stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוסמבי
ההיסטוריה בודהיסטית של קוסמבי > אגדות ואזכורים נוספים של קוסמבי בספרות

בקולה ו-Rujā היו בני משפחת בנקאים שחיו בקוסמבי.
בתקופתו של הבודהה חי ליד המעבורת בקוסמבי מלך הנאגה שהיה רב עוצמה, על פי הסיפורים הוא היה גלגול נשמות של קפטן ספינה לשעבר.  סיטה-פנדיטה נולד בקוסאמבי.  מלך, בשם קוסמבקה, שלט בקוסמבי בעבר.
בתקופת הכפירה הווג'יאנית (אנ') (בסוף תקופת הברזל - שבמאה השישי לפני הספירה), כשהנזירים הווג'יאנים מהעיר וסאלי (אנ') רצו לנדות את יאסה קאנדקאפוטה, הוא ברח לקוסמבי, ומשם שלח שליחים לנזירים האורתודוקסים במרכזים השונים (Vin.ii.298; Mhv.iv .17).
בקוסמבי, פרסם הבודהה כלל האוסר על שימוש בחומרים משכרים על ידי נזירים (Vin.ii.307).
העיר קוסמבי מוזכרת בכתב הקודש הבודהיסטי Samyutta Nikaya .
ארכיטקטורת ארמון קוסמבי

החפירה הארכאולוגית שנערכה במהלך הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) בקוסמבי, חשפה ארמון שהיסודות שלו היו מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד למאה ה-2 לספירה והוא נבנה בשישה שלבים. השלב האחרון המתוארך למאה ה-1–2 לספירה כלל מבנה נרחב שנחלק לשלושה אזורים ושתי גלריות. בגוש המרכזי היה אולם מרכזי וככל הנראה שימש כאולם לקהל המוקף בחדרים ששימשו מקום מגורים לשליט. המבנה כולו נבנה מלבנים ואבנים ועליו טויחו שתי שכבות סיד. לארמון הייתה רשת רחבה של חדרים תת-קרקעיים והמבנה העליון והגלריות נבנו על פי עקרון הקשתות. הקשת המחודדת בעלת ארבעה מרכזים שימשה למעבר אל מעברים צרים מאזורים רחבים יותר. המבנה העליון בגוש המרכזי והמזרחי נמצא כחלק מכיפה שקישטה את המבנה. כל הגלריות והמבנה העליון נמצאו ממוטטים מתחת לשכבת אפר בעובי 5 סנטמיטרים המעידה על הרס הארמון בכתוצאה משרפה.
לקריאה נוספת

Tripathi, Aruna; The Buddhist Art of Kausambi from 300 BC-AD 550, New Delhi, D.K. Printworld, 2003, * ISBN 81-246-0226-3
הערות שוליים

↑  Kosambi
↑  A. L. Basham (2002). The Wonder That Was India. Rupa and Co. p. 41. ISBN 0-283-99257-3.
↑  Ariel Glucklich (2008). The Strides of Vishnu. Oxford University Press. p. 46. ISBN 978-0-19-531405-2.
1 2  Rohan L. Jayetilleke (2007-12-05). "The Ghositarama of Kaushambi". Daily News. אורכב מ-המקור ב-4 ביוני 2011. נבדק ב-2008-10-29. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  J.iv.28; vi.236
↑  India - Ashoka's Edicts, Mauryan Empire, Buddhism | Britannica, www.britannica.com, ‏2024-10-21 (באנגלית)
↑  Romila Thapar (1997). Aśoka and the Decline of the Mauryas. Oxford University Press, New Delhi. pp. 290–291. ISBN 0-19-564445-X.
↑  Krishnaswamy, C.S.; Ghosh, Amalananda (באוקטובר 1935). "A Note on the Allahabad Pillar of Aśoka". The Journal of the Royal Asiatic Society of Great Britain and Ireland. 4 (4): 697–706. JSTOR 25201233. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Vincent Smith (1992). The Edicts of Aśoka. Munshiram Manoharlal Publishers, New Delhi. p. 37.
↑  Sharma, Savita (1981). "Damaru-shaped Coins from Kausambi". Numismatic Digest. Vol. 5. Numismatic Society of Bombay. pp. 1–3. OCLC 150424986.
↑  K. D. Bajpai (באוקטובר 2004). Indian Numismatic Studies. Abhinav Publications. pp. 37–39, 45. ISBN 978-81-7017-035-8. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  James Heitzman, The City in South Asia (Routledge, 2008), pp.13
↑  Schlingloff, Dieter (2014-12-01). Fortified Cities of Ancient India: A Comparative Study (באנגלית). Anthem Press. ISBN 9781783083497.
↑  S. Kusumgar and M. G. YadavaMunshi Manoharlal Publishers, New Delhi (2002).  K. Paddayya (ed.). Recent Studies in Indian Archaeology. pp. 445–451. ISBN 81-215-0929-7.
↑  E.g., UdA.248; SNA.300; MA.i.535. Epic tradition ascribes the foundation of Kosambī to a Cedi prince, while the origin of the Vatsa people is traced to a king of Kāsī, see PHAI.83, 84
↑  e.g., MA i.539; PsA.413
↑  MA.ii.740f; DhA.i.164f
↑  D.ii.146,169
↑  See, e.g., Vin.i.277
↑  AA.i.170; PsA.491
↑  Vin.ii.290f; SNA.ii.514; J.iv.375
↑  S.v.437
↑  PvA.141
↑  DhA.i.199ff; iii.193ff; iv.1ff; Ud.vii.10
↑  MA.ii.929; AA.i.170
↑  AA.i.179; but see J.i.360, where the incident is given as happening at Bhaddavatikā
↑  J.vi.237f
↑  J.iv.392
↑  S.iv.179; but see AA.i.170; MA.ii.929; PsA.491, all of which indicate that the city was on the Yamunā) as being "Gangāya nadiyā tīre." This is either an error, or here the name Gangā refers not to the Ganges but to the Yamunī.
↑  Gosh, A. (1964). Indian Archaeology: A review 1961-62. New Delhi: Archaeological survey of India. pp. 50–52.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 79145067212366631428   WorldCat (עם VIAF): 79145067212366631428 
אישה רוכבת על שני שוורים (עשוי מברונזה), מאזור קוסמבי,  2000-1750 לפני הספירה
אחת מעמודי הקיסר אשוקה שבמקור היה מקוסמבי
האלה דורגה מברונזה עם נשק בשערה, נצאה במצפון הודו (אולי קוסמבי), מהמאה ה-2 לפנה"ס
שני מטבעות בצורת דמארו מעמק הגנגס.
מנזר Ghoshitaram בקוסמבי מהמאה ה-6 לפני הספירה
תיאור של ארמון הודי במדליון מעקה מהבודהי, המציג חדרים תת-קרקעיים מקומרים הנקראים סורנגה, כפי שתואר על ידי קאוטיליה בארתאשסטרה ; תקופת שונגה, 2-1 לפנה"ס
אלכסנדר גומלסקי

