stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טינה טרנר

| --- | --- |
טרנר, 1990
טרנר, 1990
 לידה:  26 בנובמבר 1939 ארצות הברית נאטבוש, טנסי, ארצות הברית
 פטירה:  24 במאי 2023 (בגיל 83) קיסנאכט, קנטון ציריך, שווייץ 
 שם לידה:  אנה מיי בולוק
 שם במה:  Tina Turner 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית ארצות הברית (1958–2013) שווייץ שווייץ (2013–2023)
 תקופת הפעילות:  1958–2023 (כ־65 שנים)
 מקום לימודים:  תיכון סאמנר 
 עיסוק:  זמרת, שחקנית, זמרת-יוצרת
 סוגה:  בלוז-רוק פופ
 סוג קול:  קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  גרמנית, אנגלית 
 חברת תקליטים:  Warner Bros. Records
 בן או בת זוג:  אייק טרנר (1962–29 במרץ 1978) Erwin Bach (יולי 2013–24 במאי 2023)  Erwin Bach (1986–יולי 2013) 
 צאצאים:  Raymond Craig Turner, Ronnie Turner 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס מרכז קנדי (2005)  פרס גראמי להופעת רוק קולית לאישה (1987)  פרס גראמי להופעת רוק קולית לאישה (1986)  פרס גראמי להופעת רוק קולית לאישה (1985)  פרס גראמי להופעת רוק קולית לאישה (1989)  היכל התהילה של גראמי (1999)  פרס גראמי לאלבום השנה (2008)  היכל התהילה של גראמי (2003)  פרס הגראמי לביצוע סולו הפופ הנשי הטוב ביותר (1985)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2021)  פרסי מובו (1999)  פרס גראמי להקלטת השנה (1985)  פרס גראמי להופעת R&B הטובה ביותר הכוללת שירה של צמד או להקה (1972)  היכל התהילה של גראמי (2012)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  אביר מסדר האמנויות והספרות  פרס המוזיקה האמריקאית 
 www.tinaturnerofficial.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
טינה טרנר (באנגלית: Tina Turner; ‏26 בנובמבר 1939 – 24 במאי 2023) הייתה זמרת ושחקנית אמריקאית. החלה את הקריירה שלה כזמרת הראשית בהרכב עם בעלה אייק טרנר, והגיעה לשיא פרסומה והצלחתה לאחר שעזבה אותו ובקאמבק בגיל מאוחר יחסית פתחה בקריירת סולו מצליחה. נודעה כ"מלכת הרוק אנד רול". בשנת 1994 עברה להתגורר בשווייץ, וב-2013 קיבלה אזרחות שווייצרית וויתרה על אזרחותה האמריקאית.
ביוגרפיה

נולדה בשם אנה מיי בולוק (Anna Mae Bullock) בנאטבוש, טנסי שבארצות הברית. גדלה בחיק סבה וסבתה מצד אביה שהיו נוצרים-בפטיסטים אדוקים, וגם שימשו כאנשי כמורה בכנסייה המקומית.
טרנר החלה את דרכה המוזיקלית בשנת 1958 בעזרתו של המוזיקאי והמפיק אייק טרנר שהיה זה שהעניק לה את שם הבמה טינה, ולמעשה גם את שם משפחתה לאחר שנשא אותה לאישה בשנת 1962. תחילה שימשה טרנר כזמרת ליווי בהופעותיו עת הייתה בת 18, אך עד מהרה תפסה טרנר את קדמת הבמה לצידו של אייק ולהקתו. בתקופה זו הפכה לאם ל-2 בנים.
השיר הראשון אותו הקליטה, "A Fool In Love", הפך בין לילה ללהיט שהצליח להתברג בראש מצעדי הפזמונים ברחבי ארצות הברית. בעקבות ההצלחה הפתאומית, שינה אייק טרנר את שם להקתו לשם: "Ike and Tina Turner Revue". בשנות ה-60 ובראשית שנות ה-70 זכו הצמד אייק וטינה טרנר להצלחה גדולה. הופעתה המרשימה והמקורית של טרנר על הבמה הפכה לסימן ההיכר שלה כזמרת-רקדנית, דבר שהשפיע רבות על אמנים אחרים, כולל על סולן להקת הרולינג סטונז מיק ג'אגר (שאת סיבוב ההופעות האמריקאי של ה"אבנים" חיממו צמד הטרנרים בשנת 1969).
ביוגרפיה > משנת 2000

