stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סירופ מייפל
ייצור

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
ניקוז הלשד
ניקוז הלשד
הכנת סירופ מייפל בווהן
סירופ המייפל מיוצר באופן מסורתי ואותנטי בצפון אמריקה. אף שנהוג לייחסו בעיקר לפרובינציית קוויבק בקנדה ולמדינת ורמונט בארצות הברית ניתן, למעשה, לייצרו בכל מקום שבו מתאפשרת צמיחת עצי אדר הסוכר. קנדה אחראית ליותר מ-80% מן הייצור העולמי של סירופ מייפל, כלומר – 7 מיליון גלונים בשנה (נתוני 2005). רוב הייצור, כ-75% מהייצור העולמי, שווה ערך למעל 400 מיליון דולר קנדי בשנה (מנתוני 2012) מתבצע בקוויבק. כמויות קטנות יותר מיוצרות אף בפרובינציות אונטריו, נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד. בארצות הברית מתבצע עיקר הייצור במדינת ורמונט (בהיקף של 410,000 גלונים לשנה). כמויות קטנות יותר מיוצרות במיין, ניו יורק, פנסילבניה וכמה מדינות נוספות בניו אינגלנד והמערב התיכון. שליטתה של קוויבק בשוק העולמי היא חדשה יחסית, כיוון שעד שנות ה-40 של המאה העשרים, הייתה ארצות הברית היצרנית העיקרית של סירופ מייפל.
בתהליך הייצור נעשה שימוש בעיקר בלשד עצי אדר הסוכר (A. saccharum), ולעיתים גם בלשד עצי אדר שחור (A. nigrum) ואדר אדום (A. rubrum), בשל תכולת הסוכר הגבוהה שלהם. באופן מסורתי את סירופ המייפל רודים על ידי ביצוע חתך בעץ האדר וניקוז הנוזל לדלי. כיום מקובל לבצע את האיסוף באמצעות צינורות פלסטיק, הגם שיש המשתמשים עדיין בשיטות המסורתיות. לא מתבצע חתך בעץ שגילו פחות מ-40 שנה וקוטרו קטן מ-25 סנטימטרים. עומקו של החתך הוא בערך 25–38 מילימטרים.
ייצור המייפל מתרכז בחודשים פברואר, מרץ, ואפריל, בהתאם לתנאי מזג האוויר. לילות מקפיאים וימים חמימים נחוצים לעידוד זרימת נוזל העצה. מעבר מטמפרטורה גבוהה מנקודת הקפאון לטמפרטורה נמוכה מנקודה זו גורם לספיגת מים מן האדמה, ומעבר טמפרטורה הפוך גורם להתפתחות לחץ פנימי, אשר בסיוע כוח המשיכה מוביל לזרימת הנוזל דרך החתכים בגזע העץ ובענפיו. צינורות המוחדרים לעץ משמשים לאיסוף הנוזל והובלתו לדליים או למערכת צינורות חיצונית. שימוש במערכת צינורות מודרנית תוך יצירה מלאכותית של ריק מגביר את התפוקה. בכל שנה נקדח חור בנקודה אחרת על מנת לאפשר החלמה של גזע העץ.
בשיטה המסורתית הועבר הנוזל שנאסף בדלי למקום עיבודו, הקרוי "בקתת סוכר" (או "בית סוכר"). כיום ההעברה לבקתת הסוכר מתבצעת באמצעות צינורות. בבקתת הסוכר מוזרם הלשד באיטיות למשטח אידוי שבו הוא מורתח עד הפיכתו לסירופ. התהליך איטי בשל כמות המים שיש לאדות לשם יצירת הסירופ; מ-40 ליטרים של לשד (תנובה ממוצעת של עץ מייפל בוגר בעונה) מיוצר כליטר אחד בלבד של סירופ (לאחר שאוּדוּ ממנו 39 ליטרים של מים).
ראו גם

גניבת סירופ המייפל הקנדי הגדולה
הערות שוליים

1 2 3  Tim Shufelt, The Great Canadian Maple Syrup Heist, Canadian Business 85, 2012-11-26, עמ' 52-56 (באנגלית)
↑  Drew D. Johnson, International Directory of Company Histories, St James Press, 2016-06-28, עמ' 160-163, ISBN 978-1-55862-954-7
עמירם סיון

עמירם סיון (1938 – 25 בספטמבר 2003) היה מנכ"ל משרד האוצר (1976–1980) ועמד בראש בנק הפועלים (1986–2002).
ביוגרפיה

