stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכנית אפולו
עלויות וביטול התוכנית

כשהועלתה תוכנית הנחיתה על הירח בזמנו של ג'ון קנדי, עלותה נאמדה בכ־7 מיליארד דולרים. עלות זו התבררה כניחוש בלתי מציאותי לסכום שלא ניתן לקובעו בצורה מדויקת, ולכן ג'יימס ווב, מנהל נאס"א באותה תקופה, העלה את ההערכה ל־20 מיליארד, לפני שהציג את התוכנית לסגן הנשיא ג'ונסון.
הערכתו של ווב הממה רבים באותה תקופה (כולל את הנשיא עצמו), אך בסופו של דבר הוכחה כהגיונית ביותר. בינואר 1969, הכינה נאס"א הערכה מפורטת של העלות הכוללת של תוכניות מרקורי, ג'מיני ואפולו יחד. הסכום הכולל של תוכנית אפולו יצא 23.9 מיליארד דולר כמפורט להלן:
החללית אפולו: 7,945,000,000‏$
משגרי הסטורן I:‏ 767,000,000‏$
משגרי הסטורן IB:‏ 1,131,200,000‏$
משגרי הסטורן V:‏ 6,871,100,000‏$
פיתוח מנועי המשגרים: 854,200,000‏$
תמיכה במשימות: 1,432,300,000‏$
עיקוב ואיסוף מידע: 664,100,000‏$
מתקנים קרקעיים: 1,830,300,000‏$
הפעלת המתקנים: 2,420,600,000‏$
העלות הסופית של התוכנית דווחה לקונגרס ב־1973 ועמדה על 25.4 מיליארד $. התוכנית ניצלה את רוב תקציבה של נאס"א, שעדיין הייתה בשנותיה הראשונות (נאס"א הוקמה ב־1958 ותוכנית אפולו החלה את דרכה ב־1961). לדוגמה, ב־1966 הוצאות התוכנית היוו כ־60% מתקציבה השנתי של נאס"א – שעמד אז על 5.2 מיליארד $.
ב־2009 ערכה נאס"א סימפוזיון על עלויות התוכנית אשר הציגה הערכה של עלויות התוכנית, שעמדו על כ־170 מיליארדי דולרים של שנת 2005. סכום זה כלל את כל עלויות המחקר והפיתוח, את רכישתם של 15 משגרי סטורן V,‏ 16 צירופי CSM,‏ 12 רכבי נחיתה ירחיים, עלויות התמיכה וניהול התוכנית, עלויות בנייתם של המתקנים הקרקעיים ושדרוגם, ועלויות המשימות עצמם. הערכה זו מבוססת על דיווח משרד התקציבים של הקונגרס "A Budgetary Analysis of NASA’s New Vision for Space" (ניתוח תקציבי של חזון החלל של נאס"א) שפורסם בספטמבר 2004.
במקור תוכננו שלוש משימות ירחיות נוספות (אפולו 18, 19 ו־20), אך בעקבות הצמצום הדרסטי בתקציב נאס"א, וההחלטה שלא לייצר משגרי סטורן V נוספים, בוטלו משימות אלו לטובת פיתוח מעבורת החלל, ולטובת תוכנית סקיילאב, שהשתמשה במשגרים ובחלליות שיועדו למשימות אלו. רק משגר סטורן V אחד שימש בסופו של דבר את תוכנית סקיילאב כששימש לשיגור המעבדה לחלל. המשגרים הנותרים הפכו למוצגים מוזיאוניים המוצגים במתקנים שונים של נאס"א ברחבי ארצות הברית.
תוצאות התוכנית > דוגמאות קרקע שהובאו מן הירח

