stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Iz*One
היסטוריה > 2021: הופעה אחרונה ופירוק הלהקה

ב-26 בינואר, הוציאה הלהקה את הסינגל "D-D-DANCE", בשיתוף עם "Universe", אפליקציה המחברת אמני קיי-פופ עם המעריצים ומפיקה תוכן אקסקלוסיבי. ב-15 בפברואר, נבחרו חמש חברות בלהקה, קוון אונבי, מיאוואקי סאקורה, קים מינג'ו, ג'ו יורי וג'אנג וון-יונג, להשתתף בקמפיין פרסומי לחברת פפסי, והוציאו סינגל בשם "Zero:Attitude", אותו ביצעו יחד עם הזמרת סויו, שהשתתפה גם כן ב-Produce 48' והראפר הקוריאני pH-1. השיר יצא כחלק משיתוף פעולה של פפסי עם חברת הבידור הדרום קוריאנית סטארשיפ אנטרטיינמנט, אליה שייכות יוג'ין וג'אנג וון-יונג. הלהקה השתתפה באלבום האוסף Rewind : Blossom וביצעה גרסת כיסוי לשיר "!4!3" שבוצע במקור על ידי הלהקה Roo'ra.
ב-11 בפברואר, הודיעו החברות כי הלהקה תערוך את סיבוב ההופעות האחרון שלהן כלהקה, ששמו "One, The Story", שיערך ב-13 ו-14 באפריל 2021. ההופעות התקיימו באופן מקוון ושודרו לאלפי מעריצים ברחבי העולם. במהלכן, ביצעה הלהקה שירים משמעותיים בקריירה שלהן, מתחילתן כלהקה חדשה ועד עתה. לקראת סוף ההופעות נפרדו חברות הלהקה מהמעריצים ואחת מהשנייה, וביקשו להמשיך לתמוך בכלל הפרויקטים שלהן כלהקה ובתוכניות העתידיות. בהופעה האחרונה, ב-14 באפריל 2021, ביצעה צ'וי ינה בפעם הראשונה שיר אותו כתבה במיוחד, בשם "Parallel Universe". ב-18 באפריל 2021, עלה הקליפ של "Parallel Universe" לעמודי היוטיוב וה-V Live הרשמיים של הלהקה. הקליפ כולל קטעי וידאו קצרים של חברות הלהקה כאשר הן מתכוננות להופעות האחרונות. ב-29 באפריל 2021, העלו חברות הלהקה תמונות פרידה לעמודי הרשתות החברתיות שלהן.
להקות שנבנו בעונות התוכנית Produce 101 ידועות כלהקות זמניות, הפועלות במשך שנתיים וחצי על מנת להעלות את הפופולריות של חברי הלהקה, ולבסוף כולם חוזרים לחברה לה הם שייכים. בינואר 2021, כשלושה חודשים לפני סיום החוזה של הלהקה, הודיעה CJ Entertainment כי פנתה לחברות התקליטים של הבנות על מנת להסכים להארכת חוזה הלהקה. כחודש לסיומי החוזים, הודיעה החברה כי הארכת החוזים נכשלה, והלהקה תתפרק באופן רשמי, כפי שתוכנן, ב-29 באפריל 2021.
ב-21 באפריל 2021, עם ההכרזה על פירוק הקבוצה, בסיס המעריצים הרשמי של הקבוצה, המכונים WIZ*ONE, פתח ביוזמת גיוס כספים בשם "Parallel Universe", בניסיון למנוע מהלהקה להתפרק. היוזמה נקראה על שם שיר שכתבה על ידי צ'וי ינה ובוצע לראשונה בהופעה האחרונה של הלהקה, "One, The Story", בתהליך גיוס הכספים, ראשי הפרויקט פעלו על מנת שיוכלו להתחבר לחברת בידור קיימת או להציג את עצמם כחברה ובכך לנהל משא ומתן עם החברות האחראיות על בנות הלהקה ולהציע להן הארכת חוזה. במסגרת היוזמה גויסו למעלה מ-3 מיליון דולרים.
ב-19 ביוני 2021, הודיעה CJ Entertainment כי היא מודעת להליך גיוס הכספים ופנתה לחברות התקליטים בנוגע להארכת חוזה. לאחר מכן, הוסיפו כי הם חשפו עבור החברות התקליטים של הבנות מגוון אפשרויות עבור החוזה, ושמלבד מחברה אחת, אין התנגדות להארכה. החברה אף הודיעה כי אם יאריכו את החוזים, הם יממנו את כל עלויות הקידומים והפעילויות של הלהקה. ב-6 ביולי 2021, הודיעה החברה כי המשא ומתן להארכת החוזים נכשל והלהקה תישאר מפורקת.
חברות הלהקה

