stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פעולת דיבור
יישומים בחקר החברה והתרבות

דרך ההתבוננות בפעולות הדיבור ניתן לאפיין את הקודים התרבותיים של חברות שונות וכן למצוא הבדלים בין קבוצות ובין מעמדות המשתייכים לאותה חברה. מכך ניתן להסיק כי לימוד שפה זרה ומעבר בין חברות ותרבויות שונות כרוך, בין השאר, ברכישת המיומנות לבצע בצורה תקנית והולמת את פעולות הדיבור.
יישומים בחקר החברה והתרבות > הבדלים מגדריים

מחקרים שנעשו בארץ ובעולם מצאו שישנם הבדלים בין פעולות דיבור של נשים לבין פעולות דיבור של גברים. מקובל להניח כי סגנון הדיבור של נשים הוא עקיף יותר משל גברים, אך הנחה זו אינה מוכחת בכל המחקרים ובנוגע לכל פעולות הדיבור, ויש פעולות דיבור שבהן סגנון הדיבור של נשים היה ישיר יותר משל גברים בסיטואציות מסוימות. הבדלים בין גברים לנשים נמצאו למשל בפעולת הדיבור של התנצלות. ממחקר שנעשה בארץ עולה כי גברים הגיבו בהתנצלות קצרה ולעיתים אף בהומור ובאירוניה המבטאים אי קבלת אחריות למעשיהם כאשר עמדו בסיטואציה שבה נגרם נזק על ידיהם. לעומתם, נשים נטו להתנצל באריכות רבה, לקבל אחריות מלאה למעשיהן ולעיתים אף להגיב בהאשמה והלקאה עצמית. בלשון המחמאות של נשים נמצאו ביטויי העצמה רבים, בעוד שלשון המחמאות של גברים נמצאה מאופקת ולעיתים אף צינית. פעולות דיבור נוספות שנחקרו מבחינה מגדרית הן פעולות הבקשה והסירוב לבקשה. מקובל לחשוב שגברים מבצעים בקשות ישירות יותר מנשים, אך הנחה זו אוששה רק בחלק מהמחקרים ובחלק מהחברות. מכיוון שאחד המאפיינים של החברה הישראלית הוא הדיבור הישיר ("דוגריות"), ההבדל בין גברים לנשים לעניין זה עשוי להתבטל. מבחינת דרכי הסירוב לבקשות נמצא כי מבעי הסירוב של נשים היו עקיפים יותר. מבחינת הנטייה לסרב לבקשות נמצא כי קיימים הבדלים בין גברים לנשים, אך הללו מותנים במידת ההשכלה של הנבדקים. בסיטואציות משפחתיות שונות נשים נטו להגיב בסירוב יותר מגברים כאשר רמת ההשכלה של הנבדקים הייתה גבוהה, בעוד שגברים נטו לסרב יותר מנשים כאשר רמת ההשכלה של הנבדקים הייתה נמוכה יותר.
הדעות הרווחות בציבור באשר לדרכי הבקשה והסירוב של נשים מובילות לפרשנויות מוטעות שעלולות להיות פוגעניות כלפי נשים. ביטוי לכך ניתן למצוא בשיר של דן אלמגור משנת 1963 "כשאת אומרת 'לא', למה את מתכוונת?", כאשר האקט הלוקוציוני המגולם באמירת "לא" אינו מתפרש בהכרח כפעולת דיבור של סירוב, אלא כהסכמה ואולי אף כהזמנה.
יישומים בחקר החברה והתרבות > הבדלים בין תרבויות שונות

רוב פעולות הדיבור תלויות לא רק בכללי הלשון והשיח אלא גם בהקשר התרבותי שבתוכו הן מתבצעות, מכיוון שהן קשורות במוסכמות הנקבעות על ידי ערכי הדת, המוסר והאתיקה בכל חברה. על אף שפעולות הדיבור הן ברובן אוניברסליות ומשותפות לחברות שונות, מחקרים רבים מצאו הבדלים באופן הביצוע של פעולות אלה. הבדל משמעותי נמצא במידת הישירות של הדוברים בביצוע הפעולות. דוברים אמריקאים התגלו כישירים יותר מדוברים יוונים, ודוברים גרמנים ביצעו בקשות ותלונות באופן ישיר יותר מדוברים בריטים. במחקר נוסף, הושוו דפוסי התלונה במקומות עבודה במקומות שונים בעולם. המחקר מצא שבעוד שדפוס דומה של תלונה בין עמיתים לעבודה ("קיטור") נמצא בקרב בני לאומים שונים, דפוס של תלונה בפני בעל סמכות במטרה לשנות את המצב הקיים, נמצא בעיקר בקרב גברים אירופים. הבדלים נוספים נמצאו בפעולות דיבור של סירוב, מתן מחמאות ועוד.
יישומים בחקר החברה והתרבות > ישראלים בהשוואה לבני תרבויות אחרות

