stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בערבות הנגב (ציור)
תיאור

את הציור "בערבות הנגב" יצר מרדכי ארדון במחצית הראשונה של שנות ה-50 של המאה ה-20. באותה תקופה יצר האמן כמה עבודות שהתייחסו אל מאורעות מלחמת העצמאות ובהן "חירבת חיזעה" (1953), "לנופלים" (1956-1954) ו"הו, האב נאנה" (1955). גם ציור זה, העושה שימוש בכותרת "בערבות הנגב", עשוי להצביע על השפעת מלחמה זו. בין השימושים הבולטים בכותרת זו באותה עת היו מחזהו של יגאל מוסינזון, "בערבות הנגב" (1949), שזכה להצלחה רבה בישראל בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 והשיר "בערבות הנגב" (1948) בביצוע יפה ירקוני. אלו היו יכולים להשפיע על ארדון בבחירת השם והנושא.
הציור מציג נוף מדברי כהה שבו נמצאים נחש וגולגולת של פר. ארדון מבטל בציור את השימוש בפרספקטיבה או באמצעים אחרים לתיאור תלת-ממדי: הנחש מתואר במבט מלמעלה ואילו הגולגולת במבט חזיתי. מאחור מתוארת צורה בהירה, שחלקה העליון מוקף באזור אדום. חלקו העליון של הציור מוקדש לתיאור של שמים חומים-אדמדמים ובהם שמש, המתוארת כצורה גאומטרית קטומה. ארדון הדגיש בציור את משיכות המכחול היוצרות אימפסטו (חומריות) עבה. הצרוף של האווירה הקודרת עם משיכות המכחול מזכיר את השפעות הגישה הסמלית שביצירות פאול קלה, אחד מוריו של ארדון.
תיאור הנוף והאדמה היווה נושא שגור ביצירתו של האמן. במאמר משנת 1949, המוקדש לתלמידו עזריה (ג'ימי) מַריַמצִ'יק שנפל במלחמת העצמאות, כותב ארדון כי הצייר הוא כמי שמהלך על "אדמה-של-מטה", אך יצירתו עשויה להובילו אל "עולם של מעלה". "אין לצייר סתם את הרי ירושלים. לא הר זה ולא אחר", כתב ארדון אל תלמידו שנפל, "קפל תחילה, עזריהו, את כל אדמת-ישראל והנח אותה למראשות נשמתך, ואז צייר - ואולי תצליח אז לצייר את הנוף הזה. ולא חשוב אז לאן תפנה עם מכחולך, מכחול אמן עברי, אם ימה או קדימה, אם צפונה או נגבה - מאחר שתהיה מוטל בזרועותיה של אדמתך שלך, הרי תשכיל לבטאה בכל אשר תצייר".
בשנת 1967 יצר ארדון את הציור "סיני 1967 (סיני, עגל הזהב והנחש)", החוזר על המוטיבים והקומפוזיציה של "בערבות הנגב". כותרת זה מזהה את הדימויים בציורים כ-"עגל הזהב" המקראי ו"נחש הנחושת". שיבתו של ארדון אל הנושא בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים, מדגישה ביתר שאת את הקשר של הציור המוקדם אל מלחמת העצמאות ואל תחושת האבל והשכול שליוו אותה.
לעומת פרשנות זו, וישני (1973), טען כי אמונתו הבסיסית אשל ארדון הייתה כי "העבר, ההווה והעתיד אחד הם". בעקבותיו הדגיש ארטורו שוורץ (2003), את הרקע התנ"כי של הציור. על פי שוורץ הציור מתאר את הרגע שלאחר מתן תורה. רגע זה מבטא את "קוצר-רוח ובורות [ש]הובילו אנשים ללכת אחרי מנהיגים דמגוגיים" ואת הנסיגה לאמונות תפלות. הגם שרעיון זה איננו מפותח אצל שוורץ, ייתכן כי הוא רומז לא רק לביטוי פוליטי, אלה גם למעין חשיבה בנוסח "השיבה הנצחית".
"בערבות הנגב" הוצג לראשונה בתצוגה הישראלי בביאנלה של ונציה, איטליה (1954). אז נרכש על ידי וילם סנדברג עבור מוזיאון סטדליק באמסטרדם. ב-1960 הוצג הציור באותו מוזיאון במסגרת תערוכה קבוצתית של אמנות ישראלית שאצר אויגן קולב, מנהל מוזיאון תל אביב. בנוסף, הוא הוצג בתערוכה הרטרוספקטיבית של ארדון בבית הנכות הלאומי בצלאל (1963), בתערוכת היחיד של ארדון בגלריה מרלבורו, ניו יורק (1967) ובמוזיאון תל אביב (1985) וכן בתערוכה המשותפת למוזיאון ישראל ומוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2003.
תצלום העבודה הופיע על כריכת הקטלוג של תערוכת היחיד של ארדון במוזיאון סטדלק ב-1960 וכן בקטלוגים רבים נוספים של האמן. הוא שובץ באנציקלופדיה העברית בתמונת צבע, בספר "אמנות ישראל" (1963) ובשנת 1980 הודפס שוב בספר "סיפורה של אמנות ישראל".
הערות שוליים

