stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסכולת צפון-מערב (אמנות)
הערות שוליים

↑  Cowles, Charles; Clark, Sarah, Northwest traditions: Seattle Art Museum, Seattle Art Museum, 1978
1 2  Michael Hood, La Conner — Thumbnail History, HISTORYLINK.ORG, ‏23.2.2004
↑  Modernism in the Pacific Northwest: The Mythic and the Mystical, SEATTLE ART MUSEUM, ‏JUN 19 – SEP 7 2014
↑  Wehr, Wesley, The Eighth Lively Art: Conversations with Painters, Poets, Musicians and the Wicked Witch of the West, University of Washington Press, 2000
↑  "Painting Seattle: Kamekichi Tokita and Kenjiro Nomura". Seattle Art Museum. אורכב מ-המקור ב-10 באוקטובר 2013. נבדק ב-12 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gilkey, Richard (1925–1997): Painter of Human Consciousness". Essay 5404. HistoryLink.org.
↑  "Horiuchi, Paul (1906–1999): Master of Collage". Essay 3829. HistoryLink.org.
↑  "James, Clayton (b.1918): Northwest Artist". Essay 5349. HistoryLink.org.
↑  "Clayton James, noted Northwest artist, dies at 98". San Juan Islander. 17 באוקטובר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ament, Deloris Tarzan (20 במאי 1992). "William Ivey, A Sensitive Mentor And Dean Of Northwest Painters". The Seattle Times. נבדק ב-12 באוגוסט 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Juvonen, Helmi (1903–1985): The Pearl of the North". Essay 3831. HistoryLink.org.
↑  "Kenney, Leo (1925–2001): Painter of the Spirit of the Circle". Essay 5350. HistoryLink.org.
↑  "John-Franklin Koenig". University of Washington. נבדק ב-12 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Meitzler, Neil (1930–2009): Painter of Waterfalls". Essay 5327. HistoryLink.org.
↑  "Ambrose Patterson". University of Washington. נבדק ב-12 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Randlett, Mary (1924–2019): Landscape as Poetry". Essay 3844. HistoryLink.org.
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2007-11-23. נבדק ב-2021-08-12. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Windsor Utley papers, 1951–1959". Archives of American Art, Smithsonian Institution. נבדק ב-12 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Washington, James Jr. (1911–2000): Art as Holy Land". Essay 5328. HistoryLink.org.
↑  "Wesley C. Wehr paleobotanist and artist – composer/painter/poet". University of Washington. נבדק ב-12 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
מארק טובי
האובליסק של סאו פאולו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה, מאוזוליאום, אובליסק, מונומנט 
 על שם:  המהפכה החוקתית בברזיל
 כתובת:  Parque Ibirapuera 
 מיקום:  Vila Mariana District 
 מדינה:  ברזיל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 9 ביולי 1955
 תאריך פתיחה רשמי:  9 ביולי 1955 
 חומרי בנייה:  שיש, ארד 
 יוצר:  גלילאו אמנדאבילי, Mário Edgard H. Pucci 
 אדריכל:  גלילאו אמנדאבילי 
 מידות
 גובה:  72 מ' 
 קואורדינטות:  23°35′05″S 46°39′17″W﻿ / ﻿23.584722222222°S 46.654722222222°W﻿ / -23.584722222222; -46.654722222222
  (למפת ברזיל מוגדלת) ברזיליה ריו דה ז'ניירו סאו פאולו סלבדור פורטלזה בלו הוריזונטה קוריטיבה מנאוס רסיפה פורטו אלגרה בלםאורוגוואי ארגנטינה צ'ילה פרגוואי בוליביה פרו קולומביה ונצואלה גויאנה האוקיינוס האטלנטיהאובליסק(למפת ברזיל רגילה) ברזיליה ריו דה ז'ניירו סאו פאולו סלבדור פורטלזה בלו הוריזונטה קוריטיבה מנאוס רסיפה פורטו אלגרה בלםאורוגוואי ארגנטינה צ'ילה פרגוואי בוליביה פרו קולומביה ונצואלה גויאנה האוקיינוס האטלנטיהאובליסק(למפת סאו פאולו רגילה) סאו פאולו גווארוליוס קמפינאס סנטוס ריבייראו פרטו באורו פרזידנטה ונססלאו איגואפה מינאס ז'ראיס ר. האוקיינוס האטלנטי  פרנה מאטו גרוסו דו סול האובליסק(למפת סאו פאולו מוגדלת) סאו פאולו גווארוליוס קמפינאס סנטוס ריבייראו פרטו באורו פרזידנטה ונססלאו איגואפה מינאס ז'ראיס ר. האוקיינוס האטלנטי  פרנה מאטו גרוסו דו סול האובליסק
 
