stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תשוקה, זהירות

| --- | --- |

 מבוסס על:  Lust, Caution 
 בימוי:  אנג לי 
 הופק בידי:  ויליאם קונג, ג'יימס שיימוס 
 תסריט:  ג'יימס שיימוס, ונג אוי-לינג, אנג לי 
 עריכה:  טים סקוירס 
 שחקנים ראשיים:  טוני לונג Akiko Takeshita He Saifei Lawrence Ko Hayato Fujiki Lisa Lu Noriko Koyama Zhu Zhi-Ying Tuo Tsung-hua ונג אוי-לינג Tang Wei Chin Kar-lok ג'ואן צ'אן אנופם קר וואנג לי-הום קאו יינג-האסואן 
 מוזיקה:  אלכסנדר דספלה
 צילום:  רודריגו פריטו 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין, טאיוואן, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  River Road Entertainment  Haishang Films  Sil-Metropole Organisation
 חברה מפיצה:  Focus Features, נטפליקס, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2007 
 משך הקרנה:  157 דק' 
 שפת הסרט:  מנדרינית תקנית, הינדי, אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט מלחמה, מותחן ארוטי, סרט דרמה, סרט ריגול, סרט ארוטי, סרט רומנטי 
 מקום התרחשות:  שאנגחאי, הונג קונג הבריטית 
 תקציב:  15 מיליון דולר
 הכנסות:  67 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   lustcaution
 פרסים:  פרס אריה הזהב  Golden Horse Award for Best Feature Film 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
תאווה, זהירות (בסינית מסורתית: 色，戒) הוא סרט ריגול אירוטי תקופתי משנת 2007 בבימויו של אנג לי, על פי הנובלה משנת 1979 מאת איילין צ'אנג. הסיפור מתרחש בהונג קונג בשנת 1938 ובשאנגחאי בשנת 1942, אז עיר תחת כיבוש הצבא היפני הקיסרי שנשלטת על ידי ממשלת הבובות בראשות ואנג ג'ינג-וויי. העלילה מתמקדת בקבוצה של סטודנטים סיניים מאוניברסיטת הונג קונג שמתכננת להתנקש בסוכן מיוחד ומגייס בכיר העובד עבור ממשלת הבובות, באמצעות אחת מבנות קבוצתם, צעירה מושכת, כדי לפתות אותו למלכודת. הסרט מבוסס על האירוע ההיסטורי של הניסיון הכושל של המרגלת הסינית ג'נג פינגרו להתנקש בחייו של משתף הפעולה היפני דינג מוקון. הסרט הופק בתקציב של 15 מיליון דולר והכניס 67 מיליון דולר.
עם סרט זה זכה אנג לי בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה בפעם השנייה, הסרט הראשון היה עם הר ברוקבק. העיבוד הקולנועי והסיפור מבוססים באופן רופף על אירועים שהתרחשו במהלך הכיבוש היפני בשאנגחאי. סצנות המין המפורשות של הסרט הביאו לדירוג NC-17 בארצות הברית.
שם הסרט

לשם הסרט, תאווה, זהירות, יש משמעות כפולה בסינית. ניתן לקרוא את "תאווה" (色, sè) כ"צבע", בעוד ש"זהירות" (戒, jiè) יכולה להיקרא כ"טבעת" ולכן שם הסרט יכולה להיקרא גם כ"טבעת צבעונית", אובייקט שממלא תפקיד מרכזי בסיפור. שתי הקריאות החלופיות של השם שזורות לסיפור אזהרה של תאווה ואהבה באמצעות השימוש הסמלי בטבעת.
שחקנים ודמויות

טאנג וויי בתפקיד וונג צ'יה צ'י / "גברת מאי"
טוני לונג צ'יו-וואי בתפקיד מר יי
ג'ואן חן בתפקיד גברת יי
וואנג ליהום בתפקיד קואנג יומין
טו צ'ונג-הו בתפקיד וו הזקן
צ'ין קאר-לוק בתפקיד עוזר קצין צאו
צ'ו צ'י-אינג בתפקיד לאי שיוג'ין
קאו יינג-הסואן בתפקיד הואנג ליי
לורנס קו בתפקיד ליאנג ג'ונשנג
ג'ונסון יואן בתפקיד אויינג לינגוון / "מר מאי"
אוהד קואנג-יאו בתפקיד מזכיר צ'אנג
אנופם קר בתפקיד האלי סלהאדין
שיאם פאתק בתפקיד מוכר בחנות תכשיטים
אקיקו טאקשיטה בתפקיד גברת הטברנה היפנית
הייאטו פוג'יקי בתפקיד הקולונל היפני סאטו
מחלוקות > צנזורה

