stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קתדרלת ולס
היסטוריה > שנים ראשונות

השריד המוקדם ביותר של מבנים באתר הוא מאוזוליאום משלהי התקופה הרומאית בבריטניה, שזוהה בחפירות ב-1980. כנסיית מנזר נבנתה בוולס ב-705 על ידי אלדהיים (Aldhelm), הבישוף הראשון של הדיוקסיה של שרבון, שזה עתה הוקמה, במהלך כהונתו של אינה, מלך וסקס. היא הוקדשה לסנט אנדרו וניצבה במקום בו שוכן כיום הקלויסטר של הקתדרלה, שבו ניתן לראות חלק מהשרידים של החפירות. אגן הטבילה בטרנספט הדרומי של הקתדרלה הוא מכנסייה זו והוא החלק העתיק ביותר בבניין הנוכחי. ב-766 חתם קיינוולף מלך וסקס אמנה ובה העניק לכנסייה 11 הייד (בערך 5,400 דונם). ב-909 הועבר מושב הדיוקסיה משרבון לוולס.
הבישוף הראשון של ולס היה אתהלם (Athelm‏; 909), שהכתיר את אתלסטאן, מלך אנגליה. גם אתהלם וגם בן אחיו דאנסטן מונו לארכיבישוף של קנטרברי. במהלך תקופה זו הוקמה מקהלת נערים במטרה לשיר את הליטורגיה. בית הספר של קתדרלת ולס (Wells Cathedral School) שהוקם במטרה לחנך נערי מקהלה אלו, מתארך את הקמתו לנקודת זמן זו. עם זאת, יש מחלוקת על כך. בעקבות הכיבוש הנורמני של אנגליה העביר ג'ון מטור את מושב הבישופות מוולס לבאת' ב-1090. בכנסייה בוולס, שכבר לא הייתה יותר קתדרלה, פעל גוף של כמורה חילונית.
היסטוריה > מושב הבישוף

משערים שרעיון הקמת הקתדרלה והתחלת בנייתה ב-1175 היה של רג'ינלד פיץ ג'וסלין (Reginald Fitz Jocelin), שמת ב-1191. אף שברור מגודלה שהכנסייה הייתה מתוכננת להיות הקתדרלה של הדיוקסיה עבר מושב הבישוף בין ולס לגסלטונברי ובאת' לפני שהועבר סופית לוולס. ב-1197 העביר היורש של רג'ינלד, סווריק פיצגלדווין (Savaric FitzGeldewin), את מושבו רשמית למנזר גלסטונברי באישורו הרשמי של האפיפיור סלסטינוס השלישי. התואר הבישוף של באת' וגלסטונברי היה בשימוש עד 1219 ואז ננטש.
יורשו של סווריק, ג'וסלין מוולס, העביר שוב את מושב הבישוף למנזר באת', בתואר בישוף באת'. ג'וסלין היה אחיו של יו מוולס (Hugh of Wells), והיה נוכח בטקס החתימה של המגנה כרטה. ג'וסלין המשיך את קמפיין הבנייה שבו החל רג'ינלד והיה אחראי להקמת ארמון הבישוף, בית הספר של המקהלה, בית ספר ללימוד לטינית (grammar school), בית חולים לנוסעים וקפלה. הוא גם בנה בית אחוזה בווקי (Wookey), סמוך לוולס. ג'וסלין נכח בהקדשה של הכנסייה, אבל למרות שתדלנות נמרץ אצל האפיפיור על ידי נציגיו ברומא, הוא לא חזה בחייו בשינוי מעמד הכנסייה לקתדרלה. העיכוב נבע ככל הנראה מחוסר מעש של פנדולף וראקיו (Pandulf Verraccio), פוליטיקאי כנסייתי מרומא, שליח האפיפיור לאנגליה והבישוף של נורוויץ', שהתבקש על ידי האפיפיור לחקור את המצב, אבל לא הגיב. ג'וסלין מת בוולס ב-19 בנובמבר 1242 ונקבר באזור המקהלה של הקתדרלה, לוחית ההנצחה מפליז על קברו היא אחת הראשונות באנגליה. לאחר מותו ניסו הנזירים של באת' בלא הצלחה לשוב ולקבל מרות על ולס.
ב-1245 נפתר הוויכוח המתמשך על תואר הבישוף באמצעות החלטה של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי שקבע את התואר כ"הבישוף של באת' וולס", כפי שנשמר עד ימינו, כשוולס היא המושב המרכזי של הבישוף. מאז המאה ה-11 יש בכנסייה מועצת אנשי דת (Cathedral chapter) של כמורה חילונית, בדומה לקתדרלות של צ'יצ'סטר, הרפורד, לינקולן ויורק. עם קבלת מעמד של קתדרלה היו בה, בדומה לקתדרלות דומות ארבעה בעלי משרה בכירים: דיקן (dean), מנצח (precentor), מנהל אדמיניסטרטיבי (Chancellor) ואחראי על כלי הקודש (sacristan), האחראים להשגחה הרוחנית והפיזית של הקתדרלה.
קתדרלת ולס וסביבותיה
מהגנים של ארמון הבישוף
ארמון הבישוף שנבנה על ידי רלף משרוסברי
הקתדרלה וויקאר קלוז (בחלק השמאלי התחתון) במבט מהאוויר
היסטוריה > בניית הקתדרלה

