stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריינמטאל
היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1889 על ידי חברת המכרות ותעשיות הברזל הרדר (Hoerder Bergwerks- und Hüttenverein), בשם "חברת הריין לתעשיית המתכות והמכונות בע"מ" (Rheinische Metallwaaren - und Maschinenfabrik Aktiengesellschaft), כדי לספק תחמושת לקיסרות הגרמנית. מפעל הייצור של החברה פעל בדיסלדורף.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, בשל המגבלות שהוטלו על גרמניה בתחום הנשק במסגרת חוזה ורסאי, עברה ריינמטאל לייצור קטרים, מחרשות קיטור וציוד משרדי.
ב-1921 חודש ייצור הנשק בחברה, וב-1925 רכש הרייך את גרעין השליטה בריינמטאל. ב-1933 נעשתה השתלטות על חברת ייצור הקטרים "August Borsig GmbH", וב-1938 התמזגו שתי החברות לחברה אחת בשם Rheinmetall-Borsig AG. באותה השנה הועבר מטה החברה לברלין. החל משנת 1940 קיבל הצבא הגרמני שליטה גוברת על ייצור הנשק, ובשנים 1944–1945, בשל נזקים למתקני ייצור הנשק כתוצאה מתקיפות אוויריות, הועבר הייצור לאזורים אחרים לרבות פולין. עם תום מלחמת העולם השנייה, הטיל המשטר הצבאי איסור על ייצור נשק ורק ב-1950 החלה ריינמטאל בייצור מוצרים לא-צבאיים.
ב-1956 רכשה קבוצת רכלינג (גר') את גרעין השליטה בחברה, פיצלה את החברה המאוחדת Rheinmetall-Borsig AG ומכרה את Borsig AG. שם החברה שונה ל"ריינמטאל ברלין". באותה השנה שבה החברה לפעילות ייצור נשק. ב-1958 החלה החברה לפעול גם בתחומי הנדסת מכונות ואלקטרוניקה, וב-1986 החלה בפעילות בתחום הרכב.
בשנת 1996 שינתה החברה את שמה לריינמטאל.
מבנה ארגוני

לריינמטאל שני מגזרי פעילות עיקריים: תעשיית הנשק ותעשיית כלי הרכב. תחת כל מגזר פועלות 3 חטיבות.
נכון לסוף שנת 2017, בקבוצה מועסקים למעלה מ-23 אלף עובדים, מתוכם כ-52% הועסקו במגזר הנשק בחברה, וכ-47% במגזר כלי הרכב (1% נוספים הועסקו במטה ובחברות שירותים).
הערות שוליים

↑  היסטוריית ריינמטאל, באתר חברת ריינמטאל (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'
↑  הדוח הכספי לשנת 2017, עמוד 41
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 10044945-1  ISNI: 0000 0004 0552 8170  LCCN: no2019063335  VIAF: 159229336   WorldCat (עם VIAF): 159229336 
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה עסקה ריינמטאל בייצור ציוד לא-צבאי, לרבות ציוד משרדי
פרייבורג (כדורגל)

