stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון מקדונלד (פסיכיאטר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בנובמבר 1920 דנידין, ניו זילנד 
 פטירה:  16 בנובמבר 2007 (בגיל 87) 
 מדינה:  ניו זילנד 
 השכלה:  אוניברסיטת אוטגו 
 
ג'ון מרשל מקדונלד (באנגלית: John Marshall Macdonald;‏ 9 בנובמבר 1920 – 16 בדצמבר 2007) היה פסיכיאטר משפטי שידוע בשל תיאורו את שילוש מקדונלד, אוסף תכונות אצל ילדים שנטען כי הן יכולות להצביע על כך שהילד יגדל להיות רוצח סדרתי.
ביוגרפיה

מקדונלד קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת אוטגו ב-1967, עבודת הדוקטורט שלו נקראת "The threat to kill".
הערות שוליים

↑  The threat to kill, ourarchive.otago.ac.nz (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272947005171  BIBSYS: 1037602  BnF: cb124353521 (data)  CiNii: DA06667409  ISNI: 0000 0000 8409 9861  LCCN: n79090248  NLA: 35318525  NTA: 069677514  RERO: 02-A003543905  SUDOC: 079504736  VIAF: 112630926   WorldCat (עם VIAF): 112630926 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רופאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קארן הורני

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1885 בלנקנזה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  4 בדצמבר 1952 (בגיל 67) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פסיכואנליזה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרנקליף 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרייבורג  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת גטינגן 
 בן או בת זוג:  Oskar Horney (1909–1936)  אריך פרום (1942–1952) 
 צאצאים:  בריג'יט הורני, מריאן אקרדט, Renate Horney 
 
קארן הורני (בגרמנית: Karen Horney; ‏16 בספטמבר 1885 - 4 בדצמבר 1952) הייתה רופאה פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית גרמנית־אמריקאית. היא הציעה פרשנות חילופית לזו של זיגמונד פרויד, בעיקר בשאלת ההתפתחות של מיניות האישה.
חייה ועבודתה

קארן הורני נולדה ב-1885 בגרמניה, ועמדותיה פורסמו לראשונה בארצות הברית, לשם היגרה ב-1932, ושם ייסדה את המכון האמריקני לפסיכואנליזה. הורני אימצה רבים ממושגיו ומהנחותיו הבסיסיים של פרויד בדבר רמות המודעות, הקונפליקטים הרגשיים, ההדחקה, ההעברה ורעיון האסוציאציות החופשיות. אך לעומת פרויד דחתה את מרכזיותם של האינסטינקטים, ודחתה את האספקטים הביולוגיים והליבידינליים שאפיינו את הגישה הפסיכואנליטית הקלאסית. לעומת תורתו של זיגמונד פרויד, היא הפחיתה מחשיבות הפין שפרויד הביא לתורתו וטענה כי הזכרים מקנאים ברחם, בשדיים, בהנקה, בהריון ובאימהות וקנאת רחם זו פועלת בלא-מודע הגברי ומביאה את אלו להמעיט בערכן של נשים ועל ידי דחף לא מודע לפצות פיצוי יתר בעבודה יצירתית. היא האמינה שלבני אדם יש יכולת ורצון לפתח את אישיותם בכיוון חיובי, ושהפרעות פתולוגיות מקורן בחסימה של נטיות אלה על ידי גורמים חברתיים חיצוניים. היא הייתה מן הראשונים שהדגישו את קיומה של התפתחות נשית עצמאית המנותקת מזו הגברית. הורני גם החשיבה מאוד את התנאים החברתיים והתרבותיים בעיצוב התפתחותן הפסיכולוגית של הנשים.
עיקר עבודתה היה בין השנים 1922-1939. בחיבור משנת 1926 שכותרתו "הבריחה מנשיות", תקפה הורני בנחרצות את התפיסה הפסיכואנליטית של פרויד בנושא התפתחות הנשיות. הורני טענה שאין בין המינים הבדלים פסיכולוגיים, שאפשר ליחסם אך ורק לביולוגיה; לטענתה יש לנשים דווקא עליונות בעניין.
הורני עסקה גם באספקטים נוספים, כגון ההיבטים הכלכליים והיחסים הבין אישיים בקשרי נישואין, הורות, מונוגמיה, אוננות, דרכי ביטוי למיניות ועוד.
קארן הורני פעלה גם בתחום ההומניסיטי בפסיכולוגיה, והגיעה למסקנה שעל מנת להגיע למימוש עצמי, על ההורים לפתח את הייחודיות של הילד, ולהדגיש בפניו שהוא אדם יחיד במינו.
לטענתה, ללא תנאים אלו הילד יפתח חרדה בסיסית בה נתפס העולם כמקום קר ומנוכר, והוא יחווה קשיים בביטוי רגשות ספונטני ויצירת קשרים עם הזולת. כדי להתמודד עם החרדה הבסיסית הזו עשוי האדם לנקוט בהגנות בין-אישיות או תוך-נפשיות; הגנות בין-אישיות עשויות ליצור תנועה לקראת בני האדם (ציות מוגזם וביטול אישי), תנועה נגד בני אדם (אלימות ונרקיסיזם) או התרחקות וניתוק מבני אדם.
לקריאה נוספת