תוכנית הבנייה, שהחלה על ידי רג'ינלד פיץ ג'וסלין, הבישוף במאה ה-12, המשיכה תחת ג'וסלין מוולס, שהיה הכומר מ-1200, ואז הבישוף מ-1206. אדם לוק (Adam Locke) היה הבנאי הראשי מ-1192 עד 1230. היא תוכננה בסגנון חדש עם קשתות מחודדות, שנודעו מאוחר יותר בשם גותיות, אשר הוכנסו לשימוש בערך באותו זמן גם בקתדרלת קנטרברי. העבודה נעצרה בין 1209 ל-1213 כאשר המלך ג'ון היה מנודה וג'וסלין היה בגלות, אבל החלקים העיקריים של הכנסייה הושלמו עד שג'וסלין הקדיש אותה בשנת 1239.
כאשר הקתדרלה הושלמה, כולל בית מועצת הקתדרלה (chapter house) ב-1306, היא הייתה כבר היה קטנה מדי לליטורגיה המתפתחת, ולא הייתה מסוגלת להכיל תהלוכות הולכות וגדלות יותר של אנשי כמורה. הבישוף ג'ון דרוקספורד (John Droxford) יזם שלב נוסף של בנייה תחת הבנאי הראשי תומאס מוויטני (Thomas of Whitney), שבמהלכה הוגבה המגדל המרכזי ולקצה המזרחי נוספה קפלת הגבירה המתומנת ב-1326. הבישוף הבא רלף משרוסברי (Ralph of Shrewsbury) המשיך בבניית ההרחבה המזרחית של המקהלה והרטרוקווייר שמאחוריו. הוא פיקח על בניית רחוב המגורים המכונה וויקארס קלוז (Vicars' Close) ואולם הוויקארס (Vicars' Hall), על מנת לספק לאנשים שהועסקו על מנת לשיר במקהלה מקום מוגן שבו יכלו לחיות ולסעוד, הרחק מהעיירה ופיתוייה. יחסיו עם תושבי ולס היו מעורערים בשל המיסים שהטיל, והוא הקיף את ארמונו בחומות עם שינות, חפיר וגשר מתרומם.
הבישוף ג'ון הרוול (John Harewell) גייס כסף להשלמת החזית המערבית על ידי ויליאם ויינפורד (William Wynford) שמונה כבנאי ראשי ב-1365. ויינפורד, שהיה אחד מהאדריכלים הבולטים של תקופתו, עבד בשירות מלך אנגליה בקתדרלת וינצ'סטר ובניו קולג' באוקספורד. בוולס הוא תכנן את המגדלים המערביים שבהם המגדל הצפון-מערבי נבנה רק במאה הבאה. במאה ה-14 נתגלה כי העמודים במקום המצלב שוקעים תחת הכובד של המגדל שהוקם מעל למקום המצלב שנפגע מרעידת אדמה במאה הקודמת. קשתות מיוחדות (Strainer arches), שלעיתים קרויות קשתות מספריים (Scissor arches) בשל צורתן, הוכנסו על ידי האדריכל ויליאם ג'וי לחזק ולייצב את העמודים כיחידה אחת.
שושלת טיודור ומלחמת האזרחים

