stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיקה יהודית
מסביב לתקופת האמנציפציה ולאחריה > האמנציפציה

השירה בבתי הכנסה חידשה את פניה במערב אירופה של נפוליאון וכחלק מתהליך האמנציפציה ליהודים. על פי צו הקיסר משנת 1808 כונסה אספת נכבדי היהודים, כדי להביע נאמנות לקיסר ולכונן מוסדות מרכזיים, ובראשם קונסיסטוריה שתקום בכל מחוז שבו אוכלוסייה יהודית של 2,000 איש. רפורמות אלו הורחבו גם לאזורים שצרפת כבשה, כגון ממלכת וסטפאליה. הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה, שבראשה עמד ישראל יעקבסון, הנהיגה, בתקופת קיומה הקצרה, שינויים תקדימיים בפולחן ובמנהגים היהודיים. יעקבסון נחשב לאחד ממבשרי היהדות הרפורמית.
יעקובסון ייסד בתי כנסת לפי שיטתו בזסן ובקאסל, שבהם שרו מקהלות בליווי עוגב. לאחר נפילת נפוליאון עבר יעקובסון לברלין, שם המשיך במאמצי הרפורמה שלו. הוא פתח חדר תפילה בביתו הפרטי בשנת 1815, ושנתיים לאחר מכן עבר לבית הכנסת הפרטי של יעקב הרץ בר, אביו של המלחין ג'אקומו מאיירבר. זמן קצר לאחר מכן החלה תנועת הרפורמה להתפשט לערים אחרות, בהן פרנקפורט (1816), המבורג (1817) ולייפציג. לבאי בית הכנסת בהמבורג הדקלום המלודי של התפילות וטקסטים מקראיים נראה מיושן, ובמקום זה החלו לקרוא בפשטות בקול רם. כמה רבנים, מהונגריה ומאיטליה, בהם הרב ההונגרי אהרון חורין, פרסמו ב-1818 חיבורים הלכתיים שהגנו על השימוש בעוגב בנימוק שנגינה בו אינה מהווה הליכה בחוקות הגויים; כולם התבססו במידה מסוימת על דברי רבי יוסף קולון לפיהם איסור זה חל רק על דברים שאין בהם טעם או על דברים שיש בהם פריצות וחוסר צניעות. לאחר מהפכות אביב העמים, בשנת 1848, הותקנו עוגבים גם בבתי כנסת שמרניים אחדים, ובשנת 1933 נעשה שימוש בעוגב ב-74 קהילות יהודיות בגרמניה. בארץ זו היה הכלי לסלע מחלוקת, ועל בוגרי בית המדרש לרבנים בברלין נאסר לכהן בקהילות שהתקינו אותו. בבריטניה ובצרפת, לעומת זאת, הוא התקבל על ידי הרבנויות האורתודוקסיות. מראשית השימוש בו הוא תופעל בדרך כלל על ידי גוי של שבת; ב-1845, בוועידת פרנקפורט של התנועה הרפורמית, התקבלה דעת הרב שמואל הולדהיים כי מאחר שהנגינה היא חלק מרכזי בתפילה, המחליפה את עבודת הקורבנות שלא הייתה מושפעת מאיסורי השבת, גם יהודי יכול לעשות זאת.
מסביב לתקופת האמנציפציה ולאחריה > החזנות

