stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קידוש

קידוש על היין בערב שבת. איור מתוך הספר The spirit of the Ghetto משנת 1902 על חיי היהודים בארצות הברית
קידוש ביהדות הוא אִזכור קדושת היום (שבת או חג) בטקס קצר. הקידוש נעשה על ידי ברכה מיוחדת הנאמרת לרוב על גביע יין (או מיץ ענבים), ולחלופין גם על פת ובקידוש היום גם על חמר מדינה. ישנה מצווה מהתורה לערוך קידוש בליל שבת וחג, היא מצוות קידוש השבת בדברים. הקידוש נערך קודם הסעודה להראות שהסעודה נעשית לכבוד השבת, בדרך כלל על ידי בעל הבית או הבכיר מבין הנוכחים. הקידוש הנעשה ביום השבת והחג הוא תקנה דרבנן.
קידוש מהתורה (שנעשה על ידי אמירה בלבד) מתקיים לחלק מן הדעות גם בתפילת העמידה של תפילת ערבית של שבת, בה משולבת פרשת "ויכולו".
על פי סקר הלמ"ס מ־2009, המנהג נפוץ בקרב דתיים ומסורתיים ונדיר בקרב חילונים.
הקידוש כמצווה מהתורה

מהפסוק בעשרת הדיברות (שמות כ, ז) "זָכוֹר אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת לְקַדְּשׁוֹ", נלמדת מצוות קידוש השבת בדברים. בנוסף דרשו חז"ל על פסוק זה - "זכרהו על היין".
מוסכם כי הקידוש בליל שבת הוא מצווה מן התורה, אך ישנה מחלוקת האם קביעת הקידוש על יין היא מהתורה או מדרבנן. על פי הרמב"ם קביעת הקידוש על היין היא מדרבנן, בעוד לפי רש"י[דרוש מקור] היא מהתורה.
יש פוסקים הסבורים שגם הקידוש בליל יום טוב הוא מצווה מן התורה. אמנם, המגיד משנה, המגן אברהם והמשנה ברורה כתבו שקידוש בליל יום טוב הוא מדרבנן בלבד.
לפי המגן אברהם, מי שמתפלל ערבית יוצא ידי חובת הקידוש מהתורה, ובקידוש שהוא עושה בבית הוא חייב מדרבנן בלבד. לפי זה, במקרה של ספק ניתן להקל. כמו כן, ניתן לצאת ידי חובה על ידי קידוש של קטן. לעומת זאת, המשנה ברורה פוסק שאין לסמוך על היתרו של המגן אברהם, כיוון שמצוות צריכות כוונה, ובתפילה הוא לא התכוון לצאת ידי חובת קידוש, ולפי רבי עקיבא איגר צריך לכתחילה להתכוון שלא לצאת כדי לצאת ידי המצוה מדאורייתא על הכוס וכתקנת חכמים.
גם הנשים חייבות בקידוש מהתורה, על אף שזו מצוות עשה שהזמן גרמה. דבר זה נלמד מהשוואת ("היקש") 'זכור' (מקור דין הקידוש) ל'שמור' (שמירת השבת שהיא מצוות לא תעשה, בה נשים מחויבות). על פי מרבית הדעות, נשים יכולות להוציא ידי חובה גברים בקידוש.
הקידוש הנערך ביום הוא תקנת חכמים.
קידוש בליל השבת והחג

הקידוש בליל השבת או החג הוא הקידוש העיקרי של השבת ושל היום טוב. בליל שבת הקידוש פותח באמירת פרשת 'ויכולו' (העוסקת בקביעת השבת במהלך בריאת העולם), לאחריה ברכת 'בורא פרי הגפן', ולבסוף ברכת הקידוש העיקרית המזכירה את עניין היום. בברכה זו מוזכרת השבת כזכר לבריאת העולם וליציאת מצרים. ישנם הבדלים בין נוסחים שונים של הקידוש, בעיקר סביב אמירת או השמטת המשפטים 'כי הוא יום' ו'כי בנו בחרת', המזכיר את בחירת ישראל מהעמים, כמו גם תוספות שונות שאומרים קודם לכן. הברכה חותמת ב'מקדש השבת'. נוסח הקידוש פותח באמצע הפסוק הקודם לפרשת ויכולו: "יום השישי, ויכולו...", ויש נוהגים להקדים ולומר בלחש עוד כמה מילים מאותו הפסוק: "ויהי ערב ויהי בוקר". בקהילות יהודי גאורגיה ותוניסיה נהוג לומר לפני התחלת הקידוש בליל שבת את המילים:  "שבת להקדיש".
ביום טוב פותח הקידוש בברכת 'בורא פרי הגפן', ולאחריה ברכה מיוחדת ליום טוב. ברכה זו מזכירה את בחירת ישראל מהאומות, ואת יציאת מצרים. ברכה זו חותמת ב'מקדש ישראל והזמנים'. ביום טוב מוסיפים לאחר הקידוש גם את ברכת שהחיינו (למעט שביעי של פסח ושמיני של פסח בחוץ לארץ, שהם המשך של חג הפסח). במקרה ויום טוב חל בשבת, אומרים את פרשת 'ויכולו' בתחילת הקידוש, ולאחריה את ברכת 'מקדש ישראל והזמנים' של יום טוב, כאשר משולבים בה תוספות קצרות לאזכור השבת.
יש הסוברים כי קידוש ליל שבת צריך להיעשות לאורם של נרות שבת, אך השולחן ערוך הכריע שאין צורך בנרות. במקרה ולא נעשה קידוש בליל השבת או החג, החובה לעשיית הקידוש (כלומר הקידוש השלם - זה שאומרים בדרך כלל בלילה) ממשיכה לבוקרו של יום.
ברוב הקהילות, נהוג היום לקדש קודם נטילת ידיים, ואילו בקהילות היקים ויהודי אוברלנד נוהגים כדעת הרמ"א ליטול ידיים, לקדש, ולאחר מכן לברך על הלחם מיד.
קידוש בליל השבת והחג > אמירת 'סברי'

