stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם היילי
ביוגרפיה

נולד בצ'יצ'סטר, הוא נשלח ללמוד באיטון ב-1757 ובטריניטי הול קולג', אוניברסיטת קיימברידג', ב-1762  ב-1767 עזב את קיימברידג' ועבר לגור בלונדון. אמצעיו הכספיים אפשרו להיילי לחיות באחוזתו המשפחתית בארהאם, סאסקס, והוא פרש לשם ב-1774. במיקומו של הבית בארהאם נמצא בית הספר הגדול באלארד.
ב-1792, בעת כתיבת חייו של מילטון, הכיר היילי את וילאם קופר, ונוצרה ביניהם ידידות שנמשכה עד מותו של קופר בשנת 1800.
בשנת 1800 איבד היילי גם את בנו הטבעי, תומאס אלפונסו היילי, שאליו היה קשור מאוד. הוא היה תלמידו של ג'ון פלקסמן, שאליו הופנה המאמר של היילי על פיסול (1800). פלקסמן הכיר את ויליאם בלייק להיילי. אחרי שהיילי עבר בשנת 1800 לכפר בפלפאם, סאסקס, בלייק התיישב לידו למשך שלוש שנים כדי לחרוט את האיורים לספר על חייו של קופר. ספר זה הוא יצירתו הידועה ביותר של היילי, פורסם בשנים 1803–1804 ב-5 כרכים.
היילי מת בפלפאם ב-12 בנובמבר 1820.
יצירה

היילי כבר כתב שירה כאשר ב-1771 הטרגדיה שכתב על האב הפגוע, נדחתה על ידי דייוויד גאריק. היילי זכה לתהילה ממנה נהנה בקרב בני דורו בעזרת מאמריו ואיגרותיו הפואטיות: "איגרת פואטית לצייר" (1778) המופנית לידידו ג'ורג' רומני. "מסה על היסטוריה" (1780), בשלוש איגרות, הממוענות לאדוארד גיבון. מסה על שירה אפית (1782) מופנית לוויליאם מייסון. "ניצחונות המזג" (1781) היית היצירה הפופולרית ולכן הודפסה בשתים עשרה או ארבע עשרה מהדורות יחד עם "ניצחונות המוזיקה" ( 1804). מחזה טרגדיה שלו מ-1789 "מרסלה" הוצג בדרורי ליין.
ב-1805 פרסם בלדות המבוססות על אנקדוטות של חיות, עם איורים של ויליאם בלייק. במשך שתים עשרה השנים האחרונות לחייו קיבל היילי קצבה עבור כתיבת זיכרונותיו.
מורשת

בשנת 2007, התערוכה "משוררים בנוף: הרוח הרומנטית באמנות הבריטית" שאצר סיימון מרטין ונערכה בגלריה פאלנט האוס בצ'יצ'סטר הבליטה את תפקידו של היילי כפטרון וידיד של אמנים כולל ויליאם בלייק, ג'ורג' רומני, ג'ון פלקסמן וג'וזף רייט מדרבי.
משפחה

בשנת 1769 נישאה היילי לאלייזה בול (1750–1797), בתו של תומאס בול, דיקן צ'יצ'סטר. אלייזה בול היילי הייתה מתרגמת ומסאית. היא תרגמה לאנגלית שני חיבורים מאת המסאית הצרפתייה אנה תרז דה למברט (1647 – 1733) שפורסמו ב-1780 כמאמרים על ידידות וזקנה. שש עשרה שנים מאוחר יותר היא פרסמה חיבור מקורי, "ניצחון ההיכרות על הידידות: מסה לעתיד" (1796).
היא מתה ב-1797.
היילי נפרד ממנה ב־1789 והתחתן שנית ב-1809 עם מרי וולפורד, אך גם הם נפרדו לאחר שלוש שנים.
הערות שוליים

↑  Dr John Johnson, ed., The Memoirs of the Life and Writings of William Hayley Esq. the Friend and Biographer of Cowper, Written by Himself, With Extracts from His Private Correspondence and Unpublished Poetry (Henry Colburn and Company and Simpkin and Marshall, 2 volumes, 1823)
↑  "Hayley, William (HLY762W)"
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Hayley, William". Encyclopædia Britannica. Vol. 13 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 113.
↑  Attempts toward fame and fortune: Joseph Wright of Derby and late-renaissance Humanism.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270797805171  PLWABN: 9813176273505606  BIBSYS: 90122566  BnF: cb16945941n (data)  CANTIC: a12311844  CiNii: DA05342486  GND: 11891751X  ISNI: 0000 0000 8124 0540  LCCN: n50034041  NLA: 35181374  NTA: 07053974X  RERO: 02-A003355669  RKD: 288578  SNAC: w63x8b6x  SUDOC: 132330857  Trove: 854755  VcBA: 495/171512  VIAF: 45100846   WorldCat (עם VIAF): 45100846 
שלט זיכרון על ביתו של ויליאם היילי בסאקס.
מרי וולפורד אשתו השנייה, 1790
ורליץ

