stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מינדאוגאס
מקורותיו, משפחתו ושמו

ישנם מעט מקורות מודרניים אודות חייו של מינדאוגאס. מרבית המידע הידוע על תקופת שלטונו נלקח מהכרוניקה הליבונית, אשר עוסקת בהיסטוריה של ליבוניה בין השנים 1180 ו-1343 וכמו כן גם מן הקודקס ההיאפטי. שתי הכרוניקות נוצרו על ידי אויביה של ליטא ולכן גם מוטות נגדה. הכרוניקות גם לוקות בחסר: לא צוינו בהן תאריכים ומיקומים של אירועים חשובים. הכרוניקה הליבונית למשל, מכילה 125 שורות של שירה אודות הכתרתו של מינדאוגאס, אך לא מזכירה את תאריך ההכתרה או את מיקומה. מקורות חשובים אחרים הם בולות אפיפיוריות, הנוגעות להטבלתו והכתרתו של מינדאוגאס. הליטאים עצמם לא דאגו לייצר תיעודים, מלבד מספר מסמכים המספרים על הענקת קרקעות למסדר הליבוני, אך אמינותם תלויה בספק.
מאחר שהתיעוד העוסק בתקופה זו לוקה בחסר, מקורותיו של מינדאוגאס והעץ המשפחתי שלו לא מבוססים באופן חד משמעי. שנת לידתו לעיתים מצוינת בתור שנת 1200 ולעיתים אף נשארת בסימן שאלה. אביו מתואר בכרוניקה הליבונית בתור דוכס רב עוצמה, אך שמו אינו מוזכר; כרוניקות מאוחרות יותר נקבו בשם רינגולד. אחיו דאוספרונגאס, המוזכר באמנה שנחתמה בשנת 1219, נחשב לאחיו הגדול ובניו טאוטווילאס וגדווידאס נחשבים לאחייניו. למינדאוגאס גם שתי אחיות, אחת אשר הייתה נשואה לוויקינטאס והאחרת לדניאל מלך גליציה. ויקינטאס ובנו טרניוטה לקחו חלק עיקרי בערעור שלטונו של מינדאוגאס. למינדאוגאס היו לפחות שתי נשים, מורטה ואחותה (אשר שמה אינו ידוע) וייתכן וגם אישה קודמת; קיומה מוערך בגלל קיומם של שני ילדים, בן שנקרא ואישווילקאס ובת עלומת שם אשר התחתנה עם שווארן, דאז קניאז מגליציה, לימים דוכסה הגדול של ליטא הרביעי. בנוסף, מוזכרים במקורות הכתובים שני בנים נוספים - רוקליס ורופייקיס.
במאה ה-13 הייתה לליטא תקשורת מועטה עם מדינות זרות. שמות ליטאיים נשמעו עמומים ולא מוכרים לכותבי כרוניקות מסוימים, אשר עיוותו את השמות באופן שהזכיר שמות הקיימים בשפתם המקורית. שמו של מינדאוגאס בכתבים שונים עוות אל תוך מספר צורות: Mindowe בלטינית; Mindouwe, Myndow, Myndawe, ו-Mindaw בגרמנית; Mendog, Mondog, Mendoch, ו-Mindovg בפולנית Mindovg, Mindog, ו-Mindowh ברוסית. מאחר שהמקורות הרוסים מספקים את מרבית המידע אודות חייו של מינדאוגאס, הם נחשבים למקורות האמינים ביותר בקרב הבלשנים ששיחזרו את שמו הליטאי המקורי.
עלייה לשלטון