החזנות באירופה התפתחה במיוחד במאות ה-16 וה-17, בהשפעת הרנסאנס, ושאבה מוטיבים מוזיקליים מהמוזיקה הקלאסית שהייתה כבר ממוסדת. בתקופת ההשכלה במאה ה-18 כבר ניכרה חלוקה ברורה בין החזנות המזרח אירופית בה ניכרה השפעתה של הניגון החסידי רווי הרגש, לבין החזנות המודרנית של מערב אירופה, עם השפעתה של המוזיקה הקלאסית הכבדה. המודרניזציה השפיעה גם על המעטפת החיצונית: החזן הולבש בבגדים מיוחדים, ובתי כנסת רבים העמידו לצידו מקהלה ששרה בסגנון שנשמע כנסייתי.
במאה ה-19 החלו גם החזנים במערב אירופה להתארגן מקצועית, ופרסמו כתבי עת שונים: "החזן היהודי" בעריכת החזן הראשי של ברומברג אברהם בלאושטיין, יצא לאור בשנים 1879–1898, ו"העיתון האוסטרו הונגרית לחזנים", שנוסד על ידי יעקב באואר, יצא לאור בשנים 1881–1902. מורשתו המוזיקלית של החזן והמלחין האוסטרי שלמה זוּלצר, המכונה לעיתים "אבי החזנות המודרנית", מוסיפה להדהד בין כותלי בתי הכנסת עד היום. עם זאת, על אף הפעילות הרבה שרחשה סביב השירה בבית הכנסת, האטרקטיביות של מקצוע החזנות פחתה בקרב יהודי מערב אירופה. החסר התמלא על ידי מהגרים ממזרח אירופה, במיוחד לאחר פרעות הסופות בנגב באימפריה הרוסית, שפרצו בעקבות רצח הצאר אלכסנדר השני בשנת 1881.
התקופה משלהי המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20 נחשבת ל"תור הזהב" של החזנות האשכנזית. פרחו בה חזנים ידועי שם כמו יוסל'ה רוזנבלט, משה קוסביצקי, מרדכי הרשמן, זבולון קוורטין, זיידל רובנר, יוסף שליסקי, לייב גלאנץ, ואחרים. קטעי החזנות המקוריים שחיברו מהווים עד היום את ה"קאנון" של החזנות האשכנזית, וחזנים רבים תרמו את גרסתם לקטעים אלה. בנוסף, במהלך המאה ה-19 עסקו לראשונה חזנים ומוזיקולוגים בתיעוד המסורת המוזיקלית שבעל פה ובאיסוף שירים. המשימה הורחבה בתחילת המאה ה-20 והחלה לכלול היבטים מדעיים וכן את המוזיקה של יהודי המזרח. אחד הבולטים שבהם היה המוזיקולוג אברהם צבי אידלסון (1882-1938), שפרסם את תוצאות מחקריו בחיבורו החשוב והעיקרי "אוצר נגינות ישראל". אידלסון היה פעיל גם כמלחין וגם עיבד ממנגינה חסידית את השיר המפורסם הבה נגילה.
מסביב לתקופת האמנציפציה ולאחריה > בישיבות ליטא

המתנגדים בליטא ביכרו את לימוד התורה על פני עבודת ה' הלבבית החסידית וכך מסורת הנגינה הייתה מצומצמת, למעט ניגונים לזמירות השבת והחג. לאחר קום תנועת המוסר באמצע המאה ה-19, התפתחה מסורת נגינה של שירי דבקות והשתפכות הנפש גם בחלק מישיבות ליטא. בישיבת נובהרדוק, ששילבה בתוך לימודיה את לימוד המוסר בשיטה ייחודית, נהגו הבחורים להתבודד ביערות על מנת להתעמק במחשבות מוסר ולקנות את מידת הביטחון. תחת השפעה זו נכתבו שירים רבים, להם הולחנו מנגינות, בדרך כלל בעלות אופי מריר ומיוסר. בין המפורסמות שבהן, היא המנגינה למילים "מה יתרון לאדם". עם מחברי הניגונים נמנו הרב דוד בודניק מקנשין שכיהן כראש ישיבת נובהרדוק ('די ליכט'), הרב והמשורר אייזיק גרייבסקי ממנהלי הישיבה ('בצאת נובהרדוק מעם אדום'), רבי משה חיים מביליניץ ('דער גרעניץ') ורבי ניסן צלינקר ('די וועלט', 'נאר דער תורה לעבן').
הרב ברוך בר ליבוביץ' הלחין ניגונים רבים, ולימד אותם לבחורי הישיבות במינסק בתקופת מלחמת העולם הראשונה. רבי חיים סולובייצ'יק אף נהג לבקר את ניגוניו. גם בישיבת סלובודקה עודד הסבא מסלבודקה את נושא השירה. הרב אפרים אשרי תיאר את השירה בחדר האוכל בליל שבת, שהייתה נמשכת אחרי הסעודה, כשעוברים ושבים היו נעצרים להקשיב. מסורת הנגינה נמשכה אף לאחר עליית הישיבה לחברון ובהמשך בירושלים. השיר המפורסם ביותר מישיבת סלובודקה הוא שירו המלנכולי של הרב אברהם אליהו קפלן, "שקעה חמה".
בישיבת פוניבז', בהוראת המשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין, לא הושרו כלל שירים אף לא בסעודות שבת, כך גם נעימת התפילות, אף בימים הנוראים, הייתה מונוטונית, כנוסח ישיבת טלז, לעומת ישיבת חברון, בה נעימת תפילות ימים נוראים הייתה משולבת במנגינות רבות, ובסלסולים חזניים. שתי מסורות אלו, של פוניבז' וחברון, נפוצות בבתי כנסת רבים שהוקמו על ידי יוצאי הישיבות אך ברוב הישיבות בישראל ישנה שירה מפותחת בסעודות השבת החל משירים מסורתיים, ניגונים חסידיים ומוזיקה חרדית מודרנית. באופן לא רשמי, בחורים רבים עורכים "קומזיצים" או "זיצים" בהם שרים שירים שונים. בישיבת באר יעקב הדגיש ראש הישיבה, הרב משה שמואל שפירא, את נושא השירה ונהג להתאסף עם הבחורים ולשיר עמם מלחניו, מלחני רבי ברוך בר ליבוביץ' ושירים שהיו מושרים בישיבת וולוז'ין, ששימשה אב טיפוס למבנה הישיבות הליטאיות שבאו אחריה. כך גם בישיבת רבנו חיים ברלין בברוקלין של הרב יצחק הוטנר, שהיה נוהג לשיר עם תלמידיו. בין ניגוניו מפורסם השיר "בלבבי משכן אבנה". בין הניגונים הליטאיים הידועים: "טובים מאורות" ו"ברוך אלוקינו" לשמחת תורה, המוכר כיום גם כשיר הילדים פרעה בפיג'מה. שירים שונים ממסורות ליטא נרשמו על ידי חוקרי מוזיקה יהודית כמו מאיר שמעון גשורי ואברהם משה ברנשטיין.
מוזיקה יהודית אמנותית ופופולרית (1800–2000) > בצפון אפריקה ובמזרח התיכון