בצורתו הלא מצונזרת, הסרט כולל שלוש סצנות של מין גרפי, עם עירום חזיתי מלא. עשר הדקות של סצנות המין נחשבו על ידי לי לקריטיות לסיפור ולפי הדיווחים לקחו 100 שעות לצלמם.
במספר מדינות, בעיקר הרפובליקה העממית של סין והודו, נאלצו לחתוך רבים מסצנות המין לפני שניתן היה להוציא את הסרט. בסינגפור, בעוד שמפיקי הסרט החליטו בהתחלה להוציא שם גרסה מצונזרת שקיבלה דירוג NC-16, זעקה ציבורית שקבעה כי מפיקי הסרט מזלזל בסטנדרטים של צנזורה במדינה (הסרט פורסם ללא צנזורה בהונג קונג וטייוואן) הובילה אותם להוציא בסופו של דבר את הגרסה שלא צונזרה עם דירוג R21, הגבוה בסינגפור. הסרט זכה לדירוג R18 ויצא ללא צנזורה בניו זילנד.
הסצנות הבאות נחתכו מהגרסה שהופצה בסין היבשתית:
וונג צ'יה צ'י חולף על פני פליטים מתים ברחוב.
זירת דקירות נחתכה לדקירת סכין אחת בלבד.
שתיים מסצנות המין בהן מופיע הסטודנט, ושלוש בהשתתפות מר יי.
צילום עירום של וונג צ'יה צ'י בחלון.
וונג צ'יה צ'י במיטה לאחר סצנת המין הראשונה עם מר יי.
דיאלוג השתנה בזירת טבעות היהלומים כך שוונג צ'יה צ'י לא הסגירה את ההתנגדות בכך שהזהירה את מר יי.
כתוביות הסיום של הסרט מסתיימות בהתראה של דירוג 18 USC § 2257 המתריעים מפני סצנות למבוגרים בלבד. בעקבות סצנות אלה, לא הותר לסרט "שאנגחאי" שמספר על אותה תקופה לערוך צילומים במדינה והמפיקים נאלצו להעביר את ההפקה לתאילנד.
מחלוקות > רשימה שחורה

טאנג וויי המגלמת הדמות הראשית הודחה מתעשיית הקולנוע בסין ולא עבדה במשך שלוש שנים מכיוון שהמינהל הממלכתי לקולנוע, טלוויזיה ורדיו לא אישר את סצנות המין בהשתתפותה. כל המודעות המודפסות והתכנים המוצגים בהן נראית טאנג הוסרו. היא הייתה אמורה לככב בסרט שובר הקופות הגדול של טיאן ג'ואנג-ג'ואנג "הלוחם והזאב" (2009), אך היא הוחלפה לבסוף על ידי מגי קיו. בפברואר 2009, במהלך היעדרותה מתעשיית הקולנוע, דווח כי השתתפה זמן קצר בשיעורי דרמה באוניברסיטת רדינג בבריטניה.
מחלוקות > הפקה

הסרט הופק בשיתוף החברות האמריקאיות Focus Features ו-River Road Productions, והחברות הסיניות Shanghai Film Group Corporation ו-Haishang Films וחברת הפקת הסרטים היי שנג הטאיוואנית. הבמאי אנג לי הוא מתאזרח אמריקני, כשהשחקנים / השחקניות הם מסין, הונג קונג וטייוואן וכן בארצות הברית. הצילומים נערכו בשאנגחאי, פרובינציית ג'ג'יאנג הסמוכה, הונג קונג (באוניברסיטת הונג קונג), ובכמה מקומות בפננג ובאיפוה במלזיה ששימשו להצגת הונג קונג של שנות השלושים והארבעים.
במקור, מארגני פסטיבל ונציה ציינו כי הסרט הוא קופורודקציה אמריקאית-סינית. עם זאת, כמה ימים לאחר מכן, פסטיבל ונציה שינה כך שהסרט מהווה הפקה של ארצות הברית-סין-טייוואן. אך צעד זה ספג מחאה רבה מהרשויות בטייוואן. לאחר הקרנת הבכורה של הסרט, טייוואן הגישה את הסרט כמועמד מטעמה לפרס הסרט הזר הטוב ביותר באוסקר. עם זאת, מארגני טקס האוסקר ביקשו מטייוואן למשוך את הסרט מכיוון שחלק מאנשי צוות המפתח אינם מקומיים. דוברת האוסקר, טני מלידוניאן, אמרה כי המארגנים סירבו לקבל את הסרט מכיוון שמספר לא מספיק של טייוואנים השתתפו בהפקת הסרט, במה שמהווה הפרה של כלל המחייב מדינות זרות לאשר את תושביהן כחלק מהיצירה האומנותית.
מחלוקות > השמצה

