stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה זקס (מוזיקאי)
לקריאה נוספת

'זקס אריה (אריך)', בתוך: אלף אבנון (עורך), אישים בישראל, כרך ו, ירושלים: המכון להוצאה לאור בישראל, תשכ"ו, עמ' 128.
'Sachs, Arieh Erich', in: Who's Who Israel, 1966, p. 487.
'Sachs, Arieh Erich,' in: Who's Who in World Jewry, 1972, p. 761.
'Sachs, Arieh Erich', in: Who's Who in Israel and in the work for Israel abroad, 1978, p. 308.
הערות שוליים

1 2  אריה זקס באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310260405171  BnF: cb16699506h (data)  ISNI: 0000 0003 6934 4365  VIAF: 238187690   WorldCat (עם VIAF): 238187690
איזדור יכמן

| --- | --- |

 לידה:  14 בדצמבר 1922 ברלין, רפובליקת ויימאררפובליקת ויימאר
 נהרג:  4 בינואר 1945 (בגיל 22) פלמייר, בלגיה בלגיה
 מקום קבורה:  דנדלק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  איזי
 השכלה:  הקולג' של בולטימור 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 דרגה:  סמל ראשון
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   מדליית הכבוד   לב הארגמן
 
איזדור יכמן (באנגלית: Isadore Seigfreid Jachman, נולד כאיזדור זיגפריד יכמן; 14 בדצמבר 1922 - 4 בינואר 1945) היה סמל צוות יהודי בצבא ארצות הברית, שנהרג במלחמת העולם השנייה לאחר שהגן על העיר הבלגית פלמייר מתקיפה נאצית. לאחר מותו הוענק לו עיטור צלב השירות המצוין בעבור "גילויי אומץ הלב והאבירות הבולטים שלו, מעל ומעבר לדרישות התפקיד". בחינה מחודשת של גבורתו הביאה לשדרוג העיטור למדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בארצות הברית, ב-1950.
נעוריו

איזדור יכמן נולד בברלין שבגרמניה ב-14 בדצמבר 1922, בנם הבכור של ליאו ולוטה יכמן. משפחתו של איזדור היגרה לארצות הברית כאשר היה בן שנתיים. הוא גדל בבולטימור שבמרילנד וב-1939 סיים את בית הספר התיכון.
מספר קרובי משפחה של יכמן נספו בשואה, בהם שישה דודים ודודות.
הקרב בפלמייר

סמל יכמן לחם במסגרת פלוגה ב' של רגימנט החי"ר המוצנח ה-513. הוא ופלוגתו מצאו את עצמם מרותקים למקום תחת אש כבדה של ארטילריה, מרגמות, נשק קל ושני טנקים שתקפו את היחידה והסבו לה אבדות כבדות. סמל יכמן נטש את המחסה שלו, צלח את פני השטח החשופים תחת מטר האש ולקח בזוקה מחבר שנהרג. לאחר מכן הוא התקדם לעבר הטנקים שריכזו את האש שלהם לכיוונו. סמל יכמן הצליח לפגוע באחד הטנקים ולגרום להם לסגת אך במהלך הפעולה הוא נפגע ונהרג.
מספר שנים לאחר מכן הקימו תושבי הכפר פלמייר פסל לזכר חייל אלמוני שנלחם כדי להציל את הכפר. זמן מה לאחר הקמת הפסל העלה חיפוש ברישומי הצבא שהחייל האלמוני הוא אכן סמל יכמן, ושמו צורף לפסל.
הערות שוליים

↑  דרגת Staff sergeant, המקבילה לסמל ראשון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 6205 2108  LCCN: n2012003797  SNAC: w6qn6g1d  VIAF: 221820365   WorldCat (עם VIAF): 221820365
עדן הראל

| --- | --- |

עדן הראל, 2021
 לידה:  10 בפברואר 1976 (בת 48) ט' באדר א' ה'תשל"ו ישראל אילת, ישראל
 שם לידה:  אדווה הראל
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1994
 עיסוק:  מנחת טלוויזיה
 מעסיק:  עכשיו 14
 סוג כתב:  מנחה
 בן זוג:  עודד מנשה
 מספר צאצאים:  6
עדן הראל ובעלה עודד מנשה מנחים באירוע, 2017
עדן הראל-מנשה (נולדה בט' באדר א' ה'תשל"ו, 10 בפברואר 1976) היא אשת תקשורת, מנחת טלוויזיה ושחקנית ישראלית. כיום מגישה את 'עדן ועודד' בערוץ עכשיו 14, לצד בעלה עודד מנשה.
בעבר שימשה כמנחה בערוץ MTV ישראל וכדוגמנית.
חיים אישיים

בשנת 2005, במסגרת התוכנית "נחשפים", ראיינה את עודד מנשה וכך הכירה אותו. בעקבות התוכנית הם החלו בקשר זוגי-רומנטי, וב-2007, הם נישאו. הם מגדלים ביחד שישה ילדים: הבכור מנישואיה הקודמים למוזיקאי אייל ("אילזי") אייזנשטרוס ועוד חמישה משותפים. מתגוררים ברעננה.
הראל ומנשה חזרו בתשובה יחד. הראל מספרת שהמפגש עם הרב עורך החופה לפני נישואיהם היווה "נקודת מפנה בחייהם", ומשם החלו בתהליך התחזקות. הם שומרים שבת וילדיהם לומדים בבתי ספר דתיים. השניים מקיימים ביחד שיתופי פעולה רבים בהנחיית תוכניות, הרצאות, ומופע, בו הם מספרים את סיפור חייהם.
הערות שוליים

