stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מומבאי
תחבורה

נמל התעופה בומביי צ'הטרפטי שיוואג'י שבעיר שימש כבסיס של חברת ג'ט איירווייז.
מערכת רכבות מתחנות שיוואג'י (CST), מתחנת טילאק, מ-מומבאי סנטרל מ-באנדרה ועוד, מחברות את מומבאי לכל חלקי מדינת מהאראשטרה והודו כולה. חברות אוטובוסים רבות מחברות את העיר לערים במהאראשטרה ובירות סמוכות. תחבורה ימית מחברת את נמל מומבאי לכל חלקי העולם.
תחבורה עירונית מתבצעת במערכת הרכבות הסאב-אורבניות, ברכבות המונורייל והמטרו שהחלו פעולתם ב-2014, אוטובוסים עירוניים, מוניות צהוב-שחור (רגילות) וכחול-לבן (ממוזגות), מוטוריקשות בפרברים, ומעבורות במפרץ, לאלפנטה ולמומבאי החדשה. כביש אגרה שנבנה בשלבים בים לאורך החוף, וכביש מארין-דרייב מהווים את עורקי התחבורה המהירים בעיר.
אסונות ופיגועי טרור

ב-14 באפריל 1944 התרחש אסון ההתפוצצות בבומביי - שרפה שפרצה באוניית משא של בעלות הברית שעגנה בנמל בומביי הביאה להתפוצצות כמות גדולה של חומרי נפץ ואמצעי לחימה שהובלו בה. ההתפוצצות גרמה למותם של לפחות 800 איש ולהרס רב בנמל וברובעי העיר שסביבו.
משנות ה-90 הייתה מומבאי יעד למספר פיגועי טרור, חלקם בהיקף גדול מאוד. ב-1993 נהרגו למעלה מ-250 בני אדם בסדרת פיצוצים של מכוניות תופת בעיר, שבוצעו ככל הנראה על ידי ארגון פשע, בתיאום גורמי טרור אסלאמיים שבסיסם בפקיסטן. ב-2003 נהרגו 19 אזרחים בפיצוץ רכבת בעיר. ב-2006 נהרגו 209 בני אדם בסדרת פיצוצים ברכבת התחתית, שבוצעו על ידי ארגון טרור אסלאמיסטי בשם לשקאר-א-טייבה. הפצצות הונחו בתוך סירי לחץ, שתרמו להגדלת אפקט הפגיעה שלהם.
ב-26 בנובמבר 2008 אירעה בעיר מתקפת טרור משולבת בה נהרגו ונפצעו מאות אזרחים, הודים ומערביים. הפיגוע כלל מתקפה משולבת של מחבלים מתאבדים ומחבלים חמושים שהשתלטו על מספר מקומות, הרגו אזרחים ולקחו בני ערובה. המתקפה אירעה סימולטנית במספר מקומות בעיר, בהם: תחנת צ'האטראפאטי שיוואג'י, מלון טאג' מהאל, מלון אוברוי ובית חב"ד בעיר. בפיגועים נהרגו 173 אזרחים, בהם זוג שלוחי חב"ד בעיר הרב גבי ורבקי הולצברג, ו-5 ישראלים שהיו בבית חב"ד. כמו כן נפצעו מעל 300 בני אדם.
ב-13 ביולי 2011 התפוצצו 3 מטעני חבלה, שגרמו לפחות ל-21 הרוגים ו-100 פצועים.
תיירות

הפארק הלאומי סנג'אי גנדי ממוקם סמוך לעיר ומתפרש על כשישית משטח העיר. בפארק קיימת אוכלוסייה של חיות וכן נמרים בגן חיות קטן. גללי טיגריס בנגלי התגלו ב-2003, וגרמו להתרגשות בעיר, אך הטיגריס מעולם לא נראה שם.
במומבאי נמצאים שלושה אתרי מורשת עולמית בחסות אונסק"ו: תחנת צ'האטראפאטי שיוואג'י, מערות אלפנטה ומכלולי האדריכלות הוויקטוריאנית ואדריכלות האר דקו במומבאי.
יהדות מומבאי

העדות הראשונה להתיישבות יהודית במומבאי היא משנת 1730, אז עבר לעיר יוסף סמח מקהילת היהודים הבגדאדים.
עד אמצע המאה ה-18 הייתה קהילת "בני ישראל" מפוזרת בכפרים רבים באזור קונקאן, מדרום למומבאי. ב-1746 הגיעה למומבאי המשפחה הראשונה מקהילה זו ובהמשך עברו לעיר יהודים נוספים אשר זיהו את הפוטנציאל הכלכלי בעיר. בעיר הוקמו בתי כנסת ובית ספר יהודי.
נקודת מפנה חשובה חלה עם הגעה של משפחת דוד ששון מבגדד. יהודים מאירופה התחילו להגיע לעיר רק בשנות ה-30 של המאה ה-20.
בשיאה, מנתה הקהילה היהודית במומבאי קרוב ל-30,000 איש. לאחר הקמת מדינת ישראל החלו היהודים לעלות ארצה וכיום מונה הקהילה היהודית במומבאי פחות מ-4,000 איש.
שלושה יהודים כיהנו כראשי העיר במהלך התקופה הבריטית, ששון דוד (1921) מאיר נסים (1929) ומשה אליהו, בעקבות הנהגת שיטה בה בכל ארבע שנים כיהן מועמד הינדואי, פרסי, מוסלמי ובן לעדה אחרת. בין בני הקהילה נמנה גם נסים איזיקיאל, משורר הודי בשפה אנגלית.
גלריית תמונות

