stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לסנאט של ארצות הברית (2024)
רוד איילנד

הסנאטור הדמוקרטי המכהן שלדון וייטהאוס מתמודד בבחירות אלה לתקופת כהונתו הרביעית. הוא נבחר ב-2018 עם 61.4% מהקולות, באחת המדינות הליברליות והדמוקרטיות ביותר בארצות הברית. יריבתו הרפובליקנית היא פטרישיה מורגן, לשעבר מנהיג המיעוט בבית הנבחרים של רוד איילנד.
בעל זבוב (אל)

איור מתוך "מסעות ההלך" מאת ג'ון באניין.
"בעל זבוב", פסלו של יעקב דורצ'ין המוצג במוזיאון אילנה גור.
בעל זבוב הוא הצורה בה מופיע שמו של אל כנעני או פלשתי מספר פעמים בתנ"ך.
משמעות השם

הסברה המקובלת במחקר המודרני היא שהשם הוא שיבוש ל"בעל זבֻל", במטרה ללגלג ולגנות את הבעל. זבול משמעו נישא, כנזכר בתפילת שלמה בעת חנוכת המקדש: ”בָּנֹה בָנִיתִי בֵּית זְבֻל לָךְ מָכוֹן לְשִׁבְתְּךָ עוֹלָמִים” (ספר מלכים א', פרק ח', פסוק י"ג), ו"בהת זבל ימ" (בית זבֻל ים) מוזכר בשירת אוגרית. הרכיב זבול נזכר בשמות: זבולון (בן יעקב), זבול (שר העיר שכם בימי אבימלך בן גדעון), ואיזבל (אשת אחאב). בשירת אוגרית מוזכר הבעל כ"בעל זבל", וגם האלים ים, ירח ורשף התהדרו בתואר "זבול". השורש משמש גם כתואר ("כחתֿ זבלהמ" כלומר "כס נשיאותם") וכפועל ("יזבלני אישי" כלומר "ינַשאני אישי").
יש המשערים[דרוש מקור: מי?] כי היה זה אחד מכינוייו של האל הכנעני בעל, שפירושו 'המושל בזבובים'. סברה זו נתמכת בממצאי תכשיטי זבובים בעקרון[דרוש מקור][מפני ש...], אף כי דימוי פיסולי מקובל של האל היה במקומות אחרים על ידי פסלון של חיפושית זבל.[דרוש מקור][מפני ש...] היוונים עבדו אלים בשם דיאס אפומיוס (Δίας Απόμυιος, מבריח הזבובים) ומיאגרוס (או מיודס, כלומר "מבריח הזבובים"), שתפקידו היה להבריח את הזבובים בזמן הקרבת קרבנות חשובים.
המלבי"ם ורש"ר הירש סבורים כי הזבוב סימל את המוות והריקבון, ולכן כהני בעל זבוב היו מנבאים מי יחיה ומי ימות.
אזכורים בספרות עתיקה > במקרא

בעל זבוב מוזכר בתנ"ך שלוש פעמים בספר מלכים ב', פרק א'. המלך אחזיה בן אחאב נופל בעד השבכה בעלית ביתו שבשומרון ושולח שליחים לעקרון כדי לשאול את "בעל זבוב אלהי עקרון אם אחיה מחלי זה". מלאך אלהים קורא לאליהו התשבי לקום ולעצור את השליחים ולומר להם: "הַמִבְּלִי אֵין אֱלֹהִים בְּיִשְׂרָאֵל אַתֶּם הֹלְכִים לִדְרֹשׁ בְּבַעַל זְבוּב אֱלֹהֵי עֶקְרוֹן? וְלָכֵן כֹּה אָמַר ה', הַמִּטָּה אֲשֶׁר עָלִיתָ שָּׁם לֹא תֵרֵד מִמֶּנָּה כִּי מוֹת תָּמוּת". אחזיה מת בסוף הפרק ואחריו עולה למלוכה אחיו יהורם.
אזכורים בספרות עתיקה > בברית החדשה

יש מספר אזכורים לבעל זבוב גם בספרי הברית החדשה, על רקע מעשי גירוש השדים המיוחסים לישו. על-פי הבשורה על־פי מרקוס, פרק ג', פסוק 22: "בעל זבוב נכנס בו [בישו] ועל ידי שר השדים הוא מגרש את השדים". בסיפור המקביל על-פי הבשורה על־פי מתי, פרק י"ב, פסוק 24 נאמר כי "הפרושים כשמעם זאת [דברי ישו] אמרו זה אינו מגרש את השדים כי אם על ידי בעל זבוב שר השדים". סיפור מקביל מופיע גם בהבשורה על־פי לוקאס, פרק י"א. בכל המקרים גורס ישו כי לא ניתן לגרש את השטן על ידי השטן, אלא רק רוח אלוהים יכולה לגרש את השטן. אין ודאות כי בין הדמות המתוארת בתנ"ך וזו המתוארת בברית החדשה יש קשר. ייתכן כי השם "בעל זבוב" התייחס בתנ"ך לאל או לשיטת דיווינציה ממשית, ואילו כאן משמש כינוי גנאי או שיבוש מכוון של שם המכוון לבזות את אל השדים.
אזכורים בספרות עתיקה > בתלמוד

