stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרן השביעית

קרן השביעית או קרן השמיטה הוא כינוי לקרן סיוע  שהוקמה במטרה לתמוך בחקלאים יהודים שבחרו לקיים את מצוות שנת השמיטה, בה נאסרת הפעילות החקלאית בארץ ישראל, בלא להסתמך על היתר המכירה, היתר הלכתי שנוי במחלוקת המאפשר את המשך הפעילות החקלאית גם בשנת השמיטה.
מטרות > מטרות עיקריות

המטרה העיקרית שלשמה נוסדה קרן השמיטה היא לסייע לחקלאים אשר הכנסתם קטנה בשנת השמיטה, כיון שחדלו מלעבוד את האדמה ולמכור את התוצרת.
מטרות נוספות המנחות כיום את הנהלת הקרן הן ריבוי החקלאים שומרי השמיטה והאדמות המושבתות, החדרת תודעת השמיטה בקרב כלל הציבור בארץ ובעולם, שיתוף כל הציבור במצוות השמיטה, וליווי ותמיכה רוחנית וכלכלית לחקלאים.
מטרות > קרן השמיטה והיתר מכירה

בעת הקמת הקרן, התעורר דיון רבני הנוגע למטרת הקרן ואופן השימוש בה, כיון שאחת המטרות של קרן השמיטה היא לחסוך ואף למנוע את השימוש בהיתר מכירה- היתר שעורר הדים רבים באותם הימים ונחלקו בו גדולי הפוסקים. היתר המכירה נולד בעקבות הקושי הכלכלי הגדול של החקלאים והחלוצים שהגיעו ארצה, וקרן השמיטה הייתה פתרון אחר לבעיה הזו.
טענת המתנגדים להיתר המכירה היא שאם כל הציבור לא היה משתמש בהיתר המכירה הייתה נמצאת הדרך לממן את כלל החקלאים השובתים. זו הייתה הטענה בשמיטת תרמ"ט בעת שהמושבות הסתמכו בעיקר על תרומות של הברון, אך נאמרה גם בשנים מאוחרות יותר כשהיקף החקלאות בארץ ישראל היה הרבה יותר גדול. הרב יעקב דוד וילבסקי טען שאי שמירת השמיטה גרם לקללה על הארץ שהוציאה פחות יבול מאשר הוציאו הערבים לפני ייסוד המושבות, וזו הסיבה לדוחק הכלכלי. הרב יואל טייטלבוים טען שלא שמירת השמיטה פוגעת בכלכלה של מדינת ישראל אלא הדבקות של מנהיגי המדינה בסוציאליזם אשר מונעת ממשקיעים זרים להשקיע בה. לעומת זאת, רבנים ציוניים רבים טענו שקרן שמיטה יכול להיות רק פתרון ליחידים ולא לכלל החקלאים במדינה ועל כן אין מנוס מהסתמכות על היתר המכירה. בדורנו, הרב יעקב אריאל, כתב שעיקר העול של קרן השמיטה צריך ליפול על כלל הציבור ולא רק על החקלאים.
הרב קוק דן בכתביו בשימושים שיש לעשות בכסף של קרן השמיטה. הוא כותב שיש לייסד שתי קופות נפרדות, אחת עבור חקלאים שכלל אינם מעבדים את שדותיהם בשמיטה והשנייה עבור חקלאים הנעזרים בהיתר המכירה אך כדי לעמוד בדרישות ההיתר זקוקים לתמיכה, למשל כדי לממן שכירים גויים לביצוע המלאכות האסורות מהתורה, ולפועלים שפרנסתם נפגעת בגלל המגבלות של היתר המכירה. את התמיכה בפועלים הוא מציע לעשות בדרך של עבודות יזומות נדרשות. הרב קוק הביע תקווה שקרן שמיטה תוכל לאסוף מספיק כסף באופן שיהודים לא יצטרכו כלל לעשות עבודות האסורות בשמיטה וגם פועלים נכרים יעשו רק מינימום של עבודות הכרחיות והוא האמין שפתרון כזה הוא ריאלי.
לקראת שמיטת תשפ"ב, יצאה הקרן בקמפיין גיוס, במהלכו הוציאה קליפ בו מככב הזמר מוטי שטיימניץ . בקליפ, המציג את פעילות הקרן דרך עיניו של חקלאי הנאלץ לעבוד בשמיטה תחת היתר מכירה בעקבות נושים כלכליים, מוצג היתר המכירה בצורה שלילית, והרבנים שחתמו עליו כ"רבנים לא מוכרים".  הקליפ עורר סערה ברשתות, והזמר וחברת ההפקה התנצלו עליו.
היסטוריה > קרן השביעית

