stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס הוהי
השיבה לפוליטיקה > כהונה שנייה כראש ממשלה

לאחר הבחירות של פברואר 1982, כאשר שוב נכשל הוהי בהשגת רוב מוחלט בפרלמנט, החלו לעלות שאלות בנוגע למנהיגותו. כמה ממבקריו של הוהי במפלגה הציעו שמועמד חלופי יעמוד לבחירתה לתפקיד ראש הממשלה. שמו של דזמונד או'מיילי עלה כמועמד אפשרי והוא היה מוכן להוות אתגר להוהי. עם זאת, ביום ההצבעה משך או'מיילי את מועמדותו והוהי נותר המועמד היחיד.
תקופת כהונתו השנייה של הוהי כראש הממשלה עמדה בעיקר בסימן של ניהול כלכלי לא תקין, בהתבסס על מדיניותו של הוהי לנצל את מדיניות הממשלה ואת תקציבה כדי להבטיח לו את תמיכת הרוב בפרלמנט. כשהוהי ותומכיו נקטו בקו פופוליסטי מסוכן כמעט בכל תחום של מדיניותו וכשהם סירבו לפעול מתוך ראייה מפוקחת לעתיד, מיעוט הולך וגדל של חברי המפלגה החל להביע את דאגתו. שאלת מנהיגותו של הוהי צצה ועלתה שוב כאשר באוקטובר הגיש חבר הפרלמנט של פיאנה פול, צ'ארלי מקקריווי, הצעת אי-אמון כנגד הוהי. דזמונד או'מיילי חלק על העיתוי של ההצעה אך באופן כללי הסכים לה וטרם הגשת ההצעה הוא התפטר מהממשלה. שורה של איומים על תומכי ההצעה החלו להגיע מצדם של חסידיו של הוהי. לאחר ישיבת סיעה שארכה 15 שעות, ושבמהלכה התעקש הוהי על הצבעה שמית והתנגד לקיומה של הצבעה חשאית, הצביעו 58 איש בעדו ו-22 נגדו. זמן לא רב לאחר מכן, קרסה ממשלתו של הוהי כאשר מפלגת העובדים פרשה מהקואליציה על רקע תוכנית קיצוצים נרחבת. פיאנה פול הובסה בבחירות של נובמבר 1982 ופיצג'רלד נבחר שוב להיות ראש ממשלה שנתמכה בקולותיהם של חברי מפלגת פינה גייל ומפלגת הלייבור. הוהי שב פעם נוספת לספסלי האופוזיציה.
השיבה לפוליטיקה > תקופת האופוזיציה השנייה

מנהיגותו של הוהי עמדה למבחן בפעם השלישית כאשר דווח על מעורבותו בפרשת ההאזנות לטלפונים של כתבים פוליטיים. למרות לחץ כבד, סירב הוהי להתפטר ושרד הצבעת אי אמון פנים-מפלגתית נוספת ברוב דחוק. הצלחתו של הוהי נזקפה באופן חלקי למותו של חבר הפרלמנט מטעם המפלגה, קלמנט קלהאן, מתומכיו של או'מיילי. אנשיו של הוהי הצליחו לדחות את הישיבה עקב ההלוויה, ובכך ניתן להם זמן נוסף כדי להיערך לישיבה.
במאי 1984 פרסם "פורום אירלנד החדשה" לפתרון המצב בצפון אירלנד את הדוח שלו. הוהי היה מעורב בניסוח הדוח עוד כשכיהן כראש ממשלה והסכים לכמה תרחישים אפשריים לשיפור המצב שם. אך עם פרסום הדוח, הכריז הוהי כי לדעתו הפתרון היחידי הוא אירלנד מאוחדת. הצהרה זו ספגה ביקורת על ידי אישים אחרים שהשתתפו בפורום. או'מיילי תמך בדוח ומתח ביקורת על עמדתו השאפתנית של הוהי.
בראשית 1985 הגישה הממשלה הצעת חוק להתרת מכירת אמצעי מניעה. פיאנה פול התנגדה לחוק, אך או'מיילי תמך בממשלה בטענה שהנושא לא פוליטי. פרשה זו הגבירה את היריבות בין שני האישים ובדצמבר אותה שנה הקים או'מיילי מפלגה חדשה, המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית שאליה הצטרפו כמה חברי פרלמנט מפיאנה פול.
בנובמבר 1985 חתמו פיצג'רלד ומרגרט תאצ'ר על ההסכם האנגלו-אירי שנתן לרפובליקה של אירלנד מעמד מסוים בצפון אירלנד. כמו בעת פרסום הדוח של פורום אירלנד החדשה, הביע גם עתה הוהי את ביקורתו על ההסכם והכריז שאם ייבחר שוב לתפקיד ראש הממשלה, הוא ינהל משא ומתן מחודש עליו. פיצג'רלד הכריז על בחירות חדשות בפברואר 1987. מערכת הבחירות עמדה בסימן של התקפות רציניות של פיאנה פול על הממשלה בשל קיצוצים בתקציב ועל ניהול כושל של הכלכלה. עם פרסום תוצאות הבחירות התברר כי הוהי נכשל שוב בהשגת רוב מוחלט למפלגתו. בסופו של דבר הצביע הפרלמנט בעד ממשלתו של הוהי ברוב דחוק.
פרישה, משפטים ושערוריות > שערוריות כספיות

