המשמר הפרטוריאני
היסטוריה > שנת ארבעת הקיסרים

שנת ארבעת הקיסרים היא שנת 69 לספירה, בה התרחשה באימפריה הרומית מלחמת אזרחים. השם נובע מן העובדה שכתוצאה מאי היציבות שלטו ברומא בשנה זו ארבעה קיסרים בזה אחר זה – גלבה, אותו, ויטליוס ואספסיאנוס. המשמר הפרטוריאני נטל חלק פעיל במאבקי הכוח הן במישור הפוליטי ככוח בעל השפעה בשדרות השלטון של האימפריה והן ככוח צבאי במהלך קרבות במסגרת מלחמת הכול בכול שסחפה את האימפריה הרומית.
גלבה שהיה מושל ספרד, מונה לקיסר על ידי הסנט לאחר מות נירון. הוא מינה את קורנליוס לקו למפקד המשמר בזמן הקצר בו שלט (9 ביוני 68 ועד 15 בינואר 69) והצליח להתסיס נגדו גורמים רבי השפעה, זאת מתוך רצון להשתית שינויים מוסדיים ולהבטיח שלטון יציב ומוסרי יותר. כניסתו לרומא לוותה בשפיכות דמים קשה. תושבי העיר לא אהבו את משטר הצנע שהנהיג והלגיונות שהוצבו בפרובינציות סירבו להישבע לו אמונים משום שלא העניק להם את המענקים שהבטיח להם, זאת לאחר שסייעו לו להגיע לשלטון. במיוחד התמרמרו נגדו הצבאות בגרמניה, שבראשם עמד אז ויטליוס. גלבה נסמך על ידי לקו, מפקד המשמר, ששימש כשליט בפועל של רומא. גלבה, מצידו, עשה כמעט כל שגיאה אפשרית – הוא נמנע מלחסל את מתחריו ואויביו ונמנע מלקרב אליו את חיילי המשמר. באספה מיוחדת בפני המשמר הפרטוריאני במחנה המשמר הוא הכריז על הסנטור פיסו ליקיאנוס כבנו המאומץ ויורשו, אך שוב סירב לתת לחיילי המשמר מענק שהם ציפו לו, נאמן לאמרתו שהוא "רגיל לגייס חיילים ולא לקנות אותם". נראה שהשחיתות במשמר הפרטוריאני התפשטה אל כל השורות. אחד הנוהגים היה לדרוש תשלום מהקנטאורים בתמורה לזמן החופשי שלהם. הפרטוריאנים נהגו לגנוב את הכסף שהם צריכים עבור השוחד או לקחו עבודה שנייה, שהביאה לתוצאה המצערת שככל שהיו טובים יותר, כך הוקצו להם יותר חובות כדי לכפות עליהם לשלם. המערך כולו עורר חוסר משמעת והתנגדות, והגדיל את הסיכוי שהם ישתתפו במרד.
חיילי המשמר, ככל הנראה בהשפעת לקו, אישרו את המינוי של ליקיאנוס אך למעשה קציני המשמר כבר קשרו להדיח את גלבה וליקיאנוס. בינואר 69 הביאו חיילי המשמר הפרטוריאני את אותו למחנה ושם הכריזו עליו כקיסר רומא. אותו ניצל את ההזדמנות ונשא נאום שבו הוא קרא לחסל את גלבה. בפקודתו של הקיסר החדש יצאו הפרטוריאנים לארמון, רצחו את גלבה, את יורשו המיועד ואת לקו – מפקד המשמר שהיה איתם.
אותו היה קיסר מ-15 בינואר עד 16 באפריל בשנת 69. נסיבות עלייתו לשלטון על "כידוני" המשמר הפרטוריאני ורציחתם של גלבה ויורשו, שייצגו את המסורת העתיקה של רומא, עוררו התנגדות לאותו בקרב המעמדות הגבוהים של רומא. למרות זאת, ועל רקע תמיכתו של המשמר הפרטוריאני, אושר מינויו על ידי הסנאט שאף העניק לו את כל התארים של הקיסרים הקודמים. תחילת שלטונו של אותו הפתיעה לטובה. הוא הצליח לרסן את אזרחי העיר, שבשלב זה של הכאוס השלטוני החלו להתגעגע לתקופת שלטונו של נירון, הוא החזיר את המשחקים שבוטלו על ידי גלבה, הורה להמשיך את המפעלים הציבוריים שנירון יזם והוציא להורג את טיגליאנוס, מפקד המשמר הפרטוריאני שלכאורה בגד בנירון. עם תפיסת השלטון פעל אותו לשקם את מעמד הסנאט ולהרחיק עצמו מהמשמר הפרטוריאני.
