stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון הרכב של מיאמי

| --- | --- |

הכניסה למוזיאון
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון רכב 
 מיקום:  פלורידה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מייסדים:  מיכאל דזר
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2012
 תאריך פתיחה רשמי:  2012
 קואורדינטות:  25°54′33″N 80°09′32″W﻿ / ﻿25.90925°N 80.158833333333°W﻿ / 25.90925; -80.158833333333
 www.dezercollection.com
  (למפת מיאמי מוגדלת) מוזיאון הרכב של מיאמי(למפת מיאמי רגילה) מוזיאון הרכב של מיאמי
 
מוזיאון הרכב של מיאמי (באנגלית: Miami Auto Museum at the Dezer Collection) הוא מוזיאון רכב בצפון מיאמי המציג רכבים שונים מהאוסף הפרטי של מיכאל דזר.
המוזיאון מורכב משני מבנים גדולים. האחד לטובת האוסף ההוליוודי והשני לטובת האוסף הקלאסי. באוסף ההוליוודי נמצאות מכוניות שהופיעו בסרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה או שהיו בשימוש הכוכבים. במוזיאון נמצאות מגוון מכוניות מסדרת סרטי ג'יימס בונד ובאטמן. באוסף הקלאסי נמצאות מכוניות מארצות הברית, מאירופה, רכבים צבאיים, אופנועים, קטנועים, אופניים ומזכרות שונות הקשורות לעולם הרכב. שטח התצוגה מתפרש על פני למעלה מ-23,000 מטר מרובע בהם נמצאים כ-1,000 מוצגים.
במוזיאון ניתן למצוא פורד מודל 1948 מהסרט גריז, קאדילק מודל 1959 מהסרט מכסחי השדים (רפליקה), דלוריאן מודל 1981 מהסרט בחזרה לעתיד, באטמוביל, לנד רובר מהסרט סקייפול וטנק T 55 מהסרט גולדן איי.
המוזיאון נפתח בשנת 2012 על ידי מיכאל דזר, יזם נדל"ן ישראלי-אמריקאי ואספן מכוניות.
הערות שוליים

↑  The Dezer Collection Museum Motors in, Oceandrive.com, 23 January 2012
↑  מבונד ועד באטמן: המכוניות המדהימות של טייקון הנדל"ן, פורבס, 25 במאי 2013
מוזיאון הרכב והטכנולוגיה בזינסהיים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לרכב וטכנולוגיה
 כתובת:  מוזאומפלאץ, זינסהיים, מדינת באדן-וירטמברג, גרמניה
 מיקום:  זינסהיים 
 מדינה:  גרמניה 
 בעלים:  Auto & Technik Museum Sinsheim e.V.
 מייסדים:  אברהרד לייהר 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1981
 תאריך פתיחה רשמי:  1981 
 קואורדינטות:  49°14′19″N 8°53′50″E﻿ / ﻿49.2386°N 8.89722°E﻿ / 49.2386; 8.89722
 http://sinsheim.technik-museum.de/
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונימוזיאון הרכב והטכנולוגיה בזינסהיים(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונימוזיאון הרכב והטכנולוגיה בזינסהיים(למפת באדן-וירטמברג רגילה) שטוטגרט מנהיים קרלסרוהה פרייבורג היידלברג היילברון אולם פפורצהיים רויטלינגן בוואריה צרפת שווייץ ריינלנד פפאלץ  הסןמוזיאון הרכב והטכנולוגיה בזינסהיים(למפת באדן-וירטמברג מוגדלת) שטוטגרט מנהיים קרלסרוהה פרייבורג היידלברג היילברון אולם פפורצהיים רויטלינגן בוואריה צרפת שווייץ ריינלנד פפאלץ  הסןמוזיאון הרכב והטכנולוגיה בזינסהיים
 
