stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נס הלגיון

עיט הלגיון (שחזור)
נס הלגיון, שכונה גם אקווילה (Aquila, בתרגום לעברית: עיט, אך גם התרגום "נשר" נפוץ), או נשר הלגיון היה הסמל החשוב ביותר של הלגיונות בצבא הרומי. לפי פליניוס הזקן, גאיוס מאריוס הוא שקבע את העיט כנס החשוב ביותר של הלגיון, כאמצעי לחיזוק גאוות היחידה של חייליו, במסגרת הרפורמות שערך בצבא הרומי בתקופת הרפובליקה המאוחרת. הנס שמר על מעמדו גם במסגרת הצבא הרומאי הקיסרי.
הנס נחשב לפריט דתי ומקודש והיה מושא גאוותו של הלגיון. נפילתו בידי האויב, בדרך כלל בעקבות תבוסה או השמדה של הלגיון בשדה הקרב, נחשבה לחרפה ולפגיעה קשה בכבוד, לא רק של הלגיון הספציפי שאיבד אותו, אלא של הרפובליקה/הקיסרות הרומית בכלל. לכן הרומאים השקיעו מאמצים גדולים למען השבת נסי הלגיונות לידיהם, גם שנים רבות לאחר אובדנם בקרב.
היסטוריה

בדת הרומית, העיט היה סמל חשוב. על פי המיתולוגיה הרומית העיט משמש כשליח של האל יופיטר. חשיבותו המיתולוגית, שהעניקה לו סמכות של כוח משפיע, הביאה להכרתו כסמל המרכזי של הלגיונות הרומיים. במישור הצבאי הוא היה סמל לעָצמה הרומית. אצל הרומאים, העיט שנחשב ל"מלך העופות" והחזק שבהם, היה סמל השלטון ואות לבשורת הניצחון בקרב. על מידת החשיבות, שיחסו הרומאים לנס הלגיון, ניתן ללמוד מהעובדה, שהקנטוריון הבכיר בלגיון (הפרימוס פילוס), שפיקד על הקוהורטה הראשונה (יחידת העילית של הלגיון), הופקד על שמירתו והגנתו. כשהצבא היה במחנה, נשמר הנס במקדש, יחד עם דמויות המשפחה הקיסרית.
נושא נס הלגיון (ה"אקוויליפר") היה קצין בדרגה נמוכה (דרגה אחת מתחת לקנטוריון) בשורות הלגיון, ומשכורתו הייתה כפולה מהמשכורת שקיבל לגיונר פשוט. הוא התבלט בלבושו, שכלל חליפת שריון מיוחדת, מעליה לבש עור של שועל, דב או אריה עם הפרווה הטבעית שלהם. ראש החיה כיסה את קסדתו של נושא הנס, כששיניה נראות מלפנים, הגפיים הקדמיות שלה נקשרו מעל חזהו ושאר עורה השתלשל מאחוריו. נושא הנס היה צמוד בדרך כלל אל מפקד הלגיון וניצב בסמוך לו גם במהלך הקרבות. התפקיד של נושא הנס, נחשב לפסגת הקריירה של מש"ק בצבא הרומי. הוא היה משתחרר בדרגה של פרימיפלאריס, זוכה למענקים רבים, ומקבל מעמד מיוחד במוניקיפיות של רומא. זהו מקור הביטוי שרווח ברומא "נשר רב עושר".
הצבא הרומי ספג שורת תבוסות קשות במלחמות שניהלה רומא נגד האימפריה הפרתית (בשנים 53 לפנה"ס, 40 לפנה"ס ו-36 לפנה"ס), ונגד השבטים הגרמניים (קרב יער טויטובורג), בהן נפלו נסי הלגיונות, שהשתתפו בקרב, לידי האויב. לאחר מכן השקיעו הרומאים מאמצים צבאיים ודיפלומטיים גדולים, כדי להביא להשבת הנסים האבודים לידיהם, ולעיתים קרובות גם הצליחו להחזיר אותם, גם אם נדרשו לשם כך עשרות שנים. מייסד הקיסרות הרומית, אוגוסטוס קיסר, ייחס חשיבות רבה להצלחתו לאלץ אויבים של רומא להחזיר נסים צבאיים שנפלו לידיהם במערכות קודמות, ולכן דאג לפרט הצלחות אלו במסגרת כתובת המתארת את רשימת הישגיו. נסי הלגיונות שהוחזרו מידי הפרתים הובאו לרומא בטקס מפואר, והונחו למשמרת במקדש מארס הנוקם שבפורום אוגוסטוס.
לפי ההיסטוריון סווטוניוס, במהלך תבוסת צבאו של קסטיוס גאלוס בשלב הפתיחה של המרד היהודי הראשון (בשנת 66) נפל נס לגיון אחד לידי המורדים היהודיים. חוקרים מודרניים, כגון משה עמית הניחו, על סמך מה שנכתב אצל סווטוניוס, שמדובר בנס העיט של הלגיון השנים עשר פולמינטה. אולם לטענה זו לא נמצא אישוש בכתביהם של היסטוריונים אחרים בני הזמן, כגון יוספוס פלביוס וטקיטוס, שתיארו אף הם את תבוסתו של גאלוס, אך לא הזכירו אירוע זה, למרות חשיבותו. במקורות הראשוניים המצויים בידינו, לא מוזכרים גם מאמצים רומיים להשבת נס הלגיון האבוד לידיהם.
מבנה הנס

