stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביקורת נוסח המקרא
רקע > מטרותיה של ביקורת הנוסח ודרכי פעולתה

בראש ובראשונה, שואפת ביקורת הנוסח לתת תיאור מקיף אודות דרכי המסירה וההעתקה של ספרות המקרא. אולם, מעבר לממד התיאורי שבחקר הנוסח, קיים גם ממד מעשי מובהק. ממד זה כולל את איסופם של הבדלי הגרסה הקיימים והמשוחזרים והערכתם. באשר למקורות עבריים, פעולת האיסוף ככלל אינה סבוכה, למעט איסוף עדי הנוסח הפנים-מקראיים המשתקפים בכתובים מקבילים ובספרות חז"ל. איסופם של הבדלי גרסה מהתרגומים העתיקים הוא פעולה מורכבת יותר.
מעבר לשחזור נוסח המקרא על סמך המצוי, יש מהחוקרים הפועלים גם בשדה 'נוסח המקרא הרצוי', דהיינו, שחזור גרסאות חדשות שלא על סמך ממצאים ישירים קיימים (ראו להלן).
על פי הגדרות שונות, ביקורת נוסח, יהיה הטקסט הנדון אשר יהיה, שואפת לשחזר את הטקסט ולקרבו עד כמה שאפשר לצורתו הראשונית על ידי הסרת שכבות של שינויים, 'תיקונים' ושיבושים. לאור האמור לעיל, ביקורת נוסח המקרא עשויה להתקשות בעמידה במשימה מעין זו מטעמים עקרוניים ומעשיים כאחד; הניסיון ליצור מהדורה מדעית של המקרא, המתבססת על נוסחים אקלקטיים ובוררת מתוכם באופן נקודתי, הוא כמעט בלתי אפשרי. מצב זה קיים גם בחיבורים אחרים בעלי מסורות ומשפחות כתבי יד ענֵפות במערכות יחסים מורכבות, כגון בספרות ההומרית, אך נראה שהמצב באשר לנוסח המקרא קשה במיוחד. כל המהדורות המדעיות הקיימות היום הן מהסוג הקרוי "דיפלומטי", כלומר מהדורה שיש בה נוסח עיקרי אחד כנוסח הפנים, וכל חילופי הגרסאות מוצגים באפראטים השונים. רבים מהחוקרים מאמינים כי בחלק גדול מהמקרים ניתן לברור מתוך הממצאים ולשחזר רכיבים מתוך צורתם המקורית של ספרי המקרא.
תולדות ביקורת נוסח המקרא > ניצני 'ביקורת הנוסח' בעת העתיקה

קפיצת המדרגה הגדולה של הדיסציפלינה המדעית העוסקת בביקורת נוסח בכלל ובביקורת נוסח המקרא בפרט התרחשה בתקופת הרנסאנס, אך שורשיה של ביקורת הנוסח נעוצים כבר בעולם העתיק. בעולם היווני והרומי היה עיסוק נרחב בביקורת נוסח ובספרייה הגדולה של אלכסנדריה אף הועסקו חוקרים שעסקו בההדרה מדעית של יצירות קלאסיות.
המציאות של פלורליזם טקסטואלי וריבוי נוסחים במקרא הייתה מוכרת כבר לחז"ל, ובאה לידי ביטוי באופנים שונים. במקומות רבים משתמשים חז"ל לצורך מדרש הפסוקים בניסוח "אל תקרי X אלא Y". במסכת ברכות אומרים חז"ל על הפסוק מישעיהו "וְרַב שְׁלוֹם בָּנָיִךְ" - "אל תקרי בניך אלא בוניך". והנה, במגילת ישעיהו שנמצאה בקומראן התגלה לראשונה נוסח שאכן גורס "ורב שלום בוניך". מממצא זה ניתן להעריך כי לפחות בחלק מהשימושים בשיטת "אל תקרי" מתבססים חז"ל על הבדלי גרסה ממשיים שעמדו לפניהם. המקור המפורש העיקרי המשקף מציאות זו של גיוון טקסטואלי נמצא בספרי דברים (ולאחריו במסכת תענית שבתלמוד הירושלמי ובמקומות אחרים):
”מְעֹנָה אֱלֹהֵי קֶדֶם”: שלש ספרים נמצאו בעזרה, אחד של מעוננים ואחד של היא היא ואחד נקרא ספר זעטוטין. באחד כתוב "מעון אלהי קדם" ובשנים כתיב "מעונה אלהי קדם"; ביטלו חכמים את האחד וקיימו את השנים. באחד כתוב "וישלח את זעטוטי בני ישראל" "ואל זעטוטי", ובשנים כתוב "וישלח את נערי בני ישראל" "ואל אצילי בני ישראל"; ובטלו חכמים את האחד וקיימו את השנים.
במקביל, גם בעולם הנוצרי הייתה מודעות למציאות זו של ריבוי נוסחים. אבות הכנסייה עסקו רבות בניסיון לברר את נוסחו המדויק של המקרא, ולכל הפחות להציג את עיקרי ההבדלים שבין הגרסאות. המפעל הנוצרי הבולט בהיבט זה היה ההקספלה שערך אוריגנס, ובה שישה טורים של נוסחים ותרגומים שונים של המקרא. בחיבורו אף ציין אוריגנס את מספר חילופי הנוסח הקיימים בין תרגום השבעים לנוסח העברי. גם עבודתו של פרשן המקרא הנוצרי הירונימוס במאה הרביעית כללה התייחסות לשאלות הנוסח.
מאוחר יותר, לקראת סופו של האלף הראשון לספירה, עסקו בעלי המסורה בבבל ובארץ ישראל (בייחוד בטבריה) בהגהה ובהעתקה מדוקדקות של הנוסח ובבניית מנגנון מורכב לשימור הנוסח שזכה לכינוי 'נוסח המסורה'.
לכל הפעולות הללו, יהודיות ונוצריות כאחד, נקודת מוצא אחת, והיא ההנחה בדבר קדושתו של הטקסט המקראי לאותיותיו. הגיוון הטקסטואלי נתפס כשיבוש במסירה הפוגע בקדושתו של המקרא. ממילא, ברירת גרסאות ושימור הנוסח שנתפס כתקין הפכו למשימה דתית בעלת חשיבות גבוהה. חשיבות זו ניכרת גם מהעובדה שבבית המקדש הועסקו מגיהים מקצועיים. דבריו של התנא רבי ישמעאל ממחישים עד כמה נתפסה מלאכה זו כחיונית:
בני, הוי זהיר שמלאכתך מלאכת שמים היא, שמא תחסר אות אחת או תייתר אות אחת, נמצאת אתה מחריב את כל העולם כולו.
תולדות ביקורת נוסח המקרא > 'ביקורת הנוסח' בימי הביניים