בראשית המאה ה-13, ליטא נשלטה על ידי מספר דוכסים ונסיכים, אשר פיקחו על שבטים ופייפים שונים. מכנם המשותף היה דת ומסורת, מסחר ומבצעים צבאיים משותפים. סוחרים מערביים ומסיונרים חיפשושליטה באזור במהלך המאה ה-12, והקימו את העיר ריגה, לטביה בשנת 1201. מאמציהם בליטא נבלמו באופן זמני במהלך קרב שאולאי (קרב בין אנשי זאמוט, בהנהגת ויקינטאס, לבין צלבנים) שהתחולל בשנת 1236, אך למרות זאת, מסדרים נוצריים המשיכו לבסס את איומם באזור. בנוסף, המדינה ספגה מספר פלישות על ידי האימפריה המונגולית.
אמנה שנחתמה עם נסיכות האליץ'-וולין בשנת 1219, לרוב נחשבת לראייה החותכת הראשונה לכך ששבטים בלטיים באזור מתאחדים לנוכח האיומים עליהם. בין חותמי האמנה נמצאים 20 דוכסים ליטאיים ודוכסית-אלמנה אחת; הרשימה מציינת שחמישה מהם היו דוכסים בכירים. מינדאוגאס, למרות גילו הצעיר, וכמו כן אחיו דאוספרונגאס, היו ברשימת הדוכסים הבכירים, מה שמראה כי הם ירשו את מעמדם. הכרוניקה הליבונית מתארת את מינדאוגאס כשליט ליטא בשנת 1236. דרכו לשלטון לא ברורה. כרוניקות רותניות (רוס של קייב) מתארות שהוא רצח או הגלה מספר דוכסים אחרים ואף מספר מקרוביו. ההיסטוריון הבריטי סטיבן כריסטופר רוול תיאר את עלייתו לשלטון של מינדאוגאס בצורה של "תהליך של נישואין, רצח ומסעות צבאיים".
במהלך שנות ה-1230 וה-1240, החל מינדאוגאס לבסס את כוחו בקרב שטחים בלטיים וסלאביים. הקרבות באזור התעצמו; הוא לחם נגד כוחות גרמניים בקורלנד, בעת שהמונגולים החריבו את קייב בשנת 1240 ופלשו לפולין בשנת 1241, הביסו צבאות פולניים ושרפו את העיר קרקוב. משהוגבלה יכולתו להתקדם לכיוון צפון ומערב (לשטחים שנשלטו על ידי מסדרים נוצריים וכמו כן זאמוט), התקדם מינדאוגאס מזרחית ודרום-מזרחית וכבש את נבהרדק, הורדנה, וולקוביסק ואת נסיכות פולאצק, אך לא קיים תיעוד המספר אודות הקרבות שהתחוללו בערים הללו. בשנת 1248, על פי המסופר בכרוניקת גוסטיניה, מינדאוגאס הוטבל לנצרות בכנסייה אורתודוקסית בנבהרדק. בשנת 1239 לערך, הציב מינדאוגאס את בנו ואישווילקאס לשלוט באזור זה, אז היה ידוע בתור רותניה השחורה. בשנת 1248, הוא שלח את אחייניו טאוטווילאס ואדיווידאס יחד עם ויקינטאס, דוכסה של זאמוט, לכבוש את סמולנסק, אך ניסיונם כשל. בשנת 1249, פרצה מלחמה פנימית כאשר מינדאוגאס ניסה להשתלט על שטחיהם של אחייניו ושל ויקינטאס.
הכתרה למלכות

טאוטווילאס, אדיווידאס וויקינטאס הקימו קואליציה נגד שלטונו של מינדאוגאס, יחד עם המסדר הליבוני, דניאל נסיך גליציה ומלך ווהלין, ואסילקו. נסיכי ווהלין וגליציה הצליחו להשיג שליטה ברותניה השחורה וערערו את עליונותו של ואישוילקאס. טאוטווילאס חיזק את מעמדו לאחר שהוטבל על ידי ארכיבישוף ריגה. בשנת 1250, תכנן המסדר הליבוני פשיטה לשטחיה של ליטא התקנית, אך מינדאוגאס בלם אותה בעזרת מתן שוחד לאנדראס וון סטירלנד מהמסדר הליבוני, אשר הפסיד לוויקינטאס במלחמת שאלואי ועדיין נותר זר לו.
בשנת 1250 או 1251, הסכים מינדאוגאס לטבילה מחודשת (כנוצרי קתולי) והסרת שליטתו משטחים במערב ליטא, בתמורה להכרתו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי בו כמלך ליטא. עבור האפיפיור, ליטא הנוצרית שימשה כחומת מגן מפני האיומים מצד המונגולים. בתמורה, מינדאוגאס תר אחר התערבותו של האפיפיור בסכסוכים המתמשכים עם המסדרים הנוצריים השונים. ב-17 ביולי 1251, חתם האפיפיור על שתי בולות חשובות. הראשונה הורתה על הכתרתו של מינדאוגאס למלך ליטא, מינויו של בישוף בליטא והקמתה של קתדרלה. הבולה השנייה פירטה כי הבישוף החדש יהיה כפוף לכס הקדוש ולא לארכיבישוף ריגה. תאריך טבילתו המדויק של מינדאוגאס אינו ידוע. אשתו, בניו וחברי חצר המלכות שלו הוטבלו גם הם.
תהליך הכתרתו והקמת המוסדות הנוצריים בליטא ארך כשנתיים. עימותים פנימיים לא חדלו מלהתקיים; במהלך שנת 1251, טאוטווילאס ושארית בעלי בריתו תקפו את כוחותיו של מינדאוגאס והמסדר הליבוני. התקיפה כשלה וכוחותיו של טאוטווילאס נסוגו. בעל בריתו ויקינטאס מת בשנת 1251 או 1252 וטאוטווילאס נאלץ לאחד כוחות עם גיסו, דניאל נסיך גליציה.
מינדאוגאס ואשתו מורטה הוכתרו במהלך קיץ שנת 1253. הבישוף הנרי היידנרייך מקולם פיקח על הטקסים ואנדראס וון סטירלנד העניק את הכתר. תאריך ההכתרה המדויק אינו ידוע, אך ההיסטוריון הליטאי אדווארדאס גודאביצ'יוס קבע, אף על פי שקביעתו נתונה במחלוקת, שתאריך ההכתרה המדויק הוא 6 ביולי. למרות היעדרן של ראיות חד משמעיות, יום זה נחגג בליטא בתור יום חג לאומי הנקרא "יום המדינה" (בליטאית, Valstybės diena). מקום הכתרתו המדויק אינו ידוע גם הוא.
ממלכת ליטא