למעשה לא שרדו העתקים מנִסי הלגיון השונים, אך קיימים שחזורים מודרניים על סמך תיאורים מהעת העתיקה. הנס הורכב ממוט ארוך שבראשו היה מעמד עליו היה פסל של עיט, כנפיו של העיט היו פרושות לצדדים ומונפות כלפי מעלה. בחלק מהעיטים הונח זר סביב כנפיו של העיט, בגובהן. הנס כולו על כל פיסוליו היה עשוי בדרך כלל מזהב, אך לעיתים גם מכסף. גם לאחר שהנצרות הפכה לדת הרשמית באימפריה הרומית, עיט הלגיון המשיך להיות בשימוש, ואף אומץ בצבא הביזנטי עד המאה ה-7. הביזנטים עברו מאוחר יותר להשתמש בעיט דו-ראשי אשר שימש כסמל המשפחה הקיסרית.
גלריה

דנאריוס של מרקוס אנטוניוס עם תבליט של נס הלגיון
עיט על מצבת קבר מהווילה של הלגאטוס מרקוס ולריוס מסלה רופוס, מקורו בתקופת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס.
שחזור לבושו של נושא נס הלגיון.
שחזור יחידה מהלגיון החמישה עשר אפולינריס. נושא הנס של הלגיון צועד בראש, ולצדו ה"פרימוס פילוס".
העתק של עיט הלגיון (עם זר), מוצג, נכון ל-2011, במוזיאון קרנונטום, באד דויטש אלטנבורג, אוסטריה.
מלך הפרתים, בצד ימין, מחזיר את ניסי הליגיון שנפלו לידיו לאל המלחמה הרומי מארס, תבליט על שריונו של הקיסר אוגוסטוס בפסל אוגוסטוס מפרימה פורטה, שיש, מוצג במוזיאון הוותיקן.
ראו גם

עיט (הרלדיקה)
הערות שוליים

↑  Adrian Goldworthy, Roman Warfare, Cassel, 2000, p. 97
↑  מלחמת היהודים, ספר ג, פרק ו, סעיף ב, פסקה 123.
↑  Adrian Goldsworthy, The complete Roman Army, Thames & Hadson, 2003, p. 84
↑  רחל בירנבאום, יובנאליס: הסטירות, מוסד ביאליק, 2003. עמ' 303 הערה 45.
1 2  צבי יעבץ, "אוגוסטוס : ניצחונה של מתינות"; תל אביב: הוצאת דביר, תשנ"ד (1994), עמ' 180.
1 2  תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי, 29. אוגוסטוס מציין שהוא החזיר נסים שנפלו בהיספניה, גאליה ודלמטיה, וכן את שלושת נסי הצבאות שנפלו לידי הפרתים.
↑  סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, ספר שמיני, 4, 679
↑  משה עמית, "תולדות הקיסרות הרומית, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשס"ב (2002), עמ' 336. עמית קובע שעל מנת להציל את שארית צבאו, קסטיוס נטש את מרבית הציוד ומכונות המלחמה, וכן את הנס של הלגיון ה-12, שנלקח שלל.
נשלם

בדקדוק, הזמן הנִשְׁלַם נועד לתיאור פעולה שבוצעה קודם לזמן הדיבור (בשפת הדיבור מקובל גם המונח "הזמן המושלם").
באנגלית

באנגלית, הזמן הנִשְׁלַם נוצר באמצעות הוספת הפועל "To have" לפני הפועל המרכזי במשפט, והטייתו בהתאם. כך, למשל, במשפט "I have visited 10 countries", "אני ביקרתי בעשר מדינות", הזמן מתייחס לכך שהדובר ביקר בעשר מדינות עד הזמן שבו הוא מדבר. הזמן הנִשְׁלַם יכול לבוא גם בעבר, כמו למשל במשפט "When I returned home, I saw the window had been broken", "כשחזרתי הביתה, ראיתי שהחלון היה שבור". הכוונה היא שהחלון נשבר טרם החזרה הביתה של הדובר. הזמן הנִשְׁלַם יכול לבוא גם בעתיד, כמו למשל במשפט: "I will see the window will have been broken", או אף בעבר ממושך, כגון במשפט "The boy was delighted with his new bike because he had been wanting".
הערות שוליים

↑  נִשְׁלָם במילון תורת הצורות [בלשנות] (תשע"ח), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Past Perfect Progressive Tense (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4173734-9 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נשיקת חצות

