stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואהבת לרעך כמוך
דיני המצווה > מצווה שבלב או מצווה מעשית

רוב הפוסקים ופרשני המקרא התקשו במצווה זו איך אפשר שאדם יאהב את חברו כמו את עצמו, לכן הם פירשו שמצווה זו אינה מצווה שבלב אלא מצווה מעשית, שידאג לחברו כמו שדואג לעצמו. וכן כתב הרב שמשון רפאל הירש "״לרעך״ (מילולית: ״אל רעך״) מתייחס לא לאישיותו של הזולת, אלא לכל דבר שנוגע לאישיותו; כל המצבים הקובעים את מעמדו בחיים, בין לטוב בין למוטב. לאלה נכוון את אהבתנו... ולהרחיק ממנו כל צרה כאילו הצרה באה עלינו".
אולם שיטת הרמב"ם והסמ"ק שהמצווה הזו היא מצווה שבלב, אמנם האהבה שבלב צריכה להביא לידי דאגה מעשית ואינה מוגדרת כמצווה שבלב בלבד.
דיני המצווה > אהבת אדם שאינו יהודי

רוב רובם של פרשני המקרא והפוסקים החזיקו בפרשנות חז"ל לפיה מצווה זו מחייבת את האהבה ליהודים בלבד. יחד עם זאת, בספר שערי קדושה כתב רבי חיים ויטאל שראוי לאדם החסיד לאהוב את כל הבריות ואפילו גויים. וכן כתב הרב אברהם יצחק הכהן קוק בכמה מקומות, גם כפירוש לפסוק. בעקבות מאורעות תרפ"ט כתב הרב קוק על יחסו לאומה הערבית בארץ ישראל ומחוצה לה: "ברצוננו לקיים מצוות 'ואהבת לרעך כמוך' לא רק לגבי יחידים, כי אם גם לגבי האומות".
גם בעל ספר הברית פנחס הורוויץ, הרב אליהו בן אמוזג וגם בספר כוס ישועות של נתן פרידלאנד, מצווה זו מפורשת כחלה על כל האנושות. לדוגמה, בפירושו למקרא הרב בן אמוזג כותב: ”ממה ששנה וכתב 'ואהבת לרעך כמוך', ולא אמר 'לבני עמך', שמענו שבכלל רעך כל מין האדם...” (אם למקרא, ויקרא, י"ט, י"ח). גם באחד ממכתבי רבי יוסף משאש נכתב כעין דבריו של הרב בן אמוזג.
דיני המצווה > שאר דינים

כל הפוסקים כתבו שבמקרה של היזק לעצמו אינו חייב מחויב לעזור לחבירו, כי אין אדם מחויב לדאוג לחבירו יותר מלעצמו
בנצרות

הפסוק מופיע כמה פעמים בברית החדשה ומודגשת מרכזיותה של המצווה הזו. כך, למשל, בבשורה על-פי מתי היא מועמדת עם עשרת הדיברות:
16 וְהִנֵּה־אִישׁ נִגָּשׁ אֵלָיו וַיֹּאמַר רַבִּי (הַטּוֹב) מַה הַטּוֹב אֲשֶׁר אֶעֱשֶׂה וְאֶקְנֶה חַיֵּי עוֹלָם׃ 17 וַיֹּאמֶר אֵלָיו מָה־זֶּה תִּשְׁאָלֵנִי עַל־הַטּוֹב אֵין־טוֹב כִּי אִם־אֶחָד וְהוּא הָאֱלֹהִים וְאִם־חֶפְצְךָ לָבוֹא לַחַיִּים שְׁמֹר אֶת־הַמִּצְוֹת׃ 18 וַיֹּאמֶר אֵלָיו מָה הֵנָּה וַיֹּאמֶר יֵשׁוּעַ אֵלֶּה הֵן לֹא תִרְצָח לֹא תִנְאָף לֹא תִגְנֹב לֹא תַעֲנֶה עֵד שָׁקֶר׃ 19 כַּבֵּד אֶת־אָבִיךָ וְאֶת־אִימֶּךָ וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ
בבשורה על-פי מרקוס היא מוצגת כמצווה השנייה לאחר "ואהבת את ה' אלוהיך":
וְיִשְׁאָלֵהוּ מָה-הִיא הָרִאשֹׁנָה לְכָל-הַמִּצְוֹת: 29 וַיַּעַן אִתּוֹ יֵשׁוּעַ הָרִאשֹׁנָה לְכָל-הַמִּצְוֹת שְׁמַע יִשְׂרָאֵל ה' אֱלֹהֵינוּ ה' אֶחָד: 30 וְאָהַבְתָּ אֵת ה' אֱלֹהֶיךָ בְּכָל-לְבָבְךָ וּבְכָל-נַפְשְׁךָ וּבְכָל-מַדָּעֲךָ וּבְכָל-מְאֹדֶךָ, זֹאת הִיא הַמִּצְוָה הָרִאשֹׁנָה: 31 וְהַשֵּׁנִית הַדּוֹמָה לָהּ וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ וְאֵין מִצְוָה גְּדוֹלָה מֵאֵלֶּה
לפי פאולוס "ואהבת לרעך כמוך" כולל את כל המצוות:
8 וְאַל־תִּהְיוּ חַיָּבִים לְאִישׁ דָּבָר זוּלָתִי אַהֲבַת אִישׁ אֶת־רֵעֵהוּ כִּי הָאֹהֵב אֶת־חֲבֵרוֹ קִיֵּם אֶת־הַתּוֹרָה׃ 9 כִּי מִצְוֹת לֹא תִנְאַף לֹא תִרְצַח לֹא תִגְנֹב לֹא תַעֲנֶה עֵד שֶׁקֶר לֹא תַחְמֹד עִם כָּל־מִצְוֹת אֲחֵרוֹת כֻּלָּן הֵנָּה בִּכְלָל הַמַּאֲמָר הַזֶּה וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ׃
בנצרות > סובלנות דתית

