stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארתורס סיט
היסטוריה

בשיפולים המזרחיים של הגבעה נמצאו שרידים של ביצורי-עפר מתקופת האבן.
ב-1836 התגלו במערה קטנה מתחת לפסגה 17 ארונות קבורה מיניאטוריים מעץ, ובכולם דמויות מגולפות שנוכחותם לא הובהרה מעולם. ההסברים שהוצעו כללו בין היתר קשר למעשי כישוף. הסבר אחר קושר אותם ל-17 הקורבנות בסדרת רציחות, שהתרחשה באדינבורו בשנים 1827-1828. שני הרוצחים – ויליאם בורק (William Burke) וויליאם הר (William Hare) – מכרו את הגופות לרוברט נוקס – מרצה לאנטומיה.
בקרב חברי התנועה המורמונית בארצות הברית יש להר כינוי נוסף, זכר לאירוע בהיסטוריה של התנועה. ב-1840, טיפס אורסון פרט (Orson Pratt ‏; 1881-1811), אחד החברים המקוריים ב"קוורום של שנים עשר השליחים" ששימש אז כמיסיונר מטעם התנועה המורמונית לסקוטלנד, על ההר והתפלל שיצליח להמיר למורמוניות לפחות 200 נפשות. מכיוון שהוא זכה להצלחה בקרב התושבים החלו המורמונים לכנות את ההר "גבעת פרט" (Pratt's Hill).
היסטוריה > במחקר גאולוגי

ארתורס סיט הוא אחד המקומות שחקר ג'יימס האטון – גאולוג בן המאה ה-18 שצפה מביתו על פארק הולירוד. תצפיותיו בסלעי המשקע וסלעי היסוד של הפארק קידמו את הבנתו כי אלה נוצרו בזמנים שונים ובתהליכים שונים – הבנה שעמדה ביסוד פיתוח הפלוטוניזם, תאוריה שביסודה היווצרות הרים מהתכת סלעים במעמקי האדמה.
היסטוריה > בספרות

רוברט לואיס סטיבנסון, הסופר יליד אדינבורו, כתב ב-1879 את "Edinburgh, Picturesque Notes"‏ – רשימות מאוירות על עיר הולדתו – 10 שנים לפני שעזב אותה לשארית חייו. ארתורס סיט וסלעי פארק הולירוד מוזכרים ברשימות אלה כמה פעמים:
מקומות מעטים, אם בכלל, מציגים לעין תצוגה ברברית יותר של ניגודים. ממש במרכז ניצב אחד מהצוקים המרשימים בטבע – באס רוק על אדמה יבשה, נטוע בגן הנרעד בחלוף הרכבות, נושא כתר של חומה וצריחים, ומתאר את צלו הדמוי-מלחמתי על הדרכים המוארות ומלאות החיים של העיר החדשה... מקדשים מצריים ויווניים, ארמונות ונציאניים וצריחים גותיים, המצטופפים זה על זה באי-סדר נערץ; בעוד, מעל הכל, המסה הפראית של הטירה ושל פסגת ארתורס סיט מביטים למטה על חיקויים אלה באצילות ראויה, כפי שיצירות הטבע רשאיות להתבונן מטה על אנדרטאות של אמנות... ואתה יכול לדמיין, אם האקלים היה נעים יותר, איך כל העולם ואשתו היו נוהרים אל הגנים הללו בצינת הערב, להאזין למוזיקה עליזה, ללגום משקאות מרעננים, לראות את הירח מתרומם מאחורי ארתורס סיט וזורח מעל המגדלים והאנדרטאות וצמרות העצים הירוקות בעמק... מכל מקומות התצפית, גבעת קלטון זו היא אולי הטובה ביותר; מאחר שאתה יכול לראות את הטירה, שאינך יכול לראות מן הטירה, ואת ארתורס סיט, שאינך יכול לראות מארתורס סיט... ואז, בגבעה סלעית זקופה, העין מתרוממת לפסגת ארתורס סיט, גבעה נישאה, הר נעלה בעיצובו הנועז... הטירה מתנשאת כהה בתווך, וסמוך אליה, ארתורס סיט יוצר דמות נועזת בנוף.
פנורמה של 360 מעלות מפסגת ארתורס סיט
ראו גם