| --- | --- |
סמל ורליץסמל ורליץ

אגם ורליץ וכנסיית זנקט פטרי
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  סקסוניה-אנהלט סקסוניה-אנהלט
 מחוז:  ויטנברג
 שטח:  28.05 קמ"ר
 גובה:  60 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה לשעבר:  1,430 (31 בדצמבר 2014)
 קואורדינטות:  51°50′30″N 12°25′13″E﻿ / ﻿51.841666666667°N 12.420277777778°E﻿ / 51.841666666667; 12.420277777778 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.welterbe-gartenreich.de/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניורליץ(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניורליץ(למפת סקסוניה-אנהלט רגילה) מגדבורג האלה דסאו ויטנברג ביטרפלד-וולפן הלברשטאדט שטנדאל וייסנפלס ברנבורג מרסבורג ברנדנבורג ב. סקסוניה תורינגיה סקסוניה התחתונה ורליץ(למפת סקסוניה-אנהלט מוגדלת) מגדבורג האלה דסאו ויטנברג ביטרפלד-וולפן הלברשטאדט שטנדאל וייסנפלס ברנבורג מרסבורג ברנדנבורג ב. סקסוניה תורינגיה סקסוניה התחתונה ורליץ  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ורליץ (בגרמנית: Wörlitz) היא עיירה לשעבר בתוך העיירה אורניינבאום-ורליץ במחוז ויטנברג, כ-120 קילומטר דרומית-מערבית לברלין, ליד העיר דסאו במדינת סקסוניה-אנהלט בגרמניה.
בוורליץ יש פארק גדול (Wörlitzer Park) השוכן לשפת אגם (Wörlitzer See), והוא מהווה חלק מפארק גדול המשתרע עד דסאו בשם: "ממלכת הגנים של דסאו-ורליץ", ששטחו 142 קילומטרים רבועים, והוא חלק מהשמורה הביוספרית של האלבה התיכון. הוא מהווה את הפארק הגדול ביותר באירופה והוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2000 כדוגמה יוצאת מן הכלל להשפעתם של העקרונות הפילוסופיים של עידן הנאורות על העיצוב של נוף, המשלב בתוכו אמנות, חינוך וכלכלה בצורה הרמונית שלמה.
זה פארק בנוסח גן אנגלי. הוא הוקם בסוף המאה ה-18 על ידי לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו (1740–1817) שחזר ממסע באנגליה וביקש להקים גן אנגלי.
במרכז הפארק נמצאת טירת ורליץ (Schloss Wörlitz) המשמשת כיום כמוזיאון.
יהודי ורליץ

יהודים גרו בוורליץ מאז 1680. בית הכנסת הראשון היה בכיכר העיירה ונהרס כאשר בנו את בית העירייה. כמחווה לסובלנות דתית הורה הנסיך המושל לאופולד השלישי לבנות בית כנסת חדש על שפת האגם. האדריכל פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף בנה את בית הכנסת של ורליץ הדומה ל"מקדש וסטה (אנ')" העתיק בטיבולי, שבאיטליה. בגלל הידלדלות הקהילה הוא נמכר ב-1921 לקהילת דסאו ונסגר סופית ב-1937.
בליל הבדולח נפגע בית הכנסת, אך לא נהרס. כל הריהוט והספרים בו נהרסו. הוא שוקם ב-2003 והוקם בו מוזיאון לתולדות הקהילה היהודית בוורליץ.
בית הקברות היהודי נהרס על ידי הנאצים ב-1938 והמצבות שימשו לחומרי בנייה.
ב-8 בנובמבר 2010 נחנך אתר הנצחה ליהודי ורליץ במקום בו עמד בית הקברות. נאספו 34 מצבות ונקבעו בקיר האתר שבכניסה עליו כתוב בעברית: זכור לא תשכח (בגרמנית: gedenke vergiss nie).
בית הכנסת על שפת אגם ורליץ
סירות באגם ורליץ
שלט בכניסה לפארק ורליץ
כנסיית זנקט פטרי בוורליץ
טירת ורליץ בפארק ורליץ
אנדרטת הזיכרון ליהודי ורליץ
ויטה גורביץ

