stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'יגמונד באן
קורות חייו

ז'יגמונד באומגרטן נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין באומגרטן ושל רוז'ה זדצקי. הוא סיים בית ספר תיכון בסקשפהרוואר, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל תואר דוקטור במשפטים. במהלך לימודי המשפטים שלו למד גם (בנפרד) על תולדות האמנות, עסק ברישום, בציור ופיסול. בשנת 1880 סייר במערב אירופה, בעיקר בגרמניה ובצרפת, ובמהלך תקופה זו למד וחקר את תולדות האמנות ואת טכניקת האמנויות, כמו גם את החיים הכלכליים. הוא שהה שישה חודשים בפריז ולמד בבית הספר לאמנויות יפות. חזר הביתה מפריז, קיבל עבודה במשרד עורכי דין והקדיש את רוב זמנו לתורת סדר הדין האזרחי ולמדיניות משפטית. בסוף 1877 התגייס וסיים כמתנדב שירות צבאי בן שנה בדרגת לסגן בגדוד הרגלים ה-48 ובתפקיד זה השתתף ב-1878 במסע הכיבוש בבוסניה. הוא התגורר בבודפשט ועסק גם בציור בנוסף למחקריו המשפטיים. מאמריו ומחקריו פורסמו במספר רב של עיתונים יומיים ובכתבי עת מקצועיים. במשך שנים ערך את מדור הכלכלה של העיתון "הונגריה" (Magyarország).
מאמרי המדיניות המשפטית שלו פורסמו ב"עיתון עורכי הדין" (Ügyvédek Lapja) ב-1885 תחת השם הבדוי וֶרוּס. באוגוסט 1886 הגיש תזכיר לשר המשפטים בדבר הפיכתם העתידית של בתי המשפט המחוזיים בבודפשט לוועדות מיוחדות. הדעות שהובעו שם נדונו גם בעיתונות המשפטית ובעיתונים היומיים. מאמריו החברתיים פורסמו ב"פשטי הירלאפ" בחתימתו. בין היתר: על מבני הציבור בהונגריה ועל הימורי משחקים (1889) (שהיא תשוקה בלתי נשלטת, שבגללה אדם מבזבז את כל זמנו ועושרו על גיימינג, ורודף את המשחק עצמו באש ובתשוקה יוצאת דופן).
מחקריו וכתביו

"... ועתה, כאשר אנו מניחים את הפסים הראשונים של הספרות המשפטית של מסילות הברזל על קרקע נושא הרכבת עם העבודה הנוכחית הזו, אנו מביעים את תקוותנו הכנה שהתנועה בפסים אלה תהיה ערה בדיוק כמו על המסילות האמיתיות."
מלות סיום שנונות של מבוא הספר של ז'יגמונד פאן 'זכויות מסילות הברזל'
מערכת המשפט שלנו (1885)
בתי המשפט הקרואטיים (1886)
חוק הרכבות ההונגרי (מחבר שותף: ד"ר שאלאמון אולנברג; 1886) באינטרנט
תולדות המוסדות הפיננסיים ההונגריים (1896)
הדרך, האמת והחיים (מחקר פילוסופי בצורת סיפורת, 1896)
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
יוז'ף סיניאי: חיים ויצירות של סופרים הונגרים. בודפשט, 1891-1914.
יאנוס סיקלאי: עובדי תרבות טרנסדנוביים. ההיסטוריה התרבותית של טרנסדנוביה בביוגרפיות. בודפשט, אגודת התרבות הציבורית של טרנסדנוביה, 1941.
פאל גויאש : חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים . Bp., אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים, 1939-2002.
לקסיקון ספרותי. עורך מרצל בנדק. בודפשט., Győző A., 1927.
Das geistige Ungarn. Biographisches Lexikon. Hrsg. Oscar von Krücken, Imre Parlagi. Wien-Leipzig, W. Braumüller, 1918.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי I-II. עורכת ראשית אגנש קניירש. בודפשט, הוצאה לאור אקדמית, 1967-1969.
הלקסיקון הגדול של רוואי. בודפשט, Révai, 1911-.
הלקסיקון העולמי של טולנאי. בודפשט, עיתון מסחרי הונגרי, 1912-1919. בודפשט, הוצאת קשאק, 1999.
לקסיקון ביוגרפי חדש הונגרי. עורך ראשי לאסלו מרקו. בודפשט, מועדון הספר ההונגרי, 2001.
מונומנטים היסטוריים תרבותיים יהודיים במחוז פייר Szent István Király Múzeum Székesfehérvár, מ-20 במאי עד 23 בדצמבר. התערוכה אורגנה ואת המחקר כתבה אנה גרגיי. סקשפהרוואר, 2004.
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1883. évi 37794. sz. rendelete. Névváltoztatási kimutatások 1883. év 4. oldal 6. sor.
↑  Halálesete bejegyezve Budapest VI. ker. polgári halotti akv. 1535/1906. folyószám alatt.
המסע הלילי של מוחמד