ג'נט סיירס: אימהות הפסיכואנליזה: הלן דויטש, קארן הורני, מלאני קליין, אנה פרויד. הוצאת דביר, 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262980905171  PLWABN: 9810605634705606  BIBSYS: 90209506  BNE: XX1115096  BnF: cb119077354 (data)  CANTIC: a10382811  CiNii: DA00526390  GND: 118553682  ISNI: 0000 0001 2277 1525  LCCN: n50030811  LNB: 000035314  NDL: 00443765  NKC: jn19990003662  NLA: 35206658  NLG: 92936  NLK: KAC199612812  NSK: 000003963  NTA: 070560870  RERO: 02-A003383480  SELIBR: 283351  SNAC: w6029gkb  SUDOC: 079282245  Trove: 864945  VcBA: 495/232971  VIAF: 19678992   WorldCat (עם VIAF): 19678992 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמילי מרי אוסבורן

| --- | --- |

 לידה:  1828 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1925 (בגיל 97 בערך) סט. ג'ון ווד, הממלכה המאוחדת 
 
אמילי מרי אוסבורן (באנגלית: Emily Mary Osborn;‏ 11 בפברואר 1828 – 25 באפריל 1925) הייתה ציירת אנגלית בתקופה הוויקטוריאנית. היא ידועה בתמונות ילדים ובציורי הז'אנר שלה, בעיקר בנושאים של נשים במצוקה.
ביוגרפיה

אמילי אוסבורן נולדה בקנטיש טאון בלונדון, ב־11 בפברואר 1828, הבכורה מבין תשעת ילדיה של הכומר אדוארד אוסבורן (1792–1859) ואשתו מרי (1806–1868). אביה עבר לשרת בכנסייה במערב טילברי באביב 1834, כשהייתה אמילי כבת חמש. המשפחה התגוררה בבית הכומר המתואר בליטוגרפיה משנת 1845 על ידי ד. וולטון.
אוסבורן התגוררה כשמונה שנים בבית הכומר, ונזכרה ש"בסביבת ילדותה ... לא הייתה מסוגלת לפתח כישורים אמנותיות, ויש מעט מאוד יופי טבעי בסביבת טילברי המערבית". אמה עודדה אותה לצייר "וצפתה בגאווה בפורטרטים הנאים שאמילי ציירה של אחיה ואחיותיה". לאחר מכן המשפחה עברה ללונדון – "לשמחתה הגדולה של ילדתם הבכורה, שבצדק חשבה שעכשיו יש סיכוי לממש את התקווה שיום אחד היא תהיה אמנית".
היא השתתפה בשיעורי ערב באקדמיה של דיקנסון ברחוב מדוקס, שם לימד אותה ג'ון מוגפורד. לאחר תקופה של שלושה חודשים, אביה רצה שהיא תפסיק את השיעורים, ככל הנראה מסיבות כלכליות, אך אחד המאסטרים, ג'יימס מאתיוס ליי, הציע ללמד אותה עם סטודנט אחר. כך היא למדה באופן פרטי, והמשיכה באקדמיה שלו ברחוב ניומן במשך שנה. בשנת 1851, בגיל שבע עשרה, החלה אוסבורן להציג את עבודתה בתערוכה השנתית של האקדמיה המלכותית, והמשיכה לעשות זאת לאורך ארבעה עשורים עד 1893.
בשנת 1868 איבדה אוסבורן את אמה "ובמשך שנתיים לא יצרה שום עבודה חשובה", ואז במשך שישה חודשים התמסרה היא ואחותה לסיעוד חולים ופצועים במלחמת צרפת–פרוסיה. אחרי המלחמה נסעהה לוונציה ולאלג'יר, חידשה את ציוריה, והציגה אותם בגלריית גרוסנור ובמקומות אחרים".
לצד אמניות בריטיות כמו אדית קורבט, הלן אלינגהאם, אנה אלמה-טדמה אוסבורן הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
אוסבורן מעולם לא התחתנה ונפטרה בגיל 97 ב־14 באפריל 1925 בבית שחלקה במשך שנים רבות עם מרי אליזבת דאן, בסנט ג'ון ווד שבלונדון.
יצירה

