצבו והחל בחיפוש דרך ואפשרות להשתלב ביודנראט ולהכין מסגרת ארגונית אחרת במקום "המשרד למלחמה בספסרות ובהפקעת המחירים".
ב-19 באפריל 1941, הוקם משרד מיוחד בשם "קומיסריאט לגטו ורשה". אלכסנדר פאלפיגר (Alexander Palfinger) הודח מתפקידו ובמקומו מונה לתפקיד מאקס בישוף (Max Bischof), ממעצבי הקו החדש. אשר עודד את היהודים בגטו להשיג עבודה במקומות מאורגנים מחוץ לגטו. במקביל, חל שינוי במעמדו הרשמי של צ'רניאקוב והוא קיבל סמכות של ראש עיריית הגטו. ארגון ה-13 לא שרד וחוסל על ידי הגרמנים ב-20 ביוני 1941 ואנשי הארגון עברו לידיו של שרינסקי. בתאריך 21 ביולי 1941 הוכרע המאבק כנגד ה-13 כמעט באופן סופי. הוא אומנם חוסל באופן רשמי, אך גנצוויך לא נכנס אל היודנראט והמשיך לפעול במסגרת ארגונית אחרת. לאחר ההכרזה על פירוק ה-13, שלח אוארסוואלד לגנצוויך מכתב שבו פירט מה עליו לעשות עם רכוש ה-13, ועם אנשי הארגון. במכתב כתב: "תחנת הפיקוח למלחמה בספסרות ובמפקיעי מחירים אסורה כל המשכת פעולהם במה שהיה עד עכשיו שטח הפעולה של תחנת הפיקוח. נכסי התחנה עוברים לראש היודנראט בוורשה – מינהל רובע המגורים היהודי. ספרים עסקיים וכל התיקים יש להעביר לידי ראש היודנראט, את תעודות השירות של עובדי התחנה ואת הציוד הנמצא בידיהם (כובעי השירות וכו') יש ליטול מהם וגם אותם להעביר לידי ראש היודנראט. המשתייכים ל"תחנת הפיקוח" יתקבלו אל שירות הסדר היהודי, אם הם כשרים לכך. בעיית העסקתם של העובדים הבכירים נשארת שמורה להכרעה. (חתום) אורסוואלד."
אוגוסט 1941 עד אפריל 1942: פירוק ה-"13" > תהליך הפירוק של ה-13

גם לאחר המכתב הרשמי, גנצוויך עדיין לא נכנע. ב-22 ביולי 1941 הוא פנה אל ראש הס.ד בוורשה על מנת למנוע את פירוק ה-13. למרות ניסיונו לעכב את המאורע, ב-5 באוגוסט 1941 הופיעו נציגי היודנראט ברח' לשנו 13, חתמו על פרוטוקול המאשר את חיסול הארגון לתמיד, וקבעו באופן רשמי את פירוקה. בסעיף מספר 4 במכתב הפירוק נכתב ש"קיבלתי אנשי 'תחנת הפיקוח' אל שירות הסדר היהודי תבוצע לפי הצווים והדינים המחייבים. לשם קבלת האפשרת אל שירותי הסדר היהודי צריכים אנשי התחנה להגיש:
הצעה
קורות חיים
הצהרת התחייבות לקיים את השירות ללא תמורה כספית לפי המתכונת שהיא בתוקף בשירות הסדר היהודי
שאלון.
עם קבלתם האפשרית אל שירותי הסדר לא תחייב התחשבות בדרגות שניתנו בתחנת הפיקוח"
אוגוסט 1941 עד אפריל 1942: פירוק ה-"13" > השלב האחרון לפני השמדתה הסופית של ה-13