סיון נולד בתל אביב. בשנת 1965 סיים לימודי כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית, ובמקביל עבד במשרד האוצר, במינהל הכנסות המדינה. לאחר סיום לימודיו עבד ככלכלן בלשכת היועץ הכלכלי לשר האוצר, וב-1969 מונה לסגן הממונה על התקציבים לענייני חברה ורווחה. בשנת 1974 מונה למנכ"ל המוסד לביטוח לאומי, וב-1976 מונה למנכ"ל משרד האוצר, על ידי שר האוצר, יהושע רבינוביץ. ב-1980 פרש משירות המדינה ומונה ליו"ר חברת תיעוש (תיעוש אזורי פיתוח בע"מ, קונצרן שהוקם בשנת 1958 כשותפות של הממשלה וההסתדרות הכללית במטרה לפעול לתיעוש אזורי הפיתוח. בשנת 1967 עברה מלוא הבעלות לידי חברת העובדים), שהחזיקה מפעלי תעשייה באזורי פיתוח. בין השנים 1973–1978, ובשנית בין 1983–1989, היה חבר מועצת עיריית ירושלים.
ב-1 ביוני 1986 מונה ליו"ר הנהלת בנק הפועלים, בעקבות התפטרותו של מנהל הבנק הקודם, גיורא גזית, על פי מסקנות ועדת בייסקי בפרשת ויסות מניות הבנקים. סיון שיקם את הבנק והביא אותו ממצב של משבר לרווחיות גבוהה. בתקופתו עברו ביצועי בנק הפועלים את אלה של בנק לאומי. בשנת 2000 הגיע הבנק לרווח של מיליארד ושש מאות מיליון שקלים, רווח שיא לחברות ישראליות עד לאותו מועד. הוא גם תוגמל בהתאם והשתכר כ-10 מיליון שקלים באותה שנה.
ב-1997 עברה השליטה בבנק הפועלים לידי קבוצת אריסון-דנקנר. בעלי השליטה החדשים השאירו את סיון בתפקיד המנכ"ל, והוא עמד בראש הבנק עד פרישתו ב-1 באפריל 2002. למעשה, הודח סיון מתפקידו עקב מחלוקת שהייתה לו עם הבעלים של הבנק. החליף אותו בתפקיד אלי יונס. בתקופת עבודתו בבנק הפועלים הוביל את הבנק לראש דירוג הבנקים בישראל, ונחשב בשנות ה-90 של המאה ה-20 לבנקאי הבכיר בישראל. לאחר פרישתו ניסה סיון להקים קרן השקעות בישראל, אך לא הצליח בגיוס ההון הדרוש.
לאחר מותו הוקם לזכרו "המרכז למפעלות חברתיים על שם עמירם סיון" הפועל באוניברסיטת תל אביב ואשר מטרתו להגדיל את נגישותן של קבוצות חברתיות שונות להשכלה גבוהה. זכרו הונצח גם ברחוב על שמו בשכונת רמת בית הכרם בירושלים.
קווה קווה דה לה אומה

ערך זה עוסק במשחק מחיאת כפיים. אם התכוונתם למשחק אוריגמי, ראו .
תווי גרסה בספרדית של השיר הדומה מאוד לגרסה המקובלת בשפה העברית
קְוַוה קְוַוה דֶה לַה אוֹמַה (או אוֹמַר) הוא משחק ידיים.
מהלך המשחק

במשחק מסתדרים השחקנים במעגל, ומחזיקים את כף יד ימינם מעל כף יד שמאלו של השחקן אשר לימינם. בכל פעמה של שיר המשחק חובט משתתף אחד על כף ידו של המשתתף שלשמאלו. בפעמה הבאה, מגיע תורו של המשתתף שכף ידו נחבטה לחבוט הלאה.
הסיבוב מסתיים בזוג שחקנים שמבצע את החבטה האחרונה בשיר. מטרתו של הימני מביניהם להכות על כף ידו של השמאלי. מטרת השמאלי היא למשוך את כף ידו מתוך ידו של הימני כך שהימני יכה על כף ידו שלו, אך אסור לו לעשות זאת בטרם החל הימני בתנועתו (בדומה למשחק ידיים אדומות). המפסיד יוצא מן המעגל והמשחק נמשך לסיבוב נוסף.
מכיוון שרוב הילדים אינם סופרים את מספר הפעמות בשיר, או מפני שאינם יודעים למצוא שארית, ומכיוון שהמשחק מתבצע בקבוצות גדולות שגודלן משתנה מתור לתור, קשה לנחש תוך כדי משחק מי יהיה הצמד המתחרה בסיום השיר. הילדים מתייחסים אל זהות הצמד המסיים את הסיבוב כאל מעין הגרלה אקראית, כמו באן דן דינו.
פעולת החבטה, בייחוד האחרונה בסיבוב, עשויה להפוך אלימה בחוגים מסוימים, כאשר האתגר הוא לא להראות כי המכה כאבה. רמת האלימות ומהירות המשחק גוברות גם עם הצטמצמות המעגל.
שחקנים שיצאו מן המשחק יוצאים מתוך המעגל וממתינים שם עד אשר יש מספיק שחקנים שייצאו מן המשחק כדי להתחיל במשחק חדש. הם ממשיכים שם במשחק חדש, במקביל למשחק המתנהל בפנים. כדי להכריע את המשחק סופית, יש המשתמשים במלחמת אגודלים בשלב האחרון. ויש שמשחקים בגרסת קווה קווה לשני משתתפים.
המשחק מתבצע לצלילי שיר משחק, כאשר בכל הברה מוטעמת מתבצע מהלך.
גרסאות נפוצות > שנות השמונים