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  נורמן טאורוג
 הופק בידי:  ג'ו פסטרנק
 תסריט:  ברוס מנינג
 עריכה:  ג'ין רוג'יירו
 שחקנים ראשיים:  מריו לנצה קתרין גרייסון אתל ברימור חוסה איטורבי
 מוזיקה:  צ'ארלס פרבין
 צילום:  רוברט סארטיס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 הקרנת בכורה:  22 בספטמבר 1949
 משך הקרנה:  97 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מוזיקלי 
 תקציב:  1,701,000 דולר
 הכנסות:  3,177,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   thatmidnightkiss
 דף הסרט ב־IMDb
 
נשיקת חצות (באנגלית: That Midnight Kiss) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1949 בבימויו של נורמן טאורוג, עם מריו לנצה (בתפקידו הראשי הראשון בסרטים), קתרין גרייסון ואתל ברימור בתפקידים הראשיים.
בסרט מופיע גם הפסנתרן/מנצח חוסה איטורבי בתפקיד עצמו כשחקן, מנצח ופסנתן. גם אחותו הפסנתרנית אמפרו איטורבי (אנ') מופיעה בסרט.
הצלחת הסרט הביאה להפקת הסרט הבא - הזמיר מניו אורלינס גם הוא בבימויו של נורמן טאורוג עם מריו לנצה וקתרין גרייסון.
תקציר העלילה

אביגייל ביודל (אתל ברימור) היא אלמנה עשירה שגרה בפילדלפיה) ותומכת באמנים ובעיקר בבית האופרה בהנהלתו האומנותית של המנצח והפסנתרן חוסה איטורבי.
נכדתה פרודנס (קתרין גרייסון) חזרה מחמש שנות לימודי מוזיקה באירופה ואביגייל שבילדותה מנעו ממנה הוריה להיות זמרת, שואפת לתת לה תפקיד ראשי באופרה.
איטורבי בוחן את פרודנס ששרה לו בליווי מורתה (אמפרו איטורבי בתפקיד עצמה). הוא מתרשם מקולה ובלחץ של אביגייל הוא מסכים לקבלה לאופרה. חסר רק טנור ראשי שישיר למולה והם מחתימים את הטנור המפורסם בטלי (תומאס גומז) שהוא גדל גוף ומגושם ופרודנס אינה סובלת אותו. גם איטורבי מגיע למסקנה שהם אינם מתאימים.
יום אחד חוזרת פרודנס לדירתה ומגלה שם בחור צעיר שר מנגן את האריה "Mamma Mia, Che Vo' Sape" היא נפעמת מקולו. הוא מציג את עצמו כג'וני דונטי (מריו לנצה), בעל משאית שעובד בחברת שליחוית ביחד עם חברו ג'פרי (קינן ווין) הוא מספר לה שבצבא הופיע לפני חיילים וכי עזב את השירה כדי להתפרנס. הוא מזמין אותה למסעדה אותה מנהלים הוריו.
פרודנס משכנעת את איטורבי להגיע אתה למקום עבודתו של ג'וני ושם בוחן אותו איטורבי באריה "דמעה אחת חטופה" ("Una Furtiva Lagrima") מתוך שיקוי האהבה של דוניצטי. כולם מתלהבים כולל איטורבי. הוא מזמן אותו לאופרה ולאחר אימון מופיע ג'וני בהצלחה באריה "אאידה השמימית" ("Celeste Aïda") מתוך אאידה של ג'וזפה ורדי.
כולם מתלהבים ממנו פרט לבטלי שמתרגז וקורע את החוזה שלו.
בין ג'וני לפרודנס מתפתחת אהבה. ג'וני שוכר להקה ושר לה בלילה שיר. היא יורדת בחצות והם מתנשקים (מכאן שם הסרט).
העניין מסתבך לאחר שמגיעים אליה שמועות שג'וני מאורס עם מרי (מרג'ורי ריינולדס) שעובדת אתו בחברת השליחויות. היא מראה לו יחס קר ובעצם מנתקת את היחסים עמו ובטלי נקרא שוב לשיר לצידה.
לאחר זמן מתברר לה שהשמועות לא נכונות, בטלי "משתכנע" להתפטר וג'וני חוזר לבמה והם מופיעים במופע גדול עם מקהלה ושרים לפי המוזיקה של הסימפוניה החמישית של צ'ייקובסקי בניצוחו של חוסה איטורבי.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| מריו לנצה | ג'וני דונטי |  |
| קתרין גרייסון | פרודנס ביודל | זמרת |
| אתל ברימור | אביגייל ביודל | סבתא של פרודנס |
| ג'. קרול נאייש | פאפא דונטי | אבא של ג'וני |
| חוסה איטורבי | בתפקיד עצמו | פסנתרן ומנצח |
| אמפרו איטורבי | בתפקיד עצמה | אחותו בחיים של חוסה איטורבי |
| תומאס גומז | גואידו בטלי | זמר טנור |
| קינן ווין | ארטי גלנסון | חבר/אמרגן של ג'וני |
| מרג'רי ריינולדס | מרי |  |
מעשי הטבח בילגבה

