stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כריסטינה, מלכת שוודיה
אישיותה > עמימות מגדרית

העמימות המגדרית של כריסטינה לא הסתכמה רק בסגנון לבושה. שאלת המיניות שלה הייתה שנויה במחלוקת, אך ביוגרפים מודרניים מתייחסים אליה בדרך כלל כאל לסבית ומערכות היחסים שלה עם נשים זכו לתשומת לב עוד בימי חייה. ניתן להבחין שהיא כתבה מכתבים מלאי תשוקה לאבה שפאר והועלתה השערה שהיו מערכות יחסים בינה לבין גבריאל דה רוֹשֶשְאוּאָ דה מורטמר, רחל, אחייניתו של דייגו טיישרה והזמרת אנג'לינה ג'יורג'ינו. כמה מההיסטוריונים טוענים שהיא קיימה מערכות יחסים הטרוסקסואליים, א-מיניים, הומוסקסואליים, או ביסקסואליים במהלך חייה, בתלות במקור המידע שהם הסתמכו עליו. על פי הסופרת ורוניקה בקלי, כריסטינה הייתה "חובבנית" שתוארה על ידי בני זמנה "כלסבית, כזונה, כהרמאפרודיטית וכאתאיסטית", למרות "שבתקופה סוערת זו, קשה להגדיר מה מכל אלה הייתה התווית המרשיעה ביותר". כריסטינה הכריזה בערוב ימיה שהיא לא הייתה "גבר ולא הרמאפרודיטית, כפי שאנשים מסוימים בעולם תיארו אותי".
ברגרייב סיפר שמערכת היחסים של כריסטינה עם אצולינו הייתה הן "משפחתית" והן "מלאת אהבה" ושאצולינו נשלח לרומניה (על ידי האפיפיור) כעונש על קיומה. מצד שני, בקלי האמינה שלכריסטינה הייתה רגישות מינית ולא נראה שהתקיימה מערכת יחסים מינית בינה לבין אצולינו או בין כל גבר אחר. לא ידוע אם היא נולדה עם הפרעה בהתפתחות המינית (עם מאפיינים של אינטרסקס או איברי מין זכריים מפותחים למחצה), אך זה יכול להסביר את אי הבהירות בנוגע למגדר של כריסטינה בשנות חייה הראשונות. בהתבסס על דיווחים היסטוריים על המראה הפיזי של כריסטינה, חלק מהחוקרים מאמינים שהיא לא הייתה אינטרסקס.
ב-1965, הובילו דיווחים סותרים אלו לחקירה של שרידי גופתה של כריסטינה. האנתרופולוג הפיזי, קרל הרמן יודסו (Hjortsjö), שביצע את החקירה, הסביר: "הידע החלקי שלנו בנוגע להשפעת תופעת האינטרסקס על מבנה השלד... לא מאפשר לקבל החלטה על ממצאים חיובים שיכולים לבסס אבחנה" על מצב של אינטרסקס. עם זאת, יודסו משער שלכריסטינה היו אברי מין נקביים על פי התיעוד של רופאיה, בורדלו ומקיאטי, שהיה לה מחזור חודשי. ניתוח השלד של כריסטינה, שבוצע על ידי יודסו, הובילו אותו להצהיר שהוא בעל מאפיינים נשיים טיפוסיים.
חוקרי רפואה מסוימים מתייחסים לתסמינים של כריסטינה כתסמונת השחלות הפוליציסטיות, הפרעה אנדוקרינית שכתוצאה ממנה מתקיימים תסמינים רבים, כולל הירסוטיזם. אחרים מתייחסים לדיווחים על התנהגותה כאל עדות להפרעה התפתחותית נרחבת, כלומר, תסמונת אספרגר.
בתרבות הפופולרית

