stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפלות חיל האוויר הישראלי
הפלות בכורה > מערך ההגנה האווירית

מערך ההגנה האווירית של חיל האוויר (שהיה ידוע בעבר גם בשם "מערך הנ"מ") רשם אף הוא הפלות בכורה היסטוריות:
הירי הקרבי הראשון של טיל MIM-23 הוק בעולם והפלה ראשונה בעולם של מטוס קרב התרחש בעת מלחמת ששת הימים ב-5 ביוני 1967, כאשר מטוס אוראגן ישראלי פגוע טס בנתיב ישיר למרחב האווירי דרכו של הכור הגרעיני בדימונה. המטוס הופל מכיוון שהטייס לא הזדהה ולא היה מידע ודאי לגבי מטרת הטיסה, דבר שהיה חשוד ביותר היות שישראל הייתה במלחמה בפועל. המטוס הופל על ידי סוללת טילי הוק שהגנה על הקריה למחקר גרעיני בדימונה.
הפלה ראשונה (ועד כה, האחרונה) בעולם של מיג 25 סורי על ידי טיל MIM-23 הוק.
הפלה ראשונה בעולם של מסוק מי-8 מצרי על ידי טיל הוק בפתיחת מלחמת יום הכיפורים.
הפלה ראשונה בעולם של מטוס הסילון הסובייטי מיג 21 באמצעות "חובט" עם תותח M61 וולקן, במבצע שלום הגליל.
בדומה להפלה שבוצעה על ידי "חובט" הוולקן, גם מערכת הMIM-72 צ'פרל זכתה להפלת בכורה בשנת 1974. מערכת זו שהתבססה על הטיל אוויר-אוויר מסוג סיידווינדר, הפילה מיג 17 בתקופת הפסקת האש שלאחר מלחמת יום הכיפורים, בגבול הסורי.
במלחמת לבנון הראשונה, כוח של לוחמי נ"מ מצוידים בטילי FIM-43 רד-איי ("בזק"), הפיל מיג 23 של חיל האוויר הסורי.
ב-7 באפריל 2011 מערכת כיפת ברזל רשמה יירוט בכורה כשיירטה והשמידה רקטת גראד ששיגרו מחבלים פלסטיניים מרצועת עזה לעבר אשקלון. זהו היירוט המבצעי ראשון בעולם של רקטה לטווח קצר-בינוני.
ב-14 ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, יירט מערך ההגנה האווירית כלי טיס בלתי מאויש ששלח חמאס באמצעות טיל MIM-104D פטריוט. ב-17 ביולי יירט מערך ההגנה האווירית כטב"ם נוסף של חמאס, גם הוא באמצעות טיל פטריוט.
ב-23 בספטמבר 2014 יירט מערך ההגנה האווירית מטוס קרב סורי מדגם סוחוי Su-24 שחדר לשטח ישראל באמצעות טיל "יהלום" MIM-104D פטריוט. זהו היירוט הראשון (בעולם) של מטוס אויב מאויש על ידי טיל זה.
ב-17 במרץ 2017, לפי פרסומים בתקשורת, ביצע טיל ה"חץ 2" את היירוט המבצעי הראשון שלו, כשיירט טיל קרקע-אוויר מדגם S-200 שנורה מסוריה לעבר מטוסי חיל האוויר הישראלי שחזרו מתקיפה שם. צה"ל אישר שמיירט של מערך ההגנה האווירית יירט טיל סורי.
ב-13 במאי או ב-14 במאי 2021, במבצע שומר החומות, הפילה כיפת ברזל כלי טיס בלתי מאויש של חמאס שחדר לישראל מרצועת עזה. זהו היירוט המבצעי הראשון של כלי טיס בידי כיפת ברזל.
ב-10 במאי 2023, במבצע מגן וחץ, מיירט קלע דוד ("שרביט קסמים") הפיל רקטת קרקע-קרקע ששיגר הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לעבר גוש דן.
ב-31 באוקטובר 2023, במלחמת חרבות ברזל, יירטה מערכת ה"חץ 2" מעל הים האדום טיל בליסטי ששיגרו החות'ים מתימן לעבר ישראל. זהו היירוט המבצעי הראשון של טיל קרקע-קרקע בידי ה"חץ".
ב-9 בנובמבר 2023, במלחמת חרבות ברזל, טיל "חץ 3" יירט בהצלחה טיל בליסטי ששוגר לעבר ישראל על ידי החות'ים. זהו יירוט הבכורה המבצעי של ה"חץ 3", ויירוט בכורה עולמי מחוץ לאטמוספירה, כלומר, בחלל.
ב-14 באפריל 2024 מערך ההגנה האווירית ומטוסי חיל האוויר הישראלי יירטו ב-99% הצלחה מאות כלי טיס בלתי מאוישים, טילי שיוט וטילים בליסטיים ששיגרה איראן על ישראל בתקיפה האיראנית על ישראל, זהו הישג חסר תקדים בתולדות הלוחמה האווירית. כלל המערכות ביצעו יירוטים ובפרט ה"חץ" עם מיירטי חץ 2 וחץ 3, קלע דוד וכיפת ברזל.
ב-14 באפריל 2024 מערכת כיפת ברזל יירטה טיל בליסטי ארוך-טווח, הישג חסר תקדים למערכת זו שנועדה במקור ליירט רקטות לטווחים קצרים ובינוניים.
הפלות בכורה > אמצעי הגנה אווירית של חיל הים