שלום ויציבות יחסיים שררו במדינה במהלך שמונה השנים הבאות. מינדאוגאס ניצל הזדמנות זו כדי להרחיב את שטחי הממלכה מזרחה, ולהקים בה מוסדות מדיניים. הוא חיזק את מעמדתו ברותניה השחורה, בפולאצק, במרכז מסחר גדול לחופי נהר דווינה ובפינסק. במקביל, החל בשיחות שלום עם נסיכות האליץ'-וולין והשיא את ביתו לשווארן, בנו של דניאל מלך גליציה (אשר הומלך בשנת 1253 גם הוא), שלימים הפך לדוכס גדול של ליטא. יחסיה של ליטא עם מערב אירופה והכס הקדוש התחזקו גם הם. חצר מלכות, מערכת אדמיניסטרטיבית ושירותים דיפלומטיים החלו לפעול במדינה. הוא נתן חסות לבנייתה של קתדרלה בווילנה, ייתכן ובשטחה של קתדרלת וילנה של ימינו.
מיד לאחר הכתרתו, העביר מינדאוגאס מספר שטחים למסדר הליבוני – חלקים מזאמוט, נאדרווה ודזוקיה, אזורים בהם שלטונו היה מועט או קלוש. ישנם דיונים רבים בין היסטוריונים, האם הוענקו בשנים מאוחרות יותר הוענקו אף שטחים נוספים למסדר. ייתכן כי המסדר זייף את הענקת השטחים, אמונה אשר מבוססת על העובדה כי מספר מסמכים המזכירים שטחים שלא היו תחת שלטונו של מינדאוגאס.
מינדאוגאס ויריבו דניאל מלך גליציה התפייסו בשנת 1255. שלטונה של רותניה השחורה הוענק לבנו של דניאל, רומן. ואישווילקאס, בנו של מינדאוגאס, הוטבל לנצרות בכנסייה האורתודוקסית, הפך לנזיר והקים מנזר. יריבותו של טאוטווילאס נכבשה באופן זמני כאשר הלה הכיר בעליונותו של מינדאוגאס ובתמורה קיבל את פולצאק כפייף. בשנת 1258 או 1259 נערך עימות עם המונגולים, בפיקודו של בורולדאי, אשר דרש מדניאל ונסיכים נוספים באזור להצטרף לתקיפה. כרוניקת נובגורוד מתארת את תבוסתם של הליטאים, אך בו זמנית מציגה זאת כיתרון עבור מינדאוגאס.
רציחתו והשלכותיה

המסדר הליבוני ניצל את הברית עם מינדאוגאס כדי להשיג שליטה בשטחיה של זאמוט. בשנת 1252, אישר מינדאוגאס את בקשת המסדר להקים את טירת קלייפדה. למרות זאת, שיטת הממשל של המסדר נחשבה למדכאת. סוחרים מקומיים הורשו לבצע עסקאות רק בעזרת מתווכים מטעם המסדר; חוקי ירושה שונו; האפשרות לבחור בני זוג לנישואין ומגורים הוגבלו. בעקבותך כך, התפתחו מספר קרבות. בשנת 1259, הפסיד המסדר בקרב שקוד, ובשנת 1260 הפסיד בקרב דורבה. הניצחון בקרב הראשון הצית מרד בקרב הסמוגיטים, והשני דרבן את הפרוסים (פרוסיה הישנה) לצאת למרד הפרוסי הגדול, אשר ארך 14 שנים. ברוח המצב ובעצתו של אחיינו טרניוטה, החליט מינדאוגאס לשבור את הברית עם המסדר. ההישגים להם ציפה מהתנצרותו הוכחו כקלושים.
ייתכן ומינדאוגאס חזר לעסוק בפגאניזם לאחר מכן. היסטוריונים מאמינים כי מניעיו להמרת דתו הייתה חלק מאסטרטגיה פוליטית. הראיות לכפירה שלו מבוססות בעיקר על שני מקורות: קביעתו (בשנת 1324) של האפיפיור יוחנן העשרים ושניים כי מינדאוגאס חזר לסורו, והשנייה היא כרוניקת האליץ'-וולין. כותב הכרוניקה תיאר כי מינדאוגאס חזר לעסוק בפגאניזם, הקריב קורבנות לאליו, שרף גופות וביצע טקסי פגאניים בפומבי. היסטוריונים מציינים כי ייתכן כי הכרוניקה מוטת כנגד מינדאוגאס, אשר היה במלחמה עם וולין. מצד שני, האפיפיור קלמנס הרביעי כתב בשנת 1268 שהוא מצר על רציחתו של מינדאוגאס.
הליטאים לא היו מוכנים לקבל על עצמם את הנצרות בלאו הכי, והטבלתו של מינדאוגאס השפיע מעט על התפתחויות עתידיות. מרבית האוכלוסייה נותרה פגאנית ונתיניו לא נדרשו להמיר את דתם. הקתדרלה שבנה בווילנה הוחלפה במקדש פגאני, אך נצרות ונישואין מעורבים התקבלו בעין יפה.
עימותים עם המסדר הליבוני המשיכו לצבור תאוצה. אלכסנדר נבסקי, טאוטווילאס, ובנו קונסטנטין, הקימו חזית נגד מינדאוגאס, אך תוכניותיהם העלו חרס. טרניוטה הפך למנהיג הסמוגיטים על רקע המרד; הוא הוביל צבא שהגיע עד חופי אסטוניה ומדרום לחם במזוביה. מטרתו הייתה לכבוש את השבטים הבלטיים ולאחד אותם נגד המסדרים הנוצריים ולהקים הנהגה ליטאית. השפעתו המשיכה לגדול בעוד שמינדאוגאס התמקד בכיבוש רותניה. לטרניוטה ומינדאוגאס היו סדרי עדיפויות שונים. הכרוניקה הליבונית מתארת את מורת רוחו של מינדאוגאס לנוכח העובדה שטרניוטה לא כרת בריתות בלטביה או באסטוניה. נראה שמינדאוגאס למד להעדיף יחסים דיפלומטיים (על פני כיבוש). במהלך אירועים אלו, מתה אשתו מורטה, ומינדאוגאס נשא את אחותה לאישה, בזמן שזו הייתה אשתו של דאומנטאס. כנקמה, דאומנטאס וטרניוטה רצחו את מינדאוגאס ושניים מבניו במהלך סתיו שנת 1263. לפי מסורת מימי הביניים המאוחרים, הרצח התרחש באגלונה (לטביה של ימינו). הוא נקבר יחד עם סוסיו, על פי המקובל במסורת אבותיהם. לאחר מותו, נפלה ליטא לתהפוכה ואי סדר. שלושה מיורשי העצר של מינדאוגאס—טרניוטה, חתנו שווארן ובנו הנותר ואישווילקאס, נרצחו במהלך שבע השנים הבאות. היציבות במדינה שבה לאחר שטריידניס הפך לדוכס הגדול של ליטא בשנת 1270 לערך.
מורשתו