עושרו האישי של הוהי ואורח חייו הראוותני (בבעלותו היו סוסי מרוץ, יאכטת מפרשים גדולה, אי פרטי ואחוזה מעוצבת), משכו זה מכבר תשומת לב. לכל אורך הקריירה שלו הוא סירב להשיב לשאלות כיצד הוא מימן את כל אלה באמצעות משכורת ממשלתית. למרות רצונו המוצהר להתרחק מעין הציבור, שאלות אלה רדפו אחריו גם לפרישה, ובסופו של דבר התפוצצו לסדרה של שערוריות פוליטיות, כספיות ואישיות שהכתימו את דמותו ואת המוניטין שלו.
ב-1997 חשף לראשונה בית דין ממשלתי ממונה, בראשותו של השופט בריאן מקקראקן, שהוהי קיבל מתנות כספיות בסכומים גבוהים מאיש עסקים ושהוא החזיק חשבונות בנק סודיים באיי קיימן. הוהי הואשם בהאשמות פליליות על שיבוש עבודתו של בית הדין של מקקראקן. המשפט על האשמות אלו נדחה ללא הגבלת זמן לאחר שהשופט הודיע שהוא לא יוכל לנהל משפט הוגן בעקבות הערות שהשמיעה סגנית ראש הממשלה, מרי הרני.
ב-1997 אחזה את הציבור תדהמה כאשר נחשפו האשמות שהוהי מעל בכספי המפלגה, שכספי משלמי המיסים שימשו לניהול פעולות המפלגה ושחלק ניכר מכספים אלה הוצאו על בגדי יוקרה ועל סעודות במסעדת יוקרה בעוד שבאותה תקופה הטיף הוהי להידוק החגורה ולקיצוצים בתקציב המדינה.
בדצמבר 2006 פרסמה ועדת חקירה ממשלתית מידע על עסקיו הכספיים של הוהי. בדוח הראשי שלה חשפה הוועדה את הממצאים הבאים:
בין השנים 1979–1986 קיבל הוהי תשלום של יותר מ-8 מיליון פונט אירי מתורמים ומאנשי עסקים. הוועדה הגדירה את התשלומים האלה כ"לא אתיים".
במאי 1989 עבר אחד מחבריו הוותיקים של הוהי, השר לשעבר בריאן לניהן, ניתוח השתלת כבד, שמומן בחלקו על ידי תרומות שגייס הוהי. הוועדה מצאה שמתוך 270,000 ליש"ט שגויסו כתרומות, רק 70,000 ליש"ט הוצאו על הטיפול בלניהן. הוועדה הצביעה על תרומה מסוימת אחת בסכום של 20,000 ליש"ט עבור לניהן שהגיעה למעשה לכיסו של הוהי, שעשה מאמצים להסוות את ההעברה הזאת.
הוהי קיבל תשלום על סך 50,000 ליש"ט מאיש עסקים סעודי בתמורה לסיוע בקבלת אזרחות אירית.
במקרה אחר תיווך הוהי בין איש עסקים לבין עובד מדינה בנוגע להשגת הטבות מס בשווי של 22.8 מיליון ליש"ט.
זמן קצר לאחר שהוהי התמנה כראש ממשלה ב-1979, הוא קיבל מסגרת אשראי בשווי של מיליון ליש"ט. הוועדה מצאה שצעד זה היווה תשלום של הבנק להוהי.
הוועדה דחתה את טענותיו של הוהי כי הוא לא עסק כלל בענייניו הכספיים והוא הואשם על ידי הוועד ב"ביזוי הדמוקרטיה".
בסופו של דבר הסכים הוהי על הסדר על פיו הוא ישלם סך של 6.5 מיליון ליש"ט כהחזר מס וכקנס. באוגוסט 2003 נאלץ הוהי למכור את אחוזתו הגדולה תמורת 45 מיליון ליש"ט כדי לממן את הייעוץ המשפטי ששכר במהלך דיוני הוועדה.
פרישה, משפטים ושערוריות > פרשת טרי קיין

במאי 1999 חשפה בראיון טלוויזיוני טרי קיין, עיתונאית רכילות ואשתו לשעבר של שופט עליון, את העובדה שהיא והוהי ניהלו במשך 27 שנים רומן מחוץ לנישואין. בצעד שעליו התחרטה לאחר מכן, אישרה קיין כי האדם שכונה בטור שלה במשך שנים בשם sweetie, היה אכן הוהי.
מותו

הופעותיו של הוהי בפני ועדת החקירה שובשו פעמים רבות עקב מצבו הבריאותי הרעוע. צ'ארלס הוהי מת ב-13 ביוני 2006 בביתו מסרטן הערמונית, מחלה שממנה סבל במשך כעשור. הוא נקבר בהלוויה ממלכתית ב-16 ביוני ונטמן בדבלין. את ההספד על קברו נשא ראש הממשלה, ברטי אהרן. ההלוויה הועברה בשידור ישיר בטלוויזיה האירית וצפו בה כרבע מיליון איש. נכחו בה נשיאת אירלנד, מארי מקאליס, ראש הממשלה, ברטי אהרן, חברי הפרלמנט ופוליטיקאים, תעשיינים ואנשי עסקים מרחבי העולם.
לקריאה נוספת