דמותה המורכבת של כריסטינה היוותה השראה למספר רב של מחזות, ספרים אופרות וסרטי קולנוע:
ג'קופו פורוני, מלחין איטלקי שבילה את רוב הקריירה שלו בשוודיה, חיבר ב-1879 אופרה בשם "כריסטינה, מלכת שוודיה" (Cristina, regina di Svezia), המבוססת על האירועים שסביב להתפטרות שלה. אופרות אחרות המבוססות על חייה של כריסטינה כוללות את "כריסטינה משוודיה" (Cristina di Svezia) שחוברה ב-1840 על ידי אלסנדרו ניני, ושתי אופרות נוספות בשם זהה שחוברו ב-1841 על ידי ג'וזפה ליל ווב-1855 על ידי זיגמונד תלברג.
מחזהו של יוהאן אוגוסט סטרינדברג, "כריסטינה" מ-1901 מתאר את דמות ההפכפכנית והאימפולסיבית.
זכריס טופליוס כתב ב-1900 את האלגוריה ההיסטורית "כוכב ילדי המלכות" (בשוודית: Stjärnornas Kungabarn) ומתאר את כריסטינה, כמו אביה, כבעלת מזג הפכפך, נוחה לכעוס ומהירה לסלוח.
הסופרת הפינית, קרי אוטריו, תיארה את תשוקותיה המיוסרות ואת הצימאון שלה לאהבה בספרה "אדון האחוזה וכריסטינה היפה" (Kartanonherra ja kaunis Kristin) משנת 1969.
המחזאית הפינית, לאורה רוהונן, כתבה ב-2003, את המחזה "המלכה ק." (Kuningatar K) שמציג אישה שהקדימה את זמנה במאות שנים.
היצירה האומנותית המבוססת על חייה של כריסטינה שזכתה לפרסום הרב ביותר היה סרט הקולנוע "המלכה כריסטינה", שיצא לאקרנים ב-1933 בכיכובה של גרטה גרבו. הסרט מתאר גיבורה שחייה מתפצלים מאלה של כריסטינה האמיתית.
בסרט "ההתפטרות" (The Abdication) מ-1974, בכיכובה של ליב אולמן, מגיעה כריסטינה לוותיקן ומתאהבת בקרדינל אצולינו. התסריט לסרט זה מבוסס על מחזה של רות וולף.
הקומיקאי האמריקאי ממוצא לטיני, ג'ייד אסטבן אסטרדה, הציג את דמותה במחזמר הסולו שלו "ההיסטוריה של ההומואים והלסביות של העולם – חלק שני".
הסופר השוודי אנדראס פרגר, כתב את רומן האימה "ראיתי אותה היום בקבלת הפנים", בו הוא רומז על העניין שכריסטינה גילתה בכשפים ועל כך שהיא ביימה את מותה שלה כדי להימלט מעין הציבור.
הסרט האירופי "The Girl King" מ-2015 מתאר את תולדות חייה למן עלייתה לשלטון ועד לפרישתה מהכס, תוך התמקדות ביחסיה המיניים ומשיכה לנשים.
כריסטינה בצעירותה
אקסל אוקסנסיטרנה
רנה דקארט
אבה שפאר
החגיגות ברומא לרגל הגעתה של כריסטינה
כתובת הקדשה בחלקו הפנימי של שער פופולו ברומא שעוצב על ידי ברניני לרגל הגעתה של כריסטינה
דצ'ו אצולינו
כריסטינה בערוב ימיה
קברה של כריסטינה בוותיקן
כרזת הסרט "המלכה כריסטינה" משנת 1933 בכיכובה של גרטה גרבו
הובי אלישע

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 ביולי 1927 ירושלים, פלסטינה (א"י)
 פטירה:  22 במאי 2022 (בגיל 94)
 לאום:  יהודיה
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  אימפרסיוניסטי ופוסט-אימפרסיוניסטי
 http://huvysgallery.com
 
אהובה (הובי) אלישע (13 ביולי 1927 – 22 במאי 2022) הייתה ציירת ישראלית אימפרסיוניסטית.
קורות חיים

אהובה (הובי) אלישע נולדה בשכונת הבוכרים בירושלים. אימה הייתה אחות ואביה היה איש עסקים. כשהייתה בת שש, בעקבות עסקיו של אביה, היגרה עם משפחתה לווינה, משם לפראג וב-1935 ללונדון. הבליץ הגרמני בזמן מלחמת העולם השנייה, אילץ את המשפחה לעזוב את לונדון והם עברו להתגורר בעיירה טורקי שבמחוז דבונשייר בדרום מערב אנגליה. נופיה של דבונשייר מופיעים בציוריה של אלישע.
לאחר מעבר המשפחה לטורקי, החלה הובי את לימודיה בבית הספר המקומי. בתוך זמן קצר הבחינה מנהלת בית הספר, אמנית במקצועה, בכישרון הציור שלה, החלה לעודד אותה לעסוק בתחום ובגיל 14, בהמלצתה של מנהלת בית הספר, החלה הובי את לימודיה בבית הספר היוקרתי לאמנות סיינט מרטינס קולג' לאמנות ועיצוב (אנ') שבלונדון, שם הייתה לתלמידה הצעירה ביותר שהתקבלה לבית הספר היוקרתי אי פעם.
בגיל 17 נישאה לאלי, סוחר שטיחים ובהמשך נולדו להם שלושה ילדים. ב-1968 חזרה עם בעלה ושלושת ילדיה לישראל והם גרו תחילה בהרצליה פיתוח, תוך שהיא מתקרבת בהדרגה אל הדת עד כי הפכה לחסידת ברסלב. בהמשך עברו היא ומשפחתה להתגורר בשכונה החרדית מאה שערים בירושלים, שם שמרה אלישע על צנעתה מחד והמשיכה לחלוק עם העולם את יצירותיה מאידך.
נפטרה באייר תשפ"ב.
הישגים באמנות

