stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צדק פלילי
עונה שנייה

עונה שנייה של הדרמה הוזמנה על ידי ה-BBC והיא שודרה בין ה-5 ל-9 באוקטובר 2009. בסדרה בת החמישה פרקים מככבת מקסין פיק בתפקיד ג'ולייט מילר. הסדרה עוקבת אחרי ג'ולייט המשתדלת לקיים חיים נורמליים, אחרי שדקרה את בעלה המתעלל, ועל דרכה במערכת המשפט הפלילי. מת'יו מקפדיין מגלם את ג'ו, בריסטר בשיא כוחו המקצועי. הוא נשוי לג'ולייט, אשה שברירית ומבודדת בביתה. לבני הזוג יש בת אחת, בת 13 בשם אלה, בגילומה של אליס סייקס. עוד בסדרה מופיעים סופי אוקונדו, דניס לוסון, סטיבן מקינטוש, אדי מארסן, זואי טלפורד וקייט הרדי.
עונה שנייה > תקציר עלילה

ג'ולייט מתכוננת לקראת חזרתו של בעלה ג'ו מעבודתו. הוא מגיע עם פרחים ומברך את אשתו ובתו שנראות מתוחות. מתגלים רמזים מטרידים לגבי מה שקורה, ובאותו לילה ג'ולייט דוקרת בסכין את ג'ו. היא מזמינה את שירותי החירום אבל עוזבת מיד את הבית, והבת מוצאת את אביה במצב קשה, ושולפת ממנו את הסכין, לפני שנאמר לה לא לעשות זאת. השוטרים והפרמדיקים לוקים את ג'ו לבית החולים ואת אלה לתחנת המשטרה. ג'ולייט מגיעה לבסוף לבית החולים שם ג'ו נמצא בטיפול נמרץ, והיא נעצרת על ידי המשטרה. במעצר היא מתנהגת באופן חריג, מה שגורם לעורכת הדין שלה לתהות על מצבה הנפשי. אבל בחקירה שנייה, בלי נוכחותה של עורכת הדין, היא מודה שדקרה את ג'ו.
בקשת עורכי הדין לשחררה בערבות נדחית בגלל החשש שהיא תנסה ליצור קשר עם אלה או עם ג'ו. אלה נלקחת למעון חירום אבל אחר זמן מה היא מבקשת לעזוב, ועוברת לגור עם משפחתה של חברתה הטובה. מדי לילה היא סובלת מסיוטים על איך שמצאה את אביה. היא מבקרת את ג'ולייט בכלא, אך הביקור מחמיר את המצב, מכיוון שאין חרטה בדבריה של ג'ולייט. עורכת הדין מנסה לדובב את ג'ולייט בקשר לחיי הנישואים שלה ושל ג'ו, אבל לא מצליחה בכך. הם בודקים אם היא נאנסה, אבל מתברר שלא ומתגלה שהיא בהיריון. רק אחרי שג'ולייט יולדת את בתה השנייה, מתוך חשש שהתינוקת תילקח ממנה היא מתחילה להיפתח.
בינתיים מצבו של ג'ו מתדרדר והוא מת בבית החולים. ג'ולייט מואשמת ברצח, אבל טוענת לחפותה בגלל התגרות. המושבעים פוסקים שהיא אינה אשמה ברצח אחרי שהתגלה ההתעללות אותה עברה מידיו של ג'ו, אבל היא מואשמת בהריגה.
עונה שנייה > צוות השחקנים

| דמות | תיאור | שחקן |
| --- | --- | --- |
| ג'ולייט מילר | אישה שברירית ומבודדת | מקסין פיק |
| ג'ו מילר | פרקליט (בריסטר) מצליח | מת'יו מקפדיין |
| אלה מילר | בתם של ג'ו וג'ולייט | אליס סייקס |
| ג'קי וולף | עורכת הדין של ג'ולייט | סופי אוקונדו |
| אנה קליין | הסנגורית של ג'ולייט | זואי טלפורד |
| ביל פאבר | פקד בילוש במשטרה העומד בראש החקירה | דניס לוסון |
| כריס סקסטון | מפקח בילוש החוקר את המקרה יחד עם פאבר | סטיבן מקינטוש |
| פלו סקסטון | סמלת בילוש, אשתו של כריס סקסטון | קייט הרדי |
| נורמה | עובדת סוציאלית | נדין מרשל |
| ג'ואו | אסירה | אימדד מיה |
| סול | פקיד במשרד הפרקליטים בו עבד ג'ו מילר, והסנדק של אלה | אדי מארסן |
פיטר מופאט כתב את הסדרה, וסטיב לייטפוט הפיק. יאן דמאנג' ביים את שלושת הפרקים הראשונים, ומארק ג'ובסט ביים את שני פרקי הסיום.
פרסים ומועמדויות