קוון און-בי (בקוריאנית: 권은비; באנגלית: Kwon Eun-bi)
מיאוואקי סאקורה (ביפנית: 宮脇咲良; בקוריאנית: 미야와키 사쿠라; באנגלית: Miyawaki Sakura)
קאנג היי-וון (בקוריאנית: 강혜원; באנגלית: Kang Hye-won)
צ'וי ינה (בקוריאנית: 최예나; באנגלית: Choi Ye-na)
לי צ'א- יון (בקוריאנית: 이채연; באנגלית: Lee Chae-yeon)
קים צ'א- וון (בקוריאנית: 김채원; באנגלית: Kim Chae-won)
קים מינג'ו (בקוריאנית 김민주; באנגלית: Kim Min-ju)
יאבוקי נאקו (ביפנית: 矢吹奈子; בקוריאנית: 야부키 나코; באנגלית: Yabuki Nako)
הונדה היטומי (ביפנית: 本田仁美; בקוריאנית: 혼다 히토미; באנגלית: Honda Hitomi)
ג'ו יורי (בקוריאנית: 조유리 באנגלית: Jo Yuri)
אן יוג'ין (בקוריאנית: 안유진 באנגלית: Ahn Yujin)
ג'אנג וון-יאנג (בקוריאנית: 장원영 באנגלית: Jang Won-young)
דיסקוגרפיה

בשמותיהם של האלבומים והמיני-אלבומים הקוריאניים מתקיים משחק מילים. בשמם של אלבומים הראשונים, קיימת כוכבית ולאחריה הצירוף "IZ", בהמשך ישנם מיני-אלבומים עם המילה "ONE", וכך הם מייצרים את השם IZ*ONE.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

בקוריאנית
Bloom*Iz‏ (2020)
ביפנית
Twelve‏ (2020)
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

בקוריאנית
Color*Iz‏ (2018)
Heart*Iz‏ (2019)
Oneric Diary‏ (2020)
One-reeler / Act IV‏ (2020)
ביפנית
Suki to Iwasetai‏ (2019)
Buenos Aires‏ (2019)
Vampire‏ (2019)
פילמוגרפיה > סרטים

| שנה | שם | תפקיד | הערות | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020 | Eyes on Me: The Movie | עצמן |  |  |
פילמוגרפיה > תוכניות ריאליטי

| שנה | שם | רשות שידור | הערות | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018 | Iz*One Chu | Mnet | תוכנית הריאליטי הראשונה של הלהקה, התוכנית כללה את המסע שלהן מהרגע בו זכו ב-PRODUCE 48 ועד לבכורה |  |
| 2019 | Iz*One's First Steps in Japan | AbemaTV | מדריך טרום-בכורה למופעי מגוון יפניים |  |
| 2019 | Iz*One City | Pooq, SBS Mobidic |  |  |
| 2019 | Iz*One Chu – Secret Friend | Mnet | ריאליטי על הבנות שבמהלכו גם שיחקו במשחק 'חבר סודי'- גרסה קוריאנית לגמד וענק |  |
| 2020 | Iz*One Chu – Fantasy Campus | Mnet |  |  |
| 2020 | Iz*One Eat-ing Trip | U+ Idol Live | תוכנית ריאליטי בה הבנות משלימות יחדיו משימות עבור אוכל. |  |
| 2020 | Iz*One Chu – ON:TACT | Mnet | תוכנית ריאליטי המלווה את אייזוון עם מספר משימות. |  |
| 2021 | Iz*One Eat-ing Trip 2 | U+ Idol Live | עונה שנייה לתוכנית הריאליטי בה הבנות משלימות יחדיו משימות עבור אוכל. |  |
| 2021 | Fantastic I*z: Hidden School | Universe App | תוכנית בידור דרך UNIVERSE בה הבנות בבית ספר וביכולתן לבצע קסמים. בתוכנית הן ביצעו מספר משימות. |  |
| 2021 | Iz*One Eat-ing Trip 3 | U+ Idol Live | עונה שלישית לתוכנית ריאליטי בה הבנות משלימות יחדיו משימות עבור אוכל. |  |
| 2018-2021 | ENOZI CAM, ENOZI CAM+ | Youtube, V-Live | תוכנית ריאליטי שמלווה את הבנות מרגע הבכורה את פירוק הלהקה. התוכנית מכילה וולוגים של הבנות, מאחורי הקלעים ועוד.  לתוכנית כ-100 פרקים וכל פרק באורך של 15–30 דקות. |  |
הופעות > סיבובי הופעות