מעשי הטבח בילגבה היו סדרת מעשי טבח נגד האוכלוסייה היהודית בעיר ילגבה, לטביה, במהלך מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי ליטא, במחצית השנייה של יולי או בתחילת אוגוסט 1941. הרציחות בוצעו על ידי יחידות משטרה של גרמניה הנאצית בפיקודו של אלפרד בקו, עם שיתוף פעולה משמעותי של משטרת העזר הלטבית, שאורגנה על ידי מרטינס וגולנס.
רקע

ילגבה היא עיירה בלטביה, כ-50 ק"מ דרומית לריגה. ילגבה הייתה בירת דוכסות קורלנד עד שמדינה רוסית-למחצה זו השתלטה על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1795. זו העיר העיקרית באזור זמגלה בלטביה, אחד מארבעת האזורים הראשיים במדינה. שמה הגרמני של ילגבה הוא מיטאו (Mitau). יהודים החלו להתיישב בילגבה בתחילת המאה ה-16, מועד תחילת הנוכחות היהודית בלטביה. מנהיגים רבים של התנועה הציונית הגיעו מילגבה.
הכיבוש הגרמני

ביום ראשון, 22 ביוני 1941, תקפו הכוחות המזוינים הגרמניים את ברית המועצות, כולל מדינות הבלטיות, אשר שולבו לאחרונה בכוח בברית המועצות. הגרמנים התקדמו במהירות דרך ליטא, נכנסו לטביה וכבשו את ילגבה ב־29 ביוני 1941.
השואה מתחילה בילגבה

עם הפלישה לברית המועצות תכנן משטר הכיבוש הנאצי להרוג כמה שיותר אנשים "לא רצויים" בעקבות הפלישה. "בלתי רצויים" במדינות הבלטיות כללו קומוניסטים, צוענים, חולי נפש ובעיקר יהודים. הרציחות היו אמורות להתבצע על ידי ארבע יחידות אס אס מיוחדות אשר נודעו בשמן הגרמני איינזצגרופן .  עבור המדינות הבלטיות היחידה האחראית הייתה איינזצגרופה A, בתחילה בפיקודו של פרנץ ולטר שטאלקר. הארגון הנאצי שריכז את מרבית כוח האדם לאיינזצגרופן היה האס דה (בגרמנית Sicherheitsdienst). ילגבה שוכנת על הכביש בין שיאוליאי שבליטא וריגה, בירת לטביה. כשנכנס איינזצגרופה A ללטביה, מפקדו, שטאלקר, עצר בילגבה זמן קצר לאחר לכידתה כדי לארגן יחידת לטבים שתבצע את תפקידי ה-SD הגרמני והאיינזצגרופן.
הנאצים ביקשו להשתמש בתעמולה, כולל פרסומים בעיתונים, כדי ליצור זיהוי בין היהודים בלטביה לבין הקומוניסטים וה-NKVD, שהיו שנואים בלטביה בגלל הכיבוש הסובייטי. בילגבה ב-30 ביוני 1941 החלה הדפסתו והפצתו של עיתון בשליטת הנאצים - Nacionālā Zamgale ("זמגלה הלאומית"). שטאלקר בחר באגרונום והעיתונאי הלטבי ואגולאנס (Vagulāns) כעורך העיתון וכמפקד יחידת ה-SD הלטבית בילגבה, שלימים נודעה כקומנדו ואגולאנס. המאמר המוביל בגיליון הראשון של העיתון שיבח את אדולף היטלר ואת הכוחות המזוינים הגרמניים והאשים בפשעים שבוצעו במהלך הכיבוש הסובייטי בלטביה, את היהודים ששיתפו פעולה עם הקומוניסטים. מאמרים אנטישמיים דומים הופיעו בכל גיליון של עיתון זה. הכותרת בגיליון 3 ביולי 1941 הייתה "נקיים מבוזזים ורוצחים יהודים בולשביקים". סגנון הגינויים היה שונה מהאנטי-קומוניזם הלטבי שמלפני המלחמה, והצביע על השליטה הישירה של הגרמנים בתהליך העריכה.
הקמת יחידת ה-SD הגרמנית בלטביה

כאשר קווי החזית נעו מזרחה, לתוככי ברית המועצות, עברו איינזצגרופן, שנעו בעקבות הצבא הגרמני, דרך לטביה תוך מספר שבועות. הרשויות הגרמניות הקימו אז משרדי SD בערים הגדולות בלטביה, כולל ילגבה. המשרדים האחרים היו בדאוגבפילס, בלייפאיה ובולמיירה, והמשרד הראשי - בריגה. תחת המשרד בילגבה, הוקמו משרדימשנה בערים קטנות באזור, כולל אילוקסטה (Ilūkste), יקבפילס, באוסקה, וטוקומס (Tukums). הפקיד הנאצי אגון האנסל היה אחראי על משרד ה-SD בילגבה.
קומנדו ואגולנס