מעמדו של מינדאוגאס בהיסטוריוגרפיה הליטאית היה בסימן שאלה עד להתעוררות הלאומית הליטאית במהלך המאה ה-19. בעוד שתומכי הפגאניזם זלזלו בו על בגידתו בדתו, הנוצרים קיבלו את תמיכתו בנצרות בנעימות. הוא אוזכר על ידי הדוכס הגדול גדימינאס, אך לא אוזכר על ידי ויטאוטאס הגדול. מעגל משפחתו לא ממשיך אל מעבר לילדיו; אין תיעוד היסטורי המקשר בינו ובין צאצאיו לבין שושלת גדימינאס. היסטוריון מהמאה ה-20 האשים אותו ב"החרבת המדינה הליטאית". המחקר האקדמי הראשון מאת איש אסכולה ליטאי, אודות חייו של מינדאוגאס, פורסם בשנת 1905. ממצאיו של ההיסטוריון אדווארדס גודאביצ'יוס אשר פורסמו בסוף המאה-ה20, מציינים את יום הכתרתו, אשר הפך ליום חג לאומי במדינה. בשנת 2003, הונצח שמו בגשר מינדאוגאס שבווילנה, במהלך חגיגות לציון 750 שנים להכתרתו. בנבהרדאק שבבלארוס, קיימת גבעת מינדאוגאס, עליה הונחה לזכרו אבן זיכרון בשנת 1993 וכמו כן פסל מתכת בדמותו בשנת 2014.
ראו גם

היסטוריה של ליטא (1219–1295)
הדוכסים הגדולים של ליטא
הערות שוליים

1 2  Kevin O'Connor, The History of the Baltic States, Greenwood Publishing, 2003, עמ' 15, ISBN 0-313-32355-0
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Artūras Dubonis, Belated Praise for King Mindaugas of Lithuania, Lithuanian Institute of History, 2005, עמ' 17-22, ISBN 9986-780-68-3
↑  וילהלם קרל, דוכס אוראך, נבחר בשנת 1918 לכהן כמלך ליטא במונרכיה החדשה שהוקמה לאחר הכרזת עצמאותה מהאימפריה הרוסית, אך זה לא ביקר בליטא מעולם והכתרתו כמלך ליטא בוטלה לאחר מספר חודשים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810549781405606  GND: 12143446X  LCCN: n2002043561  LNB: 000135206  NKC: js2007409774  VIAF: 48586574   WorldCat (עם VIAF): 48586574 
בולה אפיפיורית משנת 1251, המתארת את כינונה של ליטא תחת תחום השיפוט של האפיפיור, ועוסקת בנושא טבילתו של מינדאוגאס והכתרתו
טבילתו של מינדאוגאס, פורטרט מהמאה ה-17
סיסבוט

פסל בדמותו של סיסבוט בטולדו שבספרד
מטבע זהב ובו סמלו של סיסבוט
סיסבוט (גם: סיסיבוטוס, 565 - פברואר 621) היה מלך הוויזיגותים ושליט היספניה וספטימניה (אנ') משנת 612 ועד מותו.
ביוגרפיה

