stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יונתן הוופסי
ביוגרפיה > בקכידס והכרה לא רשמית ביונתן

בשל כישלונו במצור והכרה בעוצמתם של החשמונאים, שלא בנקל יהיה אפשר להכריעם, בקכידס מחליט לעבור לערוץ פרגמטי, ולהפנות עורף למתייוונים שסיבכוהו בעימות לשווא. בשנת 155 לפנה"ס בקכידס הגיע להסכם עם יונתן, שיחדל לרדוף אותו ואף יעניק לו מעמד מדיני כלשהו, בתמורה לשקט בחבל הזה. כך שהשלטון הסלאוקי יתקיים ביהודה, בלא שיהיה צורך לבזבז עליו משאבים צבאיים גדולים וקבועים. בהסכם זה קיבל יונתן רשות להתיישב במכמש כ-10 קילומטרים מצפון לירושלים, ולקבל מעמד מדיני מסוים. כן הוסכם שבקכידס יכול לעזוב את יהודה עם חילותיו, כאשר הוא מותיר בירושלים בחקרא חיל מצב סלאוקי.
בארבע-חמש השנים הבאות שרר מצב פוליטי לא ברור: היא נשלטה על ידי חיל מצב, כאשר יונתן משמש כמעין שליט ביהודה באופן לא רשמי, בהסכמה לא כתובה עם הסלאוקים, ואת ההסכמה מחזקת החזקה הדדית של בני ערובה רמי-יחס. לא ברור מה היה המצב בירושלים באותו זמן ומי שימש - אם בכלל - ככהן הגדול בתקופה זו. משה דוד הר כותב כי "הייתה זו הכרה רשמית בעובדת היותו של יונתן אישיות רבת השפעה ביהודה, שיש לקחת אותה בחשבון בהסדרת המצב ביהודה ובקיום השלום בה". יונתן הצליח לשקם כוחו הצבאי ומעמד החשמונאים כפי שהיה בתקופה שלפני קרב אלעשה, עד שבשנת 157/6 יונתן הוכר כמנהיג ושופט של עם ישראל. כעשר שנים לאחר פרוץ המרד הוא הסתיים במפלת המתייוונים ובהצלחת החשמונאים.
היה זה העימות הצבאי האחרון בין המורדים ביהודה לצבא סלאוקי סדיר, ואחריו החל תהליך התנתקות הדרגתי של יהודה מעולה של האימפריה הסלאוקית. כאשר יונתן ושמעון מתמרנים בין המנהיגים הסלאוקים היריבים, מנהלים מדי פעם קרבות מול נאמניו של מצביא זה או אחר, ובמקביל מרחיבים את גבולות הארץ.
ביוגרפיה > הכרה רשמית במעמד יונתן מדמטריוס הראשון

בשנת 153 לפנה"ס התחולל המפנה. לאחר מותו של אנטיוכוס אפיפנס (164 לפנה"ס) עלה לשלטון במלכות הסלאוקים בנו בן התשע, הילד אנטיוכוס אאופטור. כעוצר לינוקא התמנה ליסיאס. שלטונו של ליסיאס היה חלש ומושחת, ועד מהרה (162 לפנה"ס) הגיע לממלכה דמטריוס הראשון שהיה בן אחיו של אנטיוכוס אפיפנס. דמטריוס השתלט על הממלכה והרג את הילד אאופטור.
דמטריוס שלט בתחילה ביד-רמה, והטיל מרותו על מזרח הממלכה ויהודה, אך מעשיו הקימו לו אויבים רבים: מלכי פרגמון וקפדוקיה, תלמי פילומטור ואף רוב הסנט ברומי, וכך הקימו לו מתחרה בשם אלכסנדר באלאס. באלאס היה אדם ממוצא בלתי ידוע שדמה במראה פניו לאנטיוכוס אאופטור, שהוצא להורג על ידי דמטריוס. אטלוס מלך פרגמון, בעצה אחת עם מלך מצרים, ניצל דמיון חיצוני זה, צייד את המתחזה בצבא ושיסה אותו במלך דמטריוס.
בשלב זה השתנה לחלוטין יחס הסלאוקים כלפי המורדים, למעשה החלה תחרות בין המנהיגים הסלאוקים היריבים על ידידותו של יונתן. בשנת 152 לפנה"ס כאשר עלה דמטריוס למלחמה על באלאס שהתבצר בעכו שאותה הפך לבירתו הזמנית, דמטריוס פנה אל יונתן בבקשה לכרות עמו ברית, כי חשש שאלכסנדר יכרות ברית עם יונתן. בני הערובה שוחררו, וליונתן ניתנה האפשרות לעלות על ירושלים לשקם את הריסותיה, ולבצר את חומותיה, ואף לגייס צבא ולייצר נשק. שרידי המתיוונים שעוד נמצאו בעיר נמלטו אל מצודת החקרא, ושלטונו של יונתן קם כשליט ואסאל של הממלכה הסלווקית בארץ יהודה ועבר הירדן, כאשר המתייוונים מצאו מקלט בבית צור.
ביוגרפיה > הברית עם אלכסנדר באלאס ומינוי לכהן גדול ומושל