Joe Joyce & Peter Murtagh, The Boss: Charles J.Haughey in Government, Poolbeg Press Ltd, 1983
T. Ryle Dwyer, Charlie: The political biography of Charles Haughey 1987
Bruce Arnold, Haughey: Life and Times of Charles J. Haughey, HarperCollins;, 1993
T. Ryle Dwyer, Short Fellow: A Biography of Charles J. Haughey, 1994
Justin O'Brien, Modern Prince: Charles J.Haughey and the Quest for Power, Merlin Publishing, 2002
T. Ryle Dwyer, Haughey's Forty Years of Controversy, Mercier Press, 2005
נחום סוקולוב

נחום ט' סוקולוב (בכתיב יידי: סאָקאָלאָוו; 10 בינואר 1859, וישוגרוד, ליד פלוצק – 17 במאי 1936, לונדון) היה סופר, מתרגם ועיתונאי יהודי-פולני, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית החמישי, עורך "הצפירה", חוקר, מנהיג ציוני ומדינאי.
ביוגרפיה > משפחתו

בגיל שבע-עשרה נשא סוקולוב לאישה את רבקה, בת הרב יצחק צבי סג"ל ממשפחת מאקוב, שעודדה אותו להרחיב אופקים. נולדו להם מספר ילדים: בנות - מריה, הלן, סופיה (זוסיה) וסלינה (צלינה), ובנים - הנרי, ליאון ופלוריאן. בתו מריה נישאה למייסד המפלגה הסוציאליסטית בפולין, סטניסלב מנדלסון.
בתו ד"ר סלינה סוקולוב, שימשה גם כמזכירתו, ובהמשך כרופאתו האישית, והקדישה מבחירה את חייה לאביה ולרעיון הציוני. בנו של אחיה הצעיר פלוריאן, ג'ורג', שימש כעוזר אישי שלה עד פטירתו בשנת 1967. פלוריאן עצמו נהרג בהפצצת הגרמנית על לונדון (הבליץ). סלינה חיה בלונדון, לא נישאה מעולם ולא היו לה ילדים. בשנת 1957 השתתפה בטקס חנוכת "בית סוקולוב" בתל אביב, במעמד ראש הממשלה.
יצירתו

השפעתו הגדולה של סוקולוב, אם כעיתונאי וכעורך "הצפירה", ואם כמנהיג ומדינאי ציוני, היותו נשיא ושַׁמָּשׁ המכתת רגליו ממדינה למדינה והמבזבז את חילו לפובליציסטיקה, השכיחו, במידה רבה, את היותו איש-הרוח.יצירתו של סוקולוב כוללת ספרי עיון, שירים בחרוזים ובפרוזה, סיפורים, פיליטונים, מכתבי מסע, מסות ביקורתיות, אלפי מאמרים, תרגומים, הרצאות, נאומים ודרשות.
על ריבוי המקצועות וריבוי הסגנונות של יצירתו, כתב סוקולוב: "נוסח שגור הוא בפי המבקרים, לאמר על מי שעבד בהרבה מקצועות: אלמלי לא היה זה מתפזר ומפזר את ניצוצי כישרונו לכל צד ומתפרד ומתפּוצץ לרסיסים, אילו עמד על עמדו וכיוון וריכז את כל עבודתו בתחום אחד בלבד, אזי היה לגאון נערץ ולחד בדרא... יודע אני את הפזמון; אבל האמן לא אאמין בו. מי שנוצר בשביל מקצוע אחד, מצמצם את-עצמו במקצוע אחד, ומי שנוצר לעבודה יותר רחבה ומקפת, אילו היו סוגרים אותו בתחום מוגבל, היו ממעטים את דמותו. מעוט-הצדדים, או רבוי-הצדדים, בנפשו של אמן, או סופר, איננו דבר של מקרה והזדמנות, אלא דבר שבטבע".
יצירתו > אישים

ספרו של סוקולוב "אישים" כולל אוסף דיוקנאות של אנשים גדולים, את רובם סוקולוב פגש והכיר, ממזרח וממערב, מיהודי בית המדרש ועד לכובשי עולם שהרעישו ארצות ומדינות; ביניהם: רבי נחמן מברסלב, רבי צבי הירש קלישר, חיים יחיאל בורנשטיין, הנרי ברגסון, אלעזר צבי הכהן צויפל, שלמה בובר, חז"ס, אליעזר בן יהודה, שלום יעקב אברמוביץ, יצחק לייבוש פרץ, דוד פרישמן, הפרופסור יוסף הלוי, הברון בנימין (אדמונד) די רוטשילד, יוסף ישראלס, הרמן ומברי, ולטר רטנוי, רופוס דניאל אייזקס, ואחרים. הדיוקנאות כתובים בסגנון עשיר רב-צבעים, מלאי אנקדוטות, ומשקפים עין טובה, תפיסה חריפה, ניסיון חיים, כושר ניתוח דק, וחוש הומור. הספר, שהוא במידה רבה גם אוטוביוגרפיה של סוקולוב, נחשב ליצירת המופת שלו. כתב יעקב פיכמן: "יש כאן שיירי סגנון שאינם הולמים אותנו, אבל הולמים במאוד במאוד את הכותב שספג תרבות עברית רבת-תקופות, רבת-שכבות, רבת-גוונים... אם רק נמסור את עצמנו בלי התחכמות, לקסמיה של פרוזה זו, נרגיש מיד, שיש לנו עסק עם אמנות מיוחדת במינה - אמנות הנובלה ואמנות-הפורטרט, משהו שאין לו הגדרה בפואטיקה, אבל אינו פוסק משום כך להיות פואזיה".
יצירתו > כתביו האסתטים