תצוגת מטוס הקונקורד והטופולב 144 הרוסי, על גג אחד המבנים במוזיאון
מוזיאון הרכב והטכנולוגיה (בגרמנית: Auto- und Technikmuseum Sinsheim) בזינסהיים, מדינת באדן-וירטמברג, גרמניה, הוא מוזיאון המתמקד בהיסטוריית הרכב, המנועים ומכיל מוצגים מעולם התעופה, הרכבות וההתפתחויות הטכנולוגיות. המוזיאון נפתח בשנת 1981 והוא נחשב למוזיאון הפרטי הגדול באירופה.
המוזיאון מכיל למעלה מ-3,000 מוצגים ושטחו הוא כ- 50,000 מטרים רבועים. המוזיאון פתוח 365 ימים בשנה ומבקרים בו כמיליון איש כל שנה.
בין תצוגותיו הבולטות ניתן למנות את מטוס העל קולי המסחרי קונקורד, ששירת בעברו באייר פראנס, וכן את הדגם היחיד של המטוס העל-קולי הרוסי טופולב 144 הנמצא בתצוגה ציבורית ונגיש לקהל הרחב. דגם הטופולב נרכש על ידי המוזיאון בשנת 2001 והועבר בחלקים למוזיאון, שם הורכב מחדש על גבי סטנד ייעודי, לצד הקונקורד. זהו המקום היחיד בעולם בו מוצגים הקונקורד והטופולב זה לצד זה. בנוסף לשני מטוסים אלה, מוצגים במוזיאון דגמים בולטים נוספים של מטוסים אזרחיים וצבאיים.
במוזיאון שלל מוצגים מהיסטוריית הרכב, החל מהדגמים הראשונים שיוצרו על ידי קרל בנץ וגוטליב דיימלר במאה ה-19. בין האוספים הבולטים במוזיאון קיים אוסף מכוניות קלאסיות מתוצרת מרצדס ומייבאך, אוסף מכוניות מרוץ ופורמולה 1, אשר גולת הכותרת שלו היא הדגם היחיד של המכונית הרקטית Blue Flame (להבה כחולה) אשר החזיקה בשיא מהירות של 1001 קמ"ש בין השנים 1970-1983. אולם ייעודי מוקדש במוזיאון לתעשיית הרכב האמריקנית של שנות ה-50, וכן תצוגה של כלי רכב צבאיים משתי מלחמות העולם.
בנוסף מכיל המוזיאון אולם מוצגים המוקדש לקטרים, שלל אופנועים, טרקטורים, מכונות תעשייה, תצוגות של מכונות אורקסטריון ותיבות מוזיקליות הפועלות על קיטור ופזורות ברחבי המוזיאון וכן מוצגים ייחודיים נוספים.
ב-1996 הוקם בשטח המוזיאון אולם ה-IMAX הראשון בגרמניה, וכשנתיים לאחר מכן הופק סרט תלת מימד המוצג מאז למבקרים.
כ-40 קילומטרים מהמוזיאון בזינסהיים, הוקם ב-1991 מוזיאון משנה בעיר שפייר, מדינת ריינלנד-פפאלץ, אשר קיבל את השם המוזיאון הטכני בשפייר. שני המוזיאונים מנוהלים על ידי גוף יחיד.
ראו גם

המוזיאון הטכני בשפייר
אחד מאולמות התצוגה במוזיאון
כנסיית הגואל שעל הדם

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה מלכיתית יוונית-קתולית, אטרקציה תיירותית 
 על שם:  ישו 
 מיקום:  סנקט פטרבורג 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1907
 תאריך פתיחה רשמי:  1907 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 אדריכל:  Alfred Parland 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-רוסית 
 מידות
 גובה:  81 מ' 
 קואורדינטות:  59°56′24″N 30°19′43″E﻿ / ﻿59.94°N 30.328611111111°E﻿ / 59.94; 30.328611111111
 אתר רשמי
  (למפת סנקט פטרבורג מוגדלת) כנסיית הגואל שעל הדם(למפת סנקט פטרבורג רגילה) כנסיית הגואל שעל הדם he
 
כנסיית הגואל שעל הדם ידועה בסגנונה הרוסי-נאו-ביזנטי
פרט מכיפת הכנסייה דמוית הבצל
פסיפסים רבים מעטרים את פנים הכנסייה
פסיפס המתאר את עקדת יצחק. בין עיטורי הכנסייה מצויים פספסים המתארים הן אירועים מהתנ"ך והן אירועים מהברית החדשה
כנסיית הגואל שעל הדם (ברוסית: Храм Спаса на Крови) היא כנסייה רוסית אורתודוקסית הממוקמת בסנקט פטרבורג שברוסיה. הכנסייה ידועה בסגנונה הרוסי הנאו-ביזנטי, והיא אחד מהאתרים הידועים ביותר בעיר. שמה הרשמי של הכנסייה הוא "קתדרלת התחייה של ישו" (Собор Воскресения Христова).
שמה של הכנסייה מתייחס לבנייתה באתר שבו נרצח הצאר אלכסנדר השני ב-13 במרץ 1881 (על פי הלוח היוליאני: ב-1 במרץ).
היסטוריה