↑  ראו: מילות השיר "בערבות הנגב" והאזנה לו, באתר זמרשת
↑  גם אמנים אחרים השתמשו בשם זה ככותרת לעבודותיהם. כך, לדוגמה, הציג דוד גלבוע ציור בצבעי מים בשם זה בתערוכה בגלריה כ"ץ, שפורסם אחר-כך גם באוגדן רפרודוקציות (הוצאת דעת, 1953). ראו: יוסף שריק, אופטימיסט וראליסט בצבעים, הארץ, 9 ביולי 1953
↑  לסקירה בנושא ראו: שוורץ, ארטורו, מרדכי ארדון: צבעי הזמן, מוזיאון ישראל ומוזיאון תל אביב לאמנות, 2002, עמ' 16.
↑  ראו: קורות החיים של עזריה (ג'ימי) מַריַמצִ'יק, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  ראו: ארדון, מרדכי, "האמן והאדמה (לזכר תלמידי מריאמצשיק עזריהו שנפל במעלה החמישה)", קמה: ספר השנה של הקרן הקיימת לישראל לבעיות העם והארץ, 1949, עמ' 398-392
↑  ראו: Ardon: A Comprehensive Catalogue, 2019, item 288, p. 170
↑  ראו: Vishny, Michele, Mordecai Ardon, H. N. Abrams, NYC, USA, 1973 p. 13.
↑  שוורץ, ארטורו, מרדכי ארדון: צבעי הזמן, מוזיאון ישראל ומוזיאון תל אביב לאמנות, 2002, עמ' 44.
↑  ראו: שוורץ, ארטורו, מרדכי ארדון: צבעי הזמן, מוזיאון ישראל ומוזיאון תל אביב לאמנות, 2002, עמ' 44.
↑  בחיבורה אודות ארדון (1985) מציינת זיוה עמישי-מיזליש כי בשנת 1951 החל ארדון לעשות שימוש בדימויים מן הקבלה ביצירותיו. ראו: עמישי-מיזליש, זיוה, "'עבר והוה נפגשים' - יצירתו של ארדון", בתוך: ארדון: רטרוספקטיבה, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1985 (ללא מספרי עמודים). אלו שיקפו, לדעת אברהם קאמפף, גישה רומנטית לתנ"ך. ראו: קאמפף, אברהם, "ארדון - ה'באוהאוס' והחיפוש אחר הנשגב", בתוך: ארדון: רטרוספקטיבה, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1985 (ללא מספרי עמודים).
↑  ראו: עפרת, גדעון, "תורת הלשון: מכתבי ארדון לסנדברג 1984-1954", באתר "המחסן של גדעון עפרת", 2 במרץ 2012
↑  ראו: תמוז, בנימין (עורך), סיפורה של אמנות ישראל, מסדה, 1980, עמ' 109.
אריאקס

| --- | --- |

לורד אריאקס, קיסר אנסאלון
 סוג:  רומח הדרקון
 מידע
 כינויים:  קיסר אנסאלון
 גזע:  בן אנוש מתורבת
 מין:  זכר
 מקצוע:  אסטרטג אגדי
 שיוך:  זדוני
 אזרחות:  ארץ כור
 מקום מגורים:  נראקה
 דמויות קשורות
 משפחה:  הורים: קורטל אריאקס (אב)      ילדים: אריאקן (מהאלה זבואים)
דוּאוּלְקֶט אָרִיאַקָס הוא אחד מהדמויות הזדוניות בעולם הפנטזיה רומח הדרקון. אריאקס היה איש מלחמה עוצמתי וגם אחז בידע בכישוף אפל, אשר ניתן לו על ידי מלכת האופל. טאקיזיס ראתה באריאקס את האלוף הנבחר שלה, ומינתה אותו לפקד על צבאות הדרקונים שלה בזמן מלחמת הרומח. אריאקס (352-312 אחה"ח) מתואר כאדם בעל שיעור קומה גבוה ומבנה גוף שרירי מרשים במיוחד, שיערו שחור וארוך ועיניים שחורות מוצללות. הוא היה חביבה של מלכת האופל וגם של בתהּ, אלת הים זבואים. בנוסף, הוא אחז בחרב אגדית אפלה בשם דְרַאקַמַאתָה.
נעוריו

דואולקט אריאקס נולד בארצות הפרא של ארץ כור, בנו של קוֹרְטֶל אריאקס, אשר היה כוהן רב עוצמה של טאקיזיס. בגיל שנתיים, צפה אריאקס באביו רוצח את אימו (כאשר אביו מודע לכך שבנו צופה במעשה הנפשע) בהתקף של זעם. דואולקט הצעיר גדל בעיר הבירה ח'וּרִי חַ'אן והתחנך בדרכי לחימה שונים. כאשר גדל והיה בידו הכוח, דואולקט נקם את מותה של אימו, ורצח את אביו. מעשה זה לכד את תשומת לבה של אלת הזדון, טאקיזיס. כדי להסיט את האשמה ממנו, דואולקט תרם להפצת שמועה בה אביו נרצח בעת שירותו בצבא העוגים על ידי עוג בשם שנהב אדום.
התשוקה לכוח > פיתויה של מלכת האופל