האפיפיור גרגוריוס התשיעי יישם את הכלל לגבי היחס הראוי של נוצרים ליהודים במכתב לבישוף צרפתי משנת 1233:
על נוצרים לנהוג ביהודים באותו רצון טוב שהם רוצים שיראו לנוצרים בארצות הפגנים
המקור בלטינית
Est autem Judæis a Christianis exhibenda benignitas, quam Christianis in Paganismo existentibus cupimus exhiberi
בדתות נוספות

הכלל מופיע בניסוחים שונים גם בדתות אחרות:
ברומא העתיקה: על פי ההיסטוריה אוגוסטה, הקיסר אלכסנדר סוורוס זכר מימרה ששמע מיהודים או מנוצרים, אותה נהג להשמיע באמצעות כרוז בכל פעם שקרא מישהו למשמעת, וציווה לחקוק אותה בפלטין ובמבנים ציבוריים: "quod tibi fieri non vis, alteri ne feceris" ("אשר אינך רוצה שיעשו לך, אל תעשה לזולתך"). כלל זה, המקביל לכלל של הלל הזקן, מופיע בכתובת פגנית שנתגלתה ב-1954 בסלונה (אנ'), המתוארכת לזמנו של סוורוס: "Unusquisque quot sibi fieri non vult facere non debet". נראה שבתקופה זו הכלל הפך לאמרה נפוצה ברומא, והוא אף משתקף בנאומו של מקנאס (Maecenas) אצל דיו קסיוס.
באסלאם: החדית' מייחסת למוחמד את האימרה ”אף אחד מכם אינו מאמין באמת עד שהוא מבקש עבור אחיו מה שהוא מבקש עבור עצמו.”
בהינדואיזם: במהאבאראטה, האפוס החשוב של ההינדואיזם, מופיע ב-Anusasana Parva הכלל ”אין לעשות לזולת מה שאדם אינו רוצה שיעשה לעצמו. זוהי 'הדרך הנכונה לחיים' (דהרמה).”
בקונפוציאניזם: בפרק 15 של מאמרות קונפוציוס מופיע הכלל בניסוח המזכיר את דברי הלל הזקן: ”שאל צְה-גוּנְג: כלום יש מאמר אחד שראוי לו לאדם לנהוג על פיו כל ימיו? אמר החכם: הלא הוא המאמר על נתינת הדעת על חבר: מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך.” באופן אחר מופיע הכלל גם בפרק 5 של המאמרות: ”אמר צה-גונג: מה ששנוא עלי איני מבקש לעשות לאחרים. אמר החכם: צה-גונג, למעלה כזאת עדיין לא הגעת.”
בדת הבהאית: בפרק 66 בלקט כתבי בהאא אללה מנוסח הכלל ”אל תטיל על אף נשמה משא שאינך רוצה שיוטל עליך, ואל תייחל לאף אדם מה שאינך מייחל לעצמך.”
בפילוסופיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הפסקה על קאנט מסורבלת, חסרים מקורות להוגים נוספים..
בחיבורו המוסרי הראשון הנחת יסוד למטפיזיקה של המידות הפילוסוף הגרמני עמנאול קאנט ניסח את "הצו הקטגורי" בשלושה נוסחים. הניסוח השלישי: ”עשה פעולתך כך שהאנושות, הן שבך הן שבכל איש אחר, תשמש לך לעולם גם תכלית ולעולם לא אמצעי בלבד”. לפי קאנט, ניסוח זה הוא גרסה תבונית יותר של "הפתגם העממי" מה ששנאוי עלך וגו'". בהערה שלו ניתן לקרוא בלטינית שגויה [שכך מתוקנת]Quod tibi fierinon vis, alteri ne feceri [sic!] [אל תעשה מה שאתה לא רוצה שיעשו לך, אל תעשה את זה לאחר].
הפתגם מופיע בבשורות הנוצריות: מתי (7:12) ולוקאס (6:31) צמוד לעשרת הדיברות ולספר טוביה (4:15) בוולגטה. עם כך מצוות איסור שבאמת לא כולל את כל העיקרון. "מפני שאיננו אלא מסקנה מאותו העיקרון, ועוד מצומצמת מכמה בחינות. אין הוא יכול להיות חוק כללי, מפני שאינו כולל בו טעם החובות כלפי עצמו, ולא טעם חובות גמילות חסד כלפי אחרים [...], אף לא לבסוף טעם החובות החמורות שבין אדם לחברו". (שם, בהערה בע' 97). אלא אם כן כך כל החסרים נמצאים באותו המקום: וייקרא (פרק י"ט, פסוק י"ח.) בתרגומים מאוחרים יותר לשפות מודרניות מעברית מופיע מצוות העשה בצורתו המוכרת: "אהבת לרעך כמוך." המתרגמים -לא מ. שפי ולא חנן אלשטיין (במהדורת ידיעות אחרונות, תל אביב, 2010, בע' 99) לא העירו על כך, על שימושו של קאנט בציטוט של הטקסט הלטיני. במקורות הנוצריות המודרניות הצו מופיע בצורתו הנכונה. הנצרות בעקבות אמרה זו של ישו נוטה להסתכל על היהדות כאילו זו ההמצאה של הבשורות.
האתיקה הקאנטיאנית לא רק בגלל הזולתניות והאחריות האוטונומית החמורה כלפי האחר נחשב למהפכנית, אלא גם בשל כל התכונות האחרות שכאן לא מדובר עליהם.[דרושה הבהרה]
בספרו תועלנות, הפילוסוף הבריטי ג'ון סטיוארט מיל מפרש את "ואהבת לרעך כמוך" כמהות התועלתנות: ”בכלל הגדול של ישו מנצרת מוצאים אנו את רוח המוסר התועלתי בשלמותה "עשה לחברך מה שחביב עליך", "ואהבת לרעך כמוך" – מצוות אלו הן הן פסגת השלמות של המוסר התועלתי.”
באתיקה המודרנית העיקרון של החובות כלפי האחר הוא אבן פינה של שיטות החשיבה המוסריות ולאחרונה משתקף בהגותו של ז'אק דרידה.[דרוש מקור]
ביהדות עם זאת ישנן התייחסויות המבקשות להפיק כעין צו קטגורי כללי, ומעניינת בהקשר זה המחלוקת שהובאה (לעיל, בפיסקה "בספרות חז"ל"), בין ר' עקיבא ובן עזאי -
"ואהבת לרעך כמוך" - ר' עקיבא אמר: זה כלל גדול בתורה, ובן-עזאי אמר: "זה ספר תולדות אדם" - זה כלל גדול מזה.
ברית מנוחה