| --- | --- |

 לידה:  18 בינואר 1928 קרונשטאדט, ברה"מ 
 פטירה:  16 באוגוסט 2005 (בגיל 77) מוסקבה, רוסיה 
 עמדה:  קלע 
 
אלכסנדר יעקובלביץ' גומלסקי (18 בינואר 1928 - 16 באוגוסט 2005; רוסית: Гомельский, Александр Яковлевич) היה מאמן כדורסל יהודי-סובייטי, שנחשב לאחד מגדולי המאמנים באירופה ולגדול מאמני ברית המועצות.
קורות חיים

גומלסקי נולד למשפחה יהודית בקרונשטאדט שליד לנינגרד. הבכור משלושת ילדיו של יעקב ופאינה גומלסקי. בשנות ה-50 זכה עם א.ס.ק. ריגה 3 אליפויות של הליגה הסובייטית ובשלושה גביעי אירופה רצופים, משנת 1958 ועד 1960.
גומלסקי אימן את נבחרת הכדורסל של ברית המועצות במשך כמעט 19 שנה. בשנת 1972, בעת שאימן את נבחרת ברית המועצות לקראת אולימפיאדת מינכן, החרים הק.ג.ב. את הדרכון של גומלסקי מפני שחשד שיערוק לישראל, עקב מוצאו היהודי. בסופו של דבר, הוביל גומלסקי את נבחרתו לשבעה תוארי אליפות אירופה, לשתי זכיות באליפות עולם בכדורסל ולמדליית זהב באולימפיאדת סיאול (1988).
בנוסף אימן גומלסקי בספרד, בצרפת ובארצות הברית. באחרית ימיו התמנה לנשיא צסק"א מוסקבה.
גומלסקי זכה לכבוד גדול בברית המועצות למרות מוצאו היהודי, הוא אף זכה לכמה כינויים ("פאפא" בברית המועצות, וגם "הפטריארך של הכדורסל" ו - "השועל הכסוף" במערב).
המפגש הראשון של גומלסקי עם קבוצה ישראלית היה בשנת 1960 עת אימן את ריגה, מול קבוצת הפועל תל אביב במסגרת רבע גמר גביע אירופה. ריגה, שהייתה האלופה המכהנת, הדיחה את הפועל והמשיכה עד לגמר, בו הפסידה לצסק"א מוסקבה. בהמשך, נפגש גומלסקי בוירטון שבבלגיה במשחק של צסק"א נגד מכבי תל אביב במסגרת בית חצי הגמר של גביע אירופה. האווירה סביב המשחק הייתה מאוד טעונה רגשית וכוחות הביטחון הסובייטים ניסו ככל האפשר למנוע מגע בין השחקנים של מכבי לשחקנים של צסק"א אולם למרות הכול מגעים חשאיים היו לפני המשחק. לאחר ניצחונה של מכבי בגמר גביע אירופה אמר על כך "קבוצה מאסיה עם שחקנים מאמריקה לקחה את גביע אירופה".
ב-1988 באולימפיאדת סיאול ניצחה הנבחרת הרוסית את נבחרת ארצות הברית שעדיין הייתה מורכבת מכוכבי מכללות בלבד, גומלסקי ניבא שמעכשיו ארצות הברית תתחיל לשלוח נבחרות שיורכבו משחקני NBA, ושנבחרות אחרות יוכלו לנצח את הנבחרות האמריקאיות אולם זה יהיה תהליך שייארך 10 שנים.
נבואה זו הגשימה את עצמה בדיוק 10 שנים לאחר הופעתם הראשונה של שחקני NBA באולימפיאדת ברצלונה באליפות העולם 2002 בה נבחרת האמריקאית שהורכבה משחקני NBA בטורניר שנערך על אדמתה שלה הפסידה לראשונה לנבחרות ארגנטינה, יוגוסלביה וספרד, ואת הטורניר היא סיימה במקום השישי בלבד.
גומלסקי זכה לכבוד רב לא רק ברוסיה אלא בכל העולם. ב-1981 הונצח ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט המציינת הישגים יוצאי דופן של ספורטאים יהודים. ב-1995 הוכנס שמו של גומלסקי להיכל התהילה של הכדורסל, וב-2007 להיכל התהילה של פיב"א. ב-1998 הוא קיבל מחואן אנטוניו סמראנש (נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי) מדליה על ההישגים והתרומה שלו לספורט בכלל ולתנועה האולימפית בפרט.
ב-2005 נפטר גומלסקי ממחלת הסרטן.
משפחתו