ויטה גורביץ
ויטה גורביץ (נולדה ב-30 בדצמבר 1976) היא מנצחת מקהלות וזמרת ישראלית, וכן מייסדת ומנהלת מוזיקלית של מקהלת "ניצן".
ביוגרפיה

גורביץ נולדה בשם ויטה סברדלוב ב-1976 בקייב שבאוקראינה (ברית המועצות) ועלתה לישראל ב-1991. ויטה החלה את דרכה בתחום פיתוח קול בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב כתלמידתה של חנה לויטן, ובמקהלת בת קול. את שירותה הצבאי עשתה כמוזיקאית מצטיינת בהרכב הווקאלי של צה"ל.
ויטה גורביץ למדה לתואר ראשון בניצוח תזמורת אצל יבגני צירלין ובזמרה קלאסית אצל רובין וויזל-קפסוטו, ולתואר שני בניצוח מקהלות, אצל סטנלי ספרבר, שני התארים מן האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
כזמרת השתלמה בסדנאות ובכיתות אמן רבות, ביניהן הסדנאות למוזיקה עתיקה (בהנחיתן של ג'יל פלדמן וננסי ארג'נטה), סדנת מוזיקה בת זמננו (אליזבט ניימן (מצו סופרן) וז'ולט נאג'), סדנה בינלאומית למוזיקה מגטו טרזיינשטט (פרופסור אמילי ברנדסון), וכן בכיתות אמן של מרים מלצר, הילדה צאדק ועוד.
פעילות מוזיקלית בולטת

בשנת 2003 ייסדה את מקהלת "ניצן" - המקהלה היצוגית של הקונסרבטוריון בנתניה ומאז היא משמשת מנצחת ומנהלת מוזיקלית של המקהלה. בחמש השנים האחרונות שרה המקהלה בעשרות הופעות שהבולטות בהן - כנסי מקהלות ארציים, שלוש הפקות של האופרה הישראלית החדשה "שיקוי אהבה" מאת גאטנו דוניצטי תחת שרביטו של דוד זבה וסימפונט רעננה, וביצוע של "עשן ואפר" מאת דניאל עקיבא (טקסטים של אבנר פרץ) בפסטיבל הגיטרות הבינלאומי תחת שרביטו של דורון סלומון עם תזמורת "הסינפונייטה הישראלית באר שבע" וקרן הדר כסולנית.
נוסף להיותה מנצחת מקהלת ניצן, ויטה היא ראש המחלקה הווקאלית בקונסרבטוריון בנתניה ומורה לפיתוח קול.
בעבר ויטה עבדה כמנצחת משנה במקהלת מורן ו"אנסמבל זמרי מורן" בבית יצחק. במסגרת עבודתה במקהלת מורן הייתה מעורבת בפרויקטים בולטים, ביניהם הפקת האופרה "צחוק של עכברוש" מאת אלה מילך-שריף על פי ספרה של נאוה סמל (התיאטרון הקאמרי הישראלי) שהוצגה ביותר מ-60 הופעות בישראל ומחוצה לה, האופרה המקורית מאת אייל באט "העכבר המעופף", אשר בוצעה השנה בהיכל התרבות בתל אביב עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, אלה לצד פרויקטים רבים נוספים בהם היה לויטה חלק חשוב בהכנת המקהלה להופעות, פסטיבלי מוזיקה ותחרויות בישראל ומחוצה לה.
כמו כן ויטה שימשה בעבר מנצחת מקהלת "חן" - המקהלה הייצוגית של אולפן עקיבא (נתניה) מנצחת משנה במקהלת אנקור בירושלים.
בשנים 1998–2003 שרה בהרכב הקאמרי "אנסמבל זמרי מורן" (בית יצחק) בניצוחה של נעמי פארן, איתו הופיעה בפסטיבלים ותחרויות ברחבי העולם (גרמניה, ספרד, הונג קונג, סין, יפן, ארצות הברית וקנדה).
כסולנית הופיעה תחת שרביטם של נעמי פארן, סטנלי ספרבר, מנחם נבנהויז ומנדי רודן.
ויטה מנהלת מקהלה נוספת בשם "מקהלת פנטזיה" בקונסרבטוריון נווה-שרת ת"א.
זכייה בפרסים

ויטה היא זוכת קרן שרת (קרן התרבות אמריקה-ישראל) בניצוח תזמורת ומקהלה בין השנים 1999–2005.
כזמרת זכתה בפרס ראשון בתחרות זמרה בינלאומית ב-Kathaumixw (Canada), 2000 (תחת שם נעוריה - ויטה סברדלוב).
חברת ג'ים הנסון