סיסבוט ניהל מסע מלחמה נגד שרידי הכוחות הביזנטיים בספרד, חיזק את השליטה הוויזיגותית בחבל הבאסקים ובקנטברים (אנ'), פיתח קשרים ידידותיים עם הלומברדים של צפון איטליה, וחיזק את הצי שהוקם על ידי קודמו לאוביגילד.
סיסבוט היה ידוע באדיקותו הנאמנה לנצרות הכלקדונית. בשנת 612, לאחר עלייתו על כס המלוכה, הוא אילץ את נתיניו היהודים להמיר את דתם לנצרות.
בשנת 613 הוציא המלך סיסבוט צו האוסר על יהודים להתגורר בספרד. יהודים רבים עזבו את ספרד לצרפת הסמוכה ולארצות צפון-אפריקה. רוב היהודים, כ-90 אלף אחרים, נאנסו להתנצר למראית עין. יש הטוענים כי ההתנצרות לוותה באיום על חייהם. בשנת 616 הורה להעניש את אותם יהודים שסירבו להתנצר.
סיסבוט היה בקשר עם המלומד והאנציקלופדיסט איזידורוס הבישוף מסביליה.
בנו של סיסבוט, ריקארד השני (אנ') עלה לכס המלכות לאחר מותו.
הערות שוליים

↑  Ben Zion Dinur, ישראל בגולה: מקורות ותעודות, דביר, 1958
↑  בין יהודים לנוצרים: יהודים ונוצרים במערב אירופה עד ראשית העת החדשה, כרך 5, עמ' 191 הערת שוליים 1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499245205171  BNE: XX1322150  BnF: cb124027685 (data)  CANTIC: a10813494  GND: 100960995  ISNI: 0000 0004 4511 9830  LCCN: nr96041860  NTA: 071412093  SUDOC: 083829032  VIAF: 315946620   WorldCat (עם VIAF): 315946620
סולטנות הנשים

סולטנות הנשים הייתה תקופה של כמעט 130 שנים במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 כאשר הנשים של ההרמון הקיסרי של האימפריה העות'מאנית הפעילו את השפעתן הפוליטית יוצאת הדופן בענייני מדינה ועל הסולטאן העות'מאני, החל מתקופת שלטונו של סולימאן המפואר. רבים מהסולטאנים בתקופה זו היו קטינים והיו אלו האמהות שלהם, הוולידה סולטאן, או נשותיהם, ההאסקי סולטאן, ששלטו בפועל באימפריה. רוב הנשים הללו היו שפחות, שהיו לעיתים קרובות הפילגשים של הסולטאנים העות'מאנים.
הורם סולטאן

הורם סולטאן הייתה פילגשו של הסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר. היא הפכה יותר מאוחר לאשתו החוקית, דבר שהיה לא מקובל בתקופה זו וקרה רק פעמיים במאתיים שנים של המסורת העות'מאנית. הדבר הפך את סולימאן לקיסר הראשון שהתחתן מאז אורהן הראשון וחיזק את מעמדה הגבוה של הורם סולטאן בהרמון. עם הגיעה להרמון הורם משכה במהרה את תשומת לבו של הסולטאן, ואת הקנאה של יריביה. לא לקח הרבה זמן עד שהפכה לפילגשו המעודפת או להאסקי סולטאן, תואר שנעשה בו שימוש לראשונה במאה ה-16 בעבורה. ככל הנראה בעידודה של הורם, הוציא הסולטאן את אבראהים פאשא להורג והחליף אותו בתפקיד הווזיר הגדול בחתנו, רוסטם פאשה. רוסטם פאשה, הורם ובתה מיהרימה סולטאן הסיתו את סולימאן נגד בנו הבכור שחזאדה מוסטפא, שלבסוף הואשם בגרימת תסיסה והוצא להורג. היה זה במהלך המאבק נגד פרס הספווית בשנת 1553. בשנת 2007, פתחו מוסלמים במריאופול, עיר נמל באוקראינה, מסגד לכבוד הורם סולטאן.
מיהרימה סולטאן - הנסיכה היחידה בסולטנות הנשים

מיהרימה סולטאן נולדה ב-12 במרץ 1522 בקונסטנטינופול, בירת האימפריה העות'מאנית ונפטרה ב-25 בינואר 1578. מיהרימה נסעה ברחבי האימפריה העותמאנית עם אביה בזמן שהוא סקר וכבש אדמות. ב-25 בנובמבר 1539, בגיל 17, חיתנו את מיהרימה עם רוסטם פאשה, אשר בהמשך כיהן כווזיר הגדול, תחת הציווי של סולימאן. היא לא הייתה רק נסיכה, אלא תפקדה גם כוולידה סולטאן עבור אחיה הצעיר סלים השני. באימפריה העות'מאנית, על פי המסורת, הייתה לוולידה סולטאן גישה למשאבים כלכליים ניכרים ולפרויקטים אדריכליים גדולים. מפעלי הבניה המפורסמים ביותר שלה הם שני המסגדים המשוכללים באיסטנבול הנושאים את שמה. המסגד המפורסם ביותר של קונסטנטינופול הוא מסגד מיהרימה סולטאן. היסטוריונים אומרים כי הורם סולטאן חינכה את בתה מיהרימה היטב. מיהרימה סולטאן נשארה ולידה סולטאן מ-1566 עד 1574, ומ-1574 עד למותה ב-1578 היא חלקה את הכוח יחד עם נורבאנו סולטאן, אמו של אחיינה מוראט השלישי.
סולטנות חזקות במהלך התקופה