כנאמר לעיל, שיטת חז"ל בשאלות הנוסח נטתה לכלל ההלכתי של הליכה אחר הרוב. לאורך השנים, הכרעת נוסח המקרא על פי רוב עדי הנוסח הייתה הגישה הרווחת בין פוסקי ההלכה והפרשנים.
הן פוסקי הלכה והן פרשני המקרא היהודיים בימי הביניים עסקו במידה מסוימת בשאלות נוסח. באחת מתשובותיו עוסק ר' שלמה בן אדרת (הרשב"א) בשאלה האם יש לתקן את הנוסח הנמצא לפנינו בהתאם לנוסחים שונים במקצת המשתקפים בתלמוד. במספר מקומות אף ניכר כי גם נוסח המקרא שהחזיקו בידיהם הראשונים עצמם שונה מהנוסחים הרווחים בימינו. במסכת שבת דף נ"ה ע"ב מונה ר' עקיבא איגר ב"גיליון הש"ס" שורה ארוכה של גרסאות המצויות בספרות חז"ל ושונות מהנוסח העומד לפנינו. רד"ק הסביר את חילופי קרי וכתיב במקרא כתולדה של שיבושים שחלו במסירת הנוסח. לשיטת רד"ק, גלות בבל חוללה אנדרלמוסיה טקסטואלית והביאה לריבוי ספקות באשר לנוסח המקרא. מצב זה הצריך את אנשי כנסת הגדולה להכריע על פי רוב הספרים שעמדו לפניהם ובמקרים מיוחדים לציין נוסחים חלופיים כקרי ולא כתיב או ככתיב ולא קרי. בהתאם לשיטתו, מתייחס רד"ק בפירושיו למרבית החילופים הללו ומסביר את הרקע לשתי הגרסאות. בפירושיו מרבה רד"ק לברר את הנוסח באמצעות 'ספרים מדויקים' שהחזיק ברשותו. עם זאת, עדיפותם של עדי הנוסח העבריים הייתה מכרעת בעיניו והוא שלל כל חילוף נוסח שמקורו בתרגומים של המקרא.
בעולם הנוצרי נפל העיסוק בבירורי נוסח בחלקם של אנשי כמורה ונזירים במסגרת עבודתם בהעתקת ספרי המקרא.
תולדות ביקורת נוסח המקרא > ביקורת הנוסח בעת החדשה > מהדורות ביקורתיות של המקרא