גרסה אחת למילות שיר המשחק, אשר הייתה נפוצה בישראל בשנות השמונים בקריות, היא:
גרסה נוספת שהייתה קיימת בשנות השמונים:
גרסאות נפוצות > בשנות התשעים והאלפיים

הגרסה הנפוצה בישראל בשנות התשעים ובשנות האלפיים:
(סופרים עד 10 כמו ב"אן דן דינו").
גרסה זו מהווה התפתחות של הגרסה הוותיקה ממנה בכארבעים שנה, על ידי הלחם של הגרסה הישנה עם סירוס של פזמון השיר משנות השבעים "היפו היפי" ששר מייק בורשטיין למילותיה של לאה לופנפלד. לפי הגרסה המסורסת "היפו היפו, אבש'ך קופיקו, אמאש'ך היפופוטם ואתה חמור קטן".
גרסאות נפוצות > הדתיים

הגרסה הדתית ממשיכה לפתח את גרסת שנות התשעים:
הגרסה הזו נפוצה בחוגים דתיים כגרסה פרודית לשיר המקורי, ולא נחשבת לגרסה הרגילה. ספירה בגרסה המקורית מוחלפת בגרסה הדתית במילות הפסוק "הושיעה את עמך וברך את נחלתך ורעם ונשאם עד העולם" כיוון שבחוגים מסוימים בציבור האורתודוקסי לא מונים את עם ישראל במספרים מפני האיסור ההלכתי הכרוך בכך. בפסוק זה עשר מילים, כמספר גברים הדרושים לקיום תפילה במניין, וכך אפשר למנות את המגיעים להתפלל. השימוש בפסוק זה בסוף שירת ה"קווה קווה דה לה אומה", נובע מהסתכלות משועשעת על המנהג ולא ממחויבות דתית.
גרסה נוספת היא גרסת התבלבלות:
הרבה שחקנים מתבלבלים במילים "בשמלת טריקו" ואומרים במקומן "דסי מטריקו" או "אסתי מדריגו".
גרסאות נפוצות > עוד גרסה מגויירת

גרסת הבל"חים
התפתחה בתחילת המאה ה-21.
בל"ח פירושו בחור לחוץ חתונה (בנקבה בל"חית).
גרסאות נפוצות > גרסאות בארצות שונות > גרסה קרובה לעברית

הגרסה הקרובה ביותר לעברית היא:
Quack Dalai oh my quack, quack, quack

Says cinco cinco, cinco cinco seis

Follow follow, follow follow follow

One, two, three, four, five
ובתרגום חופשי: הרופא האליל ששמו Dalai הוי הרופא הרופא הרופא (באנגלית) אמר חמש פעמים (חמש חמש חמש חמש) שש (בספרדית) תעקבו תעקבו תעקבו תעקבו תעקבו אחת שתיים שלוש ארבע חמש (באנגלית)
גרסאות נפוצות > גרסאות בארצות שונות > סטלה אלה אולה

כמה גרסאות אחרות של שיר המשחק באנגלית, המכונות סטלה אלה אולה, הן:
גרסאות נפוצות > גרסאות בארצות שונות > צ'ילה

בצ'ילה כנראה קיים שיר משחק דומה:
גרסאות נפוצות > גרסאות בארצות שונות > ארגנטינה

בארגנטינה היה משחק לוח פופולרי שנקרא משחק האווז,  El Juego de la Oca, ששימש השראה לשיר ילדים אותו היו שרים תוך כדי משחק ידיים.
ראו גם

אן דן דינו
שיר משחק
משחק ידיים
הערות שוליים

↑  כפי שמבוטא באזור ירושלים וחיפה
↑  "El juego de la Oca". Pelus Weblog (בEuropean Spanish). 2007-10-04. נבדק ב-2018-07-14.
פרונטירז – מדע לצעירים

| --- | --- |
 סוגה:  כתב עת מדעי
 מו"ל:  Frontiers Media, מוזיאון המדע ע"ש בלומפילד ירושלים
 עורך ראשי:  פרופסור עידן שגב
 תאריכי הופעה:  2019–הווה (כ־6 שנים)
 שפה:  עברית, אנגלית
 מדינה:  שווייץ 
 ISSN:  2296-6846
 https://kids.frontiersin.org/he
 
פרונטירז – מדע לצעירים הוא כתב-עת מדעי מקוון, בגישה פתוחה וללא מטרות רווח לילדים ונוער, בהוצאת Frontiers Media. כתב-העת מפרסם מאמרים שנכתבו על ידי מדענים ונערכו על ידי ילדים. שמו של כתב-העת באנגלית הוא Frontiers for Young Minds והוא נוסד בשנת 2013 על ידי פרופסור רוברט נייט (Robert Knight) מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. החל מספטמבר 2019 יוצא כתב-העת במהדורה עברית בשיתוף מוזיאון המדע ע"ש בלומפילד ירושלים, בניהולו המדעי של פרופסור עידן שגב מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובתמיכת קרן סגול (The Sagol Network) וקרן משפחת שעשוע.
כתב-העת מפרסם מחקרים בתחומים: מדעי המוח ופסיכולוגיה, מגוון ביולוגי, הנדסה וטכנולוגיה, מתמטיקה וכלכלה, בריאות האדם, כימיה וחומרים, אסטרונומיה ופיזיקה, ומדעי כדור הארץ. בתהליך הפרסום שותפים צעירים וצעירות בני 8–15, כיתות ובודדים, שעורכים ומאשרים את המאמרים לפרסום לצד מנחים מדעיים שמלווים את הסוקרים הצעירים.
תהליך פרסום המאמרים