ב-13 בספטמבר 2007 קיימה גברת מבוגרת, ג'נג טיאנרו, מסיבת עיתונאים בלוס אנג'לס בטענה כי הסרט עוסק באירועים אמיתיים שהתרחשו במלחמת העולם השנייה, והציגה את אחותה הגדולה, ג'נג פינגרו, שלא כדין. סוכנת חשאית מופקרת שפיתתה ובסופו של דבר התאהבה ביעד החיסול דינג מוקון (היא טענה כי הדמויות הוחלפו בסרט לוונג צ'יה צ'י ומר יי). לשכת החקירות של טייוואן אישרה כי ג'נג פינגרו לא הצליחה להרוג את דינג מוקון מכיוון שאקדחה נתקע במקום לפתח קשר רומנטי עם היעד. הבמאי אנג לי טוען כי איילין צ'אנג כתבה את הסיפור הקצר המקורי כסיפורת בדיונית.
מחלוקות > אנכרוניזם

המבקרים (כולל בריאן אפלייארד) ציינו כי המקומות של הונג קונג בסרט שהתרחש בסוף שנות השלושים כוללת "מוניות לונדוניות" משני סוגים (FX3, FX4) שיוצרו רק החל משנת 1948 ו-1958 בהתאמה.
הסרט כולל גם כתיב יפני שלא נעשה בו שימוש לפני 1946 בסצנת הכיתה; שעון היד של טוני קייונג הוא ללא ספק לא משנות השלושים. הגודל גדול בהרבה משעון בצורה מלבני לגברים מתקופה זו.
מיכאל רייך

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1942 (בן 82) עין חרוד, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 אתר רשמי
 
מיכאל רייך (נולד ב-21 בפברואר 1942) הוא משורר וסופר ישראלי.
ביוגרפיה

מיכאל רייך נולד, גדל והתחנך בקיבוץ עין חרוד. שירת בצה"ל ולאחר מכן שב לקיבוצו ועסק בחקלאות. לאחר שנישא עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר בעיר. למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר ראשון באגרונומיה. במקביל למד וזכה בתעודת הוראה מוכרת לחקלאות וביולוגיה. עבד שנים אחדות כסגן מנהל מחלקת מחקר ופיתוח בחברה למזון, ולאחר מכן השתלב בעבודה במוסד בנקאי גדול, במשך קרוב ל-30 שנה.
מיכאל רייך הוא דור שני לשואה. במסגרת מסע שורשים חובק עולם לגילוי קורות בני משפחתו שנספו בשואה וגילוי בני משפחה חדשים על קיומם לא ידע, נולדה הנובלה "קניין רוחני". נובלה זו פותחת את ספרו של מיכאל "מחיר המילים הטובות".
מתגורר בהרצליה. נשוי לזיוה. אב לשני בנים וסב ל-3 נכדים.
דרכו הספרותית

מיכאל רייך החל לכתוב מגיל צעיר מאוד. השתתף בתחרות ארצית לשירה (במסגרת עיתון דבר) וזכה בה במקום הראשון. שירתו עוסקת במגוון רחב של נושאים. משירת היחיד על כאבו וסבלו, שירי אהבה, שירי הגות, שירים עם מוטיבים מקראיים, שירי טבע ושירי עם ומדינה. שירתו לירית ומתאפיינת בלשון עשירה, פיגורטיבית ורעננה. רייך כותב כאמור שירה ופרוזה. ספר השירה הראשון שלו, "אהבה זקופת קָמה – שירים ועוד" ראה אור בשנת 2008. יצירותיו של מיכאל רייך מתפרסמות מפעם לפעם בכתבי עת שונים כגון "מאזנים", "גג", "ביטאון שירה". הוא חבר אגודת הסופרים העבריים וחבר איגוד כללי של סופרים בישראל.
עד כה הוציא 6 ספרי שירה ו-4 ספרי סיפורת.
המשוררת והעורכת יהודית מליק שירן על ספר שיריו הראשון:
"בספר מצאתי המנון לאהבה הזוגית. זו מתוארת כסם חיים חדש ומופלא המבטא רכות חושנית לאישה שאיתו ולילדיו. פזורים בספר שבילי אהבה לאדם, לנוף ולחי. אהבה מתקיימת כאשר אנו נוטים לקבלה ונותנים לסביבה את מה שאנו יכולים לחלוק עמה. מתוך דימויי השפה והעושר ההדור של המילים עולה צו פנימי לשמור על האהבה שתצמח זקופה כקמה בתוך המרחב האינסופי של היקום. במיתוס האלכימי הנישואים נחשבים לקדושים. הם הזיווג הנשי והגברי של הנשמה.".
הסופר אמנון ז'קונט על "כל הנחלים הולכים אל הלב" – סיפורים:
הגיבורים בסיפוריו של מיכאל רייך אינם אנשים רגילים. מבחינת החוויה הפנימית שלהם הם מתקיימים בצינעה בשולי החיים, אך עוצמתם הפנימית הופכת אותם גדולים מן החיים. הם אינם מודעים לייחודם ומאידך - גם לא מנסים לדמות לשאר הסובבים אותם, אלא מתקיימים באופן אותנטי מכוח תכונותיהם המיוחדות: קריאת מחשבות, יכולות אומנותיות, ראיית דוחות רפאים, חוש מוסרי מפותח או תעוזה המאפשרת להם לפרוץ את גבולות החברה בה הם חיים.
ספריו