ההופעה הראשונה של אייזוון: "Eyes On Me" בשנת 2019
הופעות > קונצרטים עצמאיים

Color*Iz Show-Con Showcase‏ (2018)
הופעה לציון הבכורה היפנית של אייזוון (2019)
הופעות > הופעות אינטרנטיות

ההופעה המקוונת הראשונה של אייזוון: "ONERIC THEATER" בשנת 2020.
ההופעה המקוונת השנייה של אייזוון: "One, The Story" בשנת 2021.
לאה ניקל

| --- | --- |

לאה ניקל (1979)
 לידה:  6 בדצמבר 1918 ז'יטומיר, הרפובליקה העממית של אוקראינה 
 פטירה:  10 בספטמבר 2005 (בגיל 86) ישראל 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  ציור מופשט
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1995)  אביר מסדר האמנויות והספרות (1997)  דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
הפרפר (1955), אוסף מוזיאון ישראל
לוחית זיכרון ללאה ניקל ביפו
לאה ניקל (6 בדצמבר 1918 – 10 בספטמבר 2005) הייתה ציירת ישראלית בסגנון ציור מופשט. כלת פרס ישראל לציור לשנת 1995.
ביוגרפיה

ניקל נולדה בז'יטומיר שבמערב אוקראינה ועלתה עם ארצה עם הוריה בשנת 1920, בגיל שנתיים. היא גדלה בתל אביב והחלה ללמוד ציור בגיל 16 עם חיים גליקסברג. בתחילת שנות ה-40 נישאה וילדה את בתה זיוה. עקב קשיים כלכליים ובעיות בינה לבעלה לא ציירה באותה עת.
בשנת 1946, לאחר פרידתה מבעלה, נרשמה לסטודיו של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, מחשובי האמנים בקבוצת "אופקים חדשים", ולמדה שם במשך שנתיים.
בשנת 1950 החליטה לצאת לפריז. היא השאירה את בתה בישראל אצל קרובי משפחתה בקיבוץ כפר רופין. ניקל נשארה בפריז עד 1961. בתקופה מכריעה באמנות האירופית שלאחר מלחמת העולם השנייה, הושפעה ניקל רבות מהאווירה הקוסמופוליטית ששרתה בפריז והתערתה בחיים האמנותיים שם. משנת 1954, חל מפנה ביצירתה, היא התוודעה לסגנון "טאשיזם" המבוסס על זרימת והתזת צבע.
למרות העבודה בסגנון זה היא בנתה קומפוזיציה מאורגנת בציוריה. ציוריה מתאפיינים בצבעוניות עזה ובגודל גדול, היא הרבתה להשתמש בטכניקות של חריטה, ציור באצבעות, טפטוף ושרבוט.
באותה שנה הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריית קמרינסקי בתל אביב.
תערוכת היחיד הראשונה שלה בפריז הוצגה ב-1957 בגלריית קולט אלנדי (Galerie Colette Allendy).
לאחר שובה ארצה השתתפה בתערוכה קבוצתית בבצלאל ובמוזיאון תל אביב והתיישבה באשדוד.
בשנת 1963 הגיעה לראשונה לניו יורק ונשארה שם כשנתיים. בשנת 1964 ייצגה את ישראל בביאנלה של ונציה, יחד עם יגאל תומרקין ואריה ארוך.
בשנת 1965 שבה לפריז ובשנת 1967 לערך עברה לרומא, בה התגוררה במשך שלוש שנים.
בשנים 1973–1977 היא התגוררה שוב בניו יורק, הפעם במלון האמנים הידוע צ'לסי. לאחר שובה ארצה התגוררה למשך תקופה מסוימת בתל אביב-יפו, ואחר כך, בשנת 1985 התיישבה במושב קדרון, בו גרה בתה זיוה חנן.
בשנת 1995 הציג מוזיאון תל אביב לאמנות תערוכת רטרוספקטיבה שלה (אוצר: מיכאל סגן-כהן).
בשנת 2002 הציגה גלריה זומר אמנות עכשווית בתל אביב עבודות חדשות של ניקל משנת 1998. תערוכה של מבחר יצירותיה מתקופת מגוריה בפריז הוצגה במוזיאון מאנה כץ בחיפה ב-2004. בשנת 2018 הוצגה בגלריה שלוש תערוכה מקיפה לרגל 100 שנים להולדתה.
לאה ניקל נפטרה בספטמבר 2005 ממחלת הסרטן ונטמנה בבית העלמין במושב קדרון. היא הותירה אחריה את בעלה, סם ליימן ובתה זיוה.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתה ברחוב דוד הראובני 9 בשכונת עג'מי ביפו.
אוסף לאה ניקל נקלט במרכז אמנויות ישראל, הפקולטה לאמנויות ע״ש יולנדה ודוד כץ באוניברסיטת תל אביב . שם הוא מוצג בארכיון לתיעוד ולחקר האמנות בישראל ע״ש משה ציפר. ארכיונה האישי של ניקל כולל מקורות ראשוניים רבים, המתארים את התפתחותה המקצועית ואת תהליכי עבודתה.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 זוכים ציוריה לפופולריות רבה בקרב חובבי אמנות ישראלית בעיקר בזכות הצבעוניות הרבה שבציוריה.
ביוגרפיה > פרסים והוקרה