גאולוגיה - מונחים
הר געש מורכב
מתחם געשי
פקק געשי
הערות שוליים

↑  Weir's Way: 'An Edinburgh Volcano'
↑  Old and New Edinburgh, כרך 3, עמ' 396
↑  Gaelic Place Names of the Lothians, עמ' 6
1 2 3  http://www.scottish-places.info/features/featurefirst249.html
1 2 3  http://www.geowalks.demon.co.uk/iarthur.html
1 2  http://www.geos.ed.ac.uk/undergraduate/field/holyrood/history.html
↑  סקוטלנד בקרבון
1 2  גאולוגיה של פארק הולירוד וארתורס סיט
↑  סקוטלנד ברביעון
↑  Edibnurgh, Picturesque Notes, כולל איורים
↑  באס רוק (Bass Rock) – אי סלעי בדרום מזרח סקוטלנד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568350605171  LCCN: sh2013001290  NKC: ge452884  VIAF: 315168968   WorldCat (עם VIAF): 315168968 
ארתורס סיט בולט במרכז פארק הולירוד, מעל אדינבורו
חתך של ארתורס סיט וצוקי סולסברי ממערב (ימין) למזרח – העתק מדויק של הדפס מאת ג'יימס האטון
דיוקן של רוברט לואיס סטיבנסון מאת ג'ירולמו נרלי (1892)
בנז'מין קונסטן (אמזונאס)

בנז'מין קונסטן (בפורטוגזית: Benjamin Constant) היא עיר הממוקמת במדינת אמזונאס בברזיל. אוכלוסייתה מונה 43,935 תושבים נכון לשנת 2020 ושטחה 8,793 קמ"ר.
העיר ממוקמת ליד מפגש נהר ז'אווארי והאמזונאס, קרוב לגבול עם פרו. עם זאת, אין מתקני מכס או הגירה בבנז'מין קונסטן, ורישומי כניסה ויציאה מתקיימים בטבצ'ינגה שעל הגדה הנגדית של האמזונאס. אין כבישים לתוך העיר והגישה היחידה היא בסירת נהר. השייט לעיירה אורך בסירה מהירה כ-31 שעות מהעיר מנאוס (כ-7 ימים בסירה איטית). שדה התעופה הקרוב ביותר נמצא בטבצ'ינגה, שייט של כשעתיים בסירה.
האזור מאוכלס על ידי אינדיאנים משבט הטיקונה. מוזיאון Magüta בעיירה מוקדש לתרבותם ולשפתם. ב-1988 העיר הייתה זירת הרצח של 14 טיקונים במחלוקת בינם לבין קבוצה של כורתי עצים.
העיירה נקראה על שם המהפכן הברזילאי בנז'מין קונסטן (1836–1891) (אנ').
הערות שוליים

↑  IBGE 2020
↑  South American Handbook. 2009. p. 644. ISBN 978-1-906098-36-0.
↑  Woods, Sarah (2008). Colombia. Bradt Travel Guides. p. 257.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564304605171  LCCN: n80156428  VIAF: 144250175   WorldCat (עם VIAF): 144250175
בורגנות זעירה

חתונה כפרית, ציור מאת פיטר ברויגל האב, מציג בורגנות זעירה
בורגנות זעירה (בצרפתית: Petite bourgeoisie) היא מושג צרפתי שמתייחס למעמד חברתי שמורכב מאיכרים חצי-עצמאיים ומסוחרים קטנים, אשר מצבם הפוליטי–כלכלי שלהם בזמני יציבות נקבע בהתאם למעמד הבורגנים הגבוה.
המושג הוא פוליטי–כלכלי, ומתייחס למטריאליזם היסטורי. מקורו בתת-שכבה של מעמד הביניים במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. באמצע המאה, הכלכלן הגרמני קרל מרקס ואחרים השתמשו במונח כדי לתאר את השכבה הכלכלית-חברתית בבורגנות שמורכבת מבעלי חנויות קטנות ובעלי מלאכה עצמאיים.
הגדרה

הבורגנות הזעירה נבדלת מבחינה כלכלית מהמעמד הפועלים (פרולטריון) ומשכבות המובטלים, שמסתמכות על מכירת כוח העבודה שלהן לצורך הישרדות. היא נבדלת גם מהבורגנות הגבוהה של המעמד הקפיטליסטי, שמחזיקה באמצעי הייצור ובכך יכולה לקנות את כוח העבודה של השכבות הנמוכות יותר. למרות שחברי הבורגנות הזעירה יכולים לקנות עבודה של אחרים, הם בדרך כלל עובדים לצד העובדים שלהם.
הבורגנות הזעירה אינה מוגדרת בפני עצמה בכתבי מרקס, אלא רק באמצעות המילים "קפיטליסטים קטנים יותר" במניפסט הקומוניסטי.
בפשיזם