בשנת 332 אחה"ח, מסר סוחר בשם הַבָּאר-אַקוּק תליון לדואולקט, המכיל דמות אישה יפה, אשר לטענתו הייתה גבירה בעיר סאנקשיין. הלוחם החליט לשים פעמיו אל העיר, ומצא עצמו נע בשטחם של העוגים בדרכו לשם. במסעו, נגלה לעיניו מגדלו של אוֹבֶּרוֹן, אליו הסתנן אריאקס והתיידד עם גמד משבט ההילאר בשם פֶרוֹס אזמל-רוח. הוא אף גילה כי הגבירה אשר דמותה מופיעה בתליונו כלואה במגדל. בעזרת ידידו הגמד (אשר שימש כפתיון), הצליח דואולקט לעקור את נוכחות העוגים במגדל ולהצילהּ. היא חלקה עמו הנאות רבות, ולאחר מכן ביקשה ממנו להרוג אותה. לאחר שהשתמש בחרב מכושפת כדי להרוג את האישה על פי בקשתה, גופתה נעלמה ובמקומה הופיעה אלת הזדון, טאקיזיס. מלכת האופל אמרה לאריאקס כי תעניק לו עוצמה ותהילה בתמורה לנאמנותו, אך כל אישה עימה יתנה אהבים תמות בתוך שנה (כאשר יוצאת הדופן היחידה הייתה קיטיארה). וכך החל אריאקס בעלייתו בסולם הדרגות כאלופהּ הראשון של טאקיזיס והחל בתכנון בניית צבאות הדרקונים עבורה.
התשוקה לכוח > השחתת ביצי דרקוני הטוב

בשנת 333 אחה"ח, הגיע אריאקס לסאנקשיין, שם פגש בכוהן העליון של טאקיזיס, אשר הודיע לו על תגלית חדשה אותה גילה במקרה גמד אפל משבט הזקאר - חדר סודי המלא בביצי דרקונים. הוא סיפר לו כי הביצים החלו להתעוות ולשנות צורה לשיקוצים שונים ומשונים. הוא ביקש מאריאקס לפגוש בגמד זה וללמוד ממנו יותר אודות התגלית. מאוחר יותר התגלה לאריאקס כי ברשות הגמד סוג מיוחד של עובש הצומח בממלכת גמדי הזקאר ותורם לתהליך השחתת ביצי הדרקונים, וכי מלכת האופל העניקה לו את מתנת הכישוף. בשובו למקדש לוּרְקִיזִיס (בו התגורר הכוהן העליון) לספר על ממצאיו, המשיכו הכוהן העליון ומכשף שחור גלימות בשם דְרַאקַארְט בשכלול תהליך עיוות הביצים כדי ליצור מהן לוחמים אימתניים (דבר שקרה מאוחר יותר, בעזרתו של הדרקון האדום הַרקִיאֵל המכופף אשר יתרום לטיוב ושכלול התהליך עד סופו - בו נוצרו הדרגונים).
על מנת להשיג עוד מן העובש כדי לסייע בתהליך יצירת הדרגונים, אריאקס נסע אל ממלכת הגמדים האפלה, שם ביקש את עזרתו של המלך רַקָאס שן-ברזל ברכישת עובש נוסף. רקאס אפשר לאריאקס להגיע לשטח בו צמח העובש, שם תכנן המלך להתנקש בחיי אריאקס ולהשיג את חרבו. מלך שבט הזקאר טמן לו מארב והצליח ללכוד את בני לווייתו של אריאקס, כוהנת מלכת האופל וידידו גמד ההרים - בעוד אריאקס עצמו נמלט. במהלך מנוסתו, אריאקס גילה את הדרקון האדום אש-קבר אשר היה שבוי בשבי הגמדים ושחרר אותו משביו. בעודו רוכב על הדרקון, המטיר אריאקס גשם אש קטלני על המלך רקאס וגמדי הזקאר. דבר זה רכש את אמונו של המלך החדש של שבט הזקאר, וּוֶז אבן-לבה אשר הציע לאריאקס כל דבר שיחפוץ בו בתמורה.
התשוקה לכוח > בנו של הקיסר

אריאקס שב לסאנקשיין והמשיך בבניית צבאות האופל כהכנה למלחמה הממשמשת ובאה. שנה לאחר מכן, ביקרה אותו אלת הים, זֶבּוֹאִים, אשר כבר הייתה מוקסמת עוד קודם לכן. היא ילדה לו בן, אריאקן.
יצירת צבאות הדרקונים

במשך השנים הבאות, המשיך אריאקס לבנות ולחזק את צבאותיו בשמה של טאקיזיס, והמשיך לגייס שכירי חרב ולוחמים אפלים, אשר היוו השלמה לעוצמת דרקוני הזדון שהצטרפו לצבא. בשנת 337 אחה"ח, הוחלט לפצל את הצבא לחמישה אגפים נפרדים ועצמאיים ולהשליט על כל אחד מהם שר דרקונים, במקום לתת לאריאקס לנהל את כל הצבא לבדו. נבחרו חמישה שרי דרקונים למנהל כל צבא דרקונים כזה (האגפים חולקו על פי צבעם של דרקוני הזדון - לבן, כחול, שחור, ירוק ואדום) כאשר אריאקס היה מפקדם העליון וכינה את עצמו קיסר אנסאלון. אריאקס גייס צבאות מארצות כמו קֶרְן, ארץ כור, טַמָאן בּוּסוּק, ישימון המזרח ואיי ים הדם - דבר שגרם להגדלת מספרם של יחידות העוגים והמינוטאורים בצבאותיו.
מלחמת הרומח