"אהבה זקופת קָמה – שירים ועוד" (ברעם – קורות, 2008)
"בקצה השמש המתהווה – שירים ועוד" (ברעם –קורות, 2010)
"גבה גלים עד רוגש" - שירים (ברעם – קורות, 2012)
"ספני השדות" - שירים (עמדה, 2017)
"כל הנחלים הולכים אל הלב" - סיפורים (תל אביב: ספרי עתון 77, 2014)
"מחיר המילים הטובות" - סיפורים (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2015)
בשנת 2014 הופק תקליטור "יש והשמש מאיר" המכיל 8 שירים מפרי עטו של המשורר. הלחנה: המוזיקאי חן הררי. ביצוע: הזמר עופרי ישראלי.
"מגן שאול" - סיפורים ("ספרא" הוצאת איגוד כללי של סופרים בישראל. עורך: ד"ר חיים נגיד, 2019)
"ייני ותירושי", שירים (הוצאת עיתון 77) עורך: עודד פלד, 2020
"מידה כנגד מידה" סיפורים ("ספרא" הוצאת איגוד כללי של סופרים בישראל. עורך: ד"ר חיים נגיד, 2022)
"דרך הנשר" שירים, (הוצאת עיתון 77), 2023.
אריה בן-גוריון

| --- | --- |

 לידה:  8 באפריל 1916 יליזבטגרד, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  6 ביוני 1998 (בגיל 82) בית השיטה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 פרסים והוקרה:  פרס אבי חי (1994) 
 
אריה בן-גוריון (8 באפריל 1916 – 6 ביוני 1998) היה ממייסדי קיבוץ בית השיטה, איש חינוך ותרבות, מקים ארכיון החגים הבין-קיבוצי. בן אחותו של דוד בן-גוריון ואחיו של עמנואל בן-גוריון.
בעבודת החינוך החשיב בן-גוריון את חלקה של המסורת התרבותית, הלאומית והחברתית, וניסה ליצור מסגרות חדשות לתכנים עתיקים ומצטברים. הוא התמיד בשיטתו ללמד את ההיסטוריה של עם ישראל בלב נופי הארץ שבהם התרחשה, במיוחד בעמק יזרעאל, שבו חי ובו ראה את התגשמות הציונות החלוצית. בעבודתו התרבותית הוא חתר לחידוש מסורות היהדות במסגרת החיים החילוניים, וקרא להעמקת הידע והשורשיות של הציבור החילוני בתחומי היהדות, ובניית מסורות תרבותיות חדשות, שיהלמו את חיי הקיבוץ בפרט, ואת החברה החילונית בכלל.
פרסים

עבודתו של אריה בן-גוריון זכתה להוקרה מגופים ממלכתיים:
תשמ"ב- פרס האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך והתרבות ע"ש יעקב אגרסט, על מפעל-חיים חלוצי-יהודי המוקדש לטיפוח חגי ישראל, ידיעתם והשרשתם בהוויה של ההתיישבות העובדת, כולל ייסוד ארכיון החגים הבין-קיבוצי.
תשמ"ח - פרס השר לענייני דתות על פעילות מצוינת בתחום הנחלת מורשת ישראל – המכון הבין-קיבוצי לחג ומועד – מפעל-חיים של אריה בן-גוריון .
תשנ"ד - פרס אבי חי, כ"מייסד ארכיון החגים הבין-קיבוצי, מחנך ומלמד שהצליח ליצור תשתית תרבותית-יהודית מתחדשת בקהילה הקיבוצית ובארץ כולה".
הערות שוליים

↑  אריה בן-גוריון (עורך), הגדה של פסח - סדר בקיבוץ, תל אביב, הקבוץ המאוחד, ללא שנה, עמ' כ"ג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304299005171  BnF: cb165750622 (data)  ISNI: 0000 0000 7150 1145  LCCN: n85346886  VIAF: 97187518   WorldCat (עם VIAF): 97187518 
אריה בן-גוריון מלמד בבית הספר המקצועי טיץ בקיבוץ יגור
אריה בן-גוריון עם ילדי טהראן בכפר הנוער ע"ש ב.צ. מוסינזון, 1943
אריה בן-גוריון בצעירותו
ג'ו עמר

| --- | --- |

הזמר והפייטן ג'ו עמר  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 ביוני 1930 סטאת, מרוקו
 פטירה:  26 ביוני 2009 (בגיל 79) ניו יורק
 מקום קבורה:  יד רמב״ם 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית, ערבית 
 
יוסף (ג'ו) עמר (ה' בסיוון תר"ץ, 1 ביוני 1930 – ג' בתמוז תשס"ט, 26 ביוני 2009) היה זמר, חזן, פזמונאי, מלחין ופייטן ישראלי, מחלוצי הזמר המזרחי והים-תיכוני בישראל.
קורות חיים