בתלמוד בבלי, מסכת שבת, דף פ"ג, עמוד ב' מוסברת עבודה זרה זו שהייתה נהוגה גם בקרב עובדי העבודה הזרה בתוך עם ישראל בימי המשבר שלאחר מות גדעון "דתניא 'וישימו להם בעל ברית לאלהים' - זה זבוב בעל עקרון, מלמד שכל אחד ואחד עשה דמות יראתו ומניחה בתוך כיסו, כיוון שזוכרה מוציאה מתוך כיסו ומחבקה ומנשקה".
בספרות ובתרבות

בעל זבוב נמנה בספרות הדתית הנוצרית כאחד משמותיו של השטן. שמו מוזכר כאחד השדים בגיהנום, כמו בספריהם של האוקולטיסטים יוהנס וירוס וסבסטיאן מיכאליס. ב"גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון 
זוכה בעל זבוב למעמד של כבוד כשני במעלה מבין המלאכים שנפלו. בעל זבוב מופיע גם ב"מסעות ההלך", ספרו האלגורי של ג'ון באניין שפורסם ב-1678.
בספרות המאוחרת יותר מופיע בעל זבוב כשם נרדף לשטן או לאחד משליחיו הבכירים. לעיתים, נעשה זיהוי מסוים או מיזוג בינו לבין דמויות של שדים ואלים קדמוניים אחרים, כמו ב"מגרש השדים" של ויליאם פיטר בלטי, בו ממוזגת דמותו בזו של אל הרוח האשורי-בבלי פזוזו. השם, בגרסתו האנגלית, הוא גם שמו של ספרו הנודע של ויליאם גולדינג, "בעל זבוב".
בעל זבוב מוזכר בשיר "Bohemian Rhapsody" של להקת Queen הבריטית.
ספרו הראשון של גאורג איבאנוביץ' גורדייף מתוך טרילוגיית "על הכל ומן הכל" נקרא "סיפורי בעל זבוב לנכדו", ובו הוא מתאר את תולדות האנושות בעבר ובהווה דרך נקודת מבטו ודמותו של בעל זבוב.
בסדרת האנימציה הקומית "חתולים מתפוצצים" מבית Netflix, שמה של אחת הדמויות הראשיות הוא בעל זבוב. מדובר בבת של השטן, שנשלחת מהגיהנום אל כדור הארץ במסווה של חתול.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה מקראית, קאסוטו, עמ' 288.
↑  שמואל אחיטוב, הכתב והמכתב, מוסד ביאליק, 2012, עמ' 331
↑  שמואל אחיטוב, אסתר אשל, לה' תימן ולאשרתו, יד יצחק בן־צבי והחברה לחקירת ארץ־ישראל ועתיקותיה, 2015, עמ' 137
↑  ב' מייזלר, למחקר השמות הפרטיים שבמקרא, לשוננו ט"ו, 1946, עמ' 39
↑  UT 129 שו' 8.
↑  UT 137 שו' 38, ובעוד מקומות.
↑  UT 129 שו' 8: "זבל ימ"
↑  UT 128 II שו' 4: "ירחֿ זבל"; UT Aqht III אחור שו' 31 וכן UT Aqht I שו' 164: "קרת זבל ירחֿ"
↑  UT 128 II שו' 6: "רשפ זבל"
↑  UT 137 שו' 24.
↑  צבי ושפרה רין, עלילות האלים: כל שירות אוגרית, פילדלפיה: ענבל, 1996, עמ' 77.
↑  ספר בראשית, פרק ל', פסוק כ'
↑  צבי ושפרה רין, עלילות האלים: כל שירות אוגרית, פילדלפיה: ענבל, 1996, עמ' 52.
↑  לפי פליני; מילון התנ"ך, יהושע שטיינברג.
↑  מלבי"ם, מלכים ב', א' ב'; רש"ר הירש, במדבר כ"ה ג'
↑  סיפורי בעל זבוב לנכדו - מאת ג"א גורדייף, תרגום דבורה דימנט, באתר הוצאת שוקן
| אלים במיתולוגיה הכנענית |
| --- | --- | --- |
| מפחרת האלים | אל (אל קונה ארץ) • אשרה • בעל־הדֻּ/הדד • ענת • עשתרת • דגן • אדון • בעלת גבל • בוהו • מוֹת • בעל פעור • ים • שמש • ירח  • כושר וחסיס • כושרות • רשף • חורון • קדש • אשמון • עשתר • כמוש • מלך • קוס • יהוה • שחר • שלם • צד • נכל ואב • שכמן ושנם • לויתן • תנין (אנ') • מלקרת • תנת • בעל חמון • פמי (אנ') • סכן • צדק (אנ') • מישור (אנ') • שלמן • גד • רפאים |  |
| אתרים מקודשים | מרום צפון • חכפת • כפתר • עשתרות • תותול |  |
| ספרוּת | שירה אוגריתית: עלילות בעל וענת ‧ עלילת אקהת ‧ עלילת כרת ‧ הולדת שחר ושלם ‧ חתונת ירח ונכל ‧ לחש עלילת האלים הנאבקים בנחש • כתבי סכניתן |  |
| פולחן | במות • מרזח • פסלים מצבות • מצבות נדר • בית אל • כס עשתרת • מקדש מגדול • תרפים • נסך וקטורת • מזבחות אבן ונחושת • קורבנות, זבחים, מנחות, זבח חלב, שלמים, כליל ועולות • העלאה באוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007376840805171  GND: 121233960  VIAF: 864248   WorldCat (עם VIAF): 864248 
"בעל זבוב", איור מתוך "מילון התופת" (Dictionnaire Infernal) מאת קולן דה פלאנסי (1863), העוסק בשדים ומזיקים.
ליהיא רז