אוסבורן הציגה לראשונה שתי עבודות באקדמיה המלכותית בשנת 1851: "המכתב" (ציור ז'אנר) ודיוקן של בנג'מין גוד. בשלוש השנים הבאות שלחה ארבעה ציורים פואטיים לתערוכות. שלושה מהציורים היו איורים המבוססים על יצירות של טניסון, ביירון וקולינס וציור נוסף היה ציור שכותרתו "ערב". בשנת 1855 שילמו לאוסבורן 200 גינאה עבור ציור קבוצת דיוקנאות עבור גברת סטורגיס וילדיה והיא זכתה לשבחים מהמלכה באותה השנה על עבודתה "דלת הקוטג' שלי".
השבחים והכסף אפשרו לה לרכוש סטודיו בשנת 1856. בשנה שלאחר מכן, בשנת 1857, היא הציגה את עבודתה המפורסמת ביותר, "ללא שם וחסרי ידידות", באקדמיה המלכותית. בשנים 1860–1870 נהנתה אוסבורן מהצלחה רבה והערכה ביקורתית. את העשור האחרון החלה בכך שיצרה עוד אחת מיצירותיה החשובות, "האומנת" שאותה קנתה המלכה, וכן הציור "בריחתו של לורד ניתסדייל מהמגדל בשנת 1716" שהביאה לה תהילה נוספת.
בשנת 1861 נסעה אוסבורן למינכן ללמוד וכל הציורים שלה באקדמיה המלכותית בשנת 1862 היו קשורים לגרמניה.
בשנת 1862 הוענקה לה מדליה מטעם אגודת האומנויות. אוסבורן זכתה בפרס נוסף על עבודתה "חצי העולם לא יודע איך נראים החיים האחרים" שהוצגה בארמון הקריסטל בשנת 1864. היצירה זכתה ב-60 גינאה על היותה הציור הטוב ביותר שנעשה על ידי אמן בריטי.
בין 1868 ל־1870 חזרה אוסבורן כנראה לגרמניה ובשנת 1870 שלחה את "האבידה" לאקדמיה המלכותית ממינכן כדי להציג אותה. זו הייתה אחת העבודות האחרונות שלה שזכו לשבחי הביקורת. בשנות ה-70 של המאה ה-19 היא חילקה את זמנה בין הסטודיו שלה בלונדון לסטודיו שלה בגלאזגו.
יצירה מאוחרת

בעוד אוסבורן המשיכה להציג יצירות בגלריות רבות בשנות השמונים של המאה ה-19, אף אחת מהן לא התקבלה באותה מידה כמו עבודותיה הקודמות.
אוסבורן הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו שבאילינוי.
מסוף שנות השמונים של המאה ה-19 ועד 1908 כללו עבודותיה בעיקר נופים.
אוסבורן התמחתה בנושאים של נשים צעירות וילדים. עבודתה נעשתה כדי להביא באמנות היבט מוסרי או חינוכי והייתה לה תחושת אמת וייצוג של העולם האמיתי בנושאים אותם תיארה.
ללא שם וחסרי ידידות (1857)

היצירה המפורסמת ביותר של אוסבורן היא "ללא שם וחסרי ידידות" (1857), מתארת אלמנה, שמנסה להתפרנס כאמנית על ידי הצעת תמונה לסוחר, בעוד שני "פלצנים" היושבים מצד שמאל בחנות, בוחנים אותה במבטיהם.
היצירה הזאת הייתה תוצר של תקופתה. בשנות החמישים של המאה ה-19 הייתה הגירה של נשים ממעמד הביניים לסביבה העירונית של לונדון. נשים החלו לכבוש באופן חופשי יותר את הרחובות ולטייל בעיר. הן היו הולכות לבדן, נוסעות בתחבורה ציבורית וכו'. הדבר פתח לנשים הזדמנויות חדשות. אך המצב יצר דינמיקה חברתית חדשה והיו ויכוחים רבים על שינוי אורח החיים העירוני ומעמדן של הנשים.
הציור "ללא שם וחסר ידידות" הוא אחד המעטים שהוצגו בפומבי על ידי אישה שעסקה בנושא הדינמיקה העירונית החדשה בשנות ה-50 של המאה ה-19. האלמנה הצעירה אינה פעילה בציור. הצעירה לא רק ממוקמת במרכז התמונה, אלא גם במרכז תשומת הלב של הדמויות האחרות. הצעירה נקלעת למבטים מרובים של הגברים הסובבים אותה.
נראה כי התמונה מתארת את הווסט אנד. אחת הדמויות הגבריות שיושבת אוחזת בהדפס עם רקדנית לבושה בקלילות ואילו הגבר שיושב לידו מסתכל על הצעירה שבמרכז הציור. נראה כי המבט הגברי הוא מבט מיני באופיו וכי בנוף העירוני בו נשים צועדות בחופשיות, הן עדיין מהוות יעד לתשוקה מינית במבטי הגברים.
שרי טוענת כי "המבט של הלקוחות הגברים מסמן את הסכנות של הטרדה מינית עבור אישה עובדת מכובדת במרחבים הטעונים והאמביוולנטיים של לונדון המודרנית".
גלריה