עמר נולד בעיר סטאת שבמרוקו. כבר במרוקו החל להופיע כזמר. בשנת תשט"ז (1956) עלה לישראל עם אחיו שלום, והתיישב במושב יד רמב"ם. את שיריו הראשונים בארץ הקליט במסגרת קול ישראל. תוך זמן קצר הפכו רבים משיריו ללהיטי ענק. הלהיט הראשון של עמר בישראל היה השיר "ישמח משה" ואחריו באו להיטים נוספים, בהם: "שיר השיכור", "שלום לבן דודי", "האסיר" ו"ברצלונה".
עמר נחשב בין הראשונים שהקליט משירי הקודש של יהדות מרוקו בישראל, ושהכניסו את המוזיקה האנדלוסית לישראל. הוא היה הזמר הישראלי הראשון שהעלה בשיריו את סוגיית השסע העדתי בישראל, כאשר כתב בשנת 1960, בעקבות מהומות ואדי סאליב, את שיר המחאה "לשכת עבודה": ”הלכתי לשכת עבודה; אמר לי מאיפה אתה; אמרתי לו ממרוקו; אמר לי תצא מפה...הלכתי לשכת עבודה; אמר לי מאיפה אתה; אמרתי לו מפולניה; תכנס בבקשה”. לצד זאת, לדברי פרופ' אדווין סרוסי: ”הנרטיב של עמר עצמו היה מאוד לאומי, וכך גם האמנות שלו.” עמר היה הראשון להקליט את השיר "שלגיה" של נעמי שמר, שהולחן על פי השאנסון הצרפתי "נעליים" של גי ביאר (התפרסם אחר כך בביצוע שלישיית התאומים).
השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון 1960, ובו שר יחד ולחוד עם לילית נגר את השיר "ליל החג" שהגיע למקום השלישי.
החל מאמצע שנות השישים העביר עמר את מוקד פעילותו למערב אירופה וארצות הברית, שם הופיע בפני קהל יהודי, בין השאר ביידיש. בשנת 1965 הופיע באולם "קרנגי הול" במנהטן.
בתש"ל (1970) התיישב עמר בניו יורק, ומשם עבר ללוס אנג'לס. הוא נחשב בזמנו לאחד מבכירי החזנים בעולם, והעביר סדנאות חזנות בארצות הברית ובאירופה.
באמצע שנות השמונים חזר לישראל וניסה להקים מרכז ללימודי חזנות. הוא הקליט פרסומת לקפה טורקי של עלית על פי המנגינה של להיטו "שיר השיכור" והפרסומת שודרה רבות ברדיו. הופיע במספר הופעות עם התזמורת האנדלוסית הישראלית, אך בסופו של דבר לא הצליח להיקלט בישראל וחזר לארצות הברית. במערכת הבחירות של שנת תשמ"ח (1988) תרם את קולו לזמריר של ש"ס באמצעות השיר "אשורר שירה לכבוד התורה".
בשנת תש"ס (2000), לאחר מות רעייתו ריימונד, חזר לישראל. לאחר שובו לישראל, לקה באירוע מוחי שריתק אותו לכיסא גלגלים ולאחר מכן לקה במחלת פרקינסון, איבד את צלילות קולו והפסיק לשיר.
במהלך תשס"א (2001), הסתיימה הפקתו ועריכתו של הסרט "חבקי אותי" שמטרתו הייתה לתעד את סיפור חייו דרך מסע שורשים, במרוקו ובישראל, בבימויו של איש התקשורת והיוצר שאול מייזליש ובבימוי ועריכה של מיכל רביד-אברהם מייזליש גם ערך את הספר "ג'ו עמר, אני ושירי", שהוא מעין ביוגרפיה של האיש ופועלו המוזיקלי והליטורגי.
בספרם "איפה היינו ומה עשינו" תיארו אמנון דנקנר ודוד טרטקובר את הרקע לשירתו של עמר: ”לצד פילפל אל-מצרי הוא היה קרן האור האותנטית היחידה של הזמר המזרחי העממי, שדוכא תחת לחץ השיבולים והמיית הפונדקים של השירה העברית השיכנוזית. כולם אומרים שאני שיכור/ וכולם צועקים/ איזה בור/ התאמינו! רק כוסית אחת שתיתי/ ועוד כוסית קטנה טעמתי/ ועוד כוסית קטנה לגמתי/ עד כי דאגותי שכחתי/ וקולי נשאתי/ הו, עוברים, תיירים/ הקשיבו נא לי/ אומלל כמוני/ עד אנה אסבול.”
זמרים רבים ביצעו משיריו, בהם זוהר ארגוב שהושפע ממנו רבות, אייל גולן, ישי לוי ואורן חן.
ג'ו עמר נפטר בג' בתמוז תשס"ט (26 ביוני 2009) בניו יורק בגיל 79. גופתו הועלתה לישראל והוא נקבר במושב יד רמב"ם בצמוד לאשתו, ריימונד. השאיר אחריו שני בנים ושלוש בנות. על שמו נקראו רחובות בתל אביב, ראשון לציון, אשדוד, כפר סבא ורעננה.
לקריאה נוספת