החומר הרב שאספה ביקורת הנוסח מפוזר בספרים, במאמרים ובקבצים שונים. המהדורה הביקורתית השלמה היחידה של המקרא היא סדרת BH (ביבלייה הבראיקה) ו-BHS (ביבלייה הבראיקה שטוטגרטנזיה) הגרמנית שהתפרסמה לאורך המאה העשרים בכמה מהדורות, הרביעית והשלמה האחרונה שבהן הותקנה בין השנים 1968–1976 ויצאה בכרך אחד בשנת 1977. מהדורה זו מציגה את נוסח המסורה על פי כתב יד לנינגרד, ומתחתיו מבחר חילופי גרסאות והצעות תיקון. מהדורה חמישית של הביבלייה הבראיקה, בשם Biblia Hebraica Quinta (בקיצור: BHQ), אמורה להחליף את BHS; כרך ראשון ממהדורה זו יצא בשנת 2004 ונכון לשנת 2012 ראו אור שישה כרכים ובהם עשרה מכ"ד ספרי התנ"ך. על מהדורה מקיפה בהרבה עמלים חוקרי מפעל המקרא שבאוניברסיטה העברית בירושלים מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. ממהדורה זו יצאו לאור נכון ל-2023 הכרכים ישעיה, ירמיה ויחזקאל. כרך המחזיק את ספרי תרי עשר מצוי בשלבי הגהה סופיים, וצוות המפעל עוסק עתה בהתקנת המהדורה לספר יהושע.
כתב העת היחיד בעולם המוקדש לשאלות נוסח המקרא ונושאים קרובים, Textus, יוצא גם הוא בהוצאת מפעל המקרא בירושלים מאז שנת 1960 ובו מדור עברי ומדור לועזי. נכון ל-2017 התפרסמו 26 גיליונות של כתב העת.
עדי הנוסח העיקריים של המקרא > עדי נוסח עבריים > נוסח המסורה ונוסחים "קדם מסורתיים"

עדי הנוסח העבריים למקרא משמשים כנקודת הייחוס לכל עיסוק בביקורת הנוסח. בתוכם, מוענק מעמד הבכורה לנוסח המסורה ולטקסטים הקדם מסורתיים. הכינוי "נוסח המסורה" כולל קבוצה שלמה של למעלה מ-6,000 כתבי יד ומקורות אחרים, מרביתם מימי הביניים. גיבוש הנוסח המצוי בכתבי יד אלה הסתיים אמנם סביב המאה העשירית, בעיקר על ידי פעילות משפחת בן-אשר בטבריה, אך שורשיו קדומים הרבה יותר. נוסח מסורה של ממש החל להתגבש בראשית ימי הביניים, אך שורשיו קדומים יותר, כפי שמעידות המגילות הקומראניות הכתובות בכתב העברי העתיק ומשקפות את הנוסח שלימים ייקרא נוסח המסורה. מלבד עדי הנוסח הישירים, משתקף נוסח המסורה גם בכתבי חז"ל, וכן במרבית התרגומים המבוססים עליו כגון הפשיטתא, הוולגטה ועוד. נוסח המסורה נדפס לראשונה בשנת 1488 בסונצ'ינו שליד מילאנו, אך הנוסח הקובע ביותר בעולם היהודי ובעולם המחקר הוא זה של המהדורה השנייה של מקראות גדולות שנדפסה בשנים 1524–1525 בידי יעקב בן חיים אבן אדוניהו בבית הדפוס של דניאל בומברג בוונציה, כפי שהוגהה במשך השנים. רק בדורות האחרונים החלו להתפרסם מהדורות מדעיות שאינן מבוססות בעיקרן על מקראות גדולות; בכללן יש למנות את מהדורת BHS ואת תנ"ך "עדי" המבוססים על כתב-יד לנינגרד, ואת מהדורת קאסוטו, מהדורת ברויאר, ומהדורת מפעל המקרא.
נוסח המסורה כולל בתוכו כמה מרכיבים: אותיות, ניקוד, סימנים וסימונים שונים, טעמים והערות מסורה. הרכיבים נוספו על ידי סופרים, נקדנים ואישים אחרים המכונים באופן כללי "בעלי המסורה".
עדי הנוסח העיקריים של המקרא > עדי נוסח עבריים > נוסח המסורה ונוסחים "קדם מסורתיים" > האותיות

