stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יובל סטופל
קריירה מוזיקלית

לאחר שירותו הצבאי הקים עם אלי יזרלביץ' את חברת ההפקות "במה כהלכה", המתמחה בהפקות תוכן לציבור הדתי והחרדי.
עיבד והלחין עשרות שירים, בין לחניו המוכרים: "קח את שלי", "כמה טוב שנפגשנו" ו"מסלול מחדש" באלבומו של אברהם פריד. "ללבנה אמר" באלבומו של אודי אולמן. והפתיח לתוכנית "מוצ"ש חי" בהגשת מנחם טוקר.
השתתף כשחקן וכזמר לצדו של הזמר אודי אולמן, בתקליטור הצפייה לילדים "יהודים בני מלכים".
במשך שלוש שנים הגיש תוכניות שבועיות בתחנת הרדיו של ערוץ 7 ופרסם טורי ביקורת מוזיקה ברשת העיתונים קו עיתונות דתית.
סטופל משמש כמנהלו המוזיקלי של הזמר אברהם פריד. בתפקידו זה, ייצר פלטפורמה חדשה של אירוח זמרים ישראליים בהופעותיו של פריד: רמי קליינשטיין, דוד ד'אור, בעז שרעבי, יהורם גאון, אריאל זילבר, אמיר דדון, מוקי, עידן עמדי, ישי ריבו, עמיר בניון, חנן יובל, חיים משה, שלומי שבת, חנן בן ארי, אברהם טל, דני רובס, אביב גפן ונתן גושן.
לכבוד שנת היובל לירושלים, הפיק סטופל מוזיקלית את המופע "אני ירושלמי" עבור הזמר יהורם גאון.
בשנת 2019 עיבד וניצח על התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון במופעים "פריד והסימפונית", שהתקיימו בבריכת הסולטן בירושלים ובאמפי לייב ראשון לציון. בשנה זו כיהן גם כחבר ועדת פרס שר החינוך לתרבות יהודית.
מאוגוסט 2020 החל להגיש את תוכנית "מנגן לכם את היום" בימי ראשון בין השעות 21:00 ל-23:00 בתחנת הרדיו קול חי מיוזיק.
מספטמבר 2020 למאי 2021 שפט בתוכנית הריאליטי החרדית "הקול הבא". החל מינואר 2025 משמש כשופט בתוכנית המציאות "הקול החדש" המשודרת בקול חי.
בשנת 2022 עיבד וניהל מוזיקלית את שירי מקהלת הרבנות הצבאית בסדרה הצבאית המוזיקלית "שישו ושמחו" ששודרה בכאן 11.
סטופל כותב, מפיק ומשתתף במופעי "אברמ'ל טיש", בו הוא שר ומשוחח עם אברהם פריד על 40 שנות הקריירה המוזיקלית של פריד. בשנה זו גם כתב והפיק מוזיקלית את הספר "אני שר", ספר מנגן לילדים בו מושמעים שיריו של פריד.
הערות שוליים

↑  רבקי גולדפינגר, עניין אישי והפעם עם יובל סטופל, באתר ערוץ 7, 2 בנובמבר 2017
↑  אברהם פריד ורמי קלינשטיין - מתנות קטנות (עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשל"צ) | Live 2019, נבדק ב-2023-03-07
↑  תשמור על העולם - אברהם פריד ודוד דאור., נבדק ב-2023-03-07
↑  יקי הפשטיין, פריד ושרעבי שרים לשליט: "כשתחזור", באתר ynet, 28 בספטמבר 2010
↑  אברהם פריד ויורם גאון הופיעו בבריכת הסולטן • צפו, באתר רדיו גאולה, ‏11 באוגוסט 2014 (בעברית)
↑  מתכוננים לי"ט כסלו: פריד, ריבו, רזאל וזילבר בניגון "היגלה נא", באתר "סרוגים", 4 בדצמבר 2017
↑  יאיר רוזן, צפו: אברהם פריד ואמיר דדון בגירסה לשיר לבחור נכון | המחדש, באתר המחדש, ‏5 ביוני 2019 (בעברית)
↑  "יש לי חבר חדש": מוקי ואברהם פריד בדואט מרגש. צפו, באתר "סרוגים", 17 באוקטובר 2019
↑  מופע הקיץ של עיתון בשבע, בבריכת הסולטן אברהם פריד אירח את עידן עמדי וחיים משה, באתר דוס מיוזיק, ‏13 באוגוסט 2017
↑  אברהם פריד וישי ריבו בדואט מיוחד • צפו, באתר חב"ד אינפו, ‏26 בפברואר 2019 (בעברית)
↑  כשאברהם פריד שר עם עמיר בניון, באתר ערוץ 7, ‏29 ביולי 2013 (בעברית)
↑  רק תפילה אשא - חנן יובל ואברהם פריד, נבדק ב-2023-03-07
↑  ישראל כהן, אברהם פריד ושלומי שבת יחד באולפן • צפו בווידאו, באתר כיכר השבת, ‏20 בספטמבר 2015 (בעברית)
↑  שיתוף פעולה מרתק: אברהם פריד, יונתן רזאל, חנן בן ארי ונאור כרמי שרים יחד, באתר הידברות, ‏24 בדצמבר 2019 (בעברית)
1 2  פריד, טל ורובס על במה אחת בירושלים, באתר ערוץ 7, ‏31 ביולי 2017 (בעברית)
↑  נתנאל לייפר, אברהם פריד ואביב גפן בדואט היסטורי • צפו, באתר כיכר השבת, ‏20 בדצמבר 2020 (בעברית)
↑  מופע הקיץ: אברהם פריד יארח את נתן גושן בבריכת הסולטן, באתר ערוץ 7, ‏12 במאי 2022 (בעברית)
↑  יובל סטופל מנגן לכם את היום, באתר קול חי מיוזיק (בעברית)
↑   הקול הבא דיזיין סיטי I עונה 3 - פרק הבכורה!, סרטון בערוץ "הקול הבא", באתר יוטיוב (אורך: 1:44:10)
↑   תחרות המוזיקה 'הקול החדש' נפתחת עם פרק בכורה, סרטון בערוץ "קול חי", באתר יוטיוב (אורך: 01:44:55)
↑  שישו ושמחו באתר כאן 11
↑  נתנאל לייפר, ‏כשפריד דוחף 40 שנה - בשעתיים וחצי | המופע שאסור לפספס, באתר כיכר השבת, 14 במרץ 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291652805171  ISNI: 0000 0004 0293 3218  MusicBrainz: 7ff52308-0e6d-484c-b578-94fbc5516f17  VIAF: 299318039   WorldCat (עם VIAF): 299318039
דניאל בלטה

| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1969 (בן 55) כפר טדה 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  כפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים 
 
דניאל בֶּלֶטֶה (נולד ב-23 בדצמבר 1969) הוא סופר ישראלי בן העדה האתיופית, העוסק בשימור מורשתה של יהדות אתיופיה. בלטה הוא אחד הכותבים הראשונים מהעדה האתיופית שספריו יצאו לאור בשפה העברית.
ספריו

2001: "המסע הנורא" (אמהרית) – סיפור עליית יהודי אתיופיה דרך סודאן
2012: "עשן ואמיץ" (עברית) - פתגמים מתרבות יהודי אתיופיה
2013: "עשן ואמיץ 2" (עברית) - פתגמים מתרבות יהודי אתיופיה
2014: שיחון רפואי (עברי-אמהרי), יחד עם סיגל בלטה בירסאו
2015: "ראש וראש" (עברית) - מסורת אתיופית פוגשת מנטליות ישראלית
2016: "טביבאן - החכמים" (אמהרית) - תולדות יהודי אתיופיה מהמאה ה-19 עד המאה ה-20
2016: "היסטוריה של יהודי אתיופיה" (אמהרית)
2016: "עשן ואמיץ 3" (עברית) - פתגמים מתרבות יהודי אתיופיה
2017: "פצע פתוח" (עברית) - יהודי אתיופיה תחת הכיבוש האיטלקי (1941-1936)
2017: "טביבאן" (עברית) - פרקים בתולדות יהודי אתיופיה
2019: "קדוסן" (אמהרית) - ביוגרפיה של משפחת קדוסן. הספר מגולל את סיפורה של האם קדוסן שחיה עד אמצע המאה ה-19. סיפור חייה מספר את סיפור חיי הקהילה באזור קוארה וצ'ילגה.
2019: "מלידהו ועד וטזבה" (אמהרית) - ביוגרפיה של משפחת סנדקה אליאס.
2019: "הגיבור מבלסה" (אמהרית) - ביוגרפיה של מקטנן ברוק.
2020: "הגדעונים: תולדות יהודי אתיופיה והמסע לארץ ישראל" (עברית)
2020: "סיפורו של מקוננט בלטה" (עברית) - ביוגרפיה של סבו של המחבר
2021: "הפלשים האבודים" (עברית) - ספר המספר את סיפורם של 5 מבני הקהילה היהודית שיצאו מאתיופיה במאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20 לארצות אחרות ומעולם לא שבו.
2021: "יהודי קוארה ומשפחת קס אדגו נגסה"
2021: "ברוק יתיאו - תולדות משפחת ברוק יתיאו בימות"
2021: "נביאו אבא קינדה ומשפחת נגדו וצגיי מירץ"
2024: "מסע המשלחת של ד"ר דן הראל ויונה בוגלה בהרי סמיין, 3-12 בדצמבר 1963", מאמר מאת מנחם ולדמן, דב גולדפלם ודניאל בלטה
הערות שוליים

↑  נירית בן-ארי, חוכמה בבטן, אור בכד - פרויקט פתגמים, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2012
↑  דניאל בלטה, פרידה ממנהיג קהילת הטביבאן באתיופיה, שעדיין נלחמת להכרה ביהדותה, באתר "שיחה מקומית", 23 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289403905171  ISNI: 0000 0004 0208 0884  LCCN: no2012130347  VIAF: 297293250   WorldCat (עם VIAF): 297293250
המצור על אנטיוכיה (1097–1098)

