stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Without Warning
הערות שוליים

↑  Espinoza, Joshua (30 באוקטובר 2017). "21 Savage, Offset, and Metro Boomin Drop Surprise Album 'Without Warning'". Complex. ארכיון מ-31 באוקטובר 2017. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  A., Aron (30 באוקטובר 2017). "Offset, 21 Savage & Metro Boomin' Dropping "Without Warning" Album Tonight". HotNewHipHop. ארכיון מ-31 באוקטובר 2017. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Caulfield, Keith (5 בנובמבר 2017). "Kenny Chesney's 'Live in No Shoes Nation' Is No. 1 on Billboard 200". Billboard. ארכיון מ-9 בנובמבר 2017. נבדק ב-6 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Without Warning by 21 Savage Reviews and Tracks". Metacritic. ארכיון מ-8 בנובמבר 2017. נבדק ב-8 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Findlay, Mitch (1 במרץ 2018). "Offset Stunts With The Legend Himself In "Ric Flair Drip" Video". HotNewHipHop. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cantor, Brian (12 במרץ 2018). "Offset & Metro Boomin's "Ric Flair Drip" Makes Big Jump On Hot 100". Headline Planet. נבדק ב-8 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Metro Boomin Chart History: Hot 100". Billboard. נבדק ב-11 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  21 Savage/Offset/Metro Boomin, Without Warning, Album, BPI (באנגלית)
| 21 סבאג' |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | Issa Album‏ • I Am > I Was |  |
| אלבומי אולפן משותפים | Without Warning (עם אופסט ומטרו בומין) • Savage Mode II (עם מטרו בומין) • Her Loss (עם דרייק) • American Dream |  |
| מיני-אלבומים | Savage Mode (עם מטרו בומין) • Spiral: From the Book of Saw Soundtrack |  |
| מיקסטייפים | Slaughter King |  |
| סינגלים | "Red Opps"‏ • "X"‏ • "No Heart"‏ • "Bank Account"‏ • "A Lot"‏ • "Monster"‏ • "Immortal"‏ • "Mr. Right Now"‏ • "Runnin"‏ • "My Life"‏ • "Don't Play That"‏ • "Peru" (רמיקס) • "Circo Loco" |  |
| השתתפות בסינגלים | "Sneakin'‎"‏ • "Rockstar"‏ • "Pull Up N Wreck"‏ • "Krippy Kush" (רמיקס) • "Bartier Cardi"‏ • "Enzo"‏ • "Floating"‏ • "Focus"‏ • "12.38"‏ • "Opp Stoppa" (רמיקס) • "Let It Go"‏ • "Number 2"‏ • "Who Want Smoke??‎"‏ • "Knife Talk"‏ • "Surround Sound"‏ • "Cash in Cash Out"‏ • "Jimmy Cooks" |  |
| שירים אחרים | "Wish Wish"‏ • "Rich Flex"‏ • "On BS"‏ • "Spin Bout U"‏ • "Pussy & Millions"‏ • "Creepin'"‎ |  |
| מטרו בומין |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | Not All Heroes Wear Capes • Heroes & Villains |  |
| אלבומים משותפים | Without Warning (עם 21 סבאג' ואופסט) • Double or Nothing (עם ביג שון) • Savage Mode II (עם 21 סבאג') • We Don't Trust You (עם פיוצ'ר) • We Still Don't Trust You (עם פיוצ'ר) |  |
| מיקסטייפים | Perfect Timing (עם נאב) |  |
| מיני-אלבומים | Savage Mode (עם 21 סבאג') |  |
| סינגלים | "X" • "No Heart" • "No Complaints" • "Perfect Timing (Intro)" • "Call Me" • "Ric Flair Drip" • "Pull Up N Wreck" • "So Good" • "Space Cadet" • "Runnin" • "Mr. Right Now" • "Type Shit" • "Young Metro" • "Like That" |  |
| השתתפות בסינגלים | "Mile High" |  |
| שירים אחרים | "Overdue" • "Don't Come Out the House" • "10 Freaky Girls" • "Glock in My Lap" • "My Dawg" • "Superhero (Heroes & Villains)" • "Creepin'‎" • "We Don't Trust You" • "Cinderella" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 47161c8a-cf5f-4cda-9ce0-ac5e1a54fb6c
משה גרשוני

| --- | --- |

 לידה:  11 בספטמבר 1936 תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  22 בינואר 2017 (בגיל 80) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  מכון אבני 
 תחום יצירה:  ציור, פיסול, הדפס
 יצירות ידועות:  איזה חייל נהדר (1982), ח"י רקפות (1984), קדיש (1984)
 בן או בת זוג:  ביאנקה אשל גרשוני (1964–1988) 
 צאצאים:  ארם גרשוני, אורי גרשוני 
 
