stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיגוע הירי בעין יברוד
הפיגוע

מתחילת האינתיפאדה השנייה אירעו בבנימין פיגועי ירי ומטען רבים. בשבועות שקדמו לפיגוע התרבו ההתרעות הביטחונית, ומספרן עמד על כ-40.
מטרת הסיור הייתה אבטחת תנועה בכביש 60. המארב אירע סמוך לעפרה, צפונית-מזרחית לרמאללה. שלושה מחבלים פלסטינים, חמושים ב-M16 וקלצ'ניקוב, ארבו לכוח מאחורי חומת בטון נמוכה, בסמוך לציר שולט. מעט לאחר שבע בערב, פתחו המחבלים באש מטווח קצר, כל הסיור נפגע. המחבלים ניגשו לפצועים ווידאו הריגה בירי נוסף. בפיגוע נהרגו שלושה חיילים: סמל אלעד פולק, סמל רועי יעקב סולומון סמל-ראשון ארז עידן ופצוע נוסף. המחבלים לקחו את כלי-הנשק של הלוחמים ומיהרו לעזוב את המקום ברכב מילוט, שהמתין בסמוך.
בעקבות הפיגוע הוזעקו צוותי מד"א, שקבעו את מותם של שלושת החיילים. החייל הרביעי, שחף גלעד, ניצל ככל הנראה לאחר שהצמחייה הסתירה אותו, הוא פונה במסוק במצב בינוני עד קשה לבית החולים הדסה עין כרם בירושלים. נותח במשך יותר מ-10 שעות בשל הפציעה המורכבת. מצבו התייצב בצהריים.
לאחר הפיגוע

צה"ל ניהל מצוד נרחב אחרי מבצעי הפיגוע. כוחות גדולים ביצעו סריקות בניסיון לאתרם. על עין יברוד הוטל עוצר מלא. הפלסטינים דיווחו על תגבור כוחות באזור רמאללה. תושבי רמאללה החלו להצטייד במזון, מחשש לעוצר ממושך שיוטל על העיר.
גדודי חללי אל-אקצא, נטל אחריות לפיגוע, כנקמה על המשך ההרג בשטחים הפלסטינים ופעילות צה"ל ברפיח. גורמים מדיניים בירושלים הגיבו להסבר בביטול, והאשימו את הרשות הפלסטינית ואת ערפאת העומד בראשה באחריות לפעולה. ראש מועצת בנימין, פנחס ולרשטיין, דרש להטיל עונש מוות על ערפאת.
לאחר תחקיר הפיגוע המג"ד והמ"פ הודחו מפיקוד על המסגרות.
לאחר הפיגוע > מעצר החוליה

ב-23.12.2003 נעצרו 20 מחבלים שפעלו בשלוש חוליות והיו אחראיים למספר פיגועי ירי באזור, בהם נרצחו חמישה אזרחים וחמישה חיילים. אחת החוליות ביצעה את פיגוע הירי הקשה בעין יברוד. את המימון לפעילות - עשרות אלפי דולרים - קיבלה ההתארגנות החמאסית ממפקדת הארגון בדמשק. בכסף ניקנו כלי-נשק וכלי-רכב, בעזרתם בוצעו הפיגועים.
ב-13 ביולי 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, חיסל צה"ל בתקיפה במחנה הפליטים שאטי את נמר חמידה, אחד ממבצעי הפיגוע שנשפט לשישה מאסרי עולם ב-2005 ושוחרר באוקטובר 2011 במסגרת עסקת שליט.
הערות שוליים

↑  אפרת וייס, המחבלים ביצעו וידוא הריגה לשלושת החיילים, באתר ynet, 20 באוקטובר 2003
↑  עמוס הראל, תחקיר עין-יברוד: מג"ד ומ"פ הודחו; גורם בכיר: "שאננות בלתי נסבלת", באתר הארץ, 11 בנובמבר 2003
↑  שירותי הבטחון לכדו מחבלי חמאס שתכננו לרצוח חיילים ולכרות את ראשיהם, באתר גלובס, 23 בדצמבר 2003
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
דיבוק

ערך זה עוסק בסוג של איחוז. אם התכוונתם למחזה היידי פרי עטו של ש. אנ-סקי, ראו .
הצגה של "חדירת דיבוק". פולין 1920
במיתולוגיה היהודית, דיבוק הוא סוג של איחוז, תופעה של חדירת רוחו של נפטר אל גופו של אדם חי והשתלטות עליו. על-פי חלק מאותם סיפורים, לרוח המת ניתנה רשות לכך בעקבות חטא של האדם החי. רוחו של הנפטר מבקשת כביכול מקלט בגופו של החי מפני המזיקין שפוגעים בה או על מנת להשלים משימה כלשהי.
היסטוריה