ליהיא רז (נולדה ב-14 בספטמבר 2003) היא מתעמלת ישראלית, אלופת ישראל לשנת 2019 ו-2023, וזוכת מדליית הארד בתרגיל קרקע באליפות אירופה לשנת 2020. ייצגה את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020). ב-2021 נבחרת לרשימת "30Under30" של "פורבס ישראל". אלופת המכביה ה-21 ואלופת ישראל בקרב-רב לשנת 2022, בעלת מדליית זהב קבוצתית עם נבחרת ישראל במכביה ה-21, וזוכת במדליית הכסף בתרגיל הקרקע, בגביע העולם בקוטבוס (2025).
ביוגרפיה

רז נולדה בניו יורק להוריה הישראלים, תמי והשף ניצן רז. בגיל חודשיים הוריה חזרו עמה לישראל. היא גדלה ברמת השרון ובוגרת תיכון אלון.
רז החלה להתאמן בהתעמלות כשהייתה בת 6 במועדון מגוונים ברמת השרון תחת הדרכתה של מורן קלפנר.
קריירה > 2017

בשנת 2017, זכתה רז במדליית זהב במכביה העשרים בתרגיל הקרקע לגילאי נוער.
קריירה > 2018

בשנת 2018, זכתה רז במדליית כסף בתרגיל הקרקע ומדליית ארד בתרגיל הקפיצות באליפות ישראל לנוער. ב-23 ביוני, השתתפה בטורניר העפלה האירופאי לאולימפיאדת הנוער בואנוס איירס שנערך בבאקו, אזרבייג'ן. רז סיימה במקום ה-26 בקרב רב ולא העפילה לאולימפיאדת הנוער. בהמשך השנה בחודש אוגוסט השתתפה באליפות אירופה לנוער בה סיימה במקום ה-59 בתחרות הקרב רב.
קריירה > 2019

בשנת 2019 זכתה רז באליפות ישראל בקרב רב עם 46.350 נקודות. רז זכתה גם במדליות זהב במכשירים קרקע ומקבילים מדורגים ובמדליית כסף בשולחן קפיצות.
קריירה > 2020

באליפות אירופה 2020 אשר נערכה במרסין שבטורקיה, זכתה רז במדליית ארד בתרגיל הקרקע. רז הפכה למתעמלת הישראלית הראשונה שזוכה במדליה אירופית. רז עלתה לגמר מהמקום השישי הכללי עם ציון של 12.933 ובגמר סיימה עם ציון של 12.750 נקודות אשר העניק לה את המקום השלישי.
קריירה > 2021

באולימפיאדת טוקיו 2020, התחרתה רז במסגרת תחרות הקרב-רב וסיימה במקום ה-59 הכללי כאשר סיימה עם ציון של 50.399 נקודות בשקלול כל התרגילים; 13.899 בתרגיל הקפיצות, 11.700 בתרגיל המקבילים המדורגים, 12.066 בתרגיל הקורה, ו-12.400 בתרגיל הקרקע.
קריירה > 2022

במכביה ה-21 (יולי 2022), זכתה במדליית הזהב הקבוצתית עם נבחרת ישראל במדליית הזהב האישית, ובאליפות ישראל בקרב-רב לשנת 2022.
קריירה > 2023

ביולי 2023 זכתה באליפות ישראל בקרב רב עם 47.483 נקודות, כאשר גברה על נגה שליט ואמיליה בביץ'.
רז נבחרה להשתתף במשחקים האולימפיים פריז באוגוסט 2024 לאחר שהעפילה אליהם באליפות העולם בהתעמלות מכשירים לשנת 2023.
קריירה > 2024

באולימפיאדת פריז 2024, סיימה רז במקום ה-31 הכללי במוקדמות תחרות הקרב-רב (וה-25 בשקלול של שתי מתעמלות לכל מדינה) כאשר קיבלה ציון משוקלל של 51.632 נקודות; 13.666 בתרגיל הקפיצות, 12.833 בתרגיל המקבילים המדורגים, 12.300 בתרגיל הקורה ו-12.833 בתרגיל הקרקע.
קריירה > 2025

בפברואר 2025 זכתה רז במדליית הכסף בגביע העולם בקוטבוס בתרגיל הקרקע, בציון 12.93 נקודות. במקבילים הגיעה למקום השביעי.
הוקרה