הקולוניאליזם האירופי בצפון אפריקה ובמזרח התיכון במאה ה-19 העניק ליהודים מעמד בטוח יותר, ויצר הזדמנויות חדשות עבור אמנים יהודים בערים הגדולות של אזורים אלה. בעקבות ההתפתחות של תעשיית ההקלטות והבידור, גברה המעורבות של מוזיקאים יהודים בחיי המוזיקה המסורתית, שפיקדו, במקביל, על ההתעוררות של מוזיקה חילונית פופולרית.
עם המבצעים הבולטים של הסגנון האלג'יראי במאה ה-20 נמנים הזמרים אדמונד אטלן, הכנר סילבן גרנסייה ובנו אנריקו מסיאס שזכה להצלחה גדולה בצרפת. בתוניסיה פעלו בין היתר ראול ז'ורנו, חביבה מסיקה, סימון אמיאל (יליד מצרים) ואשר מזרחי שהגיע מירושלים והקליט גם שירים חילונים. עם מבצעי המוזיקה הפופולרית במרוקו נמנים, בין היתר, זוהרה אלפסיה וסמי אלמגריבי. האחרון, שהושפע מזמר יהודי בולט אחר מאלג'יריה, סלים הללי, זכה גם להצלחה בקהילות מהגרים של יהודי מרוקו בצרפת, קנדה וישראל. באזור הבלקן, בלט הפייטן והחזן חיים מנחם בכר ("חיים אפנדי"), שהיה מראשוני המקליטים מוזיקה יהודית ליטורגית בחברת תקליטים מסחרית.
השתתפות היהודים בתרבות הפופולרית בארצות האסלאם מהמאה ה-20 ואילך, הייתה אחד מסימנים רבים להיחלשות החיים היהודיים המסורתיים וסמכות ההנהגה הדתית. במקרים מסוימים אף נאלצו אמנים יהודים להתאסלם כמתכון להגיע לפסגת ההצלחה, כמו הזמרת המצרית לילה מוראד. אלה שסירבו נאלצו לעיתים לעזוב את מולדתם, כגון הרב יצחק אלגזי, שהיגר בשנות ה-30 לדרום אמריקה. כניסיון להדוף את ההשפעות החיצוניות, ואת ההשתתפות המרובה של יהודים במופעים מוזיקליים בבתי קפה, התירו רבנים מסוימים לאמנים כמו דוד בוזגלו להרכיב טקסטים מקודשים ללחני התקופה הפופולריים.
מוזיקה יהודית אמנותית ופופולרית (1800–2000) > באירופה > בתקופה הרומנטית