ממצא בולט העולה מחקרים שונים הוא כי פעולות הדיבור של דוברי עברית ישירות הרבה יותר מאלו של דוברי שפות אחרות. הדיבור הישיר וה"דוגרי" זוכה להערכה גבוהה בחברה הישראלית ומשקף את האתוס התרבותי שלה. הבדל נוסף קיים בביצוע פעולות דיבור של מחמאה ותגובה עליה. דוברים ישראלים בהשוואה לדוברים אמריקאים מתקשים לתת מחמאות וגם מרגישים שלא בנוח לקבל מחמאות. הבדלים נמצאו גם בין דוברי עברית ילידיים לדוברי עברית כשפה שנייה. מחקר שבדק ביצוע פעולות דיבור המבטאות אי-שביעות רצון, תלונה ונזיפה מצא שדוברי עברית ילידיים משתמשים בשפה ישירה ובוטה שאף כוללת לעיתים קללות ואיומים, בעוד דוברי עברית כשפה שנייה מבטאים את אי-שביעות רצונם בדרך מרוככת יותר הכוללת הצטדקות, בקשה, ולעיתים גם האשמה.
לקריאה נוספת

גד בן עמי צרפתי. הפרגמטיקה ופעולות הדיבור. לשוננו לעם ל"ד תשמ"ג. עמ' 99–112
ג'ון אוסטין. איך עושים דברים עם מילים. רסלינג 2006
גלית אדם, אירנה בוטוויניק ואחרים. מבוא לבלשנות תאורטית. כרך ג'. האוניברסיטה הפתוחה. עמ' 256–263
ליאורה וינבך, שושנה ברוש. אומנות השיח: תקשורת בין אישית ופעולות דיבור. תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור 1986.
מלכה מוצ'ניק. לשון, חברה ותרבות. כרך ד'. האוניברסיטה הפתוחה 2006. עמ' 116–148
עדינה עבאדי. פעולות דיבור של הוראה ובקשה בכנסת. העברית שפה חיה ב' 1999. עמ' 209–238
רפאל ניר. סמנטיקה עברית – משמעות ותקשורת. האוניברסיטה הפתוחה. עמ' 162–165
הערות שוליים

↑  ג'ון אוסטין, איך עושים דברים עם מילים, רסלינג, 2006, עמ' 38–39
↑  ג'ון אוסטין, איך עושים דברים עם מילים, רסלינג, 2006, עמ' 14
↑  גד בן עמי צרפתי, הפרגמטיקה ופעולות הדיבור, לשוננו לעם ל"ד, תשמ"ג, עמ' 100–102
↑  ג'ון אוסטין, איך עושים דברים עם מילים, רסלינג, 2006, עמ' 31
↑  ג'ון אוסטין, איך עושים דברים עם מילים, רסלינג, 2006, עמ' 30
↑  ג'ון אוסטין, איך עושים דברים עם מילים, רסלינג, 2006, עמ' 38–39
↑  ג'ון אוסטין, איך עושים דברים עם מילים, רסלינג, 2006, עמ' 127–128
↑  גלית אדם, אירנה בוטוויניק ואחרים, מבוא לבלשנות תיאורטית, כרך ג', האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 257–258
↑  זהר לבנת, יסודות תורת המשמעות, סמנטיקה ופרגמטיקה, כרך ב', האוניברסיטה הפתוחה, 2014, עמ' 158
↑  גד בן עמי צרפתי, הפרגמטיקה ופעולות הדיבור, לשוננו לעם ל"ד, תשמ"ג, עמ' 107
↑  אוסטין נטש את ההבחנה של "תוך" או "על ידי" לבירור הסוג הלוקוּציוני בספרו משנת 1975, עמוד 123. וראו באך והרניש 1979 (באנגלית) תקשורת לשונית ופעולות דיבור.
↑  גלית אדם, אירנה בוטוויניק ואחרים, מבוא לבלשנות תיאורטית, כרך ג', האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 259
↑  ג'ון אוסטין, איך עושים דברים עם מילים, רסלינג, 2006, עמ' 32–33, 37–47
↑  מלכה מוצ'ניק, לשון, חברה ותרבות, כרך ד', האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 120
↑  גלית אדם, אירנה בוטוויניק ואחרים, מבוא לבלשנות תיאורטית, כרך ג', האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 58–59
↑  רפאל ניר, סמנטיקה עברית – משמעות ותקשורת, כרך ג', האוניברסיטה העברית, עמ' 163
↑  גלית אדם, אירנה בוטוויניק ואחרים, מבוא לבלשנות תיאורטית, כרך ג', האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 262
↑  רפאל ניר, סמנטיקה עברית – משמעות ותקשורת, כרך ג', האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 164
↑  מלכה מוצ'ניק, לשון, חברה ותרבות, כרך ד', האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 132
↑  מלכה מוצ'ניק, לשון, חברה ותרבות, כרך ד', האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 132–134
↑  מלכה מוצ'ניק, לשון, חברה ותרבות, כרך ד', האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 137–140
↑  מלכה מוצ'ניק, לשון, חברה ותקשורת, כרך ד', האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 140–146
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565842505171  GND: 4077748-0  LCCN: sh85126441  LNB: 000056006
יישוב משלט