מועדון ספורט פרייבורג (בגרמנית: Sport-Club Freiburg) הוא מועדון כדורגל גרמני אשר ממוקם בעיר פרייבורג. המועדון משחק בבונדסליגה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פרייבורג הוקמה בשנת 1904 ובסיום עונת 1992–1993 העפילה בפעם הראשונה בתולדותיה לבונדוסליגה לאחר שסיימה במקום הראשון ובעונתה הראשונה בתולדותיה בבונדוסליגה ניצלה מירידה במחזור האחרון בזכות הפרש שערים.
בעונת 1994/1995 שהייתה בעצם עונתה השנייה בליגה הראשונה בגרמניה הקבוצה סיימה במקום השלישי בבונדסליגה ובעקבות כך הקבוצה שיחקה בפעם הראשונה במפעלים האירופאיים בעונת 1995/1996 במסגרת גביע אופ"א. הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת סלביה פראג מצ'כיה והודחה מהטורניר.
בעונת 1996–1997 נשרה פרייבורג לליגה השנייה אחרי 4 עונות בליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום הלפני האחרון, שנה לאחר מכן סיימה פרייבורג במקום השני בליגה השנייה ובכך שבה לליגה הראשונה לאחר שנה של העידרות.
בעונת 2000/2001 הקבוצה סיימה במקום השישי בבונדסליגה ובעקבות כך הקבוצה שיחקה בעונת 2001/2002 בפעם השנייה בגביע אופ"א. הקבוצה ניצחה בסיבוב הראשון את קבוצת פוצ'וב מסלובקיה. בסיבוב השני הקבוצה ניצחה את קבוצת סנט גאלן משווייץ. בסיבוב השלישי הקבוצה הפסידה לקבוצת פיינורד מהולנד והודחה מהטורניר, בסיום אותה עונה נשרה פרייבורג פעם נוספת לליגה השנייה וכמו בפעם הקודמת חזרה הקבוצה לליגה הראשונה לאחר שנת העידרות אחת לאחר שזכתה באליפות הליגה השנייה לעונת 2002–2003.
שנתיים לאחר העפלתה המחודשת לבונדוסליגה ירדה פרייבורג פעם נוספת לליגה השנייה אך בניגוד לשתי הפעמים הקודמות בהן ירדה לא הצליחה פרייבורג לחזור לליגה הבכירה בעונה הראשונה שלאחר הירידה ורק בעונת 2008–2009 אחרי 4 שנים בליגה השנייה הצליחה פרייבורג לחזור לליגה הראשונה.
בעונת 2012/2013 הקבוצה הגיעה לשלב חצי גמר הגביע הגרמני וסיימה במקום החמישי בבונדסליגה ובעקבות כך הקבוצה העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת 2013/2014. הקבוצה הוגרלה לבית הכולל את הקבוצות סביליה, סלובן ליברץ ואשטוריל. הקבוצה סיימה את שלב הבתים במקום השלישי בבית והודחה מהטורניר. בעונה זו הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת באייר לברקוזן. בעונת 2013/2014 סיימה פרייבורג במקום השישי. בתום עונת 2014/2015 סיימה במקום הלפני אחרון ונשרה לליגת המשנה. כעבור עונה אחת, חזרה פרייבורג לבונדסליגה לאחר שסיימה במקום הראשון.
שנה לאחר שחזרה לליגה הראשונה סיימה פרייבורג במקום השביעי מה שהבטיח לה השתתפות במוקדמות הליגה האירופאית לעונת 2017–2018. הקבוצה שיחקה בסיבוב השלישי של המוקדמות מול דומז'אלה מסלובניה והודחה בסיכום שני המשחקים לאחר שבמשחק הראשון ניצחה 0–1 אך נוצחה בגומלין בסלובניה 0–2. באותה עונה נאבקה הקבוצה נגד הירידה לליגה השנייה וניצלה לבסוף מירידת ליגה לאחר שסיימה את העונה במקום ה 15.
באוקטובר 2021 חנכה פרייבורג את אצטדיונה הביתי החדש, אצטדיון אירופה פארק, המונה 34,700 מקומות ישיבה, אשר החליף את השוורצוואלדשטדיון ששימש אותה עד אז.
בגביע הגרמני הקבוצה העפילה לראשונה לגמר הגביע לאחר שגברה בשמינית הגמר על הופנהיים, ברבע הגמר על בוכום ובחצי הגמר על המבורג. בגמר, הקבוצה נפגשה עם ר.ב לייפציג והפסידה לה לאחר דו־קרב פנדלים.
הערות שוליים

↑  Spieler | SC Freiburg, www.scfreiburg.com (ב־)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 2066339-0  VIAF: 142562476   WorldCat (עם VIAF): 142562476
מוטי יוגב

מרדכי (מוטי) יוגב (נולד ב-22 בפברואר 1956, י' באדר ה'תשט"ז) הוא פוליטיקאי ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת הבית היהודי. שימש מפקד יחידת מגלן, מפקד חטיבת אפרים ורמ"ט אוגדת עזה במילואים, בדרגת אלוף-משנה וכן מזכ"ל תנועת בני עקיבא, יו"ר החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי, וסגן וממלא מקום של ראש המועצה האזורית מטה בנימין.
ביוגרפיה

נולד וגדל כמרדכי וגנברג בשכונת נווה שאנן בחיפה. שכונה שסבו וסבתו מצד אמו, אריה וחסידה בן צבי, היו ממייסדיה. אביו, אשר וגנברג, יליד גרמניה, היה מנהל שירות המבחן לנוער בחיפה ובצפון. אמו אלישבע הייתה מורה ומנחת מורים, ראש מחלקת הדרכה וחברת ההנהלה הארצית של בני עקיבא וממייסדות קיבוץ סעד.
למד בבית הספר היסודי רמב"ם בחיפה ובישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. כחבר בתנועת הנוער בני עקיבא הדריך בסניף נוה שאנן ובסניף כפר הרא"ה.
ביוגרפיה > שירותו בצה"ל