מבחינה היסטורית, מרקס חזה שהבורגנות הזעירה תפסיד במהלך ההתפתחות הכלכלית. עקב כך, הניח ר. ג'יי. ב. בוסוורת'(אנ'), היסטוריון אוסטרלי, שהיא תהפוך לעמוד התווך של הפשיזם, שייצג באופן פוליטי את התגובה לאובדן הכוח הבלתי נמנע שלהם לבורגנות העילית.
וילהלם רייך, פסיכיאטר, הדגיש גם הוא את התמיכה של מעמד הבורגנות הזעירה בעליית הפשיזם בגרמניה. הוא טען שמעמד הביניים היה חממה לתגובה הפוליטית הזו בשל הסתמכותו על המשפחה הפטריארכלית (לפי רייך, עסקים קטנים הם לעיתים קרובות מבוססים בדרך כלל על משפחות שמונהגות על ידי האב), וכי דיכוי מיני עומד בבסיס הגישה הזו.
טענות אלה הופרכו על ידי ההיסטוריון ריצ'רד פייפס, שהוכיח כי במקרה של המפלגה הנאצית, עד סוף שנות ה-20 הצטרפו אליה בעיקר פועלים, שהיוו הקבוצה הגדולה ביותר במפלגה עד 1934.
התייחסות אומנותית

סרן קירקגור, פילוסוף דני, כתב כי "הבורגן הזעיר הוא חסר רוח... נטול דמיון, כפי שהוא חי תמיד, הוא חי בתוך מסלול מסוים של חוויות טריוויאליות לגבי איך דברים מתרחשים, מה אפשרי, מה קורה בדרך כלל. לא משנה אם הוא ברמן או ראש ממשלה, זו הדרך בה הבורגנים הזעירים איבדו את עצמם ואת אלוהים". לדבריו, הבורגנות הזעירה הדגימה ריקנות רוחנית שמקורה בשימת דגש על החומרי ולא על הפנימיות. עם זאת, דבריו של קירקגור מסתמך פחות על ניתוח מעמדי ויותר על תפיסת עולם שהייתה רווחת בקרב סביבתו.
למרות שהיו תיאורים רבים של הבורגנות הזעירה בספרות ובקריקטורות, שהתבססו על הדימוי שלה במעשיות, המציאות של הבורגנים הזעירים הייתה מורכבת יותר. למרות זאת, הסופרים עסקו במוסר של הבורגנות הזעירה ודאגו להציג את המעמד הזה כלא רצוי. מאוחר יותר, ברטולט ברכט, שעסק בנאציזם ובמרקסיזם, התעסק בחקר התודעה של הבורגנות הזעירה, שהוצגה שוב ושוב בעבודותיו (אחת מהן נקראה אפילו "שבעת החטאים הקטלניים של הבורגנות הזעירה").
בספרו "Two Cheers for Anarchism: Six Easy Pieces on Autonomy, Dignity, and Meaningful Work and Play", הקדיש הסופר ג'יימס סקוט פרק לתיאור מאפייני הבורגנות הזעירה. ראשית, הוא הצביע על הבוז שרחשו המרקסיסטים למעמד זה, בשל העמימות בדבר הנטייה הפוליטית של חבריו. עוד הוא ציין כי עמדה זו של זלזול שכיחה בקרב הסוציאליסטים והקפיטליסטים כאחד, בשל הקושי לפקח על מעמד זה. הקושי נובע מאופי פעילותו של המעמד הזה, שמורכבת ממגוון תחומים. הוא ציין שהבורגנות הזעירה התקיימה לאורך רוב ההיסטוריה האנושית, וקבע כי מי שאינו חלק מהמעמד הזה ביקש במידת מה להפוך לבעל נכס קטן, בשל האוטונומיה שהדבר מעניק לו. כמו כן, הרצון לשמור ולשקם אדמות אבודות היה המוטיב של רוב תנועות ההמונים השוויוניות. הוא טען כי לבורגנות הזעירה תפקיד הכרחי בכל הנוגע לחדשנות והמצאות, דוגמת סטארט-אפים קטנים שנרכשים על ידי חברות גדולות יותר. בנוסף, ציין כי בעלי חנויות קטנות מספקים שירותים חברתיים שונים ללא תשלום, דוגמת:
”עבודה סוציאלית לא פורמלית, ביטחון הציבור, ההנאה האסתטית מרחוב מעניין, מגוון גדול של חוויות חברתיות ושירותים מותאמים אישית, רשתות היכרות, חדשות ורכילות לא פורמליות, אבן בניין של הסולידריות החברתית והעשייה הציבורית, וכן (במקרה של איכרים זעירים) ניהול טוב של השטח”.
לקריאה נוספת

ג'יימס סקוט, Two Cheers for Anarchism: Six Easy Pieces on Autonomy, Dignity, and Meaningful Work and Play, פרינסטון: אוניברסיטת פרינסטון, 2014, ISBN 9780691161037
הערות שוליים