מלון טאג' מהאל הוא אחד ממלונות היוקרה הידועים בעיר. המלון הוקם בשנת 1903 בסגנון ויקטוריאני
הספרייה העירונית ע"ש הנדבן היהודי דוד ששון
בית הכנסת "כנסת אליהו" הסמוך לרובע קולבה
פנים בית הכנסת "כנסת אליהו"
ערים תאומות

יפן יוקוהמה, יפן
ארצות הברית לוס אנג'לס, ארצות הברית
ראו גם

תחנת צ'האטראפאטי שיוואג'י (ויקטוריה טרמינוס)
נבי מומבאי (מומבאי החדשה)
השער להודו
וורלד ואן - גורד שחקים למגורים במומבאי, שבסיום בנייתו יהיה הגבוה בעולם
1928 בקולנוע

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1928  בקולנוע |  |
< · 1926 · 1927 — 1928 — 1929 · 1930 · >
כל ערכי השנים בקולנוע במאה ה-20 · כל ערכי השנים בקולנוע במאה ה-21 · פורטל הקולנוע
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1928 ונוגעים לעולם הקולנוע.
סרטים שוברי קופות

| מקום | שם | הכנסות |
| --- | --- | --- |
| 1. | The Singing Fool | $12,862,000 |
| 2. | The Road to Ruin | $2,500,000 |
| 3. | תיבת נח | $2,305,000 |
| 4. | A Woman of Affairs | $1,370,000 |
| 5. | Lights of New York | $1,200,000 |
| 6. | Our Dancing Daughters | $1,099,000 |
| 7. | The Mysterious Lady | $1,094,000 |
| 8. | Sadie Thompson | $1,000,000 |
| 9. | The Divine Woman | $931,000 |
| 10. | West of Zanzibar | $921,000 |
פרסי האוסקר

השחקן הטוב ביותר: אמיל יאנינגס על הסרט "הפקודה האחרונה" ועל הסרט "דרך כל בשר" מ-1927
השחקנית הטובה ביותר: ג'נט גיינור על הסרט "מלאך הרחוב" ועל הסרטים "הרקיע השביעי" ו"זריחה" מ-1927
נולדו

23 בינואר - ז'אן מורו, שחקנית, זמרת, תסריטאית ובמאית צרפתייה
26 בינואר - רוז'ה ואדים, במאי, תסריטאי ושחקן (נפטר ב-2000)
1 בפברואר - סטיוארט ויטמן, שחקן קולנוע וטלוויזיה
19 במרץ - פטריק מקגוהן, שחקן (נפטר ב-2009)
7 באפריל - ג'יימס גארנר, שחקן (נפטר ב-2014)
23 באפריל - שירלי טמפל, שחקנית (נפטרה ב-2014)
19 ביוני - ננסי מרצ'נד, שחקנית (נפטרה ב-2000)
20 ביוני - מרטין לנדאו, שחקן
14 ביולי - ננסי אולסון, שחקנית
26 ביולי - סטנלי קובריק, במאי (נפטר ב-1999)
6 באוגוסט - אנדי וורהול, אמן, במאי (נפטר ב-1987)
15 באוגוסט - ניקולס רוג, במאי
31 באוגוסט - ג'יימס קובורן, שחקן (נפטר ב-2002)
17 בספטמבר - רודי מקדואל, שחקן (נפטר ב-1998)
1 באוקטובר - ג'ורג' פפארד, שחקן (נפטר ב-1994)
נפטרו

19 בנובמבר - מוריץ סטילר, תסריטאי ובמאי, מחלוצי הראינוע השוודי
ראו גם

1927 בקולנוע
1928
1929 בקולנוע
שנים בקולנוע
סרט קולנוע
גבריאל רפפורט

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1924 עין חרוד, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  29 באוקטובר 2001 (בגיל 77) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  גברוש
 השתייכות:   פלמ"ח  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1941 – 1989 (לסירוגין)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד פלוגה במלחמת העצמאות, מפקד פלוגה במלחמות סיני, ששת הימים ויום כיפור. מפקד כוחות חילוץ והצלה במבצע שלום הגליל. מקים יחידת החילוץ וההצלה הארצית.
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 
מצפה גברוש מעל קיבוץ בית אלפא
קורות חייו של גברוש במצפה גברוש
גבריאל רפפורט ("גברוש"), (תרפ"ד 15 באוגוסט 1924 – י"ב בחשוון תשס"ב 29 באוקטובר 2001) היה לוחם ומפקד בפלמ"ח, טייס, מקים יחידת החילוץ וההצלה הארצית, איש קיבוץ בית אלפא.
שנים ראשונות