לאחר תקופה במסגרת הנח"ל בכפר עציון, התגייס לצה"ל בשנת 1974 והתנדב לסיירת שקד. לאחר קורס קציני חי"ר שימש מפקד צוות בסיירת. בהמשך שימש מפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים, בגדוד 202, והוביל אותה במבצע מנורה. לאחר תפקיד זה השתחרר מצה"ל, הכיר את אשתו רחל בקיבוץ מגדל עוז, שם נישאו. באותה תקופה למד כשנה בישיבת מרכז הרב.
במוצאי שבת חול המועד פסח 1980, אחרי הפיגוע במשגב עם, הופיע בביתו משה יעלון, שהיה אז מפקד פלגה בסיירת מטכ"ל, והיה אמור להתמנות לסגן מפקד היחידה. הוא ביקש מיוגב להחליף אותו בתפקידו הנוכחי. יוגב חזר כמפקד פלגה בסיירת מטכ"ל תחת פיקוד עוזי דיין ולאחר מכן עמר בר-לב ולקח חלק במבצע מוביל. בהמשך לחם עם היחידה במלחמת לבנון הראשונה והשתחרר שנית מצה"ל. בשירות המילואים היה מפקד פלגה בסיירת.
למד שלוש שנים נוספות בישיבת מרכז הרב והתפרנס מגינון והדרכת חוגי סיור.
בעקבות פנייה מאלוף פיקוד המרכז, אמנון ליפקין-שחק, שב לשירות קבע כסמג"ד גדוד 890. לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה מונה למפקדה השני של יחידת מגלן. הוא פיקד עליה באינתיפאדה הראשונה. בהמשך היה מפקד בא"ח צנחנים בסאנור (1988–1989) ומפקד גדוד 202 של הצנחנים, שעליו פיקד בלחימה בדרום לבנון (1989-1990). בסיום התקופה יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי ובאוניברסיטת חיפה, ואחר כך מונה למפקד חטיבת אפרים תחת מפקד אוגדת איו"ש תא"ל משה יעלון.
לאחר התבטאות של יוגב בתקופת הסכמי אוסלו שלפיה אין הבדל בין חמאס לפת"ח ולרשות הפלסטינית ומחבלים עוברים מארגון אחד לשני, הורה הרמטכ"ל, אהוד ברק, להעביר אותו לתפקידי הדרכה. בשנים 1993–1999 שימש מדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים ולאחר מכן כמפקד בסיס ההדרכה הכלל צה"לי לטירונים.
עם שחרורו משירות קבע, בדרגת אלוף-משנה, שב לתפקיד מבצעי כראש מטה אוגדת עזה במילואים.
יוגב הוא בעל תואר שני במדעי המדינה בהצטיינות ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
ביוגרפיה > לאחר השחרור מצה"ל

בחודש אלול תשנ"ט 1999, לאחר שחרורו מצה"ל, החליף את יונה גודמן כמזכ"ל תנועת הנוער בני עקיבא. יוגב הוסיף את מחוז יהודה לתנועה ועודד את הבוגרים שלא נכנסו להדרכה לקחת חלק בפעילות התנועה. במסגרת פרויקט זה הקים את הנהגת הנוער שפעלה בקרב חבריא ב'. בשנת 2003 הוחלף על ידי איתן מור-יוסף.
משנת 2003 שימש יוגב בהתנדבות כיו"ר הדירקטוריון וממלא מקומו של מנכ"ל החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי. הוא כיהן בתפקיד כ-3 שנים.
לאחר מכן שימש בתפקידי התנדבות בסיוע לנוער בסיכון וכן במאבק בתוכנית ההתנתקות. הקים והוביל את פורום הקצינים הבכירים נגד התוכנית. בפולמוס הסרבנות שלפני ההתנתקות התייצב יוגב נגד הקריאה לסירוב פקודה. שניים מבניו היו אז קצינים. אחד מהם, סמ"פ בצנחנים, לא המשיך לשרת בקבע בעקבות ההתנתקות. השני, שהיה מ"פ מסלול בגולני, נתקל בקשיים רבים. בזמן הפינוי הגיע יוגב לנווה דקלים על מנת לסייע למפונים ולגשר בין חבריו בצה"ל והמתיישבים, כך שהאחרונים יתנגדו לפינוי באופן בלתי אלים.
בשנת 2006, במהלך אירועי עמונה, נפצע יוגב כשניסה להגן בגופו על קבוצת נערות מאלות של שוטרי מג"ב. הוא הוכה בבטנו וברגליו וגיד נקרע ברגלו. בעקבות פציעתו והשיקום הארוך שעבר תבע את השוטר אייל פרו ובמסגרת פשרה עם המשטרה זכה לפיצוי בסך 156 אלף ש"ח.
בשנת 2008 מונה לסגן וממלא מקום ראש מועצה אזורית מטה בנימין, אבי רואה ושימש בתפקיד 5 שנים.
ביוגרפיה > חבר הכנסת ה-19

לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה תמך בנפתלי בנט בבחירות המקדימות לראשות הבית היהודי. בבחירות המקדימות לרשימת הבית היהודי באותן בחירות זכה יוגב במקום החמישי, וברשימה המשותפת של הבית היהודי ותקומה שובץ במקום התשיעי.
עם כינונה של הכנסת התשע עשרה מונה יוגב לחבר ועדת החוץ והביטחון וליושב ראש ועדת המשנה לעניינים אזרחיים וביטחוניים ביהודה ושומרון. עמד גם בראש השדולה לקידום הגרעינים החברתיים והקהילות המשימתיות בישראל. היה חבר בוועדה לזכויות הילד ובוועדת העלייה והקליטה.
יוגב היה שותף לחקירת ולהפקת לקחי מבצע צוק איתן ויו"ר הוועדה להפקת לקחי מבצע שובו אחים והגשת המסקנות לשר הביטחון. הוא הגיש למטה לביטחון לאומי תוכנית לפתרון מדיני ברצועת עזה שתכליתה ”עזה – אזרחית, בשליטת העזתים, תוך שליטת על, ביטחונית והומניטרית של ישראל“.
בשנת 2015 אישרה הכנסת תיקון לחוק שיזם לטובתם של נפגעי תקיפה המאפשר להם לקבל סיוע תקציבי מהמרכז לגביית קנסות, לצורך סיוע וטיפול.
ביוגרפיה > חבר הכנסת ה-20

