תנועת האמנויות והאומנויות
עקרונות חברתיים ועיצוביים > ביקורת על התעשייה

ויליאם מוריס היה שותף לביקורת של ראסקין על החברה התעשייתית ובזמן זה או אחר תקף את המפעל המודרני, השימוש במכונות, חלוקת העבודה, הקפיטליזם ואובדן שיטות המלאכה המסורתיות. עם זאת היחס שלו למכונות לא היה עקבי. באחת הוא טען שייצור על ידי מכונות הוא "מזיק לגמרי", אך במקרים אחרים, הוא היה מוכן להזמין עבודות מיצרנים שהיו מסוגלים לעמוד בסטנדרטים שלו בעזרת מכונות. מוריס אמר כי ב"חברה אמיתית", שבה לא מייצרים מותרות ולא שטויות זולות, ניתן לשפר את המכונות ולרתום אותן כדי לצמצם את שעות העבודה. פיונה מקארתי אומרת ש"בניגוד לקנאים מאוחרים יותר כמו גנדי, לוויליאם מוריס לא היו התנגדויות מעשיות לשימוש במכונות כשלעצמן כל עוד המכונות ייצרו את האיכות הדרושה לו".
מוריס עמד על כך שהאמן צריך להיות אומן-מעצב שעובד בעבודת יד ותמך בחברה של בעלי מלאכה חופשיים, כמו שהוא האמין שהתקיימה בימי הביניים. "מכיוון שבעלי מלאכה נהנו מעבודתם", כתב, "ימי הביניים היו תקופה של גדלות באמנות של פשוטי העם... האוצרות במוזיאונים שלנו כיום הם רק הכלים הנפוצים ששימשו במשקי בית של אותה עת, כאשר מאות כנסיות מימי הביניים - כל אחת יצירת מופת - נבנו על ידי איכרים לא מתוחכמים". אמנות ימי הביניים הייתה המודל לחלק גדול מהעיצוב של תנועת האמנויות ואומנויות, וחיי ימי הביניים, הספרות והבניין נראו כאידיאליים על ידי התנועה.
לחסידיו של מוריס היו גם כן דעות שונות לגבי מכונות ומערכת המפעלים. לדוגמה, צ'ארלס רוברט אשבי, דמות מרכזית בתנועת האמנויות והאומנויות, אמר בשנת 1888, כי, "איננו דוחים את המכונה, אנו מברכים אותה. אך היינו רוצים לראות אותה מתמקצעת". לאחר שלא הצליח להעמיד את הגילדה ובית הספר למלאכת יד שלו אל מול שיטות ייצור מודרניות, הוא הודה ש"הציוויליזציה המודרנית נשענת על מכונות", אך הוא המשיך למתוח ביקורת על ההשפעות המזיקות של מה שהוא כינה "מנגנון", ואמר ש"ייצור של סחורות מכניות מסוימות מזיק לבריאות הלאומית כמו גידול קנה על ידי עבדות או סחורה שיוצרה בזיעת ילדים". לוויליאם ארתור סמית' בנסון, לעומת זאת, לא היו שום נקיפות מצפון לגבי התאמת האמנויות והאומנויות לסגנון עבודות מתכת המיוצרות בתנאים תעשייתיים.
בניגוד למקביליהם בארצות הברית, לרוב מעצבי האמנויות והאומנויות בבריטניה היו רגשות שליליים חזקים, מעט לא קוהרנטיים לגבי מכונות. הם חשבו על "האוּמן" כחופשי, יצירתי ועובד עם הידיים, על "המכונה" כחסרת נשמה, חוזרת על עצמה ובלתי אנושית. דימויים מנוגדים אלה נובעים בחלקם מהאבנים של ונציה של ג'ון ראסקין (1819–1900), היסטוריה אדריכלית של ונציה המכילה גינוי רב עוצמה של התעשייתיות המודרנית שאליה חזרו מעצבי אמנויות ואומנויות. חוסר האמון במכונה היה מאחורי בתי המלאכה הקטנים הרבים שהפנו עורף לעולם התעשייתי בסביבות שנת 1900, תוך שימוש בטכניקות קדם-תעשייתיות כדי ליצור את מה שהם כינו "אוּמנות".
– אלן קרופורד, "ויליאם ארתור סמית' בנסון, מיכון, ותנועת האמנויות והאוּמנויות בבריטניה"
מוריס וחסידיו האמינו שחלוקת העבודה שבה תלויה התעשייה המודרנית אינה רצויה, אך המידה שבה כל עיצוב צריך להתבצע על ידי המעצב היא עניין לוויכוח ולחוסר הסכמה. לא כל אמני התנועה ביצעו כל שלב בייצור הסחורה בעצמם, ורק במאה העשרים זה הפך חיוני להגדרת אוּמנות. למרות שמוריס היה מפורסם בכך שהתנסה בעצמו במלאכות רבות (כולל אריגה, צביעה, הדפסה, קליגרפיה ורקמה), הוא לא ראה בהפרדה בין המעצב והמבצע במפעלו כבעייתית. וולטר קריין, שותף פוליטי קרוב של מוריס, נקט בהשקפה לא סימפתית של חלוקת העבודה על בסיס מוסרי ואמנותי כאחד, ודגל בתוקף שעיצוב ויצירה צריכים לבוא מאותה יד. לואיס פורמן דיי, חבר ובן זמנו של קריין, שכמו קריין שפע בהערצתו למוריס, לא הסכים בתוקף עם קריין. הוא חשב שההפרדה בין עיצוב לביצוע אינה רק בלתי נמנעת בעולם המודרני, אלא גם שרק סוג זה של התמחות מאפשר את הטוב ביותר בעיצוב ואת הטוב ביותר בעשייה. מעטים ממייסדי אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות התעקשו שהמעצב צריך להיות גם היוצר. פיטר פלוד, שכתב בשנות החמישים של המאה העשרים, אמר כי "מייסדי האגודה... מעולם לא ביצעו את העיצובים שלהם, אלא תמיד העבירו אותם לחברות מסחריות". הרעיון שהמעצב צריך להיות היוצר והיוצר המעצב נגזר "לא מהוראה מוקדמת של מוריס או אמנויות ואומנויות, אלא מדוקטרינת העיבוד של הדור השני שגובשה בעשור הראשון של המאה [העשרים] על ידי גברים כמו ויליאם לת'אבי".