stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאוניד סובינוב
חייו

לאוניד סובינוב נולד בירוסלבל למשפחת עובד בתחום המסחר. בהיותו לומד בגימנסיה הוא התחיל לשיר. לאחר סיום הלימודים הוא התקבל לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מוסקבה וסיים אותה בשנת 1894. עם קבלת תואר משפטן סובינוב החל לעבוד במשרד עורכי דין.
במקביל ללימודים באוניברסיטה סובינוב היה שר במקהלה ובסתיו 1892 החל ללמוד זימרה. לאחר סיום לימודי זימרה בשנת 1897 סובינוב התקבל לסגל תיאטרון בולשוי. בשנת 1899 הוא שר לצד פיודור שאליאפין, אותו העריץ. בשנים 1904–1906 סובינוב הופיע בתיאטרון לה סקאלה במילאנו. בהמשך הוא היה שר בבתי אופרה של פריז, לונדון, ברלין, וינה וערים נוספות באירופה.
לקראת עונת שנת 1910 סובינוב חזר לתיאטרון בולשוי. לאחר מהפכת אוקטובר סובינוב נבחר למנהל התיאטרון וכיהן בתפקיד זה פעמיים - בשנים 18–1917 ובשנת 1921.
סובינוב עזב את הבמה בשנת 1933 בגיל שישים. הוא נפטר בריגה מהתקף לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
לזכרו בעיר סראטוב מתקיים פסטיבל שנתי.
החל מתחילת המאה ה-20 בוצעו הקלטות רבות של סובינוב שרובם הועברו לתקלטורים.
האסטרואיד 4449 Sobinov נקרא על שמו.
משפחתו

סובינוב היה נשוי פעמיים. בפעם הראשונה הוא התחתן עם השחקנית מריה קורז'בינה. מנישואין אלו היו לו שני בנים. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הם התגייסו לצבא הלבן. הבן הצעיר נהרג במלחמה, השני עזב את רוסיה והתגורר בגרמניה. עם סיום מלחמת העולם השנייה הוא נעצר על ידי נ.ק.ו.ד. ונשלח ל-10 שנות מאסר בגולג. לאחר שחרורו הוא התגורר בקרבת מוסקבה ונפטר תוך זמן קצר.
מנישואין השניים (1915) לסובינוב הייתה בת שהתגוררה איתו ועם אשתו השנייה בברית המועצות. נכדתו היא במאית סרטים מצוירים מצליחה.
הערות שוליים

↑  (4449) Sobinov In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_4394. ISBN 978-3-540-29925-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300125705171  PLWABN: 9810696148305606  BIBSYS: 8024338  BnF: cb13899891b (data)  CiNii: DA14222022  GND: 134854195  ISNI: 0000 0000 8142 5684  LCCN: n86082554  LNB: 000058273  MusicBrainz: 58504099-de90-4496-b476-9d0044147ae8  NKC: pna2006370562  NTA: 071213759  RERO: 02-A013528898  SNAC: w6ht3f42  SUDOC: 243829833  VIAF: 63028914   WorldCat (עם VIAF): 63028914
כרישי במבוק

| כרישי במבוק |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
על־סדרה:: דמויי כריש
סדרה:: זנבתנאים
משפחה:: כרישי במבוק
סוגים
 Chiloscyllium  Hemiscyllium
שם מדעי
 Hemiscylliidae ‏גיל, 1862
כריש Chiloscyllium punctatum יחד עם דגי פרפרון.
כרישי חזרן (שם מדעי: Hemiscylliidae) היא משפחת דגי סחוס מסדרת הזנבתנאים, המכונים לעיתים זנבתנים שטוחים.
אלו כרישים קטנים עם גודל מרבי של 121 ס"מ והם חיים בצמוד לקרקעית הים, בדרך כלל בין סלעים ואלמוגים. זנבם מוארך וגופם דק, ומצדי פיהם ישנם "זיפים" קטנים העוזרים בחישה. 
הם יכולים לכופף את סנפיריהם ולהשתמש בהם כרגליים . דגים אלה אפורים או מוסווים וניזונים מיצורים שוכני קרקעית כמו חסרי חוליות מימיים או דגים. הם חיים באזור הימים הטרופיים האינדו-פסיפיים.
מיון