לאחר פטירתו של הלל שלזינגר הועמד בראש קרן השביעית הרב משה הלברשטאם. עיקר פעילותה של הקרן באותן שנים היה סיוע לחקלאים בקוממיות וכפר גדעון. אך לקראת השמיטה בשנת תשל"ג (1973) התגייס הרב בנימין מנדלזון להפצת חזון קרן השביעית והקרן התרחבה מאוד בפעילותה.
היסטוריה > קרן השמיטה

במרץ 1951 התקיימה אספה של אגודת הרבנים בארצות הברית בה הוקם ביוזמת פועלי אגודת ישראל "קרן השמיטה" לסיוע לכל הקיבוצים החרדיים השומרים שמיטה, שפעלה במקביל ל"קרן השביעית". בין השותפים בארצות הברית היו הרבנים אהרן קוטלר, יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק ואליעזר סילבר. בערב גיוס כספים בארצות הברית הוסבר שמטרת הקרן לממן ציוד חקלאי שתאפשר פרנסה בשמיטה באופן מותר, כולל מחלבות, לולים, טרקטורים, מכונות וחמרי בניין. במקביל, לקראת שנת השמיטה תשי"ב אסף קרן השביעית כסף עבור חקלאים חרדים ומוצרי מזון לחרדים שלא רצו לאכול מתוצרת היתר המכירה.
בשמיטה של תשכ"ו (1966) פרסמה הקרן שהיא תומכת ב-18 קיבוצים ומוסדות של פועלי אגודת ישראל, שכוללים את היישובים: צוריאל, גמזו, שעלבים, זנוח, יסודות, בית חלקיה, בני ראם, חפץ חיים, זבדיאל, תפרח, מבוא מודיעים, יד בנימין ובני עי"ש והמוסדות "שערי אברהם", "כפר אליהו", "בית אברהם", "בית בירנבוים" ו"בית אשר".
לקראת שמיטת תשל"ג (1973) פרסמה קרן השמיטה קול קורא לאיסוף כספים למען 19 היישובים של פועלי אגודת ישראל.
בשנת 1986 אוגדו קרנות הסיוע לחקלאים שומרי שביעית תחת עמותה אחת הקרויה "קרן השביעית", ובצורה זו פועלת הקרן עד היום.
היסטוריה > פעילות הקרן כיום

"קרן השביעית" פעילה כיום כגוף מאוחד, כאשר בנשיאות העמותה עומדים רבנים מכל העדות והחוגים במגזר החרדי: הרב חיים קניבסקי, הרב גרשון אדלשטיין, האדמו"ר מויז'ניץ, האדמו"ר מצאנז, הרב שלום כהן והרב שמעון בעדני.
נשיא קרן השביעית הוא הרב ישראל יצחק מנדלזון (בנו של הרב בנימין מנדלזון המכונה "אב"ד קוממיות ירושלים").יו"ר הקרן הרב בן ציון קוגלר חברי ההנהלה הם: הרב אברהם רובינשטיין, הרב יוסי דייטש,  והגאון הרב משה מנדלזון.  הקרן מפרסמת בשנת השמיטה קול קורא עליו חתומים עשרות רבנים הקוראים לציבור לתרום לקרן במטרה לסייע לחקלאים בשנת השמיטה. הקרן פונה בפרסום רחב לתורמים פוטנציאליים בארץ ובעולם ואף מקיימת ערבי התרמה בריכוזים החרדיים בארצות הברית ובאירופה.
מקורות תמיכה נוספים בחקלאים

בשנת ה'תשע"ד, הקים משרד החקלאות - בראשות השר אורי אריאל - תוכנית חיסכון לחקלאים. המטרה הייתה לעודד חקלאים להפריש חלק מהכנסתם במשך שש השנים לתוכנית החיסכון, שגם המדינה תפריש לתוכה כספים, כך שהחקלאים יוכלו להתפרנס מהקרן בשנה השביעית. קרן השביעית התנגדה לתוכנית זו ממספר טעמים:
הקרן תסייע רק למי ששילם מכיסו במשך שש שנים שקודם השמיטה. אולם לפי נתוני הקרן, כשליש מהחקלאים שומרי השמיטה מחליטים על כך רק בשנה האחרונה. התמיכה באותם חקלאים תיפגע.
כיוון שהחוק אינו מאפשר להפלות בין יהודים לנכרים, הרי שגם חקלאים לא יהודים יוכלו להנות מהקרן, וכן גם חקלאים המעבדים את שדותיהם בהתאם להיתר המכירה.
שכר גלובלי