במהלך תוכנית אפולו הובאו לכדור הארץ 381.7 ק"ג של סלעים וחומרים שונים מהירח, אשר רובו מאוחסן כיום במעבדת דגימות הירח במרכז החלל ג'ונסון ביוסטון. המקורות היחידים לחומר מהירח הם מתוכנית אפולו (המאוישת) וכן כמויות קטנות שנאספו במסגרת תוכנית לונה (הרובוטית) ומטאוריטים שהגיעו מהירח.
בהשוואה לסלעים שמקורם בכדור הארץ, סלעי הירח שהובאו נוצרו בתקופה קדומה מאוד, כפי שהתגלה בתיארוך רדיומטרי שנעשה לסלעים. גילם נע בין 3.2 מיליארד שנים לסלעים בזלתיים שמקורם בימות הירחיות, לבין 4.6 מיליארד שנים לסלעים שמקורם בקרום הרמות הירחיות. ככאלו, סלעים ודוגמאות קרקע אלו מייצגים דוגמאות מתקופה מוקדמת ביותר בהתפתחות מערכת השמש, הנעדרים מכדור הארץ. סלע חשוב במיוחד שנמצא במהלך התוכנית הוא "סלע בראשית" (Genesis Rock), שנאסף על ידי ג'יימס אירווין ודייוויד סקוט במהלך משימת אפולו 15. בתחילה הוערך כי סלע זה נוצר לפני התמצקות פני הירח, וכך הסלע קיבל את כינויו. הסלע מהסוג אנורתוזיט, מורכב כמעט רק מהמינרל אנורתיט, סוג נדיר יחסית של פלגיוקלז. גילו מוערך בכ־4 מיליארד שנים, אך מעט לאחר שקרום הירח התמצק. כמו כן התגלה על הירח רכיב גאוכימי הנקרא KREEP, אשר אין לו שום מקביל יבשתי ידוע. ביחד, KREEP והדוגמאות האנורתוזיטיות, הביאו את המדענים למסקנה כי חלקו החיצוני של הירח היה בעבר מותך לחלוטין.
| משימה | כמות |
| --- | --- |
אפולו 11: 22 קילוגרם
אפולו 12: 34 קילוגרם
אפולו 14: 43 קילוגרם
אפולו 15: 77 קילוגרם
אפולו 16: 95 קילוגרם
אפולו 17: 111 קילוגרם
לונה 16: 101 גרם
לונה 20: 55 גרם
לונה 24: 170 גרם
כמעט כל הסלעים שהובאו מן הירח מראים הוכחות לכך כי חוו תהליכי התנגשות. לדוגמה, דוגמאות רבות נושאים "צלקות" – מכתשי פגיעה קטנים – שנוצרו על ידי מיקרומטאוריטים, דבר שלא ניתן למצוא בסלעים בכדור הארץ בגלל האטמוספירה העבה שלו השורפת כליל את המיקרומטאורים. בנוסף, דוגמאות רבות מראות סימנים לכך שחוו לחצים שנוצרו מגלי הלם, הנוצרים במהלך אירועי התנגשות. חלק מהדוגמאות שהובאו, מקורן בחומרים שהותכו במהלך התרסקות על הירח, ונמצאו סמוך למכתשים. לבסוף, כל הדוגמאות שהובאו מן הירח מורכבים משברי אבנים ומינרלים שונים שהתאחדו ככל הנראה בעקבות התנגשויות רבות להן היו עדים.
תוצאות ניתוח הרכב דוגמאות הירח, תומכות בתאוריית המכה הגדולה, לפיה הירח נוצר משברים שהועפו מכדור הארץ לחלל בעקבות התנגשות גוף כלשהו בו.
תוצאות התוכנית > השפעה טכנולוגית

אף על פי שבמקרים רבים קשה להבחין בין תרומת תוכנית אפולו להתפתחות הטכנולוגית לבין תרומת פרויקטים צבאיים (כגון טילים בליסטיים) שפותחו לפני או במקביל לה, ישנם תחומים מסוימים בהם ניתן לזהות בכל זאת השפעה ישירה של התוכנית.
פיתוח מחשב הטיסה ששימש את החלליות היה הכוח המניע מאחורי המחקר המוקדם לפיתוח המעגלים המשולבים. תא הדלק המעשי הראשון פותח עבור תוכנית זו. תעשיית המתכת, שנדרשה לעמוד בדרישות מחמירות במיוחד, הביאה לפיתוח טכניקות ריתוך חדשות שעמדו באותן דרישות. היה צורך בפיתוח סגסוגות וחומרים מרוכבים חדשים. לראשונה יוצרו חלקים על ידי עיבוד שבבי ממוחשב. מכשירי המדידה שהותקנו בחלליות היו צריכים לעמוד בדרישות האמינות, הדיוק, והמהירות הגבוהים בהרבה מהמקובל באותה עת. פותח מכשור ביו־רפואי ששימש לניטור מערכות גופם של האסטרונאוטים בעת הטיסה.
תוצאות התוכנית > השפעה ציבורית