סוקולוב האסתטיקן זה טיפוס שכמעט לא היה כדוגמתו בישראל, המאחד במסותיו את התכונות של תלמיד חכם, משורר, סופר, מבקר ספרות, מבקר וחובב אמנות, היסטוריון, פוליגלוט, ומדריך טיולים ומסעות. כתביו האסתטים כוללים את "מכתבים מאיטליה", "משוט באירופה", "מברלין לדרזדן", "מסע על פני הרהיין", חושך בתור אור", "מילקוטי הוונציאני", רשמי פלורנץ", "אפתחי דרומי", "גל עד", "אוצר התמונות בדרזדן", "היש חן עברי?", "אצל גליצענשטיין", "מספר המסעות", "מאלבומי הארץ ישראלי", ועוד.
יצירתו > מחקריו ההיסטוריים

סוקולוב חיבר שני מחקרים היסטוריים מקיפים בתחומים שונים. הראשון, "תולדות הציונות (1918-1600)", יצא לאור ב-1919, ולדברי ההיסטוריון ארתור הרצברג, סוקולוב הוא הראשון שצייר את ההיסטוריה של ההתעניינות באנגליה ובצרפת בהקמה מחדש של מדינה יהודית בארץ ישראל, וספרו הוא ספר ההיסטוריה היסודי בתחום זה. השני, "ברוך שפינוזה וזמנו: מדרש בפילוסופיה ובקורות העתים", יצא לאור ב-1928, והוקדש לזכר נשמת אשת נעוריו וחברתו לחיים רבקה בת הרב יצחק צבי סג"ל. הספר עוסק בפילוסופיה של שפינוזה ובשיטות פילוסופיות בכלל; ומציג תמונה רחבה מחיי האנוסים, ממצבם הכלכלי ומדיוקנם הרוחני. חוקרי שפינוזה וחוקרי תקופתו של שפינוזה מצאו, ומוצאים גם כיום, עניין בספרו.
יצירתו > תעמולה והסברה ציונית

סוקולוב היה בין היוצרים החשובים של התעמולה וההסברה הציונית, והוא הבחין מהר מאוד בכוחה של העיתונות לשמש כלי ראשון במעלה למטרה זו. עורך הצפירה הפך את העיתון לביטאונה של התנועה הציונית, לאחר הקונגרס הראשון, בו הכיר את הרצל. כל הפיליטונים שלו וחלק משמעותי ממאמריו, מעידים על ה"מחשבה חדא" הזו, שהשתלטה על חייו של סוקולוב: "מצמצם אני כל הויתי הרוחנית בנקודה האחת, בנקודת תחית לאומנו", מתוודה "האורח לשבת". לעיתים העיסוק בולט ומשתלט על הפיליטון כולו, ולעיתים נרמז העניין בין השורות ונמהל היטב בסיפורים ובמשלים ובפטפוט קולח.
סוקולוב, שהיה יד ימינו של הרצל, ולאחר מכן ממנהיגיה של התנועה הציונית, הסביר בצורה שיטתית את השקפתו-הוא על הציונות בספריו "למרנן ורבנן", "תוכן הציונות", "תולדות הציונות", ו-'ה"אני" הקיבוצי'. השקפתו, המפוזרת גם במסותיו ובמאמריו, לא הצטמצמה בד' אמות של ציונות, וכוללת עולם ומלואו: יהדות ותרבות, מוסר ודת, ספרות ובלשנות, אמנות ויופי, היסטוריה ופסיכולוגיה, פילוסופיה ומדע, מנהגים ונימוסים, ותכונות עמים וארצות ומקומות וטיפוסים ואישים. בכל דבר חיפש חוקים כלליים שיכוונו אל הנקודה הפנימית ואל המעלות המעשיות המוציאות אותה אל הפועל.
סוקולוב כתב: 'עבודת-העם היא רבת החלקים והתחומים, אך כל שייעשה בלי צרור איש את רעהו, יעלה ויתלכד באחריתו להרבות את העומד על הפרוץ ואת הבנוי על הנהרס... למען ראות ענייני העם כולו צריך הצופה לעמוד על נקודה גבוהה ולהסתכל באספקלריא מאירה, המקפת כל העיקרים והשורשים, המפלגות והחלקים. האנשים הדחוקים וצפופים בשפלה, איש בתוך תחומו הקטן, אינם יכולים לראות מן המקום ההוא דברים שראייתם דורשת מגדל גבוה ונהורא מעליא. יש להתרומם ל"בחינה" גבוהה מהעולמות הקטנים ששם נלחמים זה בזה ומחרימים זה בזה עד היום'.
סוקולוב והשפה העברית