משפחה כרישי במבוק (Hemiscylliidae)
סוג כריש במבוק (Chiloscyllium)
מין Chiloscyllium arabicum
מין Chiloscyllium burmensis
מין Chiloscyllium caerulopunctatum
מין גִּלְדָּן אָפֹר (Chiloscyllium griseum)
מין Chiloscyllium hasseltii
מין גִּלְדָּן נָקֹד (Chiloscyllium indicum)
מין Chiloscyllium plagiosum
מין Chiloscyllium punctatum
סוג כריש במבוק מנומר (Hemiscyllium)
מין Hemiscyllium freycineti
מין Hemiscyllium galei
מין Hemiscyllium hallstromi
מין Hemiscyllium halmahera
מין Hemiscyllium henryi
מין Hemiscyllium michaeli
מין כריש הכותפת (Hemiscyllium ocellatum)
מין Hemiscyllium strahani
מין Hemiscyllium trispeculare
כרישטיח מנומר

| כרישטיח מנומר |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: זנבתנאים
משפחה:: כרישטיחיים
סוג:: כרישטיח
מין:: כרישטיח מנומר
שם מדעי
 Orectolobus maculatus ‏בונאטר, 1788
תחום תפוצה


כרישטיח מנומר (שם מדעי: Orectolobus maculatus) הוא מין של כריש ממשפחת הכרישטיחיים החי לחופי מזרח ודרום אוסטרליה וטסמניה שבמימי האוקיינוס השקט. ייתכן שהוא נצפה גם בים סין הדרומי.
מאפיינים

מין כריש זה מגיע לאורך של 150 עד 180 ס"מ ואף לאורך 320 ס"מ בפרטים גדולים, מה שהופך אותו לאחד הגדולים שבבני משפחתו. הכריש בעל עור ירוק, חום בהיר או צהוב מנומר בכתמים כהים והוא שטוח במראהו ובעל ראש גדול ולסתות רחבות בעלות זיפים ארוכים בקצותם העוזרים לחישה. הכריש בעל עיניים קטנות, חסר סנפירי גב ובעל סנפירים קצרים ובשרניים והוא נוטה לשכב על קרקעית הים ולהמתין במארב לטרף מוסווה.
הכריש חי על הקרקעית לאורך חופים חוליים, שוניות אלמוגים וכרי אצות או עשבים בעומק רדוד של 20 עד 218 מטרים. הצעירים חיים גם בשפכי נהרות. הכריש פעיל בעיקר בלילה ואז ממתין לטרף שיעבור מעליו ואותו הוא שואב במהירות ללועו. הוא ניזון ממיני דגי גרם כמו דגי בס, עקרבנונאים, גבניתיים ועוד, מבטאים וכן מלובסטרים, לובסטרים קוצניים או חסילונים.
הכריש חי לרוב בגפו אך נצפה עם פרטים נוספים סמוך לעונת הרבייה. מין זה משריץ צאצאים חיים, 20 עד 37 במספר לרוב.
הערות שוליים

↑  כרישטיח מנומר באתר הרשימה האדומה של IUCN
יצחק שריון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באפריל 1871 דז'יסנה, בלארוס 
 פטירה:  31 ביולי 1941 (בגיל 70) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 שם לידה:  יצחק זלקינד 
 מדינה:  התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, פלשתינה (א"י) 
 
יצחק שריון (זלקינד) (י"א בניסן ה'תרל"א, 2 באפריל 1871 – ז' באב ה'תש"א, 31 ביולי 1941) היה איש ציבור וסוחר בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20. נציג הקהילה היהודית-אשכנזית בירושלים במועצת עיריית ירושלים הראשונה בתקופת המנדט. ממייסדי אגודת אחווה וממייסדי המזרחי בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בדיסנה, פלך וילנה (כיום בלארוס), לשיינה ויחזקאל זלקינד.
בילדותו קיבל חינוך תורני. בגיל אחת עשרה התייתם מאביו, ולאחר מכן החל בלימודים כלליים.
בשנת 1888 עלה לארץ ישראל. עם בואו נעצר בידי הפקידים העות'מאניים, בשל האיסור על עליית יהודים מרוסיה, ושוחרר בערבות. הוא קיבל עליו את הנתינות הטורקית, ובעקבות זאת החליף את שם משפחתו מזלקינד לשריון.
במשך תקופה עבד כמזכיר אצל דודו, הנדיב משה ויטנברג. בשנת 1890 נישא לצפורה, בת חיים רפאל ויטנברג מוויטבסק, אחי דודו משה ויטנברג.
בשנת 1891 פתח בית מסחר לעסקי נייר ומכשירי כתיבה ליד שער יפו. הוא פיתח את עסקיו, ובית מסחרו נחשב לאחד הגדולים בירושלים. בשנת 1926 פתח סניף בתל אביב ועמד בקשרי מסחר עם חלק ניכר מהוצאות הספרים ומוסדות ההדפסה בערי המרכז ובמושבות.
בשנת 1895 טיפל בעיזבון דודו משה ויטנברג בסך כחצי מיליון רובל וסידר אותו לטובת מוסדות ירושלים. באותה שנה השתתף ביסוד אגודת "אחווה", והיה ממייסדי שכונת אחווה בירושלים. היה פעיל באגודת "בני ישראל" שפעלה כנגד המיסיון, וכן באגודת "המכבים הקדמונים" שנוסדה בירושלים בשנת 1896. היה גזברה של "האגודה הציונית" שנוסדה ב-1904 בירושלים. שימש איש הקשר של אנשי היישוב הישן בקונסוליה הרוסית.
בשנות מלחמת העולם הראשונה עסק בפעילות ציבורית להקלת המחסור של תושבי ירושלים. לאחר המלחמה התמנה כחבר עיריית ירושלים כנציג העדה האשכנזית, לצד עמיתו יצחק שמעיה אלישר שכיהן כנציג העדה הספרדית.
בשנת 1918 השתתף ביסוד הסתדרות המזרחי בירושלים ושימש גזבר וסגן יו"ר.
היה בין החותמים על כתב הרבנות של הרב אברהם יצחק הכהן קוק לרב הראשי.
התגורר בשכונת רחביה. לאחר מותו נקראה על שמו סמטה בשכונה זו.
ביוגרפיה > משפחתו

