stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרטן השד
טיפול

מבין המחלות הממאירות, סרטן השד היא המחלה בעלת האפשרויות הטיפוליות הרבות ביותר. התאמת טיפול לחולה נעשית בהתבסס על קריטריונים שונים ובכללם שלב המחלה, גיל החולה, דרגת ההתמיינות ההיסטולוגית של הרקמה הסרטנית, היסטוריה משפחתית של סרטן השד וביטוי חלבונים שונים בתאים הסרטניים.
חולות שאובחנו עם נגעים טרום-סרטניים נכנסות לרוב למשטר של מעקב או טיפול אנדוקריני. בחולות בעלות היסטוריה של תסמונת משפחתית, כמו מוטציה בגן BRCA1 או BRCA2, נשקלת התערבות ניתוחית, לעיתים עד כדי כריתת שד רדיקלית. בחולות שאובחנו בשלבים מוקדמים של המחלה - שלב 1 או 2 - מוסרים הגידול הממאיר וקשריות הלימפה הנגועות באופן כירורגי, בתוספת או בהיעדר טיפול קרינתי. כדי להוריד את הסיכוי לחזרת המחלה נשקל מתן טיפול משלים (אדג'וונטי): הורמונלי, כימותרפי, ואם החולה מבטאת HER-2, גם טרסטוזומב.
בחולות שבהן התגלתה מחלה מקומית מתקדמת (שלב 3), שבה לא ניתן להוציא את הגידול כולו, נהוג להתחיל בטיפול כימותרפי ואנדוקריני מקדים (טיפול נאואדג'וונטי) לפני הטיפול הניתוחי, בתקווה שהטיפול הכימותרפי יצמצם את ממדי הגידול ויאפשר את הסרתו. חולות אלו יפיקו תועלת גם מטיפולי הקרנה באזור החזה. חולות שבהן התגלתה מחלה גרורתית (שלב 4) מטופלות לרוב בדרך של כימותרפיה, טיפול אנדוקריני והקרנה לאיברים הנגועים בגרורות. לעיתים יש צורך בהתערבות ניתוחית להוצאת גרורות, אך לרוב אין תועלת בניתוח השד להוצאת הגידול הראשוני.
טיפול > סרטן שד בשלב מוקדם > טיפול ניתוחי

יש יתרון רפואי בהוצאת הגידול הראשוני על ידי ניתוח בכל שלב של סרטן השד לפני הופעת גרורות מרוחקות. ישנן שתי גישות ניתוחיות שונות להסרת הגידול בשד: הגישה הרדיקלית גורסת כי הסרת השד כולו תקטין את הסיכוי לחזרת המחלה, ולעומתה הגישה השמרנית גורסת כי על ידי כריתה חלקית של השד ניתן למנוע את הישנות המחלה באותה מידה.
טיפול > סרטן שד בשלב מוקדם > טיפול ניתוחי > כריתת שד מלאה

הגישה הרדיקלית גורסת כי כריתה מלאה של השד מביאה לשיעורי הישנות מקומית נמוכים יותר. כריתת שד פשוטה (simple mastectomy) היא ניתוח שבו מוצאת רקמת השד כולה, תוך שימור שרירי החזה ותכולת בית השחי. ניתוח זה מבוצע יותר מבעבר בשל היכולת לבצע ביופסיה של קשרית הזקיף. בכריתת שד רדיקלית מוסרים יחד השד, העור המכסה אותו, שריר החזה הגדול ושריר החזה הקטן וכל תכולת קשריות הלימפה בבית השחי. שיטה זו הייתה טיפול התקן במשך שנים רבות, אולם כיום היא בשימוש נדיר. אם בכלל. ניסיונות להרחיב את הכריתה אל קשריות השד הפנימיות לא הביאו לשיפר בהישרדות.
בכריתת שד רדיקלית ממותנת (modified radical mastectomy) מוצאת כל רקמת השד, יחד עם החיתולית של שריר החזה הגדול, ואיתה קשריות הלימפה בבית השחי באזורים I ו-II. מחקרים הראו כי אין הבדל בשרידות בין ניתוח זה לניתוח הרדיקלי המקורי וכי התחלואה לאחר ביצוע ניתוח זה פחותה יותר. הניתוח מיועד לנשים הדורשות כריתת שד מלאה ושיש להן מעורבות קשריות לימפה בבית השחי.
טכניקה ניתוחית נוספת היא כריתת שד משמרת עור שבה נשמרת רוב המעטפת העורית של השד. ניתוח זה מסייע בשחזור השד לאחר מכן, ואינו מהווה פשרה בהיבט האונקולוגי של הסרת הגידול. ניתוח זה אינו מתאים לסוגי סרטן המערבים את העור כסרטן שד דלקתי.
תוספת טיפול קרינתי לכריתת שד מלאה ניתנת כאשר יש סיכון להישנות מקומית.
טיפול > סרטן שד בשלב מוקדם > טיפול משלים > טיפול הורמונלי

