ארנסט המינגוויי
ביוגרפיה > פריז

בפריז התגורר הזוג במלון ז'אקובּ (L’Hotel Jacob) בגדה השמאלית ואחר כך בדירת שני חדרים ברח' הקרדינל למואן 74 (Rue du Cardinal Lemoine) שברובע הלטיני. המינגוויי עבד בחדר ששכר במלון סמוך ברחוב מופטאר (Rue Mouffetard). הוא נפגש עם סילביה ביץ', בעלת חנות הספרים "שייקספיר אנד קומפני", שם הכיר גם את הסופר האירי ג'יימס ג'ויס ואת המשורר האמריקאי עזרא פאונד. מכתבי המלצה שקיבל מאנדרסון סייעו לו להיפגש גם עם גרטרוד שטיין, שהסלון בדירתה נחשב לאחד המרכזים של התנועה המודרניסטית בפריז. שטיין הייתה זו שטבעה את הביטוי "הדור האבוד", שהתייחס לצעירים שהשתתפו במלחמת העולם הראשונה ונשארו בשנים לאחר מכן בפריז. הביטוי שימש כאפיגרף בספרו "וזרח השמש", שמתאר בין היתר את אורח החיים באותה התקופה. כאורח קבוע בסלון של שטיין, הוא זכה לפגוש כמה מהציירים הבולטים של המאה ה-20, בהם פבלו פיקאסו וז'ואן מירו.
בין היתר ביקר באותה תקופה בג'נובה ככתב ה"סטאר", שם סיקר ועידה כלכלית בינלאומית גדולה, ויצא למסע עם אשתו באלפים השווייצריים, משם עבר לאיטליה והגיע למילאנו, שבה ערך ריאיון עם המנהיג הפשיסטי בניטו מוסוליני, שנבחר באותה שנה לראשונה לבית הנבחרים האיטלקי. לאחר שובו לפריז יצאו בני הזוג למסע נוסף עם חברים ליער השחור בגרמניה. לאחר מכן הוא נשלח על ידי ה"סטאר" לקונסטנטינופול (ששמה הוסב שנתיים לאחר מכן לאיסטנבול), לסקר את מלחמת טורקיה-יוון. את חוויית המסע לאנטליה ברכבת תיאר מאוחר יותר בסיפורו הקצר שלגי הקילימנג'רו:
"בלילה ההוא יצא לאנטליה. והוא זכר את אחריתו של אותו היום, אותה רכיבת יום תמים דרך שדות הפרג שהיו מגדלים לתעשיית האופיום, ואיזו תחושה מוזרה מביא הדבר בליבך לבסוף; וכל המרחקים נראים משובשים, רצים אל אי שם"
בסוף 1922 שהה המינגוויי בשווייץ. האדלי תכננה לנסוע אליו ומשם השניים היו אמורים להמשיך ביחד לאיטליה. האדלי הביאה עמה מזוודה מלאה בכתבי היד שלו, בהם הטיוטה הראשונה לרומן הקץ לנשק, אך בתחנת הרכבת "גאר דה ליון" המזוודה נגנבה וכתבי היד אבדו לעולם. הוא שב לפריז, ולדבריו, לאחר שלא הצליח למצוא את כתבי היד בעצמו, שקל להתאבד. באמצע 1923 נסע לספרד, שם צפה לראשונה במלחמת שוורים, פעילות שהפכה לאחר מכן לאחת האהבות הגדולות של חייו. בספטמבר 1923 חזרו בני הזוג לטורונטו בשל הריונה של האדלי. ב-10 באוקטובר 1923 נולד בנם הבכור, ג'ון האדלי ניקנור. באותה תקופה התפרסם ספרו הראשון "שלושה סיפורים ועשר פואמות", שכלל את שני הסיפורים היחידים שנשארו בידו לאחר אובדן המזוודה. הסיפור השלישי נכתב באביב הקודם באיטליה. הספר לא זכה להתייחסות מצד המבקרים, עובדה שתסכלה את המינגוויי מאוד. כעבור כמה חודשים פורסם בפריז קובץ נוסף, "In Our Time", שכלל שישה קטעים תיאוריים קצרים ותריסר סיפורים, אשר נכתבו בזמן הנסיעה לספרד. הספר התפרסם ב-170 עותקים בלבד, ועזרא פאונד כתב את הטקסט שהופיע על הכריכה.