שכר גלובלי הוא שכר הכולל בתוכו תשלום אחיד בעד כל שעות עבודתו של העובד - שעות העבודה הרגילות, שעות נוספות ושעות עבודה במנוחה השבועית.
עקרונות יסוד

סעיף 16 לחוק שעות עבודה ומנוחה מחייב לשלם לעובד תשלום מוגדל בעד עבודה בשעות נוספות, וסעיף 17 לחוק מחייב לשלם לעובד תשלום מוגדל בעד עבודה בשבת ובחג.
סעיף 5 לחוק הגנת השכר מגביל את האפשרות לתשלום שכר כולל, באומרו:
עובד שחוק שעות עבודה ומנוחה אינו חל עליו

אין איסור לקבוע שכר גלובלי לעובד שחוק שעות עבודה ומנוחה אינו חל עליו. סוגי העובדים הללו מפורטים בסעיף 30(א) לחוק שעות עבודה ומנוחה, שזו לשונו:
ארבע הקטגוריות הראשונות חלות על עובדים בענפים מסוימים, ואילו שתי האחרונות רלוונטיות לכל המשק. המגמה בפסקי דין של בית הדין לעבודה היא לצמצם את האוכלוסייה הנמנית עם שתי קטגוריות אלה. שנים רבות עורכי דין נתפסו כנכללים בקטגוריה (5), אבל בעקבות פס"ד אגרון נגד כץ היה תיקון לתקנות האתיקה של לשכת עורכי הדין שקובע שעורכי דין אינם יוצאים מתחולת החוק.
עובד שחוק שעות עבודה ומנוחה חל עליו

בהסכם לשכר עבודה כולל, זכאי העובד לשכר מסוים עבור כל עבודתו – ואיננו זכאי לכאורה, לדרוש תוספת תשלום עבור עבודה בשעות נוספות או בשבתות. כאמור בסעיף 5 לחוק הגנת השכר, ניתן לקבוע לעובד שכר כולל רק בהסכם קיבוצי שאושר על ידי שר הכלכלה. דוגמה להסכם קיבוצי בדבר שעות נוספות גלובליות, שאף הוצא לו צו הרחבה, הוא ההסכם הקיבוצי בענף השמירה והאבטחה (סעיף 8 לצו ההרחבה).
לפי פסיקה של בית הדין לעבודה, מה שסעיף 5 לחוק הגנת השכר בא לאסור ולמנוע זוהי קביעת שכר עבודה שיכלול גמול שעות נוספות כחלק מסך גלובלי המשולם לעובד, אולם אינו מונע תשלום גלובלי בעד שעות נוספות ברכיב שכר נפרד. עם זאת, כאשר נחתם הסכם לתשלום שעות נוספות גלובליות, כאשר לעובד מגיע, לפי שעות עבודתו, תשלום גבוה מזה שמשולם לו על פי ההסכם, על המעסיק להשלים את החסר.
בהתאם לחוק הגנת השכר, על המעסיק לציין בתלוש המשכורת את מספר שעות העבודה התקניות בחודש ואת מספר שעות העבודה בפועל, ובכך מתאפשרת, במידה מסוימת, בדיקה האם העובד קיבל את התשלום המגיע לו.
הערות שוליים

↑  ע"ע (ארצי) 570/06 עו"ד עמוס אגרון נ' עו"ד זיוה כץ
↑  צו הרחבה להסכם קיבוצי בענף השמירה והאבטחה, באתר של משרד הכלכלה
↑  ע"ע מד/34-3 דוד אלון נ' בנק ישראל, ניתן ב-30 בספטמבר 1984; ראו גם את פסק דינו של בית הדין הארצי לעבודה שניתן בע"ע 23402-09-15, אוריאל ברד - קנסטו בע"מ; ביום 28.2.2017.
↑  שעות נוספות באופן קבוע: מהן זכויות העובדים?, באתר דין - עורכי דין ומידע משפטי בישראל, ‏23 בנובמבר 2017
↑  גמול גלובלי עבור עבודה בשעות נוספות, שבת וחג, באתר כל זכות
↑  חן מענית, ‏שעות נוספות גלובליות: ביה"ד לעבודה קובע את התנאים, באתר גלובס, 23 במרץ 2017
שואת יהודי תוניסיה