תשתית האותיות של נוסח המסורה מתועדת כבר במגילות מדבר יהודה, למעלה מאלף שנים לפני פעילותם של בעלי המסורה בטבריה. כל המגילות המקראיות שנמצאו במצדה משקפות אף הן את נוסח המסורה. השוואה בין כמה מהמגילות הללו לבין דפוסים מודרניים של התנ"ך מגלה הבדלים זעירים בלבד.
ניתן להצביע על שלושה שלבים בהתפתחות תשתית האותיות של נוסח המסורה:
השלב הראשון, שראשיתו אינה ידועה וסופו בחורבן בית שני, מתאפיין בריבוי הבדלים בין עדי נוסח שונים ממשפחה זו, בעיקר הבדלי כתיב אך גם הבדלי תוכן, קטנים בדרך כלל.
התקופה השנייה משתרעת על פני רובו של האלף הראשון לספירה, מחורבן בית שני ועד המאה ה-8. היא מתאפיינת בקיבעון טקסטואלי מסוים. בראשית תקופה זו, במהלך המאה השנייה, הפכה תשתית האותיות של משפחת נוסח זו לתשתית המקובלת הבלעדית בכל קהילות ישראל, כאשר כל הקבוצות ששימרו מסורות טקסטואליות אחרות פרשו מן היהדות (השומרונים והנוצרים) או חדלו מלהתקיים (אנשי קומראן). משהפך נוסח המסורה לטקסט המוסכם בעם ישראל, ניכרת המגמה שלא לשנות בו דבר, אף לא בפרטים זעירים. באופן זה, מספר חילופי הגרסה, שלא כדרך הטבע, הלך והצטמצם, וכך מנציח נוסח המסורה כמעט במדויק את נוסח המקרא כפי שהיה מקובל בחוגים מסוימים בעת מסוימת. הממצאים הקיימים מתקופה זו הם מגילות מתקופת מרד בר כוכבא ושרידים מהגניזה הקהירית.
התקופה השלישית, שסופה עם המצאת הדפוס בתום ימי הביניים, מתאפיינת בקיבעון טקסטואלי כמעט מוחלט. גם ההבדלים שניתן למצוא בין מקורות שונים מתקופה זו הם הבדלים ושיבושים מאוחרים שבדרך כלל אינם משקפים מסורות קדומות.
אין עדות מכרעת לטובת ההשערה שהתקיים אי פעם אבטיפוס אחד ויחיד של נוסח המסורה. מסייעת להשערה זו האחידות הפנימית הגבוהה של קבוצת עדי נוסח המסורה. אחידות זו ניכרת ברמת הדיוק הגבוהה במרבית ספרי המקרא מחד גיסא, וכן דווקא באופיו המשובש מעט, לעומת עדים אחרים, של ספר שמואל בכל כתבי היד של נוסח המסורה מאידך גיסא. עם זאת, גם בתוך קבוצת נוסח המסורה קיימים הבדלים בתשתית האותיות. חלק מסוים מהבדלי הגרסה מתועדים בנוסח המסורה עצמו - אם בהערות המסורה המעירות על חילופי אותיות בין "מדינחאי" (בעלי מסורה מן המזרח, כלומר בבל) לבין "מערבאי" (בעלי מסורה מן המערב, ארץ ישראל), אם בהערות קרי וכתיב וסבירין, ואם בשינויים זעירים בין כתבי יד ממוצא שונה.
עדי הנוסח העיקריים של המקרא > עדי נוסח עבריים > נוסח המסורה ונוסחים "קדם מסורתיים" > הניקוד והטעמים

מטרתו של הניקוד היא לקבוע את אופן הגיית הכתוב באמצעות שימוש בסימונים מוסכמים לתנועות השונות, אשר נעדרות מן הכתב העיצורי. בנוסף נועד הניקוד להסיר ספקות אפשריים ולבטל קריאות חלופיות של הכתוב. מערכות הניקוד השונות לא נוצרו לפני המאה ה-6. ראיה לאיחורו של הניקוד היא העובדה כי במגילות מדבר יהודה אין זכר לכל צורת ניקוד, למעט השימוש באימות קריאה. למעשה, משמש הניקוד גם כדרך מסוימת לפרשנות. השוואה לעדי נוסח אחרים מצביעה על מסורות חלופיות לאלו שהיו בידי הנקדנים. כך, בעוד את תשתית האותיות שבישעיהו, כ"ד, כ"ג, מנקדים בעלי המסורה כך: "וְחָפְרָה הַלְּבָנָה וּבוֹשָׁה הַחַמָּה", פסוקים אלה נקראו על ידי המתרגם של תרגום השבעים כך: "וְחָפְרָה הַלְּבֵנָה וּבוֹשָׁה הַחׁמָה". מלבד דוגמה זו, המשקפת מסורות שונות באשר לכתוב, הלבישו לעיתים הנקדנים פרשנות לא טקסטואלית באמצעות הצמדת ניקוד לא מקובל על תשתית אותיות קשה או חריגה. כך למשל מנוקדת תמיד התיבה "ירושלם" כך: "יְרוּשָׁלִַם", כאילו נכתב "ירושלים".
ידועות שלוש או ארבע שיטות ניקוד שונות. עם השנים נזנחו שתי שיטות הניקוד העליון, הבבלית והארץ־ישראלית, ואת מעמד הבכורה קיבל, כמעט בכל עדות ישראל, הניקוד הטברני התחתון. בתוך הניקוד הטברני גופו התקיימו לפחות שתי מסורות משפחתיות, זו של משפחת בן נפתלי וזו של משפחת בן אשר. מסורת בן אשר, המתועדת בכתר ארם צובא, בכתב יד לנינגרד ועוד, היא למעשה המסורת המשתקפת בכל מהדורות המקרא בנות זמננו. בעבר נטען על ידי מבקרי הנוסח כי הניקוד הטברני מייצג צורות מלאכותיות, אך עם השנים הוברר כי לכל היותר מייצג ניקוד זה צורות הגייה מאוחרות אך ודאי לא מומצאות. כיום יש גם הטוענים כי הניקוד הטברני משקף מסורת הגייה שהתקיימה - לא באופן בלעדי אמנם - כבר בימי בית שני.
גם טעמי המקרא, הכוללים סימונים שונים סביב הטקסט, נועדו לציין את היחס התחבירי שבין מילות הפסוק לצד תפקידיהם המוזיקליים וההטעמתיים. טעמי המקרא מביאים לידי ביטוי פרשנות מסוימת, לעיתים עתיקת יומין, בהבנת הטקסט המקראי ורבים מפרשני ימי הביניים נזקקו לטעמי המקרא בדברי פרשנותם לכתובים.
עדי הנוסח העיקריים של המקרא > עדי נוסח עבריים > נוסח המסורה ונוסחים "קדם מסורתיים" > סימנים שונים בטקסט