משה גרשוּני (11 בספטמבר 1936 – 22 בינואר 2017) היה צייר ופסל ישראלי. בעבודותיו, בעיקר בציוריו משנות ה-80 של המאה ה-20, ביטא עמדה שונה מן המקובל לזיכרון השואה באמנות הישראלית. בנוסף נוצר ביצירותיו חיבור חדשני בין שכול לבין מיניות הומוארוטית, באופן שביקר את החברה ואת הלאומיות הישראלית-ציונית. על יצירתו הוכרז כזוכה בפרס ישראל לציור לשנת 2003, אולם לבסוף לא קיבל את הפרס לאחר שסירב לקחת חלק בטקס הענקת הפרסים.
ביוגרפיה

גרשוני נולד בתל אביב בשנת 1936 ליונה וצבי קוּטנֶר, שעלו לארץ ישראל מפולין. צבי, אב המשפחה, שהיה אגרונום וחקלאי, עִברת את שם המשפחה מ"קוּטנֶר" ל"גרשוני", על שם אביו. אמו, יונה לבית סניור, השתתפה בפולין בתיאטרון חובבים ועבדה בתל אביב בייצור כובעים. המשפחה התגוררה בתל אביב ברחוב החשמל, ובשנת 1939 עברה לדירה ברחוב מזא"ה. בשנת 1938 נולדה מירה, אחותו של גרשוני, ובשנת 1943 נולד אחיו אבשלום. משה נשלח ללימודים בבית הספר הדתי ביל"ו והמשיך את לימודיו בתיכון דתי.
האב הצליח להציל מהשואה כמה מבני המשפחה על ידי הסדרת אשרות עלייה (סרטיפיקט) לכניסתם לארץ ישראל, אולם כמה מבני משפחתה של אמו נספו בשואה. גרשוני תיאר בראיון מאוחר את נוכחותה של השואה בילדותו: "אמא שלי הייתה מוטרדת מזה כל השנים שהיא לא הצליחה להביא אותם. ומה שאני זוכר, כמו הרבה אחרים, את השנים שאחרי המלחמה [...] אני זוכר שקראתי כל מה שאפשר לקרוא על הנושא הזה, היו כבר עדויות וברדיו ובשיחות אישיות וקרובי משפחה שהגיעו. [...] זה היה בתודעה, זה היה כמעט במרכז התודעה, אף על פי שהיו השנים הצעירות של קום המדינה והמלחמה עם הערבים, אבל הכל היה פונקציה של הדבר הזה".
בשנת 1952 עקרה המשפחה מתל אביב להרצליה, קרוב למטעים של המשפחה, באזור גן רש"ל. בשנת 1954 נדחה גיוסו הצבאי של גרשוני בחצי שנה, בשל תת-משקל, אולם גיוסו בשנת 1955 נקטע בשל מות אביו בתאונת דרכים. גרשוני מילא את מקומו של אביו בעבודה במטעים. לאחר מות האב החל גרשוני גם להתקרב אל עולם האמנות. בתחילה השפיעו עליו הצייר ליאון פוטוריאן והפסל אורי שושני, תושבי הרצליה. בין השנים 1960–1964 למד פיסול בלימודי ערב במסגרת "מכון אבני", אליו הגיע לאחר יום עבודה במטעים. מוריו היו דב פייגין ומשה שטרנשוס חברי קבוצת "אופקים חדשים", שבשנים אלה החלה לאבד את המרכזיות שהייתה לה עד אז בעולם האמנות הישראלי.
בשנת 1964 נשא לאישה את ביאנקה אשל, אף היא סטודנטית ב"מכון אבני" ואלמנתו של טייס צה"ל שנהרג במבצע סיני. לאחר נישואיהם עברו בני הזוג להתגורר ברעננה. בנוסף לבתה של אשל מנישואיה הקודמים נולד בשנת 1967 בנם ארם גרשוני ובשנת 1970, בנם אורי גרשוני. ב-1988
השניים התגרשו, וגרשוני לאחר מכן יצא מהארון.
ביוגרפיה > מאמנות "קדם-מושגית" לאמנות "פוסט-מינימליסטית", 1969–1979 > "הבעיה של הציור היא הבעיה הפלסטינית"