ברית מנוחה הוא ספר קבלי שמיוחס לרב אברהם ב"ר יצחק מרימון (=גרנדה) הספרדי, שחי במאה השנייה לאלף הששי (1340–1440), אך בספרות המחקר נטען שהייחוס מוטעה. הספר נדפס לראשונה בשנת ה'ת"ח. החיד"א ציין שראה את הספר בכתב יד והנדפס הוא כמחצית בלבד ויש בו טעויות, וכי יש מייחסים אותו ל"רב חמאי גאון".
הספר השפיע על הוגים בדורות מאוחרים ביותר כדוגמת רמח"ל, רמ"ק, האר"י, ועוד.
הרמ"ק בספרו פרדס רמונים מצטט מדבריו בכמה מקומות ומציין את חשיבותו. בשער כ', שער השמות פרק א: "בוודאי כל דברי הספר הנחמד ההוא דברי אלהים חיים נאמרים ברוח הקודש או מקובלים מפי אנשים גדולים". בשער כ"ח, שער הנקודות פרק א: "ועוד נביא ראיה מספר ברית מנוחה והוא ספר נחמד בביאור עשר נקודות משם בן ד', ומתוך דבריו נראה ודאי היותם דברי קבלה מפה אל פה או מפי מלאך, שאינם דברים מושגים ברוב עיון או דקות שכל אלא השגה נפלאה קרוב אל רוח הקודש".
הרב חיים ויטאל בהקדמתו לשער ההקדמות ונדפסה גם בהקדמה לספרו עץ חיים: "בעניין ספרי הקבלה האמיתיים הנמצאים, אמר לנו מורי האר"י זלה"ה כו' דספר ברית מנוחה הוא אמיתי וחברו חכם גדול בתורה ובחכמה ונאמן רוח, וכיסה את דבריו בעומק, ונעשה על פי נשמת צדיק אחד קדמון שנגלה אליו אליהו ז"ל ולמדו".
מבנה הספר

הספר נפתח בהקדמה המתארת את השתלשלות מוסרי תורת הקבלה בעם ישראל, ולאחריה באים עשרה "דרכים" פרקים שהם מדריך לקבלה מעשית: חכמה, אהבה (כולל עשרה ניקודים לשם ה'; ביאור ארבע פינות המרכבה), שלום, יראה (ולאחריה "תפילה גדולה"), בינה, השכל, חמדה, יחוד, המשך היחוד, מבוא המגדל.
מהדורות הספר

מבין המהדורות:
אמסטרדם, ה'ת"ח
זאלקווא, ה'תקל"ה
ברדיטשוב, ה'תקס"ז
ווארשא, ה'תרמ"ד
ווארשא, ה'תרנ"ח
מכון רמח"ל, ירושלים תשנ"ט מהדורה מוערת בתוספת מבוא עם הערות לכתבי רמח"ל.
מהדורה מדעית, על ידי עודד פורת בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016
פירושים לספר

