ארץ רופרט
תביעת הבעלות של חברת מפרץ הדסון

ב-1670, כאשר הוענק לחברת מפרץ הדסון, תחת נגידותו של הנסיך רופרט, על ידי צ'ארלס השני, מלך אנגליה, הצ'רטר המלכותי, הוא כלל את "הבלעדיות על הסחר בכל הימים, המצרים, המפרצים, הנהרות, האגמים, הערוצים, והפיורדים, בכל קו רוחב שבו הם יהיו, ששוכנים בין הכניסה למצר שידוע כמצר הדסון, יחד עם כל האדמות, הארצות והטריטוריות שעל החופים שתחומים על ידי הימים, המצרים, המפרצים, האגמים, הנהרות והפיורדים שהוזכרו לעיל, שאינם נמצאים כעת בבעלות של אף אחד מנתינינו, או בבעלותם של נתינים של כל נסיך נוצרי או מדינה נוצרית. כל השטחים האמורים יחשבו מעתה והלאה כאחת מאחוזותינו או אחת ממושבותינו באמריקה וייקראו בשם ארץ רופרט". הצ'רטר המלכותי הגדיר את "הנגיד ואת החברה... ואת יורשיהם, כאדונים והבעלים האמתיים ובלעדיים של אותם שטחים, הגבולות והמקומות המפורטים ושל כל השטחים האחרים" והעניקה להם את הסמכות "להקים ולבנות טירות, ביצורים, מבצרים, מחנות, מושבות, ערים וכפרים בכל חלק או בכל מקום בגבולות אלו והנגיד והחברה, על פי שיקול דעתם, סבורים שמתאים ונחוץ". לאחר המיזוג עם החברה הצפון-מערבית (אנ') ב-1821 הורחב המונופול של חברת מפרץ הדסון לכל שטחי צפון אמריקה הבריטית כאשר נכללה בו הטריטוריה הצפון-מערבית (אנ').
"חוק ארץ רופרט" שחוקק ב-1868 על ידי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת אישר את מכירת הטריטוריה לקנדה מתוך הבנה ש"ארץ רופרט תכלול את כל הארצות והשטחים שהוחזקו או נתבעו על ידי חברת מפרץ הדסון". הגישה הרווחת באותה עת הייתה שארץ רופרט הייתה בבעלות חברת מפרץ הדסון בשל העובדה "שמההתחלה ועד הסוף חברת מפרץ הדסון תבעה את הבעלות על האדמות שמצפון לקו הרוחב 49", וטענה שהצ'רטר המלכותי וחוקים שונים של הפרלמנט העניקו לה "את כל האזורים תחת שליטה בריטית שנכללות באגן הניקוז של מפרץ הדסון". ארץ רופרט הייתה למעשה אחוזה יבשתית שהקיפה 3.9 מיליון ק"מ בליבה של אמריקה הצפונית ושהשתרעה מהאוקיינוס האטלנטי ועד הרי הרוקי ומהפרריה ועד החוג הארקטי. אפילו ראש ממשלת קנדה הראשון, סר ג'ון אלכסנדר מקדונלד ראה את ארץ רופרט ככזאת שנמכרה לקנדה: "לא ניתנו שום הסברים להסדר שעל פיו ארץ רופרט נמסרה לידי המלכה ועל כך שהמלכה העבירה את הארץ לקנדה עם אותם זכויות שהיו למתיישבים לפני כן. כל מה שהאנשים המסכנים הללו יודעים הוא שכעת קנדה רכשה את הארץ מחברת מפרץ הדסון ושהיא העבירה אותם לנו כמו עדר כבשים".
בכל אופן, מהלך זה לא הסדיר את סוגיית "הזכות הקדמונית" (Aboriginal title) על הארץ. בעת שהוענק הצ'רטר המלכותי ב-1670 לא הייתה לכתר הזכות לתת את הריבוניות על הטריטוריה שכבר הייתה מיושבת ומאוכלסת על ידי הילידים של אמריקה הצפונית. הצ'רטר המלכותי התעלם מאנשי האומות הראשונות שכבר חיו על האדמות והייתה להם ריבונות עליהם וחברת מפרץ הדסון לא קיבלה רשות מקהילותיהם קודם למשא ומתן עם קנדה שהחל ב-1856. על פי הצ'רטר המלכותי ועל פי חוק ארץ רופרט, החזיק הכתר בגישה שהוא כבר בעלי הקרקעות ושההסכמים בינו לבין החברה היו דרך מקובלת להגיע להסדר על קרקעות שהיו כבר בבעלות הכתר. בעוד שאנשי האומות הראשונות הבינו שההסכמים שיחתמו יהוו הסדר לשיתוף הקרקעות (המושג "בעלות על קרקע" לא היה מונח קיים בתרבויות האומות הראשונות), הכתר ראה בהסכמים כדרך להבטיח את הריבונות על הארץ של האנשים רק "כזכות אישית להפקת תועלת, התלויה ברצונו הטוב של הריבון", על פי ההכרזה המלכותית של 1763 ("בעת גילוי אמריקה, וזמן רב לאחר מכן, היה זה נוהג מקובל שאומות עובדות אלילים או כופרות הן אויבות נצחיות ושהנסיך הנוצרי או האומה הנוצרית הראשונים שיגלו ראשונים אדמה כלשהי ויחזיקו בה יהפכו לבעליה המוחלטים ויוכלו לפעול בה ככאלה".). התיק המשפטי "קלדר נגד קולומביה הבריטית" (אנ') משנת 1973 היה המקרה הראשון בחוק הקנדי שהכיר ב"הכרזה שהזכות הקדמונית, שידוע גם כזכות האינדיאנים, של התובעים לזכותם השבטית העתיקה כפי שתוארה לעיל, מעולם לא הופסקה באופן חוקי". פסק דין זה הוביל לדיונים נוספים על תביעות בעלות על הקרקע של הילידים .