טיפול הורמונלי (אנדוקריני) הוא הטיפול המשלים הנפוץ והיעיל ביותר בחולות בשלבים מוקדמים של המחלה (שלב 1 ו-2). הטיפול מקובל גם בשלבים מאוחרים יותר של סרטן השד, אך יעילותו בהם נמוכה יותר. שכיחות הטיפול ההורמונלי נובעת מהיעדר תופעות לוואי חמורות המאפיינות את הטיפול הכימותרפי. ככלל, הטיפול האנדוקריני מבוסס על נטרול ההורמון הנקבי אסטרוגן, כיוון שהורמון זה מהווה גורם גדילה לתאי האפיתל של השד, שמהם נוצרים תאי סרטן השד. הטיפולים האנדוקריניים יעילים בעיקר בחולות סרטן השד המבטאות קולטנים לאסטרוגן או פרוגסטרון. בנשים המבטאות את שני סוגי הקולטנים התגובה לטיפול היא כ-70%, בנשים המבטאות קולטן אחד התגובה לטיפול עומדת על כ-30%, ובנשים שאצלן לא נמצאו קולטנים, אחוז התגובה הוא כ-10%. בנוסף, הטיפול האנדוקריני יכול לשמש גם כטיפול מניעתי בנשים הנמצאות בסיכון גבוה לפיתוח סרטן השד או השחלה.
הבחירה בסוג הטיפול האנדוקריני מבוססת על הבדלים בעלות הטיפול ועל תופעות הלוואי שהוא משרה. נשים שהגיבו לטיפול אנדוקריני אחד הן בעלות סיכוי גבוה לתגובה טובה לטיפול אנדוקריני אחר. לעומת זאת, לא נמצאה תועלת בשימוש בתרופות אנדוקריניות שונות בו זמנית.
הורמונים אנלוגיים להורמוני מין, ובראשם טמוקסיפן, הם התרופות הנפוצות ביותר לטיפול בסרטן השד. תרופות אלו מבוססות על קישור הורמון סינתטי לקולטן לאסטרוגן, ובכך הן חוסמות את הקישור בין אסטרוגן לקולטן שלו. בניגוד לאסטרוגן, ההורמון האנלוגי אינו משרה שינוי מרחבי בקולטן, ולכן אינו מאפשר לו לפעול כגורם שעתוק המעודד את חלוקת התא.
מעכבי ארומטז הם תרופות המונעות יצירת אסטרוגן אנדוגני, על ידי עיכוב האנזים היוצר את הטבעות הארומטיות בהורמון זה. תרופות מעכבות ארומטז הוכחו כיעילות יותר, הן במניעת חזרה של סרטן השד והן בשליטה על מחלה גרורתית. בנוסף, למעכבי ארומטז תופעות לוואי קלות יותר מאלו של טמוקסיפן. מסיבות אלו, מעכבי ארומטז הם הטיפול הטוב ביותר בכל חולות סרטן השד. ברם, מכיוון שמעכבי ארומטז הן תרופות חדשות באופן יחסי - טרם פג הפטנט עליהן, ולכן עלותן גבוהה באופן ניכר מטמוקסיפן. בשל עלותן הגבוהה של התרופות הן משמשות בעיקר לטיפול בחולות בשלבים מתקדמים של המחלה.
כריתת שחלות היא הליך כירורגי המבוצע בנשים לפני תום הווסת, והוא נועד למנוע מהן ייצור הורמוני מין. הליך זה היה מקובל בעבר, אך כיום הוא משמש במקרים נדירים בלבד.
טיפול > סרטן שד בשלב מוקדם > טיפול משלים > טיפול כימותרפי