מאז שנת 2000 פרשה טרנר באופן חלקי מעולם המוזיקה, למעט הופעות אורח קצרות מעל במות שונות. בשנת 2004 הוציאה אלבום אוסף כפול, "All the Best", שסיכם קריירה של למעלה מ-40 שנות עשייה מוזיקלית, לצד חומר חדש. אלבום האוסף הפך להצלחה מסחררת והגיע במצעד המכירות של הבילבורד למקום השני.
ב-2008 הוציאה אלבום אוסף נוסף, Tina! ויצאה למסע הופעות מוצלח, הראשון מזה שמונה שנים, בשם "Tina!: 50th Anniversary Tour". ב-2009 הוציאה אלבום הופעה ו-DVD שהוקלט בארנהם, הולנד, בשם "Tina Live".
בשנת 2013, בגיל 73, הופיעה טרנר על שער מגזין האופנה האירופאי ווג ובכך הפכה לאישה המבוגרת ביותר שהופיעה אי פעם על שער הגיליון. באותו ראיון טרנר דיווחה כי היא עובדת על אלבום חדש, הראשון מאז 1999 וכן רמזה על מסע הופעות עולמי שיבוא בעקבותיו.
ב-17 באפריל 2017 עלה על במות לונדון מחזמר ביוגרפי בשם טינה. בשנת 2020, הוציאה עם קייגו חידוש ללהיטה "What's Love Got to Do with It".
חיים אישיים

בשנת 1958 נולד בנה הראשון קרייג, מסקסופוניסט בלהקת הליווי של אייק טרנר. בשנת 1960 נולד בנה השני, היחיד המשותף לה ולאייק לו הייתה נשואה עד 1978. בנה הבכור, קרייג, התאבד בשנת 2018. בנוסף אימצה שניים מילדיו של אייק, והצעיר מהם, רוני טרנר, נפטר בדצמבר 2022.
טרנר חלתה ב-2016 במחלת הסרטן, וב-2017 עברה השתלת כליה.
משנת 1994 ועד למותה התגוררה בשווייץ.
נפטרה ב-24 במאי 2023, בגיל 83.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן בשיתוף אייק טרנר

1960: The Soul of Ike and Tina Turner
1962: Dance With Ike & Tina Turner & Their Kings of Rhythm Band 23
1962: Festival of Live Performances
1963: Don't Play Me Cheap
1963: Dynamite
1963: It's Gonna Work Out Fine
1963: Please Please Please
1964: The Ike & Tina Turner Revue Live
1965: Live! The Ike & Tina Turner Show
1965: Ike & Tina Show 2
1965: Ooh Poo Pah Doo
1966: River Deep - Mountain High
1966: Ike & Tina Turner and the Raelettes
1966: Live! The Ike & Tina Turner Show
1966: Live! The Ike & Tina Turner Show, Vols. 1-2
1969: Outta Season
1969: Ike & Tina Turner in Person
1969: Fantastic
1969: Get It Together
1969: Her Man His Woman
1969: The Hunter
1969: Ike Turner & The Kings of Rythm: A Black Man's Soul
1970: On Stage
1970: Come Together
1971: Workin' Together
1971: Nuff Said
1971: Something's Got a Hold on Me
1971: What You Hear Is What You Get
1972: Feel Good
1973: Let Me Touch Your Mind
1973: Nutbush City Limits
1973: The World of Ike and Tina Live
1974: Strange Fruit
1974: Sweet Rhode Island Red
1974: The Gospel According to Ike and Tina
1974: The Great Album
1975: Sixteen Great Performances
1977: Delilah's Power.
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו

1974: Tina Turns the Country On!
1975: Acid Queen
1978: Rough
1979: Love Explosion
1984: Private Dancer
1985: Mad Max Beyond Thunderdome
1986: Break Every Rule
1988: Tina Live in Europe
1989: Foreign Affair
1991: Simply the Best
1993: What's Love Got to Do with It
1994: The Collected Recordings
1996: Wildest Dreams
1999: Twenty Four Seven
2004: All the Best
2008: Tina!
2009: Tina Live
2009: The Platinum Collection
2014: Love Songs.
טיפול ממוקד משימה

טיפול ממוקד משימה (באנגלית: Task centered approach) היא שיטת טיפול שנועדה לשמש ככלי בעבודה סוציאלית להגדרה ממוקדת של בעיה על ידי המטופלים, וסיוע ממוקד בהווה ומוגבל בזמן לשם פתרון הבעיה. השיטה פותחה ב-1972 על ידי העובדים הסוציאליים ויליאם רייד ולורה אפשטיין. לאורך השנים אומצה השיטה גם על ידי תחומי עיסוק נוספים.
הטיפול מלווה בבנייה וביישום של משימות, המושגות באמצעות התערבות ופעילות מובנית המכונה "רצף תכנון משימות ויישומן". שיטת הטיפול היא אמפירית, ופותחה על פי ממצאים של מחקרים בנוגע לטיפול המתנהל תוך כדי עיצוב עקרונות מדידים וגיבוש תוצאות אותן ניתן להעריך כל פרק זמן מסוים. יעילות השיטה נבדקה במספר מחקרים.
היסטוריה