מלבד סימני הניקוד והטעמים כולל נוסח המסורה סוגים שונים של סימונים בתוך הטקסט ומסביבו, מרביתם עתיקים.
חלוקת הטקסט - בעולם העתיק נהגו לחלק טקסטים ארוכים ליחידות על ידי יצירת הפסקות ראשיות ומשניות. חלוקה זו קיימת גם במקרא והיא החלוקה העתיקה ביותר שלו, הניכרת גם במגילות הקומראניות (בקרבה של כ-80% לחלוקה העכשווית). במסורת העברית מכונות יחידות אלו כ"פרשיות פתוחות" ו"פרשיות סתומות". מיקומן של ההפסקות שונה בין כתבי היד במידה מסוימת, אך מרבית כתבי היד המאוחרים מסכימים עם רשימת הפסקאות שמנה לימים הרמב"ם. בשלב מאוחר יותר חולק המקרא לחלקים קטנים יותר המכונים "פסוקים" וכוללים טקסט באורך הנע בין מספר מילים לעשרות בודדות של מילים. חלוקה זו לא סומנה על ידי מרווח בטקסט או בנקודתיים אלא באמצעות שימת טעם מסוים ("סילוק") בתיבה האחרונה של הפסוק. במרבית המקרים מסכימות שתי מערכות החלוקה הללו לפרשיות ולפסוקים, והחלוקה לפסוקים נראית כתת-חלוקה של הפרשיות, אולם ישנו מספר לא מבוטל של מקרים שבהם ישנה התנגשות בין שתי המערכות. התנגשויות אלו, שכשני שלישים מהן מתקיימות דווקא בספר שמואל, קרויות "פיסקא באמצע פסוק".
סימונים בגוף הטקסט - כמשתקף במקורות יווניים, כבר בעולם העתיק תוחמו קטעים מסוימים בתוך טקסט באמצעות האות סיגמא והאות סיגמא כשהיא הפוכה (אנטיסיגמא). מטרת הסימון הייתה להודיע לקורא כי מקומו הנוכחי של הטקסט התחום איננו מתאים. ברבות הימים הפך סימון זה לסימון הידוע כיום כסוגריים. גם במקרא, בפרשת "ויהי בנסוע הארון" ובספר תהלים, פרק ק"ז, ישנו סימון עתיק - "נו"נין הפוכות", שלהם דמיון גרפי מסוים לסיגמא היוונית. בספרי (במדבר פ"ד) דנים חז"ל בסימון זה ויש מהם הסובר כי ניקוד זה בא להעיד ש"אין זה מקומו" של הקטע. מלבד קטעים ארוכים יחסית אלו, ישנם עוד 15 מקומות אחרים במקרא בהם מסומנות נקודות מעל האותיות. מחיקת אותיות באופן מכוון על ידי מעתיק באמצעות נקודות מוכרת ממקורות יווניים, רומיים, נמצאה במגילות מדבר יהודה וייתכן שאף עולה ממקורות חז"ל אך המסורה מציינת מקומות אלה כ"אותיות מסופקות" בלבד. בשניים מהמקרים מתועד חיסורן של אותיות אלו בעדי נוסח אחרים.
סימונים מחוץ לטקסט והערות המסורה - התופעה הנפוצה ביותר של סימונים מסורתיים מחוץ לטקסט היא של סימוני כתיב וקרי (בין 848 ל-1,566 הופעות). בתחילה הועברה המסורת על סימונים אלו בעל פה או ברשימות חיצוניות, שהקדומות שבהם הידועות לנו מובאות בתלמוד. בתקופת המסורה הונהג סימון צורת הקרי בשולי הגיליון. ישנם גילויים שונים לתופעה כגון "קרי תמידי" (למשל בשם ה'), "קרי ולא כתיב" (הוספת מילה שאינה כתובה בטקסט), "כתיב ולא קרי" (הנחיה לקורא לדלג על תיבה הכתובה בטקסט), ועוד. במחקר ישנן כמה דעות עיקריות באשר למהות התופעה. יש הסוברים כי צורות הקרי נוספו על ידי בעלי המסורה במטרה לתקן את הצורה הכתובה המשובשת, ישנם הסוברים כי צורת הקרי מייצגת חילוף גרסה מתועד בכתובים שביקשו בעלי המסורה לציין וישנם הסוברים כי צורת הקרי מייצגת מסורת קריאה שמעמדה שווה ערך לזו של מסורת הכתיבה המיוצגת בכתיב.
עדי הנוסח העיקריים של המקרא > עדי נוסח עבריים > מגילות מדבר יהודה