נולד בבית החולים במעין חרוד וגדל בקיבוץ בית אלפא, בן למייסדי הקיבוץ אליהו ושרה רפפורט. כבר מגיל צעיר ביותר למד לנהוג בטרקטור ולטפל בבעלי חיים. בשנת 1936, בגיל 12 בלבד הצטרף להגנה ולמד לתפעל נשק ולסייע בשמירה על הקיבוץ. בזמן הפיצול הפנימי ('הטרנספר') ב-1940, נותר בבית אלפא בעוד אמו עברה לרמת יוחנן.
בשנת 1941 התגייס לפלמ"ח והיה בין המגויסים הראשונים. יצא לקורסי חבלה, מקלענים, ימאות, דאייה ומפקדי כיתות, בהמשך יצא גם לקורס טיס והיה טייס פייפר במחלקת הטיס של הפלמ"ח. שובץ כמפקד כיתה בפלוגה א' ברמת יוחנן, נעצר במהלך השבת השחורה ונכלא במחנה המעצר בלטרון. לאחר השחרור פיקד על הורדת מעפילים במסגרת הפלי"ם.
במלחמת העצמאות

בשנת 1947 שובץ כנהג משאית בשיירות לירושלים במסגרת הגדוד הרביעי ("הפורצים") בחטיבת הראל. במסגרת זו בנה משוריינים ממשאיות והיה סגן מפקד פלוגת המשוריינים.
השתתף בכל קרבות הגדוד הרביעי, ביניהם הקרבות על הקסטל, בית מחסיר, מנזר סן סימון ועוד. במהלך הלחימה מונה לסגנו של דוד אלעזר.
ביוני 1948 השתתף בגילוי דרך בורמה. ביום סייע בהעברת שיירות מזון ובלילה עבד כפועל על ציוד מכני הנדסי כדי להסדיר את הדרך.
בהפוגה הראשונה גויס לצה"ל ויצא לקורס קצינים. כמפקד פלוגה השתתף במבצע ההר, בו הוביל פלוגה שכבשה את הכפר חוסאן אך נסוגה ממנו. אחר כך השתתף גם במבצע חורב.
לאחר מלחמת העצמאות

בשנת 1950 חזר גברוש לקיבוצו, בית אלפא, שם הקים את מחצבות בית אלפא וחפציבה.
במבצע סיני שולב בחטיבת המילואים (חטיבה 9), פיקד על הפלוגה שכבשה את ראס-נצראני, ונמנה עם הכוח שכבש את שארם א-שייח'. גם במלחמת ששת הימים היה בחטיבה 9, פעל בגיזרת יריחו ונתמנה למושל טובאס.
לאחר מלחמת ששת הימים השתמש בציוד הכבד שהיה ברשות מחצבות בית אלפא לסלילת כבישים ברמת הגולן.
ב-1973, במלחמת יום כיפור, התגייס בהתנדבות והוביל צוות שריון שהועמד תחת פיקודו של רפאל איתן בקרבות הבלימה ברמת הגולן.
שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20

בשנת 1976, על פי בקשה אישית של רפאל איתן, התגייס חזרה לצה"ל בשירות קבע ופיקד על סלילת כבישים בסיני. בין היתר, היה אחראי על סלילת "דרך זיוה" - דרך שחיברה את מנזר סנטה קתרינה לכביש החוף המזרחי של סיני, תוך מעבר בשטחים הרריים קשים ביותר. הציוד לפריצת "דרך זיוה" היו דחפורי ה-D9 של משרד הביטחון שנשארו ללא שימוש לאחר שעבדו בהקמת קו בר-לב. צה"ל ומע"צ השלימו את עיקר פריצת הדרך לסנטה קתרינה תוך כדי הקפדה על סטנדרטים של כבישים אזרחיים. עובדה זאת עזרה למצרים כאשר השלימו את סלילת הדרך עם אספלט לאחר החזרת סיני. בקשר לתקופה זו נמתחה עליו ביקורת מצד חיל ההנדסה, כיוון שהעדיף לפעול בכוחות עצמו ועם אנשים שהביא, במקום לשתף פעולה עם החיל. גם הגבולות בין פעילותו האזרחית לתפקידו הצבאי לא היו מוגדרים היטב.
בשנת 1982 פיקד על מבצעים הנדסיים בלבנון, רובם מבצעי חילוץ טנקים, ביניהם חילוץ טנקי שלל. במסגרת זו סייע בפינוי ובחילוץ נפגעי אסון צור הראשון ואסון צור השני. מצויד בלקחי החילוצים פנה גברוש אל הרמטכ"ל, ידידו, משה לוי והציע לו להקים את יחידת החילוץ וההצלה הארצית. היחידה קמה ב-1984 ואיחדה תחתה את כל הגופים שעסקו בחילוץ והצלה עד אז. גברוש פיקד על היחידה עד 1986 ובמסגרת זו נסע להושיט סיוע למקסיקו, יוון, סן סלבדור, וארמניה בעקבות רעידות אדמה שפקדו מדינות אלו.
לאחר השחרור מצה"ל