רבי חיים ויטל ערך קיצור ופירוש לספר מכתבי הרמ"ק ועל פי המהדיר ייתכן שהאריז"ל ערך את הקיצור מכתבי הרמ"ק, בספר האלימה ח"ב. נדפס לראשונה על ידי מכון אהבת שלום, ירושלים תשנ"ח (הוצאה שלישית).
דרך הקודש, ר' מנחם מנדל משקלוב, נדפס לראשונה על יד "הוועד להוצאת ספרים שע"י כולל תורת חכם", ירושלים תשנ"ט.
פרוש ים החכמה, ישיבת תורת חכם, מתוך ספר ים החכמה תשס"ו, עמ' 353–544
רבי יעקב עמדין הקדיש בספרו מטפחת ספרים פרק להערות על ספר זה.
הערות שוליים

↑  ראו במהדורה המדעית של עודד פורת, עמ' 11 והלאה.
↑  רבי יעקב עמדין, מטפחת ספרים, חלק ב', פרק ח'.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007375968405171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המרתף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 בית ספר למשחק
 תקופת הפעילות:  2006–הווה (כ־18 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°45′59″N 35°13′22″E﻿ / ﻿31.766361111111°N 35.222638888889°E﻿ / 31.766361111111; 35.222638888889
  (למפת ירושלים מוגדלת) המרתף(למפת ירושלים רגילה) המרתף(למפת הרי ירושלים רגילה) המרתף(למפת הרי ירושלים מוגדלת) המרתף
 
המרתף הוא בית ספר למשחק ותיאטרון שהוקם בישראל עבור נערים ונערות בעלי כישרון בתחום אמנויות הבמה הנמצאים במצבי סכנה או מצוקה.
אולם המרתף הוא קומת המרתף של ההוסטל "בית-הצברית" – הוסטל לנערות במצוקה בגילאי 24-17, הזקוקות למסגרת חוץ-ביתית, שמופעל על ידי עמותת ענב. המבנה הוא בבית טמפלרי ברחוב עמק רפאים במושבה הגרמנית בירושלים.
הקמה

מתוך רצון לתת ולתרום מעצמן לסביבה ולחברה, הנערות שחסו באותה עת בהוסטל, בחרו לנצל את חלל המרתף של "בית הצברית" ולהקים בו תיאטרון, שיסייע לנערים ולנערות הדומים להן, הנמצאים במסגרות אחרות, ומטרותיו:
להוציא בני נוער בעלי כישורים אמנותיים ממעגל הסיכון, בתוכנית לימודים המשלבת את לימודי מקצועות התיאטרון עם חיזוק החוסן הנפשי.
לפתוח תיאטרון אינטימי שיעלה הצגות בתחום החברתי באיכות אמנותית גבוה.
הקניית מיומנויות של עבודה והעצמת הנערות ב"בית הצברית".
ב 2006, בעקבות יוזמת הנערות ובסיוען, נפתח "המרתף – בית ליצירה בימתית". גויס צוות מורים מנוסה, המתייחד בכך שהוא מייצג את הזרמים השונים בתיאטרון המודרני ומשלב בתוכו את שיטת סטניסלבסקי, גרוטובסקי, ריקוד ומיצג חזותי.
התלמידים הלומדים במרתף, מאותרים על ידי גורמים חינוכיים וסוציאליים כגון: קידום נוער, רשות חסות הנוער ושירות המבחן לנוער של משרד הרווחה והשירותים החברתיים, ולאחר בחינות ומיונים הם מתקבלים לתקופת לימודים של שלוש שנים, ולאחריה הם יכולים להצטרף ללהקת השחקנים של המרתף.
משנת הלימודים תשע"א (2011-2010) מתקיימים לימודי המשחק של המרתף כתוכנית אוטונומית בחוג לתיאטרון של האוניברסיטה העברית. חלק משיעורי המרתף משותפים לתלמידי המרתף ולסטודנטים מהחוג לתיאטרון.
מייחד את "המרתף" הוא התפיסה שנוער בסיכון הוא נוער מוכשר ורגיש לא פחות ואולי אף יותר מאשר כלל האוכלוסייה. הצבת אתגרים המתאימים להם, הופכת אותם מנוער בסיכון לנוער בסיכוי.
הצגות