היעד שהציב הנשיא קנדי ב־1961: "להנחית אדם על הירח עד סוף העשור ולהחזירו לכדור הארץ בשלום", הושג במלואו. תעשיית החלל האמריקאית הצליחה לפתח ולבנות בזמן שיא משגרים וחלליות בעלי כוחות ויכולות שנחשבו למדע בדיוני עשור קודם לכן: להנחית אדם על גרם שמימי אחר. למרות ה"קפיצה" הטכנולוגית המשמעותית, אחוז הצלחת משגרי הסטורן עמדה על 100%, וכל הצוותים חזרו לכדור הארץ בשלום. בעיני העולם הייתה תוכנית אפולו הפגנת היכולות והעליונות האמריקאית על פני ברית המועצות בכלל ועל פני תוכנית החלל שלה בפרט. עבור אמריקאים רבים המחיש ה"ניצחון" במרוץ לירח את עליונות החברה האמריקאית על פני החברה הסובייטית, אם כי אמונתם במערכת חברתית זו התערערה באותה תקופה על ידי המחאות נגד מלחמת וייטנאם ומאי השקט החברתי שהשפיע במיוחד על המיעוט האפרו־אמריקאי בערים הגדולות שהיה קשור לתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
עידן החלל החל בתקופת "תור הזהב" של ספרות המדע הבדיוני בארצות הברית, שהושפעה מהפיתוחים הטכנולוגיים של מלחמת העולם השנייה, ושהובלה על ידי סופרים כגון אייזק אסימוב, רוברט היינליין וארתור סי. קלארק. ביצירותיהם מוצגים הדמיות ופורטרטים אמינים של ציוויליזציות יבשתיות, בעיקר אמריקאיות, שהתפשטו לכוכבי לכת שכנים. מדענים ומהנדסים, כדוגמת ורנר פון בראון (אבי משפחת משגרי הסטורן), עזרו גם הם בהפצת חזון הטיסות המאוישות לחלל ובהפיכתו לפופולרי. כשהחלה תוכנית אפולו נפוצה הרטוריקה הבסיסית של ספרות המדע הבדיוני ("גבולות חדשים", "חקר החלל") בנאומיהם של הפוליטיקאים ומנהלי התוכנית. מגזינים כגון לייף והטלוויזיה האמריקאית הגדלה הוכוונו על ידי נאס"א להפוך את המרוץ לחלל בכלל, ואת תוכנית אפולו בפרט, למעין סדרת דרמה, שנעקבה בשקיקה על ידי רבים, והפכה את האסטרונאוטים האמריקאיים לגיבורים. סרט הקולנוע "2001: אודיסיאה בחלל" שהוקרן לראשונה ב־1968 והופק בסיוע צמוד של מומחים בתחומי מחקר ותעשיית החלל, שיקפה את הרעיון של חקר החלל העתידי, שהיום הוא בר הישג.
האסטרונאוטים של משימת אפולו 8, המשימה המאוישת הראשונה שהקיפה את הירח, שלחו תמונות טלוויזיה של כדור הארץ והירח אל כדור הארץ, וקראו בפסוקי הבריאה מספר בראשית, בערב חג המולד, 1968, בתשדיר הטלוויזיה שהוערך כי היה הנצפה ביותר בכל הזמנים עד לאותה תקופה. תמונות נוספות של כדור הארץ, ובמיוחד "הגולה הכחולה" שצולמה מאפולו 17, שהראו את כדור הארץ כ"חללית ארץ" (Spaceship Earth) – גוף זעיר ושברירי ביחס ליקום הסובב אותו, העלו רבות את המודעות הסביבתית באותה תקופה.
תוצאות התוכנית > ביקורת

ב־20 ביולי 1969 צפו כ־600 מיליון איש, חמישית מאוכלוסיית העולם באותה תקופה, בצעדיו הראשונים של ניל ארמסטרונג על הירח. אף על פי שאין עוררין על כך שהנחיתה על הירח היא אבן דרך משמעותית בתולדות האנושות, היו וישנם קולות שקבלו על הכספים שבוזבזו לטעמם על התוכנית, שיכלו לשמש פרויקטים אחרים שהיו תורמים ישירות לחיים בכדור הארץ, ובמיוחד לחיים בארצות הברית. סופר המדע הבדיוני ריי ברדבורי, שהשתתף בדיון טלוויזיוני על הנחיתה בירח בלונדון בליל הנחיתה, במהלכו ספג ביקורת מהפעילה הפוליטית האירית ברנדט דוולין, מחה ואמר: ”הלילה, אחרי 6 מיליון שנים של אבולוציה, הגענו אל הכוכבים ואת מסרבת לחגוג? לעזאזל איתך!”.
ביקורת נוספת לתוכנית הגיעה דווקא מהקהילייה המדעית, שלטענתה ההישגים המדעיים מהתוכנית מזעריים ביחס להשקעה הכספית. מלבד זאת, תוכניות המחקר הלא מאוישות אל כוכבי הלכת האחרים במערכת השמש צומצמו בתקופת תוכנית אפולו ופחות משימות מחקר שוגרו.
מורשת התוכנית > תאוריית הקשר