| שם | תאריך לידה | בעל | הורים | צאצאים | תאריך פטירה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הורם סולטאן | 1502 | סולימאן הראשון |  | שהזאדה מהמט, מיהרימה סולטאן, שהזאדה עבדוללה, סלים השני, שהזאדה באיזיט, שהזאדה ג'האנגיר | 1558 |
| מיהרימה סולטאן | 1522 | ריסטם פאשה | בתם היחידה של סולימאן הראשון והורם סולטאן | עיישה הימשאה סולטאן, סולטאנזאדה מוראט ביי, סולטאנזאדה מהמט ביי | 1578 |
| נורבאנו סולטאן | 1525 | סלים השני |  | מוראט השלישי, איסמיהאן סולטאן, שאה סולטאן, גווהרהאן סולטאן | 1584 |
| ספייה סולטאן | 1550 | מוראט השלישי |  | מהמט השלישי, שהזאדה מהמוד, עיישה סולטאן, פאטמה סולטאן | 1619 |
| האלימה סולטאן |  | מהמט השלישי |  | שהזאדה מהמוד, מוסטפא הראשון |  |
| קסם סולטאן | 1589 | אהמט הראשון |  | שהזאדה מהמט, מוראט הרביעי, שהזאדה קאסים, שהזאדה סולימאן, איברהים הראשון, עיישה סולטאן, פאטמה סולטאן, גווהרהאן סולטאן, האנזדה סולטאן | 1651 |
| טורהאן חדיג'ה סולטאן | 1627 | איברהים הראשון |  | מהמט הרביעי, בייהאן סולטאן, גווהרהאן סולטאן | 1683 |
מסגד מיהרימה סולטאן
עבד א-רחמן סוואר א-דהב

פילדמרשל עבד א-רחמן סוואר א-דהב (בערבית: عبد الرحمن سوار الذهب; מוכר גם בשמות סוואר א-דהב או א-דהב; 1934 - 18 באוקטובר 2018) היה נשיא סודאן בין ה-6 באפריל 1985 ל-6 במאי 1986.
ביוגרפיה

א-דהב נולד בעיר אל-אבייד שבדרום סודאן בשנת 1934. הוא התקבל ללימודים באקדמיה הצבאית הסודאנית. לאחר תום לימודיו באקדמיה, הוא הפך להיות דמות פוליטית בולטת כאשר נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי, מינה אותו כרמטכ"ל צבא סודאן, ולאחר מכן כשר ההגנה וכמפקד הכללי של הכוחות המזוינים של סודאן בשנת 1984.
בשנת 1985, א-דהב הוביל הפיכה צבאית להדחתו של הנשיא נומיירי, אשר בעקבותיה א-דהב הפך למנהיגה בפועל של סודאן. שלטונו של א-דהב בסודאן נמשך עד לשנת 1986, כאשר בעקבות בחירות שהתקיימו במדינה, הוא ויתר על כוחו לטובת ממשלתו הנבחרת של אחמד אל-מירע'ני.
בשנת 1987, א-דהב התמנה לתפקיד יו"ר ארגון הקריאה האסלאמית. נפטר ב-2018 בריאד שבערב הסעודית.
נשיא ניז'ר

| --- | --- |

 איוש נוכחי:  עבדורהאמנה צ'יאני (דה פקטו)
 תאריך כניסה לתפקיד:  28 ביולי 2023
 דרכי מינוי:  בחירות ישירות עם הצבעה בשני סיבובים במקרה הצורך
 תחום שיפוט:  ניז'ר ניז'ר
 מושב המשרה:  ניאמיי, ניז'ר
 משך כהונה קצוב:  5 שנים, עם אפשרות לכהונה אחת נוספת
 ייסוד המשרה:  10 בנובמבר 1960
 איוש ראשון:  המאני דיורי
 
זוהי רשימת ראשי המדינה של ניז'ר, מאז קיבלה המדינה עצמאות מצרפת ב-1960 ועד היום.
בסך הכל כיהנו אחד עשר אנשים כראשי המדינה של ניז'ר.
נכון ל-30 ביולי 2023 נושא התפקיד שנוי במחלוקת בין עבדורהאמנה צ'יאני (אנ'), נשיא המועצה הלאומית לשמירה על המולדת (CNSP), כת צבאית שהוקמה בעקבות ההפיכה שהפילה את הנשיא מוחמד בזום (שכיהן בתפקיד מאז 2 באפריל 2021), ושר החוץ של בזום, חסומי מסאודו (אנ'), שהכריז על עצמו כממלא מקום.
בזום המודח כלוא ומוחזק בארמון הנשיאות ביחד עם אשתו הדיזה על ידי שומרי ראשו לשעבר. מקורות מסרו שהנשיא המודח מנותק מהעולם ונאסר עליו ליצור קשר עם עורכי דינו. הגנרל שהדיח אותו מתעקש להשאיר את בזום במעצר בית במרחק עשרות מטרים ממשרד הנשיאות. "בזום הוא כמו חומת מגן עבור הנשיא החדש", מסרו מהשלטון החדש.
הגבלות כהונה