↑  https://www.instagram.com/edenharelmenashe/
↑  https://www.ishim.co.il/p.php?s=עדן_הראל
↑  יובל אברמוביץ', הגן של עדן - ישראל היום, באתר "ישראל היום", ‏2014-09-22
↑  כשעדן נסעה לבקר את הצדיק, באתר ערוץ 7, ‏2016-11-20
↑  אביטל אינדיג, עדן הראל: "אולי עוד אלך עם כיסוי ראש", באתר nrg‏, 22 במאי 2015
↑  שתזכו לשנה הבאה, באתר ynet, 23 בפברואר 2007
↑  שי ארזואן‏, עדן הראל ועודד מנשה חוגגים בר מצווה לבן של עדן, באתר וואלה, 8 ביוני 2016
↑  עדן הראל: שומרת מצוות השתנו לי החיים, באתר ערוץ 7, 27 באפריל 2015
|  |
| --- | --- | --- |
| תוכניות | "ישראל הבוקר" • "עדן ועודד" • "האולפן הפתוח" • "ארבע" • "ריקלין ושות" • "הדו"ח של אראל" • "שבע" • "מהדורת החדשות המרכזית של עכשיו 14 "•"הפטריוטים" • ריקלין ושות • "פָתְחִי את שַׁי" • "כלכלי בלילה" |  |
| סגל | דור אזרד  • אמיר איבגי • שגיא אלמוג כהן • נועם אמיר • מולי ארי • עקיבא ביגמן • הלל ביטון רוזן • דרור בלאזדה • יעקב ברדוגו • שרה ב"ק • שי גולדן • שי גולדשטיין • בועז גולן • שרון גל • טל היינריך • עדן הראל • יהונתן וייס • דנה ורון • יותם זמרי • יערה זרד • עידו טאובר • מגי טביבי • ברוך ידיד • שלו כחלון • אדיר לחקים • רונה לוי •  שיראל ללום נהיר • נתי לנגרמן • טל מאיר • ינון מגל • תמיר מורג • עודד מנשה • אראל סג"ל • גיל ססובר • מורן סקיטל • ליאור סודרי • אריאל עידן • איתמר פליישמן • אליה פרג'ון • גלעד צוויק • מוטי קסטל • דני רופ • שמעון ריקלין • עתי שלו • ליטל שמש |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1061267741  VIAF: 311605790   WorldCat (עם VIAF): 311605790
עמנואל יוספי

| --- | --- |

 לידה:  1887 רוסטוב, דרום מערב האימפריה הרוסית
 פטירה:  31 במרץ 1980 (בגיל 93 בערך) רמת גן, ישראל
 שם לידה:  עמנואל יוסלביץ' 
 מדינה:  ישראל 
 
ביתם של שרה ועמנואל יוספי
עמנואל יוספי (יוסלביץ'; 1887 – 31 במרץ 1980) היה מהנדס כימי, ממייסדי רמת גן. שימש כגזבר המועצה המקומית, שופט ונשיא בית הדין לענייני שכר דירה ברמת גן.
ביוגרפיה

יוספי נולד בשנת תרל"ח-1887 ברוסטוב שעל הנהר דון, בדרום-מערב רוסיה, לאביו אהרון יוסלביץ', יצרן בירה ויינות, ולאמו חוה לבית ברנוב. משפחתו שבאה לרוסטוב מרוסיה הלבנה ניהלה אורח חיים דתי, ובביתה היה ארון קודש וספר תורה. בכל השבתות והחגים היו מתאספים מתפללים בבית משפחת יוסלביץ'.
ברוסטוב הוא היה חבר פועלי ציון. בשנת 1905 הצטרף כחבר פעיל בהגנה העצמית היהודית בתקופת המהפכה והפרעות.
לאחר סיום לימודיו כמהנדס כימיה בגרמניה, ניהל בית‐חרושת ללבני שאמליט בפלך יקטרינוסלב ובשלהי 1919 הפליג ארצה עם אחיו. הוא עבד כחצי שנה בסלילת דרכים בסביבות סרפנד, וכשנתיים בפרדס גולדברג ברמת גן.
בשנת 1922 שכר לו דירה באחד מראשוני הצריפים ברמת גן (אז "עיר גנים", יישוב שמנה כ-20 צריפים, לפני שנבנו בו בתים כלשהם) והשתקע במקום.
ב-1925 נשא לאישה את שרה בת נחום שמשוני. בעומק החלקה בה השתקע, על הגבעה, הקים את בית המשפחה הראשון – בית הראשונים שנמצא היום ברחוב יוספי 9א, בניין בסגנון האקלקטי בהתאם לרוח התקופה, בן קומה אחת ועם גג רעפים.
ב-1928 יסד במקום את בית-החרושת הראשון לרעפים ולמרצפות ולמוצרי מלט וניהל אותו עד שפרש בשנת 1953.
בשנת 1928 נבחר לוועד היישוב "עיר גנים", ברשימת הציונים הכלליים שבראשה עמד אברהם קריניצי, לימים ראש העיר הראשון של רמת גן. הוא נשא בעול החזקת שרותי הציבור תוך מצב כספי קשה מאוד של משלמי המיסים וקופת הוועד, ובו בזמן גם בעול המאמץ המיוחד לנטוע עצים על הגבעות, כפי שמחייב שמו של המקום.
בשנת 1932 נבחר למועצה המקומית הראשונה ונתמנה בה לגזבר (במשרת-כבוד ללא משכורת), בסמכות "דיקטטורית", שאין להוציא כספים בלי חתימתו, וכן היה מנהל הוועדה הטכנית, מנהל המשק ומפעל המים.
משפחתו