בתגובה לבקשת הברית של דמטריוס, בשנת 152 לפנה"ס פנה אלכסנדר באלאס אף הוא אל יונתן על מנת לכרות עמו ברית. בתמורה הבטיח לו את משרת הכהן הגדול ומעמד "רֵע המלך" בחצר המלוכה הסלאוקית. באמצעות התמיכה של יונתן ומעגל הברית שלו כמו גם צבאו, חשב שיקל עליו להשתלט על השלטון באנטיוכיה. בתגובה להרשאה זו לבש באותה שנה יונתן את בגדי הכהן הגדול בחג סוכות. יונתן היה נאמן לברית זו עד למותו של באלס.
בתגובה לכך דמטריוס פנה אף הוא אל יונתן באיגרת ידידות לכרות עמו ברית, בתמורה להסכמתו של יונתן דמטריוס הציע ליונתן ביטול מיסים, הרחבת גבולות יהודה, הענקת הטבות לתושבי ירושלים, שחרור שבויים, הכרה בחגי היהודים, גיוס יהודים בשכר לצבא המלך, תרומות לעבודת המקדש ועוד. אף שהבטחותיו של דמטריוס היו מופלגות, יונתן בחר לעמוד לצידו של באלאס מסיבות שונות.
בשנת 150 לפנה"ס לאחר שבאלאס הביס את דמטריוס באופן סופי והרגו, הלה אשרר את מינויו של יונתן לכהן גדול ואף מינה אותו להיות מושל ונציב (סטרטגוס ומרידרכס) רשמי של הממלכה ביהודה. יונתן אף התמנה, ל"רע המלך", ומינוי זה הקנה ליונתן מעמד גבוה בהיררכיה השלטונית הסלאוקית. השנים הבאות היו שנות פריחה לממלכת החשמונאים וליונתן. כאשר הגיע אלכסנדר באלאס לעכו (שלא נחשבה לחלק מממלכת יהודה ולא היו בה כמעט תושבים יהודים) על מנת להיוועד שם עם מלך מצרים - תלמי השישי פילומטור, הוזמן אף יונתן להיוועד עם שני המלכים.
כעבור שנתיים תבע באלאס מיונתן לפרוע את חובו ולסייע לבאלאס במאבקו מול דמטריוס השני, בנו של דמטריוס הראשון ולהילחם מול אפולוניוס, ששירת לפני כן כנציב קוילה-סוריה ופויניקיה, ועבר לצידו של דמטריוס השני. יונתן הזדרז להגיש את הסיוע הצבאי כמתחייב מן ההסכם בינו לבין באלאס, אך גם משום שחלק מן המערכות התנהלו בסמוך ליהודה, כגון ביפו, באשדוד ובאשקלון, אותן רצה יונתן להכניע ולהפוך לחלק מהטריטוריה היהודית.
יונתן לא אכזב את באלאס, במסע שעבר דרך כיבוש יפו, הצליח להכות את המצביא אפולוניוס - מפקד חילת סוריה ונאמנו של דמטריוס השני, באזור השפלה בין יבנה ואשדוד. ומשם אף עלה על אשדוד וכבשה. יונתן המשיך את יוזמתו של אחיו הבכור יהודה המכבי לביעור עבודת האלילים, כאשר שרף את מקדש דגון באשדוד. ואילו אשקלון, שהייתה במחנה של באלאס ותלמי, פתחה את שעריה בפניו וקיבלה אותו בכבוד רב. הייתה זו הפעם הראשונה שצבא חשמונאי נלחם מחוץ לאזור ההררי. לאחר ניצחון זה הפך לכוח הצבאי החזק ביותר בכל תחומה של ארץ ישראל. כגמול על עזרתו העניק באלאס ליונתן את העיר עקרון וסביבתה, ובכך נסללה הדרך להתפשטות טריטוריאלית של יהודה מעבר לגבולותיה המסורתיים. גם העובדה שיונתן הציב חיל מצב ביפו, שימשה גשר לקראת השתלטות על נמל כלכלי ועל בסיס ימי חשוב כעיר יפו.
לאחר הניצחון במלחמה זו יצא תלמי הששי למסע בראש צבא גדול, והותיר חילות מצב בערי החוף. יונתן קיבל את פניו ביפו וליווה אותו עד לגבול של קוילה סוריה, עד נהר האלותרוס. בדרך באו בני ערים שסבלו מיונתן והתאוננו בפניו, אך תלמי לא שעה לדבריהם. תמיכתו ביונתן הייתה חזקה מדי מכדי שיקשיב להם, וגם מלחמתו של יונתן חסכה ממנו מלחמה בשפלת החוף.
ביוגרפיה > הברית עם דמטריוס השני והפטור ממסים