בתקופת שלטונו של הנרי השביעי הייתה הקתדרלה שלמה, ונראתה פחות או יותר בצורתה היום (אם כי הקישוטים בפנים השתנו). בין השנים 1508 ל-1546, היה המלומד ההומניסט האיטלקי הבולט פולידור וורג'יל (Polydore Vergil) פעיל כנציג הקתדרלה בלונדון. הוא תרם סט קישוטים לתלייה עבור בית המקהלה של הקתדרלה. אף שקתדרלת ולס שרדה את פירוק המנזרים באנגליה טוב יותר מקתדרלות שמקורן נזירי, החרמת הנכסים שהתקבלו בתמורה לתפילות לעילוי נשמות (Chantry) גרמה לאובדן הכנסות. נמכרו לוחיות פליז מימי הביניים ודוכן מטיף הוצב בספינה בפעם הראשונה. בין 1551 ל-1568, בשתי תקופות בהן שירת ויליאם טרנר כדיקן הוא יסד גינת תבלינים, שהוקמה מחדש בין 2003 ל-2010.
אליזבת הראשונה העניקה אמנה חדשה למועצת הקתדרלה ב-1591, תוך יצירת גוף מנהל חדש, שכלל דיקן ושמונה כמרים שמושבם בקתדרלה שלהם שליטה על נכסי הכנסייה וסמכות לניהול ענייניה, אבל בלא סמכות לבחור דיקן (סמכות זו השתייכה מכאן ולהבא לכתר האנגלי). היציבות שגרמה האמנה החדשה הסתיימה עם תחילת מלחמת האזרחים האנגלית והוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה. לחימה מקומית גרמה לנזקים לפסלים, לרהיטים ולחלונות. הדיקן, וולטר ראלי (Walter Raleigh), אחיינו של חוקר הארצות וולטר ראלי, הושם במאסר בית לאחר שהעיירה ברידג'ווטר נפלה לידי כוחות הפרלמנט ב-1645, תחילה במשכן הכומר בכפר צ'דוזי (Chedzoy), ואז במשכן הדיקן בוולס. הסוהר שלו, הסנדלר והשוטר העירוני, דייוויד בארט, תפס אותו כותב מכתב לאשתו. כאשר סירב לתת את המכתב, דקר אותו בארט בחרב, והוא מת שישה שבועות אחר-כך ב-10 באוקטובר 1646. הוא נקבר בקבר בלתי מסומן בבית המקהלה לפני תא הדיקן. בתקופת הקומונוולת' של אנגליה תחת אוליבר קרומוול לא מונה דיקן ומצבה של הקתדרלה התדרדר. הבישוף פרש לגמלאות וחלק מכוהני הדת נאלצו לעסוק בעבודות כפיים.
שושלת טיודור ומלחמת האזרחים > 1660–1800

ב-1661, לאחר שצ'ארלס השני הושב לכס המלוכה, התמנה רוברט קרייטון (Robert Creighton), הכומר האישי של המלך בגלות, לדיקן והיה בישוף במשך שנתיים לפני מותו ב-1672. ניתן לראות את הסטנדר עשוי הפליז שלו בקתדרלה. הוא תרם את החלון המערבי הגדול של הספינה בעלות של 140 ליש"ט. לאחר שקרייטון מונה לבישוף, עברה משרת הדיקן לרלף באתהרסט (Ralph Bathurst), שהיה כומר אישי של המלך, נשיא טריניטי קולג' באוקספורד וחבר בחברה המלכותית. במהלך תקופת כהונתו הארוכה של באתהרסט שוקמה הקתדרלה, אבל במרד מונמות' ב-1685 גרמו חיילים פוריטנים לנזק לחזית המערבית, קרעו עופרת מהגג על מנת לייצר כדורים, שברו את החלונות, ניפצו את האורגן והריהוט, ובמשך זמן מה שיכנו את סוסיהם באולם הספינה.
השיקום החל שוב תחת הבישוף תומאס קן (Thomas Ken), שמונה על ידי המלך ב-1685 ושירת עד 1691. הוא היה אחד משבעת הבישופים שנכלאו משום שסירבו לחתום על "הצהרת הסליחה" (Declaration of Indulgence), שהייתה אמורה לאפשר לקתולים לקבל משרות ציבוריות רמות, אבל תמיכה ציבורית הביאה לזיכויים. קן סירב להישבע אמונים לוויליאם השלישי ולמרי השנייה משום שג'יימס השני לא ויתר על כיסאו ויחד עם אחרים, המכונים "שאינם נשבעים אמונים" (Nonjurors), פוטר ממשרתו. יורשו, ריצ'רד קידר (Richard Kidder), נהרג בסופה הגדולה של 1703 כאשר מבנה הארובה שעל הארמון נפל עליו ועל אשתו, בשעה שישנו במיטתם.
אגן הטבילה משנת 705. קדם לקתדרלה ב-400 שנים
החזית המערבית מהמאה ה-13 ניזוקה במהלך מרד מונמות', המורדים הרסו רבים מהדמויות המגולפות והשאירו אחרות, כדוגמת "הכתרת הבתולה", חסרות ראש
לדוכנים של המקהלה יש חופות אבן מהמאה ה-19 ורקמות מודרניות המנציחות בישופים. במאה ה-19 בוצע שיקום לבניין ואביזריו.
"כובד חטאינו", פסל מודרני מאת הפסלת ג'וספינה דה וסקונסלוס (Josefina de Vasconcellos) בחצר ארמון הבישוף
שושלת טיודור ומלחמת האזרחים > התקופה הוויקטוריאנית עד ימינו