נהוג בהרבה קהילות (על פי רוב בקהילות הספרדים) שהמקדש אומר: 'סברי' או 'סברי מרנן' קודם לאמירת ברכת 'בורא פרי הגפן'. המובן של "סברי מרנן" הוא: בידיעתכם וברשותכם מורי ורבותי, ומשמעות ביטוי זה הוא הזמנת הסועדים להקשבה לברכה על מנת שיצאו ידי חובת הקידוש על ידי המקדש. בעדות ספרד המקדש מזכירו בלשון שאלה, הוא פונה אל המסובים במילים: 'סברי מרנן?', והם עונים 'לחיים!' (או בארמית: 'לחיי'. כך הנוסח בהרבה מעדות המזרח. בחלק מקהילות יהודי גאורגיה, נהוג להוסיף אחרי "סברי מרנן" את המילים: "וחיי ורבנן ורבותי".), כלומר שלחיים תהא הכוס או בלשון התלמוד: 'הן', כלומר שאכן מעוניינים לצאת ידי חובתם.
קידוש ביום השבת והחג

אף על פי שלמעשה הקידוש בליל השבת או החג תקף גם כלפי יום השבת או החג, חכמים תיקנו קידוש נוסף גם ביום, ומטרתו היא אזכור נוסף של קדושת היום. קידוש זה הוא קצר יותר והוא כולל רק ברכה על היין (בלי ברכת "מקדש השבת"), ונוהגים להקדים לו פסוקים מן המקרא העוסקים בקדושת היום (שבת, שלוש רגלים או ראש השנה). קידוש היום מכונה "קידושא רבא", בארמית - "הקידוש הגדול" (בלשון סגי נהור, שכן הוא קצר בהרבה מקידוש הלילה).
בקהילות מסוימות (למשל חלק מן החסידים, בכמה קהילות בצפון אפריקה ובקרב קבוצה מיוצאי יהדות גרמניה) נהוג לברך על היין גם בסעודה שלישית, כשיטת הרמב"ם שהוא מכבוד השבת לשתות יין בכל סעודות השבת. כדי להבדיל בינו לקידוש החובה, וגם מפני סדר קדימה בברכות, חלק נוהגים לברך עליו באמצע הסעודה, ולא בתחילתה.[דרוש מקור]
היות שקידוש היום הוא רק תקנת חכמים, אדם שיש לו רק כוס יין אחת ישתמש בה לקידוש הלילה, שהוא העיקרי ובו החיוב מהתורה.
לדעת הרמ"א, גם בסעודת היום נוטלים ידיים קודם הקידוש.
דיני הקידוש > איסור אכילה קודם קידוש

מפני כבוד שבת תיקנו חכמים שלא לאכול ולשתות קודם עריכת הקידוש. איסור זה חל מעת שאדם קיבל על עצמו את השבת (טרם זמנה המחויב), או מעת שהשבת נכנסה ('חשכה'), ומאז אסורה אפילו טעימה עד שיקדש, ובשולחן ערוך נפסק שאסור אפילו לשתות מים. דין זה הוא גם אם הסעודה החלה ביום שישי קודם השבת, ונמשכה לתוך השבת. כיום לא נהוג לקבוע סעודה בשעת כניסת השבת, אך יש המקיימים את סעודת פורים כאשר פורים חל בערב שבת בסמוך לכניסת השבת, וממשיכים לאחר מכן את הסעודה כסעודת ליל שבת, כאשר הקידוש נעשה באמצע, דין זה נקרא פורס מפה ומקדש.
אכילה קודם לקידוש אינה פוטרת מהקידוש, ואדם שטעה והתחיל את סעודת שבת קודם לקידוש, מפסיק באמצע הסעודה לקידוש.
דיני הקידוש > קידוש במקום סעודה