פרס באפט"א לטלוויזיה 2008
זכייה בפרס המיני-סדרה הטובה ביותר
זכייה בפרס הכותב הטוב ביותר – פיטר מופאט
מועמדות לפרס השחקן הטוב ביותר – בן וישו
מועמדות לפרס הבמאי הטוב ביותר – אוטו בטהרסט
מועמדות לפרס העריכה הטובה ביותר – שרה ברוארטון
פרס אמי הבינלאומי 2009
זכייה בפרס השחקן הטוב ביותר – בן וישו
פרסי Royal Television Society מ-2008
זכייה בפרס השחקן הטוב ביותר – בן וישו
זכייה בפרס המוזיקה המקורית הטוב ביותר – ג'ון לון
זכייה בפרס העריכה הטובה ביותר (דרמה – שרה ברוארטון
מועמדות לפרס מיני-סדרה הטובה ביותר
מועמדות לפרס התסריטאי הטוב ביותר – פיטר מופאט
מועמדות לפרס הסאונד הטוב ביותר (דרמה) – בילי קווין
פרס באפט"א לטלוויזיה 2009
זכייה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר –מת'יו מקפדיין
DVD

העונה הראשונה של "צדק פלילי" זמינה ב-DVD. העונה השנייה יצאה על גבי DVD ב-28 בדצמבר 2009. שתי העונות מופצות על ידי אקרון מדיה UK.
גרסה אמריקאית

ב-10 ביולי 2016 עלתה לשידור מיני-סדרה בת עשרה פרקים בהפקת HBO. בסדרה "ליל האירוע" מגלם ג'ון טורטורו עורך דין ניו יורקי בשם ג'ון סטון, ואת החשוד ברצח הפקיסטני-אמריקאי מגלם השחקן ריז אחמד.
הערות שוליים

↑  "BBC – Press Office". אורכב מ-המקור ב-12 ביולי 2009. נבדק ב-9 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "BBC One – Criminal Justice, Series 2, Episode 4". BBC. 14 בינואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Awards Database – The BAFTA site". Bafta.org.
↑  "Awards Database – The BAFTA site". Bafta.org.
↑  "Awards Database – The BAFTA site". Bafta.org.
↑  Programme Awards Winners 2008
↑  Craft and Design Awards Winners
↑  "Television Awards Winners in 2010 – TV Awards – Television – The BAFTA site". Bafta.org. אורכב מ-המקור ב-11 ביוני 2010. נבדק ב-7 ביוני 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Andreeva, Nellie (21 באפריל 2014). "John Turturro To Replace Robert De Niro As James Gandolfini's Successor in HBO Mini 'Criminal Justice'". Deadline Hollywood. נבדק ב-12 באוגוסט 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
קופריבניצה

בית הכנסת בקופריבניצה
קוֹפְּרִיבְנִיצָה (בקרואטית: Koprivnica) היא עיר בצפון קרואטיה, בירת מחוז קופריבניצה-קריז'בצי, השוכנת 80 קילומטרים מבירת המדינה זאגרב.
היסטוריה

היישוב מתועד לראשונה במסמכים מ-1272 עת נשלט האזור על ידי לסלו הרביעי, מלך הונגריה. החל מאמצע המאה ה-16 שכנה העיר על גבול אזור הספר בין ממלכת הבסבורג לאימפריה העות'מאנית. במקום הקימו האוסטרים מבצר גבול וסביבו התפתח היישוב המודרני. ב-1765, תקופת שלטונה של מריה תרזה הפכה העיר לחופשית ובוטל מצב הספר הצבאי.
בהמשך, נשלטה העיר על ידי האימפריה האוסטרית ומאוחר יותר על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל האזור בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר שמה שונה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. בראשית אפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בהמשך, נכללה קופריבניצה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. ב-7 בנובמבר 1943 עלה בידי כוחות הפרטיזנים של טיטו לשחרר את העיר, אך ב-9 בפברואר 1944 עלה בידי כוחות האוסטאשה והוורמאכט לכבוש אותה מחדש. ב-17 באוקטובר 1944 עלה בידי כוחות הפרטיזנים לכבוש אותה בשנית. לאחר מלחמת העולם השנייה נכללה קופריבניצה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מההכרזה פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה ובמהלכה התחוללו בעיר קרבות בין צבא יוגוסלביה לצבא קרואטיה. בסיום הלוחמה נכללה קופריבניצה בשטחי קרואטיה.
הקהילה היהודית