שיטת הטיפול ממוקד המשימה פותחה בשנת 1972 על ידי ויליאם רייד (William J. Reid) ולורה אפשטיין (Laura Epstein). היא נשענה על שיטה קודמת של פרלמן[דרושה הבהרה], משנות ה-50, שנקראה "שיטת טיפול באמצעות תהליך של פתרון בעיות". במחקרים[דרוש מקור] נמצא כי שיטה זו[דרושה הבהרה], הפועלת לפי עקרונות טיפול קצר מועד המוגבל בזמן, הייתה אפקטיבית באותה מידה כמו טיפול שאינו מוגדר בזמן ונמשך לעיתים שנים רבות.
הספרות המקצועית שעוסקת בנשירה של מטופלים מטיפולים, הראתה שמטופלים רבים נשרו מרצונם הרבה לפני תום הטיפול כשהוא היה מתוכנן לטווח ארוך; הסיבות הבולטות לכך היו איבוד המיקוד של הטיפול במהלך הזמן שעבר, והגעה להישגים ולשינוי כבר בשלבים הראשונים של הטיפול[דרוש מקור].
לפי ממצאים של מחקרים שנערכו בתחום, פותחה גישה של טיפול קצר מועד, תוך כדי שיתוף המטופל במיקוד הטיפול לכיוון של פתרון הבעיות באמצעים מדדים.
השיטה נוסתה מאז שנות ה-70 בעשרות מחקרים ועבודות דוקטורט, שבהן אישרו הממצאים את יעילות השיטה.[דרושה הבהרה]
בעקבות מחקרים אלו שוכללה הגישה עד להגעה למודל הנוכחי של תכנון משימות ותהליך יישומם (אנגלית: TPIS - ‏ Task Planning and Implementations Sequence).
כיום מיושמת שיטת הטיפול ממוקד המשימה במערכות כגון משפחות, קבוצות, ארגונים וקהילות.
רקע תאורטי

שיטת טיפול ממוקד משימה היא ביסודה שיטה אמפירית לטיפול. כתוצאה מכך, הבסיס התאורטי לשיטה הוא בסיס שמערב ספקנות, בכך שהוא מנסה כל הזמן למצוא הוכחות מחקריות לאמינותו. על פי הנחות היסוד התאורטיות, יש לנסות לברר את הבסיס לבעיות המטופל, את אופיו ואת היסודות למוטיבציה שלו להגיע לשינוי.
השיטה נועדה לשפר את כל הקשור לבעיות פסיכו-סוציאליות בחיי היומיום הנוצרות בשל חוסר הגשמה ומילוי של צרכים. צרכים מעוצבים על ידי מערכות של אמונות הכוללות ציפיות, הערכות וערכים. כאשר התוצאה בחיים איננה תואמת את ציפיות המטופל, הצרכים אינם מוגשמים; התוצאה היא מצב לא נעים המלווה בתחושת כישלון.
צרכים שלא הוגשמו הם המקור הבסיסי למוטיבציה, וכדי להשיג אותה חייב המטופל להחליט מהו מוקד הטיפול - "בעיית מטרה".
מקורן של בעיות הוא בחוסר הגשמה של הצורך, בעייתיות בהשגתו, או משאב לו זקוק המטופל כדי להגשים את הצורך.
אנשים שפותרים בעיות בצורה אקטיבית מסוגלים להגיע להחלטות רציונליות תוך הגדרת הצרכים והרצונות שלהם, ומסוגלים להגיע לתהליכי שינוי כדי להגשים אותם.
לעומתם, אנשים שמגיעים לטיפול נתפסים על פי שיטה זו כמי שכשלו בפתרון בעיותיהם, ומטרת ההתערבות הטיפולית היא לסייע להם במאמציהם.
שלבי הטיפול