חיל הים הישראלי מפעיל אמצעי הגנה אווירית על גבי ספינות הטילים שלו.
ב-2 ביולי 2022 שוגר טיל ברק 1 מספינת הטילים אח"י אילת (סער 5) של חיל הים הישראלי והפיל שני כטמ"מים של חזבאללה שטסו לכיוון אסדת הגז "כריש". הטיל שוגר בפעם הראשונה בפעילות מבצעית ורשם הפלת בכורה.
ב-21 בדצמבר 2023 דיווח אתר חדשות 0404 על ניסיון לתקוף את אסדת הגז "כריש" באמצעות כטב"ם מתאבד, שיורט על ידי כיפת מגן ("כיפת ברזל" הימית) המותקנת על סטי"ל סער 6. עם זאת, טרם פורסם אישור רשמי על כך.
ב-9 באפריל 2024 יירטה מערכת "כיפת מגן" המותקנת על גבי סטי"ל סער 6 מטרה אווירית עוינת שחדרה לשטח ישראל בעיר אילת. צה"ל אישר את היירוט וכינה את המערכת "כיפה ימית". זהו היירוט המבצעי המאושר הראשון של המערכת.
קשונז' ויילקי

| --- | --- |
סמל קשונז' ויילקיסמל קשונז' ויילקי

טירה בכפר
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  פולין קטן (פרובינציה) פולין קטן
 מחוז:  מייחוב
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  812 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  50°26′N 20°8′E﻿ / ﻿50.433°N 20.133°E﻿ / 50.433; 20.133
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיקשונז' ויילקי(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיקשונז' ויילקי(למפת פרובינציית פולין קטן רגילה) קרקוב טרנוב נובי סונץ' אושוויינצ'ים שוויינטוקז'יסקיה שלזיה פ ו ד ק ר פ צ ק י ה סלובקיהקשונז' ויילקי(למפת פרובינציית פולין קטן מוגדלת) קרקוב טרנוב נובי סונץ' אושוויינצ'ים שוויינטוקז'יסקיה שלזיה פ ו ד ק ר פ צ ק י ה סלובקיהקשונז' ויילקי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קשונז' ויילקי (בפולנית: Książ Wielki; ביידיש: קשוינז) הוא כפר במחוז מייחוב (אנ') שבפרובינציית פולין קטן בפולין, בסמוך לנהר נידז'יצה (פו'), בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