ב-2021 נבחרת לרשימת "30Under30" של "פורבס ישראל".
רעמסס השני

ערך זה עוסק במלך מצרים במאה ה-13 לפנה"ס. אם התכוונתם לטנק מצרי, ראו .
רַעְמְסֵס הַשֵּׁנִי (1303 לפנה"ס - 1213 לפנה"ס, לפי הכרונולוגיה הנמוכה; 1337 לפנה"ס - 1247 לפנה"ס לפי הכרונולוגיה הגבוהה), היה פרעה ומלך מצרים בשנים 1213-1279 לפנה"ס, במשך כ-66 שנה. הוא היה המלך השלישי בשושלת ה-19, בנו של הפרעה סתי הראשון. היה נשוי ל-7 נשים מלכותיות והחזיק 200 פילגשים, מהן נולדו לו 96 בנים ו-60 בנות. הוא ידוע גם כאוזימנדיאס (Οσυμανδύας), שם הנובע מתעתיק יווני של שמו המלכותי.
פירוש שמו של רעמסס הוא: "האל רע ילד אותו", שמו המלכותי הרשמי היה: ״אוסרמע'תרע סתפנרע״ (במצרית: ״הצדק של האל רע חזק, נבחר האל רע״). כיום מכונה בספרות המחקר ההיסטורי-ארכאולוגי: "רעמסס הגדול" (באנגלית: "Ramses the Great"), כדי להבדילו מפרעונים אחרים בעלי השם רעמסס שכוחם הצבאי, אורך שלטונם וגודל ממלכתם היו קטנים בהרבה משלו. הוא נחשב לאחד הפרעונים החזקים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה של מצרים. רעמסס השני בנה את פר-רעמסס, עיר בירה חדשה בדלתא של הנילוס, שבשיא גדולתה אוכלוסייתה עמדה על כ-300,000 תושבים. הוא בנה מבנים ומונומנטים מפוארים רבים ברחבי הממלכה. בין החשובים שבהן ניתן למנות את מקדש הזיכרון המכונה ה"רעמסאום" במערב תבאי, מקדש האבן באבו סימבל, וקבר אחת מנשותיו הרבות, המלכה נפרתרי בעמק המלכות. לפי עדויות מסוימות, היו לו מעל למאתיים ילדים.
רעמסס נפטר בערך בגיל 90, גיל מאוד מבוגר בימים ההם.
זיהוי עם פרעה של יציאת מצרים

לפי אחת הדעות, רעמסס השני עשוי להיות הפרעה המדובר בסיפור יציאת מצרים - שכן לפי המקרא בני ישראל הועבדו בבניית 'עיר מסכנות' ששמה רעמסס, וייתכן שהיא נקראה על שם רעמסס הראשון או השני. חלק מהחוקרים מזהים אותו כפרעה המשעבד המוזכר בספר שמות בסיפור יציאת מצרים וחלק כפרעה שהומלך לאחר מות המשעבד ושלכאורה רדף אחר משה ושבטי ישראל לים סוף, ולכן לדעתם השעבוד הוא מימי סתי הראשון. הראשון לזהותו כך היה ההיסטוריון אוסביוס מקיסריה במאה ה-3 לספירה. לעומת זאת, חוקרים אחרים והמסורת המוסלמית מזהים את פרעה המקראי, בדמות בנו ויורשו של רעמסס ה-2, מרנפתח. ישנן גם דעות שונות מאוד בנושא תיארוך יציאת מצרים.
גופתו וקברו של רעמסס השני

במהלך החיפושים הגדולים בשנות ה-20 של המאה ה-20 בעמק המלכים, נמצא קברו במבנה גדול וריק. ההשערה היא שכל אוצרותיו שנקברו עמו נגנבו בידי שודדי קברים, ופאר הקבר הושחת בעקבות הצפות של נהר הנילוס. לאחר מציאת גופתו החנוטה (שמוצגת כיום במוזיאון המצרי בקהיר), ניתן לדעת שראשו היה גדול ואפו נשרי (לצד לסת בולטת), תיאורים שאינם מתוארים בשום כתב עתיק. הוא נפטר בסביבות גיל 90. ירש אותו בנו ה-13, פרעה מרנפתח. גופתו היא בגובה 1.73 מטר (גבוה מהמצרי הממוצע לזמנו) במשקל 78 ק"ג ובדיקת שערו העלתה כי היה אדמוני, דבר נדיר במצרים העתיקה שכן אדומי שיער נחשבו למקושרים לאל סת, אויבו של אוסיריס. הוצע כי למומיה של רעמסס השני כמו גם לאביו, סתי הראשון, ולבנו של רעמסס, מרנפתח, יש מאפיינים מזרח תיכוניים ברורים: גובה, אף נשרי, ופרצוף בעל מתאר אובלי צר ולסת בולטת. שערות המומיה שלו הכילו עדויות לצביעת השיער בחינה לחקות את הגוון המקורי של השיער. אבחון של המומיה העיד על דלקת מפרקים וטרשת עורקים. מחקר אחר הראה כי גבו היה עם דלקת חוליות מקשחת שגרמה לו ללכת כפוף בעשורים האחרונים של חייו. כפי הנראה סיבת מותו הייתה דלקת חריפה ביותר שהתפתחה בחניכיו בשל חוסר בהיגיינת פה בזמנו והותירה אותו עם מעט שיניים ועם חור בולט בסנטר, אולם מידע זה אינו מאושש דיו.
בתוך נחירי המומיה שלו נמצאו שרידי פלפל שחור ועצמות בעלי חיים קטנים שכנראה הוטמנו בעת החניטה כדי לשמר את צורת האף המקורית, כפי שהייתה בחייו.
ב-2 באפריל 2007 הוחזרה למצרים קווצת שיער של רעמסס השני שנגנבה בשנות ה-70 על ידי בנו של אחד מעוזרי המעבדה שהיו אחראים על ניתוח הממצאים ובדיקתם. לאחר מותו נקבר בעמק המלכים ומאוחר יותר הועבר לקבר מלוכה בו הוא התגלה בשנת 1881 והיום הוא מוצג במוזיאון המצרי בקהיר.
מוצאו של רעמסס