גבריאל רפפורט השתחרר מצה"ל ב-1986 בדרגת אלוף-משנה ועבר להתגורר בתל אביב.
בי"ב בחשוון תשס"ב, יום הזיכרון השישי לרצח יצחק רבין, עלה גברוש לירושלים בקבוצה של ותיקי פלמ"ח. במעמד טקס הזיכרון קיבל התקף לב ונפטר. נקבר בבית הקברות של בית אלפא.
בהספד שנשא לזכרו ישראל זמיר (חבר קיבוץ בית אלפא ובנו של יצחק בשביס-זינגר), אמר:
על גברוש אפשר לומר בביטחה, כי היה אחד הנועזים מבני דור תש"ח, מן הללו ש"נשאו את עמם עלי שכם".
בפולקלור ובספרות

גברוש הפך למזוהה ביותר עם דמות ה"צבר", אדם מחוספס אך עם לב זהב, אשר לא שם ליבו לחוקים ולבירוקרטיה שעה שהוא פועל למיטב הבנתו, לטובה. חיים גורי, אשר התחנך בנערותו בבית אלפא והתגייס יחד עמו לפלמ"ח, כינה את הצברים "גברושים". הוא כתב בספרו "עם השירה והזמן", (הוצאת מוסד ביאליק והקיבוץ המאוחד): "כמה קינאתי אז ב'גברוש', למשל, שנולד ובשתי כפות ידיו מפתח שוודי ופרבלום. נציגם המובהק של ילדי העמק, כסיסמת 'הפועל' 'נפש בריאה בגוף בריא'"
חברי בית אלפא מספרים כי "גברוש" הוא גבריאל בשירו של מתתיהו שלם "יוחנן וגבריאל".
הנצחה

מצפה גברוש הוקם על ידי קיבוץ בית אלפא יחד עם הקרן לשיקום מחצבות. מצפה הנוף ממוקם מעל בית אלפא, על מדרון הגלבוע, בגובה של כ-100 מטרים מעל העמק.
משפחתו

גברוש היה נשוי למלכה, ולהם חמישה ילדים. בתם הבכורה אראלה חזרה בתשובה ונישאה למיכאל בן חורין. בנו בועז נפטר בשנת 1987 בגיל 26.
לקריאה נוספת

דרורה לביא ונתן שחם, דרך גברוש: סיפור חייו של גבריאל רפפורט 1924–2001, ספרית פועלים, תל אביב, 2003
צביקה דרור, הראל – הקרב על ירושלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005
הערות שוליים

1 2 3  אורי מילשטיין, גברוש יראה למקסיקו - אלוף משנה גבריאל רפופורט, גברוש, מפקד יחידת חילוץ הנפגעים של צה׳ל, יצא לסייע למכסיקו. אחד מסוללי 'דרך בורמה'. סיפור לאגדות, חדשות, 29 בספטמבר 1985
↑  דן עומר, ספר - שיירות פרצו בדרך אל העיר - "לטרון" מאת אריה יצחקי, כל העיר, 23 באפריל 1982
↑  ישראל זמיר, מי אחראי ל"בכיה לדורות"?, על המשמר, 25 במאי 1973
↑  דן ארקין, אילן בכר דליה מזורי ואריה בנדר, משלחת הצלה יצאה לארמניה, מעריב, 11 בדצמבר 1988
↑  חיים רביה, צה"ל יצטרך להסתדר בלי גברוש - אלוף־משנה גבריאל רפפורט, מפורצי דרך בורמה, מסיים בימים אלה את שירותו הצבאי, חדשות, 31 ביולי 1986
↑  עוז אלמוג, הצבר - דיוקן, תל אביב, 1997, עמודים 249 - 250.
↑  יעקב לזר, משורר הזמן, עיתון "הקיבוץ", 31 ביולי 2008
↑  "יוחנן וגבריאל", אתר זמרשת
↑  סימה קדמון, גברוש ומיכאל - קרע במשפחה - גברוש( גבריאל) רפפורט, ממקימי הפלמ"ח, איש בית־אלפא, חילוני מובהק שאפילו על קבר בנו לא אמר קדיש ־ מחובר עם חתן דתי, מיכאל בן־חורין, מהפלג הימני הקיצוני והאלים ביותר בחברה הישראלית, מעריב, 16 בנובמבר 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581121505171  GND: 129818925  ISNI: 0000 0000 5491 794X  LCCN: no2004080768  VIAF: 74942455   WorldCat (עם VIAF): 74942455
V1668 בברבור

| --- | --- |

מיקומו של V1668 בקבוצת ברבור (מוקף בעיגול אדום)
 נתוני תצפית
 קבוצת כוכבים:  ברבור
 תאריך גילוי:  1978
 בהירות נראית:  6.2
 עלייה ישרה:  21ʰ 42ᵐ 35.19ˢ
 נטייה:  ‏57″ ‏01′ ‏44°‏+
 מאפיינים פיזיים
 בהירות מוחלטת:   −7.5±0.5
 מרחק:  17,600  שנות אור 5,396.12  פארסק
V1668 בברבור הייתה נובה אשר הופיעה בשנת 1978 בקבוצת הכוכבים ברבור ובשיא בהירותה הגיעה לבהירות נראית של 6.
רבה (מוסמכת לרבנות)