בין שנת 1947 לשנת 1965 התגלו באזור ים המלח, ב-11 מערות בחרבת קומראן ובאתרים נוספים סמוך לחוף ים המלח, כמו בנחל מורבעאת, בנחל חבר, בנחל צאלים ועל המצדה (מתחת לרצפת בית הכנסת). קטעים מתוך קרוב לאלף מגילות מקראיות ואחרות, מרביתן כתובות בעברית ומיעוטן בארמית וביוונית. החל משנת 1955 החלו הממצאים להתפרסם באופן מסודר בסדרת DJD, ופרסומם הושלם בשנת 2006. ממצאים אלה הקדימו את מצאי העדויות הטקסטואליות של המקרא בעברית בכאלף שנה וסייעו בביסוס קדמותו של נוסח המסורה, אך גם במתן אמון רב יותר בתרגומים העתיקים כגון תרגום השבעים, בעקבות מציאת ממצאים עבריים התומכים ברבות מגרסאותיו. בנוסף, סייעו המגילות להכרת נוסח המקרא ומנהגי הסופרים בימי בית שני. הטקסטים שנמצאו בקומראן הונחו ככל הנראה על ידי אנשי הכת ששכנה במקום (ייתכן איסיים) במה ששימש אולי כספרייה. על פי ממצאים ארכאולוגיים, המקום היה מיושב למן אמצע המאה ה-2 לפנה"ס ועד שנת 68 לספירה. חלק מהמגילות נכתבו בקומראן עצמה, אך חלקן נכתבו במקומות אחרים והובאו לקומראן, בכללן מגילות שתיארוכן הוא מן המאה ה-3 לפנה"ס. מתוך כל המגילות ושרידיהן ניתן לזהות חלקים של 172 מגילות מקראיות שונות.
מרבית השרידים הם של קטעים קצרים ביותר, אך ישנם גם קטעים ארוכים יותר, והמפורסמת שבהם היא מגילת ישעיהו השלמה. בקומראן נמצאו שרידים כמעט מכל ספרי המקרא; הנפוצים שבהם הם ספרי תהלים, דברים, ישעיהו, בראשית ושמות, שמספר העותקים שלהם מהווה כ-60% מהמספר הכולל של המגילות המקראיות שנמצאו. רוב המגילות כללו ספר אחד, אך ישנן מגילות הכוללות שני ספרים מתוך התורה, ולחלופין - קטעים קצרים יותר מספר שלם, כגון מגילה שכללה את שירת האזינו או קבצים של פרקי תהלים נבחרים. כמעט כל המגילות נכתבו בכתב אשורי, אך נמצאו גם 12 מגילות בכתב העברי הקדום. שלא במקרה, 11 מהן כוללות את ספרי התורה, אך האחרונה, במפתיע, היא של ספר איוב.
לא ניתן להצביע על מאפיינים ייחודיים לכלל המגילות המקראיות שנמצאו בקומראן, הואיל וחלקן לא נכתב כלל על ידי אנשי הכת, אך ניתן להבחין בתוכן בקבוצה מוגדרת של מגילות מקראיות בעלת מאפיינים ייחודיים בהיבטי הכתיב (נטייה לכתיב מלא במיוחד), הלשון (צורות ייחודיות כגון צורת "קטלתמה" לנוכחים או כינויים פרודים מוארכים - הואה, היאה, אתמה וכדומה) ומנהגי הסופרים, באופן השווה למגילות הלא-מקראיות הכיתתיות שנמצאו באתר. מגילות אלו, המוגדרות כמגילות שנכתבו בשיטה "הקומראנית", מתאפיינות גם בגישה חופשית יחסית לעריכת תיקונים ושינויים בטקסט. את כלל המגילות המקראיות שנמצאו בקומראן מחלק עמנואל טוב לחמש קבוצות:
טקסטים קדם מסורתיים - מגילות המסכימות עם נוסח המסורה בשיעור גבוה (40%).
טקסטים קדם שומרוניים - מגילות המשקפות את תכונותיו האופייניות של החומש השומרוני (5%).
טקסטים הקרובים למקור העברי המשוער של תרגום השבעים (5%).
טקסטים שנכתבו בשיטה הקומראנית (20%).
אחרים - טקסטים שלא ניתן לאפיין בדרך כלשהי, ואין ביניהם קרבה פנימית (35%).
עדי הנוסח העיקריים של המקרא > עדי נוסח עבריים > עדויות נוספות

בנוסף למגילות, קיימים בידינו כמה ממצאים המעידים בעקיפין על נוסח המקרא. בין מקורות אלה ניתן למנות את לוחיות ברכת כהנים, לוחיות מכסף שהתגלו בכתף הינום בירושלים המתוארכות לשנת 600 לפני הספירה בקירוב, ובהן פסוקי ברכת כהנים בנוסח מעט שונה מזה של נוסח המסורה. ממצא נוסף הוא פפירוס נאש מראשית הספירה, שהתגלה במצרים וכולל נוסח אקלקטי של עשרת הדיברות ושל פרשיית שמע ישראל, וכן תפילין ומזוזות שנמצאו במדבר יהודה. מלבד ממצאים אלה ידועים לנו שמותיהם של ספרים ונוסחים רבים שאבדו בעת העתיקה ובימי הביניים כגון "ספר הללי", "ספר בבלי" ועוד.
עדי הנוסח העיקריים של המקרא > עדי נוסח עבריים > עדויות נוספות > ספר התורה של סוורוס ותורתו של רבי מאיר

