stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניברסיטת סידני המערבית
פעילות

נכון ל-2020, לומדים באוניברסיטה כ-48,000 סטודנטים בכ-5 פקולטות (בנוסף על בית חולים אוניברסיטאי ובית ספר לניהול). האוניברסיטה מעניקה תארים לתואר ראשון ולתארים מתקדמים ולה קמפוסים בבנקסטאון, בלקטאון, קמפבלטאון, הוקסברי, ליברפול, פאראמאטה, פנרית' וסורבאיה שבאינדונזיה. אוניברסיטת סידני המערבית חברה בארגונים איגוד אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי (ACU), ארגון האוניברסיטאות העולמי (IAU) ואסטרונומי אוסטרליה (AAL). מבין אנשי הסגל הבולטים במוסד ניתן למנות את סטיב קין וניב חורש.
בתחילה הוצע לקרוא לאוניברסיטה על שם ראש ממשלת אוסטרליה בן צ'יפלי מן מפלגת הלייבור, אך הצעה זו ירדה מן הפרק על ידי השלטונות הליברליים.
דירוג אקדמי

דירוג שאנגחאי (2024): מקום 301–400 (מקום 16–22 באוסטרליה)
דירוג Times Higher Education‏ (2024): מקום 301–450 (מקום 21= באוסטרליה)
דירוג QS לאוניברסיטאות (2024): מקום 375= (מקום 23 באוסטרליה)
פרדי אוברסטייחן

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1925 סכוטן, הולנד 
 פטירה:  5 בספטמבר 2018 (בגיל 92) דריהאוס, הולנד 
 שם לידה:  Freddie Nanda Oversteegen 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 ידועה בשל:  חברה במחתרת ההולנדית במהלך מלחמת העולם השנייה
 בן זוג:  יאן דקר
 צאצאים:  3
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  Mobilisation War Cross (15 באפריל 2014) 
 
פרדי נאנדה דקר-אוברסטייחן (בהולנדית: Freddie Nanda Dekker-Oversteegen; ‏6 בספטמבר 1925 – 5 בספטמבר 2018) הייתה חברה במחתרת ההולנדית במהלך כיבוש הולנד במלחמת העולם השנייה.
חייה המוקדמים

פרדי אוברסטייחן נולדה ב-6 בספטמבר 1925 בכפר סכוטן (אנ') הולנד, היום חלק מהארלם. הוריה התגרשו כשהייתה קטנה, והיא ואחותה הגדולה טרוּס מנגר-אוברסטייחן, הגדולה ממנה בשנתיים, גדלו עם אמן. מאוחר יותר נישאה האם בשנית וילדה את אחיה למחצה. אמן הייתה קומוניסטית, שעודדה את הבנות לעזור לנזקקים ולפעול לשינוי חברתי. המשפחה חיה בעוני, אך למרות זאת, לפני שהמלחמה הגיעה להולנד, החביאו פליטים שברחו מהגרמנים.
מלחמת העולם השנייה

כשהמלחמה הגיעה להולנד, זוג יהודים שהמשפחה החביאה בבית שלה הועבר למקום אחר. הקהילה היהודית חששה שיתפסו אותם אצלם, כי הדעות הפוליטיות של המשפחה היו ידועות. אבל בסופו של דבר הזוג נתפס ונרצח, והדבר השפיע מאוד על פרדי. פרדי אוברסטייחן ואחותה הגדולה טרוס החלו לחלק עלונים אנטי-נאציים, דבר שמשך את תשומת לבו של מפקד מועצת ההתנגדות בהארלם, פרנס ואן דר וויל. באישור אמן הצטרפו הבנות למועצת ההתנגדות. פרדי הייתה אז בת ארבע עשרה, אך נראתה צעירה יותר כשאספה את שערה בצמות, מה שעזר לפעילותה במחתרת כי פחות חשדו בה.
אוברסטייחן, אחותה, וחברתן האני סכאפט פעלו לחבל בנוכחות הצבאית הנאצית בהולנד. הייתה תקופה שהן היו הנשים היחידות במחתרת ההולנדית. הן פעלו להשבית גשרים ופסי רכבת בעזרת חומר נפץ, הן הבריחו ילדים יהודים למקומות מסתור, והעבירו מסמכים ונשק ממקום למקום עבור המחתרת.
האחיות אוברסטייחן גם השתתפו בהרג חיילים נאציים. באחד המקרים פרדי שימשה כתצפיתנית, בזמן שטרוס פלירטטה עם קצין נאצי בבר, ושכנעה אותו לצאת איתה לטייל ביער, שם חיכו לו אנשי המחתרת שירו בו והרגו אותו. הבנות גם ירו בעצמן בקצינים נאציים, תוך כדי נסיעה על אופניים, או בקרבת הבתים של הקצינים. המשימות האלה לא היו קלות לאחיות, אבל הן הרגישו שהן הכרחיות. לעומת זאת, הן סירבו לקחת חלק במשימה שכללה חטיפה של ילדים של קצין נאצי במטרה לשחרר תמורתם אסירים הולנדיים, כי הן פחדו שהילדים יפגעו.
לאחר המלחמה