במסכת פסחים ישנה מחלוקת אמוראים בשאלה האם ניתן לערוך קידוש שלא במקום סעודת השבת. ההלכה נפסקה ש'אין קידוש אלא במקום סעודה', ועל כן יש לערוך את הקידוש במקום הסעודה, וכן לא לשהות זמן רב מהקידוש לסעודה. בספרות הראשונים והאחרונים ישנו דיון לגבי גדריו של דין זה, שתוקפו דרבנן.
מעבר מבית לבית נחשב כשינוי מקום, אך מעבר מפינה לפינה לא נחשב כשינוי מקום. מעבר בין חדרים שונים באותו בית נתון במחלוקת, כאשר יש המתירים לעשות כן רק אם הייתה דעתו של המקדש מלכתחילה לעבור, יש המתירים בתנאי שניתן לראות את מקום הסעודה ממקום הקידוש, ויש המצריכים את קיום שני התנאים גם יחד.
אף לגבי ההגדרה של "סעודה" נחלקו הדעות. אם כי הפוסקים מסכימים ביניהם שיש לקיים את הסעודה מיד, נחלקו ביניהם מהי ההגדרה של סעודה. הטור בשם הגאונים, בהסתמך על הגמרא במסכת ברכות המגדירה את היין כדבר ה"סועד", פסקו כי די בשתיית כוס הקידוש כדי להחשיב את הדבר כ"סעודה". הרבה ראשונים לא הסכימו עם קביעה זאת, וחייבו אכילת לחם בשיעור כזית. הכרעת המשנה ברורה היא שאין לסמוך על יין אלא בשעת הדחק, אך לחם, ואף מיני מאפה בשיעור כזית, יכולים להיחשב כסעודה לעניין זה.
דיני הקידוש > דיני הגביע והיין לקידוש

הדרישות מגביע לקידוש שוות לדרישות מגביע של כוס של ברכה, שעיקרם שהגביע יהיה שלם, שטוף מבפנים ומבחוץ, וכן שהיין יהיה לא פגום (יין שלא שתו ממנו כשהיה בגביע), וימלא בשלמות את הגביע. השיעור המינימלי של היין לקידוש היא רביעית, ובדיעבד די בו לקידוש, גם כאשר היין אינו ממלא את הגביע בשלמות. השיעור המינימלי לשתיית היין לאחר הקידוש על ידי המקדש הוא מלוא לוגמיו, אך אם כמות היין מצומצמת ויש לשומרה לקידוש היום, די בטעימה קלה, וכן ניתן שאחד מהנוכחים ישתה מיין הקידוש במקום המקדש.
דעת הרמב"ם היא שיין שנוספה לו אפילו כמות קטנה של סוכר או שאור פסול לקידוש, היות שיין כזה פסול לנסכים הבאים יחד עם הקורבנות הקרבים בבית המקדש.  עם זאת, רוב הפוסקים מקילים בזה, וסוברים שדרישת הגמרא שצריכים 'יין הראוי לנסך על גבי המזבח' בא למעט רק יין עם איכות נמוך.
ישנה מחלוקת לגבי כשרותו של יין מבושל לקידוש. דעת הגאונים והרמב"ם היא שיין כזה פסול, כשם שפסול לנסכים. לדעת רש"י[דרוש מקור] יין זה פסול מסיבה אחרת, היות שהבישול הופך אותו למוצר אחר, ועל כן לשיטה זו גם ברכתו משתנה מ'בורא פרי הגפן' ל'שהכל נהיה בדברו'. לעומת זאת, ראשונים אחרים הכשירו שימוש ביין זה לקידוש, היות שלשיטתם הבישול אף משביח את היין, ופסול יין זה לנסכים קשור לדרישה מקורבנות להיות במצב טבעי, ולא בגלל ירידה באיכותו של היין. בשולחן ערוך הובאה דעת רוב הראשונים, ולאחריה בשם 'יש אומרים' שיטת הרמב"ם ורש"י. הרמ"א כתב שהמנהג ביהדות אשכנז הוא לקדש על יין מבושל. ישנה מחלוקת בין האחרונים האם תהליך הפסטור שעובר על היין, תהליך שכולל חימום לטמפרטורה בה מתקיים בישול לזמן קצר, הופך את היין המפוסטר ליין מבושל, מבחינת ההתייחסות ההלכתית.
בתלמוד מובא כי ניתן לערוך קידוש על יין שטרם תסס ועל כן אינו מכיל אלכוהול ('יין מגיתו'), ועל כן מיץ ענבים כשר לקידוש. אמנם לכתחילה כתוב במגן אברהם מצווה מן המובחר לקחת יין ישן. יש שפסלו את השימוש במיץ הענבים לקידוש בגלל השימוש בביסולפיט למניעת התסיסה, דבר ההופך את מיץ הענבים לחסר יכולת תסיסה (בניגוד ליין מגיתו, שבחלוף הזמן יתסוס ויהפוך ליין רגיל). כמו כן יש שהחמירו במיץ ענבים המעורב ביין. למרות דעות אלו, השימוש במיץ ענבים לקידוש נפוץ מאוד. ובחסידות חב"ד נוהגים להחמיר בזה.
בנוגע לקידוש על יין לבן נאמר בתלמוד: "בעא מיניה (=שאל) רב כהנא חמוה (=חמיו) ד(=של)רב משרשיא מ(=את)רבא חמר חווריין (=יין לבן) מהו (=מה דינו לנסכים ולקידוש?) אמר ליה (=אמר לו) אל תרא יין כי יתאדם". והרמב"ן פסל לקידוש יין לבן אפילו בדיעבד. ובשו"ע פסק: ”מקדשין על יין לבן והרמב"ן פוסלו לקידוש אפילו בדיעבד אבל מבדילין עליו ומנהג העולם כסברא ראשונה”. ולדעת שולחן ערוך הרב אין נוהגים לחזר לקידוש אחר יין אדום אפילו לכתחילה. ולדעת המשנה ברורה לכל הדעות לכתחילה יש לחזר אחר יין אדום.
דיני הקידוש > קידוש על פת