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  ג'ים הנסון, ג'יין הנסון 
 תקופת הפעילות:  1958–הווה (כ־66 שנים) 
 חברות בנות:  Jim Henson Pictures  Jim Henson Television  Jim Henson Home Entertainment  אולפני ההקלטות הנסון  Jim Henson's Creature Shop  Henson Alternative  Jim Henson Interactive 
 מיקום המטה:  הוליווד 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הבידור, תעשיית הסרטים 
  
 www.henson.com
 
חברת ג'ים הנסון (באנגלית: The Jim Henson Company) היא חברה אמריקאית אשר נוסדה על ידי יוצר החבובות ג'ים הנסון בשנת 1958. בזכותה של החברה, מופצות החבובות בכל רחבי העולם בשביל בידור והנאה.
החברה כוללת את מפעל הבובות של ג'ים הנסון, אשר עושים בה אפקטים מיוחדים ואנימטרוניקה. ג'ים הנסון וג'יין הנסון ייסדו את החברה כשלוש שנים לאחר הוצאת תוכניתם הראשונה, "סאם וחברים", מלבד תוכנית זו החברה עשתה פרסומות, התארחו בתוכניות אירוח ואפילו ביקרו סרטים. בשנת 1969 החברה יצרה דמויות ויותר מ-20 סרטונים לתוכנית הילדים הפופולרית רחוב סומסום.
הדמות הראשונה של החברה שהחלה לעבוד בטלוויזיה הארצית הייתה של רולף הכלב אשר הופיע בפרסומת של מזון לכלבים, ולאחר מכן קיבל פינה קבועה בתוכניתו של ג'ימי דין בשנים 1963-1966. באותו הזמן, ג'ימי דין נתן רשות לקבל 40 אחוז מהחברה, אולם דין היה בירידה כי הוא הרגיש שהוא לא הרוויח.
במשך שנים רבות, ניסה ג'ים הנסון למכור כמה תוכניות טלוויזיה שונות לרשתות הטלוויזיה האמריקאיות אולם הרשתות לא רצו את תוכניתיו. לפתע בשנת 1976, המפיק הבריטי לורד לו גרייד הרשה לג'ים הנסון להפיק תוכנית שבועית עם בובותיו בבריטניה. התוכנית נקראה החבובות והיא שודרה ברשת הבריטית "ATV". ההצלחה של החבובות הובילה אותן לסרטים, ספיישלים וכו'. החבובות היו שייכות לחברה הבריטית "ITC", אבל ג'ים הנסון החליט למכור את החברה מאוחר יותר.
בשנות ה-80 המוקדמות, ג'ים הנסון השתלב ב"מפעל הבובות של ג'ים הנסון" והפיק כל מיני תוכניות כגון: פראגל רוק, סיפורי עמים ודינוזאורים, וסרטים כגון: הקריסטל האפל והמבוך. ובמשך שנות ה-80 הוא הפיק גם את התוכנית "השעה של ג'ים הנסון".
בשנת 1990, מכר ג'ים הנסון את החברה שלו לחברת וולט דיסני, אולם שנה לאחר המכירה ושבוע לפני החתימה על החוזה, ג'ים הנסון נפטר, ובעקבות זאת משפחתו החליטה לבטל את העסקה עם דיסני ולשמור את הזכויות לעצמה.
בשנת 2004, מכרה חברת ג'ים הנסון את החבובות ואת סדרת הטלוויזיה לילדים הדוב בבית הכחול לחברת וולט דיסני ואילו התוכנית רחוב סומסום עברה לחברת "סדנת הטלוויזיה לילדים" אשר שונתה ל"סדנת סומסום".
ונסן ארנו

| --- | --- |

צילום משנת 2014
 לידה:  5 במרץ 1970 (בן 54) מובליאר, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  Meilleur Ouvrier de France (2007) 
 
וֶנְסָן אַרְנוּ (Vincent Arnould, ‏ נולד ב-1970) הוא שף צרפתי הפועל באזור פריגור, שזכה בתואר "העובד הטוב ביותר של צרפת".
ביוגרפיה