הפעילות במחתרת ההולנדית במהלך מלחמת העולם השנייה השפיעה על אוברסטייחן והטראומה הקשתה עליה בהמשך חייה. בראיון שנתנה ציינה שהיא התמודדה עם הטראומה על ידי "נישואין ועשיית ילדים", אך היא סבלה מסיוטים וקשיי שינה.
בשל היחס השלילי לקומוניזם במלחמה הקרה, האחיות אוברסטייחן לא קיבלו בהולנד את הכבוד והיוקרה שהגיעו להן, בעקבות הקשר שלהן לקומוניזם. רק בשנת 2014 זכו פרדי וטרוס בצלב ההתגייסות למלחמה (אנ') על ידי ראש ממשלת הולנד, מארק רוטה, על פעולות ההתנגדות שלהן במהלך המלחמה. נקראו גם רחובות על שמן.
אוברסטייחן שימשה כחברת מועצת המנהלים בקרן הלאומית של האני סכאפט, שהוקמה על ידי אחותה, טרוס.
לקראת סוף חייה, אוברסטייחן חוותה סדרה של התקפי לב. היא נפטרה ב-5 בספטמבר 2018 בבית אבות, יום אחד לפני יום הולדתה ה-93.
חיים אישיים

פרדי אוברסטייחן התחתנה עם יאן דקר. נולדו להם שלושה ילדים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Harrison Smith, Freddie Oversteegen, Dutch resistance fighter who killed Nazis through seduction, dies at 92, The Washington Post, ‏2018
↑  גיא רייט, ‏הקדושה מהארלם: סיפורה של פרדי אוברסטיגן, באתר ‏מאקו‏, 28 באפריל 2022
1 2 3  Noor Spanjer, This 90-Year-Old Lady Seduced and Killed Nazis as a Teenager, Vice, ‏2016-05-11 (באנגלית)
1 2  Rossen, Jake (2020). "The Teenage Girl Gang That Seduced and Killed Nazis". www.mentalfloss.com (באנגלית).
↑  This Teenager Killed Nazis With Her Sister During WWII, HISTORY, ‏2023-06-20 (באנגלית)
1 2  As Teenagers, These Sisters Resisted the Nazis. Here’s What They Taught Me About Doing the Right Thing, TIME, ‏2019-08-30 (באנגלית)
↑  "Resistance sisters honoured almost 70 years after the end of WWII". DutchNews. 2014.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117438266X  ISNI: 0000 0003 8785 9231  LCCN: no2021045038  NKC: xx0254668  NTA: 242835740  VIAF: 280888413   WorldCat (עם VIAF): 280888413
נויה ריינישה צייטונג

עיתון הריין החדש
עיתון הריין החדש: מכשיר הדמוקרטיה (בגרמנית: Neue Rheinische Zeitung: Organ der Demokratie) היה עיתון יומי בגרמנית, שיצא לאור בידי קרל מרקס בקלן בין 1 ביוני 1848 עד 19 במאי 1849. היסטוריונים רואים בעיתון את אחד היומונים החשובים ביותר של מהפכות 1848–1849 בגרמניה. העיתון נחשב בעיני קוראיו ועורכיו ליורשו של "עיתון הריין" שיצא בקלן עד 1843, נערך גם הוא בידי קרל מרקס והושתק בכוח בידי צנזור המדינה הפרוסית בגין פרובוקציה נגד המשטר.
העיתון נוסד על ידי מרקס ופרידריך אנגלס, ובין חברי המערכת שלו נמנו חברים נוספים בליגה הקומוניסטית בפרוסיה כמו פרדיננד לסל, ארנסט דרונקה (Ernst Drunke), פרדיננד וולף (Ferdinand Wollf), פרדיננד פרייליגראת (Ferdinand Freiligrath) (אנ') ועוד. מיד עם שיבתם של מרקס ואנגלס לגרמניה בעקבות פרוץ המאורעות שהובילו למהפכות 1848-1849 העיתון קרא להקמת דמוקרטיה פרלמנטרית בגרמניה, כחלק מדרישותיה של "החזית הדמוקרטית המהפכנית" שכללה אנשים משורות מעמד הזעיר-בורגנים, מעמד הפועלים, וכן איכרים, וכלל ביקורת שלטונית מובהקת כנגד המונרכיה הפרוסית. העיתון נסגר בעקבות צו שלטוני מלכותי שקיבל מרקס באופן אישי, ואיים לאוסרו או להגלותו במידה ולא ייסגר העיתון באופן מיידי.
המיליון השביעי: הישראלים והשואה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  תום שגב
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  היסטוריה
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך הוצאה:  1991
 מספר עמודים:  548
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001204455, 002230022
המיליון השביעי: הישראלים והשואה הוא ספר היסטוריה מאת העיתונאי וההיסטוריון תום שגב, שיצא לאור בשנת 1991.
תוכן