בתקופת השואה בין השנים 1940–1943 סבלו  יהודי תוניסיה מהשלטון הנאצי באופן ישיר ועקיף. חוקי הגזע של גרמניה הנאצית חלו גם עליהם, אולם יישומם של חוקים אלו היה תלוי ברצונו של המושל הכללי, ובשיתוף פעולה של פקידי הממשל שסרו למרותו. אף על פי כן, הם נאלצו לענוד את הטלאי הצהוב, ורבים מהם אף גורשו למחנות כפייה ועבודה.
יהודי תוניסיה ערב מלחמת העולם השנייה

בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה ישבו בתוניסיה כ-85,000 יהודים שהיוו 2.7% מכלל התושבים. לפי ההגדרה של השלטון הצרפתי, (צרפת כבשה את תוניסיה ב-1881), היהודים חולקו לשתי קבוצות חברתיות: ה"ליוורנזים" (גראנה) שהיו בעלי זיקה תרבותית לאיטליה ונחשבו כבני חסותה וה"תואנסה" שהיוו את מרבית היהודים. אלה היו בגדר נתיני הביי, שליט תוניסיה. הם עבדו בעיקר במשי ובצמר, והיו כאלו שמונו על ידי הביי לפקידים גבוהים, לחוכרי מיסים ואפילו לרופאי החצר.
אף על פי שיהודי תוניסיה הפעילו לחצים רבים על השלטונות הצרפתיים במטרה להשיג אזרחות צרפתית ולזכות בזכויות שוות כמו שהוענקה ליהודי אלג'יריה, בקשתם לא נענתה. עם הזמן השלטונות ריככו את עמדתם בעניין והחלו לתת באופן סלקטיבי אזרחות צרפתית לאלפי יהודי תוניסיה ששירתו בצבא או במנהל הצרפתי.
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, יהודי תוניסיה היו מרוכזים במספר מועט של יישובים. רובם התגוררו בתוניס הבירה. ריכוז היהודים במקומות מעטים היה אחד מן הגורמים לכך שהמודרניזציה של יהדות תוניסיה הייתה יותר מקיפה ועמוקה מהמודרניזציה של שאר יהודי המגרב, המדינות המערביות של צפון אפריקה: מרוקו, תוניסיה, מאוריטניה ואלג'יריה. כ-600 יהודים נספו בתוניסיה במהלך השואה.
יהודי תוניסיה תחת שלטון וישי

בשנת 1940 נכבשה צרפת על ידי גרמניה. התושבים בצפונה ובמרכזה של צרפת ניסו להתנגד לשלטון הגרמני אך ללא הצלחה, ולכן נשלטו על ידי שלטון צבאי. בצרפת הוחלט לשתף פעולה עם השלטון הגרמני, וכך עלה לשלטון המרשל פיליפ פטן, שהשתכן בעיר וישי, ולכן נקרא השלטון - "שלטון וישי". מכיוון ששלטון זה היה נאמן לגרמנים, השלטון בתוניסיה נשאר בידי צרפת.
ב-3 באוקטובר 1940, ממשלת וישי חוקקה את החוק האנטי יהודי הראשון שלה. חוק זה הוחל על תוניסיה ב-30 באוקטובר 1940. הפקודה כללה 12 סעיפים, שפירטו את התקנות בשם שליט תוניסיה, הביי. תקנות אלו הגבילו את הייצוג היהודי בעיתונות, בשירות הציבורי ובמוסדות החינוך. הן קבעו כי יהודים יוכלו למלא רק תפקידים בודדים. התנאי לכך היה שיוכיחו שלושה תנאים: כי הוענק להם עיטור מטעם צרפת על שירות צבאי במלחמת העולם הראשונה, כי קיבלו אות הצטיינות במלחמת 1940 או כי הם צאצאיהם של חיילים שהקריבו את חייהם למען צרפת.
באוקטובר 1941 תוקנו תקנות בנוגע לעורכי דין יהודים, ונקבע תאריך שלאחריו הם לא יוכלו עוד לספק שירותים. אמצעים ננקטו גם כנגד רופאים יהודים, אף על פי שלפי צו מנובמבר 1941 הם הורשו לתת טיפול רפואי לאוכלוסייה היהודית. חלק מן התקנות נותרו "על הנייר בלבד", ללא מימוש. אחדות לא הוחלו כלל, ואחרות הונהגו באטיות רבה באופן חלקי בלבד הודות לגנרל אסטווה, שמדיניותו הייתה יותר ליברלית. לכן יהדות תוניסיה לא נפגעה במיוחד מן המלחמה. רק מעט מבעלי התפקידים ניזוקו בעקבות החקיקה הצרפתית החדשה ומעמדם ירד.
יהודי תוניסיה תחת כיבוש גרמני (1943) > הגעת הגרמנים לתוניסיה