האובליסק של סאו פאולו, המוכר גם בשם האובליסק של איביראפוארה (בפורטוגזית: Obelisco de São Paulo, Obelisco do Ibirapuera) הוא אנדרטת זיכרון בצורת אובליסק בעיר סאו פאולו שבברזיל.
היסטוריה

האובליסק הוא סמלה של המהפכה החוקתית בברזיל שאירעה בשנת 1932. האנדרטה, המתנשאת לגובה 72 מטרים, היא הגדולה ביותר בעיר סאו פאולו. בנייתה החלה בשנת 1947 והסתיימה ב-1970, אולם היא נחנכה ב-9 ביולי 1955, שנה לאחר חנוכת פארק איביראפוארה, שבשוליו היא ממוקמת. את האובליסק יצר הפסל האיטלקי-ברזילאי גלילאו אוגו אמנדאבילי (Emendabili), אשר מצא מקלט בברזיל בשנת 1923 בגיל 34 מפחד השלטון הפשיסטי. האובליסק עשוי שיש טרוורטינו.
בבסיס האובליסק קבורות גופותיהם של ארבעת הסטודנטים שמותם הצית את נס המרד (מרטינס, מיראז'יה, דראוסיו וקמרגו, שראשי התיבות של שמותיהם, MMDC, היוו את שמה של תנועת המחאה) ושל 713 לוחמים נוספים. על האובליסק עצמו מופיעות סצנות תנ"כיות ואחרות מההיסטוריה של סאו פאולו, חלקן מסותתות ואחרות עשויות פסיפס. על ארבע פאותיו של האובליסק מופיעות מילות שירו של גיליירמי די אלמיידה (Almeida) לזכר מהפכני 1932. בבסיס האובליסק, בכניסה למקום התפילה והקבורה, נחקק ציטוט נוסף של אלמיידה: "חיו מעט על מנת למות היטב, מתו צעירים על מנת לחיות לעד".
הערות שוליים

↑  בפורטוגזית: Viveram pouco para morrer bem, morreram jovens para viver sempre
דור הביט

אלן גינסברג (משמאל) ובן זוגו לחיים פיטר אורלובסקי
המונח דור הביט מתאר זרם בספרות ובשירה אשר החל בארצות-הברית בתחילת שנות החמישים. את המונח טבע ב-1948 הסופר ג'ק קרואק, והוא זכה לפרסום שהחדיר אותו לשפה המדוברת, במאמר שפרסם ג'ון הולמס ב-1952 ב-The New York Times Magazine וכותרתו "זהו דור הביט".
כתיבת דור הביט מאופיינת על ידי כתיבה חופשית ואסוציאטיבית, בשפת דיבור, אשר כותביה כותבים את כל אשר על דעתם ונמנעים מלערוך תיקונים בטקסט (הטכניקה החד-טיוטתית). היא מאופיינת לעיתים על ידי גישה אנטי ממסדית. היוצרים המרכזיים בזרם זה היו ג'ק קרואק, ויליאם ס. בורוז, אלן גינסברג ולורנס פרלינגטי.
דוגמה אופינית לסגנון הביטניקי הוא הרומן "בדרכים" שנכתב על ידי ג'ק קרואק. קרואק כתב ב-1952 את הספר ברציפות על גבי מגילה ארוכה, כדי שלא להיכנע להסחת הדעת של החלפת דפים בכתיבה רגילה. קרואק האמין כי "המחשבה הראשונה היא המחשבה הטובה" ולכן לא שכתב, לטענתו, את הטקסט.
תגובות נגד לתנועה