בקיץ 2007 העלה "המרתף" את המחזה "משפחה של איש אחד" פרי יצירתם של תלמידי "המרתף", בקיץ 2008 הועלו ההצגות "חפץ" מאת חנוך לוין ועיבוד למחזה "פאוסט" שכתב גתה, בקיץ 2009 עלתה ההצגה "ספר הג'ונגל עיבוד מקורי וחדשני לספרו הנודע של רודיארד קיפלינג ובקיץ 2010 עלתה ההצגה "קולות שבורים" המבוסס על המחזה "הזיה בשניים" מאת אז'ן יונסקו וסיפור הילדים "לא עכשיו, ברנרד" מאת דייוויד מקי
בסוף שנת 2011 הועלתה ההצגה "חוקת היער", המבוססת על סיפורים נוספים מ"ספר הג'ונגל". בהצגה זו נעשה שיתוף פעולה בין שחקני המרתף לשחקנים בוגרי בתי ספר למשחק אחרים.
במרץ 2013 הועלת ההצגה "הסיפור המופלא על ארנדירה התמימה וסבתה המרושעת", המבוססת על סיפור קצר מאת גבריאל גארסיה מארקס בשם "הסיפור העצוב שלא ייאמן על ארנדירה התמה וסבתה האכזרית". ההצגה מעלה את תופעת ניצול הנשים למטרות זנות. דרך ההצגה, הצטרף "המרתף" לעמותת עלם למאבק תודעתי וטיפולי בתופעה חמורה זו.
בקיץ 2013 הועלתה ההצגה "עזיז אפנדי - הסוד של שבתי צבי". העוסקת בנושא משיחיות דרך סיפור חייו של שבתי צבי.
בראשית 2014 הועלתה ההצגה "קריאון" המבוסס על המחזה היווני אנטיגונה.
המרתף פועל בסיוע של הקרן לירושלים, אשלים (מיוסדה של הג'וינט) וכן היה בעבר חלק מפרויקט "נקודת מפנה" של הבנק הבינלאומי. כמו כן תושבי ה"מושבה הגרמנית" הקימו את "חוג ידידי המרתף" המסייע בפעילויות השונות של המוסד.
מגנום אופוס

מַגְנוּם אוֹפּוּס (או אופוס מגנום) הוא ביטוי לטיני שפירושו "היצירה הגדולה" או "יצירת המופת" (masterpiece). הביטוי מתייחס בדרך כלל ליצירה הטובה או הפופולרית ביותר של סופר, אמן או מלחין. לרוב מדובר גם ביצירה הגדולה ביותר מבחינת היקף. לדוגמה, שלושת חלקי הקומדיה האלוהית מהווים יחד את האופוס מגנום של דנטה אליגיירי.
הציור 'מונה ליזה' נחשב לדעת רבים כמגנום אופוס של לאונרדו דה וינצ'י
הביטוי נמצא בשימוש בהקשר אחר, במסורות רוחניות ומיסטיות, כגון אלכימיה, הרמטיציזם וקבלה. בהקשרים אלו, בדרך כלל הכוונה אינה ליצירה הגדולה, אלא ל"עבודה הגדולה" או ל"מטרה הגדולה".
באלכימיה, ה"עבודה הגדולה" זוהי אבן החכמים, סדרת השלבים שבסופם ניתן להמיר מתכת פשוטה לזהב. בדרך כלל, תהליך זה כלל ארבעה שלבים:
השחרה (Negredo)
האדמה (Rubedo)
הצהבה (Citrinitas)
הלבנה (Albedo)
בתורות מיסטיות מדובר במטרת העל, שהיא האיחוד הגמור עם הרוח או האלוהים. פירוש זה דומה לשימוש המטפורי שנעשה במושג הגביע הקדוש, כביטוי למטרה הנכספת ביותר של תחום מסוים.
על-פי תורת הבנייה החופשית, המגנום אופוס היא המילה האבודה, תוכנית סודית עתיקה אבודה, ומטרתם של הבונים החופשיים היא לגלות אותה ולהפיח בה חיים חדשים.
בתרבות

מגנום אופוס 1-3, הוא פרויקט אמנות בין השנים 1994-1998 של האמנית אורית אשרי והצלם דניאל רובינשטיין.
מגנום אופוס, הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית קנזס, מתוך האלבום Leftoverture, שיצא לאור ב-1976.
Magnum Opus, הוא שם האלבום הסולו של הגיטריסט השוודי אינגווי מלמסטין משנת 1995.
ראו גם

יצירת מופת
אבן החכמים
העבודה הגדולה באלכימיה (באנגלית)
העבודה הגדולה בפילוסופיה התלמית (באנגלית)
העבודה הגדולה בפילוסופיה ההרמטית (באנגלית)
הערות שוליים

↑  Lévi, Éliphas, תרגום: Waite, Arthur Edward, Transcendental Magic: its Doctrine and Ritual, London: Rider, 1968
↑  המדע השחור, באתר לשכת ברקאי 17, ‏אוגוסט 3, 2018
↑  Joseph Needham, Science & Civilisation in China: Chemistry and chemical technology. Spagyrical discovery and invention: magisteries of gold and immortality, Cambridge, 1974, עמ' 23
↑  J. D. Buck, The Lost Word found in the Great Work (Magnum Opus), phoenixmasonry.org, ‏1909
↑  Magnum Opus I-III, http://oreetashery.net/, ‏1994-1998
↑  KANSAS - Magnum Opus, YouTube, ‏2008
↑  Yngwie J Malmsteen - Magnum Opus, YouTube, ‏2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעקב לנדא (אגור)

| --- | --- |
 מקום מגורים:  אשכנז ואיטליה
 פטירה:  1493 
 תקופת הפעילות:  ?–1493 
 השתייכות:  סוף תקופת הראשונים
 תפקידים נוספים:  מגיה בבית הדפוס העברי בנאפולי
 חיבוריו:  ספר האגור, "ספר חזון"
 
רבי יעקב ברוך אשכנזי לנדא (נהגה לנדוֹ; נפטר ב-1493) היה מחכמי אשכנז ואיטליה במחצית השנייה של המאה ה-15 (סוף תקופת הראשונים), מחבר "ספר אגור".
חייו