לאחר התמודדות נוספת בפריימריז של "הבית היהודי" נכנס גם לכנסת העשרים. יוגב שימש בכנסת זו כחבר בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת וב-9 ועדות משנה שלה כולל ועדת המשנה לשירותים חשאיים. בנוסף היה שוב חבר בוועדת החינוך, העלייה והקליטה וזכויות הילד.
יוגב מתנגד לאקטיביזם שיפוטי ותקף בחריפות מספר פסקי דין של בג"ץ שפסלו החלטות מנהלתיות או חוקי כנסת. כך ביולי 2015, בעקבות פסיקה של בג"ץ שקבע כי יש להרוס באופן מידי 24 יחידות דיור שנבנו בבית אל בניגוד לחוק על קרקע בבעלות פלסטינים. אף על פי שהמדינה פעלה להכשרתם, אמר יוגב: ”אם ההחלטה שכפי ששמעתי אותה עכשיו שבג"ץ החליט על הריסת בתי דריינוף למרות שיש תב"ע בתוקף והיתר לבנייתם, אז זו שרלטנות של בג"ץ, חוסר צדק, על בג"ץ צריך להרים כף של טרקטור D9, ואנחנו כמערכת מחוקקת, נדאג לרסן את השלטון המשפטי במדינה, את הזנב שמכשכש בכלב, ונדאג באופן ערכי וצודק שבישראל תשלוט הכנסת והממשלה, והרשות השופטת תדע את מקומה”. לאחר מכן אמר שהשימוש בטרקטור כדימוי לא היה ראוי. בעקבות דבריו השימוש ב-D9 בציבוריות הישראלית הפך למטבע לשון. באוקטובר של אותה שנה, לאחר ששופט בית המשפט העליון עוזי פוגלמן הוציא צו זמני להקפאת הריסתם של מספר בתים של מחבלים שרצחו יהודים, ביקר אותו יוגב בחריפות.
יוגב תומך בחזקת הגיל הרך. בנובמבר 2015 נמנע, בניגוד לעמדת הקואליציה, מהצבעה בעד הצעת חוק לביטולה. בעקבות כך החליטה סיעת הבית היהודי להשעותו מתפקידיו בוועדת החוץ והביטחון לשלושה חודשים, ושלא להביא הצעות חוק שלו לאישור ועדת השרים לחקיקה עד תום מושב החורף של הכנסת. לאחר מספר ימים מסר הבהרה ובוטלה השעייתו מוועדת החוץ והביטחון.
ביוגרפיה > חבר הכנסת ה-21 וה-22

לאחר ההכרזה על הקדמת הבחירות לכנסת העשרים ואחת למרץ 2019 ופרישתם של בנט ושקד שהקימו את מפלגת הימין החדש הודיע יוגב על מועמדותו לראשות הבית היהודי, אך בהמשך הסיר את מועמדותו. בבחירות הפנימיות לרשימת המפלגה לכנסת שהתקיימו במרכז המפלגה ב-4 בפברואר 2019 נבחר יוגב למקום הראשון בפריימריז, אחרי היו"ר. בבחירות התמודדה מפלגתו במסגרת רשימת איחוד מפלגות הימין והוא הוצב שלישי ברשימה ונבחר מטעמה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים שנקבעו לספטמבר 2019 הוצב במקום ה-5 ברשימת ימינה לכנסת מטעם הבית היהודי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23, לאחר שחברה הבית היהודי שוב לרשימת ימינה סמוך לסוף המועד החוקי להגשת הרשימות, נדחק יוגב למקום ה-11 ברשימה. בעקבות כך הודיע באותו ערב על פרישה מהתמודדות בבחירות, תוך שהוא מאשים את רפי פרץ בחוסר יושרה וחוסר מנהיגות. כמה ימים לאחר מכן חזר בו מכוונתו להתפטר לאחר לחצים מפעילים בבית היהודי. הרשימה זכתה בשישה מנדטים והוא לא נכנס לכנסת.
הוא מכהן כחבר הוועד המייעץ של תנועת הביטחוניסטים.
חיים אישיים

יוגב נשוי לרחל ואב לעשרה. מתגורר בדולב. בן דוד של הרב חנן פורת.
בנו אריה נפל בעת שירותו הצבאי בשנת 2003.
הערות שוליים