בנו של דמטריוס, דמטריוס השני המכונה "ניקנור", החליט לנקום בבאלאס את מות אביו, גייס צבא, וניסה להשתלט מחדש על הממלכה הסלאוקית. יונתן היה נאמן לבריתו עם באלאס, וזאת אף לאחר ששאר בני בריתו של השליט, המצרים, והרומאים, העבירו את תמיכתם אל דמטריוס השני. עם זאת, יונתן ניצל את מלחמת האזרחים שנפתחה בין באלאס ודמטריוס השני כדי לכבוש את יפו, אשדוד ועקרון, ולצור על מעוזם של המתייוונים - מצודת החקרא.
בשנת 145 לפנה"ס בקרב מצפון לאנטיוכיה, השתלט דמטריוס השני על הממלכה, והרג את אלכסנדר באלאס בסיועו של תלמי השישי שחש לעזרתו. לאחר ששמע שיונתן צר על החקרא, עלה לעכו, תבע ממנו להפסיק זאת וקרא אליו להגיע בדחיפות לעכו. יונתן הפסיק את המצור על החקרא, והעביר את נאמנותו לדמטריוס השני, שבתמורה פטר את יהודה מתשלום מיסים. כמו כן, קיבל יונתן מידי הסלאוקים שלשה פלכים נוספים - עפריים, לוד ורמתיים, וגבולות יהודה התרחבו איפוא על חשבון נציבות שומרון.
ובכך זכתה יהודה בצעד נוסף לקראת ריבונותה. בתמורה לכך הבטיח יונתן שקט באזור הזה, והתחייב לסייע לדמטריוס כאשר הדבר יידרש ממנו. כאשר דמטריוס הושם במצור על ידי מורדים והמון העם בבירתו אנטיוכיה, בעקבות תסיסה פנימית בממלכה הסלאוקית, שלח יונתן בעקבות בקשת דמטריוס השני, גיס בן 3,000 חיילים לסייע לו להסיר את המצור.
ביוגרפיה > הברית עם אנטיוכוס השישי

דיודוטוס טריפון קצין צבא בכיר הצליח לבצע הפיכה בממלכה, כאשר בשנת 144/145 לפנה"ס הכריז על אנטיוכוס השישי, בנו הצעיר של אלכסנדר באלאס, שהיה עדיין ילד, כמלך, והצליח להשתלט על חלק ניכר מהממלכה, כאשר הוא מושל בה בפועל. לאחר השתלטות טריפון על עכו-פטולמאיס, הוא שלח איגרת אל יונתן מטעם אנטיוכוס השישי.
במסמך זה הוא אישר מחדש את תפקידו של יונתן כתפקיד הכהן הגדול, כמו גם את השינויים הטריטוריאליים שהתרחשו בתקופת אלכסנדר באלאס ודמטריוס השני. בנוסף, ובמישור אישי, כיבד דיודוטוס את יונתן בזכויות השייכות לגינוני המלכות הסלאוקית:”ויכתוב אנטיוכוס הצעיר אל יונתן לאמור: נותן אני את הכהונה הגדולה וממנה אותך על ארבעת הפלכים ושתהיה מרעי המלך. וישלח (המלך) לו כלי זהב וכלי שולחן, ויתן לו רשות לשתות בכלי זהב וללבוש ארגמן ולשאת סיכה”.
בעקבות התרחשויות אלו, וסירובו התקיף של דמטריוס לפנות את מצודת החקרא שבירושלים, על אף הבטחתו לעשות זאת, תמורת סיועו הצבאי של יונתן באנטיוכיה, העביר יונתן את נאמנותו לטריפון. טריפון מינה את אחיו של יונתן, שמעון התרסי, לשמש סטרטגוס (מושל) של רצועת החוף מסולמה של צור עד נחל מצרים. למעשה מינוי זה היה עבור שטח שהיה נתון בשליטתו של דמטריוס השני. על יונתן ושמעון הוטל לכבוש שטח זה על מנת לממש את מינויו של טריפון. בכך יצר טריפון מצב בו יונתן ושמעון נלחמים כנגד אויביו. עם זאת מינוי זה סימל את ראשית צמיחתה של מלכות בית חשמונאי.
יונתן אסף אליו לוחמים מעבר הירדן, והוא ושמעון החלו במלחמות כנגד תומכיו של דמטריוס בארץ, והישגיהם במלחמות אלו היו רבים. יונתן כבש את עזה ולקח ממנה בני ערובה. בסוף מסע הכיבושים יונתן הצליח לצאת ממארב, ולנצח בגליל העליון שרי צבא מתומכי דמטריוס, לאחר שחלק ניכר מחייליו ברח, והוא נותר עם קציניו, מתתיהו בן אבשלום ויהודה בן כלבי ואנשיהם. במקביל שמעון הצליח לגרום לחיל המצב בבית צור להתפנות מהמקום. בתגובה של ניסיון כיבוש בידי קציני דמטריוס הוא יצא כנגדם, וגרם להם לסגת ללא קרב. במקביל שמעון כבש את יפו ושם בה חיל מצב. בהמשך יונתן חיזק את חומות ירושלים עוד.
ביוגרפיה > נפילתו בשבי ומותו

