stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחת, שתיים, שלוש
עלילה

ס.ר. מקנמרה, המכונה מק (ג'יימס קאגני), הוא מנהל שלוחת חברת קוקה-קולה בברלין המערבית. חלומו הגדול הוא להחדיר את קוקה-קולה למזרח אירופה, ובפרט לשוק הגדול של ברית המועצות, ובאמצעות כך להתקדם בחברה, לשוב לארצות הברית ולקבל תפקיד בכיר במטה החברה באטלנטה. אשתו הסרקסטית פיליס (ארלין פרנסיס) מצפה לשוב לארצות הברית בהקדם האפשרי, ובכך מוסיפה ללחץ עליו להצליח במשימתו. הממונה על מק, ו.פ. הזלטיין, היושב באטלנטה, מצלצל אליו כדי להודיע שבתו בת ה-17 של הזלטיין, סקרלט (פמלה טיפין), מגיעה לביקור בן שבועיים בברלין, ומטיל על מקנמרה לארח אותה.
ביקורה של סקרלט קלת הדעת מתארך לחודשיים, ומק מגלה לחרדתו כי הסיבה לכך הם נישואיה בסתר של סקרלט למזרח-גרמני הצעיר אוטו פיפל (Otto Piffl), קומוניסט ואנטי-קפיטליסט נלהב (הורסט בוכהולץ). סקרלט מכריזה כי פני הזוג הם למגורים במוסקבה. כיוון שהזלטיין ואשתו עומדים להגיע כדי לקחתה הביתה, על מק למנוע זאת ויהי מה. בעזרת אנשי צוותו הגרמנים הצייתנים והנוקשים (בעקביהם) ומספר תכסיסים הוא "תופר תיק" לפיפל, הנופל בידי המשטרה המזרח-גרמנית. פיפל נחקר ותחת עינוי ההאזנה החוזרת ונשנית לשיר פופ אמריקאי הוא מודה בהיותו מרגל עבור ארצות הברית.
תחת לחץ מצד פיליס, ולאחר שמתברר לו שסקרלט הרה, מחלץ מק את פיפל ממזרח ברלין. בתוך יום אחד הוא בונה לו הופעה של בן אצילים גרמני קפיטליסט, לשביעות רצונו של הזלטיין שזה עתה נחת בברלין. החותן המאושר מקדם את חתנו לתפקיד מנהל הפעילות האירופית של החברה, ואילו מק ממונה לסגן נשיא לענייני רכש במטה החברה שבאטלנטה. מק מתפייס עם אשתו רגע לפני שהיא וילדיהם עומדים לעלות לטיסה העוזבת את ברלין. בסצנת הסיום מחלק מק לילדיו בקבוקי משקה שהוציא ממכונת ממכר של קוקה-קולה בשדה התעופה, ומגלה לזוועתו כי אלו הם בקבוקי פפסי קולה.
הסרט צולם בברלין המערבית וצילומיו התקיימו גם ביום בו החלה הקמת חומת ברלין. בעקבות זאת נאלצה ההפקה להעביר את הצילומים למינכן שבגרמניה המערבית. מקצת הסצנות צולמו באולפני בוואריה שם.
תגובות לסרט

הסרט לא זכה להצלחה קופתית לאחר צאתו לאקרנים, בין השאר בשל הניגוד בין עלילתו הקלילה לבין הקמת חומת ברלין תוך כדי הפקתו. עם זאת, ב-1985 הוא הוקרן מחדש בגרמניה המערבית ובצרפת ואז זכה להצלחה קופתית גדולה, במיוחד בברלין המערבית.
בפינלנד נאסרה הקרנת הסרט מ-1962 ועד 1986 מחשש לפגיעה ביחסי המדינה עם ברית המועצות.
הסרט היה מועמד בין השאר לפרסים הבאים:
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר;
פרס גלובוס הזהב לסרט הקומדיה הטוב ביותר; פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
הערות שוליים

↑  ויילדר כלל סצנה זו (ואזכורים אחרים לפפסי קולה) בסרט בעקבות מחאה שהפנתה אליו השחקנית ג'ואן קרופורד על השימוש במותג קוקה-קולה בסרט; קרופורד כיהנה אז במועצת המנהלים של חברת פפסי קולה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2016000825  VIAF: 153145541773096600885   WorldCat (עם VIAF): 153145541773096600885
אילש קוצר

| --- | --- |

 לידה:  12 באוקטובר 1887 סאטו מארה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  20 במרץ 1980 (בגיל 92) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  Stern Ignác 
 מדינה:  הונגריה 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 
אילש קוצר בביתו ברמת חן, 1960
אילש קוצר (במקור כ"ץ, בהונגרית: Illés Kaczér‏;, 12 באוקטובר 1887 – 20 במרץ 1980) היה סופר ועיתונאי ישראלי בשפה ההונגרית.
קורות חייו

נולד בשם "איגנץ כ"ץ" (ולפי גרסה אחרת בשם "איגנץ שטרן") בסאטמר שבחבל טרנסילבניה (אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה) ליוסף כ"ץ (אולי שטרן) ולבריינה לבית רוט, למשפחה אורתודוקסית. הוא סיים את לימודיו באוראדיה והחל לעבוד כעיתונאי בגיל 20 ביומון בעיר הולדתו. משם עבר לבודפשט ב-1911, בה עבד כעיתונאי עבור היומון "A Nap" ("היום"), פרסם בה את הרומן הראשון שלו ב-1916 וזכה להצלחה גם כדרמטורג. בשנת 1913 נישא לדינה לבית זלינגר. בתקופה זו אימץ לעצמו את השם ההונגרי "אילש קוצר".
קוצר השתתף בהפיכה הקומוניסטית של בלה קון, אולם לאחר נפילת הממשלה ב-1919, נאלץ קוצר לצאת לגלות לווינה. שם עבד עבור עיתון הגולים ההונגרים, ושימש עד 1923 גם ככתב העיתון היהודי ציוני בשפה ההונגרית "אוי קלט". ומשם עבר לברטיסלאבה ולאחר שלוש שנים לברלין. עקב עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, ב-1933, נאלץ לעזוב את גרמניה הנאצית, והיגר לצ'כוסלובקיה. בתקופה זו שימש ככתב עבור Magyar Ujság. עקב פלישת הנאצים למדינה ב-1938 והכללת הרומן "Pao", שכתב באותה שנה ברשימת הספרים האסורים, נאלץ שוב להגר, הפעם לבריטניה. הוא התיישב בלונדון ושימש ככתב עבור ה-Central European Observer, כתב עת צ'כי בשפה האנגלית, בשנים 1941–1945. בנוסף, שימש גם כעורך התוכניות בהונגרית של שירות השידור הבריטי. בלונדון נמנה עם המייסדים וחבר הנשיאות של התאחדות יהודי הונגריה בבריטניה. קוצר הופיע (תחת שם המשפחה כ"ץ) ברשימת הסופרים האסורים שהוציא משרד הפנים ההונגרי ב-1944.
בשנת 1948 נישא בשנית לארה לבית אהרנטאל. בשנות ה-50 כתב סאגה בארבעה חלקים על משפחה יהודית ממזרח אירופה המהגרת למערב אירופה דרך הרי הקרפטים ("Zsidó Legenda", "The Jewish Legend"). הספרים פורסמו בישראל לאחר עלייתו לישראל.
בשנת 1959 עלה קוצר עם רעייתו לישראל.
לאחר עלייתו השתקע בשכונת רמת חן שברמת גן ושימש ככתב העיתון "אוי קלט" בשפה ההונגרית.
למרות שליטתו של קוצר ביידיש, רומנית, גרמנית, עברית ואנגלית, את כל ספריו כתב בהונגרית.
קוצר שימש כנשיא התאחדות עולי הונגריה בישראל והיה חבר הנשיאות של הברית העולמית ליהודי הונגריה.
הוא כתב 22 ספרים הכוללים סיפורים, רומנים, נובלות ומחזות, חלקם תחת שמות העט גאורג קלה (Georg Klee) ופאול בלטו (Paul Balatow).
אילש קוצר נפטר ברמת גן ונטמן בבית העלמין קריית שאול לצד רעייתו השנייה ארה (נפטרה בשנת 1977). הוא הותיר אחריו בת ושני בנים מאשתו הראשונה.
יצירותיו

חפרית (רומן על אשתו המצרית של שלמה המלך), 1916. יצא בשש מהדורות.‏; Khafrit, az egyiptomi asszony
The Killer came up Against Babylon, סיפור קצר
The King Wants to Sleep, סיפור קצר
המשיח בא (מחזה, תורגם ליידיש), קלוז' 1921‏; Megjött a Messiás
הגולם (Gólem ember akar lenni), מחזה, קלוז', 1922. בשנת 1924 כתב המלחין ניקולאה ברטאן (Nicolae Bretan) ליברית ברומניתב.
הראי של העיוור (A Vakember tükre), נובלה, קלוז', 1923
המתנחל בחזון, קלוז', 1923. פרשת העולה המתערה בארץ תוך מאבק עם השממה, הקשיים והתלאות. יצא במהדורה נוספת בתל אביב, ב-1967‏;Az álomtelepes
Ikongo nem hal meg, 1936
הגדי, שש אגדות, פראג 1937‏;
ציפור האבן, רומן לילדים, פראג 1937
"Zsidó Legenda", "The Jewish Legend":
אל תירא עבדי יעקב, בעברית בהוצאת מסדה, 1969‏; Ne félj, szolgám Jákob, London 1947
מצור יריחו. תרגום עברי: יהודה אידלשטיין, 1954‏;Jerichó ostroma, London, 1949
שלושת הכוכבים. תל אביב, 1955‏; Három a csillag
היהודי של קישוט לאיוש, תל אביב, 1956‏; Kossuth Lajos zsidaja
Mácor Jeriho, 1972
שושנה והזקנים
הערות שוליים

↑  סופרים אסורים (הונגריה 1944)
אורן ביטון

אורן ביטון (נולד ב-16 ביוני 1994) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בהפועל חיפה.
קריירה

ביטון נולד וגדל ביישוב עתלית, שיחק כדורגל בקבוצות הילדים של הפועל חיפה, וכשהיה בן 15 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל חיפה. ב-10 במאי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשעלה כמחליף בהפסד 1–2 למכבי פתח תקווה במסגרת ליגת העל. בעונה שלאחר מכן הוא הפך לחלק מהסגל הרחב הקבוע של הקבוצה הבוגרת ורשם שבע הופעות במסגרת גביע הטוטו ועוד תשע הופעות בליגת העל, ברובן עלה כמחליף מהספסל.
בתחילת עונת 2015/2016 הושאל להפועל נצרת עילית מהליגה הלאומית, וב-17 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בהפסד 0–4 להפועל עפולה, במסגרת גביע הטוטו. ב-11 באפריל 2016 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 4–1 על הפועל עפולה. ובסך הכול כבש בעונה זו שני שערים ב-35 הופעות בליגה.
ב-15 ביוני 2016 חתם על חוזה לארבע עונות בעירוני קריית שמונה מליגת העל. ב-20 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–0 על מ.ס. אשדוד. בעונת 2016/2017 היה אחד המצטיינים בקריית שמונה, וב-14 במרץ 2017 הוחתם לחמש עונות בהפועל באר שבע ששילמה עבורו לקריית שמונה 2.8 מיליון שקלים. עם פתיחת עונת 2017/2018 הצטרף לבאר שבע, וב-29 ביולי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בניצחון 3–0 על הפועל אשקלון במסגרת גביע הטוטו. בעונה זו הוא בישל תשעה שערים, ובסופה זכה עם הקבוצה באליפות.
ב-3 באוגוסט 2020 חתם לשנתיים בבית"ר ירושלים. ב-15 באוגוסט 2021 הוא כבש את שער הבכורה שלו במדי ביתר ירושלים, בהפסד 1–2 למכבי נתניה במסגרת גביע הטוטו.
ב-1 בדצמבר 2022 חתם בהפועל חיפה.
קריירה > נבחרת ישראל

לזכותו של ביטון שער אחד בארבע הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ישראל.
תארים

אליפות: 2017/2018
גביע המדינה: 2019/2020
הערות שוליים

↑  שלמה וייס‏, הפועל באר שבע רכשה את אורן ביטון, מיהאי קורהוט יעזוב בקיץ, באתר וואלה, 14 במרץ 2017
↑  גיא בן זיו, רשמית: אורן ביטון חתם לשנתיים בבית"ר ירושלים, באתר ONE, ‏3 באוגוסט 2020
↑  Oren Biton, Transfermarkt
איי.די.דיזיין

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  חברה פרטית
 תקופת הפעילות:  1969 – 26 באוקטובר 2018 (כ־49 שנים) 
 חברת אם:  IDEmøbler
 חברות בנות:  ILVA
 מיקום המטה:  דנמרק אורהוס, דנמרק
  
 www.ide.dk
 
סמליל הרשת בסקנדינביה
איי.די.דיזיין (באנגלית: IDdesign) היא רשת רהיטים בינלאומית שמרכזה שבדנמרק. הקבוצה מונה מעל 30 חנויות, בסקנדינביה ועוד כ-15 חנויות בזיכיון ברחבי המזרח התיכון. הרשת פועלת בישראל מאז 1996.
היסטוריה

החנות הראשונה של הרשת נפתחה בשנת 1969 בדנמרק, בשם IDEmøbler, והפכה במהירות לרשת הרהיטים המובילה בדנמרק, ובהמשך ברחבי סקנדינביה תחת המותג IDdesign.
בשנת 1995, החנות הראשונה של IDdesign בזכיינות נפתחה בדובאי. ואחר כך נפתחו חנויות נוספות ברחבי אירופה.
בשנת 2009 רכשה IDdesign את הרשת המתחרה ILVA, במטרה להקים את רשת הרהיטים המובילה בסקנדינביה. ILVA היא הקמעונאית הגדולה ביותר בדנמרק בתחום הרהיטים וכלי הבית, ואחת מחברות הריהוט הגדולות בסקנדינביה ונוסדה בשנת 1961. בהמשך מוזגה הפעילות בסקנדינביה תחת המותג ILVA שהמותג IDdesign משמש לפעילות הבינלאומית.
בשנת 2013, קבוצת JYSK, רשת השיווק הגדולה בדנמרק רכשה את הרשת. JYSK נוסדה בשנת 1979 על ידי לארס לארסן, אשר עדיין מחזיקה בבעלותה על החברה. JYSK התפתחה מעסק של חנות אחת בשנת 1979 ליותר מ-2,800 חנויות ברחבי העולם בשנת 2019, ומחזור מכירות של 4.1 מיליארד אירו.
פעילות בישראל

הרשת החלה את פעילותה בישראל בשנת 1996. הזכיינית בישראל, הייתה בבעלות חברת "פישמן רשתות (42.5%) של איש העסקים אליעזר פישמן, קואופ הריבוע הכחול (42.5%), וחברת "פרימוורה השקעות" (15%), שהייתה בבעלות משותפת של כור תעשיות, ואי די בי חברה לאחזקות. הסניף הראשון נפתח בראשון לציון, בהשקעה של 10 מיליון שקל. בדצמבר 1996. שטח החנות היה 4,000 מ"ר, על פני שתי קומות והיא כללה עשרות חדרים המעוצבים באופן מלא, כך שכל חדר כלול רהיטים ואביזרים נלווים, דוגמת אהילים, שטיחים, כלי בית, מוצרי טקסטיל, ואביזרי נוי ותמונות.
ביוני 1997, זכתה "פישמן רשתות" ורשת "הריבוע הכחול" גם בזיכיון של רשת הרהיטים השוודית "איקאה". על פי תנאי הזיכיון של "איקאה" היה על הקבוצה לוותר על זיכיון הרשת המתחרה "איי.די.דיזיין". עקב כך, בנובמבר 1997, עברה פעילות "איי.די.דיזיין" לבעלותו הבלעדית של פישמן. עם פתיחת רשת "איקאה" בישראל ב-2001, "הריבוע הכחול" החזיקה 75% ממנה והתחרתה עם שותפתה לשעבר. עד שנת 2001 פתחה הרשת 7 סניפים, ופתחה לראשונה סניף בתוך קניון, בקניון מלחה בירושלים. בסוף אותה שנה פתחה שני סניפים נוספים בגעש ובראשון לציון (סניף שהחליף את הסניף הראשון שפתחה).
ביולי 2002 החל פישמן במשא ומתן על מיזוג עם רשת ביתילי. המיזוג הושלם שנה אחר כך, ביולי 2003, לאחר ששתי החברות העבירו את פעילותן בתחום הרכוש והמלאי, לשותפות מוגבלת המוחזקת על ידי כל אחת מהן בשיעור של 49.5%. האחוז הנותר הוחזק על ידי חברה בבעלות משותפת ושווה ששימשה כשותף הכללי בשותפות. שני המותגים נשמרו, מאחר שהם פונים לקהלים שונים ומשלימים זה את זה, כש"איי.די.דיזיין" פונה לפלח העליון של השוק.
באפריל 2005 בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב הרשיע את מנהלי הרשת על בהעסקת עובדים יהודים בשבת בניגוד לחוק, בסניף הרשת במתחם ירקונים בפתח תקווה. כתב האישום הוגש בספטמבר 2000, והוא התבסס על שני ביקורים שערכו מפקחי משרד העבודה והרווחה. הנאשמים טענו בין היתר, כי הגבלת העסקת עובדים יהודים בשבת מנוגדת לחוק יסוד חופש העיסוק. אך השופט דחה את הטענה בעקבות פסיקת בג"ץ בנושא שבוע קודם.
באוגוסט 2012, הודיעה הרשת כי תפתח סניף בבניין ששימש את רשת הרהיטים "קיקה" בנתניה, שפעלה במקום פחות משנה. סניף זה נסגר כעבור כמה שנים וב-2019 נכנסה למבנה רשת דקטלון.
נכון לשנת 2021 מפעילה הרשת 4 אולמות תצוגה בישראל: סניף הדגל ב"דן דיזיין סנטר" בבני ברק, בחיפה, במישור אדומים ובנתניה, והיא נמצאת בבעלות חברת מולטי ריטייל גרופ, שרכשה אותה מכרמל אחזקות.
הערות שוליים

1 2  יפעת ארז, ‏אי.די. דיזיין פותחת את חנות הרהיטים הגדולה בארץ, באתר גלובס, 12 בדצמבר 1996
↑  ורד שרון-ריבלין, ‏סופרפארם מוותרת על השתתפות בזיכיון איקיאה, באתר גלובס, 1 ביוני 1997
↑  ידיעות אחרונות, ‏קו-אופ ופישמן: קיבלנו את הזיכיון לרשת הרהיטים השוודית "איקאה", באתר גלובס, 8 ביוני 1997
↑  מאת זהבה דברת, ‏איקיאה התנתה מתן הזיכיון לפישמן/ הריבוע הכחול בויתור על איי.די.דיזיין, באתר גלובס, 16 ביוני 1997
↑  זהבה דברת, ‏הריבוע הכחול חתמה על הסכם הזיכיון להקמת רשת איקיאה, באתר גלובס, 18 בנובמבר 1997
↑  יורם גביזון, הפצצה שנפלה על שוק הריהוט, באתר הארץ, 4 באפריל 2001
↑  סמדר הירש, ‏איי.די דיזיין נכנסת לקניונים, באתר גלובס, 12 במרץ 2001
↑  ענת ביין, איי.די דיזיין משקיעה 6 מיליון שקל בפתיחת שני סניפים חדשים, באתר TheMarker‏, 21 באוקטובר 2001
↑  ורד שרון-ריבלין, ‏מנכ"ל איי.די דיזיין: אם המו"מ למיזוג עם ביתילי יבשיל - שני המותגים ימשיכו  להתקיים, באתר גלובס, 28 ביולי 2002
מאת רותם שטרקמן, איקיאה הכניעה את הרשתות ביתילי ואי.די דיזיין, באתר הארץ, 26 ביולי 2002
↑  פישמן מעביר את הניהול  באי. די דיזיין למשפחת איתני, באתר TheMarker‏, 22 ביולי 2003
↑  גל ניסים, ‏אי.די דיזיין ומנהליה הורשעו בהעסקת עובדים יהודים בשבת בחנות בצומת ירקונים בפ"ת, באתר גלובס, 13 באפריל 2005
↑  נתן שבע, משרדי אי־ביי וחנות אי.די דיזיין יפעלו בבניין קיקה בנתניה, באתר TheMarker‏, 28 באוגוסט 2012
↑  שני מוזס, ‏דקטלון ממשיכה להתרחב בישראל: תפתח סניף שישי בנתניה, באתר גלובס, 9 בינואר 2019
אוגוסט לנדמסר

| --- | --- |

התמונה שבה מונצח אוגוסט לנדמסר, כשהוא מסרב להצדיע במועל היד הנאצי
 לידה:  24 במאי 1910 האימפריה הגרמנית מואורגה, האימפריה הגרמנית 
 נהרג:  17 באוקטובר 1944 (בגיל 34) המדינה העצמאית של קרואטיה סטון, המדינה העצמאית של קרואטיה 
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 מספר צאצאים:  2 
 
אוגוסט לנדמסר (בגרמנית: August Landmesser; ‏24 במאי 1910 – 17 באוקטובר 1944) היה פועל מספנה גרמני, אשר ככל הנראה הוא האיש בתמונה הידועה בכינוי "האיש מאחורי הידיים השלובות" שנראה מסרב להצדיע במועל היד הנאצי, באירוע השקת ספינת האימונים הנאצית הורסט וסל (Horst Wessel) ב-13 ביוני 1936.
הצילום, שבוצע ביוני 1936, פורסם רק ב-22 במרץ 1991 ב"די צייט". רואים בו כינוס גדול של עובדים במספנת "בלום אונד פוס" בהמבורג, במעמד השקת ספינת חיל הים "הורסט וסל". כמעט כולם נראים בתמונה כשהם מצדיעים במועל היד הנאצי למנהיגם אדולף היטלר, למעט אדם אחד, הנמצא בחלק האחורי של הקהל, המסרב להצדיע בהפגנתיות, ועומד בהתרסה כשידיו שלובות על חזהו. גם אחרים נמנעו מההצדעה, אך הם לא נראו בתמונה כמתריסים בצורה ברורה. הדמות זוהתה כאוגוסט לנדמסר (אולם, יש המפקפקים בזיהוי זה).
בימינו משתמשים בתמונה כדי להדגיש את חשיבותה של המוסריות. למשל, הביטוי "Be this guy" ("היה האיש הזה") מתייחס לאוגוסט לנדמסר, כשהכוונה להדגיש את דבקותו בערכיו האנושיים בכל מחיר.
ביוגרפיה

אוגוסט לנדמסר נולד ב-24 במאי 1910 בכפר מוֹאוֹרֵּגֶה (Moorrege) שבחבל הולשטיין, גרמניה, בנם היחיד של אוגוסט פרנץ ושל וילהלמינה מגדלנה. בשנת 1931 הוא הצטרף למפלגה הנאצית בניסיון למצוא עבודה בקלות, לאחר שכלכלת גרמניה קרסה ב-1930. הוא עבד בחברת הספנות בלום אונד פוס בעיר המבורג.
ב-1934 הכיר לנדמסר את אירמה אקלר, אישה יהודייה, והתאהב בה. שנה לאחר מכן בשנת 1935 הם התארסו וכמה חודשים לאחר מכן התחתנו. נישואיהם נאסרו על פי חוקי נירנברג שפורסמו באותו הזמן. הוא נעצר ונאשם בביזוי הגזע וגורש מהמפלגה הנאצית. ב-29 באוקטובר של אותה שנה נולדה בתם הבכורה, אינגריד.
ב-1937 ניסו אוגוסט לנדמסר ואירמה אקלר לברוח לדנמרק, אולם נכשלו ונתפסו בגבול. ביולי 1937, מספר ימים לפני הולדת בתו השנייה, אירנה, לנדמסר נתפס והורשע בפגיעה בטוהר הגזע. לנדמסר טען להגנתו, שהוא ואשתו לא היו בטוחים שהיא לגמרי יהודייה. הוא שוחרר ב-1938 בשל חוסר ראיות עם אזהרה חמורה, שעבירה נוספת עלולה להביא למאסרו, אולם בני הזוג המשיכו לנהל את מערכת היחסים שלהם בפומבי. לנדמסר לא שעה לאזהרות שניתנו לו ולא פעל על פי החוק הנאצי, שאסר על גרמנים לקיים מערכות יחסים כלשהן עם יהודים. ב-15 ביולי 1938 נעצר לנדמסר שוב ונשלח למחנה הריכוז ברגרמור (גר') לשנתיים, שם שימשו האסירים כעובדים במפעלי חימוש ומספנות. זו הייתה הפעם האחרונה שבה ראה את אשתו. בתחילה נלקחו בנותיהם של בני הזוג לבית יתומים בעיר ולאחר מכן הופרדו. אינגריד הורשתה לחיות עם סבתה מצד אימה, ואירנה נשארה מאחור. ב-1941 אירנה הועברה למשפחת אומנה, ולאחר מות סבתה ב-1953 גם אינגריד הועברה למשפחת אומנה.
לאחר שנכנס לתוקף החוק שדרש את מעצרן של נשים יהודיות במקרה ש"גרמו לגבר גרמני לפגוע בכבוד טוהר הגזע", נעצרה אירמה על ידי הגסטפו והוחזקה בכלא פולסביטל (גר') ומשם נשלחה למחנה הריכוז אורנייבורג, ואחר כך למחנה הריכוז ראוונסבריק. כמה מכתבים הגיעו מאירמה עד ינואר 1942. היא נשלחה ככל הנראה לתאי הגזים בברנבורג שפעלו במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה, בפברואר 1942. בתיעוד שלאחר המלחמה בשנת 1949 נקבע מותה באופן רשמי לתאריך 28 באפריל 1942.
לנדמסר שוחרר מהכלא ב-19 בינואר 1941 והחל לעבוד כמנהל עבודה בחברת הגרירה פיסט, אולם זמן קצר לאחר מכן גויס לצבא גרמניה כדי לשרת במלחמה. בפברואר 1944 גויס לפלוגת עונשין שהורכבה מאסירים והשתייכה לגדוד חיל הרגלים ה-999 הנאצי (אנ'). זמן קצר לאחר מכן הוכרז כנעדר, כשישה חודשים בלבד לפני שגרמניה נכנעה באופן רשמי. הוא נהרג במהלך הלחימה בקרואטיה ב-17 באוקטובר 1944 והוכרז כמת באופן רשמי ב-1949.
לאחר המלחמה

נישואיהם של אוגוסט לנדמסר ואירמה אקלר הוכרו באופן רטרואקטיבי על ידי הסנאט של המבורג בקיץ 1951. בנותיהם של בני הזוג בקשו לשמור את זכרם של שני הוריהם, ועל כן בסתיו של אותה השנה אינגריד, בתם הבכורה, שינתה את שם משפחתה ללנדמסר ואילו בתם השנייה, אירנה, אימצה את שם המשפחה של אימה אקלר.
הנצחה והוקרה

בשנת 1996 פרסמה אירנה אקלר, בתם השנייה של לנדמסר ושל אירמה אקלר, את הספר "Die Vormundschaftsakte 1935-1958", שמספר את סיפור המשפחה בשנים 1935 עד 1958 וכולל מסמכים מקוריים רבים מאותן שנים, כולל מכתבים מהאם ומסמכים ממוסדות המדינה.
שמו של אוגוסט לנדמסר מופיע על אבן נגף.
הערות שוליים

↑  International Conference on Holocaust Education for Democratic Values, Issuu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264371205171  GND: 115196722X  ISNI: 0000 0000 6699 3739  LCCN: no97019238  VIAF: 58681985   WorldCat (עם VIAF): 58681985
אווז רוס

| אווז רוס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
סוג:: אווז לבן
מין:: אווז רוס
שם מדעי
 Chen rossii ‏קסין, 1861
תחום תפוצה


Anser rossii
אווז רוס (שם מדעי: Chen rossii) הוא מין של אווז החי ברחבי צפון אמריקה מקנדה עד מקסיקו. הוא דומה מאוד לאווז השלג הגדול ממנו אך חי באותו אזור. בעבר הוא שויך לסוג אווז.
תיאור

אווז רוס הוא הקטן בסוג אווז לבן ואחד מהאווזים הקטנים ביותר. אורכו 53-66 ס"מ ומשקלו 1.6-1.8 ק"ג. הוא בעל נוצות לבנות על גופו ומקורו מאוד קצר וכן קצוות כנפיו שחורות. מעט פרטים בעלי מראה אפור יותר בצבעם ולחלק מקור כהה.
אווזים אלה חיים בצפון אמריקה מצפון קנדה ונודדים דרומה בחורף עד לדרום ארצות הברית כמו בניו מקסיקו וחלקם אף הגיעו לצפון מקסיקו. מספר מועט של אווזים יחידים חצו את האוקיינוס האטלנטי למערב אירופה ובכמה מדינות כמו בהולנד או בריטניה מספר אווזים קטן התקבע באגמים ובשדות.
האווזים חיים בלהקות ענקיות הנודדות יחד לאתרי הרבייה בדרום. הם נודדים גם עם אווזי ברנטה. הם חיים בזוגות ומקננים בסמוך למים. שני בני הזוג מטפלים באפרוחים ושומרים עליהם מטורפים כמו שחפים, עורבנים, ראקונים, סמורים ונחשים. הבוגרים עלולים להיטרף גם על ידי זאבים, שועלים, דובים, גיריות, פומות ושונרים אך בעיקר על ידי עופות דורסים כמו עיטמים.
הם עצמם רועים באדמות המרעה ובטונדרה ואוכלים עשב וחרקים.
הערות שוליים

↑  אווז רוס באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546162705171 
להקת אווזי רוס עפים בארצות הברית
איסכמיה

איסכמיה (מיוונית: ισχαιμία איסכ = הגבלה, המה, = דם) היא הגבלה בזילוח דם לרקמה. התופעה נגרמת בדרך כלל בעקבות היצרות או סתימה בכלי דם, וגוררת פגיעה ברקמה המוזנת מאותו כלי דם. לדוגמה, איסכמיה של שריר הלב תגרום לתעוקת חזה, ואף לאוטם שריר הלב, ואיסכמיה של המעיים תגרום לקוליטיס איסכמית שעלולה להוביל לניקוב (פרפורציה) של המעי. הפרעה בקצב הלב, שמקורה באיסכמיה, מובילה להיפוקסיה. שינויים בקצב הלב מובילים לירידה בתפוקתו.
אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה

אוגוסט וילהלם היינריך גונתר ויקטור, נסיך פרוסיה (בגרמנית: August Wilhelm Heinrich Günther Viktor von Preußen; ‏29 בינואר 1887 פוטסדאם - 25 במרץ 1949 שטוטגרט) היה בנו הרביעי של וילהלם השני, קיסר גרמניה והיה היחיד מבין בניו שהיה נאצי בפועל, ואף שירת באס אה בדרגת אובר-גרופנפיהרר.
ביוגרפיה > חייו בקיסרות הגרמנית

אוגוסט וילהלם נולד ב-29 בינואר 1889 לוילהלם השני ולאשתו אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין. ילדותו עברה עליו בפוטסדאם עם אחיו. למד באוניברסיטת בון .
נישא לנסיכה אלכסנדרה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין וחתונתם נערכה בברלין ב-22 באוקטובר 1908. אביו של אוגוסט וילהלם הקים לבנו וילה בגנים של ארמון סנסוסי. בנם היחיד של בני הזוג היה אלכסנדר פרדיננד, נסיך פרוסיה (אנ').
ביוגרפיה > חייו ברפובליקת וויימאר

לאחר המלחמה התגרש אוגוסט וילהלם. הוא קיבל רשות לחזור לגרמניה והצטרף לקסדת הפלדה. מגעו עם המפלגה הנאצית נעשה הדוק יותר ויותר, דבר שהסב אי נוחות למשפחתו עד כדי ניתוק קשרים עמו. ב-1 באפריל 1930 הצטרף באופן רשמי לאס אה. בגלל הערצתו המוגזמת לאדולף היטלר הפך לעיתים קרובות לבדיחה בעיתונות הגרמנית. שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס כינה אותו "בחור טוב, אבל טיפש במידה מסוימת". הנאצים השתמשו בו בעיקר כתעמולה עבור נאמני בית הוהנצולרן.
ביוגרפיה > חייו בגרמניה הנאצית

לאחר שעלו הנאצים לשלטון, הם כבר לא היו זקוקים לו. עם זאת, קיווה אוגוסט וילהלם בסתר ליבו שיוכל לזכות בתמיכה פוליטית, כזו שתאפשר לו להפוך לשליט.
אוגוסט וילהלם שרד בליל הסכינים הארוכות, במהלכו נרצחו רבים מחברי האס אה. אולם כעבור זמן מה נדחק לשולי הבימה הפוליטית. כאשר התקרב הצבא האדום לגרמניה נמלט אוגוסט וילהלם למערב גרמניה ונפל בשבי האמריקאי.
הוא הורשע בפשעי מלחמה ונידון לשלוש שנים של עבודות פרך. לאחר שחרורו לא האריך ימים ומת בשטוטגרט ב-25 במרץ 1949.
אדווין ארלינגטון רובינסון

| --- | --- |

 לידה:  22 בדצמבר 1869 מיין, ארצות הברית 
 פטירה:  6 באפריל 1935 (בגיל 65) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Oak Grove Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  The torrent and The night before, The Town Down the River 
 תקופת הפעילות:  מ-1896 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לשירה (1928)  פרס פוליצר לשירה (1922)  פרס פוליצר לשירה (1925) 
 חתימה:   
 
אֶדְוִין אַרְלִינְגְטוֹן רוֹבִּינְסוֹן (באנגלית: Edwin Arlington Robinson; 22 בדצמבר 1869 –  6 באפריל 1935) היה משורר ומחזאי אמריקאי. רובינסון זכה בפרס פוליצר לשירה בשלוש הזדמנויות והיה מועמד לפרס נובל לספרות ארבע פעמים.
ראשית חייו

רובינסון נולד בהד טייד (אנ') שבמדינת מיין ב-22 בדצמבר 1869. הוריו היו אדוארד ומרי (לבית פאלמר). הם רצו בת, ולא קראו לו בשם עד שהוא היה בן חצי שנה, כשביקרו באתר נופש - ואז נופשים אחרים החליטו שצריך שיהיה לו שם, ובחרו את השם "אדווין" מתוך כובע שהכיל קבוצה אקראית של פתקים של שמות של בנים. האיש ששלף את הפתק מהכובע היה מארלינגטון (מסצ'וסטס), כך ש"ארלינגטון" שימש כשמו האמצעי. לאורך כל חייו, הוא שנא לא רק את שמו הפרטי אלא גם את ההרגל של משפחתו לקרוא לו "וין" ("Win"). כמבוגר, הוא תמיד השתמש בחתימה ".E. A".
משפחתו של רובינסון עברה לגרדינר (אנ') במיין, בשנת 1870. מאוחר יותר הוא תיאר את ילדותו כ"קודרת ואומללה". רובינסון למד תחילה בבית הספר של גברת מורל בגרדינר ומאוחר יותר למד בבתי ספר ציבוריים, וסיים את לימודיו בתיכון גרדינר.
המאבקים המוקדמים של רובינסון מבוטאים ברבים משיריו דרך פסימיות אפלה ולסיפוריו להתמודד עם "חלום אמריקאי שהשתבש." אחיו הבכור, דין, היה רופא והתמכר ללאודנום כתוצאה מנטילת תרופות שרשם לעצמו על מנת להתמודד עם נוירלגיה (אנ'). האח האמצעי, הרמן, גבר נאה וכריזמטי, נישא לאישה שאדווין אהב, אמה לוהן שפרד. אמה העריכה מאוד על אדווין ועודדה את שירתו, אבל הוא נחשב צעיר מדי מכדי להיות בתחרות ריאליסטית לבקש את ידה, מה שלא מנע ממנו להיות נסער עמוקות ממה שחשב שהיא מרומה על ידיו קסמיו של הרמן ושבחרה ברדידות על פני עומק. הנישואים היו מכה קשה לגאוותו של אדווין, ובמהלך טקס החתונה, ב-12 בפברואר 1890, נשאר המשורר המדוכא בבית וכתב שיר מחאה, "Cortège" ("תהלוכת לוויה"), שכותרתו מתייחסת לרכבת שלקחה את הזוג הנשוי הטרי מחוץ לעיר לחייהם החדשים בסנט לואיס. הרמן סבל מכישלונות עסקיים מרובים, הפך לאלכוהוליסט ובסופו של דבר התנכר לאשתו וילדיו. הרמן מת עני ב-1909 משחפת בבית החולים בוסטון סיטי. אמה, גיסתו של רובינסון שיערה שהשיר "ריצ'רד קורי" שכתב רובינסון מתייחס לבעלה.