הקמת הכנסייה החלה בשנת 1883 בהוראת הצאר אלכסנדר השלישי, לזכרו של אביו, (הצאר אלכסנדר השני). עבודות הבנייה התקדמו באיטיות, והכנסייה הושלמה רק בשנת 1907 בתקופתו של הצאר ניקולאי השני. הכנסייה הוקמה במימון משפחת המלוכה ותורמים פרטיים, באתר ההתנקשות.
הכנסייה ממוקמת לצד תעלת גריבוידוב, במקום בו נזרק רימון יד לעבר מרכבתו של הצאר אלכסנדר השני. הצאר לא נפגע בהתפוצצות, אולם יצא ממרכבתו. מתנקש שני, איגנסי הרניוויסקי הטיל פצצה נוספת שפצעה את הצאר פצעי מוות (הרניוויסקי עצמו איבד את הכרתו ומאוחר יותר מת מפצעיו). הצאר הפצוע נלקח לארמון החורף בו הוא נפטר מספר שעות לאחר מכן.
לאחר הרצח הוקם באתר מזבח זמני, בעת שתוכנן מבנה הנצחה קבוע. הוחלט להקים את מבנה הכנסייה על הרחוב באתר בו אירעה ההתנקשות. לצורך כך הוצרה התעלה, על מנת שמקום ההתנקשות יהיה במרכז הכנסייה. המקום מסומן בכנסייה באבנים יקרות המקיפות את אבני הרחוב הפשוטות שעליהן נשפך דמו של הצאר.
בעקבות המהפכה הרוסית בשנת 1917 נבזזה הכנסייה וניזוקו עיטוריה. הממשלה הסובייטית סגרה את הכנסייה בראשית שנות ה-30. במהלך מלחמת העולם השנייה, בזמן המצור על לנינגרד, הכנסייה שימשה לאחסון גופות מתים ברעב והרוגים בהפגזות הגרמניות. הכנסייה עצמה גם נפגעה בהפגזות.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימשה הכנסייה כמחסן לאחסון ירקות (ובאותה עת זכתה לכינוי "הגואל שעל תפוחי האדמה").
ביולי 1970 עברה הכנסייה לידי מוזיאון קתדרלת איסק הקדוש, והנהלת המוזיאון שיקמה את הכנסייה במשך 27 שנים. הכנסייה נפתחה לציבור באוגוסט 1997, על מנת לשמש כמוזיאון. הכנסייה לא נחנכה מחדש, ולכן אינה משמשת לתפילות. כיום, הכנסייה היא אחד מאתרי התיירות העיקריים של העיר.
תיאור המבנה

הכנסייה שונה בתכנונה מיתר כנסיות סנקט פטרבורג. בעוד שמרבית כנסיות העיר בנויות בסגנון בארוק או סגנון נאו קלאסי, הכנסייה בנויה בסגנון רוסי ביניימי (רוסי ביזנטי) ברוח הלאומנות הרומנטית של תקופת הבנייה.
הכנסייה נבנתה בסגנון מסורתי שהיה מקובל במאה ה-17 ותוך רצון לחקות את כנסיית וסילי הקדוש שבכיכר האדומה במוסקבה.
פנים הכנסייה תוכנן על ידי האמנים המובילים בעת הקמת הכנסייה: ויקטור וסנצוב, מיכאיל נסטרוב, אלכסיי אפנאסייב, ומיכאיל ורובל, ועל ידי האדריכל אלפרד אלכסנדרוביץ' פארלנד (אדריכל לא ידוע באותה עת).
בכנסייה למעלה מ-7,500 מטרים רבועים של פסיפסים המתארים אישים או אירועים מהתנ"ך ומהברית החדשה.
בשל פארה הרב חרגה הקמת הכנסייה מהתקציב המתוכנן שהוערך ב-3.6 מיליון רובלים, והעלות הגיעה לבסוף ל-4.6 מיליון רובלים.
כיב בורולי

| --- | --- |

 תחום:  מחלות זיהומיות 
 גורם:  זיהום 
 תסמינים:  נקרוזה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  1104891 
 MeSH:  D054312
 סיווגים
 ICD-11:  1B21.20 
 
כיב בורולי (Buruli ulcer) היא מחלה זיהומית הנובעת מחיידק הגורם לכיבים ממשפחת המיקובקטריום-mycobaterium ulcerans. השלב המוקדם של הזיהום מאופיין על ידי נגע ללא כאבים או אזור של נפיחות, נגע זו עלול להפוך לכיב. הנגע עשוי להיות גדול יותר בתוך העור מאשר בחלק השטחי של העור, ויכול להיות מוקף בנפיחות. ככל שהמחלה מחמירה, קיים סיכוי אף להידבק בעצמות. כיבי בורולי משפיעים לרוב על הגפיים.
סימנים ותסמינים

הזיהום, ברוב המקרים, מופיע כגוש או נפיחות ללא כאבים ולעיתים קרובות אינו מלווה בחום. בדרום אוסטרליה, הנגע לעיתים קרובות יותר נראה כפצעון בעור (דרמיס) ולא תחתיו, ועשוי לבלבל עם עקיצת חרקים. הזיהום הוא בעיקר בגפיים, לרוב באזורים חשופים, אך לא על כפות הידיים או הרגליים. אצל ילדים כל האזורים עשויים להיות מעורבים, כולל הפנים או הבטן. צורת הזיהום מייצרת נפיחות דיפוזית בגפה, שבניגוד לפפולה או נודולה יכולה להיות כואבת ומלווה בחום בדרגה נמוכה. הזיהום עלול להופיע בעקבות טראומה גופנית, לעיתים קרובות טראומה קלה כמו שריטה קטנה.
סיבות