החופש יוצא הדופן שנקטו בו כותבי דור הביט הציעה חלופה לשירה האמריקאית באותה תקופה, שהתאפיינה במבני משקל מורכב וכבדות ראש. מרבית השירה אז נכתבה בידי אנשי אקדמיה ונשענה על מסורות ספרותיות, בשפה שירית מליצית ורוויה. האקדמיה האמריקנית נלחמה בחירוק שיניים מול השירה נטולת הרסן שנכתבת על ידי יוצרי שוליים, ובמשך שנים רבות לא הכירה בכותבי הביט. בתקופת פעולתם, קיבלו הביטניקים תגובות צוננות מהמבקרים שכינו אותם בין השאר, "משוררים של שערי עיתוני הסופ"ש".
אחת מהתגובות נגד הביט נכתבה על ידי האינטלקטואל נורמן פודהורץ, לימים עורך כתב העת "קומנטרי". ב-1958 כתב פודהורץ מאמר בשם "להגן על התרבות מפני הברברים": "יש צעקה מובלעת בספרו של ג'ק קרואק: הרוג את האינטלקטואלים המסוגלים לשוחח ברהיטות, הרוג את אלה היכולים לשבת חמש דקות רצוף על כיסאם (...) הבוהמיינים הבורים הללו אויבים את התרבות, סוגדים לפרימיטיביות, לאינסטינקטים, לאנרגיות ולדם".
בריאיון לווילג' ווייס ענה גינסברג: "פודהורץ לא כותב פרוזה, הוא לא יודע היאך לכתוב פרוזה ועל-כן אינו יכול להכיר את הבעיות הנוגעות לכתיבת פרוזה או שירה. פודהורץ איבד מגע עם המאה העשרים, הוא כותב עבור קוראי המאה השמונה עשרה".
על אף הביקורת זכתה שירת הביט להצלחה רבה מבחינת מכירות. ספרי שירה נמכרו לפתע במאות אלפי עותקים. כיום הם נחשבים לקלאסיקה אמריקאית מודרנית. דור הביט הצליח ברקיע תולדות הספרות לתקופה קצרה יחסית אך לדעת רבים הותיר את חותמו על ידי תיאור שאין שני לו במקוריות, באמינות ובביקורתיות של תקופה מיוחדת בתרבות האמריקנית.
וכך כתב חוקר השירה אלן ג'ופרואה בהקדמה ל"נהמה", קובץ תרגומים לשירת הביט שפורסם בשנת 1967 (תרגום: דן עומר, הוצאת י. מרכוס): "הקריאה הפומבית של שיריהם מצאה בכל הערים האמריקניות הצלחה חסרת תקדים. כמובן, שהעיתונות הגיבה מיד למרידתם. בארצות הברית כבאירופה כיסתה אותם זו בהעלבה ועלילות שווא (...) בפעם הראשונה, פיזר מרד זה את החוג-המסורתי של "המעטים המאושרים", הוא הזיז את ההרגלים המעוקרים של חובבי שירה בודדים והשיב לחיים את התגובות ההמוניות לשירה". את ההקדמה סיים ג'ופרואה במילים: "ניתן להאשים אותם בכל הפשעים, מלבד אחד שאי אפשר לסלוח למשורר, הפשע לעקור את השירה מהחיים".
מקור השם

"אלן גינסברג מספר שהשם ניתן לקבוצה על ידי קרואק בשיחה אגבית, שבה צצה השאלה "איך נקרא לשירה שלנו?", והוא השיב בשליפה Beat Poetry, בעקבות מילת סלנג שנלקחה מעולם הסמים. פירוש המילה ביט הוא שבור ורצוץ, או בהקשר של סמים "גמור" או "מחוק". השם מעיד על שירה תשושה וחבולה, אך קרואק ניכס אותו כדי לבטא בנוסף קצב (Beat) וכן מצב של מבורכות אלוהית (Beatific)".
הביטוי ביטניק התקבע רק ב-1958 כתשלוב בין המילים "ביט" ו"ספוטניק", הלוויין הסובייטי ששוגר לחלל. המילה "ביטניק" הייתה כינוי גנאי לנערים מזוקנים וצמאי חופש, המשתמשים בסמים ובאלכוהול, ושהוריהם או מנהלי בית הספר חששו כי יהפכו לקומוניסטים.
החופש, הפוליטיות וגילם הצעיר של הביטניקים יהוו שנים אחר כך מודל לתנועת-נגד: למשל, ההיפים בשנות השישים והפאנקיסטים בשנות השבעים.
ביטניקים מהחצי השני של המאה ה-20 והלאה

באופן עקרוני, חלק נכבד של הספרות של ימינו מושפע מן הכתיבה הביטניקית וכן גם הכתיבה לקולנוע. הביטניקים העניקו לספרות חופש וקלילות שלא היו קיימים בה קודם. ישנם מספר יוצרים אשר יצירותיהם מושפעות ישירות מן הביטניקים של אז, ביניהם ארווין וולש, ברט איסטון אליס, דן פנטה (בנו של הסופר ג'ון פנטה), מקס ברי ולוק דייוויס. בישראל ניתן למנות בין השאר את היוצרים איתמר בן כנען, אסף גברון, גלעד מאירי ודור טוקר. בקולנוע ניתן להזכיר את הרמוני קורין, מיסטי מונדי, ג'יימס מרנדינו, גרג אראקי, אנדרו וורן וג'ורדן סוסמן. יוצרים אלו לא רק מושפעים טכנית מן הביטניקים אלא גם עוסקים בנושאים דומים: פשע, סמים, סטיות מיניות, אנארכיה, והומור שחור וציני.
בשנת 2021 יצאה אנתולוגיה מקיפה לשירת הביט בעברית.
ספרים בעברית

