פלאט (נהר)
היסטוריה

תרבויות שונות של ילידים חיו לסירוגין לאורך הפלאט במשך אלפי שנים לפני שהאירופאים הגיעו לאזור. שבטים היסטוריים תבעו בעלות על טריטוריות שונות באזור. בני השבטים האינדיאניים ביקרו בדרך כלל באזורים שונים בעונות שונות, כשעקבו אחר עדרי הביזון בתקופות הציד. הופעת הסוסים, שנמלטו מחוקרי הארצות הספרדים המוקדמים בשנות ה-40 של המאה ה-16, שינתה באופן דרמטי את החיים במישורים הגדולים. שבטי האינדיאניים יכלו לעקוב בקלות רבה יותר אחרי עדרי הביזון כשהם היגרו מצפון לדרום ובחזרה. לפני 1870 היגרו עדרים שמנו כמה מאות אלפי ביזונים תקופתית וחצו את הפלאט בתורם אחר מרעה עונתי. החיות חצו את הפלאט בדשדוש או בשחייה. האירופאי הראשון שראה את הפלאט הוא חוקר הארצות הצרפתי אטיין דה ונייאר, סייר דה בורמון (Étienne de Veniard, sieur de Bourgmont‏; 1734-1679) ב-1714, שכינה את הנהר "נברסקייה" (Nebraskier), תעתיק של השם בו קראו לנהר בני שבט האוטו, שפירושו "מים שטוחים". הצרפתים אמצו אחר-כך את השם בצרפתית "ריווייר פלאט" (rivière plate – "נהר שטוח").
את הטריטוריה של הנהר פלאט, שנשלטה בחלקה על ידי שבטי אינדיאנים שונים, תבעו הן חוקרי ארצות ספרדים והן חוקרי ארצות צרפתים שניסו לשלוט על המישורים הגדולים. ספרד תבעה את כל המישורים הגדולים לאחר משלחת פרנסיסקו וסקס דה קורונדו בשנים 1541–1542. חוסה נראנחו (Jose Naranjo) בן תערובת הופי שפעל כסייר עבור הספרדים בדרום-מערב ארצות הברית, היה המפקד הצבאי של חילות העזר האינדיאניים בשירות הספרדים. עד 1714 (השנה שבה "גילו" חוקרי ארצות צרפתים את הפלאט) הוא וקבוצת חוקרים קטנה מהדרום כבר הגיעו על פי הדיווחים לפלאט שלוש פעמים. מאוחר יותר הוא הוביל ב-1720 את משלחת וייאסור (Villasur) לאזור במאמץ של הספרדים לעצור את ההתפשטות הצרפתית לתוך המישורים הגדולים. חבורת וייאסור ונראנחו ביצעה את מרבית המסעות צפונה לתוך המישורים הגדולים. התקפה של בני הפוני והאוטו הביסה את הכוח הספרדי. הניצולים חזרו לסנטה פה והספרדים השאירו את המישורים הגדולים לאינדיאנים.
כתוצאה ממלחמת שבע השנים (1763-1756), שבאמריקה הייתה קרויה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ויתרו הצרפתים לבריטים על כל הטריטוריות באמריקה הצפונית שבבעלותם מזרחית לנהר המיסיסיפי. הספרדים השתלטו על אדמות מערבית למיסיסיפי. מכיוון שהיו מעט חיות בעלות פרווה באזור הפלאט התעלמו חוקרי הארצות וציידי הפרוות הצרפתים והבריטים מהאזור. במהלך המלחמות הנפוליאוניות (1815-1803) השתלטה צרפת מחדש לזמן קצר על האדמות ממערב למיסיסיפי שהיו בידי הספרדים.
ב-1804 מכר נפוליאון את האזור מערבית לנהר המיסיסיפי לארצות הברית בעסקה המכונה רכישת לואיזיאנה. ארצות הברית כמעט והכפילה את שטחה בעלות של 15 מיליון דולר. ב-1820 הורה צבא ארצות הברית למייג'ור סטיבן לונג (Stephen Harriman Long‏; 1864-1784) לחקור ולמפות את האזור סביב הפלאט. לונג תיאר את האזור כ"מדבר" אמריקני גדול, תוך התעלמות מכך ש"המדבר" היה בית גידול ליותר ממיליון ביזונים ושאינדיאנים רבים שחיו באזור. כתוצאה מהדוח שלו ושל אחרים היה לארצות הברית עניין מועט בהתיישבות באדמות המישורים. האמונה הייתה שהאדמה "הטובה" נמצאת באורגון ובקליפורניה, בייחוד לאורך החופים, ואלו היו היעדים של מרבית המהגרים למערב. המורמונים התיישבו ביוטה, בעיקר בשל רדיפה דתית במזרח ארצות הברית. גילוי זהב וכסף דרבנו יותר את ההגירה לכמעט כל המדינות במערב.
הילידים האמריקנים השתמשו במשך זמן רב בנתיב לאורך הפלאט וכבשו שבילים משני צדדי הנהר הרחב והרדוד. הדרך שכבשו הילידים מערבה לאורך הפלאט, נורת פלאט והנהר סוויטווטר (Sweetwater) בוויומינג נתגלתה ב-1811 על ידי וילסון פרייס האנט (Wilson Price Hunt) ממשלחת אסטור. הוא היה אז בדרכו חזרה ממבצר פורט אסטוריה (Fort Astoria), שהוקם על נהר הקולומביה בסמוך לאוקיינוס השקט, לתחנות המסחר שעל נהר המיזורי. מכיוון שבאותה תקופה היו רק מעט מתיישבים וציידי פרוות אמריקנים בטריטוריית אורגון השנויה במחלוקת, כמעט שלא נעשה שימוש בתגלית הדרך שלו והיא כמעט שנשכחה.