דודו שמואל זלקינד, היה סוחר ידוע במוסקבה ועסקן ציבורי. לימים עלה לירושלים.
דודתו חסיה (חאשה), נישאה לנדיב משה ויטנברג, מייסד בתי ויטנברג בירושלים.
ביוגרפיה > ספריו

ספר זכרונות שכתב באחרית ימיו יצא לאור על ידי בנו יחזקאל אהרן בשנת 1943, כשנתיים לאחר מותו. הספר תורגם לאנגלית על ידי נינו עמיחי ארגמן.
לקריאה נוספת

עריצות הטורקים בימי המלחמה, מזכרונות יצחק שריון, תרע"ה (1915) ואילך. בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך שני, פרק צה, עמ' 1018–1020.
הערות שוליים

↑  יצחק שריון ז"ל, הַבֹּקֶר, 1 באוגוסט 1941
↑  ספר חדש - יצחק שריון ז"ל -  זכורונות, משמר, 19 בדצמבר 1943
↑  ד. קמחי, מן הצד - זכרונות ירושלמיים, באתר הארץ, 10 בספטמבר 1943
↑  זכרונותיו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303986905171  ISNI: 0000 0000 6997 8032  LCCN: no2023090478  VIAF: 97566641   WorldCat (עם VIAF): 97566641
לאוניד פופוב

| --- | --- |

 לידה:  31 באוגוסט 1945 (בן 79) אולקסנדריה, ברית המועצות
 מידע כללי
 בשירות:  קוסמונאוט בשירות תוכנית החלל הסובייטית
 לאום:  ברית המועצות סובייטי/רוסיה רוסיה
 השכלה:  Chernihiv Higher Military Aviation School of Pilots (1968)  אקדמיית חיל האוויר ע"ש גגארין (1976)  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה 
 עיסוקים נוספים:  טייס קרב
 תקופת השירות:  1970–1987 (כ־17 שנים)
 דרגה:  גנרל-מיור
 זמן שהייה בחלל:  200 ימים, 14 שעות, 45 דקות
 משימות
 סויוז 35, סויוז 40, סויוז T-7
 עיטורים
  (פעמיים)  (3 פעמים)
 
לאוניד איוואנוביץ' פופוב (ברוסית: Леонид Иванович Попов; ‏נולד ב־31 באוגוסט 1945) הוא קוסמונאוט סובייטי ממוצא אוקראיני שטס ב-3 משימות חלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6 ו-סאליוט 7.
ביוגרפיה