ישנה אפשרות עקרונית לערוך את הקידוש על פת במקום על יין. במקרה זה נערכת נטילת ידיים קודם לקידוש, ובקידוש עצמו מחליפה ברכת 'המוציא לחם מן הארץ' את ברכת 'בורא פרי הגפן'. דבר זה מוסכם על רוב הראשונים, למעט רבינו תם והרשב"ם הסוברים כי לא ניתן לערוך קידוש על פת. בשולחן ערוך וברמ"א נפסק שניתן לקדש על הפת, אלא שהרמ"א מוסיף שאין לקדש על פת אלא אם כן אין יין בעיר.
בשבת בבוקר, האפשרות לקדש על הפת בעייתית, מכיוון שהקידוש אינו אלא "בורא פרי הגפן", ואם כן, אם אומר במקומו "המוציא לחם מן הארץ", לא ניכר שהוא עושה שום דבר לשם שבת.
דיני הקידוש > קידוש על חמר מדינה

חָמַר מדינה (מארמית: חמרא = יין), הוא משקה שאינו מיוצר מענבים, אך נמצא בשימוש רווח כתחליף ליין (לדוגמה וויסקי קוניאק וכדומה). ישנה מחלוקת ראשונים בשאלה האם במקרה שבו שתיית חמר מדינה פופולרית יותר מאשר שתיית יין, יכול חמר המדינה להחליף את היין בקידוש. דעת הרי"ף, הרמב"ם ונוספים היא שחמר מדינה פסול לקידוש (בין קידוש הלילה ובין קידוש היום) שנתקן דווקא על יין, ורק להבדלה חמר מדינה כשר. לעומתם, דעת הרא"ש, ר"י, ראב"ן ונוספים היא שחמר מדינה כשר לקידוש.
השולחן ערוך הביא את שתי הדעות אך פסק באופן עקרוני כרא"ש, וציין שבליל שבת ישנה עדיפות לקידוש על פת, אף בקידוש של יום השבת ישנה עדיפות לקידוש בחמר מדינה על פני פת.
דיני הקידוש > כיסוי החלות

ישנו מנהג לכסות את החלות המיועדות ללחם משנה בשעת הקידוש. למנהג זה ניתנו מספר טעמים:
שלא יראה הפת בושתו שאין מקדשים עליו אלא על היין, אף כי הפת קודם ליין בחשיבות.
זכר למן שהיה עטוף בשכבת טל מלמעלה ומלמטה.
בעבר היה מקובל שליד כל סועד ישנו שולחן קטן עבור מנתו, ובשבת תיקנו לכבוד שבת להביא את השולחן רק לאחר הקידוש (שיהיה ניכר שהסעודה היא לכבוד שבת). כיוון שכיום ישנו שולחן מרכזי והוא כבד יותר וקשה להביאו לאחר הקידוש כתבו התוספות רק לכסות את החלות.
דיני הקידוש > קידוש מעומד או מיושב

בגמרא לא מוזכר אם אמירת הקידוש הוא בעמידה או בישיבה. עם זאת, בתקופת הראשונים המנהג היה לשבת בקידוש. דעת התוספות היא להעדיף ישיבה כשמוציא אחרים בברכת היין כדי שיהיה קביעות ביניהם ויצטרפו, ככל ברכות הנהנין שצריך קביעות כדי לפטור אחרים בברכה. ראשונים אחרים נתנו טעמים אחרים למה עדיף לשבת. השו"ע כתב שיש לומר את פרשת 'ויכולו' בעמידה, בעוד הרמ"א מעדיף ישיבה בכל חלקי הקידוש כדי שהקידוש יהיה במקום הסעודה ממש. דעת האר"י והמקובלים היא להעדיף עמידה בכל הקידושים שבזה מכבד את השבת והחג. יש שנוהגים לעמוד בעת אמירת פרשת 'ויכולו' שהיא כעדות, ויושבים בברכת הגפן וברכת הקידוש שלאחריה.
דיני הקידוש > עורך הקידוש