מדענים ומדעניות מובילים מהארץ ומהעולם, כולל חתני וכלות פרס נובל, כותבים מאמרים מותאמים לילדים ונוער על רעיונות מרכזיים או תגליות חדשות בתחומם. לאחר ההגשה והערכה ראשונית של המאמר על ידי עורך מדעי, ילדים ונוער בני 8–15 שופטים את המאמר ומחליטים אם לקבל את המאמר לפרסום או לא, בדומה לתהליך ביקורת עמיתים מדעי. יחד עם מנחה מדעי, הם סוקרים את המאמר, ונותנים משוב לכותבים על הבהירות, הנגישות והתוכן של המאמר. לאחר מכן, הכותבים, העורכים והמנחים המדעיים משתפים פעולה יחד לשכתוב המאמר על פי הערות הסוקרים הצעירים.
המטרה של התהליך הזה היא לחשוף ילדים ונוער למחקרים ותגליות מחזית המדע, לתהליך החקר המדעי ותהליך ביקורת עמיתים בפרסום מאמרים מדעיים. כל צעיר וצעירה בגילאים המתאימים (או הוריהם) יכולים לפנות למערכת פרונטירז – מדע לצעירים בישראל ולהשתתף בפעילות סקירה.
פעילות כתב העת בישראל

כתב-העת הושק בישראל באוקטובר 2019 באירוע לילדים והורים בתיאטרון הקאמרי בתל אביב.
נכון לדצמבר 2024 התפרסמו כ-800 מאמרים בעברית, מתוכם כ-80 נכתבו על ידי מדענים ומדעניות ישראלים.
בשנת 2020 עלה לאוויר הפודקאסט של פרונטירז – מדע לצעירים. בפודקאסט 18 פרקים, בהנחייתו של יובל מלחי שפתוחים להאזנה חופשית. במסגרת הפודקאסט של מלחי "היסטוריה לילדים" בכאן - תאגיד השידור הישראלי, עולים קטעי הפודקאסט של פרונטירז.
פעילות כתב-העת בישראל כוללת גם אירועים, שיתופי פעולה עם בתי ספר ברחבי הארץ ללימוד חקר דרך מאמרי פרונטירז, שיתופי פעולה עם בתי חולים, תרחיש למידה לשימוש חופשי בנושא אקלים, ניוזלטרים ועוד.
הערות שוליים

↑  Kastner, Sabine; Knight, Robert T.date=2017-01-04. "Bringing Kids into the Scientific Review Process". Neuron (באנגלית). 93 (1): 12–14. doi:10.1016/j.neuron.2016.12.002. PMID 28056341.
↑  "How to Better Teach Kids Science? Just Ask Them". Discover Magazine (באנגלית). נבדק ב-2020-07-24.
↑  Juarez, Michelle T.; Kenet, Chloe M.; Johnson, Chiandredi N. (2017-06-01). "Communicating Science through a Novel Type of Journal". CBE—Life Sciences Education (באנגלית). 16 (2): le2. doi:10.1187/cbe.16-12-0345. PMC 5459263. PMID 28408405.
↑  מדברים מדע - כנס פרונטירז על מדע העתיד, באתר עיריית תל אביב יפו
↑  פרונטירז - מדע לצעירים, באתר קטעים של יובל מלחי
↑  פרונטירז - היסטוריה לילדים, באתר כאן
כיתור הארמייה השלישית של מצרים

קווי הפסקת האש בדרום - ניתן לראות את הכיתור של הארמייה השלישית
כיתור הארמייה השלישית של מצרים הייתה פעולה התקפית של צה"ל בחזית מצרים בשלהי מלחמת יום הכיפורים, לאחר חציית כוחות צה"ל לגדה המערבית של תעלת סואץ. במהלך הלחימה כיתרה אוגדה 162 של צה"ל את הארמייה השלישית המצרית, כ-30,000 חיילים וכ-300 טנקים שהשתייכו לדיוויזיות החי"ר 7 ו-9 של הצבא המצרי ולחטיבה משוריינת מצרית, ששהו בצד המזרחי של התעלה.
כיתור הארמייה השלישית יצר תפנית במלחמה אשר דחפה את מצרים להידברות ולהפסקת אש עם ישראל במטרה למנוע את המפלה הגדולה שבהשמדה או נפילה בשבי של ארמייה שלמה. בעוד הזמן פעל לרעת מצרים, ישראל ניהלה משא ומתן קשיח מעמדת יתרון לנוכח שליטתה בגורל הארמייה המכותרת. ואכן דרישותיה של ישראל לחילופי שבויים נענו במהירות.
הפעולה והמשא ומתן בעקבותיה, הביאה למתיחות גבוהה בין ארצות הברית וברית המועצות, והיוו צעד מרכזי לסיום מלחמת יום הכיפורים ולהסכם 6 הנקודות בהסכם הפרדת הכוחות בין המדינות שבו הוסר המצור בהדרגה עד לנסיגה מלאה של כוחות ישראליים ומצריים משני עברי התעלה. היא גם סימנה התקרבות בין מצרים לבין ארצות הברית, על חשבונה של ברית המועצות.
ראו גם