בעקבות הפסל יצחק דנציגר, ששימש כמעין אב רוחני לאמנים צעירים רבים בשנות ה-70 של המאה ה-20, השתתף גרשוני בכמה מיצגים, שכונו באותה תקופה "פעולות". "היינו נעריו של דנציגר, אפשר לומר", סיפר גרשוני, "בתחילת שנות השבעים, בתקופה שהוא עבד על מחצבת נשר ועשה את כל הניסיונות שלו ... זו הייתה התקופה שהוא תלה את החיטה במוזיאון, כל הכיוון הנסיוני הזה שהיה ברוח אחת עם הדברים שאנחנו חיפשנו". את הפעולות האלו, שנשאו אופי פוליטי וחברתי, פיתח גרשוני במעין קבוצה שעבדה באזור חדרה ובה היו שותפים מיכה אולמן, אביטל גבע ויחזקאל ירדני. הקבוצה הקפידה על פגישות סדירות עם דנציגר בחיפה ובתל אביב והשתתפה בסיורים שארגן.
בקבוצה של פעולות שביצעו חברי הקבוצה ושנקראו "פרויקט מצר-מסר" (1972), יצר גרשוני תצלומי נוף בקיבוץ מצר, כינס אספת קיבוץ ובה "חילק" את אדמות הקיבוץ לחברים. עמיתו, האמן מיכה אולמן, ביצע פעולה של החלפת קרקעות בין הכפר הערבי מסר לבין הקיבוץ השכן לו. גבע מיין ספרים שנשלחו למיחזור במפעל אמניר והקים ספרייה מאולתרת ועוד. הממד החברתי בפעולות אלו הדגיש את תהליכי העבודה של האמנות כאלמנט לקידום חברתי. "אז דיברתי על זה שאני לא צריך סטודיו כי אני מייצר מוצרים".
בשנת 1972 החל גרשוני ללמד במחלקה לאמנות ב"בצלאל". הוא נתפש כאחד מהמורים המרכזיים שעודד אמנות ניסיונית ופוליטית. "השיח הפוליטי" של אותה עת, כפי שאבחן איתמר לוי, "היה חופף לשיח הפורמליסטי". דוגמה למעורבות פוליטית זו ניתן למצוא במניפסט משנת 1974 ובו הצהרות אמנותיות, כגון שילוב בין דיסציפלינות אמנותיות שונות ומתן דגש לתהליכי עבודה, לצד עצומה פוליטית של תלמידים ומורים מבצלאל, ובכללם גרשוני, ובה הדרישה להקמת ועדת חקירה לבדיקת אחריות הממשלה ל"מחדל" של מלחמת יום הכיפורים. בשנת 1977, על רקע תהליך אקדמיזציה של "בצלאל", הגיעו אירועים אלו לשיא שכלל שורת שביתות של המחלקה והסטודנטים. בין הפעולות שעשה גרשוני עם תלמידיו בתקופה זו הייתה פעולה של כתיבת כתובות "הבעיה של הציור היא הבעיה הפלסטינית", על גבי ניירות ופיזורם ברחבי ירושלים. בעקבות "המרד" פוטרו מן המחלקה כמחצית מן המורים, ובהם גרשוני ומיכה אולמן, שנתפשו כתומכים העיקריים בסטודנטים. ב-1978 התחיל גרשוני ללמד במדרשה לאמנות ברמת השרון, שם כיהן כמורה עד שנת 1986.
בשנת 1978 הציג גרשוני בתערוכה קבוצתית גדולה בשם "אמן-חברה-אמן" במוזיאון תל אביב. הגרסה שהציג שם לעבודתו "יד ענוגה" כללה כתבה עיתונאית שכותרתה "סיפורו של יוסף זיאד כפי שסופר לד"ר לרוי פריזן", והמתארת התעללות שעבר רופא ערבי בידי חיילי צה"ל, וכן רשם-קול ובו הקלטה בה הוא שר את השיר "יד ענוגה" שחיבר זלמן שניאור, שהושמעה מתוך רמקול שניצב מעל גג המוזיאון כמואזין. בקטלוג התערוכה סיפק גרשוני הסבר כפול-פנים, פוליטי ורגשי, כאחד לעבודה:
אם אני אגיד שהשיר הוא מלפני 50 שנה ומקורו בתקופות של התיישבות מסוימת בארץ, וציונות מסוימת, האם זה אומר משהו? לשיר יש משמעות רגשית בשבילי. המנגינה היא בעלת מוטיבים מזרחיים. אני שר אותה כמו שאני זוכר שאילקה רווה היה שר את השיר במועדוני לילה ביפו, והוא שר כמו שהיו שרים פעם, בזמן ההתלהבות המזרחית, כשעדיין ניסו להיות מושפעים מהמזרח. בפסקול שמופיע כאן אני כאילו יושב ולומד לעצמי איך אני צריך לשיר יד ענוגה נכון
ביוגרפיה > "יום אביב יבוא ורקפות תפרחנה", 1982–1989