בדרך כלל נהוג שאב המשפחה או המכובד שבין הנוכחים עורך את הקידוש ומוציא את כל הנוכחים ידי חובתם, אך יש הנוהגים שכל אחד מבני הבית מקדש בנפרד.
דיני הקידוש > שתיית הנוכחים מהיין

מי ששומע את הקידוש כשהוא והמקדש מכוונים שיצא ידי חובה - יוצא ידי חובה, אפילו אם לא שותה מהיין. למרות זאת, מצווה על המשתתפים בקידוש לטעום מהיין. במקרה שיש לפני המשתתפים יין אך הוא פגום - מצווה על המקדש לשפוך מכוסו לכוסות שאר הנוכחים, כדי לזכותם במצווה.
מי ששומע קידוש, והמקדש מביא לו לשתות מיין הקידוש - לא ישתה מהיין לפני שהמקדש עצמו שותה. אמנם, אם יש לו כוס יין משלו בשעת הקידוש - רשאי לשתות גם לפני שהמקדש שותה.
קידוש בבית הכנסת בליל שבת

מנהג עתיק יומין הוא שבתום תפילת ערבית של שבת, שליח הציבור מקדש על היין. בתלמוד הבבלי מבואר כי הקידוש נערך לצורך האורחים השובתים וסועדים במבנה בית הכנסת, שהרי צריך לקדש במקום הסעודה, ועל כן שאר המתפללים אינם יוצאים ידי חובה בקידוש זה. אך כבר בזמן הגאונים נהגו לקדש גם כשלא היו אורחים, בימינו לא מצוי שמקדשים על היין בביהכנ"ס בליל שבת
מנהג זה בעייתי מבחינה הלכתית, שהרי אם אין אדם שאוכל בבית הכנסת, אי אפשר לצאת ידי חובה בקידוש זה, שאינו במקום סעודה, ואם כן יוצא שהקידוש הוא ברכה לבטלה?
מספר תשובות נתנו לשאלה זו:
רבנו יונה כתב שהחיוב לקדש במקום סעודה אינו מהתורה אלא מדברי חכמים, ולכן הברכה איננה לבטלה.
הר"ן כתב שהקידוש בבית הכנסת הוא תקנת חכמים קבועה, וזו אינה משתנה מתוקף הנסיבות (ראיה לדעה זו היא שהמנהג מוזכר כבר בגמרא).
לעומת זאת, היו שפסקו מכוח קושיה זו, שאין לקיים מנהג זה.
מחלוקת הלכתית בנושא זה קיימת כבר מתקופת הגאונים. רב נטרונאי גאון הורה שיש לקיים קידוש זה בבית הכנסת אף אם אין אורחים באותה השבת, ומנהג זה פרץ והשתרש ברחבי קהילות ישראל. לעומתו, רב האי גאון ור"י אבן גאות התנגדו למנהג זה. השולחן ערוך כותב שהמנהג לקדש גם כשאין אורחים ושקטן ישתה את היין, אך יותר טוב לא לקדש וכן מנהג ארץ ישראל, והמגן אברהם כתב שאין לבטל את המנהג.
כיום נפוצים שלשה מנהגים בנושא:
קידוש בבית הכנסת מתקיים רק אם נערכת שם סעודה. מנהג זה רווח בארץ ישראל בקרב רוב רובן של הקהילות (למעט בתי כנסת יחידים - כולל כמה בתי כנסת ישנים כגון בית הכנסת המרכזי בזכרון יעקב).תבנית:דעת המחבר בשו"ע רסט
קידוש בבית הכנסת, אך המקדש אינו שותה מהכוס, אלא נותן לילד לשתות ממנה. ואם אין קטן בבית הכנסת, ישתה המקדש רביעית כדי שיחשב לקידוש במקום סעודה לקצת שיטות, ויכוון לצאת באותו קידוש.
ילד שאינו בר מצווה מקדש.[דרוש מקור]
מנהג זה של קידוש בבית הכנסת בליל שבת מוזכר גם במי שברך לקהל הנאמר בתפילת שחרית של שבת לאחר יקום פורקן, בו נאמר: "ומי שנותנים נר למאור ויין לקידוש ולהבדלה".
הזכרת יציאת מצרים כטעם לשבת בנוסח הקידוש