ב-9 בנובמבר 1942 נכנסו כוחות גרמנים ואיטלקיים לתוניסיה בתגובה למבצע לפיד, פלישת בעלות הברית לאלג'יריה ולמרוקו. מדינות הציר נקטו בצעד זה הואיל ולא סמכו על נאמנותו של אדמירל אסטווה, המושל הצרפתי של תוניסיה, שלא התנגד נמרצות לפלישה של בעלות הברית. לאחר ההשתלטות הגרמנית הועבר הטיפול בענייני היהודים לידי הפיקוד הצבאי הגרמני. בתחילת שהייתם במדינה לא נקטו הגרמנים בפעולות נגד הקהילה היהודית המקומית, הואיל והיו עסוקים בהדיפת ההתקפות של בעלות הברית, שכמעט הצליחו לגרשם מתוניסיה. רק בסוף חודש נובמבר 1942 החלו פעולות נגד הקהילה היהודית. תחילה, הגרמנים עצרו ארבעה מראשי הקהילה, בניהם משה בורג'ל, נשיא הקהילה. הנכבדים שוחררו לאחר שבוע בעקבות התערבותם של אנשים חשובים נוספים כמו ראש עיריית תוניס והקונסול האיטלקי.
יהודי תוניסיה תחת כיבוש גרמני (1943) > פעולותיו של השלטון הגרמני

ב-6 בדצמבר שנת 1942 החליטו הגרמנים על פירוק ועד הקהילה היהודית והטילו על משה בורג'ל להקים ועד שמנה תשעה חברים. מטרתו הייתה לגייס תוך יממה אחת בלבד 2000 יהודים שיעבדו בעבודות כפייה. לאחר שהשלטונות הצרפתיים התערבו, הוועד השיג דחייה של 24 שעות על מנת לבצע את משימתם, אך למרות המאמצים הרבים הוועד הצליח לגייס רק 120 איש. כעונש על כך נכלאו עשרות יהודים מכובדים כבני ערובה. חלק מהיהודים הואשמו בפעילות קומוניסטית או בתמיכה בגנרל דה-גול, מנהיגה של צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה, ולכן נשלחו למחנות הריכוז בגרמניה
בנוסף, הגרמנים פתחו במאסר המונים ואיימו להרוס את בית הכנסת המרכזי של תוניס, בירת תוניסיה. מאחר שחלק מראשי הוועד החלו לחשוש מפני התנהגותו של השלטון, הם פנו אל הגרמנים בבקשה לקבל זמן נוסף על מנת למלא את המשימה שהוטלה עליהם. אחרי שקיבלו את הסכמתו של מפקד ה-SS בתוניס, הוועד החל לעבוד במרץ כדי לגייס עובדי כפייה. בנוסף חברי הוועד טיפלו בהעברתם למחנות הגרמניים ודאגו למחייתם ולבני משפחותיהם. הוועד הפך למוסד המקשר בין היהודים לגרמנים, מכיוון שהגרמנים לקחו מידי השלטונות הצרפתיים את סמכותם בענייני הקהילה היהודית.
היהודים, בני המעמד הנמוך התלוננו על כך שהבורגנים בעלי ההון, בני המעמד הגבוה, הצליחו להתחמק מן העבודה הקשה. לטענתם הבורגנים לא עבדו במחנות הגרמניים, בשדות התעופה ובביצורים, שנחשבו כמקומות מסוכנים ובעלי חשיבות אסטרטגית וסבלו מהפצצות רבות מצד בעלות הברית. לכן, נטען, היו הבורגנים חשופים פחות להפצצותיהן של בעלות הברית.
הגרמנים רצו לאלץ את כל יהודי תוניסיה לענוד טלאי צהוב, אך בסופו של דבר חובה זו חלה רק בשתי ערים, בספקס (Sfax) ובאופן חלקי גם בתוניס, מכיוון שבערים אחרות האכיפה לא הייתה קפדנית. במשך ששת חודשי הכיבוש הגרמני, היהודים שילמו חובות כבדים על מנת לממן את אחזקת כוח העבודה היהודי במחנות. הגרמנים השתמשו בהאשמות אנטישמיות כתירוץ לגביית כספים מן היהודים. לדוגמה, בשנת 1943, האשימו את היהודים שהיו ידועים בכך שפוזרו ברחבי העולם, בסיוע לבעלות הברית בהכנה למלחמה מול גרמניה. האשמה זו שימשה תירוץ להטלת קנסות כבדים על יהודי תוניס. בנוסף לפגיעות הכספיות היהודים סבלו מאלימות רבה כמו התפרצויות של גרמנים לבתי כנסת, פגיעות ברבנים ואיום על יהודים.
יהודי תוניסיה תחת כיבוש גרמני (1943) > מחנות העבודה בתוניסיה