טיפול כימותרפי כלל-מערכתי המתבצע אחרי ניתוח להסרת הגידול הראשוני, מקטין את הסיכוי לחזרת המחלה על ידי הריגת גרורות זעירות שיצאו מן הגידול הראשוני. בכך קטן הסיכוי להישנות מקומית של הגידול במקרה של ניתוח שמרני, וניתן למנוע כשליש ממקרי החזרה של סרטן השד. טיפול כימותרפי משלים באישה עם סרטן שד בשלב מוקדם בעל קולטנים חיוביים לאסטרוגן ושליליים ל-HER-2 יינתן במעורבות קשריות לימפה, בגידולים גדולים, בגידולים מדרגה גבוהה או בסיכון גבוה להישנות.
ישנם משטרים טיפוליים רבים בשימוש בסרטן שד, אך הנפוצים שבהם מבוססים על טקסאנים, דוגמת דוצטקסל (טקסוטר) ופקליטקסל (טקסול), ואנתרציקלינים כמו דוקסורוביצין (אדריאמיצין). אל שתי תרופות אלה מקובל להוסיף ציקלופוספמיד. מאחר שאנתרציקלינים הם בעלי פוטנציאל פגיעה לבבית, ניתן להחליפם במתוטרקסט. הזמן הכולל לטיפול כימותרפי משלים הוא לרוב 3–6 חודשים. הוספת טקסנים מאריכה את זמן הטיפול ב-6 חודשים נוספים. ניתן להימנע מטיפול כימותרפי בנשים בעלות גידול קטן ללא מעורבות בלוטות הלימפה, בעלות רצפטור לאסטרוגן ובעלות תאים ממוינים היסטולוגית.
ניתן להעריך את התועלת שבטיפולים שונים על ידי תוכנת Adjuvant! Online המחשבת, על פי ניסויים קליניים מרובי משתתפים, את הסיכוי לחזרת המחלה, מוות מגורמים אחרים ואת התועלת שבשימוש בתוכניות טיפול משלים שונות בתום חמש שנים מאבחון המחלה. התוכנה משקללת קריטריונים פרטניים שונים של החולה כגון גודל הגידול, אופי היסטולוגי, קולטנים לאסטרוגן וגיל. אף שהתוכנה משקללת תוצאות מניסויים רבים, חסרים בה קריטריונים מסוימים העוזרים לרופא לקבוע את תוכנית הטיפול המתאימה ביותר לחולה.
טיפול > סרטן שד בשלב מוקדם > טיפול משלים > טיפול ביולוגי

בראשית המאה ה-21 פותחו תרופות אחדות המורכבות מנוגדנים ספציפיים נגד אנטיגנים המעורבים בתהליך הסרטני. בסרטן השד, אושר לשימוש משלים טרסטוזומב (הרצפטין), הניתן במקביל לטיפול הכימותרפי. בשנת 2013 הסתיים בהצלחה ניסוי קליני בקדסילה (T-DM1), טרסטוזומב שמחובר למולקולה כימותרפית, והוא אושר לשימוש בישראל כטיפול קו שני.
טיפול > סרטן שד מקומי מתקדם > טיפול מקדים (נאו אדג'וונטי)

גישה טיפולית חדשה יחסית היא מתן טיפול כימותרפי לפני הניתוח להוצאת הגוש הסרטני. היתרון שבגישה זו הוא שבאמצעות הקטנה של הגידול לפני הניתוח, הניתוח הנדרש יכול להיות שמרני יותר. בנשים בהן הגידול גדול במיוחד, או חודר את גבולות השד אל תוך בית החזה כך שלא ניתן להוציא את הגידול בשלמותו, טיפול כימותרפי מקדים יכול להקטין את ממדי הגוש ולהפוך את הוצאת הגידול בניתוח לאפשרית. יתרון נוסף של הטיפול הכימותרפי המקדים הוא האפשרות לבחון את רגישות הגידול לתוכנית טיפול הכימותרפי הניתן. כיוון שגידולם סרטניים שונים מגיבים באופן שונה לתוכניות טיפול שונות, בגישת הטיפול המקדים ניתן למצוא את התוכנית היעילה ביותר.
אף בנשים עם גידול בעל קולטנים חיוביים לאסטרוגן, הטיפול המקדים המועדף הוא כימותרפי ולא הורמונלי, מאחר שלו ההשפעה הרבה ביותר בזמן הקצר בין הטיפול המקדים לניתוח. בנשים עם גידול בעל קולטנים חיוביים ל-HER-2 כן משולב טיפול ביולוגי יחד עם הטיפול הכימותרפי.
טיפול > סרטן שד מקומי מתקדם > טיפול ניתוחי

הגישה הניתוחית לאחר טיפול מקדים תלויה בתגובה לטיפול המקדים. ניתן לנתח בגישה משמרת שד בהינתן תגובה טובה לטיפול המקדים. כמו כן, לאחר טיפול מקדים יש לסקור כירורגית את מצב קשריות הלימפה הנגועות.
בהיעדר טיפול מקדים, לגידול הסרטני יש נטייה להישנות או לשלוח גרורות תחת הטיפול הניתוחי, ולכן לאחר ניתוח ראשוני (ללא טיפול מקדים) האישה עתידה לקבל גם טיפול משלים בקרינה ובכימותרפיה.
טיפול > סרטן שד מקומי מתקדם > טיפול משלים