דאגה
בסערה
העוזרות
ברברה ליי
הערות שוליים

↑  Charlotte Yeldham, Women Artists in Nineteenth-Century France and England, New York, Garland, 1984.
↑  Boussahba-Bravard, Myriam, 1963- editor. Rogers, Rebecca, 1959- editor., Women in international and universal exhibitions, 1876-1937, ISBN 978-1-315-19653-4
↑  Cherry, Deborah (2003). "Going Places: Women Artists in Central London in the Mid-Nineteenth Century". The London Journal. 28: 73–96.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  DSI: 3318  RKD: 61038  ULAN: 500010082  VIAF: 95742582   WorldCat (עם VIAF): 95742582 
אמילי אוסבורן, האומנת, 1860
אמילי אוסבורן, פרידה,1864
אמילי אוסבורן, ללא שם וחסרי ידידות, 1857
ניתוח מעקפים

שלבים ראשונים בניתוח מעקפים. מימין יושב מפעיל מכונת הלב-ריאה הנקרא פמפיסט, משמאל מתבצעת הוצאות כלי הדם מרגלו של המנותח ובתחתית מרכז התמונה נמצא חזהו הפתוח של המנותח.
ניתוח מעקפים הוא ניתוח שבו יוצר המנתח נתיב נוסף או חלופי לאספקת דם לאיבר שאספקת הדם הטבעית אליו נפגעה על ידי היצרות או חסימה בכלי הדם.
כאשר יש היצרות או חסימה בכלי דם שמספק דם לאיבר חשוב בגוף, נגרם נזק כתוצאה מחוסר באספקת חמצן (איסכמיה) לאיבר. כדי לחדש את אספקת הדם ניתן לעיתים לפתוח את ההיצרות בהחדרת צינור אל כלי הדם (צנתור) והרחבת ההיצרות עם בלון המתנפח בקצהו. כאשר לא ניתן להרחיב את ההיצרות בצנתור יש צורך בניתוח. בהיצרויות לאורך קטעים קצרים בכלי דם גדולים (כמו כלי הדם בצוואר), ניתן לפתוח את העורק בניתוח ו"לנקות" אותו מבפנים (Endarterectomy). בכלי דם קטנים (כמו בלב) או עם מחלה ארוכה ומפושטת יש צורך לעקוף את החסימה בניתוח מעקפים.
את המעקף ניתן לעשות או על ידי הסטת אספקת הדם ממקום אחד לשני או על ידי גיוס עורק או וריד ממיקום אחד בגוף וחיבורו מחדש לעורק שני משני עברי ההיצרות. כלי הדם המשמש למעקף נלקח מאזור שימשיך לתפקד היטב גם בלי הווריד או העורק שנלקחו ממנו.
דוגמאות לניתוחי מעקפים

ניתוח מעקפים לעורקי הרגלים, ניתוח מעקפים לעורקי הכליה וניתוח מעקפים לעורקים הכליליים (קורונריים; Coronary arteries) בלב.
היסטוריה

בשנת 1967 פיתח רנה פבלורו את ניתוח המעקפים לאחר שחקר מספר שנים את מבנה הלב, עורקי הלב ושרירי הלב. פיתוח ניתוח זה הביא לפבלורו הכרה בינלאומית והביא לשינוי בטיפול במחלות רבות שלפני ניתוח זה נחשבו סופניות.
בימינו נחשב הניתוח נפוץ יחסית ונעשה בתדירות גבוהה בבתי חולים.
ניתוח מעקפים לעורקי הלב (העורקים הכליליים) > מהות ההליך

ניתוח מעקפים לעורקי הלב מבוצע במטופלים החולים בטרשת עורקי הלב (Atherosclerosis) כאשר יש היצרויות משמעותיות (מעל 50%) בעורקים הכליליים. מטרות הניתוח: הקלת תעוקת לב (Angina pectoris) שיפור תפקוד שריר הלב ובמקרים מסוימים הארכת חיי החולה.
בניתוח נעשה שימוש בכלי דם מאיבר אחר בגוף בעל אספקת דם רבה, או לעיתים נדירות על ידי השתלת ווריד מתרומת איברים או צינור מחומר מלאכותי. כלי הדם בהם משתמשים כמעקפים בניתוח הם בדרך כלל עורקי החזה (Internal Thoracic Arteries) (או בשמם האחר עורקי השד - Internal Mammary arteries), עורקים מן היד (העורקים הרדיאלים - Radial Arteries), ורידים הנלקחים מהרגל (Saphenous veins) ולעיתים גם עורק מן הבטן (Gastroepiploic arteries). קטעי כלי הדם הללו מועברים או מוסטים ללב ומחוברים על ידי תפירה לעורקים הכליליים. בצורה זו עוקפים את ההיצרויות בעורקים הכליליים שנגרמו על ידי טרשת העורקים ובכך משפרים את זרימת הדם לשריר הלב. הניתוח נקרא באנגלית CABG -Coronary Artery Bypass Grafting (יש לבטא כמו המילה Cabbage).
ניתוח מעקפים לעורקי הלב (העורקים הכליליים) > תחזית