ג'ו עמר, אני ושירי, שאול מייזליש (עורך), הוצאת דני ספרים, 2002.
הערות שוליים

↑   בן שלו, 1968-1958: שיר המחאה הנוקב ביותר שנכתב בישראל, באתר הארץ, 4 ביוני 2018
↑   בן שלו, ג'ו עמר: האבא הגדול של המוזיקה המזרחית, באתר הארץ, 4 ביולי 2014
↑  דף הסרט, באתר סינמטק ת"א
↑  לפי "המרוקאי הגאה", לירן טטרו, מעריב - זמן מודיעין, גיליון 272, 1.10.09.
↑  ערן בר-און, ג'ו עמר הלך לעולמו, 28 ביוני 2009
↑  ערן סויסה, הזמר והפייטן ג'ו עמר הלך לעולמו בגיל 79, באתר nrg‏, 27 ביוני 2009
↑  שלום לבן דודי: ג´ו עמר הלך לעולמו, כיכר השבת, 27.06.09
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298015705171  ISNI: 0000 0000 6697 9072  LCCN: nr2004032480  MusicBrainz: 3d500e65-8c20-42e2-8390-703f16bbd4b1  VIAF: 73807344   WorldCat (עם VIAF): 73807344
לחיצת יד

ערך זה עוסק במחווה גופנית. אם התכוונתם לתקשורת בין מכשירים, ראו .
לחיצת יד
המלך האשורי שלמנאסר השלישי (מימין) לוחץ את ידו של מלך בבל מרדוך-זקיר-שומי הראשון (אנ') (משמאל) לאות אמון ואחווה, המאה ה-9 לפנה"ס; מתבליטי בימת הכס שנמצאו בחפירות כלח, אוסף המוזיאון הלאומי של עיראק
לחיצת יד ימין תוך כדי העברת מסמך ביד שמאל
לחיצת יד בין חוסיין, מלך ירדן לבין יצחק רבין, ובתווך ביל קלינטון, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן, 26 באוקטובר 1994
לחיצת יד (או לחיצת ידיים, בספרות התורנית היהודית היא מכונה "תקיעת כף") היא מחווה גופנית שבה שני אנשים אוחזים אחד בידו של השני. בדרך כלל הלחיצה נעשית ביד ימין, תוך נענוע קצר של הידיים האחוזות. מקובל להשתמש במחווה זו בפגישות, פרידות, איחולי הצלחה, בהבעת הסכמה ובמעמד של חתימת חוזים. מטרת לחיצת היד היא להראות על כבוד וקרבה בין אנשים, וייתכן שמקורה במחווה שבאה להראות שהאדם מושיט את ידו לשלום, ואינו מחזיק בכלי נשק אשר יכול לאיים ולשמש ככלי תקיפה. גברים נוטים ללחוץ ידיים יותר מנשים, אך במפגשים עסקיים הלחיצה מקובלת בשני המינים. אי־לחיצת יד המושטת ללחיצה נחשבת למעשה לא מנומס ועלבון כלפי האדם המושיט את ידו ועשויה להביע הסתייגות ממנו.
היסטוריה