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הספר מתאר את המפגש בין ה"מיליון השביעי", כלומר העם הישראלי, החי בידיעה ששישה מיליונים מבניו הושמדו, לבין ניצולי השואה. הספר מנתח את השפעת השואה על גיבוש הזהות הישראלית ועל שורה של הכרעות גורליות, ומשחזר את הלבטים ואת המאבקים שליוו את עיצוב זהות זו. הדעה המרכזית שמוצגת בספר, שאותה ניתן לפרש כתיאור ל"ניצוּל יהודי" של השואה, היא ש"השואה, בסופו של דבר, היוותה נימוק מרכזי להצדקת הקמתה של מדינת ישראל ולהצדקת המלחמות על קיומה".
הספר מחולק ל-3 תקופות עיקריות:
תקופת טרום מלחמת העולם השנייה (1933–1939). בתקופה זו התרחש מפגש אינטרסים יוצא דופן בין היהדות הגרמנית ונציגי הסוכנות היהודית לבין הנאצים. יהודי גרמניה היו הקורבנות הראשונים של גרמניה הנאצית, והאינטרס הנאצי היה לגרום להגירתם מגרמניה ולגרוף על כך רווח. הסוכנות ניסתה לכוון את הגירת היהודים ורכושם לארץ ישראל. במסגרת זו נחתם ב-25 באוגוסט 1933 הסכם העברה בין השלטונות הנאציים לבין הסוכנות היהודית, הסכם שהציל עשרות אלפי יהודים מגרמניה ואוסטריה, והיווה שלב חשוב לתקומת עם ישראל במולדתו. פעילות ההעברה עוררה גם התנגדויות רבות ביישוב ובקרב יהדות התפוצות, אך ככלות הכל תרומת יהודי גרמניה לכלכלה והתפתחות היישוב הייתה רבה מאוד.
תקופת מלחמת העולם השנייה והשואה (1939–1945). מאביב 1942 עד 3 בנובמבר 1942 הייתה חרדה עמוקה לשלמותו וביטחונו של היישוב העברי, עם התקדמות יחידות הצבא הגרמני בפיקודו של הגנרל ארווין רומל למצרים ולארץ ישראל. תקופה זו, שכונתה "מאתיים ימי חרדה", גרמה לחרדות עמוקות ביישוב העברי ולרקימת תוכניות חסרות תקדים כמו "מצדה על הכרמל" לצד תוכנית המבצר האחרון של הצבא הבריטי. לאחר תבוסת רומל החלו לחלחל בארץ הידיעות על השואה שפקדה את יהדות אירופה. תגובת היישוב היהודי שיקפה בהתחלה בעיקר חוסר אמון, ולאחר מכן הלם רב. מנהיגות הסוכנות היהודית כמעט שלא הגיבה למעט הכרזות על ימי אבל, עידוד המתגייסים לצבא הבריטי להילחם בנאצים, ופעולות צבאיות אחדות במסגרתן נשלחו צנחנים לאירופה כדי לסייע להתנגדות, וכן פעולות פוליטיות כדי לדחוק בבעלות הברית להפציץ את מתקני ההשמדה.
שתי תקופות משנה - הקמת המדינה ולאחר משפט אייכמן.
שגב טוען כי "ככל שהשואה התרחקה, העמיקה נוכחותה כטראומה אישית ומשפחתית שקבעה את מהלך חייהם של הישראלים". כדוגמה לכיצד הדהדה השואה בשיח הציבורי בישראל, עשורים רבים לאחר התרחשותה, מביא שגב את השיח בישראל בהקשר של מלחמת המפרץ, וטוען כי קיים דמיון רב בין החוויה שעבר הציבור הישראלי בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה, ובפרט הישיבה המשפחתית בחדר האטום, לחוויית השואה כפי שהדהדה בזיכרון הקולקטיבי. האיום מצד עיראק על שימוש בגז העלה את רצח היהודים בתאי הגזים; המלחמה עברה על הציבור כשזה נמצא מבודד בהקשר המשפחתי-אישי (ולא במקלטים משותפים), בהמתנה מותחת וחסרת ודאות לגבי העתיד לבוא; ישראל נדרשה על ידי בעלות הברית להישאר פסיבית ולא להשיב במלחמה; תופעת ה"פליטים" שעזבו את מרכז הארץ לערים רחוקות יותר. שגב מסכם ואומר כי "הנשארים בבתיהם - גברים, נשים, ילדים - התכרבלו אלה בתוך אלה, מצפים לגרוע מכל, חסרי אונים. מעולם לא עברו ישראלים כה רבים חוויה יהודית כל כך".
ביקורת