באמצע המאה ה-19 נדרשה תוכנית שיקום מהותית. תחת הדיקן אדמונד גודאנף (Edmund Goodenough) הועברו המונומנטים לקלויסטרים ויתרת הצבע מימי הביניים והסיד שצויר על גבי הקירות הוסרו בפעולה שכונתה "הגירוד הגדול" (the great scrape). האדריכל אנתוני סלווין (Anthony Salvin) לקח על עצמו שיקום נרחב של בית המקהלה. גלריות מעץ שהותקנו במאה ה-16 הוסרו ולדוכנים ניתנו חופות אבן והם הורחקו אחורה אל קו הארקדה. סורג האבן מימי הביניים הורחב במרכז על מנת לתמוך באורגן החדש.
ב-1933 הוקמה אגודת "ידידי קתדרלת ולס" במטרה לתמוך במועצת הקתדרלה בתחזוקה של המארג, החיים והעבודה בקתדרלה.
בסוף המאה ה-20 התבצעה תוכנית שיקום מקיפה, במיוחד בחזית המערבית. הוויטראז'ים הם תחת שיקום במטרה לשמר את חלון אילן ישי הגדול מהמאה ה-14 בקצה המזרחי של בית המקהלה.
מנהל ופעילות שוטפת

מאז המאה ה-13 הייתה קתדרלת ולס מקום מושבו של הבישוף של באת' וולס (Bishop of Bath and Wells). הגוף המנהל, מועצת הקתדרלה (Chapter), מורכב מחמישה כמרים (דיקן (dean), מנצח (precentor), מנהל אדמיניסטרטיבי (canon chancellor), גזבר (canon treasurer) הארכידיאקון של ולס (archdeacon of Wells)) וארבעה חברים חילונים: המנהלן (administrator), שומר המרקם (Keeper of the Fabric), משגיח הנכסים (Overseer of the Estate) ויושב הראש של חנות הקתדרלה ובית הקפה. בישוף באת' וולס הנוכחי הוא פיטר הנקוק (Peter Hancock), שהוכתר בטקס בקתדרלה ב-7 ביוני 2014. מאז שהדיקן ג'ון קלארק פרש, ממלא את מקומו אנדרו פדרסון.
צוות המועסקים כולל מנגן בעוגב, מנצח המקהלה, מארגן התפילות, ארכיבר, ספרן והצוותים של החנות, בית הקפה והמסעדה. למועצה מייעצים מומחים כדוגמת אדריכלים, ארכאולוגים ומומחים פיננסיים.
בקתדרלה נערכים יותר מאלף טקסים בשנה. מדי יום נערכים תפילת שחרית (Matins), מיסה ותפילת ערבית (Choral Evensong), כמו גם חגיגות עיקריות של פסטיבלים נוצריים כדוגמת חג המולד, פסחא, פנטקוסט וחגי קדושים נוצרים. הקתדרלה משמשת גם לטבילות, חתונות ולוויות של אלו שיש להם קשרים קרובים לקתדרלה. ביולי 2009 נערכת הלווייתו של הארי פאץ', החייל האחרון של הצבא הבריטי של מלחמת העולם הראשונה, שמת בגיל 111.
שלושה טקסי יום ראשון נערכים על ידי מקהלה קבועה (בתקופת הלימודים) וטקס מושר נערך בשאר ימי השבוע. הקתדרלה מארחת מקהלות ומעורבת בלימודי מוזיקה בבתי ספר מקומיים, כחלק מפרויקט הקרוי "Chorister Outreach Project". היא גם משמשת כאולם לאירועים מוזיקליים כדוגמת קונצרט שנתי של המקהלה הקאמרית של סאמרסט (Somerset Chamber Choir).
כל שנה משתתפים בטקסים כ-150,000 ו-300,000 נוספים מבקרים כתיירים. הכניסה חופשית, אבל המבקרים מוזמנים להרים תרומה במטרה לסייע בעלויות התפעול השנתי שהיו כ-1.5 מיליון ליש"ט ב-2015.
אדריכלות > תאריכים, סגנונות ואדריכלים