שלבי הטיפול העיקריים הם:
השלב הראשוני - הוא שלב ההגדרה. בשיתוף עם המטופל מוגדרת הבעיה לטיפול, באופן אופרטיבי (כלומר "מה, באופן מעשי וניתן למדידה, צריך להשתנות"). בהמשך לכך מגדירים עם המטופל את חלקו בבעיה, את התפקיד שהוא ממלא בה, ואת השלכות תפקיד זה על הסובבים אותו. רק לאחר הגדרות אלה ניתן להגדיר, בשיתוף עם המטופל, את המטרה והתהליך הטיפולי הנדרש. בשלב זה חיוני לקבל מידע כולל, זיהוי הבעיות השונות (לרוב קיימת יותר מבעיה אחרת לטיפול), קביעת סדרי העדיפויות לבעיות והגדרת בעיות המטרה, קביעת יעדים, קביעת לוחות זמנים כולל גבולות הטיפול מבחינת זמן, עריכת חוזה עם המטופל והערכה מה ייחשב כהצלחת הטיפול. כל הנושאים הללו חייבים להתבצע לפני שנכנסים לתחום הטיפולי.
שלב הביניים - הוא שלב ההתערבות. הוא מורכב מיישום מודל ה-TPIS (תכנון משימות ותהליך יישומם), שבו יש לזהות את המטרה ולקבוע תתי פעילויות (קונקרטיות וניתנות למדידה) להתערבות לצורך הגעה למטרה. המטרות מיושמות מחוץ לפגישה הטיפולית, והן נועדו להקטין את בעיית המטרה. ישנן תתי פעולות נוספות שעליהן עובדים עם המטופלים תוך כדי הפגישות עצמן (בדרך כלל בטיפול משפחתי).
השלב הסופי - שלב הסיום וההערכה, שמהווה סיכום התהליך הטיפולי ומוגבל בדרך כלל לפגישה אחת. בשלב זה מוזכרים גבולות הטיפול כקצר מועד, ובו גם עוברים המטפל והמטופל על כל התהליך הטיפולי ודנים בתהליך הפרידה. בשלב זה מחזק המטפל את המטופל ומראה לו את ההישגים שהשיג במהלך הטיפול, תוך שיקוף של התהליך.
עקרונות לטיפול

ניתן ואף רצוי לשלב שיטות טיפול נוספות מתחומים אחרים בתהליך הטיפולי.
יש להגיע ככל הניתן להעצמה של המטופל בכך שהוא יכול לפתור כמעט כל בעיה.
המטפל צריך לקבל את ההגדרה של המטופל בנוגע לבעיותיו.
המטפל צריך לקבל את סדרי העדיפויות של בעיות המטופל כפי שהמטופל רואה זאת ולא לשנות את סדר הבעיות לפי ראות עיניו.
יש לחפש ולבנות את העוצמות הנמצאות במטופל.
על המטפל לעזור למטופל לשקף את מצבו במגוון רחב של בעיות.
רצוי לגבש משימות שיעצימו את המטופל ואת הביטחון העצמי שלו בכך שיהיו ברות השגה ובמסגרת המשאבים והכוחות של המטופל.
חיוני להגיע ליחסי עבודה טובים בין המטופל למטפל כבסיס הכרחי להצלחת הטיפול. שני הצדדים חייבים להגיע למצב של שיתוף פעולה ושותפות תוך כדי העמדת הידע של המטפל לרשות המטופל.
לקריאה נוספת

Epstein, L & Brown, L. (2002). Brief Treatment and a New Look at the Task-Centered Approach. 4th edition. New York: MacMillan.
Lehmann, p & Coady, N. (2001). Theoretical Perspectives for Direct Social Work Practice. Springer N.Y pp 203-222.
Reid, William James. (1997). Research on task-centered practice. Social work research, vol. 21, no. 3, pp. 132-137
הערות שוליים

↑  William J. Reid and Laura Epstein (1972), Task-centered casework. New York, Columbia University Press
טרור מבית

תמונת האחרי של הפיגוע באוקלהומה סיטי, פיגוע הטרור מבית הקטלני בתולדות ארצות הברית
טרור מבית (באנגלית: Domestic terrorism או  Homegrown terrorism) הוא ביטוי המתייחס לסוג של טרור בו הקורבנות "בתחום מדינה מסוימת הם יעד למבצע העבירה שהוא בעל אזרחות זהה" לזו של הקורבנות. עם זאת, ישנן הגדרות רבות לטרור, ואף אחת מהן אינה מקובלת באופן כללי. מחלקת המדינה של ארצות הברית הגדירה את הטרור בשנת 2003 כ"אלימות מתוכננת מראש, המונעת מפוליטיקה ומופעלת כנגד יעדים לא-קומבטנטיים על ידי קבוצות תת-לאומיות או סוכנים חשאיים, שנועדה בדרך כלל להשפיע על קהל." בארצות הברית אין עבירה פלילית פדרלית שמוגדרת כטרור מבית.
רקע

טרור מבית אינו תופעה חדשה, ובדרך כלל הוא מבוצע על ידי גורמים באוכלוסייה העוינים קבוצות אוכלוסייה אחרות, למשל במצבים של מלחמת אזרחים.
אנליסטים ביטחוניים טוענים כי לאחר תום המלחמה הקרה גברה מעורבותם של גורמים אלימים שאינם גורמים מדינתיים המבצעים לוחמה א-סימטרית בסכסוכים צבאיים, שפיגועי הטרור הם חלק ממנה. ארצות הברית חשפה מספר מזימות טרור לכאורה שדוכאו בהצלחה באמצעות מידע מודיעיני ומעורבות גורמי אכיפת החוק במדינה. על פי גורמי מחקר בארצות הברית, קיימת כמות גדלה והולכת של ספרות בנושא הטרור מבית, וכן מספר גדל של אתרי טרור באינטרנט משנת 2003, בה פורסמו סרטוני עריפת ראשים מטעם ארגון אל-קאעדה. מסמך של ה-FBI ביולי 2009 העריך כי ישנם כ-15,000 אתרים ופורומים ברשת התומכים בפעילות טרור, כאשר כ-10,000 מהם מתוחזקים באופן פעיל. 80% מהאתרים הללו נמצאים בשרתים בארצות הברית.
דוגמאות

