stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קווין שאדה
קריירת מועדונים

שאדה גדל במחלקות הנוער של באבלסברג 03, אנרגי קוטבוס ופרייבורג. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצת המילואים של פרייבורג. ב-21 באוגוסט 2021 ערך שאדה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 1–2 על בורוסיה דורטמונד במסגרת המחזור השני בבונדסליגה לעונת 2021/2022. ב-5 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–6 על בורוסיה מנשנגלדבך במסגרת המחזור ה-14 בליגה.
ב-4 בינואר 2023 הושאל שאדה עד לתום עונת 2022/2023 לברנטפורד מהפרמייר ליג, עם אופציית רכישה בתום העונה. ב-7 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 לווסטהאם יונייטד במסגרת הסיבוב השלישי של גביע ה-FA. ב-14 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 0–2 על בורנמות' במסגרת המחזור ה-20 בליגה.
קריירה בינלאומית

ב-17 במרץ 2023 זומן שאדה לראשונה לסגל נבחרת גרמניה, לקראת משחקי הידידות נגד נבחרות נבחרת פרו ונבחרת בלגיה, וערך את הבכורה שלו במשחק נגד פרו.
הערות שוליים

↑  Brentford sign Schade באתר הרשמי של ברנטפורד, 4 בינואר 2023 (באנגלית)
↑  Vier Rückkehrer und fünf Neulinge für Peru und Belgien באתר הרשמי של פדרציית הכדורגל הגרמנית, 17 במרץ 2023 (בגרמנית)
מידלסברו (כדורגל)

מועדון הכדורגל מידלסברו (באנגלית: Middlesbrough F.C.‎) הוא מועדון כדורגל אנגלי המשחק ב צ'מפיונשיפ. המועדון מייצג את העיר מידלסברו הנמצאת בצפון־מזרח המדינה במחוז יורקשייר.
תארים והישגים

גביע ה-FA :
סגנות (1): 1996/1997
גביע הליגה :
זכייה (1): 2003/2004
סגנות (2): 1996/1997, 1997/1998
גביע אופ"א :
סגנות (1): 2005/2006
איגוד הכדוריד בישראל

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  כדוריד
 מיקום המטה:  שטרית 6, תל אביב
 יושב ראש:  דורון גלפנד
 מנכ"ל:  שי סימון
 תאריך ייסוד:  1956
 http://www.handballisr.co.il
איגוד הכדוריד בישראל הוא עמותה ציבורית רשומה המרכזת והמייצגת את ענף הכדוריד בישראל, הליגות המקצועניות השונות בראשן "ליגת העל בכדוריד" לגברים ונבחרות ישראל השונות מנערים עד נבחרת הבוגרים, גברים ונשים כאחד.
האיגוד הוקם בשנת 1956 ומורכב מאספה כללית שבה יושבים היו"ר וחברי הנהלה. האספה הכללית אחראית על איגוד השופטים ועל 12 ועדות משנה שמנהלות את הענף בשטח.
איגוד הכדוריד מנהל את פרויקט 2024, במסגרת פרויקט ענף כדור מועדף ברמה הלאומית, שכולל גם את סגל הזהב של נבחרת ישראל, האקדמיה למצוינות בכדוריד במכון וינגייט, והפרויקט לקידום הכדוריד בו שוהה נבחרת הנוער בעונת משחקים באירופה. הפרויקט הלאומי זוכה לתמיכה מצד מינהל הספורט והוועד האולימפי, בנוסף לנותני חסות שגייס איגוד הכדוריד.
משרדי האיגוד ממוקמים כיום במרכז הספורט הדר יוסף רח' שטרית 6, תל אביב.
תחומי אחריות

נבחרת ישראל בכדוריד
ליגת העל בכדוריד
הליגה הלאומית בכדוריד
הליגה הארצית בכדוריד
הליגה הלאומית בכדוריד נשים
גביע המדינה בכדוריד
גביע המדינה בכדוריד נשים
בעלי תפקידים

יושב ראש - דורון גלפנד
מ"מ יו"ר - אבי כחלון, דודי פלח
מנכ"ל - שי סימון
יו"ר איגוד השופטים - אלי חכמון
דובר - אלון סגל
החוב (סרט, 2007)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אסף ברנשטיין 
 הופק בידי:  איתן אבן משה וליאון אדרי
 תסריט:  אסף ברנשטיין, עידו רוזנבלום
 עריכה:  עינת גלזר-זרחין 
 שחקנים ראשיים:  גילה אלמגור נטע גרטי יחזקאל לזרוב איתי טיראן אדגר סלגה עודד תאומי
 מוזיקה:  יונתן בר גיורא
 צילום:  גיורא ביח
 מדינה:  ישראל 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2007 
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  עברית, גרמנית, רוסית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט פעולה 
 www.thedebt-movie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
המפיק איתן אבן (משמאל) בעת הקרנת הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של הודו 2007 בגואה
החוב הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2007 בבימויו של אסף ברנשטיין, שכתב את התסריט ביחד עם עידו רוזנבלום. בתפקידים הראשיים - גילה אלמגור, נטע גרטי, איתי טיראן, יחזקאל לזרוב והשחקן הגרמני אדגר סלגה (אנ').
ב-2011 הופק רימייק הוליוודי לסרט עם הלן מירן וסם וורת'ינגטון בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא מותחן פסיכולוגי שעלילתו נעה על שני צירי זמן. הציר המרכזי מתרחש בשנת 1997 וציר העבר שהתרחש בשנת 1964.
העלילה מקבלת השראה מחטיפת אייכמן אלא שכאן הפעולה נכשלת.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אופיר: שחקנית משנה - נטע גרטי, צילום - גיורא ביח, עיצוב אומנותי - עידו דולב, תלבושות - ענבל שוקי.
תקציר העלילה