נשים עם גידולים בעלי קולטנים חיוביים לאסטרוגן כן תקבלנה טיפול הורמונלי משלים, אולם אם הגידול הוא שלילי לקולטנים לאסטרוגן, תוספת של כימותרפיה על הטיפול המקדים אינה משפרת את השרידות הכללית. טיפול ביולוגי משלים בגידולים עם קולטנים חיוביים ל-HER-2 כן ניתן למשך שנה אחת מן הניתוח.
טיפול > קרצינומה נחה של צינורות החלב

כריתת שד מלאה היא מרפאת ב-98% מהמקרים של DCIS והישנות מקומית אחריה היא נדירה. עם זאת, עבור נשים רבות מדובר בטיפול נרחב מדי. מנגד, לטיפול משמר שד יש שיעור הישנויות גבוה יותר. לכימותרפיה אין מקום בטיפול ב-DCIS, אולם בנשים עם גידול בעל קולטנים חיוביים לאסטרוגן יש מקום לטיפול הורמונלי לעומת מעקב.
טיפול > סרטן שד גרורתי

מטרת הטיפול בסרטן שד גרורתי היא להקל על תסמינים, להאריך הישרדות ולשמר איכות חיים. הטיפול בגידולים עם קולטנים חיוביים כולל טיפול הורמונלי או ביולוגי בהתאמה לקולטנים החיוביים. ניסויים קליניים שטרם הסתיימו מראים שגם לבווציזומב (אווסטין) פעילות אנטי סרטנית במחלה גרורתית של סרטן השד. הטיפול בנוגדנים ניתן בשילוב עם טיפול כמותרפי. עם זאת, בגידולים מהירי התקדמות, לטיפול כימותרפי תגובה טובה ומהירה יותר מאשר לטיפול הורמונלי, ולכן הוא יינתן קודם. גם כאן הטיפול הכימותרפי מבוסס על טקסאנים ואנתרציקלינים כקו ראשון, אולם אלא אם מדובר בגידול מהיר התקדמות, ישנה עדיפות למתן התרופות הכימותרפיות זו אחר זו ולא בתשלובת. במקרים מסוימים שבהם מספר מועט של גרורות, ניתן לטפל בגרורות בצורה מקומית, למשל על ידי כריתתן או הקרנתן. ההקרנה יעילה במיוחד בהתמודדות עם גרורות יחידות בעצמות, בבית החזה, ובמערכת העצבים המרכזית. נשים עם גרורות בעצמות יכולות להפיק תועלת מטיפול בביספוספונטים
הטיפולים הכימותרפיים הקשים שאותם עוברות חולות סרטן השד יוצרים אנמיה ובעיות חמורות במערכת החיסון, כגון נויטרופניה, עקב פגיעה בתאי האב היוצרים את תאי הדם השונים. לטיפול בבעיות אלו ניתנים ציטוקינים ופקטורי גדילה שונים המעודדים התרבות של תאי דם. טיפולים אלו מקטינים את הסיכוי לזיהומים ובכך מאפשרים המשך השימוש בתרופות כימותרפיות. על פי פרוטוקול טיפול שנוי במחלוקת המתאים רק לחולות צעירות הנמצאות במצב בריאותי טוב במיוחד. ניתן לתקוף את הגידול במינונים גדולים מאוד של כימותרפיה, מינון שגם ישמיד את מח העצם. לאחר טיפול זה תעבור החולה השתלת מח עצם עצמית (אוטולוגית) לשיקום מערכת החיסון והדם. טיפול זה יקר מאוד, מסוכן ומתאים למעט מאוד חולות.
טיפול > שחזור שד

שחזור שד הוא ניתוח פלסטי המיועד למניעת המשבר הפסיכולוגי הנוצר כתוצאה מהניתוח להוצאת הגידול הראשוני. ניתן לשחזר שד שעבר ניתוח רדיקלי או שמרני. שחזור השד מתבצע במסגרת ניתוח הכריתה, או כניתוח נפרד. בנייה מחדש של השד נעשית, לרוב, בדרך של החדרת תותב של ג'ל סיליקון (שנאסר לשימוש בניתוחים קוסמטיים רגילים), תמיסת מלח או רקמת שומן ושריר עצמית בין שריר החזה הקטן לשריר החזה הגדול. הניתוח אינו פוגע באבחון של חזרת המחלה, אך הוא עלול ליצור בעיות מסוימות כגון הגברת הסיכוי למחלות אוטואימוניות ובעיות אחרות הנוצרות בניתוחי שד קוסמטיים.
פרוגנוזה > מדד שרידות