התקדמותה המדינית והצבאית של יהודה החשמונאית, ערערה את שלטונו של טריפון בארץ-ישראל, ולפיכך יצא עד מהרה למסע כדי להשתלט על יהודה. הוא התקדם עם צבאו לעבר בית שאן אולם העימות הצבאי נמנע. דיודוטוס טריפון, באמתלא של פיוס והרחבת סמכויות וויתורים, שכנע בדברי חלקות את יונתן, להחזיר את צבאו הגדול ליהודה, והצליח למשוך אותו לעכו, שם בעזרתם הפעילה של תושבי עכו שבה אותו, וטבח את אלף מלויו. את מקומו של יונתן תפס אחיו שמעון שפתח במלחמה כנגד טריפון.
כליאתו של המנהיג הכריזמטי והפופולרי אשר הנהיג את העם לעצמאות מאז מותו של יהודה המכבי, הייתה נקודת שפל, ופחד נפל על רבים מפני אובדן העצמאות וחידוש הגזירות, אך אחיו שמעון התרסי לקח על עצמו את ההנהגה באופן מיידי. טריפון הצעיד את צבאו ליהודה כשהוא מוביל את יונתן בשרשראות, ועבור שחרורו, דרש משמעון כופר של מאה כיכר כסף ואת שני בניו כבני ערובה בשביל להבטיח את נאמנותו. שמעון מילא את דרישותיו, "אף כי ידע כי בנבלה ידבר, ויעש כן לבל ילונו עליו העם". טריפון אכן לא עמד בדיבורו, אלא המשיך לתקוף את יהודה. צבאו של שמעון עמד מולו, וטריפון נסוג לגלעד, ובדרך הרג את יונתן בבית שקמה. שמעון שנותר להנהיג את יהודה, חסם את ניסיונו של טריפון לכבוש את יהודה, וכרת מחדש ברית עם דמטריוס השני מול טריפון. כך למעשה בוטלה האחיזה של הממלכה הסלאוקית בהנהגתו של טריפון ביהודה (142 לפנה"ס).
שמעון לקח את עצמות יונתן וקבר אותו במודיעין, בקבר המשפחתי. וכל ישראל ספדו לו במה שמתואר כהלוויה ממלכתית גדולה. לאחר מכן שמעון בנה במקום אחוזת קבר גדולה הכוללת שבע פירמידות, להוריו ולארבעת אחיו, וכן עמודים גדולים שעליהם חקוקים פיתוחים בצורת אניות, שניתן לראות מהים. ספר מקבים א' עוד מספר שכאשר הגיעה הידיעה על הירצחו לרומי וספרטה, התעצבו השליטים שם על מותו (מקבים א' י"ד 13). מה שהעיד על כך שיונתן עורר אהדה והערכה שחרגו מגבולות עמו.
פעילות מדינית

יונתן היה אחד המנהיגים החשמונאים הפעילים ביותר בתחום המדיני. יונתן טיפח ופיתח קשרי חוץ חשובים, לחיזוק מעמדה הבינלאומי של יהודה, ולנקיטת צעדים לקראת ריבונותה.
הוא חידש את הברית עם רומא, אותה כרת לראשונה אחיו יהודה, חיזק את ידידותו עם תלמי השישי המצרי, דבר שהועיל לו רבות במהלך כיבושיו, ואף רקם קשרים עם בני ספרטה שבדרום יוון, שהיו בעלי ברית של רומא. מהלך זה מצביע ככל הנראה על מאפיין פרו-הלני מובהק.
מהלכים אלה תאמו את תפישתו המדינית של יונתן: ניצול מלחמות האזרחים בסוריה, שימוש בתפקיד בכיר ("רע המלך") בחצר הסלאוקית, ושיגור כוח יהודי צבאי עד לאנטיוכיה הרחוקה.
הערכה