שירה:
נהמה, שירה ביטניקית אמריקנית, דן עומר (מתרגם), הוצאת מרכוס, 1967.
דור הביט: אנתולוגיה לשירה, עורכים: דוד (ניאו) בוחבוט ורעואל שועלי, הוצאת כתב, 2021.
לקריאה נוספת

Veronique Lane, The French Genealogy of the Beat Generation: Burroughs, Ginsberg and Kerouac's Appropriations of Modern Literature, from Rimbaud to Michaux, Bloomsbury Academic, 2017 (הספר בקטלוג ULI)
Gregory Stephenson, The Daybreak Boys: Essays on the Literature of the Beat Generation, Southern Illinois University Press, 2009 (הספר בקטלוג ULI)
Jonah Raskin, American Scream: Allen Ginsberg's Howl and the Making of the Beat Generation, University of California Press, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
Jimmy Fazzino, World Beats: Beat Generation Writing and the Worlding of U.S. Literature, Dartmouth Press, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
Ann Charters, Brother-Souls: John Clellon Holmes, Jack Kerouac, and the Beat Generation, University Press of Mississippi, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Holly George-Warren (ed.), The Rolling Stone Book of the Beats: the Beat Generation and American Culture, Hyperion Press, 1999 (הספר בקטלוג ULI)
Nancy M. Grace, Jennie Skerl (eds.), The Transnational Beat Generation, Palgrave Macmillan, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
Nancy M. Grace, Ronna C. Johnson (eds.), Girls Who Wore Black: Women Writing the Beat Generation, Rutgers University Press, 2002 (הספר בקטלוג ULI)
Steven Watson, The Birth of the Beat Generation: Visionaries, Rebels, and Hipsters, 1944-1960, Pantheon Books, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
James Campbell, This is the Beat Generation: New York, San Francisco, Paris, University of California Press, 2001 (הספר בקטלוג ULI)
Matt Theado (ed.), The Beats, Black Mountain, and New Modes in American Poetry, Clemson University Press, 2021 (הספר בקטלוג ULI)
David Sterritt, Mad to be Saved: the Beats, the '50s, and Film, Southern Illinois University Press, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
Michael J. Prince, Adapting the Beat Poets: Burroughs, Ginsberg, and Kerouac on Screen, Rowman & Littlefield, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
Erik Mortenson, Capturing the Beat Moment: Cultural Politics and the Poetics of Presence, Southern Illinois University Press, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
John Arthur Maynard, Venice West: the Beat Generation in Southern California, Rutgers University Press, 1991 (הספר בקטלוג ULI)
Ralph M. Rosen, Sheila Murnaghan (eds.), Hip Sublime: Beat Writers and the Classical Tradition, Ohio State University Press, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
Mary Paniccia Carden, Women Writers of the Beat Era: Autobiography and Intertextuality, University of Virginia Press, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  ערן הדס, "על שירת הביט", בתוך: דור הביט: אנתולוגיה לשירה, כתב, 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539233205171  BnF: cb11936777f (data)  LCCN: sh88007452
אריה לייבוש הלברשטאם (צאנז)

| --- | --- |

 לידה:  ה'תרי"א
 פטירה:  24 בפברואר 1935 (בגיל 84 בערך) כ"א באדר א' ה'תרצ"ה נובי סונץ' (צאנז), מלוכת הבסבורג
 כינוי:  רבי לייבוש
 מקום קבורה:  נובי סונץ' (צאנז), הרפובליקה הפולנית השנייה
 מקום פעילות:  גריבוב, נובי סונץ' (צאנז)
 תקופת הפעילות:  ? – 24 בפברואר 1935 
 בת זוג:  צביה, טויבע
 אב:  רבי אהרן הלברשטאם
 אם:  חנה עלקא
 צאצאים:  מרדכי זאב האלבערשטאם 
 
מצבתו (מימין) לצד מצבת אחיו רבי שלום, באוהל אדמו"רי צאנז בנובי סונץ'
אהל אדמו"רי צאנז, מבט מבחוץ
רבי אריה לייבוש הלברשטאם (נקרא בקצרה: רבי לייבוש, י"א בניסן תרי"א - כ"א באדר א' תרצ"ה) היה רב העיירה גריבוב ורב העיר נובי סונץ' (צאנז). כיהן כאדמו"ר לחסידות צאנז.
ביוגרפיה