מפה גאו-פוליטית של אזור המערכה נכון לסוף המאה העשרים
מפה של המצור על אנטיוכיה
בוהמון כובש את אנטיוכיה, ציור רומנטי מ-1840
גילוי הרומח הקדוש, ציור רומנטי באולם מסעי הצלב בארמון ורסאי.
המצור על אנטיוכיה וכיבושה על ידי הצלבנים היה אחד האירועים החשובים במסגרת מסע הצלב הראשון. המערכה על אנטיוכיה נחלקה לשני שלבים עיקריים: השלב הראשון נמשך מ-21 באוקטובר 1097 עד 2 ביוני 1098, ובסופו נכבשה העיר בידי הצלבנים. בשלב השני התהפכו היוצרות, וצבא מוסלמי צר על העיר במאמץ לכבוש אותה מחדש מידי הצלבנים. שלב זה ארך מ-7 ביוני 1098 עד 28 ביוני, ובסופו הביסו הצלבנים את הקואליציה המוסלמית ושמרו על שליטתם בעיר. בתום הלחימה הפכה אנטיוכיה לבירת נסיכות אנטיוכיה הצלבנית. הניצחון הצלבני במערכה שבר את יכולתם של השליטים המוסלמים בסוריה להתנגד להמשך התקדמות מסע הצלב, והדרך לארץ ישראל ולירושלים נפתחה בפני הצלבנים.
המצור, שנחשב לאחד הקשים ביותר של התקופה, היה גם המבחן הקשה ביותר שעמד בפני הצבא הצלבני במהלך מסע הצלב הראשון. הצלבנים לא הצליחו להבקיע את ביצורי אנטיוכיה ונאלצו להתמודד עם מזג אוויר קיצוני ומחסור במזון, קשיים שהעמידו בסימן שאלה את עצם קיומו של הצבא הצלבני. חוסר יכולתם של הצלבנים להכריע את המגינים מחד, וכשלונם של מגיני העיר והשליטים המוסלמים של סוריה להסיר את המצור מאידך, דחף את הלוחמים בצבאות היריבים למעשים קיצוניים. ככל שהתארך המצור כך גברה רמת האלימות והאכזריות, שהגיעה לשיא עם כיבוש העיר בטבח חסר אבחנה של חיל המצב וחלק מהתושבים. לאחר הניצחון הצלבני על הצבא המוסלמי, שצר על חומות העיר, החל תהליך, שפרופסור יהושע פראוור כותב עליו: "ייתכן שקשה לבני תמותה לעמוד במתחו של מבחן שנמשך שלוש שנים ללא הפוגה... ההשתהות סביב אנטיוכיה הייתה פשיטת רגל מוסרית של שכבת המנהיגות".
רקע > רקע היסטורי

העיר אַנְטִיוֹכִיָה, הנקראת כיום אַנְטַקְיָה (Antakya), נמצאת בנפת האטיי בטורקיה, על גדות נהר האורונטס, כ-26 קילומטר משפך הנהר לים התיכון. ערים רבות במזרח התיכון נקראו "אנטיוכיה" ועל מנת להבדיל ביניהן נקראה העיר "אנטיוכיה שעל האורונטס". נהר האורונטס הוא ברובו בלתי עביר, אך ערוץ הנחל שימש לתנועה מצפון לדרום. חשיבותה של אנטיוכיה מבחינה היסטורית נובעת מן העובדה כי העיר נמצאה על עורק מסחר ראשי המוביל מנמלי הים התיכון אל אזור הפרת והחידקל. דרכים מן הצפון ומצפון־מזרח, שנפגשות באנטיוכיה, עוברות לאורך עמק נהר אורונטס עד חמה וחומס, שם הן מתפצלות לדמשק ולסוריה, ולדרום.
החל מהמחצית השנייה של האלף הראשון לספירה עברה העיר מיד ליד במסגרת המאבק בין האימפריה הביזנטית והשליטים המוסלמים על השליטה בסוריה. במחצית הראשונה של המאה ה-11 פלשו הסלג'וקים למזרח התיכון, וב-1085 נכבשה אנטיוכיה על ידם וביצורי הביזנטים מתקופת יוסטיניאנוס הראשון חוזקו.
האימפריה הסלג'וקית לא האריכה ימים ועד מהרה התפצלה לאמירויות קטנות. גם צפון סוריה, אליה הגיעו הצלבנים, הייתה מפוצלת ומפולגת ובשליטת מספר ישויות מדיניות, שנוצרו עם התפוררות ממלכתו של מלכשאה הראשון ולאחר מותו של תתש הראשון, סלג'וקי ששלט בחלקים מארץ ישראל וסוריה. ב-1095 השליטה בסוריה התחלקה בין בניו של תתש, בחלק הצפוני שלט רידואן שליט חלב, ובחלק הדרומי דוקאק שליט דמשק. בתוך תחומי שלטונם של האחים שכנו מספר אמירויות עצמאיות, בדרך כלל בשליטת קצינים טורקיים או ראשי שבטים ערביים. אנטיוכיה, שהייתה בשטח שנמצא פורמלית בשליטת רידואן, נשלטה על ידי האמיר הטורקי-סלג'וקי יאיי סיאן (Yağısıyan), כווסל של האחרון. מערכת היחסים בין השליטים והאמירים המוסלמים בסוריה הייתה מתוחה, כאשר כל אחד נלחם באחר ומחליף נאמנות ובעלי ברית.
כיבוש אנטיוכיה היה אתגר לכוחות הנוצריים, שהשתתפו במסע הצלב הראשון, אך מיקומה האסטרטגי הפך אותה לחיונית לכל מי שרצה לשלוט בצפון סוריה בפרט ובסוריה בכלל. מפקדי הצבא הצלבני חששו כי עקיפת העיר והימנעות מכיבושה עלולים לגרום לניתוק צבאם מעורפו, ולאיים על נתיבי האספקה והתקשורת שלו עם רוזנות אדסה הצלבנית ועם האימפריה הביזנטית - הכוח הנוצרי העיקרי במזרח. מאידך, כיבוש אנטיוכיה אמור היה לאפשר לצלבנים אחיזה איתנה בצפון סוריה, תקשורת בטוחה עם אירופה וביזנטיון, ומעבר בטוח לארץ ישראל דרך רצועת החוף של סוריה ולבנון.
ההיסטוריון כריסטופר טיירמן (אנ') נותן הסבר שונה להחלטה לכבוש את אנטיוכיה. הוא טוען, שהקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון ראה במסע הצלב הזדמנות להשיב לשליטת האימפריה הביזנטית שטחים שאבדו לה בצפון סוריה, וראה בכיבוש אנטיוכיה מהלך אסטרטגי שירחיק את האיום הסלג'וקי מאנטוליה. החזון הביזנטי השתלב עם השאיפות של מנהיגי מסע הצלב הראשון, שבשלב זה כבר רצו לנצל את מסע הצלב לצורך השתלטות על נחלאות משלהם במזרח, כפי שעשה בלדווין מבולון בהקמת רוזנות אדסה.
רקע > שדה הקרב