תיעוד לנוכחות יהודים בעיר קיים משלהי המאה ה-18. היו אלו מספר משפחות אשר היגרו מהעיירה שליינינג(אנ') אשר בבורגנלנד בעקבות כתב הסובלנות שהוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. המשפחות היהודיות התגוררו מחוץ לחומות המבצר ושילמו עבור הזכות להתגורר במקום. ב-1810 התגוררו בקופריבניצה 23 יהודים. הם עסקו ברוכלות כגון מכירת מוצרי סדקית וכן במכירת תוצרת חקלאית עבור בעלי אדמות מהאזור. בהמשך, היגרו למקום משפחות ממוראביה. ב-1842 הוקם בית עלמין יהודי וב-1850 נוסדה רשמית הקהילה היהודית במקום. ב-1875 נחנך בית הכנסת המרכזי(אנ') ולצידו בית מדרש. בהמשך, הוקם בית ספר יסודי יהודי שבו למדו ילדי הקהילה גם תכנים אוניברסליים ובו התנהלו הלימודים בגרמנית. ב-1888 הוקמה רשמית חברה קדישא לקהילה. ב-1896 התגוררו בקופריבניצה 398 יהודים, שהיוו 7 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה פעילות ציונית בקרב הקהילה ונוסדו אגודות הנוער "התחייה" ו"חרות" וכן סניף של ויצו. בני הקהילה התערו בחיי החברה והחיים הפוליטיים של קופריבניצה. נמנו מקרבם תעשיינים שניהלו בתי חרושת בענפי המתכת והמזון, ומהם ניתן לציין את ארמין שריינר(אנ'). בשלהי שנות השלושים של המאה ה-20 נבחר יצחק איבו הירשל(אנ') לראש העיר קופריבניצה. כמו כן נודע האדריכל סלאבקו לוי(אנ'). מ-1924 ועד לתקופת השואה כיהן ד"ר ישראל כהן כרב הראשי לקהילה. ב-1937 נערכו שיפוצים בבניין בית הכנסת.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר גוֹלָה(אנ'). קהילה התקיימה שם במאה ה-19 והוקם בית עלמין. הקהילה חרבה בשואה. שרידי בית העלמין עדיי פזורים בשטח הכפר. הוא לא היה מתוחזק. נכון ל-2009, היו פזורות באתר מצבות אשר את הכיתוב עליהן לא ניתן היה לקרוא. גם יהודי הכפר קוֹטוֹרִיבָּה(אנ') השתייכו לקהילת קופריבניצה. ישנן עדויות מעטות לקהילה שם. נכון ל-1994 ניתן היה לאתר את שרידי בית העלמין היהודי בכפר. בעידן היוגוסלבי השתייכו גם יהודי הכפר לֶגְרָאד(אנ') לקהילת קופריבניצה. קהילה נוסדה שם במהלך המאה ה-19. הוקמו בית עלמין ובית כנסת. ב-1918 איבדה את מעמדה העצמאי. ב-1931 התגוררו בלגראד 30 יהודים. הקהילה חרבה בשואה. ב-1947 נמכר שטח בית העלמין ונכון ל-2009 היה שטח פרטי. במקום אותרו שרידיהן של 20 מצבות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בקופריבניצה 358 יהודים. לאחר כיבוש יוגוסלביה וכינון שלטון האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים. ב-29 באפריל 1941 ביצעו הקרואטים אקציה בעיר וריכזו את בני הקהילה בשטח מפעל "דאניצה" אשר היה בבעלות יהודית, והפך למחנה הריכוז הראשון שהקימו אנשי האוסטאשה. ב-8 ביולי 1941 גורשו הגברים מדאניצה למחנות הריכוז: ידובנו, וגוספיץ' והנשים והילדים לקרושצ'יצה ולג'קובו. קיים תיעוד ל-214 נרצחים מקרב בני הקהילה.
במהלך המלחמה שימש בית הכנסת מתקן מעצר של שלטונות האוסטאשה. הוא חולל והמבנה נפגע. לאחר המלחמה שבו שרידי הקהילה לעיר. רובם עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה. ב-1948 נמכר מבנה בית הכנסת לרשות המקומית. ב-1952 חדלה רשמית הקהילה מלהתקיים. במועד זה התגוררו בעיר 5 יהודים. בתקופה היוגוסלבית שימש בית בכנסת כמחסן סחורות. ב-2013 שוקם המבנה ונפתח מחדש כאולם קונצרטים. בית הקברות היהודי נפגע במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה. נכון ל-2009 היו קיימות בו 250 מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בגרמנית, בהונגרית ובסרבו-קרואטית. בית העלמין היה מגודר ומתוחזק במצב טוב. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 חודשה פעילות הקהילה היהודית בעיר, עת התגוררו בקופריבניצה 50 יהודים.
הערות שוליים