אחיו הצעיר של אלכסנדר גומלסקי, יבגני גומלסקי (נולד ב-1938) עסק באימון כדורסל. הוא אימן, בין היתר, את קבוצת הנשים של דינמו מוסקבה, את נבחרת הנשים של ברית המועצות ואת  נבחרת הנשים של רוסיה. כמו אחיו הגדול, גם הוא חבר בהיכל התהילה של פיב"א.
אלכסנדר גומלסקי היה נשוי שלוש פעמים ולו ארבעה בנים : ולדימיר, אלכסנדר הבן, קיריל וויטלי.
בנו הבכור ולדימיר גומלסקי הוא כדורסלן עבר, פרשן כדורסל בטלוויזיה הרוסית, עיתונאי וסופר.
קבוצות שאימן

ספרטק לנינגרד, נשים - 1949–1952
א.ס.ק. ריגה, ברית המועצות - 1953-1966
צסק"א מוסקבה - קדנציה ראשונה: 1969-1980 קדנציה שנייה: 1985-1986
1970-1961: נבחרת ברית המועצות - קדנציה ראשונה: 1977-1983, קדנציה שנייה: 1987-1988
טנריפה, ספרד - 1988-1989
לימוז', צרפת - 1990-1991
היי פייב אמריקה - 1991–1994
הישגים

א.ס.ק. ריגה - 3 אליפויות ברית המועצות, 3 גביעי אירופה (1958-1959-1960).
צסק"א מוסקבה - 10 אליפויות ברית המועצות, גביע-אירופה אחד (1971).
נבחרת ברית המועצות:
אולימפיאדה: זהב - 1 (1988), כסף - 1 (1964), ארד - 2 (1968, 1980).
אליפות-עולם: זהב - 2 (1967, 1982), כסף - 1 (1978), ארד - 2 (1963, 1970).
אליפות-אירופה: זהב - 7 (1961, 1963, 1965, 1967, 1969, 1979, 1981), כסף - 2 (1977, 1987).
סך הכל - 17 מדליות. זהב - 9, כסף - 4, ארד - 4.
קברו של אלכסנדר גומלסקי בבית העלמין וגנקובסקויה שבמוסקבה
כלי נשק בצבא הרומי

לגיונרים בחימוש מלא (שיחזור)
הצבא הרומי השתמש במגוון רחב של כלי נשק. כלי הנשק האישיים היו עשויים פלדה ובתקופות השיא של האימפריה הרומית היו טובים בהרבה מכלי הנשק של יריביהם. הרומאים אמצו כלי נשק שונים מעמים שכבשו ושיכללו אותם. אחת הדוגמאות המפורסמות היא החרב הרומית המפורסמת - גלאדיוס שהגיעה מהיספניה. גם הקסדה הרומית לא עוצבה בלאטיום, אלא הגיעה מגאליה.
נשק אישי > פילום