↑  Marx, Karl; Engels, Friedrich. "1: Bourgeois and Proletarians". The Communist Manifesto. ארכיון מ-27 בינואר 2018. נבדק ב-6 במרץ 2013 – via Marxists Internet Archive. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Petite bourgeoisie". Encyclopaedia of Marxism. ארכיון מ-13 בנובמבר 2012. נבדק ב-6 במרץ 2013 – via Marxists Internet Archive. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  "Petite bourgeoisie". Oxford Reference. ארכיון מ-25 במאי 2021. נבדק ב-25 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bosworth, R. J. B. (2006). Mussolini's Italy: Life Under the Dictatorship, 1915-1945. Penguin Books. p. 134. ISBN 1-59420-078-5.
↑  Reich, Wilhelm (1930–1933). The Mass Psychology of Fascism. נבדק ב-13 ביוני 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Pipes, Richard. Russia under the Bolshevik Regime 1919–1924. Harvell Press. p. 261. ISBN 978-1860463389.
↑  Crossick, Geoffrey; Gerhardt-Haupt, Heinz (1995). The Petite Bourgeoisie in Europe, 1780–1914: Enterprise, Family and Independence. Routledge. ISBN 9781138154339.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4164100-0
בזיליקת מריה הקדושה (קרקוב)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בזיליקה
 על שם:  מרים, אם ישו 
 כתובת:  הכיכר המרכזית של קרקוב 
 מיקום:  קרקוב
 מדינה:  פולין פולין
 מייסדים:  קז'ימייז' השלישי, מלך פולין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־14
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־14 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית, אדריכלות הרנסאנס ואדריכלות הבארוק
 מידות
 גובה:  81 מטר
 קואורדינטות:  50°03′42″N 19°56′21″E﻿ / ﻿50.061666666667°N 19.939166666667°E﻿ / 50.061666666667; 19.939166666667
 www.mariacki.com
  (למפת קרקוב מוגדלת) בזיליקת מריה הקדושה(למפת קרקוב רגילה) בזיליקת מריה הקדושה
 
בזיליקת מריה הקדושה או בזיליקת מריה הבתולה (בפולנית: Kościół Mariacki) היא בזיליקה (מאז שנת 1963) בעיר קרקוב שבפולין. הכנסייה היא מקום התפילה המפורסם ביותר בפולין[דרוש מקור], והיא נמצאת בחזית הכיכר המרכזית של קרקוב. הבזיליקה החליפה כנסייה קודמת בסגנון הרומנסק במהלך המאה ה-13, והיא עצמה בנויה בסגנון הגותי. הבזיליקה נבנתה במהלך המאה ה-14, ושני המגדלים שלה נוספו לה עוד בשנת 1478. שני המגדלים בנויים בסגנון הגותי הפולני אך נוספו להם עיטורים מאוחרים יותר. המגדל הנמוך יותר (69 מטרים גובהו) מכיל את חמשת הפעמונים העצומים של הבזיליקה וגג בסגנון אדריכלות הרנסאנס, והגבוה יותר (גובהו 81 מטרים) מכיל כתר עצום ממדים שבאותו הזמן היה מצופה זהב בסגנון אדריכלות הבארוק. הבזיליקה אוצרת בתוכה כמה פריטים דתיים חשובים. המזבח הגדול הנקרוי בשם Oltarz Mariacki נוצר על ידי הפסל הגרמני המפורסם וייט שטוס. בניית המזבח עצמו לקחה כ-12 שנים.
היסטוריה

במהלך המאה ה-13 סבלו הערים הפולניות רבות מפלישות טטריות חוזרות ונשנות, וביניהן גם על העיר קרקוב. הטטרים השאירו את קרקוב חרבה, וראשיה יזמו חידוש נרחב של פני העיר ובהם בנייתה של כנסייה חדשה. הכנסייה עצומת הממדים נבנתה בין השנים 1290–1300. הכומר יאן דלוגוש מצביע על בישוף קרקוב Iwon Odrowąży כמייסדה. הכנסייה לעומת זאת המשיכה להבנות ולהתפתח גם אחרי, ובשנת 1320 עברה שיפוץ בנוסף. הכנסייה החדשה לא שרדה זמן רב, והוחלפה באחת חדשה (שבשבילה נאלצו לפרק את הקיימת) גם בעשר שנים בשנת 1355–1365, על ידי Mikołoj Wierzynek.
ראו גם

תרועת החצוצרה של קרקוב
קתדרלת ואוול בקרקוב
הערות שוליים

↑  [http://www.krakow-info.com/mariacki.htm Krakow's basilica of the Virgin Mary | Kosciol Mariacki | Saint Mary’s
 church in Krakow], www.krakow-info.com
↑  St. Mary’s Basilica | Sightseeing | Krakow, www.inyourpocket.com
↑  History - Bazylika Mariacka w Krakowie, www.mariacki.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604231405171  GND: 4225549-1  LCCN: n87900892  NKC: xx0205439  VIAF: 260417507   WorldCat (עם VIAF): 260417507
בן-ציון שנקר