הובי נבחרה על ידי האנליסט ויועץ האמנות הבינלאומי ניקולאס פורסט כאחת מעשרת האמנים הישראלים שכדאי לעקוב אחר יצירותיהם במכירות פומביות. ברשימה שלו נמצאים גם: נחום גוטמן, ראובן רובין, יעקב אגם ועוד.
בשנת 2012 נמכר ציור שלה בבית המכירות הפומביות בונהמס (Bonhams) באנגליה - אחד מבתי המכירות הפומביות הגדולים והוותיקים בעולם במעל ל-100 אלף דולר. הגלריה של הובי ממוקמת ברחוב המלך דוד בירושלים. מדי שנה, לדברי בעלי המקום, נמכרים בגלריה 4–5 ציורים בכמאה אלף דולר ועוד 15 ציורים בסביבות ה-70 אלף דולר ועשרות ציורים נוספים בעשרות אלפי דולרים בודדים לכל אחד.
להובי היו כמה מוטיבים אייקוניים עליהם היא חזרה ביצירותיה: נופיה של דבונשייר, חתונות יהודיות וריקודים חסידיים.
תערוכות של ציוריה נערכו בלונדון, בניו יורק, בישראל ועוד.
הערות שוליים

↑   שלי קלינג, 60 אלף יורו לציור: היוצרת המפתיעה שעושה מיליונים מהאמנות שלה, באתר TheMarker‏, 13 במאי 2022
↑  משה ויסברג, האמנית החרדית ממאה שערים הלכה לעולמה, באתר בחדרי חרדים, 22 במאי 2022
↑  Top Ten Israeli Artists to Watch, www.mutualart.com (באנגלית)
↑  Bonhams : Ahuva (Huvy) Elisha (Israeli, born 1927) Jerusalem wedding, www.bonhams.com (באנגלית)
דוד גור

| --- | --- |

דוד גור יו"ר העמותה לחקר תנועות הנוער הציוניות בהונגריה עם חברות השומר הצעיר
 לידה:  20 במרץ 1926 (בן 98) אוקאן, הונגריה 
 שם לידה:  Grósz Endre 
 מדינה:  ישראל, הונגריה 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 
דוד גור (נולד ב-20 במרץ 1926) הוא ממנהיגי מחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה בתקופת השואה. זכה, בין היתר, בפרס שאנדור שייבר.
קורות חיים

דוד גרוס נולד בשם אנדרה גרוס במשפחה יהודית מתבוללת בת ארבע נפשות בכפר אוקאן שבמזרח הונגריה. בשנת 1938 החל המשטר ההונגרי להחיל גזרות נוספות על יהודי הונגריה כמו החוק היהודי הראשון, מאותה השנה (בנוסף לחוק נומרוס קלאוזוס משנות ה-20 של המאה ה-20) שהפלו לרעה את אזרחיה היהודים של ממלכת הונגריה, אך במיוחד פגע אוכלוסייה היהודית הגדולה החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי. מצבה הכלכלי של המשפחה החמיר בעקבות החוקים המפלים עם שלילת רישיון המסחר של האב. בסיום לימודיו ב-1943, כשהוא חדור רוח ציונית יצא דוד לבודפשט ללמוד מקצוע שישמש אותו לאחר עלייתו לארץ ישראל. הוא עבד כשוליית בנאי אצל ארכיטקט שהיה גם קבלן בניין יהודי והצטרף לפעילות המחתרת של תנועת "השומר הצעיר".
קורות חיים > במחתרת הציונית

בראשית 1944 החליטה תנועת "השומר הצעיר" לצייד את חבריה בתעודות מזויפות בהן נרשם כי הם בני הגזע הארי. במקביל הוקם בבודפשט מטה "ההגנה", שאחת ממטרותיו הייתה זיוף תעודות. המטה התפרק עד מהרה, אך הספיק להקים בית מלאכה לזיוף תעודות בשיתוף עם תנועות "השומר הצעיר" ו"מכבי צעיר". בתחילה נדד בית המלאכה בין דירות פרטיות, ובהמשך מוקם בפנימייה לנערים עובדים ברחוב זלדמאלי בבירה ההונגרית. בית המלאכה שנדד כאמור ממקום למקום ופעלו בו גם דן צימרמן, שרגא וייל, אפרא טייכמן אגמון, דוד פדריט, מישו וקסלר, אנדרה פייגנבאום, מיקי לנגר, פרי אייזנברג ואחרים על מנת לזייף גם את התעודות הנדרשות עבור תנועת ההתנגדות היהודית וההונגרית. בשנת 1943 התארגנה פעילות מקומית בבודפשט לקליטת פליטים שהגיעו מהארצות השכנות (במיוחד דרום סלובקיה, צפון סרביה וזקרפטיה, אזורים שהפכו שוב חלק מהונגריה אחרי 1938).
קורות חיים > בכיבוש הגרמני