בניית הקתדרלה החלה בשנת 1175 על פי עיצוב של אדריכל לא ידוע. ולס היא הקתדרלה הראשונה באנגליה שנבנתה מלכתחילה בסגנון גותי. על פי היסטוריון האמנות ג'ון הארווי (John Harvey), זוהי הקתדרלה הגותית האמיתית הראשונה בעולם, שהאדריכלים שלה נפרדו לחלוטין מכל המאפיינים הקושרים את הקצה המזרחי העכשווי של קתדרלת קנטרברי, כמו גם את מבנים מוקדמים יותר בצרפת, כמו הקצה המזרחי של בזיליקת סן-דני לאדריכלות רומנסקית. בניגוד לכנסיות אלו, בוולס יש מקבץ של עמודי תמך במקום עמודים מסיביים ויש בה גלריה של קשתות מחודדות זהות ולא הצורה הרומנסקית הטיפוסית של זוג פתחים. הסגנון, עם הקשתות המחודדות הפשוטות והבלתי מקושטות והכרכובים המפותלים, ידוע כאדריכלות גותית אנגלית.
בין השנים 1192 ל-1230, אדם לוק (Adam Lock), האדריכל המוקדם ביותר בוולס ששמו ידוע לנו, המשיך את הטרנספט והספינה באותה דרך כמו קודמו. לוק היה גם האדריכל של השער הצפוני על פי עיצובו.
בניית החזית המערבית בסגנון גותי אנגלי מוקדם החלה בסביבות 1230 על ידי תומאס נוריס (Thomas Norreys), כאשר הבנייה והפיסול נמשכו כשלושים שנה. המגדל הדרום-מערבי שלה החל מאה שנים לאחר מכן ונבנה בין 1365 ל-1395, והמגדל הצפון-מערבי בין השנים 1425 ו-1435, שניהם בסגנון גותי ניצב על פי התכנון של וליאם ויינפורד (William Wynford) שאף מילא בתחרת חלונות עדינה רבים מהחלונות המחודדים מהסגנון הגותי האנגלי המוקדם של הקתדרלה.
בין השנים 1275 ו-1310 נבנו בית מועצת הקתדרלה והקריפטה על ידי אדריכלים לא ידועים, הקריפטה בסגנון גותי אנגלי מוקדם ובית מועצת הקתדרלה בסגנון הגאומטרי של האדריכלות הגותית המקושטת. ב-1310 החלה העבודה על קפלת הגבירה, על פי תכנונו של תומאס ויטני (Thomas Witney), שגם בנה את המגדל המרכזי בין השנים 1315–1322 בסגנון הגותי המקושט. המגדל חוזק אחר כך פנימית באמצעות קשתות שתכנן ויליאם ג'וי (William Joy). במקביל לעבודה זו, ביצע ג'וי בשנים 45–1329 שינויים והרחבות בבית המקהלה, וחיבר אותו לקפלת הגבירה באמצעות רטרוקווייר, האחרון בסגנון גותי קושט זורם.
שינויים מאוחרים יותר כללו קמרון אנכי של המגדל ובניית קפלת שוגר (Sugar's Chapel) בשנים 90–1475 על ידי ויליאם סמית (William Smyth). כמו כן שיפוצים בסגנון התחייה הגותית נעשו בסורג ובית המקהלה על ידי בנג'מין פרי (Benjamin Ferrey) ואנתוני סלווין (Anthony Salvin) בשנים 57–1842.
אדריכלות > התוכנית

אורכה הכללי של קתדרלת ולס הוא 126 מטרים. במשותף עם קתדרלות קנטרברי, לינקולן וסולסברי, יש בה סידור אנגלי מובהק של שני טרנספטים, כשגוף הכנסייה מחולק לחלקים נפרדים: אולם הספינה, בית המקהלה, רטרוקווייר, שמעבר לו קפלת הגבירה. החזית רחבה, שיחד עם המגדלים בצדדיה משתרעת מעבר לטרנספט משני הצדדים. בצד הצפוני של הספינה המרכזית בולטת גזוזטרה גדולה היוצרת כניסה לקתדרלה. בצפון-מזרח נמצא בית מועצת הקתדרלה המתומן הגדול, שהכניסה אליו מבית המקהלה אל מעבר ומדרגות. מדרום לספינה יש קלויסטר גדול, יוצא דופן בכך שהקצה הצפוני, הסמוך לקתדרלה, מעולם לא נבנה.
אדריכלות > גובה

בחתך יש לקתדרלה את הסידור הרגיל של כנסייה גדולה: ספינה מרכזית עם ספינות משניות מצדדיה המופרדים על ידי שתי ארקדות. הארקדות בנויות משלושה שלבים: בחלק התחתון ארקדה, מעליה גלריה של טריפוריום, ובחלק העליון קומת תאורה (clerestory). גובה הספינה המרכזית הוא 20 מטרים, נמוך מאוד בהשוואה לקתדרלות הגותיות של צרפת. בספינה יש תחושה של עומק שמקורה בטריפוריום בעל הצורה הייחודית, סדרה של פתחים צרים זהים, במקום צורת הבנייה המקובלת במפרצים. הטריפוריום מופרד מהארקדה על ידי פס אופקי (string course) רצוף לאורך הספינה המרכזית. אין קווים אנכיים המקשרים את שלושת השלבים, כשחצאי העמודים התומכים בקמרון עולים מעל לטריפוריום.
הקתדרלה מדרום-מזרח. בית המקהלה נמצא כשקפלת הגבירה בולטת מעבר לו, ובית מועצת הקתדרלה בצד ימין.
המגדל המרכזי, הספינה והטרנספט הדרומי כפי שהם נראים מגינת הקלויסטר. הספינה המרכזית מתנשאת מעל גג הספינה המשנית. התמיכות דקות.
קירות הספינה המרכזית בנויים בשלושה שלבים: ארקדה, טריפוריום וקומת תאורה. לטריפוריום יש מבנה ייחודי כשהקשתות אינן מחולקות למפרצים.
אדריכלות > הצד החיצוני