קיימות דוגמאות רבות לפיגועי טרור מבית במדינות שונות, בהם הפיגוע באוקלהומה סיטי, פיגוע הדקירות בקונמינג, משבר בני הערובה בסידני, פיגוע הירי באל-מניא והפיגוע בכנסיית אל-בוטרוסייה.
דוגמאות לטרור מבית בישראל כוללות את ברית הקנאים, רצח אמיל גרינצווייג, ומעורבות ערביי ישראל בטרור.
טמרין דוגוני

| טמרין דוגוני |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים רחבי אף
משפחה:: מרמוסטיים
סוג:: טמרין
מין:: טמרין דוגוני
שם מדעי
 Saguinus bicolor ‏שפיקס, 1823
תחום תפוצה


טמרין דוגוני (שם מדעי: Saguinus bicolor) הוא מין טמרין במשפחת המרמוסטיים, החי באזור נהר האמזונאס. המין המצוי בסכנת הכחדה.
מאפיינים

הטמרין הדוגוני הוא הקוף האמזוני שתפוצתו היא המוגבלת ביותר - הוא נמצא כיום רק ברצועת יער צרה, ששטחה 120 דונם, צפונית לנהר האמזונאס, ממזרח לריו נגרו. הם שוכני עצים, הדרים בחופת היער, ברום של 10 - 12 מטר. היערות החביבים עליהם הם יערות משניים וביצות. הם ניזונים מפירות, מפרחים, ממוהל עצים, מחרקים ומעכבישים.
צבע הפרווה של הטמרין הדוגוני נע בין שחור, חום וכסוף. כפי שמעיד עליו שמו, פניו קירחים משיער. משקלו נע בין 200 ל-300 גרם. כמו רוב בני משפחתו, הוא בעל טפרים וחסר בוהן נגדית.
הטמרין הדוגוני חי בקבוצות מרובות זכרים ונקבות המונות 2 - 8 פרטים. הקבוצה מכילה נקבה דומיננטית, שהיא בדרך כלל היחידה שמתעברת. ההתעברות מסתיימת, ב-80% מהמקרים, בלידת תאומים, וכמו אצל רוב מיני הטמרין - האבות הם שותפים מלאים בדאגה לצאצאים ובהאכלתם, ופעמים רבות גם בוגרים שאינם הוריהם משתתפים בטיפול.
הטורפים העיקריים של הטמרין הדוגוני הם בני אדם, תושבי העיר מנאוס. תוחלת חייהם אינה ידועה, אך משערים שהיא קרובה לזו של שאר בני הסוג, כ-25 שנה בשבי.
לקריאה נוספת

Saguinus bicolor - Animal Diversity Web
Egler SG. Feeding ecology of Saguinus bicolor bicolor (Callitrichidae: Primates) in a relict forest in Manaus, Brazilian Amazonia. Folia Primatol (Basel). 1992;59(2):61-76.
Eluned C. Price and Anna T. C. Feistner. Food Sharing in Pied Bare-Faced Tamarins (Saguinus bicolor bicolor): Development and Individual Differences. International Journal of Primatology. 2001:22(2)
הערות שוליים

↑  טמרין דוגוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
טמרין דוגוני
חצי שמש צהובה (ספר)

| --- | --- |

כריכת הספר "חצי שמש צהובה"
 מידע כללי
 מאת:  צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה
 שפת המקור:  אנגלית
 תורגם לשפות:  ערבית, צרפתית, ספרדית, נורווגית, פינית, איטלקית ועוד
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  ניגריה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2006 
 מספר עמודים:  508
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מחברות לספרות
 תאריך:  2008
 תרגום:  יעל אכמון
 פרסים
 פרס לסיפורת מאת נשים (2007) 
 סדרה
 ספר קודם:  היביסקוס סגול 
 
חצי שמש צהובה (באנגלית: Half of a Yellow Sun) הוא ספרה השני של הסופרת הניגרית צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה, אשר יצא לאור בשנת 2006 ועלילתו מתרחשת בשנות מלחמת האזרחים הניגרית. הספר תורגם לעברית על ידי יעל אכמון בשנת 2008 להוצאת מחברות לספרות. על ספר זה זכתה נגוזי א'יצ'יה ב-2007 בפרס אורנג' הבריטי. הספר קיבל עיבוד לקולנוע ב-2013 בבימויו של ביי בנדלה.
שם הספר