יִישובי מִשלט הם יישובים (רובם קיבוצים) שהוקמו במהלך מלחמת העצמאות (1948–1949) או בשנה שלאחריה. רוב היישובים הוקמו על ידי לוחמי מלחמת העצמאות בגבולות המדינה כדי להגן עליה מפני צִבאות האויב.
רקע

בימי המאורעות לאחר החלטת האו"ם (1947), ובזמן מלחמת העצמאות (1948), פרט ליישובים בודדים (בית לחם הגלילית, ברור חיל), נפסקה לזמן מה פעולת ההרחבה והפיתוח של היישוב החקלאי היהודי בארץ ישראל. עיקר המאמץ של המדינה היה מכוון לביצור של היישובים ולהגנה עליהם. בראש ובראשונה עסקו הצבא, המדינה והיישובים עצמם בחיזוק יישובי הספר והכפרים המבודדים החדשים, שנוסדו עתה זה בנגב.
במשקים רבים, העבודה החקלאית הרגילה הופסקה כמעט לגמרי, ובמקומה באו פעולות ההכנה להגנה על היישוב ועל הפעילות החקלאית שבו, אם ינותק משאר היישובים בגלל המלחמה.
היו שבועות וחודשים, שבהם כמה מיישובי-הספר חדלו כמעט כליל להיות יישובים חקלאיים. ילדים ונשים, שלא יכלו לתרום להגנה, הורחקו מהם למקומות בטוחים יותר. כפרים אלו הפכו למשלטים צבאיים.
הקמת יישובי משלט

עוד בזמן מלחמת העצמאות ובמיוחד לאחריה, התחילו לחשוב על הפיכת חלק מהמשלטים חזרה ליישובים. התחילו להקים יישובי משלט נוספים בארץ מיד עם סיום המלחמה, כדי לנצל כל חלקת אדמה שתושביה ברחו ושנכבשה עם המלחמה. חלק מהיישובים הוקמו על ידי גרעיני התיישבות של עולים חדשים וחלק מהיישובים החדשים הוקמו במקומות שבהם הוצבו משלטים במלחמה.
בתחילה הוקמו היישובים כהיאחזויות (יישובים קהילתיים קטנים וארעיים שהוקמו על ידי חיילים בשליחות המדינה באזורים בעלי רגישות ביטחונית), ואלה התפתחו במהלך השנים ליישובים קבע אזרחיים וחקלאיים רגילים: כשלושה רבעים מהם קיבוצים, והשאר - מושבים.
בשנתיים הראשונות של הקמת המדינה הוקמו כ-80 יישובים כאלה, והם תרמו רבות לביטחון המדינה, בעצירת הסתננויות ובייצוב הגבולות. תרומה פוטנציאלית, התבטאה באפשרות עצירת התקפת צבאות האויב על הגבולות, באופן שיכול לאפשר לצה"ל לגייס את כוחות המילואים ולהתרכז בהתקפה, בפריצה ובהכרעה בחזיתות השונות.
הרעיון להקים יישובי משלט עלה בישיבה של הוועדה לבעיות ההתיישבות וההשקעה במדינה. בחבריה אנשי המוסדות המיישבים (קק"ל והמרכז החקלאי), אנשי מזכירות מפא"י ואנשים ממפקדת ההגנה. הרעיון עלה ביום 19 בינואר 1948 על ידי יוסף וייץ. הוצע להקים 162 יישובים שמטרתם העיקרית הייתה להבטיח את גבולות החלוקה, שעליה החליטו באו"ם בתוכנית החלוקה.
הקמת יישובי משלט > תוואי יישובי המשלט

162 היישובים שהוזכרו למעלה חולקו ל-15 קווים. תפקידו של כל קו היה לבסס קטע אחר בגבולות המדינה שהוצעו בתוכנית החלוקה.
הקמת יישובי משלט > תוואי יישובי המשלט > דוגמאות לקווים

קו א' הורכב מ-22 יישובים ועבר בין מטולה לסג'רה, ותפקידו היה להבטיח את הגבול שהוצע בתוכנית החלוקה ממערב לצפת.
קו ט' הורכב מ-8 יישובי משלט, ועבר בין פאתיה המערביים של נצרת (כפר החורש) לעמק זבולון. תפקידו היה להבטיח את הגבול הצפוני של גזרת עמק יזרעאל המערבי ועמק זבולון.
קווים י' וי"א הורכבו מ-17 יישובים יחד. תפקידם היה לחזק את הגבול המוצע שנמשך מהרי אפרים עד כפר סבא.
קווים י"ד וט"ו הורכבו מ-78 יישובים יחד. מטרתם הייתה לחזק את המסדרון המוצע, מדרום לבאר טוביה, בין שני חלקיה של המדינה היהודית, כפי שהותוו בתוכנית החלוקה של האו"ם, וגם לצופף את ההתיישבות הדלה בנגב המערבי.
הבדלי השקפות במטרת היישובים