בסה"כ נלקחו קרוב ל־5,000 יהודים לעבודת כפייה. הם פוזרו בכ-30 אתרים ובמחנות. המחנה העיקרי והקשה ביותר היה בביזרתה, עיר הנמצאת בחופה הצפוני של תוניסיה. ככל שהתערער המצב הצבאי של הגרמנים, התרבו הבריחות מן המחנות. בספקס, עיר מרכזית וגדולה בתוניסיה, נדרשו 100 עובדים יהודים באופן קבוע לפרוק כלי רכב צבאיים ולבנות מקלטים. עובדי הכפייה קיבלו את שכרם מהקהילה. מספר היהודים שמתו במהלך עבודות הכפייה היה קטן, אך רבים נהרגו מהפצצותיהן של בעלות הברית במקומות שבהם עבדו.
הגרמנים רצו לכלוא את כל הגברים היהודים שהיו כשירים לעבודה בספקס, אך ויתרו על הוצאת תוכניתם לפועל מחשש למגפה. גם בעיר סוסה כל היהודים בני 18 - 50 הובאו לנמל בכל בוקר על מנת לתקן את הנזקים שנגרמו עקב ההפצצות של בעלות הברית. מחנה העבודה בביזרתה היה היחיד שנראה כמחנה עבודה לכל דבר. בתחילה היו בו כ-500 עובדי כפייה. האסירים במחנה התחלקו לקבוצות עבודה שאותן הובילו "קאדרים"- יהודים שמונו על ידי הגרמנים או על ידי ועד הגיוס. המשטר במחנה היה אכזרי, האסירים עבדו בפרך 14 שעות ביממה ונענשו על כל עבירה קטנה ביותר. האסירים שהיו במחנות שבפיקוח האיטלקים זכו ביחס טוב בהרבה.
יחס האוכלוסייה המקומית ליהודים במהלך הכיבוש הנאצי

בכל שלב של רדיפת יהודים בארצות ערב על ידי הנאצים, על ידי שלטונות וישי ועל ידי איטליה הפשיסטית, סייעו הערבים לרודפים. במקרים אחרים מילאו הערבים תפקיד פסיבי, שהיה בכל זאת מכריע.
חיי היהודים בארצות ערב בזמן המלחמה היו אמנם קשים מאוד, אבל גם המוני הערבים ידעו סבל. הערבים לא עמדו על קרקע יציבה גם במובן הפוליטי. יש חוקרים שסוברים שאדישותם של הערבים הייתה תוצאה מכך שהם עסקו קודם כל בהישרדותם: השגת מזון, מחסה, עבודה - ולא נותר בהם כוח לפעול על פי האהדה האנושית הטבעית שרחשו לבני ארצם היהודים. לדעתם זו הייתה אדישות מובנת, אפילו לגיטימית, שנולדה, מתוך כורח. חוקרים אחרים סוברים שהאדישות משקפת התעלמות אכזרית מהיהודים, שחייו מאות בשנים מוגנים, נסבלים ומשעובדים בו זמנית- בתוך החברה הערבית. חיזוק לעמדה זו נמצא בעובדה ש-"קדימה, קדימה, אני רוצה להיות אתך, היטלר", היו המילים של שיר ברברי פופולרי בן התקופה.
יחס האוכלוסייה המקומית ליהודים במהלך הכיבוש הנאצי > סי עלי סקעט

סי עלי סקעט היה עובד לשעבר של הממשלה התוניסאית. באמצע קרב, בקרבת מחנה ריכוז הייתה ליהודים הכלואים הזדמנות לברוח, 60 יהודים ברחו והחווה הראשונה אליה הגיעו הייתה זו של סי עלי סקעט. הוא לא ציפה לבוא היהודים אבל הסכים להגן ולהחביא אותם מפני הנאצים.
נכדו של סי עלי סקעט ידע על כך שעזר ליהודים בשואה, ואפילו גאה במה שסבו עשה. עם זאת, עדיין נערך במשפחתו ויכוח האם לשים לוחית זיכרון על קירות החווה לזכר מעשיו. יש כאלה שבעד וכאלה שנגד.
שחרור יהודי תוניסיה