בנוסח ברכת הקידוש של ליל שבת מופיעה הנמקה לשבת כ'זיכרון למעשה בראשית', וכ־'זכר ליציאת מצרים'. אזכור השבת בהקשר יציאת מצרים מעורר קושי, מאחר שאין קשר ברור בין השבת ליציאת מצרים (אף כי הקשר זה מובא בעשרת הדיברות בפרשת ואתחנן). לשאלה זו (המובאת בטור) ניתנו מספר הסברים:
משפט זה עולה על המילים הקודמות לו: 'כי הוא יום תחילה למקראי קודש', כלומר מקראי הקודש (חגי ישראל) הם זכר ליציאת מצרים (הסבר הטור).
יציאת מצרים מורה על קיום אלוהים, שציווה על שמירת השבת, ועל כן יציאת מצרים היא ההוכחה לחובת שמירת השבת (הסבר הרמב"ם)
לחנים

ושמרו בני ישראל, לחן שלמה קרליבך
ראו גם

הבדלה
קידושא רבא (אירוע)
זמירות ופיוטים לשבת
ביאורים

↑  בשנת 2009 בדקה הלמ"ס את נושא שמירת מצוות ומסורת יהודית בסקר שתוצאותיו מופיעות להלן. נכון לשנת 2025 הנושא לא נבדק בשנית ואין נתונים עדכניים.
לקריאה נוספת

הרב יוסף יצחק ליפשיץ, רזא דשבת - השתיקה והדיבור, הוצאת סדנת אנוש, סיון תשנ"ט (יוני 1999).
ישראל מ' תא-שמע, מנהג אשכנז הקדמון, פרק ה - "קידוש של ליל שבת בבית־הכנסת".
הגרפוטק הישראלי

| --- | --- |

 תחום:  גרפיקה 
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  ספריית בית אריאלה 
 תקופת הפעילות:  31 במרץ 1986 – הווה (39 שנים) 
 
הגרפוטק הישראלי הייתה עמותה ציבורית שניהלה ספריית השאלה של הדפסים של אמנים ישראלים.
היסטוריה

עמותת ההגרפוטק הישראלי נוסדה ב-31 במרץ 1986 והייתה ממוקמת בספריית "שער ציון" בבית אריאלה. מטרות העמותה היו עידוד הציור והפיסול בישראל, הפקות יצירות גרפיקה, קיום ערבים אמנותיים ביישובי הארץ ופיתוח האמנות הפלסטית, סיוע לאמנים בישראל וקיום תערוכות. פעילותו המרכזית של העמותה הייתה בקיום ספריית השאלה להדפסים. לשם כך הופעלו שלושה סניפים (בספריית בית אריאלה בתל אביב, ב"מרכז אמנות עיריית ירושלים" בירושלים ובספריית פבזנר בחיפה). בשנת 2005 נכללו באוסף העמותה כ־2,000 הדפסים אמנותיים פרי עבודתם של 145 אמנים ישראליים. ב-2015 התפרקה העמותה מרצון.
הערות שוליים

↑  מדורי השאלה ספריית בית אריאלה, באתר עיריית תל אביב יפו
↑  חגית פלג-רותם, חגית אברון,גיל זוהר, ‏מיתון-שיק, באתר גלובס, 4 בנובמבר 2008
↑  דנה גילרמן, נאמן למקור: איפה לקנות הדפסים בישראל, באתר כלכליסט, 14 בפברואר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007501463505171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'וני שב משדה הקרב (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  ג'וני שב משדה הקרב 
 בימוי:  דלטון טרמבו 
 הופק בידי:  ברוס קמפבל 
 תסריט:  דלטון טרמבו, לואיס בוניואל 
 שחקנים ראשיים:  טימותי בוטומס צ'ארלס מקגראו דייוויד סול Don "Red" Barry אדוארד פרנץ אריק כריסמס דיאן וארסי מרשה האנט ג'ייסון רוברדס דונלד סאת'רלנד פטר ברוקו 
 מוזיקה:  ג'רי פילדינג 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  Cinemation Industries, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1971 
 משך הקרנה:  111 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט דרמה, סרט ביוגרפי 
 פרסים:  גרנד פרי של פסטיבל קאן 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'וני שב משדה הקרב (באנגלית: Johnny Got His Gun) הוא סרט דרמה עצמאי אנטי-מלחמתי אמריקאי משנת 1971, בבימויו ובכתיבתו של דלטון טרמבו, המבוסס על ספרו בעל אותו שם משנת 1939. הסרט בכיכובם של טימותי בוטומס, דונלד סאת'רלנד, ג'ייסון רוברדס ודיאן וארסי. עלילת הסרט עוקבת אחר חייל אמריקאי צעיר במלחמת העולם הראשונה שנפצע קשה ואיבד את גפיו ואת חושיו, אך נותר בהכרה מלאה. הסרט עוסק בנושאים של סבל, בידוד ומוסריות המלחמה.
למרות שהוא זכה להצלחה מינורית עם יציאתו לאקרנים, הסרט נשכח במידה רבה על ידי הקהל ההמוני זמן קצר לאחר מכן. הוא זכה לתשומת לב מחודשת בסוף שנות ה-80 לאחר שקליפים ממנו שולבו בקליפ הפופולרי לסינגל "One" של מטאליקה, והסרט הפך לאחר מכן לסרט פולחן. בסופו של דבר, מטאליקה קנתה את הזכויות לסרט כדי שתוכל להראות את הקליפ מבלי שתצטרך להמשיך לשלם תמלוגים.
עלילה