ציור פרסי מתחילת המאה ה-16, המתאר את עלייתו של מוחמד השמיימה
המסע הלילי של מוחמד (בערבית: الإسراء والمعراج, תעתיק מדויק: אלאִסראא' ואלמעראג') הוא אמונה על מסע עלייתו של הנביא מוחמד השמיימה. מאורע זה התרחש, על פי אמונת מרבית המוסלמים כיום, ב-26 ברג'ב (رجب), החודש השביעי בלוח השנה המוסלמי בשנת 621. בהתאם למסורת המקובלת היום על רובם של המוסלמים, במסעו הלילי נסע הנביא מוחמד ממכה ל"מסגד הקיצון" (הוא מסגד אל-אקצא בירושלים, לפי דעות מאוחרות לתקופת הפרשנות הקלאסית של הקוראן) על גבי בהמה פלאית ששמה אל-בוראק (البراق), ובלוויית המלאך גבריאל עלה מהר הבית לרקיע השביעי. בשמיים הוא קיבל את מצוות התפילה (צלאה) - אותה מצווים המוסלמים לקיים חמש פעמים ביום, ואת כיוון התפילה - לכיוון מכה.
מהקוראן

נהוג לאתר התייחסות ישירה למסע הלילי במספר מקומות בקוראן, ובפרט בסורה 17, הקרויה "המסע הלילי":
ישתבח שמו של המסיע את עבדו בלילה מן המסגד הקדוש אל המסגד הקיצון אשר נָתַנו ברכתו על סביבותיו, למען נַראה לו את אותותינו.
כבר אמרנו לך כי ריבונך חולש על כל בני האדם. לא עשינו את החלום אשר הראינו לך אלא למען נסות את האנשים
בנוסף, מוזכרים פרטים מתוך המסע הלילי (ראו להלן) בסורה 53 ("הכוכב"):
הן ראהו גם בפעם אחרת, אצל הלוטוס אשר בקצה המרום. שם הוא גן המסתור. כאשר כיסה את הלוטוס אשר כיסה, לא סר המבט ולא חרג, ואז ראה כמה מאותות ריבונו הגדולים.
מסורות ופרשנויות לגבי המקום שאליו נסע מוחמד

ייתכן ומסורת המסע הלילי מבוססת על המסופר בספר דניאל: "וְהָאִישׁ גַּבְרִיאֵל אֲשֶׁר רָאִיתִי בֶחָזוֹן בַּתְּחִלָּה מֻעָף בִּיעָף".
כיום מקובל כמעט על כל המוסלמים כי המקום המכונה בקוראן אל-מסג'ד אל-אקצא ("המסגד הקיצון"), ואשר אליו נסע מוחמד, הוא הר הבית בירושלים. פירוש הפסוק בקוראן כמסע לילי לירושלים החל בתקופת השליט האומיי, עבד אל-מלכ בן מרואן. באותה תקופה השתלטו מורדים שהתנגדו לשלטון המרכזי על העיר מכה. חיזוקים משמעותים לתפיסה זאת ניתן לראות בכך שהסורה העוסקת במסע הלילי מכונה סורת בני ישראל ובה יש רמז לחורבן בית ראשון ובית שני
ההיסטוריונים אל-ואקדי (סוף המאה ה-8) ואל-אזרקי (אנ') (המאה ה-9) קבעו ש"המסגד הקיצון" הוא מסגד שנמצא במרחק 10 מילין מהכעבה, ולא בירושלים.
לפי הגאוגרף המוסלמי מהמאה ה-9 אחמד אל-יעקובי, ניסה עבד אל-מלכ למנוע מתושבי סוריה לבקר במכה בתקופה זו בעקבות חששו שהם יושפעו מהרעיונות של המורדים. על כן הוא בנה את מסגד אל-אקצא על הר הבית, וטען כי הוא "המסגד הקיצון" שנזכר במסע הלילי של הנביא, כדי לתת למסגד שבנה הילה דתית, כך שירושלים תשמש כתחליף למכה בתקופה הזאת.
לדעתו של היסטוריון מוסלמי אחר, מוקדסי, שחי בירושלים במאה העשירית, נבנה מסגד אל-אקצא כמקום קדוש למוסלמים בירושלים בעקבות התחרות הדתית שהייתה בין הנוצרים לבין המוסלמים בעיר. על פי דעה זו, בניית מסגד אל אקצא וייחוסו לפסוק מהקוראן, נועדה להגביל את ביקורי המוסלמים בכנסיות הנוצריות ובמטרה לשכנע את הנוצרים להתאסלם. מאחר שבתקופה זו האמינו הנוצרים כי חורבן בית המקדש היה נס אלוהי שאותו ייחסו לישו, האמינו המוסלמים כי בנייתו מחדש על ידי המוסלמים תגרום להחלשת הטענה הזאת, ותוכיח כי הדת המוסלמית היא הדת האמיתית.
אף על-פי-כן, בעבר היו גם מסורות ופרשנויות אחרות בנושא המסע הלילי של הוגים דתיים שהחזיקו בדעת מיעוט ודעתם לא התקבלה. בימי הביניים המוקדמים היו זרמים פוליטיים מסוימים שניסו לתת הילה דתית לעיר אל-מדינה טענו שהמסע הלילי היה לעיר מדינה, ולא לירושלים. זרמים שיעים אחרים טענו כי המסע הלילי היה לכופה, בירתו של עלי בן אבו טאלב בניסיון להפוך את העיר כמקום מתחרה לירושלים שזוהתה עם השלטון הסוני של בית אומיה.
מנגד, זרמים רציונליים שלא האמינו בנסים באסלאם, במיוחד זרם המועתזילה, טענו כי המסע הלילי לא התרחש מעולם. על מנת לבסס את קביעתם הם טענו שהמסע המוזכר בקוראן (1:17) היה קשור לחלום אשר חלם הנביא בשנתו. ישנה גם מסורת מפי עאישה (אשתו של מוחמד) כי באותו לילה מוחמד כלל לא יצא ממיטתו ולפיכך המסע היה מעין חזון נבואי או משהו דומה.
פרשן הקוראן זמח'שרי (אנ') מביא מסורות רבות הקובעות שמדובר בחזון שהופיע בחלום לילה.
הכותל המערבי