החל משנת 2021 קיימת בחוקה מגבלה של שתי כהונות לנשיא. הנשיא הראשון שדבק במגבלות הכהונה היה מהמדואו איסופו, שנבחר ב-2011 וב-2016 וסיים את תפקידו בשנת 2021.
תארים

1960–1974: נשיא הרפובליקה
1974–1989: נשיא המועצה הצבאית העליונה
1989: נשיא המועצה העליונה לאוריינטציה לאומית
1989–1996: נשיא הרפובליקה
1996: יושב ראש המועצה הלאומית להצלה
1996–1999: נשיא הרפובליקה
1999: יושב ראש מועצת הפיוס הלאומית
1999–2010: נשיא הרפובליקה
2010–2011: יושב ראש המועצה העליונה להשבת הדמוקרטיה
2011–הווה: נשיא הרפובליקה
2023–הווה: נשיא המועצה הלאומית לשמירה על המולדת
רשימת הנשיאים

משטר צבאי
| # | דיוקן | שם (לידה–מוות) | בחירות | כהונה> תחילת כהונה | כהונה> סיום כהונה | כהונה> זמן כהונה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | המאני דיורי (1916–1989) | 1960 1965 1970 | 10 בנובמבר 1960 | 15 באפריל 1974 (הודח) | 13 שנים ו-155 ימים | PPN–RDA |
| 2 |  | סייני קונטשה (אנ') (1931–1987) | — | 17 באפריל 1974 | 10 בנובמבר 1987 (נפטר) | 13 שנים ו-207 ימים | צבאי |
| 3 |  | עלי סייבאו (1940–2011) | 1989 | 14 בנובמבר 1987 | 16 באפריל 1993 | 5 שנים ו-153 ימים | צבאי / MNSD–Nassara |
| 4 |  | מהמאן עוסמאן (אנ') (1950–) | 1993 | 16 באפריל 1993 | 27 בינואר 1996 (הודח) | שנתיים ו-286 ימים | CSD–Rahama |
| 5 |  | אבראהים בארה מאינאסרה (אנ') (1949–1999) | 1996 | 27 בינואר 1996 | 9 באפריל 1999 (נרצח) | 3 שנים ו-72 ימים | צבאי / UNIRD / RDP–Jama'a |
| 6 |  | דאודה מלאם ואנקה (אנ') (1946–2004) | — | 11 באפריל 1999 | 22 בדצמבר 1999 | 255 ימים | צבאי |
| 7 |  | ממאדו טנדג'ה (אנ') (1938–2020) | 1999 2004 | 22 בדצמבר 1999 | 18 בפברואר 2010 (הודח) | 10 שנים ו-58 ימים | MNSD–Nassara |
| 8 |  | סאלו דג'יבו (אנ') (1965–) | — | 18 בפברואר 2010 | 7 באפריל 2011 | שנה ו-48 ימים | צבאי |
| 9 |  | מהמדואו איסופו (1952–) | 2011 2016 | 7 באפריל 2011 | 2 באפריל 2021 | 9 שנים ו-360 ימים | PNDS–Tarayya |
| 10 |  | מוחמד בזום (1960–) | 2021 | 2 באפריל 2021 | 26 ביולי 2023 (הודח) | שנתיים ו-115 ימים | PNDS–Tarayya |
| 11 |  | עבדורהאמנה צ'יאני (אנ') (1960/61–) (דה פקטו) | — | 26 ביולי 2023 | מכהן | 1 שנה ו-211 ימים | צבאי |
| 11 |  | חסומי מאסאודו (אנ') (1957–) (ממלא מקום) | — | 27 ביולי 2023 | מכהן | 1 שנה ו-210 ימים | PNDS–Tarayya |
הערות שוליים

↑  צבא ניז'ר הכריז על הפיכה, הנשיא הכלוא צייץ: "אוהבי הדמוקרטיה ידאגו שתישמר", באתר ynet, 27 ביולי 2023
↑  פיטר, לורנס (27 ביולי 2023). "Niger soldiers announce coup on national TV". BBC. נבדק ב-2023-07-30. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  קוק, קנדיס; סיגל, ג'וזף. "Circumvention of Term Limits Weakens Governance in Africa". Africa Center for Strategic Studies.
סטפנוס הרביעי

האפיפיור סטפנוס הרביעי (בלטינית: Stephanus IV;‏ בסביבות 770 – 24 בינואר 817) היה ההגמון של רומא ושליט מדינת האפיפיור מיוני 816 עד מותו בשנת 817.
ביוגרפיה