התחזית (פרוגנוזה) לאחר ניתוח מעקפים בלב תלויה בצירוף של מספר גורמים, אולם ניתוחי מעקפים מוצלחים משפרים את איכות החיים של המנותחים ל-10–15 שנים ויותר, בדרך כלל. ניתוח מעקפים בלב משפר את סיכויי ההישרדות של חולים בסיכון גבוה (אלה הסובלים מתעוקת לב עקב אי-ספיקה לבבית) אולם במעקב לאחר חמש שנים לערך, לא נמצא הבדל בהישרדות בין חולים שנותחו לבין אלה שקיבלו טיפול תרופתי. גיל המטופל בזמן הניתוח הוא משמעותי ביותר לסיכויי החלמתו והישרדותו. חולים צעירים יותר, ללא מחלות נוספות, הם בעלי סיכוי טוב יותר ותוחלת חיים ארוכה יותר. חולים מבוגרים יותר צפויים לסבול סתימות עורקים נוספות בהמשך חייהם.
ניתוח מעקפים לעורקי הלב (העורקים הכליליים) > טכניקת הניתוח

הניתוח מבוצע בהרדמה כללית ובניטור מלא של החולה. בדרך כלל עצם החזה מנוסרת באמצעה בעזרת מסור. שני חלקי העצם שנוסרה מופרדים בעזרת מכשיר מיוחד (רטרקטור) דבר החושף את האיברים הפנימיים של החזה ומאפשר גישה נוחה אל הלב וכלי הדם הגדולים. בשלב הבא או במקביל, מגויסים (נלקחים) כלי הדם שישמשו למעקפים לפי תוכנית הניתוח שנקבעה מראש על ידי המנתח, על סמך הצנתור. לפי שיקול דעתו של המנתח ולאור נסיבותיו של המנותח, אפשר שהמנותח יחובר למכונת לב-ריאה כדי שניתן יהיה לשתק את כל הלב ולתפור את המעקפים בלב שאינו פועם. אפשרות אחרת היא ניתוח ללא מכונת לב ריאה: בעזרת ציוד מיוחד לייצוב וקיבוע של אזורים ספציפיים בלב, המנתח תופר את המעקפים למקומם כל פעם לאזור אחר בלב כששאר הלב ממשיך לפעום. שיטה זו נקראת :OPCAB - Off Pump Coronary Bybass.
בדרך כלל קצוות עורקים המספקים דם לרקמות הסמוכות ללב, מועברים/מוטים אל הלב, כדי ליצור את המעקף. לעיתים קרובות כלי הדם המושתלים בלב, נלקחים מאיברים אחרים בגוף המטופל ומועברים לבית החזה. לאחר שהושלמה תפירת המעקפים: נעשה ניתוק הדרגתי מהמכונה (או שחרור האזור שקובע) ולאחר התייצבות החולה בית החזה נסגר - עצם החזה מקובעת בתילי פלדה והרקמות הרכות נתפרות.
קיימת גם טכניקה חדשנית של ניתוח מעקפים בגישה מזערית, הנקראת MIDCAB - Minimally Invasive Direct Coronary Artery Bypass, שבה מתבצע הניתוח ללא פתיחת בית החזה או חיבור למשאבת לב-ריאה. טכניקה זאת משמשת בעיקר לביצוע מעקפים בעורק השמאלי הקדמי היורד[דרוש מקור].
ניתוח מעקפים לעורקי הלב (העורקים הכליליים) > כלי הדם המשמשים ליצירת המעקף