וגולנס היה חבר ב-Pērkonkrusts ("צלב קרס"), ארגון פשיסטי לטבי בשנות השלושים. לטענתו, הוא פגש את שטאלקר באקראי בסמוך לריגה, אך פרופסור אזרגיליס (Ezergailis) הטיל ספק בכך וטען כי לא ניתן לשלול את האפשרות שווגולנס היה סוכן SD לפני המלחמה בלטביה. הגרמנים נותרו ברקע בילגבה, ואנשי וגולנס הם שארגנו את ההרג.
שריפת בית הכנסת

יומיים-שלושה לאחר כיבוש העיר בידי הגרמנים נשרף בית הכנסת הראשי בילגבה, ככל הנראה על ידי הגרמנים באמצעות רימוני יד ובנזין. בזמן ההצתה הוקף הבניין על ידי שומרים שחבשו קסדות גרמניות. למחרת נאמר בעיר כי הרב סירב לעזוב את בית הכנסת, ואולי יהודים אחרים נשרפו בבית הכנסת, או הוכו בחוץ. כמה מהצופים הלטביים בשריפה הביעו הזדהות עם היהודים שנאלצו לצעוד על יד בית הכנסת הבוער.
רציחות בודדות ומבצעיהן

מקס קאופמן, ניצול גטו ריגה, קובע כי היו גם מקרי רצח של בודדים בילגבה. לדברי קאופמן, בין הנרצחים היו ד"ר לויטאס, שנורה למוות בבית העלמין, המחנך בושאואר (Bowshower), שעם ילדו הוצא להורג בשוק, ומשפחות דיסנצ'יק והירשמן שנאלצו לחפור את קברותיהם. קאופמן קובע כי על פי מקורותיו, המשתתפים ברציחות אלה, כמו גם שריפת בית הכנסת, כללו את הולשטיין ואת קולונל שולץ, שניהם גרמנים-בלטים שחזרו ללטביה מגרמניה. המבצעים הלטביים המקומיים, לדברי קאופמן, כללו את ויילנד (Veilands), פטרסילינס (Pētersiliņš), קאולינס (Kauliņš), ליימנד (Leimanis) וד"ר ספרוגיס (Sproģis).
זיהוי ובידוד היהודים

ממשרדו ברחוב ליילה (Lielā) ‏42 השתמש וגולנס בעיתון החדש שלו, Nationālā Zamgale, כדי להצהיר על גזירותיו. בין היתר, ב-30 ביוני 1941 הורה לכל יוצאי המשטרה ומשמר הבית (Aizsargi) עד לכיבוש הסובייטי להתייצב במשרד משטרת הביטחון. הוא גם אסר על יהודים להחזיק חנות מזון, לנהל חנות כזו או לעבוד בה. ב־1 ביולי 1941 הורה לכל מנהלי הבניינים לרשום את דיירי הבניין במשטרת הביטחון. זו הייתה תחילת הזיהוי של היהודים לקראת רצח, אם כי אין זה סביר שמנהלי הבניינים הבינו זאת באותה עת. ניתן היה לזהות בקלות יהודים מבוגרים באותה תקופה בילגבה על ידי לבושם השמרני, אך לא ניתן היה להבדיל בין היהודים הצעירים לבין הלטבים ורבים מהם דיברו בשפה הלטבית ללא מבטא.
וגולנס קבע כי החל מ-3 ביולי 1941, תיאסר מכירה ליהודים, כי העסקתם של כל היהודים תופסק, וכי יהודים שהתגוררו באזורים מסוימים יעזבו את מגוריהם עד השעה 18:00 ב-5 ביולי 1941. ייתכן שיהודים אלה שוכנו במחסנים ובמפעלים ישנים בסמוך לשוק הדגים, או ששוכנו ליד תחנת הרכבת. נראה כי על פי מידתו הקטנה של המשמר שהוסמך לשמור עד 14 ביולי, שוכנו היהודים בבניין גדול יחיד. בתיהם נבזזו על ידי אנשים העונדים סרט זרוע בצבעי לטביה (אדום-לבן-אדום) שהעמידו פנים שהם חלק ממשטרת העזר. על היהודים נאסר להיכנס לבתי הקולנוע, לפארקים, למוזיאונים ולכל שאר המוסדות והאירועים הציבוריים. נאסר עליהם להאזין לרדיו וכל מכשירי הרדיו היו אמורים להיות מוסגרים למטה ה-SD. במקביל לפרסומן של גזירות אלה, העיתון שימש את וגולנס לפרסום חומר אנטישמי, שלדעת פרופסור אזרגיליס היה גרוע מעיתון ההסתה הגרמני דר שטירמר .
הטבח