בחיבור יהודי מהמאה השלישית לספירה מסופר שאלכסנדר סוורוס, קיסר רומא בשנים 222 - 235, נתן במתנה לבית כנסת ברומא ספר תורה שנבזז מירושלים בשנת 70. במספר מקורות יהודיים מימי הביניים מובאים חילופי נוסחים המיוחסים לספר תורה זה. כמו כן, במדרש אגדה קדום, מתוארים שינויים בנוסח התורה שנמצאו ב'תורתו של רבי מאיר' ונאמרו בדרשותיו, ולפחות אחד מהם תואם את הנוסח המיוחס לספר התורה הקדום. לדברי ג'ונתן סיגל, אף שינויים אלו מקורם באותו ספר תורה. מהמקורות השונים הוא ליקט 33 חילופי נוסחאות, שבחלקם קשה לקבוע מהו בדיוק החילוף, אך באופן כללי ניתן לזהות בהם התרופפות של האותיות הגרוניות וחילופים של אותיות דומות, המזכירים בחוסר הדיוק שלהם את מגילת ישעיהו שנמצאה בקומראן.
עדי הנוסח העיקריים של המקרא > התרגומים העתיקים למקרא

באלף הראשון לספירה תורגם המקרא לכמה מהשפות הנפוצות באותה עת. הנוסח העברי שעמד ביסוד התרגומים הללו קרוב במידה רבה לנוסח המסורה, אך מספר ההבדלים איננו מבוטל כלל ועיקר. שיחזור הנוסח שהיה מונח (Vorlage) לפני המתרגם עשוי לסייע במלאכת ביקורת הנוסח הואיל ולתרגומים אלה קיימים ממצאים כבר מהמאה השנייה לפני הספירה. בשחזור המצע העברי נתקלים החוקרים בכמה קשיים ועבודה זו דורשת היכרות טובה עם סגנונם של המתרגמים. הקושי העיקרי נעוץ בממד הפרשנות ההכרחי שבמלאכת התרגום, אם בפרשנות לשונית מתחייבת ואם בפרשנות מרחיבה, מדרשית או כזו הנמנעת מהגשמת האל. כמו כן, מלבד שיבושי העתקה רגילים, ניתן למצוא בתרגומים שיבושים הנובעים מטעויות בקריאת הטקסט המקורי או בשיבושים הנוגעים לשפת התרגום. כמו כן, מלבד פרשנות או שיבושים הנופלים בשוגג, קיימת גם האפשרות לפיה המתרגם שינה במכוון מהמקור שהיה לפניו מטעמים פוליטיים, איזוטריים או אחרים. קשיים אלה ואחרים מובילים להנחת היסוד הגורפת כי כל עוד קיימת זהות בין התרגום לנוסח המסורה ברמת התוכן יש לשער כי הייתה זהות גם מבחינה מילולית. עם זאת במקרים רבים ניתן לזהות כי לפני המתרגם עמד נוסח השונה מזה של נוסח המסורה, ובמקרים מסוימים ניתן אף להעריך כי מדובר בשיבוש שנפל דווקא בנוסח המסורה שלפנינו. לעיתים נמצא לתרגום סיוע עברי מחוץ לנוסח המסורה, כגון במגילות קומראן ועוד.
עדי הנוסח העיקריים של המקרא > התרגומים העתיקים למקרא > תרגום השבעים ועיבודיו