כבר מחודש אפריל 1941 היה אפשר להבין שמתרחש שינוי במעמדה של ה-13, ועל מנת לבלום את השינוי, ייסד גנצווייך מוסד חדש וקרא לו "יידישע גיכע הילף" – עזרה מהירה יהודית. מטרות המוסד היו: הושטת עזרה לנפגעים ברחובות הגטו וסיוע לאוכלוסייה הענייה. בהבהרת הכוונות ניתן להבחין בשני כיוונים של דרכי פעולה: עזרה רפואית וסוציאלית, וראיית ההמשך של המגמות הציבוריות של גנצווייך. מהר מאוד הרחיב גנצוויך את המסגרת הארגונית שלו והקים בתוכה שלושה מדורים חדשים:
מדור הנוער.
מדור הנכים.
מדור לענייני דת.
בנוסף למדורים, הקים מסגרות חדשות, כגון:
חוג לעברית.
מדור להגנת עבודה.
מחלקת לעבודות כפייה.
מדור למלאכה וסחר.
ליגה אנטי סובייטית.
אוגוסט 1941 עד אפריל 1942: פירוק ה-"13" > המבנה הארגוני של "העזרה המהירה" ופעולתה

אמצה את צורת החלוקה בגטו ל-6 חלקים (בדומה לחלוקה המקובלת של ה-OD) ובכל אזור פעלו מספר תחנות לעזרה ובהן צוות רופאים וחובשים שמצויד בחומרי עזרה ראשונה. בדומה למשטרה הירוקה, גם הצוותים סיירו ברחובות הגטו. הייחוד שלהם היה שבנוסף לציוד הרפואי, היה עליהם לחם ושתייה למקרים קיצוניים. ראשי המוסד תכננו רשת גדולה של תאים שהיו צריכים לכסות את הגטו לאורכו ולרוחבו, והמבנה המוצע הצטייר כך:
נציג הבית.
נציג הבלוק.
נציג השכונה – הכוללת 40 בתים.
ראש האזור – כולל 400 בתים.
תפקיד ראש האזור היה לקיים קשר הדוק עם הרופא האזורי. כדי להבטיח את מימון הפעולות נקבע עיקרון חברתי שבו כל חבר מחויב לשלם כזלוטי וחצי לחודש (כמעט 2 שקלים).
אוגוסט 1941 עד אפריל 1942: פירוק ה-"13" > משטרת ה"עזרה המהירה" (המשטרה האדומה)

לצדם של הרופאים ועוזריהם, ליוו אותם אנשי המשטרה החדשה. בראש המשטרה החדשה עמד "קניגל". מוצאו של קניגל היה לבוב, שם עסק בענייני סרטים. קניגל נחשב לאיש בכיר בעולם התחתון באותה תקופה. יחידתו מנתה כמה מאות שוטרים, שרובן הגיעו מן ה-13 שנכחדה. לבוש השוטרים והווים הרפואיים היה דומה, ועל הכובעים שלהם במקום סרט ירוק של ה-13, היה סרט אדום, ומכאן השם "המשטרה האדומה". בנוסף למטרותיה הברורות של המשטרה האדומה, הם גם סחטו כספים וסחורות בתואנות שונות והיו פעילים בעסקי הברחת סחורות, כך שבמקום מרכבות עמוסים בחולות ברחובות הגטו, עברו מרכבות עמוסות ציוד מוברח.
אוגוסט 1941 עד אפריל 1942: פירוק ה-"13" > הפעילות של גנצוויך ושותפיו בארגון החדש