לא ניתן לקבוע במדויק את התאריך המדויק של רצח יהודי ילגבה. זה התרחש בסוף השבוע של 25–26 ביולי או 2-3-3 באוגוסט, ויש עדויות התומכות בשני התאריכים.  התמיכה בתאריך 2–3 באוגוסט לרציחות היא הוראה מאת וגולנס שפורסמה ב-1 באוגוסט 1941:
"אני מורה לכל היהודים המתגוררים בעיר ילגבה ומחוזם לעזוב את גבולות העיר והמחוז עד 2 באוגוסט, 12:00 בצהריים. האשמים באי ציות ייענשו בהתאם לחוקי המלחמה." [13]
ההיבטים של הטבח בילגבה לא ברורים. לא ברור אם היה ירי מתמשך אחד במהלך סוף שבוע, או כמה מקרי ירי קטנים יותר. המספר המדויק של הקורבנות אינו ידוע; הוצעו הערכות של 1,500, 1,550 ו-2,000. איש ה-SD הגרמני שניהל את הירי היה אלפרד בקו, שבמשפטו בשנת 1968 במערב גרמניה אמר כי מילא אחר פקודותיו של איש ה-SD הלטבי וגולנס. בקו הודה כי רודולף באץ הורה לו לקחת מחלקה של איינזצקומנדו לילגבה כדי להרוג את היהודים. בקו העיד שהוא שהה בילגבה כמה ימים, עזב ומאז היה במצב של הלם. נראה כי אתר ההריגה היה מטווח ירי לשעבר של צבא לטביה שנמצא כ-2 ק"מ דרומית לילגבה, סמוך לכביש המהיר לשיאולאי שבליטא.
על פי עד, וילהלם אדלט, שפיקד על המשמר ההיקפי במהלך הירי שנמשך שלושה ימים, גברים, נשים וילדים, בעיקר גברים, הוצאו למגרש הירי, שם בכל יום נאלצו לחפור בור באורך 20 עד 50 מטר ובעומק 2 מטר. הם נאלצו להסיר את בגדיהם העליונים ולמסור את כל חפצי הערך שנשאו. הקורבנות הובלו לבורות על ידי שוטרי עזר לטביים שנשאו רובים וענדו סרטי זרוע. 8 עד 10 יהודים נהרגו בכל פעם. היורים היו אנשי SD, שהשתמשו ברובים. כמה יורים עמדו, ואחרים כרעו על ברכיהם. המספר המדויק של הרוצחים אינו ידוע. לאחר שנורו, חלק מהקורבנות נפלו לתוך הבור, ואחרים קרסו לאורך שולי הבור. בקו, שגם נתן את הפקודה לירות, עבר בין הקורבנות וירה שוב באקדחו באלה שעדיין חיו. לאחר מכן הובאו קורבנות נוספים, נורו ונדחפו לקבר. כשהבור היה מלא, לטבים כיסו אותו בחול. בכל יום הרג, הקורבנות אולצו לחפור בור חדש והתהליך חזר על עצמו. לדברי אדלט, בקו אמר כי "היה צריך להרוג את היהודים מכיוון שהם לא השתלבו במשטר הנאצי, וכי יש צורך לשרש יהודים באופן כללי." השיטה שתיאר אדלט הייתה דומה למעשי טבח רבים שביצע איינזצקומנדו 2 ביער ביקרניקי (Biķernieki) . אדלט העיד כי בטבח שלושת הימים נהרגו 500 עד 600 איש. אזרגיליס קובע שאם זה היה הטבח היחיד, סך הנרצחים היה גבוה פי שלושה.
עדויות ניצולים

ככל הידוע, אין עדויות ניצולים מהירי ההמוני בילגבה. תיאור אחד שעשוי להיות עדות ניצול נמסר על ידי פרידה מיכלסון, מעצבת בגדי נשים מריגה שעבדה ביחידה של עבודות כפייה בשדה ליד ילגבה:
"פעם שומר אחר, חמוש באקדח אוטומטי, רכב על אופניים. כשראה אותנו - נשים יהודיות - עובדות, הוא נעשה היסטרי. "מי העז להביא לכאן את היהודיות הארורות האלה? הם יזהמו את כל מה שהם נוגעים בהם!" הוא כיוון את הנשק האוטומטי לכיווננו. "מי אחראי כאן?" "אני," אמר השומר שלנו ורץ אליו מנופף בנייר. "הם מבצעים כאן עבודות מועילות בהוראת מפקדת ריגה." הם החליפו כמה מילים זועמות והזר נסע משם. מאוחר יותר אשת החווה אמרה לנו שאם השומר שלנו לא היה מנופף במסמך שמצהיר על אחריותו כלפינו, היינו נורים על ידי הזר ממש שם, בשטח. [18]
תוצאות הטבח ולאחריו