המינגוויי והאדלי שבו לפריז עם בנם התינוק בינואר 1924 ושכרו דירה קטנה ברחוב נוטר דאם דה שמפ (Rue Notre Dame des Champs). המינגוויי סייע לסופר והמבקר פורד מדוקס פורד לערוך את המגזין טרנסאטלנטיק רוויו (Transatlantic Review), שבו התפרסמו יצירות של עזרא פאונד, גרטרוד שטיין, ג'ון דוס פאסוס וכמה מסיפוריו המוקדמים של המינגוויי עצמו, כמו "מחנה אינדיאני".לאחר שהמגזין נסגר הוא סייע בהוצאה של מגזין נוסף בשם "This Quarter", שהחל להתפרסם באביב של 1925. במגזין זה פרסם לראשונה את סיפוריו "נהר טו-הארטד הגדול" ו"הבלתי מובס". באותה שנה התפרסם גם קובץ הסיפורים "In Our Times" בארצות הברית, וזכה לתגובות חיוביות. מלבד הסיפורים שנכללו בהוצאה הקודמת של הספר, כללה גרסה זו גם סיפור בשם "Cat in the Rain", שנכתבה בהשראת החתול של בני הזוג – Mr. Feather Puss - אותו קיבלו במתנה מידידה כשנה קודם לכן.
באביב של 1925 הכיר המינגוויי את הסופר האמריקאי פרנסיס סקוט פיצג'רלד. על אף שהשניים לא נפגשו קודם לכן, פיצג'רלד קרא את סיפוריו שהתפרסמו ב"טראנסאטלנטיק", ואף המליץ עליהם לעורך שלו בהוצאת סקריבנר (Scribner). המינגוויי התרשם מאוד מספרו של פיצג'רלד "גטסבי הגדול", שהתפרסם באותה השנה, והחליט כי במקום סיפורים קצרים עליו לעבוד מעתה על רומן שלם. בספרו האוטוביוגרפי "חגיגה נודדת" הוא מתאר את פיצג'רלד כמי שהיה בעל כישרון טבעי ובלתי מודע לעצמו, "כמו התבנית שמשאירות כנפי הפרפר על החול". המינגוויי סלד מאשתו של פיצג'רלד, זלדה, ותיאר אותה כ"בלתי שפויה", וכמי שמעודדת את בעלה לכתוב כדי להרחיקו מעבודה ספרותית אמיתית. מאוחר יותר היחסים בינו לבין פיצג'רלד התקררו, והשניים התרחקו זה מזה. בספרו "חגיגה נודדת" הקדיש שלושה פרקים שלמים לפיצג'רלד, שכללו תיאורים לא מחמיאים בעליל.
ביוני 1925 נסעו בני הזוג וידידים שוב לפסטיבל סאן פרמין (San Fermin), שנערך מדי שנה בפמפלונה שבספרד. הטיול שימש השראה לספרו "וזרח השמש", עליו החל לעבוד מיד עם שובו לפריז. הוא סיים לכתוב את הרומן בתוך שישה שבועות, כאשר מרבית הכתיבה נעשתה במרפסת אחד מבתי הקפה האהובים עליו בפריז, "לה קלוזרי דה לִילָה" (La Closerie des Lilas) ברובע מונפרנאס. עם זאת, לאחר מכן הוא הקדיש חודשים ארוכים לשכתוב הטקסט. טיוטה של הרומן הגיעה לניו יורק באפריל 1926, והתיקונים האחרונים בכתב היד נעשו בפריז באוגוסט של אותה השנה. הרומן, שהתפרסם בהוצאת הספרים סקריבנר באוקטובר של אותה השנה, זכה לביקורות חיוביות מאוד, ונחשב גם כיום לאחת מיצירותיו החשובות ביותר.
היחסים בין המינגוויי ואשתו החלו להידרדר בזמן העבודה על "וזרח השמש". באפריל 1926 התעמתה האדלי עם בעלה בנוגע לרומן שניהל עם פאולין פייפר, עיתונאית אמריקאית שהתגוררה בפריז והייתה מיודדת עם בני הזוג. אחרי הנסיעה המסורתית לפמפלונה, אליה הצטרפה גם פאולין, החליטו בני הזוג להיפרד, ובנובמבר של אותה השנה האדלי הגישה בקשה רשמית לגירושים. הגירושים הושלמו בינואר 1927, והמינגווי קיבל את הבשורה בזמן ששהה בשווייץ. במאי של אותה השנה הוא נשא את פאולין לאישה. באוקטובר פרסם את קובץ הסיפורים "גברים ללא נשים", ובאותה התקופה הודיעה לו פאולין כי היא בהיריון. במרץ 1928 שבו בני הזוג לאמריקה.