לאוניד פופוב נולד בעיירה אולקסנדריה במחוז קירובוגרד (אז בברית המועצות) למשפחת פקיד ממוצא אוקראיני. בשנת 1964 הוא גויס לצבא ובשנת 1968 סיים בית הספר לטייסים וחזר לחיל האוויר הסובייטי כטייס קרב.
בשנת 1970 לאוניד פופוב נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1980 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז 35 לצד ואלרי ריומין. פופוב היה מפקד החללית ומפקד משלחת מס' 4 לתחנת החלל "סאליוט 6". במהלך טיסה זו שנמשכה 185 ימים הצוות ביצע מספר מחקרים וקלט בתחנת חלל סאליוט 6 מספר מבקרים. הוא חזר בחללית סויוז 37.
בשנת 1981 נערכה הטיסה השנייה בחללית סויוז 40 כמפקד צוות. החללית התחברה לזמן קצר לתחנת החלל "סאליוט 6" וחזרה לאחר שהות של מספר ימים.
בשנת 1982 נערכה הטיסה השלישית בחללית סויוז T-7. פופוב היה מפקד צוות. החללית התחברה לזמן קצר לתחנת החלל "סאליוט 7". החלה פעילות משותפת ביחד עם משלחת מס' 1 שכבר פעלה בתחנת החלל. פופוב וצוותו חזרו לכדור הארץ בחללית סויוז T-5.
לאוניד פופוב עזב את יחידת הקוסמונאוטים בשנת 1987 והחל לימודים באקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי. לאחר סיום הלימודים הוא החל את העבודה במשרד ההגנה של ברית המועצות וכיהן במספר תפקידי ניהול.
בשנת 1995 הוא יצאה לגמלאות ומתגורר במוסקבה.
משלחת מס' 4 לתחנת החלל סאליוט 6

המשלחת הגיעה לתחנת החלל בחללית סויוז 35. העגינה בוצעה ב-10 במאי לתא העגינה הקדמי. באותה עת תחנת החלל הייתה לא מאוישת מאוגוסט 1979. הצוות החל בתהליך העברת התחנה למשטר מאויש. פעילות זו נמשכה מספר ימים.
כאשר צוות הגיע לתחנת החלל חללית מטען פרוגרס 8 כבר הייתה מחוברת (היא הגיע ב-25 במרץ כאשר בתחנת החלל לא היה צוות והתחברה לתא עגינה אחורי). צוות החל בהעברת מטען לתחנת החלל.
ב-25 באפריל חללית מטען "פרוגרס 8" נותקה מתחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-29 באפריל לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס 9 והתחברה לתא עגינה אחרוי. בחללית מטען היו 2,300 ק"ג של אספקה. צוות תחנת החלל החל בהעברת אספקה לתחנת החלל.
ב-20 במאי חללית מטען "פרוגרס 9" נותקה מתחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-26 במאי שוגרה חחלית סויוז 36 (ואלרי קובסוב היה מפקד צוות). המטרה הייתה לעגון בתחנת החלל לביקור קצר. העגינה בוצע ב-27 במאי. בחללית "סויוז 36" הגיע גם ברטלן פרקש מהונגריה לביקור קצר.
ב-3 ביוני חללית סויוז 35 עזבה את תחנת החלל עם קובסוב ופרקש.
ב-4 ביוני פופוב וריומין ביצוע שינוי מיקום עגינה של חללית "סויוז 36" שהחלה לשמש חללית חירום.
ב-5 ביוני שוגרה חללית סויוז מדגם חדש סויוז T-2 (יורי מלישב היה מפקד צוות). הם התחברו בהצלחה לתחנת החלל לתא עגינה אחורי. לאחר ביקור של יומיים הם עזבו את תחנת החלל.
ב-1 ביולי לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס 10 והתחברה לתא עגינה אחורי. בחללית מטען היו 2,300 ק"ג של אספקה. צוות תחנת החלל החל בהעברת אספקה לתחנת החלל.
ב-17 ביולי חללית מטען "פרוגרס 10" נותקה מתחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-22 ביולי שוגרה חחלית סויוז 37 (ויקטור גורבטקו היה מפקד צוות). המטרה הייתה לעגון בתחנת החלל לביקור קצר. העגינה בוצע ב-24 ביולי. בחללית "סויוז 37" הגיע גם פאם טואן מווייטנאם לביקור קצר.
ב-31 ביולי חללית סויוז 36 עזבה את תחנת החלל עם גורבטקו ופאם טואן.
ב-1 באוגוסט פופוב וריומין ביצוע שינוי מיקום עגינה של חללית "סויוז 37" לתא עגינה קדמי והיא החלה לשמש חללית חירום.
ב-18 בספטמבר שוגרה חחלית סויוז 38 (יורי רומננקו היה מפקד צוות). המטרה הייתה לעגון בתחנת החלל לביקור קצר. העגינה בוצע ב-19 בספטמבר. בחללית "סויוז 38" הגיע גם ארנלדו טאמאיו מנדס מקובה לביקור קצר.
ב-26 בספטמבר חללית סויוז 38 עזבה את תחנת החלל עם רומננקו ומנדס.
ב-28 בספטמבר לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס 11 והתחברה לתא עגינה אחורי. בחללית מטען היו 2,300 ק"ג של אספקה. צוות תחנת החלל החל בהעברת אספקה לתחנת החלל. החללית הייתה מחוברת לתחנת החלל עד דצמבר.
ב-11 באוקטובר פופוב וריומין נכנסו לחללית "סויוז 37" וחזרו לכדור הארץ לאחר שהייה של 184 יממות בחלל.
תחנת החלל נותרה לעבוד במשטר לא מאויש.
הערות שוליים

