אוטו ויינינגר
האנטישמיות של ויינינגר

אפשר לחלק לשתי דרכים את השימוש בדעותיו של אוטו ויינינגר מצד האנטישמים. האחת, ניצול משנתו להגדרה מדעית של האופי השלילי היהודי. הדרך השנייה, היא שימוש בהתאבדותו של אוטו ויינינגר כדוגמה לשנאה יהודית עצמית ולפיכך כדוגמה לאי אפשרות הקיום המשותף בין היהודים לחברה.
ספרו של ויינינגר היה פופולרי מאוד בתחילת המאה ה-20. פופולריות זו תרמה רבות לפיתוח לרעיונות אנטישמיים בשליש הראשון של המאה. אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא תיאודור פריץ, כתב ומייסד ההוצאה לאור האנטישמית "Hammer", שחי בלייפציג. פריץ השתמש רבות בקטעים מ"מין ואופי" ב-"Jüdische Selbstbekenntnisse" ("חשיפה עצמית יהודית", 1929). שתי מהדורות של ספרו כללו 14 ציטוטים זהים מוויינינגר. לפעמים משנה פריץ את הקשר הציטוטים לפי הצורך. לדוגמה, ב-1943 ניסה פריץ להשמיץ היבט שלילי של ויינינגר על האישה בהקשר ל"האישה הארית", דבר שהתאים מאוד לאידאולוגיה הנאצית. הם תקפו את הרעיונות האנטי-פמיניסטיים שלו בטענה, שהרעיונות הללו חוצצים בין הגבר והאישה האריים.
הפילוסוף היהודי תיאודור לסינג, שנרצח על ידי הנאצים בשנת 1933, ניסה להסביר בספרו השנאה היהודית העצמית את יחסו השלילי החריף של ויינינגר ליהדות. לפי לסינג, ויינינגר הפך לקורבן של הרעיון, שהנפש קובעת את אופי האדם. כלומר, כמו בספרו של ויינינגר שרואה ב"אישה" מקבילה ליהודי, במעמקי האופי של שניהם טמונים פחד והימנעות. לפיכך, תכונות שליליות נמצאות לא רק בפרט (individuum), אלא גם בקבוצה ממוצא משותף: "אף אדם מעולם לא שחרר עצמו מכפייה של דמו".
על אף שהנאצים ביקרו את הגישה השוביניסטית של ויינינגר, הדבר לא הפריע להם להשתמש ברעיונות אנטי-יהודיים גזעניים כמו:
קשר אנתרופולוגי בין תכונות פיזיולוגיות של היהודים לאותן תכונות אצל הגזע הכושי (negroid) ומונגולי;
ערך החיים היהודי חסר רגש ונפש, לעומת הארים;
ההיבט היחיד שהיהודי מוצא ברפואה הוא ההיבט הכימי ולא בטיפול בבני אדם;
היהודי אינו מאמין בדבר ואינו לוקח דבר ברצינות;
ליהודים אין הבנה ברעיון המדינה והאזרחות;
הטענה שהטבע היהודי נובע מנסיבות היסטוריות טרגיות היא לא נכונה.
בספרו דן ויינינגר ב"ייחודיות של יהודיות" כמצב שכלי. האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג ניצל את הבלבול וחוסר האכפתיות של ויינינגר כלפי זהותו היהודית כדוגמה המאפיינת את האופי היהודי. בספרו "Dietrich Eckrt : Ein "Vermächtnis (1928) טען רוזנברג שבוויינינגר היהדות היא "התלכדות בלתי נראית של זבל פטרייתי... שהתקיימה מזמן קדום והתפשטה לכל רחבי העולם... והיא המרכיב העיקרי של הרעיון, של הטבע היהדות". בעיני רוזנברג, (ופה הוא מקביל לוויינינגר) יהודי אינו מסוגל לעלות למרומי הנפש של עצמו, מנגד אנשים שמוכנים להקריב עצמם למען גאולת הנפש (=הארים). ברעיון הזה מבטא רוזנברג במושגים פסאודו-מטאפיזיים סמויים, אותו רעיון שהיטלר מבטא בפומבי.
הנס ינק פון פראיינוולד (Hans Jonak von Freyenwald) בספרו "Jüdische Bekenntnisse aus allen Zeiten und Ländern" ("וידוי היהודי בכל הזמנים והארצות", 1941) הולך בעקבות פריץ ומשתמש בציטוטים ובהיבטים של ויינינגר. אחד מהרמזים שמעביר פראיינוולד הוא ש"יהודים טשטשו גבולות וסוגים בין בני האדם ולכן הם נולדים כקומוניסטים". כלומר, עם הופעת היהודים הקו המפריד בין "טוב" ל"רע" מיטשטש, הוא גם משווה בין יהודים וקומוניסטים: שניהם הורסים את המוסר. היטלר עשה מהיבט זה אלמנט מרכזי בבניית אידאולוגיה נציונל–סוציאליסטית בספרו "מיין קאמפף" (Mein Kampf).
השימוש בוויינינגר היה נוח לכותבים האנטישמיים והיה רחב ביותר אצלם. אם היהודי המשכיל, שנחשב אף לגאון בדורו, מתבטא בצורה בזויה ובשנאה רבה כלפי המקור שבזהותו - מה מונע מאותם הכותבים להתבטא בצורה דומה? ביסוס רעיונותיו של ויינינגר בצורה מדעית הקל עליהם. לכן היה קל להעביר את המסר האנטישמי לאוכלוסייה בדרכי תעמולה וגם דרך השכלה. כאשר הנאצים השתמשו בדוגמתו של ויינינגר כדוגמה מובחרת, הבליטה האידאולוגיה הנאצית את חוסר היכולת של יהודי להתגבר על "דמו" בדרך של המרת דתו לנצרות. לפי העיקרון הטמון בתורתו של ויינינגר, יהודי הממיר דתו אינו מסוגל להיגאל, מכיוון שאין לו נפש - אין לו אופי- הוא אינו יכול להשתנות. מצד אחד ויינינגר המיר דתו והפך לפרוטסטנטי, מצד שני הוא התאבד ובכך הראה שביהודי טמונה אי יכולת לשנות אופי פנימי, לכן התאבדותו היא הוכחה חד משמעית לתורתו. אי הצלחתו להשתלב, בעיני הנאצים, לא השאירה שום פתרון ליהודים להתחבר לסביבה.