stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פופיאה סבינה
מותה

הגורם ומועד מותה של פופיאה אינם ברורים. לדברי סווטוניוס, בזמן שחיכתה ללידתו של הילד השני שלה בקיץ 65, היא הסתכסכה קשות עם נירון על כך שבילה יותר מדי זמן במרוצים. בהתקף זעם, נירון בעט בה בבטנה, וגרם למותה. טקיטוס, לעומת זאת, מציב את מותה לאחר חגיגות הנרוניה החמש שנתית (אנ') (בשנת 65) וטוען שהבעיטה של נירון נעשתה "בגלל כעס שתקף על בעלה". טקיטוס גם מציין שכמה סופרים טענו שנירון הרעיל אותה, אך הוא אינו מאמין להם. ההיסטוריון קסיוס דיו טוען שנירון זינק על בטנה, אבל מודה שאינו יודע אם זה היה מכוון.
היסטוריונים מודרניים, עם זאת, מציינים את ההטיות החמורות של סווטוניוס, טקיטוס וקסיוס דיו נגד נירון, ולפיכך מכירים בכך שייתכן שפופיאה מתה עקב סיבוכים של הפלה או לידה. יתר על כן, בשיר יווני על פיסת פפירוס נכתב שפופיאה "נשאה נאום פרידה אוהב מנירון, לפני [שעלתה] לגן עדן במרכבה נהוגה על ידי אלה", מה שמעיד שמותה לא נגרם על ידי מעשה אלימות של נירון.
כשפופיאה מתה, נכנס נירון לאבל עמוק. לפי המסורת האימפריאלית הרומית, פופיאה זכתה להלוויה ממלכתית. עם זאת, ביציאה מהנורמה התרבותית הזו, היא נחנטה, וגם קיבלה כבוד אלוהי לצד בתה קלאודיה אוגוסטה.
טקיטוס כותב שפופיאה נחנטה באמצעות מילוי גופתה בעשבים ותבלינים שונים, ונקברה בבית הקברות של היוליים, אך מקום קבורתה בפועל אינו ידוע. מסופר כי נירון שרף בהלוויה שלה קטורת בכמות שהופקה בערב במשך שנה.
בתחילת שנת 66, התחתן נירון עם סטטיליה מסלינה (אנ'). בשנת 67 סירס נירון עבד משוחרר צעיר בשם ספורוס והתחתן איתו. לפי קסיוס דיו, דמה ספורוס לפופיאה, ונירון אף קרא לו בשמה.
בתרבות > באופרה

פופיאה גולמה באופרה האחרונה של המלחין האיטלקי קלאודיו מונטוורדי, "הכתרתה של פופיאה" (L'incoronazione di Poppea), בשנת 1642. סיפורה נבחר כדי להיענות לגירוי המועדף בתרבות המתהווה של תיאטראות האופרה הציבורית הוונציאנית, והפרולוג שלה מסביר כי אין זו דרמה שמקדמת את ניצחון המידות הטובות. פופיאה מתוארת כמי שזוממת להפוך לקיסרית רומא באמצעות מניפולציה שתגרום לקיסר נירון להתחתן איתה, ותחבולותיה כוללות את הוצאתו להורג של סנקה, שמתנגד לתוכניותיה, שמצליחות בסוף הדרמה.
פופיאה היא דמות ראשית גם באופרה "אגריפינה" (אנ') של הנדל משנת 1709, אך כקורבן, לא כמבצעת של הונאה ומניפולציות. כאן רוקמת המזימות היא אגריפינה, אמו של נירון, שכוונתה לקדם את תביעתו של בנה לקיסרות. פופיאה, הנערה התמימה, מוצגת כמושא התשוקה של הקיסרים קלאודיוס, נירון ואותו, שאת יריבויותיהם מנסה אגריפינה למנף לטובתה. ברגע שפופיאה מבחינה בהונאה של אגריפינה, היא מגיבה בעין יפה, אבל רק כדי להיות יחד עם אותו, המתואר כאהבתה האמיתית היחידה.
בתרבות > בקולנוע ובטלוויזיה

פופיאה מופיעה כדמות במספר גרסאות קולנוע וטלוויזיה של הרומן "קוו ואדיס" של הנריק סנקביץ':
בגרסה הקולנועית משנת 1951, "קוו ואדיס", בה היא מגולמת על ידי פטרישיה לאפן (אנ'), בהופעה שזכתה לשבחים רבים, היא נחנקת למוות על ידי נירון, שמאשים אותה בכך שהסיתה נגדו את "נתיניו הנאמנים", האוכלוסייה הרומית. ייתכן שצורת רצח זו מבוססת טענתו של סווטוניוס כי נירון עשה מספר ניסיונות לחנוק את אשתו הראשונה, אוקטביה.
במיני סדרת הטלוויזיה הבינלאומית משנת 1985, "קוו ואדיס" (אנ'), פופיאה מגולמת על ידי כריסטינה ריינז (אנ').
בעיבוד משנת 2001, "קוו ואדיס" (אנ'), פופיאה מגולמת על ידי אניישקה ואגנר (אנ').
בסרט "סימן הצלב" (אנ') משנת 1932 היא מגולמת על ידי קלודט קולבר ומוצגת כדו-מינית בגלוי, כשהיא מזמינה שפחה להתרחץ איתה, אבל מתאווה לחייל הרומי מרקוס סופרבוס (פרדריק מארץ').
בסדרת הטלוויזיה של BBC משנת 1976 "אני, קלאודיוס", מגולמת פופיאה על ידי סאלי בייזלי (אנ').
בסרט האיטלקי "פילגשו של נירון" (אנ') משנת 1956, מגולמת פופיאה על ידי בריז'יט בארדו.
קארה טוינטון (אנ') שיחקה את פופיאה בסרט "בודיקה" (אנ') מ-2003 (Warrior Queen, "מלכת הלוחמים" בארצות הברית).
פופיאה מגולמת על ידי קתרין מקורמק בדוקודרמה של ה-BBC משנת 2006 "Ancient Rome: The Rise and Fall of an Empire" (אנ'). בפרשנות זו בועט בה נירון למוות לאחר שהזכירה בדרך אגב ובאופן בלתי ביקורתי תקלה קלה במהלך הופעתו בחגיגות הנרוניה. מאוחר יותר מוצגת גופתה לראווה.
רשל יקר (אנ') מבצעת את תפקיד פופיאה בסרט האופרה "L'incoronazione di Poppea" (אנ') משנת 1979, בבימויו של ז'אן-פייר פונל (אנ') ובניצוחו של ניקולאוס הרנונקור.
פופיאה היא גם דמות בסרט הדרמה "נירון" (אנ') משנת 2004, בגילומה של אליסה טוואטי (אנ').
בסרט "המפיקים" של מל ברוקס משנת 1968, ליאו בלום (ג'ין ויילדר) נבהל ממקס ביאליסטוק (זירו מוסטל) כאשר האיש הגדול עומד מעליו, ובהתייחס לתיאור של קסיוס דיו על מותה של פופיאה - צורח: "אתה הולך לקפוץ עליי אני יודע שאתה הולך לקפוץ עליי - כמו שנירון קפץ על פופיאה... היא הייתה אשתו והיא לא נאמנה לו אז הוא התעצבן והוא קפץ עליה למעלה ולמטה, עד שהוא מעך אותה כמו חרק."
בסרט הסטודנטים הפולני Imperator מ-2013, שנעשה כולו בלטינית, מגולמת פופיאה על ידי אווה הורניץ' (אנ'). פופיאה מתוארת בסרט כמי שחייתה אחרי מות נירון ומתה בגרמאניה לאחר שהתאחדה עם אותו.
בסיפור "הרומאים" (אנ') של דוקטור הו משנת 1965, מגלמת את פופיאה קיי פטריק (Kay Patrick).
בתרבות > במוזיקה

להקת המטאל הגותי Theatre of Tragedy כתבה שיר בשם "Poppæa", בהשראת סיפורה, באלבומם המבוסס על מיתוסים "Aégis" (אנ').
מקורות עתיקים

טקיטוס, ספרי השנים, ספר 13, פרקים 45–46.
סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, חיי נירון, פרק 35; חיי אותו, פרק 3.
קסיוס דיו, היסטוריה רומית, ספר 62, פרקים 11–13, 27; ספר 63, פרקים 9, 11, 13.
הערות שוליים

↑  טקיטוס, ספרי השנים, ספר 13, פרקים 45–46; ספר 14, פרקים 63–64; ספר 16, פרק 6.
↑  טאקיטוס, ספרי השנים, ספר 13, פרק מה, עמ' 261 (תרגום שרה דבורצקי).
↑  טקיטוס, ספרי השנים, ספר 13, פרק 45.
1 2  טקיטוס, ספרי השנים, ספר 13, פרק 46.
1 2  טקיטוס, דברי הימים, ספר 1, פרק 13.
↑  סווטוניוס, חיי אותו, 3.
↑  טקיטוס, ספרי השנים, ספר 14, פרק 1.
↑  פלאוויוס יוספוס (יוסף בן מתתיהו), חיי יוסף, תרגום ופירוש דניאל שוורץ, עמ' 67, הערה 34.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 20, פרק ח, פסקה יא, 189–195.
↑  יונתן פרייס, מבוא לתולדות מלחמת היהודים ברומאים (תרגום ליזה אולמן), עמ' 34.
↑  יוסף בן מתתיהו, חיי יוסף, פרק 3.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 20, פרק יא, פסקה א, 252.
1 2  סווטוניוס, חיי נירון, פרק 35.
1 2  טקיטוס, ספרי השנים, ספר 16, פרק 6.
↑  קסיוס דיו, ספר 62, פרק 27.
↑  קסיוס דיו, ספר 62, פרק 28, 2–3.
↑  קסיוס דיו, ספר 63, פרק 12, 3; פרק 13, 1.
↑  The Emperor, ביוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007375624305171  PLWABN: 9811493000405606  BIBSYS: 90894977  BnF: cb121042693 (data)  GND: 119403706  ISNI: 0000 0000 7904 9421  LCCN: n88613385  NLA: 65960329  NTA: 146953150  RERO: 02-A010134651  SELIBR: 197268  SUDOC: 029408512  VcBA: 495/339661  VIAF: 98126874   WorldCat (עם VIAF): 98126874 
וילה פופיאה: קלדריום של המרחצאות הפרטיים.
פסל של פופיאה במוזיאון הארכאולוגי של אולימפיה (יוון).
מלחמת אוסטריה–הונגריה (1477–1488)

מלחמת אוסטריה–הונגריה הייתה עימות צבאי בין ממלכת הונגריה תחת מתיאש קורבינוס לבין בית הבסבורג בארכידוכסות אוסטריה תחת פרידריך החמישי, ארכידוכס אוסטריה (אשר היה גם קיסר האימפריה הרומית הקדושה כפרידריך השלישי). המלחמה נמשכה משנת 1477 עד 1488, והביאה הישגים משמעותיים עבור מתיאש, אשר השפיל את פרידריך, אולם ההישגים שלו התמוססו בעקבות מותו המפתיע של מתיאש בשנת 1490.
רקע

פרידריך ומתיאש היו יריבים מעת שמתיאש הפך למלך הונגריה בשנת 1458 לאחר מותו של דודו של פרידריך - לסלו החמישי, מלך הונגריה. בשלב זה, פרידריך החזיק את הכתר הקדוש של הונגריה, והיה מועמד להיות מלך הונגריה בעצמו. מתיאש, שגובה על ידי ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה, ואף התחתן בשנת 1461 עם בתו קתרינה, ניצח את פרידריך, ובשנת 1463 נחתמה אמנת וינר נוישטט, שבה פרידריך הכיר דה פקטו במתיאש כמלך הונגריה, וקיבל בתמורה פיצוי כספי גדול מאוד.
בסוף 1466 הטיל האפיפיור פאולוס השני נידוי על ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה, וקרא לאצילים הבוהמיים להדיחו. האצילים הבוהמיים פנו למתיאש הראשון, מלך הונגריה לעזרה, ובמרץ 1468 פלש מתיאש למוראביה, בטענה שהוא מגן על הקתולים במדינה. ייז'י מפודבראדי פנה לקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, והציע לו להכיר בבנו ולדיסלב כיורשו, בעד לתמיכתו נגד מתיאש הוניאדי. בתחילת 1469 הכריח ייז'י מפודבראדי את מתיאש הוניאדי לחתום על הסכם שלום, אולם בתגובה הכתירו האצילים הבוהמיים את מתיאש למלך בוהמיה. ייז'י מפודבראדי חזר על הצעתו לקז'ימייז' הרביעי, והוא פתח בדיונים על כך עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם ב-22 במרץ 1471 מת לפתע ייז'י מפודבראדי. המלחמה נמשכה לסירוגין עד לשנת 1478, ואז הגיעו לפשרה שהתקבלה על ידי שני המלכים; לשניהם ניתנה הזכות להשתמש בתואר מלך בוהמיה, אך רק מתיאש נדרש להתייחס כך אל ולדיסלב בהתכתבותם. אדמות הכתר הבוהמי נחלקו: ולדיסלב שלט בבוהמיה ומתיאש שלט במוראביה, שלזיה ולוסאטיה. הפשרה גם הסמיכה את ולדיסלב לפדות את שלושת המחוזות עבור 400,000 פלורינים זהב לאחר מותו של מתיאש. מתיאש וולדיסלב אשררו את הסכם השלום בכבוד רב ובפגישה רשמית באולומואוץ ב-21 ביולי 1479.
באותה העת, הקיסר פרידריך היה מעורב בסכסוך הצרפתי-הבסבורגי על דוכסות בורגונדיה עם לואי האחד עשר, מלך צרפת, שאף סייע בתחילה למתיאש נגד ההוסיטים במלחמת בוהמיה. מאידך, פרידריך תמך בולדיסלב השני, מלך בוהמיה נגד מתיאש, ובעקבות כך פלש מתיאש בשנת 1477 לאוסטריה.
קרבות

לאחר שחתם על הסכם שלום עם המלך ולדיסלב בשנת 1478, יכול היה מתיאש להתרכז במערכה האוסטרית שלו נגד פרידריך. כמה מן הקרבות הבולטים ביותר של המלחמה האוסטרית-הונגרית היו:
המצור על היינבורג
קרב לייצרסדורף
המצור על וינה (1485)
המצור על רץ
המצור על וינר נוישטט
הקיסר פרידריך נכשל בהשגת עזרת הנסיכים הבוחרים והערים הקיסריות. בשנת 1483 הוא נאלץ לעזוב את הופבורג, בית המגורים שלו בווינה, ונמלט אל וינר נוישטט, שאף עליה הוטל מצור על ידי כוחותיו של מתיאש במשך 18 חודשים, עד שהמבצר נכבש בשנת 1487. פרידריך ברח לגראץ, ומשם ללינץ באוסטריה עילית.
בית הבסבורג, למרות שהיו בעלי כוח רב-עוצמה לגבי נישואים ופוליטיקה - היו חלשים יחסית בכוחות צבאיים. היו להם מעט מאוד משאבים שהיו יכולים להתמודד עם הצבא השחור של הונגריה, או עם שכירי החרב בפיקודם של אישטוואן החמישי באטורי ולורנס מלוק, אשר כבשו את רוב שטחי אוסטריה תחתית. בעקבות הכיבוש של וינה וערים אחרות, המלחמה הגיעה לסיומה עם שביתת נשק בשנת 1488, למרות שבית הבסבורג שמרו על השלום, בשנת 1490 מת מתיאש באופן מפתיע, ובנו יאנוש היה חלש מדי מכדי לשמור על הישגיו, והאצילים ההונגרים היו אנוכיים מכדי להגן על בית המלוכה.
תוצאות המלחמה

כאשר מתיאש קורבינוס מת משבץ ב-6 באפריל 1490, פרידריך הצליח להחזיר לשליטתו את שטחי אוסטריה, אולם הוא לא יכול לתפוס את כס המלוכה ההונגרי. בשנת 1491 חתם בנו מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה על שלום פרשבורג עם ולדיסלב יגלו, שבו ולדיסלב נבחר למלך הונגריה, אולם מקסימיליאן יירש אותו אם לא יהיו לו בנים. אולם, בשנת 1506 נולד לוולדיסלב בן, לאיוש, ובשל כך בשנת 1515 אורגנה חתונה כפולה, שבה אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה התחתנה עם נכדו של מקסימיליאן, פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ואילו נכדתו של מקסימיליאן, מריה, ארכידוכסית אוסטריה, התחתנה עם לאיוש מהונגריה, והחתונה הכפולה נחגגה בקתדרלת סטפנוס הקדוש.
בתקופת שלטונו בהונגריה, ולדיסלב יגלו ביטל רבים מפעולותיו של מתיאש, וביניהם את הרפורמה במערכת המיסוי, צבא קבע, והסמכות המרכזית של השליט. פעולות אלו, וחוסר רצונם של האצילים ההונגריים לפעול בשותפות עם זה, גרמו להיחלשות המדינה עד 1526, כאשר הונגריה הובסה על ידי האימפריה העות'מאנית בקרב מוהאץ', ולאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה נהרג בקרב. פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה טען לזכות הירושה, בשל נישואיו לאנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, ולאחר שקיבל את הסכמת אחיו קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כמו גם את הסכמת האצולה ההונגרית, הוא הוכתר ב-24 בפברואר 1527 בפרשבורג למלך הונגריה, והניח את הבסיס להקמת המלוכה ההבסבורגית.
הערות שוליים

↑  Tanner, Marcus. The Raven King: Matthias Corvinus, and the Fate of his Library. Yale University Press, 2008. pp 53-54.
↑  pp 151.
המלחמות של מתיאש קורבינוס, כולל המצור נגד אוסטריה
שלט האצולה האישי של מתיאש
אברהם רגלסון

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  אוקטובר 1896 הלוסק, בלארוס 
 פטירה:  28 באוגוסט 1981 (בגיל 84) 
 מדינה:  ישראל 
 שם עט:  בן-הנגר, עוקצי-צדק, נ. מהרבא, סידרופל, אמריה בן-אוני 
 שפות היצירה:  יידיש, עברית, אנגלית 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1972)  פרס ברנר (1964)  פרס ניומן (1976) 
 
אברהם רגלסון (ביידיש: אברהם רעגעלסאָן; ה'תרנ"ז, אוקטובר 1896, בהלוסק, בלארוס – ה'תשמ"א, 28 באוגוסט 1981, בנווה מונוסון) היה משורר עברי, סופר, סופר ילדים, מתרגם ועורך.
ביוגרפיה

רגלסון היגר כילד עם משפחתו לארצות הברית כשהיה בן 9. למד ב"חדר" בניו יורק, ובבתי-ספר עירוניים. לא השלים לימודים פורמליים אך היה אוטודידקט, שבילה שעות רבות בספריות. התפרנס כספרן ומורה לעברית תחילה, והחל לפרסם שירים, אגדות ותרגומים בכתבי עת עבריים שונים בארצות הברית ובארץ. עלה לארץ בפעם הראשונה בשנת 1933, התקבל למערכת העיתון היומי "דבר", ואף היה בין מייסדי המוסף לילדים "דבר לילדים", שם הופיע לראשונה, בפרקים שבועיים, ספרו לילדים הקלאסי והאהוב "מסע הבובות לארץ-ישראל". אחרי שלוש שנים חזר לארצות הברית עם משפחתו, עקב מחלת המלריה שסיכנה את חיי שניים מילדיו, ולאחר ששכל תינוק (לזכרו פרסם ב"דבר לילדים" את שירו ביאליק ואחי הקטן). בניו יורק התפרנס בכתיבה בעיתונות ביידיש, והמשיך להוציא לאור את כתביו בעברית בשתי הארצות.
שנה לאחר הקמת המדינה, בשנת 1949 חזר לארץ. עבד בהוצאת "עם עובד", והשתתף במערכת העיתון היומי "על המשמר" בו היה לו מדור קבוע. בשנת 1964 זכה בפרס ברנר, ב-1972 היה חתן פרס ביאליק על יצירתו הספרותית, ובשנת 1976 זכה בפרס ניומן מטעם המחלקה לעברית של אוניברסיטת ניו יורק על תרומתו לספרות העברית.
יצירותיו של אברהם רגלסון נפתחו בשנת 2003 לקהל קוראי האינטרנט באורח חופשי באתר פרויקט בן-יהודה. וכן הוקם לזכרו אתר שבו ניתן למצוא את פרטי חייו ויצירתו ומאמרים על כתיבתו.
ספר ובו מאות משיריו המקוריים העבריים (אורכב 04.09.2016 בארכיון Wayback Machine) פורסם בשנת 2013 (תשע"ד) במוסד ביאליק.
ספר נוסף, ובו מאות תרגומים ("עברורים" בלשונו) מן השירה האנגלית, האמריקנית והאידישאית, יפורסם בעתיד בהוצאה זו.
שמות עט

רגלסון פרסם גם בשמות העט הבאים: בן-הנגר, סידרופל, נ. מהרבא, עוקצי-צדק, אמריה בן-אוני.
לקריאה נוספת

אברהם אפשטיין, אברהם רגלסון - המשורר, בספרו "סופרים עברים באמריקה", תל אביב: הוצאת דביר, תשי״ג, כרך א׳, עמ׳ 142–163.
ש"י פנואלי, שירת אברהם רגלסון. בספרו "חוליות בספרות העברית החדשה", תל אביב: דביר, תשי״ג, עמ׳ 54–60.
ישראל זמורה, אברהם רגלסון, ב-"דבר", 26 באוקטובר 1956.
ישעיהו קורן, שירת אברהם רגלסון, ב-"למרחב", 21 באוגוסט 1964.
חיים שוהם, שירה הגותית העגונה במיתוס, ב-"הבקר", 2 באוקטובר 1964.
שמעון הלקין, בציצית ראשו, ב-"מאזנים" טבת תשל"א, ע' 122–124.
יעקב רבי, משורר הדברים והמעשים, ב-"מעריב", 24 נובמבר 1972⁩.
הערות שוליים

↑  הוענק פרס ברנר, על המשמר, 30 באוקטובר 1964
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אמיר גלבע | פרס ביאליק לספרות יפה  1972 | הבא: אהרן מגד, אברהם קריב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266946205171  PLWABN: 9810590729505606  BnF: cb16947937w (data)  GND: 1147239320  ISNI: 0000 0000 6700 2028  LCCN: n87865607  NTA: 176954376  VIAF: 70455587   WorldCat (עם VIAF): 70455587 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ממלכת טולדו (כתר קסטיליה)

ממלכת טולדו (בספרדית: Reino de Toledo) הייתה ממלכה במרכז חצי האי האיברי, שנוצרה לאחר לכידת טולדו על ידי אלפונסו השישי, מלך לאון ב-1085. היא המשיכה להתקיים עד 1833; האזור שלה נמצא כרגע בתוך ספרד.
רקע

באפריל 1065, האמיר אל-מוקטאדיר מסרגוסה צר על ברסטרו, בסיוע 500 אבירים סביליים. המושל, הרוזן ארמנחול השלישי מאורחל, נהרג בגייחה, וכמה ימים לאחר מכן נפלה העיר, ואז חיל המצב הספרדי והצרפתי הוצאו להורג, ובכך הביאו לקיצו של מסע הצלב של ברסטרו נגד המורים של ספרד של האפיפיור אלכסנדר השני.
בערך באותו זמן, האמיר אל-מוקתדיר ניתק את היחסים עם קסטיליה, ופרננדו הראשון הוביל משלחת עונשין לסרגוסה - כבש את אלקסר - ולאחר מכן חדר לתוך ולנסיה. למרות היותו משלם מס של קסטיליה, האמיר אל-מאמון מטולדו הוביל כוח לתמיכה בחתנו, האמיר עבד אל-מאליק. מאמון הדיח לאחר מכן את עבד אל-מאליק ושילב את ולנסיה בממלכת טולדו. פרננדו חלה בצורה מסוכנת ופרש משדה הקרב. פרננדו מת בדצמבר 1065, והאימפריה שלו חולקה בין שלושת בניו: סנצ'ו השני בקסטיליה, אלפונסו השישי בלאון וגרסיה השני בגליסיה.
במאי 1085, לאחר שהצליחו במיומנות להעמיד את מספר המלכים המוסלמים זה מול זה והביסו קואליציה של הטאיפים של סביליה, בדחוס וסרגוסה, אלפונסו השישי הצליח להיכנס לעיר טולדו; הטאיפה של האחרונה שולבה עם קסטיליה והעיר הפכה לבירת לאון וקסטיליה. אדמות הטאיפה לשעבר נותרו נתונות למאבק ממושך עם שכנותיה המוסלמים, לפחות עד הקרב בלאס נאבאס דה טולוסה והפרעות ומרחץ הדם נגד יהודי טולדו (1212).
ממלכת טולדו בהנהגת המוסלמים הפכה לממלכה דרומית בהובלה נוצרית של כתר קסטיליה, בעלת חצר ושליטים משלה. ככל שהאדמות הפכו להומוגניות יותר, עד המאה ה-18 הטריטוריה נקראה קסטיליה החדשה, מה שהבדיל את האזור הדרומי של קסטיליה מהאדמות הצפוניות של קסטיליה הישנה. ממלכת טולדו הישנה נוסדה בשנת 1833, ואדמותיה מורכבות מחלקים ממספר מחוזות של ספרד המודרנית.
הערות שוליים

↑  Grosser, P.E. and E.G. Halperin. "Jewish Persecution - History of AntiSemitism - Lesser Known Highlights of Jewish International Relations In The Common Era". simpletoremember.com. SimpleToRemember.com - Judaism Online. נבדק ב-6 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Grosser, Paul E.; Halperin, Edwin G.; foreword by St. John, Robert; preface by Littell, Franklin H. (1979). Anti-Semitism : the causes and effectos of a prejudice. Secaucus, N.J.: Citadel Press. ISBN 0806507039. נבדק ב-6 בפברואר 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
מנהיגות צבאית

ערך זה עוסק במנהיגות. אם התכוונתם לספר של חיים לסקוב, ראו .
ג'ורג' פטון, מפקד ומצביא אמריקאי במלחמת העולם השנייה, שהיה מנהיג צבאי שנוי במחלוקת
למנהיגות הצבאית פנים רבות והגדרות רבות, אך באופן עקרוני ניתן להגדירה כיכולת המפקד להניע את פקודיו לביצוע משימות. הגדרה זו רחבה באופן מכוון כיוון שמנהיגות צבאית אינה עוסקת אך ורק בעיתות מלחמה אלא גם בעיתות שלום ורגיעה.
ייחודה של המנהיגות הצבאית בעת מלחמה (להבדיל ממנהיגות עסקית, לדוגמה) הוא בכך שסכנת מוות מרחפת על המונהגים. על האדם הלוחם שורה פחד מפני מוות, נכות או שבי, פחד המניע אותו לא לבצע משימות שעלולות לסכן את חייו.
יצר החיים הטמון באדם עשוי פעמים רבות לגבור על רצונו לבצע משימה שהוטלה עליו. מתוקף אחריותו של מפקד ניתנת לו סמכות ויכולת לנקוט באמצעי משמעת, אך זו לבדה לרוב אינה מספיקה, ואף פוגמת ביחסי המפקד והפקוד. ההיסטוריה מלאה בדוגמאות למרידות בסמכותם של מפקדים.
קושי נוסף במנהיגות צבאית הוא הקושי לקיימה גם בעיתות שגרה מעבר לשעות החירום.
מפקדים רבים בהיסטוריה הצבאית גורסים כי חלק משמעותי במנהיגות צבאית הוא אמון וביטחון במפקד. לפי טענה זו, כאשר לחייל יש ביטחון בכך שמפקדו מחויב לו ודרכו ברורה, ביצוע משימות מסכנות חיים הופך עבור החייל קל יותר מבחינה מנטלית.
סוגיה חשובה במנהיגות הצבאית היא העדר זהות מוחלטת בין מפקד למנהיג. ישנם מפקדים רבים, בכל דרגי הפיקוד שיכולת המנהיגות שלהם נמוכה. מאידך גם לחייל הפשוט ביותר עשויה להיות יכולת להוביל את חיילי מחלקתו לביצוע משימות.
מנהיגות בצה"ל

המנהיגות בצה"ל מוגדרת כ"היכולת להניע פקודים לאורך זמן לביצוע משימות".
המנהיגות הצבאית בצה"ל נסמכת על דוגמה אישית. הקריאה "אחרי" ודמות המפקד בראש, והאתוס שנוצר בעקבות זאת, היא שנוסכת ביטחון בחייל.
בשנים האחרונות גובשה בצה"ל תפיסת מנהיגות כתובה, לאחר שהורגש בה צורך במשך שנים רבות. מספר מודלים שאולים כדוגמת פירמידת הצרכים של מאסלו שימשו לפיתוח מנהיגות.
מבנה התפיסה מנסח הגדרה כללית, מציג מספר מתחים בהם נתקל המפקד ומספר עקרונות מנחים:
הקפדה על דרכי פעולה מוסריות
הקפדה על נגישות המפקד (שיהיה כתובת לפקודיו)
קביעת גבולות ושימוש בסמכות ותגמול לשמירה עליהם
אומץ וקור רוח
העברת מסרים ברורים
מקצועיות והעצמת פקודים
בצה"ל קיים בית ספר לפיתוח מנהיגות העוסק במנהיגות צבאית בזירות השונות: יחידות לוחמות, פרופסיונליים ויחידות מיוחדות. תהליך פיתוח המנהיגות, המתבצע בסיוע יועצי בית הספר (ביסל"ם), מהווה חלק בלתי נפרד מתהליכי ההתפתחות של המפקד.
בהכשרה - פיתוח המנהיגות מתקיים לאורך כל הקורס וכולל עבודה עם מפקד המסגרת, הסגל וחניכי הקורס. בשטח- פיתוח המנהיגות כולל עבודה עם מפקד המסגרת והפורום המוביל שלה.
לקריאה נוספת

"אתגרי המנהיגות בעימות המוגבל", בתוך: "על מנהיגות צבאית", אוניברסיטה משודרת הוצאת משרד הביטחון, 2007.
שני אלמוג, השתקפויות של החברה בישראל בפקודות המנהיג הצבאי: ניתוח מקרה הרמטכ"ל, מערכות, מרץ 2022
מנפרד הלד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בספטמבר 1933 רגנסבורג, גרמניה הנאצית 
 פטירה:  8 בפברואר 2011 (בגיל 77) שרובנהאוזן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  פיזיקה, בליסטיקה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנית של מינכן 
 תרומות עיקריות
 שריון ריאקטיבי
 
מנפרד הֶלד (בגרמנית: Manfred Held;‏ 28 בספטמבר 1933 – 8 בפברואר 2011) היה פיזיקאי וממציא גרמני, שנודע בזכות פיתוח המיגון הריאקטיבי.
ביוגרפיה

הלד נולד ב-28 בספטמבר 1933 ברגנסבורג שבבוואריה. הוא למד באוניברסיטה הטכנית של מינכן ובשנת 1959 השלים דוקטורט בכימיה פיזיקלית; הדיסרטציה שלו עסקה בספקטרוסקופיה על-סגולה. ב-1 באפריל 1960 הצטרף לצוות מעבדת שרובנהאוזן של חברת מסרשמיט־בולקוב־בלום כמומחה לפיזיקה של פיצוצים, והמשיך לעבוד במעבדה זו תחת חברות שונות עד מותו. במעבדה זו ביצע הלד מחקרים רבים הנוגעים למטענים חלולים, ולאלקטרוניקה הנדרשת להפעלתם. תוצרי המעבדה בהשתתפותו כוללים כ-500 פרסומים מדעיים וכ-150 פטנטים.
לאחר מלחמת ששת הימים הגיע הלד לישראל במסגרת משלחת רשמית של ממשלת גרמניה, שבאה לתחקר את תוצאות המלחמה. הלד עסק בעיקר בפגיעות ברכב קרבי משוריין בכלל ובטנקים בפרט, תוך עבודה משותפת עם ישראל טל. במהלך הניסויים הוא זיהה כי התפוצצות התחמושת שעל הטנקים הדפה את המטען החלול. בשנת 1970 הגיש הלד את הפטנט הראשון על שריון ריאקטיבי. בשריון שפיתח נעשה שימוש במלחמת לבנון הראשונה והוא העלה את שרידות צוותי השריון הישראלים באופן משמעותי.
ב-1991 מונה לפרופסור באוניברסיטת הבונדסוור במינכן. כמו כן, מונה לפרופסור לשם כבוד באוניברסיטת נאנג'ינג.
הלד היה נשוי ואב לשישה ילדים. ב-8 בפברואר 2011 נפטר לאחר שלקה בליבו במהלך הרצאה.
הערות שוליים

↑  Muthig, Helmut; Leiber, Carl-Otto; Wanninger, Paul (2011). "Manfred Held 1933–2011". Propellants, Explosives, Pyrotechnics. 36 (2): 103–104. doi:10.1002/prep.201180002.
↑  Hazell, Paul J. (2021). The Story of the Gun: History, Science, and Impact on Society. Springer Nature. p. 156.
↑  אל"ם (במיל') שאול נגר, פרופ' מנפרד הלד (Manfred Held) - מפתח המיגון הריאקטיבי - הלך לעולמו, באתר יד לשריון, ‏17 בפברואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1204159467  VIAF: 25158124992914931747   WorldCat (עם VIAF): 25158124992914931747
מיקלוש פרנק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בדצמבר 1895 טרזווארוש (רובע 6), הונגריה 
 פטירה:  5 באפריל 1971 (בגיל 75) רובע II בודשפט, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא, בלנאולוג, רופא פנימי 
 מספר צאצאים:  2 
 
מיקלוש פרנק (בהונגרית: Frank Miklós;‏ בודפשט, 26 בדצמבר 1895 – בודפשט, 5 באפריל 1971) היה דוקטור לרפואה (MD), רופא פנימי, בלנאולוג, קנדידט למדעי הרפואה שנקרא דוקטורט קטן (.CSc)(1960). הוא היה מנהל מחלקה ורופא ראשי בבית חולים וסגן מנהל בית חולים. מחקריו עסקו במבחר נושאים, אך בעיקר סביב מים מינרליים ומי מרפה והשפעתם על הפיזיולוגיה האנושית.
קורות חייו

מיקלוש פרנק נולד במשפחה יהודית כבנם של אדן פרנק (1859–1941), רופא, ושל סרנה פישר. הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר שלו ברפואה ב-1918. בשנים 1918–1923 היה מתמחה, עוזר הוראה ומרצה במרפאה פנימית מס' 1 של האוניברסיטה. שם, בנוסף לרפואה הפנימית, החל להתעניין בבלנאולוגיה, שהפכה למכריעה עבורו מאותו הזמן ואילך. עד מהרה הפך למזכיר ולאחר מכן למזכיר הכללי של האגודה הלאומית לבלנאולוגית, ולמרצה בכיר קליני. בשנת 1927 קידם תוכנית בעלון הבלנאולוגיה הלאומי. בין היתר המליץ על הקמת בתי חולים ספא. בשנת 1922, הוטבל לדת הקתולית. ככל הנראה כדי לשאת את אשתו הקתולית, בין השנים 1930–1950 עבד כרופא הפנימי הראשי של המוסד לביטוח לאומי ההונגרי וכרופא ראשי של ספא האי מרגיט. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כסגן רפואה בחזית המזרחית בעיקול הדון באוקראינה. בשנת 1951 נוסד בית החולים ספא של המכון הלאומי לראומטיזם וספא, שבו מונה לסגן המנהל ולראש מחלקת הפנימית 3. בשנת 1960 הוענק לו תואר הקנדידט עם עבודת הדוקטורט שלו "החשיבות של שתיית מי מרפא עם מלחי גלאובר בטיפול במחלות של הכבד ודרכי המרה". ב-1966 עזב את המחלקה שלו ועבד כסגן מנהל מינהלת הספא הלאומית ועסק רק בבלנולוגיה. בשנים 1966–1967 נבחר לנשיא האגודה הבלנאוקלימטולוגית.
משפחתו

אשתו אליס פוגאן (1896–1963) הייתה רופאת שיניים, לה נישא ב-30 באוגוסט 1922 בבודפשט. נולדו להם שני בנים: מיקלוש ואדוריאן.
אחותו ד"ר ליוויה פרנק (1904–1945) הייתה רופאת ילדים ונספתה בשואה.
עבודותיו העיקריות

בחינת האנטיגנים המשמשים במבחן וסרמן ובהליך ג'ורג'-זקס, תוך התייחסות מיוחדת לתכולת הכולסטרול של האנטיגנים (בודפשט, 1924)
בדיקות לאיתור תוכן דיאסטז בצואה (Doleschall with Frigyes, Budapest, 1924)
המשמעות הקלינית של תגובת השחפת של וסרמן (עם לאסלו צ'ה-סומבטי, בודפשט, 1926)
תיאור אתרי הספא, המים המינרליים ואתרי הנופש של הונגריה (עם יאנוש קונסט וזולטאן ראוש, בודפשט, 1931)
דיטות שתיית מי מרפה בבודפשט (בודפשט, 1935)
תפקידו של בית החולים ספא בטיפול במחלות ראומטיות (בודפשט, 1936)
הבעיה של מחקר ספא מדעי (בודפשט, 1937)
הכימיה הפיזיקלית של מים מינרלים (בודפשט, 1937)
מעיין המרפא מגדה במרגיציגט (בודפשט, 1937)
אתרי הספא של הונגריה (עם לאסלו אויסקי ופרנץ פאפ, בודפשט, 1949)
המים המינרליים של הונגריה (עם פרנץ פאפ וקארוי שארלו, בודפשט, 1949)
מים מינרליים ומרפאים של הונגריה (עם אדן שולהוף, בודפשט, 1957)
אתרי הספא ואתרי הנופש של הונגריה (עורך, בודפשט, 1962)
פרסים והוקרה

רופא דגול (1964)