ארתור שנאבל
אחרי המלחמה

הימים הקשים שפקדו את גרמניה אחרי המלחמה העלו את מודעותו של שנאבל לפוליטיקה. חיסול הקיסרות ועליית הדמוקרטיה עוררו בו תקווה, אך המאבקים הברוטליים שהתחדשו תוך חודשיים בלבד בין ימין לשמאל והרציחות האלימות של רבים ממיטב מנהיגי העם הגרמני נצרבו בנפשו של שנאבל והשפיעו עליו לשנים רבות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הרבה שנאבל במסעות קונצרטים ברחבי העולם. הוא ביקר בארצות הברית, רוסיה ואנגליה. על שנים אלה אמר לקהל סטודנטים, כי היו המאתגרות ומן הסתם המאושרות ביותר בחייו. אנשים אחרים, שבחרו כמוהו לחיות בברלין בשנים אלה התקשו לקבל דברים אלה, משום ששנים אלה נחרתו בזיכרון רוב הברלינאים כקשות, הכאובות והסוערות ביותר בחייהם, פרט אולי לשנות השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה. אף על פי כן, למרות המצוקה, העוני, האינפלציה המטורפת וההשפלה שבתבוסה הקשה במלחמה, ראתה גרמניה בשנים אלה התחדשות אינטלקטואלית ואמנותית שלא הייתה כדוגמתה מאז התקופה הרומנטית.
משנת 1925 לימד באקדמיה של ברלין וכיתות האמן שנתן שם הקנו לו תהילה רבה.
שנאבל נודע בקידום הסונאטות של שוברט, שהוזנחו עד אז, וכן, עוד למעלה מזה, הסונאטות של בטהובן. בתקופה ההיא מיעטו לנגן את המוזיקה של בטהובן והיא לא זכתה להערכת הציבור. שנאבל לא נכנע מעולם לרצון הקהל וראה עצמו, תמיד ובכל מקרה, כמשרתה של המוזיקה בלבד. בהיותו בסיור בספרד כתב שנאבל אל אשתו, כי בשעת ביצוע וריאציות דיאבלי של בטהובן, התחיל לרחם על הקהל. "אני האדם היחיד כאן שנהנה מן המוזיקה, ואני זה שמשלמים לו; הם משלמים ונאלצים לסבול", כתב. צפוי היה, שהקהל הספרדי, שראה בקונצרטים בילוי נעים ומבדר, לא יקבל בסובלנות יצירה תובענית בת 55 דקות, אך שנאבל התעקש להתמיד בנגינה על אף פטפוטים בקהל, רעשים מבחוץ ויללת חתולים מאחורי הבמה. הוא השמיט בהדרגה מן הרפרטואר שלו יצירות של שופן וסירב לנגן לקהל הרוסי את "הקמפאנלה" של ליסט, ועל אף אזהרות מקדימות, כפה על הקהל בליברפול את הסונאטה אופוס 111 של בטהובן. טענתו הייתה, שאיננו רואה סיבה לנגן יצירות שאחרים מיטיבים לבצען, בעוד שהוא מצטיין בביצוע יצירות נשכחות וזנוחות. שנאבל עשה רבות לקירוב בטהובן למאזינים והיה הראשון שביצע את המחזור השלם של סונאטות בטהובן (כלומר, הוא ניגן את כל הסונאטות לפסנתר של בטהובן בסדרה של קונצרטים) וכן הראשון להקליט את כולן, מבצע שהושלם בשנת 1935. קובץ ההקלטות הזה עדיין מופץ עד היום ורבים רואים בו את אבן הבוחן לפרשנות הסונאטות של בטהובן, אם כי מגרעות מזדמנות בטכניקה של האצבוע פוגמות בביצועי הפרקים המהירים (השמועה אומרת, שרחמנינוב התייחס אליו, בזלזול, כ"פסנתרן אדג'יו"). שנאבל הקליט גם את כל הקונצ'רטי של בטהובן ואף ערך את קובץ הסונאטות השלם של בטהובן בהוצאת סיימון ושוסטר, ניו יורק, והוסיף הערות והסברים מאירי עיניים לביצוע הסונאטות.
אף כי רפרטואר הנגינה שלו לא סטה כמעט לעולם מיצירות בטהובן, שוברט, מוצרט וברהמס, כמעט כל חיבוריו המוזיקליים (שאף לא אחד מהם כלול ברפרטואר הפעיל) הם אטונאליים.
שנאבל ניגן עם מספר רב של מוזיקאים ידועי שם ביצירות קאמריות, ביניהם הכנרים קרל פלש ויוזף סיגטי, הויולן פאול הינדמית והצ'לנים פבלו קזאלס ופייר פורנייה. בין תלמידי הפסנתר שלו היו ליאון פליישר, אלאן בוש, יוניס נורטון, פלורנס קירש דו ברול, נדיה אטינגון-רייכרט, קארלו צקי ואיש הרדיו קרל האס.
שנאבל, בהיותו יהודי, עזב את ברלין בשנת 1933 אחרי עליית הנאצים. הוא חי באנגליה שנים אחדות ונתן כיתות אמן בטרמצו שעל אגם קומו באיטליה, לפני שעבר לאמריקה בשנת 1939. בשנת 1944 נעשה לאזרח ארצות הברית. הוא קיבל משרת הוראה באוניברסיטת מישיגן וחזר לאירופה אחרי סיום מלחמת העולם השנייה. הוא המשיך להופיע בקונצרטים משני צדי האוקיינוס האטלנטי עד סוף חייו; רשימת יצירותיו כללה בסופו של דבר סימפוניות, קונצ'רטו לפסנתר וחמש רביעיות מיתרים, וכן יצירות שונות, קטנות יותר. הוא המשיך להקליט, אם כי לא נטה חיבה יתרה לכל התהליך באולפן ההקלטות.
שנאבל מת באקסנשטיין, שווייץ.
בנו, קרל אולריך שנאבל, היה גם הוא פסנתרן קלאסי. הוא הקליט עם אביו בין היתר יצירות מאת שוברט לפסנתר בארבע-ידיים.
שנאבל נקבר בבית הקברות של העיר שווייץ (אנ') (בירת קנטון שוויץ). בחלקת הקבר נקברו גם אשתו תרז, בנם קרל אולריך, אשתו של קרל, הלן (לבית פוגל) (1911–1974), שהייתה פסנתרנית מארצות הברית, ונכדם קלוד אלן מוטייר (1972–2002), שהיה גם הוא פסנתרן ונהרג בתאונת דרכים. ב-2006 הכריזה עיריית שווייץ על קבר המשפחה כאנדרטה (דבר שמגן על חלקת הקבר מפני פגיעה).