הפילום (pilum) היה כידון הטלה רומאי שנכנס לשירות במאה ה-4 לפנה"ס. אורכו הכולל היה כ-2 מטר, ובקצהו הורכב חוד ברזל לא מעובד. מספר סוגים שונים של פילומים היו בשימוש, חלקם בעלי חוד שאורכו כ-30 ס"מ, וחלקם בעלי חוד שאורכו כמחצית מאורכו הכולל של הפילום; בחלקם החוד היה שטוח ורחב כמו בחנית, ובחלקם היה קטן ודק, וצורתו כצורת מוט דק וארוך.
החלק המתכתי של הפילום נכנס כ-70 ס"מ לתוך ידית העץ. היות שהברזל היה לא מעובד, הוא נטה להתעקם אחרי פגיעה במגן או שריון, כדי לא לאפשר לאויב להטיל אותו בחזרה. צורתו הייחודית של הפילום, אפשרה למטיל מיומן לחדור במכה אחת את המגן ואת השריון וכך להרוג את החייל. אפילו אם הפילום לא חדר את המגן, צורת החוד גרמה לו לרוב להיתקע במגן, כך שלא ניתן היה להוציאו, ובכך למעשה לקלקל את המגן.
הטווח התאורטי של הפילום היה כ-90 מטר, אם כי הטווח הקטלני היה קטן יותר, ועמד ככל הנראה על מחצית המרחק הזה. החלפת חוד הפלדה בחוד מברזל לא מעובד, מיוחסת בדרך כלל לגאיוס מריוס, וסביר להניח שלפניו החוד היה עשוי מפלדה ולא נטה להתעקם. הפילום הוא נשק התקפי בלבד ואין לו שום ערך הגנתי, בגלל צורתו ועיצובו להתעקם.
לאחר המערכה של יוליוס קיסר בגאליה (Gaul - כיום צרפת) וגיוסם של השבטים המקומיים לחילות הקבועים של הליגיונרים הרומאים, יצא משימוש הפילום ונכנסה לשימוש החנית המסורתית באורך של 2 עד 2.5 מטר עם קצה משונן מפלדה השימושית יותר להגנה - מעבר זה בעיקר מראה על השינוי במערך המלחמתי של רומא, מהתקפה אכזרית עם הפילום אל הגנה שקולה עם החנית.
נשק אישי > גלאדיוס

הגלאדיוס הייתה חרב קצרה אך רחבה, ששימשה כנשקו האישי של הלגיונר בקרב פנים אל פנים. אורכה היה כ-60 ס"מ. מקורה בחצי האי האיברי (היספניה), והרומאים אימצו אותה אחרי הקרבות עם ההיספאנים בזמן המלחמות הפוניות. אמנם הגלאדיוס אפשרה לבצע גם שיסוף וחיתוך, אך בגלל המערך הצפוף בשדה הקרב והמגן הגדול, עיקר השימוש בה היה לדקירה. בניגוד לרוב סוגי החרבות, הגלדיוס נחגרה בצד ימין, משום שמגן הגוף הגדול לא אפשר שליפה מהירה מצד שמאל. לכן, לגלאדיוס עוצב נדן שהיה מסתובב אחורה, כדי לאפשר לחייל הרומי לשלוף את חרבו בקלות ובמהירות.
נשק אישי > פוגיו

החייל הרומאי נשא בצד שמאל של החגורה פגיון דקירה בשם פוגיו. הפוגיו עוצב על מנת לחדור שריון, ולהבו היה רחב אך קצר.
נשק אישי > סקוטום

הסקוטום היה המגן הגדול שנשא כל לגיונר. זהו מגן גדול בצורת מלבן מקומר. גודלו של הסקוטום בתקופת הרפובליקה היה בערך 75X120 ס"מ. הסקוטום היה עשוי משלוש (או משש על פי פוליביוס) שכבות עץ שלאחר שעברו תהליך עיבוד מיוחד שכלל השריה בשרף ובחומרים מחזקים, הודבקו אחת לשנייה, במבנה שתי וערב בדבקים מיוחדים, בשביל ליצור חיזוק מקסימלי. הסקוטום חופה בבד מצופה בעור עגל (או רצועות עור), או בלבד, ומשני צדדיו הורכבה מסגרת מתכת, להגן על דפנותיו. במרכזו של המגן נוצר חור מלבני, והותקנה בו מסגרת מתכת מלבנית ובה בליטת מגן מתכת שבלטה כלפי חוץ.
בצידו הפנימי של המגן הותקנו מוטות חיזוק לאורך ולרוחב. הסקוטום נעשה מעץ חזק, גמיש וקל, ועוביו לא עלה על 2 ס"מ. הטכנולוגיה לייצורו הייתה מאוד מתקדמת, ודרשה חומרים מיוחדים ומיומנות רבה, ומדינות שלא הייתה להם את הטכנולוגיה הזו, אך רצו להילחם בשיטה הרומית, נאלצו לעשות מגנים דומים מחומרים קשיחים אחרים כמו ברונזה (או עץ מצופה ברונזה), שהיו כבדים ומסורבלים יותר מהמגן הרומאי. כמה מגנים כאלו נמצאו באתרים היסטוריים שונים, אחד בדורא אירופוס שהיה עשוי מעץ דולב, ואחר בקאסר אלחרית בפיום שבמצרים שהיה עשוי מעץ השדר, ושלישי באורמיץ על גדות הריין. נראה שנעשו פשרות ביצירת הסקוטום על פי החומרים שהיו זמינים באותו מקום. מקורות חשובים לעניין זה הם פוליביוס ופליניוס הזקן.
הסקוטום היה מגן חזק ויכול להגן הן מפני מכות חרב וגרזן, הן מפני מטח חצים והן מפני דקירות סריסה. כיוון שהיה קל הוא אפשר ניידות ללוחם. בגלל גודלו הרב הוא היה מרכזי בתרגילי סדר של הלגיון ושימש ככלי לארגון מבנה החיילים בקרב או בצעידה. מבנה הטסטודו ("הצב") הוא מערך טקטי בו יחידה מסתדרת בריבוע כך שכל המגנים מופנים כלפי חוץ (או לחזית או לתקרה) ויוצרים דבוקה משוריינת שיכלה להתקדם יחסית בבטחה, אך באטיות.
נשק אישי > ספאתה