המחלה נגרמת על ידי חיידק "mycobaterium ulcerans" לעיתים קרובות זה מתרחש בסמיכות לגופי מים, אך לא זוהו פעילויות ספציפיות המביאות אנשים להידבקות (כלומר, אחיזת מים, דיג, גידול אורז, שטיפה, רחצה וכו'). עדויות אחרונות מראות שחרקים עשויים להיות מעורבים בהעברת הזיהום. חרקים אלה הם חרקים מימיים השייכים לסוג Naucoris, ככל הנראה ההידבקות השכיחה ביותר מתבצעת באמצעות החדרת החיידק לעור. הטראומה הראשונית יכולה להיות פצע עור קל כמו שריטות. מחקרים אחרים הציעו התפשטות אירוסול אך אלה אינם מוכחים. באוסטרליה, בעלי חיים כמו קואלות ופוסומים נדבקים באופן טבעי. עדויות אפידמיולוגיות לא תמכו בבירור בהעברה בין אדם לאדם. עם זאת, חוקרים בשם מילר ונורו גילו כי 10 מתוך 28 חולים היו קרובי משפחה שגם הם חלו במחלה, והזהירו מפני העברת הזיהום מאדם לאדם. בהתחשב במספר המטופלים שחולים בכיב וחיים במגע הדוק מאוד עם קרובי משפחה, היה מצופה לראות מקרים נוספים של הידבקות, ולכן הסברה כיום היא שלא הגיוני שהכיב אכן מדבק. הסבר אפשרי למקרים שדווחו על ידי מולר ונורו הוא שהמקרים שהם בחנו נחשפו למקור שכיח של זיהום, וכן ייתכן שיש גם מרכיב גנטי לרגישות למחלה.
לאחר שנשקלו הגורמים השונים החשודים, חוקר בשם פורטלס הציע את ההשערה כי בני אדם כמו גם בעלי חיים ביתיים וחיות בר, יכולים להיות מזוהמים או נגועים על ידי חרקים נושכים כמו חרקי מים. חרקים מימיים הם חרקים קוסמופוליטיים הנמצאים באזורים ממוזגים וטרופיים העשירים במיוחד במים מתוקים. הם מייצגים כ-10% מכל מיני ההמימפטרה (אנ') הקשורים למים ומשתייכים לשתי סדרות של תת-המטרופרטה תת-קרקעית.
בין אם מדובר על מדינות קרות כמו צרפת ובין אם טרופיות כמו חוף השנהב, חרקים מימיים מציגים את אותה שיטה כאשר הם תוקפים. הם תוקפים לרוב רכיכות, חלזונות, דגים וזחלים של חרקים אחרים שהם לוכדים בעזרת רגליהם הקדמיות, ונושכים. חרקים אלה יכולים להטיל עקיצות כואבות גם על בני אדם. בחוף השנהב, שם כיב בורולי הוא אנדמי, חרקי המים נמצאים בביצות ונהרות, שם מתקיימות פעילויות כמו חקלאות, דייג ורחצה. ממצאים עכשוויים המתארים את העברתם הניסיונית של M. ulcerans מבאגי מים לעכברים, מסכימים היטב עם האפשרות של דרך הולכה זו לבני אדם על ידי עקיצות.
פתולוגיה

המחלה מתבטאת בזיהום של שומן תת-עורי, וכתוצאה מכך מוקד של שומן נקרוטי המכיל מספר עצום של mycobacteria בכדוריות אופייניות הנוצרות בתוך תאי השומן. הופעת הכיב בעור היא אירוע משני. החיידק משחרר רעלן ליפידים המתפקד כמדכא חיסוני, גורם לנמק ולאחר מכן גורם לתמותת תאים. ריפוי עשוי להתרחש באופן ספונטני אך לעיתים קרובות יותר המחלה מתקדמת באטיות ועשויה לגרום לכיב נוסף, גרנולציה, הצטלקות והתכווצויות. זיהום לווייני עלול להתרחש עם התפתחות של גושים אחרים, וכן זיהום עלול להופיע בעצם. לעיתים רחוקות וקטלניות, המחלה גורמת לתחלואה ועיוותים. תגובות חיסוניות בתיווך Th1 מגנות מפני זיהום ב mycobaterium ulcerans, ואילו תגובות מתווכות Th2 אינן.
מניעה

אין חיסון ספציפי כנגד mycobaterium ulceran. החיסון BCG עשוי להציע הגנה זמנית.
טיפול

אם מטפלים בשלב מוקדם, שימוש באנטיביוטיקה במשך שמונה שבועות יעילה אצל 80% מהאנשים. הטיפול כולל לרוב את התרופות ריפמפיצין וסטרפטומיצין. הטיפול עשוי לכלול גם כריתה של הכיב. פעולה זו הנה מינורית ועשויה להיות מוצלחת מאוד אם תיעשה מוקדם. מחלה מתקדמת עשויה לדרוש טיפול ממושך עם השתלת עור נרחב. מהלכים כירורגיים עלולים להיות מסוכנים במדינות המתפתחות בהן המחלה שכיחה.
אפידמיולוגיה