דיוויזיית השריון הרביעית (מצרים)
לקריאה נוספת

אברהם אדן, על שתי גדות הסואץ, הוצאת עידנים, 1979
סעד א-שאזלי, חציית התעלה, הוצאת מערכות, 1980
חנוך ברטוב, דדו - 48 שנה ועוד 20 יום, ספרית מעריב, (1978, 2004).
משה דיין, אבני דרך; אוטוביוגרפיה, הוצאת עידנים, ירושלים, (1976)
הערות שוליים

↑  צליחת התעלה, שאזלי, הוצאת מערכות 1987, עמ' 207. ‏
↑  ברטוב, עמ' 293
↑  ברטוב, עמ' 289
↑  ברטוב, עמ' 302
↑  ברטוב, עמ' 305 ועמ' 314
↑  שאזלי, חציית התעלה, הוצאת מערכות, 1980
↑  Gawrych, Dr. George W. (1996). The 1973 Arab-Israeli War: The Albatross of Decisive Victory. Combat Studies Institute, U.S. Army Command and General Staff College, עמ' 69-71
↑  מרווין קאלב/ברנרד קאלב, קיסינג'ר, הוצאת עידנים, 1975, עמ' 242-244
↑  ברטוב, עמ' 314
↑  ברטוב, עמ' 330
↑  Gawrych, Dr. George W. (1996). The 1973 Arab-Israeli War: The Albatross of Decisive Victory. Combat Studies Institute, U.S. Army Command and General Staff College, עמ' 73, ולפי מקורות אחרים - דיוויזיה 19 ולא דיוויזיה 9
↑  ברטוב, עמ' 332
↑  שאזלי, חציית התעלה
↑  שמואל בר, מלחמת יום הכיפורים בעיני הערבים, הוצאת מערכות, 1986, עמ' 66
↑  תרשומת שיחת גולדה מאיר והנרי קיסינג'ר ב-22 באוקטובר 1973, עמ' 6 (באנגלית)
↑  מרווין וברנרד קאלב, עמ' 242-244
↑  יובל נאמן, ‏קישור אופרטיבי בין ישראל לבין ארצות הברית במלחמת יום הכיפורים, נתיב 104, יוני 2005 וכן בספר "זמן אמת" עמ' 354.
↑  ברטוב, עמ' 340
↑  צליחת התעלה, שאזלי, הוצאת מערכות 1987, עמ' 207. ‏
↑  ברטוב, עמ' 350
↑  https://www.archives.gov.il/product-page/2410428 (עמ' 6)
↑  יעקב שמעוני, מדינות ערב פרקי היסטוריה מדינית, עם עובד, 1994, עמ' 349
↑  שאזלי, חציית התעלה, מערכות, 1987, עמ' 208
↑  שמעון שמיר, מצרים בהנהגת סאדאת, הוצאת דביר, 1978, עמ' 111
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בימינו, מצרים: האחות הבכירה, האוניברסיטה הפתוחה, 2003, עמ' 271
↑   3RD ARMY WELCOMED FROM SUEZ 19-4-74, סרטון של סוכנות הידיעות AP, סרטון  באתר יוטיוב
נמל אל-אדביה כפי שנראה לראשונה מספינות חיל הים המתקרבות אליו 24 באוקטובר 1973. כיבוש הנמל השלים את כיתור הארמייה השלישית
שיירת אספקה של משאיות מצריות בנקודת ביקורת של האו"ם
קרב קמ"ט-קק"ש

קרב קמ"ט-קק"ש (קמ"ט - קורס מפקדי טנקים, קק"ש - קורס קציני שריון) הוא שם מטעה אשר התקבע לאירוע שבו ירו כוחות של צה"ל זה על זה במבצע שלום הגליל באזור עין א-תינה (בערבית: عين تينة) בדרום לבנון. שני הכוחות היורים השתייכו לחטיבה 460 של חיל השריון. באירוע נהרגו חמישה מחיילי החטיבה.
הנצחה