במהלך קיץ שנת 348 אחה"ח, אריאקס הכריז שצבאות הדרקונים מוכנים לפתוח בפלישה ליבשת אנסאלון ושלח את הלהק האדום והלהק הירוק לנורדמאר אשר נחלו הצלחה בכיבוש הממלכה הצפונית. לאחר מכן הורה ללהק הכחול לכבוש את אזור הים החדש והאי שלסי. כאשר שר הדרקונים הכחול קַארְטִילָן נהרג, מינה אריאקס את קיטיארה אות-מאטר לתפקיד שר הדרקונים, אחרי שהוכיחה את עצמה בפיקוד על הלהק הכחול לאחר מותו של קודמהּ ובשמירה על כיבושיו של הלהק הכחול. בזמן הזה, הבטיח אריאקס ללוראק קלדון, מלך אלפי סילבנסטי כי כוחותיו לא יפלשו לממלכה כל עוד לא יתערבו האלפים במלחמה שהחלה.
בשנת 349, אריאקס הורה ללהק הירוק לכבוש את ארץ כור כדי להבטיח את הברית שכרת עם תושבי הארץ תריסר שנים קודם לכן. תחילה כוחות הלהק הירוק ושר הדרקונים הובסו, אולם לאחר שמינה אריאקס את סלאח-ח'אן לתפקיד שר הדרקונים הירוק, הבטיח אריאקס את ניצחונו על ארץ כור. לאחר מכן, החליט אריאקס להתכחש להסכם אי ההתקפה אותו כרת עם לוראק, ושלח את הלהק האדום לעבר ממלכת האלפים והכריז מלחמה על סילבנסטי. לאחר מאבק דמים ממושך, המערכה על סילבנסטי הוכרזה כתיקו, ואלפי סילבנסטי הוברחו מן הממלכה בעוד ששרת הדרקונים האדומה, פאיר קראון, נהרגה על ידי שימוש בקסמה של בועת הדרקון שהייתה נתונה בידיו של מלך האלפים. השימוש בבועה גם גרם להתפרצות הסיוט הגדול על סילבנסטי.
בשנת 350, אריאקס הפסיק את הלחימה של כל חמשת הלהקים באופן זמני כדי לסרוק את מצב כוחותיו ולבצע מילוי אספקה מחדש לצבאו. הוא מינה את קטב מרירי לשר הדרקונים של הלהק האדום, גייס אלפי אנשים נוספים לחזק את צבאו וביסס קווי אספקה חדשים.
סופו של קיסר אנסאלון

עד לתחילת שנת 351 אחה"ח, היו צבאות הדרקונים מוכנים להילחם, ואריאקס שלח את כוחותיו לפלוש לסולאמניה, אבנסיניה והארץ הטובה. שנה זו היוותה השנה המוצלחת ביותר מבחינת כיבושי צבאות הדרקונים, אולם באותה שנה גם עמד אריאקס מול אובדן של שני שרי דרקונים (קטב מרירי מן הלהק האדום ופאל תאס מן הלהק הלבן). הוא מינה את שר המעט ההובגובלין, טוֹדִי כשר הדרקונים הלבן, בעוד הוא עצמו החליט לעמוד בראש הלהק האדום.
בשנת 352, ציווה אריאקס על שרת הדרקונים קיטיארה לכבוש את צריח הכהונה הראשי בכל מחיר, ושלח את הלהק הכחול לחזית הסולאמנית. בעודו מנסה לחזק את כוחותיו בכל הלהקים, גילה אריאקס כי כוחות מועצת האבן הלבנה (כוחות הטוב) מפריעים לו בכל החזיתות. באביב של שנה זו, זימן אריאקס את כל חמשת צבאותיו למפקדתו אשר הייתה בעיר נראקה כדי לצפות בחזרתה של מלכת האופל לעולם. בעת חזרת הכוחות, גילה גם כי שר הדרקונים הלבן החדש, טודי, נהרג במערכה על באליפור. במקדש האופל בנראקה, אריאקס ניצח על טקס גדול לכבוד חזרתה של מלכת האופל. בת מרותו, שרת הדרקונים קיטיארה הורתה לאחד מקציניה לעתיד (תניס חצי אלף, אחד מגיבורי הרומח) להניח את חרבו בפני אריאקס ולהישבע אמונים לקיסר ולמלכת האופל. בסתר, הורתה קיטיארה לחצי האלף להכות ולהרוג את אריאקס ולמסור לה את כתר העוצמה אותו חבש בתמורה לחייה של אהובתו של תניס, לאורנה. תניס עלה לכיוון כס השלטון, ובעזרתו (בלא שידע זאת) של רייסטלין מאז'ר וקסמיו, שניטרלו את המגן המכושף של אריאקס, הצליח תניס לקטוע את חייו של קיסר אנסאלון.
הערות שוליים