יונתן זכה ליחס אוהד מצד העם אשר העריך אותו ואת מעשיו. הוא התמנה לכוהן גדול באישור הסורים (150 לפנה"ס), מה שנחשב בתקופתו של יאסון (175 לפנה"ס) כפשע בלתי יסולח. אולם יונתן החשמונאי היה ממשפחת החשמונאים, ועל כן מעשה זה לא היה נתון תחת בקורת מצד רוב העם. עם זאת, הדבר עורר את חמתם של קבוצה שמרנית בעם, שזעמה על כך שבראשות הכהונה עומד אדם שאינו ממשפחת הכהונה הגדולה, ושידיו מלאות דם; מינוי יונתן לכהן הגדול היה אחד מגורמי המשבר שהביאו אנשים אלה לפרוש מהחיים הציבוריים במרכזי הערים אל מדבר יהודה ולהקים את כת קומראן. הדים לזעם על יונתן ניתן למצוא בכתבי הכת - פשר חבקוק, פשר נחום ועוד. עם זאת, נראה שהיוצא מן הכלל מעיד כאן על הכלל, ומינויו של יונתן היה מקובל על שדרות העם הרחבות. ההיסטוריון צבי גרץ מסכם את כהונתו של יונתן במילים אלו: ”יהודה המכבי הרבה ממנו לעשות מעשי גבורה, ושמו יצא כגיבור גדול יותר מיונתן; אך יונתן הרים את עמו למעלת עם כביר, אשר דבריו נשמעים בסוד הגויים, ועל ידי הכהונה הגדולה, אשר רכש לו, אצל הוד מיוחד למשפחתו” (דברי ימי ישראל)
חנן אשל משער שיונתן הוא "הכהן הרשע" בפי כת קומראן, מאחר שהוא רדף את "מורה הצדק" של הכת. על פי השערתו, מגילת מקצת מעשי התורה נכתבה ליונתן לפני שיצא כנגד מורה הצדק, בתקווה לשכנעו לקבל את הגישה ההלכתית של הכת.
על פי משה דוד הר, "יונתן הפעיל את העוצמה הצבאית והמדינית שריכז בידו, בצורה מרשימה והשיג באמצעותה הישגים רבים בתוך האימפריה הסלוקית, הנתונה למריבות שושלתיות".
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

ספר מקבים א' פרקים ט'-י"ג.
יוסף בן מתתיהו, "מלחמות היהודים", א' 47-48
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים

דוד פלוסר, ספר יוסיפון (עמ' 108-109), מוסד ביאליק, ירושלים, 1978.
מיכאל אבי יונה, אטלס כרטא לתקופת בית שני המשנה והתלמוד (עמ' 30-36), הוצאת כרטא, ירושלים, 1974.
הערות שוליים

↑  ההגייה ביוונית: "אַפְּפוּס", במלרע.
↑  בין השנים 161–143 לפנה"ס.
↑  החל משנת 153 לפסה"נ
↑  פירוש פרופ' א.ש. הרטום לספר חשמונאים א', פרק ב', פסוק ה'.
↑  תרגום יצחק זעקיל פרנקל (1830) לספר חשמונאים א, פרק 2], סעיף 4.
↑  תרגום כהנא לספר המקבים א, פרק ב, פסוק ה.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 12, פרק ו, פסקה א, סעיף 266.
↑  אוריאל רפפורט, ספר מקבים א, עמ' 125.
↑  ספר מקבים א, ט 44-51
↑  ספר מקבים א, ט 51-54
↑  מקבים א', ט 73
↑  מיכאל אבי-יונה, אטלס כרטא לתקופת בית שני, מפה 48
↑  מקבים א', יא 48-59
↑  ספר מקבים א', יא, נז-נח.
↑  ספר מקבים א', פרק יא, 61–62.
↑  חנן אשל, כיתות זרמים ומוקדי כוח במדינה החשמונאית, בתוך: ימי בית חשמונאי, הוצאת יד בן צבי, עמ' 180-181
↑  ההיסטוריה של ארץ-ישראל: היסטוריה מדינית של יהודה החשמונאית, חלק ב', יד בן צבי, 1985-1981
| כהנים גדולים בולטים לפי תקופתם |
| --- | --- | --- |
| משכן משה והמשכן בגלגל | אהרן • אלעזר הכהן |  |
| המשכן בשילה | • אלעזר הכהן • פינחס • אבישוע בן פנחס • בקי בן אבישוע • עזי בן בקי • עלי הכהן • אחיטוב (נכד עלי) • אחיה בן אחיטוב |  |
| משכן נוב ומשכן גבעון | אחימלך בן אחיטוב • אביתר בן אחימלך |  |
| תקופת בית ראשון | צדוק • אחימעץ בן צדוק • עזריהו בן צדוק • אמריהו • יהוידע הכהן • זכריהו בן יהוידע • עזריהו הכהן • אוריה הכהן • עזריהו הכהן (השני) • שלום הכהן • חלקיהו בן שלום • שריה הכהן • יהוצדק הכהן • צפניה בן מעשיה |  |
| תקופת בית שני (תחת שלטון ממלכת פרס) | יהושע בן יהוצדק • יהויקים בן יהושע • אלישיב בן יהויקים • יהוידע הכהן (בית שני) • יוחנן הכהן • ידוע הכהן |  |
| בתקופה ההלניסטית | חוניו הראשון • שמעון הראשון • אלעזר בן חוניו • מנשה אחיו של חוניו • חוניו השני • שמעון השני • חוניו השלישי • יוחנן כהן גדול |  |
| כהנים מתיוונים ואחרים | יאסון •  מנלאוס • אלקימוס • חוניו הרביעי |  |
| כהנים גדולים מבית חשמונאי | יונתן • שמעון • יוחנן הורקנוס הראשון • יהודה אריסטובולוס הראשון • אלכסנדר ינאי • הורקנוס השני • אריסטובולוס השני • מתתיהו אנטיגונוס השני • אריסטובולוס השלישי |  |
| תחת ממשלת רומא | מתתיהו בן תאופילוס (הראשון) • יוסף בן עלים • חנן בן שת • ישמעאל בן פיאבי • יוסף קיפא • יונתן בן חנן • תאופילוס בן חנן • חנניה בן נדבאי • חנן בן חנן • יהושע בן גמלא • מתתיהו בן תאופילוס (השני) • פינחס בן שמואל מכפר חבתא • רבי אלעזר בן חרסום • יששכר איש כפר ברקאי • רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול |  |
קרב ערבות הירדן שבו נחלצו המורדים ממארב, תוך שהם גורמים לאבדות לסלאוקים
כישורי יונתן ושמעון במערכות בית בצי הבטיחו את מעמדם המדיני של מנהיגי החשמונאים ביהודה
קרב יונתן-אפולוניוס בין יבנה לאשדוד. הקרב הראשון שבו ניצחו החשמונאים בשטח מישורי צבא סלאוקי
יונתן הורס את מקדש דגון באשדוד. גוסטב דורה.
אברהם אלימלך שפירא

