קהילת יהודי קטוביץ
היסטוריה > הנאצים והשואה

עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, חלק מהיהודים שהיגרו מהעיר מערבה, החליטו לחזור לשלזיה העילית. ההחלטה לחזור התקבלה כתוצאה מרדיפות אנטישמיות במערב גרמניה. מספר היהודים החוזרים היה משמעותי עד כדי כך שמשרדי רשות מחוז שלזיה הוציאו היתרים לרבנות הקהילה היהודית בקטוביץ לבצע גיוס תרומות לסיוע למהגרים היהודים. האישורים היו בתוקף מ-1 ביוני עד 30 ביוני 1933 בכל קהילות בתי הכנסת במחוז שלזיה .
במחצית השנייה של שנות השלושים, החמיר המצב הכלכלי בקטוביץ, הפערים בין העשירים לעניים הלכו וגדלו. קבוצת האנשים העניים וחסרי כל צמחה כל הזמן, יותר ויותר. הקהילה ניסתה לנטרל את ההשפעות השליליות של התהליכים החברתיים המתמשכים באמצעות ארגון פעילויות סיוע, הפעלת מטבח ובית תמחוי לעניים ביותר, מרפאה וארגון טיולי נופש לילדים מהמשפחות העניות ביותר. בשנת 1936 נפתחה סוכנות תעסוקה יהודית.
התנאים הכלכליים שהידרדרו בהדרגה בשנות השלושים, כמו גם פעילות הארגונים הנאציים שהתפתחו בקטוביץ, תרמו להידרדרות שיטתית של היהודים ברחבי שלזיה עילית. בשנת 1933 היו פרעות אנטי-יהודיות בקטוביץ, ובשנת 1936, כתוצאה מהתעמולה האנטי-יהודית שנערכה בין היתר על ידי העיתונות המקומית, נערך מסע תעמולה לסגירת הקצבייה הכשרה בעיר. כתוצאה מתקנות משפטיות חדשות שנכנסו לתוקף בשנים 1937–1938, נשללה הזכות לעבוד מאומנים יהודים רבים, מספרות וחייטים. בשנת 1937 התרחשו פוגרומים וחרם על סוחרים יהודים כולל החרמת הסחורה שלהם, חנויות רבות הוצתו ומספר אנשים קיפחו את חייהם כתוצאה מהתקריות.
יהודים רבים עזבו את העיר במחצית השנייה של שנות השלושים לאור גלי האנטישמיות המתגברים. רגע לפני פרוץ מלחמה העולם השנייה, נותרו בקטוביץ רק 8,587 יהודים, המהווים כ-6.3% מכלל האוכלוסייה. הקהילה, פיקחה על בית הכנסת הגדול, על בית המדרש, המקווה ובית העלמין. כמו גם על מספר רב של בתי ספר וגן ילדים יהודי. אף תוכנן לבנות בית חולים, בית אבות, בית יתומים ובית כנסת חדש.
בשנת 1937, ליד בית הכנסת הגדול, הוקם מבנה חדש בן חמש קומות, בו שוכנו המוסדות הקהילתיים. הקהילה ייחסה חשיבות רבה לנושא החינוך. בתקופה שבין מלחמות העולם, לצד התלמוד-תורה, היה בית ספר בקהילה. קהילת יהודי קטוביץ גם הוציאה עיתון משלה.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשו הגרמנים לפולין ובכך פתחו את מלחמת העולם השנייה. ב-3 בספטמבר נכבשה קטוביץ על ידי הצבא הגרמני. לאחר כיבוש העיר ב-8 בספטמבר 1939 הגרמנים גרשו את היהודים מבתיהם והציתו את בית הכנסת הגדול. שרידי בית הכנסת מוטטו ונהרסו. במרתפי בית הכנסת בהם הוסתרו חפצי ערך יקרים לא נמצא דבר מלבד ספרי התורה שלא נשרפו. מטה הגסטפו התמקם בבנייני הקהילה שנותרו שלמים.