הספאתה הייתה חרב בינונית, ארוכה יותר מן הגלאדיוס, שאורכה נע בין 50 ל-100 ס"מ ובעלת ניצב באורך 18–20 ס"מ. הספאתה נקלטה בצבא הרומאי במאה הראשונה לספירה ושירתה בו עד לנפילת האימפריה הרומית. חרב הספאתה שימשה הן למלחמה בשדה הקרב והן לקרבות גלדיאטורים. היו שתי גרסאות שלה: גרסה עם חוד ארוך ששימשה את חיל הרגלים, ומאוחר יותר החליפה את גלאדיוס בתור הנשק של הרגלים הכבדים והגלאדיוס הפכה לנשק משני; וגרסה עם חוד מעוגל יותר ששימשה את חיל הפרשים כאשר החוד הוקהה כדי למנוע דקירה בטעות של הרוכב או סוסו.
מעריכים כי מקורות הספאתה הם השבטים הברבריים של צפון אירופה ומייחסים אותה גם לגרמאנים וגם לקלטים. אחרי נפילת האימפריה הרומית, הספאתה שימשה כבסיס לחרבות העמים הנודדים וכנראה גם לחרבות של הויקינגים.
אמצעי לחימה מסייעים ללגיון > סקורפיון

סקורפיון הוא כלי ירייה ארטילרי "קר" (שאינו מופעל מאבק שרפה), הדומה לבליסטרה קטנה.
כלי מצור

מכונות מצור רבות שימשו את הצבא הרומי. בין החשובים ביותר ניתן למנות את הבליסטרה, הקטפולטה, אייל ניגוח ומגדלי המצור, שהיו מגדלים ניידים עשויים עץ שנגררו מול חומות העיר הנצורה ואפשרו ללוחמי הלגיון הרומי לפרוץ לעיר.
ראו גם

לגיון
הצבא הרומי
רומא העתיקה
הערות שוליים

↑  בצלאל בר כוכבא, הקרב בין תלמי לתירוס לאלכסנדר ינאי, קתדרה 93, עמ' 33 ואילך
פילום
גלאדיוס
פוגיו
סקוטום
ספאתה
קטפולטה אופיינית לצבא הרומי
יוסף מייא

| --- | --- |
 לידה:  1765 ה'תקכ"ה ורוצלב
 פטירה:  1810 (בגיל 45 בערך) ד' בכסליו ה'תקע"א ורוצלב
 תקופת הפעילות:  ?–1810 
 תפקידים נוספים:  בעל בית דפוס
 חיבוריו:  חידושי הגהות
 אב:  יחיאל מיכל מייא 
 
הרב יוסף מייא (ה' בטבת ה'תקכ"ה, 29 בדצמבר 1764 – ד' בכסלו ה'תקע"א, 1 בדצמבר 1810) היה רב ואב בית דין ברסלאו, ובעל בית דפוס. ממחברי ה"חידושי הגהות" על ארבעה טורים.
קורות חיים

נולד בברסלאו לרב יחיאל מיכל, מוכר ספרים בברסלאו ובעל בית הדפוס בדיהרנפורט (נפטר בי"ד בטבת תקנ"ה, 1 בינואר 1795), ולרעכיל מינא, בתו של הרב זנוויל כץ (נפטרה בי' באב תק"פ, 21 ביולי 1820).
נשא את שרל (שרה), בתו של הרב ישעיה פיק ברלין, אב"ד ברסלאו. הרב יוסף מזכיר את חותנו בחיבורו כמה פעמים. אשתו נפטרה בי"ח בשבט תקע"ה (29 בינואר 1815).
לאחר פטירת חותנו בשנת תקנ"ט (1799) ירש אותו בכהונת מרא דאתרא ואב"ד ברסלאו. בכהונתו כרב הראשי של ברסלאו המשיך עד לפטירתו בשנת תקע"א (1810).
קורות חיים > בית הדפוס

בשנת תקמ"ג החל אביו הרב מיכל לרכז את פעילותו במחלקה המסחרית שלו בברסלאו והשגחת בית הדפוס עברה לידי שלושת בניו - הוא ואחיו. לאחר פטירת האב, בשנת תקנ"ה, המשיכה אלמנתו רעכיל את הפעלת בית הדפוס יחד עם שלושת בניה. בשנת תקס"ו, עזבו אחיו הרב מיכאל שמעון והרב אהרן את הדפוס, והדפוס נותר בבעלותו לבד. שני חתניו של מיכאל שמעון נטלו חלק בהפעלת הדפוס יחד עם חותנם ולאחר פטירתו, תחת בעלותה של אלמנתו שרל. בית הדפוס המשיך לפעול עוד במשך כמה שנים תחת בעלותם של חתניו, עד שנסגר בעקבות מצב כלכלי קשה אליו נקלעו.
קורות חיים > פטירתו