בשנת 1964 נשלחים שלושה סוכני המוסד לברלין כדי לחטוף את פושע המלחמה הנאצי ד"ר מקס ריינר (אדגר סלגה), שכונה "המנתח מבירקנאו" על שם ניתוחיו הניסיוניים שגרמו למותם של אסירים רבים, ולהביאו למשפט בישראל.
השלושה הם רחל ברנר (נטע גרטי), צבי (איתי טיראן) ואהוד (יחזקאל לזרוב). ריינר הוא כעת גינקולוג בברלין ורחל מתחזה לחולה גינקולוגית ומקדישה את גופה לפעולה. כאשר ריינר שקוע בבדיקה וראשו בן רגליה היא מזריקה לו סם שינה חזק. הוא מתמוטט כאילו קבל התקף לב, אשתו מזעיקה אמבולנס אבל במקום אמבולנס אמיתי מגיע הרכב של אהוד וצבי והם "מפנים" אותו לדירת מסתור.
הפינוי התלוי בשגרירות, משתהה והשלושה שומרים על ריינר הקשור ופיו סגור בפלסטיק. רחל מאכילה ומגלחת אותו. באחד הפעמים נשמט ממנה סכין גילוח. היא לא משגיחה בכך אבל ריינר לוקח את הסכין ובשעת הכושר כשהיא מנמנמת, הוא חותך את החבלים, מסתער על רחל פוצע אותה בלחי ונמלט.
כדי לא להתבזות הם מחליטים להמציא סיפור כאילו ריינר ניסה לברוח ורחל ירתה בראשו, הרגה אותו והם נפטרו מהגופה.
הם מתקבלים בארץ כגיבורים. במשך הזמן כותבת רחל את הספר "בשליחות חיי" המתאר את הפעולה והפך לרב-מכר.
שנת 1997, צבי המבוגר (אלכס פלג) מזמן לביתו את רחל ברנר (גילה אלמגור) ומראה לה קטע מעיתון רוסי ובו ידיעה על קשיש הנמצא בבית אבות ליד קייב וטוען כי הוא "המנתח מבירקנאו".
הם מחליטים לחסל אותו לפני שהאמת תתגלה. צבי נשאר בארץ ומצייד את רחל בזריקת רעל. רחל טסה לקייב כדי לפגוש שם את אהוד המבוגר (עודד תאומי).
אהוד מחליט לחסל את ריינר באקדח. הם מגיעים לבית האבות אבל השומר לא מכניס אותם. אהוד נתקף בפחד, הם חוזרים למלון והוא מתאבד ביריית אקדח בראשו.
רחל מחליטה להמשיך במשימה כדי לפרוע את החוב המעיק על מצפונה. היא מצליחה להתגנב לבית האבות אבל מסתבר לה שהזקן הוא אדם סנילי שאינו מקס ריינר. היא מחליטה להסתלק אבל בחדר האוכל היא מזהה בוודאות את מקס ריינר הקשיש ועוקבת אחריו כשהוא נכנס לשירותים. שם היא מזדהה בפניו ותוקפת אותו בסכין. הוא מתגונן, תוקף ופוצע אותה אבל היא מצליחה לדקור אותו בצוואר והוא מתמוטט ומת. רחל רצה במהירות לתחנת הרכבת ושם מתמוטטת וצונחת על הקרקע.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
גילה אלמגור: רחל ברנר
נטע גרטי: רחל ברנר הצעירה
יחזקאל לזרוב: אהוד הצעיר
איתי טיראן: צבי הצעיר
אדגר סלגה: מקס ריינר
אלכס פלג: צבי
עודד תאומי: אהוד
לקריאה נוספת

ליאת שטייר-לבני, שתי פנים במראה – ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי 1945 - 2008, ירושלים: הוצאת מאגנס – אשכולות, 2009, עמודים 194–195.
קתרין דנב

| --- | --- |

קתרין דנב בפסטיבל הקולנוע בקאן, 2000
 לידה:  22 באוקטובר 1943 (בת 80) פריז, צרפת צרפת
 שם במה:  Catherine Deneuve 
 שם לידה:  Catherine Fabienne Dorléac 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1957
 בן או בת זוג:  דייוויד בילי (19 באוגוסט 1965–1972)  רוז'ה ואדים  מרצ'לו מסטרויאני 
 צאצאים:  Christian Vadim, קיארה מסטרויאני 
 פרסים והוקרה:  פרס סזאר 11 אחרים  מועמדות לפרס אוסקר מועמדות לבאפט"א פרס אריה הזהב על מפעל חיים (2022)
 פרופיל ב-IMDb
 