הסרט מתאר את סיפורו של ג'ו בונאם, חייל אמריקאי צעיר הנשלח להילחם במלחמת העולם הראשונה. במהלך קרב הוא נפצע אנושות ומאבד את ידיו, רגליו, עיניו, פיו ואוזניו, אך נותר בהכרה מלאה, כלוא בגופו חסר האונים. לאורך הסרט הוא חווה פלאשבקים מילדותו, חיי אהבה שהיו לו לפני המלחמה, והשיחות עם אביו המנוח. כאשר הוא מבין את מצבו הנורא, הוא מנסה ליצור קשר עם הסובבים אותו באמצעות תיפוף קבוע בראשו בשפת המורס, ומבקש שיאפשרו לו למות. הצוות הרפואי מסרב להיענות לבקשתו ומשאיר אותו במצבו, מבודד מהעולם, מנותק מכל אפשרות לתקשורת עם אחרים.
צוות השחקנים

טימותי בוטומס – ג'ו בונאם, חייל צעיר שנפצע קשה ואיבד את חושיו.
ג'ייסון רוברדס – אביו של ג'ו, מופיע בזיכרונותיו ובחזיונותיו.
דונלד סאת'רלנד – דמות ישו, המופיעה בחלומותיו של ג'ו.
דיאן ורסי – קארין, אהובתו של ג'ו לפני המלחמה.
מרשה האנט – אמו של ג'ו.
קתי פילדס – האחות הרחמנייה המטפלת בג'ו, המנסה להקל עליו.
ביקורות

"ג'וני שב משדה הקרב" זכה לשבחים רבים על התסריט החריף שלו ועל השימוש בחלומות ובזיכרונות כדי להעביר את תחושת הבידוד של הגיבור. באתר Rotten Tomatoes הסרט מחזיק בציון של 90%, המבוסס על 29 ביקורות, עם הקונצנזוס: "יצירה מצמררת ואינטנסיבית, סרטו של דלטון טרמבו מעביר ביקורת חריפה על זוועות המלחמה בדרכים חדשניות ובלתי נשכחות." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 75 מתוך 100, בהתבסס על 12 ביקורות, שמעידות על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
מבקרים רבים הדגישו את השפעתו העמוקה של הסרט על הקולנוע האנטי-מלחמתי. מבקר הקולנוע רוג'ר איברט מהניו יורק טיימס העניק לסרט 4 כוכבים מתוך 4, וציין כי "זהו אחד הסרטים המטרידים ביותר שראיתי – מסר אנטי-מלחמתי עוצמתי שלא ניתן לשכוח."
הערות שוליים

↑  Ryan, James (3 בפברואר 2016). "Fantasia Obscura: How the Real-Life 'Trumbo' Influenced... Metallica?". RebeatMag.com. נבדק ב-26 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Greenspun, Roger (1971-08-05). "Pacifist Strategy of 'Johnny Got His Gun'". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2025-03-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810621641805606  BNE: XX4099543  BnF: cb16941971m (data)  CANTIC: a12112513  GND: 4250267-6  LCCN: n99019733  SUDOC: 178595969  VIAF: 316754423   WorldCat (עם VIAF): 316754423
הדיוויזיה ה-77 (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הדיוויזיה
 פרטים
 כינוי:  "פסל החירות"
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1917 1921 1963 – 1919 1946 פעילה (כשנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
הדיוויזיה ה-77 הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית, אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, וקיימת כיום כחטיבת הסיוע ה-77.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

הדיוויזיה הוקמה ב-18 באוגוסט 1917, ארבעה חודשים לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. רוב החיילים הגיעו מניו יורק, והתאמנו בלונג איילנד. הדיוויזיה נשלחה לחזית המערבית כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית בפיקודו של ג'ון פרשינג. הדיוויזיה נחתה בצרפת באפריל 1918, ולחמה בקרב שאטו-תייארי ובמתקפת מז-ארגון, ובאפריל 1919 הוחזרה לארצות הברית ופורקה. במהלך שירותה בצרפת ספגה הדיוויזיה ה-77 10,194 נפגעים: 1,486 הרוגים ו-8,708 פצועים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1921 הוקמה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית מילואים, ובמרץ 1942 היא הופעלה מחדש. הדיוויזיה לחמה בקרב גואם ובקרב לייטה, ולאחר מכן לחמה בפיליפינים עד פברואר 1945. באפריל 1945 נחתה הדיוויזיה באוקינאווה, שם החליפה את הדיוויזיה ה-96, ולחמה בקרבות הקשים לכיבוש האי, יחד עם דיוויזיית הנחתים הראשונה. לאחר מכן היא נשלחה לפיליפינים, על מנת להתכונן לפלישה ליפן, ולאחר כניעת יפן נשלחה הדיוויזיה לשמש כחיל כיבוש ביפן. במהלך מלחמת העולם השנייה נהרגו 1,449 חיילים ונפצעו 5,935 מלוחמי הדיוויזיה.
היסטוריה > המלחמה הקרה