במרץ 1944 פלשו הגרמנים לממלכת הונגריה והמחתרת יצרה ועדת הגנה מאוחדת שמגוון רחב של פעולות חישול ופעולות הצלה אחרות הביאו להצלת אלפי חיים יהודים ולא-יהודים. עם השתלטות הגרמנים על הונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה), הצטרף דוד לצוות הכנת התעודות המזויפות עבור חברי כל תנועות הנוער הציוניות. בדרכים מתוחכמות הצליחו דוד וחבריו להשיג טפסים מקוריים ואת עבודת הזיוף ביצעו בדירות מסתור שונות. במרוצת הזמן פעל דוד כאחראי על פעולות הזיוף של תעודות וחותמות. בית המלאכה של המחתרת הציונית סיפק תעודות גם לקבוצות ההתנגדות הלא־יהודיות. פעולה זאת הייתה הגדולה ביותר בהיקפה ובגיוונה באירופה הכבושה. יום אחד, הוא וחבריו נתפסו על ידי בלשים הונגרים. אף על פי שבלעו במהירות את המסמכים המזויפים, הציוד שבמזוודותיהם הסגיר אותם. היה זה בדצמבר 1944. הם נלקחו למפקדת מפלגת צלב החץ ונחקרו באכזריות. אחד מחברי צוותו, מיקי לנגר לא עמד בחקירה האכזרית ומת עוד בלילה הראשון של החקירה. גור הועבר לבית הסוהר הצבאי המרכזי ונחקר על ידי אנשי המחלקה הפוליטית של הז׳נדרמריה. בסוף דצמבר חולץ מהכלא, יחד עם קבוצה מחבריו, (אחד מהם משה אלפן) הודות לשוחד שניתן לסוהר בכיר בכלא על ידי המחתרת, במבצע נועז של המחתרת החלוצית. במסגרת הפעולה, שוחררו עוד למעלה ממאה אסירים מאותו בית סוהר. בסך הכל 117 אסירים.
קורות חיים > אחרי המלחמה

לאחר מלחמת העולם השנייה גילה דוד שאביו נספה באושוויץ. אמו ואחותו שרדו. הוא חזר לפעילות ב"שומר הצעיר" והיה חבר בהנהגה ונציג התנועה במוסדות שונים. בין היתר גם בפעילות המחתרתית של "ההגנה". ב-1949, כשאסר המשטר הקומוניסטי על פעילות התנועה הציונית, היה דוד מפקד "הבריחה" האחרון ושותף להברחת חניכי תנועות הנוער הציוניות דרך צ'כוסלובקיה ואוסטריה למדינת ישראל שזה עתה קמה. באותה השנה גם הוא עלה ארצה. הוא סיים את הטכניון והיה למהנדס אזרחי.
קורות חיים > בישראל

עם עלייתו ארצה ב־1949 הצטרף לקיבוץ געתון. למד כאמור הנדסת בניין בטכניון והיה בעל משרד לניהול פרויקטים הנדסיים בתחום התשתיות והבנייה. דוד פעיל בהנצחת פעילותה של מחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה בתקופת השואה. גר ברמת גן. נשוי ואב לשלוש בנות, וסב לעשרה נכדים. הוא מיוזמי ״העמותה לחקר תנועות הנוער הציוניות בהונגריה״ ומנהלה. העמותה פועלת מאז 1984 במטרה להנציח את מעשי תנועות הנוער הציוניות במחתרת בשנת 1944 ולהפיץ מידע על מעשיהן בישראל ומחוצה לה.
גור הדליק את אחת משש המשואות בטקס הפתיחה הממלכתי של יום השואה ביד ושם בשנת 2007.
לקריאה נוספת

אתר מחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה 1944
הערות שוליים

↑  דוד גור באתר הספרייה הלאומית
↑  דוד גור - העמותה לחקר תנועות הנוער הציוניות בהונגריה (machteret1944.org)
↑  דוד גור ממדליקי המשואות ב-2007, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307968605171  PLWABN: 9811339093405606  GND: 1089856024  ISNI: 0000 0004 0188 0070  LCCN: no2005059338  NTA: 304899526  VIAF: 98419174   WorldCat (עם VIAF): 98419174
מוזיאון גוש קטיף בירושלים

| --- | --- |


הכניסה למבנה המוזיאון
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 כתובת:  רחוב שערי צדק 5, ירושלים
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  עמותת מוזיאון פרטי גוש קטיף בירושלים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2008
 
 קואורדינטות:  31°47′10″N 35°12′33″E﻿ / ﻿31.786°N 35.20925°E﻿ / 31.786; 35.20925
 דף הבית של המוזיאון
  (למפת ירושלים מוגדלת) מוזיאון גוש קטיף בירושלים(למפת ירושלים רגילה) מוזיאון גוש קטיף בירושלים
 he
 
מוזיאון גוש קטיף בירושלים הוא מוזיאון המוקדש להנצחת ההתיישבות היהודית בחבל עזה מאז תקופת החשמונאים ויישובי גוש קטיף. המוזיאון שוכן בשכונת נחלאות בירושלים סמוך לשוק מחנה יהודה.
הקמת המוזיאון

מוזיאון גוש קטיף נפתח באופן רשמי באוגוסט 2008, במלאת 3 שנים לפינוי היישובים בגוש קטיף ובצפון השומרון, במסגרת תוכנית ההתנתקות. עוד טרם ביצוע ההתנתקות החליט הרב שלום דב וולפא להנציח את הגוש, וכחצי שנה לאחר ההתנתקות הוא שכר דירה עבור המוזיאון. הקמת המוזיאון נעשתה על ידי עיתונאי יענק'לה קליין, שעמד בעבר בראש מחלקת החדשות של מקור ראשון. המוזיאון פועל בבניין ברחוב שערי צדק 5 בשכונת נחלאות בירושלים, ומועסקים בו מדריכים, עובדי קבלה ואנשי תוכן מפוני גוש קטיף.
מטרות המוזיאון

מטרת המוזיאון, לפי מפעיליו, היא "לייצר תודעת זיכרון, שימור והצדעה למפעל ההתיישבות היהודית בחבל עזה, ולעמוד על משמרת התודעה הלאומית בזיכרון עקירת היישובים בגוש קטיף וצפון השומרון, במסגרת מה שכונה "תוכנית ההתנתקות"."
מקימי המוזיאון מעידים כי כוונתם היא ליצור "גוף תרבותי-תיעודי פלורליסטי א-פוליטי, ברוח יהודית וישראלית שורשית, כך שהמוזיאון ייתן במה רחבה ליצירה ועשייה מכל גוני החברה הישראלית, ישמש מוקד לשיח תרבותי ואומנותי, ויפעל להפצת מוצרי גוש קטיף ללא מטרות רווח."
אגפי המוזיאון

המוזיאון כולל כמה אגפים ופונקציות, חלקם קיימים וחלקם בתכנון, ובהם מרכז מורשת והנצחה, מכון מחקר, ספריית עיון, הפקה והוצאה לאור, מקום מפגש ושיח חברתי-לאומי, בית לנוער גוש קטיף, ארכיון וחנות מוצרים. מרכז המורשת וההנצחה כולל כמה אגפים, ובהם:
מבוא באגף המבוא נפרש תיאור של ההיסטוריה היהודית בחבל עזה החל מכיבוש יהושע בן נון דרך גירוש יהודי עזה בתקופת השלטון הרומאי והקהילה היהודית בעזה בימי נפוליאון ועד לימינו.
ההתיישבות מ-1967 הנצחה (בעיקר בתצלומים) של יישובי גוש קטיף ויתר היישובים בחבל עזה. בין המוצגים: המנורה שהייתה על גג בית הכנסת בנצרים.
האגף הכתום - תיעוד המחאה נגד תוכנית ההתנתקות, בגוש קטיף ובתוך הקו הירוק ותערוכות מתחלפות.
האגף השחור - תמונות מההתנתקות, שירים, ומסך פלזמה המציג קליפים מהרגעים האחרונים.
העתיד - תיאור מצב הקהילות כיום, תוך שימת דגש על קשייהם הרבים של המפונים. בין המוצגים: ארגז ובו תכולת ביתה של משפחה בגוש קטיף, אחד מני רבים שעדיין שוכנים במחסני צה"ל.
אולם הסרטים - הקרנת סרטים על גוש קטיף, המאבק ובתי הכנסת על גבי מסך ענק. מבחר סרטים נוסף עבור קבוצות.
הספרייה - ספרייה ובה ספרים על ההתיישבות היהודית בעזה, ועל ההתנתקות.
קומת התערוכות - תערוכות מתחלפות וספריית עיון
פעילות המוזיאון

לפי אתר המוזיאון, בשנה הראשונה לפעילות המוזיאון ביקרו בו למעלה מ-40,000 איש מכל רחבי הארץ והעולם. בין המבקרים היו כ-5,000 בקבוצות מאורגנות של תלמידים ומטיילים מהארץ. במהלך שמונה שנות פעילות המוזיאון ביקרו בו למעלה מ-300 אלף איש, ביניהם אישי ציבור וחברי פרלמנט מהארץ ומהעולם.
ביוני 2016 החליטה ועדת השמות בעיריית ירושלים לקרוא לצומת הרחובות אגריפס - שערי צדק המובילים למוזיאון "כיכר גוש קטיף".יוסי צלניקר, כיכר גוש קטיף תחנך בסמיכות למוזיאון גוש קטיף, באתר רדיו קול חי, ‏2016-06-20
ב-2 בפברואר 2017 חנכה עיריית ירושלים את "כיכר גוש קטיף" סמוך למוזיאון.
ב-2016, מוזיאון גוש קטיף פתח קומה נוספת במוזיאון בשל ביקוש גבוה. בנוסף, המוזיאון מפעיל פעילת נוער וחברה
גלריית תמונות

המנורה מגג בית הכנסת בנצרים
האגף הכתום.
האגף השחור.
סרט על פינוי עמונה.
מצב תושבי הגוש 3 שנים אחרי
חלק מהספרייה
ציר ההיסטוריה
ארגז עם תכולת בית שפונה בהתנתקות
הערות שוליים