קתרין דנב (בצרפתית: Catherine Deneuve; נולדה ב-22 באוקטובר 1943) היא שחקנית קולנוע, זמרת, דוגמנית ומפיקה צרפתייה, זוכת פרס אריה הזהב על מפעל חיים לשנת 2022.
ביוגרפיה

דנב נולדה בפריז בשם קתרין דורליאק, בת להורים שחקני במה: מוריס דורליאק ואשתו רנה דנב. לדנב שתי אחיות: השחקנית פרנסואז דורליאק (1942–1967) וסילבי דורליאק ובנוסף אחות למחצה בשם דניאל. השם דנב היה שם הנעורים של אמה של קתרין. היא בחרה בשם משפחה זה לשמש כשם הבמה שלה, על מנת להבדיל את עצמה מאחיותיה. דנב התחנכה בבתי ספר קתוליים.
דנב הייתה נשואה לצלם הבריטי דייוויד ביילי בין השנים 1965 ל-1972.
לדנב שני ילדים, כריסטיאן ואדים מבמאי הקולנוע רוז'ה ואדים וקיארה מסטרויאני מהשחקן מרצ'לו מסטרויאני.
בינואר 2018 הייתה קתרין דנב בין מאה החותמות על מכתב שהתפרסם בעיתון 'לה מונד' היוצא נגד תנועת ה"MeToo" והאופן בו היא השפיעה על מעמדה של האישה, תפיסת המיניות והיחסים בין גברים ונשים.
קריירה במשחק

דנב החלה את קריירת המשחק שלה עוד כנערה. בשנת 1957 היא שיחקה בתפקיד קטן בסרטו של אנדרה הונובל, Les Collégiennes יחד עם אחותה הצעירה סילבי, שהייתה שחקנית בילדותה כמו גם אחותה למחצה דניאל.
לאחר מכן הופיעה דנב בכמה סרטים של הבמאי רוז'ה ואדים. בשנת 1960 שיחקה בסרט בשם: L'Homme à femmes, שם ראה אותה הבמאי ז'אק דמי, שלאחר מכן יהיה אחראי לפריצתה כשחקנית.
פריצת הדרך שלה חלה באמצע שנות השישים, כאשר שיחקה בסרט "מטריות שרבורג" בבימויו של ז'אק דמי (1964) ואחר כך ב"רתיעה" של רומן פולנסקי (1965) וב"יפהפית היום" של לואיס בוניואל (1967). סרטים אלו הפכו אותה לכוכבת בזכות עצמה, ואפשרו לה להחלץ מתדמית אחותה הקטנה של פרנסואז דורליאק, תדמית שגרמה לה במקור לצבוע את שיערה לבלונדיני ולאמץ את שם משפחתה של אמה. השתיים כיכבו בצוותא בסרט מצליח נוסף בבימויו של דמי, העלמות מרושפור (1967), שהוסרט זמן לא רב לפני מותה הטרגי של דורליאק בתאונת דרכים. ב-1968 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "מאיירלינג" לצדו של עומר שריף.
קתרין דנב המשיכה לקריירת משחק מצליחה הנמשכת גם במאה ה-21, כשתפקידיה הבולטים ביותר הם של נשים יפות ומרוחקות.
בשנת 2016 שיחקה לצד רוד פאראדו בסרט "עומד זקוף".
קריירה בתחומים נוספים

דנב הופיעה בעירום פעמיים במגזין פלייבוי (ב 1963 וב 1965). בשנת 1986 דנב השיקה את הבושם שלה - Deneuve.
בשנים 1985–1989, תמונתה שימשה כדי לייצג את מריאן, דמות אלגורית שמקורה במהפכה הצרפתית ומסמלת את החירות והתבונה. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 דנב שימשה כפרזנטורית של הבושם שאנל מספר 5, וגרמה לעלייה חדה במכירות הבושם בארצות הברית, עד כדי כך, שהעיתונות האמריקנית שנשבתה בקסמה, העניקה לה את התואר: האישה האלגנטית ביותר בעולם. בשנת 1983 חברת אמריקן הום פרודקטס שכרה את שירותיה כדי לייצג את קו מכירות הקוסמטיקה שלה. הצלם ריצ'רד אבדון צילם את הפרויקט הזה. דנב נחשבת במודל להשראה עבור המעצב איב סן-לורן אשר הלביש אותה בסרטים: Belle de Jour, La Chamade, La sirène du Mississipi, Un flic, Liza ו-The Hunger.
בשנת 1992, היא נעשתה הפרזנטורית של קו מוצרי טיפוח העור של סן-לורן.
בשנת 2001 היא נבחרה לייצג את הפנים החדשים של לוריאל פריז. בשנת 2006 היא נבחרה להיות ההשראה של חברת מאק קוסמטיקס.
בשנת 2007 היא החלה להופיע בפרסומות חדשות למזוודות של חברת לואי ויטון.
במרץ 2013 היא נבחרה על ידי הגרדיאן לאחת מהמתלבשות הטובות ביותר מעל גיל 50.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הדרמה "בשלווה" של הבמאית עמנואל ברקוט הסרט הוקרן בבכורה ב-6 ביולי 2021.
דנב הייתה גם מעצבת של משקפיים, נעליים, כרטיסי ברכה ועוד.
פילמוגרפיה חלקית