נולד בצאנז לרבי אהרן הלברשטאם ולחנה עלקא, נקרא על שם רבי אריה לייבוש מטערניגראד, אבי סבו רבי חיים מצאנז. גדל והתחנך בצאנז אצל סבו, עמו קבע לימוד משותף בגמרא. נישא לצביה בת רבי משה מרוזבדוב, ונשאר לגור ברוזוודוב כשנתיים. אשתו נפטרה כעבור כמה שנים וגם ילדיהם נפטרו, חמיו רבי משה התבטא אז כי צר לו יותר על החתן מאשר על הבת, כלומר מפריעה לו יותר העובדה כי רבי לייבוש אינו חתנו עוד. נישא בשנית לוויטע טויבא בת הרב יצחק קנר, יהודי עשיר מלינסק.
בשנת תרל"א, בגיל 20 נתמנה על ידי סבו רבי חיים לרבה של העיירה גריבוב הסמוכה לצאנז. למרות מינויו המשיך להתגורר בצאנז על יד סבו עד לפטירתו, אז עבר לגריבוב. בתרס"ד, שנה אחרי פטירת אביו התמנה הוא למלא את מקומו, והוא החל לכהן כרב העיר צאנז והמחוז. הוא הקים בעיר את ישיבת "בני תורה", ישיבה שמנתה מעל 300 תלמידים. בראשות הישיבה עמדו רבי אברהם יצחק פרידמן, רבי שמעון מזליחוב ורבי נתן מרדכי (נתנ'לע) בוקסבוים.
בשנותיו האחרונות חלה בפרקינסון, ומשנת תרצ"ב כיהן בנו רבי מרדכי זאב כרב העיר לצידו, במקביל לכהונתו כרב גריבוב. עם פטירתו בתרצ"ה עבר רבי מרדכי זאב להתגורר בצאנז, ובגריבוב התמנה הבן-הנכד רבי ברוך, שנספה בשואה.
עם גדולי דורו

רבי לייבוש מוזכר בשו"ת "בית יצחק" של רבה של לבוב רבי יצחק שמלקיש, "הרב הגדול החריף ובקי בכל חדרי תורה" בשו"ת "אהל יהושע" של רבה של אושפיצין רבי יהושע פנחס בומבך, "היכל קודש בנוי לתלפיות", מוזכר כמה פעמים ב"שו"ת מהר"ש" של רבי שמואל אנגל; בתשובה בעניין גט הוא נוטה להקל, אך מסייג את דבריו "אם יסכים לזה הגה"צ אבד"ק צאנז שליט"א".
רבי אריה לייבוש נסע רבות לדודו רבי יחזקאל שרגא משינובה, שהעריכו מאוד. מדי שנה בתאריך כ"ה בניסן, יום השנה של רבי חיים מצאנז, היו מתאספים בביתו המבקרים הרבים בעיר, בהם בניו הצעירים של רבי חיים, רבי שלום אליעזר מראצפערט ורבי ישעי'לה מטשחויב, והנכדים האדמו"רים.
רבי שמעון מזליחוב, במכתב לתלמידו רבי חיים קרייזווירט כותב: "בדעתי להיות בצאנז אצל הרה"צ הישיש שליט"א". רבי שמעון גם היה שולח בחורים מתלמידיו לרבי אריה לייבוש שיברכם, בפרט לפני התייצבותם בצבא. גם רבי יצחק מסטוטשין (חתן רבי משה מרוזוודוב - חותן רבי לייבוש בנישואיו הראשונים) שלח אליו בחורים טרם ההתייצבות.
משפחתו

כאמור אשתו הראשונה נפטרה בגיל צעיר, ושתי ילדיהם, שאול ורייצא נפטרו גם הם בילדותם. כל ילדיו האחרים היו מאשתו השנייה:
רבי מרדכי זאב, ממלא מקומו באדמו"רות, וברבנות בגריבוב ובצאנז.
נכדו רבי נפתלי הלברשטאם (בורו פארק), כיהן כאדמו"ר מגריבוב בבורו פארק, כממשיך שושלת צאנז גריבוב.
רבי משה, חתן רבי שמואל הורוביץ מדמביץ.
רבי אפרים, חתן דודו רבי משה הלברשטאם מברדיוב (בן רבי ברוך מגורליץ וחתן רבי אהרן מצאנז).
רבי צבי הירש, חתן הרב דוד צבי זעהמן מדוקלא.
רבי פנחס שמעיה, חתן רבי נפתלי הורוביץ, האדמו"ר ממעליץ.
מרים אשת רבי אברהם חיים טייטלבוים אב"ד קרעניץ, בן רבי משה דוד מלאפאש.
אשת אביגדור צבי הלברשטאם אב"ד אלט-צאנז וברדיוב, נרצח במחנה בלזיץ.
אשת רבי ישראל אונגר מדז'בנה, בן רבי שלום דוד אונגר.
לקריאה נוספת

שלמה זלמן לרר, צאנז בתפארתה ובחורבנה, ירושלים תשע"ד
הערות שוליים

↑  אבן העזר ח"א סימן כ"ד באתר HebrewBooks
↑  ח"ב סימן כ"ב באתר HebrewBooks
↑  ח"ז סוף סימן קע"ד באתר HebrewBooks
↑  נהרי אש, ארץ ישראל תשע"ט, מכתב ו' עמוד צב. תאריך כתיבת המכתב הוא בתחילת טבת, השנה לא מצוינת.
אלכסנדר השמיני

