תור הזהב של יהודי ספרד
אורחות חיים

ליהדות ספרד בתקופת תור הזהב היו מאפיינים יוצאי-דופן ביחס לקהילות ישראל בגולה במקומות אחרים או בתקופות אחרות:
ספרד, אולי כי ראשוני היהודים התיישבו בה לאחר חורבן בית ראשון או כי מזה דורות ישבו בה משפחות מיוחסות מירושלים שהגיעו אליה עוד קודם חורבן בית שני, הייתה קהילה של יהודים (דתיים), ולא קהילה יהודית דתית במובן המסורתי הגלותי. היא הייתה היחידה מקהילות ישראל בימי הביניים אשר בחייה הרוחניים וביצירתה הפרישה וביצרה פינה לעולמו של הפרט, פינה שבה הוכרה מרכזיותו של האדם, על עולמו, חוויותיו, רגשותיו, שמחותיו, כאביו, חרדותיו, תענוגיו וייסוריו; ואשר בה הוענקו לו זכויות אוטונומיות מקיפות.
בספרד התקיים לימוד מעמיק של המקרא על סמך ידיעת צחות לשון הקודש, תוך עזר בבלשנות ובחקר דקדוק. במשך מספר דורות חוברו עשרות ספרי דקדוק, התעוררו ויכוחים חריפים על סוגיות דקדוקיות של הלשון העברית, וחוברו פירושים רבים לפסוקי המקרא. פרשנות המקרא של חכמי ספרד הייתה כה מפותחת, עד שבמאמר המיוחס לרבי משה דאנון נאמר על מפרשי צרפת ביחס אליהם: "כל פירושי צרפתה השלך לאשפתא, חוץ מפרשנדתא ובן פורתא".
הלשון העברית, בנוסף לחיבורים תורניים, שימשה לחיבור שירי קודש ושירי חול, מכתבים, ספרות מקאמית, ולעיתים גם ספרי חכמה ו/או מוסר.
באופן כללי היה רווחה כלכלית ועושר רוחני. הרבה חכמים עסקו הן בתורה והן בפילוסופיה ו/או בחכמות חיצוניות. רבי חסדאי אבן שפרוט, רבי יונה אבן ג'נאח, רבי יהודה הלוי והרמב"ם היו רופאים. רבי שמואל הנגיד היה סופר מהיר. רבי אברהם אבן עזרא עסק גם במתמטיקה ובאסטרונומיה ובאסטרולוגיה. רבי יצחק אבן גיאת צירף לפיוטיו מושגים מתחומי הפילוסופיה, האסטרונומיה, ידיעת הטבע, ותורת הנפש והרפואה, שהיו קרובים לליבם של בני דורו. חכמים היו נפגשים במשתים בהם דנו בדברי חכמה ושירה.
יהודים שימשו בתפקידים רבי מעלה במלכות השלטת. למשל: רבי חסדאי אבן שפרוט, רבי שמואל הנגיד, רבי יעקב אבן עזרא, שלושת אחיו של רבי משה אבן עזרא, רבי יצחק אלבאליה.
רוב החכמים היו בקיאים במלאכת השיר ורבים מהם חיברו בנערותם שירי חול. משוררים צעירים ישבו בגנים מפוארים וחיברו שירים לצד עינות-מים ולקול ציפורים המזמרות מבעד לאמירי עצים. נערכו תחרויות שירה פומביות. חכמים היו מתכתבים זה עם זה בשירי ידידות. השירים, בין שירי קודש בין שירי חול, חוברו בלשון עברית.