חצי שמש צהובה היה הסמל בדגלה של ביאפרה העצמאית, ארצם של בני שבט האיגבו, מדינה שהתקיימה 3 שנים בלבד בשנים 1967–1970.
עלילה

"חצי שמש צהובה" מתואר מארבע נקודות מבט שונות ובמעברים תכופים בין זמנים - לפני המלחמה, אחריה ובמהלכה. השפעת המלחמה מוצגת באמצעות מערכות היחסים של חמישה אנשים, האחיות התאומות אולאנה וקאיננה מהאליטה החברתית של ניגריה, אודניגבו - מרצה באוניברסיטה בנסוקה ומהפכן בדעותיו, אוגוו - נער הכפר העובד כמשרתו האישי של אודניגבו, כולם בני שבט האיגבו וריצ'רד הגבר האנגלי הביישן שהחליט לעזוב את אנגליה ולחיות בניגריה.
חלקו הראשון של הספר מתאר את ראשית שנות ה-60, כשאודניגבו וחבריו יושבים בסלון ביתו עד השעות הקטנות של הלילה, שותים ומשוחחים על המצב הבעייתי בניגריה: בני האיגבו, המיעוט האתני שאליו שייכות הדמויות המרכזיות בספר, נרדפים על ידי השבטים המוסלמים, רדיפה אשר מגיעה לשיאה כאשר ב-1967 הם מכריזים על הקמתה של מדינה עצמאית, ביאפרה (שבמרכז דגלה מצוירת חצי שמש צהובה). מאותו הרגע מתחילים העניינים להידרדר במהירות, כאשר הניגרים מטילים מצור על ביאפרה, גורמים לרעב הביאפרי המפורסם וממשיכים לטבוח בבני האיגבו ברחבי ניגריה.
"חצי שמש צהובה" מספר את סיפורה של ביאפרה, מלחמת האזרחים הנוראה שהתחוללה בניגריה באותן שנים והסתיימה בהיעלמותה של ביאפרה כמדינה עצמאית וצירופה מחדש לניגריה. זוועות המלחמה המתוארות בספר משולבות בשני סיפורי אהבה.
נושאים נוספים בספר > אחריות ואשמה

לצד העיסוק בזוועות המלחמה, בקיום היומיומי הבלתי נסבל ובארעיות של החיים, עולות מהספר שאלות פוליטיות במובהק של אחריות ואשמה, כינון זהות והאפשרות לשמר עולם ערכים יציב וקוהרנטי כשהכל קורס מסביב. ההפרדה החברתית בניגריה של ראשית שנות ה-60 היא נקודת המוצא של הספר. היא מתחילה ברבדים השונים בחברה ובהבדלים בין הכפריים הנחשלים והעירוניים המשכילים; עוברת בין הקבוצות האתניות השונות שחיות זו לצד זו, ומגיעה עד לקולוניאליזם הבריטי, אשר מצד אחד סימן גבולות טריטוריאליים שרירותיים בין המדינות השונות, ומצד שני ידע כיצד להתסיס את הקבוצות האתניות זו נגד זו ולשסות אותן זו בזו כדי להשיג יציבות מדינית.
נושאים נוספים בספר > תפקיד המערב באפריקה הפוסט-קולוניאלית

אף על פי שישנה האשמה ברורה של השפעה מערבית על מלחמת ביאפרה (בעיקר מעורבותה של אנגליה במלחמה), ביקורת עדינה יותר נמצאת בדמותו של ריצ'רד. ריצ'רד, למרות כוונותיו הטובות, מנסה יותר מדי להיות חלק מניגריה הראשונה, ובהמשך ביאפרה. היותו מוקסם מהתרבות והרצון שלו להיות חלק מביאפרה מובילים אותו לדבר בשם הביאפרנים ומעל ראשם על ידי ניסיון לכתוב שני רומנים, האחד על האמנות והשני על המלחמה עצמה. ריצ'רד בסופו של דבר מסיק שזה לא הסיפורים שלו לספר. עם זאת, הוא מביא תועלת כאשר הוא כותב על המלחמה בעיתונות המערבית, שעוזרת למעשה למטרה של ביאפרה. אדיצ'י עצמה אמרה בראיון כי "אולי [הדמות של ריצ'רד] היא הדרך העדינה שלי להכניס לספר את דעתי הפולטית שהגיע הזמן שאפריקאים יכתבו על אפריקה".
נושאים נוספים בספר > הרלוונטיות של האקדמיה בחיי היומיום