↑  חללית מטען פרוגרס 8
↑  חללית מטען פרוגרס 9
↑  חללית מטען פרוגרס 10
↑  חללית מטען פרוגרס 11
משלחת מס' 4 לתחנת החלל סאליוט 6
יחסי ברזיל – ניו זילנד

| יחסי ברזיל – ניו זילנד |
| --- | --- |
ברזיל: ניו זילנד


ברזיל: ניו זילנד
שטח (בקילומטר רבוע)
8,515,770: 268,838
אוכלוסייה
212,203,410: 5,223,485
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,173,666: 253,466
תמ"ג לנפש (בדולרים)
10,243: 48,524
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה חוקתית

יחסי ברזיל–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים בין ברזיל לניו זילנד. שתי המדינות הן חברות הדדיות בקבוצת קיירנס ובאו"ם.
היסטוריה

במהלך הקולוניאליזם האירופי, ברזיל וגם ניו זילנד היו בקשר כאשר אוניות פורטוגזיות שנשאו סחורות מברזיל סחרו עם אוניות בריטיות שהובילו סחורות מניו זילנד. כבר בשנת 1874, מפקד ניו זילנד הראה כי ברזילאים התגוררו בניו זילנד. במהלך מלחמת העולם השנייה, חיילים מברזיל ומניו זילנד נלחמו יחד במהלך הקמפיין האיטלקי (1945-1943). שתי המדינות הן חברות מייסדות של האו"ם.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ברזיל לניו זילנד כוננו בשנת 1964. בשנת 1997 פתחה ברזיל שגרירות בוולינגטון וניו זילנד פתחה שגרירות בברזיליה בשנת 2001. בשנת 2010, הסכם על אשרת עבודה וחופשה נחתם בין שני העמים. בשנת 2013, הברזילאים היוו את הקהילה הגדולה ביותר מאמריקה הלטינית בניו זילנד.
ביקורים רשמיים

ביקורים רמי דרג מניו זילנד לברזיל
ראש הממשלה הלן קלארק (2001)
ראש הממשלה ג'ון קי (2013)
יחסי סחר

בשנת 2014 הסתכם המסחר הכולל בין שתי המדינות בכ-282 מיליון דולר. יצוא ברזיל לניו זילנד כולל: טבק, סוכר קנים וסוכרוז טהור, פירות וירקות. הייצוא של ניו זילנד לברזיל כולל: כימיקלים (כמו מתאן), מכונות ומוצרי חלב.
יחסי אזרבייג'ן–איראן

| יחסי אזרבייג'ן–איראן |
| --- | --- |
אזרבייג'ן: איראן


אזרבייג'ן: איראן
שטח (בקילומטר רבוע)
86,600: 1,648,195
אוכלוסייה
10,351,953: 91,781,231
תמ"ג (במיליוני דולרים)
72,356: 401,505
תמ"ג לנפש (בדולרים)
6,990: 4,375
משטר
רפובליקה: רפובליקה אסלאמית תאוקרטית אוטוריטרית

הסכם שנחתם בשנת 2010 בבאקו בנושא שיתוף פעולה בתחום האנרגיה והתחבורה. ברקע נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב ומקבילו האיראני מחמוד אחמדינז'אד, חותמים שר החוץ האזרי אלמר ממדיארוב ומקבילו האיראני מנוצ'הר מותכי
שגרירות איראן בבאקו
פסגת הים הכספי הרביעית בהשתתפות אזרבייג'ן, איראן, טורקמניסטן, קזחסטן ורוסיה.
הנשיא האזרי אליהם אלייב והנשיא האיראני חסן רוחאני בטקס חנוכת מפעל מכוניות בבאקו ב-29 במרץ 2018
יחסי אזרבייג'ן–איראן הם היחסים הרשמיים בין הרפובליקה של אזרבייג'ן והרפובליקה האיסלמית של איראן, הם הוקמו מיד לאחר התפרקות ברית המועצות. איראן ואזרבייג'ן חולקות את אותה דת, אתניות ותרבות, בנוסף איראן ואזרבייג'ן הן שתי המדינות היחידות בהן הרוב המוחלט של האוכלוסייה היא מוסלמית שיעית, איראן היא המדינה בעלת שיעור השיעים הגדול ביותר בעולם ואחריה אזרבייג'ן.
היחסים בין השנים 1991-2012