ערך זה עוסק ביוצר של מוזיקה חסידית. אם התכוונתם ליזם וממקימי העיר חולון, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 במאי 1925 מנהטן
 פטירה:  20 בנובמבר 2016 (בגיל 91) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1938 
 מקום לימודים:  ישיבת תורה ודעת 
 זרם:  מוזיקה חסידית
 סוגה:  ניגון 
 מספר יצירות ידוע:  600
 www.benzionshenker.com
 
בן ציון שנקר (י"ח באייר תרפ"ה, 12 במאי 1925 – י"ט בחשון תשע"ז, 20 בנובמבר 2016), היה מוזיקאי, זמר ומלחין יהודי.
ידוע כ'בעל המנגן' הידוע ביותר של חסידות מודז'יץ ומהיוצרים הבולטים במוזיקה החסידית. שר, הלחין והוציא לאור עשרות תקליטים, קלטות ודיסקים של ניגוני מודז'יץ שהלחינו אדמו"רי החסידות ושהלחין הוא. בין שיריו הידועים ביותר "אשת חיל", ו"מזמור לדוד" המושרים בבתים רבים כחלק מזמירות השבת, לעיתים ללא ידיעת זהות יוצרם, "ולירושלים עירך", ועוד.
קורות חיים

שנקר נולד בשכונת לואר איסט סייד במנהטן ולמד בישיבת תורה ודעת בברוקלין. בשנות ה-40 התוודע לאדמו"ר ממודז'יץ רבי שאול ידידיה אלעזר טאוב שהגיע זמן קצר קודם לכן מאירופה לארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, ומאז היה קשור אליו, וכך גם לבנו בעל ה"אמרי אש", בישיבת תורה ודעת הכיר את שלמה קרליבך והפגיש אותו עם עולם הניגון של חסידות מודז'יץ. לימים התבטא קרליבך כי אין לו אף ניגון אחד שלא הושפע ממודז'יץ.
שנקר, בוגר הקונסרבטוריון למוזיקה בניו יורק, ידוע כראשון שהקליט מוזיקה חסידית אותנטית בצורה מקצועית. במהלך חייו הלחין כ-600 לחנים והוציא למעלה מעשרה אלבומים המופצים בעולם כולו. על פי שרה פרידלנד בן-ארזה: "אופי שירתו והלחנתו אותנטי ועממי, וביצועיו חמים ומעודנים". הוא התגורר בפלטבוש בניו יורק ושימש כבעל תפילה בשטיבל המקומי של מודז'יץ.
ב-2004 העביר את האוסף הגדול של ניגוני מודז'יץ שהיה ברשותו שכלל מאות הקלטות ודפי תווים רבים לטובת "המכון לתיעוד ושימור ניגוני מודז'יץ" בראשות עורך-דין דוד זעירא. אוסף זה היה מקור חשוב ומרכזי להקמת המכון.
ב-2007 ביקר בישראל והשתתף בערב הצדעה מיוחד שנערך לכבודו בהשתתפות האדמו"ר ממודז'יץ, חזנים ואורחים. בערב נוגנו רבות מיצירותיו במשך שעות.
ב-20 בנובמבר 2016 נפטר בארצות הברית בגיל 91. הלווייתו התקיימה בבית הלוויות שומרי הדת בבורו פארק, במהלכה אמר החזן יצחק מאיר הלפגוט את תפילת אל מלא רחמים. נקבר בבית החיים במונסי.
דיסקוגרפיה

מודז'יץ ח"י – חלק א–ד (2000)
מבשר טוב (2002)
מזמור לדוד (2003)
אשת חיל (2003)
ולירושלים עירך (2003)
ויבטחו בך (2003)
ליהודים הייתה אורה (2005)
קול צהלה (2005)
וחסידים ברינה יגילו (2005)
שבת במודז'יץ א' – וביום השבת (2006)
שבת במודז'יץ ב' – מעין עולם הבא (2006)
שבת במודז'יץ ג' – כי בא מועד (2006)
שבת במודז'יץ ד' – מלוה מלכה (2006)
שירי מריעים (2011)
הלל וזמרה (2014)
שירו לה' שיר חדש (2016)
לקריאה נוספת

יגיל במלכו, מנגינת חייו של ה'בעל מנגן' מחצר הק' ממודז'יץ, מטביע החותם רב ההשפעה על המוזיקה החסידית בדורנו בן ציון שנקר, אדר תשע"ז
הערות שוליים