פרס משרד החינוך והתרבות לציור, 1968
פרס סנדברג לאמנות ישראלית מטעם מוזיאון ישראל, 1972
פרס דיזנגוף, 1982
מדליה מטעם אונסקו על פעילותה בסדנה ניסויית בניצה, צרפת 1985
פרס גמזו, 1987
פרס ישראל לציור, יחד עם מנשה קדישמן, 1995
תואר דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה מטעם מכון ויצמן למדע
עיטור אבירת מסדר האמנויות והספרות מטעם שר החוץ הצרפתי, 1997
יצירות במוזיאונים וגלריות

מוזיאון חיפה לאמנות חדשה.
מוזיאון ישראל, ירושלים.
מוזיאון תל אביב לאמנות.
קיבוץ כברי.
המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד.
עיריית ירושלים, משכנות שאננים ותאטרון ירושלים.
בנק לאומי ישראל.
בנק דיסקונט לישראל.
אל-על, נתיבי תעופה לישראל.
מכון ויצמן למדע, רחובות;.
מוזיאון לאמנות מודרנית, פריז.
המוזיאון היהודי ניו יורק.
גלריה טייט, לונדון.
מוזיאון ניוארק, ניוארק, ניו-ג'רסי.
עבודותיה מצויות גם באוספי גלריות ובאוספים פרטיים בארץ ובעולם.
תערוכות

1954 הגלריה לאמנות ע"ש צ'מרינסקי, תל-אביב
1957 גלריה אספאס, הארלם, הולנד
גלריה קולט אלנדי, פריז
1959 גלריה אספאס, הארלם, הולנד
1961 "לאה ניקל: ציורים", מוזיאון תל-אביב לאמנות, בית דיזנגוף, תל-אביב
בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים1965 "לאה ניקל", הגלריה לאמנות ע"ש צ'מרינסקי, תל-אביב
1966 "לאה ניקל – ציורים משנים אחרונות", מוזיאון חיפה לאמנות
1967 גלריה גורדון, תל-אביב
1970 הגלריה לאמנות ע"ש צ'מרינסקי, תל-אביב
1972 "עבודות נבחרות של לאה ניקל", גלריה גורדון II, תל-אביב
1973 "לאה ניקל: ציורים 1973-1963", מוזיאון תל-אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
1975 "צבע מים, קולאז'ים, טכניקה מעורבת", בית התרבות אמריקה-ישראל, ניו-יורק
1978 גלריה שרה גילת, ירושלים
1979 גלריה שרה גילת, ירושלים
1980 "לאה ניקל: עבודות 1976-1974", גלריה שרה גילת, ירושלים
1983 גלריה דביר, תל אביב
1984 גלריה שרה גילת, ירושלים
1985 "לאה ניקל", מוזיאון ישראל, ירושלים
1986 "לאה ניקל עבודות במימד קטן" גלריה מימד קטן, תל אביב
1987 "לאה ניקל עבודות נייר", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1989 גלריה מוקוטוף, ניו יורק
1990 ניקל, גלריה גבעון תל-אביב, לאה ניקל, מרכז ברבריקן לאמנות, לונדון
1988 גלריה גבעון, תל אביב
"לאה ניקל", הגלריה בכברי, קיבוץ כברי
1989 גלריה מוקוטוף, ניו יורק
1990 מרכז בארביקאן, לונדון, "ניקל", גלריה גבעון, תל אביב
1992 "לאה ניקל - ספר", מוזיאון תל-אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטין, תל אביב
"לאה ניקל - שירים מאיה בז'רנו", מוזיאון תל-אביב לאמנות
"לאה ניקל - הדפסים יחידים", מוזיאון ישראל, ירושלים
1995 "לאה ניקל - רטרוספקטיבה", מוזיאון תל-אביב לאמנות, (סרטון)
2000 משולש, עיגול, ריבוע - תערוכה ניידת, אמנות לעם; לאה ניקל, עבודות חדשות 2000-1995, מוזיאון אשדוד
2001 לאה ניקל, "דפים ומחברות" : עבודות על נייר 2000-1950, המוזיאון הפתוח, גן התעשייה עומר
2002 "לאה ניקל – עבודות חדשות 1998-2002", גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב
2004 "לאה ניקל – פאריס 1950-1961", מוזיאון מאנה כץ, חיפה (סרטון)
הסטודיו - מכללה ללימוד אמנות רעננה - סידרת ספרי אמן, פרוייקט מיוחד
2005 יונס אלקרא גלריה לאמנות, דלית אל כרמל
2005 "לאה ניקל – צבעי מים על נייר", "החדר", תל אביב, (סרטון)
לאה ניקל - עבודות חדשות, גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל-אביב
2006 "בדרך למופשט" לאה ניקל, שנות פריז 1961-1950 מוזיאון בית ראובן, תל אביב
לאה ניקל – עבודות על נייר שנות ה – 70 – 80 , גלריה זומר אמנות עכשווית, תל אביב
2007 לאה ניקל עבודות 1976 - 2004 אוצרת אסתי רשף, מרכז ההנצחה טבעון
2008 לאה ניקל קולאז'ים, עבודות על נייר, הגלריה העירונית לאמנות, רחובות
2010 "במרחק השחור": לאה ניקל וחן שיש" מוזיאון אשדוד לאמנות.
2013 "דיוקן עצמה" מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
"המופע של ניקל" גלריה שלוש
2015 "מחשבות על לאה ניקל" סותביס, תל אביב
2017 "הרהורים של לאה ניקל" מרכז גוטסמן לתחריט כברי
2018 "פרפר שחור" המבט של לאה ניקל 100 שנים להולדתה, גלריה שלוש
2019 'Lea Nikel The Language of Colour' סותביס, תל אביב.
תערוכות > ספר לכבודה

