ארמון גליניקה
היסטוריה > הזנחה גוברת ומעבר לבעלות המדינה

לאחר מלחמת העולם הראשונה וסוף המלוכה, העביר פרידריך לאופולד את ביתו ללוגאנו בשווייץ בשנת 1918, ולקח לשם עמו יצירות אמנות ורהיטים רבים. הנכס של גליניקה, כולל הבניינים, הוחרם בתחילה על ידי הממשלה החדשה. עם זאת, על רקע הניסיון הכושל להפקעת רכוש הנסיכים ברפובליקת ויימאר, ולאחר אשרור החוק על חלוקת הרכוש בין המדינה הפרוסית לבין חברי בית המלוכה הפרוסי ששלט במדינה בעבר ב-26 באוקטובר 1926, הועברה האחוזה חזרה לבעלותו של פרידריך לאופולד. שנתיים לאחר מכן ניסה הנסיך למכור חלקים מאזור גליניקה לחברת נדל"ן. צעד זה נכשל בתחילה בשל צו מניעה שהוציאה המדינה הפרוסית, שרצתה לשמור על האתר כגן, ב-17 ביולי 1929, אולם בשל ההסכמים בחוק חלוקת הרכוש, נאלצה המדינה להסיר את התנגדותה למכירה. ארמון הקיץ שהוזנח לא הושפע מתוכניות המכירה המחודשות, אלא חלקים ממלאי הפריטים שבו שנמכרו במכירה פומבית יחד עם פריטים מטירת הציד בשנת 1930 או בתחילת 1931.
ב-13 בספטמבר 1931 נפטר הנסיך פרידריך ליאופולד באחוזתו קרויאנקה בנפת פלאטו בפרוסיה המערבית. על מנת לשלם את חובותיו, התקיימה בנובמבר 1931 מכירה פומבית שנייה של חפצי אמנות מגליניקה שהועברו ללוגאנו. נכדו, הנסיך פרידריך קרל בן ה-12, קיבל את הירושה. הבנים הגדולים של פרידריך לאופולד, פרידריך זיגיסמונד (Friedrich Sigismund‏; 1891–1927) ופרידריך קרל כבר נפטרו לפניו, והבן השלישי, פרידריך ליאופולד הצעיר (1895–1959) סולק מהירושה. עם זאת, הוא קיבל את הזכות להתגורר בגליניקה, וככל הנראה קיבל גם זכויות קניין במלאי המטלטלין. הוא התגורר באגף של מתחם הארמון עם בן זוגו מאז ילדותו, פרידריך מינכגסנג (Friedrich Münchgesang) המכונה פרידריך הברון צ'ריני דה מונטווארקי (Cerrini de Montevarchi), עד שהם עברו לאחוזת אימלאו ליד ורפן במדינת זלצבורג (כיום באוסטריה) לאחר שנמכר הארמון בשנת 1939. כמו שעשו כבר בגליניקה, הם מכרו חפצי אמנות גם משם, שחלקם הגיעו מתקופתו של הנסיך קרל.
כאשר פרידריך ליאופולד האב היה עדיין בחיים הוא קיבל מבנק דרזדנר (אנ') הלוואות גדולות, וכבטוחה נעשה שימוש בחלק גדול מאזור פארק גליניקה. בחילופי מניות בין הבנק לעיר ברלין, הגיע אזור זה לרשות הבירה עם רישום בפנקס הקרקעות ב-29 באפריל 1935. ארמון הקיץ המוזנח מאוד והסביבה הקרובה, כולל טירת הציד עם פארק ציד, נותרו בתחילה נחלתו של פרידריך קארל הצעיר. בסוף שנת 1937 התקיים משא ומתן בין שני הצדדים על התיקונים הנדרשים בארמון הקיץ, אך אלה נכשלו בגלל חילוקי דעות לגבי היקף העבודה. הנסיך בן ה-20 דחה בתחילה הצעת רכש מהעיר, ואז הומלץ לו לקבל את ההצעה או שהרכוש יופקע. חלקו הנותר של הפארק הפך לנחלת העיר ברלין ב-1 ביולי 1939. כעת הייתה עיריית ברלין הבעלים היחיד של כל אזור גליניקה כולל כל הבניינים. תביעת נזיקין שהגיש הנסיך בשנת 1986 בגלל המכירה הכפויה לנאציונל-סוציאליסטים נדחתה לטובת מדינת ברלין ב-14 באוקטובר 1987, וכך גם פסק הדין בהליך הערעור מיום 20 באפריל 1989.
בראשית 1940 הוזמן האדריכל דיטריך מילר-שטילר (Dietrich Müller-Stüler), נינו של פרידריך אוגוסט שטילר, ליצור מבני משרדים עבור נשיא עיריית ברלין וראש העיר יוליוס ליפרט (אנ'). ליפרט השתמש בחצר הציד (Jägerhof), שנמצא בקצה הצפוני של האזור, כאחוזה כפרית מאז 1935. הוא היה מעוניין לרכוש את הארמון מטעם העיר ברלין, במיוחד מכיוון שהיו קיימות משנת 1935 תוכניות להרחבת כביש קוניגשטראסה, שכונה אז רייכסשטראסה מספר 1, בין פוטסדאם לבירת הרייך רק כמה מטרים מהאחוזה. לא ניתן עוד לוודא האם או עד כמה נערכו שיפוצים בתוך הבניין, מכיוון שלא ניתן למצוא את התיקים המקוריים, וליפרט הודח מתפקידו ביולי 1940. במהלך מלחמת העולם השנייה, כנראה מסביבות 1942, שימש הארמון כמבנה בית חולים, ולאחר הכניעה, לזמן קצר כחדר אוכל קצינים עבור הכובשים הרוסים, שהשתמשו גם בקומה העליונה כאורווה לסוסים.
בחיפוש אחר משקיע מתאים לעבודות השיפוץ שהיו צריכות להתבצע מזמן, העבירה העיר ברלין את מתחם הארמון המוזנח לידי ארגון הספורט-טוטו ברלין לשימוש כמלון ספורט. עד 1966, התחזוקה והניהול נותרו באחריות הספורט-טוטו; ואז הועברו המבנים לאחריות מנהל הארמונות וגני המדינה של מערב ברלין. כאשר הספורט-טוטו ויתר על מלון הספורט, השתלט מוסד הלימודים הציבורי למבוגרים הכולל פנימייה (Heimvolkshochschule) על החדרים למטרות לימודים ולינה בין השנים 1976 ל-1986. במהלך תקופה זו היה המנהל באחריות מחלקת בתי הספר והנוער של העיר ברלין.