כמעט כל הקהילה היהודית בילגבה נהרגה במהלך הטבח ושאר הרדיפות.  לאחר מכן, הנאצים הציבו שלטים בכניסה לעיירה ובהם נאמר "ילגבה מנוקה מיהודים" (judenrein). גדוד המשטרה 105 היה ארגון נאצי שהוצב במדינות הבלטיות ותפקידו היה להרוג יהודים, צוענים ואחרים. ב-20 ביולי 1941 כתב איש מכירות מברמן, שהתגייס לגדוד המשטרה 105, מילגבה לאשתו, והתלונן כי לא נותרו עוד יהודים בעיר לפעול כעובדי בית, והוסיף, אולי בסרקזם, "הם בטח עובדים, אני מניח, בכפר."
ביולי 1941 לטביה ושאר המדינות הבלטיות אוגדו עם בלארוס (שכונתה אז רוסיה הלבנה או רותניה הלבנה) במחוז כיבוש גרמני בשם אוסטלנד. באוסטלנד מינו הנאצים את הינריך לוזה כממונה (רייכסקומיסר) הרייך. תחת לוזה, לטביה נשלטה על ידי אוטו-היינריך דרכסלר שהיה בעל התואר הנציב הכללי (Generalkommissar). לטביה הייתה מחולקת לשישה אזורים, ילגבה אחד מהם, וכל אזור היה בשליטת נציב טריטוריאלי (Gebietskommissar). עבור שטח ילגבה מונה פרייהר ולטר פון מדם לגביטסקומיסר. בראונינג ומתאוס מדווחים בספרם כי
בדו"ח שנכתב באמצע אוגוסט הגדיר גביטסקומיסר (Gebietskommissar, נציב המחוז) במיטאו (ילגבה) כאחת המשימות העיקריות שלו לקבוע משמעת בקרב השוטרים המקומיים, שכתוצאה ממעורבותם בחיסול האוכלוסייה היהודית איבדו את כל המעצורים המוסריים. הוא ראה סימן להצלחה בכך ש-"21 היהודים ששרדו ממיטאו הובאו בחיים לאילוקסט (Illuxt)" למרות המרחק הניכר בין שתי הערים. [22]
בשנת 1942 הסירו הנאצים ומכרו את כל המצבות בבית העלמין היהודי ויישרו את פני השטח של האתר.  ילגבה עצמה נהרסה בעיקר בלחימה מאוחרת יותר במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנדרטאות

אנדרטאות נבנו בבית העלמין היהודי וביער ליד העיר בה נהרגו היהודים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Kaufmann, The Destruction of the Jews of Latvia, at page 111
1 2  Ezergailis, The Holocaust in Latvia, at page 128
↑  Ezergailis, The Holocaust in Latvia, at page 59.
1 2 3  Ezergailis, The Holocaust in Latvia, at pages 150 to 151
↑  Lewy, The Nazi Persecution of the Gypsies, at pages 122 to 126
↑  Roseman, The Wannsee Conference and the Final Solution, at pages 39-47
1 2  Ezergailis, The Holocaust in Latvia, at pages 86-87
↑  Hilberg, The Destruction of the European Jews, at pages 297 to 299.
↑  Ezergailis, The Holocaust in Latvia, at pages 156 to 157.
1 2 3  Testimony of Arturs Tobiass, Schwurgericht Köln, Trial Records of Alfred Becu, October 16, 1970, as excerpted and reprinted in Ezergailis, at The Holocaust in Latvia, at pages 227 to 228.
1 2  Ezergailis, The Holocaust in Latvia, at pages 158 to 159
↑  Ezergailis, The Holocaust in Latvia, at pages 286 to 287
↑  Ezergailis, The Holocaust in Latvia, at pages 160 to 161.
↑  Ezergailis, The Holocaust in Latvia, at page 169, n. 42.
↑  Ezergailis, The Holocaust in Latvia, at pages 226 to 229.
1 2  Testimony of Wilhelm Adelt, Schwurgericht Köln, Trial Records of Alfred Becu, 1968, as excerpted and reprinted in Ezergailis, at The Holocaust in Latvia, at page 228.
↑  Ezergailis, The Holocaust in Latvia, at page 228.
↑  Lumans, Latvia in World War II at 243.
↑  Michelson, Frida, I Survived Rumbuli, at page 62
↑  Browning, Nazi Policy, at pages 150-154.
↑  Hilberg, The destruction of the European Jews, at pages 375-376, n.91.
בית הכנסת הראשי בילגבה (תמונה ישנה מגלויה)
נמל התעופה הבין-לאומי אנקרה אסנבואה