↑  אחרי החורבן הגדול
↑  רומח הדרקון, סדרת הנבלים, כרך ג': קיסר אנסאלון, דאגלס ניילס
↑  טרייסי היקמן ומרגרט וייס, רשומות רומח הדרקון, כרך ב', דרקונים של ליל החורף
↑  טרייסי היקמן ומרגרט וייס, רשומות רומח הדרקון, כרך ג', דרקונים של שחר האביב
| רומח הדרקון |
| --- | --- | --- |
| ספרים עיקריים | דרקונים של דמדומי הסתיו • דרקונים של ליל החורף • דרקונים של שחר האביב • עת התאומים • מלחמת התאומים • מבחן התאומים • דור ההמשך • דרקוני להבת קיץ • דרקונים של שמש גוועת • דרקונים של כוכב אבוד • דרקונים של ירח נעלם • ענבר ואפר • ענבר וברזל • ענבר ודם • דרקונים של מעמקי הגמדים • דרקונים של שחקי שרת הדרקונים • דרקונים של מג שעון החול • ספרים נוספים |  |
| עולם | קרין  • ההיסטוריה של קרין • דמויות • אלים |  |
| דמויות עיקריות | גדילן קוץ-רגל • חלמיש כור-אש • טיקה ויילן מאז'ר • לאורנה קנן • מי-נהר • סהר-פז • סער בהיר-להב • קיטיארה אות-מאטר • קרמון מאז'ר • רייסטלין מאז'ר • תניס חצי-אלף |  |
| דמויות נוספות | אריאקס • אלהנה צפריר  • דאלאמר ארג'נט • הומא רועץ-דרקון • לורד סות' • פאלין מאז'ר • פיסטנדנטילוס • קריסניה |  |
סרט האנימציה • טרייסי היקמן • מרגרט וייס
אריה איבצן

| --- | --- |
אריה איבצן
אריה איבצן
 לידה:  5 באוגוסט 1928 י"ט באב ה'תרפ"ח קובנה, ליטא
 פטירה:  19 ביוני 2013 (בגיל 84) י"א בתמוז ה'תשע"ג
 תאריך עלייה:  1946
 מדינה:  ישראל 
 מספר צאצאים:  2 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1948 – 1 באפריל 1985 (כ־37 שנים)
 דרגה:    רב ניצב
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד מחוז תל אביב, מפקד המחוז הדרומי, מפכ"ל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 תפקידים אזרחיים
 שגריר ישראל בליבריה וקניה
 
אריה איבְצַן (5 באוגוסט 1928 בקובנה – 19 ביוני 2013) היה המפקח הכללי השמיני של משטרת ישראל. איבצן היה בוגר קורס קצינים בכירים, ובוגר בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה. בשנים 1970–1972 היה נשיא הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבינלאומי.
ביוגרפיה > ראשית דרכו

איבצן נולד בשנת 1928 בעיר קובנה שבליטא בשם ליאוניד אַפְּס. הוא שרד את השואה בגטו קובנה. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1946 ולמד בבית הספר החקלאי בנהלל. עם תום לימודיו בשנת 1947 התגייס לנוטרים. כשפרצה מלחמת העצמאות שירת בחזית ירושלים.
ביוגרפיה > שירותו במשטרת ישראל

בשנת 1948 גויס איבצן למשטרת ישראל. הוא השתתף בקורס הקצינים הראשון של המשטרה וסיים כחניך מצטיין באוגוסט 1952. איבצן הוצב לשרת במחלקת התכנון במטה הארצי. בתחילת 1957 הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב ובסוף 1958 הוסמך כעורך דין. בשנים 1957–1958 שירת במחוז תל אביב בתפקידי שיטור וחקירות שונים ובין השאר היה דובר המחוז. במרץ 1959 נתמנה לתפקיד סגן מפקד הנפה הצפונית של מחוז תל אביב, שהיה תפקידו הפיקודי הראשון. אחר כך פיקד על שלוש הנפות של מחוז תל אביב. הוא מונה למפקד נפת רמת גן במרץ 1962, הנפה הדרומית בסוף 1963 ומפקד הנפה הצפונית (המכונה "מרחב ירקון") בתחילת 1968. באוקטובר 1970 הוא הועלה לדרגת ניצב משנה ולקראת סוף 1972 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב. ב-1971 נבחר לנשיא הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבינלאומי.
ב-1975 מונה לפקד על המחוז הדרומי של המשטרה שכלל אז את מחוז ירושלים. במהלך כהונתו פיקד בנובמבר 1977 על מבצע "שער" לאבטחת ביקורו של נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל, טיפל בהפגנות בכביש רמות והיה ראש המטה של המשלחת הישראלית לשיחות האוטונומיה, האחראי לנושאים הלוגיסטיים, בשנים 1979–1980.
ביוגרפיה > שירותו במשטרת ישראל > מפכ"ל