הצד החיצוני של קתדרלת וולס מציג מראה מסודר יחסית והרמוני שכן רוב הבניין נבנה בסגנון אחד, גותי אנגלי מוקדם. מראה נדיר בין הקתדרלות האנגליות שבהן חלקן החיצוני בדרך כלל מציג שפע של סגנונות. שינויים מאוחרים יותר בקתדרלת ולס בסגנון הניצב ייושמו בכל מקום, כדוגמת מילוי החלונות המחודדים של הסגנון האנגלי המוקדם בתחרת אבן פשוטה, בניית מעקה שמקיף את הגג, ותוספת הצריחונים הממסגרים כל גמלון, דומים לאלו סביב בית מועצת הקתדרלה ועל החזית המערבית. בקצה המזרחי יש שפע של תחרת אבן שבה מוטיבים חוזרים בסגנון המרושת, שלב בין תחרת האבן הגאומטרית לתחרת האבן של הקישוט הזורם.
אדריכלות > הצד החיצוני > החזית המערבית

גובה החזית המערבית כ-30 מטרים ורוחבה 45 מטרים והיא בנויה מאבן גיר אואוליתית מיורה התיכון שמקורה במחצבת האבן דולטינג (Doulting Stone Quarry), כ-13 קילומטרים ממזרח לקתדרלה. היסטוריון האדריכלות אלק קליפטון-טיילור כינה אותה "אחת מהמראות הגדולות ביותר של אנגליה".
לחזיתות מערביות יש בדרך כלל שלוש צורות מובחנות: אלו העוקבות אחרי גובה הספינה המרכזית והספינות המשניות, אלו שיש להן זוג מגדלים בקצה כל אחת מהספינות המשניות, הממסגרים את הספינה המרכזית, ואלו המסתירות את צורת המבנה. החזית המערבית של ולס, היא בצורת זוג המגדלים, אבל היא יוצאת דופן בכך שהמגדלים אינם מציינים את מיקומם של הספינות המשניות, אלא מתרחבים מעבר להן, מסווים את הממדים ואת פרופיל המבנה.
החזית המערבית מתרוממת בשלושה שלבים מובחנים, כל אחד מוגדר היטב על ידי פס אופקי. דגש אופקי זה מנוטרל על ידי שש תמיכות עבות בולטות המגדירות את החתך של הספינה המרכזית, הספינות המשניות והמגדלים והן מעוטרות מאוד, בכל אחת יש גומחות מחופות המכילות את הפסלים הגדולים ביותר בחזית.
במפלס התחתון של החזית נמצא בסיס פשוט, המייצב את הארקדות המקושטות המתרוממות מעליו. בבסיס יש שלושה פתחי דלתות, שהם בניגוד מוחלט לשערים המרשימים של הקתדרלות הגותיות הצרפתיות. שתי הדלתות הצדדיות הן בגודל של דלתות ביתיות, והדלת המרכזית מקושטת רק באמצעות עמוד מרכזי, קווטרפויל ופסי הקישוט שעל הקשת המחודדת.
מעל הבסיס מתנשאות שתי קומות של ארקדות המקושטות בקווטרפוילים וגומחות שהכילו במקור כארבע מאות פסלים, שכשלוש מאות שרדו עד אמצע המאה ה-20. מאז שופץ חלקם או הוחלף, כולל הדמות ההרוסה של ישו בגמלון.
השלבים השלישים של מגדלים באגפים נבנו בסגנון הניצב של שלהי המאה ה-14, על פי תוכנית של ויליאם וינפורד. בניית המגדל הצפון-מערבי לא החלה לפני 1425. העיצוב משמר את הפרופורציות הכלליות וממשיך את ההבלטה החזקה של התמיכות.
על המוצר המוגמר נמתחה ביקורת שאין בו צריחים, וייתכן שהכוונה הייתה שצריחים, שמעולם לא נבנו, יתנשאו מהמגדלים. למרות היעדר צריחים או צריחונים, תיאר אותה היסטוריון האדריכלות בניסטר פלצ'ר (Banister Fletcher) כ"ההתפתחות העילאית של הסגנון הגותי האנגלי בסוג זה של חזית".
החזית המערבית מהמאה ה-13 בעיצוב תומאס נוריס. לשילוב בין הצורה, הקישוט האדריכלי והפיסול אין מתחרים בבריטניה
"ישו השופט" (שלהי המאה ה-20) שוכן בגמלון. מתחתיו שנים עשר השליחים ותשעה מלאכי עליון
בתמיכות הבולטות יש גומחות לפסלים.
אדריכלות > הצד החיצוני > מגדל המצלב