לאחר ההתקדמות המהירה בתחום החלל של שנות ה־60 של המאה ה־20, שהגיעה לשיאה עם הנחיתה על הירח, ב־50 השנים האחרונות חלה נסיגה בתחום הטיסות המאוישות לחלל, זאת בניגוד לכל התחזיות שהיו אז. האסטרונאוט יוג'ין סרנן (מפקד משימת אפולו 17 והאדם האחרון להלך על הירח) כתב באוטוביוגרפיה שלו שיצאה לאור ב־1999: "נראה שתוכנית אפולו באה טרם זמנה, כאילו הנשיא קנדי מצא עשור באמצע המאה ה־21 והצליח להכניס אותו לתחילת שנות ה־60 של המאה ה־20". לדברי ההיסטוריון האמריקאי ג'יי. אר. מקניל, חקר החלל בכלל והרפתקאות תוכנית אפולו בפרט עשויים להיתקל בעתיד במבוי סתום ולהפוך להערת שוליים בלבד בהיסטוריית האנושות, אלא אם כן האנושות תיתקף בפרץ סקרנות וגילויים או שיחל "מרוץ חלל" נוסף שמטרתו השגת יוקרה בינלאומית.
כבר בזמן הנחיתה על הירח הייתה קבוצת מיעוט של ספקנים, שכללה בעיקר אנשים מקבוצות האוכלוסייה החלשות, אנשים חסרי ידע ומיעוטים, שטענה כי הנחיתה על הירח בוימה על ידי נאס"א. תאוריית הקשר צברה מאמינים נוספים בשנות ה־70 לאחר התפוצצות פרשת ווטרגייט ואווירת חוסר האמון בממשלה ומוסדותיה. ב־1978 יצא לאקרנים הסרט "קפריקורן 1" שעלילתו הדמיונית תיארה ניסיון כושל של נאס"א לביים נחיתה על מאדים. ב־2001 הוקרנה ברשת FOX האמריקאית תוכנית הטלוויזיה "Conspiracy Theory: Have we landed on the moon?" שהתבססה על עובדות פסבדו־מדעיות וזכתה לרייטינג גבוה. למרות חוסר עיקביותה, לתאוריה ישנם גם כיום תומכים ומאמינים לא מעטים.
מורשת התוכנית > ניסיונות חוזרים לנחיתה על הירח

מאז משימת אפולו 17 בדצמבר 1972 אף משימת חלל מאוישת ואף אדם לא עזב את מסלול כדור הארץ. ב־20 ביולי 1989 (יום השנה ה־20 לנחיתה הראשונה על הירח) הציג נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש האב, תוכנית שאפתנית לחקר החלל שתיפרש על פני 30 שנה. חזון זה, שנקרא Space Exploration Initiative (ובקיצור SEI), יועד להביא להקמת בסיס קבע על הירח, אך בעיות כגון תקציב, חוסר תמיכה ציבורית וחוסר תמיכה בקונגרס האמריקאי הובילו לקטילת התוכנית עוד לפני שהחלה. ב־2004, בעקבות מסקנות ועדת החקירה של אסון הקולומביה, הציג בנו של בוש האב, ג'ורג' ווקר בוש (שכיהן כנשיא ארצות הברית), את החזון לחקר החלל, שקרא לפרישת צי המעבורות המתיישנות של נאס"א, השלמת בניית תחנת החלל הבינלאומית ושיגור אסטרונאוטים אל הירח, לאסטרואידים ולבסוף למאדים. הנחיתה על הירח יועדה להתבצע עד שנת 2020 ונשקלה האפשרות להקים בו בסיס קבע בו יבחנו הטכנולוגיות שידרשו לנחיתה מאוישת על מאדים. בשונה מאביו, חזונו של בוש הבן דווקא קיבל תמיכה מהציבור ומהקונגרס, ונאס"א החלה לפתח את תוכנית קונסטליישן. במסגרת התוכנית החל פיתוחם של שני משגרים חדשים: ארס 1 וארס 5 – שיועד להיות עוצמתי יותר מהסטורן V, ושתי חלליות חדשות: אוריון CEV (שתתפקד ב־CSM) ואלטאיר (שתתפקד כרכב נחיתה). כדי לחסוך בעלויות פיתוח התוכנית החליטו בנאס"א להיעזר בפיתוחים ורכיבים קיימים, כגון מנוע ה־J-2 ששימש את שלבו השלישי של הסטורן V, אותו הוחלט לשדרג ולהפוך ל־J-2X, ומאיצי מעבורות החלל, אותם הוחלט להתאים לשימוש הארס 5, וכן רכיבים ומערכות נוספות, בעיקר "שאריות" מתוכנית מעבורות החלל. אך התוכנית נתקלה בעיכובים וחוסר עמידה בלוחות הזמנים שהוצבו לה וכן בבעיות תקציביות. לאחר כניסתו לבית הלבן ב־2009 הקים ברק אובמה את "ועדת אוגוסטין" שמטרתה הייתה להעריך בין היתר את תוכנית קונסטליישן. הוועדה קבעה כי חסרים לנאס"א כ־3 מיליארד דולרים כל שנה כדי לעמוד ביעדי התוכנית, אך גם כי יש צורך במשימות מאוישות אל הירח לפני שיגור משימות מאוישות למאדים. מסקנות הוועדה הובילו את אובמה לבטל את תוכנית קונסטליישן בתחילת 2010. למרות ביטול התוכנית הורה אובמה להמשיך בפיתוח חללית ומשגר לשיגור משימות אל מעבר למסלול כדור הארץ, וב־2011 הציגה נאס"א את החללית אוריון MPCV (שהיא למעשה האוריון של תוכנית קונסטליישן) ואת ה־SLS – המשגר העתידי של נאס"א.
מורשת התוכנית > תצפיות נוכחיות