אנטיוכיה הייתה העיר המבוצרת הגדולה הראשונה עליה צרו הצלבנים, ובתיאורי העיר כפי שמשתקפים בכתבי ההיסטוריונים בני התקופה ניכר עד כמה חזק היה הרושם שעשתה עליהם העיר. רמון מאגילר מספר כי הכומר של רמון הרביעי, רוזן טולוז אמר "ביצוריה של אנטיוכיה כל כך חזקים שאין למגיניה מה לפחד מהתקפה במכונות מצור או בהסתערות של לוחמים, אפילו אם כל הלוחמים בעולם יעלו על העיר לכבשה". אטיין השני, רוזן בלואה כתב לאשתו: "העיר אנטיוכיה גדולה מאוד, מבוצרת ומקרינת עוצמה רבה, אני חושש כי היא לא ניתנת לכיבוש"
רקע > שדה הקרב > ביצורי העיר

אנטיוכיה השתרעה על שטח של כ-9 קילומטר רבוע והייתה מוקפת בחומות בעובי ממוצע של 2 מטרים, בגובה של כ-20 מטרים ובאורך של 10 קילומטר בהן נקבעו ברווחים לא שווים 450 מגדלים. העיר שכנה בשטח מישורי סמוך לנהר האורונטס, שזרם במקביל לחומה המערבית שלה. בחלקה המזרחי של העיר נבנתה החומה על גבי רכס הררי, שהתנשא לגובה כ-400 מטר מעל העיר התחתונה. מצודת העיר נבנתה מחדש ב-969 על ידי הביזנטים, כחלק משיקום ושיפור ביצורי העיר, על גבי הר סיליפיוס, ושולבה בחומה המזרחית של אנטיוכיה.
בחומת העיר היו שישה שערים, שידועים לחוקרים בשמות שניתנו להם על ידי הצלבנים. חמישה מתוכם מוקמו בשטח מישורי נוח יחסית לגישה. הדרך שהובילה אל העיר מכיוון צפון-מזרח עברה דרך "שער פאולוס הקדוש". אחריו (כנגד כוון השעון), בחומה המערבית של העיר מוקמו "שער הכלב", "שער הדוכס" ובאזור בו החומה נבנתה בצמוד לנהר האורנטס, "שער הגשר". לשער זה חשיבות מיוחדת, משום שהוא שלט על הגשר היחיד שעל נהר האורנטס, וכתוצאה מכך על נתיב התנועה לאלכסנדרטה ולנמל סן-סימון. השער הדרומי של העיר נקרא "שער ג'ורג' הקדוש", והדרך היוצאת ממנו הובילה לנמל החשוב בלטקיה. בצד המזרחי של העיר, בשטח הררי קשה לגישה, סמוך למצודה ובקצה דרך הררית מתפתלת, שכן "שער הברזל", ששרידיו נראים גם למבקר במאה העשרים ואחת.
ההיסטוריון והמומחה באדריכלות צבאית, יו קנדי כותב כי העיר נסמכה להגנתה על מכשולי הטבע כקו הגנה ראשון.
הדרך המובילה לשער הברזל של אנטיוכיה. תמונה מ-1905
שער הברזל. תמונה מ-1905
שרידי מצודת אנטיוכיה. תמונה מ-1905
הצבאות הלוחמים > הצבא הצלבני