נולד באשכנז לאביו רבי יהודה (ליווא), שהיה דיין בבית דינו של המהרי"ל ומתלמידיו, וכן שימש כרב בלנדאו ובטרויז, שם גם עמד בראשות ישיבה גדולה. גם רבי יעקב וייל (מהרי"ו) היה בן משפחתו. עיקר תורתו למד מפי אביו. כמו כן, מדבריו עולה ששימש את חכמי אשכנז. בשלב מסוים עבר מאשכנז לאיטליה. נשא את בתו של רבי אברהם זכס, מחכמי אשכנז שהרביץ תורה בחבל לומברדיה. מעט לפני שנת ה'ר"ם (1480) הגיע לפאביה. באותה שנה נפטר רב העיר יוסף קולון (מהרי"ק), ונראה שרבי יעקב הספיק לפגוש אותו. מפאביה עבר לנאפולי, שם חי באותה העת רבי יהודה מסר לאון. בנאפולי התפרנס כמגיה בבית הדפוס העברי המקומי. במסגרת זו הגיה את פירוש רד"ק לתהילים ואת ספרו "אגור". בנו רבי אברהם המשיך את תפקידו זה בדפוס נאפולי.
ספריו

ספר אגור - כינוס כל פסקי הראשונים שקדמו לו, ובפרט מנהגי אשכנז וצרפת ושיטות פוסקי אשכנז בדורות שלפניו, מהמרדכי, הסמ"ג והסמ"ק עד לאביו, מהר"י וייל, מהרי"ל ומהרא"י. לכן, ספר זה תפס מקום חשוב בהגהותיו של הרמ"א לשולחן ערוך.
ספר חזון - "חידות" ופתרונותיהן בענייני הלכה. נדפס בחלק מדפוסי ה"אגור" כנספח בסוף הספר, ומספר פעמים נדפס בפני עצמו בגרסה מקוצרת. במהדורת "האגור השלם" בהוצאת הרב משה הרשלר הודפס החיבור במלואו מתוך כתבי יד.
לקריאה נוספת

הרב משה הרשלר, "תולדות רבנו יעקב לנדו וספרו האגור", מבוא לספר האגור השלם, ירושלים ה'תש"ך, עמ' ו–יד.
דב רפל, "רש"י ובעל ה"אגור" על ההבנה", בתוך: דור לדור: קבצים לחקר ולתיעוד תולדות החינוך היהודי בישראל ובתפוצות א (ה'תשמ"ב) עמ' 160–171.
יעקב שמואל שפיגל, "על ספר אגור ושבלי הלקט ודרכו של הבית יוסף בהביאו מדבריהם ומשאר ספרים", ירושתנו א (ה'תשס"ז) עמ' קעא–קצה.
הרב נפתלי יעקב הכהן, "מוהר״ר יעקב ברוך לאנדא בן מוהר״ר ליווא לאנדא ז״ל", אוצר הגדולים אלופי יעקב, באתר HebrewBooks
הערות שוליים

↑  ראו התכתבות מהר"י קולון עמו בשו"ת מהרי"ק סימן צג, צד, קא ועוד
↑  ראו למשל אגור סימן שכז ועוד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309241405171  GND: 10334621X  ISNI: 0000 0000 6666 5719  LCCN: n80028160  NTA: 140511326  VcBA: 495/55328  VIAF: 18145244394974480511   WorldCat (עם VIAF): 18145244394974480511
קרטרו (מדינה)

קרטרו (בספרדית: Querétaro; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של קרטרו, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Querétaro) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. קרטרו נמצאת במרכז מקסיקו, והיא גובלת בסן לואיס פוטוסי בצפון, גואנחואטו במערב, מיצ'ואקאן בדרום-מערב, מקסיקו בדרום-מזרח ואידלגו במזרח. בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא קרטרו.
היסטוריה

הספרדים התחילו להתיישב באזור מדינת קרטרו של ימינו בסביבות 1530 ובאותו זמן הוקמה סנטיאגו דה קרטרו. במהלך הזמן האזור הפך לחשוב מאוד מבחינה כלכלית ואסטרטגית, כשהוא מקשר בין האזורים שנתגלו בשלבים מאוחרים יותר במקסיקו בצפון ובמערב לבין מרכזה של מלכות המשנה של ספרד החדשה במקסיקו סיטי.
אמנם בקרטרו נפגשו כמה ממתכנני מלחמת העצמאות של מקסיקו והגו אותה, אך המלוכנים השתלטו על העיר והאזור בתחילת המלחמה, שהתחילה ב-1810, והייתה בין המעוזים האחרונים של המלוכנים שנכבשו לקראת סוף המלחמה ב-1821. עם קבלת חוקת מקסיקו ב-1824 הוקמה באזור מדינת קרטרו, כשהעיר קרטרו היא בירתה.
ב-1864 ניסתה צרפת להשתלט על מקסיקו דרך מינוי מקסימיליאן הראשון לקיסר מקסיקו. קרטרו הייתה אחת המדינות היחידות שנותרו נאמנות לקיסר החדש, אך מקסימיליאן לא הצליח להשתלט על מקסיקו והוצא להורג ב-1867.
כלכלה