הזיהום מתרחש באזורים מוגדרים היטב ברחבי העולם, בעיקר אזורים טרופיים - בכמה אזורים באוסטרליה, באוגנדה, בכמה מדינות במערב אפריקה, במרכז ודרום אמריקה, בדרום-מזרח אסיה וגינאה החדשה. שכיחותה עולה בהתמדה, במיוחד במערב אפריקה ובמדינות לא מפותחות, שם היא הגורם השלישי המוביל לזיהום אצל אנשים בריאים, לאחר שחפת וצרעת. סביר להניח כי המחלה מתרחשת במקרים בהם חלו שינויים סביבתיים כמו פיתוח מחסני מים, כריית חול והשקיה. כיב בורולי אנדמי כיום בחוף השנהב, גאנה, גינאה, ליבריה, ניגריה, סיירה לאון וטוגו. בגאנה, נתונים משנת 1999 הצביעו על כך ששיעור השכיחות של המחלה היו 87.7 ל 100,000, גבוה יותר משיעור השכיחות הלאומי שהיה 20.7 ל 100,000, והשכיחות 150.8 ל 100,000 באזורים בהם הכי סובלים מהמחלה.
תפוצה גאוגרפית

דווח על כיב בורולי מלפחות 32 מדינות ברחבי העולם, בעיקר באזורים טרופיים: מערב אפריקה: בורקינה פאסו, חוף השנהב, גאנה, ליבריה, ניגריה, טוגו, גינאה, סיירה לאון. מדינות אפריקאיות אחרות: אנגולה, קמרון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, גינאה המשוונית, גבון, סודאן, אוגנדה. מערב האוקיינוס השקט: אוסטרליה, פפואה גינאה החדשה, קיריבטי. אמריקה: גיאנה הצרפתית, מקסיקו, פרו, סורינאם. אסיה: הרפובליקה העממית של סין, מלזיה, יפן. בכמה מהמדינות הללו המחלה אינה נחשבת לבעיה בבריאות הציבור, ומכאן לא ידוע ההפצה הנוכחית ומספר המקרים. סיבות אפשריות כוללות: התפלגות המחלה לרוב מקומית באזורים מסוימים במדינות אנדמיות; כיב בורולי אינו מחלה הניתנת לציון ברוב המקומות בהם המחלה מתרחשת, חולים מקבלים טיפול ממקורות פרטיים כמו בתי חולים למשימה מרצון ומרפאים מסורתיים. מכאן שמשרדי הבריאות במקומות שונים עשויים שלא להתייחס לקיום המחלה בצורה מבוקרת.
מרבית תפוצת המחלה באפריקה: קונגו וקמרון במרכז אפריקה, חוף השנהב, גאנה ובנין במערב אפריקה. בחלק ממדינות דרום-מזרח אסיה (פפואה גינאה החדשה) ואוסטרליה יש מוקדים גדולים, והיו כמה חולים שדווחו מדרום אמריקה (גיאנה הצרפתית וסורינאם) וממקסיקו. פעולות חקלאיות בסיסיות מוגברות עשויים לתרום משמעותית לעלייה הניכרת לאחרונה בשכיחות זיהומי M. ulcerans, במיוחד במערב אפריקה, שם המחלה מתהווה במהירות.
היסטוריה

ג'יימס אוגוסטוס גרנט, בספרו "הליכה על פני אפריקה" (1864), מתאר כיצד הרגל שלו הייתה נפוחה ונוקשה בצורה גסה. זו בוודאי הייתה הצורה החריפה של המחלה, והיא התיאור הידוע הראשון של הזיהום. מחלת כיב בורולי זוהתה בשנת 1897 על ידי סר אלברט קוק, רופא בריטי, בבית החולים מנגו בקמפלה, אוגנדה. המחלה נקראה על שם מחוז בורולי באוגנדה (מכונה כיום מחוז נאקאסונגולה), בגלל המקרים הרבים שהתרחשו בה בשנות השישים. שכיחות המחלה עלתה לאחרונה באפריקה הטרופית ובאזורים מסוימים באוסטרליה. תיאור מפורט של המחלה נכתב בשנת 1948 על ידי פרופסור פיטר מקאלום ועמיתיו, שטיפלו בחולים ממחוז בירנסדייל, באזור גפסלנד שבמזרח ויקטוריה, אוסטרליה. מקאלום וצוותו היו הראשונים שזיהו את Mycobacterium ulcerans כמחולל המחולל את המצב. במרץ 2008 הודיעו החוקרים על בידודם הראשון של החיידק מהסביבה. תגלית זו פתחה את האפשרות כי המחלה עשויה להיות מועברת באמצעות מגע עם הסביבה ולא מאדם לאדם. כל הגנום של M.ulcerans עבר ניתוח.
מבחינה היסטורית נעשה שימוש בסוגים מסוימים של חימר בניסיון לטפל במצב.
שמות אחרים

שמות אחרים כוללים: כיב בירנסדייל, כיב סירלס, כיב דנטרי, כיב קומוסי, וכיב מיקרובורולי.
ראו גם