סביר להניח שאם הצבא הגרמני היה נשאר בתוניסיה, מצבם של היהודים היה מחמיר. אך צבא זה, שהיה מורכב מחיילים חלשים בודדים, היה צבא שניכרו בו חוסר משמעת וביטחון עצמי, היה מוקף על ידי בעלות הברית מכל הכיוונים ללא אפשרות לסגת והשקיע את כל כוחותיו בהישרדות. ביום ו', 7 במאי 1943, שחררו בעלות הברית את תוניסיה מידי הגרמנים. לאחר שישה ימים. המערכה בתוניסיה הגיעה לסופה.
יהודי תוניסיה לאחר המלחמה

לאחר שחרור תוניסיה, הפעילות החברתית, הכלכלית והתרבותית של היהודים התחדשה. בשנת 1946 הקהילה היהודית בעיר הבירה תוניס מנתה כ־34,200 נפש. בשנת 1945 החל גל העלייה לארץ ישראל, תחילה כעלייה לא חוקית ואחרי הקמת מדינת ישראל, עליה חוקית במסגרת הסוכנות ועליית הנוער. עד שנת 1953 עלו מתוניסיה כ־15,000 יהודים לארץ ישראל. חלקם עלו לארץ מטעמי דת, וחלקם היו פעילים ציונים. בשנות ה-60 חל על תוניס משבר כלכלי חמור שגרם להגירת יהודים רבים. בנוסף, ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, נשדדו חנויות רבות של יהודים ובית הכנסת הגדול הוצת.
האוכלוסייה היהודית בתוניס הלכה והתמעטה משנה לשנה. ב־1979 מנתה הקהילה היהודית 3,000 איש. רובם היו זקנים שעברו לעיר מקהילות אחרות, אשר התרוקנו מיהודים לאור העליות הרבות לארץ וההגירה, ומיעוטם משפחות עשירות בעלות נכסים.
ראו גם

הצלה של יהודים על ידי מוסלמים בתקופת השואה
יהדות תוניסיה
יהדות ג'רבה
לקריאה נוספת

ירון צור, יהודי תוניס בתקופת הכיבוש הנאצי, יהדות זמננו ב, ה'תשמ"ה, עמ' 153–175.
הערות שוליים

↑  האנציקלופדיה של השואה - תוניסיה, באתר הספריה הוירטואלית של מט״ח
1 2  חוקרי מוזיאון בית התפוצות, תוניס, באתר בית התפוצות
1 2 3 4 5 6 7  ישראל גוטמן, האנציקלופדיה של השואה – תוניסיה, באתר הספרייה הוירטואלית של מט"ח, ‏1990
1 2 3 4 5 6  מיכאל לסקר, בשביל הזיכרון מס' 25 ,יד ושם (עמ' 4-12), באתר מרכז המידע אודות השואה - יד ושם, ‏1997
↑  רוברט סטלוף, בין צלב הקרס לסהרה - יהודים וערבים בצפון אפריקה בצל השואה, דביר, 2010
↑  Excerpt: Si Ali Sakkat
איברהימה קאסורי פופאנה

איברהימה קאסורי פופאנה (נולד ב-1954) הוא פוליטיקאי גינאי שכיהן כראש ממשלת גינאה מ-21 במאי 2018 עד 5 בספטמבר 2021.
פופאנה הוא מומחה למדיניות כלכלית, מילא בעבר מספר תפקידים אסטרטגיים בממשל גינאה, בהם שר המדינה להשקעות ושותפויות ציבוריות-פרטיות תחת ממשל אלפא קונדה ושר הכלכלה והפיננסים תחת ממשל לנסנה קונטה. כמו כן, הוא היה מועמד לנשיאות בשנת 2010.
ביוגרפיה

איברהימה קאסורי פופאנה נולד בפורכריה (גינאה התחתונה) למשפחה של איכרים מוסלמים. בשנת 2000 עזב את הממשלה והחליט לנסוע לחו"ל. תחילה טס לסנגל ואחר כך לארצות הברית. בשנת 2002 השיג דוקטורט בפיתוח, מימון ובנקאות כשלמד באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון והיה יועץ בינלאומי.
ביוגרפיה > כהונתו כראש הממשלה

ב-21 במאי 2018 מונה איברהימה קאסורי פופאנה לראש ממשלת גיאנה בידי הנשיא אלפא קונדה. הוא הודיע על תוכנית שאפתנית להפחתת עוני במדינה שמטרתה לעזור ל-40% מהגינאים ולהצילם מעוני קיצוני עד 2025.
ב-2021 במהלך ההפיכה הצבאית בגינאה הודח פופאנה מתפקידו.
איאן ראש