קטוביץ שולבה ברייך השלישי והפכה לבירת מחוז שלזיה העליונה. בשלושת החודשים הראשונים לכיבוש נאלצו מרבית היהודים בקטוביץ (בין 12,000-11,000 איש, תושבי העיר ופליטים) לעזוב את העיר ולעבור לשטחי השלטון הפולני. היו שברחו לאזורים שנמצאים תחת הכיבוש הסובייטי, אחרים, יושבו מחדש בעיירות הסמוכות, כולל בסוסנוביץ. בסוף 1939 נותרו בקטוביץ רק כ-900 יהודים.
בראשית 1940 פיתחו שלטונות גרמניה הנאצית את תוכנית "תוכנית-האב למזרח", לפולין הכבושה, שבה נקבע, השמדה מוחלטת של אוכלוסיית היהודים בהדרגה, ועקירת חלק נכבד מהפולנים מזרחה. הפולנים שנותרו היו אמורים להיות עבדים בתעשייה ובחקלאות הגרמנית. התוכנית הייתה אמורה להיות מיושמת כמה שיותר מהר במחוז פולין הגדולה, מחוז פומרניה ושלזיה. הנאצים תכננו שהחל מחודש מאי וביוני 1940, בשלזיה עילית יגורשו כל היהודים לשלטון הכללי בפולין, אך לאחר סירוב הרשויות המקומיות הוחלט להקים גטאות. בראשית 1940 הוקמו גטאות גדולים בבנדין ובסוסנוביץ. למעשה, אלה היו "עתודות כוח אדם" שהועברו למחנות עבודה בכפייה ברחבי שלזיה.
מאוקטובר 1940 אורגנה עבודת הכפייה של יהודי שלזיה על ידי הנציג המיוחד של הרייכספירר אס אס וראש המשטרה הגרמנית להעסקת לאומים זרים בשלזיה עילית, אלברכט שמלט. צעירים יהודים נשלחו אז למחנות עבודה בכפייה במחוזות קטוביץ ואופולה.
בשנת 1940 הקים הרייכספירר אס אס היינריך הימלר את מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו. הוא היה אמור להפוך למקור לאספקת עובדי כפייה עבור אזורי התעשייה, בשלזיה עילית ואגן דברובסקי. מרבית יהודי קטוביץ הגיעו מהגטאות באזור זגלמביה למחנה ההשמדה הנאצי הגרמני אושוויץ-בירקנאו.
כאשר בחורף 1942/1943 החזית המזרחית קרסה והגרמנים הובסו בסטלינגרד, ואגן התעשייה של הרייך עבר הפצצה אדירה של בעלות הברית, תעשיית שלזיה העליונה החלה למלא תפקיד מפתח בכלכלת המלחמה הגרמנית. עם הזמן עד 50% מייצור הנשק של גרמניה הגיע משלזיה העליונה. הרשויות דרשו משלזיה להגדיל את כריית הפחם ולהגדיל את ייצור החימוש. מסיבה זו הופנתה תשומת הלב לאפשרות ליצור מחנות עבודה בכפייה במפעלי תעשייה בשלזיה העילית. במרץ ובאפריל 1942 הגדיר המפקח הכללי של מחנות הריכוז, אס אס, אובר-גרופנפיהרר אוסוולד פוהל, את הכללים לניצול כוח העבודה של האסירים.
בספטמבר 1942 הורה אדולף היטלר להקים מחנות עבודה חדשים בסביבתם המיידית של מפעלי תעשייה בשלזיה העילית. מאותו הרגע החלו להקים סניפים של מחנות ריכוז בערים, שבוייהם עבדו כעבדים במפעלים. בשנים 1943–1944 היו בקטוביץ הרבה מחנות עבודה בכפייה, שם עבדו בעיקר יהודים ממערב אירופה, כולל כ-900 יהודים מצרפת.