תרגום המקרא ליוונית, המכונה "תרגום השבעים", הוא תרגום שהוכן על ידי יהודים ולשימושם, בתהליך שהחל עם תרגום התורה במאה השלישית לפנה"ס ונמשך בתרגום יתר ספרי המקרא ועיבודם בארבע מאות השנים הבאות, בעיקר באלכסנדריה שבמצרים. לדעת מרבית החוקרים, לכל אחד מספרי תרגום השבעים היה במקור נוסח מתורגם אחד. חשיבותו של תרגום השבעים לחקר נוסח המקרא נובעת מכך שהוא משקף נוסח עברי השונה במידת מה מנוסח המסורה. העובדה כי חלקים גדולים מתרגום השבעים נעשו כתרגום מילולי נאמן למקור מסייעת להבחין בהבדלי הגרסאות שבין מצעו העברי לנוסח המסורה. יש מהספרים בהם נראה שככל שהתרגום אכן נאמן למקור, הרי שעמד לפני המתרגם נוסח השונה במידה רבה מאוד מזה הנמצא לפנינו בנוסח המסורה, כך באשר לספרים כמו ירמיהו, יחזקאל ודניאל.
שמו של התרגום משקף את המסורת בדבר תרגום התורה או המקרא כולו ליוונית על ידי 70 או 72 זקנים. שלא כמו בנוסח המסורה, מסודרים הספרים בתרגום השבעים בשלוש חטיבות על פי סוגתם הספרותית - חוק והיסטוריה, שירה וחוכמה, נבואה. כמו כן, כולל תרגום השבעים תרגום לספרים עבריים אחרים ("הספרים החיצונים") וחיבורים אחרים שנכתבו במקורם ביוונית (ספר "חכמת שלמה" ואחרים). העדים של תרגום השבעים רבים ומגוונים, המוקדמים שבהם כתובים על פפירוסים מן המאה השנייה לפנה"ס ונתגלו בארץ ישראל ובמצרים. מגילות הכוללות את תרגום השבעים נמצאו גם בקומראן. שלושת כתבי היד השלמים החשובים של תרגום השבעים הם מהמאות הרביעית והחמישית לספירה וסימונם A, B ו-S.
במרוצת המאות הראשונות לספירה נוצרו כמה עיבודים יהודיים לתרגום השבעים שערכו תיקונים ושינויים בנוסחו של תרגום השבעים. המניעים ליצירת העיבודים היווניים הללו היו מגמה לקרב את נוסח תרגום השבעים לנוסח המסורה, וכן מגמה להתרחק מהנוסח המזוהה עם הכנסייה הנוצרית. בין העיבודים המוקדמים החשובים יש למנות את עיבודיהם של עקילס הגר, סומכוס (לגביו אין ידוע האם היה יהודי, גר, שומרוני או נוצרי) ותיאודוטיון. באמצע המאה ה-3 ערך אוריגנס חיבור בן שישה טורים ("הכספלה") ובו כלל את נוסח המקרא בעברית, בתעתיק ובארבעה תרגומים יווניים שהשלישי ביניהם הוא תרגום השבעים. העיבוד החשוב המאוחר ביותר הוא עיבודו של לוקיאנוס מאנטיוכיה (250–312).
עדי הנוסח העיקריים של המקרא > התרגומים העתיקים למקרא > תרגומים ארמיים

עם היחלשות השפה העברית בסוף ימי בית שני, נתפס מקומה על ידי הארמית, שהפכה לשפת הדיבור העיקרית בקרב יהודים. במסגרת זו תורגמו ספרי המקרא לארמית, תחילה בעל פה, ולאחר מכן על הכתב. במסורת חז"ל מיוחס התרגום הראשון לארמית כבר לעזרא הסופר. הממצא העתיק ביותר הקיים בידינו הוא קטעי תרגום לספרי איוב וויקרא מקומראן. באופן כללי, הנוסח העברי שעמד בבסיסם של תרגומים אלה קרוב מאוד לנוסח המסורה. במסורת היהודית הרבנית זכו התרגומים למעמד מיוחד ובהוצאות רבות של המקרא נדפסים התרגומים לארמית לצד הטקסט העברי. התרגום המפורסם ביותר הוא תרגום אונקלוס לתורה שעל פי מסורת חז"ל הוכן על ידי אונקלוס הגר במאה השנייה לספירה. במחקר חלוקות הדעות לגבי זמנו (יש המקדימים אותו למאה הראשונה ויש המאחרים אותו למאה החמישית) ומקומו (בבל או ארץ ישראל). התרגום מאופיין בהיצמדות לפשט, למעט נטייה לפרשנות דרשנית בקטעי השירה בתורה. באופן כללי הנוסח שלו כמעט זהה לנוסח המסורה וקיימים בו ככל הנראה כמה מאות חילופי נוסח זעירים. תרגומים חשובים אחרים הם תרגום יונתן לנביאים, תרגומים ירושלמיים (שיוחסו בטעות ליונתן בן עוזיאל) לתורה ותרגום לכתובים.
עדי הנוסח העיקריים של המקרא > התרגומים העתיקים למקרא > תרגומים נוספים

הפשיטתא, תרגום לשפה הסורית הקרוב לנוסח המסורה. בבסיסו, ככל הנראה, תשתיתה של פרשנות יהודית. על פי המסורת, נערך התרגום במאה הראשונה לספירה עם קבלת הנצרות על ידי אבגר מלך אורהי.
הוולגטה, תרגום לטיני של המקרא המבוסס על נוסח זהה כמעט לנוסח המסורה. התרגום נערך על ידי אב הכנסייה הירונימוס (שכתב גם פירוש למרבית ספרי המקרא) בין השנים 390 ל-405. משמעות שמו "Vulgata" (=הנפוצה) מעידה על תפוצתו הרבה. בשנת 1546 הוכרה הוולגטה על ידי הכנסייה הקתולית כנוסח המוסמך של כתבי הקודש.
העתקת ספרי המקרא ומסירתם

במאה ה-19 החלו החוקרים לשחזר בדרכים שונות את שיטות ההעתקה והמסירה של ספרי המקרא. החוקרים התבססו על המתואר בכתובים מקראיים ועל כתבי יד מימי הביניים, פפירוס נש, עדויות חז"ל בסוגיה ועוד. גילוין של מגילות מדבר יהודה שפך אור חדש גם על סוגיה זו.