פינתו הדרומית של הכותל המערבי מכונה "קיר אל-בוראק" על שם הבהמה ששימשה את מוחמד במסע הפלאי, וזהו מקומה של רחבת הכותל כיום. עד מלחמת ששת הימים הייתה צמודה לכותל רחבה קטנה ומצומצמת ביותר, שנשמרה ללא בינוי, ככל הנראה בשל קדושתה לאסלאם. מאורעות 1929 נפתחו בסכסוך סביב זכותם של יהודים להציב מחיצה בין גברים ונשים ברחבת הכותל, ומכונות בערבית "מרד אל-בוראק" או "אינתיפאדת אל-בוראק".
באנציקלופדיית האסלאם אין אזכור לכותל המערבי כקשור לאסלאם וגם בספרי תיירות של הווקף עד 1990 אין אזכור לעניין זה. הדבר מעלה השערות, כי הניסיון לקשור את אמונת האסלאם לכותל המערבי נבע, למעשה, ממניעים פוליטיים.
לילת אל-מעראג'

המוסלמים חוגגים יום זה מדי שנה ב-27 לחודש ההיג'רי רג'ב על פי לוח השנה המוסלמי. המסע הלילי של מוחמד (בערבית: الإسراء والمعراج, תעתיק מדויק: אלאִסראא' ואלמעראג') הוא אמונה על מסע עלייתו של הנביא מוחמד השמיימה. מאורע זה התרחש, על פי אמונת מרבית המוסלמים כיום, ב-27 ברג'ב (رجب), החודש השביעי בלוח השנה המוסלמי בשנת 621. בהתאם למסורת המקובלת היום על רובם של המוסלמים, במסעו הלילי נסע הנביא מוחמד ממכה ל"מסגד הקיצון" (הוא מסגד אל-אקצא בירושלים, לפי דעות מאוחרות לתקופת הפרשנות הקלאסית של הקוראן) על גבי בהמה פלאית ששמה אל-בוראק (البراق) ובלוויית המלאך גבריאל עלה מהר הבית לרקיע השביעי. בשמים הוא קיבל את מצוות התפילה (צלאה) - אותה מצווים המוסלמים לערוך חמש פעמים ביום, ואת כיוון התפילה - לכיוון מכה.
הערות שוליים

↑  מרבית החוקרים המוסלמים מייחסים למכה את "המסגד הקדוש".
↑  מרבית הפרשנים סבורים כי מדובר בהתייחסות זו לבית המקדש שבירושלים (שחרב למעלה מחמש מאות שנה לפני המסע). עם זאת, פרשנויות עתיקות יותר טוענות כי "המסגד הקיצוני" (מסגד אל-אקצה) נמצא בשמים. ראו אצל עמנואל סיון - מיתוסים פוליטיים ערביים, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1997, עמ' 89.
↑  המסע הלילי, אסופה של מכון קרימיה
↑  ספר דניאל, פרק ט', פסוק כ"א.
↑  הקוראן, תרגום אהרן בן-שמש, 17. בשורת בני ישראל, עמ' 166, הערה 1.
↑  אורי רובין, הקוראן, ישראל: אוניברסיטת תל אביב, 2005, עמ' 226-227
1 2  הקוראן, תרגום אהרן בן-שמש, 17. בשורת בני ישראל, עמ' 166, הערה 2.
↑  ראו לעיל, 17:60. גם בתיאור המסע המובא בחדית לעיל, הנביא אינו יודע לומר אם מדובר בחלום או במציאות, ולמעשה אבו בכר הוא שהכריע שהמסע התרחש במציאות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11966923p (data)  LCCN: sh85088283  SUDOC: 027677427  TDVİA: mirac  VIAF: 308768676   WorldCat (עם VIAF): 308768676 
מוחמד בעת המסע הלילי רוכב על אל-בוראק, מיניאטורה פרסית מהספר ג'אמע אל-תוואריח', סביבות 1310
מסגד אל-אקצא בירושלים
המקום בכותל הר הבית אליו, על פי האמונה, נקשר אל-בוראק לפני עליית מוחמד השמיימה
חמורבי השני