ב-15 במרץ 1946 פורקה הדיוויזיה ביפן. בשנת 1963 אורגנה הדיוויזיה מחדש בשם חטיבת הסיוע ה-77. עם זאת, היא לא נשלחה למלחמת וייטנאם, והיא קיימת עד היום כיחידת מילואים.
אנרי כריסטוף

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1767 גרנדה 
 התאבד:  8 באוקטובר 1820 (בגיל 53) האיטי 
 מדינה:  האיטי 
 מקום קבורה:  מצודת לה פרייר 
 בן או בת זוג:  Marie-Louise Coidavid 
 
אנרי כריסטוף (בצרפתית: Henri Christophe;‏ 6 באוקטובר 1767 - 8 באוקטובר 1820) היה מנהיג מרכזי במרד העבדים בהאיטי והמלך היחיד של ממלכת האיטי (אנ').
כריסטוף, שנולד בקריביים הבריטיים, היה אולי ממוצא סנגמבי. במהלך מרד העבדים ב-1791, הוא התקדם בשורות הצבא המהפכני. המהפכה הצליחה לקבל עצמאות מצרפת בשנת 1804. בשנת 1805 הוא השתתף בפיקודו של ז'אן-ז'אק דסאלין בכיבוש סנטו דומינגו (כיום ברפובליקה הדומיניקנית), נגד כוחות צרפתיים שרכשו את המושבה מספרד בהסכם שלום בזל (אנ').
לאחר שדסאלין נרצח, כריסטוף נסוג לפלן-דו-נור (אנ') והקים ממשלה נפרדת. ב-17 בפברואר 1807, הוא נבחר לנשיא מדינת האיטי, כפי שקרא לאזור זה, ואילו יריבו אלכסנדר פטיון נבחר לנשיא הרפובליקה של האיטי בדרום. ב-26 במרץ 1811, כריסטוף יצר ממלכה בצפון ולאחר מכן הוכרז כהנרי הראשון, מלך האיטי. הוא גם יצר שושלת אצולה וקרא לבנו החוקי ז'אק-ויקטור הנרי נסיך ויורש.
הוא ידוע בבניית מצודת הנרי, הידועה כיום כמצודת לה פרייר, ארמון סנסוסי, הקפלה המלכותית של מילו וארמונות רבים אחרים. בהתאם למדיניות של קורווה או עבודת כפייה הגובלת בעבדות, הממלכה הרוויחה הכנסות מייצור חקלאי, בעיקר של סוכר, אך העם בהאיטי התרעם על השיטה. הוא הגיע להסכם עם הממלכה המאוחדת לכבד את מושבותיה בקאריביים בתמורה לאזהרות שתספק לממשלתו על כל פעילות ימית צרפתית המאיימת על האיטי. בשנת 1820, כשמעמדו בשפל, והוא חולה וחושש מהפיכה, הוא התאבד. ז'אק-ויקטור, בנו ויורשו, נרצח 10 ימים לאחר מכן. בהמשך, עלה לשלטון הגנרל ז'אן-פייר בואייה (אנ') והוא איחד את שני חלקיה של האיטי.
בצעירותו

כריסטוף נולד כנראה בגרנדה או בסנט קיטס לאם שפחה ולאב בשם כריסטוף, בן חורין. הוא הובא כעבד לחלק הצפוני של מושבת סן-דומנג (אנ') (מערב האיטי המודרנית). ב-1779 שירת כנראה עם הכוחות הצרפתיים כנער מתופף בציידים המתנדבים של סן-דומנג (אנ'), גדוד שהורכב מאנשים חופשיים צבעוניים (אנ'). הגדוד לחם במצור על סוואנה (אנ'), קרב במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית. יש טענות כי כריסטוף נפצע בקרב זה.
כאדם בוגר, ייתכן שכריסטוף עבד כבונה, מלח, מלצר או עבודות אחרות; בכל מקרה, רוב שכרו הגיע לאדונו. הוא זכה לחירותו מעבדות כאדם צעיר, עוד לפני מרד העבדים ב-1791. ב-15 ביולי 1793 התחתן עם מארי-לואיז קואדוויד (אנ'). החל ממרד העבדים, כריסטוף לחם והתקדם במהירות לדרגת קולונל. הוא נלחם במשך שנים עם טוסן לוברטיר בצפון, השתתף בקרבות רבים במהלך המהפכה, ולבסוף עלה לדרגת המפקד העליון ביישוב קאפ-פרנסה. עד 1801, לוברטיר קידם אותו לדרגת בריגדיר גנרל.