לאה ניקל: ספר, עורך יונה פישר, מוציא לאור: מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1992 (48 עמודים).
תערוכות > הקרן על שם לאה ניקל

במסגרת קרן שהוקמה לאחר פטירתה, על ידי נכדתה מירה חנן אבגר מתקיימים פרוייקטים:
מיזם למען הקהילה שהחל בתחילת שנת 2005 על פי הוראתה של לאה ניקל, להקדיש חלק מעיזבונה כתרומה לילדים חולים. לאחר מותה הוחלט לשמר את הקשר שהיה לניקל עם ילדי בית החולים ע"ש אדמונד ולילי ספרא ובמסגרת זו ממומנות לזכרה, פעילויות העשרה אמנותיות למען ילדים חולי סרטן, בשיבא.
הפקת קטלוג רזונה CATALOGUE RAISONNÉ, זהו פרסום הכולל את כל היצירות שיצר אמן אי פעם, ונועד לשמש כמקור המידע החשוב ביותר ליצירותיו והוכחת מקוריותן. הפרויקט מתפרש על-פני שנים אחדות ויקיף מחקר בינלאומי לאיתור, לזיהוי ולתיעוד כל היצירות של ניקל.
לקריאה נוספת

יונתן הירשפלד (2015), משמעות ואושר בציוריה של לאה ניקל.
הערות שוליים

↑  בעקבות לאה ניקל: כנס באוניברסיטת תל אביב, באתר פורטפוליו, ‏17 ביולי 2024
↑  לאה ניקל יצירות ממוזיאונים וגלריות, באתר לאה ניקל
↑  תערוכות, באתר לאה ניקל
↑  פרוייקטים-הקרן ע"ש לאה ניקל, באתר לאה ניקל
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 275223  NLI: 987007266060105171  BnF: cb12493680v (data)  GND: 1035097834  ISNI: 0000 0000 6649 6521  LCCN: nr93031003  MusicBrainz: 288d53a7-2006-483c-914e-1d369ff29bc9  RKD: 254139  SNAC: w6xd2xf3  SUDOC: 09145817X  ULAN: 500083699  VIAF: 61650801   WorldCat (עם VIAF): 61650801
פאונד פאפיס