בשנים 1982–1983 החל גרשוני ביצירת סדרת עבודות המכילות דימויים של פרח הרקפת. הרקפת, על פי גרשוני, מהווה מוטיב לאומי המופיע בשירי ילדים עבריים. מקור איקונוגרפי נוסף היה שירו של חיים גורי "באב אל-ואד" (1948). בציור "יצחק הקטן, לאן אתה הולך?" (1982), לדוגמה, בצידו השמאלי של הציור מופיע שרבוט בצבע כהה, המאזכר עלי כותרת, ולצדו מערכת מסועפת של קווים, בעפרון ובצבע, היוצרים מעין דימויים של שרפה ושל סימן שאלה. בעבודות משנת 1983 כבר מזוהות הרקפות כדימוי ברור אף בשמם של הציורים וסקלת הצבעים הופכת לכהה יותר. בנוסף, החל גרשוני לשלב בעבודות סממנים של זרות וגלות – "יצחק" הופך ל"יצחק'לה" וכן מופיעים דימויים של צלבי קרס. בשנת 1984 יצר גרשוני את סדרת הציורים "ח"י רקפות", שהוצגה בתערוכה בגלריה גבעון בשנת 1984. הסדרה הכילה 18 ציורים, שכל אחד מהם עשוי משני גיליונות נייר המחוברים בפס של סרט דביק לגודל של 140x200 ס"מ. בנוסף לדימוי של עלי-כותרת ועלי רקפות, היוצרים סבך צפוף העולה כלפי מעלה, מופיעים בציורים גם ציטוטים משירו של חיים גורי ופסוקים מספר תהילים, פרק ק"ג: "הסולח לכל עווניכי / הרופא לכל תחלואיכי: הגואל משחת חייכי / המעטריכי חסד ורחמים". טקסטים אלו מסודרים בשולי הציורים, כמעין מסגרת.
יגאל צלמונה תיאר את מוטיב הרקפות אצל גרשוני כדימוי תחליפי לחייל. כמשלבת חושניות ביחד עם אזכור לשכול לאומי. הרקפות, טען צלמונה, "מאונשות לעיתים: עליהן מזכירים צורות גוף, אברי מין ועכוזים. התנוחות שלהן חגיגיות או רפויות, הן לעיתים קמולות, לעיתים מצויות בפריחה מפוארת – השלכה של מצבי-נפש אנושיים".
במקביל לציוריו האקספרסיביים החל גרשוני ביצירתם של הדפסים רבים שנוצרו ב"סדנת ההדפס ירושלים". בין עבודותיו במדיום זה בולטות סדרת התצריב "קדיש" (1984), שעבודותיה מכילות את מילות תפילת הקדיש היהודי, ההדפס "אבינו מלכנו" (1984), סדרת הדפסים "י"ג תחריטים לשירי חיים נחמן ביאליק". משנת (1986) ועוד.
בשנת 1986 נערכה במוזיאון ישראל תערוכה גדולה מציוריו של גרשוני באצירתו של צלמונה. התערוכה – "מקרה בני האדם ומקרה הבהמה..." – הציגה את סדרת עבודותיו העיקריות של גרשוני מאז עבר למדיום הציור. בקטלוג התערוכה הציג איתמר לוי פרשנות איקונוגרפית ליצירותיו של גרשוני, וקישר את הדימויים אל יצירות אמנות מתולדות האמנות המערבית. המפגש בין אלו לבין גרשוני "היהודי" יוצרת מרחב בו סדרי העולם הישנים התערערו ו"הפנייה אל הנשגב נכתבת במיצי הגוף ובמדרך הגפיים". גם צלמונה ציין במאמרו בקטלוג את הפן האירוטי שבעבודות והציג אותו כסמן של חיפוש זהות עצמית.
סדרת הציורים "במראה ובחידות" (1986), שהוצגה לראשונה בתערוכה במוזיאון ישראל, הציגה אף היא את השאיפה אל הנשגב. לבד מן הטקסט מופיעים בציורים אלמנטים אסכטולוגים אשר היו אופייניים ליצירתו של גרשוני בתקופה זו כגון כוכבים, פנטגרם, סימני שאלה ועוד. אלמנט איקונוגרפי מעניין המופיע בחלק מציורי הסדרה היא הספרה 8. השימוש בדימוי זה, אשר הופיע קודם לכן ביצירתו של אריה ארוך כייצוג של האינסוף, מופיע ביצירה כביטוי לשאיפה לנשגב ולאהבה אלוהית, בתוך מסגרת כאוטית ו"ארצית".
בסוף שנות השמונים חזר גרשוני ויצר עבודות העושות שימוש בכלי חרסינה ישנים. עבודות אלו, כ"הנני", "צדק לפניו יהלך" או "ואיפה כל היהודים?", כולן משנת 1988, הכילו דימויים טקסטואליים השואבים מן המקורות היהודיים. גרשוני עימת אותם עם דימויים גרפיים כגון כוכבים או מגני דוד, צלבי קרס וטביעות אצבעות.
ביוגרפיה > קדיש, 1989–1999 > זרים