ארנו היה בן לאב שהיה ז'נדארם וקצב. עקב מותה של אמו, החל ארנו לבשל ולאפות מגיל צעיר, ולמד איך לבשל משתי אחיותיו. מאוחר יותר למד בבית הספר למלונאות באודנקור במחוז דו, ולאחר מכן השתלם אצל ז'ראלד פאסדה - במסעדה "לה פטי ניס" ("Le Petit Nice") במרסיי ואצל סרז' שנה במסעדה "לה פריירה" ("Le Prieuré") בווילנב-לז-אביניון.
בשנת 1998 זכה בפרס פייר טטנז'ה והועסק כשף במסעדת המלון "רואה סוליי" ("מלך השמש") ביישוב מנרב. משנת 2007 החל לעבוד בתור שף של המסעדה "לה וייה לוז'י" ("Le Vieux logis") (הבית הישן), שביישוב טרמולה, על גדת הדורדון.
חלק ממתכוניו מתבססים על האוכל המסורתי של אזור פיריגור מצפון אקיטאניה לשעבר - כולל מרק ה"טורן" לפי הגרסה המקומית, "סופרם דה וולאיי" (חזה עוף) "דה פריגור עם אגוזי פריגור", "מואלה" (עוגייה) עם אגוזים של פריגור, וכו'.
בספטמבר 2008 התקבל ארנו כחבר במועדון ה"אלֶטון" (בשר הטלה) המפורסם מאוויירון, עמו נמנים שפים ידועי שם ובהם פאסדה, אלן לורקה, אוליבייה רולנז'ה, מרק אברלן.
פרסים ואותות כבוד

1998 - הפרס פייר טטנז'ה לאמנות קולינרית (המוענק לשפים המשלבים את המטבח הקלאסי עם צורות קלות של בישול בן-זמננו)
2007 - העובד הטוב ביותר של צרפת
ואצראטוט

| --- | --- |
סמל ואצראטוטסמל ואצראטוט

הכנסייה הרומית-קתולית
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  מרכז הונגריה
 מחוז:   פשט
 שטח:  61.60 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  2,476 (1 בינואר 2024)
  ‑ צפיפות:  543 נפש לקמ"ר (2013)
 קואורדינטות:  47°42′39″N 19°14′07″E﻿ / ﻿47.7109°N 19.2353°E﻿ / 47.7109; 19.2353 
 אזור זמן:  UTC +1
 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.ואצראטוט(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.ואצראטוט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ואצראטוט (בהונגרית: Vácrátót) הוא כפר בהונגריה במחוז פשט, בנפת ואץ, בגוש בודפשט. נכון לשנת 2021 מתגוררים בו 2,038 תושבים.
מיקום

ואצראטוט ממוקם באגן Veresegyházi בחלק הצפוני של המישור ההונגרי הגדול. הוא תחום על ידי גבעות גדלה ממזרח, הר שומיו והר קה מדרום, רכס גבעות בשולי הצ'רהאט מצפון, ולבסוף עמק גד ממערב.
באגן הרחב של האזור ההררי, שניתן לומר שהוא נמוך יחסית, גושי אבן הגיר ששקעו בימי הביניים היו מכוסים בחול. החול שמקורו מנהר הועבר לכאן בעידן הקרח על ידי הדנובה העתיקה, כמו גם מהנחלים המגיעים מהצפון. במהלך התחממות היבשה לאחר עידן הקרח, הסחף הפך במידה רבה לחול טובעני. בתקופה המאוחרת והרטובה יותר, גדות החול היו מכוסות ברובן בכיסוי צמחייה, אך באזורים העקרים יותר נמשכת תנועת החול גם כיום. הצמחייה הקדומה הייתה מורכבת ברובה מאלונים: בשטחי הלס ניתן למצוא עקבות של אלוני לס עם אדר טרטרילס, ובמישורי ההצפה הגבוהים ניתן למצוא עקבות של חורשות אלון שונים. עוזררים שונים היו אופייניים במפלס השיח העשיר.
נגישות

ניתן להגיע אל היישוב גם בכביש מואץ ומגדלה בכביש 2104, שהוא גם הרחוב הראשי של היישוב. עם שכנתה מצפון-מזרח, Váchartyán, ודרכה עם אזור Galgamácsa היישוב מחובר על ידי כביש 2105.
בין קווי הרכבת הארציים נוגעים בו קו הרכבת בודפשט–ואצראטוט–ואץ והקו אסוד–Galgamácsa–ואצראטוט אשר כאן יש להם תחנה משותפת. תחנת הרכבת ואצראטוט ממוקמת יותר מקילומטר אחד מהקצה הצפוני של מרכז היישוב, ממש ליד כביש 2104.
ילידי המקום

אישטוואן קבשי (1911 – 1981) היה אספן אמנות משמעותי יהודי-הונגרי.
אתרים בעלי עניין