לעמנואל ושרה יוספי נולדו שלושה ילדים: מרים, חוה ויאיר.
הנצחתו

ב-1981, שנה לאחר פטירתו של יוספי, החליטה ועדת השמות של עיריית רמת-גן לקרוא על שמו את הרחוב (אז "סמטה") שבו בנה את ביתו הראשון ביישוב.
ראו גם

היסטוריה של רמת גן
לקריאה נוספת

ישראל אלדד ויוסף פפר, ספר ראשוני רמת-גן, הוצאת עירית רמת-גן, תשכ"ה 1965
הערות שוליים

↑  עמנואל יוספי באתר GRAVEZ
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "עמנואל יוספי".
מכתב מינויו של עמנואל יוסלביץ' לתפקיד גזבר המועצה המקומית רמת גן, יוני 1932.
גלזנקירכן

גֶלְזֵנִקִירְכֶן (בגרמנית: ‏Gelsenkirchenקובץ:De-Gelsenkirchen2.ogg‏Ⓘ‏ מבטאים לעיתים את שמה בטעות כגלזנקירשן) היא עיר במחוז נורדריין-וסטפאליה, בחלקו הצפוני של חבל הרוהר. שטח העיר הוא 104 קמ"ר והיא מונה כ-260,000 תושבים. העיר נמצאת בתוך השטח העירוני המאוכלס ביותר בגרמניה (מגלפוליס) וגובלת בערים הרנה, בוכום ואסן. העיר תועדה לראשונה בשנת 1150, אך נותרה כפר זעיר עד המאה ה-19, כאשר המהפכה התעשייתית הביאה לצמיחה של האזור כולו. כאשר כריית פחם החלה בשנת 1840, התגוררו בעיר כ-6,000 תושבים. בשנת 1900 האוכלוסייה צמחה ל-138,000 תושבים.
בתחילת המאה ה-20 נחשבה גלזנקירכן לעיר החשובה ביותר באירופה עבור כריית פחם ואף כונתה בפי המקומיים כ"עיר אלף המדורות", בגלל הלהבות של הגזים אשר האירו אותה בלילה. במהלך התקופה הנאצית גלזנקירכן נשארה מרכז חשוב לייצור פחם וזיקוק נפט, ומסיבה זו היא הופצצה רבות על ידי ההפצצות האוויריות של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. עם השנים העיר הצליחה לשקם את עצמה וכיום היא מרכז אזורי חשוב למדע ותקשורת אך מעל הכל העיר ידועה כמרכז לטכנולוגיה סולארית הגדול ביותר בגרמניה וכאן ממוקמת תחנת הכוח הגדולה במדינה. העיר נחשבת לעיר הרביעית "הידידותית-לעסקים" בגרמניה ועסקים גדולים רבים, דוגמת THS Wohnen ו-Shell Solar Deutschland GmbH קבעו כאן את מקום מושבם.
גלזנקירכן היא ביתו של מועדון הכדורגל המפורסם שאלקה 04, אשר קרוי על שם רובע שאלקה בעיר, ושל האצטדיון הכדורגל פלטינס ארנה הממוקם בשכונת ארלה.
בנוסף, בעיר פועל גן החיות היחיד בחבל הרוהר, אשר מושך אליו מבקרים מכל האזור.
ראש העיר המכהנת מאז 2020 היא קארין וולג' (Karin Welge) מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD).
גאוגרפיה

גלזנקירכן ממוקמת בדרום-מערב וסטפאליה, על המדרונות השטוחים של עמק Emschertal. ליבת העיר נמצאת דרומית לתעלת המים ריין-הרנה, כשהמחוז העירוני של הורסט ושבע שכונות של מחוז בואר ממוקמים צפונית למים. אורכם הכולל של גבולות העיר הוא 68 ק"מ והיא גובלת בערים הרנה, בוכום ואסן. 35% משטח העיר תופסים שטחים ירוקים, פארקים, יערות ושדות חקלאיים, מה שמציב את העיר בשורה העליונה של הערים ה"ירוקות" של גרמניה.
היסטוריה > תקופה עתיקה וימי הביניים