הפרופסורים טוביה פרילינג ויהודה באואר הביעו ביקורת על ספרו של שגב, במסגרת מאמרם "לא תום ולא שגב". המאמר מאוזכר לעיתים בספרות המשנית העוסקת בפולמוס "ההיסטוריונים החדשים" בישראל. המאמר בוחן את הדרך בה טיפל שגב בפרשת יואל ברנד, הידועה גם כפרשת "סחורה תמורת דם": ניסיון להצלת יהודי הונגריה, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. במשתמע, ביקרו פרילינג ובאואר את הספר במלואו, ואף את עמדתם הכללית של חברי הקבוצה המכונה ההיסטוריונים החדשים. המאמר נכתב בהמשך למאמר קודם, בן כחמישים עמודים, של פרילינג שעסק בספרו של שגב.
הערות שוליים

↑  תום שגב, המיליון השביעי, פרק 1, עמ' 15.
↑  תום שגב, המיליון השביעי, סיכום, עמ' 469.
↑  תום שגב, המיליון השביעי, סיכום, עמ' 476.
↑  בגיליון 160–161 (מאי-יוני 1993) של עתון 77
↑  ראו כתביהם של אניטה שפירא,  אפרים קארש ויואב גלבר, וכן של משה צימרמן - משה צימרמן, אל תגעו לי בשואה - השפעת השואה על הקולנוע והחברה בישראל, הוצאת זמורה ביתן, תל אביב 2002, עמ' 22–27 (ההקדמה).
↑  טוביה פרילינג, 1992, "המיליון השביעי כמצעד האיוולת והרשעות של התנועה הציונית", עיונים בתקומת ישראל, כרך 2, עמ' 367-317.
קריז'ופיל

| --- | --- |
סמל קריז'ופילסמל קריז'ופיל

תחנת הרכבת בעיירה
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז ויניצה ויניצה
 תאריך ייסוד:  1866 
 שטח:  5.72 קמ"ר
 גובה:  289 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  8,200 (2024)
 קואורדינטות:  48°23′N 28°51′E﻿ / ﻿48.383°N 28.850°E﻿ / 48.383; 28.850
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםקריז'ופיל(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםקריז'ופיל(למפת מחוז ויניצה רגילה) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקיקריז'ופיל(למפת מחוז ויניצה מוגדלת) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקיקריז'ופיל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קריז'ופיל (באוקראינית: Крижопіль; בפולנית: Krzyżopol; ברוסית: Крыжополь, קריז'ופול; ביידיש: קריזשאָפּאָל) היא עיירת מחוז במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

העיירה נוסדה בשנת 1866 באתר של תחנת רכבת בקו קייב-אודסה, ותושביה הראשונים היו עובדי הרכבת. בשל מיקומו המרכזי, התפתחה כלכלת היישוב. במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר בסמוך לעיירה קו החזית.
יהודי קריז'ופיל

כמו היישוב עצמו, גם הקהילה היהודית בו הייתה צעירה. בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה נערכו בעיירה שני פוגרומים, בהם נרצחו כ-60 יהודים בידי איכרים אוקראינים. בשנת 1926 נמנו בעיירה 1,538 יהודים, כמחצית מתושביה, ועד מלחמת העולם השנייה פעל בעיירה בית ספר יידי.
ב-22 ביולי 1941, חודש לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה בו ביום 14 יהודים, והעלו באש את מרכז העיירה. בהמשך, צוו היהודים לעבור לרובע מסוים, ולענוד טלאי צהוב.
לאחר העברת העיירה לחבל טרנסניסטריה הרומני ב-1 בספטמבר 1941, הועברו אליה מאות מגורשים יהודים מבוקובינה ומבסרביה, אשר שוכנו יחד עם יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה. בד בבד, שימשה העיירה כתחנת מעבר לאלפים מהיהודים שגורשו לטרנסניסטריה, תוך שאלו הוחזקו בצפיפות רבה במחנות שהוקמו בסביבת העיירה, בהם רבים מהם מתו ממגפות. גם בגטו שבעיירה פרצו מגפות, ובתחילת 1943 עוד נמצאו בו כ-1,300 יהודים.
בקיץ 1943 הוציאו הרומנים להורג כמה משפחות יהודיות מהגטו המקומי באשמת קשר עם יחידות פרטיזנים. לאחר שליחת רבים מיושבי הגטו החל מאביב 1943 למחנות עבודה גרמניים, נותרו בו באוגוסט 1943 כמה עשרות יהודים בלבד.
ב-17 במרץ 1944 שוחררה העיירה בידי הצבא האדום.
לקריאה נוספת