טירת הפיקוח (Vigyázó-kastély (Vácrátót))
הגן הבוטני בעל השם הבינלאומי מקבל בברכה כמאה אלף מבקרים מדי שנה. כאן ניתן למצוא את האוסף הבוטני הגדול בהונגריה, בו מלבד הצמחים האקזוטיים בחממה ובגן הסלעים, ניתן להתפעל מאוסף העצים והשיחים העשיר במיוחד של הגן, וכן מהרכב הגן המציג את צמחים תנ"כיים. הגן הבוטני נמצא בפיתוח מתמיד: הושלמו גם בית הפחמן, בית הקקטוסים ובית הברומליה והסחלב.
אנדרטת מלחמת העולם.
גלריית תמונות

טירת הפיקוח, ואצראטוט
לקריאה נוספת

סדרת ספריית הכפר הונגרי מאה, ואצראטוט, נכתב על ידי László Böőr ו-Atila Szabó, בעריכת טיבור אגאי, 2001
ראו גם

האתר הרשמי של ואצראטוט
סקירה על ואצראטוטבאתר utazom.com
מדריך מפות – Vácrátot
Vácrátót.lap.hu
הכיוון הונגריה
הערות שוליים

↑  Budapesti Városvédő Egyesület
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557339605171  LCCN: n80113569  VIAF: 137207340   WorldCat (עם VIAF): 137207340
וריאנה (מחוז משנה)

| --- | --- |
סמל וריאנהסמל וריאנה

אגם וריאנה
 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  אליטא
 מושל:  Algis Kašėta
 בירת המחוז המשנה:  וריאנה
 תאריך ייסוד:  20 ביוני 1950 
 שטח:  2,218 קמ"ר
 גובה:  132 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז המשנה:  20,474 (1 בינואר 2023)
 קואורדינטות:  54°13′N 24°34′E﻿ / ﻿54.217°N 24.567°E﻿ / 54.217; 24.567
 אזור זמן:  UTC +2
 www.varena.lt
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
וריאנה (בליטאית: Varėnos rajono savivaldybė) הוא אחד מ-60 מחוזות המשנה של ליטא, השוכן בדרום המדינה על גבול בלארוס. בחלוקה המנהלית של ליטא הוא מחוז-משנה של מחוז אליטא.
מחוז-משנה וריאנה משתרע על פני 2,218 קמ"ר. ב-2014 מנתה אוכלוסייתו כ-24,000 תושבים. העיר הגדולה ביותר במחוז המשנה היא העיר וריאנה, המשמשת כמרכז המנהלי שלו.
ויטו וולטרה

| --- | --- |

וולטרה בשנת 1910 לערך
 לידה:  3 במאי 1860 אנקונה, איטליה 
 פטירה:  11 באוקטובר 1940 (בגיל 80) רומא, ממלכת איטליה 
 ענף מדעי:  פיזיקה, מתמטיקה
 מקום מגורים:  איטליה
 מקום קבורה:  Ariccia cemetery 
 מקום לימודים:  סקואולה נורמלה סופריורה בפיזה  אוניברסיטת פיזה 
 מנחה לדוקטורט:  אנריקו בטי 
 מוסדות:  אוניברסיטת טורינו (1893–1900)  אוניברסיטת פיזה (1882–1893)  ספיינצה – אוניברסיטת רומא (1900–1931) 
 תלמידי דוקטורט:  פול לוי, Cornelia Fabri, Joseph Pérès, Robert Mazet, Robert Mazet 
 פרסים והוקרה:  חבר זר של החברה המלכותית (30 ביוני 1910)  Mathematical Prize of the Italian Academy of Sciences (1888)  אות מסדר כוכב הקוטב  מסדר לאופולד  קצין בלגיון הכבוד 
 צאצאים:  אדוארדו וולטרה 
 הערות:  יהודי
 תרומות עיקריות
 מחקרים בתחום ביולוגיה המתמטית ותאוריית המשוואות האינטגרליות.
 