↑  מפקד האוכלוסין בקרואטיה (2011), באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בקרואטיה (באנגלית).
1 2 3  הקהילה היהודית בקופריבניצה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 296-294.
↑  צילום בית העלמין היהודי בגולה (2000)(הקישור אינו פעיל, 20.12.2023), באתר "המרכז לאמנות יהודית".
↑  בית העלמין היהודי בגולה, באתר jewish cemetery project (באנגלית).
↑  בית העלמין היהודי בקוטוריבה, באתר jewish cemetery project (באנגלית).
↑  צילום בית העלמין היהודי בלגראד (2000)(הקישור אינו פעיל, 20.12.2023), באתר "המרכז לאמנות יהודית".
↑  בית העלמין היהודי בלגראד, באתר jewish cemetery project (באנגלית).
↑  צילום מבנה בית הכנסת (2000)(הקישור אינו פעיל, 20.12.2023), באתר המרכז לאמנות יהודית.
↑  בית העלמין היהודי בקופריבניצה, באתר Jewish Cemetery Project (באנגלית).
↑  אתרי מורשת יהודית בקרואטיה (2006)(הקישור אינו פעיל, 20.12.2023), באתר heritageabroad.gov, עמודים 16–17 (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562007205171  GND: 4110365-8  MusicBrainz: 87ecb129-1c95-4e80-b5c7-d6ff7846ca73  NKC: ge477964  VIAF: 146599569   WorldCat (עם VIAF): 146599569
פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון של ארצות הברית
 תאריך טענות:  פברואר 1854
 תאריך החלטה:  6 במרץ 1857
 מראה מקום:  ‎60 U.S. (19 How.) 393; 15 L. Ed. 691; 1856 U.S. LEXIS 472
 ערכאות נמוכות:  פסק הדין של בית המשפט המחוזי במחוז מיזורי בו זכה המבקש
 החלטה
 פסק הדין קובע כי שחורים, בין אם הם עבדים ובין אם הם משוחררים, אינם יכולים להפוך לאזרחי ארצות הברית, ואינם מהווים אישיות משפטית ולכן אינם יכולים להגיש תביעה. המבקש לא הפך לאדם חופשי לאחר שהגיע לטריטוריה פדרלית בה העבדות אינה חוקית, שכן זה יפגע בזכות הקניין של הבעלים של העבד. פסק הדין של בית המשפט המחוזי של מיזורי נהפך ומבוטל בשל חוסר סמכות מקומית.
 חברי המותב
 נשיא בית המשפט:  רוג'ר טוני
 חברי המותב:  ג'ון מק'לין, ג'יימס מור ויין (Wayne), ג'ון קאטרון (Catron), פטר ויויאן דניאל (Daniel), סמואל נלסון (Nelson), רוברט ס. גרייר (Grier), בנג'מין ר. קרטיס (Curtis), ג'ון א. קמפבל (Campbell).
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  טוני
 דעות נוספות:  מצטרפים לדעת הרוב: ויין, גייר, דניאל, קמפבל, קטרון (כל אחד כתב פסק דין מסכים נפרד)
 תקדימים שעליהם הסתמכה ההחלטה
 התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית; פשרת מיזורי
 נהפך על ידי
 התיקונים ה-13 וה-14 לחוקת ארצות הברית
 
פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד (באנגלית: Dred Scott v. Sandford;‏ מראה מקום: 60 U.S. (19 How.) 393) הוא פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1857, שהיה מקרה ראשון, מאז פסק דין מרבורי נגד מדיסון, שניתן 54 שנים קודם לכן, שבו ביטל בית משפט זה חוק של הקונגרס.
דרד סקוט היה עבד אמריקני, שנקנה על ידי אדם במדינת אילינוי ונלקח על ידי אדונו לטריטוריה החופשית מעבדות מינסוטה ואחר כך למיזורי, שבה העבדות הייתה חוקית. לאחר מות אדונו פנה סקוט לבית המשפט וביקש שיכירו בו כאדם חופשי. בית המשפט במיזורי קבע כי הוא אדם חופשי, אולם בית המשפט העליון של מיזורי קבע כי הוא עבד והחזיר את הנושא לערכאה נמוכה יותר. במקביל פנה סקוט לבית משפט פדרלי, אך בו הפסיד במשפט. הוא ערער לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שקבע כי אין לו זכות עמידה בפני בית המשפט.
פסק הדין, שנכתב בידי נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני, נתן מספר קביעות שהשפעתן נרחבת לכל הקהילה האפרו-אמריקנית:
זכות העמידה - טענה מקדמית במשפט היא, שלסקוט, כעבד שחור, אין זכות לעתור לבתי המשפט. בית המשפט העליון קיבל את הטענה ומצא כי לשחורים שאבותיהם הובאו לארצות הברית כעבדים, בין אם הם עבדים ובין אם חופשיים, אין זכויות אדם מהיותם "בני מדרג נמוך יותר מבני האדם" ועל כן לעולם אינם יכולים להפוך לאזרחי ארצות הברית.
זכאות לחירות על סמך שהייה באזור חופשי מעבדות - סקוט תבע את חירותו על סמך עובדת הימצאותו כארבע שנים בשטחים חופשיים. בית המשפט קבע כי עבד כפוף לחוק הנהוג במדינת אדונו ולא לחוקי המדינה בה הוא שוהה.
עבדות בטריטוריות המערביות - פשרת מיזורי, שהייתה חוק שהתקבל בקונגרס ב-1820 כפשרה בין מצדדי העבדות ומתנגדיה, הגבילה את העבדות למדינות הדרום. בית המשפט, למרות שלא נדרש להחליט בסוגיה, פסק שאין תוקף לחקיקה האוסרת את העבדות בטריטוריות הפדרליות שהיו אז במערב ארצות הברית, מאחר שהיא מפרה את התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית הגורס כי אין ליטול מאדם את רכושו ללא הליך הוגן.
פסק דין זה נחשב לאחד הגורמים שזירזו את פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ואת יצירת התיקונים ה-13, ה-14, וה-15 לחוקת ארצות הברית, שהעניקו, בין השאר, זכויות אדם לשחורים בארצות הברית. התיקון ה-14 נחשב לאבן דרך בשאלת החלת סעיפי מגילת הזכויות האמריקנית לא רק על הממשל הפדרלי אלא גם על המדינות עצמן.
רקע