מחוות לחיצת היד לאות קירבה וברכה מוכרת מימי קדם. תיאורים של לחיצת יד נפוצים בפסלי מצבות ביוון העתיקה, בעולם הרומי, וכפי שמתואר בספר מכבים, גם בעולם היהודי-חילוני של תקופת סוף בית שני:
לאחר שבא לחוניו ושידל במרמה והושיט לו יד בשבועות ונתן לו יד ימין, ובכך שכנעו, למרות חשדנותו, לעזוב את מקלטו, מיד סגר עליו מבלי להתבייש בפני (מידת) הצדק.
באיגרת אל הגלטים (פרק ב',9) שבברית החדשה מעיד פאולוס כי בביקורו בירושלים כאשר ”הִכִּירוּ יַעֲקֹב וְכֵיפָא וְיוֹחָנָן הַנֶּחֱשָׁבִים כְּעַמּוּדִים אֶת־הַחֶסֶד הַנִתָּן לִי נָתְנוּ לִי וּלְבַר־נַבָּא אֶת־יַד יְמִינָם”.
מקורות המנהג המודרני אינם ברורים, אם כי פיליס א. בסטרסון בחיבורו משנת 1978, "פולחנים חברתיים של הבריטים" (Social Rituals of the British traces), מייחס את ראשית השימוש הנוכחי בה לסר וולטר ראלי, בטוענו כי הלה הכניס מנהג זה לחצר הבריטית במהלך שלהי המאה ה-16.
על פי מקורות אחרים, לחיצת היד שונתה לצורתה הנוכחית בעולם המערבי על ידי קוויקרים אנגלים מהמאה ה-17, כאלטרנטיבה שוויונית ופשוטה יותר לצורת הבעת השלום המסובכת שהייתה נהוגה במעמדות הגבוהים באותה תקופה.[דרוש מקור]
תומאס ג'פרסון הפך את הטכניקה לפופולרית בזמן כהונתו כנשיא ארצות הברית, כחלופה יותר דמוקרטית לקידה שהייתה נהוגה.[דרוש מקור] כיום לחיצת היד היא מנהג ידוע ומוכר ברחבי העולם, אף על פי שבתרבויות רבות מנהגים אחרים, כגון קידה או נישוק לחיים, מקובלים יותר.
לחיצת יד שימשה גם כדרך לבדוק אם לאדם חשוד יש נשק. בזמן לחיצת היד, הפגיון שהוחבא בתוך שרוולו של המתנקש היה נופל לארץ. זו יכולה להיות סיבה נוספת לכך שסירוב ללחוץ יד נחשב כחוסר נימוס.[דרוש מקור]
לחיצת היד היא אחת הדרכים הנפוצות ביותר להעברת שפעת.[דרוש מקור]
במחקר שנערך במכון ויצמן כי לחיצת ידיים משרתת העברת מסרים כימיים בין הלוחצים. התברר כי בהמשך ללחיצת יד ישנה נטייה להביא את היד הלוחצת לקרבת האף ולהריח אותה. זו יכולה להיות פונקציה אבולוציונית שמחליפה רחרוח הדדי שפחות מקובל באופן גלוי אצל בני אדם לעומת חיות.
מנהגים

יש מספר מנהגים הקשורים בלחיצות יד, מהם כלליים ומהם ספציפיים לתרבויות מסוימות:
בארצות מוסלמיות, וכן בישראלים ממוצא זה, יש מנהג לנשק יד של אדם חשוב בעת לחיצת היד.
באופן כללי אין זה מנומס לדחות הצעה ללחיצת יד, ומקובל שהאדם בעל המעמד החברתי הגבוה יותר יזום אותה.
באופן מסורתי (אך כיום לעיתים נדירות), כללי טקס מערביים היו שגברים יעמדו בזמן לחיצת היד, אך נשים אינן צריכות לעשות זאת. כמו כן, גבר לא יציע את ידו לגברת אלא אם כן היא יזמה זאת.
ישנן תרבויות בהן לוחצים את שתי הידיים, אך ברוב התרבויות לוחצים את יד ימין. הצופים משתמשים באופן ייחודי ביד שמאל. מכיוון שיד ימין היא לרוב היד החזקה, יד שמאל שמשה להחזקת מגן. לחיצת יד שמאל מראה על ביטחון באדם השני, מכיוון שהיא מותירה את הלוחץ ללא הגנה.
בשוקי בקר, ניתן לראות מוכרי בקר סוטרים זה לזה בשעת משא ומתן. אחד נוקב במחיר וסוטר ללחי של חברו, לסירוגין, עד שהם מגיעים לעמק השווה ולוחצים ידיים כדי לסיים את העסקה.[דרוש מקור]
אחוות ואגודות משתמשות לעיתים בלחיצת יד סודית כדי לזהות חברים אחרים.
אצל סוחרי יהלומים נהוג לחתום על עסקה בלחיצת יד ובאמירת המילים "מזל וברכה" בעברית.[דרוש מקור]
יש הנוהגים ללחוץ את ידו של השני בשתי ידיים, שעוטפות את ידו, לאות של חיבה יתירה.
לחיצת יד בין גברים לנשים בהלכה היהודית

ההלכה היהודית אוסרת מגע של חיבה בין גבר לנשים האסורות עליו, שהן רוב הנשים, כאשר מגע תאוותני איסורו מהתורה. נוסף על כך הוא הדיון ההלכתי בין מפרשי השו"ע האם גם מגע שאינו נעשה כדרך חיבה, אך נעשה בכוונה תחילה, אסור מדברי תורה או מדברי חכמים, רוב האחרונים פסקו שהדבר אסור מהתורה. בשל חוסר המודעות להלכה זו בימינו, פוסקי הדורות האחרונים נחלקו בשאלה האם בלחיצת יד בין גבר לאישה יש איסור מדאורייתא או מדרבנן, גם כאשר אין חשש להרהור של תאווה, וממילא היא אסורה אף כשעיקרה מחווה של כבוד ונימוס. מכל מקום לחיצת יד בין גברים לנשים אינה נהוגה בקרב יהודים אורתודוקסים, ועיקר השאלה מתייחסת למקרה בו עקב חוסר מודעות להלכה היד כבר הושטה ללחיצה, ובדחייתה יש חשש עלבון. באופן פשוט, מרבית הפוסקים מציעים למנוע את המקרה מראש, באמצעות הסברה מנומסת או החזקת הידיים מאחורי הגב ושחייה קלה קדימה לאות כבוד, גם הרב אהרנברג הסתפק לגבי החזרת יד שמא אינה דרך חיבה אך הוא דוחה סברה זו, ומסיק שאי אפשר להקל בזה.
חוסר המודעות בציבור לבעיה הלכתית זו לעיתים מעוררת מהומה ציבורית-תקשורתית בציבוריות הישראלית, שלעיתים אף מנוצלת על ידי גורמים פוליטיים או אנטי-דתיים, אשר מודעים לבעיה ההלכתית, אך מעוניינים לנצל את חוסר המודעות הציבורית לקידום האינטרסים שלהם.
כאשר זכה הרב עובדיה יוסף בפרס ישראל ב-1970, הוא סירב ללחוץ את ידה של ראש הממשלה גולדה מאיר כיוון שהיא אישה. דבר שהוביל לסערה ציבורית ולקריאה מצד גורמים מסוימים לשלול ממנו את הפרס. בהיקף רחב יותר בלט מנהג זה בטקסי חלוקת פרס ישראל שבהם עמד על הבמה, בתוקף תפקידו, ראש עיריית ירושלים, אורי לופוליאנסקי, ונמנע מללחוץ את ידי הנשים הזוכות בפרס, תוך שהוא לוחץ בחום את ידי הגברים.
ראו גם