מרכז ההדרכה בבסיס חטיבה 460, וכן המרכז הפדגוגי בישיבת נחלים, קרויים של שמו של המג"ד ספי שאומן. המלחין עודד זהבי, בעבר פקודו של שאומן, הקדיש לזכרו יצירה למקהלה שכתב, בשם "ראה שמש", המבוססת על פיוט מאת רבי שלמה אבן גבירול.
במרכז לחינוך ולספורט ימי באילת הוקמה פינת הנצחה למפקדי הפלוגות: צור מאור ואבי גבעתי, שניהם בני העיר אשר שימשו מדריכים במרכז הספורט הימי.
אביו של דרור שש, שמואל, פרסם ספר שירים לזכר בנו בשם כציפור לנוד, כדרור לעוף, בהוצאת אל"ף 1984. הטקסט המלא (אורכב 13.10.2016 בארכיון Wayback Machine) באתר עיריית רעננה.
לקריאה ולצפייה נוספת

אהוד יערי וזאב שיף, "מלחמת שולל", הוצאת שוקן, 1984.
דם ודובדבנים, פרק מהתוכנית "מבט שני" של הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית, ששודר ב-6 ביוני 2012, במלאת 30 שנה למלחמה; במאי: אייל תבור
ראו גם

קרב ג'זין
הערות שוליים

↑  על פעולה זו זכה המ"פ נדב שחר בציון לשבח ממפקד החטיבה, באתר הגבורה.
↑  סיפורו של הטנק השלפן, באתר הגבורה
1 2  מתוך הקלטת רשת מבצעים חטיבה 460
↑  צל"ש הרמטכ"ל לסג"ם רם אלון
↑  יוסי פלד, ‏זיכרונות ולקחים ממלחמת שלום הגליל, מערכות 413, יולי 2007, עמ' 52-53
1 2  "דם ודובדבנים", "מבט שני"
↑  מתוך עיטור העוז לרם אלון: "משלא הצליח בכוחות עצמו לחלץ את אנשי הצוות שנפגעו, רץ, תחת אש מקלעים ורימון שהושלך לעברו, לטנק סמוך של כוחותינו ועלה עליו, כדי להזעיק עזרה לחילוץ אנשי צוותו שנפגעו."
טנק T-62 סורי, אחד מאלה שהושמדו על ידי צוות "הטנק השלפן", מוצב בפארק יד לבנים בפתח תקווה כמצבה לאנשי צוות הטנק שנהרגו באירוע
טקס הענקת עיטורים במלחמת שלום הגליל. מאחור, בשיער בהיר, סג"ם רם אלון (עוטר בצל"ש רמטכ"ל), אשר גרם להפסקת הירי של טנק הקמ"ט לעבר הטנק של הקק"ש שבו נהרג מפקד הפלוגה, אבי גבעתי ועוד שני לוחמים.
ירי דו-צדדי

.
ירי דוּ-צדדי (בראשי תיבות: דוּ"צ; באנגלית: Friendly Fire, בתרגום מילולי: אש ידידותית; או במקרי קיצון Fratricide, הרג אחים (אנ')), או בשמו העממי "אש כוחותינו [על כוחותינו]", הוא מצב שבו כוח צבאי, משטרתי או אפילו כנופיית רחוב, פותח בירי על כוח עמית, עקב זיהויו בטעות ככוח עוין. מספר מקרי ירי דו-צדדי התרחשו לאורך ההיסטוריה הצבאית, ומהווים גורם מזיק במוראל הלחימה.
אמצעים למניעת מצבים של ירי דו-צדדי

כחלק מלקחי מלחמת סיני, שבה ירו שני גדודי שריון של צה"ל זה אל זה במשך שעה ארוכה במערכת אום כתף - אבו עגילה, נקבע ערוץ חירום חש"ן 38.00 מגהרץ, שנועד לאפשר קשר מהיר בין כל שתי יחידות לוחמות של צה"ל. כמו כן, הוחל בסימון הכלים ביריעות זיהוי.
זיהוי עמית-טורף הוא מערכת אלקטרונית המאפשרת לזהות כלי טיס ידידותי, ובכך למנוע פתיחה באש עליו. הצורך במערכת זיהוי עמית-טורף גובר ככל שמהירויות הפעולה וטווחי הפעולה של כלי הטיס גדלים, כך שלא ניתן להסתפק בזיהוי באמצעות עיניו של הטייס.
כמו כן נעשה שימוש במערכות שליטה ובקרה המציגות את מיקומי הכוחות בסיוע של מערכת GPS ובכך מקטינות את הסיכויים לירי על כוחות ידידותיים.
בספרות

בלב הרומן "אש ידידותית" מאת אברהם ב. יהושע נמצא סיפורו של חייל שנהרג מאש חבריו ליחידה בעת מבצע למעצר מבוקש בטולכרם.
ראו גם

זיהוי עמית-טורף
ערפל קרב
קרב קאראנסבש
ירי באזרחים בעקבות זיהוי שגוי
לקריאה נוספת

בועז עמידרור, חדל אש, צה"ל, צה"ל: ירי כוחותינו על כוחותינו, הכאב הבלתי נמנע של "אש ידידותית", הוצאת מודן ומערכות, 2017.
הערות שוליים