נפטר בברסלאו בד' בכסלו תקע"א (1 בדצמבר 1810). למחרת נערך עליו הספד גדול בבית הכנסת של העיר, כשאחיו הבכור, הרב מיכאל שמעון נושא את ההספד, בו הוא מתאר אותו כמתמיד גדול ומציין את פעילותו המרובה בחייו הקצרים. לאחר מכן נקבר בבית הקברות שבעיר.
על מצבתו של הרב יוסף מייא נכתב:
פ"נ מו"ה יוסף בן מ"ה יחיאל מיכל מייא זלה"ה לפ"ק. צדיק כתמר יפרח

יום צרה ותוכחה ונאצה היום הזה לכל גבר

וכל לב המס ימס, ויהי למים, כי גדלה השבר

ספדו והלילו! כי איש אלקים קדוש עלינו עבר

פרח שושן נבלה, שקט זעם מלאך אכזר גבר

מה לך פה יוסף הצדיק? כי חצבת לך פה קבר

יושבי חלד מר יבכיון, כי אבד צדיק פס חבר

יזל כל עין דמע, כי אפס תקו', חדל תוחל' ושבר

ארון אלקים נלקחה אבד חסיד ואיש נבר

איש שר וגדול ליהודים, אשר הרביץ תורה בישראל, ויהי ביתו פתוח לרווח', ה"ה הרב המאה"ג הצדיק המפורסם כמו"ה יוסף מייא זלה"ה בהרב המפורסם מו"ה מיכל מייא זלה"ה הנולד ביום ה' טבת תקכ"ה לפ"ק וטרם עתו עלה המות עליו, כי יצאה נשמתו בקדושה ובטהרה ביום ש"ק ד' כסליו, ונקבר ביום א' ה' בו תקע"א לפ"ק תנצב"ה.
חיבוריו וכתביו

כתב יחד עם אחיו הבכור הרב מיכאל שמעון חיבור בשם "חידושי הגהות" (בחלק מהמהדורות נקרא "חידושי מהרל"ח והגהות") על הספר ארבעה טורים. החיבור הודפס בעילום שם המחברים במהדורת הספר ארבעה טורים שהודפסה בבית הדפוס של אביו ובווינה בין השנים תק"ן-תקנ"ו (1796-1790). החיבור מודפס עד היום בכל מהדורותיו של הספר ארבעה טורים, בצדי העמוד.
הרב מייא כתב גם הערות וציונים לספר שאילתות דרב אחא שהוהדר בדפוסו של אביו בשנת תקמ"ו.
אישיותו ומעמדו

מדברי המהדירים של השולחן ערוך "מגיני ארץ" ושל התלמוד בבלי שנדפס בבית הדפוס שברשותו נראה כי היה מוערך על ידי בני דורו, כמופיע בהקדמותיהם. בשו"ת רבי עקיבא איגר ישנה תשובה המופנית אליו, שם מציין רבי עקיבא איגר את הידידות ביניהם בפתיחה ובחתימה. כך גם באגרות רבי עקיבא איגר הוא מציינו כך בתוך מכתב. בהסכמה שנתן לו רבי עקיבא איגר לשמירת זכויות היוצר שלו כמדפיס, מוזכר כי רבי עקיבא איגר התאכסן בביתו, שם הוא מתארו: "ידידי ורב חביבי מחו' כבוד הרב הגדול חריף ובקי הצדיק מו"ה יוסף מייא נ"י ... מלאתי רצון גברא רבא כבוד הרב מוהרר"י...". במקום אחר הוא מתאר אותו ואת אחיו "היקרים יראי ה'".
הרב מייא היה אמיד ובעל מעמד כלכלי גבוה בקהילתו. על פי דברי אחיו, הרב מיכאל שמעון, בהספדו עליו, למד עם בחורים והחזיק אותם על חשבונו. בתקופה מסוימת, כאשר רצה רבי עקיבא איגר לעזוב את הרבנות ונקלע לקשיי פרנסה, נחלץ עם אחיו לתת קצבה שבועית לפרנסתו של רבי עקיבא איגר. היכרותו של רבי עקיבא איגר עם בני המשפחה החלה בצעירותו, כאשר שהה בעיר ברסלאו.
משפחתו

חותנו, הרב ישעיה פיק ברלין, אב"ד ברסלאו
אחיו, הרב מיכאל שמעון מייא. חיבר עמו את ה"חידושי הגהות".
אחיו, אהרן מייא. השתתף בהפעלת בית הדפוס אחר פטירת האב יחד עם שאר אחיו.
בתו, נישאה לרב דוד בן רבי אריה לייב שקלאוור.
בתו, נישאה לרב נפתלי צבי הירש בן רבי משה דוד חכמוביץ' (מנכדי הרב צבי הירש אשכנזי, ה"חכם צבי").
לקריאה נוספת

יוסף בוקסבוים, "הגאון רבי מיכאל שמעון מייא זצ"ל", מוריה, גיליון נג (כסליו תש"ם), עמ' עח-פה.
הערות שוליים