העבדות בארצות הברית הייתה מוסד מקובל עוד מימי השלטון הבריטי, אלא שעם המהפכה החקלאית שינתה החקלאות את פניה - חוות רבות הפכו ממשק משפחתי קטן ומגוון שתוצרתו נצרכת ברובה על ידי החקלאי עצמו והיתרה משווקת בעיקר בשוק המקומי, לחוות ענק המתמחות בגידול חקלאי יחיד. גידול זה (בעיקר כותנה אך גם אורז וטבק) נשלח לערים מרוחקות לעיבוד תעשייתי ומשם היה מיוצא לאירופה. העבודה בחוות אלו נסמכה בעיקר על עבודת עבדים.
בשנת 1820 חולקה ארצות הברית לשני גושים על פי פשרת מיזורי - מדינות בהן העבדות מותרת (הדרום) ומדינות בהן העבדות אסורה (הצפון). בין הגושים חצץ קו הרוחב '36°30. בכל גוש 13 מדינות וכך אף גוש אינו יכול לשנות את הסטאטוס קוו. בשנת 1848 התערער שיווי המשקל- ארצות הברית ניצחה את מקסיקו במלחמה וסיפחה לעצמה שטחים נרחבים, רובם מדרום לקו הרוחב '36°30, בין השטחים הייתה הטריטוריה של קליפורניה. שטחים אלו, שטחי המערב, אמורים היו להפוך למדינות חדשות, שלא ברור אם יהיו מדינות עבדות או מדינות חופשיות. שני הצדדים חרדו מפני התערערות שיווי המשקל בין הגושים. האיום על הדרום היה שעלייה בכמות המדינות החופשיות תאפשר חקיקה חוקים נגד העבדות בקונגרס. האיום על מדינות הצפון היה שהכנסת עבדות למדינות המערב לא תאפשר את קיומם של עסקים בהם עובדים אנשים חופשיים, איום זה הפך למוחשי ביותר בעקבות הבהלה לזהב בקליפורניה - מאות אלפי מהגרים מן הצפון נהרו לקליפורניה לחפש זהב והקימו בה עסקים קטנים. השתלטות בעלי העבדים על מלאכת הכרייה והשירותים סיכנה את העבודה החופשית.
עובדות המקרה