↑  רועי מנדל, פנטומים יורים עלינו. 30 שנות הלם קרב, באתר ynet, 9 ביוני 2012
↑  נורה מאש כוחותינו, חדשות, 10 ביולי 1992
↑  משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, עמ' 56 - 61.
↑  פליקס פריש, הערב: מופז יציג המסקנות הסופיות בפרשת דובדבן, באתר ynet, 7 בספטמבר 2000
↑  יואב זיתון, מחדלי הפעולה הכושלת בעזה: סא"ל מ' נהרג מירי חברו, הכוח נחשף בגלל שורת תקלות, באתר ynet, 7 ביולי 2019
↑  יואב זיתון, תקרית קשה בצה"ל: שני קציני קומנדו נורו למוות בבקעה בגלל טעות בזיהוי, באתר ynet, 13 בינואר 2022
↑  יואב זיתון, התקרית בקו התפר: "הלוחם לא מפסיק לשאול 'איך הרגתי את החבר שלי?'", באתר ynet, 17 באוגוסט 2022
↑   חללי ופצועי צה"ל במלחמה, באתר צה"ל, 19 באוקטובר 2024
↑  ניר דבורי, ‏הותר לפרסום: 5 לוחמי צה"ל נהרגו בצפון הרצועה, 7 נפצעו, באתר ‏מאקו‏, 16 במאי 2024
↑  סא"ל (במיל') אברהם זהר, ‏חטיבה 7 במערכת סיני 1956 (תחת הכותרת "פגיעת כוחותינו בכוחותינו", שהיא המשך מעמוד קודם של הנושא "עיונים תורתיים במהלכים של חטיבה 7 במלחמת סיני"), שריון 36, אוקטובר 2010, באתר "יד לשריון"
↑  קובי סגל, ‏סיקורת: אש לא ידידותית, מערכות 479, אוגוסט 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294066005171  BnF: cb16759049r (data)  LCCN: sh85004460
פמגוסטה

ערך זה עוסק בעיר בקפריסין. אם התכוונתם למפרץ, ראו .
| --- | --- |

חוף פמגוסטה
 מדינה / טריטוריה:  דה יורה: קפריסין קפריסין דה פקטו: צפון קפריסין צפון קפריסין
 מחוז:  פמגוסטה (דה יורה, כחלק מקפריסין) גזימאוסה (דה פקטו, כחלק מצפון קפריסין)
 גובה:  21 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  40,920 (2011)
 קואורדינטות:  35°07′00″N 33°57′00″E﻿ / ﻿35.116666666667°N 33.95°E﻿ / 35.116666666667; 33.95 
 אזור זמן:  UTC+3
 https://www.gazimagusabelediyesi.org/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קפריסין מוגדלת) ניקוסיה לימסול לרנקה לפקושה פאפוס קירניה הים התיכוןפמגוסטה(למפת קפריסין רגילה) ניקוסיה לימסול לרנקה לפקושה פאפוס קירניה הים התיכוןפמגוסטה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מסגד לאלה מוסטפא פאשה במבנה קתדרלת ניקולאוס הקדוש מן המאה ה-14
נמל פמגוסטה. תחריט מספרו של אולפרט דאפר, אמסטרדם, 1703
פמגוסטה (ביוונית: Αμμόχωστος (אמוכוסטוס); בטורקית: Gazimağusa או Mağusa (מאוסה)) היא עיר נמל לחוף המזרחי של האי קפריסין. העיר ממוקמת בצפון קפריסין ומהווה רשמית בירת מחוז פמגוסטה (המצוי בשטח דרום קפריסין) ובפועל העיר היא בירת מחוז גזימאוסה (בצפון קפריסין).
פמגוסטה מוקפת חומה וחלקיה של העיר המודרנית נמצאים היום בתוך "הרפובליקה הטורקית של קפריסין הצפונית".
מקור השם

בעת העתיקה ניקראה העיר בשם "ארסינואה" (ביוונית: Ἀρσινόη). לימים נקראה העיר ביוונית "אמוכוסטוס" שמשמעו "חבויה בחול". משם שם העיר. השם בשפה העברית (פמגוסטה) מקורו בשמה של העיר בצרפתית (Famagouste) או באיטלקית (Famagosta), ומשמות אלה התפתח גם מקור השם בטורקית: Mağusa.
היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 274 לפנה"ס לאחר שנפגעה קשות מרעידת האדמה שהייתה בסלמיס. מייסד העיר בעת ההיא היה תלמי השני פילדלפוס שקרא לעיר "ארסינו" על שם אחותו־אשתו והעיר תוארה ככפר דייגים על ידי סְטְרָאבּוֹ בגיאוגריקה שלו במאה הראשונה לפני הספירה. המקום נותר ככפר דייגים קטן במשך זמן רב ולאחר מכן, כתוצאה מהפינוי ההדרגתי של סלמיס עקב הפלישה הערבית בהנהגתו של מועאוויה הראשון, העיירה התפתחה לנמל קטן שנחשב לעמוק ביותר באי. בתקופת ימי הביניים הייתה פמגוסטה לעיר הנמל החשובה ביותר במזרח התיכון, שימשה שער לסחר בנמלי לֶבַנְט, מדינות השוכנות במזרחו של הים התיכון ומשם סוחרי המשי העבירו את סחורתם למערב אירופה.
היסטוריה > ימי הביניים, 1192–1571