החל מתחילת 1979 עלה השם של איבצן כמועמד מוביל לתפקיד המפכ"ל. איבצן היה אז הניצב הוותיק ביותר במשטרה ותואר כבעל מקצוע מעולה הדורש הרבה מעצמו ומפקודיו, כמשפטן "מכבד חוק באורח קיצוני" וכמייצג הקו השמרני במשטרה. לבסוף מונה הרצל שפיר, שהובא מחוץ למשטרה, לתפקיד המפכ"ל, ואיבצן נשאר במחוז הדרומי, למרות שעל פי פרסומים בעיתונות הוצע לו להיות ראש אגף החקירות או סגן המפכ"ל.
ב-5 בינואר 1981 נתמנה איבצן לתפקיד המפקח הכללי השמיני של משטרת ישראל. בתקופתו הוקם מחוז המרכז של המשטרה והוקמו מרחבים ותחנות נוספים. כמו כן פעל איבצן לחיזוק הקשר בין המשטרה והקהילה. בתקופתו גם הופעלו סיירות משמר הגבול והמשמר האזרחי בתפקידי השיטור הייעודיים והופעלו הפרויקטים למניעת וחקירת עבירות רכוש ולטיפול בעבירות אונס.
בתחום המינהלי מוסדו בתקופתו הכללים לקידום שוטרים ונקבעו עקרונות הצמדת שכר השוטרים לשכרם של משרתי הקבע בצה"ל.
ב-1984 הורה איבצן לקיים האזנות סתר אצל קצינים בכירים במשטרה, על מנת למצוא מדליפים. כתוצאה מההאזנות הישעה איבצן את אסף חפץ בטענה שהדליף מידע לעיתונות ובעקבות זאת התפתח דיון ציבורי נרחב בין תומכי חפץ, בהם ניצב צבי בר, לתומכי איבצן. כנגד איבצן נטען שההאזנות לא היו חוקיות וכי ההדחה הייתה ממניעים זרים.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו

לאחר פרישתו הצטרף איבצן לסגל הדיפלומטי וכיהן כשגריר ישראל בליבריה ובקניה. נפטר ביום 19 ביוני 2013 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
מטה מרחב ירקון של המשטרה מנציח את שמו.
חיים אישיים

איבצן היה נשוי ליוכבד, בתו של הרב חיים יהושע קוסובסקי ולהם שני ילדים. בנו אמיר הוא עורך דין.
הערות שוליים

↑  יום חג למשטרת ישראל, דבר, 22 באוגוסט 1952
↑  רשימת מקבלי הדיפלומות באוניברסיטה של תל אביב, דבר, 14 בינואר 1957
↑  הוסמכו 71 עורכי דין חדשים, מעריב, 1 בדצמבר 1958
↑  נתגלת רשת גדולה להברחת מטבע חוץ, מעריב, 5 בנובמבר 1958
↑  חלופי גברי במשטרת מחוז תל אביב, חרות, 31 במרץ 1959
↑  העלאות בדרגה של קציני משטרה, חרות, 15 בנובמבר 1961
↑  חילופי גברי יחולו במטה נפת משטרת רמת גן, מעריב, 1 במרץ 1962
↑  חילופי גברי בנפת משטרת רמת גן, מעריב, 12 בנובמבר 1963
↑  בסוף 1964 הועלה לדרגת סגן ניצב הועלו בדרגה, מעריב, 1 בדצמבר 1964
↑  שינויים ארגוניים במשטרת מחוז ת"א, מעריב, 11 בדצמבר 1967
↑  מפקדי המרחבים במחוז תל אביב, דבר, 5 באוקטובר 1970
↑  תת ניצב מרגלית - קצין תלונות במטה הארצי, דבר, 12 באוקטובר 1972
↑  יהושע כהנא, הארגון שמטפח "שירות תוך ידידות" בין אנשי המשטרה, מעריב, 14 במרץ 1971
↑  אריה איבצן - ניצב, דבר, 18 במאי 1975
↑  יהושע תדמור, מבצע האבטחה הגדול ביותר בתולדות המדינה, דבר, 20 בנובמבר 1977
↑  לוי יצחק הירושלמי, מלחמת קודש וחול על הכביש לרמות, מעריב, 5 בינואר 1979
ועד שכ' רמות מגנה המשטרה והשר בורג על אי פיזור המפגינים, דבר, 16 בספטמבר 1979
↑  משלחת הכנסת מישראל באה לאלכסנדריה, מעריב, 4 ביולי 1979
משולם עד, קטביות בעמדות המוצהרות בהפתח שיחות האוטונומיה בבאר שבע, דבר, 27 במאי 1979
↑  בורג רוצה להחליף את תבורי באיבצן, מעריב, 23 בפברואר 1979
↑  ברוך מאירי, מינוי המפכ"ל הבא יאפשר לשר הפנים להפגין כח, מעריב, 10 במאי 1979
↑  יוסף גולן, השיקולים במינויים, דבר, 23 במאי 1979
↑  ראובן שפירא, ניצב אריה איבצן לא איבד סבלנותו, דבר, 1 בינואר 1981
↑  ניצב קרתי - ראש אגף חקירות, מעריב, 27 באפריל 1980
↑  ראובן שפירא, מינוי הרצל שפיר למפכ"ל יובא לממשלה מחרתיים, דבר, 2 בנובמבר 1979
↑  ראובן שפירא, איבצן ייכנס היום לתפקידו כמפכ"ל המשטרה, דבר, 5 בינואר 1981
↑  ראובן שפירא, המשטרה מקימה מחוז חדש לאזור המרכז, דבר, 24 בפברואר 1981
↑  ברוך נאה, היתר המפכ"ל להאזין לטלפון לא היה חוקי, מעריב, 19 באוגוסט 1984
↑  רפאל מן, אריה איבצן זכה בליבריה, מעריב, 26 באוגוסט 1985
↑  מצבתו של איבצן באתר Billiongraves.
↑  המשותף לשפיר ולאיבצן, דבר, 11 בינואר 1981
↑  עו"ד אמיר איבצן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007321778905171  VIAF: 250149366440285601968   WorldCat (עם VIAF): 250149366440285601968
בין שתי ערים