בדרך כלל, עורק החזה הפנימי שמאלי, או עורק החזה הפנימי ימני, משמשים ליצירת המעקף. אם יש צורך ביצירת מעקפים נוספים, ניתן להשתמש בעורק מהיד או מהבטן, או בקטע מוורידי הרגל. את העורק או הווריד ניתן להוציא על ידי חתך לאורך כל היד מתחת למרפק או לאורך כל הרגל. כיום יש שיטה חדשה יותר שמאפשרת להוציא את כלי הדם בחתך אחד קטן או שניים בלבד, בשיטה אנדוסקופית. השיטה האנדוסקופית מפחיתה משמעותית את כמות הזיהומים ומאפשרת ניידות מוקדמת וקלה יותר של המנותח. הוצאה אנדוסקופית של כלי הדם מותירה צלקת קטנה יותר (צלקת באורך של כשני ס"מ לעומת צלקת ארוכה שעשויה ברגל להגיע לכ-70 ס"מ). השתלת עורקים מחזיקה מעמד זמן רב יותר מהשתלת ורידים כנראה מכיוון שכלי דם אלה שייכים למערכת העורקית והם רגילים לעמוד בלחצים גבוהים יותר. לעורקי החזה יש יתרון על עורקי היד כיוון שהם מחוברים כבר למחזור הדם העורקי מצד אחד, דבר המצריך את חיבורם ללב רק בקצה אחד. במידה ונעשה שימוש בוורידים, הווריד מושתל באופן שהזרימה בו תהיה הפוכה, כך שהשסתומים לא יחסמו את הזרימה, כשקצה אחד של הווריד מחובר לאבי העורקים וקצהו השני מחובר לעורקי הלב מעבר להיצרות או לחסימה.
ניתוח מעקפים לעורקי הלב (העורקים הכליליים) > סיבוכים

זיהומים – במקום נטילת השתל ובאתר הניתוח בחזה.
הפרעות קצב למיניהן
היפרדות של עצם החזה (Sternum)
סיבוכים בהרדמה – תגובות לסמי ההרדמה
התקף לב
מוות עקב דום לב, שבץ, כשל כלייתי, או אלח דם.
אי ספיקה כלייתית חריפה
שבץ מוחי- בדרגות שונות
כאב כרוני באזור החתך הניתוחי
מחלות הנובעות ממתח לאחר הניתוח – עצירות, שחיקת שיניים
שינויי התנהגות (חרדה, עצבנות, אי שקט ודיכאון) - בדרך כלל לתקופה קצרה
ניתוח מעקפים לעורקי הלב (העורקים הכליליים) > משך חיי המעקפים

שתלי המעקפים עלולים להיסתם חודשים או שנים לאחר הניתוח. כלי הדם המושתל נחשב כפתוח לזרימת הדם כל עוד ב-50%, או יותר, מקוטרו קיימת זרימה של דם.
היווצרות סתימה בכלי הדם המושתל מושפעת ממספר גורמים, כולל, סוג כלי הדם שנלקח להשתלה (עורק או וריד), גודלו של העורק הכלילי אליו מתחבר כלי הדם המושתל, וגורמי סיכון כגון עישון, סוכרת ויתר שומנים בדם, שימוש מושכל בתרופות וכמו כן איכות הניתוח.
כאשר נעשה שימוש בעורק דופן החזה השמאלי הוא נשאר "פתוח" כעבור עשר שנים בלמעלה מ-90% מהמנותחים. לעומת זאת רק כ-50% מן הוורידים נשארים פתוחים כעבור עשר שנים. לשם השוואה התוצאה בתומכונים החדישים ביותר היא של חסימה ב-10–20% מן העורקים המטופלים בתוך חצי שנה.
ניתוח מעקפים לעורקי הרגלים > מהות ההליך

טרשת בעורקי הרגליים היא מחלה הגורמת לחסימה הדרגתית של עורקי הרגליים על ידי רובד טרשתי עד לחסימה מלאה, ועקב כך לפגיעה בזרימת הדם לאזור. במידה ולא ניתן לטפל בחסימה בשיטה המסורתית (מתן תרופות נוגדות קרישה ותרופות להורדת כולסטרול) או על ידי צנתור, מבוצע מעקף ניתוחי על העורק החסום. ניתוחי מעקפים בגפיים, נחשבים לפשוטים יותר ומסוכנים פחות מקרב כלל ניתוחי המעקפים בגלל מרחקם מרוב המערכות הרגישות בגוף כמו הלב, המוח והאיברים הפנימיים בחלל הבטן או החזה.
ניתוח מעקפים לעורקי הרגלים > תחזית

80-90% מהמטופלים מדווחים על שיפור בסימפטומים במהלך חמש השנים שלאחר הניתוח. לאזור החסימה ולסוג השתל יש השפעה על סיכויי הצלחת הניתוח, כאשר שתלים סינתטיים נוטים להיחסם יותר מאשר שתלים ורידיים בחמש השנים הראשונות לאחר הניתוח.
ניתוח מעקפים לעורקי הרגלים > טכניקת הניתוח