אזרבייג'ן הכריזה על עצמאות מברית המועצות ב-30 באוגוסט 1991. בדצמבר 1991 ביקר שר החוץ האיראני עלי אכבר וליאטי בבאקו שם הוא חתם על מספר הסכמים של שיתוף פעולה פוליטי, כלכלי ותרבותי בין המדינות, וכן התחייב לתמוך בחברותה של אזרבייג'ן בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. ב-4 בינואר 1992 הקימה איראן שגרירות בבאקו. איראן מיהרה לקיים הסכמים עם אזרבייג'ן משום שהיא ראתה באזרבייג'ן קרקע פורייה להעצמת המהפכה האיסלאמית. לעומת זאת, אזרבייג'ן הייתה חשדנית כלפי איראן, וראתה במקום זאת את טורקיה כשותפה אסטרטגית. הפחד של אזרבייג'ן היה בעיקר מפני שכוונתה של איראן לאחד את אזרבייג'ן עם מזרח אזרבייג'ן ומערב אזרבייג'ן. בתגובה למעשיה של אזרבייג'ן, תמכה איראן בארמניה במהלך מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה שנמשכה בשנים 1988–1994.
היחסים בין השנים 1991-2012 > שיתוף פעולה בתחום האנרגיה

ב-20 בדצמבר 2005 נחתם הסכם בין המדינות לפיו איראן תעביר גז לארמניה ליד שטחה של אזרבייג'ן, בטקס פתיחתו של צינור הגז נכחו נשיא איראן ונשיא אזרבייג'ן. ב-19 במרץ 2007 נחנך צינור גז חדש שמוביל גז לארמניה בטקס בו השתתפו נשיא איראן ונשיא אזרבייג'ן על אף היריבות של ארמניה ואזרבייג'ן.
שתי המדינות חברות בארגון לחיזוק הכלכלה בים הכספי לצד טורקמניסטן, רוסיה וקזחסטן, אף על פי שהיחסים בין המדינות לא היו תמיד מוצלחים.
החל משנת 2009 החלה התדדרות היחסים. ב-11 בנובמבר 2009 ביטלה איראן באופן חד צדדי את הוויזה שלה לאזרחי אזרבייג'ן. כמו כן בשנת 2009 נתפסו מספר אנשי חזבאללה בניסיון פיצוץ של שגרירות ישראל בבאקו.
היחסים בשנים 2012-2014

בשנת 2012 נעצרו שלושה גברים על ניסיון תקיפה של ישראלים המועסקים בבית ספר יהודי בבאקו. אנשי הביטחון באזרבייג'ן קישרו את איראן למקרה. פרשן המקורב לנשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב, הזהיר את איראן כי תכנון רצח אזרחים באזרבייג'ן מהווה פעילות עוינת נגד אזרבייג'ן. על פי החשדות של איראן, אזרבייג'ן נותנת לסוכני מוסד ולוחמי מודיעין ישראלים לבצע משימות מודיעין נגד איראן משטחה של אזרבייג'ן, אך בכירים במערכת הביטחון באזרבייג'ן הכחישו זאת.
במרץ 2012 עצרה אזרבייג'ן 22 עצורים בחשד לכך שניסו לתקוף את השגרירות הישראלית והאמריקנית מטעם איראן. כול 22 החשודים במעשה נידונו למאסר של לפחות עשור מה שהביא להחרפה של היחסים.
גורמים איראניים התנגדו לכך שאזרבייג'ן תארח את אירוויזיון 2012 בטענה כי הם עומדים להפוך את התחרות למצעד גאווה, ראש המחלקה לנושאים ציבוריים ופוליטיים בממשל האיזרבייג'ני אמר כי הטענות אינן נכונות וכי הוא ממליץ לאיראן שלא להתעסק בענייניה הפנימיים של אזרבייג'ן. בתגובה לדברים החזירה איראן את שגרירה מבאקו ואילו אזרבייג'ן דרשה התנצלות רשמית מאיראן ולאחר מכן החזירה גם היא את שגרירה.
היחסים בשנים 2014-2016