↑  עודד שי, זוכרים את גוש קטיף בירושלים, בניצן ובגולן, האומה 186, קיץ תשע"ב–2012, עמ' 125–137
↑  אודות המוזיאון - גוש קטיף Gush katif
↑  אתר המוזיאון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313794605171  LCCN: no2012099796  VIAF: 259526923   WorldCat (עם VIAF): 259526923
יוסף ברסלבי

| --- | --- |

יוסף ברסלבי
 לידה:  1 באפריל 1896 רומני, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 באפריל 1972 (בגיל 76) ישראל 
 צאצאים:  שרה קליין-ברסלבי 
 תקופת הפעילות:  ? – 14 באפריל 1972 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1960) 
 
יוסף ברסלבי (בּרַסלַבסקי; א' באדר תרנ"ו, 1 באפריל 1896, רוֹמְנִי, פלך פולטאבה האימפריה הרוסית (אוקראינה) – ל' בניסן תשל"ב, 14 באפריל 1972) היה חוקר ארץ ישראל ומדריך טיולים. נודע בשל כרכי הסדרה שכתב, "הידעת את הארץ".
ביוגרפיה

יוסף ברסלבסקי נולד בשנת 1896 ברוֹמְנִי שבפלך פולטאבה של האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של דוד ברסלבסקי ושרה בת משה יצחק ניימרק. ליוסף עוד 4 אחים וביניהם משה ברסלבסקי.
בשנת 1905 עלה יוסף עם משפחתו ארצה במסגרת העלייה השנייה. תחילה גרה המשפחה ביפו אולם לאחר זמן מה עברו לגור באכסניית דרך ברמלה אותה החל אבי המשפחה לנהל והיא שימשה בעיקר כתחנת ביניים לנוסעים בדרך שבין יפו וירושלים. לאחר כשנה וחצי ברמלה נאלצה המשפחה לחזור ליפו כדי לשלוח את יוסף לבית הספר "עזרה" ולאפשר לו חינוך הולם.
ב-17 בפברואר 1909 נפטר האב דוד והאם החלה לעבוד בחנות מכולת ביפו כדי לפרנס את משפחתה תוך שהיא מסרבת להצעה לקבל דמי חלוקה (מטעם ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב). על מנת לעזור בכלכלת הבית החל יוסף לתת שיעורים פרטיים לתלמידים בנווה שלום ונווה צדק. עם סיום בית הספר היסודי המשיך יוסף את לימודיו בגימנסיה הרצליה אליה היה עליו לצעוד כל יום, בחולות, מיפו לתל אביב.
ביוגרפיה > תקופת מלחמת העולם הראשונה

בתקופת מלחמת העולם הראשונה גרשו הטורקים את כל מי שאינו בעל אזרחות עות'מאנית. בדרך לגירוש מנמל יפו הסתתרה המשפחה בחנות של בן משפחה ברחוב בוסטרוס, התעת'מנה למחרת וחזרה אל ביתה. ב-16 באפריל 1916 נכלא יוסף (עם צעירים נוספים) בבית הסראייה של יפו ונלקח משם למאסר ברמלה אך הוחזר לאחר זמן לביתו.
ב-12 במאי 1916 גויס יוסף לצבא האימפריה העות'מאנית ונשלח ברכבת לקושטא שם צורף לבית ספר לקדטים. בהשתדלותו של ד"ר ארתור רופין (שגלה לקושטא) ובסיוען של שגרירויות זרות שובצו רוב המגויסים היהודים לתפקידי קצונה עורפיים לא קרביים. יוסף נשלח לבית ספר למכונות ירייה בכפר סן סטפנו שליד קושטא (כיום ישילקיי (אנ'), שכונה בעיר) שם מונה לתפקיד מתורגמן מגרמנית לטורקית ובחזרה לגרמנית. תפקידו היה לסייע בקליטת מכונות ירייה גרמניות חדשות ולתמוך במערך ההדרכה של החיילים הטורקים עליהן. ב-1918, עם סיום המלחמה, חזר יוסף ארצה על גבי אוניית פחם כשאיתו חיילים משוחררים נוספים וכן מגורשי יפו ותל אביב (וביניהם אברהם שפירא, אליעזר שוחט ואחרים).
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

עם חזרתו ליפו בתום המלחמה עבד יוסף במתן שיעורים פרטיים ובהוראה בבית הספר לבנים. במקביל השתלב בפעילות ארגון ההגנה ביפו כשהגזרה עליה היה אחראי לשמור הייתה רחוב בוסטרוס.
ב-1920, לאחר מאורעות תל חי, נענה יוסף לקריאת הנהגת היישוב לעלות לעזרת הגליל והוא עבר לחוות בלפוריה  שם לימד ותרם מהידע שלו בהגנה. לאחר תקופה עבר לעבוד כפועל בקבוצת כנרת ובקיבוץ מרחביה. לאחר שחלה בקדחת חזר ליפו להבריא שם החליט לנסוע לווינה, כדי להתמקד בהרחבת השכלתו וידיעותיו על ארץ ישראל. לאחר כשנה בווינה חזר ארצה והחל להדריך טיולים בתחום ידיעת הארץ. ב-1926 נסע לברלין ללמוד עוד על ארץ ישראל ואף החל לכתוב את עבודת הדוקטורט שלו אך עם עליית היטלר לשלטון ב-1933 חזר ארצה. ב-1938 יצא, עם רחל כצנלסון-שזר, לפולין שם הרצה בסמינר של מרכז החלוץ בוורשה, בסמינרים של קיבוצי הכשרה ובסמינרים של מורים מרשת הלימוד "תרבות" בוורשה, וילנה, רובנו ופינסק.
ביוגרפיה > משפחתו