אלכסנדר השמיני (בלטינית: Alexander VIII; ‏22 באפריל 1610 – 1 בפברואר 1691; נולד בשם פייטרו ויטו אוטובוני, Pietro Vito Ottoboni) היה אפיפיור מ-6 באוקטובר 1689 ועד מותו. אפיפיורותו הקצרה הייתה נגועה בנפוטיזם (חלוקת משרות ונחלות לבני משפחתו) והתנהלות כלכלית שגויה שהובילה את קופת הכס הקדוש כמעט להתרוששות. זהו האפיפיור האחרון שנשא בשם האפיפיורי "אלכסנדר".
קורות חייו עד התמנותו לאפיפיור

נולד בוונציה כבן התשיעי למשפחת אצולה. אביו, מרקו אוטובוני, כיהן כקונסליירי (סגן הדוג'ה) של הרפובליקה של ונציה. ב-1627 קיבל תואר דוקטור במשפט קאנוני ומשפט אזרחי מאוניברסיטת פדובה. לאחר מכן עבר לרומא ונכנס למינהל מדינת האפיפיור. במסגרת זו כיהן כמושל הערים טרני, צ'יטה די קאסטלו וספולטו וכדיין בבית הדין העליון לערעורים (בית הדין הקדוש של רוטה רומאנה - Tribunal Apostolicum Rotae Romanae).
ב-1652 מונה לקרדינל על ידי האפיפיור אינוקנטיוס העשירי, לפי בקשת ממשלת הרפובליקה של ונציה. ב-1654 מונה לבישוף ברשה. ב-1677 מונה לקרדינל-הכומר של כנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא. ב-1687 מונה לבישוף הדיוקסיה של פורטו סנטה רופינה (Porto-Santa Rufina) השוכנת מערבית-צפון-מערבית לרומא.
בחירתו ואפיפיוריותו

עם מותו של האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר ב-23 באוגוסט 1689 התכנסה קונקלווה לבחירת יורש. הקונקלווה התכנסה על רקע מתיחות בין מדינת האפיפיור לבין צרפת, שדרשה זכויות יתר למלך צרפת. הקרדינל פרנצ'סקו מריה דה מדיצ'י הציע את שמו של הקרדינל גרגוריו בארבאריגו, אף שידע שאין לו סיכוי להיבחר, רק על מנת לבדוק כיצד יתקבל מועמד ונציאני (בארבאריגו לא נבחר בקונקלווה הבאה, שהתכנסה לאחר מותו של אלכסנדר, עקב הטיעון שלא ניתן לבחור שני אפיפיורים ונציאנים בזה אחר זה). לאחר שהבין דה מדיצ'י שאפיפיור ונציאני יהיה מקובל, הציע את שמו של אוטובוני, שקיבל באופן מפתיע אף את הסכמת שגריר צרפת, אף שהוצע על ידי הסיעות היריבות. ב-6 באוקטובר נבחר אוטובוני כאפיפיור ונטל לעצמו את השם אלכסנדר לכבודו של הקרדינל פלאביו קיגי, אחיינו של האפיפיור אלכסנדר השביעי, שסייע לבחירתו.
לפי אמרה ידועה טען האפיפיור שעקב גילו המופלג (79), זמנו אוזל ועל כן עשה במהרה על מנת להעשיר את משפחתו ככל הניתן בזמן הקצר שנותר לו. את שורות הקוריה הרומאית מילא באחייניו ובני-אחייניו, שמילאו משרות שונות, שמשכורת נכבדה בצידן, מקופת הכס הקדוש המתדלדלת. בין היתר מינה לקרדינל את בן-אחיינו, פייטרו אוטובוני, בהיותו בן 21 בלבד.
במישור המדיני, הביאה אפיפיורותו הקצרה לרגיעה ביחסי הכס הקדוש עם צרפת וכמחווה של רצון טוב השיב לואי הארבעה עשר, מלך צרפת את אביניון לנחלת מדינת האפיפיור. כבן ונציה סייע במימון מלחמתה של הרפובליקה עם האימפריה העות'מאנית, דבר שהכביד עוד על האוצר. לאור טענות נתיני מדינת האפיפיור על קשיי הקיום, הוריד האפיפיור את נטל המס, דבר שהוביל את קופת הכס הקדוש להתרוששות.
עם מותו נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש. מצבת הקבר שלו הוזמנה על ידי בן-אחיינו, פטרון האמנות פייטרו אוטובוני.
הערות שוליים