רבות מהדמויות הראשיות בחצי שמש צהובה הם פרופסורים, כולל אולנה ואדיניבו. אודיגבו מארח באופן קבוע פרופסורים עמיתים מאוניברסיטת נסוקה לדיונים פוליטיים בסופי השבוע והם מנהלים ויכוחים תאורטיים על ביאפרה. במהלך הרומן נראה כי "חצי מהשמש הצהובה" מבקר הן את הפרופסורים והן את דעותיהם על ידי הצבתם במחנות "שנות השישים המוקדמות" מול "שנות השישים המאוחרות". כמו כן, המוח העסקי של קאיננה, אחותה התאומה של אולנה, עוזר לה לנהל בהצלחה מחנה פליטים, ואילו שיטותיהן של אולנה ואודיניבו נראות לא יעילות. נראה כי אדיצ'י ניסתה להדגיש בכך את חשיבות הפעולה בשטח לעומת טבעה המתחלף של הדעה.
פרסים וביקורות

"חצי שמש צהובה" זכה בפרס לסיפורת מאת נשים לשנת 2007 עבור הרומן המקורי הטוב ביותר באורך מלא שנכתב על ידי אישה באנגלית. הרומן התקבל היטב על ידי המבקרים ונכלל ברשימת "100 הספרים הבולטים של השנה" של הניו יורק טיימס.
בשנת 2019 דורג "חצי שמש צהובה" במקום העשירי ברשימת "מאה הספרים הטובים ביותר במאה ה-21" של הגרדיאן
בנובמבר 2019, הופיע "חצי שמש צהובה" ברשימת "100 הרומנים שעיצבו את עולמינו" של ה-BBC. הספר הופיע תחת הקטגוריה "זהות", בין היתר יחד עם הספרים "חמדת" מאת טוני מוריסון, "פעמון הזכוכית" מאת סילביה פלאת' ו-"אלוהי הדברים הקטנים" מאת ארונדהטי רוי.
עיבודים

הספר עובד לסרט דרמה בשם חצי שמש צהובה ב-2013 בבימויו של ביי בנדלה ובכיכובם של צ'ואיטל אג'יופור וטנדי ניוטון. בכורת הסרט התקיימה בהקרנה מיוחדת בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ב-2013.
הערות שוליים

↑  ענבל מלכה, חצי שמש צהובה, צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה, באתר הארץ, 24 במרץ 2009
↑  ראיון עם צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה, The morning news (באנגלית)
↑    Nigel Reynolds, Arts Correspondent, ‏Nigerian author wins top literary prize, The Telegraph, 7 June 2007
↑  "100 Notable Books of the Year". The New York Times. 2006-11-22. נבדק ב-18 במרץ 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The 100 best books of the 21st century , Guardian, 21 בספטמבר 2019 (באנגלית)
↑  Explore the list of 100 Novels That Shaped Our World, באתר BBC, 5 בנובמבר 2019 (באנגלית)
↑  "Half of a Yellow Sun". TIFF. אורכב מ-המקור ב-8 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007575287405171  BNE: a6194852  GND: 1041372442  LCCN: no2014167876  VIAF: 305163205   WorldCat (עם VIAF): 305163205
חיל המשלוח ההודי (מלחמת העולם הראשונה)

הדגל של צבא הודו הבריטית
חיל המשלוח ההודי הייתה ההתארגנות המרכזית של צבא הודו הבריטית בתקופת מלחמת העולם הראשונה והיא נועדה לסייע לצבא בריטניה במלחמתו מול מעצמות המרכז. היחידות שנכללו בחיל המשלוח ההודי פוצלו ל-7 כוחות משנה שנשלח לזירות הלחימה העיקריות של בריטניה (אירופה, מסופוטמיה, סיני וארץ ישראל וגליפולי) וזאת בנוסף ליחידות בודדות שנשלחו לחזיתות משניות. היקף הכוחות ההודים שנשלחו אל מחוץ להודו בתקופת המלחמה היה כ-1,000,000 חיילים מתוכם מתו במהלך המלחמה כ-62,000 וכן נפצעו כ-67,000. מעל 9,000 מחיילי חיל המשלוח עוטרו באותות הצטיינות כדוגמת צלב ויקטוריה, אות השירות המצוין ואחרים.
רקע

לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, שלטה האימפריה הבריטית בשורה של מושבות, דומיניונים, מדינות החסות ומנדטים ברחבי העולם. עם פרוץ המלחמה פנתה בריטניה למושבות אלו בבקשת סיוע בחיילים וציוד למאמץ המלחמתי של מדינות ההסכמה. המדינה שהתגייסה באופן המשמעותי ביותר (מבחינת היקף הכוחות) הייתה הודו.
כוחות חיל המשלוח > חיל המשלוח - כוח A