↑  על פי העתק מצבתה, ראו יהושע מונדשיין, "עוד לתולדות משפחת מייא", מוריה, גיליון נד (אדר תש"ם), עמ' קא-קג.
↑  על פי העתק מצבתו. ראו יהושע מונדשיין, מוריה, גיליון נד (אדר תש"ם), עמ' קב-קג.
↑  למעשה, רק בחלק אורח חיים חלק מהחיבור הוא מרבי ליב חנליש.
↑  הרב אפרים זלמן מרגליות בחיבורו "למעלות היוחסין", עמ' כא, מזכיר רק את הרב יוסף כמחבר ה"חידושי הגהות", מה שנותן מקום להבין כי עיקר החיבור נעשה על ידו. ראו גם ברשימת הציטוטים מחיבורו אצל יהושע מונדשיין, "עוד לתולדות משפחת מייא", מוריה, גיליון נד (אדר תש"ם), עמ' קג.
↑  זהותו כבעל חיבור זה מופיעה גם על מצבת אחיו, הרב מיכאל שמעון, בוורוצלב. כך גם העיד חתנו של אחיו מיכאל שמעון, בהספדו שכתב בקונטרס "מספד מר". ראו גם יהושע מונדשיין, "עוד לתולדות משפחת מייא", מוריה, גיליון נד (אדר תש"ם), עמ' קג, ראיות לכך מהחיבור עצמו.
↑  התארים בהם הוא מופיע, לדוגמה: "ההערות אשר העיר ה' את רוח הרב המאוה"ג הצדיק וחסיד מהו' יוסף מייא זצלה"ה", "הרב המאה"ג חסידא ופרישא יקר גדולת תפארתו על פני התבל נגלה מוה' יוסף מייא זצלה"ה".
↑  שו"ת רבי עקיבא איגר, מהדורה קמא, סי' לח.
↑  אגרות רבי עקיבא איגר, ירושלים, תשנ"ד, מכתב עט, עמ' קכו.
↑  אגרות רבי עקיבא איגר, ירושלים, תשנ"ד, הסכמות, ג, עמ' רכג.
↑  אגרות רבי עקיבא איגר, ירושלים, תשנ"ד, מכתב עה, עמ' קכא.
↑  אגרות רבי עקיבא איגר, ירושלים, תשנ"ד, נושא בעול רבנות, מכתב יח, עמ' כט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009464080705171  LCCN: nr2005002658  VIAF: 7594161453845164330005   WorldCat (עם VIAF): 7594161453845164330005
המדינה החופשית פרוסיה

המדינה החופשית פרוסיה הייתה המדינה הגדולה ביותר ברפובליקת ויימאר, והיוותה כ-62% משטח גרמניה. המדינה התנהלה בצורה דמוקרטית עד לשנת 1933, שאז השתלטו עליה הנאצים. בתקופת גרמניה הנאצית עמד בראש המדינה הרמן גרינג, שעמד בראשה עד 1945. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוחלט על פירוק פרוסיה, ושילוב שטחיה במדינות גרמניה השונות.
היסטוריה > רפובליקת ויימאר

לאחר תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, התפטר וילהלם השני, קיסר גרמניה מתפקידו, ובעקבותיו כל שאר המלכים והנסיכים הגרמניים התפטרו אף הם מתפקידם. בחוזה ורסאי איבדה גרמניה חלק מנחלותיה, וכמעט כל השטחים שנאלצה למסור השתייכו לפרוסיה; אויפן ומלמדי לבלגיה, צפון שלזוויג - לדנמרק, אזור ממל לליטא, שטח קטן לצ'כוסלובקיה, רוב חלקי הפרובינציות של פרוסיה המערבית ופוזן - לפולין, ואת חבל הסאר שנמסר לפיקוחו של חבר הלאומים. על אף אובדן השטחים הייתה פרוסיה המדינה הגדולה ביותר בגרמניה, הן מבחינת שטח והן מבחינת מספר התושבים.
פרוסיה הפכה למדינה דמוקרטית, ובמהלך השנים 1919–1932 נשלטה על ידי קואליציה של המפלגות הסוציאל-דמוקרטים, המרכז וההדמוקרטים, ובין 1921–1925 אף מפלגת העם הגרמנית, אולם בפרוסיה המזרחית התחזק עם הזמן כוחה של המפלגה הנאצית. בין השנים 1920–1932 עמד בראש ממשלת פרוסיה אוטו בראון, אשר היה מנהיג מוכשר מאוד, והעביר כמה רפורמות חשובות מאוד בניהול המדינה.
בשנת 1932 הדיח פרנץ פון פאפן את הממשלה הפרוסית, ומינה את עצמו לנציב הרייך בפרוסיה, בטענה שהממשלה הפרוסית איבדה את כוחה לשמור על הסדר הציבורי, עקב קרב יריות שהתרחש באלטונה בין קומוניסטים לחברי אס אה.
היסטוריה > גרמניה הנאצית