ערך זה עוסק במלך השני ממלכי ימחד ששמו חמורבי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
חמורבי השני (מלך בין השנים 1625–1600 לפנה"ס לערך, על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה המלך התשיעי בממלכת ימחד האמורית, שמרכזה שכן בעיר חלב שבסוריה. הוא ירש את אביו, המלך ירים-לים השלישי.
תקופת מלוכתו

בתקופת מלוכתו, עמדה ימחד בפני איום גדול מאוד בעקבות עלית כוחה של הממלכה החתית. האיום הגדול הקודם על ימחד, התרחש כ-150 שנה לפני כן, בתקופתו של שמשי-אדד הראשון. חתושיליש הראשון כבש בתקופת אביו, ירים-לים השלישי, מספר ערים חוריות שהיו בנות בריתה של ימחד. ממלכת ימחד כמעט ולא מוזכרת בדיווחיו. החתיתולוג טרבור ברייס (אנ') הניח שחתושיליש עשה מספר ניסיונות לשים מצור על חלב, אבל העיר הייתה מוקפת בחומות מסיביות עם מאגרי מזון גדולים. כל זה יכול היה להביא לכישלון במצור ולפגוע בהצלחת מסע המלחמה של חתושיליש הראשון. ברייס העלה את ההשערה שחתושיליש נפצע בניסיון האחרון שלו לכבוש את העיר, בתקופת שלטונו של חמורבי השני, פציעה שהביאה למותו בשנת 1620 לפנה"ס. השערה זאת מתבססת על טקסט חתי מאוחר יותר, האומר: ”מורשיליש יצא כנגד חלב, כדי לנקום את דם אביו”. למרות שחלב לא נכבשה, מסע המלחמה של חתושיליש הראשון החליש את ימחד. מלכה הפסיק להיקרא בתכתובות "המלך הגדול".
במשך כשני עשורים, הצליח חמורבי השני, בעזרת בעלי בריתו החורים, לעמוד במספר קרבות כנגד החתים, תוך שהוא הורג את בנו יורש העצר של חתושליש הראשון. חלק מהטקסטים מציינים מצביא בשם זוקרסי, שהיה המפקד של צבא חלב והוביל את המאבק כנגד הפלישות של החתים.
לפני מותו, בחר חתושיליש את נכדו הצעיר, מורשיליש הראשון, לרשת אותו. לאחר שמורשיליש הראשון הגיע לבגרות, הוא השלים את המלאכה: הוא תקף את חלב וכבש אותה, ובכך נקם את מותו של חתושיליש הראשון. הוא הרס את העיר לאחר הכיבוש, הגלה חלק מתושביה והעביר את רכושה לעיר חתושש. סביב שנת 1600 לפנה"ס, הפסיקה ממלכת ימחד להיות כוח משמעותי במזרח הקרוב.
גורלו ויורשיו

הטקסטים החיתיים מציינים שמלך חלב נשבה ועשה כפרה למלך מרושיליש הראשון. הטקסטים לא מציינים מהי אותה כפרה, ומה היה גורלו לאחר שנשבה. לאחר שמורשיליש השני נרצח, החלה בממלכה החתית תקופה של אנרכיה. מלכי חלב ניצלו מצב זה, בנו אותה מחדש והרחיבו את הממלכה. לכס המלוכה עלה הנסיך סרה-אן, שהיה כנראה בנו של ירים-לים השלישי. אבל ימחד לא חזרה יותר למעמדה הקודם.
הכיבושים של חתושיליש הראשון ומורשיליש הראשון שינו את המפה הגאופוליטית במסופוטמיה וסוריה: הממלכות האמוריות הגדולות נפלו, ואת מקומן תפסו החורים בצפון מסופוטמיה והכשים בבבל, שהביאו בסופו של דבר לכיבושה של חלב על ידי ממלכת מיתני בשנת 1525 לפנה"ס.
זהותו של חמורבי

חלק מהחוקרים טוענים, שהיה עוד מלך בשם חמורבי, שמלך תקופה קצרה בין אירכבתום לירים-לים השלישי, וכי חמורבי שבתקופתו חלב נכבשה, הוא למעשה חמורבי השלישי.
הערות שוליים