במהלך המלחמה נדרשה גמישות רבה כדי להתאים את ההצעות החדשות לקווי החזית שהשתנו במהלך הקרבות בין הצבא לבין הגופים המיישבים. לא תמיד תאמו הצעות ההתיישבות מטעם הצבא להצעות ההתיישבות מטעם הגופים המיישבים, בעיקר משום שהגופים המיישבים ראו לאורך כל המלחמה גם את התמונה הגאופוליטית, היישובית והמשקית הכוללת. הם שאפו להקים יישובים שיתאימו לא רק לזמן מלחמה, אלא גם להתפתחות וחקלאות בארץ, ואילו הצבא הסתפק ברוב המקרים בראיית ההקמה של יישובים כחלק ממנגנון המלחמה.
היום חלק מישובי המשלט התפרקו כיוון שלא היה בהם צורך עוד, ויתר היישובים חזרו או הפכו ליישובי מחיה או לקיבוצים.
ראו גם

מוצב
הערות שוליים

1 2 3  מ' ליסק, תולדות הישוב היהודי בארץ ישראל מאז העלייה הראשונה, מוסד ביאליק, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, 2009, עמ' 254- 263
1 2  ישובי משלט באתר תנועת העבודה הישראלית
↑  "תנו לאזרחים את האחריות על בטחונם: לחזור להגנה המרחבית // יהודה הראל". מידה. 2017-03-22. נבדק ב-2018-05-01.
↑  א' ביין, עלייה והתיישבות במדינת ישראל, הספרייה הציונית: עם עובד, 1982, עמ' 76- 77
המודל ההליוצנטרי

איור מתוך ספר המתאר את המודל ההליוצנטרי, משנת 1660.
המודל ההליוצנטרי הוא תאוריה מדעית שלפיה השמש נמצאת במרכז היקום, וכדור הארץ נע יחד עם כוכבי הלכת האחרים סביבה.
עד המאה ה-16 שלטה באירופה הנוצרית ובשאר העולם התפיסה הגאוצנטרית, שלפיה כדור הארץ נמצא במרכז היקום. עם התפתחות האסטרונומיה והתצפיות השמימיות, נעשו ניסיונות לתאר את התנועה של כוכבי הלכת סביב כדור הארץ בעזרת תיאור התואם את המודל הגאוצנטרי. אך התיאורים הפשוטים שניתנו לא תאמו את התצפיות והתגלו הבדלים בין מיקומי הכוכבים בתצפיות לבין המיקומים שלהם על פי התיאורים של המודל. דבר זה דרש הרכבת חלקים נוספים לתיאור תנועת כוכבי הלכת, והתאוריה הפכה מסובכת יותר ויותר. בסביבות שנת 200 יצר תלמי את תמונת היקום הגאוצנטרית שהייתה למקובלת במשך מאות שנים, ותיארה כיצד לכאורה נעים כוכבי הלכת סביב כדור הארץ.
המעבר מהתפיסה הגאוצנטרית לתפיסה ההליוצנטרית, התרחש בסביבות המאה ה-16. הוא החל בפועלו של ניקולאוס קופרניקוס והמשיך באייזק ניוטון, שהציג תיאור כולל יותר של המציאות האסטרונומית. התפיסה הורחבה על ידי יוהאנס קפלר.
קיימות עדויות (כגון מנגנון אנטיקיתרה) לכך שהגישה הליוצנטרית הייתה מוכרת כבר בתקופת יוון העתיקה, אך ידע זה אבד עם השנים או שהאמונה בו פחתה.
ההיסטוריה של המודל ההליוצנטרי > תאוריות מוקדמות

פילולאוס (המאה ה-5 לפנה"ס) היה מהראשונים שהעלו את אפשרות תנועתו של כדור הארץ, כנראה בהשפעת התאוריות שהציג פיתגורס בדבר הגלובוס העגול.
מאוחר יותר פיתח אריסטרכוס מסאמוס (המאה ה-3 לפנה"ס) כמה תאוריות של הרקלידס פונטיקוס (שכבר דיבר על סיבוב של כדור הארץ סביב צירו) והציע את התאוריה הרצינית הראשונה המוכרת לנו של מערכת שמש הליוצנטרית. אריסטרכוס לא יכול היה להביא אף ראיה לדבריו, והוא עמד בפני שלוש בעיות בולטות:
כל בר-דעת יכול לחוש שהארץ אינה נעה.
לו הייתה הארץ משנה את מקומה, צריכים היינו לראות שינוי מקום של כוכבי השבת הקרובים, הנובע מפרלקסה.
האפשרות למקם את הארץ בכל מקום שאינו מרכז היקום עמדה בניגוד להשקפה הגאוצנטרית הפילוסופית של אותו דור.
היום ידוע לנו שהמכשול הראשון מוסבר בקיומו של כוח הכובד, בעוד שהשני נובע ממרחקם העצום של כוכבי השבת הסמוכים ביותר, הגורם לכך שרק בטלסקופ ניתן לצפות בשינויי המקום הנובעים מתנועת כדור-הארץ סביב השמש. אולם, באותו זמן היו אלה התנגדויות מכריעות, והמודל ההליוצנטרי נדחה מפני המודל של אריסטו. חיבורו של אריסטרכוס לא שרד, והמודל שלו נשכח מלב. בין העדויות המצויות בידינו לקיומו של חיבור זה קיימת האשמתו של פלוטרכוס, כותב אחר בן זמנו של אריסטרכוס, את אריסטרכוס בחוסר אדיקות כיוון ש"הניע את הארץ".
קופרניקוס ציטט את אריסטרכוס ופילולאוס בגרסה הראשונה של ספרו, וכתב: "פילולאוס האמין בתנועת הארץ, ויש אף שאומרים כי גם אריסטרכוס מסמוס היה בדעה זו". מסיבות עלומות, מחק קופרניקוס פסקה זו לפני שפרסם את ספרו.
החיבור של האסטרונום המוסלמי בן המאה ה-14, אבן אל-שאטיר, כולל תצפיות וחישובים הדומים לאלה של קופרניקוס, ויש שהציעו כי קופרניקוס הושפע ממנו.
ההיסטוריה של המודל ההליוצנטרי > התאוריה הקופרניקאית