כלכלת המדינה מרוכזת באזור העיר קרטרו ומתבססת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול חיטה, שעורה, אלפלפה, תירס ושיבולת-שועל, כרייה, הכוללת בין היתר כריית עופרת, כסף, אבץ, נחושת, כספית, אנטימון, שיש, קאוליניט ואבן חול, תעשייה, הכוללת בין היתר ייצור מכונות, כימיקלים ומוצרי מזון, ותיירות.
במדינה ממוקם מפעל גדול של "איריזר" לבניית אוטובוסים.
סגנון בישול

: בישול בווק (מטבח סיני), : פוט-או-פה, תבשיל קדרה מהמטבח הצרפתי, : חלה, מאכל ייחודי למטבח היהודי
סגנון בישול (או מטבחים) מאופיין על פי כלל המרכיבים של בישול, כולל מוצרי היסוד, טכניקות בישול, כלים וכיוצא בזה. סגנון בישול בדרך כלל מקושר לתרבות מסוימת או לאזור גאוגרפי, וכולל מגוון מנות ומאכלים המזוהים איתו.
גורמים משפיעים

המאכלים המאפיינים סגנון בישול מסוים מושפעים ממספר גורמים: החשוב בהם הוא הזמינות של החומרים, אך גם תנאי סביבה (אקלים חם/קר, יבש/לח), חוקי דת ומסורות, ואף מרכיבים תרבותיים כגון סדר יום מקובל.
גורמים משפיעים > תנאי הסביבה

המיקום הגאוגרפי של האזור קובע במידה רבה את המזונות הזמינים. למשל, קרבה או ריחוק ממקווי מים (ימים, אגמים או נהרות) משפיעה על הזמינות של דגים ושאר מאכלי ים. מוצרי היסוד של המטבחים השונים היו תלויים בגידולים החקלאיים שהיו זמינים באותו האזור כגון אורז במזרח אסיה, חיטה באגן הים התיכון ומסופוטמיה, תירס באמריקה ועוד.

בנוסף, משפיע האקלים על שימור המזון, שהיה גורם חשוב מאוד בהתפתחות המטבחים. לדוגמה, באזורים קרים היה הכרח בשימור מזונות לצריכה בחורף (בו הם חסרים) שנעשה בטכניקות של עישון, המלחה, וכבישה. באזורים חמים, לעומת זאת, נפוצה יותר טכניקה של ייבוש מזון. אקלים לח מאוד, למשל, לא מאפשר כלל שימוש במלח ומאלץ את המטבחים להשתמש בתחליפים.
גורמים משפיעים > סחר

עם התפתחות הסחר והקשר בין היבשות השונות, הושפעו המטבחים ממוצרי יסוד חדשים שהופצו ומטכניקות שנלמדו. גילוי אמריקה חשף את העולם הישן למגוון רחב של מוצרים שהשתלבו במטבחים הקיימים, כגון תירס, תפוחי אדמה, עגבניות, פלפלים, קקאו ועוד.
גורמים משפיעים > חוקי דת

חוקי דת ומסורות השפיעו רבות על המטבחים: חוקי כשרות אסלאמיים ויהודיים, מועדי התרחשות של חגים משפיעים על החומרים הזמינים לאותה עונה ולכן על מאכלי החג המסורתיים.
ראו גם

מאכל לאומי
מאכלות אסורים
קולינריה
תרבות אוכל
מוטי גלעדי

| --- | --- |

מוטי גלעדי בהופעה, 2009
 לידה:  18 בדצמבר 1946 (בן 77) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1964
 שפה מועדפת:  עברית, יידיש 
 בן או בת זוג:  אסנת וישינסקי (1997–2014) 
 מספר צאצאים:  4
 פרופיל ב-IMDb
 
מוטי גלעדי בסרטו של יעקב גולדווסר, "מעבר לים", 1991
מוטי (מרדכי) גלעדי (נולד ב-18 בדצמבר 1946) הוא שחקן,
קומיקאי, פזמונאי וזמר ישראלי.
ביוגרפיה