↑  "כתר משולש" על אלכסנדר השמיני
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אינוקנטיוס האחד עשר | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: אינוקנטיוס השנים עשר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306916105171  PLWABN: 9810539745405606  BNC: 000888898  BNE: XX1141490  BnF: cb12329517n (data)  CANTIC: a10323326  GND: 11930466X  ICCU: BVEV065786  ISNI: 0000 0001 0929 1033  LCCN: n84133083  NKC: mzk2008458716  NLA: 35849608  NTA: 072483016  SELIBR: 250441  SNAC: w6vd8qxj  SUDOC: 03222270X  Trove: 1114983  ULAN: 500353723  VcBA: 495/29263  VIAF: 89104323   WorldCat (עם VIAF): 89104323
אסטון מרטין DB4

| --- | --- |

Aston Martin DB4
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אסטון מרטין
 שנות ייצור:  1958–1963
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 מודל קודם:  אסטון מרטין DB Mark III
 מודל אחריו:  אסטון מרטין DB5
 סיווג:  מכונית ספורט
 מרכב:  2 דלתות
 אורך:  4,496 מ"מ
 רוחב:  1,676 מ"מ
 גובה:  1,334 מ"מ
 משקל:  1,240 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,489 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, בטור, 3,670 סמ"ק, המפיק 240 כ"ס ב-5,000 סמ"ק (מנוע אלומיניום) גרסת DB5 Vantage  מנוע 3,995 סמ"ק המפיק 266 כ"ס   גרסת  DB4 GT מנוע 3,995 סמ"ק המפיק 302 כ"ס
 מהירות מרבית:  224.2 קמ"ש
 צריכת דלק:  16 ליטר ל-100 ק"מ
אסטון מרטין DB4, שנת 1960
אסטון מרטין DB4 (באנגלית: Aston Martin DB4) היא מכונית ספורט, 2 דלתות, בגרסת קופה אשר יוצרה על ידי חברת אסטון מרטין הבריטית בין השנים 1958–1963.
סך הכול יוצרו 1,204 יחידות, מהן 1,185 יחידות בגרסת DB4, ו- 19 יחידות בגרסת  DB4 GT Zagato.
הדגם מסדרת "DB" אשר הייתה קרויה על שמו של David Brown, אשר רכש את חברת אסטון מרטין בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים.
עלות הדגם בשנת 1958 ב- בריטניה היה 3,967 לירות שטרלינג.
ה-"אסטון מרטין DB5" מאיצה מ-0-97 קמ"ש ב 9.3 שניות.
גרסאות "אסטון מרטין DB4"

DB4 Vantage convertible (קבריולה)
Aston Martin DB4 Vantage
Aston Martin DB4 GT Zagato
DB4 GT
Vantage GT
Aston Martin DB4 GT Bertone Jet
תמונות

אסטון מרטין  DB4 - מבט לתא הנהג
מנוע אסטון מרטין  DB4, דגם שנת 1962
אסטון מרטין  DB4
אסטון מרטין  DB4, שנת 1961
אסטון מרטין  DB4, קבריולט, דגם שנת 1962
אריה ליפשיץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בנובמבר 1901 
 פטירה:  אוגוסט 1986 (בגיל 84) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
אריה ליפשיץ (ח' בכסלו תרס"ב, 19 בנובמבר 1901 – אוגוסט 1986) היה חלוץ וחבר בגדוד העבודה, סופר, מסאי ועורך עברי.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ליפשיץ נולד בעיר קרקוב שבגליציה, אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בפולין). עלה לארץ ישראל ב-1920, בתקופת העלייה השלישית. הוא היה חלוץ, חבר בגדוד העבודה, ועבד בחקלאות, בניין ובסלילת כבישים.
ליפשיץ החל לפרסם מיצירתו בשנת 1928 בעיתון "דבר", ואחר כך במבחר כתבי עת ועיתונים. הוא היה עורך ומייסד השבועון "ספרות צעירה", והמוסף הספרותי של העיתון "זמנים". במרכז יצירתו הספרותית עמדה החוויה המכוננת שלו כאדם צעיר בשנות העלייה השלישית וראשית המנדט הבריטי בארץ ישראל; בתקופת שנים ייחודית זו עבור רבים ביישוב היהודי, הושמע בפרהסיה ללא תקדים והוכר בקהילה הבינלאומית מנעד התקוות הציוני על תקומת עם ישראל בארצו, והונח היסוד להתיישבות יהודית חדשה בדמותם של העיר תל אביב, הקיבוצים והמושבים.
רוב שנותיו התגורר אריה ליפשיץ בירושלים. בעבודתו במזכירות מחלקת עליית הנוער של הסוכנות היהודית החל בשנת 1939.
משנת 1923 היה נשוי לרבקה לבית הורביץ. היה אב ליאיר יָלִיף ולאילנה ניר.
בשנת 1976 זכה לאות יקיר ירושלים.
בשנת 1981 זכה בפרס ירושלים לספרות על שם עגנון.
נפטר בקיץ 1986, בשנה ה-85 לחייו. נקבר בבית הקברות גבעת שאול בירושלים.
ספריו