סטפנוס היה בנו של אציל רומאי בשם מרינוס, והשתייך לאותה משפחה אשר השתייכו אליה גם האפיפיורים סרגיוס השני ואדריאנוס השני. בגיל צעיר הוא גדל בארמון לטרן במהלך תקופתו של אדריאנוס הראשון, ותקופת קודמו של סטפנוס, האפיפיור לאו השלישי, הוא הוסמך לראשונה כתת-דיאקון ולאחר מכן הוסמך לדיאקון. הוא היה מאוד פופולרי בקרב העם הרומאי, ותוך עשרה ימים מיום מותו של לאו השלישי, ב-22 ביוני 816, הוא הוכתר בבזיליקת פטרוס הקדוש וקודש כבישוף של רומא. נראה כי הבחירות המהירות שלו היו ניסיון של אנשי הדת הרומית להבטיח כי הקיסר הרומי הקדוש לא יוכל להתערב בבחירות.
מיד לאחר ההכתרה שלו הוא ציווה על העם הרומאי להישבע בנאמנות למלך הפרנקי ולקיסר הרומי לואי החסיד, ולאחר מכן שלח סטפנוס שליחים לקיסר להודיע לו על בחירתו, ולהסדיר פגישה בין השניים לנוחיות הקיסר. בהזמנתו של לואי יצא סטפנוס מרומא באוגוסט 816, וחצה את האלפים יחד עם ברנרד, מלך הלומברדים, שהוזמן ללוות את סטפנוס לקיסר. בתחילת אוקטובר נפגשו האפיפיור והקיסר בריימס, שם השתטח לואי שלוש פעמים לפני סטפנוס. במיסה ביום ראשון, 5 באוקטובר 816, הקדיש סטפנוס את המשקה ומשח את לואי כקיסר, והניח כתר על ראשו, שטען כי הוא שייך לקונסטנטין הגדול. באותו זמן הוא גם הכתיר את אשתו של לואיס ארמנגרדה של הסביי, והצדיע לה כאוגוסטה . אירוע זה נראה כניסיון של האפיפיורות ליטול תפקיד בהכתרת הקיסר, דבר שהוטל בספק על ידי ההכתרה העצמית של לואי בשנת 813. לאחר הכתרתו, שכנע סטפנוס את הקיסר לשחרר כמה אסירים פוליטיים רומים שהחזיק במעצר.
בזמן שהיה אצל לואי, הקיסר נתן לסטפנוס מספר מתנות, כולל עיזבון קרקעות (קרוב לוודאי בוונדוברה-סור-בארס) שהוענקו לכנסייה הרומית. הם גם חידשו את הברית בין האפיפיורים למלכי הפרנקים, המאשרים את זכויות היתר של הכנסייה הרומית, ואת המשך קיומה של מדינת האפיפיור שהוקמה לאחרונה. סטפנוס גם העלה את הבישוף תיאודולף מאורליאן (אנ') לדרגת ארכיבישוף, וגרם ללואי לשחרר מגלותם את כל האסירים הפוליטיים שהיו במקור מרומא, שהוחזקו על ידי הקיסר בעקבות הסכסוך שהטריד את תקופת שלטונו של האפיפיור לאו השלישי. סטפנוס גם הורה כי כל הגברים והנשים שגרו תחת שלטונו של שרודגאנג ממץ יישארו במנזרים נפרדים, וכי יחזיקו את הבתים תחת חזקת רכוש משותף. הוא גם הסדיר כמה אוכל ויין הם יכולים לצרוך.
לאחר ביקור ברוונה בדרכו חזרה מריימס, סטפנוס חזר לרומא לפני סוף נובמבר 816. כאן הוא הפסיק כנראה את מדיניותו של לאו השלישי להעדיף אנשי כמורה על האצולה. לאחר החזקת ההסמכה המסורתית של הכוהנים והבישופים בדצמבר, המאשרת את רכושו של מנזר פרפה, בתנאי שכל יום ינסו הנזירים לדקלם מאה "קיריה", וכן תשלום שנתי לכנסייה הרומית של עשרה סולידוס מוזהבים, מת סטפנוס ב-24 בינואר 817. הוא נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש, ופסקליס הראשון נבחר לאפיפיור במקומו. סטפנוס הועלה למדרגת קדוש של הכנסייה הקתולית .
הערות שוליים

↑  Mann, Horace.
↑  Mann, pgs. 111–112
1 2  Mann, pg. 112
↑  Mann, pgs. 112–113
↑  Mann, pgs. 113–114
↑  Mann, pg. 114
↑  Duffy, pg. 77
↑  Mann, pg. 115
↑  Duffy, pg. 78
↑  Mann, pg. 117–118
↑  Mann, pg. 118
↑  Mann, pgs. 118–119
↑  Louis Marie DeCormenin; James L. Gihon, A Complete History of the Popes of Rome, from Saint Peter, the First Bishop to Pius the Ninth, (1857) pg. 212
↑  Mann, pg. 119
↑  Mann, pgs. 119–120
↑  Artaud de Montor, The lives and times of the Roman Pontiffs, from St. Peter to Pius IX Volume 1 (1867), pg. 94
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: לאו השלישי | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: פסקליס הראשון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397418605171  PLWABN: 9810649542905606  GND: 10096141X  ICCU: LO1V193110  ISNI: 0000 0000 0486 4923  LCCN: nb2007020754  NKC: skuk0005502  VcBA: 495/45912  VIAF: 22494695   WorldCat (עם VIAF): 22494695