ערך זה עוסק במנהיגה ביהדות הרפורמית והליברלית עם הסמכה. אם התכוונתם למנהיגה ביהדות האורתודוקסית ללא-הסמכה, ראו .
רַב או רַבָּה הוא תואר לאישה שהוסמכה לרבנות או משמשת בתפקיד רב. התואר נמצא בשימוש החל מהמאה העשרים. בשנת 1972 הוסמכה לראשונה אישה באופן רשמי על-ידי התנועה הרפורמית, ומאוחר יותר הוסמכו נשים גם בתנועה הקונסרבטיבית ובזרמים ליברליים נוספים. עקבות ראשונות לקיומן של נשים שרצו להיסמך לרבנות ניתן למצוא עוד במאה ה-19.
במרכז הדיון אם לאפשר הסמכת נשים לרבנות ולפסיקת הלכות עומדת שאלת עמדת ההלכה וכיבוד המסורת. בעוד שזרמים מסוימים מאפשרים סמיכת נשים מראשית קיומם (יהדות רקונסטרוקטיבית), הדיון על הסמכת נשים עורר מחלוקת ארוכה בתנועות אחרות (יהדות קונסרבטיבית והיהדות הרפורמית), אשר בסופו של דבר שילבו נשים רבניות. ביהדות האורתודוקסית אין-מקבילה – אם כי יותר נפוצה הוקרה של נשים אורתודוקסיות בולטות בתחומים שונים – לרבות תורניים, בתפוצות ובפרט בישראל.
בהלכה

על דבורה הנביאה נאמר בספר שופטים ש"היא שֹׁפטה את ישראל". הגם שמושג השפיטה משמש בספר שופטים בהקשר של הנהגה או הושעה ולאו דווקא במשמעותו המודרנית, בפרשנות חז"ל מקובל שדבורה אכן שימשה כדיינית. עם זאת, התלמוד קובע שאין למנות אישה לתפקיד דיינות, וזאת על פי הכלל "כל הכשר לדון כשר להעיד", ואשה פסולה להעיד. התוספות הקשו ממקרה זה של דבורה, ותירצו שייתכן שמדובר בחריג – "משום שכינה" או "על פי הדיבור", כלומר הוראת שעה בציווי אלוהי שאין ללמוד ממנה לדורות. עוד תירצו התוספות, שדבורה לא דנה בפועל ורק לימדה את הדינים. אולם, התירוץ הראשון שמביא התוספות הוא שדבורה דווקא כן הייתה דיינית, והכלל תקף על זכרים ושלא נאמר "כל הכשרה לדון כשרה להעיד". הר"ן הציע הסבר לפיו דבורה דנה רק בהסכמת הצדדים, כשם שאפשר לקבל פסולי דיינות אחרים בהסכמת שני הצדדים.
סוגיית ההסמכה לנשים לא זכתה להתייחסות יתירה בספרות ההלכה, ככל הנראה בשל מיעוט נשים שלמדו תורה ברמה מספקת להוראת הלכות. מספר פוסקי הלכה ערכו הבחנה בין תפקיד הדיינות שלפי ההלכה אשה לא יכולה לשמש בה, לבין התפקיד של הוראת הלכות. בעלי התוספות כאמור, כמו גם ספר החינוך רמזו כי מותר לאשה להורות הלכות גם אם אסור לה לשמש כדיינית. ועל בסיס זה הותר הדבר במפורש על ידי החיד"א וחמישה מאחרוני הפוסקים, בהם הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב אליהו בקשי דורון. בעקבות המתירים הללו פרסמו רבני ארגון בית הלל הציוני-דתי בשנת 2015 פסק הלכה לפיו נשים רשאיות להורות דינים ולפסוק הלכות.
כמה מאחרוני הפוסקים התנגדו להיתר זה. הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר, מגדולי אחרוני הפוסקים שחי במאה ה-17, דחה פסק הלכה של אמו של הרב יהושע פלק כץ, מחבר "ספר הדרישה". בדחייתו, ציטט את דברי רבי אליעזר בתלמוד שסירב להשיב דבר הלכה לאישה, משום ש"אין חכמה לאשה אלא בפלך".
הרב יעקב בצלאל לויטרבך (1873-1940), מגדולי הפוסקים ביהדות הרפורמית, התנגד להסמכת נשים בין היתר משום שחשש שהדבר ייצור קרע חריף עם היהדות המסורתית. על התנגדות המסורת הסיק גם מפרשנות שהעניק לדברי המדרש, "והנשים אינן בנות הוראה". חרף עמדתו של לאוטרבך, צידד "איגוד הרבנים המתקדמים" בשנת 1922 בהסמכת נשים לרבנות.
היסטוריה