עדויות ראשונות להימצאות בני אדם באזור משויכת לתקופה הברונזה, כאלף שנה לפנה"ס. אלה היו כנראה שבטים של ציידים אשר גרו בחוות קטנות שנאספו זה ליד זה. הרומאים פלשו לאזור מאוחר יותר ובשנת 700 התיישבו בעיר הסקסונים.
העיר תועדה לראשונה בשנת 1150. בערך באותה שנה נבנתה בעיר הכנסייה הראשונה, באזור אשר שייך כיום לרובע Buer. עם זאת, בפועל בתקופת ימי הביניים חיו באזור רק כמה עשרות תושבים, בהתיישבויות קטנות.
היסטוריה > תקופת התיעוש

עד המאה ה-19 האזור היו מיושב בדלילות על ידי כמה חוות חקלאיות קטנות. בשנת 1815, לאחר שייכות זמנית לדוכסות הגדולה של ברג, הועברה השליטה בעיר לממלכת פרוסיה, אשר צירפה אותה לפרובינציית וסטפאליה.
לאחר שבשנת 1840 התגלה באזור הרוהר פחם - אשר כונה בשם "הזהב השחור", והתיעוש שהגיע בעקבותיו, מסילת הברזל של קלן-מינדן ותחנת הרכבת הראשית של גלזנקירכן נפתחו. בשנת 1868 הפכה העיר למושב של Amt בתוך מחוז בוכום.
התעשיין פרידריך גרילו ייסד את התאגיד לתעשייה כימית (Aktiengesellschaft for Chemische Industrie) ברובע שאלקה בשנת 1872, וכן את התאגיד .Vogelsang & Co יחד עם משפחת גרוול. כמו כן הוא ייסד את ארגון "הכרייה ועבודות הברזל של שאלקה" ושנה לאחר מכן, שוב באותו הרובע, הוא ייסד את המפעל לייצור זכוכית ומראות (Glas-und Spiegel-Manufaktur AG).
לאחר שגלזנקירכן הפכה למרכז חשוב של תעשייה כבדה, היא קיבלה מעמד של עיר בשנת 1875 ובשנת 1896 מעמד של עיר עצמאית.
בשנת 1928, תחת הרפורמות של השלטון הפרוסי המקומי, אוחדו הערים של גלזנקירכן ובואר יחד עם Amt של הורסט והפכו יחד לגלזנקירכן-בואר אשר השתייך למחוז הממשלתי של מינסטר. בשנת 1930 הוחלט לשנות את שם העיר לגלזנקירכן. באותה תקופה מנתה העיר כ-340 אלף איש.
היסטוריה > התקופה הנאצית

במהלך פוגרומים של "ליל הבדולח" ב-9 בנובמבר 1938 נהרסו בעיר בתי עסק יהודיים, בתי מגורים ובתי קברות, וכמו כן בית הכנסת של בואר ובית הכנסת אשר עמד במרכז העיר גלזנקירכן. בית הכנסת החדש של גלזנקירכן נפתח לציבור שוב רק ב-1 בפברואר 2007.
בגלל היותה אחד ממרכזי הייצור החשובים בגרמניה עבור כלי נשק ובנזין, גלזנקירכן הייתה ליעד חשוב של הפצצות אסטרטגיות במלחמת העולם השנייה, בייחוד במהלך קרב על הרוהר ב-1943 וקמפיין הנפט. 75% מהמבנים בעיר נהרסו במהלך ההפצצות.
מחנה הריכוז גלזנברג הוקם בשנת 1944 ועבדו בו בעבודות כפייה כ-2000 נשים ונערות הונגריות עבור חב' גלסנברג-בנזין-אג. כ-150 מהן נהרגו במהלך ההפצצות האוויריות בספטמבר 1944 וזאת מכיוון שנאסר עליהן להיכנס למקלטים ותעלות ההגנה.
מ-1933 עד 1945, ראש העיר של העיר היה חבר המפלגה הנאצית קרל אנגלברט בומר.
בשנת 1994, המכון להיסטוריה של העיר פתח את מרכז התיעוד "גלזנקירכן תחת השלטון הנאציסטי" ("Dokumentationsstätte Gelsenkirchen im Nationalsozialismus").
היסטוריה > לאחר המלחמה ועד היום

"בית הספר המקיף הראשון בצפון הריין וסטפאליה" נפתח בעיר בשנת 1969. Scholven-Chemie AG (מפעל הידרוגנציה הישן) התמזגה עם "גלסנברג-בנזין-AG" כדי ליצור את התאגיד החדש VEBA-Oel AG. בשנת 1987, האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בעיר ונשא דרשה בפני 85,000 אנשים באצטדיון העירוני. האפיפיור גם הפך לחבר כבוד של קבוצת הכדורגל FC Schalke 04.
מכרה הפחם האחרון בעיר נסגר באפריל 2000. כיום מהווה גלזנקירכן מרכז חשוב למדעים, שירותים וייצור.
היסטוריה יהודית