במהלך המאה ה-19 השתלבו מוזיקאים יהודים במידה הולכת וגדלה במוזיקה האמנותית שרווחה במערב אירופה. היינריך היינה, במאמרו "על התיאטרון הצרפתי", התייחס אמנם לפליקס מנדלסון כאל "היורש הלגיטימי לכס המלוכה של מוצרט", אולם החברה הנוצרית התייחסה בדרך כלל למוזיקאים היהודים כנטע זר. פרט לריכרד וגנר, שהביע עמדה אנטישמית בוטה במאמרו היהדות במוזיקה, הפגינו גם מוזיקאים הנחשבים ליברליים יותר זלזול כלפי עמיתים היהודים. כך למשל כונה איגנץ מושלס "הנער היהודי הזה" במכתב ששלח איגנץ שופאנציג לבטהובן בשנת 1823, והיינריך מארשנר כינה את הפסנתרן הפולני קארל טאוסיג "היהודי הקטן", וכתב על "זיוף המוזיקה של היהודים" במכתב ששלח לאשתו.
חמשת המלחינים היהודיים הגדולים בתקופה הרומנטית באו מרקע תרבותי יהודי ברור והזדהו כיהודים: ג'אקומו מאיירבר (1791-1864), ז'אק פרומנטל הלוי (כתב את "היהודייה"), פליקס מנדלסון ("אליהו"), ז'אק אופנבך וגוסטב מאהלר. על אף שהתבססו בחלק מיצירותיהם על מוטיבים יהודיים, נראה כי אף אחד מהם לא ניסה להביע את האתוס היהודי דרך המוזיקה דווקא. בנוסף גילו מספר מלחינים יהודים בולטים בני המאה ה-19 עניין חולף בנושאים יהודיים היסטוריים או דתיים. בהם ניתן למנות את שארל-ולנטן אלקאן, קרל גולדמארק, פרדיננד הילר, יוזף יואכים, יצחק נתן (מנגינות עבריות) ואנטון רובינשטיין.
גם מלחינים לא יהודים השתמשו בנושאים אלו, ובכללם בטהובן, מקס ברוך (כתב את "כל נדרי" ו"מחזור שירים עבריים"), ז'יל מאסנה, מודסט מוסורגסקי, גאורג פרידריך הנדל ("יהודה המכבי" ו"ישראל במצרים (אורטוריה)"), מוריס ראוול ("קדיש"), סרגיי פרוקופייב ("פתיחה על נושאים עבריים"), דמיטרי שוסטקוביץ' ("מן השירה היהודית העממית", "באבי יאר"), איגור סטרווינסקי ("סימפוניית תהילים"), באך ("באלאדות אברהם ויצחק"), זולטאן קודאי ("תהילים הונגריים"), קאמי סן-סנס (האופרה "שמשון ודלילה") וג'וזפה ורדי ("שירת העבדים העבריים"). טקסט יהודי ששימש מלחינים רבים בכל התקופות הוא מגילת איכה.
מוזיקה יהודית אמנותית ופופולרית (1800–2000) > בארצות הברית > לפני מלחמת העולם השנייה

בעקבות חיסולו של הצאר הליברלי יחסית אלכסנדר השני ופרוץ הסופות בנגב, החלו גלי הגירה אינסופיים של יהודי רוסיה מחוץ למדינה. היעד העיקרי שלהם היה ארצות הברית, שכונה בפיהם "די גאלדענע מדינה" (ארץ הזהב). עד שנת 1900 הגיעו כחצי מיליון פליטים ממזרח אירופה לצפון אמריקה, ובין השנים 1900–1924 הגיעו מיליון ורבע נוספים. רבים מהם החלו ליטול בהדרגה חלק פעיל בחיי התרבות הפופולרית בארצות הברית, בעיקר במטרופולין ניו יורק, שם התיישבו ברובם הגדול. חלקם פנו לתיאטרוני יידיש בלואר איסט סייד, אך מרכזי היצירה העיקריים שבהם פעלו יוצרים יהודים מתבוללים היו סמטת טין פאן וברודוויי. שני השירים המפורסמים ביותר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היו "א יידישע מאמע" (1925) של ג'ק ילן, והשיר "ביי מיר ביסטו שיין" של שלום סקונדה. לשירים אלה ועוד רבים היו השפעה משמעותית על כלל הטעם המוזיקלי הפופולרי בארצות הברית.
רוב המלחינים היהודים בסמטת טין פאן, בהם אוסקר המרשטיין, ריצ'רד רוג'רס, יפ הרבורג וג'רום קרן ביקשו להיות מזוהים עם האמריקאיות והחלום האמריקאי ולא עם היהדות דווקא. עם זאת, ניתן לזהות השפעה של מקורות יהודיים בלחן שכתב, למשל, המלחין ג'ורג' גרשווין לשיר "It Ain't Necessarily So" מתוך האופרה פורגי ובס, שכולל מוטיבים של נוסח אשכנז לתפילת "ברכו" שמושמעת בתחילת ברכות התורה, וגם בשירו "Porgy, I's your woman now" ניתן לזהות את השטייגער של תפילת "אדוני מלך". השיר "לו הייתי רוטשילד", המושר באחד מהמחזמרים היחידים בברודוויי שעסקו בנושאים יהודיים, "כנר על הגג" של ג'רי בוק, מכיל אף הוא מאפיינים בולטים של שטייגער אדוני מלך, ועושה שימוש בהברות חוזרות ונשנות המזכירות את נוהל הזמרה המקובל בניגון החסידי. כמו כן כללו כמה מהשירים המוקדמים של אירווינג ברלין נושאים יהודיים. בשנת 1927 הופק הסרט זמר הג'אז, שהיה הסרט הראשון שהכיל פסקול מתמשך, ושכלל שירי חזנות ומסורת רבים.
מוזיקה יהודית אמנותית ופופולרית (1800–2000) > בארצות הברית > לאחר מלחמת העולם השנייה