חכמים נדדו לערים ולארצות אחרות, אם כדי להתגורר במקומות חכמה או כדי להחכים מתורתם של חכמים היושבים בארצות אחרות (לדוגמה המסע של רבי יהודה הלוי ורבי אברהם אבן-עזרא לצפון אפריקה), אם לצורכי מסחר (לדוגמה מסעותיו של רבי שמואל הנגיד בים), אם מפני רדיפות (לדוגמה נדודי רבי משה אבן עזרא), אם כי היו כגרים שלא מצאו את מקומם בעולם הזה (למשל רבי אברהם אבן עזרא). רוב החכמים הנודדים היו עניים, ונתמכו על ידי נדיבים או שנאלצו להתפרנס בצמצום רב. עם הנדיבים אנשי המעלה שתמכו בהרבה חכמים ובעניים נמנים רבי חסדאי אבן שפרוט, רבי יעקב אבן גו, יקותיאל בן יצחק אבן חסאן, ורבי שמואל הנגיד. כתולדה מנדודי חכמים בין ארצות, חכמי ספרד היו בקיאים בלשונות ובתרבויות אחרות. רוב המשוררים היהודים היו בקיאים בספרות הערבית.
להלן דוגמאות לאורחות חיים ודרכי מוסר בתור הזהב של יהדות ספרד, מלוקטות מספר בן משלי מאת רבי שמואל הנגיד ומספר מבחר הפנינים המיוחס לרבי שלמה אבן גבירול:
| הנושא | ספר בן משלי | ספר מבחר הפנינים |
| --- | --- | --- |
| יראת שמים וביטחון בבורא | גּוּרָה מֵאֵל וּבְטַח בּוֹ / כִּי לַעֲשׂוֹת לָךְ טוֹב הַפְלֵא יַפְלִיא, / וּנְאַם תָּמִיד מִיִּרְאַת אֵל / מִי חַיַּי כִּי אֵל יַעַשׂ לִי. | אמרו לו לחכם, למה אין אנו רואין עליך סימן דאגה? אמר להם, מפני שלא קניתי דבר ופקדתיו ודאגתי עליו. ואמר, אין לך דבר שאין לו גדר. אמרו לו, ומהו הגדר? אמר להם, הביטחון. אמרו לו, ומה גדר הביטחון? אמר, האמונה. אמרו, ומה גדר האמונה? אמר, שלא יירא דבר. ואמרו לחכם, מה גדר האמונה? אמר, הביטחון באלוקים ורצות בגזרותיו והימסר אליו. |
| בשבח החכמה | חֲכַם-לֵבַב בְּמַתַּת אֵל וְחֵלֶק / אֲשֶׁר חָלַק לֱנַפְשׁוֹ רַב שְׂשׂוֹנוֹ, / וּמִי יִתֵּן אֲשֶׁר הָאֵל מְנָעוֹ, / וּמִי יִמְנַע אֲשֶׁר הָאֵל נְתָנוֹ. | וציווה החכם לבנו: בני אל תהיה חכם בדברים, אך היה במעשה; כי החכמה שבמעשה, תועילך לעולם הבא; ושבדברים בכאן תישאר. |
| בשבח עשיית חסד | חֲכָמִים בָּחֲנוּ מַה-טּוֹב לְאָדָם / וְלֹא מָצְאוּ לְאִישׁ טוֹב מִידִידִים, / וְנִסּוּ עוֹד וְלֹא מָצְאוּ בְכֻלָּם / כְּאָח נִמְצָא בְצָרָה כַּמְּצָדִים, / וְשָׁבוּ עוֹד וְנִסּוּ טוֹב פְּעָלִים / וְלֹא מָצְאוּ כְּמוֹ פֹעֵל חֲסָדִים, / טְעָמוּהוּ וְכֻלּוֹ מַמְתַּקִּים / וְרָאוּהוּ וְכֻלּוֹ מַחֲמַדִּים. | עשה חסד עם מי שראוי לו ועם מי שאינו ראוי לו, כי אם יהיה ראוי לו תשיבהו במקומו, ואם אינו ראוי לו תהיה אתה ראוי לו, כי הבורא ציווה לעשות הטוב והחסד. |