גנצוויך אומנם היה מי שייסד את הארגון החדש, אך לא נטל בו חלק מלבד היותו מנהל מרכז מסחרי גדול ברח' לשנו 14. הוא החליט להמשיך בארגון אירועים ספרותיים ולטפח את אישיותו הציבורית. לגנצוויך היו שותפים והם נטלו חלק גדול בפעילות הכלכלית בגטו:
דוד שטרנפלד: מפקד לשעבר במשטרה הירוקה ועסק במחסר סיטונאי.
עו"ד לווין: שותף בתעשייה לעיבוד עצים.
וולף שימונוביץ: מעורב בתעשיית המתכת.
בינתיים החריפה המדיניות הגרמנית כנגד היהודים בגטו, והטרור גבר. אחד השיאים היה ברצח של כ-51 יהודים בלילה שבן ה-17–18 באפריל 1942. בין הקורבנות באותו לילה, היו בעיקר חשודים בפעילות מחתרתית, נמצאו גם מראשי ה-13 והם: לווין, מנדל, שימונוביץ וגורקו. ברשימת המועמדים לחיסול היו גם גנצוויך ושטרנפלד. הגרמנים הכריזו על גנצוויך ושטרנפלד כנידונים למוות, ויצאו למסע חיפוש בעקבותם, בראשות ה-OD. כל ועדי הבתים הוחרמו על מנת לא להעניק מחסה לשניים כדי לקצר את זמן החיפוש אחריהם, ויודיעו לשלטונות כל פיסת מידע שיש בידם לגבי גנצוויך ושטרנפלד.
אוגוסט 1941 עד אפריל 1942: פירוק ה-"13" > פעולתה של ה"עזרה המהירה" מחודש אפריל 1942, עד לחיסולה

אחרי חודש אפריל 1942 עבר הארגון "העזרה המהירה" ראורגניזציה. קניגל – מפקד המשטרה, הפך לדמות מרכזית בסיפור. המשטרה האדומה שמרה על מסגרתה הנפרדת וקניגל קיים קשר ישיר עם ה-SD. עם תחילתו של הגירוש הגדול ב-22 ביולי 1942 השתתפה המשטרה של "העזרה המהירה" באקציה לצד ה-OD. מייחסים לכך התנהגות שלילית. הם מנצלים את הקשרים עם הגרמנים על מנת להשיג אישורים המקנים בשלב מוקדם של גירוש זכות להישאר בגטו ומוכרים את אותם אישורים בהרבה מאוד כסף. בספטמבר 1942 לקראת סוף הגירוש, רוכזו כל שוטרי "העזרה המהירה" בבלוקים מיוחדים יחד עם אנשי ה-OD. מפקדה האחרון של המשטרה האדומה, היה ד"ר הרבט דטארר, עו"ד מדאנציג והיה המזכיר הכללי של ה-13. במהלך הגירוש צומצם מספרם של השוטרי מכמה מאות, למאה אחת ועם סיום הגירוש, המשטרה האדומה חוסלה באופן סופי. קניגל המשיך בפעילות מודיעינית בשירתם של הגרמנים על בסיס אישי. וברגע זה תמה הפעילות המשטרתית המאורגנת של ה-13 בשני שלביה העיקריים:
"המשטרה הירוקה" – ינואר–אוגוסט 1941
"המשטרה האדומה" – אוגוסט 1941 – אוקטובר 1942.
אוגוסט 1941 עד אפריל 1942: פירוק ה-"13" > פעילותו של גנצווייך מאפריל 1941 עד סוף 1943