↑  עפרה לקס, כניסה ברגל ימין, באתר ערוץ 7, 15 בפברואר 2006
↑  איל דורון, הדס ועופר רגב, בהשקט ובבטחה - מורשת יחידת מגלן, פורת הוצאה לאור, 2012, עמוד 20
↑  מוטי יוגב, נזכור את איש הביטחון, בשבע, 1 בנובמבר 2017.
↑  עשרים שנה למגלן, באתר הגבורה
↑  אמיר בוחבוט‏, אלוף הריצה שהפך למ"מ אמיץ: שי נפצע שלוש פעמים - ותמיד חזר לחייליו, באתר וואלה, 17 באפריל 2018.
↑  השוטר מעמונה: יוגב רוצה רק כסף, באתר ערוץ 7, 20 ביוני 2007
↑  156 אלף שקל פיצוי למתנחל שנפצע בעמונה, באתר ynet, 22 במאי 2012
↑  סגן ראש המועצה החדש: מוטי יוגב מדולב, באתר המועצה האזורית מטה בנימין
↑  אל"ם מוטי יוגב תומך בנפתלי בנט לראשות הבית היהודי, באתר YouTube, הועלה ב-28 במאי 2012
↑  חנן גרינווד, ‏אושר: מוטי יוגב אחראי על יו"ש בועדת חוץ וביטחון,  באתר כיפה, 23 ביוני, 2015 16:18
↑  יוני קמפינסקי, הגרעינים התורניים והקהילות משלבים כוחות, באתר ערוץ 7, 25 ביוני 2014
↑  איתמר אייכנר וטובה צימוקי,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'ח"כ יוגב מהבית היהודי: להרים את כף הדחפור על בג"ץ, באתר ynet, 29 ביולי 2015
זאב קם,'"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'ח"כ יוגב: "לעלות על בג"ץ עם טרקטור D9", באתר nrg‏, 29 ביולי 2015
↑  הפוסט בפייסבוק;
זאב קם ואריאל כהנא,'"`UNIQ--nowiki-00000012-QINU`"'יוגב ממשיך לתקוף: "מנהל בתי המשפט חרג מסמכותו", באתר nrg‏, 25 באוקטובר 2015
↑  חנן גרינווד, ‏אבות גרושים טוענים: מוטי יוגב מתעלם ממנו באופן מכוון,  באתר כיפה, 23 בדצמבר 2014
↑  אריק בנדר,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'‏ח"כ מוטי יוגב הושעה מוועדת החוץ והביטחון לאחר שנמנע מהצבעה במליאה, באתר מעריב אונליין, 4 בנובמבר 2015
↑  חזקי עזרא, "הומתק" עונשו של יוגב, באתר ערוץ 7, 9 בנובמבר 2015
↑  חדשות כיפה, ‏גם רוצים: בן ודהן ויוגב יתמודדו על ראשות הבית היהודי,  באתר כיפה, 30 בדצמבר, 2018 8:50
↑  גלעד כהן, ‏ח"כ מוטי יוגב הסיר את מועמדותו לראשות 'הבית היהודי',  באתר כיפה, 8 בינואר 2018)
↑  עטרה גרמן,'"`UNIQ--nowiki-0000001A-QINU`"'‏מוטי יוגב פורש: "לא אתמודד עם אדם לא ישר", באתר "סרוגים", 16 בינואר 2020
↑  אריה יואלי,'"`UNIQ--nowiki-0000001C-QINU`"'‏מוטי יוגב החליט להישאר: לא פורש מרשימת ימינה, באתר "סרוגים", 22 בינואר 2020
| בני עקיבא |
| --- | --- | --- |
| מזכ"לי תנועת בני עקיבא בישראל | מתתיהו רוטנברג • יעקב דרורי • אברהם שטרן • ליפא אהרוני • ידידיה כהן • שלמה סמסון • אמנון שפירא • יוחנן בן-יעקב • יהושע (שייע) אלטמן • אברהם ליפשיץ • אלחנן גלט • יונה גודמן • מרדכי (מוטי) יוגב • איתן מור-יוסף • הרב בני נכטיילר • דני הירשברג • יאיר שחל • יגאל קליין |  |
| מזכ"לי תנועת בני עקיבא העולמית | יוסקה שפירא • אברהם דובדבני • יצחק שטיגליץ • גאל גרינוולד  • זאב שוורץ  • הרב נעם פרל • רועי אביקסיס • אוהד טל  • צבי אלון • צחי מגנאג'י |  |
| מושגים | תורה ועבודה • שבט יובל • של"פ • צוותי נחשון • גרעין נח"ל • פרויקט השחר • שבט איתנים |  |
| אישים מרכזיים | יחיאל אליאש • הרב משה צבי נריה • הרב חיים דרוקמן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404663205171  VIAF: 74156674896333580650   WorldCat (עם VIAF): 74156674896333580650 
יוגב כמח"ט אפרים
יוגב עם הרמטכ"ל אהוד ברק בטקס הענקת דרגת אל"ם.
מוטי יוגב בהקפות שניות בבית הרב קוק
מוריס אוטריו

| --- | --- |

 לידה:  26 בדצמבר 1883 מונמארטר, צרפת 
 פטירה:  5 בנובמבר 1955 (בגיל 71) דאקס, צרפת 
 מקום קבורה:  Saint-Vincent Cemetery 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אסכולת פריז 
 הושפע על ידי:  סוזאן ואלאדון 
 יצירות ידועות:  Toits à Montmagny, L'Impasse Cottin, La Porte Saint-Martin 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 
מוריס אוטרילו (בצרפתית: Maurice Utrillo, נהגה אוטריו;‏ 25 בדצמבר 1883 – 5 בנובמבר 1955), נולד בשם מוריס ואלאדון, היה צייר צרפתי שהתמחה בציור נוף עירוני. נולד ברובע מונמארטר בפריז.
ביוגרפיה