סוקולוב לחם בעוז ובהתמדה לכינון השפה העברית כשפה הלאומית של היהודים. במשך מאות שנים שימשה העברית כלשון הקודש, לשון הקריאה והלימוד והכתיבה התורניים, אך לא לשון דיבור יומיומית. סוקולוב דאג במאמריו, ובייחוד בפיליטונים שכתב, להנחיל את העברית כשפה מדוברת לקהל הקוראים העברי. בסדרת מאמרים בשם: "לתחית השפה" שפרסם בשנת 1890 בעיתון הצפירה, הוא טען, שהשפה המדוברת יפה לשכלול הלשון. לעברית חסרות המילים לשימוש יומיומי, "יש לה כלי זהב, אבל אין לה פכים קטנים". רק הדיבור עצמו יאנוס את הדובר לקרוא שם לכל דבר ויהפוך את השפה מקדושה לשימושית. הקדושה - גרס סוקולוב - חונטת את השפה, בעוד שהמדברים יחיו אותה.
סוקולוב הכיר היטב את הלשון העברית המליצית של המשכילים, שאת הריתמוס הנפשי והסגנוני שלה קלט בצעירותו, אך סבר שלבושיה התנ"כיים משקפים דיוק לשוני ולא דיוק ענייני, ששפתם אינה מהעולם הזה, בעוד שפה אמורה להיות עניין ממשי וחיוני. ככלל העדיף שפה פשוטה מדויקת ועשירה, וכדוגמתה מצא אצל רש"י, רבי אברהם די בוטון, ושד"ל.
כאשר לא מצא מלה מתאימה בעברית לצרכיי כתיבתו, נעזר במילה לועזית מתאימה באחת משמונה שפות בהן שלט; אך כשהיה לו במה להיאחז בעברית - הוא חידש, עדכן או המציא מילה חדשה בעברית.
סוקולוב הבחין בין השפה הגלותית, שלבשה צורת מציאות מושכלת, מתחכמת, מטאפיזית, שמנוחתה כבר מעבר לחיים; לבין שפת המשנה העתיקה, המוצקה כסלע-איתנים, ישר מן החיים אל החיים, בסגנון מצוין בפשטותו, בצמצומו ובריכוזו, כשאופן ההרצאה עוד היה טבעי וישר, כי החכמים והעם היו מבינים זה את זה בעברית.
לשונו של סוקולוב, החצובה מכל המחצבים, העשירה בפיזור לשוני בלא סוף, הגדושה בתמונות ובהסברים, הבולטת בחריפותה, לא הגיעה לצמצום ולריכוז ולפשטות של לשון חכמים. למרות זאת, מה שלא עשה בדרך ספרותית, ביקש לעשות בדרך מחקרית. לפיכך, צבר חומר דקדוקי ענקי למילון אנציקלופדי של הלשון העברית, מה שאמור היה להיות פסגת יצירתו, עליו עמל לילות רבים בימיו האחרונים.
מספריו

שנאת עולם לעם עולם : זה ספר תולדות השנאה לישראל, ורשה: י. גאלדמאן, תרמ"ב-1882
מהדורה חדשה (עיבוד, עריכה והערות: משה שניצר), תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, תשס"ז-2007
ארץ חמדה, 1885.(הספר בקטלוג ULI) כולל מפת ארץ ישראל
למרנן ורבנן: ספר כולל שטה מסודרת וברורה ע"ד עבודת האומה והציוניות השלמה, ורשה: בני ציון, תרס"א
כתבים נבחרים (תרל"ט - תרס"ד), ורשה: ועד היובל, תרס"ד
תוכן הציונות, ורשה: הצפירה תרע"א
אישים: קבץ של כרקטריסטיקות ספרותיות, ורשה: הצפירה, תרע"א-1911
נחום סאָקאָלאָוו, וואס מיר ווילען: רעדע געהאלטען אויף דער ציוניסטישער פאלקס-קאנפערענץ אין לאנדאן, קופנהגן: החבר, תרע"ו-1916. (ביידיש)
תולדות הציונות 1600-1918, בשני חלקים, לונדון 1919 (באנגלית)
ברוך שפינוזה וזמנו: מדרש בפילוסופיה ובקורות העתים, פריז: [חמו"ל], תרפ"ט
האני הקיבוצי: פרקים בתורת הנפש הצבורית, ניו יורק: עגן, תר"ץ
החשבון האחרון: מחזה (הוצג בתיאטרון הבימה ב-1936)
מסע באיטליה: ניאפול - וויניציה - פלורנץ, ירושלים: עפר, 1946
במראות הקשת, ירושלים: הספרייה ציונית, תש"ך-1960
ראו גם

המרכז הספרותי העברי בורשה
אליעזר צבי צווייפל
ספר יובל

ספר היובל ... לכבוד מו"ה נחום סאקאלאוו, ביום מלאת חמש ועשרים שנה לעבודתו הספרותית, מאת חבריו ורעיו הסופרים, ווארשא תרס"ד 1904, בארכיון האינטרנט
לקריאה נוספת