ב־2008, הגשושית SELENE, ששוגרה על ידי סוכנות החלל היפנית, צפתה ב"הילת" המכתש שיצר רכב הנחיתה הירחי (LM) של אפולו 15 במהלך המראת המשימה מן הירח. ב־2009 צילמה המקפת לסקר הירח של נאס"א את "השרידים" (שלבי הנחיתה של רכבי נחיתה, רכבי הנדידה הירחיים ומכשירים מדעיים שונים) התוכנית שהושארו על הירח וכן את אתרי הנחיתה בכללותם, בעודה מקיפה את הירח בגובה 50 ק"מ מעל פניו.
משימות ירחיות עתידיות, המיועדות לנחות על הירח, כגון Google Lunar X PRIZE, מכוונים במטרה להשיג תצלומים קרובים של אותם "שרידים" כמו גם "שרידים" מתוכניות אחרות – נחתות שנחתו במסגרת תוכניות סרוויור, לונה ועוד.
אתר הנחיתה של אפולו 11
אתר הנחיתה של אפולו 12
אתר הנחיתה של אפולו 14
אתר הנחיתה של אפולו 15
אתר הנחיתה של אפולו 16
אתר הנחיתה של אפולו 17
ראו גם

חקר החלל
חקר הירח
תוכנית החלל האמריקאית
תוכנית ארטמיס
לקריאה נוספת

Chaikin, Andrew. A Man on the Moon. ISBN 0-14-027201-1.
Collins, Michael. Carrying the Fire; an Astronaut's journeys.
Cooper, Henry S. F. Jr. Thirteen: The Flight That Failed. ISBN 0-8018-5097-5.
French, Francis; Burgess, Colin. In the Shadow of the Moon: A Challenging Journey to Tranquility, 1965–1969. ISBN 978-0-8032-1128-5.
Kranz, Gene. Failure is Not an Option. ISBN 0-7432-0079-9.
Lovell, Jim; Kluger, Jeffrey. Lost Moon: The perilous voyage of Apollo 13. ISBN 0-618-05665-3.
Orloff, Richard W. SP-4029 Apollo by the Numbers: A Statistical Reference
Pellegrino, Charles R.; Stoff, Joshua. Chariots for Apollo: The Untold Story Behind the Race to the Moon. ISBN 0-380-80261-9.
Scott, David; Alexei Leonov. Two Sides of the Moon: The Story of the Cold War Space Race. New York: St. Martin's, 2006. ISBN 0312308663.
Robert C. Seamans, Jr. Project Apollo: The Tough Decisions. ISBN 0-16-074954-9.
Slayton, Donald K.; Cassutt, Michael. Deke! An Autobiography. ISBN 0-312-85918-X.
The Apollo Spacecraft. Volume 1 – A chronology: From origin to November 7, 1962.
The Apollo Spacecraft: Volume 2 – A chronology: November 8, 1962 – September 30, 1964.
The Apollo Spacecraft: Volume 3 – A chronology: October 1, 1964 – January 20, 1966.
The Apollo Spacecraft: Volume 4 – A chronology: January 21, 1966 – July 13, 1974.
Apollo program summary report: Synopsis of the Apollo program – NASA report
Wilhelms, Don E. To a Rocky Moon. ISBN 0-8165-1065-2.
ארכיטקטורה פורנזית