בניית המגדל המרכזי מתוארכת לתחילת המאה ה-13. הוא שופץ בצורה משמעותית בתחילת המאה ה-14 במהלך העיצוב מחדש של הקצה המזרחי, מה שחייב לחזק את העמודים התומכים במצלב מתחת למגדל עשור אחר-כך, או מאוחר יותר. במאה ה-14 נוסף למגדל צריח הבנוי מעץ ועופרת שנשרף ב-1439. בעקבות כך עוצבה מחדש החיצוניות של המגדל בסגנון הניצב ונוספו לו המעקות והצריחונים. אלק קליפטון-טיילור מתאר אותו כ"יוצא דופן אפילו בסאמרסט, מחוז המפורסם בהדר של מגדלי כנסיותיו".
אדריכלות > הצד החיצוני > השער הצפוני

השער הצפוני תואר על ידי היסטוריון האומנות ניקולאוס פווזנר (Nikolaus Pevsner) כ"מקושט להפליא" (sumptuously decorated), ונועד לשמש ככניסה הראשית. מבחוץ הוא פשוט ומלבני כשקירותיו הצדדים ללא קישוט. הכניסה היא שער קשת מחודדת גבוהה הממוסגר על ידי פסים עשירים של שמונה עמודי תמך עם כותרות בסגנון העלה הנוקשה שכל אחד מוקף בפסים (Annulet) באמצע הגובה. אלו שמשמאל מעוטרים בדמויות המייצגות את המרטיריות של אדמונד, מלך מזרח אנגליה הקירות מרופדים בגומחות עמוקות הממוסגרות על ידי עמודי תמך צרים עם כותרות ופסים כמו אלו של השער.
אדריכלות > הצד החיצוני > קלויסטר

הקלויסטר נבנה בשלהי המאה ה-13, ונבנה כמעט לגמרי מחדש בין 1430 ל-1508. ויש בו פתחים רחבים המחולקים על ידי חלונות ביפוריים וטרנסומים ותחרת אבן בסגנון הגותי הניצב. התקרה היא קמרון צלעות בסגנון לירן. החיבורים בין כל צלע לצלע מעוטרים בקישוט (באנגלית Boss). הקטע המזרחי של הקלויסטר הוא בן שתי קומות, שבהן העליונה היא משכן לספרייה שנבנתה במאה ה-15.
משום שקתדרלת ולס הייתה חילונית ולא מנזרית, לא היה לקלויסטר משמעות מעשית. בקתדרלות חילוניות אחרות לא נבנו קלויסטרים, אבל הם נבנו כאן ובצ'יצ'סטר. ההסברים לבנייתם בשתי הקתדרלות החילוניות נעים מאתר לתהלוכות ועד לסיבה אסתטית. כמו בצ'יצ'סטר, אין לקלויסטר צד צפוני. בקלויסטרים של מנזרים שימש הצד הצפוני של הקלויסטר, שנהנה יותר מהצדדים האחרים מהשמש החורפית, לעיתים קרובות כסקריפטוריום.
הטרנספט הצפוני ובו שעון מימי הביניים, השער הצפוני והמגדל הצפון-מערבי
הכניסה בשער הצפוני מעוטרת בפסים מורכבים וכותרות דמוי עלעלים
מבט לאורך הקלויסטר שבו רואים את קמרון הצלעות מסגנון לירן
הקלויסטר, שנבנה בכמה שלבים מעוטר בתחרת אבן ניצבת
אדריכלות > הצד החיצוני > שיקום