המונח מופיע לראשונה במספר כתבים מהמאה ה-16, אולם זכה להתעלמות מצד האקדמיה עד שהמחזה של ש. אנ-סקי הפך אותו פופולרי בחוגים ספרותיים. דיווחים קודמים על איחוז (כמו זו שנמסרה על ידי יוספוס) היו בעלי איחוז דמוניים ולא של רוחות רפאים של בני אדם.
בקהילות מסורתיות מושג הדיבוק שימש כאופן התייחסות מקובל מבחינה חברתית לדחפים לא מקובלים, מיניים ואחרים. גירוש הדיבוק איפשר תיקון של החריגה, והפרשה בכללותה איפשרה הפקת לקחים מוסריים ובכך חיזוק הלכידות החברתית. לדוגמה, הוצע כי מזוזה שנתלתה באופן מרושל או העלאת ספק לגבי חציית ים סוף, פתחה את הדלת לאיחוז בידי דיבוק.[דרוש מקור] במהלך השנים, פרטים מדויקים של שמות ומיקומים נכללו בדיווחים על מקרי דיבוק. על פי הדיווחים, הרב יואל טייטלבוים, אדמו"ר מסאטמר (1887–1979), יעץ לאדם שנאמר כי הוא אחוז בידי דיבוק להתייעץ עם פסיכיאטר.
בתיאטרון

המחזה של אנ-סקי היא יצירה משמעותית של תיאטרון יידיש, ועובד מספר פעמים על ידי סופרים, מלחינים ויוצרים אחרים כולל ג'רום רובינס / לאונרד ברנשטיין וטוני קושנר. בהצגה, כלה צעירה נאחזת בידי רוחו של הגבר שאליו נועדה להינשא, אלמלא אביה לא הפר את הסכם הנישואין עמו.
צורות נוספות

במיתולוגיה היהודית ישנן צורות אחרות של העברת הנפש. בניגוד לדיבוק, העיבור הוא איחוז חיובי, שמתרחש כאשר נשמה צדיקה אוחזת גוף באופן זמני. הדבר נעשה תמיד בהסכמה, כך שהנפש יכולה לקיים מצווה. גלגול נשמות מעלה את הרעיון שעל נפש לחיות חיים רבים לפני שהיא תזכה לחוכמה להצטרף שוב עם אלוהים.
ראו גם

תסמונת זאר – הפרעת איחוז הנפוצה בעיקר באוכלוסיות בצפון אתיופיה, סודאן ומצרים, ואמונה טפלה מייחסת אותה לרוח רעה בשם "זאר".
"הדיבוק" – מחזה מאת ש. אנ-סקי.
"הדיבוק" – סרט קולנוע משנת 1937, המבוסס על מחזהו של אנ-סקי.
"השטן בגוריי" – רומן מאת יצחק בשביס-זינגר.
"מגרש השדים" – סרט קולנוע המבוסס על ספר באותו השם מאת ויליאם פיטר בלאטי.
"אהבה אסורה" – סרט קולנוע ישראלי משנת 1997 בהשראת המחזה של אנ-סקי, ועוסק בכיבוש היצר בחברה החרדית.
קופסת הדיבוק – אגדת אינטרנט על ארונית יין מפורטלנד, אורגון, שמסופר עליה ששוכנת בה רוח רעה הפוגעת במחזיקים ברהיט.
"הדיבוק" (אנ')" – סרט אימה משנת 2012 שביים אולה בורנדאל, ומבוסס על סיפור קופסת הדיבוק.
לקריאה נוספת

גדליה נגאל, סיפורי "דיבוק" בספרות-ישראל, הוצאת ראובן מס, 1994
רחל אליאור (עורכת) כחלום יעוף וכדיבוק יאחז: חלומות ודיבוקים בישראל ובעמים, הוצאת מאגנס, תשע"ג
שרה צפתמן, צא טמא: גירוש רוחות ביהדות אשכנז בראשית העת החדשה, הוצאת מאגנס, 2015
הערות שוליים

↑  Matt Goldish, Spirit Possession in Judaism: Cases and Contexts from the Middle Ages to the Present, Wayne State University Press, 2003, עמ' 41
↑  Avner Falk, A Psychoanalytic History of the Jews, Fairleigh Dickinson Univ Press, 1996, עמ' 538
↑  Howard Schwartz, Tree of Souls:The Mythology of Judaism, Oxford University Press, 2004, עמ' 229-230
↑   עלי יסיף, מדריך להוצאת דיבוקים, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567972605171  GND: 4404370-3  LCCN: sh85040274 
ציור המתאר את הדבוק בקרב היהודים מאת האמן אפרים משה ליליין (1874-1925).
אליפות אירופה בכדורסל 2015

| --- | --- |

 תאריך התחלה:  5 בספטמבר 2015
 תאריך סיום:  20 בספטמבר 2015
 מספר משתתפות:  24
 מארחת:  צרפת צרפת   לטביה לטביה   גרמניה גרמניה   קרואטיה קרואטיה  
 זוכה:   ספרד
 סגנית:   ליטא
 השחקן המצטיין:  ספרד פאו גאסול
 מלך הסלים:  ספרד פאו גאסול  25.6 למשחק
 מלך הריבאונדים:  רוסיה אנדריי וורונטסביץ'  9.2 למשחק
 מלך האסיסטים:  ליטא מנטאס קלנייטיס  7.8 למשחק
 האתר הרשמי
 