| --- | --- |

 לידה:  1894 
 פטירה:  6 בדצמבר 1966 (בגיל 72 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 תקופת הפעילות:  ? – 6 בדצמבר 1966 
 
רבי אברהם אלימלך שפירא (1894, ה'תרנ"ד – 6 בדצמבר 1966, כ"ג בכסלו ה'תשכ"ז) היה אדמו"ר של חסידות גרודז'יסק בירושלים משנת ה'תש"ו ועד פטירתו.
ביוגרפיה

אברהם אלימלך נולד לרב ישראל שפירא, האדמו"ר מגרודז'יסק. נשא לאישה את מלכה שפירא, ביתו של הרב ירחמיאל משה מקוז'ניץ והיה סמוך על שולחנו. הרב שפירא עלה לארץ בשנת ה'תרפ"ח (1928) והיה ממייסדי כפר חסידים.
בתחילה התפרנס מיגיע כפיו ולאחר תקופה קצרה עבר לירושלים והתגורר בבתי ורשה. הוא עבד כחשמלאי ולא היה מוכן לשאת משרת רבנות. לאחר ששמע כי אביו ומשפחתו נספו בשואה, הסכים לקבל על עצמו את האדמו"רות והחל לכהן כאדמו"ר משנת תש"ו (1946) בבית מדרש שהקים ברחוב חפץ חיים 34 בשכונת זיכרון משה בירושלים. לאחר פטירתו רכש רבי אשר פריינד את בית הכנסת המשמש עד היום את חסידיו. שיחותיו יצאו בשנת תשכ"ה (1965) בסוף הספר "אמונת ישראל" של תורת אביו.
נפטר בכ"ג בכסלו תשכ"ז (6 בדצמבר 1966), ונקבר בבית הקברות סנהדריה לצד גיסו הרב ישראל אלעזר הופשטיין, האדמו"ר מקוז'ניץ, שנפטר ארבעה חודשים לפניו. היו לו שלוש בנות: חווה לאה שנשאה לרב זאב דרייזין, דבורה סילמן שנישאה לאיסר סילמן, רחל שנישאה לרב יהושע הוטנר.
לקריאת נוספת

חיים דב שטרן, נר ישראל חלק ו' , עמ' ס"ט, בני ברק תשנ"ד.
יצחק אלפסי, החסידות וארץ ישראל, עמ' 273, ירושלים תש"ע.
הערות שוליים

↑  ברוך קפלינסקי (עורך), ספר זיכרון לקהילת קוז'ניץ, עמ' 130, תל אביב תש"ל.
↑  יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות חלק א' , עמ' נ"ז.
↑  חשמלאי מא"י ישמש רב בורשא, דבר, 18 בדצמבר 1934
↑  הרב אברהם אלימלך שפירא באתר אישי ישראל
↑  מצבתו באתר Billiongraves.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299663705171  LCCN: nr98001162  VIAF: 61455577   WorldCat (עם VIAF): 61455577 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וילה שרובר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  וילה 
 כתובת:  פינסקר 2 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1956
 תאריך פתיחה רשמי:  1956 
 
 קואורדינטות:  31°46′09″N 35°13′02″E﻿ / ﻿31.769027777778°N 35.217111111111°E﻿ / 31.769027777778; 35.217111111111
 he
 