הלוגו של ארכיטקטורה פורנזית
ארכיטקטורה פורנזית (באנגלית: Forensic Architecture) היא סוכנות מחקר מולטי-דיסציפלינרית שבסיסה בגולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון, שבעזרת טכניקות אדריכליות מנהלת מחקרים על אירועי אלימות והפרת זכויות אדם לרוחב העולם. הקבוצה נוסדה ומנוהלת בידי האדריכל הבריטי-ישראלי אייל ויצמן.
הסוכנות משתמשת, מנהלת ומפתחת מחקרי אדריכלות, טכניקות אדריכליות ומדיה מתקדמים עבור ובשיתוף קהילות אזרחיות שנפגעו ממצבי אלימות, עימותים מזוינים והרס סביבתי, שהופעלו בעיקר מצד מדינות ותאגידים. הסוכנות מורכבת מצוותים אינטרדיסציפלינריים של חוקרים הכוללים אדריכלים, אמנים, קולנוענים וצלמים, מתכנתים, עיתונאים חוקרים, ארכאולוגים, משפטנים ומדענים. ארכיטקטורה פורנזית פועלת באופן קבוע לצד ארגונים בינלאומיים לזכויות אדם וקבוצות של פעילי סביבה וצדק, ומצליבה מגוון רחב של מקורות מידע ותיעוד, כגון דיווחים חדשותיים, אמצעי חישה מרחוק, ניתוח חומרי ועדויות אנושיות. בניגוד לעבודה הרגילה של אדריכלים, שמתכננים את הבניין לפני הקמתו וחוגגים את "לידתו", הארכיטקטורה הפורנזית פוגשת בבניין ברגע מותו, או הפצצתו. "אנחנו רואים את עצמנו כארכאולוגים או פתולוגים," טוען ויצמן: "אנחנו מסתכלים על בניינים כמו שפתולוגים מסתכלים על גופות ולומדים על מה שקרה. אנחנו הטכנאים שמייצרים תיקי ראיות, כמו תיקי בניין. אנחנו שמאי היי־טק פוליטיים ועוכרי שלווה שקוראים את ההיסטוריה דרך הבניין, ואוספים ראיות לפשעי מלחמה, הפרת זכויות אדם, נזקים אקולוגים".
ארכיטקטורה פורנזית מהווה, כמו כן, שדה מחקר אקדמי ופרקטיקה חדשה שמפותחת במרכז למחקרי אדריכלות בגולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון. מטרתה להפיק ולהציג עדויות ארכיטקטונית ביחס למבנים וסביבות אורבניות ולייצוגיהם התקשורתיים, אך במקביל גם ליצור גוף של מחקרים היסטוריים, תאורטיים ואמנותיים בנושא הפרקטיקות הפורנזיות בנות זמננו, במטרה להעריך באופן ביקורתי את האפיסטמולוגיה, הנחות המוצא, הפרוטוקולים ומדיניות הפקת הידע שלהם. מאחר שכיום הידע והכלים הפורנזיים מצויים בעיקר בידי סוכנויות המדינה ומסייעים להן לזהות, להפעיל, להסדיר ולהעלים אלימות, הארכיטקטורה הפורנזית מבקשת להשתמש בכלים האלו בכיוון ההפוך, להחזיר מבט פורנזי נגד המדינה (counter-forensics).
היסטוריה

ארכיטקטורה פורנזית הוקמה בשנת 2010 כפרויקט מחקר במרכז למחקרי אדריכלות בגולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון. הפרויקט פותח כתגובה להתכנסות של מספר תופעות, כגון האורבניזציה של שדה הקרב (כפי שטוען ויצמן, "בתקופה בה רוב האנשים שנהרגים בעימות מזוין מתים בתוך מבנים, העיר אינה יכולה עוד להיתפס אך ורק כאתר של לחימה, אלא יש להבינה כמנגנון אתו מנוהלת המלחמה. כששוקע לבסוף אבק הקרב, האופן בו הוא שוקע יכול להפוך לעדות"), שחיקת האמון בעדויות ביחס לפשעים והפרת זכויות אדם שמבצעת המדינה, הצמיחה וההתפשטות של מדיה בקוד פתוח, השימוש המוגבר במצלמת הטלפון החכם לשם תיעוד הפרת זכויות אדם בעימותים אורבניים, והצורך להעניק לחברה האזרחית את האמצעים להפקת עדות לשם פנייה לסעד משפטי ופוליטי. השילוב של המסגרת התאורטית והמחקרים המעשיים של הסוכנות נועדו לאפשר את היפוך המבט הפורנזי, כלומר, כינון כלים להפיכת המחקר הפורנזי לפרקטיקה אנטי-הגמוניית שתוכל להפוך את היחסים בין פרטים והמדינות, לאתגר ולהתנגד לאלימות מדינתית ותאגידית ולעריצות האמת שלהם.
תערוכות

| מוסד | מקום | תאריך | שם התערוכה |
| --- | --- | --- | --- |
| הביאנלה של ויטני | ניו יורק | 2019 (פרשו מהביאנלה במחאה) | עבודת הווידאו Triple Chase |
| BAK, basis voor actuele kunst | אוטרכט | 2018-19 | FORENSIC JUSTICE |
| מוזיאון טייט מודרן | לונדון | 2018-19 | The Long Duration of a Split Second |
| המכון לאמנות עכשווית (ICA) | לונדון | 2018 | Counter Investigations: Forensic Architecture |
| Schirn Kunsthalle | פרנקפורט | 2018 | (Power to the People: Politische Kunst jetzt Film "Bil’in" (2009 |
| המוזיאון לאמנות עכשווית של ברצלונה | ברצלונה | 2017 | Forensic Architecture: Towards an Investigative Aesthetics |
| המוזיאון האוניברסיטאי לאמנות עכשווית | מקסיקו סיטי | 2017 | Forensic Architecture: Towards an Investigative Aesthetics |
| דוקומנטה מס. 14 | קאסל | 2017 | "77sqm_9:26min" |
| הביאנלה של שאנגחאי | שאנגחאי | 2016-17 | "Liquid Traces" |
| הביאנלה של ונציה | ונציה | 2016 | Reporting from the Front |
| בית תרבויות העולם | ברלין | 2014 | Forensis |
לקריאה נוספת