זיהום (רפואה)
מחלות טרופיות מוזנחות
לקריאה נוספת

clinics of Dermatologies
הערות שוליים

1 2  Wayne M. Meyers, Bouke de Jong, Françoise Portaels, Buruli ulcer: Mycobacterium ulcerans infection, Oxford Medicine Online, 2013-05-29 doi: 10.1093/med/9780199204854.003.070628_update_002
↑  Yotsu RR, Murase C, Sugawara M, Suzuki K, Nakanaga K, Ishii N, Asiedu K (בספטמבר 2015). "Revisiting Buruli Ulcer". The Journal of Dermatology. 42 (11): 1033–41. doi:10.1111/1346-8138.13049. {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
1 2  Thomas Junghanss, Buruli Ulcer, Cham: Springer International Publishing, 2019, עמ' 221–226
↑  {{{מחבר}}}, Buruli ulcer, SpringerReference, Springer-Verlag
↑  Portaels, F. Meyers, W. M. Ablordey, A. Castro, A. G. Chemlal, K. de Rijk, P. Elsen, P. Fissette, K. Fraga, A. G. Lee, R. Mahrous, E. Small, P. L. C. Stragier, P. Torrado, E. Van Aerde, A. Silva, M. T. Pedrosa, J., First cultivation and characterization of Mycobacterium ulcerans from the environment, Public Library of Science, 2008
↑  George Amofah, Buruli Ulcer in Ghana: Results of a National Case Search, Emerging Infectious Diseases 8, 2002-02, עמ' 167–170 doi: 10.3201/eid0802.010119
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
כבש השלג

| כבש השלג |
| --- | --- |
 פוחלץ של כבש שלג שניצוד (חצי האי קמצ'טקה, 1904)
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: יעלים
סוג:: כבש
מין:: כבש השלג
שם מדעי
 Ovis nivicola ‏אששולץ, 1829
תחום תפוצה


כבש השלג (שם מדעי: Ovis nivicola; ידוע גם ככבש סיבירי או ככבש קמצ'טקה), הוא מין של כבש בר בתת-משפחת היעלים האנדמי לצפון מזרח סיביר, ותואר לראשונה בשנת 1829. אף על פי שמין זה חי ביבשת אסיה, מבחינה גנטית הוא קרוב יותר לכבשי הבר האמריקנים: כבש גדול-קרניים וכבש דאל, מאשר לכבשי בר אסייתים כגון הכבש הארגאלי וכבש המופלון. מבין כל כבשי הבר המין הדומה ביותר לכבש השלג הוא הכבש גדול הקרניים (המכונה "כבש ביגהורן), עד שהוא אף מכונה "ביגהורן סיבירי"; עם זאת הלה נוטה להיות גדול יותר, כשההבדל העיקרי ביניהם הוא המסה של הקרניים שאצל כבש השלג קטנה יותר מאשר אצל הכבש גדול הקרניים.
השם המדעי של הסוג נגזר מלטינית: "Ovis" = כבש; השם המדעי של המין (nivicola) מורכב משתי מילים לטיניות "nivis" = שלג, "cola" = שוכן\מצוי. צירוף של שתי המילים פירושו "כבש שוכן שלג" ומתייחס לכך שבית גידולו של כבש זה נמצא באזורים המושלגים ברוב השנה. גם שמו הנפוץ מתייחס לבית גידולו, בעוד שהשמות הנוספים "כבש סיבירי" ו"כבש קמצ'טקה" מתייחסים לכך שמין זה מצוי בסיביר ובחצי האי קמצ'טקה.
תיאור > קרניים

כמרבית כבשי הבר, לכבש השלג הזכר יש קרניים מסולסלות וספריאליות המזכירות מאוד את קרני כבש הדאל וכבש גדול-קרניים. עם זאת בהשוואה למינים אלה מסת הקרן שלו קטנה יותר ביחס למשקל הגוף, כשאצל הכבש גדול הקרניים למשל הן גדולות ב-35% מזה של כבש השלג ומהוות כהבדל מובהק ביניהם. בסיס הקרן הוא עבה למדי, והופך לדק ככל שהמרחק בין הקצוות גובר; הקרן צומחת לכיוון אחורה, יורדת בעיקול חד למטה המתעגל חזרה למעלה באזור הלחיים; לזכרים מבוגרים עלול להתחיל סיבוב שני, שלבסוף גורם לקרן להראות כבורג. אצל הכבש גדול הקרניים הקרניים צמודות יותר לראש ומתעגלות תמיד באזור הלחיים, ואילו אצל כבש השלג הן צומחות על פי רוב במרחק רב מהפנים ומתעגלות פעמים רבות כבר באוזן. הקרניים מחורצות לכל אורכם, ומלבד זאת יש פסים כהים בקרן שעל פיהם ניתן לדעת את גילו של הכבש. לנקבות כבש השלג יש קרניים קצרות בצורת חרב המעוגלות במעט, והן זהות כמעט לחלוטין לנקבות כבש גדול-קרניים מלבד קרניהם הקצרות יותר במספר סנטימטרים.
תיאור > כסות ומראה חיצוני