אובידיו קראנגה ואלכסנדר קרוגלוב (רו'), קריז'ופול, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 659–660), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
טוטסי (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  סידני פולאק 
 הופק בידי:  סידני פולאק   דיק ריצ'רדס
 תסריט:  לארי גלברט   מורי שיסגל   בארי לוינסון   אליין מאי
 עריכה:  פרדריק סטיינקאמפ   ויליאם סטיינקאמפ
 שחקנים ראשיים:  דסטין הופמן   ג'סיקה לאנג   טרי גאר   דבני קולמן   צ'ארלס דרנינג   ביל מארי
 מוזיקה:  דייב גרוסין 
 צילום:  אוון רויזמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אולפני מיראז'
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בדצמבר 1982
 משך הקרנה:  116 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, דרמה קומית, סרט להט"בי 
 תקציב:  $21,000,000
 הכנסות:  $177,200,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   tootsie
 פרסים:  פרס סולקלומפן לסרט הזר הטוב ביותר  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (ג'סיקה לאנג)  פרס באפט"א לאיפור ועיצוב השיער הטוב ביותר (Dorothy J. Pearl)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
טוטסי (באנגלית: Tootsie) הוא סרט קולנוע קומי-רומנטי משנת 1982. בסרט מככבים דסטין הופמן, ג'סיקה לאנג, טרי גאר, דבני קולמן, צ'ארלס דרנינג, ביל מארי וסידני פולאק, שהוא גם במאי הסרט.
בשנת 1998 הגדירה ספריית הקונגרס את הסרט כסרט בעל "חשיבות תרבותית". שיר הנושא של הסרט - "It Might Be You", שנכתב על ידי סטיבן בישוף זכה להצלחה רבה בארצות הברית.
גרסת מחזמר בימתית של הסרט עלתה על במות ברודוויי באביב 2019.
עלילת הסרט

מייקל דורסי (המגולם על ידי דסטין הופמן) הוא שחקן מוערך ופרפקציוניסט המתקרב לגיל הארבעים. דורסי לא מוצא עבודה - אף מפיק אינו רוצה להעסיקו בשל הפרפקציוניזם שלו. סוכן השחקנים שלו, ג'ורג' פילדס (המגולם על ידי הבמאי, סידני פולאק), מציין כי דורסי פוטר אף מפרסומת לעגבניות מאחר שסירב לשחק עגבנייה יושבת מאחר שהדבר נראה לו "לא הגיוני". לאחר ארבעה חודשים בהם חיפש עבודה בלא הצלחה, דורסי שומע מחברתו הטובה סנדי לסטר (המגולמת על ידי טרי גאר) כי אופרת הסבון "Southwest General" מחפשת שחקניות. דורסי מחליט להתחפש לאישה ולנסות להתקבל לתפקיד כאשר הוא מזדהה בשם דורותי מייקלס.
מייקל התקבל לתפקיד, מתוך כוונה לשחק באופרת הסבון זמן קצר, עד אשר יאסוף די כסף לשלם את חובותיו, אולם הוא זוכה לפופולריות רבה בתפקיד מנהלנית בבית החולים, ומפיקי הסדרה לוחצים עליו לחתום על חוזה ארוך טווח.
חברתו של מייקל, סנדי, תופסת אותו לובש את בגדיה, ויחסיהם מסתבכים. במקביל נמשך מייקל לג'ולי ניקולס (המגולמת על ידי ג'סיקה לאנג), שחקנית ואם חד הורית לתינוקת, המשתתפת עמו באופרת הסבון. כאשר מייקל (בדמותו הוא) מנסה להתחיל עם ג'ולי, היא דוחה את חיזוריו. שחקן נוסף בצוות, ג'ון ואן הורן (המגולם על ידי ג'ורג' גריינס), מתאהב בדורותי, וכך גם אביה של ג'ולי ניקולס - לס (המגולם על ידי צ'ארלס דארנינג). לס אף מציע נישואים לדורותי.
מייקל מחליט לסיים את העמדת הפנים, וכאשר מצולמת סצנה בשידור חי, מייקל מאלתר ומגלה לכולם כי הוא למעשה אחיה התאום של דורותי, ומסיר מעליו את הפאה.
שחקנים