ויצמן, אייל ותומס קינן. "הגולגולת של מנגלה: לידתה של האסתטיקה הפורנזית". תרגום: תמי אילון-אורטל. תל אביב: הוצאת רסלינג, 2012.
ויצמן, אייל. "סף המדבר, קו העימות: יישוב ופינוי כשינוי אקלים בנגב". תרגום: עמי אשר. תל אביב: הוצאת בבל ועמותת זוכרות, 2015.
Forensic Architecture (ed.), Forensis: The Architecture of Public Truth. Berlin: Sternberg Press, 2014.
Weizman, Eyal. Forensic Architecture: Violence at the Threshold of Detectability. New York: Zone Books, 2017.
יחסי איטליה – קוריאה הצפונית

| יחסי איטליה – קוריאה הצפונית |
| --- | --- |
איטליה: קוריאה הצפונית


איטליה: קוריאה הצפונית
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 120,538
אוכלוסייה
59,226,978: 26,541,336
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,071: 
משטר
רפובליקה פרלמנטרית: דיקטטורה, טוטליטריזם, משטר חד מפלגתי

יחסי איטליה–קוריאה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האיטלקית לרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
היסטוריה

עד שנת 2000 נחשבה קוריאה הצפונית ביחסיה המדיניים כמדינה מבודדת. מדיניות זו השתנתה בינואר 2000 כאשר איטליה הודיעה על כינון יחסים דיפלומטיים רשמיים עם קוריאה הצפונית ביוזמת למברטו דיני, שר החוץ של איטליה, אשר בו בזמן שימש כמתווך מפייס בין איראן ללוב בזמן שלטון מועמר קדאפי.
נציגי קוריאה הצפונית בארגון המזון והחקלאות של האו"ם נועדו עם למברטו דיני על מנת להחיל את היחסים באופן רשמי. כינון יחסים רשמיים בין מדינה אשר חבֵרה בארגון המדינות המתועשות (G7) היה לצעד משמעותי עבור קוריאה הצפונית בזמנה.
בשנת 2017, בעקבות תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית, הודח שגריר קוריאה הצפונית מאיטליה.
תכנון ליניארי

בעיית תכנון ליניארי היא בעיית אופטימיזציה של ביטוי ליניארי תחת אילוצים ליניאריים. כלומר, בהינתן משתנים ומערכת של אי-שוויונות בין משוואה ליניארית על המשתנים לבין קבוע, יש למצוא את הערך המקסימלי או המינימלי שפונקציה ליניארית כלשהי יכולה לקבל. לבעיות אלו יש חשיבות גדולה במתמטיקה, במדעי המחשב ואף בתחומים כמו כלכלה וחקר ביצועים.
לבעיות אלו פותחו אלגוריתמים שונים כגון שיטת הסימפלקס, אשר רצים בסיבוכיות שונה ומתאימים לבעיות שונות, והן נתונות למחקר מתמיד.
וריאציה על הבעיה בעלת חשיבות מיוחדת היא תכנון ליניארי בשלמים – אותה בעיה בתוספת הדרישה שהמשתנים יקבלו ערכים שלמים. בעיה זאת היא NP-שלמה וגם היא נחקרה רבות.
לבעיות תכנון ליניארי יש שימושים רבים ומגוונים, למשל תכנון תקציב, ניתוב, תכנון דיאטה, הקצאת משאבים, תכנון תחבורה, מציאת אסטרטגיה אופטימלית ועוד. הן נחקרו לראשונה על ידי לאוניד קנטורוביץ' וצ'אלינג קופמאנס (שזכו על מחקרים אלה בפרס נובל לכלכלה) החל משנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
הקדמה