ערך זה עוסק ברומן היסטורי מאת צ'ארלס דיקנס. אם התכוונתם לסיפור מאת ש"י עגנון, ראו .
.
| --- | --- |

דף הפתיחה של המהדורה הראשונה של "בין שתי ערים"
 מידע כללי
 מאת:  צ'ארלס דיקנס 
 איורים:  האבלט נייט בראון 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  פריז, לונדון 
 הוצאה
 הוצאה:  Chapman & Hall 
 תאריך הוצאה:  1859
 סדרה
 ספר קודם:  דוריט הקטנה 
 הספר הבא:  תקוות גדולות 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001323751, 001323721, 003244395, 003475898, 002186120, 002181182, 002154462, 002253028, 001323753, 001323754, 001323752, 001151388
 
בין שתי ערים (באנגלית: A Tale of Two Cities) הוא רומן היסטורי מאת צ'ארלס דיקנס שפורסם בשנת 1859, ונחשב לאחד הספרים הנקראים והפופולריים ביותר בתולדות האנושות.
העלילה מתרכזת בשנים שהובילו למהפכה הצרפתית המסתיימות במשטר הטרור של היעקובינים. תחילת הסיפור בכליאתו של דוקטור מאנט בשנת 1757 וסופו כ-36 שנים אחר כך, בהעמדתו לדין של צ'ארלס דארניי.
בראש ובראשונה זהו סיפורם של צ'ארלס דארניי וסידני קרטון, שני אנשים הדומים זה לזה במראם החיצוני, אבל שונים מאוד באופיים. דארניי הוא אריסטוקרט צרפתי רומנטיקן, וקרטון הוא פרקליט אנגלי ציניקן. שניהם מאוהבים בכל לבם באותה אשה, לוסי מאנט.
דמויות נוספות ברומן הן: דוקטור מאנט, אביה של לוסי, שנכלא לשנים רבות בבסטיליה הידועה לשמצה על לא עוול בכפו, ומאדאם דפארז', הנושאת בלבה טינה עמוקה לכל בית אוורמונד האריסטוקרטים.
משפטי הפתיחה של הרומן "זה היה הטוב שבזמנים, זה היה הרע שבזמנים...", ושורות הסיום "מעשה זה שאני עושה הוא טוב הרבה יותר ממה שעשיתי מעולם...", הן בין המפורסמות ביותר בספרות בשפה האנגלית.
סיפור העלילה מיטלטל בין הערים לונדון ופריז. שניים מבין 45 פרקי הספר מתרחשים בשתי המדינות גם יחד, העלילה ב-19 פרקים מתרחשת באנגליה וב-24 פרקים נוספים בצרפת. הרומן מתאר את השחיתות של האצולה הצרפתית, ההתעללות וחוסר האנושיות ביחסם של האצילים אל האיכרים, ואת ההמונים שאחרי מאות שנים של דיכוי מתקוממים לבסוף נגד אדוניהם, והופכים בעצמם למרושעים ולמושחתים.
עלילה > ספר ראשון : השב לחיים

בשנת 1775 נוסע ג'ארוויס לורי לדובר לפגוש אשה צעירה בשם לוסי מאנט. בפגישתם הוא מספר לה שאביה, דוקטור מאנט שנחשב בעיניה למת, עודו בחיים ושהוא מוחזק במאסר בפריז זה שמונה עשרה שנה. לאחרונה שוחרר דוקטור מאנט מן הכלא על ידי שלטונות צרפת. ידיעות אלה מטרידות מאוד את לוסי.  מר לורי מנסה לנחם אותה, אבל זו בת לווייתה מיס פרוס הדואגת לשלומה של לוסי ומצליחה להרגיע אותה.
בסן אנטואן, פרוור בפריז, נבקעת חבית יין ותוכנה נשפך ארצה. התושבים העניים קופצים על המציאה ושותים בצהלה את היין מהרצפה. דפארז', בעל חנות יינות ומנהיג קבוצת מהפכנים, מסתכל בתיעוב על האנשים המשפילים עצמם עבור מעט יין. אחר כך הוא חוזר לחנותו שלו ומשוחח עם חבריו המהפכנים הפונים זה אל זה בשם ז'אק.
מר לורי ולוסי מגיעים לפריז, ודפארז' לוקח אותם לדירה בה נמצא דוקטור מאנט. הוא יושב כל היום בחדר חשוך ומייצר נעליים כפי שעשה כל השנים בכלא. לוסי לוקחת את אביה איתה לאנגליה.
עלילה > ספר שלישי: במסלול הסערה