בשלווה (2021)
סיפור חיי (2019)
קלייר דרלינג (2018)
המיילדת (2017)
הכפר של ברברה (2017)
Tout nous sépare‏ (2017)
קומדיה אלוהית (2015)
פוטיש - אישה צעצוע (2010)
התמונה הכוללת (2010)
פרספוליס (2007)
טנג'יר (2004)
8 נשים (2002)
רוקדת בחשכה - במאי: לארס פון טרייר (2001)
ממערב למזרח (1999)
Belle maman‏ (1999)
פלאס ונדום (1998)
הודו סין (1992)
הרעב (1983)
המטרו האחרון - במאי: פרנסואה טריפו (1980)
Courage fuyons‏ (1979)
הנסיכה בעור החמור (1970)
יפהפיית היום - במאי: לואיס בוניואל (1967)
העלמות מרושפור - במאי: ז'אק דמי (1967)
רתיעה - במאי: רומן פולנסקי (1965)
מטריות שרבורג - במאי: ז'אק דמי (1964)
פילמוגרפיה חלקית > טלוויזיה

Les Liaisons dangereuses‏ (2003)
הערות שוליים

↑  Tartaglione, Nancy (June 1, 2022). Catherine Deneuve To Receive Venice Film Festival Golden Lion For Lifetime Achievement. Deadline Hollywood, retrieved June 1, 2022
↑  Hello, I'm Catherine Deneuve, toutsurdeneuve.free.fr, ‏1992
↑   נירית אנדרמן, מאה נשים צרפתיות נגד השלכות MeToo#: "מאיים על החופש המיני", באתר הארץ, 10 בינואר 2018
↑  גדעון קוץ, ‏קתרין דנב: "MeToo# היא תנועה אלימה, שלקחה תפקידי שיטור ושיפוט", באתר מעריב אונליין, 23 באפריל 2019
↑  How Does My Queen?, filmcomment.com
↑  French Film Star Deneuve Introduces Own Fragrance, articles.latimes.com
↑  Chanel No.5 – Catherine Deneuve
↑  בישראל הופץ הסרט בשם "יצאנית הצמרת". זאב רב נוף, המפלצת האנושית של בונואל, דבר, 5 בינואר 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434932005171  PLWABN: 9810700742905606  BIBSYS: 99006512  BNE: XX1037675  BnF: cb12173008j (data)  CANTIC: a11823458  CiNii: DA08648573  GND: 118677748  ISNI: 0000 0001 2141 6353  LCCN: n81065181  LNB: 000091152  MusicBrainz: 9aa6af80-f210-44f4-a376-6f7f6e02df24  NDL: 00620575  NKC: jn20000700386  NLA: 36585015  NLG: 200741  NLK: KAC2020K8803  NSK: 000046410  NTA: 072900857  RERO: 02-A003169207  RKD: 407181  RSL: 000079765  SELIBR: 305359  SNAC: w61c240b  SUDOC: 030280370  Trove: 1306377  VIAF: 84033118   WorldCat (עם VIAF): 84033118
סטניסלב וולסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  פולין 
 פטירה:  1946 
 מידע חסיד אומות העולם
 תאריך הכרה:  23 בדצמבר 1987
 מקום ההכרה:  יד ושם
 מספר היהודים שהציל:  2
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (23 בדצמבר 1987) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  סטניסלב וולסקי
 
הפסל לזכרו של סטניסלב וולסקי, יחד עם שתי הילדות שהציל, רחל (מימין) וברוניה (משמאל), שמצולמת ליד הפסל, למחרת הסרת הלוט, 4 יוני 2018
סטניסלב וולסקי (בפולנית: Stanisław Wolski;
30 באוקטובר 1900 - 23 באוקטובר 1945), ראש עירייה פולני, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה, יחד עם אשתו ווינסטינה (גם היא חסידת אומות העולם), 2 ילדות יהודיות ממוות בידי הנאצים.
קורות חייו