זרם ההגירה מאירופה התגבר לאחר השואה; רבים מהאוכלוסייה היהודית, שמנתה לאחר השואה כשני שלישים ממספר היהודים לפני המלחמה, עברו לצפון אמריקה, שם ניסו מלחינים יהודים להתמודד עם הטראומה של השואה. בין הבולטים שבהם היה ארנולד שנברג, שכתב את הליברטו ל"ניצול מוורשה" (1947), קנטטה דרמטית המתארת את הקרב האחרון בגטו ורשה, והמסתיימת בהכרזת "שמע ישראל". יצירתו האחרונה של שנברג, "ממעמקים", שואבת השראה מנעימות חסידיות ומבוססת על עשרה מזמורי תהילים. בניגוד לשנברג, שהתבסס על כללי הסריאליזם, ביסס המלחין ליאונרד ברנשטיין את הסימביוזה האמריקאית-יהודית שלו על טונאליות. הדבר בא לידי ביטוי ברבות מיצירותיו, ובכללם הסימפוניות "ירמיהו", "עידן החרדה", "קדיש" (שמכילים כולם אלמנטים של טעמי המקרא ומזמורי תפילה), "מזמורי צ'יצ'סטר" (בעברית), הבלט "הדיבוק" (הכולל התייחסויות לנומרולוגיה הקבלית), "חליל" ותפילת "השכיבנו". כמו כן היה ברנשטיין בין 29 מלחינים אחרים שהשתתפו בפרויקט "מוזיקת בית הכנסת של מלחינים בני זמננו", שלכבודו הזמין החזן דוד פוטרמן 38 יצירות לתפילת ערב שבת.
מספר רב מאוד של מלחינים יהודים אמריקאים שפעלו לפני ובמחצית השנייה של המאה ה-20 השיגו הכרה בינלאומית. חלקם הביעו במידה זו או אחרת את המקורות היהודיים במוזיקה שלהם. עם הבולטים שבהם נמנים הוגו וויסגל, אחד המלחינים המצליחים ביותר של האופרה האמריקאית שכתב גם לחנים לתפילות בתי כנסת (כתב את "תפילות ערב", 1986-1996), לזר ויינר, מהחלוצים בשירה היידית האמנותית, בנו יהודי וויינר, הרמן ברלינסקי, מהיוצרים המובילים בתחום של מוזיקת עוגב יהודית, סטיב רייך ("תהילים", 1981), המלחינה מרים גדעון, וקורט וייל, ששילב את הג'אז ביצירות הליטורגית שלו.
בוב דילן וסיימון וגרפונקל נמנים עם אמנים יהודים אמריקאים רבים שאמנם לא הסתמכו ישירות על מקורות יהודיים, אך בחלק משיריהם ניכרת השפעה של המוזיקה היהודית העממית. בעשור הראשון של המאה ה-21 זכה להצלחה זמר הרגאיי היהודי-אמריקאי מתיסיהו, שמיזג בשיריו מוטיבים חסידיים יהודיים עם רגאיי, פופ, והיפ הופ.
מוזיקה יהודית אמנותית ופופולרית (1800–2000) > בארץ ישראל

מספר היהודים שחיו בארץ ישראל העות'מאנית גדל משמונת אלפים איש בשנת 1839 לשמונים אלף איש ערב מלחמת העולם הראשונה. אוכלוסייה זו השתייכה ברובה גדול לקהילה קטנה ואדוקה שנודעה בשם "היישוב הישן", שהתיישבה בארבע ערי הקודש של צפת, טבריה, ירושלים וחברון. בשנות ה-80 החלו גלי הגירה ראשונים של יהודים אדוקים מתימן, ושל יהודים מונעי מוטיבציה לאומית מאירופה. אלו התיישבו ביישובים חדשים ועסקו גם בתרבות חול.
מוזיקה דתית בימינו

בעשורים האחרונים של המאה ה-20 נוספו כלי נגינה שונים לליווי התפילה, כגון גיטרות שהכניסו חזנים ליברליים שהושפעו מהמוזיקה העממית. חזנים ומנהיגים רפורמיים כמו דבי פרידמן הציגו מוזיקה חדשה בתפילה, הן בעברית והן באנגלית. הקהילה האורתודוקסית התרחקה במידת מה מהעסקה של חזנים מקצועיים כמובילים יחידים של התפילה (החזן והמלחין החרדי יוסלה רוזנבלט היה בין הידועים שבהם), ועודדה במקום זאת השתתפות פעילה של המתפללים. בהשפעת המסורת המוזיקלית של התנועה החסידית, הלחין הרב שלמה קרליבך מאות ניגונים לשימוש הן בתוך ומחוץ לבית הכנסת, וקהילות מכל הזרמים משתמשים במוזיקה שלו על מנת להעצים את חוויית התפילה. לקרליבך הייתה תרומה חשובה להתפתחות בעשור הראשון של המאה ה-21 של תת-הסוגה מוזיקה יהודית מקורית, המשלבת תכנים מסורתיים עם יצירה מקורית של אמנים מקצועיים, המונים בעיקר חוזרים בתשובה, דתיים מבית, אמנים יהודים מהתפוצות כמו גם אמנים חילונים ישראלים.
עם השנים פחת מספרם של חובבי החזנות ובקרב הציבור הדתי והחרדי החליפה המוזיקה החסידית את מקומה של החזנות הקלאסית. בשנים האחרונות יש פריחה מחודשת לחזנות, ובכמה ערוצים דתיים, בהם "רדיו קול חי", מוקדשות לה תוכניות מיוחדות במתכונת "פרקי חזנות".
לקריאה נוספת