מספרם של הלוחמים בצבא הצלבני אינו ידוע: ההיסטוריון ג'ונתן ריילי סמית מעלה השערה כי בעת המצור על ניקאה ביוני 1097, מנה הצבא הצלבני כ-43,000 אנשים, ובהם לוחמים (פרשים וחיילים רגלים), אזרחים חמושים ואזרחים לא לוחמים ובהם נשים וילדים; וכי בעת המצור על ירושלים ביולי 1099 מנו הצלבנים כ-15,000 איש. סמית מסיק מכך כי מספר הצלבנים מול חומות אנטיוכיה נע בין שתי הערכות אלו. הצבא הצלבני לא היה מצויד ללוחמת מצור וחסר את כלי הארטילריה שיכלו לשתק את חיל המצב ולפגוע במערך ההגנה של העיר. הוא גם היה חסר את הידע והאמצעים לבנות כלי מצור שיאפשרו טיפוס על החומות או פריצה דרכן.
עמוד השדרה של הצבא הצלבני היו האבירים שהרכיבו את חיל הפרשים הכבד. בדומה לאבירים באירופה, חימושם כלל רומח פרשים כבד לדקירה, חרב, גרזן, אלה וכלי נשק נוספים לקרב פנים אל פנים. להגנתם לבשו שריון שרשראות, קסדה ופרטי שריון נוספים. בנוסף לשריון היה להם מגן שבתקופה זו היה בצורת מחומש עם קצה הפונה כלפי מטה. המגן כיסה את גופו של הפרש בעת ישיבתו על הסוס. טקטיקת הלחימה של האבירים הסתמכה על כוח ההלם של הסתערות גוש הפרשים הכבדים, כדי לשבור את מערך האויב. אם ההסתערות הצליחה, השפעתה הייתה הרסנית ודי היה בהסתערות מוצלחת אחת של הפרשים הכבדים על מנת להביס את הצבא המוסלמי. חולשתם של האבירים הייתה במספרם הקטן יחסית ובניידות המוגבלת שלהם. בגלל החימוש הכבד אותו נשאו, האבירים היו איטיים יחסית לקשתים הרכובים ופרשים קלים אחרים של המוסלמים, ולכן היו תלויים בהגנת הקשתים הרגליים כדי להרחיק מהם את הקשתים הרכובים של האויב. במקרה שהאבירים בודדו מהגוף העיקרי של הצבא הצלבני, הם היו נתונים לחסדי הקשתים של הצבא המוסלמי.
החלק העיקרי של הצבא הצלבני הורכב מחיילים רגליים, ברובם קשתים שהשתמשו בקשת מוצלבת, אך גם נושאי חניתות ארוכות. הטווח של הקשת המוצלבת עלה במידה ניכרת על הקשת שהייתה בשימוש הקשתים הרכובים, והיא הייתה יעילה גם נגד השריון הכבד של האבירים, אך הפעלתה הייתה מסורבלת ואיטית יחסית. חלק מהחיילים הרגליים בצבא הצלבני היו חמושים בכידונים וחרבות, ולחמו בצמוד לחיל הפרשים בעיקר בעת המצור.
הצבאות הלוחמים > חיל המצב באנטיוכיה

מעט מאוד ידוע על חיל המצב בעיר אנטיוכיה. רמון מאגילר מספר - ככל הנראה בהגזמה - כי חיל המצב בעיר מנה כ-2,000 פרשי עילית ועליהם נוספו 5,000 לוחמים רכובים נוספים ו-10,000 חיילים רגלים.
חיל המצב בעיר הורכב ממיליציות מקומיות ומתנדבים שיעילותם הצבאית ואיכות הציוד שלהם מוטלת בספק, וכן מחיילים מקצועיים של האמיר שליט אנטיוכיה ושכירי חרב ששימשו את יאיי-סיאן במלחמותיו מול האמירים הסלג'וקים. צבא זה הורכב מיחידות של ע'למאן - פרשים כבדים ממוצא טורקי ויחידות עזר של טורקמנים, בדואים, כורדים ואנשי שבטים שונים. בנוסף לכוחות המגויסים גויסו לחיל המצב גם יחידות של מתנדבים שהמניע שלהם להצטרף ללחימה נבע בעיקר מאמונה דתית ומהרצון להילחם באויבי האמונה.
הצבאות הלוחמים > הצבאות המוסלמיים-סלג'וקים בסוריה