↑  Warfare in the Ancient Near East to 1600 BC מאת William J. Hamblin, הוצאת Routledge‏, 2006, עמ' 253–254
1 2  Ancient Syria: A Three Thousand Year History, מאת Trevor Bryce, הוצאת OUP Oxford, ‏ 2014, עמ' 28–30
↑  Ugarit in Retrospect: Fifty Years of Ugarit and Ugaritic, ערך על ידי Gordon Douglas Young,‏, 1981, עמ' 9
↑  Warfare in the Ancient Near East to 1600 BC מאת William J. Hamblin, הוצאת Routledge‏, 2006, עמ' 255–256
↑  איתמר זינגר, החתים ותרבותם, בסדרה ספריית האנציקלופדיה המקראית (בעריכת שמואל אחיטוב), מוסד ביאליק, ירושלים, 2009. עמ' 27
↑  Syrian Chronology in the Old and Early Middle Babylonian Periods, Akkadica 119-20, 2000, 103-16 מאת Wilfred H van Soldt, עמ' 105
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ירים-לים השלישי   1650–1625 לפנה"ס | מלך ימחד:  חמורבי השני   1625–1600 לפנה"ס, על פי הכרונולוגיה התיכונה | הבא: סרה-אן תחילת המאה ה-16 לפנה"ס |
וידור רווס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בפברואר 1886 Teregova, רומניה 
 פטירה:  1 במאי 1939 (בגיל 53) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רדיולוג, רופא 
 
וידור רווס (בהונגרית: Révész Vidor; טרגובה, 15 בפברואר 1886 – בודפשט, 1 במאי 1939) היה רופא, רדיולוג מחולוצי הרדיולוגיה בממלכת הונגריה.
ביוגרפיה > תמצית חייו ופועלו

וידור רווס נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב רווס, כתב של כתב עת לענייני מיסים, ושל וילמה וייטלינגר (1862–1936). הוא סיים את הגימנסיה המלכותית הממלכתית ההונגרית ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר דוקטור לרפואה בנובמבר 1910. מאותה שנה, הצטרף לאוניברסיטת בודפשט כעוזר הוראה וכמרצה לצד הרדיולוג המפורסם בלה אלכסנדר. לאחר מכן עבד כרופא הרנטגן הראשי של "סנטוריום פארק". במרץ 1932 מונה לרופא הראשי של הסנטוריום. הוא היה תחילה המזכיר הכללי ולאחר מכן נשיא אגודת הרנטגן ההונגרית. הוא ערך את מדור רנטגן של כתב העת "סקירת מדע הרפואה" (Orvostudományi Szemle) מראשיתו (1926) עד מותו. רווס ביצע מחקרים משמעותיות בתחום האבחון הרדיולוגי של מחלות כיס מרה, קיבה וכליות ופרסם מספר רב של מאמרים.
ביוגרפיה > קריירה

וידור רווס הוא אחד השמות המפורסמים ברדיולוגיה ההונגרית ומחלוצי התחום. כבר ב-1909 הצטרף למייסד והמאסטר הגדול ברדיולוגיה ההונגרית, בלה אלכסנדר, שכישרונו צמאונו למדע ויכולת ההתבוננות שלו עשו רושם עמוק על עוזר צעיר רווס. ממנו למד רווס שלקביעת אבחנה מדויקת דרושה הן ידע פתולוגי והן ידע קליני כאחד. לזמן שבו בילה במחלקה המרכזית לרנטגן באוניברסיטה הייתה השפעה מכרעת על המשך חייו. בשנת 1912 מונה לרדיולוג בסנטוריום של ליגט ופארק, שם היה צוות הרופאים המצטיין ביותר בתקופתו. שם הכיר ובא בקשרי עבודה עם הרופאים המומחים הגדולים ועבודתו המדעית לכל אורך חייו קשורה לשיתוף הפעולה שנמשך איתם לאורך זמן. רווס ביצע את מחקריו באיבחון רנטגנולוגי של מחלות הקיבה יחד עם ד"ר ז'יגמונד סרב מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים ברחוב קון. ב-1914 פורסמו שניים מהפרסומים שלהם בכתב העת "רפואה":
הפפברין באיבחון בעיות קיבה בצילום רנטגן
לגבי הקיבה של שעון החול
רווס דיווח ראשון בכמה מחקרים על תוצאות כולציסטוגרפיה. כבוד גדול היה עבורו כשהוא היה הראשון בהונגריה שקיבל את חומר הניגוד הדרוש (חומר ניגוד שמופרש על ידי הכבד. החומר שהופרש על ידי הכבד נאסף בכיס המרה). המאמר הראשון שלו בשם "אבחון רנטגן של אבני כיס מרה" פורסם כבר ב-Budapest Medical Journal ב-1914. שמו קשור למחלות פרי כלומר פיתוח של אבחון "דלקת של רקמת החיבור סביב הכליה" (כתב עת רפואה, 1925). רווס כתב את העבודה הזו עם אחד המומחים הגדולים ביותר לאורולוגיה בזמנו, פרופסור גזה אייש, הרופא הראשי של בית חולים רוקוש. הוא כתב עבודה גם עם ד"ר לאסלו פליישמן בשם: "בדיקת רנטגן מודרנית של איבר השמיעה" שהתפרסם בגיליון 3 של כתב העת Therapia.
במהלך שני עשורי עבודתו הרפואית פורסמו, 67 ממאמריו והרצה בעמותות רפואיות ובקונגרסים אירופיים 38 פעמים. היסוד והארגון של אגודת הרנטגן ההונגרית קשורים גם בשמו, שם היה תחילה מזכ"ל, ולאחר מכן כיהן כנשיא במשך שנים. על מנת להרחיב את עבודתו המדעית הגיש מועמדות מספר פעמים לתפקיד רופא ראשי, אך בקשותיו נדחו בשל הכיוון הפוליטי הימני אנטישמי של אז (בשל יהדותו) לפחות עד 1932. אנרגיה ורצון לעבודה יוצאי דופן אפיינו את חייו. תמונת הדם האופיינית לנזקי קרינה והקרטוזיס של אצבעותיו הופיעו אצלו מוקדם ובאביב 1939, בגיל 52, מת משטף דם במוח.
משפחתו