סטניסלב וולסקי (Stanislaw Wolski), היה ראש העירייה של וישקוב בפולין בשנים 1930–1939.
וולסקי ואשתו ווינסטינה הוכרזו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם על שהצילו שתי ילדות יהודיות, רחל וברוניה רובינוביץ', שהיו שתיים מבנותיהם של חבריהם הטובים של וולסקי ואשתו.
וולסקי נולד ב-30 באוקטובר 1900 בכפר בשם Cudnów, כ-100 ק"מ מדרום לוורשה. ב-1920 התנדב לצבא הפולני ולחם במלחמת פולין-רוסיה, שם נפצע. אחרי המלחמה חזר לאזור הולדתו, שהיה בשליטת ברית המועצות. ב-1923, כיוון שנרדף על ידי השלטונות הסובייטיים, ברח עם אשתו ובנו הצעיר לשטח שבשליטת פולין, שם עבד כמנהל של טחנות קמח, בין השאר בווישקוב.
בשנת 1930 מונה להיות ראש מועצת עיריית ויישקוב וב-1931 נבחר להיות ראש העיר. ב-1938 קיבל את עיטור צלב הכסף מראש ממשלת פולין, עיטור שניתן על שירות יוצא דופן למדינה ולחברה.
כשפלשו הגרמנים לפולין סירב וולסקי לשתף איתם פעולה והודח מתפקיד ראש העיר. הוא ומשפחתו עבדו בתקופת המלחמה כגננים בווישקוב.
בשנת 1945 נפטר ממחלת הסרטן.
ב-3 ביוני 2018 הוקם לזכרו של וולסקי פסל שהוצב בכיכר הראשית של עירו, וישקוב, ובו וולסקי ושתי הילדות שהציל:
רחל ורצהייזר רובינוביץ’ נולדה בווישקוב ב-18.3.1927, נישאה ללובה בדצמבר 1947 ועלתה לארץ בשנת 1956. רחל נפטרה בשנת 2014 בגיל 87 והותירה בן, 3 נכדים ו-4 נינים.
ברוניה גלס רובינוביץ' נולדה בווישקוב ב-24.12.1933 ועלתה לארץ ב-1948. ברוניה נישאה למיכאל בפברואר 1953 ולה 3 ילדים, שמונה נכדים ושתי נינות.
בטקס הסרת הלוט נכחו בני משפחת וולסקי וביניהם בתו, מריה, בני המשפחות של רחל ושל ברוניה רובינוביץ', ראש עיריית וישקוב, גרגור נובוסילסקי (Grzegorz Nowosielski), חברי מועצת העיר, הפסל פרופסור שצ'סלב דז'וויגאי (Czesław Dźwigaj) ותושבי וישקוב.
ההצלה של רחל ורצהייזר רובינוביץ'

מעדותה של רחל ורצהיזר (רובינוביץ') ב-1998 בפרויקט ההנצחה שיזם הבמאי סטיבן ספילברג ("רשימת שינדלר"):
"משפחת וולסקי הייתה ידידת משפחתי עוד לפני המלחמה. אבי, יוסף, שעסק בפרוונות (ייצור, שיווק ומכירות) היה ידיד אישי של ראש העירייה, מר וולסקי.
לפני פרוץ המלחמה סייעתי לאמי במכירה ושיווק של הפרוות שיוצרו על ידנו, וכך הכרתי את לקוחותינו השונים מווישקוב ומכפרי הסביבה. עם פרוץ המלחמה הפציצו הגרמנים את העיר ונכנסו אליה, העלו את בתיה באש ואת היהודים הגלו בתחילת 1940 לעיר הסמוכה וולומין (Wolomin). שם התגוררנו בחדר אחד ועברנו שורת השפלות על ידי הגרמנים.
הפרנסה בעיר הייתה קשה ונפלה בעיקר על אמי כיוון שאבי ואחי נלקחו על ידי הגרמנים לעבודות כפייה. כך חיינו עד שנת 1942 שבה הועברו כל יהודי וולומין לגטו סוסנובקה/סוסנוביץ' (Susnowka/Sosnowiec) שבוולומין. בגטו אולצנו לרכוש בכספנו הנותר דירה בת 2 חדרים שהכילו 2 מיטות בלבד.
החיים בגטו היו קשים מנשוא. אבי ואחי ראובן המשיכו לעבוד בעבודות כפייה אצל הגרמנים, כך שמשימות הפרנסה של המשפחה נפלו עלי ועל אחותי, ברוניה. שתינו (כל אחת בנפרד) הברחנו בחשאי את גבולות הגיטו על מנת להביא מזון, כסף ובגדים. אני עברתי בעיקר בין לקוחות שהיו חייבים למשפחתי כסף וניסיתי לסחור בפריטי לבוש שונים שייצרנו בגיטו.
באוקטובר 1942 ערכו הנאצים אקציה בגיטו שבה נשלחו הורי ושתי אחיותיי, שרה ומלכה, למחנה המוות בטרבלינקה. אחי, ראובן, היה במחנה עבודה ונרצח מאוחר יותר על ידי הגרמנים. אחותי ברוניה, התחבאה והגיעה בכוחות עצמה לווישקוב למשפחת וולסקי.
אני, שהיתי מחוץ לגטו בזמן חיסולו, ניסיתי לחזור אליו כפי שעשיתי תמיד, אבל בדרך לשם נודע לי שאין לי לאן לחזור כיוון שכל היהודים נשלחו לטרבלינקה. הרגשתי אובדת עצות ובודדה בעולם. ידענו מזה זמן רב מה קורה בטרבלינקה כיוון שהרכבות לשם עברו דרכנו.
נדדתי בין כפרים ויערות שונים בסביבה ולעיתים לנתי אצל משפחות שונות תוך הסתרת זהותי היהודית. לאחר מספר חודשים התמלאתי ייאוש והגעתי למשפחת וולסקי בווישקוב. מר וולסקי עצמו כבר לא כיהן כראש העיר כיוון שלא היה מוכן לשתף פעולה עם הנאצים. כתוצאה מכך הוא חי בעוני והתפרנס בקושי כגנן. בייאושי פניתי אליו באחד הימים ואמרתי לו שאיני יכולה להמשיך כך בחיי ובכוונתי להסגיר עצמי לגסטפו ובזה לסיים את ייסורי. מר וולסקי לקח אותי על ברכיו ואמר לי שבצוואתו אבי ציווה שברוניה אחותי ואנוכי חייבות לשרוד ולעבור את תקופת המלחמה. הוא ציין שבכוונתו לקיים צוואה זאת ולדאוג לשתינו. ואכן, את אחותי הוא שלח לאחות אשתו שהתגוררה בעיר אחרת, שם חיה כילדה נוצרייה.
בפברואר 1943 עזר לי מר וולסקי להשיג ניירות עם זהות של נערה פולניה בשם אלכסנדרה קרצ'מרצ'יק (Aleksandra Karczmarczyk). עם זהות זו נשלחתי לעבודת כפייה במפעל KRUP שבעיר ליבק בצפון גרמניה, שם עבדתי בעבודת פרך במשך 12 שעות ביממה, במשמרות, בייצור תחמושת לפגזי תותחים. במהלך עבודתי שמרתי על קשרי מכתבים עם משפחת וולסקי ולעיתים קיבלתי מהם חבילות עם מעט מזון וביגוד. כך התנהלו חיי עד השחרור המיוחל על ידי האנגלים ב-2 במאי 1945. אחותי ואני שמרנו על קשר עם בנותיו של מר וולסקי שאף הגיעו לביקור בישראל בשנת 1987 והוריהם הוכרו על ידי "יד ושם" כחסידי אומות העולם".
ההצלה של ברוניה גלס רובינוביץ'