הפרווה של מין זה היא שעירה-צמרית, ומגינה עליו מרוחות חזקות וטמפרטורות נמוכות שבין 20 ל-40 מעלות מתחת לאפס בבית גידולו הסיבירי בשיא החורף; באזורים מסוימים הפרווה נראית ממש כצמר של כבש הבית. צבע הפרווה הוא קפה עמוק, חום כהה, חום בהיר או חום אפרפר כאשר הגב והשוקיים נוטים להיות כהים יותר. ישנם מספר הבדלים דקים שעל פיהם ניתן לדעת האם מדובר בכבש שלג או בכבש גדול-קרניים: 1) לכבש השלג הפרווה כהה ורב-גונית יותר מכבש הביגהורן; 2) החלק התחתון (הכולל את הגחון והרגליים) נוטה להיות שחור ובולט יותר אצל כבש השלג, ואילו אצל הביגהורן הוא בהיר יותר; 3) הכתם הלבן בעכוז קטן יותר אצל כבש השלג מאשר אצל הביגהורן; 4) הצוואר והלוע כהים יותר אצל כבש השלג; 5) מצחו של כבש השלג פעמים רבות בצבע לבן הנמשך אחורה לעורף, ואילו אצל הביגהורן אינו נראה כלל; ההבדל האחרון הוא ההבדל העיקרי ביניהם, אולם פעמים רבות כל ההבדלים הנזכרים אינם נראים כלל, כך שמלבד עובי קרניהם ותפוצתם השונה ניתן להתבלבל ביניהם בקלות.
תיאור > מבנה ומידות גוף

שפתיו של כבש השלג הן לבנות ובולטות, ובמקרים שיש לו מצח לבן הן מופרדות ממנו על ידי פס חום כהה עבה. הכתם הלבן בעכוז נמשך עד צידם האחורי של הרגליים, ובמרכזו בולט הזנב הקצר והשחור. אוזניו של כבש זה קצרות ועגולות, וצבעם כהה מבחוץ ולבן במפנים. האף הוא שחור ומחורץ, והעיניים בינוניות וצבעם צהבהב-כתמתם. כשאר כבשי הבר מבנה גופו הוא מוצק וחסון, גופו ארוך ורחב, ורגליו צווארו וראשו קצרים. פרסותיו הן קצרות וחזקות, מותאמות לטיפוס זריז על מדרונות תלולים וצוקים, וכרית הגומי שבתחתיתם מסייעת לו לאחוז בזיזים ובליטות קטנות. הזכרים גדולים וכבדים בצורה ניכרת מהנקבות.
|  | זכר | נקבה |
| --- | --- | --- |
| גובה כתף | 100-90 ס"מ, לעיתים רחוקות עד 112 ס"מ | 80-76 ס"מ. |
| אורך ראש וגוף | 160-140 ס"מ | 140-126 ס"מ |
אורך הזנב: כ-10 ס"מ
אורך האוזניים: עד 11 ס"מ
| אורך קרן | עד 89 ס"מ | כ-20 ס"מ |
| משקל גוף | 120-70 ק"ג | 68-33 ק"ג |
הטקסונומיה של כבש השלג אינה ברורה לחלוטין, אולם ככל הנראה הוא מחולק לחמישה תת-מינים:
כבש קמצ'טקי (O. n. nivicola), תואר ב-1929 ומצוי בחצי האי קמצ'טקה.
כבש פוטוראני (O. n. Borealis), תואר ב-1873 ומצוי באוכלוסייה מבודדת בהרי פוטוראנה שבחצי האי טיימיר.
כבש ואקוצק (O. n. alleni), תואר ב-1907 ומצוי במזרח סיביר, רכס הרי סטנובוי, וצפונה מעט.
כבש מרכז סיביר (O. n. lydekkeri), תואר ב-1913 ומצוי מנהר הלנה במערב ועד רכס סטנובוי במזרח.
כבש קוריאקי (O. n. koriakorum), תואר ב-1962 ומצוי בחצי האי הצ'וקצ'י, והרי הקוריאקים.
תפוצה, אקולוגיה, ומחזור חיים