ב-1969, כאשר גוש גדול של אבן נפל מפסל בסמוך לדלת הראשית, היה ברור שיש צורך דחוף בשיקום החזית המערבית. בפיקוח האדריכל של הקתדרלה, אלבן קארו (Alban D. R. Caroe), נערכו מחקרים מפורטים של העבודות באבן ושיטות שימור, והוקמה ועדת שימור. השיטות שנבחרו לשימור היו אלו שתוכננו על ידי איב ורוברט בייקר (Eve and Robert Baker). ברט וילר (Bert Wheeler), שפיקח על העבודות בקתדרלה בשנים 1935–1978, ערך ניסויים בעבר בשטיפת התגליפים האדריכליים שעל הבניין ובטיפול בהם והטכניקות שלו היו בין אלו שנוסו על הפסלים.
עבודות השימור נערכו בין 1974 ל-1986, כשהייתה הקפדה להשתמש ככל האפשר בתהליכים שאינם פולשניים כדוגמת שטיפה במים ותמיסת סיד, מילוי הסדקים והמשטחים שניזקו במלט רך כדי למנוע חדירת מים וייצוב הפסלים שסבלו מסדקים בשל קורוזיה של מסמרות מתכת. המשטחים הושלמו באמצעות צביעת שכבה דקה של מלט ו[[סילן] שנועדה לעמוד בפני סחיפה נוספת ופגיעה של מזהמים. השיקום של החזית חשפה צבע רב שעדיין היה דבוק לפסלים ולגומחות בהן ניצבו, מה שמעיד כי פעם הם היו צבועים בצבעים ססגוניים.
אדריכלות > פנים הקתדרלה > בית המקהלה, הטרנספט והספינה

האופי הייחודי של פנים הקתדרלה שסגנונו אנגלי גותי מוקדם תלוי בפרופורציות של הקשתות המחודדות הפשוטות. הוא גם תלוי בעידון של הפרטים האדריכליים, בייחוד פסי הקישוט.
הארקדה, שצורתה זהה בספינה, בבית המקהלה ובטרנספט, מתייחדת בעושר של פסי הקישוט והתגליפים. כל עמוד תמך של הארקדה הועשר ב-24 מוטות דקים בשמונה קבוצות של שלושה, המתרוממים מעל הכותרות על מנת ליצור את הפסים הגליים של הקשתות. הכותרות עצמן ראויות לציון בשל החיות של העלווה המסוגננת, בסגנון המכונה "העלה הנוקשה". החיות מנוגדת לרשמיות של המוטות ההופכים לפסים ושל האזורים הרציפים של האבן החלקה בספנדרלים. כל כותרת שונה, וחלקן מכילות דמויות קטנות המדגימות סיפורים.
הקמרון של הספינה המרכזית מתרומם בתלילות בצורת קוודריפרטייט,, בהרמוניה עם הארקדה של הספינה המרכזית. הקצה המזרחי של בית המקהלה הורחב, וכל החלק העליון שוכלל ברבע השני של המאה ה-14 על ידי ויליאם ג'וי. בקמרון יש צלעות רבות בצורת רשת, שונה מאוד מהקמרון של הספינה המרכזית, וייתכן שהוא שחזור באבן של סוג מקומי של גג עץ מחולק לתאים שממנו יש דוגמאות מהמאה ה-15, כולל אלו בכנסיית סנט קתברט (St Cuthbert's Church) בוולס. גם לקמרונות של המעברים בבית המקהלה יש תבנית ייחודית.
עד תחילת המאה ה-14 היה פנים הקתדרלה בסגנון אחיד, אבל הוא היה עתיד לעבור שני שינויים משמעותיים, במגדל ובקצה המזרחי. בין 1315 ו-1322 הוגבה המגדל מעל למצלב והוצב עליו צריח, מה שגרם לעמודים שתמכו בו להראות סימני לחץ. ב-1338 פיתח האדריכל ויליאם ג'וי פתרון לא שגרתי בכך שהכניס קשתות נמוכות שמעליהן קשתות הפוכות במידות זהות, תוך יצירת מבנים דמויי מספריים. קשתות אלו תומכות בעמודים של המצלב משלושה צדדים, בעוד שהצד המזרחי ביותר נתמך בקיר בית המקהלה. הקשתות התומכות מכונות "הקשתות הצולבות של סנט אנדרו" (St Andrew's Cross arches), בהתייחס לקדוש המגן של הקתדרלה. וים סוואן (Wim Swaan) תיאר אותן, בצדק או שלא בצדק, כ"מסיבים בצורה ברוטאלית" ופולשניים בפנים הקתדרלה המאופק בדרך כלל בכל אמת מידה.
האופי האופקי של הספינה המרכזית מודגש באמצעות הגלריות הרצופות בקירות פסי הרוחב והעלווה הבולטת של הכותרות
הקמרון הקוודריפרטייט של הספינה המרכזית קושט במאה ה-19
הקשתות המצטלבות של סנט אנדרו מתחת למגדל
הקשתות המצטלבות של סנט אנדרו כפי שהן נראות מהטרנספט
לקמרון בית המקהלה יש צורה ייחודית שייתכן שהיא מבוססת על תבניות של גגות עץ.