מוריס אוטרילו נולד בפריז בשנת 1883 לסוזאן ואלאדון, אקרובטית קרקס לשעבר שהייתה אז בת שמונה עשרה. האם, התגוררה בדירה עלובה ברובע מונמרטר, התפרנסה כדוגמנית לציירים והייתה בעצמה ציירת פורצת דרך. על אביו אין מידע מדויק.
אוטרילו נעזב בילדותו על ידי אמו, וסבתו היא שגידלה אותו. הוא לא סיים בית ספר ולא הצליח להתמיד בעבודה מסודרת. בגיל מוקדם החל לשתות משקאות חריפים שפגעו בבריאותו, בגיל 17 כבר נחשב לאלכוהוליסט חסר מרפא. כדי לגמול אותו מהרגלי השתייה שלו, לימדה אותו אמו לצייר. ב-1909 שוטט אוטריו עגום ונדכא בסמטאות פריז, מבלי יכולת לתקשר עם אנשים. בתקופה זו צייר כדי למצוא פורקן ליגונו ולפעמים כדי לקבל בקבוק יין תמורת ציור. ציוריו הפשוטים מצאו חן בעיני אנשים וגם סוחרי אמנות רכשו אותם. מוריס אושפז תכופות במוסדות לחולי נפש.
רק בסוף מלחמת העולם הראשונה קיבל הערכה לאמנותו, ונערכו בפריז מספר תערוכות מוצלחות שלו. הייתה סביבו תכונה רבה, ומבקרים וידידים חיזרו על פתחו. בשנת 1934 הוענק לו אות לגיון הכבוד. ב-1953 הוא התחתן, ואשתו, לוסי וסינט, השגיחה על רכושו ודאגה שלא יחזור שוב לטיפה המרה.
יצירתו

אוטריו החל לצייר בשנת 1903. ציוריו פשוטים לכאורה, כי הוא נמנע מכל עיוותי הצורה שבאמנות החדשה. אף-על-פי-כן הם טבועים בחותם אישי ופיוטי. עבודותיו מצטיינות בסגנון מיוחד כך שאי אפשר לשייך אותו לשום זרם אמנותי מוכר. ביצירתו גנוז וידוי של נפש רגישה, המחיה את פרברי פריז הנידחים.
את סגנונו נהוג לחלק לשלוש תקופות עיקריות:
1904-1910 - מונמאני (Montmagny)
1910-1914 התקופה הלבנה
1922-1955 התקופה הצבעונית
הערות שוליים

↑  סתיו אברהם,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'‏ממודליסטית לאמנית בזכות עצמה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 6 בפברואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269444105171  PLWABN: 9810654383005606  BIBSYS: 90096622  BNE: XX1233000  BnF: cb119584498 (data)  CiNii: DA01615827  GND: 11862573X  ISNI: 0000 0001 1025 191X  KulturNav: 6de7b071-9afc-4590-9640-eb9f81321ebc  LCCN: n50046516  Léonore: 364749  NDL: 00459430  NGV: 1287  NKC: jn20000701869  NLA: 35574530  NLG: 133748  NLK: KAC2018P4047  NSK: 000050416  NTA: 071350675  RERO: 02-A003923680  RKD: 78861  SELIBR: 244364  SNAC: w6fj2hbt  SUDOC: 027573338  Trove: 1000896  ULAN: 500008404  VcBA: 495/182918  VIAF: 39385919   WorldCat (עם VIAF): 39385919 
קברו של אוטריו
הקרב על ניצנים

הקרב על ניצנים הוא קרב שנערך במלחמת העצמאות, והסתיים בכיבוש קיבוץ ניצנים על ידי חיל המשלוח המצרי ב-7 ביוני 1948. כמה עשרות מן המגינים נהרגו, רוב האחרים נפלו בשבי.
אבא קובנר, קצין החינוך של חטיבת גבעתי, פרסם פקודת יום, באישורו של מח"ט גבעתי שמעון אבידן, בה הוקיע את כניעת מגיני הקיבוץ.לאחר המלחמה, הוקמה ועדה שמצאה כי מגיני ניצנים לחמו בחירוף נפש, ללא הסיוע הנדרש, ומול כוח מצרי עדיף משמעותית הן במספר הלוחמים והן באמצעי לחימה שכללו גם טנקים ומטוסים. קרב שנמשך עשר שעות רצופות, בו נהרגו 33 ממגיני המשק. הוועדה טיהרה את מגיני הקיבוץ מחרפת פחדנות וכניעה ללא הצדקה. הרמטכ"ל יעקב דורי וראש הממשלה דוד בן גוריון פרסמו מכתבים בהם היכו על חטא הפגיעה העלבון והוצאת דיבתם של מגיני ניצנים. בשנות השמונים התנצל מג"ד 53 בעת הקרב, יצחק פונדק, בפני חברי ניצנים. לבקשתו, ובהסכמתם, עם פטירתו ב 2017 נקבר בניצנים לצד חללי הקרב.
רקע