סוריה רבתי הייתה פסיפס שלטוני של אמירים סלג'וקים שהחזיקו צבאות תחת פיקודם האישי, וראו בערים בהן שלטו כמדינות עצמאיות למחצה כשהם מחויבים לכאורה לסולטן הסלג'וקי שמושבו בעיראק. הסלג'וקים היו שושלת שליטים ממוצא טורקי, שהשתלטה על מרבית עולם האסלאם והרחיבה את גבולותיו. הם הצליחו להשתלט על כל שטחי ההשפעה של הח'ליפות העבאסית.
עיקר כוחם ועמוד השדרה של הצבאות הסלג'וקים ושאר הצבאות הטורקיים היה חיל פרשים, שרובם היו קשתים רכובים קלים, שנתמכו על ידי יחידות קטנות יותר של חיל פרשים כבד, שלוחמיו, ולעיתים גם סוסיהם, היו מכוסים בשריון. חיל הרגלים הסלג'וקי היה מורכב בעיקר מלוחמים מתנדבים ממיליציות עירוניות הידועות גם כעיאר (ערבית: عيار), חיילים מגדודי עזר ויחידות לא סדירות משבטים טורקמנים, שהיו נחותים בציודם ובחימושם בהשוואה לחיילים הרגליים, שלחמו בשורות הצבא הצלבני.
עם התפוררות האימפריה הסלג'וקית החלו האמירים לתפוס את מושכות השלטון בחלקי האימפריה השונים, ובמקביל ירד כוחו ומספר החיילים של הצבא הקבוע. האמירים השונים התחרו אחד עם השני על אזורי השפעה, וכך הפך גיוס של צבאות סלג'וקים לעניין איטי בגלל חוסר שיתוף פעולה של חלק מהאמירים. לעיתים נהגו אמירים לסגת בפתאומיות מול פני האויב בשדה הקרב על מנת לפגוע באמיר מתחרה או יריב, מתוך גישה כי עדיף לפגוע במתחרה הסלג'וקי הישיר מאשר לעמוד מול אויב משותף. כך ניגף צבא סלג'וקי גדול מול כוח צבאי צלבני קטן במהלך השלבים האחרונים של המצור על אנטיוכיה.
המצור הראשון > מהלכים אחרונים לפני המצור > חיל המצב באנטיוכיה

יאיי-סיאן היה מודע לתנועת הצבא הצלבני הקרב אל אנטיוכיה, ולכן החל לאגור מזון ופנה לעזרת השליטים המוסלמיים הקרובים - רדואן שליט חלב ואדונו הרשמי, ודוקאק שליט דמשק, שהיה בעל בריתו. לאחר שלא הצליח לזכות בעזרתם, הוא ביקש את עזרת השליט הסלג'וקי החזק ביותר באזור, כרבוגא שליט מוסול. הוא חשש לנאמנות האוכלוסייה הנוצרית של אנטיוכיה, ולכן אסר את הפטריארך היווני של אנטיוכיה, גירש רבים ממנהיגי הקהילות הנוצריות האחרות, החרים את רכוש הכנסייה והפך את הכנסייה המרכזית על שם פטרוס הקדוש לאורווה.
המצור הראשון > מהלכים אחרונים לפני המצור > הצבא הצלבני

לאחר קרב דוריליאום פנה הצבא הצלבני לכיוון דרום-מזרח. הוא כבש את קוניה באוגוסט 1097, ולאחר חודש ימים הגיע אל היראקליאה (העיר אראלי (Ereğli, Konya) בטורקיה). כאן התפצל הצבא הצלבני: כוח קטן בראשותו של בלדווין מבויון ועמיתו טנקרד, עבר את שערי קיליקיה והגיע למרש; ולאחר מפגש עם הכוח הצלבני העיקרי, המשיך מזרחה והקים את רוזנות אדסה, המדינה הצלבנית הראשונה. הכוח העיקרי בפיקודו של בוהמון מטרנטו יצא ממרש באוקטובר 1097 והמשיך דרומה לאורך חופיו המזרחיים של הים התיכון בדרך לאנטיוכיה.
באמצע אוקטובר 1097 ערכו מנהיגי מסע הצלב הראשון ועידה בה דנו בשאלה כיצד לתקוף את אנטיוכיה. כשהם מותשים מהמסע הקשה לאורך אנטוליה נחלקו דעות מנהיגי הצבא בנוגע לטקטיקה שיש לנקוט. הצבא הצלבני לא היה גדול מספיק להקיף את העיר כולה, ומצד שני השטח החקלאי מסביב לעיר לא יכול היה לספק את צורכי הצבא, דבר שהעמיד את הצלבנים בסכנת רעב במקרה של מצור ממושך. בנוסף, חסרו הצלבנים מכונות מצור שיכלו להבקיע את חומות העיר וביצוריה, ולא היו להם בעלי מקצוע שיכלו לבנות מכונות מצור.
אחת ההצעות הייתה כי הצלבנים ייסוגו וימתינו עד בוא האביב והגעת תגבורות. הגנרל טטיקיוס, היועץ ונציג הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון, שליווה את הצלבנים, הציע לאמץ טקטיקה של מצור מרחוק, על ידי תפיסת נקודות שולטות וניתוק העיר ממקורות האספקה שלה. רק רמון הרביעי, רוזן טולוז הציע כי הצלבנים יתקיפו את אנטיוכיה ויסתערו על ביצוריה. בסוף הדיון החליטו מפקדי הצבא הצלבני לנסות ולצור על נקודות מפתח מול החומות ועל שערי העיר.
המצור הראשון > תחילת המצור