במקרא מתואר סיפורן של בנות צלפחד אשר בזכותן נקבעה הלכה והן הוגדרו בתלמוד הבבלי כנשים "חכמניות". במרוצת ההיסטוריה היו כמה וכמה נשים שנחשבו "חכמות" וגדולות בתורה, ולעיתים אף הובאו פסקי הלכה מפיהן. בתוספתא מוזכרת דעה הלכתית של ברוריא, ורבי יהודה אף שיבח את דעתה. אסנת ברזאני, אישה כורדית מהמאה ה-17, הייתה ידועה כבעלת ידיעות תורניות (ואף כונתה "תנאית"), ועמדה בראש ישיבה בכורדיסטן, כ"יורשת" של בעלה ואביה. חוה בכרך (1585–1652), סבתו של ר' יאיר חיים בכרך, למדה והתפלפלה בהלכה עם תלמידי אביה וספרו של נכדה "חות יאיר" נקרא על שמה, ומביא מחידושיה בשמה.
כבר משנת 1871, הפוטנציאל של רבות יהודיות היה נושא לדיווחים בעיתונים. מאמר חדשותי בשנת 1871 על הקריירה המוקדמת של סוזנה רובינשטיין הצביע על המלגה שלה כאינדיקציה לאפשרות של רבנות נשים. בין 1893 ל-1899, במערב האמריקאי, ריי פרנק נטלה על עצמה תפקיד מנהיגותי דתי, נשאה דרשות, הרצאות פומביות וקריאת כתבי קודש. דיווח מוקדם נוסף על אישה יהודייה שנראתה עומדת להיות רבנית הייתה לנה ארונסון מארקנסו. בשנים 1892 ו-1893 דווח כי ארונסון יצאה ללמוד כדי להיות רב. בשנת 1897, חנה סולומון משיקגו הוכרזה כרבנית הראשונה של אמריקה בעקבות הטפתה בבית הכנסת הרפורמי בשיקגו. בשנת 1904, המועצה הלאומית של נשים יהודיות בניו יורק הודיעה כי הנרייטה סאלד תעבור ללימודי רבנות אך לא תקבל תעודת גמר עם סיום הקורס. בשנת 1908 קיבלה מרת אנה אבלסון מאוהיו את תפקיד הרבנית בהיעדרו של בעלה.
בשנת 1920 דיווחו עיתונים אמריקאים רבים כי צעירה יהודייה, מרתה נוימרק, התקבלה לבית ספר לרבנות. נוימרק נולדה ב-ברלין ב-1904 והגיעה לארצות הברית ב-1907. ב-1920 התקבלה לקולג' הרפורמי היברו יוניון (HUC). על פי הדיווחים, נוימרק גם הובילה שירותים בקהילה במישיגן.
רגינה יונאס הייתה האישה הראשונה שהוסמכה לרבנות בשנת 1935. בעבודת הגמר שהגישה לבית המדרש הגבוה לחכמת ישראל בברלין בחנה יונאס את שאלת ההסמכה של נשים לפי ההלכה, והגיעה למסקנה כי אכן, בהתבסס על המקרא, התלמוד וחז"ל הדבר אפשרי וכי "חוץ מדעות קדומות אין דבר הנוגד זאת". עם זאת, יונאס לא זכתה להסמכה מטעם בית המדרש שבו למדה, ונאלצה להסתפק בהסמכה פרטית. היא התפרסמה גם בזכות עבודת הקודש שעשתה במחנה טרזיינשטט, שבו נספתה.
בארצות הברית הוסמכה לראשונה בשנת 1972 סאלי פריסנד לרבנות על ידי ההיברו יוניון קולג' הרפורמי, שמאז הסמיך 520 נשים (נכון ל-2007). בשנת 1985 הייתה איימי איילברג לרבה הקונסרבטיבית הראשונה (מתוך 177 נכון ל-2006). באנגליה, הסמיך מכון ליאו בק לראשונה את ג'קי טאביק ב-1975. בראש איגוד הרבנים הרפורמים בארצות הברית (Central Conference of American Rabbis) עמדו מספר נשים. בשנת 2015 נבחרה לתפקיד הרבה הלסבית דניס אגר. בארצות הברית הוסמכה בשנת 2010 אישה טרנסקסואלית, ראובן זילמן, לרבנות בבית הכנסת בית אל בקליפורניה. גם מספרן של הרבות באירופה גדל בהדרגה, בעיקר הודות לפעילותם של הקולג'ים להסמכת רבנים ליאו בק (לונדון) וגייגר (ברלין-פוטסדאם).
בישראל