דסטין הופמן בתפקיד מייקל דורסי/ דורותי מייקלס
ג'סיקה לאנג בתפקיד ג'ולי ניקולס
טרי גאר בתפקיד סאנדי לסטר
דבני קולמן בתפקיד רון קרלייל
צ'ארלס דרנינג בתפקיד לסלי "לס" ניקולס
ביל מארי בתפקיד ג'ף סלייטר
סידני פולאק בתפקיד ג'ורג' פילדס
ג'ורג' גיינס בתפקיד ג'ון ואן הורן
ג'ינה דייוויס בתפקיד אפריל פייג'
דוריס בילאק בתפקיד ריטה מרשי
אסטל גטי בתפקיד אישה מבוגרת
פרסים

ג'סיקה לאנג זכתה בפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט. כמו כן, הסרט היה מועמד לפרסי אוסקר ב-9 קטגוריות נוספות: הסרט הטוב ביותר, הבימוי, השחקן הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, שיר הנושא הטוב ביותר, הפסקול, הצילום והעריכה.
בנוסף, הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב, בקטגוריות הסרט הקומי/מוזיקלי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר בסרט קומי/מוזיקלי (דסטין הופמן) ושחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע (ג'סיקה לאנג), והיה מועמד לשני פרסים נוספים, בקטגוריות הבמאי הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר.
צילום הסרט

בעת צילומי הסרט התעקש דסטין הופמן כי הבמאי, סידני פולאק, יגלם את דמות הסוכן. פולק סירב בתחילה, אולם לאחר התעקשות מרובה מצד הופמן הסכים לגלם את הדמות. חלק מסצנות הסרט צולמו במסעדה הידועה חדר התה הרוסי שבניו יורק.
הצלחת הסרט

הסרט זכה להצלחה רבה, ובשבוע הראשון להצגתו גרף $5,540,470. בסך הכול הסרט גרף בבתי הקולנוע סך של $177,200,000 והיה לקומדיה הרווחית ביותר שהופקה בשנת 1982.
התקבלות הסרט בישראל

בקומדיית המצבים הישראלית "סטרייט ולעניין" (פרק 14, 1994), הדמות הראשית שירי ליבנה, שחקנית כושלת, מתחפשת לגבר במהלך "טוק שואו" בהשראה המפורשת של הסרט "טוטסי" (כמובן בהיפוך תפקידים) כדי להחיות את הקריירה שלה.
מחזמר

בשנת 2018 הועלה מחזמר בעל אותו שם המבוסס על הסרט בשיקגו. המחזמר הועלה בברודוויי בשנת 2019.
הערות שוליים

↑   "טוטסי", במסד הנתונים Box Office Mojo (באנגלית)
| פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי |
| --- | --- | --- |
| 1951‏-1960 | אמריקאי בפריז (1951) • עם שיר בלב שלי (1952) • כרמן ג'ונס (1954) • ברנשים וחתיכות (1955) • המלך ואני (1956) • הבנות לאס (1957) • ז'יז'י/דודה מיים (1958) • פורגי ובס/חמים וטעים (1959) • הדירה/שיר ללא סוף (1960) |  |
| 1961‏-1980 | סיפור הפרברים/רוב של אחד (1961) • איש המוזיקה/מגע של מינק (1962) • טום ג'ונס (1963) • גבירתי הנאווה (1964) • צלילי המוסיקה (1965) • הרוסים באים! הרוסים באים! (1966) • הבוגר (1967) • אוליבר! (1968) • הסוד של סנטה ויטוריה (1969) • מ.א.ש (1970) • כנר על הגג (1971) • קברט (1972) • אמריקן גרפיטי (1973) • המשחק המכור (1974) • צמד בכותרות (1975) • כוכב נולד (1976) • דירה לשניים (1977) • השמיים יכולים לחכות (1978) • תרגילים בהתבגרות (1979) • בתו של כורה פחם (1980) |  |
| 1981‏-2000 | ארתור (1981) • טוטסי (1982) • ינטל (1983) • בעקבות האוצר הרומנטי (1984) • הכבוד של פריצי (1985) • חנה ואחיותיה (1986) • תקווה ותהילה (1987) • נערה עובדת (1988) • הנהג של מיס דייזי (1989) • גרין קארד (1990) • היפה והחיה (1991) • השחקן (1992) • גברת דאוטפייר (1993) • מלך האריות (1994) • בייב (1995) • אוויטה (1996) • הכי טוב שיש (1997) • שייקספיר מאוהב (1998) • צעצוע של סיפור 2 (1999) • כמעט מפורסמים (2000) |  |
| 2001-היום | מולין רוז' (2001) • שיקגו (2002) • אבודים בטוקיו (2003) • דרכים צדדיות (2004) • הולך בדרכי (2005) נערות החלומות (2006) • סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט (2007) • ויקי כריסטינה ברצלונה (2008) • בדרך לחתונה עוצרים בווגאס (2009) • הילדים בסדר (2010) • הארטיסט (2011) • עלובי החיים (2012) • חלום אמריקאי (2013) • מלון גרנד בודפשט (2014) • להציל את מארק וואטני (2015) • לה לה לנד (2016) • ליידי בירד (2017) • הספר הירוק (2018) • היו זמנים בהוליווד (2019) • בוראט 2 (2020) • סיפור הפרברים (2021) • רוחות אינישרין (2022) • מסכנים שכאלה (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16459382w (data)  CANTIC: a12009489  GND: 1027597742  LCCN: n83064297  VIAF: 316751611   WorldCat (עם VIAF): 316751611
ג'רי קוב