 → 20132017 ←
 
אליפות אירופה בכדורסל 2015 המכונה יורובאסקט 2015, הייתה האליפות היבשתית ה-39 שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. באליפות השתתפו 24 נבחרות לאומיות בכדורסל ממדינות אירופה. משך הטורניר היה שבועיים, בתאריכים 5–20 בספטמבר 2015.
הטורניר היווה גם מוקדמות לטורניר הכדורסל של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). שתי העולות לגמר העפילו אוטומטית לטורניר, וחמש הנבחרות שמוקמו 3 עד 7 הבטיחו את השתתפותן בטורניר הקדם-אולימפי שיתקיים לפני האולימפיאדה.
המדינה המארחת

ב-18 בדצמבר 2011 נבחרה אוקראינה כמארחת הטורניר. קודם לכן נשקל לפצל את האירוח בין 4 מדינות שהגישו מועמדות משותפת, צרפת-גרמניה-איטליה-קרואטיה, אך אלו הסירו את מועמדותם ימים ספורים לפני הבחירה. בעקבות משבר אוקראינה הוחלט ב-14 ביוני 2014 לבטל את אירוח הטורניר באוקראינה. במכרז המחודש פיב"א אירופה הודיעה על שמונה מדינות שהגישו מועמדות לאירוח. צרפת, גרמניה, טורקיה, קרואטיה, לטביה, פינלנד, פולין וישראל. עד 27 באוגוסט 2014 הוגשו הצעות האירוח לחלק מהטורניר או כולו כולל מסמכים נלווים. ב-8 בספטמבר 2014 הוכרזו 5 ערים שיארחו את האליפות. שלב הבתים נערך בערים זאגרב בקרואטיה, ברלין בגרמניה, ריגה בלטביה ומונפלייה בצרפת. שלבי הגמר נערכו בעיר ליל בצרפת.
שלב המוקדמות

24 נבחרות אירופאיות חולקו בהגרלה ל-7 בתי מוקדמות בהם התקיימו מפגשים כפולים בשיטת בית-חוץ. כל בית הכיל 3–4 קבוצות ומשלב המוקדמות העפילו לטורניר 13 נבחרות נוספות לאלו שהעפילו מראש. הנבחרות שהעפילו מהמוקדמות הן 7 הנבחרות שהגיעו לראש טבלת הניצחונות של הבתים ו-6 הסגניות הטובות ביותר. בבית המוקדמות של נבחרת ישראל בכדורסל שיחקו גם מונטנגרו, הולנד ובולגריה. משחקי הבית של ישראל התקיימו בקפריסין עם נוכחות קהל דלילה בעקבות מבצע צוק איתן שגרם לחשש לאירוח אירועי ספורט בישראל.
הנבחרות המשתתפות

לטורניר העפילו הנבחרות הבאות: אוקראינה, צרפת, ספרד, סרביה, סלובניה, קרואטיה, ליטא, טורקיה, יוון ופינלנד, שהעפילו בשל השתתפות בגביע העולם בכדורסל 2014 בספרד. אסטוניה העפילה לאחר ניצחון בטורניר המקדים לשלב המוקדמות הרגיל שיועד לנבחרות שלא העפילו לאליפות אירופה בכדורסל 2013. בנוסף להן משלב המוקדמות העפילו לטורניר הנבחרות הבאות: בלגיה, ישראל, לטביה, בוסניה והרצגובינה, איסלנד, הולנד, פולין, גרמניה, מקדוניה, גאורגיה, איטליה, צ'כיה ורוסיה.
לשלב הראשון בטורניר נבחרו ארבע מדינות שכל אחת תארח את הבית שבה היא משתתפת. ארבע המדינות הן גרמניה, לטביה, צרפת וקרואטיה. בנוסף, ניתנה להן הזכות לבחור כל אחד נבחרת נוספת שתשחק בבית שלהם. גרמניה בחרה בטורקיה, צרפת בפינלנד, קרואטיה בסלובניה ולטביה באסטוניה. ב-8 בדצמבר 2014, נערכה באתר הנופש דיסנילנד פריז ההגרלה לחלוקת שאר הנבחרות בין ארבעת הבתים של השלב הראשון, (לאחר שקודם לכן דורגו בשש רמות איכות כדי לשבץ בכל בית נבחרות מכל רמות האיכות, נבחרת ישראל דורגה ברמת איכות חמישית הנמוכה יחסית). כל בית מורכב משש נבחרות. כדי לפשט את הטורניר ולצמצם את מספר המשחקים הוחלט בכינוס פיב"א אירופה כי החל מהאליפות ב-2015 לאחר שלב א' לא יתקיים שלב בתים שני שממנו מעפילים לשמינית הגמר אלא ארבע הנבחרות המדורגות ראשונות מכל בית יעפילו ישירות לשלב שמינית הגמר שיתקיים בליל שבצרפת. בשלב שמינית הגמר יתחרו בהצלבה ארבע הנבחרות המעפילות מבית א' עם המעפילות בית ב' והמעפילות מבית ג' עם המעפילות מבית ד'. המשחקים משלב שמינית הגמר ועד לגמר הם בשיטת ההכרעה (נוק-אאוט) כשהמנצחת בכל משחק מעפילה לשלב הבא. נבחרות שיגיעו לרבע הגמר ומעלה ישתתפו גם במשחקי דירוג למקומות 3–8 בטבלה הסופית.
נבחרות ליטא וספרד שהעפילו לגמר העפילו אוטומטית לטורניר האליפות האולימפית בכדורסל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). סרביה, צרפת, יוון איטליה וצ'כיה שדורגו בטורניר במקומות 3–7 העפילו לטורניר המוקדמות האולימפי העולמי בכדורסל ב-5 עד 11 ביולי 2016 (בו ישתתפו 18 נבחרות מרחבי העולם שיפוצלו ל-3 בתים) שמתוכו יעפילו עוד 3 נבחרות מהעולם (אחת מכל בית) לטורניר הכדורסל האולימפי באולימפיאדת ריו.
אולמות המשחקים