ב-20 באוקטובר 1097 הגיע הצבא הצלבני לגשר הברזל שעל האורונטס, במרחק 19 קילומטר צפונית לאנטיוכיה. הגשר נכבש בהסתערות, וב-21 באוקטובר הגיעו הצלבנים עד לחומה הצפונית של אנטיוכיה. הצבא הצלבני התפרס מול החומה הצפונית והמערבית של העיר. בוהמון חנה מול שער פאולוס הקדוש, סמוך לקצה הצפוני של החומה. ממערב לו התמקם כוח בפיקוד איג דה ורמנדואה. אטיין השני, רוזן בלואה עם רובר השני, דוכס נורמנדיה ורמון הרביעי, רוזן טולוז, חנו מול שער הכלב. גוטפריד מבויון מיקם את כוחו ממערב לשער הדוכס, מול הקטע הצפון-מערבי של חומת העיר. כאמור, הצבא הצלבני לא היה גדול מספיק כדי להקיף את העיר ולנתק את כל דרכי הגישה אליה, ולכן הגשר על האורונטס, מחוץ לחומות העיר בקטע הדרום-מערבי של החומה, נותר בידי המגינים. במהלך השבועיים הראשונים של המצור לא נקטו הצדדים ביוזמה התקפית. המגינים ניסו להעריך את כוחו של הצבא הצר על העיר ואת תוכניותיו, בעוד הצלבנים ניצלו את השקט היחסי כדי לאסוף מצרכי מזון מהאזור החקלאי שסביב אנטיוכיה. המחנות של הכוחות הצרים מוקמו סמוך לשערים החשובים ביותר של העיר, שהגישה אליהם הייתה קלה יחסית, מתוך מחשבה כי פריצה דרכם תמוטט את הגנת העיר ותאפשר את כיבושה המהיר.
לאחר שהתברר לחיל המצב, כי הצלבנים לא מתכוונים לתקוף ישירות את ביצורי העיר, אלא מנסים להכריע אותה במצור ובמלחמת התשה, הם אימצו טקטיקה של יציאה אל מחוץ לחומות, ותקיפות פתע של מחנות המצור שנמצאו בטווח הירי של המגינים על החומות. הם ניצלו את העובדה, ששער הברזל בחומה המזרחית של העיר, נותר מחוץ לתחום השליטה הצלבני, כדי לשלוח דרכו יחידות לתקוף מכיוון מזרח את המחנה הצלבני שחנה מול שער פאולוס הקדוש, ואת הדרך שהובילה אליו מ"גשר הברזל". יחידות של פרשים קלים יצאו משער הגשר שהצלבנים לא הצליחו לחסום, ותקפו מכיוון דרום את המחנות הצלבניים שמוקמו מול החומה המערבית של העיר, מעבר לנהר האורנטס. בנוסף לתקיפות מתוך חומות העיר, נעזרו מגיני אנטיוכיה בחיילות מצב של מבצרים ששכנו בנקודות שולטות סמוך לעיר ונותרו בידיים מוסלמיות, כדי להטריד את הכוחות הצרים מעורפם ולתקוף יחידות צלבניות קטנות שהתרחקו מהעיר לצורך חיפוש מזון, או שהיו בדרכם אל העיר.
נמל סן סימון (העיר הטורקית סמנדה (Samandağ) על חוף הים התיכון במרחק 14 קילומטר ממערב לאנטיוכיה) נתפס על ידי הצלבנים ושימש כבסיס לאספקה ותגבורות שהגיעו לצבאם מאירופה בדרך הים. צי ראשון הגיע לנמל מאנגליה עוד לפני שהצלבנים הגיעו לחומות אנטיוכיה. צי נוסף ובו ספינות מג'נובה הגיע לנמל בנובמבר והעביר אספקה וכוחות אל הצלבנים. על מנת למנוע מחיל המצב של אנטיוכיה לתקוף את השיירות, שעשו דרכם אל העיר מנמל סן סימון דרך "גשר הברזל", בנו הצלבנים מערכת ביצורים לה נתנו את השם מלרגרד (Malregard), סמוך לשער פאולוס הקדוש.
המצור הראשון > קרב מול צבא חלב

בתחילת פברואר נכנס לזירת העימות צבא מוסלמי של העיר חלב בפיקודו של רידואן. הצבא המוסלמי שלפי מקורות בני התקופה מנה 12,000 חיילים (פרשים ורגלים), תפס את מבצר חרים מידי חיל המצב הצלבני הקטן, והחל צועד לכוון אנטיוכיה. מולו שלחו הצלבנים כוח של 700 אבירים תחת פיקודם של בוהמון, רוברט מפלנדריה ואטיין מבלואה, ומול חומות העיר נותרו כ-300 אבירים, חלקם ללא סוסים, וכל כוח הרגלים. הצלבנים שהיו נחותים ביחס של 1 ל-10 מול הצבא המוסלמי, בחרו בטקטיקה של תנועה מהירה, שימוש בגורם ההפתעה וטקטיקות של הלם.
הצבא הצלבני הקטן שלא היה כבול על ידי חיל רגלים איטי, יצא ממחנה המצור באנטיוכיה בלילה של 8 בפברואר, ונע במהירות אל שדה הקרב שנבחר בקפידה באזור גשר הברזל. על פי המקורות הנוצריים, הצלבנים בחרו תא שטח צר, בין נהר האורונטס לאגם אנטיוכיה, שימנע מהצבא המוסלמי לנצל את יתרונו המספרי ולאגף את כוחם הקטן. הצלבנים, שכוחם היה מחולק לשישה גדודים, חששו לשלוח את כל כוחם להתקפה חזיתית על הצבא המוסלמי העדיף, ולכן שמרו גדוד אחד ככוח עתודה.
הצבאות נפגשו ב-9 בפברואר. עיקר הכוח הצלבני תקף את כוח החלוץ המוסלמי. כאשר הכוח העיקרי של צבא חלב בא לעזרת חיל החלוץ, גרם הלחץ של הכוחות המוסלמים העדיפים לנסיגה צלבנית. בשלב זה תקף גדוד העתודה הצלבני בפיקודו של בוהמון את המוסלמים מהאגף. ההימור הצלבני השתלם במלואו - בהתקפת פתע מחצו הפרשים הצלבנים את המערך המוסלמי, שברו את רוח אויביהם והביאו אותם לנסיגה מבוהלת משדה הקרב. את הקרב מתאר הכותב האנונימי של "עלילות הפרנקים":
”בוהמון, מוגן מכל צדדיו על ידי צלבים, תקף את הלוחמים הטורקים, כאריה מורעב שלא אכל יומיים או שלושה המזנק ממרבצו בצמאון דם... ההתקפה שלו היתה עזה כל-כך שקצות הדגל שלו התנפנפו מעל ראשי הטורקים. שאר הלוחמים, משראו את דגלו של בוהמון מתנוסס לתפארת הפסיקו את נסיגתם מיד, וכל אנשינו תקפו את הטורקים שהיו מופתעים וברחו. אנשינו רדפו אחריהם והרגו בהם עד שהגיעו לשער הברזל”
המצור הראשון > הידוק המצור