ברוניה רובינוביץ' הייתה ילדה בת 9 בזמן חיסול הגטו. היא הייתה יוצאת דרך חור בגדר כדי להביא מוצרי מזון למשפחתה ולאנשים אחרים בגטו. לפני האקציה הסתירה אותה אמא שלה, ואז ברחה ברוניה והגיעה בכוחות עצמה לביתם של וולסקי ואשתו.
כך סיפרה ברוניה על בריחתה בעדות שנתנה ב-1947:
" בשש בבוקר התחילו יריות נוראיות. התעוררתי בפחד גדול והתחלתי לחפש את אמא, אבל אמא לא הייתה שם. האישה אמרה לי שמפנים את הגטו. היה בלאגן נורא, התחלתי לבכות. רצתי חזרה הביתה אבל לא היה שם אף אחד. שמעתי הרבה יריות והייתה מהומה גדולה מסביב, אנשים צועקים ובוכים, אבל בבית שלנו לא היה אף אחד.
ישבתי בצד על אבן והתחלתי לחשוב מה לעשות. אם לא אברח מהגטו, הגרמנים יהרגו אותי בגלל שהם היו רעים ולא ריחמו על ילדים. אם יהרגו אותי, רציתי להיות יחד עם ההורים שלי, אבל הם לא היו שם. מה לעשות?
זכרתי את המילים האחרונות של אבא, המשאלה האחרונה שלו שאציל את עצמי ולא אלך עם כולם לטרבלינקה. החלטתי להציל את עצמי ולהגשים את המשאלות של הורי. עשיתי הכל למען הורי, לא למען החיים שלי עצמי. צעקתי: "אמא, אבא, תענו לי! כנראה לא אראה אתכם יותר לעולם!"
עמדתי על האבן, מתקרבת לגדר ומחפשת דרך לברוח. לא חשבתי שאשאר בחיים. היו הרבה יריות. דילגתי מעל גופות, אנשים שרצחו אותם, בכל מקום היו קורבנות. דחפתי בידיים את חוטי התייל, פצעתי את כפות הידיים שלי, מהמעיל שלי ומהגרביים נקרעו חתיכות, וקפצתי דרך הגדר.
הרגשתי כאב נורא ברגל שלי. רסיס ברזל עף לידי ופצע אותי ברגל, אבל היה לי המזל והוא לא חדר לתוך הרגל. יש לי עדיין צלקת ארוכה ברגל שמאל. התחלתי לרוץ מהר בתוך כל התוהו ובוהו, עד שהגעתי ל-גוסטינייץ (Gostyniec, כנראה שכונה בעיר וולומין שהרכבת עברה בה). הלכתי לתחנת הרכבת. היו לי 10 זלוטי. החלטתי לנסוע לווישקוב למשפחה פולנית שאמא הכירה...
ירדתי מהרכבת והלכתי לבית של ראש העיר הקודם, מלפני המלחמה, חבר של אבא שלי. סיפרתי לו מה שקרה להורים שלי ולכל האחרים שהיו איתנו בבית ואמרתי שאני לבד עכשיו ושלפני שאבא שלי מת הוא אמר לי שאני אציל את עצמי ושהוא [ראש העיר] יעזור לי. לאיש קראו סטניסלב וולסקי (Stanislaw Wolski) ולאשתו ניסה וולסקה (Nisa Wolska). היו להם ארבעה ילדים: ילד בן 18, ילד שני בן 16, ושתי ילדות, אחת בת 15 והשנייה בת 12..."
ברוניה הגיעה לביתו של וולסקי ואשתו, ואחרי זמן מה, כשנראה היה כשגובר הסיכון שיגלו שברוניה היא ילדה יהודייה, העבירה אותו אשתו של וולסקי לאחותה. לאחר מכן הועברה ברוניה לקרובות משפחה אחרות של וולסקי. בכל הבתים שבהם שהתה עד סיום המלחמה גדלה כנוצרייה. רק לאחר המלחמה, במסגרת מאמץ של ארגונים יהודיים לגלות ילדים יהודיים, עברה לבית ילדים שניהל ניצול יהודי בשם פבל הירשברג, ובו היו ילדים עם רקע דומה. ב-1948 עלתה לארץ, יחד עם שאר הילדים, בספינת המעפילים "נחשון קסטל", כמה ימים לפני הכרזת המדינה. הספינה נתפסה על ידי הבריטים וברוניה הועברה יחד עם שאר נוסעי הספינה למחנה מעצר בקפריסין. אחרי קום המדינה הגיעה לארץ, לקיבוץ גליל ים, שירתה בצה"ל כחובשת קרבית, התחתנה עם מיכאל (גלס), והיא גרה היום בתל אביב.
ראו גם