מדד מקובל לפרוגנוזה בסרטן הוא שרידות ל-5 שנים, המשקף את אחוז החולים שנשארו בחיים לאחר חמש שנים מן האבחנה. לרוב שיעור זה משוקלל עם תמותת האוכלוסייה המתאימה, לפי גיל ומין. להלן טבלה של שרידות ל-5 שנים בשלבי המחלה השונים:
| --- | --- |
שלב 0: 100%
שלב I: 100%
שלב II: 93%
שלב III: 72%
שלב IV: 22%
מקור: אתר האגודה האמריקנית לסרטן (הנתונים נכונים ליוני 2015)
פרוגנוזה > גורמים המשפיעים על הפרוגנוזה

ככל שהמחלה נמצאת בשלב מוקדם יותר, הפרוגנוזה טובה יותר.
בנשים צעירות (בנות 35 ופחות), אף שרוב המומחים נוטים לחשוב שהמחלה עצמה אינה שונה אצל נשים צעירות בהשוואה לנשים בקבוצות גיל אחרות, אצל נשים צעירות לעיתים מאובחן סרטן השד כאשר המחלה נמצאת בשלבים מתקדמים. בעקבות הגילוי המאוחר הגידולים גדולים יותר והסיכוי להתפשטותם לבלוטות הלימפה גבוה יותר, וכך עולה הסיכון.
פרוגנוזה גרועה לחולות שסבלו בעבר מסרטן אחר.
סרטן השד בגברים נדיר מאוד, אך סיכויי ההחלמה קטנים מאשר סרטן השד בנשים.
פרוגנוזה > גורמים המשפיעים על הפרוגנוזה > סמנים מולקולריים המשפיעים על הפרוגנוזה

בשנים האחרונות נמצאו מספר סמנים המאפשרים לחזות באופן טוב יותר את מהלך המחלה, סמנים אלו הם לרוב חלבונים המבוטאים בתאים הסרטניים או בסביבתם.
נשים שמחלתן תורשתית ונובעת מפגם בגן BRCA-1 או BRCA-2 נוטות לפיתוח מחלה בגיל צעיר, וכן לחלות בסרטן שחלות.
ביטוי של רצפטורים לאסטרוגן (estrogen receptor alpha) ולפרוגסטרון על התא הם אינדיקטורים לפרוגנוזה טובה, בין היתר משום שהוא מאפשר קבלת תרפיה הורמונלית.
ביטוי של חלבונים ממשפחת ErbB - בייחוד ErbB-2 (הידוע גם כ-HER-2) ו-ErbB-1 או EGFR על ממברנת התא או ממברנת הגרעין, הוא אינדיקטור לפרוגנוזה פחות טובה. ייתכן ובעתיד, כאשר תכנס תרופת ההרצפטין (המיועדת נגד ErbB-2) לשימוש מניעתי, תפחת הפרוגנוזה הרעה של החלבון.
ביטוי של כמוקינים כגון (MCP-1 (CCL2 הוא אינדיקטור לפרוגנוזה גרועה.
הימצאות החלבון p53 בגרעין היא אינדיקטור טוב.
הימצאות mucin 1 במחזור הדם היא אינדיקטור לגרורות.
הימצאות החלבון COX-2 או תוצרו פרוסטגלנדין E מעידה על פרוגנוזה גרועה.
חדירה לגידול של תאי דם לבנים, בעיקר מונוציטים ולימפוציטים מסוג תאי T רגולטוריים או תאי T עוזרים - מעידה על פרוגנוזה גרועה. לעומת זאת חדירה של תאי T ציטוטוקסיים היא סמן לפרוגנוזה טובה.
Nuclear grade (שלמות הגרעין) - מעיד על מצב הכרומטין שבגרעין - Low-grade משמעותו שהכרומטין מפוזר ברובו בגרעין ואינו מתחלק. high - grade הכרומטין מרוכז בכרומוזומים, והתא מתחלק במהירות (מעיד על פרוגנוזה גרועה).
פרוגנוזה > חזרה מקומית של המחלה