אשתו הראשונה הייתה מאריה בנזה (הם התגרשו). אשתו השנייה הייתה אנטוניה בורבאלה לוגין (1894–1971), איתה התחתן ב-7 באפריל 1928 בבודפשט. בתו מנישואיו הראשונים הייתה גבריאלה רווס (?-1912). רווס הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגר המוזיאון הספרותי פטפי)
Ki-kicsoda? Kortársak lexikona, h. n. [Budapest], Béta Irodalmi Rt., é. n. [1937] (מיהו מי? לקסיקון אנשים בני זמננו-1937)
Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
הערות שוליים

↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 371/1939. folyószáma alatt".
↑  "Révész Vidor lett a Park-szanatórium új igazgató-főorvosa". Magyar Hírlap. 1932-03-27. p. 21.
↑  "Házasságkötési bejegyzése Login Antóniával a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 480/1928. folyószáma alatt".
↑  "Szerdán temetik Révész Vidor dr.-t". Az Újság. 1939-05-03. p. 8.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5723 2532  NKC: nlk20010094918  VIAF: 84820261   WorldCat (עם VIAF): 84820261
רפאל אסקלונה

| --- | --- |

 לידה:  26 במאי 1926 פטיאל, מחוז מגדלנה רבתי, קולומביה 
 פטירה:  13 במאי 2009 (בגיל 82) בוגוטה, קולומביה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של ואליידופאר 
 מוקד פעילות:  קולומביה 
 תקופת הפעילות:  1941–2009 (כ־68 שנים)
 סוגה:  ואיינאטו 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 
רפאל קליקסטו אסקלונה מרטינס  (בספרדית: Rafael Calixto Escalona Martinez, ‏ 26 במאי 1926 – 13 במאי 2009) היה מלחין וזמר-יוצר קולומביאני, שנודע כיוצר מוזיקת ואיינאטו. יחד עם קונסואלו אראוחו ואלפונסו לופס מיקלסן ייסד את פסטיבל האגדה האויינאטה Festival de la Leyenda Vallenata. הוא שר לעיתים רחוקות, בדרך כלל בחוג חבריו, והעדיף שאחרים ישירו את יצירותיו.
שיריו משקפים את האירועים שקרו במחוז מגדלנה רבתי במאה ה-20.
הם בוצעו על ידי אמנים ידועים של מוזיקת ואיינאטו כמו גיירמו בויטראגו ומלוויו (אנחל פונטנייה, אפריין טורס וקרלוס "אל מוצ'ו" רוביו), חוליו בובאה, דיומדס דיאז, אל בינומיו דה אורו רפאל אורוסקו וישראל רומרו, חורחה אוניאטה, פונצ'ו ואמיליאניטו סולטה, קרלוס ויווס.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