במהלך החלק הראשון של המצור על אנטיוכיה לא הצליחו הצלבנים לסגור את קווי האספקה והתקשורת סביב העיר והמצור היה חלקי בלבד. בעוד שלושת השערים העיקריים של העיר היו חסומים על ידי הצלבנים, נותרו שער ג'ורג הקדוש ושער הברזל פתוחים לתנועה חופשית, ולמרות ניסיונות של הצלבנים להגביל את תנועת המוסלמים, האספקה לא חדלה להגיע אל המגינים. גרוע מכך, קווי האספקה של הצלבנים ובעיקר הקשר עם נמל סן-סימון היו חשופים לתקיפות מצד יחידות מוסלמיות.
בתחילת מרץ 1098, הגיע צי אנגלי לנמל סן-סימון ועמו אספקה חומרים ומומחים לבניית מכונות מצור. כוח גדול של צלבנים ליווה את התגבורת במסע שארך שלושה ימים מהנמל אל המחנה הצלבני לרגלי אנטיוכיה. במהלך המסע, ב-7 במרץ, נתקלה השיירה במארב שטמנו מגיני העיר שיצאו משער הגשר. קרבות קשים התנהלו בין כוח הליווי הצלבני וכוח חילוץ צלבני שיצא ממחנה המצור, וחיל המצב שנלכד בין הנהר וחומות העיר נטבח. ב-10 במרץ החלו הצלבנים לבצר מסגד נטוש ששלט על התנועה משער הגשר. חפיר כפול נחפר וחומה פשוטה עשויה אבנים נבנתה ובה שני מגדלים. העבודה הסתיימה ב-14 במרץ והמבצר הקטן זכה לשם לה מאומרי (La Mahomerie) על שמה של אימו של ישו, וניתן תחת פיקודו של ריימון מטולוז. חיל המצב שתנועתו דרך השער הוגבלה יצא להתקפה על המבצר הקטן בסוף מרץ, אך ההתקפה נהדפה כאשר כוחות צלבנים ממחנה גודפרי מבויון תקפו את המוסלמים מהאגף. בשבוע הראשון של אפריל בנה טנקרד מצד מול שער סנט ג'ורג על בסיס מנזר שעמד במקום, ולכד שיירת אספקה סורית שעשתה את דרכה אל תוך העיר. כך נותרה אנטיוכיה עם נתיב אספקה אחד - שער הברזל אליו הגישה הייתה קשה ומוגבלת.
המצור הראשון > משא ומתן עם הפאטימים

במהלך אפריל הופיעה משלחת של השושלת הפאטמית, שליטי מצרים, במחנה הצלבני ובידה הצעה לברית משותפת. הברית כוונה נגד מי שהפאטמים ראו כאויב המשותף, הסלג'וקים, וכללה הצעה לחלק את סוריה וארץ ישראל בין המצרים לצלבנים. ההצעה נבעה מאי הבנה מצרית לגבי מהות מסע הצלב - הצלבנים נדמו לפאטימים כשכירי חרב של האימפריה הביזנטית וההצעה הייתה בהתאם - ייקחו הצלבנים את סוריה, אזור השפעה מסורתי של הביזנטים, והמצרים יחזיקו בארץ ישראל. הצעתם נדחתה על הסף. הפאטימים לא יצאו בידיים ריקות ובעוד הצלבנים מותשים מול חומות אנטיוכיה והמפקד הסלג'וקי של ירושלים מנותק ממקור כוחו בצפון, כבשו הפאטמים את ירושלים. באוגוסט 1098, לאחר מצור של ארבעים יום, נפלה ירושלים הסלג'וקית לידי הצבא המצרי ושליטי העיר בני ארתק נמלטו צפונה. המצרים ביססו את שלטונם בדרום ארץ ישראל בעוד צפון הארץ נותר בתוהו שלטוני.