חזרה מקומית של הגידול על דופן בית החזה בנשים שעברו ניתוח לכריתת שד, היא תופעה המקיפה כ-8% מן החולות. חזרה זו מושפעת בעיקר מגודל הגידול המקורי וממעורבות של נאדיות הלימפה. חזרה מקומית מבודדת יכולה להיות מטופלת בניתוח או הקרנות מקומיות. אם החזרה מרובת מוקדים, יש להקרין את כל דופן בית החזה ואת אזור בית השחי, ובנוסף יש צורך לטפל בטיפול כימותרפי. חזרה מקומית אחרי ניתוח רדיקלי יכולה להיות סימן לחזרה גרורתית של המחלה, ומחייבת חיפוש גרורות בעזרת CT, טומוגרפיה ממוחשבת. ברוב המקרים מתגלות גרורות עד שנתיים מגילוי חזרה מקומית רבת מוקדים. בנוסף, קיימת בדיקה גנומית להערכת סיכון ההישנות של סרטן שד או להופעת גרורות בעשור שלאחר הוצאת הגידול הראשוני. בדיקה זו, הנקראת ממפרינט מסייעת לרופאים לקבל החלטה אודות היעילות של טיפול כימותרפי בטיפול המשלים למטופלת.
פרוגנוזה > מעקב

חולות סרטן השד שעברו את הטיפול הראשוני, חייבות להיות תחת מעקב רפואי למשך שארית חייהן. זאת במטרה לגלות, מוקדם ככל האפשר, חזרה מקומית (כ-8% כלל החולות) או גרורתית (35%-45% מכלל החולות שאובחנו ללא גרורות) של המחלה, או לאתר גידול ראשוני בשד השני (הסיכוי הוא כ־20%-25%). חזרות גרורתיות ומקומיות מתרחשות לרוב בתוך 2–5 שנים, אך ייתכנו גם אחרי 15 שנה. ב-5 השנים הראשונות שאחר גילוי המחלה יש לעקוב אחר החולה במרווחים של חצי שנה, ולאחר 5 שנים מקובל יותר מעקב שנתי. פרט למעקב הרפואי, מומלץ לנשים אלו לבצע בדיקה עצמית אחת לחודש.
אף על פי שאין בנושא הוראות חד-משמעיות, ממליצים רוב האונקולוגים לנשים שעברו טיפול לסרטן השד שלא להיכנס להריון. הסיבה לכך היא שהשליה מפרישה אסטרוגן, המאיץ את גידול התאים הסרטניים. לכן גם עדיף לחולות שלא ליטול טיפול הורמונלי חליפי לטיפול בבעיות גיל המעבר אצל נשים המכיל אסטרוגן.
גילוי מוקדם

מאז הוחל השימוש בממוגרפיה כאמצעי שגרתי לגילוי מוקדם של סרטן השד ירדה באופן משמעותי התמותה מן המחלה. מטא-אנליזה בנושא בדיקות סקר של סרטן השד מצאה כי ביצוע סקר באמצעות ממוגרפיה בנשים גילאי 50–70 מפחיתה ב-20%–35% את התמותה מסרטן שד. עם זאת, ישנן עדיין סוגיות העומדות בעינן לגבי מועד התחלת בדיקות הסקר לסרטן השד, מהו האמצעי הטוב ביותר, המרווח בין הבדיקות והתועלת שלהן לנשים מבוגרות. בשנת 2023, בסקירה שיטתית (אנ') וניתוח על של ניסויים קליניים מבוקרים של בדיקות סקר לסרטן, נמצא כי סקירת ממוגרפיה איננה מביאה להארכת חיים כלשהי. ייתכן שהסיבה היא נזקי תהליך הסקירה.
המלצות משרד הבריאות לגבי גילוי מוקדם לסרטן השד כוללות בדיקת ממוגרפיה פעם בשנתיים לכל אישה בגיל 50–74. לפי נתוני התוכנית הלאומית למדדי איכות לרפואת הקהילה בישראל, שיעור הביצוע של בדיקת ממוגרפיה לפי המלצות אלו עמד בשנת 2017 על 70.5%.
נשים עם קרובות משפחה מדרגה ראשונה שחלו בסרטן השד, נשים שנתגלתה בהן מחלת שד שפירה ובביופסיה הופיעה אטיפיה או נשים בקבוצת סיכון גבוהה יותר ביחס לאוכלוסייה הכללית מונחות לבצע בדיקת ממוגרפיה פעם בשנה החל מגיל 40. נשים הנמצאות בקבוצות סיכון של תסמונות גנטיות מונחות לבצע בדיקת MRI. בדיקת שד עצמית תקופתית לא הוכחה כיעילה בצורה מספקת לגילוי מוקדם של סרטן השד, אולם מומלצת היכרות של האישה עם מבנה השד כדי לזהות שינויים. כמו כן, ישנה הנחיה לבדיקה תקופתית על ידי כירורג שד כחלק מן הבדיקה הגופנית הכללית.
גילוי מוקדם > ממוגרפיה