הקהילה היהודית של גלזנקירכן נוסדה רשמית בשנת 1874. עם צמיחתה של העיר במחציתה השנייה של המאה העשרים גדלה גם אוכלוסייתה היהודית, ובשנת 1880 התגוררו בעיר כ-120 יהודים. בית הכנסת הראשון בגלזנקירכן הוקם בשנת 1885. עם צמיחת הקהילה נבנה בניין גדול יותר והוא שימש כבית הספר הקהילתי.
הקהילה המשיכה לגדול וכ -1,100 יהודים התגוררו בגלזנקירכן בשנת 1901. בשנת 1933 מספר היהודים בעיר הגיע לשיא של 1,300 איש. בתחילת המאה העשרים הייתה הקהילה היהודית הרפורמית הדומיננטית ביותר בכל הקהילות היהודיות בעיר, ואחרי שהורכב עוגב בתוך בית הכנסת, ורוב התפילות נעשו בעיקר בגרמנית במקום בעברית מסורתית, החליטה הקהילה החרדית להפסיק את נוכחותה בבית הכנסת וניסתה להקים קהילה אורתודוקסית חדשה, בראשות ד"ר מקס מאיר, ד"ר רובנס ואברהם פרוליך. כמו כן, נמצאה בעיר עוד קהילה יהודית אורתודוקסית של יהודי פולין. ב-1908 נרכש מגרש על רחוב ואנר שטראסה והוא שירת את הקהילה כבית הקברות עד 1936. בית קברות נוסף נבנה בשנת 1927 בפרבר של אוקטנדורף .
החיים היהודיים בגלזנקירכן המשיכו להיות שקטים למדי גם לאחר עלייתו של היטלר ושל הנאציונל-סוציאליזם לשלטון ב־1933. באוגוסט 1938 היו רשומים בעיר עדיין 160 עסקים יהודיים, ואולם באוקטובר 1938 הגביל האיסור הרשמי את העסקים, וכל הרופאים היהודים הפכו למובטלים. באותו חודש גורשה הקהילה היהודית. בין השנים 1937 ו-1939 ירדה אוכלוסיית יהודי גלזנקירכן מ-1,600 ל-1,000 איש. במהלך "ליל הבדולח" נהרס בית הכנסת של העיר. מעל 60% מאוכלוסיית יהודי העיר כבר עזבו את גלזנקירכן בתקופה זו . ב-27 בינואר 1942 גורשו לגטו ריגה 350 מתוך 500 היהודים שנותרו בעיר. מאוחר יותר גורשו היהודים הנותרים למחנות הריכוז של ורשה וטרזיינשטט. רוב המגורשים הללו נהרגו מאוחר יותר במחנות המוות השונים ברחבי פולין המודרנית.
בשנת 1946, 69 יהודים חזרו לגלזנקירכן וב -1958 נבנו בית כנסת ומרכז התרבות עבור הקהילה הנותרת. בשנת 2005 חיו בעיר כ-450 יהודים. בעשור האחרון של המאה העשרים הגיע לעיר מספר יהודים שהיגרו מברית המועצות לשעבר. מצב זה דרש להרחיב את בית הכנסת. בסופו של דבר נבנה בית כנסת חדש, גדול יותר, שנועד לשרת את הקהילה היהודית ההולכת וגדלה של גלזנקירכן.
כלכלה ותשתיות

גלזנקירכן מעצבת את עצמה בעשרים השנים האחרונות כמרכז של טכנולוגיה סולארית, כשהחברות הגדולות הפועלות בתחומיה הן Shell Solar Deutschland GmbH ו-Scheuten Solar Technology. על פי המחקר האחרון של קרן ברטלסמן, גלזנקירשן היא העיר הרביעית "הידידותית לעסקים" בגרמניה (לאחר לייפציג, קרלסרוהה וברמן).
לגלזנקירכן נמל תעשייתי ומסחרי עם מחזור שנתי של שני מיליון טון מטרי ומשטח מים של כ-120 דונם, והוא אחד מנמלי הים הגדולים והחשובים ביותר בגרמניה.
רחוב Bahnhofstraße אשר מחובר לתחנת הרכבת הראשית של העיר הוא רחוב הקניות הגדול והחשוב ביותר בחבל הרוהר ואחד מ-30 רחובות הקניות הפופולריים ביותר בגרמניה.
בעיר פועלים שלושה קווים של רכבת חשמלית, קו אחד של הרכבת הקלה וכ-50 קווים של אוטובוסים.
חינוך ומדע

לגלזנקירכן 51 בתי ספר יסודיים (36 בתי ספר ציבוריים-חילוניים, 12 קתוליים, 3 פרוטסטנטים), ו-25 בתי-ספר תיכון.
במכללה של גלזנקירכן Gachenkirchen Fachhochschule, אשר נוסדה בשנת 1992, מלמדים את מקצועות כלכלה, מדעי המחשב, הנדסת פיזיקה, הנדסת חשמל, הנדסת מכונות והנדסת אספקה וסילוק.
בעיר ישנו Volkshochschule לחינוך מבוגרים כמו כן שלושה סניפים של ספרייה עירונית.
המכון לתשתית תת-קרקעיות, שנוסד ב-1994 ומשויך לאוניברסיטת רוהר בוכום, מספק מגוון רחב של שירותי מחקר, הסמכה ושירותי ייעוץ. פארק המדע שהוקם בשנת 1995 מספק דרך לבנייה מחדש של הכלכלה המקומית מענפי פחם ופלדה לאנרגיה סולארית וניהול פרויקטים.
תרבות