כבש השלג אנדמי לצפון מזרח רוסיה באזור הגאוגרפי המכונה "המזרח הרחוק הרוסי". תפוצתו המדינית מתחילה בדרום מחוז קמצ'טקה, ממשיכה צפונה למחוז האוטונומי צ'וקוטקה, מערבה לרפובליקה האוטונומית סאחה-יקוטיה ודרומה למחוז מגדן ולמחוז חברובסק, ומסתיימת באוכלוסייה מבודדת במזרח מחוז קרסנויארסק. תפוצתו הגאוגרפית מתחילה מאזור מיצר הקורילים וים ברינג שבחצי האי קמצ'טקה, ממשיכה צפונה להרי הקוריאקים, שפת הים הצ'וקצ'י ומצר ברינג שבחצי האי הצ'וקצ'י, פונה מערבה לאורך שפת ים סיביר המזרחי ולאורך ההרים הסיבירים (הרי הצ'וקוטים, הרי קולימה, הרי צ'רסקי, הרי ורחוינסק, הרי ג'ונג'ור), ומסתיימת בדרום בהרי סטאנובוי (כ-400 ק"מ מהגבול הסיני) ובמערב בנהר הלנה; מערבה יותר במרחק 1,000 ק"מ מנהר הלנה קיימת אוכלוסייה מבודדת בהרי פוטוראנה שבחצי האי טיימיר הגובל באוקיינוס הקרח הצפוני.
בית גידולו של כבש זה הוא אזורים הררים וסלעיים, כמו גם יערות הררים, אזור קר ממוזג (טייגות) או אקלים תת-קוטבי (טונדרות); בחצי האי קמצ'טקה הוא מצוי אף במורדות של הרי געש. בהרי פוטוראנה מין זה מצוי עד גבהים של 1,700 מטר מעל פני הים, ובשאר תפוצתו עד 2,000 מטר ומעלה. גם בשיא החורף המין אינו נודד לאזורים חמים, אלא נע למרחקים קצרים - בדרך כלל מהמדרונות לעמקים. גורם המגביל את בית גידולו של כבש זה הוא שלג בעומק של 40 ס"מ ומעלה. באזורים שהם הוא מצוי הטמפרטורה נעה בין 20 מעלות צלזיוס בשיא הקיץ ל-40 מעלות מתחת לאפס בשיא החורף. כמות המשקעים השנתית על פני תפוצתו משתנה בין 100 ל-500 מ"מ.
כבש השלג פעיל בעיקר בשעות היום, ומבלה את זמנו ברעיה ומנוחה בצוקים; בשעות המנוחה הוא נוהג לחפור גומא בקרקע בעזרת פרסותיו.
כבשים אלה מותאמים היטב לאזור הררי, ומסוגלים לנוע במהירות ובזריזות על פני שטח תלול ומחוספס. מלבד עונת הרבייה והחורף כבשי השלג חיים בעדרים המחולקים לפי מגדר - זכרים לחוד ונקבות לחוד עד סוף הסתיו, אולם פעמים רבות רק הזכרים המבוגרים חיים בקבוצות קטנות בעוד שזכרים צעירים ומתבגרים חיים יחד עם הנקבות. בתוך עדרי הזכרים, קיימת היררכיה דומיננטית הנקבעת בעיקר על ידי גודל הקרניים או על ידי קרבות. היררכיות אלו נשארות יציבות בדרך כלל אפילו בעונת הרבייה, כאשר הזכרים המבוגרים מקבלים את רוב השליטה על הנקבות. עם זאת, כאשר יש לשני זכרים גוף וקרניים בגודל שווה, הם במוקדם או במאוחר ילחמו. צורת הלחימה שלהם זהה לזו של כבש גדול הקרניים ושל כבש דאל: הם נעמדים אחד מול השני במרחק של מספר מטרים וסוקרים זה את זה, לאחר מכן הם רצים במהירות עם ראש מושפל, מזנקים ומתנגשים עם קרניהם בניסיון לגרום ליריב לאבד את שיווי משקלו. בתוך הקרניים יש חללי אוויר המונעים פגיעה חמורה בגולגולת או בעצמות, ומסיבה זאת הם כמעט ואינם נפצעים בקרבות ביניהם.
תזונת כבש השלג כוללת למעלה מ-320 מיני צמחים, כאשר בקיץ היא מבוססת על עשבים, עשבי תיבול, דגנים, קטניות, פטריות, פירות יער, צמחים טרשיים והרריים, ובחורף על חזזיות, טחבים, עשב יבש, דשא קפוא, שורשים של צמחים, וענפים של אורן וארז. בחורף את מרבית המזון הם משיגים על ידי חפירה עם פרסותיהם בשלג. טורפיהם של כבשי השלג הבוגרים הם מועטים וכוללים בעיקר דובים חומים וזאבים, בעוד שגרגרנים, שונרים, עופות דורסים מהווים איום לטלאים.
עונת הרבייה נמשכת מנובמבר עד דצמבר, כאשר מתקופה זאת ועד סוף החורף הזכרים והנקבות חיים בעדרים מעורבים של 20-15. ההריון נמשך כ-8.5 חודשים, ולקראת סופו באביב (חודשי מאי עד יוני) הנקבה עוזבת את העדר ויולדת טלה אחד; הטלה נגמל לאחר 6-4 חודשים, ומגיע לבגרות לאחר שנתיים, אם כי הזכרים אינם מתרבים לפני גיל חמש שאז קרניהם גדולות למדי.
תוחלת החיים הממוצעת של כבש השלג היא בסביבות 15-9 שנים.