ממוגרפיה, צילום רנטגן של השד, היא בדיקת הבחירה לגילוי מוקדם של סרטן השד והיא משמשת גם בתהליך הבירור של גוש בשד. בהיעדר תסמינים יכולה הבדיקה להקדים את הגילוי של סרטן השד בשנה–שנתיים. ממצאים בממוגרפיה המחשידים לגידול סרטני יכולים להיות גוש ברקמה הרכה או עיוותים במבנה השד וכן הסתיידויות זעירות מקובצות. הבדיקה יכולה לזהות הסתיידויות וגושים עד כדי רגישות של 0.1 מ"מ.
דירוג BI-RADS מאפשר לרדיולוגים לתת ציון משוקלל לממצאים הרדיוגרפיים בבדיקת הממוגרפיה, אשר מצביע על הסיכון שלהם להסתבר כממאירים:
| ציון | פירוש |
| --- | --- |
0: הבדיקה לא שלמה ודרושה בדיקה נוספת
1: ללא ממצא כלשהו בשד
2: ממצא בעל מראה שפיר
3: ממצא בעל מראה ככל הנראה שפיר, סיכוי של עד 2% שיסתבר כממאיר
4: ממצא חשוד להיות ממאיר, סיכוי של 2%–95% שיסתבר כממאיר
5: ממצא בעל סבירות גבוהה מאוד להיות ממאיר, סיכוי של מעל 95% שיסתבר כממאיר
6: ממצא הידוע כבר כממאיר
בדיקת הממוגרפיה מוגבלת בנשים צעירות ובנשים בעלות מרקם שד צפוף, מאחר שקרני הרנטגן חודרות בצורה טובה פחות את רקמת השד הצפופה. עם העלייה בגיל, רקמת השד הופכת יותר שומנית, דבר המאפשר חדירות יותר טובה לרקמה. תוצאות חיוביות כוזבות בממוגרפיה הן שכיחות והן גבוהות יותר כאשר הבדיקה היא שנתית, בנשים צעירות ובנשים עם חזה צפוף. אבחון יתר, חרדה, כאב וחשיפה לקרינה עלולים לגרום נזק לנבדקות, אך קשה להעריך את השפעתם מהמחקרים הקיימים.
גילוי מוקדם > אולטרה סאונד

לבדיקת אולטרה סאונד של השד שתי מטרות עיקריות בתהליך הבירור של סרטן השד: לקבוע אם ממצא הנמוש קלינית או הנראה בממוגרפיה הוא ציסטי או מוצק, ואם הוא מוצק לקבוע אם הוא בעל פוטנציאל ממאיר, וכן להשלים בירור בנשים שבדיקת הממוגרפיה מוגבלת עבורם, כמו נשים מתחת לגיל 35. בדיקת זו אינה מומלצת כבדיקה לגילוי מוקדם של סרטן השד.
גילוי מוקדם > דימות תהודה מגנטית

דימות תהודה מגנטית (MRI) היא בדיקה רגישה לגילוי סרטן שד, שכן גידולי השד מואדרים במתן גדוליניום. עם זאת, סגוליות הבדיקה נמוכה למדי מאחר שגם גידולים שפירים של השד עוברים האדרה עם גדוליניום. זוהי בדיקה טובה לנשים עם שד צפוף ולנשים עם סיכון גבוה למחלה בשד, כמו גם לנשים עם שתלים בשד.
גילוי מוקדם > דימות תהודה מגנטית > אבחון יתר

עם העלייה בשימוש בממוגרפיה כבדיקה לגילוי מוקדם של סרטן השד, עלה גם שיעור המקרים של אבחון יתר, שבהם אובחן גידול סרטני בשד אשר לא הייתה עתידה להיות לו השפעה על חיי האישה, כלומר האישה הייתה הולכת לעולמה מסיבות אחרות מבלי שאותו גידול סרטני היה בא לידי ביטוי. לפי מחקר מנובמבר 2012, עבור כל אישה שחייה ניצלים בזכות ממוגרפיה, שלוש נשים שאצלן סרטן השד לעולם לא היה מתבטא מקבלות אבחון של סרטן השד. אבחון יתר כזה של גידול סרטני בשד גורם לטיפול מיותר, לרבות הקרנות וכימותרפיה שלהם פוטנציאל סיבוכים גדול, ויש לו השפעה נפשית שלילית. בשל התופעה של אבחון יתר, קיימים היום מומחים בעולם שממליצים שלא לבצע כלל בדיקות לגילוי מוקדם של סרטן השד, כיוון שבכל גיל הנזק האפשרי לנשים בריאות עולה על התועלת האפשרית לנשים החולות בסרטן השד, שכן עבור הצלת אישה אחת נדרשת בדיקתן של מאות עד אלפי נשים במשך עשר שנים. כיום, אישה שאובחנה, עברה ביופסיה ונמצאה חיובית להורמונים אך שלילית ל-HER2, יכולה לבצע בדיקה מנבאת על מנת להעריך האם כימותרפיה תועיל למצבה. הבדיקה מוכרת בישראל ולרוב מכוסה על ידי קופות החולים.
השלכות פיזיולוגיות ופסיכולוגיות

