שביתת עובדות הטקסטיל בניו יורק ב-1909
השביתה

ביוני 1909 שלחו מומחים למניעת שריפות מכתב להנהלת מפעל טריאנגל המתריע על ליקויי בטיחות במפעל. בספטמבר 1909, עובדות במפעל טריאנגל פתחו בשביתה בדרישה לשיפור תנאי הבטיחות, העבודה והשכר. ב-22 בנובמבר 1909, נקבעה פגישה בקופר יוניון, שם הצביעו חברי הסניף המקומי 25 של איגוד עובדי בגדי הנשים הבינלאומי בעד שביתה כללית בענף בסולידריות עם עובדות טריאנגל השובתות ובדרישה לשיפור התנאים גם ביתר המפעלים.
בפגישה השתתפה קלרה למליך, מהגרת יהודיה בת 23 ממזרח אירופה שעבדה במפעל הטקסטיל. למליך כבר הייתה חלק מהשביתה שפרצה ואף אושפזה בבית חולים לאחר שבריונים שכירים תקפו אותה במהלך משמרת שביתה. במהלך המפגש עלו דוברים גברים מטעם האיגוד ודיברו על הזהירות שיש לנקוט בהכרזת שביתה כללית של כלל עובדי תעשיית החולצות. לאחר כמה שעות נאומים, קמה למליך והכריזה ביידיש שהיא מעוניינת לאמר כמה מילים משלה. לאחר שעלתה לבמה - קראה ביידיש לנוכחים לפתוח בשביתה כללית ואמרה "אין לי עוד סבלנות לדבר. אני עוברת אנחנו יוצאים לשביתה כללית!" הכרזתה זכתה לקול תשואות הקהל.
ב-24 בנובמבר, פחות מיום אחד לאחר הכרזת השביתה, הצטרפו לשביתה כ-15,000 עובדות ממפעלי החולצות, ולמחרת עוד הצטרפו לשביתה. מספר השובתות בשיא השביתה מוערך ב-20-30 אלף, והשביתה נודעה בשם 'מרד ה-20 אלף'. רוב השובתות היו צעירות בגילאי שש עשרה עד עשרים וחמש. 75%-80% מהן היו מהגרות יהודיות ממזרח אירופה ו-6-10% היו מהגרים איטלקים.
השובתות מחו נגד שעות העבודה הארוכות ושכרן הנמוך. הן דרשו העלאה של 20 אחוז בשכר, שבוע עבודה בן 52 שעות, תשלום נוסף עבור שעות נוספות ושיפור תנאי הבטיחות במפעלים. מקס בלנק ויצחק האריס, בעלי מפעל טריאנגל, שכרו בריונים במטרה לתקוף את משמרות השביתה ואף שיחדו את המשטרה במטרה שתעצור את השובתות על עבירות קלות. בחודש הראשון של השביתה נעצרו 723 שובתות ו-19 נשלחו לעבודות כפיה.
השובתות זכו לאהדה מצד נשים רבות מהמעמד הגבוה בחברה הניו-יורקית, בייחוד בקרב פעילות התנועה לזכות הצבעה לנשים, לרבות נשים שהיו חברות במועדון האקלוסיבי קולון קלאב(אנ'), תמיכה מפתיעה שכן המועדון לא היה פתוח בפני יהודיות. נשות המעמד הגבוה שתמכו בשביתה כונו בלעג 'בריגדת החורפנים' (Mink brigade) וכללו בין היתר את אן טרייסי מורגן, בתו של ג'יי. פי. מורגן, ואלווה בלמונט, אשתו לשעבר של ויליאם קיסאם ואנדרבילט. בשנת 1908 החלה מורגן לארגן קבוצת נשים במסגרת ארגון הפדרציה הלאומית האזרחית(אנ'), אשר ביקש לחבר בין מעסיקים גדולים, ארגוני עובדים וצרכנים במטרה לשפר את תנאי העבודה. עם פרוץ השביתה, נשות 'בריגדת החורפנים' התחברו לנשים השובתות באמצעות ליגת איגודי הנשים, והצטרפו אליהן למשמרות השביתה. כאשר נשים אלו מהמעמד הבינוני החלו להיעצר לצד הפועלות, המעצרים הגיעו לעמוד הראשון של העיתונים - מה שלא קרה קודם לכן. בלמנוט שכרה את היפודרום ניו-יורק לצורך קיום עצרת תמיכה בעובדות השובתות, ונשים עשירות רבות תרמו למען קרן השביתה. עם זאת, חלק מהפעילות והעיתונים (כמו העיתון הסוציאליסטי The Call) מתחו גם ביקורת על הצביעות וההתנשאות מצד נשים עשירות שתמכו בשביתה.
בדצמבר 1909 יזמו בלנק והאריס הקמת התאחדות משותפת של בעלי המפעלים לצורך ניהול משא ומתן מול ארגון העובדים במטרה לסיים את השביתה, אולם ההצעה שהוצגה על ידי המפעלים לא הייתה מספקת והעובדות סירבו לסיים את השביתה. עם הזמן הנהלות המפעלים השונות החלו לחתום עם האיגוד על הסכמים נפרדים, לרבות הסכמה על ייציגות האיגוד. רבות מהדרישות של העובדות נענו, לרבות שכר טוב יותר, קיצור שעות עבודה ל-52 שעות בשבוע, מתן חופשות בתשלום אספקת כלי העבודה על ידי המפעלים,. ב-23 בפברואר נאלצו גם עובדות טריאנגל לסיים את השביתה לאחר שההנהלה הסכימה למתן תוספות שכר וקיצור שבוע העבודה - אך ללא הסכם עם האיגוד, וללא מענה לסוגיות הבטיחות החמורות שעלו במפעל.