נמל התעופה הבינלאומי אנקרה אסנבואה (בטורקית: Ankara Esenboğa Uluslararası Havalimanı) ממוקם סמוך לכפר אנסבואה במרחק של 28 ק"מ מצפון-מזרח למרכזה של העיר אנקרה בטורקיה.
בנמל שני מסלולי אספלט מקבילים באורך של 3,750 מטר, האחד ברוחב של 60 מטר והאחר ברוחב של 45 מטר.
נמל התעופה החל לפעול ב-1955, וב-2006 נחנך בו טרמינל חדש שהוקם ומתופעל מאז בידי חברת TAV Esenboğa Investment Construction & Operations Co בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT).
הטרמינל החדש משלב מסוף בינלאומי בחלקו המערבי ופנימי בחלקו המזרחי, שטחו 182,000 מ"ר, והוא מסוגל לטפל ב-10,000,000 נוסעים בשנה. המבנה כולל 18 שרוולי גישה למטוסים, ובסמוך לו הוקם מבנה בן מספר קומות המסוגל לקלוט 4,336 כלי רכב.
רוב פעילות הנמל היא בתחום טיסות הפנים, ובשל מיקומה של העיר במרכז המדינה, הוא נחשב כנקודה העיקרית להחלפת טיסות פנים במדינה. בשנת 2007 עברו בנמל 3,609,122 נוסעים בטיסות פנים, לעומת 1,349,006 נוסעים בטיסות בינלאומיות.
סטטיסטיקה > סטטיסטיקת נוסעים

| שנה | ארצי | שינוי % | בין לאומי | שינוי % | סה"כ | שינוי % |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | 10,767,698 | 12% | 1,559,171 | 8% | 12,326,869 | 12% |
| 2014 | 9,567,075 | 2% | 1,445,044 | 8%- | 11,012,119 | 1% |
| 2013 | 9,369,832 | 22% | 1,572,228 | 1%- | 10,942,060 | 18% |
| 2012 | 7,679,371 | 9% | 1,593,737 | 13% | 9,273,108 | 9% |
| 2011 | 7,080,072 | 10% | 1,405,395 | 6% | 8,485,467 | 9% |
| 2010 | 6,435,211 | 29% | 1,328,693 | 21% | 7,763,914 | 28% |
| 2009 | 4,990,134 | 12% | 1,094,270 | 12%- | 6,084,404 | 7% |
| 2008 | 4,444,311 | 23% | 1,247,822 | 8%- | 5,692,133 | 15% |
| 2007 | 3,609,122 | 10% | 1,349,006 | 7% | 4,958,128 | 9% |
| 2006 | 3,287,585 | 25% | 1,259,993 | 6% | 4,547,578 | 19% |
| 2005 | 2,640,604 | 23% | 1,189,250 | 5% | 3,829,854 | 17% |
| 2004 | 2,141,047 | 21% | 1,134,678 | 12% | 3,275,725 | 18% |
| 2003 | 1,773,531 | 2%- | 1,010,396 | 1%- | 2,783,927 | 2%- |
| 2002 | 1,814,563 |  | 1,022,065 |  | 2,836,628 |  |
סטטיסטיקה > סטטיסטיקת טיסות

| שנה | מקומי | שינוי % | בינלאומי | שינוי % | סה"כ | שינוי % |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | 78,740 | 2%- | 15,681 | 6%- | 94,421 | 2%- |
| 2013 | 80,107 | 16% | 16,711 | 1% | 96,818 | 13% |
| 2012 | 69,335 | 2.7% | 16,548 | 7.1% | 85,883 | 3.5% |
| 2011 | 67,513 | 13.5% | 15,452 | 7.2% | 82,965 | 12.2% |
| 2010 | 59,509 | 18.2% | 14,420 | 17.5% | 73,929 | 18.1% |
| 2009 | 50,347 | 3.9% | 12,273 | 14.7%- | 62,620 | 0.4%- |
| 2008 | 48,463 | 1.9% | 14,396 | 11.8%- | 62,859 | 1.6%- |
| 2007 | 47,578 |  | 16,331 |  | 63,909 |  |
הערות שוליים

↑  מתוך אתר רשות שדות התעופה הטורקית
↑  רשות שדות התעופה של טורקיה
↑  http://www.dhmi.gov.tr/istatistik.aspx
סביבת עבודה

במדעי המחשב, סביבת עבודה היא אוסף רכיבי מחשב, המאפשרים לבצע משימות המוגדרות לאותו השלב בפרויקט המחשוב.
במחזור החיים של מוצר מחשב (חומרה או תוכנה) קיימים שלושה שלבים עיקריים: פיתוח, בדיקות וייצור. בכל אחד משלבים אלו מתבצעות משימות שונות:
בשלב הפיתוח: ניתוח/אפיון, קידוד ועוד
בשלב הבדיקות: בדיקות, תיקון תקלות ועוד
בשלב הייצור: תחזוקה, פיתוח גרסאות ועוד
כדי לבצע את המשימות הללו נדרש להקים סביבת עבודה, הכוללת רכיבים, מוצרים ומשאבי מחשב:
סביבת פיתוח: כלי פיתוח, כלי CM, כלי debugger ועוד
סביבת בדיקות: כלי בדיקות, כלי ניהול גרסאות, בסיס נתונים ועוד
סביבת ייצור: כלי ניהול גרסאות, בסיס נתונים, משתמשים ועוד
סביבת עבודה היא מושג לוגי, משום שהסביבה נבנית על פי המשימות המוגדרות לה, ולא על פי המיקום הפיזי של מרכיבי הסביבה, שלרוב איננו רלוונטי.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי המחשב ובנושא הנדסה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.