בגלזנקירכן שישה מוזיאונים, כשהגדול הוא "המוזיאון לאומנות של גלזנקירכן" (Kunstmuseum Gelsenkirchen) אשר ממוקם במרכז רובע בואר. המוזיאון נפתח בשנת 1984 לאחר שנתיים של בנייה. אוסף המוזיאון כולל כ-1,300 יצירות של מודרניזם קלאסי, קונסטרוקטיביזם, קינטיקה ואמנות עכשווית, וכמו כן אוסף ציורים של הצייר אנטון סטנקובסקי. בכל שנה מתקיימות בין שש לשמונה תערוכות מתחלפות.
"תיאטרון המוזיקה" שבגלזנקירכן נחשב לאחד מבנייני התיאטרון החשובים ביותר בתקופה שלאחר המלחמה. בחסותו של האדריכל ומתכנן העיר ורנר רונאו נבנה קומפלקס בן שני מקומות, הכוללים אולם גדול הכולל 2504 מקומות ישיבה ואולם קטן עם 336 מושבים. התיאטרון נפתח ב-15 בדצמבר 1959 לאחר 41 חודשי בנייה, והוא מארח מאז אופרות, מחזות זמר, סימפוניות והופעות בלט. מנהל הכללי של התיאטרון הוא מיכאל שולץ מאז 2008. בנוסף ישנם בעיר עוד 5 תיאטראות, כולל "בית הפילהרמונית החדשה של וסטפאליה" אשר נפתח בשנת 1996.
בגלזנקירכן ממוקם אחד הגנים הזואולוגיים המודרניים ביותר בגרמניה- ZOOM Erlebniswelt Gelsenkirchen . בשנת 2011 ביקרו במקום כ-902,000 מבקרים.
ערים תאומות

הממלכה המאוחדת ניוקאסל על הטיין, אנגליה, הממלכה המאוחדת (מ־1948)
בוסניה והרצגובינה זניצה, בוסניה והרצגובינה (מ־1969)
רוסיה שאחטי, רוסיה (מ־1989)
פולין אולשטין, פולין (מ־1992)
גרמניה קוטבוס, ברנדנבורג, גרמניה (מ־1995)
טורקיה בויוקצ'קמג'ה, טורקיה (מ־2004)
גאורגיה כותאיסי, גאורגיה
ברזיל קמפו גראנדה, ברזיל (מ־2007)
הממלכה המאוחדת דונקסטר, אנגליה, הממלכה המאוחדת
אריה שנארי

אין תמונה חופשית
אריה שנארי (שנידרמן) (1899, דניפרופטרובסק, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 26 ביולי 1977) היה פעיל ציוני.
תקופת הציונות ברוסיה

בשנת 1915 בהיותו תלמיד תיכון, הוזמן אריה שנארי ביחד עם יתר התלמידים היהודים של העיר לעבודת עזרה ליהודים פליטי מלחמה. עבודה זו קירבה אותו להשקפה ציונית. ב-1916 הצטרף לקבוצת תלמידים ציונים אשר עסקה, בהדרכתו של ישראל בר יהודה (אידלסון), בלימודי היסטוריה וספרות יהודיים. אריה שנארי נבחר לוועד הקבוצה. ב-1917 נתקבל בתור חבר ל"צעירי ציון" (קבוצה שהצטרפה ל"חלוץ") ונבחר לוועד העירוני של המפלגה. אריה התמסר במיוחד לעבודה תרבותית והשתייך לקבוצת פעילים בארגון תעמולה וערבי קריאה והרצאות ספרותיים במועדון המפלגה בעיר ובסביבתה.
ב-1917, לאחר סיום חוק לימודיו בתיכון נתקבל לפקולטה למשפטים באוניברסיטת אודסה (את לימודיו האוניברסטיים סיים בשנת 1922).
לפעולה ציונית במחתרת הצטרף באודסה בשנת 1918 ונתמנה על ידי "צעירי ציון" למדריך באחת משכונות העיר ומדי שבוע קרא הרצאות על תולדות הציונות והאידאולוגיה של המפלגה.
ב-1919 ביקר בתור שליח הוועד הגלילי של המפלגה במושבות יהודיות ובערי שדה בפלך פרסונסק, ארגן את סניפי המפלגה והרצה על נושאים ציוניים. בשנה זו נבחר לוועד העירוני של "צעירי-ציון" באודסה, והיה לאחד מדוברי המפלגה בשאלות האידאולוגיה.
בשנת 1921 נתמנה על ידי "צעירי ציון" בתור נציג המפלגה בוועד המרכזי הכלל רוסי של "החלוץ" הבלתי-לגאלי וביחד עם שמואל שניאורסון[דרושה הבהרה] היה פעיל בארגון "החלוץ", העלייה וענייני התעמולה.
בתור חבר "ועד העזרה ליהודי רוסיה", בראשותו של המשורר שאול טשרניחובסקי, היה פעיל בעבודת עזרה בשנות הרעב (1920 - 1921).
בשנת 1922 בוועידה השלישית הכלל רוסית של "צעירי ציון" בקייב נבחר למרכז הכלל רוסי של המפלגה ולאחר שהסובייטים אסרו את חברי המרכז, ארגן מחדש את מוסדות המפלגה באודסה ונבחר ליו"ר הוועד העירוני.
בשנת 1922 נבחר גם על ידי מליאת המרכז ל"שלישית חירום" אשר קיבלה את סמכויות הוועד המרכזי הכלל רוסי (במקרה של מאסר חברי הוועד) ורכזה בידיה את כל ענייני הנהלת המפלגה בכל רחבי רוסיה. אריה שנארי ביקר בשם המרכז בערים ועיירות רבות באוקראינה וגם במוסקבה ובפטרוגרד. זמן קצר גר במוסקבה וארגן שם את הוועד הגלילי של המפלגה למרחב רוסיה הצפונית.
בשנת 1923 נתגלה על ידי הגה-פה-או הסובייטי בדירת הסתר שלו בקייב והוא נאסר באשמת "פעולה קונטרורבולוציונית (נגד המהפכה) וקשר עם ארצות קפיטליסטיות באירופה", לפי פסק דין אדמיניסטרטיבי (מנהלי- כלומר, ללא משפט) של הממשלה הסובייטית בחרקוב נשלח לשלוש שנות גלות בסיביר. לאחר טלטולים בתשעה בתי-כלא של ערים שונות, הובא לחבל נרים בצפון סיביר. הוא ועוד שני חברי "צעירי-ציון" היו הציונים הראשונים אשר הוגלו על ידי הסובייטים לסיביר.
כעבור שנה, בהתערבות גב' יקָטַרִינַה פֶּשְקוֹבָה (אשתו של הסופר מקסים גורקי), שפעלה למען שחרור אסירים פוליטיים, הוחלף פסק דינם של אריה וחבריו לגירוש מרוסיה.
התקופה בארץ ישראל