בשנת תש"א (1941) נישא לד"ר מרים בת נתן גרינשפן והיה אב לבן ובת.
בתו, שרה קליין-ברסלבי, היא פרופסור אמריטה לפילוסופיה יהודית של ימי הביניים בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, הנמנית עם חוקרי הרמב"ם.
אחיו הצעיר היה ההיסטוריון משה ברסלבסקי.
החברה לחקר המקרא העניקה פרס על שמו.
פועלו

עסק בחקר ארץ ישראל ושימש כמדריך טיולים. בסיוריו עם מטיילים רבים לאורכה ורוחבה של הארץ, הקנה לציבור רחב מידע על ההיסטוריה והגאוגרפיה של ארץ ישראל.
כמו כן, עסק ברסלבי בחקר המקרא. במאמריו ניסה למצוא התאמה בין התנ"ך ובין ידיעת הארץ, לצורך זיהוי וחקר אתרים בארץ, או כדבריו:
השפעת גומלין בין הגאוגרפיה המדעית-מודרנית לבין ספרות עתיקה, ארכאולוגיה, חקר חיי התושבים ותרבותם. כל אלה עושים את "ידיעת הארץ" לידיעת ארץ-התרבות העברית.
תוצאות מחקריו באו לידי ביטוי בספרו "מידע הארץ למקרא".
בשנת 1947 קיבל את פרס יהושע חנקין מטעם הדירקטוריון של קרן קיימת לישראל, עבור ספרו "ארץ הנגב".
תפקידים ציבוריים

בחייו, מונה יוסף לתפקידים הבאים:
חבר המועצה הארכיאולוגית של מדינת ישראל.
חבר החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
חבר הנהלת החברה לחקר המקרא בישראל ויושב ראש סניף תל אביב של החברה.
חבר ועדת השמות הממשלתית.
חבר הוועדה של יד יצחק בן-צבי.
ספריו > הידעת את הארץ

חלק גדול ממחקריו מופיע בששת כרכי הסדרה שכתב: הידעת את הארץ:
הגליל ועמקי הצפון.
ארץ הנגב.
ים-המלח סביב-סביב.
אל אילת ואל ים סוף .
בין תבור לחרמון – על ספרו זה זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל בשנת תש"ך.
נוף האדם בגליל.
ספריו > לחקר ארצנו

בשנת 1954 קיבץ מאמרים נוספים שלו, שהתפרסמו קודם לכן בכתבי העת: "ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה", "ציון – רבעון לחקר תולדות ישראל", "תרביץ – למדעי היהדות", "עדות – רבעון לפולקלור ואתנוגרפיה" וב-Journal of the Palestine Oriental Society ואחרים, והוציאם לאור בספר: לחקר ארצנו – עבר ושרידים (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ד). הספר מחולק לארבעה מדורים:
א. היסטוריה יישובית ומאורעות היסטוריים
ב. טופוגרפיה היסטורית
ג. שרידים ארכאולוגים
ד. קברים קדושים ופולקלור
הספר עוסק בהיבטים היסטוריים ואחרים מתקופת כיבוש הארץ על ידי המוסלמים ועד לשנים האחרונות. בין היתר שולבו בו מאמריו על עליית יהודי כ'יבר, מסמכי גניזה על יישובים ומאורעות בארץ, מיקום וטופוגרפיה של יישובים בארץ, בתי כנסת ומקומות קדושים ועוד.
ספריו > ספרים אחרים