כוח A של חיל המשלוח הבריטי, בפיקודו של גנרל ג'יימס וילקוקס נשלח לחזית המערבית באירופה והצטרף לחיל המשלוח הבריטי שנלחם שם. הכוח מנה כ-130,000 חיילים וכלל את היחידות הבאות:
דיוויזיית הרגלים השלישית "לאהור".
דיוויזיית הרגלים השביעית "מירוט".
דיוויזיית הפרשים ההודית הראשונה (אנ').
דיוויזיית הפרשים ההודית השנייה (אנ').
הדיוויזיות החלו להגיע לנמל מרסיי בסוף ספטמבר 1914. עם הגיען לאירופה צורפו 2 דיוויזיות הרגלים ל"קורפוס הרגלים ההודי" ו-2 דיוויזיות הפרשים ל"קורפוס הפרשים ההודי". הגעת היחידות ההודיות לחזית התעכבה לאחר החלטת הפיקוד הבריטי לצייד את החיילים בכלי נשק מודרניים במקום כלי הנשק הישנים שהחזיקו.
משלהי 1914 הצטרפו הדיוויזיות לקרבות בגיזרת איפר והשתתפו בקרב לה-בסה (שהיה חלק מקרב המרוץ אל הים), קרב מסין וקרב ארמנטייר (אנ'). באביב 1915 השתתפו הדיוויזיות בקרב נאב צ'אפל (אנ'), קרב רכס אווברדג' (אנ') וקרב פסטוברט (אנ') (שהיו חלק מקרב ארטואה השני).
בקרבות אלו סבלו היחידות ההודיות מנפגעים רבים וזאת בנוסף לקושי של החיילים ההודים להתמודד עם תנאי החורף הקשים ששררו בין 1914 ל-1915. בנוסף "זכו" היחידות ההודיות ליחס מתנשא מצד הפיקוד ולהחלפת מפקדים שנפגעו במפקדים חדשים שאינם דוברי הודית. כל התופעות האלו הביאו לדמורליזציה בקרב הכוחות ולעריקה של חיילים.
בשלהי 1915 הועברו שתי דיוויזיות הרגלים למסופוטמיה. צעד זה נעשה בעקבות רצונו של הפיקוד למנוע מהיחידות ההודיות התמודדות נוספת עם החורף האירופאי וכן בעקבות בקשתו של מפקד המערכה במסופוטמיה גנרל ג'ון ניקסון לתיגבור כוחותיו. בעקבות שינוי זה נשארו בזירה רק שתי דיוויזיות הפרשים. יחידות אלו השתתפו בשלהי 1916 וב-1917 בקרב על הסום, בקרב על קו הינדנבורג ובקרב קמברה הראשון.
במהלך השהות בחזית המערבית שונה שמן של הדיוויזיות כששמה של הדיוויזיה הראשונה שונה לדיוויזיה הרביעית ושמה של הדיוויזיה השנייה שונה לדיוויזיה החמישית. בתחילת 1918 הועברו הדיוויזיות לחזית ארץ ישראל שם הובילו בספטמבר 1918 את המערכה על מגידו. עם מעבר זה תם תפקידו של חיל המשלוח ההודי בחזית המערבית. בקרבות השונים סבלו הדיוויזיות ההודיות מכ-9,000 חללים.
חיילים סיקים מהרגימנט ה-15 של בריגדת ג'ולונדור (מהדיוויזיה השלישית "לאהור") נוחתים בנמל מרסיי בספטמבר 1914
רובאי הרגימנט ה-29 "גארוואלי" צועדים בצרפת ב-1915
חיילים הודים בסום שבצרפת
פרשי הבריגדה הרכובה של הדיוויזיה השביעית "מירוט" בצרפת
חיילים הודים בצרפת - 1918
כוחות חיל המשלוח > חיל המשלוח - כוח B

כוח B של חיל המשלוח הבריטי נבנה על פי בקשתו של מושל מזרח אפריקה הבריטית כדי לפעול במערכה במזרח אפריקה ולסייע לחיל המצב הבריטי להתמודד מול הכוחות הגרמנים במזרח אפריקה הגרמנית. כוח זה, בפיקודו של בריגדיר גנרל ארתור אייטקין (אנ'), מנה כ-9,000 חיילים וכלל את היחידות הבאות:
הבריגדה הרגלית ה-29 של "בנגלור" (מהדיוויזיה התשיעית "סקונדרבאד") בפיקודו של בריגדיר גנרל ריצ'רד וופשר .
בריגדת הרגלים האימפריאלית בפיקודו של בריגדיר גנרל מיכאל טיגה (אנ')
בטליון הנדסה
סוללת תותחי הרים
הכוח הפליג מהודו ונחת ב-3 בנובמבר ב-1914 בעיר הנמל טאנגה (טנזניה). בימים הבאים התחולל קרב טאנגה (אנ') מול כוח גרמני קטן של כ-1,000 לוחמים בפיקודו של גנרל פאול פון לטו-פורבק. הקרב הסתיים ב-5 בנובמבר בהפסד כבד לבריטים ובנסיגה מבוהלת לספינות שהביאו אותם מהודו לאחר שספגו כ-4,200 נפגעים (חללים ופצועים) ולאחר שהשאירו מאחור כלי נשק רבים ותחמושת. הפסד זה הביא לסיום משימתו של כוח B.