התאוריה של קופרניקוס פורסמה בספרו "על הקפות כיפות השמים" (De revolutionibus orbium coelestium) בשנת מותו, 1543, אף שהוא פיתח אותה כמה עשורים מוקדם יותר.
ספר זה מציין את ראשית המעבר מיקום גאוצנטרי (ואנתרופוצנטרי), שהארץ במרכזו, אל התפיסה ההליוצנטרית. קופרניקוס טען כי כדור הארץ הוא אחד מכוכבי הלכת המקיפים את השמש, שאינה נעה, כי הוא משלים הקפה סביב השמש בשנה, וכי הוא סב על צירו פעם ביום. הוא הגיע לסדר הנכון של כוכבי הלכת, ואף הצביע על שינוי איטי במקום הציר של כדור הארץ כגורם לתופעה הידועה כנקיפה, וכן הסביר כי העונות נגרמות משום שהציר אינו ניצב למישור הסיבוב של כדור הארץ, אלא נטוי בזווית. הוא אף הוסיף למערכת החישובים תנועה נוספת של כדור הארץ, השומרת על כך שהציר שלה יהיה מכוון כל הזמן לאותה הנקודה (צפון-דרום). בזמנו של גלילאו הובהר כי אין כאן תנועה נוספת, וכי אם הארץ לא הייתה נשארת באותה נקודה – אז היה צורך בתנועה כזו.
קופרניקוס טען כי כל המסלולים במערכת השמש הם מעגליים, דבר שאינו נכון, שכן הם אליפטיים, ולפיכך המודל שלו היה לא מדויק ולא ניתן לחזות באמצעותו אירועים אסטרונומיים בצורה טובה יותר מאשר בשימוש במודל של תלמי, שהיה מקובל אז. הוא גם חשב שמערכת השמש קטנה בהרבה ממה שהיא באמת, כמו רוב האסטרונומים בתקופתו.
ובכל זאת, למודל שלו הייתה השפעה מכרעת על מדענים רבים כמו גלילאו, טיכו ברהה ויוהאנס קפלר, שאימצו אותו ושיפרו אותו (הדבר אמור בעיקר כלפי קפלר).
רק התצפיות של גלילאו על כוכב הלכת נוגה בעזרת הטלסקופ החדש שהמציא היו הראיות הממשיות הראשונות לתאוריה של קופרניקוס.
את המערכת הקופרניקאית אפשר לסכם בשבע נקודות, כפי שקופרניקוס עצמו עשה בסיכום שנמצא ופורסם רק ב-1878:
למסלולים של גופים אסטרונומיים אין מרכז אחד ששייך לכולם.
מרכז הארץ אינו מרכז היקום, אלא רק המרכז של מסת הארץ ושל המסלול של הירח.
כל כוכבי הלכת מסתובבים במסלול סביב השמש, ולכן השמש היא מרכז היקום (קופרניקוס לא היה בטוח האם השמש נעה או לא, כשהוא טוען כי מרכז היקום הוא "בשמש, או לידה").
המרחק בין הארץ לשמש, ביחס למרחק בין הארץ לכוכבים הקבועים, הוא קטן מאד.
התנועה היומית של השמש היא למראית עין בלבד, והיא נראית כנעה בגלל הסיבוב של כדור הארץ סביב צירו.
הארץ סובבת סביב השמש, כמו שאר כוכבי הלכת, כך שכל התנועות-לכאורה של השמש במהלך השנה הם למעשה תנועה של הארץ.
כשלוקחים בחשבון תנועות אלה של הארץ ושל השמש ניתן לחשב את כל המסלולים והמיקומים של שאר כוכבי הלכת.
ההיסטוריה של המודל ההליוצנטרי > יוהאנס קפלר וחוקי קפלר