ויטו וולטרה (באיטלקית: Vito Volterra‏; 3 במאי 1860 – 11 באוקטובר 1940) היה פיזיקאי ומתמטיקאי יהודי-איטלקי. ידוע בעיקר בתרומתו לביולוגיה מתמטית ותורת המשוואות האינטגרליות.
קורות חיים

נולד באנקונה, אז חלק ממדינת האפיפיור, למשפחה יהודית ענייה. כבר בילדותו הפגין יכולת מתמטית מפותחת. למד באוניברסיטת פיזה, שם הושפע על ידי אנריקו בטי. בפיזה, מונה לפרופסור למכניקה בשנת 1883. שם התחיל לפתח את תורת הפונקציונלים שהובילה אותו לתורת המשוואות האינטגרליות והמשוואות הדיפרנציאליות-אינטגרליות. תרומתו לתחום מסוכמת בספרו תורת הפונקציונלים, משוואות אינטגרליות ומשוואות דיפרנציאליות-אינטגרליות שהתפרסם בשנת 1930.
בשנת 1892 מונה לפרופסור למכניקה באוניברסיטת טורינו ובשנת 1900 כפרופסור לפיזיקה מתמטית באוניברסיטת רומא לה ספיאנזה. הייתה זו סוף תקופת איחוד איטליה ('ריסאורגימנטו' באיטלקית) וכשמדינת האפיפיור סופחה על ידי איטליה, וולטרה שמח על כך. הוא נבחר כסנטור לסנט האיטלקי בשנת 1905. באותה שנה הוא התחיל בפיתוח התאוריה שלו אודות נקעים בגבישים, שלימים היותה הבסיס להבנת התנהגותם של חומרים שבירים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצטרף לצבא האיטלקי ועבד בפיתוח ספינות אוויר תחת ג'וליו דואה, כל זאת אף שהיה כבר בשנות ה-50 לחייו. הוא הגה את רעיון השימוש בהליום במקום מימן הדליק וכישרונו כמנהיג אף עזר לו לארגן ייצור ספינות אלו בפועל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התעניין ביישום רעיונות מתמטיים בתחום הביולוגיה. הוא המשיך והעמיק את עבודתו של פייר פרנסואה ורהולסט בתחום. התוצאה המפורסמת ביותר מתקופה זו היא משוואות לוטקה-וולטרה, זוג משוואות דיפרנציאליות המתארות מודל התנהגות של אוכלוסיות טורף-נטרף.
בשנת 1922 הצטרף לקבוצת המתנגדים לתנועה הפאשיסטית ולעומד בראשה, בניטו מוסוליני. ב-1932 היה אחד מ-12 פרופסורים בלבד (מתוך 1,250) שסירבו להצהיר אמונים למשטר הפשיסטי. ב-1925 היה בין החותמים על מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים.
בשנות ה-30 הוא שלח גלויה לחברו עליה נכתב 'אימפריות מתות, אבל המשפטים של אוקלידס נשארים צעירים לנצח'. בעקבות סירובו להצהיר על נאמנותו לפשיסטים הוא נאלץ להתפטר מהאוניברסיטה ומהחברות בארגונים מדעיים ובילה את שארית ימיו מחוץ לאיטליה. לרומא הוא חזר רק קצת לפני מותו ב-1940.
ויטו וולטרה היה אביו של אדוארדו וולטרה, היסטוריון חוקר של החוק בתקופה הרומאית, שהנהיג ארגון פרטיזנים איטלקי בתקופת מלחמת העולם השנייה ופיקד על פעולות להצלת יהודים.
ספריו

Leçons sur les fonctions de lignes (Gauthier-Villars, 1910)
The theory of permutable functions (Princeton University Press, 1912)
Leçons sur les équations intégrales et les équations intégro-différentielles (Gauthier-Villars, 1913)
Sur les Distorsions des corps élastiques with Enrico Volterra (Gauthier-Villars, 1960)
Leçons sur la théorie mathématique de la lutte pour la vie (Gauthier-Villars, 1931) and (J. Gabay,1990) (reissue)
Theory of functionals and of integral and integro-differential equations. (Blackie & Son. 1930
לקריאה נוספת

Judith R. Goodstein The Volterra Chronicles: The Life and Times of an Extraordinary Mathematician 1860-1940 (History of Mathematics, V. 31) ISBN 0821839691. For a review of this book see: book review in American Scientist
Volterra, V. (1926). Variazioni e fluttuazioni del numero d'individui in specie animali conviventi. Mem. R. Accad. Naz. dei Lincei 2, 31–113.
Volterra, V. (1926). Fluctuations in the abundance of a species considered mathematically. Nature 118, 558-560.
2008 ,Vito Volterra, Angelo Guerraggio e Giovanni Paoloni, Muzzio editore
וועקער