מאזנים לח (פח), ד שבט תרצ"א, מאמרים לכבוד היות סוקולוב בן שבעים
שמעון רבידוביץ (עורך), ספר סוקולוב, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית ומוסד ביאליק של הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תש"ג (1943).
חיים טשרנוביץ, נחום סוקולוב, בספרו "מסכת זכרונות: פרצופים והערכות: חכמי אודיסה, אישים וסופרים", ניו-יורק: ועד היובל 1945.
יעקב פיכמן, נחום סוקולוב, בספרו רוחות מנגנות: סופרי פולין, ירושלים: מוסד ביאליק, 1952.
שלום קרמר, בעל ה"אישים": במלאת מאה שנים להולדתו של נחום סוקולוב, ב-"מאזנים", תשרי תשכ"א (אוקטובר 1960)
ארתור הרצברג, מבוא, בתוך "תולדות הציונות" מאת נחום סוקולוב, כתב: ניו-יורק 1969 (באנגלית, מאמר הכולל ביוגרפיה של סוקולוב).
פלוריאן סוקולוב, אבי, נחום סוקולוב, הוצאת הספרייה הציונית, 1970
אלה באואר, בין פולנים ויהודים: התפתחות המחשבה המדינית של נחום סוקולוב, ירושלים: מאגנס 2005 (באנגלית).
שושנה אניש שטיפטל, המגשר: מנהיגותו של נחום סוקולוב בין המסורת לציונות, הוצאת הספרייה הציונית, תשע"ב 2012 (הספר בקטלוג ULI)
גדעון קוץ, חדשות וקורות הימים: מחקרים בתולדות העיתונות והתקשורת העברית והיהודית, הוצאת הספרייה הציונית - אוניברסיטת תל אביב, 2013
עונת 2017/2018 בליגת העל הקטרית

| --- | --- |

 מארחת:  קטר (מדינה) קטר
 תקופת התחרות:  15 בספטמבר 2017 – 8 באפריל 2018 (206 ימים)
 מספר משתתפות:  12
 הזוכה:  א-דוחייל
 מספר משחקים:  132
 מספר שערים:  475 (3.6 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  יוסף אל-ערבי (26 שערים)
 → 2016/20172018/2019 ←
עונת 2017/2018 בליגת העל הקטרית הייתה העונה ה-45 של ליגת העל הקטרית, והזוכה באליפות בעונה זו הייתה א-דוחייל.
הקבוצות המשתתפות

| קבוצה | עיר | מאמן |
| --- | --- | --- |
| אל-אהלי | דוחה | ספרד ג'ורג' חורחה |
| אל-ערבי | דוחה | קרואטיה לוקה בונאסיץ' |
| א-דוחייל | דוחה | אלג'יריה ג'מאל בלמאדי |
| אל-גארפה | א-ריאן | טורקיה בולנט אויגון |
| אל-ח'ראייטיאת | אל-ח'ור | סוריה (1980–2024) יאסיר אל סובאי |
| אל-ח'ור | אל-ח'ור | תוניסיה נאסיף ביאווי |
| אל-מרקיה | אל וכרה | תוניסיה עאדל סלימי |
| אל-ראיין | א-ריאן | דנמרק מיכאל לאודרופ |
| א-סד | דוחה | פורטוגל ג'סואלדו פריירה |
| א-סאיליה | דוחה | תוניסיה סמי טרבלסי |
| קטר | דוחה | ארגנטינה גבריאל קלדרון |
| אום סלאל | דוחה | מרוקו טלאל אל כרכורי |
טבלת הליגה

| מקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | א-דוחייל | 22 | 19 | 3 | 0 | 86 | 27 | 59 | 60 |
| 2 | א-סד | 22 | 16 | 1 | 5 | 68 | 25 | 43 | 49 |
| 3 | אל-ראיין | 22 | 13 | 4 | 5 | 54 | 39 | 15 | 43 |
| 4 | אל-גארפה | 22 | 10 | 5 | 7 | 43 | 34 | 9 | 35 |
| 5 | אום סלאל | 22 | 8 | 9 | 5 | 33 | 34 | 1- | 33 |
| 6 | א-סאיליה | 22 | 8 | 4 | 10 | 40 | 42 | 2- | 28 |
| 7 | אל-ערבי | 22 | 6 | 6 | 10 | 30 | 42 | 12- | 24 |
| 8 | קטר | 22 | 7 | 3 | 12 | 24 | 46 | 22- | 24 |
| 9 | אל-ח'ור | 22 | 6 | 4 | 12 | 25 | 39 | 14- | 22 |
| 10 | אל-אהלי | 22 | 6 | 4 | 12 | 24 | 43 | 19- | 22 |
| 11 | אל-ח'ראייטיאת | 22 | 4 | 4 | 14 | 29 | 62 | 33- | 16 |
| 12 | אל-מרקיה | 22 | 2 | 7 | 13 | 19 | 42 | 23- | 13 |
| מיקום | תוצאה |
| --- | --- |
האלופה והסגנית: העפלה לשלב הבתים של ליגת האלופות האסיאתית
מקום 3-4: העפלה לשלב הפלייאוף של ליגת האלופות האסיאתית
מקום 11-12: ירידה לליגת המשנה
הערות שוליים