בינואר 1925 עלה לארץ ישראל. שנארי התחיל לעבוד בעיריית תל אביב והגיע לתפקיד של מנהל משרדי מחלקת ההנדסה.
אריה היה בין מארגני וראשי קבוצת "העמלנים" אשר עזבה את "הפועל הצעיר", ארגנה את "הסתדרות הציונים העמלנים" וכעבור זמן-מה הצטרפה לתנועת הציונות הרוויזיוניסטית.
עם כניסתו של אריה להצה"ר (ברית הציונים הרוויזיוניסטים) ארגן את הפועלים הרוויזיוניסטים בארץ ונבחר למזכיר הכללי של "גוש העבודה הרוויזיוניסטי", היה בין מניחי היסוד של תנועת העבודה הלאומית. אריה שנארי היה כתב "רזסוויט" הפריזאי במשך כל שנות קיומו של העיתון ומדי שבוע פרסם מאמרים ופיליטונים על תנועת העבודה, מאורעות בארץ ועל התיאטרון הארץ ישראלי.
בשנת 1923 נבחר לחבר הוועד המרכזי של הצה"ר, בראשותו של ישראל רוזוב. לאחר הפירוד בקטוביץ ב-1933, עזב את התנועה הרוויזיוניסטית והיה בין מארגני מפלגת המדינה העברית והמזכיר הכללי של המרכז. בגלל חילוקי דעות על דרכה של מפלגת המדינה, עזב כעבור זמן מה את המפלגה ובכלל פרש מעבודה מפלגתית, אולם נשאר נאמן לתורתו המדינית של זאב ז'בוטינסקי והמשיך ללחום בעד רעיונותיו במאמריו הרבים בכל שנות חייו בארץ. בשנת 1939 היה חבר הנהלת "הליגה למען ממשלה עברית בגולה" מיסודה של עו"ד אברהם וינשל.
בשנת 1958 ביחד עם ש. גפשטיין ופרופ' ערי ז'בוטינסקי עסק בעריכת חמשת הספרים האחרונים של "כתבי זאב ז'בוטינסקי" ובשנה זו הצטרף להנהלת "מכון ז'בוטינסקי" ונמנה בין פעילי המכון.
אריה כתב מאמרים רבים שרובם אף תורגמו לגרמנית וליידיש ופורסמו בחוץ-לארץ, אריה גם כתב מאמרים ברוסית.
אריה שנארי נפטר בשנת 1977 ונקבר בבית העלמין הדרום.
הערות שוליים

1 2  אריה שנארי באתר GRAVEZ
שאול חרנם

| --- | --- |

 לידה:  8 בינואר 1920 לודז', פולין
 פטירה:  21 במרץ 2013 (בגיל 93) פתח תקווה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  פעיל ציבור, ודמות חשובה בעיר פתח תקווה – יקיר העיר, ההסתדרות וההגנה
 בת זוג:  מאשה חרנם
 
שאול חרנם (8 בינואר 1920 – 21 במרץ 2013) היה פעיל ציבור, ודמות חשובה בעיר פתח תקווה – יקיר העיר, ההסתדרות וההגנה. לאחר מותו, זכה להוקרה על פועלו הרב בעיר, ונקרא רחוב על שמו.
תולדות חייו