↑  אשת חיל, אתר הזמנה לפיוט
↑  מזמור לדוד, אתר הזמנה לפיוט
↑  אחיו של שנקר היה חתנו של האדמו"ר
↑  הרב ד"ר נתן אופיר,הרבי המרקד, אתר מורשת 
 שרה פרידלנד בן-ארזה, מודז'יץ היום, אתר הזמנה לפיוט
↑  שרה פרידלנד בן-ארזה, ר' בן ציון שנקר, אתר הזמנה לפיוט
↑  שרה פרידלנד בן-ארזה, המכון לתיעוד ושימור ניגוני מודז'יץ, אתר הזמנה לפיוט
↑  ערב הצדעה לר' בן ציון שנקר, אתר בחדרי חרדים
↑  משה ויסברג, בגיל 91: המלחין האגדי רבי בן ציון שנקר ז"ל, באתר בחדרי חרדים, 20 בנובמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303122705171  ISNI: 0000 0000 7096 9985  LCCN: n2014048362  MusicBrainz: 67f4742f-8db4-4a2e-94b2-418a5f84c0ce  VIAF: 245471105   WorldCat (עם VIAF): 245471105
ארתורו פרונדיסי

ארתורו פרונדיסי ארקולי (בספרדית: Arturo Frondizi Ercoli, נולד ב-28 באוקטובר 1908 ונפטר ב-18 באפריל 1995) היה פוליטיקאי ועורך דין ארגנטינאי, ששימש כנשיא ארגנטינה בשנים 1958-1962. בנוסף, שימש פרונדיסי כפרופסור למשפטים.
ביוגרפיה

פרונדיסי נולד בשנת 1908 בקוריינטס שבצפון-מערב המדינה למהגרים מאומבריה שבאיטליה. היו לו כעשרה אחים ואחיות. בשנת 1912 המשפחה עברה לגור בקונספסיון דל אורוגוואי ובשנת 1923 לבואנוס איירס. בשנת 1926 נרשם פרונדיסי לאוניברסיטת בואנוס איירס. בשנת 1930 סיים בהצטיינות את לימודי המשפטים. בתקופה זו החל להיות פעיל שמאל פוליטי והחל להאבק למען זכויות אדם. בשנת 1933 התחתן. בדצמבר 1936 הצליח בקושי להימלט מהתנקשות.
פרונדיסי נבחר לראשונה לקונגרס הלאומי הארגנטינאי בשנת 1946. נבחר לנשיא בשנים שלאחר הדחת חואן דומינגו פרון.
נשיאות

כפוליטיקאי, פרונדיסי עודד השקעות זרות מוגברות בתעשייה הכבדה (במיוחד ייצור הרכב); עשה את המדינה עצמאית יותר בייצור הנפט (זאת לאחר ש-60% מהנפט היה צריך להיות מיובא מחוץ למדינה), והגדיל את ההוצאה הציבורית על הלוואות לעידוד עסקים, ופיתוח תשתיות החשמל. תקופתו כנשיא התאפיינה בהלאמת תעשיות רבות. בנוסף על כך, ממשלתו של פרונדיסי השקיעה רבות בהלוואות לתעשיות השונות ולבניית בתים. 23% מסך כל ההשקעות שנעשו בארגנטינה בשנים 1912-1975 נעשו בארבע שנות כהונתו של פרונדיסי. פעולותיה הכלכליות של הממשלה זכו לביקורת על ידי השמרנים ועל ידי הצבא. כתוצאה ממדיניות הממשל, המחירים לצרכן הוכפלו תוך פחות משנה, וייצור הרכב גדל באופן משמעותי.
בשנות כהונתו של פרונדיסי כנשיא, השתפרו היחסים בין הממשל לאיגודים המקצועיים. בנוסף על כך, הממשל ביטל רגולציות רבות בתחום החינוך פרטי והאוניברסיטאות הפרטיות.
בתחום יחסי החוץ, פרונדיסי דאג לפתח את יחסי ארגנטינה-ארצות הברית, מבלי לפגוע באלו עם המדינות הבלתי-מזדהות ועם ברזיל. נשיא ארצות הברית, דווייט ד. אייזנהאוור, ביקר בארגנטינה במרץ 1959. בשנת 1961 היה פרנדיסי לנשיא ארגנטינה הראשון שביקר בארצות הברית, יפן והודו. פרנדיסי עבד בשיתף פעולה גם עם ג'ון פיצג'רלד קנדי, ואף תיווך בינו לבין נציג קובה צ'ה גווארה באוגוסט 1961. למרות שבסופו של דבר קובה סולקה מארגון מדינות אמריקה, מאמציו הרבים של פרונדיסי בעניין הרשימו מאוד את קנדי.
לאחר הנשיאות

הוא הודח מתפקידו על ידי הצבא ב-29 במרץ 1962. פרונדיסי הוחזק במעצר עד יולי 1963. בעשורים שלאחר מכן היה מעורב בפוליטיקה הארצית, אך לא שיחזר את הצלחתו. פרונדיסי מת ב-18 באפריל 1995, בגיל 86.
ביג מאמא 2

