הדפס ישראלי
ההדפס וראשית הדפוס בארץ-ישראל

את ראשית תחום ההדפס המודרני בארץ ישראל ניתן למצוא במחצית השנייה של המאה ה-19, אז הוקמו בירושלים כמה בתי דפוס שעסקו בהדפסת טקסטים ובהם שולבו דימויים אמנותיים שונים.
בית הדפוס העברי הראשון הוקם על ידי ישראל ב"ק בצפת ב-1833 אך נהרס שם במרד הדרוזים, שוקם על ידו ונהרס שוב ברעש האדמה בצפת. ב-1841 הוקם מחדש בירושלים בסיוע ישראל יפה (המדפיס מקאפוסט) אשר הביא עמו לארץ גם כן מכונת דפוס
שנהרסה בהתקפה על שיירתו וביחד הצליחו לשחזר משתי המכונות ההרוסות מכונה אחת. ב"ק עבד עם מכבשים וכלים ליציקת אותיות שהביא עמו מאירופה. המכבש הראשון היה מכבש דמוי שולחן עשוי עץ, שפלטת מתכת כבדה שהונחה על הנייר יצרה את פעולת ההדפסה. בשנת 1842 קיבל ב"ק את מכבש הדפוס "משאת משה ויהודית" מידי משה מונטפיורי, ששטח משטח ההדפסה שלו היה באורך של 85 ס"מ וברוחב של 57 ס"מ. הספר הראשון שהדפיס ב"ק בירושלים היה "סדר עבודת הקודש" מאת חיים יוסף דוד אזולאי. עמוד השער שלו מעוטר בדגם היברידי שנוצר בטכניקת פיתוח-העץ. במרכז התיאור דימוי של שער בעל שני עמודים בסגנון איוני, הנושאים אפריז דקורטיבי ועליו עלי אקנטוס. סביב השער יצר בק מסגרת עיטורית ובה דגמים צמחיים. במקביל פעלו בירושלים בתי דפוס נוצריים כגון "דפוס סנט ג'יימס" הארמני, שנוסד ב-1833, בית הדפוס הפרנציסקני, שהחל לפעול בשנת 1846 בניהולו של סבסטיאן פרטשנר, בית הדפוס של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, שהוקם בשנת 1853 ובית דפוס נוסף, פרוטסטנטי, שהוקם בשנת 1885 במתחם בית היתומים שנלר.
העיסוק המרכזי של בתי הדפוס היה הדפסת טקסטים בטכניקה של דפוס בלט. אולם בסדר הדפוס שולבו לעיתים איורים שונים. היו אלו איורים שנוצרו בטכניקה של פיתוח עץ או פיתוח מתכת והיו מוגבלים בגודל ההדפס. חלק הארי של העיטורים הוקדש לעמוד השער של הספר. עמוד זה כלל לרוב מסגרת עיטורית שנוצרה מלוח הדפס או דימוי של ארץ-הקודש. בנוסף, יצרו בתי הדפוס עוד מגוון של דברי דפוס כגון תעודות מעוטרות, לוחות "מזרח" ועוד. בתי הדפוס יצרו בעצמם חלק מן הגלופות, בעוד חלק אחר הוזמן מאמנים עצמאיים. אברהם לייב מונזון, לדוגמה, יצר כמה מן הגלופות עבור בית הדפוס שלו, בעוד אחרות נוצרו על ידי אמנים כמאיר רוזין. בלוח "שיוויתי" שנוצר על ידי שמעון ישראל שיין, לדוגמה, שולבו שלוש גלופות (לוחות הדפס) המכילים תיאורים של הכותל המערבי, קבר רחל וקברי מלכי בית דוד עם ציור ידני ועם הטבעה ידנית של חותמות המכילות עיטורים שונים. במקרים רבים נעשה שימוש חוזר באיורים אלו עבור דברי דפוס שונים ואף הועברו בין בתי דפוס שונים.
השימוש הראשון בטכניקת הדפס אבן (ליתוגרפיה) בארץ ישראל נעשה על ידי בדפוס סלומון, שהוקם על ידי יואל משה סלומון ומיכל הכהן, אשר למדו את הטכניקה בקניגסברג. כבר בעת לימודיהם הדפיסו הכהן וסלומון חוברת ליתוגרפית בשם "מזבח אבנים", ובה פרטו את תהליך יצירת הדפס האבן. לפני כן אמנים שונים הדפיסו הדפיס אבן בבתי דפוס שונים בעולם. שמואל שולמאן, לדוגמה, הדפיס בשנת 1884 עבודות בבית הדפוס "פאטהא ליטהא-גראפיע" שבביירות. אחרים נסעו להדפיס באירופה. ההחלטה של בעלי "דפוס סלומון" לייבא את הטכניקה לארץ ישראל נבעה, כנראה, מן הרצון לשמש כאלטרנטיבה לבית הדפוס של ב"ק, שהיה במשך כ-20 שנים מונופול בתחום ההדפס היהודי. אחת העבודות הראשונות של בית הדפוס הייתה ה"שושנתא" (1862), שהיוותה גרסה מקומית של עיטור דקורטיבי שנשאב מן המסורת האירופית. לצד התיאורים שולבו בהדפס תצלומים מעובדים של מקומות כגון יד אבשלום, מגדל דוד, הכותל המערבי ועוד.
בית דפוס נוסף שהיה ידוע ביצירותיו האמנותיות היה דפוס א.ל. מונזון, שהחל את פעילותו בשנת 1892. בית הדפוס החל לפעול עם מכבש יד ובשנת 1894 הביא מאירופה מכונה אוטומטית שיכלה להפיק כ-1,000 עמודים לשעה. חלק מרכזי בעבודת בית הדפוס עשה שימוש בטכניקת הדפס האבן. בין היתר יצר הדפסים, בגודל של עד חצי גיליון (50x70 ס"מ), מעבודותיהם של אמנים כרוזין, משה בן יצחק מזרחי ואחרים. בעבודותיהם החלו לעשות שימוש גם בתצלומים בטכניקה ליתוגרפית, כשהם ממשיכים לשבצם במסגרת של המסורת היהודית. התצלומים הועברו אל האבן הליתוגרפית בתהליך שכלל שימוש בגלופה צרובה ונייר העברה ("דקלקומניה פפיר"; באנגלית: Decalcomania).