חמש ערים בארבע מדינות אירחו את הטורניר. ברלין בגרמניה, זאגרב בקרואטיה, ריגה בלטביה, מונפלייה וליל בצרפת.
| עיר מארחת (ושם האולם) | מקומות ישיבה | סיבוב |
| --- | --- | --- |
| ליל (אצטדיון פייר מורואה) | 27,000 | שלבי הכרעה |
| מונפלייה (פארק א סוויט ארנה) | 10,700 | שלב ראשון |
| זאגרב (ארנה זאגרב) | 16,500 | שלב ראשון |
| ברלין (מרצדס-בנץ ארנה) | 14,500 | שלב ראשון |
| ריגה (ארנה ריגה) | 12,500 | שלב ראשון |
שלב הבתים > בית א' (מונפלייה, צרפת)

| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | הפסדים | סלים> זכות | סלים> חובה | סלים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  צרפת | 10 | 5 | 5 | 0 | 407 | 335 | 72 |
|  ישראל | 8 | 5 | 3 | 2 | 375 | 384 | -9 |
|  פולין | 8 | 5 | 3 | 2 | 367 | 352 | 15 |
|  פינלנד | 7 | 5 | 2 | 3 | 387 | 392 | -5 |
|  רוסיה | 6 | 5 | 1 | 4 | 379 | 374 | 5 |
|  בוסניה והרצגובינה | 6 | 5 | 1 | 4 | 324 | 402 | -78 |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  פולין | 68 – 64 | בוסניה והרצגובינה   |
|  ישראל | 76 – 73 | רוסיה   |
|  צרפת | 97 – 87 | פינלנד   |
|  רוסיה | 79 – 82 | פולין   |
|  פינלנד | 66 – 79 | ישראל   |
|  צרפת | 81 – 54 | בוסניה והרצגובינה   |
|  פינלנד | 81 – 79 | רוסיה   |
|  ישראל | 84 – 86 | בוסניה והרצגובינה   |
|  צרפת | 69 – 66 | פולין   |
|  בוסניה והרצגובינה | 59 – 88 | פינלנד   |
|  פולין | 73 – 75 | ישראל   |
|  רוסיה | 67 – 74 | צרפת   |
|  פינלנד | 65 – 78 | פולין   |
|  בוסניה והרצגובינה | 61 – 81 | רוסיה   |
|  ישראל | 61 – 86 | צרפת   |
שלב הבתים > בית ב' (ברלין, גרמניה)

| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | הפסדים | סלים> זכות | סלים> חובה | סלים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  סרביה | 10 | 5 | 5 | 0 | 433 | 354 | 79 |
|  ספרד | 8 | 5 | 3 | 2 | 448 | 411 | 37 |
|  איטליה | 8 | 5 | 3 | 2 | 434 | 434 | 0 |
|  טורקיה | 8 | 5 | 3 | 2 | 429 | 459 | -30 |
|  גרמניה | 6 | 5 | 1 | 4 | 370 | 379 | -9 |
|  איסלנד | 5 | 5 | 0 | 5 | 368 | 445 | -77 |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  גרמניה | 71 – 65 | איסלנד   |
|  ספרד | 70 – 80 | סרביה   |
|  איטליה | 87 – 89 | טורקיה   |
|  סרביה | 68 – 66 | גרמניה   |
|  איסלנד | 64 – 71 | איטליה   |
|  טורקיה | 77 – 104 | ספרד   |
|  סרביה | 93 – 64 | איסלנד   |
|  גרמניה | 75 – 80 | טורקיה   |
|  ספרד | 98 – 105 | איטליה   |
|  טורקיה | 72 – 91 | סרביה   |
|  איטליה | 89 – 82 | גרמניה   |
|  איסלנד | 73 – 99 | ספרד   |
|  סרביה | 101 – 82 | איטליה   |
|  גרמניה | 76 – 77 | ספרד   |
|  טורקיה | 111 – 102 | איסלנד   |
שלב הבתים > בית ג' (זאגרב, קרואטיה)

| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | הפסדים | סלים> זכות | סלים> חובה | סלים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  יוון | 10 | 5 | 5 | 0 | 387 | 340 | 47 |
|  סלובניה | 8 | 5 | 3 | 2 | 367 | 356 | 11 |
|  קרואטיה | 8 | 5 | 3 | 2 | 359 | 343 | 16 |
|  גאורגיה | 7 | 5 | 2 | 3 | 369 | 364 | 5 |
|  מקדוניה | 6 | 5 | 1 | 4 | 324 | 381 | -57 |
|  הולנד | 6 | 5 | 1 | 4 | 355 | 377 | -22 |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  גאורגיה | 72 – 73 | הולנד   |
|  מקדוניה | 65 – 85 | יוון   |
|  קרואטיה | 80 – 73 | סלובניה   |
|  הולנד | 71 – 78 | מקדוניה   |
|  סלובניה | 79 – 68 | גאורגיה   |
|  יוון | 72 – 70 | קרואטיה   |
|  סלובניה | 81 – 74 | הולנד   |
|  גאורגיה | 68 – 79 | יוון   |
|  קרואטיה | 73 – 55 | מקדוניה   |
|  יוון | 83 – 72 | סלובניה   |
|  מקדוניה | 75 – 90 | גאורגיה   |
|  הולנד | 72 – 78 | קרואטיה   |
|  סלובניה | 62 – 51 | מקדוניה   |
|  גאורגיה | 71 – 58 | קרואטיה   |
|  יוון | 68 – 65 | הולנד   |
שלב הבתים > בית ד' (ריגה, לטביה)

| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | הפסדים | סלים> זכות | סלים> חובה | סלים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  ליטא | 9 | 5 | 4 | 1 | 360 | 336 | 24 |
|  לטביה | 8 | 5 | 3 | 2 | 348 | 339 | 9 |
|  צ'כיה | 8 | 5 | 3 | 2 | 370 | 342 | 28 |
|  בלגיה | 8 | 5 | 3 | 2 | 370 | 344 | 26 |
|  אסטוניה | 6 | 5 | 1 | 4 | 316 | 374 | -58 |
|  אוקראינה | 6 | 5 | 1 | 4 | 349 | 378 | -29 |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  צ'כיה | 80 – 57 | אסטוניה   |
|  בלגיה | 67 – 78 | לטביה   |
|  ליטא | 69 – 68 | אוקראינה   |
|  אסטוניה | 55 – 84 | בלגיה   |
|  לטביה | 49 – 68 | ליטא   |
|  אוקראינה | 64 – 78 | צ'כיה   |
|  ליטא | 74 – 76 | בלגיה   |
|  צ'כיה | 65 – 72 | לטביה   |
|  אוקראינה | 71 – 78 | אסטוניה   |
|  בלגיה | 64 – 66 | צ'כיה   |
|  לטביה | 74 – 75 | אוקראינה   |
|  אסטוניה | 62 – 64 | ליטא   |
|  אוקראינה | 71 – 79 | בלגיה   |
|  לטביה | 75 – 64 | אסטוניה   |
|  צ'כיה | 81 – 85 | ליטא   |
השלב השני > משחקי דירוג 5–8

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | חצי גמר דירוג | חצי גמר דירוג |  |  | מקום 7–8 | מקום 7–8 |

|  | 17 בספטמבר | 17 בספטמבר |  |  |  |  |
|  |   יוון | 97 |   |  |  |  |
|  |   לטביה | 90 |   |  |  |  |
|  |  |  |   |  |  |  |
|  |  |  |   |  | 18 בספטמבר | 18 בספטמבר |
|  |  |  |   |  |   לטביה | 70 |
|  |  |  |   |   |   צ'כיה | 97 |
|  |  |  |   |   |  |  |
|  | 17 בספטמבר | 17 בספטמבר |   |   |  |  |
|  |   צ'כיה | 70 |   |   |  |  |
|  |   איטליה | 85 |   |   |  |  |
דירוג סופי

| --- | --- |
: העפילה לטורניר הכדורסל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
: העפילה לטורניר הקדם-אולימפי
| מיקום | נבחרת |
| --- | --- |