אמנון שלוח, המורשת המוזיקלית של קהילות ישראל, תל אביב: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1985.
עקיבא צימרמן, יצחק אלפסי, ברון יחד: מעולם החזנות והמוזיקה היהודית, תל אביב: הוצאת ארכיון החזנות המרכזי, 1988.
יששכר פטר, אליעזר אסתרין, מוזיקה יהודית בפולין בין שתי מלחמות עולם, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1992.
פניה פנלון, תזמורת על תנאי, הוצאת עידנים, 1980.
מאיר שמעון גשורי, הניגון והריקוד בחסידות: לכל דורותיה, למן התגלות רבי ישראל בעש"ט ויסוד החסידות עד היום, בתוך אנציקלופדיה של החסידות, תל אביב: הוצאת נצח, 1955-1959.
יעקב מזור, הניגון החסידי בפי החסידים (2 תקליטורים), בעריכת אדווין סרוסי, ירושלים: הוצאת המרכז לחקר המוזיקה היהודית, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2009
אבנר בהט, מוזיקה יהודית: שער לאוצרותיה וליוצריה, ספריית חיים הילל בן ששון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"ב 2011.
מוזיקה יהודית, אנציקלופדיה יודאיקה
מוזיקה יהודית, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים
אמיתי אחימן, חסידיסטוק – כל התוכניות, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי
מבחר מאמרים במדור 'מוזיקה ודת' בתוך קובץ המחקרים מוזיקה בישראל, עיונים - סדרת 'נושא' (2014), בעריכת מ' וולפה, ג' כ"ץ וט' פרילינג, הוצא' מכון בן-גוריון, אונ' בן-גוריון
הסדנא לידע ציבורי

| --- | --- |
לוגו העמותה
 מדינה:  ישראל 
 יושב ראש:  אגם רפאלי
 מנכ"ל:  דורית חיזי
 www.hasadna.org.il
 
הסדנא לידע ציבורי היא עמותה רשומה העוסקת בהגברת השקיפות של השלטון בישראל, קידום ממשל פתוח על ידי הנגשת מידע ממשלתי באמצעות כלים טכנולוגיים באינטרנט ועידוד דיון ציבורי אזרחי באמצעות ידע פתוח.
הסדנא נוצרה כחממה טכנולוגית למיזמי קוד פתוח, מתוך שאיפה לשכפל את הצלחת מיזם "כנסת פתוחה", שנבנה על מנת להנגיש לציבור את פעילות הכנסת. העמותה נוסדה בשנת 2011 לאחר שכנסת פתוחה (2009) והתקציב הפתוח (2010) כבר עלו לאוויר, על מנת לתמוך בכלים נוספים. לאחר "כנסת פתוחה", הסדנא עסקה ועודנה עוסקת במיזמים נוספים, בהם התקציב הפתוח, המפקח הכללי – מעקב טרכטנברג, התקציב המקומי הפתוח, אזרחים פותחים את ועדת הכספים ועוד.
לסדנא כ־20 אנשים הפועלים במספר פרויקטים. חלקם מתנדבים וחלקם שכירים או פרילנסרים.
מיזמים פעילים של הסדנא > כנסת פתוחה

כנסת פתוחה הוא אתר אינטרנט מבוסס קוד פתוח שמטרתו לשפר את השקיפות השלטונית בישראל, לחשוף את פעילות הכנסת לציבור ולהפוך את המידע לנגיש יותר. האתר אוסף מידע גולמי ממקורות שונים (בעיקר אתר הכנסת וכן מקורות מידע רשמיים אחרים) ומציג אותו בדרכים מועילות לנוחות המשתמש. המטרה העיקרית של יוצרי האתר היא להקים אתר חלופי עצמאי לאתר הכנסת, כיוון שלטענתם אתר הכנסת אינו נוח לחיפוש ולא עובד עם דפדפנים פופולריים, ואין בו מידע מספק על פעילותם הפרלמנטרית של חברי הכנסת, באופן שיאפשר לציבור להעריך את פעילותם.
אתר כנסת פתוחה נכתב במקור על ידי עפרי רביב ובני דאון וחברים אחרים בקבוצת PyWeb-IL, קבוצת מפתחי פייתון ישראליים. סביב כתיבתו התגבשה הסדנא לידע ציבורי. האתר כתוב בשפת פייתון ועל גבי ג'אנגו.
אחד האתגרים המשמעותיים בפרויקט הוא העדר ממשק סטנדרטי לשליפת מידע מאתר הכנסת, והיעדר אוטומציה במנגנוני העלאת המידע החקיקתי לאתר הכנסת. מסיבות אלה, נאלץ אתר כנסת פתוחה להיעזר באמצעים היוריסטיים, ובמיקור המונים לשליפת נתוני החקיקה והצגתם באתר.
מיזמים פעילים של הסדנא > מפתח התקציב