סימן השאקה - תנועת יד שמקורה באיי הוואי, המסמלת אחווה וידידות
כיף מרפק
כיף
הערות שוליים

↑  מחקר בדק: איפה עובר גבול הנגיעות בין גברים לנשים, באתר ‏מאקו‏, 27 באוקטובר 2015
↑  Idan Frumin, Ofer Perl, Yaara Endevelt-Shapira, Ami Eisen, Neetai Eshel, Iris Heller, Maya Shemesh, Aharon Ravia, Lee Sela, Anat Arzi, Noam Sobel, A social chemosignaling function for human handshakes, eLife Sciences
1 2 3 4 5  סמי מולכו, ריטואלים, ברכות ולחיצות ידיים, הכל על שפת הגוף, [ישראל] ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1998, עמ' 232-235
1 2 3 4 5 6 7 8 9  אלן פייס, תרגום: מינדה פוסק, 30-51, המשמעות של שפת הגוף, ישראל: אור-עם, 1990
1 2 3  צביקה ברגמן, שפת הגוף בפגישה, סודות שפת הגוף: להפוך לאמן שפת הגוף, האינטונציה והמילים, [ישראל] הרצליה: הוצאת "סודות" - פרסומים כלכליים, 2009, עמ' 50-62
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות איסורי ביאה, פרק כ"א, הלכה א', ובהלכה ג' לגבי איסורים שאינן איסור עריות
↑  האם מותר ללחוץ יד לאשה?, באתר כיפה, ‏2017-03-14
↑  ראו אגרות משה חלק א סימן קיג, שאסר.
↑  יהושע מנחם אהרנברג, שו"ת דבר יהושע, דפוס המקום בע"מ תל אביב יפו, תש"ל פרק ב אה"ע טו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535172105171  GND: 7756832-1  LCCN: sh2003010820
מוזיאון חברון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון מקומי 
 כתובת:  חברון, בית הדסה
 מיקום:  היישוב היהודי בחברון
 בעלים:  ועד היישוב היהודי בחברון
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1996
 
 קואורדינטות:  31°31′34″N 35°06′16″E﻿ / ﻿31.526086111111°N 35.104394444444°E﻿ / 31.526086111111; 35.104394444444
  (למפת הר חברון מוגדלת) מוזיאון חברון(למפת הר חברון רגילה) מוזיאון חברון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון חברון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון חברון
 
מוזיאון חברון הוא מוזיאון הממוקם בבית הדסה ביישוב היהודי בחברון, ומטרתו להנציח את תולדות ההתיישבות העברית בעיר חברון. המקום מספר את סיפורה ההיסטורי של "עיר האבות והאימהות" כמקום שורשי עם ישראל. המוזיאון מציג נקודות היסטוריות לאורך 4000 שנים בחברון. במיצג "לגעת בנצח" המבקרים מצטרפים למשפחה ישראלית העוברת משבר משפחתי שבעקבותיו היא יוצאת למסע שורשים היסטורי. יחד עם המשפחה הם חווים את מעמד רכישת מערת המכפלה בידי אברהם אבינו, ממשיכים במפגש יעקב ובניו, ועוברים את דרכו ההיסטורית של עם ישראל מימי התנ"ך, דרך היישוב הישן ופרעות תרפ"ט עד ימינו.
מבנה המוזיאון

המוזיאון כולל אולם אירועים, מרכז מבקרים וחנות מזכרות.
מבנה המוזיאון > אולם ההרצאות

אולם ההרצאות משמש את המדריכים כהרצאת מבוא קודם הביקור באולמות התצוגה. במקום מוקרן החיזיון האור קולי "לגעת בנצח".