יש חוקרים מסוימים, לדוגמה פרופ' דייוויד רול הבריטי וד"ר רחלי שלומי-חן מהאוניברסיטה העברית, שמציעים כי אף על פי שהיוחסין של רעמסס השני בדורות שלפני סביו לא ברורים דיו, ייתכן כי עצם ההכרה שלו במלכי החיקסוס כפי שהיא מופיעה ברשימת המלכים מטורינו ובחגיגת 400 השנה לקבלת האל סת בידיהם בדלתא של הנילוס (אסטלת 400 השנים שלו), קביעת בירת ממלכתו בפר-רעמסס שבה התקיימה גם בירתם אווריס, כמו גם העובדה כי אביו וסבא-רבא שלו נקראו "סתי" כמו שמו של האל הראשי של החיקסוס (שבשל כך לא היה אהוד על מצרים מקומיים) יחד עם חיבתו של רעמסס לאלים כנעניים (קרא לסוסתו האהובה ולבתו הבכורה בינתענת על שם אלת המלחמה הכנענית ענת) ולצד מאפייניו הפיזיים שנראים לא שגרתיים לאדם מצרי (אף מעוקל ושיער חלק) מקימים אפשרות שמוצאו של רעמסס הוא בחלקו חיקסוסי, כלומר אבותיו הם משרידי החיקסוס שנשארו משועבדים בדלתא (בה נולד הוא ואף שני הדורות שלפניו) לאחר הכיבוש של יעחמס הראשון, והתבוללו עם השנים בחברה המצרית, תוך שמורשתם נשתמרה בדרך כלשהי עד ימיו שלו. מנגד יש הטוענים כי אסטלת 400 השנים מתייחסת לפרעה קדום יותר ששמו המלכותי הכיל את ההירוגליף של סת, לצד קנה סוף וצרעה (שמשמעותם היא "העליון ביותר") אך זה היה רק חלק משמו - ובאמצעות ספירת 400 שנים אחורה מייסוד האסטלה הנ"ל, מניחים שמוצא משפחתו של רעמסס השני היה מפכטינוברע (הוצע גם ששמו היה "פכנוברע"), פרעה קדום יותר ששלט ב-1640 לפנה"ס בזמן השושלת ה-17. בנוסף, יש הסבורים כי ציון 400 השנה באסטלה, מתייחס ליום חג לאל סת בזמן שלטונו של אב קדמון זה.
בתרבות

פסלו החרב של רעמסס השני ברעמסאום תואר בסונטה המפורסמת אוזימנדיאס של המשורר האנגלי פרסי ביש שלי. הסונטה נכתבה בשנת 1818, חמש שנים לפני שז'אן-פרנסואה שמפוליון פענח את כתב החרטומים, והשם "אוזימנדיאס", כמו גם תיאור הפסל, הסתמכו על ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס, ששיבש ביוונית את שמו המלכותי הרשמי של רעמסס השני ״אוסר-מאעת-רע סתפ-אנ-רע".
בשנת 1998 יצא סרט ההנפשה "נסיך מצרים", שם מופיעה דמותו של רעמסס בתפקיד מרכזי, בדומה לסיפור התנ"כי. בשנת 2024 הופיעה דמותו בסדרה בת שלושה חלקים שעלתה בנטפליקס, "התורה כולה: סיפורו של משה".
הנצחה

על שמו קרויה אחת מתחנות הרכבת המרכזיות והחשובות בקהיר, "תחנת רעמסס".
לקריאה נוספת

Rice, Michael (1999). Who's Who in Ancient Egypt. Routledge. ISBN 0415154480.
ז'ול איזאק

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1877 רן,צרפת (הרפובליקה הצרפתית השלישית) 
 פטירה:  5 בספטמבר 1963 (בגיל 85) אקס-אן-פרובאנס, צרפת (הרפובליקה הצרפתית החמישית) 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון לקנאל 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 תקופת הפעילות:  מ-1900
 
ז'ול מרקס איזאק (בצרפתית:Jules Marx Isaac,‏ 18 בנובמבר 1877 - 5 בספטמבר 1963) היה היסטוריון יהודי צרפתי. הוא המשיך את עבודתו של אלבר מאלה בחיבור ספרי ההיסטוריה לבתי הספר התיכונים בצרפת, הידועים בשם "מאלה-איזאק". ז'ול איזאק התבלט גם כחלוץ הארגון לידידות יהודית-נוצרית Amitiés judéo-chrétiennes במיוחד בזכות ספרו "ישו וישראל" והשתתפותו הפעילה בעבודות ועידת זליסברג.
קורות חייו > ילדות וצעירות