טיפולים שונים לסרטן השד כגון כימותרפיה או הקרנות עלולים ליצור פגיעה הורמונלית בגוף האישה, ומכך לקשיים פסיכולוגיים שונים. פגיעה הורמונלית עלולה ליצור הפסקה מוקדמת של הווסת, תופעה אשר מלווה בין השאר בתופעות המזוהות עם גיל המעבר: גלי חום, הפרעות שינה, שינויים במצב הרוח ועוד. לעיתים קיים קושי לאבחן האם מצב הרוח נובע מעצם המחלה, או שמא הוא קשור להפרעות הורמונליות הנוצרות בעקבות הטיפולים.
כמו כן, הפסקת הווסת בעקבות טיפולים עלולה לגרום למחסור חד באסטרוגן, דבר אשר עלול לגרום לפגיעה בפוריות, ירידה בחשק המיני, וכתוצאה מכך ירידה בקיום יחסי מין. הפגיעה ההורמונלית עלולה בנוסף לגרום ליובש או היעדר לחות באיבר המין, ולאטרופיה נרתיקית - וכתוצאה לגרום לכאב בזמן קיום יחסי מין.
בנוסף לאפשרות של ירידה בחשק המיני, נשים עלולות לחוות שינויים בדימוי הגוף ותחושות חרדה הקשורות לביצועים מיניים, וחשש כי אלו ישפיעו על הקשר האינטימי והמיני עם בני זוגן. הסבר אפשרי לתופעות אלו הוא כי בחברה המערבית השד נושא סמליות כפולה - אימהות אך גם מיניות.עבור נשים מסמלים השדיים את היכולת לטפל באחרים, יכולת להיות נחשקות ולהרגיש מיניות. מיניות היא תכונה מוערכת בקרב נשים, כחלק מזהותן המגדרית. על כן, נשים עלולות לחוות ירידה בדימוי הגוף ותפיסת הנשיות שלהן בעקבות המחלה או בעקבות ניתוח כריתת שד. לאחר ניתוח כזה, רופאים נוטים להמליץ על הליך כירורגי של שחזור שד, והדיונים במערכת הרפואית מתמקדים בשאלה כיצד לשכלל או להטיב את אופן השחזור. אך מחקרים שונים אשר מראים כי שחזור שד אינו מבטיח חזרה לדימוי גוף בריא, ושיפור במיניות
מצוקה רגשית אצל נשים שאובחנו עם סרטן שד מופיעה באופנים שונים. נשים רבות שחלו מדווחות על דיכאון או חרדה במהלך ששת החודשים הראשונים לאחר האבחנה, אך על פי מחקרים ניתן לנבא כי רובן יחוו הסתגלות טובה בהמשך. רוב הנשים שמחלימות מסרטן שד חוזרות לשגרה, ומדווחות על איכות חיים טובה אך ישנם מחקרים נוספים המראים כי חלק מהנשים שחלו בסרטן השד עלולות לסבול מדיכאון, חרדה והפרעות הסתגלות גם בשנים שלאחר אבחנת המחלה. כמו כן, ישנן נשים המתלוננות על פגיעה קוגניטיבית בעקבות טיפולים כימיים, אך לא ידוע מספיק מהו היקף התופעה.
היבט נפשי נוסף עלול להתרחש בתוך המערכת המשפחתית של חולת סרטן השד. נשים רבות מתמודדות עם תחושות אשמה על כך שבזמן הטיפולים הן אינן פנויות לטיפול בילדיהן או בסיוע לצורכי המשפחה כפי שיכלו לפני כן, ואף לעיתים הן חשות כי הצפייה החברתית מהן כנשים היא להמשיך לקחת אחריות על הטיפול בילדים וניהול משק בית גם במהלך הטיפולים.
נשים רבות מתמודדות עם השלכות מורכבות של סרטן השד והטיפולים הקיימים, תוך ניסיון לשמר את תפקידם החברתי כנשים, בנות זוג ואימהות. התמודדות זו עשויה לייצר אתגרים נפשיים לאישה אשר באים לידי ביטוי בתחום המיני, דימוי הגוף, הרווחה הנפשית וכן בתחומי המערכת המשפחתית והזוגית.