| --- | --- |

סמליל הסדרה באנגלית
 סוגה:  סדרת טלוויזיה לילדים, סדרת טלוויזיה קומית, סדרת טלוויזיה פנטזיה, musical 
 מדבבים:  אריק מקורמק ג'ים פרסונס לורן טום דייב פולי קרי סאמר קווין מייקל ריצ'רדסון ג'ניפר קרפנטר פמלה אדלון טרס מקנייל ג'ורג' טאקיי Justin Shenkarow אליזבת דיילי ג'ון דימאג'יו אלנה אובך איווט ניקול בראון מייקל רפפורט רנה אוברז'ונואה מ. אמט וולש בטי וייט ג'ף בנט בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית   קנדה קנדה
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  65
 תוכנית מקור:  פאונד פאפיס
 הפקה
 חברת הפקה:  הסברו
 הפצה:  DHX מדיה 
 מוזיקה:  דניאל אינגרם 
 אורך פרק:  22 דקות
 שידור
 רשת שידור:  The Hub
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הילדים
 תקופת שידור מקורית:  10 באוקטובר 2010 – 16 בנובמבר 2013 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
פאונד פאפיס (באנגלית: Pound Puppies) היא סדרת הנפשה אמריקאית-קנדית שמבוססת על זיכיון הבובות "Pound Puppies" שבבעלות הסברו. הסדרה שודרה במקור בערוץ The Hub החל מ-10 באוקטובר 2010 עד 16 בנובמבר 2013. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ הילדים.
זוהי הסדרה השנייה שמבוססת על זיכיון הבובות, לאחר סדרה בעלת אותו שם משנת 1986.
דמויות > כלבים

לאקי (Lucky)- כלב זכר, "ראש החבורה", ומפקד עליון של מתקן תת-קרקעי של כלבים.
קוקי (Cookie)- כלבה נקבה, יד ימינו של לאקי, קצת קשה לה לדבר אבל מסתדרת.
ניבלט (Niblet)- כלב רועים אנגלי, ענק ומסורבל, בעל לב גדול ונדיבות.
שטרודל (Strudel)- כלבת תחש, נבונה מאוד עם מבטא גרמני שיוצרת המון המצאות.
ספורט (Squirt)- כלב צ'יוואווה, הקטן שיותר בקבוצה ובעל "חוכמת רחוב" (שפת רחוב וכו'), בהמשך הסדרה גילה שנולד במכלאת הובוקן, ניו ג'רזי.
ריבאונד (Rebound)- נראתה רק בעונה השנייה, אחותו הצעירה של ניבלט, צעירה וזריזה, היא נמצאת בבעלות אגפה מקליש.
קאפקייק (Cupcake)- גורה, הבת המאומצת של קוקי, היא חברה במועדון סודי של כלבים בשם "פפי קלאב".
פאטצ'ס (Patches)- נראה רק בעונה השנייה, מעריץ את חבורת הכלבים ומנהל את מועדון הכלבים "פפי קלאב".
דמויות > בני אדם

לאנרד מקליש (Lenard McLeish)- הוא מנהל קצר רוח של מכלאה 17 הוא שונא את העבודה שלו ורוצה עבודה אחרת, אין לו מושג על פעילות הכלבים.
אולף הגלסוורף (Olaf Hugglesworth)- עובד במכלאה 17, הוא אחראי על הכלבים.
אגפה מקליש (Agatha McLeish)- אימו של לאנרד, היא שנאה כלבים עד שפגשה את ריבאונד.
סקירת סדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 26 | 26 | 10 באוקטובר 2010 | 28 בינואר 2012 |
|  | 2 | 13 | 13 | 2 ביוני 2012 | 16 בנובמבר 2013 |
|  | 3 | 26 | 26 | 1 ביוני 2013 | 16 בנובמבר 2013 |
אלן שארפ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בינואר 1934 אליית', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  8 בפברואר 2013 (בגיל 79) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 
אלן שארפ (באנגלית: Alan Sharp;‏ 12 בינואר 1934 – 8 בפברואר 2013) היה סופר ותסריטאי סקוטי. הוא פרסם שני רומנים בשנות ה-60 של המאה ה-20, ולאחר מכן כתב תסריטים עבור כעשרים סרטים, שרובם הופקו בארצות הברית.
בכתבה על מותו בניו יורק טיימס נכתב כי "העלילות הידועות ביותר שלו יצרו ולאחר מכן פירקו ציפיות קהל לגבי כל האמיתות ההוליוודיות הרגילות, ובפרט ניצחון הצדק, האהבה, והידידות".
ביוגרפיה > ראשית דרכו

שארפ גדל בגרינוק, סקוטלנד, בן לאם חד הורית, אשר אומץ בגיל שישה שבועות על ידי מרגרט וג'וזף שארפ, עובד במספנה. הוריו המאמצים השתייכו לכנסייה של צבא הישע.
בגיל 14 עזב אלן שארפ את הלימודים כדי להתלמד במספנה, הראשונה מתוך סדרה ארוכה של עבודות מזדמנות. הוא עבד גם כעוזר לבלש פרטי, כמורה לאנגלית בגרמניה, פועל בניין, שוטף כלים, מוקדן לילה בחברת אבטחה, אורז בחברת שטיחים, ותפקיד פקידותי כלשהו בחברת IBM. מ־1952 עד 1954, שירת בצבא הממלכה המאוחדת.
משהשתחרר חזר לגרינוק, נישא, והתכוון ללמוד הוראה. עם זאת, כשהגיע מענק הלימודים שלו, נתן את הכסף לאשתו ועזב לגרמניה. לאחר מכן עקר ללונדון מתוך כוונה להפוך לסופר.
ביוגרפיה > קריירה