איאן ראש (באנגלית: Ian Rush; נולד ב-20 באוקטובר 1961), הוא כדורגלן עבר ולשי. איאן ראש היה חלוץ ליברפול בשנות ה-80 וה-90. הוא מלך השערים של הקבוצה עם 346 שערים.
קריירה כשחקן

ראש התחיל את הקריירה שלו בצ'סטר סיטי מהליגה האנגלית השלישית, בשורותיה ערך את הופעת הבכורה כשהיה בן 17. 14 השערים שהבקיע בעונת 1979/1980 משכו את תשומת לבו של בוב פייזלי, מאמן ליברפול, ששילם עבורו 300,000 לירות שטרלינג בסוף העונה כדי לקנותו.
בעונתו הראשונה כשחקן ליברפול לא הצליח לתפוס מקום של קבע בהרכב לפני קני דלגליש ודייוויד ג'ונסון, ולכן נאלץ להסתפק רק בשבע הופעות, וללא שערים.
העונה הבאה (1980/1981) הייתה עונת הפריצה שלו, בה כבש 30 שערים בכל המסגרות. ראש ודלגליש היו לצמד חלוצים אימתני, וליברפול זכתה באליפות ראשונה מתוך רצף של שלוש אליפויות רצופות שיבוא לאחר מכן.
בעונת 1982/1983 זכה איאן ראש בתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית לאחר שהוביל את ליברפול לזכייה שנייה ברציפות בדאבל שכלל זכייה באליפות הליגה האנגלית ובגביע הליגה. הוא כבש 24 שערי ליגה בעונה זו, כולל רביעייה בדרבי המרסיסייד באצטדיון גודיסון פארק נגד אברטון (אותה אהד בילדותו) וליברפול סיימה ראשונה בפער משמעותי של 11 נקודות מווטפורד, שסיימה במקום השני.
בעונת 1983/1984 זכה ראש בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית כאשר ליברפול זוכה בטרבל שכלל זכייה שלישית ברציפות באליפות הליגה, זכייה רביעית ברציפות בגביע הליגה ובנוסף בגביע אירופה לאלופות. בעונה זו כבש החלוץ הוולשי לא פחות מ-47 שערים ב-65 משחקים בכל המסגרות. ראש זכה בעונה זו גם בכדורגלן השנה בליגה האנגלית (עיתונאים) ובנעל הזהב האירופית והיה לשחקן הראשון בליגה האנגלית שזוכה בתואר זה. באוקטובר 1983 כבש ראש חמישייה לרשתה של לוטון טאון במשחק הליגה בו ניצחה ליברפול באנפילד 6:0.
בינואר 1984 בניצחון 3:1 על אסטון וילה, ראש היה לשחקן הראשון של ליברפול שכובש שלושער במשחק ליגה בוילה פארק, רק רובי פאולר הצליח לשחזר זאת בנובמבר 1998 (נכון ל-2010).
עונת 1984/1985 הייתה העונה הראשונה מזה 10 שנים שליברפול מסיימת ללא תואר. הקבוצה הגיעה לגמר אליפות אירופה בפעם החמישית, אבל משחק הגמר ששוחק באצטדיון הייזל שבבלגיה הסתיים באסון בו נהרגו 39 מאוהדי יובנטוס.
בעקבות האסון הורחקה ליברפול יחד עם ראש מהמפעלים האירופיים ל-6 שנים, דבר שפגע במספר ההופעות שלו באירופה וכנראה גם במספר השערים שלו בקריירה.
בעונת 1985/1986 זכתה ליברפול בדאבל, כאשר ראש כובש צמד בגמר הגביע האנגלי בניצחון ליברפול 3:1 על אברטון ונבחר לאיש המשחק.
בקיץ 1986 הסכימה ליברפול למכור אותו ליובנטוס תמורת 3.2 מיליון ליש"ט (סכום שיא דאז). כחלק מתנאי העסקה הוא הושאל לליברפול לעונה הבאה, בה סיימה ליברפול את הליגה שנייה ליריבתה העירונית אברטון למרות ביצועיו של ראש: 30 שערי ליגה ו-40 בכל המסגרות.
באיטליה שיחק רק עונה אחת. הוא התקשה להסתגל לחיים מחוץ לאיים הבריטיים ונרכש בחזרה על ידי ליברפול באוגוסט, 1988 תמורת 2.7 מיליון לירות שטרלינג. הקדנציה השנייה שלו בליברפול ארכה כשמונה שנים ובמהלכה זכתה הקבוצה באליפות נוספת ופעמיים בגביע האנגלי.