אדון לגורלו: סיפורים, תל אביב: אגודת הסופרים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1964.
אורי צבי גרינברג: משורר אדנות האומה, תל אביב: הוצאת גחלת, תש"ו-1946.
בחמדה גדולה: סיפורים מימי גדוד העבודה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ב-1981.
דרך עקובה (רישומים: חנה לרנר), תל אביב: הוצאת עם עובד - תרבות וחינוך, תשל"ח-1978.
הווייתה של תקופה: יצירות ודיוקנאות בספרות העלייה השלישית, תל אביב: הוצאת אגודת הסופרים העברים בישראל : יחדיו, תש"ם-1980.
הנריטה סאלד: המחנכת בעלית הנער, ירושלים: המחלקה לעלית ילדים ונוער - הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תשי"א, תשט"ו.
מפעל עלית הנוער : דרכו בקליטה ובחנוך, ירושלים: המחלקה לעלית ילדים ונער - הסוכנות היהודית, תש"י-1950.
רחוק מהיום וקרוב: סיפורים, רמת גן: מסדה, 1970.
ספריו > בעריכתו

יחיד ברשות הרבים: מנחה למשה קול בהגיעו ל-75, תל אביב: הוצאת יסודות, תשמ"ו-1986.
(עם שרה יעקובובסקי), בעל פה ובכתב: ספר ללימוד עברית למתחילים באולפנים ובאולפניות: לפי תוכנית הלימודים החדשה של משרד החינוך, תל אביב: חמו"ל, 1984.
ילקוט סיפורים / יצחק שנהר, תל אביב: יחדיו ואגודת הסופרים העברים בישראל, 1967, 1971.
ירושלים: שנתון לדברי ספרות והגות, ירושלים: אגודת שלם, תשכ"ה.
עד שבאו הביתה: סיפורים לבני הנעורים, ציורים: יהודה בקון, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1984.
לקריאה נוספת

מאיר בוסק, 'דברים על אריה ליפשיץ', ירושלים (שנתון לדברי ספרות והגות) יג (תשל"ט), 76–80.
משה קול, 'אריה ליפשיץ – דמות נדירה', כיוונים (כתב-עת ליהדות וציונות) 33 (1986), 75–77.
הערות שוליים

↑  ארועי יום ירושלים נפתחו בהענקת תארים ליקירי העיר, דבר, 27 במאי 1976
↑  אריה ליפשיץ, חוט משולש, דבר, 12 ביוני 1981
↑  ביקורת: אלכס זהבי, רחוק מהיום וקרוב, דבר, 22 בינואר 1971.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264664905171  BnF: cb17935942x (data)  ISNI: 0000 0000 2656 880X  LCCN: n84005821  SUDOC: 113338074  VIAF: 28462241   WorldCat (עם VIAF): 28462241 
חברי גדוד העבודה בעמק יזרעאל, ראשית שנות העשרים
הנחת שכבת "סולינג" - חצץ סלעים, לבנית כביש על ידי חלוצים בעמק יזרעאל בראשית שנות העשרים
האובליסק של אקסום

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אובליסק, אסטלה 
 מיקום:  אקסום 
 מדינה:  אתיופיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–300
 תאריך פתיחה רשמי:  300? 
 מידות
 גובה:  23 מ' 
 קואורדינטות:  14°07′56″N 38°43′11″E﻿ / ﻿14.132166666667°N 38.719666666667°E﻿ / 14.132166666667; 38.719666666667
  (למפת אתיופיה מוגדלת) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטיהאובליסק של אקסום(למפת אתיופיה רגילה) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטיהאובליסק של אקסום
 
האובליסק של אקסום (באמהרית: የአክሱም ሐውልት) היא אסטלה אשר נוצרה בתקופת קיסרות אקסום וניצבת כיום בפארק האסטלות הצפוני בעיר אקסום שבאתיופיה. האובליסק מתנשא לגובה של 24 מטר ושוקל 160 טון, עשוי מאבן מונולית אשר נחצבה במחצבה בקרבת מקום במרחק של כ-4 קילומטר והובאה לאתר. האובליסק מדמה מגדל רב קומות עם תבליטים דמויי חלונות לכל אורכו ושתי תבליטי דלתות בבסיס, ראש האובליסק מעוגל ובו הוצבו סמלים ממתכת.