בסוף שנת 2013 עלה חסן רוחאני לשלטון באיראן, והיחסים בין המדינות חזרו להשתפר. בחודש דצמבר 2014 הציעה איראן להפעיל קו אוטובוס שיפעל בין הערים ארדביל ובאקו, וכי לאיראן חשובים יחסים תירותיים עם אזרבייג'ן, כמו כן השגרירים הוחזרו בין המדינות. במאי 2015 הודיעה איראן כי היא אינה מכירה ברפובליקת נגורנו קרבאך ובוודאי לא בבחירות שנערכו שם.
היחסים החל משנת 2016

לאחר הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל על ידי הנשיא האמריקני דונלד טראמפ, בעקבות זאת אזרבייג'ן הכירה גם היא בירושלים כבירת ישראל, מה שהביא למתיחות בין המדינות. בשנת 2018 השעתה אזרבייג'ן את סחר הנפט והגז עם איראן בהתאם לסנקציות שנקבעו על ידי ארצות הברית נגד איראן, מה שגרם לעוינות בקרב ממשל איראן נגד האזרבייג'נים. אף על פי שהיחסים בין המדינות התקררו שוב, המדינות פתחו במשותף מפעל לייצור מכוניות בו יש כושר ייצור שנתי של 10,000 מכוניות ואפשרות יצוא גם למדינות שכנות כמו רוסיה. המהלך נתפס כניסיון להפחית את המתיחות בין המדינות.
בשנת 2019 הביעה אזרבייג'ן תמיכה בוועידת ורשה בפברואר 2019 בראשות ארצות הברית בנושא המזרח התיכון שנערכה בוורשה, ואף שלחה משלחת להשתתף בה, מה שהגביר עוד יותר את המתיחות בין שתי המדינות. בנוסף היחסים בין אזרבייג'ן לטורקיה התחממו, ואזרבייג'ן תמכה בטורקיה בעת מלחמת האזרחים בסוריה, בה טורקיה תומכת באופוזיציה הסורית ואילו איראן תמכה בממשלה הסורית.
במרץ 2020 בעת התפרצות נגיף הקורונה באיראן תרמה אזרבייג'ן לאיראן 5 מיליון דולר על אף היחסים בין המדינות. ביולי 2020 פרצה מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, ונשיא איראן הזמינה את המדינות לריסון. כאשר התמשכה המלחמה בספטמבר האשימה אזרבייג'ן את איראן בכך שהיא תומכת בארמניה במלחמה ואילו איראן הכחישה ואמרה כי היא פועלת למען השלום בנגורנו קרבאך, אולם לבסוף התברר שאכן איראן תמכה בארמניה. בנוסף, הנשק העיקרי של אזרבייג'ן מגיע מישראלובכך נוצרת סיבה נוספת לעוינות האיראנית. באפריל 2021 התראיין שר החוץ האזרי ג'ייהון בייראמוב לכלי תקשרות ישראלי בו ציין כי אזרבייג'ן בהחלט נעזרה בישראל לצורך מלחמת נגורנו קרבאך, וכי אזרבייג'ן מוכנה לגשר בין ישראל לאיראן, כחלק מכך שהיא רוצה לקדם את השלום והביטחון במזרח התיכון.
באוקטובר 2021, גדלה המתיחות בין המדינות. כוחות איראנים ביצעו תמרוני ראווה נרחבים סמוך לנהר אראס, המהווה את גבול שתי המדינות. בתגובה, הודיעו האזרים כי יקיימו תמרונים צבאיים משותפים מעבר לגבול עם הצבא הטורקי.
בצעד התחממות יחסים משמעותית עם ישראל והסלמה מול איראן, בנובמבר 2022 פורסם כי אזרבייג'ן תפתח שגרירות רשמית בישראל.
בשנת 2023 התרחשה מתקפה על שגרירות אזרבייג'ן באיראן.
בשנת 2024, נשיא איראן אבראהים ראיסי ושר החוץ האיראני חוסיין אמיר עבדאללהיאן נהרגו בהתרסקות מסוק לאחר ביקור באזרבייג'ן.
נציגויות דיפלומטיות

אזרבייג'ן מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן וקונסוליה כללית בתבריז
איראן מחזיקה באזרבייג'ן שגרירות בבאקו וקונסוליה כללית בנחצ'יבאן
ישיבת פומבדיתא

| --- | --- |
מפה מפורטת של ערי בבל בזמן התלמוד
 ישיבה
 תקופת הפעילות:  225–1040 (כ־815 שנים) 
 מייסדים:  הרב יהודה בן יחזקאל
 מיקום
 מיקום:  פומבדיתא, בבל
 מדינה:  עיראק עיראק
 קואורדינטות:  33°21′04″N 43°47′10″E﻿ / ﻿33.35111111°N 43.78611111°E﻿ / 33.35111111; 43.78611111
 he
 