איזאק נולד ב-1877 בעיר רן, שבה התיישב אביו, אדוארד מרקס איזאק, איש צבא יהודי צרפתי מחבל לורן שבחר לעבור לחבל ברטניה בצרפת עקבות ההנסיגה מאלזס-לורן במלחמת פרוסיה-צרפת ב-1870–1871.
.
איזאק גדל כילד שלישי מבין שלושת ילדיה של משפחה יהודית שנקשרה לצרפת . שם אמו, ילידת שטרסבורג, היה מטילד-לאוני לבית מאסנבך.סבו מצד האב אליאס איזאק שירת כמש"ק ברגימנט תותחנים בגרנד ארמה. האב, מרקס איזאק, (1891-1829) סיים קריירה צבאית עם דרגת לוטננט קולונל ועוטר באות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת קצין.
. גם דודו, ויקטור-מרקס איזאק היה לקפטן בצבא ועוטר באות לגיון הכבוד.
אחרי שבגיל 13 תוך כמה חדשים התייתם משני הוריו זה אחר זה, נשלח איזאק לתיכון-פנימייה "לקנאל" בסו, מאוחר יותר עבר לתיכון "אנרי הרביעי" בפריז, בו לימד פילוסופיה אנרי ברגסון
לאחר מכן איזאק למד היסטוריה באוניברסיטת סורבון אצל לנגלואה וסגניובוס, אך נהנה במיוחד מהרצאותיהם של פוסטל דה קולאנז' ושל ארנסט לאוויס שהרשים אותו בכושרו הרטורי.
קורות חייו > שארל פגי ופרשת דרייפוס

בגיל שלוש עשרה בתיכון "לקנאל" הכיר איזאק לראשונה את שארל פגי שהפך כעבור שש שנים לידיד קרוב ומנטור לאורך שנים ארוכות עד למותו של פגי ב-1914 במלחמת העולם הראשונה. איזאק השתתף בהקמת כתב העת הסוציאליסטי-ליברלי של פגי, Cahiers de la Quinzaine (מחברות השבועיים). שניהם פעלו כצוות למען "הפיוס בין היהודים לנוצרים". ביחד הצטרפו למחנה פרו-דרייפוס ונאבקו באנטישמיות
איזאק תמך בדרייפוס לא בגלל סולידריות יהודית אלא בגין "אהבתו העמוקה לתכונות המשחררות של האמת".
קורות חייו > פעילותו ההומניסטית ובתחום החינוך

ב-1902 קיבל איזאק את ההסמכה להוראת היסטוריה. באותה שנה התחתן עם לור אטינגהאוזן (ילידת פריז 1878). הוא לימד היסטוריה בבתי ספר תיכון בניס (תיכון "מאסנה"), אחר כך בסנס (מחוז יון), בסנט אטיין ובליון. ארנסט לאוויס הציג אותו בפני ההוצאה לאור אשט שפרסמה את ספרי הלימוד להיסטוריה של אלבר מאלה. על איזאק הוטל לערוך בהתחלה את ספרי העזר לבגרות. בהמשך התמנה כמורה בתיכון לואי הגדול בפריז, אחר כך בתיכון סן לואי.
קורות חייו > פעילותו ההומניסטית ובתחום החינוך > ספרי הלימוד Isaac-Malet

בימי מלחמת העולם הראשונה אלבר מאלה נהרג בחזית בארטואה ב-1915 . ז'ול איזאק עצמו שרד לשלושים ושלושה חודשי מלחמת חפירות ונפצע פציעה מסובכת בקרבות בוורדן.
הוא הרחיב בהמשך את השתתפותו בעריכת ספרי הלימוד מהסדרה של מאלה. אחרי מותו של מאלה, החל מ-1923 ניהל איזאק את גרסתם החדשה המותאמת לדרישות החדשות של משרד החינוך.
ספרי ההיסטוריה מאלה-איזאק התאפיינו בהבלטת עובדותו חברתיות, כלכליות ותרבותיות, קפידה ובהירות בהצגת הדברים. ישה מאמץ להציג בצורה ברורה את השתלשולת האירועים ולהעמיד לרשות התלמידים טקסטים חשובים להבנתם ותמונות של השחקנים הראשיים.
איזאק היה פעיל בליגה לזכויות האדם והאזרח ואחר כך בוועד ההתראה של האקדמאים האנטיפאשיסטים.
הוא התגייס למען שיפור ההבנה בין צרפתים לגרמנים ודגל בשינוי תוכן ספרי הלימוד.
ב-1936 התמנה כמפקח כללי של החינוך הציבורי.
קורות חייו > שנות השואה