במרבית המקרים ניתוח מעקף לכלי דם ברגל מבוצע תחת הרדמה אזורית (אפידורלית או ספינאלית), אך לעיתים הוא מבוצע תחת הרדמה כללית. במהלך הניתוח הרופא מבצע חתך מעל העורק החסום וסוגר אותו בשני האזורים בהם יבוצע המעקף. בהמשך, הרופא מוציא כלי דם אחר מגוף החולה, בדרך כלל וריד מהרגל הנגדית, ותופר אותו לפני אזור החסימה ואחריו באופן שמאפשר לדם לזרום דרכו וכך לעקוף את אזור החסימה. לאחר תפירת המעקף מוחזרת זרימת הדם לאזור, ונבדקת מהירות ואיכות זרימת הדם לגפה הפגועה. במידת הצורך, מבוצע יותר ממעקף אחד באותו ניתוח על פי אותו הליך. בסיום הניתוח הרופא סוגר את החתך שבוצע להוצאת כלי הדם החלופי ואת החתך באזור המעקף. האזור החסום בעורק אינו מוסר במהלך הניתוח.
אורך הניתוח הוא 3–5 שעות בהתאם לצורכי החולה ומספר המעקפים הנדרשים ובסיומו החולה מועבר לחדר התאוששות. בדרך כלל נדרש אשפוז בן כמה ימים לצורך בקרה והחלמה ראשונית מהניתוח, שלאחריו החולה משוחרר לביתו ומטופל בדיאטה מיוחדת, פעילות גופנית וטיפול תרופתי.
ניתוח מעקפים לעורקי הרגלים > כלי הדם המשמשים ליצירת המעקף

המעקף מבוצע על ידי שימוש בשתל סינתטי או בכלי דם של המטופל (בדרך כלל וריד) שנלקח מאזור אחר ברגל. שתלים סינתטיים ישמשו בעיקר אם המעקף נמצא מעל הברך או בברך עצמה ואילו מעקפים מתחת לברך יבוצעו לרוב באמצעות שתל ורידי.
ניתוח מעקפים לעורקי הרגלים > סיבוכים

ניתוחי מעקפים לכלי דם ברגל הם הליכים פולשניים ולכן עלולים להיות כרוכים בסיכונים ובסיבוכים לרבות זיהום, דימום, פגיעה עצבית, היווצרות קרישי דם, נפיחות ברגל ואף סתימת השתל וצורך בניתוח חוזר. בנוסף, יכולים להיווצר סיבוכים הנובעים מההרדמה כגון ירידה בלחץ הדם וכאב ראש. סיבוכים נדירים יותר כוללים פגיעה עצבית, שיתוק, הפרעה במתן שתן, פרכוס והפרעות בקצב הלב. במקרים נדירים ביותר תיתכן תגובה אלרגית לחומרי ההרדמה. עליית חום מעל 38 מעלות צלזיוס או אדמומיות באזור הניתוח עלולים להצביע על זיהום ומחייבים פנייה דחופה לטיפול רפואי.
הערות שוליים

↑  Lai T et al. The transition from open to endoscopic saphenous vein harvesting and its clinical impact: The Texas Heart Institute experience. Texas Heart Institute journal. 2006;33(3):316-20 .PMID 17041688
↑  ניתוח מעקף כלי דם ברגל - הנחיות | מכבי שירותי בריאות
↑  ניתוח מעקף כלי דם ברגל - מבוא | מכבי שירותי בריאות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000091910 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
שעונית צהובה

| שעונית צהובה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: מלפיגאים
משפחה:: שעוניתיים
סוג:: שעונית
מין:: שעונית צהובה
שם מדעי
 Passiflora edulis var. flavicarpa
שעונית צהובה (שם מדעי: Passiflora edulis var. flavicarpa או בקיצור Passiflora flavicarpa) היא שעונית מקומית לאמריקה הטרופית, בעלת פרי צהוב ואכיל. זהו מין שונה מהשעונית הנאכלת.
תיאור

העלים מנוגדים, מסולסלים, בעלי שלוש אונות עמוקות. הצמח מטפס על ידי קנוקנות הנמצאות בכל מפרק עלה. הפרחים לבנים בקוטר 5-8 ס"מ ומאופיינים על ידי זירים ארוכים, לבנים או לבנים-סגולים. הפרי עגול או אליפטי בקוטר 5 ס"מ, וצבעו משתנה מירוק לצהוב בהבשלה. תוך הפרי מלא בזרעים קטנים הניתנים בציפה ונוזל צהוב ארומטי וסמיך המשמש כתוספת לשרבט ולהכנת ריבות וג'לי.
שימוש וגידול