יוהאנס קפלר המתמטיקאי, האסטרונום והאסטרולוג גרמני בחן את תצפיותיו של האסטרונום הדני טיכו ברהה. בערך בשנת 1605 הבין קפלר שהתצפיות התאימו לשני חוקים מתמטיים פשוטים יחסית, וחוק נוסף הקשור לאותן תצפיות התגלה על ידו כעשר שנים מאוחר יותר. הוא ניסח את חוקי קפלר שהם שלושה חוקים המתארים את תנועתם של כוכבי הלכת סביב השמש (ובאופן כללי יותר תנועה של כוכבי לכת חוץ שמשיים סביב הכוכבים שלהם). חוקי קפלר מהווים את אחת התגליות המרכזיות באסטרונומיה מאז ומעולם, מכיוון שהם מתארים היטב את מסלול תנועתם של גרמי השמים.
לאחר כ-80 שנים לערך הראה אייזק ניוטון כי חוקי קפלר נובעים מחוקי התנועה והכבידה שהוא עצמו ניסח, ובכך סיפק את ההסבר הפיזיקלי המקובל כיום לתנועת גרמי השמים. הדבר לא היה מקרי, שכן ניוטון הכיר את עבודתו של קפלר וביקש לשלב את החוקים שגילה במסגרת תורה פיזיקלית מאוחדת של תנועה.
ההיסטוריה של המודל ההליוצנטרי > הטלסקופ של גלילאו

ככל הנראה, היה אחד מממציאי הטלסקופ הולנדי בשם הנס ליפרסהיי, מלטש עדשות במקצועו, שגילה באקראי את יכולתן של עדשות להגדיל כאשר צפה במגדל בעירו. ב-1608 בנה ליפרסהי את הטלסקופ הראשון שתועד בהיסטוריה. שמע ההמצאה הגיע לגלילאו שהצליח לבנות טלסקופ משלו בעל כושר הגדלה של פי 32. הוא אף הצליח לאחר מכן לשכללו, כשהוא משמש בסיס לטלסקופים ענקיים בעתיד.
גלילאו השתמש בהמצאתו באופן מיידי לצורכי תצפית בגרמי השמיים. בשנת 1610 הוא גילה את הירחים הגליליאניים - ארבעת ירחיו הגדולים של צדק, ובכך הוכיח באופן ברור שתנועה שאינה סביב כדור-הארץ היא בגדר האפשר. גילוי ההרים והגאיות על-פני הירח וגילוי כתמי השמש, ערערו לחלוטין את הדוֹגמה של השמים שאינם משתנים.
גילוי זה נתן חיזוק משמעותי לתורתו של קופרניקוס ואישש את מה שגלילאו שיער אפריורי, שלשמש יש כוכבי לכת, שכדור-הארץ הוא אחד מהם, ולכוכבי הלכת ירחים כמו ירחו של כדור-הארץ, והשמש משמשת להם מרכז במערכת שהיא הגוף הדומיננטי בו.
בספרו "מכתבים על כתמי השמש" (1613) הצהיר גלילאו כי המודל ההליוצנטרי הוא היחיד התואם את הנתונים. ב-1632 כתב גלילאו את "דיאלוג על שתי השיטות הגדולות של העולם" (השיטה התלמאית והשיטה הקופרניקאית). במסווה של דיאלוג אובייקטיבי בין שלושה דוברים, ששניים מהם מייצגים את שתי השיטות והשלישי הוא מאזין נייטרלי, שם גלילאו לחוכא ואיטלולא את השקפת הכנסייה על מיקומה של הארץ במרכז היקום.
הספר, נכתב באיטלקית ולכן היה נגיש לכל שכבות העם, וזאת בניגוד לספרי מדע רבים אחרים שהיו כתובים בלטינית. הספר הוכנס כמעט מיד לאינדקס הספרים האסורים (ממנו הוצא רק ב-1822). אולם, מאסרו ומשפטו של גלילאו לא יכולים היו לבלום את התפשטות הנתונים שהציג, ועד אמצע המאה ה-17 כבר הייתה ההשקפה הגאוצנטרית נחלת העבר.
ההיסטוריה של המודל ההליוצנטרי > ניוטון - מבסס התאוריה ההליוצנטרית