ב-1940 בגיל 63 פוטר ממשרתו על סמך חוק מעמד היהודים, התקנון המפלה נגד היהודים שאומץ על ידי ממשל וישי הפרו-נאצי. ב-13 בנובמבר 1942 הצהיר שר החינוך, חבר האקדמיה אבל בונאר בעיתון "גרנגואר" ש"לא היה ייתכן שהצעירים הצרפתים ילמדו את ההיסטוריה של צרפת מאיזאק אחד".
איזאק נמלט מפריז הכבושה אל ה"אזור החופשי" של צרפת שבשליטת משטר וישי, קודם לאקס-אן-פרובאנס ואחרי שבנובמבר 1942 פלשו הגרמנים לאזור זה, התתישב בלה שמבון-סור-ליניון במחוז  אוט לואר אצל בנו הבכור, דניאל איזאק, שהיה מורה במכללת סוונול, ושהזדרז להימלט לספרד. אז עבר לגור אצל בתו, ז'וליאט בודוויל וחתנו, רובר בודוויל, שעבד במרכז של סוכנות החדשות האוואס בוישי.
מכיוון שהשניים היו מעורבים ברשת מחתרתית, הם נעצרו על ידי הגסטפו ב-7 באוקטובר 1943 בריום. כך גם אשתו, לור ובנם הצעיר, הצייר ז'אן-קלוד איזאק-ז'אנה (יליד 1918) וב-28 באוקטובר 1943 בטרנספורט 61 נשלחו למחנה הריכוז דראנסי ואחר כך הנשים הובלו לאושוויץ, שם נרצחו, בעוד שרובר בודוויל והבן של איזאק שנשלחו למחנה הריכוז דורה-מיטלבאו בגרמניה. ז'אן קלוד הצליח לברוח מדורה ולהינצל, בעוד שגיסו, בודוויל, נספה במחנה ברגן-בלזן.
קורות חייו > פעילותו אחרי השחרור

אחרי השחרור ב-1944, ב-1945 ז'ול איזאק הוחזר לתפקיד מפקח כללי לשם כבוד של משרד החינות,
בעת ימי המסתור ב-1941–1942 כתב איזאק את ספרו Les Oligarques. Essai d’histoire partiale (האוליגרכים. מסה היסטורית חלקית) שאותו פרסם ב-1945 בהוצאת מינווי (Minuit) בשם העט ז'וניוס.
הספר דן באוליגרכים באתונה העתיקה, ביתר דיוק במשטר "שלושים הטירנים", דיקטטורה קולקטיבית שהוקמה ב-404 לפנה"ס על חורבות הדמוקרטיה האתונאית שהובסה צבאית ובתמיכת הצד המנצח, הספרטנים. הספר כולל רמיזות להקשר שבו נכתב, כשמשטר וישי הושכן בעקבות התבוסה של צרפת על ידי גרמניה הנאצית, ושיתף פעולה עם המעצמה הכובשת. במהלך שיתפו אז פעולה אויבי הדמוקרטיה מבפנים, שאיזאק משווה אותם לאוליגרכים האתונאים, ושציפו מזמן להזדמנות כזאת.
קורות חייו > הוקעת האנטישמיות ממקור נוצרי ומאמציו לפיוס יהודי-נוצרי

איזאק השקיע מאמצים רבים לחיפוש אחרי מקורות האנטישמיות.
עדיין בזמן המלחמה הוא כתב את הספר "ישו וישראל" שאותו פרסם גם כן אחרי השחרור.
כמו כן השפיע על רוחן של ועידת זליסברג בשווייץ ושל מסקנותיה.
לצד אדמון פלג ואחרים, היה ב-1947 מייסד ופעיל של ה"ארגון הידידות היהודית-נוצרית של צרפת" Amitié Judéo-Chrétienne de France.
השתדל להיאבק במקורות הנוצריים של השנאה, אשר, אם לא היו היחידים, הם נראו לו העמוקים והאיתנים ביותר, עדיין במחצית השנייה של המאה ה-20.

רעיונו העיקרי היה לעודד את מימוש הטבע היהודי העמוק של הנצרות העתיקה. בוועידת זליסברג הציע יחד עם הרב הראשי יעקב קפלן תוכנית בשמונה עשרה סעיפים לשינוי הלימודים הנוצריים בנוגע לעם היהודי.
איזאק נאבק ללא הרף נגד מה שקרה "לימוד הזלזול" והוקיע את מאות שנות ההטפה ששכנעה את הנוצרים ב"פרפידיה" (בשתי המשמעויות של המילה - חוסר אמונה וצביעות) ובאופיים ה"שטני" של היהודים והדגיש את הקשר בין מעשי האנטישמיות הנוצרית לאנטישמיות ההיטלראית.
ב-16 באוקטובר 1949 בהשתתפו בקבלת קהל אצל האפיפיור פיוס השנים עשר ביקש איזאק את שינוי התפילה הקתולית מיום שישי הקדוש שכללה את המשפט "Oremus et pro perfidis Judaeis" (במובן העכשווי - נתפלל גם עבור היהודים הצבועים)
ב-1959 עוד לפני כינוס ועידת הוותיקן השנייה הורה האפיפיור יוחנן העשרים ושניים לבטל את חלק פוגעני זה מנוסח התפילה.
ב-13 ביוני 1960 התקבל איזאק אצל יוחנן העשרים ושניים ומסר לו תיק שכלל תוכנית לשינויים בלימודים הנוצריים ביחס לעם ישראל, דוגמה לשל מיתוס אידאולוגי (הפתזרות עם ישראל, עונש מאלוהים), קטעים מהקתכיזם של ועידת טרנטו שבו נטען שההאשמה ב"רצח אל" מנוגדת למסורת הבריאה של הכנסייה.
איזאק קישר יחסי ידידות עם האפיפיור הזה שהשפיע על עריכת ההצהרה על הדתות הלא נוצריות נוסטרה אטאטה Nostra Ætate, שאושרה ב-1965 על ידי ועידת הוותיקן השנייה.
ז'ול איזאק נפטר ב־5 בספטמבר 1963 באקס-אן-פרובאנס והובא לקבורה כעבור חמישה ימים בבית הקברות מונפרנאס בגוש 30.
פרסים ואותות הוקרה