בשנת 1990 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד גדולה לגרשוני בשם "עבודות 1987–1990", באוצרתו של איתמר לוי. התערוכה הציגה דימויים חדשים שנוספו לאיקונוגרפיה של גרשוני ובהם זרי פרחים.
הזרים, המזוהים בתרבות המערבית כסממנים של ניצחון ואבלות, הופיעו אצל גרשוני כדימוי מרחף וסגור בחלל ריק. לצד זרים שופעי עלים הופיעו ברישומיו של גרשוני גם זרים כמעט קרחים. "הפרויקט של הזרים הלך ונשר", העיד גרשוני. "התהילה נשרה, הזרים התקרחו. באחד האחרונים כתבתי: 'בואי כלה', אבל לא במובן המקובל, אלא במובן של התכלות, כליון, סוף."
הזרים הופיעו גם כמוטיב מרכזי בספר האמן "קדיש" (1997), שליוה את טקסט הפואמה "קדיש" של אלן גינסברג משנת 1961. הספר הכיל 24 דפים בגודל של 54x76 ס"מ, ובהם הטקסט של גינסברג באנגלית, ותרגומו לעברית בידי נתן זך וכן הדפסים על גבי עלי זהב. הספר הוצג בשנת 1999 במרכז היהודי שבבית הכנסת החדש בברלין ובשנת 2000 במוזיאון תל אביב, בתוך תיבות תצוגה הדומות לספסלי בית כנסת.
ב-26 בנובמבר 1998 נפתחה בגלריה של סדנאות האמנים בתל אביב תערוכה של גרשוני בשיתוף עם הצלמת שוש קורמוש. בעבודות שהציג בתערוכה זו חזר גרשוני למוטיב הזרים, אולם הפעם יצר אותם בטכניקה של החסרת צבע ממשטח הציור, על ידי גירודו בציפורניו.
ביוגרפיה > מחלתו ומותו

בשנת 2002 חלה גרשוני במחלת פרקינסון. למרות השפעתה של המחלה המשיך גרשוני ביצירה אמנותית. סדרת עבודות שעוררו עניין רב בעיתונות על רקע זה הייתה בקבוצה של רישומים שהוצגו בשנת 2009 בתערוכה בשם "קיץ 2009" בגלריה גבעון. התערוכה הציגה סדרה גדולה של ניירות, בגודל קטן ובינוני, ועליהם דימויים של כתמים בצבע כחול בהיר. קבוצה מרישומים אלו הוצגה בהמשך השנה בתערוכה במשכן לאמנות בעין חרוד, במסגרת אוסף גבי ועמי בראון. ב-22 בינואר 2017 נפטר. בצוואתו, ביקש לשרוף את גופתו.
מגמות ביצירתו של משה גרשוני

ליצירתו הרבגונית של גרשוני הייתה השפעה רבה באמנות הישראלית. השילוב שבין סממנים ביוגרפים, ביטוי מיניות הומוסקסואלית ואקספרסיוניזם בוטה, מהווה את הדוגמה הבולטת להשפעות האנטי-מודרניסטיות החל משנות השבעים של המאה ה-20.
בשנות השבעים יצר גרשוני אמנות מינימליסטית, המתכתבת עם השפעות אמריקניות. אולם עבודותיו שילבו לצד הממד הצורני הקשוח פן נוסף אשר היה עסוק בחומריות של חומרי היצירה האמנותיים. בעבודותיו משנים אלו בולטת החתירה תחת הגריד המודרניסטי תוך הדגשת אופן בדיקה עצמי וגופני וכן אימוץ של טכניקות אמנותיות חדשות כגון מיצבים, מיצגים ועבודות סביבתיות. "הרבה עבודות שעשיתי בשנות השבעים היו קשורות לעניינים שלנו עם אירופה" העיר גרשוני על עבודתו משנים אלו, "זו בעצם המולדת שלנו, מפני שאין לנו בארץ היסטוריה של אמנות משלנו ... ומצד שני ישנו כל העניין הציוני... אנחנו רוצים להיות חלק מהמזרח, לא רוצים להיות חלק מהדקדנס האירופי".
במאמרה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" (1986) תיארה שרה ברייטברג-סמל את עבודתו של גרשוני כמנהלת דיאלוג מורכב ו"כפול פנים" עם אירופה ותרבותה. מן הצד האחד ספוגה יצירתו של גרשוני בסממניה של אותה תרבות עמה הוא מנהל "חשבון דמים בשם העם היהודי"
במאמרו "נראותה ואי-נראותה של הטראומה" (1996)‏ טען רועי רוזן כי עבודותיו של גרשוני בשנות השמונים מבטאות יחס פרדוקסלי לעקבותיה של טראומת השואה. העבודות מלאות בערבוב של סימנים של התרבות האירופית ושל התרבות היהודית ביחד עם סממנים של טרנסגרסיה מינית. ערוב זה, טען רוזן, משהה את כינונה של זהות הומוגנית הרמטית ומאפשר מבט רפלקסיבי על טראומת השואה.
יונתן אמיר הציע במאמר פרשנות שמחברת בין השלב המינימליסטי והמושגי לשלב האקספרסיבי והאיקונוגרפי ביצירתו של גרשוני. אמיר תיאר את מכלול שלבי עבודתו של גרשוני כמבוסס על תהליכי ״היטמעות שמייצרת שיירים, שמצביעה על סתירות ומכוננת שונות״. ״המפגש בין החומרים לפעולות, בין הדימויים למילים, בין הפורמליזם למושגיות ובין האקפרסיבי והמתמסר למה שנתון תמיד תחת שליטה – לעולם אינו מושלם״, כתב, ולכן ״לא פחות מכפי שהעבודות עוסקות במושגיות או בלאומיות, בפורמליזם, ביחסים בין יהדות לנצרות או בשכול, הן בנויות על עימות פנימי בין סוגי העיסוק הללו, ועל אישוש ותיקוף בלתי פוסק של גבולות בד בבד עם חתירה מתמשכת לפריצתם״.
פרסומים > קטלוגים (תערוכות יחיד)