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 בימוי:  ג'ון ווייטסל
 הופק בידי:  דייוויד טי. פרנדלי מייקל גרין
 תסריט:  דון ריימר
 עריכה:  פריסילה נד-פרנדלי
 שחקנים ראשיים:  מרטין לורנס ניה לונג אמילי פרוקטר זאקרי לוי
 מוזיקה:  ג'ורג' סטנלי קלינטון 
 צילום:  מארק אירווין
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20, ארנון מילצ'ן 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 בינואר 2006
 משך הקרנה:  99 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט להט"בי 
 תקציב:  40,000,000 דולר
 הכנסות:  141,522,961 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   bigmommashouse2
 סרט קודם:  ביג מאמא 
 סרט הבא:  ביג מאמא 3: הבן כמו האבא 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ביג מאמא 2 (באנגלית: Big Momma's House 2) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2006, המשמש כסרט המשך ל"ביג מאמא" משנת 2000.
תקציר העלילה

הסרט מתרחש 6 שנים לאחר הסרט הראשון בו מלקולם טרנר עכשיו נשוי לשרי פירס ואב חורג לטרנט, בסרט זה נאלץ לחזור לתחפושת של ביג מאמא כשמרטפית לשלושת ילדיה של ליה פולר, מולי המתבגרת, קארי האמצעית ואנדרו הקטן, על מנת לרגל אחר אביהם טום פולר, אשר עובד בסודיות בתור האקר מחשבים. בהמשך הוא לומד בתור ביג מאמא מה זו אחריות כלפי המשפחה ואיך להיות אבא למופת.
שחקנים

| שחקן/ית | תפקיד |
| --- | --- |
מרטין לורנס: מלקולם טרנר
ניה לונג: שרי פירס
זאקרי לוי: טום פולר
אמילי פרוקטר: ליה פולר
קאט דנינגס: מולי פולר
קלואי גרייס מורץ: קארי פולר
פרסטון וטרבור שורס: אנדרו פולר
בית הכנסת בית יעקב (ז'נבה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, מבנה אדריכלי 
 כתובת:  Place de la Synagogue 7, 1204 Genève 
 מיקום:  ז'נבה 
 מדינה:  שווייץ 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1859
 תאריך פתיחה רשמי:  1859 
 קואורדינטות:  46°12′10″N 6°08′27″E﻿ / ﻿46.20277778°N 6.14083333°E﻿ / 46.20277778; 6.14083333
 he
 
בית הכנסת בית יעקב בז'נבה
בית הכנסת בית-יעקב (בצרפתית: La synagogue Beth-Yaacov de Genève) ממוקם בלב העיר ז'נבה, שווייץ. הוא נודע גם בשם בית הכנסת הגדול עד לשנת 1996 אז שינה את שמו. הוא נבנה בין 1857 ל--1859 עבור קהילת יהודי אשכנז, שכללה כ-200 איש בעת בניית בית הכנסת.
הארכיטקטורה של בית הכנסת היא שילוב של אדריכלות נאו-מורית ואדריכלות ביזנטית. בית הכנסת תוכנן על ידי על ידי האדריכל הפרוטסטנטי של ציריך ז'אן הנרי בשופן (1889-1821). בכניסה ניתן לראות קשתות בסגנון מורי. הבמה לקריאת התורה נמצאת מול ארון הקודש, המוצב מול הכניסה הראשית. סגנון זה אומץ מאוחר יותר בהיסטוריה של בתי הכנסת העולמיים, שכן הבימה נבנתה עד אז בדרך כלל באמצע בית הכנסת. עזרת נשים נמצאת משני צידי אולם התפילה בקומה השנייה.
בית הכנסת הוא הראשון שנבנה בעיר, הוא גם בית הכנסת המפואר הראשון שנבנה בשווייץ. הוא מסווג כאנדרטה היסטורית מאז 1989.
ראשית הפרויקט

יהודים החלו להתיישב בז'נבה בסוף המאה ה-18, אבל רק ב-1857, הרשויות ביטלו חוק ישן שאסר על יהודים להיות בעלי אדמות, אז ניתן ההיתר להתחיל בבנייתו של בית כנסת.
ראשית הפרויקט > בחירת מיקום