ערך זה עוסק בתפקיד בקהילה היהודית. אם התכוונתם לעיתון, ראו .
שי אביבי בדמות "המעורר" בסרטו של רנן שור "המעורר"
וועקער (נהגה: "וֶקֶר"; בעברית: מעורר) היה כינויו של הממונה להעיר את בני העיירה לתפילת שחרית, ובפרט לאמירת סליחות. התפקיד היה בדרך כלל באחריותו של שמש העיר. נוהג זה היה בעיקר בשטעטלאך במזרח אירופה וביישוב הישן.
הוועקער נהג לדפוק על חלונות הבתים, ולקרוא: "קומו לעבודת הבורא" ("שטייט אויף צו עבודת הבורא"), או בימי הסליחות "קומו לאמירת סליחות" ("שטייט אויף צו סליחות"). חלק מהמעוררים נהגו להוסיף משפט מוסר או שירים להשכמת הבוקר. את קריאתו היה אומר בנעימה מיוחדת.
בשנים האחרונות חידשו חסידי בעלז את המנהג, ובשכונת קריית בעלז בירושלים מסתובב כרוז עם רמקול, הקורא לקום לאמירת הסליחות. לחסידות בעלז נוסח מיוחד, שחלקו מורכב מפיוט ליום כיפור: "ישראל עם קדושים, שטייט אויף צו עבודת הבורא, שטייט אויף צו סליחות, שטייט אויף צו עבודת הבורא, אנא כנה, עורו נא, התעוררו נא, עימדו נא, התייצבו נא, קומו נא, חלו נא, בעד הנפש חנו נא, פני דר עליון, שטייט אויף צו סליחות, שטייט אויף צו עבודת הבורא, אשרי יושבי ביתך עוד יהללוך סלה".
וועקער בישיבות

תפקיד הוועקער (בכל ימות השנה), קיים בישיבות בהן יש פנימייה. בחלק מהישיבות ניתן התפקיד ל"אלטער בחור", בחור מהשכבה המבוגרת בישיבה.
אזכורים בתרבות

בעשור הראשון של המאה ה-20 הופיע עיתון בשם "דער יודישע וועקער" בגליציה ועיתון בשם "המעורר" בלונדון.
י.ל. פרץ כתב ספר שירה בשם "דער וועקער".
בספרו של חיים ולדר, "שימו לב אל הנשמה", מופיע סיפור (בדיוני) בו עומדת דמותו של ר' יהודה (יידל) כהן, שהיה וועקער בשכונות מאה שערים ובתי אונגרין בירושלים. שם הספר ניתן על שם כותר הסיפור, בשל מנהגו של ר' יידל לשיר את הפיוט "אודה לאל לבב חוקר" בעת העירו את האנשים. בספרו "יש דברים נסתרים" מופיעה דמות של וועקער בישיבה (בספר הוא מכונה "פאטשער").
באוסף בדיחות חכמי חלם, מופיעה בדיחה העוסקת ב"וועקער"
משזקן שמשהּ של חלם התחיל קובל: תש כוחו ורגליו כושלות, ואין הוא מספיק להלך מבית לבית ולהקיש על כל תריס ותריס ולעורר ישנים, שיקומו ל"סליחות".

נענו לו ראשי-העדה ותיקנו: מכאן ואילך יכנסוּ כל התריסים לחצר בית-הכנסת הגדול והשמש יקיש על כוּלם בבת-אחת...
ההתייחסות הקולנועית הראשונה לדמות המעורר בארץ ישראל תחת השלטון העות'מאני אירעה בסרטו של רנן שור "המעורר", שהוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב במאי 2024. סצנת הסיום של הסרט נכתבה כממואר של סבו של שור, הרב אברהם זיידה הלר, הנזכר כיצד זמרתו של המעורר הייתה מרגיעה אותו מסיוטיו בחודש הסליחות בצפת. השחקן שי אביבי, שגילם את דמות המעורר, שר את הגרסה בעברית של שיר המעורר, ובמקביל מוקרן סרטון של הרב הלר מזמר את השיר.
ראו גם

מעורר
הערות שוליים

↑  למשל: עצל עצל עד מתי תשכב, הוי רץ כצבי וגבור כארי לעשות רצון אביך שבשמים, אדם דואג לאיבוד דמיו ואינו דואג לאיבוד ימיו, דמיו אינם עוזרין ימיו אינם חוזרין. יהושע בר-יוסף, בסמטאות ירושלים, עמ' 39.
וידוי (טולסטוי)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  לב טולסטוי 
 שפת המקור:  רוסית 
 סוגה:  מסה, אוטוביוגרפיה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1882 
 
וידוי (ברוסית: Исповедь) הוא ספר קצר של הסופר הרוסי לב טולסטוי העוסק במלנכוליה, פילוסופיה ודת, שנכתב בשנים 1879–1880.