דרד סקוט נרכש בשנת 1818 על ידי ד"ר ג'ון אמרסון (Emerson), מנתח בצבא ארצות הברית, מג'ון בלואו (Blow), בעליו של סקוט מאז שנולד לשפחתו של בלואו בשנת 1795. אמרסון עבר לשרת בפורט ארמסטרונג (Fort Armstrong) שבמדינת אילינוי, מדינה שבה העבדות אסורה, וסקוט יכול היה להשתחרר. בשנת 1836 עבר אמרסון למדינת מינסוטה – מדינה שבה העבדות אסורה בהתאם לפשרת מיזורי, ולאחר מכן עבר לוויסקונסין. במהלך תקופה זו התחתן סקוט עם השפחה הרייט רובינסון (Robinson) – דבר שהתאפשר רק במדינות הצפון, שכן במדינות העבדות בדרום, העבדים לא יכלו לחתום על חוזה, לרבות חוזה נישואין. באוקטובר 1837 הועבר אמרסון לסנט לואיס, מיזורי, אולם השאיר את סקוט ואשתו בוויסקונסין והשכיר אותם כעבדים.
בנובמבר 1837 הועבר אמרסון לפורט ג'ספ (Fort Jesup) שבלואיזיאנה, שם נשא לאישה את איריין מארי סנפורד. סקוט ואשתו הובאו ממינסוטה לשרת אותם. ב-1840 נולד בנו הראשון של סקוט. לאחר מכן נסע אמרסון לפלורידה להילחם במלחמת הסמינולים ועם שובו עבר עם משפחתו לאיווה – מדינה חופשית, ועל כן השאיר את עבדיו בלואיזיאנה, תוך שהוא משכיר אותם לשירות של אחרים. סקוט, אשתו ומשפחת אמרסון חזרו למיזורי בשנת 1842, ובדצמבר 1843 נפטר אמרסון. ג'ון פ. א. סנפורד, אחיה של איירין אמרסון (אלמנתו של אמרסון), מונה כמנהל העיזבון. סקוט נשאר עבד בלואיזיאנה, ואיירין אמרסון קיבלה את שכר עבודתו. בפברואר 1846 פנה סקוט לאמרסון וניסה לרכוש את חירותו, אולם איירין אמרסון סירבה. באפריל 1846 תבע אותה סקוט בבית המשפט בסיוע מתנגדי עבדות. ההליכים שלאחר מכן נוהלו נגד סנפורד.
רקע משפטי > החלטות בית המשפט של מיזורי

פנייתו הראשונה של סקוט לבית המשפט נכשלה מטעמים טכניים – סקוט לא הצליח להוכיח כי הוא בבעלותה של אמרסון. סקוט ערער לבית המשפט העליון של מיזורי, שקיבל את עמדתו ב-1848 והורה על משפט חוזר. הדיון נערך בינואר אותה שנה, וחבר המושבעים קיבל את עמדתו של סקוט והורה לשחררו. אמרסון ערערה ב-1850 לבית המשפט העליון של מיזורי. לאחר מכן פנתה אמרסון לאחיה, ג'ון פ. א. סנפורד מניו יורק, שימשיך בהליכים מטעמה (כאמור, שמו נכתב בטעות, אשר מעולם לא תוקנה, סנדפורד). בית המשפט העליון של מיזורי הפך את ההחלטה של הערכאה קמא, והורה כי סקוט הוא עדיין בבעלותה של אמרסון.
רקע משפטי > בתי המשפט הפדרליים

התביעה - לאחר מות עורך דינו, שכר סקוט עורכי דין חדשים, שפנו לבית המשפט המחוזי הפדרלי. לכל אורך ההליכים הושכרו סקוט ומשפחתו, ושכר עבודתם נשמר בקופת בית המשפט עבור הזוכה בהליך. המשפט מומן באמצעות משפחת הבעלים הראשון של סקוט, ג'ון בלואו. צ'ארלס אדמונד לבום (LaBeaume), קרוב משפחה של פטר בלואו, שכר את סקוט, וכן מימן את ההליכים המשפטיים לשחרורו. סקוט הגיש את התביעה לבית המשפט הפדרלי בשאלה של כליאה בלתי חוקית, וכן תבע במסגרת הפיצויים 9,000 דולר אמריקני. חשיבות המשפט הייתה לא בסעדים שנתבקשו, אלא בקביעה של בית המשפט כי סקוט הוא אדם חופשי. אם בית המשפט יקבע כי סקוט חופשי, הרי שסנפורד החזיק בו באופן בלתי חוקי – מסיבה זו לא הוגשה התביעה נגד איירין אמרסון, שיכלה עדיין להיות הבעלים החוקיים – ומשום כך לא יכלו לטעון נגדה כי מדובר בכליאה בלתי חוקית.
שאלת הסמכות הפדרלית - השאלה הראשונה, שנדונה בפני השופט המחוזי הפדרלי רוברט וו. ולס (Wells), הייתה הסמכות לדון בתביעה. סקוט טען כי לבית המשפט סמכות כשמדובר במקרה בין מדינתי – התובע אזרח מיזורי, והנתבע אזרח מדינת ניו יורק. סנדפורד טען כי מאחר שסקוט הוא שחור, הוא אינו אזרח מיזורי ולכן לבית המשפט אין סמכות לדון בתביעה. ולס דחה את הטענה וקבע כי אף אם לסקוט אין זכויות מלאות או זכויות פוליטיות, עדיין שערי בית המשפט פתוחים בפניו להגיש תביעה לבית המשפט הפדרלי.
המשפט - סנפורד הודה כי "הניח ידיו לפעמים על סקוט ומשפחתו" (היכה את סקוט ומשפחתו, בלשון נקייה) ובכך הודה בעובדות התביעה, אולם טען כי זכותו החוקית לעשות כל שהוא רוצה ברכושו – וסקוט ומשפחתו היו רכושו הפרטי. במאי 1854 דנו המושבעים במצבו החוקי של סקוט, וקבעו (ככל הנראה לאור החלטת בית המשפט העליון של מדינת מיזורי) כי סקוט הוא עבדו של סנפורד.
רקע משפטי > ההליך בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית > טענות הצדדים

