דורינא
עיצוב בדורינא

מראשית פעילות המפעל, לאה לסינגר ובתה ורדה לסינגר צ'רבוניץ' עסקו בעיצוב. על מנת להתעדכן במגמות האופנה וחידושי תעשיית הטקסטיל (ובכלל זאת צבע, חוטים וגזרות), הייתה לאה לסינגר טסה פעמיים בשנה לחו"ל.[דרוש מקור]
בשנות השמונים של המאה העשרים נכנסו לתחום העיצוב במפעל מעצבות שאינן בנות משפחה, וחל שינוי בקו העיצובי שלו. המפעל עבד עם מעצבות האופנה הבולטות של ישראל הצעירה, כגון פיני לייטרסדורף ותמרה יובל-ג'ונס. למרות שרוב התוצרת הופנתה לייצוא, נמכרו סריגי דורינא גם בחנויות יוקרה ברחוב דיזנגוף בתל אביב, כגון "איווניר" ו"מצקין", וכן בירושלים ובחיפה.
העיצוב ב"דורינא" הותאם למוטו של יעקוב לסינגר: "Knitwear of Timeless Elegance". הטכנולוג שמואל הוכמן השתמש בטכניקות סריגת סינגל (Single) שנסרגו עם חוטים דקים במכונות עם מחטי סריגה עדינות (gage 12). טכניקות אלה היו מוכרות באירופה כבר משנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים. עד סוף שנות החמישים התמקדה התוצרת בסריגה בסיסית של חלקים עליונים סרוגים, כמו אפודות, קרדיגנים וסוודרים, לנשים ולגברים.[דרוש מקור]
בתחילת שנות השישים של המאה העשרים, מתוך מודעות למגמות אופנה בינלאומיות, עוצבו ויוצרו בדורינא גם חליפות סרוגות, שכללו חצאיות וסריג עליון. באותה תקופה, טכנולוגיית הסריגה הייתה בראשית דרכה, וטכניקות הסריגה היו מוגבלות ובסיסיות. כתוצאה מכך, בחרה חברת דורינא להתמקד תחילה בעיצוב גזרות עדכני, לקהל אמיד כמו "החליפה המחוייטת" מבדי סריג (jersey).
בהמשך, עם התפתחות טכנולוגיות סריגה חדשות שאומצו גם בדורינא, יצרו קולקציות של חליפות סרוגות, בגזרה מורכבת ומתוחכמת, שנסרגו במפעל ושנתפרו על ידי חייטים שנשלחו להתמחות בחו"ל. כמו כן, ייצרו בדורינא מגוון פריטי לבוש מעוצבים המתאימים לפעילות גופנית: בין היתר, בגדי סקי, מכנסי רכיבה ובגדי טניס. בנוסף עסק המפעל בעיצוב ובייצור שמלות כלה. פרטי הלבוש עברו תהליך התפתחות, ומהגזרה השמרנית של חצאית התפתחו גזרות אופנתיות ומגוונות של חצאיות: מקסי, מידי, מיני וטרפז.[דרוש מקור]
ב"דורינא" השתמשו בחוטים שונים, ביניהם בלט חוט מסולסל, מסוג בוקלה (חוט שזור עם קשרים ולולאות, העשוי מצמר או מתערובת סיבים). לעיתים שולבו דוגמאות צבעוניות בתוך הסריגה, אך רוב הסריגים היו חלקים, או בעלי טקסטורה שנוצרה כתוצאה של שימוש מתוחכם בטכניקות סריגה.[דרוש מקור]
המוטיב העיצובי הרווח בסריגים של שנות השישים של המאה העשרים היה הפסים, ברוחב ובמקצב משתנים. באותן שנים, עם התפתחות המכונות, ניתן היה לייצר סריגים דמויי אריג, כגון דגם 'אידרת הדג' (herringbone) ופפיטה (Pepita). כך נוצר סריג יציב ועבה, עם חוט אריגה שהושחל בין לולאות מחטי הסריגה. כמו כן עוצבו דוגמאות נוספות דמויות רקמה ותחרה, אז'ור וז'קארד, שעוצבו כפסי קישוט בהתאמה לבגד. אלמנטים מורכבים כמו תוספות של רקמת חרוזים ועבודות יד, רוכסנים וכפתורים נוספו כאלמנט שמעניק לפריט אלגנטיות ואקסקלוסיביות. באותה תקופה התוצרת של "דורינא" יועדה בעיקר לייצוא, לדרום אמריקה, ליפן, לאירופה ועוד. בין המוצרים היו גם שמלות ערב אלגנטיות סרוגות בתוספות של חוטי לורקס וחטים מבריקים.
בסוף שנות השישים נולד "הקו הישראלי", שפותח על ידי המעצבת ריקי בן ארי. דגם אחד מקולקציה זו התפרסם במגזין הבינלאומי vouge בשנת 1969. בשנים אלה הייתה למוצרי החברה הצלחה רבה בשוק האמריקאי בזכות השימוש בטכניקות סריגה עשירות ובחוטי פוליאסטר. השילוב בין החומרים, איכות הסריגים וסגנון העיצוב של "הקו הישראלי", שהיה ייחודי לקולקציה, שבה את ליבם של האמריקאים, אשר רכשו את הסריגים למרות מחירם הגבוה. בעקבות ההצלחה, נמכרו סריגי "דורינא" בחנויות וברשתות גדולות: Macy's, B. Altman, Selfridge-London, Neeman Markus Dallas, ועוד.
בשנות השבעים של המאה העשרים המשיך מפעל "דורינא" בפיתוח "הקו הישראלי", שכלל שילוב של דיגום בסריגה ועבודת טלאים, ואף הדפסה על סריגים. גם בגזרות חל שינוי, והן נהיו יותר חופשיות ועדכניות: לדוגמה, שולבו גזרות א-סימטריות בסריגה, גזרת טרפז (A-Shape) וגזרת מקסי לחצאית או לשמלה ארוכה. לאורך השנים, נשמר החיבור של "דורינא" לאופנה הבינלאומית, תוך שמירה על איכות הסריגה. בנוסף, עוצבה מחדש גם חליפה המורכבת משלושה חלקים - דגם שהיה נפוץ מאוד בשוק המקומי ובשוק הבינלאומי. חליפות מדגם זה התאימו לכל עונות השנה. המפעל ייצר גם קולקציה ספורטיבית של חליפות אלה. בעוד "הקו הישראלי" הססגוני והמקושט של "דורינא" הצליח בחו״ל, החברה הישראלית המקומית העדיפה דווקא את הקולקציות הקלאסיות שיוצרו במפעל בסגנון בינלאומי
החל משלהי שנות השמונים, ובעיקר בשנות התשעים, של המאה העשרים, חלו שינויים חברתיים וכלכליים שהשפיעו על תעשיית הטקסטיל בישראל: היצור המקומי התייקר, הסכמי סחר חופשי והסכם QIZ אפשרו יצור ללא מכס בארצות שכנות וייבוא זול מארצות המזרח. על מנת להוזיל את העלויות, חזרה "דורינא" לייצר דגמים קלאסיים, בסריגה פחות מורכבת ובצמצום הצבעים. למרות זאת, נסגר המפעל בשנת 2003.[דרוש מקור]