וילה שרובר, היא וילה בשכונת טלביה בירושלים, בין הרחובות פינסקר ודובנוב, ברחוב פינסקר 2, ורחוב דובנוב 1.
היסטוריה

וילה שרובר נבנתה בין השנים 1954–1956 עבור התעשיין מיילס שרובר ורעייתו גיטה שרובר. הווילה תוכננה על ידי האדריכלים מוונצואלה קרלוס גיננד, מוזס בנאשראף ואמיליו וסטוטי בסגנון דרום אמריקאי. המבנה הוא בן שלוש קומות, כאשר לכיוון רחוב פינסקר ישנה קומה אחת, ושתי קומות נוספות פונות לעבר רחוב דובנוב, מתחת למפלס רחוב פינסקר. למבנה גג דמוי פירמידה הפוכה, המעוטר בפסיפסים צבעוניים. הבית עוטר גם בפסיפס פרי יצירתו של האמן צבי גלי. את עיצוב הפנים של הווילה ביצעו האדריכלים דורה גד ויחזקאל גד. ברוב הזמן נעדרו האדריכלים מוונצואלה מן האתר, ועל כן דורה גד מונתה גם כאחראית על הבנייה, תיאום העבודה והפיקוח עליה. שטחה של הווילה הוא כ-1,800 מ"ר והיא מוקפת גן ששטחו כשישה דונמים. בגן הווילה נבנתה בריכת שחייה.
ב-1971 נחנך מעבר לכביש האגף המרכזי של תיאטרון ירושלים שנבנה בתרומת משפחת שרובר.
בני הזוג שרובר אירחו בווילה ובגנים שסביבה את ראשי מדינת ישראל ואת החברה הגבוהה במדינה. בשנת 1976, לאחר מותו של מיילס, הציעה גיטה להעניק את הווילה במתנה למדינת ישראל כבית אירוח רשמי (בדומה לבלייר האוס שבוושינגטון בירת ארצות הברית). ממשלת ישראל סרבה להצעה בשל העלויות הגבוהות של החזקת הבית כבית אירוח.
בשנת 1983 מכרה גיטה שרובר את מבנה הווילה ומחצית משטח הגן, ובנתה בחלק הגן הקרוב לרחוב דובנוב וילה נוספת לה ולבנה גבריאל, בתכנונו של האדריכל דוד רזניק.
באוגוסט 2013 פורסם שהווילה מוצעת למכירה, במחיר של כ-120 מיליון ש"ח. הווילה נמכרה לבסוף בדצמבר 2014, במחיר של 70 מיליון ש"ח. בספטמבר 2020 נהרסה הוילה המאוחרת שתכנן רזניק. במקומה נבנה מבנה בן ארבע קומות הכולל 24 דירות. ב-2024 נמכרה דירה בבניין במחיר שיא של 113 אלף שקל למ"ר.
גלריית תמונות

סלון הבית במהלך אירוע "שבוע העיצוב"
הוילה שתכנן אדריכל דוד רזניק
בית התה בחצר הבית
חלק משטח הסלון בעת שהיה נטוש
חזית הבית הדרומית
חדר השינה הראשי בבית
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002
הערות שוליים

↑  תצלומים - 'וילה שרובר', ירושלים, 3 מתוך 5, ארכיון דורה גד, הספרייה הלאומית
↑  רן שחורי, דורה גד - הנוכחות הישראלית באדריכלות פנים, אדריכלות ישראלית, 1997, עמ' 59
↑  יעל דראל, וילה שרובר נמכרה ב־70 מיליון שקל, רק 60% מהמחיר המבוקש, באתר כלכליסט, 9 בדצמבר 2014
↑   רנית נחום-הלוי, "וילה באוויר": הפנטהאוז הענק בירושלים ששבר שיא, באתר TheMarker‏, 21 במאי 2024
מערת האיגרות

| --- | --- |
אנשים מטפסים לאחד מפתחי מערת האיגרות, שנות ה-60
אנשים מטפסים לאחד מפתחי מערת האיגרות, שנות ה-60
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  מועצה אזורית תמר, ישראל
 קואורדינטות:  31°25′57″N 35°20′34″E﻿ / ﻿31.432605555556°N 35.342913888889°E﻿ / 31.432605555556; 35.342913888889
 גאולוגיה:  מערה קרסטית
  (למפת הר חברון מוגדלת) מערת האיגרות(למפת הר חברון רגילה) מערת האיגרות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת האיגרות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת האיגרות
 
מערת האיגרות היא מערה בנחל חבר שבמדבר יהודה, שבה התגלו ממצאים חשובים מימי מרד בר כוכבא ובהם איגרות שכתב בר כוכבא לאנשי עין גדי.
מיקום המערה ומאפייניה