לאחר שגנצוויך ושטרנפלד ברחו מהגרמנים בגלל עונש המוות שהוצא נגדם, הם עברו לצד "הארי" על מנת להסתתר ולהמלט מהעונש. לאחר כמה זמן נודע להם שבוטל העונש על שניהם. למרות זאת הוא עדיין לא חזר אל הגטו, אלא רק ביקר בו לעיתים קרובות.
באותה תקופה גנצוויך פעל בשני כיוונים:
ניסיון יצירת קשר עם אנשי הרוח ועסקני הציבור שנשארו בגטו על מנת לעזור להם לשרוד.
גרם לדמורליזציה בין תושבי הגטו על מנת להקשות על פעולות המחתרת הלוחמת.
גנצוויך השתמש בלזרוביץ (אחד מתומכיו הנלהבים) על מנת ליצור קשר עם עסקני הציבור בגטו, כדי לעזור להם בצורה החומרית לשרוד בגטו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ורשה (Warsaw) וואַרשע, באתר יד ושם, המכון הבין-לאומי לחקר השואה, האנציקלופדיה של הגטאות
1 2 3 4 5 6 7 8 9  זכויות יוצרים: דיוויד ווטס וויקטור סמארט H.E.A.R.T 2008, Abraham Gancwaich, "The 13", Nazi Collaborators in the Warsaw Getto, Holocaust Education & Archive Research Team, ‏2008 (באנגלית)
↑  ילקוט מורשת, עמ' 175
↑  אהרון וייס, ה-"13" בגטו וארשה, ילקוט מורשת, 1976, עמ' 158
↑  עמנואל רינגלבלום, ומן ורשימות מתקופת המלחמה: גטו ורשה: ספטמבר 1939 - דצמבר 1942 (שני כרכים), ירושלים: יד ושם, עמ' 230
↑  מרי ברג, גטו ורשה, תל אביב, תש"ו, עמ' 38
↑  דמותם של ראשי היודנראט בשואה – מבט מתוך יומני התקופה, באתר lib.toldot.cet.ac.il
1 2  ילקוט מורשת, עמ' 159
↑  יקלוט מורשת, עמ' 161
↑  ילקוט מורשת, עמ' 163
↑  אהרון וייס, ה-"13" בגיטו וארשה, ילקוט מורשת כ"א, יוני 1967, עמ' 161
↑  ילקוט מורשת, עמ' 164
1 2  ילקוט מורשת, עמ' 157
↑  The 'Thirteen' in Warsaw - Headed by Abraham Gancwajch, Holocaust Historical Society, ‏2019 (באנגלית)
↑  Abraham Gancwajch - Biography, JewAge (באנגלית)
↑  ילקוט מורשת, עמ' 160
1 2  ילקוט מורשת, עמ' 166
↑  חוי בן ששון, דמותם של ראשי היודנראט בשואה – מבט מתוך יומני התקופה, באתר תולדוט - אתר ההיסטוריה, מאגר מידע, מתוך כתב העת ״בשביל הזכרון״ גליון 36, שנת 2000
1 2  ילקוט מורשת, עמ' 170
1 2  ילקוט מורשת, עמ' 172
↑  ילקוט מורשת, עמ' 173
↑  ילקוט מורשת, עמ' 174
↑  ילקוט מורשת, עמ' 174-175
1207

שנת 1207 היא השנה השביעית במאה ה-13. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
אירועים

הקמת דוכסות נקסוס
הקמת ליברפול
התחלת כיבושים בתון-מערב סין בידי צבא של ג'ינגיס חאן.
הקמת טרה מריאנה - שטחי המסדר הליבוני שלאחר מסעי הצלב הצפוניים (אנ')
נולדו

7 ביולי – אליזבת מתורינגיה, נסיכה בממלכת הונגריה שהוכרזה כקדושה בנצרות הקתולית (נפטרה ב-1231)
30 בספטמבר – ג'לאל א-דין רומי, משורר, משפטן ותאולוג פרסי סופי (נפטר ב-1273)
1 באוקטובר – הנרי השלישי, מלך אנגליה (נפטר ב-1272)
נפטרו

דוד סוסלן נסיך אלאני והמלך המלווה של הממלכה הגאורגית המאוחדת
ראו גם

ילידי 1207‎
נפטרים ב-1207‎
נפות לבנון

מפת נפות לבנון
נפות לבנון הן האזורים המנהליים המשניים המרכיבים את לבנון.
המדינה מחולקת ל-9 מחוזות ("מֻחאפזאת") ראשיים והללו מחולקים ל-25 נפות ("קַדַ֗אא") משנה. מחוז ביירות הוא המחוז היחיד שאינו מחולק לנפות היות שהוא משמש כעיר הבירה של המדינה.
רשימת הנפות