אסקלונה נולד בשנת 1926 בפטיאל במחוז מגדלנה רבתי של אז, בקולומביה כבנם השביעי מבין תשעת הילדים של הקולונל קלמנטה אסקלונה לאווארסס, וטרן של מלחמת אלף הימים, ושל מרגריטה מרטינס סלדון. הוא היה אחייו רבא של בישוף פרסביטריאני מפורסם של דיוקסת סנטה מרתה, רפאל סלדון אריסה, שהיה אחי סבתו מצד האם. ילדותו של אסקלונה הייתה מאושרת. נהנה מחיי הכפר, המציא משחקים ובנה משקים מיניאטוריים ועפיפונים. אסקלונה הקשיב מרותק לאיכרים ולטרובדורים מקומיים שילבו בשיריהם -מרנגס, סונס, פויאס, פסאוס וכו' - דברי אקטואליה מן האזור.
הוא עבר לוואיידופאר כדי להירשם ב"תיכון הלאומי מריה קונספסיון לופרנה" בוואיידופאר
שם בגיל 16. בפברואר 1943 הוא כתב את שירו הראשון El profe Castañeda על הפרידה העצובה ממורה אהוב (אריברטו קסטניידה), שיר שהפך לפופולרי בין התלמידים. מאז נהג לשיר בפני חבריו המוזיקאים שרשמו את מנגינותיו והקליטו אותו.
מעודד מההצלחה, כתב אסקלונה שירים נוספים שסיפרו על אהבותיו, על האנשים שהכיר, וסיפוריהם, וכו'.
בשנת 1946 מכיוון שנראה משועמם וחסר מוטיבציה הועבר לבית ספר בבאראנקייה ואחר כך לתיכון סלדון בסנטה מרתה, שבו הלחין את שירו "El Hambre del Liceo (הרעב של התיכון) שבו התלונן על האוכל הגרוע שהגישו בבית הספר.
בשובו לוואיידופאר עבד אסקלונה בחקלאות בחוות הוריו. הוא גידל אורז וזמן מה הבריח באופן בלתי חוקי קפה מארובה. התמכר לטיפה מרה - לויסקי ולרום. אחרי רומנים רבים עם נשים, ב-14 באפריל 1951 התחתן עם מרינה ארסואגה מחייה, הידועה כ"לה מאייה". היא ילדה לו שישה ילדים מתוך 29 או 36 ילדים.
המשך פעילותו

אסקלונה היה חסר השכלה מוזיקלית פורמלית, לא נהג לשיר אלא בחוג חבריו ולא ניגן על כלי כלשהו.
בשנות ה-50 הפך אסקלונה למלחין מפורסם, התיידד עם פוליטיקאים מקומיים שהגיעו למופעים העממיים הקרויים "פאראנדה". אסקלונה התלווה בדרך כלל בבני יישובו, פטייאל, בין השאר הרננדו מולינה, בעליה של קונסואלו אראוחו. בשנות ה-60 כשאלפונסו לופס מיקלסן היה למושל המחוז ססאר, התארח לופס מיקלסקן בביתו של מולינה. באותם ימים החליטו אסקלונה, קונסולאו אראוחו ולופס מיקלסן להקים פסטיבל לשירת ואיינאטו.
לופס הזמין אותם כמה פעמים לבוגוטה בה ארגן פאראנדה של מוזיקת ואיינאטו והציג אותו בפני מנהיגים פוליטיים אחרים.
הפסטיבל הראשון למוזיקת ואיינאטו התקיים בשנת 1968.
אסקלונה מכר את זכויות היוצרים שלו וחי חיים של עוני יחסי.
בהגעתו לשלטון מינה אותו הנשיא לופס מיקלסן לקונסול קולומביה בקולון (פנמה).
אסקלונה נפטר בשנת 2009 בבוגוטה כתוצאה מבעיות מעיים וסיבוכים נשימתיים על רקע אי ספיקת כבד. הוא אושפז בקליניקה סנטה פה בבוגוטה למשך שבועיים והונשם.
בערש דוואי קיבל את ביקורו של נשיא הרפובליקה לשעבר, ארנסטו ספמפר פיסאנו.
ארון המתים הוצב בהיכל הקונגרסים של בוגוטה ובטקס הכבוד לזכר המלחין שהתקיים שם נכח הנשיא לווארו אוריבה ולס ואישים בכירים אחרים.
המלחין הובא לקבורה בבית העלמין המרכזי של בוגוטה.
חייו הפרטיים

לאסקלונה היו 36 ילדים, מתוכם - מאומצים.
היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה, מריה ארסואגה מחייה נולדו לו 6 הילדים. אחרי גרושיו חברתו לחיים הייתה לוס מריה סמבראנו. לדברי בנו הצעיר נולדו לאסקלונה עוד לפחות 23 ילדים מקשרים עם נשים שונות - שלושה עם
כרמן אלנה רודריגז קורסו המכונה "לה מונה דל קאניאגואטה", שניים עם סולמרינה בולאניו אולמדו, עוד שלושה ילדים מקשרים עם רוסה חיל, דיוסלינה ברוצ'רו, בסיליה מרסדס קסטיליה וכו'.
פרסים ואותות הוקרה

2004 - התזמורת הסימפונית של בוגוטה הקליטה דיסק בשם "ארבעים שנה" המוקדש לנגינת מנגינותיו של אסקלונה. הדיסק זכה בפרס גראמי לטינו על מוזיקה כלית.
2004 - בתו טארין אסקלונה הקימה את הקרן "רפאל אסלונה מרטינס" להנצחת מורשתו.
2006 - מדליה של האקדמיה לאמנויות ולמדעים.
פרס אורכידאת הכסף - במיאמי.
הנצחה