ב-30 בינואר 1933 מונה אדולף היטלר לקנצלר גרמניה, והרמן גרינג מונה לשר הפנים בממשלת פרוסיה. 4 שבועות לאחר מכן הוצת ונשרף בנין הרייכסטאג, ובעקבות כך חוזק מעמדה של המפלגה הנאצית, עקב טענתם שההצתה בוצעה על ידי הקומוניסטים הגרמנים. באפריל 1933 ביקר פון פאפן בותיקן, ובהיעדרותו ניצל היטלר את ההזדמנות, ומינה את גרינג לראש ממשלת פרוסיה.
לרשות הנאצים עמדו, מראשית הדרך, אמצעי השלטון של ממשלת המחוז הפרוסית, בראש ובראשונה כוחות המשטרה. כבר מאמצע שנת 1933 נשלטו כל המדינות הגרמניות האחרות באופן מרוכז מברלין באמצעות נציבים, צעד שהוסדר באופן פורמלי בשנת 1935 כאשר בוטלה עצמאותן של מדינות-המחוז מכוח "חוק נציבי הרייך" (Reichsstatthaltergesetz).
בשנת 1937 סופחו חלק משטחי פרובינציית שלזוויג-הולשטיין להמבורג, ואילו ליבק סופחה לשלזוויג-הולשטיין. בשנת 1939 נערכו שינויים נוספים בתחומי המדינות השונות בפרוסיה, ובשנת 1942 נערכו שוב שינויים בפרובינציות השונות. במהלך מלחמת העולם השנייה סופחו לגרמניה שטחים נרחבים בפולין, ומתוכם שטחים נרחבים שהשתייכו לפרוסיה קודם מלחמת העולם הראשונה, אולם השטחים הללו לא צורפו לפרוסיה, אלא אורגנו כגאו נפרד - ורתגאו.
עם תום תקופת הרייך השלישי בשנת 1945, חלוקתה של גרמניה לאזורי כיבוש ואובדן כל השטחים שממזרח לנהרות אודר ונייסה חדלה למעשה פרוסיה להתקיים. כוחות הברית הכריזו בחוק מספר 46 מיום 25 בפברואר 1947 על סופה של המדינה הפרוסית, בשל היותה "ערש המיליטריזם הגרמני" ואחראית לשתי מלחמות העולם. השקפה זו מתעלמת מהעובדה כי הנאציונל-סוציאליזם, לכל הפחות, מקורו אינו בפרוסיה כי אם בבוואריה, וכי לפרוסיה הייתה מסורת ארוכה של מדינת חוק, וכי בתקופת רפובליקת ויימאר, עד לפיזור הממשלה בידי פאפן, הייתה דווקא למעוזה הבולט של הדמוקרטיה הגרמנית.
היסטוריה > חלוקת פרוסיה

רוב שטחה ההיסטורי של פרוסיה לא נותר ברשותה לאחר מלחמת העולם השנייה. קו הגבול החדש שנקבע היה קו אודר-נייסה, וכל השטחים שממזרח לנהרות אודר ונייסה סופחו בידי פולין וברית המועצות. הרוב המכריע של האוכלוסייה הגרמנית בשטחים אלו (כ-10 מיליון תושבים) נמלט או גורש. השטחים של פרוסיה שנותרו בידי גרמניה חולקו בין מדינות המחוז החדשות, בעיקר ברנדנבורג וסקסוניה-אנהלט (שבוטלו בגרמניה המזרחית בשנת 1952 והוקמו שוב עם איחוד גרמניה).
מחוזות פרוסיה

בחוזה ורסאי איבדה גרמניה חלק מנחלותיה, וכמעט כל השטחים שנאלצה למסור השתייכו לפרוסיה; אויפן ומלמדי לבלגיה, צפון שלזוויג - לדנמרק, אזור ממל לליטא, שטח קטן לצ'כוסלובקיה, רוב חלקי הפרובינציות של פרוסיה המערבית ופוזן - לפולין, ואת חבל הסאר שנמסר לפיקוחו של חבר הלאומים, ואילו שאר המדינה אורגנה ב-14 פרובינציות:
ברלין, ששטחה הורחב מאוד בשנת 1920.
פרובינציית ברנדנבורג, ובירתה ברלין.
פרובינציית פרוסיה המזרחית, ובירתה קניגסברג.
פרובינציית הנובר, ובירתה הנובר.
פרובינציית הסן-נסאו, ובירתה קאסל.
פרובינציית הוהנצולרן, ובירתה זיגמרינגן.
פרובינציית שלזיה התחתית, ובירתה ברסלאו.
פרובינציית פומרניה, ובירתה שטטין.
פרובינציית פוזן-פרוסיה המערבית, ובירתה שניידמיהל.
פרובינציית ריינלנד, ובירתה דיסלדורף וקובלנץ.
פרובינציית סקסוניה, ובירתה מגדבורג.
פרובינציית שלזוויג-הולשטיין, ובירתה קיל.
פרובינציית שלזיה העילית, ובירתה אופלן.
פרובינציית וסטפאליה, ובירתה מינסטר.
בשנת 1938 אוחדו הפרובינציות השלזיות ליצירת פרובינציית שלזיה מחדש, אך בשנת 1941 פורקו שוב.
ראו גם

פרוסיה
דגל המדינה החופשית פרוסיה (1933–1935)