להלן רשימת המחוזות והנפות שלהן, עם ערי הבירה שלהם בסוגריים:
מחוז ביירות
ביירות
מחוז הר הלבנון
נפת בעבדא (בעבדא)
נפת עאליי (עאליי)
נפת אל-מתן (ער') (ג'דיידה)
נפת שוף (בית א-דין)
מחוז כסרוואן-ג'בייל
נפת כסרוואן (ג'וניה)
נפת ג'בייל (גבל)
מחוז צפון לבנון
נפת טריפולי (טריפולי)
נפת זע'רתא (זע'רתא)
נפת בשרי (בשרי)
נפת בתרון (בתרון)
נפת כורה (אמיון)
נפת דניי (סיר א-דניי)
מחוז בעלבכ-אלהרמל
נפת בעלבכ (בעלבכ)
נפת אל-הרמל (אל-הרמל)
מחוז אל-בקאע
נפת זחלה (זחלה)
נפת ראשיא (ראשיא)
מערב הבקאע (ג'וב ג'נין)
מחוז א-נבטיה
נפת א-נבטיה (א-נבטיה)
נפת מרג' עיון (מרג' עיון)
נפת חאצביא (חאצביא)
נפת בינת ג'בייל (בינת ג'בייל)
מחוז דרום לבנון
נפת צידון (צידון)
נפת ג'זין (ג'זין)
נפת צור (צור)
מחוז עכאר
נפת עכאר (חלבא)
רובי ויליאמס

| --- | --- |

ויליאמס, 2024
 לידה:  13 בפברואר 1974 (בן 50) סטוק-און-טרנט, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  רוברט פיטר ויליאמס
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 מקום לימודים:  St Margaret Ward Catholic Academy 
 סוגה:  מוזיקת פופ, פופ רוק, רוק קל, רוק אלטרנטיבי, דאנס, בריטפופ, מוזיקה אלקטרונית 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  זמרה, גיטרה, גיטרה בס, סינתיסייזר, תופים, מרימבה
 חברת תקליטים:  Chrysalis, EMI, Helicon Records
 בן או בת זוג:  Ayda Field (7 באוגוסט 2010–?) 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס במבי  פרסי אמדאוס למוזיקה אוסטרית  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.robbiewilliams.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
רוברט פיטר "רובי" ויליאמס (באנגלית: Robert Peter "Robbie" Williams‏; נולד ב-13 בפברואר 1974) הוא זמר, פזמונאי, יועץ קולי ושחקן אנגלי.
היה חבר בלהקת הבנים הבריטית טייק ד'את, והתפרסם בפעילותה של הלהקה, מתחילת שנות ה-90. ב-1995 עזב את הלהקה, והתחיל את קריירת הסולו שלו. ב-15 ביולי 2010, פורסם בגרדיאן שהוא מתאחד מחדש עם הלהקה, וכי הם עתידים להוציא אלבום חדש. מאז, עזב את הלהקה פעם נוספת.
במהלך הקריירה שלו, ויליאמס הפך לאחד משיאני מכירות האלבומים מקרב אמני הסולו הבריטים, עם כ-57 מיליון עותקים. ויליאמס זכה ב-17 פרסים בטקס פרסי המוזיקה הבריטית, וב-2004, נכלל ב"היכל התהילה של המוזיקה הבריטית", לאחר שנבחר ל"זמר הטוב ביותר של שנות ה-90".
ילדותו ונעוריו

רובי ויליאמס נולד לפיטר וג'נט ויליאמס בסטוק-און-טרנט שבאנגליה ב-13 בפברואר 1974. כשהיה בן שלוש התגרשו הוריו, והוא עבר לגור לצד אמו ואחותו.
ויליאמס למד ב"בית הספר היסודי מיל היל", לאחר מכן בבית ספר קתולי, ואחר כך בבית ספר לריקוד. בנוסף, הוא השתתף במספר הצגות בבית הספר, ושיחק בקבוצת כדורגל באנגליה.
ויליאמס עזב את בית הספר בגיל 16, והחל לעבוד במכירות. בעקבות מודעה שראתה, אימו שכנעה אותו לגשת לאודישנים להקת בנים. ב-1990, עבר ויליאמס את האודישנים ללהקה, טייק ד'את, והיה לחבר הצעיר ביותר בה.
להקת טייק ד'את