שאול חרנם נולד בעיר לודז' שבפולין בשנת 1920 לישראל-דוד ושיינדל חרנם, הצעיר מבין תשעה אחים ואחיות. מקובל בין קרוביו כי "חרנם" הוא ראשי תיבות של: חסידי רבי נחמן מברסלב.
כילד, גדל שאול על רקע ההסלמה הקשה באירופה בשנים אלו, טרום השואה. כאשר היה בן 9, אחיו הבוגר – שייק חרנם, נרצח בגין פעילותו הפוליטית כחבר, מנהיג ומדריך נוער במפלגה הקומוניסטית. שייק היה אקטיביסט, ולחם רבות למען זכויותיהם של הפועלים בפולין. הוא נרצח על ידי שוטר סמוי כאשר נאם בפני עובדי בית חרושת לטקסטיל ברחוב סמוגובה בעיר לודז'. שייק חרנם הפך לסמל במאבק הקומוניסטי והחברתי בפולין, ונכתבו עליו שירים. שמו הונצח במקומות רבים בעיר הקיימים עד היום: רחוב בעיר לודז׳, להקת מחול ומפעל טקסטיל.
בעקבות מצב היהודים באירופה, החלה משפחתו לעזוב את פולין בהדרגה למקומות שונים בעולם. שאול כילד הצעיר, נשאר עם הוריו, ובשנת 1936 עלה יחד איתם לארץ ישראל.
בשנים הראשונות עם הגעתו ארצה, עבד שאול כחקלאי בפרדס ובבית אריזה לתפוזים. לאחר מכן גם היה רתך במפעל ביטחוני ועובד טקסטיל. בשנת 1942 הצטרף שאול לארגון "ההגנה", שם התנדב לחיל המשמר. בהמשך שירותו, השתתף במלחמת העצמאות בה יצא עם המתנדבים לשמירה והגנה על יישובי הספר ובהסעת משפחות פצועים לבתי החולים.
לאחר קום המדינה, החל שאול בפעילות ציבורית בעיר פתח תקווה, בה חי עם משפחתו מרגע הגעתו לארץ ועד ליום מותו. פעילותו הציבורית התמקדה בהסתדרות העובדים הכללית, במפלגת העבודה ובעירייה, ועיקר עבודתו הייתה לדאוג ולהילחם למען זכויות הפועלים בארץ. לבני משפחתו סיפר שאול, שהחלטתו להיות איש ציבור ולהילחם לשיפור מעמדם של הפועלים, הושפעה מאוד מרצח אחיו שייק, אשר היה פעיל ציבור ולוחם צדק בעצמו.
במסגרת עבודתו הציבורית מילא שאול תפקידים רבים, ביניהם: הנהלת "הנוער העובד", חבר מזכירות במועצת פועלי פ"ת, מזכיר איגודים מקצועיים, יו"ר המדור לעובדי תעשייה, נציג ההסתדרות במשלחות לחוץ לארץ, יו"ר ועדת הבטיחות והגהות במועצת פועלי פתח תקווה, הוועד המפקח בקופת חולים במחוז פ"ת, יו"ר ועדת הבירורים ויו"ר ועדת "משען". בשנת 1983 נבחר למועצת עיריית פ"ת והנהלתה. שאול כיהן כיו"ר האגודה לתרבות הדיור והיה פעיל בשש ועדות. בנוסף, גם היה חבר מועצת ארגוני המתנדבים בפ"ת. בשנת 1987 קיבל את אות יקיר ההסתדרות.
שאול ראה בהגנה על מעמדם וזכויותיהם של הפועלים ערך עליון. הוא האמין שהאזרח או הפועל הפשוט, הניצב מול מעסיקיו החזקים והמבוססים – מוכרח לקבל ייצוג הולם למימוש זכויותיו ולמניעת הפגיעה בהם. הנושאים בהם טיפל היו לרבות: מאבקים של פועלים במעסיקים שלא כיבדו את זכויותיהם בעקבות פיטורים או מחלה, הטמעת נושא הפנסיה בציבור העובדים – הן בדרישה מהמעסיקים, והן בשכנוע העובדים להשקיע בתבונה ליום סגריר ועוד. לעיתים קרובות נהג שאול להתחבר למאבק באופן אישי. באחד ממאבקיו כמזכיר איגוד מקצועי בהסתדרות, הוא אף בחר להתבצר לילה שלם במפעל הטקסטיל חוטון (לייצור חוטי תפירה) יחד עם הפועלים, כמחאה על מהלך מצד המעסיקים שפגע בזכויותיהם.
עם פרישתו לגמלאות, המשיך שאול בפעילותו בוועדות עירוניות: כיהן כיו"ר העמותה למען הקשיש, היה חבר בארגון וותיקי התנועה הציונית, חבר בהנהלת הסתדרות הגמלאים, הנהלת בית זרובבל, הנהלת וותיקי ההגנה, המזכירות הראשית של פועלי הטקסטיל, ויו"ר סיעת העבודה במועצת פועלי פ"ת.
שאול חרנם היה נשוי למאשה ולהם שני ילדים. בשנת 2013 נפטר שאול בשיבה טובה, בגיל 93.