בשנת 1849 נהרסו הביצורים הישנים של ז'נבה ופינו את מקומם לפיתוח מחוזות חדשים. ב-18 מאי 1853, קנטון ז'נבה העניק קרקע חופשית של כ-720 מטר מרובע הממוקמת על מעוז הולנד לשעבר. עם זאת, כמה שבועות לאחר מכן שינתה מועצת המדינה את דעתה, והעדיפה להמתין עד להשלמת הפרויקטים העירוניים - כולל נתיבי תחבורה. רק לאחר ארבע שנים הוחלט על מיקום סופי, בכיכר המשקיפה על שדרת ז'ורז'-פייבון החדשה. ב-23 במאי 1857 אישרה המועצה הגדולה את בניית בית הכנסת.
ראשית הפרויקט > סקיצות אדריכליות

כבר בשנת 1853 תכנן האדריכל ז'אן הנרי בשופן פרויקט בסגנון קלאסי למדי, אשר נוצר ברובו בהשראת בית הכנסת בדרזדן, גרמניה, הכולל מגדלים פינתיים עם כיפות, מגדל מתומן במעבר, וקשתות רבות. התכנון של הבניין מעיד על כך שקהילת ישראל, בכוונותיה הראשונות, תכננה בניית בית כנסת מסורתי, שבו הבימה הוצבה במיקום מרכזי והספסלים מסודרים לאורך, בשני חצאים זה מול זה, סידור דומה למה שהיה בתקופה ההיא בבתי הכנסת של פריז, מרסיי או קלן. בתוך בית הכנסת תוכננו שתי קומות, התחתונה לגברים והעליונה לנשים.
מכיוון שלשוויץ לא היו בתי כנסת מפוארים וידועים, האדריכל עשה מסע בעיקר לגרמניה, שם גילה אמנות נאו-מורית שעליה הוא התבסס. בתכנון החדש הוא שיחזר את חזית בית הכנסת בהיידנהיים, שנבנה ב--1854 על ידי אדוארד בורקליין. עם זאת, בשופן שאל גם השפעות אחרות, איטלקיות בעיקר. באשר לכיפה המרכזית המרשימה העומדת בראש הבניין, היא מתבססת על סגנון מזרחי יותר.
ראשית הפרויקט > פרויקט גמר

בשנת 1857 בשופן הגיש את התוכניות החדשות למועצת המדינה. בפברואר 1858 הציע האדריכל שני שינויים חשובים, הוספת מרפסת המשמשת ככניסה ראשית וחצי עיגול, בחלקו האחורי של הבניין. התכנון הזה העניק לבניין אוריינטציה המשווה אותו לכנסיות נוצריות דבר שהיה די נדיר בבניית בתי כנסת, בין השאר תוכנן אפסיס, בצורת חצי עיגול המאפיין כנסיות רומנסקיות.
הבימה שתוכננה בתחילה במרכז החדר וארון הקודש הוצבו באפסיס, בקצה המזרחי של המבנה. באשר לספסלים, הם סודרו כמו בכנסיות נוצריות.
בבית הכנסת תוכנן מספר מושבים הגדול בהרבה מסך החברים שהרכיבו את הקהילה באותה תקופה. ההשערה היא כי אימוץ הסגנון המאפיין כנסייה נבע מתכנון בו הקהילה תגדל ובית הכנסת לא יוכל להכיל אותה בתכנון מסורתי יותר, כלומר מסיבות טכניות בלבד.
בניה

עבודות העפר הראשונות החלו בדצמבר 1857 והמבנה נבנה לאורך 1858. מינואר 1859 החלה העבודה על קישוט ועיצוב פנים. עבור הרהיטים, השתמשו בבעלי מלאכה מקומיים, בעוד שחפצי הקודש הגיעו מליון בצרפת. עבור ציורי הקיר הוזמן ז'אן ז'אק דריאז, שצייר בקונסרבטוריון המוזיקה ובביתן המורי של וילה ברתולוני. הוא צייר שמים זרועי כוכבים על קמרון בית הכנסת וקיבל השראה מהאלהמברה בגרנדה לקישוט האפריז והתליונים . אם לטון הכללי יש אווירה מזרחית, הקשת הממוקמת באפסיס מזכירה סגנון שהוא נאו-רומנסקי, עם הקשתות החצי-מעגליות שלו - קשתות מפותלות הנשענות על עמודים שמעליהם כותרות עלווה.
כיפה ושמי הכוכבים שלה
אחד מארבעת התליונים מתחת לכיפה
קשת קדושה באפסיס
העבודה הסתיימה ביוני 1859. ב-1 ביולי 1859 נחנך בית הכנסת בנוכחות הרשויות העירוניות. עלויות הקמת הבניין, שהוערכו תחילה ב-45 000 פרנק, הסתכמו בסופו של דבר ב-74 000 פרנק, סכום גבוה יחסית לתקופה, אשר שולם במשך מספר שנים על ידי בני הקהילה. למעשה, רק 21 משפחות הגיבו בחיוב למנוי הראשוני, שאיפשר לגייס סכום של כ-15 000 פרנק.