מערת האיגרות היא מערה קרסטית הממוקמת כ-4 קילומטרים דרומית-מערבית לעין גדי (נ.צ. 593484/232856). למערה שני פתחים הנפערים אל קיר המצוק בפרסת מפל נחל חבר, כ-200 מטר מעל קרקעיתו. הפתחים מובילים אל שלושה חללים גדולים המקושרים ביניהם במחילות. עומק המערה מעל 100 מטר ושטחה כ-270 מ"ר. ניתן להגיע למערה בשביל היורד ממערב לה ברמת המדבר, אך הכניסה אליה מצריכה טיפוס אנכי בן 7 מטרים. מעברו השני של המפל ממוקמת מערת האימה שגם בה התגלו ממצאים מימי מרד בר כוכבא.
תולדות המערה

בניגוד למערות אחרות באזור, המערה לא הייתה מיושבת בתקופה הכלקוליתית.
המערה הייתה ידועה כנראה כבר בימי המרד הגדול וייתכן ששימשה כמערת מפלט אך לא לאורך זמן, שכן במקום נמצא מטבע יחיד מתקופה זו.
בעקבות כישלון מרד בר כוכבא בסתיו שנת 135 לספירה וכיבוש יישובי ים המלח על ידי הצבא הרומי, נמלטו אל המערה יהודים מתושבי עין גדי הסמוכה, בהם נשים וילדים ממשפחת יהונתן בן בעיה, ממפקדי המרד ביישוב. הם הביאו אתם חפצי ערך, מסמכים חשובים ואספקה לצורך הישרדות במערה לזמן ממושך. חיילים מלגיונות הקיסר הרומי אדריאנוס צרו על המערה ממחנה שהקימו על המצוק מעליה, ובתום זמן לא ידוע מתו היושבים במערה, ככל הנראה מצמא ומרעב.
הממצאים במערה הופרעו על ידי שודדי עתיקות במהלך השנים, אולם מיקומה הקשה לגישה מנע את ריקונה המוחלט.
החפירות במערה

בשנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים, בעקבות גילוי ממצאים רבים מימי סוף בית שני והתקופה הרומית במערות מדבר יהודה על ידי בדואים משבט התעמרה, התעורר עניין רב בהיסטוריה של האזור בתקופות אלו. בין המסמכים שנמצאו בשטח ירדן היו מכתבים מימי מרד בר-כוכבא שנמצאו במערות מורבעת בנחל דרגה. ב-1953 נערך סקר שיטתי ראשון של האזור.
מערת האיגרות, שפתחיה נראים היטב מקרקעית נחל חבר, נחקרה לראשונה על ידי חוקרים ישראלים בראשות הארכאולוג יוחנן אהרוני, והתגלו בה הממצאים הראשונים. ארכאולוגים בישראל חששו משוד המערות בצדו הישראלי של הגבול על ידי מסתננים מירדן, והוחלט על סקר ארכאולוגי נרחב של מערות דרום מדבר יהודה – סקר שנתפס כפרויקט לאומי ונתמך על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון. על החפירה במערת האיגרות הופקד הארכאולוג יגאל ידין, הדומיננטי בארכאולוגים של התקופה. בשנים 1960 ו-1961 נחפרה המערה. ידין, רמטכ"ל לשעבר, נעזר בעבודתו במתנדבים רבים ובצה"ל, שהעמיד לרשותו מסוק, ויחידת חיל הנדסה שהכשירה את הגישה למערה ונעזרה במגלה מוקשים לגילוי מתכות במערה. החפירה הניבה ממצאים רבים וחשובים, בהם איגרות שנכתבו על ידי בר-כוכבא עצמו והקנו לה את שמה.
החפירות במערה התחדשו בשנים 1999 ו-2000, עת ריצ'רד פרוינד, חוקר מאוניברסיטת הרטפורד בקונטיקט הוביל במקום חפירה באמצעים טכנולוגיים מתוחכמים. חפירה זו הייתה דלה יחסית בממצאים - הם כללו מטבעות, מסרק, פיסות נייר ובד.
הממצאים במערה > מסמכים

בסך הכול נמצאו במערה כ-70 מסמכים, רובם משתייכים לשתי קבוצות: "איגרות בר כוכבא" ו"ארכיון בבתא".
הממצאים במערה > מסמכים > קטע מספר תהלים

באולם א' במערה (החיצוני מבין שלושת "אולמות" המערה) נמצא קטע מספר תהלים המכיל (באופן חלקי) את פרק ט"ו ושרידים משתי המילים הראשונות מפרק ט"ז שבתהלים.
[יהוה מ]י יגור באהלך מ[י ישכן בהר קדשך]
[הולך ת]מים ופעל צדק וד[ובר אמת בלבבו]
[לא ע]שה לרעהו רעה וחר[פה לא נשא על קרבו]
[נבזה] בעיניו נמאס ואת [יראי יהוה יכבד]
[נשבע] להרע ולא ימר כס[פו לא נתן בנשך]
[ושחד על נקי] לא ל[ק]ח עשה [אלה לא ימט לעולם]
[ מכ]תם לדו[ד ]