6 בינואר 1956 - במלון לוטסיה התקיים טקס שבו קיבל ז'ול איזאק את"פרס האחווה" מטעם התנועה נגד הגזענות, נגד האנטישמיות ולמען השלום" MRAP (המכונה כיום "התנועה נגד הגזענות ולמען הידידיות בין העמים")
ההחלטה הושפעה על ידי ההד הרב שעוררו ספריו של איזאק "ישו וישראל" ו"לידת האנטישמיות".
הנצחה

נקראו על שמו:
טיילת (Promenade) בפריז, שדרה (Avenue) באקס-אן-פרובנס ורחוב במרסיי
2023 - דרך ז'ול איזאק (Allée Jules Isaac) בעיר ניס, בטיילת פאיון, ממול לתיכון מאסנה שבו למד ב-1902
שני בתי ספר יסודיים, בערים רן ואקס-אן-פרובאנס (ברח' ז'ול איזאק)
מרכז תרבות בקלרמון-פראן
4 בספטמבר 2023 - הדואר הצרפתי הנפיק בול לזכרו של איזאק במלאת ששים שנה למותו
ספרים

Cours d'histoire Malet-Isaac, en 7 volumes, 1923-1930
(הקורס להיסטוריה מאלה-איזאק, בשבעה כרכים, 1930-1923)
Paradoxe sur la science homicide et autres hérésies, Rieder, 1936
(הפרדוקס על המדע הרוצח בני אדם וכפירות אחרות)
Junius, Les Oligarques. Essai d’histoire partiale, Paris Les éditions de Minuit, 1945 ;
(פורסמה לראשונה בשם העט ז'וניוס: האוליגרכים, מסה היסטורית חלקית - פורסמה מחדש ב-1989 תחת שמו האמיתי של ז'ול איזאק, בהוצאת קלמן-לוי, עם פתח דבר מאת פסקל אורי
Jésus et Israël, 1948 (ישו וישראל)
Genèse de l'antisémitisme, essai historique, Paris : Callmann-Lévy, 1956
(לידת האנטישמיות, מסה היסטורית)
פורסם במהדורה חדשה ב-1985, באוסף "אגורה" וב-1998 (באוסף 10–18)
L'antisémitisme a-t-il des racines chrétiennes ?, Paris : Fasquelle, 1960
(יש לאנטישמיות שרשים נוצריים ?)
Expérience de ma vie, Péguy, 1960 (ניסיון חיי, פגי)
L'Enseignement du mépris, 1962 (לימוד הזלזול)
לקריאה נוספת

Andre Kaspi - Jules Isaac, Plon, Paris 2002
הערות שוליים

↑  תעודת לידה בארכיון עיריית רן
↑  באתר הגניאלוגי geni
↑  באתר לאונור לתרבות
↑  אתר לאונור לתרבות
↑  אתר לאונור ממשלתי לתרבות
↑  סרטון שבו דיבר איזאק על פגי, 15 ביולי 1959
↑  בעיתון לה פיגרו- על פגי והקשר בין יהודים לנוצרים בצרפת
↑  Judith Rice Jules Isaac and Pope Benedict XVI
↑  צוטט על ידי מישל וינוק ב"La France et les Juifs, Seuil, coll. « Histoire »,  עמ' 221
↑  ביוגרפיה של רובר בודוויל
↑  הקדמה ל"L'Antisémitisme a-t-il des racines chrétiennes ? - יש לאנטישמיות שורשים נוצריים? שפרסם כנספח לספרו "L'Enseignement du mépris - "הטפת הזלזול", מהדורה ראשונה בהוצאת פאקל, 1960, הוצאת גראסה 2004
1 2  פרנסין קופמן "השלכות הפולמוס סביב רב המכר הצרפתי הראשון בספרות השואהLes enjeux de la polémique autour du premier best-seller français de la littérature de la Shoah » Revue d'Histoire de la Shoah' גיליון 176, ספטמבר-דצמבר 2002 עמ' 68-96
↑  באתר ouest france
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263016905171  PLWABN: 9810670975105606  BIBSYS: 97034768  BnF: cb11908276k (data)  CANTIC: a10946767  GND: 124279449  ICCU: SBLV015366  ISNI: 0000 0001 0862 430X  LCCN: n81009780  NKC: mzk2015863632  NTA: 073761974  SUDOC: 027298361  Trove: 876749  VIAF: 2472104   WorldCat (עם VIAF): 2472104 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ז'ול איזאק".