אסטרונום אנגלי בשם אדמונד האלי (1656–1742), שהיה ידוע בעיקר בזכות גילוי של כוכב השביט הנושא את שמו, התעניין בחוקי קפלר. הוא ניסה לראות האם ניתן להשתמש ברעיונות של גלילאו על דינמיקה בשביל להסביר את תנועת הכוכבים ואת חוקי קפלר. כאשר הוא נכשל הוא נסע לבקר את אייזק ניוטון, ב-1684 על מנת לשכנע אותו לחפש הסבר תאורטי לחוקים הללו. לתדהמתו, גילה האלי שניוטון כבר פתר את הבעיה אך לא פרסם את תוצאותיו. האלי מיהר לשכנע את ניוטון לפרסם את עבודותיו ואף מימן את פרסום הספר.
בשנת 1687, כמעט מאה וחמישים שנה לאחר פרסום הספר של קופרניקוס, פרסם ניוטון את ספרו הנודע, ה"פרינקיפיה", או בשמו המלא "היסודות המתמטיים של פילוסופיית הטבע", שבו השלים את המהפכה הקופרניקנית. בספר זה הציג ניוטון את תורתו הפיזיקלית על חוקי התנועה (הידועים בשמות החוק הראשון של ניוטון, החוק השני של ניוטון והחוק השלישי של ניוטון) ועל חוק המשיכה האוניברסלי.
אייזק ניוטון ביסס את התאוריה הקופרניקנית ואת חוקי קפלר מבחינה מדעית. אמנם גלילאו גליליי קידם את השיטה ההליוצנטרית בזכות תצפיותיו האסטרונומיות, אך עדיין לא ידעו הקופרניקנים לתת נימוקים נגד הטיעונים של תומכי השיטה הגאוצנטרית. לדוגמה, איך ניתן היה להסביר שאבן הנזרקת באוויר כלפי מעלה נופלת באותו מקום, מבלי להתחשב בסיבובו של כדור הארץ. בעוד קופרניקוס, קפלר וגלילאו הסבירו כיצד בנויה מערכת השמש, לא היו בידם הסבר לשאלה מדוע הכוכבים נעים סביב השמש כפי שהם נעים, כלומר מהם חוקי הטבע הקובעים את תנועתם. האיש שהצליח להעמיד פיזיקה חדשה שתתאים לקוסמולוגיה ההליוצנטרית, והן לשורה רחבה של תופעות אחרות, הוא ניוטון. בכך ניוטון גם הדגים טענה נוספת של המדענים תומכי קופרניקוס  - לפיה אותם חוקי טבע, קבועים, ובלתי משתנים, חלים ביחס לכל העצמים - הן ביחס לכדור הארץ, הירח או השמש (שנחשבו בעבר גופים שמימיים בעלי חוקים משלהם), והן ביחס לגופים "ארציים" שאנו נתקלים בהם בחיי יומיום כגון כדורי תותח, משקולות או כל עצם אחר.
מכאן ואילך שלטה בעולם המדע ההשקפה הניוטונית, עד כדי כך שהיו אומרים שכשהאל ברא את העולם הוא קודם כל נמלך בניוטון. הדבר פתח פתח לוויכוחים חדשים ותגליות נוספות רבות כמו ויכוח "כוח החיים" שסלל את הדרך להבנת המושגים אנרגיה וחוק שימור האנרגיה במהלך המאה ה-19. בתחילת המאה ה־20 התחוללה מהפכה מדעית-פילוסופית חדשה, כשאלברט איינשטיין הציג את תורת היחסות שלו.
השלכות תרבותיות של פיתוח המודל ההליוצנטרי > הפולמוס הדתי

ערעור מרכזיותה של האדמה היה מבחינת הכנסייה ערעור על ההגמוניה שלה ופיחות במעמדה, לכן אולץ גלילאו לחזור בו מ"כפירתו" כלומר חזרה מתפיסת קופרניקוס בה דגל ובעצם תגליותיו נתן לה חיזוק ואישוש.
המשפט המפורסם "ואף על פי כן נוע תנוע" (במקור "EPPUR SI MUOVE") נקשר בשמו של גלילאו כתגובה לפסק דינו בעת שנשפט מול הכנסייה, אולם לא סביר להניח שמשפט זה אכן נאמר בפני הכנסייה שבכוחם היה לדונו לחיים או למוות.
בהזדמנות זו יש גם לזכור שקופרניקוס לא העז להעלות את רעיונותיו החדשניים בימי חייו. קופרניקוס שהיה איש הממסד הדתי, כומר במקורו, לא העז לפרסם את ספרו "על הקפות כיפות השמיים" בו הוא מפרט את תורתו בימי חייו אלא ממש סמוך למותו בשוכבו על ערש דווי, וגלילאו לא היה מוכן "למות על תורתו" או "על קידוש" אמונתו, וחזר בו, לפחות למראית עין, מהשקפותיו. אם כי מסופר שלאחר מכן התבטא "ואף על פי כן נוע תנוע", כאומר, האמת למעשה כי הארץ היא הסובבת את השמש, ולא קבועה במקומה והשמש סובבת אותה (בניגוד למותו ההרואי של ג'ורדנו ברונו, גלילאו מת בשיבה טובה במיטתו בשנת 1642).
בנוסף להיבט זה, המהפכה הקופרניקאית הייתה המקרה הראשון בו המדע החליף את הגורמים המניעים את העולם בחוקי טבע במקום ברצונם של אלים (אלי שמש או אלוהים). חוקי הטבע אחידים, שרירותיים, ובלתי משתנים. אין שום גורם שניתן לפנות אליו כדי לשנותם, ואין טקסים, תפילות, חטאים או מצוות שיכולים לשנותם ולא במקצת. בהמשך "נישל" המדע אלים וכוחות על-טבעיים משורה של תפקידים שניתנו להם בעבר - יצירת כדור הארץ, יצירת הכוכבים ומערכת השמש, השליטה ברעידות אדמה, שליטה על מזג האוויר, היצירה של ראשית החיים, התפתחות בעלי החיים והצמחים, הופעה של מחלות מידבקות, ריפוי מחלות, מחלות נפש, הולדת תינוקות, מוצא והתפתחות האדם, הסבר טבעי למוות ועוד.
השלכות תרבותיות של פיתוח המודל ההליוצנטרי > מדע ופילוסופיה > ההפרדה בין חומר לרוח