| --- | --- |

ג'רי קוב עם החללית מרקורי
 לידה:  5 במרץ 1931  נורמן, אוקלהומה
 פטירה:  18 במרץ 2019 (בגיל 88) פלורידה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית
 ידועה בשל:  חלק מצוות  "מרקורי 13"
 השכלה:  University of Science and Arts of Oklahoma 
 עיסוק:   טייסת
 פרסים והוקרה:  גביע הרמון (1973)  היכל התהילה הלאומי של התעופה (2012)  תואר אקדמי לשם כבוד (דוקטור במדעים, 12 במאי 2007) 
 
ג'רי קוב (באנגלית: Geraldyn ("Jerrie") M. Cobb;‏ 5 במרץ 1931 – 18 במרץ 2019) הייתה טייסת אמריקאית, וחלק מצוות הנשים של ה-13 של מרקורי, בו נבחרו נשים שיבצעו בדיקות סינון פזיולוגיות, במקביל לאסטרונאוטים המקוריים של תוכנית מרקורי, כחלק מתוכנית פרטית שלא נעשתה על ידי נאס"א.
ראשית חייה

קוב נולדה ב-5 במרץ 1931 בנורמן, אוקלהומה לוויליאם קוב והלנה בולטר-סטון קוב. כילדה שגדלה באוקלהומה, קוב החלה  לטוס בגיל צעיר עם עידוד מצד אביה הטייס. קוב טסה לראשונה במטוס של אביה בגיל 12, בתא הטייס במטוס דו-כנפי של חברת "וואקו". בגיל 16, קוב טסה סביב ההמישורים הגדולים במטוס קל מסוג פייפר קאב כשהטיסה כרזות מעל עיירות קטנות שמכריזות על בואם של  קרקסים. קוב ישנה תחת כנף הקוב בלילה ודבר זה עזר לה לגייס כסף לדלק כדי לתרגל את יכולות הטייס שלה. בהגיעה לגיל 17, כשהייתה עוד תלמידת תיכון באוקלהומה, קוב הנפיקה את תעודת הטייס הפרטי שלה. כשנה לאחר מכן קיבלה את תעודת הטייס הרשמית שלה. ב-1948, קוב החלה ללמוד באוניברסיטה למדע ואומנות של אוקלהומה לשנה אחת.
קריירה

בגיל 19, קוב לימדה גברים לטוס ובגיל 21 היא סיפקה מנועים של  פצצות לצבאות חיל אוויר זרים בכל העולם.
בעקבות אפליה מינית וחזרתם של המון גברים טייסים לאחר מלחמת העולם השנייה, קוב נאלצה לעבוד בעבודות פחות מבוקשות כגון ריסוס אווירי. אך למרות זאת, היא התעקשה – קוב רכשה תעודת הדרכת טיסה רב-מנועית, בנוסף לתעודת הרישיון האווירי שהייתה ברשותה.
קוב המשיכה וקבעה שיאי עולם במהירות, מרחק וגובה עוד שהייתה בשנות העשרים שלה. קוב הייתה האישה הראשונה שטסה בסלון האווירי בפריז, תצוגת הטיס הגדולה ביותר בעולם. חבריה למקצוע הקנו לה את התואר טייסת השנה והעניקו לה את פרס מדליית זהב להצלחה על שם אמיליה ארהארט. מגזין לייף דירג אותה אחת מתוך תשע הנשים בקטגוריית "100 צעירים החשובים ביותר בארצות הברית".
כדי לחסוך כסף לקנות מטוס מסוג Fairchild PT-19 ששירת את צבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, ובמטרה להיות עצמאית, קוב שיחקה כדורסל בקבוצת הנשים של אוקלהומה (Okhahoma City Queens) בצוות המקצועי.
ב-1959, בהיותה רק בת 28 היא הייתה טייסת ומנהלת בחברת עיצוב והנדסת של מטוס ה"ארו". כבר ב-1960, היו ברשותה 7,000 שעות טיסה והיא החזיקה בשלושה שיאי עולם בתחום הטייס: שיא עולם לשנת 1959 למרחק טיסה הארוך ביותר שנעשה ללא עצירה, שיא עולם במהירות למטוסים קלים לשנת 1959, ושיא עולם בטיסה לגובה למטוסים קלים לשנת 1960.
במאי 1961, מנהל נאס"א, ג'יימס וב מינה את קוב ליועצת בתוכנית החלל של נאס"א.
אפליה מינית

אף על פי שהשלימה את שלושת השלבים של ההערכות הפיזיות והפסיכולוגיות במלואם שנעשו על מנת לבחור את האסטרונאוטים שיעלו על תוכנית מרקורי, הפרויקט לא היה פרויקט רשמי של נאס"א והיא לא יכלה לגייס תמיכה בקונגרס על הוספת נשים לתוכנית האסטרונאוטים, שהתבססה אך ורק על המין שלהם. בזמנו, קוב הטיסה 64 סוגי מטוסים, אך רק פעם אחת ישבה ממושב האחורי של מטוס קרב. בנוסף היא החזיקה בשיאי עולם בטייס בתחומי מהירות, גובה, ומרחק.
אף על פי שלעולם לא טסה בחלל, קוב, ביחד עם עוד 24 נשים, עברה מבחנים פיזיים זהים למבחנים שעברה במסלול תוכנית מרקורי, בתקווה שתהפוך למדריכת אסטרונאוטים. כל הנשים שהשתתפו בתוכנית, היו ידועות בתור מדריכות האסטרונאוטים הראשונות והיו טייסות מיומנות. ד"ר רנדי לובלנס, מדען נאס"א שערך את המבחנים הפיזיים לתוכנית מרקורי בקליניקה הפרטית שלו, שנערכו ללא נוכחות או סנקציות למניהן מטעם נאס"א, טען כי קוב דורגה ב-2% הראשונים מכלל המועמדים, משני המינים.
בשנת 1962, קוב נקראה להעיד בפני הקונגרס של ארצות הברית בוועדת מקרים מיוחדת, על בחירת האסטרונאוטים במין הנשי. האסטרונאוט ג'ון גלן פתח את השימוע במשפט "גברים הולכים להילחם במלחמות וטסים במטוסים, והעובדה שאף אישה לא בתחום נובעת מהחברה שאנו חיים בה". רק חודשים לאחר מכן, ברית המועצות שלחה את האישה הראשונה לחלל, ולנטינה טרשקובה. זמן קצר לאחר מכן, טרשקובה לעגה לקוב על אמונותיה הדתיות.
קוב נלחמה על זכותה להתאמן לצד הגברים, ביחד עם עוד משתתפות מה-13 של מרקורי. למרות המאמצים, בזמנו כדי להיכנס לתוכנית האסטרונאוטים, בנאס"א דרשו ניסיון צבאי בטייס שכלל טיסה במהירות גבוהה ורקע הנדסי שיאפשר לטייס להשתלט על החללית בעת הצורך. הם לא ראו את קוב יוצאת מן הכלל. ליז קרפנטר, עוזרת בכירה של סגן הנשיא לינדון ג'ונסון, ניסחה מכתב למנהל נאס"א ג'יימס וב בו הרהרה על הדרישות המבוקשות, אך ג'ונסון לא שלח את המכתב, ובמקום, הוא כתב "הבה נעצור את זה עכשיו!"
חיים מאוחרים

קוב החלה 30 שנה של עבודה מסיונרית בדרום אמריקה, וערכה טיסות הומניטריות כשהובילה אספקה לשבטים מקומיים, ומיקמה נתיבי אוויר חדשים לאזורים מרוחקים. קוב זכתה לאהדה וכבוד מצד ממשלות ברזיל, קולומביה, אקוודור, צרפת, ופרו. בשנת 1981 הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום על פעולותיהההומניטריות. בשנת 1999, ארגון הנשים הלאומי הובילו קמפיין לשליחתה לחלל במטרה לבדוק את תהליכי ההזדקנות בחלל. הקמפיין לא צלח. היא זכתה בהמוני פרסים, שבחים, שיאים ותארים בתחום הטייס, כולל פרס כנפי הזהב.
נפטרה בפלורידה ב-18 במרץ 2019.