מייד עם הגיע השמועה על מות גלבה מרדו הלגיונות הרומיים בגרמניה, והכריזו על מפקדם ויטליוס כקיסר. מהלך זה של מינוי קיסר על ידי לגיונות הפרובינציה היה חדש יחסית בפוליטיקה של האימפריה. המהלך החל עם מותו של נירון אך הבשיל עם עלייתו לשלטון של ויטליוס. היחידות שחנו שנים רבות בפרובינציה הפכו לקבוצות לחץ בעלות אינטרסים ייחודיים, שניצלו תקופות של משבר על מנת להשיג כוח, כסף והשפעה. דרך זו הפכה לדרך המקובלת בה קצינים בכירים קידמו את שאיפותיהם והדרך המקובלת למינוי קיסרים. תחילה ניסה אותו למנוע את הקרבות העתידיים הן במשא ומתן ובניסיון לחתן את ויטליוס למשפחתו. משנדחו הצעות אלו ניצחו הלגיונות של ויטליוס את הלגיונות של איטליה כולל הקוהורטות של חיילי המשמר הפרטוריאני בסדרת קרבות קצרה. למחרת התבוסה, ב-16 באפריל 69, התאבד אותו, על מנת שלא לגרור את רומי למלחמת אזרחים ארוכה ומיותרת.
ויטליוס עצמו לא השתתף בלחימה מול אותו ואת הבשורה על ניצחון מצביאיו הוא קיבל בגאליה. בתוך זמן קצר הכיר בו הסנאט כקיסר ולהכרה הצטרפו הנציבים של הפרובינציות וראשי הצבא. ויטליוס סלח ליריביו, חנן אותם והעניק תפקידים ופרסים לתומכיו. הוא פיזר את המשמר הפרטוריאני שנלחם לצד אותו והוציא להורג חלק מהקנטריונים, ובמקביל הקים משמר חדש בן 16 קוהורטות מחיילים שבאו איתו מגרמניה. הוא נכנס לרומא ככובש ומנצח בראש צבא של 60,000 חיילים, שהטילו את אימתם על אזרחי העיר. תקופת שלטונו מתוארת בצבעים קודרים של התפוררות החוק והסדר ואובדן שליטה על הצבא.
עוד ויטליוס נכנס לרומא החלו הלגיונות של סוריה ומצרים לגלות מרדנות והחלו לדרוש את החלפתו של ויטליוס באספסיאנוס. 60 אלף הלוחמים, ותיקי המלחמות בגאליה ובגרמניה שעמדו לרשותו של ויטליוס, היוו איום גדול דיו על אספסיאנוס, שהיה זהיר מטבעו, והוא נקט בצעד המכריע בתמיכת ליקיניוס מוקיאנוס, נציב סוריה, וטיבריוס יוליוס אלכסנדר, נציב מצרים. כוחותיו של אספסיאנוס פלשו לאיטליה מצפון מזרח, והביסו את כוחות ויטליוס בבדריאקום, משם המשיכו לרומא, אליה נכנסו אחרי קרבות עזים שהביאו לשריפת הקפיטול. קרבות התנהלו בין המשמר הפרטוריאני שתמך בוויטליוס לבין המשמר העירוני ברחובות רומא ועם כניסת המורדים לעיר ניהלו הפרטוריאנים קרבות איתם עד שהוכרעו ומחנה המשמר נהרס. ויטליוס ניסה להימלט מהעיר אל טרקינה שם נמצאו הקוהורטות של שומרי ראשו, מחליפות המשמר הפרטוריאני, אך נלכד ונרצח על ידי המון משולהב מתושבי העיר. שומרי ראשו נכנעו למפקד הצבא המנצח. הצבא הרומאי, שהיה רחוק מפוליטיקה וייצג את כל שדרות העם הרומאי, נכנס ככוח פעיל למאבקי הכוח והחל משנת 69 ייצג את האינטרסים של הצבא וקציניו הבכירים.