1:  ספרד

2:  ליטא

3:  צרפת

4:  סרביה
5:  יוון
5:  איטליה

7:  צ'כיה
8:  לטביה
9:  קרואטיה
10:  ישראל
11:  פולין
12:  סלובניה
13:  בלגיה
14:  טורקיה
15:  גאורגיה
16:  פינלנד
17:  רוסיה
18:  גרמניה
19:  מקדוניה
20:  אסטוניה
21:  הולנד
22:  אוקראינה
23:  בוסניה והרצגובינה
24:  איסלנד
חמי דורון

נחמיה (חַמִי) דורון (נולד ב-16 באוקטובר 1956) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת שינוי בכנסת ה-16, ראש האופוזיציה בעיריית ראשון לציון, ראש הוועדה קרואה בטייבה וציר בקונגרס הציוני.
ביוגרפיה

חמי דורון נולד בראשון לציון ליואל ואסתר דורון. משפחת אמו הגיעה לראשון לציון בשנת 1906 ומאז נשארו רוב בני המשפחה ביישוב זה. למד בגימנסיה הריאלית ושירת בצה"ל במסגרת חיל החינוך. בעל תואר ראשון ותואר שני במשפטים מהמכללה למינהל. פועל כאיש עסקים, ובין היתר היה בעל משרד ביטוח בראשון לציון. מאז שנת 2012 פועל כעורך דין מן המניין, ועוסק בתחום המשפט המנהלי והציבורי, בתחום דיני השלטון המקומי. כיהן כחבר מועצת העיר ראשון לציון ברשימת "ראשון 2000" העצמאית בין השנים 2003-1993 ועמד בראש האופוזיציה קרוב ל-10 שנים. בתקופה זו שיתף פעולה עם חבר המועצה, דב צור, שלימים יבחר לראשות העיר בתמיכת דורון. ב-1994 שימש ציר בקונגרס הציוני וחבר בוועד הפועל הציוני.
היה חבר "מפלגת צומת". בבחירות לכנסת השתים עשרה מוקם במקום ה-14 ברשימה, ובבחירות לכנסת השלוש עשרה במקום העשירי ברשימה, אך לא נבחר לכנסת. נמנה עם המתפלגים ממפלגת צומת עם סיעת יעוד, ובהמשך הצטרף ל"מפלגת שינוי". לקראת בחירות לכנסת החמש עשרה מוקם במקום ה-14 ברשימת "שינוי" ולא נבחר לכנסת.
בבחירות לכנסת השש עשרה נבחר לכנסת מטעם "שינוי", ובעקבות זאת חדל לכהן כחבר מועצת ראשון לציון. הוא כיהן מטעם שינוי כסגן יושב ראש הכנסת. בסיעת "שינוי" נחשב בהשקפת עולמו באגף הימני של הסיעה. לאחר התפצלות הסיעה בראשית 2006, פרש יחד עם ח"כ אברהם פורז וח"כים נוספים שהקימו את מפלגת חץ. לאחר מספר ימים התפלג שוב, וביחד עם אליעזר זנדברג הקים סיעה שנקראה "הבית הלאומי", אשר התמזגה לאחר מכן לתוך סיעת הליכוד. חמי דורון הופיע במקום ה-117 הסמלי ברשימת הליכוד לבחירות לכנסת השבע עשרה. ב-2007 הקים את "תנועת הדרך הישר - תנועה למינהל תקין ברשויות", תנועה חוץ-פרלמנטרית שמטרתה להילחם בשחיתות בשלטון המקומי.
במהלך שנת 2008 הירצה ולימד במסגרת תוכנית מיוחדת המשותפת למשרד הפנים ולאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, להכשרת חברי מועצה. מטרת התוכנית הייתה להכשיר בדואים תושבי המועצה האזורית אבו בסמה כחברי ועדים מקומיים וכחברי מועצה.
ב-28 באוגוסט 2008 מונה על ידי שר הפנים מאיר שטרית ליו"ר הוועדה הקרואה בטייבה עקב התפטרותו של היו"ר הקודם שלמה טוויזר, שבתורו התמנה לתפקיד בשל הדחת ראש העירייה עבד אל-חכים חאג' יחיא על ידי שר הפנים רוני בר-און. במסגרת תפקיד זה, ניסה דורון לגבות ארנונה מכל תושבי העיר ועקב זה קיבל איומים על חייו. דורון לא הסתדר עם כונס הנכסים ובמאי 2009 ביקש כונס הנכסים לפטר גם את דורון ובעקבות שימוע במשרד הפנים הוא פוטר בספטמבר 2009.
ב-2008 התמודד בפריימריז לרשימת הליכוד בבחירות לכנסת השמונה עשרה והוצב במקום ה-58 ברשימה שזכתה ב-27 מנדטים. בבחירות לראשות עיריית ראשון לציון בשנת 2008 פעל דורון בתחילה עם דב צור, אולם לפני הבחירות התגלעה מחלוקת בין השניים ודורון פרש מפעילות פוליטית.
במהלך שנת 2012–2013 לימד דורון במסגרת המרכז ללימודים אקדמאיים באור יהודה, קורס "משפט עסקי" במסגרת בית הספר למנהל עסקים. כמו כן מרצה בתחום ניגוד העניינים לגופים ציבוריים וגופים שונים.
בשנת 2013 שב דורון לזירה בראשון לציון והתמודד מול ראש העיר המכהן, דב צור, על ראשות העיר. דורון טען שצור לא הוציא לפועל את המדיניות עליה הצהירו ולמענה פעלו ביחד במשך שנים במועצת העיר ביחד.
פניות לבג"ץ