הפרי משומש לגידול ביתי ועם פוטנציאל לשוק המסחרי. פרי השעונית הסגולה (שעונית נאכלת) בעל טעם המתעלה באיכותו על הסוג הצהוב. השעונית מצליחה בקרקעות מנוקזות ועשירות ברקבובית. את הצמח כדאי להדלות על כבלים או גדרות, והוא פורח בשנה השנייה לשתילה, ומניב ברציפות מיוני ועד נובמבר.
מין זה אינו מגודל בפוארטו ריקו בגלל מחלה אשר הורגת את הצמחים, וייתכן שנגרמת על ידי מין של פוסריום.
מחקרים בהוואי הראו שהחרק המוצלח ביותר להאבקה הוא דבורת העץ מהמין Xylocopa varipuncta. מספר מינים של דבורה זו נמצאים באזורים הטרופיים. כדאי לעודד את הימצאותן כמאביקים טבעיים. הצמח מניב לשנים רבות וזקוק למעט השגחה, מלבד גיזום ודישון מדי פעם.
הציפה נאכלת גם בצורתה הטריה ישירות מהפרי לאחר תוספת קטנה של סוכר. השימוש הנפוץ ביותר הוא במשקה מרענן המוכן על ידי ערבוב של הציפה עם קרח, מים, סוכר וסודה לשתייה.
זן ישראלי בשם Passion Dream) P.D) נוצר מהכלאה של שעונית צהובה ושעונית נאכלת.
בפרי ישנה כמות רבה של ויטמין C.
ישנם גם זנים מתוקים לפרי.
גלריה

פרי פתוח
פסיפלורה סגולה וצהובה זה לצד זה
פסיפלורה צהובה למכירה בשוק
תה פרחי אפונת-הפרפר

| --- | --- |

 
 מאכלים
 מוצא:  דרום-מזרח אסיה
 מרכיבים עיקריים:  Clitoria ternatea 
 
תה פרחי אפונת-הפרפר הידוע בכינויו "תה כחול" הוא חליטת צמחים נטולי קפאין הנעשה בחליטת או בהרתחת עלי הכותרת של פרחי צמח אפונת הפרפר (Clitoria ternatea). הצמח ידוע גם בשם אפונה כחולה, אפרג'יטה, אפונת קורדופאן או תה פרחים כחולים.
מקורו של הצמח הוא באזור הטרופי של מזרח אסיה, אך כיום התפשט לאזורים נוספים. תה פרחי אפונת הפרפר נחלט זה מאות שנים אך רק לאחרונה החלו לשתות אותו מחוץ לאזורים הילידים. תה פרחי אפונת הפרפר זוכה לגוון הייחודי שלו מהצבע הכחול העמוק של עלי הכותרת של הצמח. מה שגם כן הפך את הצמח לצבע פופולרי במשך מאות שנים. אחד ההיבטים של התה הוא העובדה שהנוזל משנה את צבעו על סמך רמת החומציות (PH) של החומרים הנוספים אליו, למשל, הוספת מיץ לימון לתה יהפוך אותו לבעל גוון סגול, אך הוספת עמילן או מרכיב עם חומציות נמוכה יהפוך אותו לכחלחל.
פרחי הצמח משמשים גם כצמחי מרפא באיורוודה.
מקור

Clitoria ternatea, המכונה גם אפונת-הפרפר, אפונה כחולה, אפרג'יטה, אפונת קורדופאן או כנפי יונה אסייתית, הוא צמח ממשפחת הקטניות ונמצא בדרך כלל ברחבי דרום-מזרח אסיה. עלי הכותרת הכחולים הבהירים הנלקחים מצמח אפונת הפרפר שימשו כמרכיב במשקאות תה צמחים ברחבי האזור במשך מאות שנים וכן שימשו לבישול. הפרח הכחול מעניק את צבעו הכחול כשהוא מושרה במים חמים, לכן משתמשים בו כצבע, וגם כצבע למאכלים שונים.
בתאילנד ובווייטנאם נהוג להוסיף לתה פרחי אפונת הפרפר דבש ולימון למשקה המוגש בדרך כלל לאחר ארוחת הערב, או ככיבוד במלונות ובספא, בהכנה הנקראת בתאילנדית "nam dok anchan". משקה זה תואר כמשקה מקומי טיפוסי בדומה לתה קמומיל אשר נמצא באזורים אחרים בעולם. התה מוגש בווריאציות חמות וקרות, כאשר הגרסה הקרה משלבת לעיתים קרובות דבש, נענע, קינמון, פסיפלורה וג'ינג'ר.
במשך מאות שנים תה פרחי אפונת-הפרפר היה ידוע רק בדרום מזרח אסיה, אך בשנים האחרונות הפך למוכר יותר מחוץ לאזור מוצאו, דרך תוכניות טיולים ובלוגים על אוכל. הוא אינו זמין ברוב הסופרמרקטים, והוא מוצע בעיקר על ידי קמעונאים מומחים מקוונים.
טעמו של התה תואר כ"ארצי ועצי – דומה יותר לתה ירוק משובח מאשר לקוראסאו או לג'ולי ראנצ'רס." במאמר מינואר 2016 באתר Bon Appétit. [דרוש מקור]