| מעלת חבורה טובה | חֲבֵרִים הַחֲפֵצִים לַעֲמוֹד עַל– / יְדִידוּתָם בְּלִי כַחַשׁ וְכַחַד, / בְּטוֹב וּבְרַע יְחַלּוּ זֶה פְּנֵי זֶה / וּמָנוֹת יִשְׁלְחוּ אֶחָד לְאֶחָד. | אמר החכם, אל תתחבר אלא למי שמכיר ערך מעלתו, אז טוב לך בחברתו. ואמר, מי שרוחו יקרה ודעתו נוחה, חבורתו טובה ואהבתו מתמדת. ואמר, החבורה הטובה מצלת מן הרעות. |
| הליכות עולם | דְּעֶה כִּי אֵין גְּדָל הַגּוּף מְכֻבָּד / אֲבָל גָּדוֹל בְּשִׁבְתּוֹ בֵּין חֲבֵרִים, / וְאֵין חָסֵר חֲסַר לֶחֶם וְאוּלָם / אֲשֶׁר שִׂכְלוֹ וְהֶגְיוֹן פִּיו חֲסֵרִים, / וְאֵין עָשִׁיר אֲשֶׁר לוֹ הַנְּכָסִים / אֲבָל שֶׁהֵם עֲלֵי-יָדָיו שְׁמוּרִים, / וְאֵין מֶלֶךְ אֲשֶׁר לוֹ הָעֲבָדִים / אֲבָל מֶלֶךְ אֲשֶׁר עוֹבֵד גְּבָרִים. | אדם אחד בא לפני מושל, ואמר לו: באתי אליך לשאול דבר ששאלתיו תחילה מהבורא, אם תעשהו אשבח האלוקים ואודך, ואם לא תעשה אשבח את ה' ואודהו ואדינך לכף זכות. וציווה למלאות שאלתו. |
| אהבה ושנאה | וְשׁוֹאֵל לְמִי אֶקְרַב, עֲנִיתִיו אֱלֵי-יָשָׁר / חֲכַם לֵב אֲשֶׁר יַטִּיף עֲלֵי-לוֹמְדִים צוּפוֹ, / וּמִמִּי אֱהִי רָחוֹק, עֲנִיתִיו רְחַק מִשַּׂר / גְּדָל-אַף בְּעֵת קִצְפּוֹ וְנַחַל בְּעֵת שִׁטְפּוֹ, / וְאֶת-מִי אֱהִי אוֹהֵב, עֲנִיתִיו אֲשֶׁר תַּרְחִיק / מְעוֹנוֹ ויִפְצַר בָּךְ וְיֹאמַר לְךָ בֹּא פֹּה, / וְאֶת-מִי אֱהִי שׂוֹנֵא, עֲנִיתִיו אֲשֶׁר שָׂשׂ אֶל / כְּסִיל בָּא וּמִתְעַצֵּב לְחָכָם בְּהַשְׁקִיפוֹ. | אמר החכם, היזהר ממי שאהבתו כפי הצורך, כי עם השלמת הצורך תשלם אהבתו. ואמר, אל תשיאך אהבת מלך כשהשר אויב לך, וכשאתה בטוח מן השר אל תירא מן המלך. ואמר, לא אהבני אדם שלא הייתה לו אהבתי זכה כל ימי; ולא שנאני אדם שלא התפללתי בעדו שיישרהו הבורא. |
| נחיצות העצה ומאין תמצא | שְׁאַל רַבִּים וְיֹאמְרוּ לָךְ עֲצָתָם / וְהַרְאֵה אֶת-עֲצָתָם עַל בְּחִינָה, / שְׁאַל מַשְׂכִּיל וְסָכָל כִּי פְעָמִים / תְּהִי עֵצָה בְּפִי סָכָל נְתוּנָה, / וְתִמָּצֵא לְאִישׁ פֶּתִי בְּעֵת לֹא - / תְּהִי נִמְצֵאת לְיָחִיד בַּתְּבוּנָה. | אמר החכם, הטובה שבבהמות צריכה לשבט, והכשרה בנשים צריכה לבעל, והדעתן שבאנשים צריך לשאול עצה. |