מסודר לפי תאריך
משה גרשוני. פלסטיק, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1969 (דפדפת)
גרשוני, אולמן: ישראל/הביינאלה של ונציה 1980, משרד החינוך והתרבות, 1980
Moshe Gershuni: Der Einzelganger, Westfalischer Kunstverein, Munster, 1983
גרשוני בסדנת ההדפס ירושלים, סדנת ההדפס ירושלים, ירושלים, 1984
משה גרשוני 1980-1986, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1986
משה גרשוני: שם (בודפשט), סדנאות האמנים, ירושלים, 1987 (דפדפת)
Moshe Gershuni: Malereien auf Papier, Michael Hasenclever, München, 1987
משה גרשוני: י"ג תחריטים לשירי חיים נחמן ביאליק, סדנת ההדפס ירושלים, ירושלים, 1988
Moshe Gershuni, Michael Hasenclever, München, 1989
לוי, איתמר, משה גרשוני: עבודות 1987-1990, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1990
משה גרשוני: ציורים 1993, סדנאות האמנים, תל אביב, 1993 (דפדפת)
משה גרשוני: הדפסים 1992-1993, סדנת ההדפס ירושלים, ירושלים, 1993
The next of kin: Moshe Gershuni, Shlomo Koren, Kunstverlag Gotha, Wechmar, 1995
משה גרשוני: הדפסים 1996-1997, סדנת ההדפס ירושלים, ירושלים, 1997
משה גרשוני: תחת השמש, סדנת ההדפס ירושלים, ירושלים, 2003
משה גרשוני: עין חרוד, משכן לאמנות עין-חרוד, עין חרוד, 2003
משה גרשוני: שם-מים, בית גבריאל, צמח, 2006
בריטברג-סמל, שרה, גרשוני*, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2010
Moshe Gershuni: No Father No Mother, Nationalgalerie, Berlin, 2014
כלב, בנו, גרשוני: שחזור תערוכת "משה גרשוני - תערוכה אצל שרה לוי", [חמו"ל], תל אביב, 2021
עפרת, גדעון, משה גרשוני: הדפסים 2014-1979, סדנת ההדפס ירושלים, ירושלים, 2021
פרסומים > ראיונות

יחיאל לזרא, "'חזרה לעצמי': שיחות עם משה גרשוני", מוזות, 1984
"משה גרשוני: שתי פגישות עם משה גרשוני", סטודיו, 76, אוקטובר-נובמבר 1996
אורי סלעי, ריאיון עם משה גרשוני, ידיעות אחרונות, 7 ימים, מוסף כ"ג בניסן תשס"ג, 25 באפריל 2003
יאיר טלמור, "התרבות שועטת קדימה, ואנחנו איתה, ריאיון עם משה גרשוני", GoGay, 11 ביולי 2005
דנה גילרמן, "אני פועל בבית חרושת", הארץ, 27 ביוני 2006
הנס אולריך אובריסט, "הגוף תמיד היה שם", ערב רב, 2 בנובמבר 2011
פרסים

1969 – פרס ע"ש איקה בראון, מוזיאון ישראל, ירושלים
1982 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים
1988 – פרס משרד החינוך והתרבות לפיסול וציור
1989 – פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
1994 – פרס זוסמן לאמנים ישראלים, יד ושם, ירושלים
1995 – פרס מנדל ואוה פונדיק, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
2000 – פרס ע'ש ג'ורג' וג'נט ג'אפן, קרן תרבות אמריקה - ישראל
2003 – פרס ישראל (נשלל ממנו בעקבות סירובו להשתתף בטקס)
2003 – פרס "יקיר הקהילה" על תרומתו לתרבות, מטעם אגודת הלהט"ב
2006 – יקיר בצלאל, ירושלים
2013 – דוקטורט לשם כבוד, האוניברסיטה העברית, ירושלים
2015 – במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, זכה להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב
נוהל סיר לחץ