אף על פי שרוב שירי הלהקה בוצעו על ידי גארי ברלו, ויליאמס ביצע את "Could It Be Magic",‏ "I Found Heaven" ו-"Everything Changes".
סכסוכים בנושא משמעת החלו להופיע בין ויליאמס לבין מרטין-סמית', מנהל הלהקה, דבר שגרם לוויליאמס להגדיל את כמות האלכוהול אותה צרך ולהתמכר לקוקאין.
ביולי 1995 לקח ויליאמס מנת יתר של סמים יום לפני הופעה מתוכננת של הלהקה בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה.
על פי הסרט הדוקומנטרי "Take That: For The Record" הוא החל להרגיש עצוב בלהקה כיוון שרצה להרחיב את העיסוק המוזיקלי של הלהקה גם לראפ ולהיפ הופ אך הדבר נגד את אופי הלהקה שהתמקד בעיקר בבלדות.
במהלך אחת החזרות לקראת "Nobody Else" – סיבוב הופעות של טייק ד'את, הודיעו חברי ההרכב לוויליאמס שהם רוצים להופיע בסיבוב הופעות בלעדיו. ויליאמס הסכים ועזב את הלהקה.
לאחר עזיבתו החל עיסוק תקשורתי בוויליאמס ובמהלך ראיונות לעיתונים ולתוכניות אירוח, סיפר על כוונתו לפתוח בקריירת סולו, אך בגלל סעיף בחוזה שלו עם טייק ד'את הוא לא היה יכול להוציא שירים עד שהלהקה תפורק באופן רשמי. מנהל הלהקה טייק ד'את תבע אותו תביעה על סך 200,000 דולר, ולאחר מספר משפטים לגבי זכותו בקריירת סולו, ויליאמס ניצח ועזב את חברת BMG.
ב-13 בפברואר 1996, הלהקה התפרקה סופית.
קריירת הסולו

ב-27 ביוני 1996, הודיע ויליאמס שחתם על חוזה עם קרייסליס רקורדס, ואת קריירת הסולו שלו פתח ב-1996 בביצוע גרסת כיסוי לשיר "Freedom! '90" של ג'ורג' מייקל. השיר, בביצועו של ויליאמס, יצא כסינגל, והגיע בשיאו למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, אף שהגרסה המקורית הגיעה בשיאה רק למקום ה-28.
קריירת הסולו > Life thru a Lens

ויליאמס החל את ההקלטות לאלבומו הראשון, "Life thru a Lens", במרץ של 1996. הוא הוצג בפני גאי צ'יימברס, כותב אנגלי. צ'יימברס הפיק את האלבום, וב-14 באפריל 1997, הוציא ויליאמס את הסינגל הראשון מהאלבום, "Old Before I Die". השיר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי אך לא אל שלושים הגדולים באף מצעד אחד פרט למצעד האיטלקי.
הסינגל השני מהאלבום היה "Lazy Days" שיצא לאור ב-14 ביולי 1997. על פי עצת חברו אלטון ג'ון עבר ויליאמס טיפול לגמילה מסמים וכיון שכך, לא עסק בקידום "Lazy Days" והשיר דורג בשיאו במקום השמיני במצעד הבריטי.
בספטמבר 1997, יצא האלבום "Life thru a Lens". האלבום הושק בהופעת הסולו הראשונה שלו בתיאטרון "Élysée Montmartre" שבפריז. האלבום הצליח בבריטניה כשהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, אך במצעדים אחרים באירופה לא נחל הצלחה רבה.
גם הסינגל השלישי מהאלבום, "South of the Border", לא נחל הצלחה, והגיע רק למקום ה-40 במצעד הבריטי. חברת התקליטים של ויליאמס הביעה דאגה לגבי עתידו, אך ב-1 בדצמבר, הוציא ויליאמס את הסינגל הרביעי מהאלבום, "Angels".
"Angels" היה לשיר הנמכר ביותר של ויליאמס. הוא הגיע למעמד פלטינה כפולה בבריטניה, ואף זכה להצלחה רבה בשאר אירופה.
בזכות הצלחת השיר, מכירותיו של האלבום הוגדלו, והוא נשאר במשך 40 שבועות בעשירייה הפותחת של מצעד האלבומים הבריטי, מתוך 218 שבועות כוללים במצעד.
השיר הגיע למקום ה-83 ברשימת השירים שמכרו יותר ממיליון עותקים בכל הזמנים בבריטניה, לאחר שמכר יותר מ-2.4 מיליון עותקים. ויותר משלושה מיליון עותקים באירופה כולה.
בשנת 2005, שמונה שנים לאחר יציאת הסינגל "Angels", זכה השיר בתואר "הסינגל הטוב ביותר של 25 השנים האחרונות", בטקס פרסי המוזיקה הבריטית 2005.
קריירת הסולו > I've Been Expecting You