למפעלו של דון יוסף נשיא בארץ-ישראל, ירושלים, תרפ"ח, 1927.
צלמין וההר, תרצ"ד, 1933.
Hat welid || den jodan ablenken wollen? ein Beitrag zu den mysteria R. Simon b. jochai \.I Braslavsky, Reprint from the journal of the Palestine Oriental Society, 1933, jerusalem, Syrian Orphanage Press
הישוב החקלאי היהודי בא"י במאה הט"ז, ירושלים, תרצ"ה, 1934.
הרעש וכריתת הירדן בשנת 1946, ירושלים, תרצ"ח 1937.
לפרשת טבריה: מימי דון יוסף הנשיא ועד אבן יעיש, ירושלים, ת"ש, 1939.
קסרי בת אדום, שדות ים, תש"א 1940.
מנימוסי שכנינו בארץ, דפוס גוטנברג, תל אביב, תש"א, 1940.
רשימת עניים שבגניזה ואלמנת איש כפר חנניה, תרביץ למדעי הרוח, שנה י"ג, ספר א',תש"ב, 1941.
על המסחר היהודי בין הים התיכון והודו במאה הי"ב, ירושלים, תש"ב, 1941.
מצדה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ג, 1942.
מלחמה והתגוננות של יהודי ארץ ישראל: מאחר מרד בר-כוכבא ועד מסע – הצלב הראשון, מו"ל: עין חרוד, הקיבוץ המאוחד, תש"ג, 1942.
ארץ ישראל (ביידיש), רומה: מחלקה לתרבות שעל יד מרכז ארגון הפליטים, תש"ז, 1946.
דער נגב, (ביידיש), (סדרה פארן החלוץ 9), הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים בא"י, מחלקת החלוץ, תש"ח, 1947
סביבתי: תוכנית ללימוד הסביבה (דפים להדרכה א'), ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ-ישראל, המרכז לתרבות, תש"ח, 1947.
עקבה < מפרץ אילת וערבתו >, מרכז החבל הימי לישראל, 1947, תש"ח.
לחקר ארצנו: עבר ושרידים: רציפות היישוב הקדום, עליות, טופוגרפיה היסטורית, שרידים ארכאולוגים, קברים קדושים ופולקלור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ד, 1953.
צפת העתיקה: תמונות ורישומים דוד גלבוע, צפת עבר והווה, יוסף ברסלבי, תל אביב, הוצאת דעת, 1953.
אוסף תדפיסים, ירושלים, תשי"ד, 1953.
מרצועת עזה ועד ים סוף, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ז, 1956.
גבולות ישראל, (חלק א': מאבקנו על גבולות הבית הלאומי. חלק ב': מאבקנו על גבולות מדינת ישראל), מוציא לאור: סרטוני ישראל, תל אביב, תשכ"ה ?
מיֶדַע הארץ – לַמקרא – ק"ט שיחות בפרקי היום בתנ"ך, תרבות וחינוך, תש"ל, 1969.
שתי מגילות ושני עמים – ובעיה אחת: (הגיור המקראי באספקלריה הלכתית-היסטורית), ירושלים, תש"ל, 1969.
בנתיבות לא סלולות אל ידיעות הארץ, הוצאת עם עובד, תרבות לחינוך, תשל"ד, 1973.
ספריו > ספרים שערך

סמינר למדריכי נוער, תרצ"ז, 1937.
הנגב המאוכלס, ביחד עם ברנר מרדכי, 1956.
הגליל, ביחד עם ברנר מרדכי, 1956
ארצי ישראל: ספר ללימוד הגאוגרפיה בשנת הלימודים השמינית, מאת: נעמן רזיאלי, הוצאת קרני, 1957.
התנ"ך כהיסטוריה, ורנר קלר, תרגם: ישראל זמורה, עריכה מדעית: דוד זכאי, יוסף ברסלבי, הוצאת מחברות לספרות, תשי"ח, 1958, תשכ"א, 1961.
ספרים על ברסלבי

על יוסף ברסלבי, מאת גצל קרסל, תש"ל, 1969
משא ומעש (לזכרו), החברה לחקר המקרא בישראל, עורך: גולשטיין משה, (תשל"ג), חוברת א' יצאה לציון יום פטירתו הראשון (כולל הערות שכתב פרופ' יעקב ורמן)
הנצחתו

בעיר מגוריו תל אביב נקרא רחוב קצרצר על שמו.
ארכיונו האישי הופקד לצמיתות בספרייה הלאומית בשנת 2012 על ידי בנו האדריכל דוד ברסלבי ובתו פרופסור שרה קליין- ברסלבי.
לקריאה נוספת

'ברסלַוסקי, יוסף', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 116. (הספר בקטלוג ULI)
ספר יובל לכבודו:
ספר יוסף ברסלבי (ברסלבסקי): מחקרים במקרא, בלשון ובידיעת הארץ, מוגשים לו (ליובלו השבעים) / המערכת: ישראל בן-שם..., חמ"י גבריהו, ב"צ לוריא, ירושלים: החברה לחקר המקרא: החברה היהודית העולמית לתנ"ך: המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, על ידי קריית ספר, תש"ל 1970 (כתבי החברה לחקר המקרא בישראל ספר כ).
'כתבי יוסף ברסלבסקי-ברסלבי: רשימה ביבליוגרפית', עמ' 3–31.
ג. קרסל, 'יוסף ברסלבי (ברסלבסקי)', עמ' 35–43.
שמואל אביצור, "עליו", טבע וארץ (כתב עת לטבע ולידיעת הארץ) י"ד, 4 (1972), 174–175.
גצל קרסל, 'דרכו של חוקר', מאזנים 39, 3–4 (1974), 268–269. (על יוסף ברסלבי, "בנתיבות לא סלולות אל ידיעת הארץ") (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
גצל קרסל, 'מהמקרא לידע הארץ', בית מקרא כט, צח (תשמ"ד), 279–282.
נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה – כרך ג', הוצאת המרכז לתרבות וחינוך של הסתדרות העובדים, 1971, עמודים 3–18