הפולמוס הדתי עם הכנסייה נבע מערעור שהציב המודל ההליוצנטרי על התפיסה האריסטוטלית ששלטה בעולם המדעי וקודמה על ידי הכנסייה. בעת העתיקה ובימי הבינים ההפרדה בין מדע ופילוסופיה הייתה מועטה ביותר. גם גישתו של אריסטו הייתה, במובן הזה, הוליסטית.
ניתן לציין כמה נקודות בהן ערער המודל המדעי החדש על תפיסתו הפילוסופית של אריסטו.
ראשית, היחסים בין הארץ לגרמי השמיים היוו ייצוג של היחסים בין חומר לרוח. העובדה שכדור הארץ לא זז, על פי הגישה הישנה, ייצגה את החומר, שאין לו רצון. הוא נמשך למטה, אל המצב הסטטי. הוא רק מתבלה כל הזמן. האדם מורכב מחומר ורוח. החומר שבו מושך אותו למטה, אל כדור הארץ, אל חוסר היכולת לשנות. הרוח שבו מושכת אותו כלפי מעלה, אל התנועה הרצונית, המכוונת. גרמי השמיים הם אידיאל רוחני. הם נעים, ותנועתם המעגלית מעידה על כך שתנועתם היא מטרה בפני עצמה. באופן מסוים, גרמי השמים נמשלו לאל, שקיומו אינו לצורך מטרה מסוימת אלא לצורך עצמו. ערעור על הגישה של "למעלה" ו"למטה" מוחלטים משותפים לכוכבים ולכדור הארץ, יחסיים למרכז כדור הארץ, הוא ערעור על האמונה בקיום חומר בזוי מול רוח נעלה.
השלכות תרבותיות של פיתוח המודל ההליוצנטרי > מדע ופילוסופיה > מקומו של האדם ביקום ובהיסטוריה

המודל ההליוצנטרי היה אחת משורת של שינוי תפיסות ביחס למקומו של האדם ביקום והיחס שלו לטבע. בסיפורי הבריאה התנכ"ים, האדם הוא נזר הבריאה, שני רק לאלוהים ולמלאכים, וניצב בראש ממלכת החי. התפיסה של המודל הגאוצנטרי שמה את כדור הארץ ואת האדם במרכז היקום. המודל ההליוצנטרי צנוע בהרבה - כדור הארץ אינו מרכז מערכת שמש. בהמשך התגלה כי השמש עצמה היא כוכב אחד, לא גדול במיוחד, מבין מיליארדי כוכבים המקיפים את הגלקסיה, והיא גם לא קרובה למרכז גלקסיה זו. בהמשך התגלה גם כי קיימות מיליארדי גלקסיות נוספות. בנוסף התגלה כי השמש עצמה לא קיימת מראשית ימי היקום, כדי להכיל יסודות כבדים כמו ברזל או יותר, יש הכרך בסינתוז שלהם במערכות כוכבית אחרות בתהליך נוקליאוסינתזה. מישור אחר בו "הושפל" האדם הוא המישור של התפתחות החיים - שבו התגלה כי חלק מהתפתחות החי מערב אירועים מקריים ולא מכוונים. האדם הוא חיה חדשה יחסית, ובעלי חיים אחרים, כמו דינזוארים, שלטו בכוכב במשך עשרות מיליוני שנים - זמן ארוך בהרבה מקיום המין אדם ועוד יותר ארוך מהציווליזציה האנושית. עוד התגלה כי גם ציווליזציה זו, שמהווה את כל ההיסטוריה הידוע, היא בעצם רק תקופה קצרה יחסית ביחס לעשרות אלפי שנים של תרבות אנושית.
השלכות תרבותיות של פיתוח המודל ההליוצנטרי > מדע ופילוסופיה > טלאולוגיה

הגישה המדעית החדשה הכניסה מוטיבים של מקריות וחוסר תכלית. בעוד שניתן לנמק, אידאולוגית, את מרכזיותו של כדור הארץ, את מרכזיותה של השמש קשה יותר לנמק. (קופרניקוס בעצמו הציג את שיטתו כשיטה מדעית בלבד, שאין לה קשר לפילוסופיה. זה היה תקדים בהפרדתו של המדע מן הדת.) בתפיסתו של אריסטו, כפי שאומצה על ידי הכנסייה, העולם בנוי בצורה טלאולוגית, כלומר- לכל תכלית, והדברים הנעלים ביותר הם תכלית עצמם. כשם שהייתה תכלית לזרע של פרח כך גם הייתה תכלית לאדם. ברגע שהמרכז הוא השמש וכדור הארץ מקיף אותה "סתם", גם תכליתם של דברים אחרים, כמו בני אדם, מוטלת בספק, כמו גם קיומו של האל כתכלית לעצמו. מכאן ברורה התנגדותה של הכנסייה למודל ההליוצנטרי.