בהיותו חבר מועצת עיריית ראשון לציון פנה מספר פעמים לבג"ץ כנגד פעולות של העירייה. בשנת 1997 פנה לבג"ץ כנגד מינוי סגן רביעי לראש עיריית ראשון לציון, מינוי שנעשה שבוע לפני שהחוק שאיפשר את המינוי נכנס לתוקפו, והביא לביטול המינוי. פנייה נוספת שלו לבג"ץ באותה שנה נמשכה על ידו בהמלצת השופטים. בשנת 1998 פנה לבג"ץ בעניין חלוקת כספי תמיכות ומשך את העתירה לאחר שהעירייה קבעה קריטריונים לחלוקת כספי תמיכות ונפסקו לזכותו הוצאות. בשנת 1999 עתר לבג"ץ ביחד עם דב צור כנגד ניסיון של העירייה להעניק ערבות להלוואה למחלקת הכדורסל של מכבי ראשון לציון שלא דרך מדיניות התמיכות הרגילה והצליח למנוע את הענקת הערבות. בשנת 2001 עתר כנגד העברת כספים לוועד עובדים בלא שנתמלאו התנאים הנדרשים לכך.
בשנת 2003 פנה לבג"ץ כנגד סעיף בחוק שהתיר ליו"ר ההסתדרות הכללית החדשה, והסתדרות העובדים הלאומית לכהן במקביל כחברי הכנסת, אך עתירתו נדחתה בנימוק שמדובר בעניינה של הכנסת ולא של בית המשפט.
פעילותו כחבר הכנסת

דורון שימש כסגן יושב ראש הכנסת וחבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה, בוועדת החוץ והביטחון, יו"ר ועדת המשנה לחקיקה ביטחונית, בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ובוועדה מיוחדת לבעיית העובדים הזרים. היה חבר בשדולות למנהל תקין ברשויות המקומיות, לקידום היחסים עם הקהילות הנוצריות בעולם, בשדולה לפורום מזרח התיכון של הכנסת ובשדולה למען איכות הסביבה. על פעילותו למען איכות הסביבה קיבל תעודת "יקיר הסביבה" מתנועת אדם טבע ודין בשנת 2005. כמו כן עמד בראש השדולה למען פארק אריאל שרון בכנסת. היה יו"ר אגודת הידידות הבין פרלמנטרית ישראל-תאילנד.
בין החוקים שהעביר חוק המחייב הקמת ועדת חינוך בכל עירייה, חוק המאפשר לחברי מועצת רשות מקומית לקבל תנאים מינימליים לפעילותם הציבורית, חוק האוסר התקשרות בין חבר מועצת עיר לעירייה בה כיהן, וכן חיוב סגני ראשי הרשות בהגשת הצהרת הון עם כניסתם לתפקיד ועם עזיבתם אותו.
יזם הצעת חוק שנועדה לאסור על בתי ספר להתנות את המשך לימודיו של תלמיד הסובל מהפרעת קשב בהסכמת הוריו לתת לו ריטלין אך הליכי החקיקה של הצעה זו לא הושלמו.
הערות שוליים

↑  אילן מרסיאנו, קואליציה מקרטעת - למרתון ההתנתקות, באתר ynet, 25 באוקטובר 2004
↑  חמי דורון מונה ליו"ר הוועדה הקרואה של טייבה, באתר וואלה, 28 באוגוסט 2008
↑  רענן בן צור, ראש מועצת טייבה מאוים - כי החליט לגבות מסים, באתר ynet, 25 בינואר 2009
↑  בג"ץ 8371/09 דורון נ' שר הפנים
↑  מיכאל פרי, חמי דורון נפגש עם מאיר ניצן, אתר לוקאל, 25 באוגוסט 2008
↑  אבי איצקוביץ', פצצה פוליטית: חמי דורון צפוי לרוץ מול דב צור, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 30 במאי 2013
↑  בג"ץ 5692/97 דורון נ' ראש עיריית ראשון לציון, ניתן ב־י"ב בכסלו תשנ"ח
↑  בג"ץ 3063/97 דורון נ' ראש עיריית ראשון לציון
↑  בג"ץ 1143/98 דורון נ' ראש עיריית ראשון לציון, ניתן ב־כ' באדר ב' התש"ס
↑  בג"ץ 6043/99 דורון נ' ניצן, ניתן ב־כ"ב בחשוון התש"ס
↑  בג"ץ 10087/01 דורון נ' ראש עיריית ראשון לציון, ניתן ב־כ"ה בסיון התשס"ב
↑  בג"ץ 10145/03 דורון נ' פרץ, ניתן ב־כ"ב בטבת תשס"ה
↑  איתי גל, מלחמתו של ח"כ חמי דורון בריטלין "המסמם את ילדינו", באתר ynet, 29 במרץ 2005
מיה בנגל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בנובמבר 1971 (בת 53) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  חגי מירום, מפלגת העבודה הישראלית, מעריב, אופיר פינס-פז, זהבה גלאון, משרד המשפטים 
 בן או בת זוג:  נירית אנדרמן 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  miabngl
 
מיה בנגל (נולדה ב-10 בנובמבר 1971) היא עיתונאית ישראלית, יועצת התקשורת של יאיר לפיד. שימשה כיועצת לשרת המשפטים ציפי לבני לנושאים מקצועיים, פוליטיים ותקשורתיים. ייעצה לארגוני זכויות אדם, בהם ארגון "שוברים שתיקה" וארגון "יש דין". היא מרצה לתקשורת פוליטית.
ביוגרפיה

בנגל נולדה בירושלים. את שירותה בצה"ל עשתה כקצינה בקורס למדריכות חי"ר בבית הספר למ"כים ומקצועות החי"ר. היא בוגרת האוניברסיטה העברית במשפטים.
עבדה כמאבטחת במשרד ראש הממשלה ולאחר מכן כמאבטחת במשרד המשפטים. את דרכה המקצועית החלה בשנת 1998 כעוזרת פרלמנטרית לחברי הכנסת חגי מרום ממפלגת העבודה, זהבה גלאון, יו"ר מפלגת מרצ, ואופיר פינס, מזכ"ל מפלגת העבודה. בהמשך שימשה בנגל כדוברת מפלגת העבודה בין השנים 2002–2003. לאחר חמש שנות עבודה פרלמנטרית, הצטרפה בנגל למקימי יוזמת ז'נבה כחברת צוות ויועצת תקשורת פנימית. בנגל ליוותה את יוזמת השלום במשך כשנתיים, שלאחריהן החלה את דרכה כעיתונאית והמשיכה להרצות על השלום בתקשורת הישראלית.
בין השנים 2005-2012 עבדה בעיתון "מעריב" בתקופתם של העורכים אמנון דנקנר, דורון גלעזר, רותי יובל, אבי משולם וניר חפץ. בנגל שימשה בתפקידי עריכה והייתה כתבת פוליטית בעיתון, לאחר כשנה בעיתון החלה לשמש גם כפרשנית פוליטית ומדינית. בשנת 2008, במקביל לעבודתה בעיתון מעריב, החלה להגיש את תוכנית האקטואליה הוותיקה "ערב חדש" לצד דן מרגלית. היא הייתה חלק מצוות ההגשה עד שנת 2011. עד שנת 2010, שידרה בנגל תוכנית הבוקר של רדיו 99FM יחד עם עמנואל רוזן ומאותה שנה החלה להגיש את תוכנית רדיו בימי שישי עם חיים יבין ותוכנית ערב ביחד עם בן כספית ברדיו ללא הפסקה.
בשנת 2012, כאשר נרכש עיתון מעריב על ידי שלמה בן צבי, התפטרה בנגל מתפקידה בעיתון. מיד עם עזיבתה הצטרפה בנגל לקמפיין הבחירות של מרצ כיועצת אסטרטגית תקשורתית. עם תום הבחירות והרכבת הממשלה ה-33 עברה בנגל לעבוד במשרד המשפטים בתפקיד יועצת בכירה לשרת המשפטים ציפי לבני. החל מ-2016 עבדה כיועצת התקשורתית של ארגונים למען זכויות אדם, ביניהם ארגון "שוברים שתיקה" וארגון "יש דין". החל משנת 2019 מרצה לתקשורת פוליטית.
בשנת 2021 סיפרה שהקימה מגמת תקשורת בתיכון החברתי בתל אביב והיא עומדת בראשה, במטרה להצמיח עיתונאים צעירים מחויבים, אך לאחר שנה עזבה את ההוראה בשל השכר הנמוך.
ב-2024 הצטרפה למפלגת "הדמוקרטים" כמנהלת מטה הסברה ודוברות.
בנגל מתגוררת בתל אביב עם בת זוגה, כתבת הקולנוע נירית אנדרמן. השתיים מגדלות ביחד את שני ילדיהן.
הערות שוליים

↑   סיון פלטין, "הלם לראות את השכר המעליב הזה. אני מרוויחה חמישית ממה שהרווחתי פעם", באתר TheMarker‏, 14 בדצמבר 2021
1 2  רתם איזק, "אהבתי ללמד, אבל המערכת מדכאת": המורים הצעירים שעזבו מהר את מערכת החינוך, באתר ynet, 19 בדצמבר 2024