דחפור D9L משוריין ויעה אופני ממוגן מפעילים נוהל סיר לחץ בכפר קבלאן סמוך לשכם ב-11 באוגוסט 2014. במהלך המבצע כיתרו כוחות מסתערבים של משמר הגבול מחבל פלסטיני חמוש שהתבצר בבית וירה על הכוחות. הכוחות השיבו באש, כולל בירי רקטת M-72 לאו, אך המחבל לא נכנע. לבסוף הגיע לזירה דחפור D9 משוריין של צה"ל שהרס את הבית על המחבל והרג אותו ללא נפגעים לכוחות הביטחון של ישראל.
נוהל סיר לחץ הוא טקטיקה צה"לית המיועדת לטיפול באויב המתבצר בבית. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 יוחד הנוהל למקרים בהם מחבל מתבצר בבית עם בני ערובה, והגדיר את מדרג האמצעים בהם יש לנקוט על מנת לשחרר את בני הערובה בשלום ולפתור את המשבר. במהלך שנות האינתיפאדה הראשונה, וביתר שאת לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, השתנה הנוהל והותאם למצב השכיח יותר, שבו מחבל מתבצר בבית ללא בני ערובה. מטרת הנוהל היא פתרון המשבר על ידי כניעת המתבצר, או בלית ברירה הריגתו, וזאת מבלי לפגוע בחפים מפשע ותוך מזעור הסיכון לחיילי צה"ל. מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה מרכיב עיקרי בטקטיקה הוא מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית שמפעיל ציוד מכני הנדסי ממוגן להריסת הבית שבו מתבצרים המחבלים.
השיטה

נוהל סיר לחץ הוא שיטה בת מספר שלבים להכרעת מחבל מבוקש המתבצר בבית. כל שלב מהווה החרפה של השלב הקודם, ונעשה בו שימוש אם השלב הקודם לא עזר והמבוקש המשיך בסירובו להסגיר את עצמו. להלן שלבי השיטה:
כוחות צה"ל, ולעיתים גם לוחמי ימ"מ, מכתרים את הבית ומוודאים שאין בבית בלתי מעורבים. אם יש בבית כאלו, למשל בני משפחה, מעודדים אותם לצאת מהמבנה ומאפשרים להם לעשות כך.
כורזים למבוקש לצאת, באמצעות מגפון או רמקול. לעיתים נעזרים בקרוב משפחה או בשכן שישכנע אותו להיכנע ולהסגיר את עצמו. שלב זה חיוני בעיקר מההיבטים המשפטיים של הפעולה, ונועד לתת הזדמנות למחבל להיכנע מרצונו, לפני שמופעל נגדו כוח.
יורים על הבניין רקטות נ"ט או רקטות כתף נגד מבנים (כמו לאו או מטאדור) ולעיתים אף משליכים רימונים ויורים על הבית בנשק קל. שלב זה נועד לגרום למחבל לצאת, בשל פחד או בניסיון להימלט מהירי.
מפגיזים את הבניין באמצעות טנקים (כאשר יש טנק זמין לצד הכוח). פעולה זו נועדה להבהיל את המבוקש על ידי הרעש האדיר והרעדת הבית, ולגרום לו להיכנע.
כאשר תנאי השטח מאפשרים זאת, מקדמים כלי צמ"ה (דחפור D9 משוריין, יעה אופני או מחפר ממוגן) אל עבר הבית, תוך איום להורסו אם המחבל לא יוצא. לעיתים, האפקט הפסיכולוגי של צעד זה מספיק בשביל לגרום למבוקש להיכנע.
מרעידים את הבית באמצעות הרס מקומי. עם דחפור, בדרך כלל נועצים את ה-"סכין" (כינוי לכף הדחפור) באחד מקירות הבית. עם מחפר, מתחילים לקלף את הקירות בקומה שבה נמצא המחבל.
הורסים את הבית. אם עד שלב זה המחבל לא נכנע, הוא עשוי להיקבר תחת הריסות הבית שבו התבצר.
ברוב המקרים, המחבלים נכנעים בשלב שבו הדחפורים מגיעים ומתחילים בהריסת הבית, ובמיעוטם המחבלים ממשיכים לירות לעבר הכוח, ולא נכנעים. במקרים נדירים יותר המחבלים נכנעים בשלב מוקדם יותר. נוהל סיר לחץ הוכיח את עצמו כיעיל ביותר: מספר גדול של מבוקשים, חלקם בכירים, נעצרו בדרך זו. כמו כן מספר מחבלים בכירים נהרגו במהלך ביצוע הנוהל, על ידי לוחמי הצמ"ה, כאשר סירבו להסגיר את עצמם והמשיכו לירות על הדחפור בזמן שהרס את הבית.
מפעיל D9 שלחם בקרב בג'נין ב-2002 תיאר את יעילות השיטה בהכנעת מחבלים:
כשאני מנער לך את הקיר, אתה תצא כמו ילד טוב, ושתהיה הלוחם הכי אמיץ. אם יורים עליך, אתה תסתתר. אם שולחים לך טיל, אתה יכול לברוח לחדר אחר. אבל רק מטומטם גמור לא יברח [=יכנע] כשהסכין [הכף של ה-D9] שלי מפרקת בית. אנחנו נכנסנו להם לראש כאויב ששום דבר לא יכול לעצור אותו.
לוחם הימ"מ רועי כריסי, שהשתתף בסיכול קייס עדואן במהלך מבצע חומת מגן, העיד שהשימוש בדחפורים מציל את חיי הלוחמים: ”[ה-D9 והבאגר] הם החברים הטובים שלנו, של הלוחמים. הכלים האדירים האלה עושים עבודה מצוינת עד היום, ומונעים הרבה פגיעות בנפש”.
השיטה > הכלים ההנדסיים המשמשים בנוהל סיר לחץ

|  כלי צמ"ה ממוגנים עיקריים במערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית   |
| --- | --- | --- | --- |
| שם | דחפור די־9 ("דובי") – IDF Caterpillar D9 | שופל ממוגן / לביא"ה | באגר ממוגן |
תמונה: 
| סוג | דחפור זחלי משוריין | יעה אופני ממוגן | מחפר זחלי ממוגן |
| דגם הכלי | קטרפילר די־9 (L/N/R/T) | קטרפילר 966 (E/F/G/H) | קטרפילר 330, קטרפילר 349E |
| ייעוד ומשימות |  עבודות עפר  בניית מגננים  פריצה הנדסית, פריצת ופתיחת צירים  השמדת מטעני חבלה וניקוי זירות מטענים  חישוף צבאי  בנייה והריסה תחת אש  הריסת מבני טרור וביצוע "סיר לחץ"  הריסת בתי מחבלים  תמיכה וסיוע בלוחמה בשטח בנוי  חילוץ כלי רכב וגרירת רק"ם |  עבודות עפר  בניית ביצורים, מגננים, מחסומים וחסימות עפר  פריצת מכשולים  פינוי כבישים ממתרסים, מטעני חבלה וסלעים  הריסת מבני טרור קטנים  סיוע למעצרים בשטח בנוי  תמיכה וסיוע בלוחמה בשטח בנוי |  עבודות עפר  חפירת תעלות  חשיפת מנהרות תת־קרקעיות  הריסת מבנים רבי־קומות  הריסת בתי מחבלים  גיזום עצים וחוטי חשמל |
| מסה (משקל) | כ־48 טונות ללא שריון, 56–65 טונות עם שריון (תלוי בדגם) | 23 טונות ללא שריון | 53 טונות ללא שריון (349E) |
| הספק מנוע | 460 כ"ס (340 קילוואט) נטו (בדגם D9L) 370 כ"ס (280 קילוואט) נטו (בדגם D9N) 405 כ"ס (302 קילוואט) נטו (בדגם D9R) 474 כ"ס (353 קילוואט) ברוטו (בדגם D9R) | 276 כ"ס (206 קילוואט) | 273 כ"ס (204 קילוואט) (בדגם 330) 395 כ"ס (295 קילוואט) (בדגם 349E) |
| ביצועים הנדסיים | כושר דחיפה: 716 קילוניוטון (73.0 טון-כוח) | כוח שבירה: כ־17.3 קילוניוטון (1.76 טון-כוח). מומנט מרבי: 1526 ניוטון־מטר | מומנט מרבי: כ־14 טון־מטר. עומק חפירה מקסימלי: כ־7 מטר. |
| מהירות מרבית | כ־12 קמ"ש בהילוך קדמי ו־14.7 קמ"ש בהילוך אחורי | כ־40 קמ"ש | כ־5 קמ"ש |
| סוג כף | סכין 9SU בקיבולת של 13 מטר מעוקב  + מעקר אחורי עם עומק חדירה של 123 ס"מ + אפשרות למגוב רציף במקום הסכין | יעה קדמי משונן בקיבולת של 4 עד 8 מטר מעוקב (תלוי בדגם) | יעה חפירה בקיבולת של כ־3 מטר מעוקב, או פטיש חציבה |
| חימוש | מקלע מאג על הגג, חרך ירי ומדוכות עשן | חרך ירי (בדגם לביא"ה) | אין |
ראו גם:: חיל ההנדסה הקרבית • ציוד מכני הנדסי • מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית • אמצעים של חיל ההנדסה הישראלי • צה"ל • (כתמונה)