וישקוב
רחל ורצהייזר רובינוביץ' ובעלה לובה, 1947
הבחירות ללוק סבהה (2019)

הבחירות ללוק סבהה ב-2019 התקיימו בשבע פעימות מ-7 באפריל ועד ל-12 במאי, ונקבעו בהם הרכב הלוק סבהה השבעה עשר. הבחירות, בהם היו 912 מיליון בעלי זכות הצבעה, היו הבחירות הגדולות בעולם, ובסך הכל התמודדו בהן 8,251 מועמדים על 543 מושבים בלוק סבהה.
בבחירות נצחה מפלגת העם ההודית, שזכתה ב-303 מושבים ובכ-37% מקולות המצביעים. יחד עם שאר חברות הברית הדמוקרטית הלאומית, קואליציית מפלגות שבהנהגתה, זכו ב-353 מושבים ו-45% מהקולות.
עבור הקונגרס הלאומי ההודי, היו בחירות אלו שיפור קל לעומת הבחירות הקודמות, בהם קיבלה המפלגה את התוצאה הגרועה ביותר מאז הקמתה, והיא זכתה בכ-19.5% מקולות המצביעים שהעניקו לה 52 מושבים. החזית הפרוגרסיבית הלאומית, קואליציית המפלגות בהנהגתה, זכתה ב-91 מושבים בסך הכל. מפלגות נוספות זכו ב-98 מושבים הנותרים. עקב הדרישה ל-55 מושבים עבור מעמד רשמי של יו"ר אופוזיציה, לא כיהן יו"ר אופוזיציה לאחר הבחירות.
במקביל לבחירות ללוק סבהה נערכו בחירות לאספות המחוקקות של אנדרה פרדש, ארונאצ'ל פרדש, אודישה וסיקים.
רקע