נקודת המפנה של פמגוסטה הייתה בשנת 1192 עם תחילת בית לוסיניאן (אנ') בתקופה זו התפתחה פמגוסטה לעיירה מן המניין ובשל הקרבה למזרח הים התיכון, נמלה הטבעי והחומות שהגנו על העיר הפנימית גרמו לגידול האוכלוסייה. התפתחות זו האיצה במאה ה-13 וככל שהעיירה הפכה למרכז מסחר הן למזרח והן למערב, זרם של פליטים נוצרים שברחו מנפילת עכו (1291) בארץ ישראל הפך אותה מכפר זעיר לאחת הערים העשירות ביותר בעולם הנוצרי.
בשנת 1372 נכבש הנמל על ידי הרפובליקה של ג'נובה ובשנת 1489 על ידי הרפובליקה של ונציה. שתי המדינות השתמשו בעיר כאחת מתחנות הסחר שלהן לחופי הים התיכון. פעילות מסחרית זו הפכה את פמגוסטה למקום בו סוחרים ובעלי אוניות ניהלו חיי יוקרה. האמונה, כי ניתן למדוד את הונם של האנשים על ידי הכנסיות שבנו, היוותה השראה לסוחרים אלה לבנות כנסיות בסגנונות שונים. כנסיות אלה, שעדיין קיימות, היו הסיבה שפמגוסטה נודעה בשם "מחוז הכנסיות" ואף כונתה "העיר בעלת 365 הכנסיות", כאשר האגדה מספרת שבשיאה, העיר התפארה בכנסייה אחת לכל יום בשנה. התפתחותה של העיירה התמקדה בחייהם החברתיים של האנשים העשירים ובמרכזה ארמון לוסיניאן, הקתדרלה, הכיכר והנמל.
בתקופה זו התרכזה בפמגוסטה, כמו במושבות מסחר איטלקיות נוספות, קהילה יהודית שעיקרה במהגרים מרחבי אירופה ומארץ ישראל. הקהילה בפמגוסטה הייתה בשנים אלה לקהילה היהודית המרכזית בקפריסין. במאה ה-14 התגורר בפמגוסטה רבי אליעזר פירנא, חכם אשכנזי שהיגר כנראה בעקבות גזירות ק"ט. במאה ה-16 ישבו בעיר רבי אליעזר אשכנזי ורבי אליהו מפיסארו.
בשנים 1570–1571 הייתה פמגוסטה המעוז האחרון בקפריסין הוונציאנית שהחזיקה מעמד נגד הטורקים תחת מוסטפא פאשה שהתנגד למצור של 13 חודשים והפצצה איומה, עד שלבסוף נכנע חיל המצב. הכוחות העות'מאניים איבדו 50,000 איש, כולל את בנו של מוסטפא פאשה. תנאי הכניעה קבעו כי צריך לאפשר לכוחות הוונציאנים לחזור הביתה. למרות זאת, המפקד הוונציאני, מרקו אנטוניו בראגדין, הואשם בפגיעה באסירים עות'מאנים ונהרג מוות אלים.
היסטוריה > השלטון העות'מאני

עם כניסת השלטון העות'מאני איבדו הלטינים את מעמדם המיוחס בפמגוסטה וגורשו מהעיר. בהתחלה הורשו יוונים קפריסאים להחזיק ולקנות רכוש בעיר, אך הם גורשו מהעיר בשנים 74–1573 ונאלצו להתיישב מחוצה לה, באזור שהתפתח אחר-כך למה שמכונה "ורושה". משפחות טורקיות מאנטליה יושבו מחדש בעיר אך לא הצליחו למלא את הבניינים שאירחו בעבר אוכלוסייה של 10,000 איש והדבר גרם לירידה דרסטית באוכלוסיית פמגוסטה. סוחרים מפמגוסטה, שרובם מורכבים מלטינים שגורשו, התיישבו מחדש בלרנקה וככל שפרנונה פרחה, איבדה פמגוסטה את חשיבותה כמרכז סחר. עם הזמן התפתחה ורושה לעיירה חקלאית משגשגת בזכות מיקומה הרחק מהביצות, בעוד העיר פמגוסטה נותרה רעועה.
בעיר המוקפת חומה הוחזרו כמה מבנים כדי לשרת את האינטרסים של האוכלוסייה המוסלמית: קתדרלת סנט ניקולאס הוסבה למסגד (שכונה כיום מסגד ללה מוסטפא פאשה), בזאר, חמאם ציבורי, מזרקות ובית הספר התאולוגי הוקם כדי לספק את צורכי התושבים. רחובות עם מאפיינים אורבניים בסגנון עות'מאני הובאו לעיר והתפתחה רוח קהילתית בה נבנו מספר קטן של בתים דו קומתיים שאוכלסו על ידי המעמד הגבוה יחד עם הבתים חדי הקומה הנפוצים.