הרבה הרפורמית הראשונה הפועלת בישראל היא הרבה כנרת שריון, שהוסמכה בארצות הברית ועלתה לארץ בשנת 1983. היא הקימה את קהילת יזמ"ה במודיעין ועומדת בראשה עשרות שנים, ואף כיהנה במשך ארבע שנים כיושבת ראש מועצת הרבנים המתקדמים בישראל (מר"ם).
בשנת 1989 הוסמכה כרב האישה הראשונה ילידת ישראל, עינת רמון, על ידי תנועת היהדות הקונסרבטיבית.
בשנת 1992 הוסמכה לראשונה בישראל הרב נעמה קלמן-אזרחי על ידי התוכנית הישראלית של ההיברו יוניון קולג' הרפורמי, שהסמיך מאז 68 נשים (נכון ל-2022). בין הבולטות שבהן: הרבה מאיה ליבוביץ', הצברית הראשונה שהוסמכה על ידי ההיברו יוניון קולג', עמדה במשך עשרות שנים בראש קהילת קמ"ץ במבשרת ציון שאותה ייסדה, ואף כיהנה כיושבת ראש מועצת הרבנים המתקדמים; הרבה דליה מרקס, המשמשת פרופ' לליטורגיה ולמדרש בהיברו יוניון קולג', ויוצרת מרכזית בתחום הליטורגיה הרפורמית בארץ; הרבה גליה סדן, אם בית הדין של מועצת הרבנות הרפורמית בישראל, משמשת כרבה בקהילת בית דניאל בתל אביב, ופעילה מרכזית בקידום הגיור הרפורמי בישראל מזה למעלה מ-20 שנה; הרבה איילה שעשוע מירון, סופרת ויוצרת העומדת בראש קהילת "בבת עין" בראש העין, ומבטאת את המהלך לשילוב המורשת הבבלית בפרט והמזרחית בכלל במאמצי ההתחדשות היהודית בישראל ובליטורגיה הרפורמית הישראלית; הרבה נאוה חפץ, המנהלת את מחלקת החינוך של עשות משפט – קול רבני לזכויות האדם; והרבה טליה אבנון-בנבנישתי, שעמדה במשך שנים רבות בראש מחלקת החינוך של "בית דניאל" וניהלה את בית הספר ללימודי העם היהודי של מוזיאון אנו, ועומדת כיום בראש בית המדרש הישראלי לרבנות של ההיברו יוניון קולג' בירושלים. למעלה ממחצית חברי מועצת הרבנות הרפורמית בישראל ומרבית הלומדים והלומדות בתוכנית הישראלית לרבנות בהיברו יוניון קולג' הן נשים (נכון ל-2022). בראש מועצת הרבנות הרפורמית עומדת כיום הרבה ד"ר איילה רונן-סמואלס, שהיא האישה הרביעית המשרתת בתפקיד זה.
בשנת 2006 החל מכון "תמורה", שלוחה ישראלית של הפדרציה הבינלאומית ליהדות חילונית הומניסטית בארצות הברית, להעניק את התואר רב לנשים שהוכשרו כמנהיגות קהילתיות-חילוניות, ובעיקר כעורכות טקסים מסורתיים. נכון לשנת 2014 הוכשרו במכון 11 נשים. סיון מלכין-מס, בתו של פרופסור יעקב מלכין, הייתה לאשה הראשונה שהוסמכה כרב חילונית בישראל.
מכון שכטר למדעי היהדות המזוהה עם התנועה הקונסרבטיבית הסמיך בישראל 24 נשים לרבנות (נכון ל-2014).
בית המדרש לרבנות ישראלית, מטעם מכון שלום הרטמן והמדרשה באורנים, הסמיך בשנים האחרונות עשרות רבות ורבניות ממגוון הזרמים.
תפקיד הנשים המוסמכות הוא מגוון, לעיתים הן משמשות כדמות רוחנית ודתית, ובכלל זה הן משיאות זוגות ועורכות תפילה בציבור, ובזרמים הליברליים יותר, הן גם פוסקות הלכות.
הממסד הרבני האורתודוקסי אינו מאפשר הכללת נשים במוסדות ובמבחנים המכשירים לרבנות. מספר נשים הוסמכו גם על ידי רבנים אורתודוקסים, בהן מימי פייגלסון, תלמידתו של הרב שלמה קרליבך; ומוסמכותיו של הרב הירושלמי יהונתן צ'יפמן: חביבה נר דוד, ואוולין גודמן-טאו. אולם רוב היהדות האורתודוקסית דוחה הסמכת נשים לרבנות והענקת התואר רבה לנשים.
הכשרה תורנית לנשים, ללא הגדרתן כרב