בשלב זה של ההליכים לא יכלה משפחת בלואו לממן את ההליכים המשפטיים של סקוט, אולם מונטגומרי בלייר, עורך דין ידוע מוושינגטון הסכים לקחת על עצמו את ניהול התיק בלא תשלום (פרו בונו). התנועה למלחמה בעבדות לא תמכה בהליכים המשפטיים משום שלא האמינה כי בית המשפט העליון ישנה את החלטת בית המשפט הפדרלי המחוזי. בדצמבר 1854 ערער סקוט על החלטת בית המשפט המחוזי הפדרלי לבית המשפט העליון של ארצות הברית, בטענה כי השופט ולס שגה בהפנותו את שאלת החירות של סקוט לחבר מושבעים. בית המשפט קבע את התיק לדיון בדצמבר 1855, ושמע את טענות הצדדים בפברואר 1856.
הדיון, שנמשך ארבעה ימים (דבר מקובל באותה עת) התמקד בשאלה האם שחורים יכולים להיות אזרחי ארצות הברית, האם הקונגרס יכול לאסור על עבדות בטריטוריות השונות של ארצות הברית, והאם פשרת מיזורי הייתה חוקתית. לאחר דיונים בין השופטים, הם דחו את הכרעתם וביקשו מהצדדים לטעון בשתי שאלות נוספות:
האם הייתה סמכות לבית המשפט הפדרלי לדון במקרה?
האם פסק הדין ניתן בשל טעות פרוצדורלית.
הצדדים טענו לשאלות אלה בדצמבר 1856.
רקע משפטי > ההליך בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית > התכתבות עם נשיא ארצות הברית ביוקנן

לאחר הבחירות שנערכו בשנה זו, שבהן נבחר ג'יימס ביוקנן, פנה הנשיא הנבחר לחברו, שופט בית המשפט העליון ג'ון קטרון, ושאל האם המשפט יוכרע לפני השבעתו של הנשיא במרץ. ביוקנן קיווה כי הכרעת השופטים תסיים את המחלוקת הפוליטית במדינה בשאלת העבדות. ביוקנן גם לחץ על השופט גרייר, שופט ממדינה צפונית, לתמוך בשופטים הדרומיים ולקבוע כי סקוט הוא עבד, כדי ליצור מראית עין שההחלטה ניתנה משיקולים שאינם מדינתיים – אלא משיקולים משפטיים בלבד. תכתובות אלה בין הרשות המבצעת והרשות השופטת, בהן רשות אחת מנסה להשפיע על השנייה, הן כיום בלתי חוקיות.
הכרעת הדין

פסק דינו של בית המשפט העליון ניתן ב-6 במרץ 1857. דעת הרוב בפסק הדין הייתה זו של נשיא בית המשפט העליון טוני, אליו הצטרפו חמישה שופטים, חמישה מן התומכים בדעת הרוב היו תושבי מדינות הדרום ובעלי עבדים בעצמם. השופט נלסון הסכים עם טוני בדעת יחיד נפרדת, מאחר שהסכים לתוצאה אך לא להנמקות. השופטים קרטיס ומק'לין התנגדו.
הכרעת הדין > שאלת זכות העמידה

השאלה הראשונה שבה דן בית המשפט העליון הייתה שאלת זכותו של סקוט לעתור לבית משפט. פסקה 1 לסימן 3 לחוקת ארצות הברית קובעת כי "לרשות השופטת תהא סמכות... על סכסוכים... בין אזרחים של מדינות שונות...". בית המשפט קבע כי סקוט אינו אזרח של מדינה ועל כן אין סמכות לבית המשפט לדון בתביעה שלו. אף אם מדינה מסוימת מעניקה אזרחות לשחורים על פי חוקיה היא וחוקת המדינה, אין היא יכולה לזכותם באזרחות לצורך המשפט הפדרלי וחוקת ארצות הברית. משום כך, נקבע כי אין משמעות להחלטת מיזורי להכיר בסקוט כאזרח המדינה.
בית המשפט קבע כי מנסחי החוקה ראו את השחורים כשייכים ל:
"גזע נחות יותר, ובכלל בלתי ראויים להיות קשורים לגזע הלבן, בין אם בקשרים חברתיים ובין אם בקשרים פוליטיים. השחורים הם כה נחותים שאין להם זכויות שהאדם הלבן צריך בכלל להתחשב בהן."
דעת הרוב של בית המשפט הציגה בפסק הדין את "האסון" שיקרה אם יכירו בסקוט כאזרח:
"ינתן לבני הגזע הכושי (negro) הזכות לעבור ממדינה למדינה לפי רצונו, חופש דיבור בציבור ובמקומות פרטיים, כפי שיכול אזרח חופשי לבן, הזכות להתוועד באופן ציבורי ולדון בנושאים פוליטיים, והזכות לשאת נשק."
השופט קרטיס, בדעת המיעוט שלו, התנגד לקביעה זו וטען כי שחורים רבים היו אזרחים במדינות ניו המפשייר, מסצ'וסטס, ניו יורק, ניו ג'רזי וקרוליינה הצפונית בעת ההצבעה על קבלת החוקה ואישורה במדינות אלה.
הכרעת הדין > דיון בשאלת העבדות