אסקלונה מוזכר כ"נכד של הבישוף" רפאל סלדון אריסה בספרים "אין לקולונל מי שיכתוב אליו" ו"מאה שנים של בדידות מאת ידידו, גבריאל גרסיה מרקס.
1991 - הופקה סדרת טלנובלה על חייו - Escalona כיכובו של קרלוס ויווס - במאי:סרחיו קבררה, תסריט מאת ברנרדו רוסמרין פריירו, לפי ספרו של דניאל סמפר פיסאנו.
מבחר שירים

אסקלונה כתב 175 שירים, ביניהם:
El hambre del Liceo (הרעב של התיכון)
La casa en el aire (הבית באוויר)
Jaime Molina (אלגיה למולינה)
El Testamento (הצוואה)
El Arco Iris (הקשת וענן)
El hambre del Liceo
El bachiller  (הבוגר)
Nostalgia de Poncho (הגעגועים של פונצ'ו)
El mejoral (אספירין)
Honda herida (פצע עמוק)
La vieja Sara (שרה הזקנה)
La brasilera  (הברזילאית)
La Maye  (מאיה)
El perro de Pavajeau  (הכלב של פאוואיו)
La custodia de Badillo (המשמורת של בדיו)
El mal informado   (זה שלא ידע)
La despedida   (הפרידה)
La molinera  (אשת הטוחן)
El carro Ford  (הפורד)
La Mensajera  (השליחה)
El copete  (הפומפדור)
La Flor de La Guajira  (הפרח של האיכרה)
La creciente del César (הסהר בססאר)
La letrina del cacique  (בית השימוש של הצ'יף)
Los celos de Maye
El regalito
La golondrina
La Plateña
Mariposa urumitera
El hombre casado
La resentida
La mona del Cañaguate
El pirata de Loperena
María Tere
Consuelo
Dina Luz
Mariposa bonita
El Jerre Jerre
El Jerre Jerre No 2
La LLanerita
El Pobre Migue(Miguel Canales)
El manantial
La patillalera
El medallón
El Chevrolito
López el pollo
La Mariposa del Rio Badillo
Paloma San Basilo
El Matrimonio de Colacho
Señor Gerente
El Profe Castañeda
La misión de Rafael
El gavilán Cebado
El Ermitaneo
La Provincia
הערות שוליים

↑  מגדלנה רבתי כלל את המחוזות מגדלנה, ססאר ולה גואחירה של ימינו
1 2  דניאל סמפר פיסאנו
↑  גבריאל גארסיה מארקס, אין לקולונל מי שיכתוב אליו, תל אביב: ספרית פועלים, 1974, עמ' 39
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1795920  BnF: cb133333902 (data)  GND: 119049686  ISNI: 0000 0001 1797 7596  LCCN: n90645523  MusicBrainz: 133e7f44-d6f0-4dc9-af4a-eea0a5117893  SUDOC: 058658785  VIAF: 33618629   WorldCat (עם VIAF): 33618629
גדימינאס

| --- | --- |
ציור דיוקן משנת 1709, הנמצא בארמון ואוול בקרקוב
 לידה:  1275? וילנה, ליטא 
 פטירה:  דצמבר 1341 (בגיל 66 בערך) ראודונה (טירת באיירבורג), ליטא 
 מדינה:  הדוכסות הגדולה של ליטא 
 מקום קבורה:  וילנה 
 בן או בת זוג:  Jewna 
 
תמונת גדימינאס בתחריט שאייר את הכרוניקות של אלסנדרו גואניני (1614-1538)
סמל שושלת הגדימינידים
גדימינאס (לעיתים: גדימין; בליטאית: Gediminas, בפולנית: Gedymin;‏ 1275 – 1341) היה דוכס גדול של ליטא בין השנים 1316–1341, והפך את ארצו לאחת המעצמות של מזרח אירופה. בימי מלוכתו התפשטה שליטת ליטא על שטח גדול בין הים הבלטי ובין הים השחור.
גדימינאס קרא לעצמו "מלך הליטאים ושל רוסים ("רותנים") רבים". לצידם של הדוכסים מינדאוגאס וויטאוטס נחשב לאחד הגיבורים הלאומיים של העם הליטאי. הוא העביר את בירת ליטא לוילנה והקים שרשרת איתנה של מבצרים.
גדימינאס היה השליט השני מהשושלת הגדימינית ועלה על כס המלכות של ליטא אחרי מות בן דודו ויטניס.
כאמצעי דיפלומטי במאבק באויבים מבחוץ ניהל משא ומתן עם האפיפיור על התנצרות ממלכתו אך בכל זאת, שמו נשאר קשור למורשת הפאגאנית של ליטא.