| איזהו עשיר | חֲלֹק הוֹנָךְ אֲשֶׁר נָתַן לְךָ אֵל / עֲלֵי-שָׁלֹש וְיִהְיוּ לַאֲחָדִים: / לְךָ אֶחָד, וְלָאֵל שֶׁחֲנָנוֹ / לְךָ אֶחָד, וְאֶחָד לַידִידִים. | אמר החכם, הסתפק במה שחילק לך הבורא, ואל תביט אל מה שיש לזולתך. ואמר, אל תתאווה במה שלא נתן לך, כי מי ששמח בחלקו שבע. |
| דברים בטלים | טֶרֶם תְּהִי מַמְטִיר / טוֹבָה הֱיֵה בוֹרֵק, / וּבְיוֹם תְּחַלֵּל אֶת / כֶּרֶם - נְטַע שׂוֹרֵק, / וּבְרֹב חֲמַס מֶלֶךְ / עֹל אַל-תְּהִי פֹּרֵק,/ לָאִישׁ בְּךָ נוֹעַץ / כָּל-לִבְּךָ הָרֵק,/ וּבְבוֹא לְשׂוֹנֵא אֵיד / שֵׁן אַל-תְּהִי חֹרֵק,/ וּלְאוֹהֲבָךְ מִטִּיט / שָׁוְא נַפְשְׁךָ הָרֵק. | אמר החכם, שמונה הם אם יבזו אותם אל יאשימו כי אם עצמם: הבא לסעודה שאינו קרוי לה, והמצווה בבית אדם לבניו, והמבקש כבוד משונאו, והשואל שאלה מכיליי, והנכנס בדברי שני בני אדם מבלי שיכניסו אותו בדבריהם, והמזלזל במלך, והיושב במקום שאינו ראוי לו, והמספר דבריו למי שאינו מאזינם. |
| דיבור ושתיקה | בִּיפוֹת לְדַבֵּר הֱיֵה מְדַבֵּר / וּבְעֵת יְפוֹת מַחֲשֶׁה חֲשֵׁה שָׁם,/ דָּבָר בְּעִתּוֹ עֲצֵי מְגָדִים / יַעְשׂוּ פְרִי מַאֲכָל בְּחָדְשָׁם. | אמר החכם, כשאני מדבר דבר הוא מושל בי, וכשאיני מדבר אני מושל בו. ואמר, עדיפות הדיבור על השכל - פיתוי, ועדיפות השכל על הדיבור - גנות, והטוב שייפה זה את זה. ואמר שאדם אחד מארץ ערב נכנס במקום ישיבה והאריך לשתוק. אמרו לו, בדין קראוך מנדיבי ערב? אמר להם: אחי, חלק האדם מאוזנו לנפשו, וחלק האדם מלשונו לזולתו. |
| אדם ניכר בכוסו | יְדִידַי סַמְּכוּנִי בָּאֲשִׁישׁוֹת / מְלֵאוֹת פָּז יְסוּדָתוֹ זְמוֹרָה / מְלֵאוֹת פָּז אֲשֶׁר נָמֵס וְהָיָה / לְמַיִם אֻדְּמוּ אַחַר בְּצִירָה / אֲהַבְתִּיו בַּעֲבוּר יֵיטִיב לְבָבִי / וְאוֹסִיף תֵּת בְּיָדִי הָעֲשִׁירָה / וְכִי שַׂמְתִּיו רְפוּאָתִי לְעָצְבִּי / בְּמַר נַפְשִׁי וְרַוְחָתִי בְּצָרָה / וְלֹא אֶשְׁתֶּה כְּמוֹ פֶתִי לְשָׁכְרָה / אֲבָל אֶשְׁתֶּה רְוָיָה בַּמְּשׂוּרָה / וְלֹא אֶשְׁתֶּה שְׁתֹה בִִּטּוּל מְלָאכָה / וְלֹא אֶשְׁתֶּה שְׁתֹה הַנַּח סְחוֹרָה / וְלֹא אוֹבִיד בְּיֵינִי אֶת־נְכָסַי / וְלֹא אַתְעִיב לְנַפְשִׁי הַיְקָרָה / וְלֹא