בבובה (Beauvais), מקום מגוריו לשעבר של ד"ר מאנט, מואשם דארניי שהוא אריסטוקרט מהגר ובוגד. הוא נלקח לפריז בליווי צבאי ושם הוא נאסר. ד"ר מאנט ולוסי יחד עם מיס פרוס, ג'רי קראנצ'ר ולוסי הקטנה, בתם של לוסי וצ'ארלס, מגיעים מלונדון לפריז לפגוש את מר לורי. ד"ר מאנט מנסה להפעיל את השפעתו כאסיר לשעבר בבסטיליה, כדי לשחרר את חתנו. הוא מצליח לגונן על דארניי בלילה בו האספסוף הורג אלפי אסירים חסרי מזל. אחרי שנה ושלושה חודשים מצליח ד"ר מאנט לצאת בכתב הגנה על צ'ארלס, אבל באותו לילה הוא נעצר שוב באישום חדש שהגישו משפחת דפארז' ואדם נוסף ששמו לא מוזכר.
מיס פרוס, בדרכה עם ג'רי קרנצ'ר לקנות יין בפונדק, רואה את אחיה האבוד סלומון פרוס, כעת מהפכן בפריז. איש מהם אינו רווה נחת מהפגישה המחודשת. ג'רי קרנצ'ר מזהה אותו כג'ון ברסד, להפתעתם גם סידני קרטון מצטרף אליהם ומאשר את קביעתו של קרנצ'ר. אחר כך קרטון מנסה לסחוט את סלומון פרוס, כיוון שהוא שמע במקרה את השיחה בפונדק והוא יודע שפרוס הוא מרגל וסוכן כפול המשרת את הבריטים ואת הצרפתים גם יחד. פרוס נכנע באי רצון לדרישותיו של קרטון.
דארניי מובא למשפט בפני הטריבונל המהפכני, דפארז' טוען מולו שהוא המרקיז אוורמונד, ומביא בפני בית הדין את כתב היד שכתב ד"ר מאנט בתאו בכלא. המסמך מתאר איך נכלא הרופא בבסטיליה על ידי המרקיז אוורמונד הקודם ואחיו התאום, כאשר ניסה לדווח על פשעי האחים כלפי משפחת איכרים. האח הצעיר שהתאהב בבת איכרים, חטף ואנס אותה וכן רצח את בעלה, את אחיה ואת אביה. לפני מותו הצליח האח של הבחורה להסתיר את אחותו הצעירה יותר, הנצר היחיד שנותר מהמשפחה. בסיום המסמך יש הוקעה של כל בני אוורמונד וכל צאצאיהם, ובכך מצטרף כביכול ד"ר מאנט להאשמתם של בני הזוג דפארז'. דארניי נשלח לבית הכלא "לה פורס" וגזר דינו הוא הוצאה להורג בגיליוטינה תוך עשרים וארבע שעות.
קרטון מגיע לחנות היין של דפארז' בשיטוטיו ברחובות בלילה, הוא שומע את מאדאם דפארז' המתכננת לגזור עונש מוות לכל בני משפחת דארניי. עוד מגלה קרטון שמאדאם דפארז' היא הניצולה ממשפחת האיכרים שנזכרה במכתבו של ד"ר מאנט. הוא מעדכן מיד את מר לורי, ומפציר בו שכל המשפחה תעזוב את צרפת במהירות האפשרית.
ביום ההוצאה להורג מבקר קרטון את דארניי בכלאו. בגלל אהבתו הרבה ללוסי וחברותו עם דארניי, מחליט קרטון לקחת את מקומו של דארניי, ולמות במקומו. קרטון יודע שדארניי לא יסכים לתוכניתו, לכן הוא מסמם אותו ודואג לכך שיישאו אותו אל מחוץ לכותלי הכלא לכרכרה הממתינה להם. דארניי, ד"ר מאנט, מר לורי, לוסי ובתה הקטנה נמלטים מצרפת לאנגליה, כשדארניי משתמש במסמכים של קרטון כדי לעבור את הגבול ולהגיע לאנגליה.
מיס פרוס וג'רי קרנצ'ר שנשארו מאחור, מתכוננים אף הם לעזוב את צרפת. מאדאם דפארז' הולכת לביתה של לוסי, כשהיא מאמינה שתמצא את לוסי ובני משפחתה אבלים על מותו של צ'ארלס דארניי, ושתוכל להאשימם באהדה לאויב הרפובליקה. מיס פרוס שולחת את ג'רי למצוא להם כרכרה, והיא לבדה מתעמתת מול מאדאם דפארז'. מיס פרוס מעמידה פנים שהמשפחה נמצאת עדיין בבית, כדי שמאדאם דפארז' לא תנסה למנוע את מנוסתם. היא סוגרת את אחת הדלתות ומגנה עליה בגופה, מאדאם דפארז' מנסה להיכנס לחדר למרות סירובה של מיס פרוס. השתיים נאבקות ומאדאם דפארז' נהרגת מכדור שנורה מהאקדח שלה. אחר כך מיס פרוס וג'רי קרנצ'ר עוזבים במהירות את פריז.
הרומן מסתיים במותו של סידני קרטון, מחשבותיו האחרונות מתגלות כנבואה המגשימה את עצמה, מר דפארז' בעצמו מוצא להורג בגיליוטינה, וללוסי ודארניי יש בן הנושא את שמו של קרטון.