על אף שבית המשפט קבע כי אין לו סמכות לדון במקרה, הוא המשיך לדון בשאלה האם סקוט אדם חופשי. בית המשפט קבע כי סקוט הוא עבד, אף שהתגורר במדינת מינסוטה שבה העבדות אסורה.
לפי פסק הדין, פשרת מיזורי הייתה בלתי חוקית מאחר שלקונגרס אין סמכות חקיקה בטריטוריות השונות. כמו כן קבע בית המשפט כי פשרת מיזורי היא חוק בטל, מהיותה סותרת את התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, ופוגעת בחופש הקניין של בעלי העבדים. לדברי בית המשפט, לא ייתכן שאדם יאבד את רכושו (העבד) רק בשל מעבר למדינה חופשית. בית המשפט הוסיף וקבע – אף שהדבר לא הועלה כלל על ידי הצדדים ולא נדון בפניו – שלבתי המחוקקים של הטריטוריות השונות אין סמכות לקבוע כי העבדות אסורה בתחום הטריטוריה. בהחלטתו בעניין סקוט, ביטל בית המשפט חוק של הקונגרס וקבע כי החוק הוא בלתי חוקתי וסותר את החוקה. הייתה זו הפעם השנייה בתולדות ארצות הברית שבה בית המשפט הפעיל ביקורת שיפוטית וביטל חוק. הפעם הקודמת אירעה 54 שנים קודם לכן בפסק דין מרבורי נגד מדיסון.
השופט קרטיס התנגד לקביעת בית המשפט בדעת מיעוט. לדבריו, מרגע שקבע בית המשפט כי אין לו סמכות לדון בתביעה, החלטותיו בהמשך הן אוביטר דיקטום (אמרות אגב). השופטים קרטיס ומק'לין התנגדו גם לביטולה של פשרת מיזורי, בטענה שאיש מהחקלאים במדינות לא התנגד לפשרה (המונעת מהם יכולת להשתמש בעבדים) וכן לא התנגדו לצו הצפון מערבי האוסר על עבדות וקדם לפשרת מיזורי, ועל כן אין זה הזמן לבטלה.
השלכות המשפט

משמעות ביטולה של פשרת מיזורי הייתה הרחבת העבדות לכל המדינות והטריטוריות של ארצות הברית, מן הבחינה הפוליטית ההחלטה סתמה את הגולל על כל אפשרות לפשרה כיוון שלפי ההחלטה, הבעלות על עבדים היא זכות מוגנת בחוקה שאינה מוגבלת לאזור מסוים. טוני האמין כי ההחלטה תסיים את המחלוקת הפוליטית בנושא העבדות, אולם למעשה פסק הדין הביא לתוצאה הפוכה: התגברות העוינות למוסד העבדות, פיצולה של המפלגה הדמוקרטית, הקמת המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית ובהמשך, לעלייתו לשלטון של לינקולן, מתנגד העבדות, שבחירתו הביאה לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית. מתנגדי העבדות חששו שבמקרה ויגיע מקרה נוסף בפני בית המשפט העליון יקבע השופט טוני כי גם חוקי המדינות החופשיות בצפון, האוסרים עבדות בתחומם, הם בלתי חוקתיים ובטלים לאור החוקה. אברהם לינקולן התייחס לסוגיה זו במסגרת עימותי לינקולן-דאגלס בספרינגפילד, ב-17 ביוני 1858:
"אם תחברו שנים ועוד שניים, תראו כי לא ירחק היום ותצא החלטה מאת בית המשפט העליון המצהירה כי חוקת ארצות הברית אינה מתירה למדינות לאסור עבדות בתחומיה... בעודנו עולים על יצוענו וחולמים כי אנשי מיזורי עומדים להצביע על הפיכת מדינתם למדינת חופש, אנו עלולים לקום בבוקר לגלות כי מדינת אילינוי הפכה למדינת עבדות."
בניו של פטר בלואו, המעביד של סקוט, העניקו לו ולמשפחתו את חירותו ב-26 במאי 1857. סקוט נפטר שנה מאוחר יותר, ב-17 בספטמבר 1858.