גרעין ניצנים הוקם מאיחוד של מספר קבוצות במסגרת הנוער הציוני. הקבוצה האחת, יוצאי פולין, עברה הכשרה בפולין בשנים 1937–1938. אלה עלו לארץ ישראל בשנת 1939, חלקם באופן ליגלי וחלקם כמעפילים. הקבוצה השנייה הייתה מורכבת מיוצאי רומניה ופולין, שקיבלו את חינוכם כנערים בארץ ישראל, במאיר שפיה (הראשונים) ובבן שמן (האחרונים) ואת הכשרתם קיבלו בכפר רופין. קבוצה שלישית כללה צעירים שהגיעו במסגרת עליית הנוער לנהלל ועברו אחר כך לאושה. קבוצה רביעית כללה נוער תל אביבי, יחד עם יוצאי מקוה ישראל, אליהם הצטרפו צעירים מירושלים ויוצאות משק הפועלות פתח תקווה. לאחר מספר גלגולים, חלקם הופנה בהמשך לתל יצחק, שם עברה הקבוצה הרביעית את ההכשרה, וחלקם הצטרף לשלוש הקבוצות הנ"ל. בסוף שנת 1940, הקבוצות התאחדו והתארגנו להתיישבות בקבוצת הדר ליד הרצליה, שם הקימו משק עזר מגוון וכן התפרנסו מעבודות חוץ, למשל בפרדסי הסביבה, והמתינו להזדמנות לעלייה על הקרקע. תוך כדי כך הצטרפו חברים נוספים. ב-8 בדצמבר 1943 חברי הקבוצה התיישבו באזור הכפר חמאמה, על קרקע אותה רכשה קק"ל בשנת 1942, יחד עם בית ענק ('הארמון'), מוקף בגן, מידי מוח'תאר הכפר, עבד רבו (כיום: בית ספר שדה שיקמים). באוגוסט 1945 הוקם יישוב הקבע. המשק כלל, בין היתר, מטעים, לול ואורווה. באביב 1947 השתתפו תושבי ניצנים בהעלאת מעפילי שבתאי לוז'ינסקי לחוף בקרבת הקיבוץ. ערב המלחמה, מספר תושבי הקיבוץ הגיע לכ-200. מתוך אלה היו כ-40 ילדים ועוד כ-35 נערים מעליית הנוער. עוד קודם להחלטת החלוקה סבלו תושבי ניצנים מהתנכלויות ערביות, וב-26 באוקטובר 1947, נרצח חבר הקיבוץ בהמתינו להסעה.
השטח

הקיבוץ שכן בין העיירות הערביות איסדוד (ליד אשדוד של היום) ומג'דל (אשקלון של ימינו), בערך קילומטר אחד ממערב לכביש ולמסילת הברזל חיפה-רפיח (כיום שוכן במקום היישוב ניצן). הקיבוץ נמצא על גבול החולות אשר בינו לבין חוף הים התיכון, שהמרחק ממנו היה כשניים עד שלושה ק"מ. האזור היה מאוכלס בעיקר בערבים. היישוב היהודי הקרוב ביותר לניצנים היה באר טוביה, שהיה מרוחק ממנו כשמונה קילומטרים, אלא שבין השניים שכן הכפר הערבי בית דראס (כק"מ מדרום למושב גבעתי של ימינו), וזאת עד לכיבושו במסגרת מבצע ברק. מדרום מזרח, במרחק של כששה ק"מ, נמצא הכפר ג'וליס, וכשלושה ק"מ מדרום נמצאה חמאמה. כמו כן, שכן בסמוך אליו, עד להתפנותו, מחנה צבא בריטי, אשר מיקומו היה בין הקיבוץ לבין כביש עזה-יפו. המחנה אפשר גישה מוסתרת יחסית עד לקרבת הקיבוץ. מצפון חלש על הקיבוץ שטח מוגבה שכונה 'רכס בית הקברות'. מצפון מערב ומדרום היו נטועים פרדסים, ואף הם אפשרו גישה מוסתרת עד לקרבת הקיבוץ. עולה, אם כך, כי מיקום הקיבוץ הקשה על הגנתו. בתוכנית החלוקה נכלל ניצנים בתחומי המדינה הערבית.
הכוחות הלוחמים > ישראלים