מפתח התקציב (ידוע גם כ"התקציב הפתוח") פותח כאתר אינטרנט שמטרתו להנגיש את נתוני תקציב מדינת ישראל. הוא נכתב על ידי אדם קריב, מושון זר-אביב ואחרים.
האתר מאפשר לקבל נתונים מלאים של תכנון וביצוע בכל סעיפי התקציב השונים החל משנת 1992 בהסתמך על נתונים שמספק משרד האוצר, וכן מספק ממשק נוח להשוואת הנתונים הללו. הוא נחשף לציבור במרץ 2011. היוזמה לחשיפת הנתונים היא של השר מיקי איתן. מיזם זה כתוב בשפת פייתון וב-GWT ומפותח באתר GitHub. עם הזמן התפתח הקוד והוא משקף לא רק את תקציב המדינה אלא גם נתוני ביצוע, נתונים מרשם החברות, ממנהל הרכש הממשלתי, מרשם האגודות העות'מאניות ועוד. האתר משמש אזרחים, אקטיביסטים, חוקרים וכן את ממשלת ישראל. הקורס המסביר כיצד להשתמש בקוד נקרא "תקציביזם".
מיזמים פעילים של הסדנא > מפתח הרכש החברתי

מפתח הרכש החברתי פותח בהובלת משרד רוה"מ וגוינט אלכא, ומבוסס על תשתיות מפתח התקציב. האתר מספק תמונה מקיפה של השירותים החברתיים הניתנים במיקור חוץ ומפרט את השירותים השונים תוך אפשרות לפילוחים שונים, וכן ניתן למצוא בו מידע ופירוט לגבי התקציב, הגופים המפעילים והליכי הרכש של כל שירות. האתר נועד לתת תמונת מאקרו על השירותים החברתיים וגם מידע מיקרו על כל שירות בפני עצמו. האתר מיועד לספק מידע למשרדי הממשלה המנהלים את השירותים החברתיים, למפעילי שירותים חברתיים קיימים ופוטנציאלים אשר יוכלו ללמוד על השוק ועל ההליכים המכרזיים שעשויים להיות רלוונטיים עבורם, ולציבור הרחב המתעניין בנושא, ובפרט לחוקרים ומומחים העוסקים בתחום.
מיזמים פעילים של הסדנא > פנסיה פתוחה

האתר מציג את אפיקי ההשקעות של קופות הפנסיה והגמל ואת הכסף של החברים בהן. באתר ניתן לשלוף מידע על הקצאת הנכסים של הקופות, להשוות ביניהן ולנתח את הנתונים על ציר זמן. הנתונים שמוצגים בפנסיה פתוחה לקוחים מהדו”חות המפורסמים על ידי הגופים המנהלים של קרנות הפנסיה. הדו”חות מתפרסמים בסוף כל רבעון, ופנסיה פתוחה מעדכנת את מאגר הנתונים שלה לאחר מכן. נכון ל-2017, מקיף האתר רק את הנתונים של חברת מגדל. בעתיד הקרוב, פנסיה פתוחה תקיף את כל שוק הפנסיה: קרנות פנסיה, קופות גמל וביטוחי מנהלים.
מיזמים פעילים של הסדנא > ספר החוקים הפתוח

ספר החוקים הפתוח הוא אוסף החוקים מתוך נוסחים רשמיים של משרדי הממשלה או מנוסחי ‘רשומות’, שנאספים ומרוכזים יחדיו בספר בוויקיטקסט. פלטפורמת ויקי מאפשרת להוסיף בקלות קישורים בין החוקים השונים. כך, יכולים הקוראים לעיין בנוסח החוק, ובלחיצת עכבר לעבור לחוקים המוזכרים בנוסח.
מיזמים פעילים של הסדנא > דאטאבוס (תחבורה ציבורית פתוחה)

פרויקט דאטאבוס הוא פלטפורמה פתוחה לנתוני זמן אמת על איכות קווי התחבורה הציבורית בישראל. האתר אוגר ומנתח נתוני זמן אמת של נסיעות אוטובוסים, ומנגיש אותם כדי לבדוק איחורים, עומסים ורמת דיוק של קווים.
מיזמים פעילים של הסדנא > יע"ד - יער עירוני דיגיטלי

פרויקט יע"ד עוסק בבניית תשתית הנתונים הלאומית של עצי הרחוב בישראל, כבסיס לקידום החלטת ממשלה 1022 בפרט ובמטרה לקדם החלטות מבוססות נתונים והנגשת המידע לרשויות ולציבור בכלל. בסוף 2024 כלל ממשק הצפייה של האתר נתונים עבור קרוב ל-3 מיליון עצי רחוב בישראל.
מיזמים פעילים של הסדנא > Data City