תסריט מאת שארפ הופק ושודר בטלוויזיה הבריטית ב־1963, ומחזהו "A Knight in Tarnished Armour", המבוסס על תקופתו במספנה, הופק ושודר ב־1965.
באותה שנה ראה אור הרומן הראשון שלו, "A Green Tree in Gedde", והתקבל היטב, ואף זכה בפרס מועצת האמנויות הסקוטית לשנת 1967. עם זאת, הספר גם נאסר בסקוטלנד לזמן מה, בשל תוכן מיני שבו.
הרומן היה החלק הראשון של טרילוגיה מתוכננת, ושארפ פרסם את הרומן השני, The Wind Shifts, ב־1967. הרומן השלישי, ששמו בטיוטה היה The Apple Pickers, נותר בכתובים כאשר שארפ היגר להוליווד וחדל לעסוק בו, לטובת כתיבת תסריטים.
שארפ נישא בשנית, ובמקביל ניהל מערכת יחסים עם הסופרת בריל ביינברידג', שאיתה הוליד בת בשם רות, שלימים נתכנתה רוּדי. מאוחר יותר אמרה ביינברידג', "הוא הופיע ללידה של רודי, אבל אז אמר שהוא הולך להוציא ספר מהמכונית וירד למטה ומאז לא חזר".
ביוגרפיה > תסריטאות

כששארפ עבר להוליווד הצהיר שברצונו לכתוב סרטי בלשים ומערבונים. "הם עמדו בקריטריונים של ניתוק מתוכן אישי ועדיין אפשרו לי לכתוב על נושאים שעניינו אותי", אמר.
הוא כתב את הסרט The Last Run, שאותו כינה "ניסיון להשתמש במרדף הפשע המלודרמטי כדי להתמודד עם מה שמעסיק את הגיבור, יהא אשר יהא". לאחר מכן כתב סדרה של מערבונים, כגון Ulzana's Raid ו"בילי שני כובעים". את Night Moves, סרט שכּתב, תיאר כ"ניסיון להשתמש בתבנית הבלשית הקלאסית – הבלש הפרטי – אבל להציב אותו בנוף שבו לא הצליח לפתור את התעלומה".
משנות ה־80 של המאה ה־20, חיבר שארפ תסריטים בעיקר עבור הפקות טלוויזיה אמריקאיות. תסריט הטלוויזיה שלו משנת 1993 (עם וולטר קְלֶנְהרד) ל"The Last Hit" היה מועמד לפרס אדגר אלן פו (בקטגוריית סרט הטלוויזיה או המיני־סדרה הטובים ביותר). עוד חיבר את התסריט ל"The Osterman Weekend" (שירת הברבור של הבמאי סם פקינפה ב־1982), רוב רוי (1995) ו"Dean Spanley" (2008) על פי הנובלה מאת לורד דנסייני. הוא הכריז על כוונה לחבר סרט על חיי כריסטופר מארלו, וכן על רוברט ברנז, אך שני סרטים אלו לא הופקו בסופו של דבר.
בשנת 2021
חיים אישיים

השחקנית רודי דייוויס היא בתם של שארפ ושל הסופרת בריל ביינברידג', אשר עיצבה דמות ראשית ברומן Sweet William ‏(1975) בהשראת שארפ. גם בריאן פנדריי שאב השראה מדמותו של שארפ עבור הסיפור "Sometimes She'll Dance", שפורסם במקור כסיפור קצר ב־2012 ושימש בהמשך, בשינויים, חלק הסיום של הרומן The Man in the Seventh Row and Related Stories of the Human Condition, שראה אור בשנת 2020.
בת נוספת, רייצ'ל מיני שארפ, אף היא שחקנית לזמן קצר, הייתה נשואה ללוק פרי.
שארפ הותיר אחריו את אשתו הרביעית, הרייט שארפ, ובסך הכל שישה ילדים, שני בנים חורגים ו־14 נכדים, כולל המתאבק המקצועי 'ג'אנגל בוי' ג'ק פרי.
התקבלות