על ניצנים הגנו 67 חברי משק, מתוכם עשר לוחמות. אלה תוגברו, החל מינואר 1948, ב-44 לוחמים מגדוד הטירונים 58 של חטיבת גבעתי. בהמשך, נוספה לאלה מחלקה בת 30 לוחמים מגדוד 53 של 'גבעתי', אשר הופקד על הגנת השטח בו נמצא הקיבוץ. לרשות אלה עמדו 80 רובים, 30 תת מקלעים, ארבעה מקלעי ברן, מרגמה שני אינץ', פיא"ט, רימונים ובקבוקי מולוטוב. תחילה כללו ביצורי הקיבוץ עמדות מוגבהות, אשר לא התאימו ללחימה נגד צבא סדיר. בהמשך, ההתבצרות של ניצנים נעשתה במסגרת 'תוכנית הנגב', בסיוע סולל בונה. נבנו 14 עמדות, מפוזרות בטבעת סביב הקיבוץ, נחפרו תעלות קשר, נמתחו גדרות ונבנו קירות מגן סביב מתקנים חיוניים. בכל זאת, ליקוי בולט בהתבצרות הייתה חפירת ביצורים בקו ישר וארוך, במקום מזוגזג, לאורך האזור שלפני חדר האוכל. בנוסף, בניית הביצורים על פי אותה תוכנית, לא הסתיימה עד פרוץ המלחמה, ולמעשה לא הושלמה מעולם. בגזרה הדרומית, אשר נחשבה למסוכנת יותר, נמתחה גדר כפולה ונפרש שדה מוקשים דליל. העמדות שלאורך הגדר חוברו בתעלות קשר אל המפקדה שבמרכז הקיבוץ. השטחים החיוניים להגנת הקיבוץ, על פי תוכנית הגנתו, היו גבעת המיכלים (ראו להלן), הבית הערבי וחדר האוכל.
הכוחות הלוחמים > מצרים

הכוח המצרי אשר תקף את ניצנים כלל את גדוד חי"ר 9 מתוגבר בפלוגה מגדוד חי"ר 7. הנשק הכבד שעמד לרשות הכוח התוקף כלל פלוגת משוריינים (13 משוריינים), 4 טנקים קלים, 16 תותחי 25 ליטראות, 12 תותחי 2 ליטראות, סוללת תותחי 6 ליטראות, שני תותחים 3.7 אינץ', סוללת תותחי נ"מ, וכיתת מרגמות שלושה אינץ'. חלק מכוח זה הוקצה גם לכיבוש גבעה 69.
תחילת מלחמת העצמאות

לאחר קבלת תוכנית החלוקה על ידי עצרת האו"ם, הוגברה הכוננות בקיבוץ, תוגברה השמירה ואובטחו העובדים בשדות. בדצמבר 1947 ובינואר 1948 תכפו התקפות ערביות על התחבורה לקיבוץ, ולפיכך, זו נעשתה בשיירות מאובטחות. מדי פעם נורו יריות על הקיבוץ עצמו. ב-31 בדצמבר הותקף אוטובוס של חברת דרום יהודה בדרכו לקיבוץ על ידי ערבים מחמאמה, ושתי בנות עליית הנוער, אשר קיבלו הכשרתן בקיבוץ, נפצעו. ב-19 בינואר 1948 החלו הבריטים בפינוי מחנה הצבא הסמוך. המחנה נתפס ונבזז על ידי ערבים מהסביבה, ואגב כך, אלה נתקו את החשמל והטלפון לקיבוץ. ב-27 בפברואר הבריטים פינו את 'גבעת המיכלים', אשר חלשה על הקיבוץ מצפון מזרח, ובמהלך מרץ העבירו חברי הקיבוץ את הגדר, כך שתכלול גם את הגבעה האמורה. עם זאת, כדי להקל על אבטחת העובדים, הוחלט לצמצם את השטח המעובד, ולוותר על עיבוד החלקות שממזרח לכביש עזה-יפו.
ב-21 במרץ 1948, אירעה פרשת 'שיירת ניצנים'. כלי רכב שהיה חלק משיירה של חטיבת גבעתי, שיצאה להביא תחמושת לניצנים, עלה על מוקש, ולאחר 11 שעות של קרב נחלצו הלוחמים, ללא כלי הרכב אשר נפל שלל. האבדות היהודיות בקרב זה היו ארבעה הרוגים: המא"ז שלמה רובינשטיין ושלושה חיילים מגדוד 53.
ב-20 באפריל, עמד הקיבוץ בהצלחה בהתקפה של ערביי הסביבה. ההתקפה החלה סמוך לשעה 6:00 והסתיימה רק סמוך לחצות. הערבים נסוגו לאחר שספגו אבדות. בין מגיני הקיבוץ לא נרשמו אבדות.
ב-3 במאי אחרי חצות הגיע המג"ד יצחק פונדק ברגל לניצנים, בליווי כיתה מוגברת. המג"ד כינס את הלוחמים ושוחח עמם. עם בוקר הגיעו לניצנים חמישה משוריינים עם אספקה לשבועיים. בדרכם חזרה בדרך שונה, נקלעו המשוריינים למארב על כביש מג'דל עזה ונאלצו לשוב לניצנים. המג"ד עם הכיתה המוגברת שבו בלילה ברגל למפקדת הגדוד בבאר טוביה.
ב-11 במאי נכבש הכפר הערבי הסמוך בית דראס. הפל"ם (פטרול לוחם, או פטרול לוחם מקומי, כוח נייד במסגרת ההגנה המרחבית) של ניצנים נטל חלק בכיבוש הכפר.