בקרת אש ימית
מערכת בקרת אש ימית > מלחמת העולם השנייה

במהלך חיי השירות הארוכים שלהם, עוקבי הטווח עודכנו לעיתים קרובות ככל שהטכנולוגיה מתקדמת, ובמלחמת העולם השנייה הם היו חלק קריטי ממערכת בקרת אש משולבת. שילוב המכ"ם במערכת בקרת האש בתחילת מלחמת העולם השנייה סיפק לספינות את היכולת לבצע פעולות ירי יעילות לטווח ארוך במזג אוויר גרוע ובלילה. למערכות בקרת אש של חיל הים האמריקני, ראה מערכות בקרת אש של תותחים לספינות.
השימוש בירי מבוקר מכוון, יחד עם מחשב בקרת האש, הוציא את השליטה על הנחיית התותח מהצריחים הבודדים למיקום מרכזי; אם כי מוצבי תותחים בודדים וצריחים מרובי-תותחים נשמרת בהם אפשרות שליטה מקומית כאשר נזקי קרב מגבילים העברת מידע של מכוון (אלה יהיו גרסאות פשוטות יותר המכונות "טבלאות צריחים" בצי המלכותי). תותחים יכולים לירות במטחים מתוכננים, כאשר כל תותח נותן מסלול מעט שונה. פיזור הירי שנגרם על ידי הבדלים בין תותחים בודדים, קליעים בודדים, רצפי זמן הצתת אבקה ועיוות חולף של מבנה הספינה משפיעים בצורה בלתי רצויה על דיוק הירי בטווחי העסקה ימיים טיפוסיים. למכוונים גבוהים, המותקנים במבנה העילי של הספינה הייתה ראות טובה יותר של האויב מאשר כוונת אשר מותקנת על גבי הצריח, והצוות שהפעיל את המכוונים היה מרוחק מהקול וההלם של התותחים. המכוונים של התותחים היו בראש ובראשונה בחשיבותם עבור מערכת בקרת האש, וקצוות מודדי הטווח האופטיים שלהם בלטו מצידיהם, והעניקו להם מראה ייחודי.
גורמים בליסטיים בלתי מדודים ובלתי נשלטים, כמו טמפרטורת בגובה רב, לחות, לחץ ברומטרי, כיוון רוח ומהירות, דרשו התאמה סופית באמצעות התבוננות במיקום נפילת הירייה. מדידת טווח ראייה (של מטרה וגם של נתזי מים מנפילות הפגז) היה קשה לפני זמינות המכ"ם. הבריטים העדיפו מודד טווח על ידי חפיפה (אנ') בעוד שהגרמנים העדיפו את הסוג הסטריאוסקופי. הסוג הראשון היו מסוגל פחות לטווח על מטרה לא ברורה, אך קל יותר למפעיל לאורך תקופת שימוש ארוכה, הסוג השני הופך בתכונותיו.
גם צוללות צוידו במחשבי בקרת אש מאותן סיבות, אך הבעיה שלהן הייתה בולטת אף יותר; ב"ירייה" טיפוסית, ייקח לטורפדו דקה עד שתיים להגיע ליעדו. חישוב ה"נקודת עתיד" הנכונה בהתחשב בתנועה היחסית של שני הכלים היה קשה מאוד, ולכן בצוללות נוספו מחשבי נתונים ירי טורפדו כדי לשפר באופן דרמטי את מהירות החישובים הללו.
בספינה בריטית טיפוסית למלחמת העולם השנייה מערכת בקרת האש חיברה את צריחי התותחים הבודדים למגדל המכוון (שם היו מכשירי הראייה) והמחשב האנלוגי בלב הספינה. במגדל המכוון, מפעילים צודדו את הטלסקופים שלהם לעבר הכיוון של המטרה; טלסקופ אחד מדד גובה והשני כיוון. טלסקופים של מודדי טווח על מתקן נפרד מדדו את המרחק למטרה. מדידות אלה הומרו על ידי טבלת בקרת האש לכיוון והגבהה עבור ירי של התותחים על המטרה. בצריחים, צוותות מפעילי התותחים התאימו את הגובה של התותחים שלהם כך שיתאים למחוון לגובה המשודר משולחן טבלת בקרת האש יחד עם אותו הנתון עבור הכיוון. כאשר התותחים היו על נתוני המטרה כולם קיבלו פקודת ירי.
אפילו עם מיכון רב של התהליך, הוא עדיין דרש אלמנט אנושי גדול; תחנת שידור נתוני הירי (החדר ששיכן את שולחן דרייר) עבור התותחים הראשיים של אה"מ הוד הייתה מאוישת על ידי 27 אנשי צוות.
המכוונים לא היו מוגנים במידה רבה מאש האויב. היה קשה לשים משקל רב של שריון כל כך גבוה על הספינה, וגם אם השריון אכן יעצור ירייה, כנראה שהפגיעה לבדה תגרום להרס או לכל הפחות ליציאה מאיפוס של המכשירים מהפילוס שלהם. שריון קל יותר, אשר מספיק כדי להגן מפני פגזים ורסיסים קטנים יותר מפגיעות בחלקים אחרים של הספינה היו הגבול של המיגון שניתן היה לבצע במכוון.
הביצועים של המחשב האנלוגי היו מרשימים. ספינת הקרב USS צפון קרולינה במהלך ניסוי ב-1945 הצליחה לשמור על פתרון ירי מדויק על מטרה במהלך סדרה של פניות במהירות גבוהה. זה יתרון גדול לספינת מלחמה להיות מסוגלת לתמרן תוך כדי העסקת המטרה.
העסקות לילה ימיות לטווחים ארוכים הפכו לאפשריות כאשר ניתן היה להזין נתוני מכ"ם לעוקב הטווח. היעילות של שילוב זה הוכחה בנובמבר 1942 בקרב השלישי על האי סאבו כאשר USS וושינגטון העסיקה את ספינת הקרב היפנית Kirishima בטווח של 8,400 יארד (7.7 קילומטרים) בלילה. קירישימה הוצתה, ספגה מספר פיצוצים, והצוות שלה הטביעה על ידי פתיחת שסתומי הצפה. היא נפגעה על ידי לפחות תשעה קליעים של 16 אינץ' (410 מילימטרים) מתוך 75 אשר נורו (שיעור פגיעה של 12%). ההריסות של קירישימה התגלו ב-1992 והראו שכל קטע החרטום של הספינה חסר. היפנים במהלך מלחמת העולם השנייה לא פיתחו מכ"ם או בקרת אש אוטומטית לרמת הצי האמריקאי והיו בעמדת נחיתות משמעותית.