בכתבה על מות שארפ בטיימס נכתב בין היתר כי "הוא מעולם לא הפך ידוע לכל. היו לו חיים ואורח חיים שמהם נהנה, ונראה היה שזה הספיק לו. היה לו כישרון עצום, אבל לפעמים נדמָה שהוא חסר שאפתנות, או שנרתע מלהתחייב, או נראה אכול ספקות לגבי יכולותיו שלו, ופטר את עבודתו כ'פסטיש'."
בשנות ה־70 הפכו שישה תסריטים של שארפ לסרטים הוליוודיים בולטים, רובם על דמויות ונושאים אמריקאים מובהקים. וולטר צ'ו כתב על תסריטי שארפ מתקופה זו, "בכוח התסריטים שלו [...], הסופר הסקוטי אלן שארפ נראה שייך ל[שכבת ה]סופרים והבמאים הידועים והמוערכים יותר של הקולנוע האמריקאי החדש. התסריטים של שארפ ניחנים במורכבות נרטיבית ובסיטואציות עתירות משמעויות וגורל נגזר."
מבקר הקולנוע של טיים אאוט לונדון, טרבור ג'ונסטון, כתב כי "אפשר לטעון שסקוטי מסוים בן שבעים ומשהו הוא אולי התסריטאי החי הגדול ביותר של בריטניה. נוהגים לתפוס את הוליווד של שנות ה-70 שלפני מלחמת הכוכבים כסוג של תור זהב של צלולואיד, ואלן שארפ היה שם בעובי הקורה, עבד עם הטובים ביותר, ויצר רקורד שאליו רק תסריטאים בריטים ספורים יכולים להשתוות."
דייוויד נ' מאייר שילב הערה על כתיבתו של שארפ בביקורת שלו על Night Moves (בבימוי ארתור פן ב־1975). לאחר תיאור של סצנת פיתוי חשובה מהסרט, מוסיף מאייר: "הרגעים הנהדרים והרעילים האלה – העוגיות המלאות בארסן – מוגשות לנו הודות לתסריט הארסי, המתעתע, והמעגלי באופן מושלם של אלן שארפ. קשה שלא להתייחס אליו – ולא אל פן – כמנוע העוצמה הבלתי־מתיישנת של [סרט זה]."
קוונטין קרטיס כינה את התסריט של "רוב רוי" "אחד התסריטים הטובים ביותר בעשור האחרון".
תסריטים בולטים

Ulzana's Raid ‏ (1972)
בילי שני כובעים (1974)
Night Moves‏ (1975)
שנה בצל הסכנה (1982) (ללא קרדיט)
רוב רוי (1995)
בן חור (2010)
לקריאה נוספת

Craig, Cairns, The Body in the Kit Bag: History and the Scottish Novel, in Bold, Christine (ed.), Cencrastus No. 1, Autumn 1979, pp. 18 – 22 ISSN 0264-0856.
Bissell, Jane (24 בפברואר 2009). "In Conversation with Alan Sharp". Script to Screen. נבדק ב-4 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה) דעותיו של שארפ על הקריירה שלו, ועצות ליוצרים צעירים.
Herdman, John (1972). "Alan Sharp's Journey". Scottish International Review. 5: 20.
Schoene, Berthold (1995). "Angry Young Masculinity and the Rhetoric of Homophobia and Misogyny in the Scottish Novels of Alan Sharp".  In Whyte, Christopher (ed.). Gendering the Nation: Studies in Modern Scottish Literature. Edinburgh University Press. p. 85.
Bergan, Ronald (14 בפברואר 2013). "Alan Sharp obituary: Swashbuckling screenwriter behind Rob Roy, Ulzana's Raid and Night Moves". The Guardian. {{cite news}}:  (עזרה) ברגן רואה את Ulzana's Raid ואת Night Moves כתסריטים הטובים ביותר של שארפ, ואף טוען כי Ulzana's Raid היה החביב על שארפ עצמו.
A Green Tree in Gedde (New ed.). Richard Drew. 1985. ISBN 978-0-86267-129-7. OCLC 59871279. מהדורה מחודשת של הרומן של שארפ משנת 1965.
The Wind Shifts. London: Michael Joseph. 1967. ISBN 978-0-450-00362-2. OCLC 758296950.
The Hired Hand. Bantam Books. 1971. ISBN 978-0-552-08772-8. OCLC 252406292.
Night Moves. Warner Paperback Library. 1975. ISBN 978-0-446-76626-5. OCLC 466207452.
Lord Dunsany (2008). Dean Spanley: The Novel. Harper. ISBN 978-0-00-729045-1. OCLC 606056670. רומן שליווה את הסרט, ובו הנובלה המקורית של לורד דנסייני וגם התסריט של שארפ.