החל משנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמו מסגרות שונות להכשרת נשים לתפקידים הלכתיים מקצועיים שונים. בארצות הברית, הקימו הרבנים האורתודוקסים הליברליים אבי וייס ושאול ברמן מכון חינוכי לנשים בשם "תורת מרים". הם טענו כי בוגרות המכון הן רבניות, אך מצפים כי ישתלבו בתפקידים מקצועיים בהנהגת הקהילה ותפקוד בית הכנסת. בחודש מאי 2009, הודיע וייס על פתיחת ישיבת מהר"ת (מנהיגות רוחניות הלכתיות) המסמיכה נשים לפסוק הלכות, אך הן לא ישתתפו בהובלת התפילה. בתגובה הצהירה אגודת ישראל בארצות הברית כי קהילות המסמיכות נשים בתפקידי מנהיגות אינן יכולות יותר לכנות עצמן אורתודוקסיות. נכון ליוני 2013 הסמיכה הישיבה שלש נשים.
בשנות ה-90 בעקבות שיתוף פעולה של הרב אריה סטריקובסקי עם הרב הראשי לישראל, אברהם אלקנה כהנא שפירא, הוקמה בישראל תוכנית להכשרת טוענות רבניות בבתי הדין הרבניים. מאז הוכשרו למעלה מ-70 נשים כטוענות, שעובדות עם כל מגזרי היהדות השונים, כולל חרדים. מדרשת לינדנבאום הציעה לראשונה מסלול זה.
כמו כן קיימות בישראל מספר תוכניות להכשרת נשים כיועצות הלכה, בפרט בענייני נשים וטהרת המשפחה, בין היתר באוניברסיטת בר-אילן ומדרשת נשמת.
בשנת 2007 פתח לראשונה המרכז האורתודוקסי בית מורשה בירושלים בית מדרש למורות הלכה הפועל יום בשבוע. תלמידות בית המדרש נבחנות על הידיעות שרכשו, בין היתר על ידי הרבנים בני לאו וחיים אמסלם, אך אינן נבחנות בבחינות ההסמכה של הרבנות הראשית.
רבנית במובן של אשת חינוך, דרשנית או מדריכה רוחנית הוא מושג שכיח גם בציבור האורתודוקסי, הרבנית מיכל טיקוצ'ינסקי למשל. חלק מהרבניות מקבלות את הכשרתן במדרשות תורניות לנשים.
שם התואר

מבחינה לשונית מתקיים דיון באשר לשם התואר הנכון לאשה מוסמכת לרבנות. האקדמיה ללשון העברית לא פסקה באופן נחרץ בעניין, ונתנה המלצות שונות בתשובה לשאלות שהופנו אליה. בתחילה השיבה ש"המונח הנכון הוא רבנית, אבל מאחר שמשתמשים בו כאשת רב, אנחנו ממליצים לאמץ מונח אחר". לאחר עשר שנים השיבה לעינת רמון-אשרמן ש"צריך להיות רבנית כמו חזנית, ומעתה תהיינה שתי משמעויות לאותה מלה". באתר האינטרנט של האקדמיה ללשון נכתב:
צורת הנקבה של רַב המשמשת זה דורות היא רַבָּנִית (בדומה לצורת הרבים 'רבנים'), אלא שמילה זו משמעותה 'אשת הרב', ואילו בימינו יש 'אישה-רב'. היו שסברו שכפי ש'מלכה' יכולה להיות אישה-מלך וגם אשת המלך, כך המילה 'רבנית' יכולה לשמש גם ל'אישה-רב'. אבל הפונים לא נחה דעתם מ'רבנית', ולכן הוצעה להם הצורה רַבָּה, שהיא גם צורת הנקבה של שם התואר רַב (כמו בצירוף 'תודה רבה'). נראה שהמילה רַבָּה כבר מצאה לה מהלכים בציבור כצורת הנקבה של רַב.
נשים רפורמיות וקונסרבטיביות שהוסמכו לרבנות מעדיפות לרוב את התואר "רב" או "רבה" (בצורת הריבוי: רבות), משום שהתואר "רבנית" ניתן מסורתית לאשתו של רב. ארגון קולך ערך כנס על מנת לקבוע תואר לאישה מורת הלכה שלא יזוהה עם "רבה" שכבר נקלטה בקרב הרפורמים, אך בסופו של דבר החליטה על רבה. נשים אורתודוקסיות המוכשרות לתפקידים הלכתיים מקצועיים שונים מכונות לרוב רבניות. הרב אבי וייס, רב אורתודוקסי ליברלי מניו יורק הסמיך בשנת 2009 את שרה הורוביץ (Sara Hurwitz) לתפקיד רבני. תחילה הוא קרא לה מהר"ת (ראשי תיבות: מנהיגה הלכתית רוחנית תורנית). ב-2010 החליט לקרוא להורוביץ "רב", אך נסוג מצעדו זה ביחס למוסמכות הבאות עקב ביקורת חריפה של עמיתיו.
ראו גם

מעמד האישה ביהדות
מדרשה תורנית לנשים
תלמוד תורה לנשים
אולפנא
סמינר לבנות
לקריאה נוספת

מאיה ליבוביץ', יהוידע עמיר, מדרש רבה - מהפכת הרבנות הרפורמית הנשית בישראל, הוצאת כרמל, 2023
שלמה ריסקין, "נשים כמורות הוראה: על מקומן של הנשים בבית הדין ובהוראה, לאור המציאות של ימינו", בשדה 3 (אדר ב' תש"ס) עמודים 4–8
עמיה ליבליך, רַבּות וטובות - הפמיניזם פוגש את היהדות, כנרת, זמורה - מוציאים לאור, 2023