גלעדי נולד, גדל והתחנך בכרכור לדוד ומלכה גלעדי, ילידי פולין. בהיותו נער, עבד בקטיף תותים וצביעת צינורות וחיבורי אינסטלציה במתקני מקורות. החל את חייו המקצועיים במהלך שירותו הצבאי בלהקת פיקוד מרכז. בשנת 1968, לאחר שחרורו השתתף במחזמר "איי לייק מייק" ו"לחיי הסוסים" בתיאטרון גיורא גודיק. ב-1969 הוציא את אלבומו הראשון. ב-1970, השתתף בסרט "לופו" בתפקיד החייל עמוס. בשנת 1971, הוציא תקליט שדרים. באותה תקופה כתב מילים לשירים שביצעו אחרים, בין השאר את השיר "את ואני נולדנו בתש"ח", שזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון 1973 ללחן של יגאל בשן, לעיבוד של אלדד שרים ובביצוע של עדנה לב. בשנת 1976, השתתף בסרט ההמשך "לופו בניו יורק".
במהלך שנות ה-70, נסע גלעדי לארצות הברית, שם למד קולנוע, תיאטרון ואמנות פלסטית במכללת קווינס. הוא גם הופיע ועסק בחזנות, תחביבו מימי נעוריו בכרכור. בשנות ה-80 חזר לישראל והעלה הצגת בידור, בה ביצע חיקויים של אמנים ופוליטיקאים. ב-1986 נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 1986 שהתקיים בנורווגיה יחד עם הזמרת שרי צוריאל; שירם "יבוא יום" הגיע למקום ה-19, האחד לפני האחרון בתחרות. ב-1987 חבר לגדי יגיל במופע הבידור המצליח "המוסד לבידוח לאומי" בבימויו של ישראל פוליאקוב.
בשנת 1991 השתתף בסרטו עטור הפרסים של יעקב גולדווסר "מעבר לים" וזכה בשבחים רבים על משחקו.
בשנת 2001 שיחק בסרטו של צבי שיסל "אסקימו לימון: החגיגה נמשכת".
בתחילת שנות האלפיים, חזר לתודעה והפך לשם דבר בזכות אזכור שמו באמרת הכנף: ”אתה אמרת את השם המפורש... שרי צוריאל ומוטי גלעדי” ששורבב פעמים רבות בתוכנית הקאלט חלומות בהקיציס.
בשנת 2002 העלה מופע מוזיקלי ביידיש בשם "געפילטע פריש", וב-2007 כיכב גלעדי בפסטיבל היידיש בוורשה.
בשנת 2010 גילם את "עוזי הרזה" בסדרת הטלוויזיה חסמבה דור 3. בשנת 2011 שיחק בתפקיד הראשי בהצגה "נאַפאָלעאָנס אוצר" (האוצר של נפוליאון) של תיאטרון יידישפיל. בנוסף, היה אורח קבוע בתוכנית "לילה חי" של רשת ב'. בשנת 2012 השתתף גלעדי בסרט הקולנוע "רווקה פלוס". החל מ-2014, מופיע גלעדי עם בתו דורין במופע "יידיש מיין אוצר".
בשנת 2015 השתתף בעונת ה-VIP השנייה של תוכנית המציאות "האח הגדול" ששודרה בערוץ 2 והודח לפני הגמר.
במרץ 2017 שיחק בסדרה "החברים של נאור" בתור הבעלים של חנות הדגים ושיחק בסרטו של דובר קוסאשווילי "זוג יונים".
בשנת 2020 שיחק בסדרת המערכונים "שב"ס". בשנת 2022 שיחק את שפיץ בסדרה "מי שמע על חווה ונאווה" ששודרה ב-yes.
חיים אישיים

גלעדי היה נשוי לאורנה לידאי עד פטירתה ב-1993 וממנה יש לו שלושה ילדים: עידן, ליעד ודורין.
באוגוסט 1997, גלעדי נישא בשנית לשחקנית אסנת שיר-וישינסקי, איתה הוא הופיע בהצגת הבידור המצליחה "זוג משמים", שהוצגה כ-600 פעמים בישראל ובעולם. לזוג בת משותפת, לירון. בשנת 2014 התגרשו וישינסקי וגלעדי.
גלעדי מתגורר בקיסריה.
גלעדי, הנחשב כמקורב לבנימין נתניהו, טען כי הוא הוגה השורה "Let's Talk דוגרי", אותה הפנה נתניהו ליו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן בנאומו בעצרת האו"ם בספטמבר 2011, ואשר היוותה אחת השורות הבולטות בנאום מבחינת השיח הציבורי.
הערות שוליים

↑  אורן פרסיקו, שביתה, באתר העין השביעית, 4 באוקטובר 2012
↑  אטילה שומפלבי ויצחק בן-חורין, נתניהו באו"ם: משא ומתן עכשיו, Let's Talk דוגרי, באתר ynet, 23 בספטמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310273605171  GND: 1061599892  ISNI: 0000 0003 6978 052X  LCCN: no2018130644  MusicBrainz: dd3237a9-31e6-42c9-b4d5-37ecd37b8b72  VIAF: 240151495   WorldCat (עם VIAF): 240151495 
מוטי גלעדי קורא: "אל מלא רחמים" בהלוויה של חברו מני פאר
טאווי רייוואס

טאווי רייוואס (באסטונית: Taavi Rõivas; נולד ב-26 בספטמבר 1979) הוא כלכלן ופוליטיקאי אסטוני. רייוואס הוא חבר פרלמנט שכיהן כראש ממשלת אסטוניה בשנים 2014–2016 וכשר לענייני רווחה בשנים 2012–2014. הוא חבר מפלגת הרפורמה (אנ').
ביוגרפיה

התחנך בבית הספר למינהל עסקים וכלכלה של אוניברסיטת טרטו בשנת 2002. כיהן במשך זמן מה כיועצם של שרי הממשלה; עד 2003 היה יועצו של שר המשפטים, מארט ראסק, ובשנת 2004 היה ליועצו של שר התרבות וההשכלה, פול-אריק רומו.
הוא חבר מפלגת הרפורמה מאז 1998. בשנים 2005–2007 היה חבר במועצת העיר טאלין, ומאז 2007 היה לחבר בבית הנבחרים האסטוני. ב-2009 מונה ליושב ראש ועדת הכלכלה, ומ-11 בדצמבר 2012 עד 26 במרץ 2014 כיהן כשר לענייני רווחה.