הבחירות ללוק סבהה נערכות אחת לחמש שנים, אלא אם כן הלוק סבהה מפוזר קודם לכן. הבחירות הקודמות לוק סבהה התקיימו במאי עד אפריל 2014, וכהונתה עמדה לתום. ההצבעה נוהלה על ידי ועדת הבחירות של הודו, ובעקבות היקפה הגדול נוהלה בשבעה פעימות.
בבחירות הקודמות ניצחה מפלגת העם ההודית בראשות נרנדרה מודי ברוב גדול. בבחירות אלו התמודד מודי בשנית כמועמד המפלגה לראשות הממשלה.
בבחירות השתתפו מעל 650 מפלגות, מרביתן מפלגות אזוריות ומקומיות שהתמודדו במחוזות בחירה בודדים. מועמדי מפלגת העם ההודית התמודדו על 437 מושבים, בעוד מועמדים הקונגרס התמודדו ב-421 מושבים. מפלגות נוספות שהתמודדו בקנה מידה נרחב: בהוג'אן סמג' (383), שיוו סנה (98), המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) (69), טרינמול קונגרס (62), המפלגה הקומוניסטית של הודו ומפלגת סמג'וואדי (49) ואאם אדמי (35).
במקביל לבחירות הארציות, התקיימו בחירות לאספות המחוקקות המדינתיות באודישה, סיקים, אנדרה פרדש וארונאצ'ל פרדש.
תוצאות הבחירות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| מפלגה | מפלגה | מושבים | קולות | אחוזים | שינוי |
|  | מפלגת העם ההודית | 303 | 229,076,879 | 37.36% | 21  |
|  | הקונגרס הלאומי ההודי | 52 | 119,495,214 | 19.49% | 8  |
|  | טרינמול קונגרס | 22 | 24,929,330 | 4.06% | 12  |
|  | בהוג'אן סמג' | 10 | 22,246,501 | 3.62% | 10  |
|  | מפלגת סמג'וואדי | 5 | 15,647,206 | 2.55% |  |
|  | מפלגת הקונגרס YSR | 22 | 15,537,006 | 2.53% | 13  |
|  | דראווידה מונטרה קזגאם | 24 | 14,363,332 | 2.34% | 24  |
|  | שיוו סנה | 18 | 12,858,904 | 2.09% |  |
|  | טלוגו דזאם | 3 | 12,515,345 | 2.04% | 13  |
|  | המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) | 3 | 10,744,908 | 1.75% | 6  |
|  | ביג'ו ג'נטה דאל | 12 | 10,174,021 | 1.66% | 8  |
|  | ג'נטה דאל (מאוחדת) | 16 | 8,926,679 | 1.45% | 14  |
|  | מפלגת הקונגרס הלאומית | 5 | 8,500,331 | 1.38% | 1  |
|  | אנה דראווידה מונטרה קזגאם הכלל הודית | 1 | 8,307,345 | 1.35% | 36  |
|  | טלנגאנה רשטרה סמיתי | 9 | 7,696,848 | 1.25% | 2  |
|  | ראשטריה ג'נטה דאל | 0 | 6,632,247 | 1.08% | 4  |
|  | שירומאני אקאלי דאל | 2 | 3,778,574 | 0.62% | 2 |
|  | ונצ'ירט בהוג'אן אגהדי | 0 | 3,743,560 | 0.61% | חדש |
|  | המפלגה הקומוניסטית של הודו | 2 | 3,576,184 | 0.58% | 1  |
|  | ג'נטה דאל (חילונית) | 1 | 3,457,107 | 0.56% | 1  |
|  | לוק ג'אן שקטי | 6 | 3,206,979 | 0.52% |  |
|  | אאם אדמי | 1 | 2,716,629 | 0.44% | 3  |
|  | פטאלי מקאל קטצ'י | 0 | 2,297,431 | 0.37% | 1  |
|  | ג'אנה סנה | 0 | 1,915,127 | 0.31% | חדש |
|  | ג'הרקאנד מוקטי מורצ'ה | 1 | 1,901,976 | 0.31% | 1  |
|  | נעם טמילר קאצי | 0 | 1,695,074 | 0.28% | חדש |
|  | מקאל נאדהי מאיאם | 0 | 1,613,708 | 0.26% | חדש |
|  | איחוד הליגה המוסלמית ההודית | 3 | 1,592,467 | 0.26% | 1  |
|  | אסום ג'אנה פרישד | 0 | 1,480,697 | 0.24% |  |
|  | ראשטריה לוק סמטה | 0 | 1,462,518 | 0.24% | 3  |
|  | ראשטריה לוק דאל | 0 | 1,447,363 | 0.24% |  |
|  | החזית הדמוקרטית המאוחדת הכלל הודית | 1 | 1,402,088 | 0.23% | 2  |
|  | כל הודו מג'ילס-א-איתאחוד אל מוסלמין | 2 | 1,201,542 | 0.20% | 1  |
|  | אפנה דאל (סונלאל) | 2 | 1,039,478 | 0.17% | חדש |
|  | המפלגה הסוציאליסטית המהפכנית | 1 | 709,685 | 0.12% |  |
|  | ראשטריה לוקטנטריק | 1 | 660,051 | 0.11% | חדש |
|  | התאחדות הסטודנטים הכלל ג'הרקנדית | 1 | 648,277 | 0.11% | 1  |
|  | וידותלאי צ'ירותאיגאל קטצ'י | 1 | 507,643 | 0.08% | 1  |
|  | המפלגה הלאומית הדמוקרטית המתקדמת | 1 | 500,510 | 0.08% | חדש |
|  | מפלגת העם הלאומית | 1 | 425,986 | 0.07% |  |
|  | קרלה קונגרס (M) | 1 | 421,046 | 0.07% |  |
|  | החזית העממית של נגה | 1 | 363,527 | 0.06 |  |
|  | הוועדה הלאומית של ג'מו וקשמיר | 3 | 280,356 | 0.05% | 3  |
|  | החזית הלאומית של מיזו | 1 | 224,286 | 0.04% |  |
|  | סיקים קרנטיקארי מורצ'ה | 1 | 166,922 | 0.03% | 1  |
| 621 מפלגות נוספות שלא זכו במושב | 621 מפלגות נוספות שלא זכו במושב | 0 | 19,133,731 | 3.11% |  |
|  | עצמאיים | 4 | 16,485,773 | 2.68% | 1  |
| נגד כל המועמדים | נגד כל המועמדים | – | 6,522,772 | 1.06% |  |
| סך הכל | סך הכל | 545 | 614,172,823 | 100.00 |  |
לאחר הבחירות

בעקבות תוצאות הבחירות הושבע נרנדרה מודי בשנית לראש ממשלת הודו ב-30 במאי.
בעקבות התבוסה התפטר רהול גנדי מנשיאות הקונגרס.