בעיית תכנון ליניארי מורכבת מאוסף משתנים  x_{1},...,x_{n}, עליהם יש אילוצים ליניאריים. אילוץ ליניארי הוא אי-שוויון בין משוואה ליניארית על המשתנים לבין קבוע, כלומר  a_{1i}x_{1}+...+a_{ni}x_{n}\leq b_{i} או  a_{1i}x_{1}+...+a_{ni}x_{n}\geq b_{i}. ניתן גם לדרוש שוויון; אם תנאי הבעיה אינם מאפשרים זאת, ניתן לדרוש שוויון באמצעות שני האי-שוויונות האחרונים שביחד שקולים לו. בנוסף ישנה פונקציית מטרה  c_{1}x_{1}+...+c_{n}x_{n} שאותה יש למזער או למקסם.
לבעיה לא תמיד קיים פתרון (דוגמה פשוטה: התנאים הם  x\geq 1,x\leq 0), וייתכן גם שפונקציית המטרה איננה חסומה (דוגמה פשוטה: התנאים הם  x\geq 0, ויש למקסם את  x). לפיכך, פתרון הבעיה יכול להיות אחת משלוש אפשרויות: אין פתרון כלל, אין פתרון חסום, יש לפחות פתרון אופטימלי אחד.
לדוגמה: נניח ש- n=3 כלומר ישנם שלושה משתנים, והאילוצים הם:
פתרון למערכת האילוצים הזאת הוא הצבה של ערכים מספריים למשתנים, כך שכל האילוצים מתקיימים. למשל  x_{1}=1,x_{2}=1,x_{3}=5 וכן  x_{1}=3,x_{2}=2,x_{3}=4 הם פתרונות למערכת. לעומת זאת,  x_{1}=5,x_{2}=0,x_{3}=0 הוא לא פתרון, שכן הוא לא מקיים את אי השוויון הראשון: לא מתקיים  3\cdot 5-2\cdot 0+0\leq 9.
בנוסף למערכת האי שוויונות, נניח שצריך למקסם את פונקציית המטרה   2x_{1}+3x_{2}+x_{3}. ניתן לראות שהצבת הפתרון הראשון שהצגנו נותנת  2\cdot 1+3\cdot 1+5=10, ואילו הצבת הפתרון השני נותנת  2\cdot 3+3\cdot 2+4=16. לכן, הפתרון השני נותן ערך גבוה יותר לפונקציית המטרה. ניתן להראות (בשיטות שידונו בהמשך הערך) שכל פתרון חוקי (כלומר פתרון שמקיים את כל האילוצים) אחר שנציב למשתנים יתן ערך קטן יותר מ-16, ועל כן  x_{1}=3,x_{2}=2,x_{3}=4 הוא הפתרון האופטימלי.
הקדמה > כתיב מטרציוני

אם כל אי השוויונות נתונים באותו כיוון (כלומר בכולם  ax_{1}+...\leq b או בכולם  ax_{1}+...\geq b), אז נוח להציג את הבעיה בעזרת מטריצות.
למשל, את הבעיה שהצגנו לעיל ניתן להציג בכתיב מטרציוני כך:
בכתיב זה, בעיית תכנון ליניארי כוללת וקטור  x באורך  n, מטריצה  A בגודל  m\times n, וקטור  b בגודל  m, ווקטור  c בגודל  n, כך שהבעיה היא למקסם/למזער את  c^{T}x תחת האילוצים  Ax\leq b או  Ax\geq b.
הקדמה > צורה קנונית

בעיית תכנון ליניארי תקרא בעיה ב"צורה קנונית" אם היא מקיימת את התכונות הבאות:
כל התנאים הם מהצורה  a_{1i}x_{1}+...+a_{ni}x_{n}\leq b_{i}
כל המשתנים מקיימים גם  x_{i}\geq 0
המטרה היא למקסם ביטוי ליניארי (ולא למזער אותו)
כל בעיית תכנון ליניארי ניתן להעביר לצורה קנונית:
אם התכונה הראשונה אינה מתקיימת, ניתן להפוך את  a_{1i}x_{1}+...+a_{ni}x_{n}\geq b_{i} ל  -a_{1i}x_{1}-...-a_{ni}x_{n}\leq -b_{i}.
אם התכונה השנייה אינה מתקיימת עבור משתנה  x, ניתן להחליף את המשתנה  x בביטוי  x'-x'' כאשר דורשים  x',x''\geq 0.
אם התכונה השלישית אינה מתקיימת, ניתן להחליף את "למזער את  c_{1}x_{1}+...+c_{n}x_{n}" ב"למקסם את  -c_{1}x_{1}+...-c_{n}x_{n}" (ווקטור הפתרון יהיה אותו וקטור).
סך הכול הגדלנו את כמות המשתנים והמשוואות פי 2 לכל היותר.
הקדמה > צורת slack

זוהי צורת הצגה נוספת של בעיית תכנון ליניארי שהיא בעלת חשיבות באלגוריתמים כגון שיטת הסימפלקס. בצורה זו מוסיפים משתני עזר (הנקראים משתני slack) כדי שתנאי הבעיה יהיו שוויונות או תנאי אי שליליות על המשתנים וגם פונקציית המטרה בנויה ממשתנה אחד בלבד.
בכתיב מטריציוני, הבעיה מוצגת כמטריצת בלוקים באופן הבא:
כאשר  x הם המשתנים המקוריים,  s הם משתני ה slack, ו- z הוא המשתנה שיש למקסם.
לדוגמה, אם הבעיה היא:
אז צורת ה-slack המתאימה היא: