stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולט דיסני
קריירה בהוליווד > סימפוניות טיפשיות

לאחר הצלחת סדרת מיקי מאוס החל דיסני בשנת 1929 ליצור סדרה קצרה של סרטי הנפשה מוזיקליים שנקראו "סימפוניות טיפשיות". הראשון בסדרה זו נקרא "ריקוד השלדים" וצויר על ידי איוורקס. גם סדרה זו זכתה להצלחה, אולם דיסני סבר שההסכם בינו ובין פאוורס מקפח אותו, וחתם על הסכם הפצה חדש עם חברת סרטי קולומביה האמריקנית.
פאוורס שכנע את איוורקס לשוב אליו ולהקים אולפן משלו, במסגרתו הפיק מספר סרטים, ובהם "פליפ הצפרדע" ולאחריו "וילי וופר" ו"קומיקולור". בשנת 1936 סגר איוורקס את "אולפני אב איוורקס" ובשנת 1940 שב לעבוד אצל דיסני.
בשנת 1932 החלה יריבות תחרותית ועסקית בין יצירותיו של וולט דיסני ובראשן, דמותו של מיקי מאוס, לבין יצירותיו של האנימטור האמריקאי-היהודי מקס פליישר; ובראשן בטי בופ שיצר, וזכו לפופולריות רבה באותה עת. בעקבות כך, חברת סרטי קולומביה ההוליוודית, החליטה לזנוח את חתימת החוזה עם וולט דיסני ולצרף לשורותיה את יריבו העסקי המתחרה, מקס פליישר. הפצת סרטיו של דיסני נמשכה על ידי יונייטד ארטיסטס.
בשלהי 1932 שכנע הרברט קאלמוס את דיסני ליצור מחדש את הסרט "פרחים ועצים" בצבע, והסרט זכה להצלחה רבה והיה לסרט ההנפשה הראשון שזכה בפרס אוסקר. בשל הצלחה זו, כל סרטי הסימפוניות הטיפשיות נעשו בצבע וזכו להצלחה רבה. במסגרת הסדרה יצר בשנת 1933 את הסרט "שלושה חזירים קטנים", סרט ההנפשה הקצר שזכה להצלחה הגדולה ביותר מבין כל סרטי דיסני. שיר הנושא של הסרט, "מי מפחד מהזאב הרע?", הפך לשיר פופולרי בכל רחבי ארצות הברית.
בשנת 1932 זכה דיסני בפרס אוסקר לשם כבוד עבור יצירת "מיקי מאוס". אף סדרה זו הופקה בצבע, והדמויות שהופיעו בה, ובהם דונלד דאק, גופי ופלוטו זכו להצלחה רבה ולסדרות משלהם בשנת 1937 (דונלד ופלוטו) וב-1939 (גופי).
ב-18 בדצמבר 1933 נולדה בתו הראשונה של דיסני, דיאן מרי דיסני, ובשנת 1934 אימצו בני הזוג דיסני את שרון מיי דיסני כבתם השנייה.
1937–1941: עידן ההנפשה > שלגייה ושבעת הגמדים

בשנת 1934 החל דיסני לעבוד על סרט באורך מלא. בעקבות סקרים שנערכו בשנת 1935 והראו שדמותו של פליישר "פופאי המלח" זכתה לפופולריות רבה יותר משמיקי מאוס, הפסיק דיסני לזמן קצר את העבודה על הסרט, ושינה מעט את מראהו של מיקי מאוס על מנת להפכו ליותר פופולרי, אם כי השינוי האמיתי שנתן למיקי את מראהו כיום התרחש רק בשנת 1939. כמו כן, באותה התקופה הקים דיסני את חברת ההפצות "בואנה ויסטה". לאחר השינוי דיסני שב לעבוד על הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים", בעוד שתעשיית הסרטים לעגה לו והייתה בטוחה כי הסרט ייכשל. הן רוי והן ליליאן ניסו לשכנע את דיסני להפסיק לעבוד על הסרט, אם כי דיסני המשיך בשלו, ואף העסיק את דון גרהם על מנת שיקים צוות שיסייע לו לצייר את הסרט. דיסני עשה מספר ניסיונות בהנפשה של בני אדם ובעלי חיים במסגרת סדרת הסימפוניות הטיפשיות וניסה להשתמש בשיטת צילום חדשה בסרט הקצר "הטחנה הישנה" משנת 1937, ובסוף שנה זו יצא הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" לאקרנים במימון בנק אוף אמריקה שראה קטעים מהסרט. הבכורה נערכה בתיאטרון קארת'י סירקל ב-21 בדצמבר 1937, ובסיום הסרט עמד הקהל על רגליו והריע ארוכות. הפצת הסרט החלה בפברואר 1938, והסרט הכניס למעלה מ-8 מיליון דולרים ביומו הראשון. הסרט זכה בפרס אוסקר (דיסני קיבל אוסקר אחד בגודל מלא ו-7 אוסקרים מוקטנים), והצלחתו איפשרה את הקמת אולפני וולט דיסני בברבנק שבקליפורניה, שהחלו לפעול ב-24 בדצמבר 1939.
1937–1941: עידן ההנפשה > תור הזהב של ההנפשה

"שלגיה ושבעת הגמדים" החל את תור הזהב של סרטי ההנפשה של דיסני, שכללו את "פינוקיו" (1940), "פנטסיה" (1940), "דמבו הפיל המעופף" (1941), "במבי" (1942), "שירת הדרום" (1946), " חופשי ומאושר" (1947), "הרפתקאות איכבוד ומר קרפד" (1949), "סינדרלה" (1950), "עליסה בארץ הפלאות" (1951) ו"פיטר פן" (1953). במקביל המשיכו האולפנים להפיק סדרות של סרטי הנפשה קצרים בכיכובם של מיקי מאוס, דונלד דאק, גופי ופלוטו.
1937–1941: עידן ההנפשה > תור הזהב של ההנפשה > מלחמת העולם השנייה

"פינוקיו" ו"פנטסיה", שיצאו לאקרנים בשנת 1940, לא זכו להצלחה רבה, אולם "דמבו" הצליח בציבור. בשלהי אותה שנה פתחו צוותי ההנפשה של דיסני בשביתה ועצרו את הפקת הסרטים.
בדצמבר 1941 הותקפה פרל הארבור וארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה. צבא ארצות הברית שכר את שירותיו של דיסני להפקת סרטי תעמולה וסרטי אימון עבור הצבא. בין היתר הופקו "פני הפיהרר" ו"ניצחון באמצעות כוח אווירי" בשנת 1943. סרטים אלה לא יצרו הכנסה רבה עבור האולפנים, ו"במבי", שיצא לאקרנים ב-1942, זכה להצלחה מועטה.
על מנת ליצור הכנסה עבור האולפנים הפיקו האולפנים חבילות של סרטים קצרים שנמכרו לבתי קולנוע ובהם "סלודוס אמיגוס" (1942), "שלושת הקבלרוס" (1945), ו"הרפתקאות איכבוד ומר קרפד" (1949) שכלל שני סרטים קצרים - האחד מבוסס על "האגדה על סליפי הולו" מאת וושינגטון אירווינג, והשני מבוסס על "הרוח בערבי הנחל" מאת קנת' גרהם. במקביל יצר דיסני את הסרטים המשלבים משחק והנפשה, "שירת הדרום" (1946) ו"כה יקר ללבי" (1948).
1937–1941: עידן ההנפשה > תור הזהב של ההנפשה > לאחר מלחמת העולם השנייה

בשלהי שנות ה-40 הופקו "עליסה בארץ הפלאות" ו"פיטר פן" שתכנונם החל עוד קודם למלחמת העולם ונעצר בשל המלחמה, וכן "סינדרלה" שהפך למצליח מבין סרטי דיסני מאז "שלגיה ושבעת הגמדים".
במקביל החלו האולפנים להפיק סרטי טבע החל משנת 1948, שנקראו "הרפתקאות אמיתיות" ובהם "על אי כלבי הים" ו"המדבר מתעורר".
בתקופה זו ירדה הפופולריות של הסרטים הקצרים של דיסני, וסרטי ההנפשה של האחים וורנר המבוססים על דמותו של באגס באני זכו להצלחה רבה. במקביל עלתה הפופולריות של דונלד דאק, ובשנת 1949 שקל דיסני להחליף את מיקי בדונלד כדמות העיקרית של האולפנים.
בשנת 1947 העיד וולט דיסני בפני קונגרס ארצות הברית וציין כי הרברט סורל, דייוויד הילברמן וויליאם פומראנס, שעבדו כאנימטורים באולפניו, היו קומוניסטים. השלושה הכחישו את ההאשמות, אולם בעקבות נפילת ברית המועצות ופתיחת ארכיוניה התברר כי סורל אכן עבד כמרגל עבור ברית המועצות.
בשנת 1947 הוא דיבב את מיקי מאוס בפעם האחרונה - בסרט "פגישה מאוחרת".
1955–1966: הקמת פארקי השעשועים > רכבת קארולווד פסיפיק

בשנת 1949 עברו דיסני ומשפחתו לשכונת הולמבי הילס בלוס אנג'לס. בסיוע שכניו וורד ובטי קימבל יצר דיסני במו ידיו רכבת קיטור מיניאטורית עבור חצר ביתו. דיסני קרא לרכבת בשם "רכבת קרולווד פסיפיק" על שם רחוב קרולווד (Carolwood Drive) שבו התגורר. אורכה של המסילה היה כ-750 מטרים והיא כללה גשרים, לולאות, מדרונות, עליות, ואף מנהרה מתחת לערוגות הפרחים של רעייתו של דיסני. לקטר הרכבת קרא דיסני "לילי בל" על שם אשתו, וביקש מעורך דינו שינסח הסכם המתיר לרכבת לנסוע מתחת לערוגות הפרחים של אשתו, הסכם עליו היא חתמה. רכבת זו הייתה למעשה מתקן השעשועים הראשון שבנה דיסני.
1955–1966: הקמת פארקי השעשועים > תכנון דיסנילנד

כבר בשלהי שנות ה-40, במהלך נסיעות העסקים שלו, החל דיסני לתכנן את פארק השעשועים שרצה להקים והחל לשרטט את הפארק. הרעיון הראשון להקמת פארק לילדים התבסס על ביקור שערך ב"ארץ הפיות של הילדים" שבאוקלנד. דיסני התכוון להקים את הפארק כפארק פרטי עבור עובדי האולפנים שלו, שבו יוכלו לבלות עם ילדיהם, והתכוון להקים את פארק השעשועים בסמוך האולפנים.
דיסני עבד על רעיון הפארק במשך חמש שנים, והקים חברת בת בשם WED מיזמים לבניית הפארק. כאשר תיאר את הפארק להרברט ריימן על מנת שריימן יצייר את הפארק במטרה להציג את הציורים לבנק אוף אמריקה על מנת להשיג מימון להקמתו, אמר לו דיסני:
אני רוצה שזה לא יראה כמו שום דבר אחר בעולם, ואני רוצה שתקיף את זה רכבת.
פארק השעשועים דיסנילנד נפתח לציבור ב-17 ביולי 1955 וזכה במהרה להצלחה רבה.
1955–1966: הקמת פארקי השעשועים > סרטים נוספים

במקביל לתכנון הפארק, המשיך וולט לפקח על אולפני הסרטים ולהפיק סרטים. בשנת 1950 הופק הסרט "אי המטמון" ובשנת 1954 הופק "20,000 מיל מתחת למים". בהמשך הופקו הסרטים: "The Shaggy Dog"‏ (1959) ו"אבא מתארס" (1961). בשנת 1950 הפיקו אולפני וולט דיסני את סרט הטלוויזיה הראשון שלהם - "שעה אחת בארץ הפלאות", ובהמשך, בעקבות הצלחת הסרט, החלו האולפנים להפיק סדרה ששודרה מדי שבוע ברשת ABC וכונתה "מופע הטלוויזיה של דיסנילנד" על שם הפארק הנבנה. בשנת 1955 החלו האולפנים להפיק את תוכנית הטלוויזיה היומית "מועדון מיקי מאוס" שעדיין משודרת (נכון לשנת 2021). במקביל המשיכה מחלקת ההנפשה של האולפנים להפיק סרטי הנפשה ובהם "היפהפייה והיחפן" (1955), "על כלבים וגנבים" (1961), "החרב באבן" (1963) ו"ספר הג'ונגל" (1967).
הפקת סרטי ההנפשה הקצרים נמשכה עד שנת 1956, אם כי ההפקה חודשה בשנות השבעים. בשנה זו החליט דיסני לסגור את המחלקה, גם אם מעשה זה הווה סיכון רציני לרווחיו שכן סרטי הלוני טונס המתחרים עדיין הופקו.
באמצע שנות ה-50 הפיק דיסני מספר סרטי תעודה בשיתוף פעולה עם ורנר פון בראון מנאס"א על המרוץ לחלל, ובהם: "האדם בחלל" ו"האדם והירח" בשנת 1955 ו"למאדים והלאה" בשנת 1957.
1955–1966: הקמת פארקי השעשועים > ראשית שנות ה-60

בראשית שנות ה-60 הפכה האימפריה של דיסני להצלחה גדולה ולמותג בינלאומי בשטח הבידור לכל המשפחה. וולט דיסני השתתף בוועדה המתכננת של אולימפיאדת החורף סקוואוו ואלי בשנת 1960. בשנה זו הצליח דיסני לרכוש את הזכויות לספרה של פמלה לינדן טרוורס "מרי פופינס", ובשנת 1964 הפיק את הסרט בשם זה, שזכה להצלחה רבה וכלל מוזיקה שנכתבה על ידי האחים שרמן. כמו כן, הציג דיסני בשנה זו מספר ממתקניו ביריד העולמי של ניו יורק, ובהם דמויות אודיו-אנימטרוניק שעליהן התבססו מאוחר יותר מספר מתקנים בפארק השעשועים, כגון "שודדי הקריביים", "הטירה המכושפת", "קרוסלת הקידמה" ו"זה עולם קטן".
1955–1966: הקמת פארקי השעשועים > תוכניות להקמת דיסניוורלד ואפקוט

בשל המחסור במקום בדיסנילנד שבלוס אנג'לס, שהקשה על התרחבות הפארק, החליט דיסני להקים פארק שעשועים חדש, גדול יותר, שייקרא "ממלכת הקסם", וסביבו יוקמו מלונות רבים ומגרשי גולף. הפארק אמור היה לכלול גם עיר עתידנית שכונתה "עיר (או קהילה) דגם ניסיונית של המחר" (Experimental Prototype City (or Community) of Tomorrow), ובקיצור אפקוט (EPCOT). דיסני אף מצא קרקעות מתאימות לפרויקט רחב ההיקף במרכז פלורידה, סמוך לעיר אורלנדו, והחל לתכנן את הפארק.
טענות לאנטישמיות כנגד וולט דיסני

דיסני הואשם בכמה וכמה הזדמנויות באנטישמיות. בכתבה בעיתון "הארץ" מצוין שחודש אחרי ליל הבדולח בשואה (במהלך מלחמת העולם השנייה), אירח דיסני באולפניו את הבמאית הגרמנית-נאצית לני ריפנשטאהל, ששיבחה אחרי הביקור את התנערותו מהיהודים. על פי מקור זה, לפני שנים אחדות גם השחקנית מריל סטריפ כינתה בפומבי את דיסני "אנטישמי שתמך בקבוצה אנטישמית של תעשיית הקולנוע בהוליווד". קיימות קבוצות גזעניות רבות בעולם המערבי, בפרט בצפון אמריקה שמוקירים את הצד זה של המורשת האנטישמית של וולט סידני, ואף מנכסות לעצמן את אישיותו האנטישמית כמוביל דעת הבכיר ביותר בעולם ש"הכיר את היהודים מקרוב" ולשיטתם גם "התריע מפני מעלליהם של גזע חתרני זה כנגד האדם הלבן", גם כיום.
מאידך, הכתבה מציינת שדיסני העסיק אנימטורים יהודים רבים בסטודיו שלו, ושבשנת 1955 אפילו זכה בתואר "איש השנה", שהעניק לו ארגון בני ברית בקליפורניה.
טענות אלו ששמו את וולט דיסני כאיש אנטישמי גרידא טרם צלחו להשיג הכרה רשמית רחבה.[דרוש מקור]
מותו של דיסני

דיסני היה מעשן כבד, בשנת 1966 אובחן סרטן ריאה בריאתו השמאלית. בשל גודלו של הגידול הוסרה הריאה כולה ב-2 בנובמבר, והרופאים העריכו כי נותרו לדיסני שישה חודשים לחיות, אולם ב-30 בנובמבר 1966 התמוטט דיסני והובל לבית החולים. למרות טיפול בבית החולים הקדוש ג'וזף, בקרבת אולפני דיסני, לקה דיסני בדום לב קטלני כתוצאה מהידרדרות מצבו הבריאותי ב-15 בדצמבר, והוא מת מספר ימים לאחר יום הולדתו ה-65. יומיים לאחר מכן נשרפה גופתו בבית העלמין פורסט לוון בגלנדייל שבקליפורניה. רוי דיסני, אחיו של וולט, מונה כראש המיזם בפלורידה, וקבע את שמו – "עולמו של וולט דיסני" (Walt Disney World) לזכר אחיו. רוי דיסני מת בשנת 1971 מספר חודשים לאחר פתיחתה של הממלכה הקסומה בפארק.
קיימת אגדה אורבנית מפורסמת לגבי מותו של דיסני – אנשים רבים סבורים כי דיסני ביקש שיקפיאו את גופתו ויחזירו אותו לחיים כשתימצא תרופה לסרטן.
מורשתו > המשך העבודה על החזון

לאחר מותו של דיסני המשיך אחיו הבכור, רוי דיסני, בעבודתו ובחזונו של וולט דיסני, ובאוקטובר באותה שנה הסתיימו העבודות על פארק השעשועים ממלכת הקסם שנבנה לפי תוכניותיו של דיסני. בטקס הפתיחה של הפארק, עמדו רוי ולילי רעייתו של דיסני ולצידם מיקי מאוס ורוי שאל אותה האם היא חושבת שהפארק נבנה בהתאם לחזונו ורעיונותיו של וולט, ולילי ענתה שהיא חושבת שכן. רוי עצמו מת ב-20 בדצמבר 1971.
בשנת 1982 הוקם פארק אפקוט כפארק שעשועים ולא כעיר המגורים שדיסני חזה, אולם בשנת 1992 הוקמה העיר סלבריישן בסמוך לפארק בדומה לחזונו של דיסני.
מורשתו > כיום

כיום חולשת חברת דיסני על אימפריה של פארקי שעשועים ופארקי נופש בכל רחבי העולם, חברות הפקה טלוויזיוניות, חברות סרטים, וחברות מוצרי צריכה לכל המשפחה הנושאים כולם את שמו של וולט דיסני. נכון לשנת 2015 הכנסות החברה השנתיות עלו על 56 מיליארד דולרים.
פרסים והוקרה

אביר בלגיון הכבוד
צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
מדליית החירות הנשיאותית
אות כבוד להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית
פרס גראמי של חבר הנאמנים (1989)
פרס האוסקר לסרט לייב אקשן קצר
Academy Award for Best Live Action Short Film, Two-Reel
פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר (1932, 1934, 1935, 1936, 1937, 1938, 1939, 1940, 1942, 1943, 1954, 1969)
פרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר
פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר
פרס אמי להפקת סדרת הסרטים הטובה ביותר (1956)
מדליית הזהב של הקונגרס
היכל התהילה של קליפורניה (2006)
היכל התהילה הלאומי לממציאים
פרס וינזור מקיי (1975)
פרס אמי
פרס סזאר
מדליית אודובון (1955)
הפרס לזכר אירווינג תלברג
פרס אוסקר לשם כבוד (1932)
היכל התהילה של מסדר דה מולה
ראו גם

חברת וולט דיסני
אוטו שטיינהויזל

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1879 צ'סקה בודייוביצה, צ'כיה 
 פטירה:  20 ביוני 1940 (בגיל 61) וינה, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  אוסטריה 
 השכלה:  האוניברסיטה הטכנית של וינה  אוניברסיטת וינה 
 תפקיד:  President of Interpol 
 פרסים והוקרה:  מדליית האנשלוס 
 
אוטו שטיינהויזל (Otto Steinhäusl‏; 10 במרץ 1879 – 20 ביוני 1940) היה איש אס אס בדרגת אוברפיהרר, יליד אוסטריה, מפקד משטרת וינה ונשיא האינטרפול (1938–1940).
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

שטיינהויזל שימש כראש משטרת וינה החל משנות ה-30 המוקדמות. זה גם כנראה תקופת הזמן שבו הוא הצטרף בחשאי לאס אס. אוטו שטרסר טען ששטיינהויזל היה סוכן גסטפו חשאי, וכי ביולי 1933 היה מבצע שתוזמן על ידי שטיינהויזל לחטוף את שטרסר, ולהבריחו מעבר לגבול גרמניה, או לכלוא אותו. עם זאת, הניסיון נכשל.
לאחר רצח קנצלר אוסטריה אנגלברט דולפוס ב-25 ביולי 1934, נמצא שטיינהויזל כאחד הקושרים והוא נידון לתקופת מאסר ממושכת.
ביוגרפיה > אנשלוס והחזרה

בבוקר 12 במרץ 1938 חצתה ארמייה 8 של הוורמאכט הגרמני את הגבול הגרמני-אוסטרי. הם לא נתקלו בהתנגדות מצד הצבא האוסטרי — להפך, החיילים הגרמנים התקבלו על ידי אוסטרים מריעים בהצדעה להיטלר, בדגלי הנאצים ובפרחים. בגלל זה, הפלישה הנאצית נקראת גם Blumenkrieg (מלחמת הפרחים). עד הצהריים באותו יום, הדיח הרייכספיהרר-SS היינריך הימלר את נשיא האינטרפול המכהן, ד"ר מיכאל סקובל, שלימים יוחלף על ידי שטיינהויזל, שזה עתה שוחרר מהכלא. שטיינהויזל הוחזר לתפקידו כנשיא משטרת וינה, והועלה לדרגת Standartenführer ביום האנשלוס.
נשיא האינטרפול

כנשיא משטרת וינה, שטיינהויזל קשר קשר עם שני מנהיגים בכירים של האס אס האוסטרי, פרידולין גלאס ויוזף פיצטום, לשמור על מבנה הכוח הקיים של המשטרה האוסטרית. בתקווה להקדים ארגון מחדש מאסיבי שעלול לסכן את הקריירה שלהם, הם שכנעו את מפקד משטרת הסדר, קורט דליגה, להימנע מטיהור, בטענה שרוב הבלשים, השוטרים ואפילו שוטרי המקוף היו פעילים נאצים בלתי חוקיים לפני האנשלוס. דלוייג' היה סקפטי, אך הסכים להמתין עד שניתן יהיה לארגן ולבדוק ראיות. התגובה הייתה תערובת של מסמכי הונאה שכללו כרטיסי חבר מעודכנים, תיקים מזויפים, דוחות מפוברקים ועוד שורה של פריטים מכובסים או מזויפים. עד ספטמבר 1938 אושרו רשמית כמעט 1,000 שוטרים שהיו פעילים, מתוכם 700 גם התקבלו לאס-אס.
כפי שכותב הסוציולוג מתייה דפלם, "שטיינהויזל הפך לנשיא הוועדה הבינלאומית של המשטרה הפלילית החדשה באפריל 1938. לא רק שנאמנותו של שטיינהויזל לגרמניה הייתה בטוחה, מנהיגי גרמניה גם העריכו שהוא יהיה אך דמות ביניים, שכן ידוע היה שהוא סובל משחפת. הפגישה הראשונה תחת נשיאותו של שטיינהויזל, בבוקרשט ב-1938, הניבה רק החלטה אחת פה אחד: שהפגישה הבאה אמורה להתקיים בברלין. נוסחה תוכנית ראשונית לפגישה בברלין, עותק שרד בתיקי FBI באינטרפול, אך, הפגישה בוטלה."
מוות ותוצאות

שטיינהויזל סבל משחפת זמן רב, ומת ב-20 ביוני 1940 בווינה. הוא היה בן 61.
מזכ"ל האינטרפול, אוסקר דרסלר שלח דו"ח לכל חברי האינטרפול שציין כי הוא ומשטרה אחרת, כולל פקידים נאצים ארתור נבה ואחרים, החליטו "לבקש ממפקד משטרת הביטחון הגרמנית" לקבל את נשיאות האינטרפול (ICPC). לפי הדיווחים, עשרים ושבעה פקידי משטרה המייצגים 15 מדינות הסכימו להצעה. מכיוון שזה היה פחות משני שלישים מכלל החברות בארגון, המדינות שלא ניתן היה להתייחס אליהן לא נספרו ואלו שנמנעו נחשבו כלא הצביעו נגד ההצעה, כך שהנהגת הארגון בשליטת הנאצים נימקה את השגת רוב. במכתב חוזר מ-24 באוגוסט 1940 הצהיר ריינהרד היידריך כי הודיעו לו כי שמועמדותו כנשיא הארגון "עברה פה אחד". היידריך המשיך כי הוא "יוביל את הארגון לעתיד חדש ומוצלח" וכי מטה האינטרפול "מעכשיו יהיה ממוקם בברלין".
הערות שוליים

1 2  Douglas Reed, Nemesis? The Story of Otto Strasser, 1940, Page 71
↑  History of Interpol
↑  Evan Burr Bukey, Hitler's Austria, Popular Sentiment in the Nazi Era, 1938-1945, The University of North Carolina Press, 2000, p. 59
1 2  Deflem, Mathieu. 2002. "The Logic of Nazification: The Case of the International Criminal Police Commission ('Interpol')." International Journal of Comparative Sociology 43(1):21-44.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1036425606  ISNI: 0000 0004 0975 5020  VIAF: 304029828   WorldCat (עם VIAF): 304029828
סנג'אי גנדי

| --- | --- |

דמותו של סנג'אי על בול הודי מ-1981
 לידה:  14 בדצמבר 1946 ניו דלהי, הראג' הבריטי 
 נהרג:  23 ביוני 1980 (בגיל 33) ניו דלהי, הודו 
 מדינה:  הודו, הראג' הבריטי, הדומיניון של הודו 
 השכלה:  בית הספר דון  Welham Boys' School 
 מפלגה:  הקונגרס הלאומי ההודי 
 בן או בת זוג:  מנקה גנדי 
 
 
 
סנג'אי גנדי (בהינדי: संजय गांधी;‏ 14 בדצמבר 1946 – 23 ביוני 1980) היה פוליטיקאי הודי ובנה הצעיר של ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי.
במהלך חייו התעתד להיות יורשה של אימו בהנהגת הקונגרס הלאומי ההודי, אך עקב מותו בתאונת מטוס ב-1980 אחיו הגדול רג'יב גנדי תפס את מקום אמם לאחר הרצחה ב-1984.
ביוגרפיה

סנג'אי גנדי נולד ב-14 בדצמבר 1946 בניו דלהי כבנם הצעיר של פרוז ואינדירה גנדי. בעת לידתו עמד אביה של אינדירה, ג'ווהרלל נהרו, בראשות ממשלת המעבר שהקימו הבריטים לקראת יציאתם מהודו הבריטית, והוא המשיך לכהן כראש ממשלת הודו עד מותו ב-1964. לאחר כשנה בה עמד לאל בהדור שסטרי בראשות ממשלת הודו, מונתה אימו, אינדירה, לראש ממשלת הודו.
סנאג'י התבקש לעזוב את בית הספר דון (אנ') עקב התנהגות לא הולמת. עקב כך הוא אורגנה לו משרה ברולס-רויס בקרו שבאנגליה, שם עבד במשך שלוש שנים.
ב-1971 החליטה ממשלת הודו בראשות אינדירה גנדי, שגילתה נטיות סוציאליסטיות לייצר "מכונית עממית", שנועדה להיות מתאימה למעמד הביניים ההודי. הרעיון עצמו כבר עלה פעמים מספר משנות החמישים, אך לא הבשיל ליותר מרעיון. ביוני 1971 הוקמה חברה בשם מרוטי מוטרוס (אנ') וסנג'אי מונה למנהל החברה. החברה קיבלה בנובמבר הסמכה משר התעשיות דינש סינג ליצור המכונית העממית מטעם הממשלה. המיזם כולו כוסה בענן של שחיתות ובזבזנות: המפעל הוקם בהריאנה על ידי ראש השרים בנסי לאל על קרקע שלא הותאמה לכך ותוך הפרת חוקי התכנון. גם החברה, שגייסה עד ספטמבר 1974 18 מיליון רופי, הייתה תערובת של פעילות פוליטית ועסקית. החברה לא עברה מעולם מייצור אב טיפוס ליצור המוני.
ב-1974 הייתה התערערות כללית של ממשלת אינדירה גנדי, שנתפסה כמושחתת ולא לגיטימית. ב-1975 פסק בית המשפט הגבוה באללהאבאד כי גנדי ניצלה לרעה את המנגנון הממשלתי בבחירות ב-1971, והורה לה להתפטר. אינדירה הכריזה בתגובה ב-25 ביוני 1975 על מצב חירום לאומי, תוך שהיא מנצלת את הרוב של הקונגרס הלאומי ההודי (R) על מנת לבטל את החקיקה עליה הסתמך בית המשפט בפסיקתו והכנסת תיקון לחוקת הודו שהעניק לראש ממשלת הודו חסינות מפני חוקי הבחירות. תקופה זו, בה דוכאו זכויות האזרח והאופיזיציה, הביאה לעלייתו הפוליטית של סנג'אי, שנחשב לכוח העיקרי מאחורי ממשלתה של אימו, בלא שישא במשרה פוליטית רשמית.
סנג'אי השתלט על קונגרס הנוער ההודי (אנ'), תנועת נוער של הקונגרס, שהפכה לצבא נאמניו.
ב-22 בפברואר 1976 הכריז סנג'אי על תוכנית בת חמש נקודות: תכנון משפחה, פינוי שכונות עוני, נטיעת עצים, ביטול האנאלפביתיות וביטול קאסטות ונדוניות. בשנה זו הפך סנג'אי לדמות פעילה באופן בולט, כאשר דמותו מופיעה בכרזות והוא הפך למוכר בקרב הציבור הרחב. עם הזמן הופנו המשאבים בעיקר לתכנון המשפחה, שהפך לעיקור כפוי המוני, לצד חיסול שכונות העוני בדלהי.
בינואר 1977 הודיעה אינדירה גנדי על הסרת מצב החירום וקיום בחירות במרץ. סנג'אי התמודד במחוז בחירה באוטר פרדש אך הובס, כשמפלגת הג'נטה הופכת למפלגת השלטון. בתקופת האופוזיציה הועמדו סנג'אי ואימו אינדירה לדין במספר האשמות, אך ההליכים לא הושלמו במהלך התקופה.
לאחר התפוררות ממשלת הג'נטה הוקדמו הבחירות לתחילת 1980. בבחירות אלו נבחר סנג'אי לראשונה למשרה רשמית כחבר בלוק סבהה.
כחודש לפני מותו מונה סנג'אי למזכיר הכללי של הקונגרס.
ב-23 ביוני 1980 נהרג סנג'אי בתאונת מטוס בדלהי, במהלך ביצוע תעלולים אקרובטיים. גופתו נשרפה.
חיים אישים

סנג'אי נישא בספטמבר 1974 למנקה גנדי (אנ'). לאחר מותו הסתכסכה אלמנתו עם אימו אינדירה ופנתה לפעילות פוליטית נפרדת, כשהיא מצטרפת לג'נטה דאל ולאחר מכן למפלגת העם ההודית. בנם היחיד ורון גנדי (אנ') נולד במרץ 1980, ואף הוא פעיל פוליטית כחבר מפלגת העם.
הערות שוליים

↑  The story of Maruti: The small car which made big news, India Today, ‏6 באוגוסט 2014
↑  Karan Tripathi, Maruti and Sanjay Gandhi: The history of an illicit, extraordinary love affair, Motoroids.com, ‏14 באפריל 2015
1 2  Christophe Jaffrelot and Pratinav Anil, An Era of Sultans: sanjay’s emergency, India's First Dictatorship, 2021 doi:10.1093/oso/9780197577820.003.0005
↑  Sanjay Gandhi dies in plane crash, The Sydney Morning Herald, ‏24 ביוני 1980
↑  Sanjay Gandhi killed in crash; India 'thunderstruck' over death, Daily Union, ‏23 ביוני 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588454805171  BnF: cb16902272f (data)  GND: 124331602  ISNI: 0000 0000 2181 5066  LCCN: n50015418  NTA: 070481784  VIAF: 69858398   WorldCat (עם VIAF): 69858398
ריצ'רד פוזנר

| --- | --- |

 לידה:  11 בינואר 1939 (בן 86) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  קולג' ייל  Edgemont Junior – Senior High School  בית הספר למשפטים בהרווארד  סייברוק קולג' 
 תחומי מחקר:  דין, legal theory, justice and judicial activities, פילוסופיה של המשפט 
 תפקידים בולטים:  Judge of the United States Court of Appeals for the Seventh Circuit 
 צאצאים:  Eric Posner 
 פרסים והוקרה:  Clarivate Citation Laureates (2013) 
 אתר רשמי
 
ריצ'רד אלן פוזנר (בשם מלא באנגלית: Richard Allen Posner; נולד ב-11 בינואר 1939) הוא משפטן יהודי-אמריקאי, שופט לשעבר בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית ופרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו.
שמו של פוזנר ידוע בעולם כאחד מאבות תורת הניתוח הכלכלי של המשפט, בספרים ומאמרים שכתב, וכן כמחבר ספרים משפיעים על משפט, ביטחון לאומי ואינטלקטואלים ציבוריים. משנת 2004, פוזנר, יחד עם הכלכלן זוכה פרס נובל גארי בקר, חיבר בלוג משפטי בעל תהודה ציבורית, The Becker-Posner Blog שכתיבתו נקטעה בסוף שנת 2014 עקב מותו של בקר. שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, סמואל אליטו קרא לו "האיש החכם ביותר בעולם".
על פי כתב העת המשפטי "The Journal of Legal Studies", פוזנר הוא המשפטן המצוטט ביותר של המאה ה-20, עם למעלה מ-145 אלף ציטוטים.
לפוזנר רעיונות רבים שנחשבים ליוצאי דופן. בין השאר, הוא מאמין בשוק לזכויות הוריות, מה שמבקריו מכנים "מכירת תינוקות", ובכך ששלטון החוק הוא אלמנט שניתן לוותר עליו.
קורות חייו

פוזנר נולד בניו יורק למשפחה יהודית. הוא קיבל תואר ראשון באנגלית בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת ייל ב-1959 והמשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד, שגם אותם סיים בהצטיינות יתרה ב-1962. בתקופה זו היה עורך כתב העת המשפטי של הרווארד. הוא התמחה אצל שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ויליאם ברנן ואחר כך עבד כיועץ משפטי לראש ועדת הסחר הפדרלית (Federal Trade Commission), גוף שלימים טען שצריך לבטלו. הוא המשיך לעבוד במחלקת המשפטים של ארצות הברית במשרדו של הפרקליט הראשי (Solicitor General) ת'ורגוד מרשל.
ב-1968 מונה למשרת הוראה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד וב-1969 עבר לאוניברסיטת שיקגו, שם הוא מלמד במשרה חלקית. הוא ייסד את כתב העת "Journal of Legal Studies" ב-1972. ב-1981 מונה על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן כשופט בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים. ב-1 בספטמבר 2017 הודיע במפתיע על פרישה למחרת היום מכס השיפוט.
בשנת 1982 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ובשנת 1987 נבחר כחבר האקדמיה הבריטית.
ריצ'רד פוזנר נשוי ואב לשני בנים. אחד מהם, אריק פוזנר, מכהן גם הוא גם כמרצה למשפטים באוניברסיטת שיקגו, ובלוגר בעבור המגזין סלייט.
פרגמטיזם והביקורת על הפילוסופיה המוסרית

פוזנר ידוע בביקורתו על פילוסופים של המוסר בכלל ועל אינטלקטואלים ציבוריים בפרט. בספרו The Problematics of Moral and Legal Theory, פוזנר מבקר בחריפות פילוסופים של המוסר, כדוגמת עמנואל קאנט, ג'ון רולס ורונלד דבורקין, וטוען שהפילוסופיה המוסרית שלהם אינה מסוגלת ואינה צריכה לשכנע איש, ושהיא אינה יותר ממסווה להעדפות הפוליטיות שלהם. פוזנר טוען שפילוסופים של המוסר טועים באמונתם שלשאלות מוסריות יש תשובות אובייקטיביות. מול פילוסופיה מוסרית, פוזנר מעמיד כאלטרנטיבה את הפרגמטיזם (או את הסגנון שלו של פרגמטיזם, מכיוון שהוא אומר ש"המונח מכסה חטאים רבים"), הדוגל בחיפוש אחר תשובות תוך תשומת לב מרבית לעובדות ולא למטאפיזיקה.
המלחמה בטרור

פוזנר מתח ביקורת על הוועדה לחקר אירועי ה-11 בספטמבר, ומתנגד לגישה לאיסוף מודיעין שקוראת להקמת "צאר מודיעין" (Intelligence Czar). פוזנר טוען שארצות הברית זקוקה ליותר תחרות בין גופי המודיעין שלה, ולא להפחתה בתחרות ביניהם ולקול אחיד. ביקורתו של פוזנר על הוועדה התפרסמה בניו יורק טיימס, ולאחר מכן הוא הרחיב את הביקורת בספרו "Preventing Surprise Attack". פוזנר כתב שני ספרים נוספים על המודיעין האמריקני והמלחמה בטרור, "Uncertain Shield", שהתמקד בכישלון המודיעיני לקראת המלחמה בעיראק, ו-"Countering Terrorism".