הנתיב נתגלה מחדש על ידי ג'דדיה סמית וציידי פרוות אחרים ב-1823. השביל לאורך הנהרות פלאט, נורת פלאט וסוויטווטר הפך לנתיב עיקרי לציידי פרוות ולסוחרים למפגשי הרי הרוקי. ציידי הפרוות והסוחרים שהנהיגו שיירות פרדות הנושאות סחורות ואספקה עבור אנשי ההרים היו בין קבוצות האמריקאים אירופאים הראשונות להשתמש בשביל. בשובם הביאו סוחרי הפרוות פרוות שנועדו לשווקים במזרח. השימוש בנתיב לשם סחר הפרוות הסתיים סביב שנת 1840.
סביב שנת 1832 שיפרו סוחרי הפרוות את השביל לאורך הנהרות פלאט, נורת פלאט וסוויטווטר לדרך שאפשרה מעבר של עגלות מנהר המיזורי עד הנהר גרין בוויומינג, שם נערכו מרבית מפגשי הרי הרוקי. ב-1834 הוביל בנג'מין בונוויל (Benjamin Bonneville), קצין בחופשה מצבא ארצות הברית, משלחת למערב שמומנה על ידי ג'ון ג'ייקוב אסטור. הם הסיעו עגלות לאורך שביל הפלאט, הנורת פלאט והסוויטווטר לנהר גרין בוויומינג של ימינו. הסופר הידוע וושינגטון אירווינג כתב תיאור של מסעותיו של בונוויל במערב שפרסם את בונוויל בארצות הברית.
בעקבות סוחרי הפרוות נקבעו שבילי ההגירה העיקריים לאורך הגדות הצפוניות והדרומיות של הפלאט והנורת' פלאט והם שביל אורגון (1869-1843), שביל קליפורניה (1869-1843), שביל מורמון (1869-1847) ושביל בוזמן (1868-1863). כל רשת שבילים זו, שלעיתים כונתה שבילי המהגרים או הדרך הגדולה של הנהר פלאט (Great Platte River Road), שכיוונה מערבה עברה לאורך שתי גדות הנהר פלאט. רשת זו שימשה מ-1841 את שיירות העגלות של המהגרים למערב. יישוב מחלוקת הגבול עם בריטניה בנושא אורגון ב-1846, סיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1848, הבהלה לזהב בקליפורניה ב-1849, וגילוי מרבצי זהב וכסף נוספים משכו מהגרים רבים מערבה.
לנהרות פלאט במדינת נברסקה לעתיד ונורת פלאט בוויומינג היו ערוצים ואיים רבים. נתיבי המים היו בדרך כלל רדודים, בוציים ובלתי צפויים ולכן נמנע בהם שיט בקאנו. עמק הנהר פלאט היווה מסדרון נוח לתנועת עגלות. המדרון שלו היה מתון בכיוונו מערבה ממיזורי. הנתיב דרך הפלאט אפשר גישה למים, מספוא לבהמות, ביזונים וגללים של ביזונים שהאינדיאנים והמהגרים השתמשו כדלק למדורות. מי הפלאט היו בוציים וטעמם רע, אבל ניתן היה להשתמש בהם בהיעדר מקור מים אחר. המהגרים למדו שאפשר להניח את המים בתוך דלי למשך שעה ואז מרבית הטין שוקעת לקרקעית. השבילים דרך עמק הנהר פלאט השתרעו לאורך 720 קילומטרים במדינת נברסקה של ימינו. כמעט כל השבילים התכנסו על נהר הפלאט בפורט קירני או לפניו באמצע נברסקה. ההיסטוריונים מעריכים שכ-400,000 מהגרים עברו בשבילים לאורך הפלאט.
הפוני אקספרס, שפעל בשנים 1860–1861 וקו הטלגרף הטרנס קונטיננטלי הראשון, שהושלם ב-1861, שניהם עקבו אחר שבילי המהגרים לאורך הפלאט. השלמת הטלגרף חיסלה את העסקים של הפוני אקספרס כיוון שסיפקה תקשורת מהירה בהרבה בין מזרח למערב. ב-1866 נבנה החלק הראשון של יוניון פסיפיק במסילת הברזל הטרנס קונטיננטלית הראשונה לאורך הנהר פלאט שהתחילה מערבה מאומהה. במאה ה-20 כביש לינקולן (Lincoln Highway), ומאוחר יותר כביש בין-מדינתי 80 נסללו לאורך עמק הפלאט. מסלולם של כבישים אלו מקביל לפלאט ולנורת פלאט דרך מרבית נברסקה.
רבות מהערים הגדולות התחילו על הנהר פלאט או בסמוך לו, כיוון שהיה נתיב תחבורה ראשון. אלו כוללות את אומהה (נוסדה 1854), פורט קירני (נוסדה 1848), גרנד איילנד (נוסדה 1857) ונורת פלאט (נוסדה 1869). ב-1859 חפרו מתיישבים את תעלת ההשקיה הראשונה להטות מים מהפלאט לשם חקלאות.