פרויקט מוניציפלי שמטרת קידום טרנספורמציה דיגיטלית ברשויות המקומיות על ידי פתיחת מידע לציבור באופן נגיש ויעיל, מה שמאפשר איגום משאבים בין רשויות שונות על מנת למנוע מצב בו כל רשות צריכה לפתח תשתית נפרדת בעצמה, וניצול יתרונות של אזוריות
מיזמים פעילים של הסדנא > יודעת

מרכז ידע לאומי בנושא נשים ומגדר בישראל שפותח במימון משרד המדע, בהובלת מרכז שוות במכון ון ליר, ובשותפות עם מרכז שמואל נאמן ומנגיש לציבור את מדד המגדר, וכן ספריית מקורות, סטטיסטיקה מגדרית ומיפוי ארגונים הפועלים בתחום.
מיזמי עבר > קורונה צ'טבוט

במרץ 2020, עם ההתפרצות הראשונה של מגפת הקורונה, חברה הסדנא לידע ציבורי לפרופ' ערן סגל ממכון ויצמן, לפיתוח צ'אטבוט שאפשר איסוף יעיל של מידע מהציבור אודות תסמיני נגיף הקורונה כדי לנבא עבור הרשויות המקומיות ומשרד הבריאות את מוקדי ההתפרצות הבאים. הבוט זכה לפופולריות רבה וסייע להכלת התפרצויות קורונה בשלבים מוקדמים, למשל באילת, עד שהתייתר בשל שיפור ביכולת הדיגום.
מיזמי עבר > תב"ע פתוחה

האתר מאפשר גישה קלה לנתוני תוכניות בנין עיר של רשויות עירוניות שונות. האתר נועד לקהל הרחב, ולא דורש הכרת מספרי גושים או התמצאות במונחי בנייה ותכנון. בלחיצה על המפה או הכנסת כתובת המשתמש יכול למצוא בקלות תוכניות באזור מסוים, להוריד מסמכי תכנון או להגיע ישירות לדפי התוכנית באתר מינהל מקרקעי ישראל לקבלת פרטים נוספים.
מיזמי עבר > כיכר המדינה

אתר כיכר המדינה מרכז את פעילות חברי הכנסת ברשתות החברתיות. בכיכר המדינה הפעילות מוצגת לפי מפלגות, נושאי השיחה, ואפשרויות נוספות. מטרת האתר היא לחזק את הקשר בין הנבחרים לציבור, וכן לוודא כי חברי הכנסת מקיימים את הבטחותיהם לאזרחים.
מיזמי עבר > רכבת פתוחה

אתר רכבת פתוחה מנתח את המידע אודות שעות יציאה והגעה לתחנות של רכבות, על מנת לשתף את הציבור בתפקוד של רכבת ישראל ולגרום לה לשפר אותו.
מיזמי עבר > ANYWAY

אתר שמציג על גבי מפה אינטראקטיבית נקודות מיקום ומידע (שמקורו בנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה) על תאונות דרכים עם נפגעים, ומאפשר לגולשים להגיב ולפתח דיון בפתרונות אפשריים באזור המגורים או הנסיעה שלהם. זאת במטרה להציף פתרונות מהשטח על ידי נהגים והולכי רגל, ברמה המקומית והארצית.
מיזמי עבר > המפקח הכללי - מעקב טרכטנברג

אתר זה עלה לרגל שנה לפרסום דו"ח ועדת טרכטנברג, ולראשונה הציג לציבור את כלל ההמלצות השונות של הוועדה ואת הסטטוס הנוכחי של כל המלצה.
ייחודו של האתר הוא בייצור רב שיח בין עמדת הממשלה לגבי סטטוס היישום, לבין עמדת ארגונים אזרחיים (התאחדות הסטודנטים וצוות ספיבק-יונה).
האתר הוקם בשיתוף עם השר מיכאל איתן וצוות המשרד לשיפור השירות לציבור. צוות הפרויקט כלל את אדם קריב, מושון זר אביב ומור רובינשטיין.
מיזמי עבר > אזרחים פותחים את ועדת הכספים

לאחר שהתקציב ה (דו-)שנתי מאושר על ידי הכנסת, ועדת הכספים של הכנסת אחראית על הקצאות התקציבים בפועל. המיזם אזרחים פותחים את ועדת הכספים נועד להציג את המידע על החלטות הוועדה. המסמכים לא היו זמינים לציבור. במסגרת המיזם סרקו מתנדבים מסמכים של החלטות הוועדה מארכיון הכנסת. מטרת המיזם כעת היא לקרוא את תוכנם ולשלב את המידע בתוך אתר כנסת פתוחה.
ראו גם

המשמר החברתי
חופש המידע