בתחילת 1998, החל ויליאמס לעבוד על אלבומו השני, "I've Been Expecting You".
ב-7 בספטמבר, יצא לאור השיר "Millennium" כסינגל הראשון מתוך האלבום. השיר מכיל בחלקו נעימת רקע שמופיעה גם בשיר "You Only Live Twice" של ג'ון בארי.
השיר היה השיר הראשון של ויליאמס שהגיע לפסגת מצעד הסינגלים הבריטי.
השיר מכר יותר מ-400,000 עותקים והגיע למעמד זהב בבריטניה.
בנוסף, השיר הגיע לעשרים הגדולים במדינות רבות באירופה.
ב-26 באוקטובר 1998, יצא לאור האלבום "I've Been Expecting You". האלבום נכנס היישר אל המקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, והצליח גם בשאר אירופה. בבריטניה, מכר האלבום יותר משלושה מיליון עותקים, והגיע למעמד פלטינה ×10, ובשאר אירופה מכר יותר מארבעה מיליון עותקים.
השיר "No Regrets", יצא לאור כסינגל השני מהאלבום ב-30 בנובמבר 1998. השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי. השיר מכר כ-200,000 עותקים, והגיע למעמד זהב באוקטובר 2004.
השיר "Strong" יצא כסינגל השלישי מהאלבום ב-15 במרץ 1999, והגיע גם הוא אל המקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי.
הסינגל הרביעי מהאלבום, הוא השיר "She's the One", שהוא גרסת כיסוי לשיר של הלהקה World Party, היה לשיר השני של ויליאמס שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי. השיר מכר למעלה מ-400,000 עותקים בבריטניה, והגיע למעמד זהב. לסינגל, התלוותה גרסת איי סייד כפולה, "It's Only Us" – שיר הנושא של FIFA ‏2000.
ויליאמס סיים את השנה בסיבוב הופעות באירופה.
ב-1999, ויליאמס נרשם לחברת התקליטים קפיטול רקורדס, שבארצות הברית, והחל בקידומו הפרסומי.
השיר "Millennium" יצא כסינגל בארצות הברית ובקנדה, והגיע למקום ה-72 במצעד בילבורד הוט 100. במקביל, יצא לאור האלבום "The Ego Has Landed" בארצות הברית ובקנדה, והגיע למקום ה-63 במצעד בילבורד 200. בנוסף, הגיע האלבום למקום ה-17 במצעד הקנדי.
מאוחר יותר, יצאה המהדורה בכל העולם (וכגרסת מוגבלת באירופה), והאלבום הגיע אל המקום הראשון בניו זילנד.
הווידאו קליפים לשיריו זכו למספר צפיות גבוה, והוא היה מועמד ל-VMA בקטגוריית "הווידאו הטוב ביותר של זמר", אך הוא לא זכה.[דרוש מקור]
קפיטול רקורדס רצתה להפוך את ויליאמס לכוכב גדול יותר, ולכן הוציאה את הבלדה "Angels" כסינגל. הוא צילם וידאו חדש לשיר, והוא הגיע למקום ה-41 במצעד הבילבורד.
האלבום מכר יותר מ-500,000 עותקים בארצות הברית, והגיע למעמד זהב באותה השנה.