ישיבת פומבדיתא הייתה ישיבה בעיר פומבדיתא בבבל, שנוסדה בתקופת שלטונה של האימפריה הסאסאנית, במאה ה-3, והתקיימה עד למאה ה-11. הישיבה נוסדה על ידי רב יהודה, בדור השני לאמוראים, והמשיכה להתקיים לאורכה של תקופת הגאונים (סך הכל כ-800 שנה) כישיבה מרכזית ומשפיעה, במקביל לישיבת סורא.
ציוני דרך

לאחר פטירתם של רב ושמואל, בסוף הדור הראשון של האמוראים, במקביל למינויו של רב הונא כראש ישיבת סורא, נחרבה העיר נהרדעא והישיבה של שמואל שבה על ידי פפא בר נצר והלך ראש הישיבה שלה רב יהודה לעיר פומבדיתא והקים שם ישיבה חדשה, ישיבת פומבדיתא, שהתקיימה כ-800 שנה, במשך תקופות האמוראים, הסבוראים והגאונים, עד לימיו של רב האי גאון. העיר פומבדיתא הייתה מיושבת ביהודים זמן רב קודם לכן, עוד מימי בית המקדש השני. העיר ניצבה על חופו המזרחי של הפרת, ליד מוצא תעלה גדולה שחיברה בינו ובין החידקל. פירוש השם בארמית "פומא בדיתא" לאמור "פי התעלה". פומבדיתא מזוהה היום באזור העיר העיראקית פלוג'ה.
ישיבת פומבדיתא וישיבת סורא היו לישיבות הדומיננטיות בעולם היהודי, ומהן יצאה תורה והוראה לכל תפוצות הגולה. ישיבת פומבדיתא העמידה בראשה במהלך הדורות גדולי תורה לדורותיהם, בהם רבה ורב יוסף, אביי ורבא, רפרם (בדור חתימת הגמרא), רב יוסי הסבוראי, רב סימונא, רב רבא גאון, רב פלטוי גאון, רב שרירא גאון ובנו רב האי גאון. בתקופת הדור השלישי והרביעי של האמוראים הייתה ישיבת פומבדיתא בתפארתה. בתקופתו של רבא עברה הישיבה למחוזא, ולאחר פטירתו חזרה לפומבדיתא.
עם חיתום התלמוד הבבלי בידי רבינא האחרון (בסורא) החלה תקופת הסבוראים (ד'ר"ס–ד'שמ"ט, 499–589), שברובה לא התקיימו לימודים סדירים בסורא, בגלל פרעות כנגד היהודים, אלא רק בפומבדיתא. כשהגיעו הרדיפות גם לפומבדיתא, הוצרכו חכמי הישיבה להעביר אותה לעיר פירוז שבור למשך כ-50 שנה, עד לפתיחתה מחדש בפומבדיתא בשנת ד'שמ"ט (589) בידי רב חנן מאישקיא.
גם במהלך תקופת הגאונים התקיימו שתי הישיבות זו לצד זו. גאון פומבדיתא, רב האי בר רב דוד (ד'תר"נ–ד'תרנ"ח, 890–898 לערך), העביר את הישיבה לעיר בגדאד, מפני שבתקופתו התמעטו היהודים שעסקו בחקלאות, ורבים עסקו במסחר והיגרו לערים הגדולות, בעיקר לבגדאד (מלבד תופעת ההגירה אל מחוץ לבבל). ברם, שמה של הישיבה לא השתנה ונשאר "ישיבת פומבדיתא". תקופת פריחה אחרונה הגיעה לישיבה בימיהם של רב שרירא גאון ובנו רב האי, בסיומה של תקופת הגאונים. אלפי מכתבים ובהם שאלות בכל תחומי היהדות הגיעו לראשי ישיבת פומבדיתא מכל תפוצות הגולה, והגאונים עמלו להשיב לשואליהם. עם פטירת רב האי גאון, בשנת ד'תשצ"ח (1038), באה לסיומה תקופת הגאונים. לראש הישיבה התמנה ראש הגולה רב חזקיה בן דוד, אולם 20 שנה לאחר מכן הוצא להורג בעינויים בידי הח'ליפה המוסלמי, אל-קאא'ם הראשון, וישיבת פומבדיתא נסגרה.