אֶשְׁבֹּר כְּלֵי מִשְׁתֶּה בְּמִשְׁתֶּה / וְלֹא אֶקְצֹף בְּחָבֵר בַּחֲבוּרָה / וְלֹא אֶהְיֶה כְּמוֹ נֹחַ בְּיוֹם חָם / וְלוֹט בִּדְבַר בְּכִירָה אֶת־צְעִירָה / בְּשִׁבְתִּי בִמְסִבָּה אוֹהֲבַי לִי / לְשִׁירָה וַאֲנִי לָהֶם לְשִׁירָה / וְאֵאָכֵל וְאֶשָּׁתֶה בְּמִשְׁתֶּה / כְּאִלּוּ מִדְּבַשׁ נַפְשִׁי יְצוּרָה / וְכָל־מִלָּה עֲלֵי־יֵינִי אֲמוּרָה / בְּלִי־דַעַת וְדַעַת שֶׁבִּי קְבוּרָה / כְּמוֹ זֹאת תַּעֲשֶׂה אָחִי… / וְלֹא יִהְיֶה לְךָ יַיִן לְזָרָא / וְכִי יֵלֵךְ בְּמֵישָׁרִים בְּכוֹסוֹ / תְּהִי לָךְ נַפְשְׁךָ יוֹתֵר יְקָרָה / וּמִי יִשְׁתֶּה וְלֹא נָהַג כְּמוֹ זֹאת / שְׁתִיָּתוֹ כְדָם עָלָיו אֲסוּרָה. | שמור ואל תמהר בדברי אמת עם רעך לעג ולצון, ודברי לשון מתעתע בשמעך נבלה תחשבם כי לא לרצון. חדל מרוב שחוק עם החברים, וסורה מדבר לצון והרחק, ותן כבוד בעת תשב ותאכל, ועת תשתה ועת קומך לשחק. ואל תאמר כמתלהלה ומורה, לדוד חיצים אני אוהב משחק, באנשי שלומי דוד דברים אם רבו, מסוכים במי שלום, והם שורפים באש, בעיניו אני מכיר היותו כמתנקם, ולכן לבבי מאהבתך מתייאש, יש דוד חשבתיהו כאח נאמן עדי, לבו עלי כסו בפיו קראני, חרף כמשתכר ויאמר לי, הלוא היין עכרני והשיאני, היה יורה חץ בלב אחיו, אשר דימה לי משחק אני. |
| מצוות החכם לבנו | בְּנִי, אִם סֻגְּרוּ דַלְתֵי תְבוּנָה / בְּדוֹר גָּבְרוּ עֲלֵי בִינָה הֲתֻלִּים, / פְּתַח אַתָּה בְחָכְמָתָךְ שְׁעָרִים / אֲשֶׁר הֵם עַל-בְּנֵי דוֹרָךְ נְעוּלִים. בְּנִי אִם תֶּאֱהַב לִמְשׁוֹל בְּנַפְשָׁךְ / תְּנָה אוֹתָהּ בְּמַתָּנָה לְשִׂכְלָהּ, / וְחֶבֶל תַּאֲוָתָהּ אַל תְּשַׁוֶּה / בְּיָדָהּ, פֶּן תְּהִי נִלְכָּד בְּחֶבְלָהּ. | אמר החכם, בני אל תקבל שררה על בני עירך, ואל תבזה לדבר הקטן, כי יבוא לדבר הגדול. ואל תחלוק עם אדם כעסן, כי אתה מצער אותו; ואל יקבצו במושבך שני אנשים שחולקים לניצוח, ואל תשמח בנפול אויבך, כי לא תדע מה יבואך. ואל תראה היכולת בעת הגבורה כי אינך יודע איך יחזור הזמן עליך. ואל תלעג לטעות זולתך, כי אינך מושל בדיבור פיך. וקבל טעות בני האדם בדמות הנכונה כפי יכולתך. ואל תתן אהבתך לאוהבך בפעם אחת, ושים האמת תמיד לעומתך, תינצל כל ימיך ותהיה לעולם מבני חורין. ואמר החכם לבנו: דע כי ראש האמונה יראת האלוקים ושמור מצוותיו. |