↑  עונת 2017/18 בליגה הקטרית
חיים דב פרידברג

| --- | --- |

חיים דב פרידברג
 לידה:  19 בדצמבר 1876 קרקוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  27 בינואר 1961 (בגיל 84) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 יצירות בולטות:  בית עקד ספרים 
 
חיים דב (דובר או דובעריש) (ברנרד) פרידברג (נכתב גם פריעדבערג; בלועזית: Bernard (Haim Dov) Friedberg; כ"ה בכסלו, תרל"א, 19 בדצמבר 1870 – י' בשבט, תשכ"א, 27 בינואר 1961) היה ביבליוגרף, ביוגרף של משפחות רבנים ומחבר הספר "בית עקד ספרים".
משפחתו

פרידברג נולד בקרקוב שבגליציה, אוסטריה, בן למשפחת תלמידי חכמים מצד אביו, ומשפחה של עסקנים ופעילי קהילה מצד אמו.
אביו, אברהם מאיר בה"ר זאב וואלף הלוי, נולד בר"ח ניסן תרי"א (1851) ונספה במחנה ההסגר של הנאצים בוואידסלב שבפולין בשנת תש"ב (1942). סבו של ח"ד פרידברג מצד אביו, ה"ר זאב וולף, היה תלמידו של הרב יוסף דוב הלר, בנו של ה"ר אריה ליב הלר, בעל ספר קצות החושן ורבה של ואידסלב. אבי סבו, הרב משה הלוי (נפטר בכ"ח בתמוז, תקצ"א) בהר"ר מאיר הלוי, היה תלמידו המובהק של ה"ר אריה ליב הלר וראב"ד של ואידסלב.
אמו, שינדל פסיה בת משה צבי פיאסצקי, נולדה בשנת תרי"ז (1857) ונפטרה בקרקוב, בכ"ה מנחם-אב, תרפ"ד (1924). אביה (נפטר בד' במרחשוון, תרס"ב, 1902) היה שנים רבות פרנס בית הכנסת "ר' אייזק ר' יעקליש שול" שבקראקוב. אבי אביה, ה"ר שמואל (נפטר בכ"ב באדר, תקנ"ד, 1894, בקרקוב), בנו של ה"ר צבי ב"ר ישראל פיאסקר, היה מראשי הקהל בקרקוב. מלך פולין, פוניאטובסקי, הוא שהעניק לצבי פיאסקר את השם הפולני פיאסצקי. אם אמו, לאה (נפטרה בא' מרחשון, תרנ"א, 1891, בקרקוב), הייתה בתו של ה"ר דוב בערל שאנצר, שהיה אף הוא מראשי הקהל בקרקוב.
אחיו הצעיר, יצחק, נולד בקרקוב, ב-1898, נפטר באנטורפן ונקבר בפוטה, בשנת תרצ"ח (1938).
חייו, עבודתו ומחקריו

בילדותו למד פרידברג בחדר ובישיבה, בשילוב עם לימודי חול. הוא זכה ללמוד אצל טובי המלמדים ובהמשך אף למד אצל הרב יקותיאל זלמן דמביצר, מחבר ספר יד יקותיאל. בן 14 היה כאשר החל להחליף דעות ומכתבים עם חוקרים ומלומדים ידועים בתחום ההיסטוריה והביבליוגרפיה ואף החל לפרסם מאמרים בעיתונים וכתבי עת. בטרם מלאו לו 30 שנה כבר הוציא לאור מספר ספרי ביוגרפיות על רבנים (רבי יוסף קארו, רבי אברהם ברודא, רבי שבתי כ"ץ - בעל ספר שפתי כהן ורבי נתן שפירא), את ספרו הראשון על הדפוס העברי בקראקא וכן ספר נוסף על מצבותיהם של רבני העיר קרקוב (לוחות זיכרון).
בשנת תרנ"ז נישא לרבקה בת ר' משה פנחס רייזפלד.
בשנת תר"ס (1900) החל לעבוד ולנהל את בית מסחר הספרים העברי הנודע של יצחק קויפמן שבפרנקפורט, גרמניה. בשנת 1904 עזב את בית מסחרו של קויפמן כדי לפתוח בית מסחר ספרים עברי משל עצמו. עד שנת 1906 (תרס"ו) הוא הספיק להוציא לאור שני קטלוגים ובשנה זו הכניס כשותף לעסק את יוסף זנגר. לאחר 4 שנים, בשנת 1910, התפרקה השותפות, וזנגר הפך לבעלים היחיד של בית המסחר. בשנה זו הוציא פרידברג לאור שתי חוברות קטנות: אורות מאופל, אוסף שירים שכתב הרמח"ל ומכתבים מחכמי דור העבר, לרבי נחמן קראכמאל והרב משה לנדא, וכן את הספר תולדות משפחת הורוויץ.
ידענותו הרבה בתחום הספר והביבליוגרפיה הובילה לפרסומו בקרב קהל החוקרים ואוהבי הספר העברי והציבה אותו בשורה אחת עם מוכרי הספרים המשלבים מסחר בספרים וידע עצום בהם, כדוד פרנקל, ליפא שוואגר והרב ראובן מרגליות.
כשנה לאחר התפרקות השותפות, בשנת 1911, עזב פרידברג את פרנקפורט ואת עסקי הספרים ועבר לאנטוורפן שבבלגיה, שם החל לעסוק במסחר יהלומים. בשעותיו הפנויות, המשיך בעבודת המחקר בביבליוגרפיה עברית ומחקר על משפחות רבנים מפורסמים, ופרסם מאמרים רבים בנושאים אלה, בגרמנית ובעברית.
מתחילת שנות השלושים הוציא לאור מספר ספרים על בתי דפוס עבריים באירופה: בשנת 1932 יצא לאור באנטוורפן ספרו תולדות הדפוס העברי בפולנייא. בפתח הדבר למהדורה השנייה לספר, שיצא לאור בתל אביב, תש"י, הוא כתב כי מסר את המהדורה הנוכחית לדפוס לה"ר ישראל חיים ווינברגר בבילגוריי שבפולין, אולם לא הצליח להשיג חזרה את האמהות לטפסים כי בינתיים כבשו הנאצים את פולין והמדפיס נעלם. בשנת 1934 יצא לאור, באנטוורפן, הספר: תולדות הדפוס העברי במדינות איטליה, אספמיה - פורטוגאל, תוגרמה וארצות הקדם. שנה אחר כך, בשנת 1935, יצא לאור תולדות הדפוס העברי בערים האלה שבאירופה התיכונה, ובשנת 1937, תולדות הדפוס העברי, בערים האלה שבאירופה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר כבשו הנאצים את בלגיה בשנת 1940, מיהר להימלט מאנטוורפן לטולוז שבצרפת. עם זאת, בנו יהודה לייב ובתו לאה, עם בעלה ושתי בנותיה, נרצחו על ידי הנאצים.
כאשר הגיעו הנאצים לביתו באנטוורפן, הם שדדו את כל כתביו, מכתבים שהחליף עם גדולי הדור במשך כל חייו ואת ספרייתו המפוארת, וכן השמידו את כל הטפסים והאמהות של המהדורה הראשונה של החיבור בית עקד ספרים.
לקראת סוף המלחמה, בתש"ו, עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. בישראל, המשיך לסחור ביהלומים ובמקביל החל להוציא מהדורות חדשות ומתוקנות לספרי ביבליוגרפיה קודמים שלו, בעיקר של בתי הדפוס העבריים והספר בית עקד ספרים. עם זאת ולמרות השפעתם הגדולה של כתביו, ויעידו מהדורות הצילום הרבות שלהם, הוא לא זכה להכרה ממסדית והוא נפטר בתל אביב, בשנת 1961, מבלי שאיש מחוץ למשפחתו ידע על כך או ציין זאת.
בית עקד ספרים

בית עקד ספרים הוא ספרו החשוב ביותר של פרידברג - לקסיקון של הספרים הכתובים בעברית. הספר זכה להוקרה רבה זמן קצר לאחר יציאתו. מאז שנות התשעים חלה ירידה בחשיבותו.
לקריאה נוספת

אריה טויבר, "א. ח. ד. פריעדבערג, בית עקד ספרים", קריית ספר ה', עמ' 207–208; ו', עמ' 452–456. (פורסם שוב בתוך: מחקרים ביבליוגרפיים, תוספת מיוחדת ל"קריית ספר", שנה ט', מאת אריה טויבר ז"ל (עורך אברהם יערי), ירושלים: חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תרצ"ב, עמ' 78–85.)
אברהם מאיר הברמן, "ח. ד. פרידברג – הביבליוגרף", אנשי ספר ואנשי מעשה, ירושלים: ר' מס, תשל"ד-1974, עמ' 62–63.
גצל קרסל, "חיים דב פרידברג", סתרי ספר וסופר: מחקרים ומסות, צפת: מוזיאון אמנות הדפוס: תשל"ה-1975, עמ' 116–119.
חיים דוב פרידברג, תולדות הדפוס העברי בפולניה: מראשית הוסדו בשנת רצ"ד והתפתחותו עד זמננו, תל אביב תש"י-1950, פתח הדבר למהדורה השנייה, עמ' 8.
חיים דב פרידברג, בית עקד ספרים כרך א', הוצאה שנייה מושלמת ומתוקנת, תל אביב תשי"א-1951 (מהדורת צילום 1970), פתח הספר.
רצח הודיה קדם

פרשת הרצח של הודיה קדם היא פרשת רצח שהחלה עם היעלמותה של הודיה קדם, פעוטה כבת שנה ועשרה חודשים, בבוקר 7 בדצמבר 2002 מבית אביה שבירושלים. הפרשה הסתיימה לאחר שנתגלה שאביה, אלי פימשטיין, הוא זה שרצח אותה וקבר אותה ביער ליד העיר. פרשת הרצח נחשבת לאחת מהמזעזעות והזכורות בישראל הן בשל המעשה עצמו, והן בשל החיפושים הנרחבים אחר הפעוטה. פימשטיין נידון למאסר עולם על הרצח.