קשונז' ויילקי נזכר לראשונה בשנת 1120. במאה ה-12 היה במקום ישוב גדול, וארמונות ששימשו את מלכי פולין שהיו נופשים במקום, אך לא נותר מהם כלום. במאה ה-14 נבנה ביישוב מנזר, ובשנת 1385 הוענקו לו זכויות עיר, שהייתה אז מקום מגוריה של המלכה ידוויגה. עד לחלוקת פולין הראשונה היווה היישוב מרכז נפה.
בתחילת המאה ה-17 נבנתה במקום טירה שכונתה "ארמון מירוב (אנ')" והיא שימשה למגורי משפחת האצולה מישקובסקי שהיו אדוני העיר, והחזיקו בה עד שנת 1727, אז ירשו משפחת וילופולסקי את המקום. בהמשך התגורר שם אלכסנדר וילופולסקי (אנ'), שהיה משנת 1862 ראש המנהל האזרחי בפולין הקונגרסאית, והיה מהתומכים בהענקת שוויון זכויות לאוכלסייה היהודית.
בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.  בשנת 1875, בעקבות מרד ינואר, ניטל מהיישוב מעמדו העירוני. ב-1 בינואר 2023 קיבלה העיירה מחדש את מעמדה כעיר.
יהודי קשונז' ויילקי

היישוב היהודי בקשונז' ויילקי מתועד מהמאה ה-17, מאמצע המאה ה-18 התקיימה ביישוב קהילה עצמאית. בשנת 1742 הוקם במקום בית קברות יהודי, בתקופה זו היו רשומים בעיירה 9 בתי אב יהודיים, וגרו בה במשוער כ-50 יהודים. באמצע המאה ה-19 הוקם ביישוב בית כנסת בנוי אבן, וכמה שנים לאחר מכן נחנך במקום גם בית מדרש. היהודים בעיירה התפרנסו מחקלאות וממסחר. משנים אלה התקיימה ביישוב גם פעילות חסידית, רב העיירה רבי משה נטע שפירא (1852–1936), מחבר הספר שמן למאור על תהילים. היה מחסידי סוכטשוב, והקים במקום ישיבה בה למדו תלמידים גם מחוץ לעיירה.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה וכינון הרפובליקה הפולנית השנייה נערכו ביישוב מהומות אנטישמיות. בין מלחמות העולם התקיימה ביישוב פעילות ציונית, שכללה קיבוץ הכשרה של הנוער הציוני, כמו גם פעילות של אגודת ישראל. בשנת 1939 התגוררו ביישוב כ-850 יהודים.
יהודי קשונז' ויילקי > דמוגרפיה

היהודים היו כמחצית מתושבי קשונז, בשנת 1742 היו רשומים בעיירה 39 יהודים. בשנת 1827 נרשמו בה 392 יהודים ו-480 קתולים, בשנת 1856 נרשמו 487 יהודים, ו-460 קתולים, בשנת 1897 נרשמו 729 יהודים ו-683 קתולים, בשנת 1921 נרשמו 852 יהודים, ו-858 קתולים.
יהודי קשונז' ויילקי > בשואה

לאחר כיבוש היישוב בידי הגרמנים ב-8 בספטמבר 1939, הגיעו אליו פליטים יהודים רבים משלזיה, ואלו גויסו יחד עם יהודי המקום לעבודות כפייה מפרכות, חלקן במחנות עבודה. בתקופת הכיבוש הראשונה נמנו ביישוב כ-1,230 יהודים.
בליל 5 בספטמבר 1942 פשטו שוטרים פולנים על בתי היהודים ביישוב, ורצחו 16 יהודים. למחרת בבוקר הגיעו ליישוב שוטרים גרמנים ממייחוב, ובסיוע השוטרים הפולנים, ריכזו באלימות את יהודי היישוב בכיכר השוק, וממנה הם שולחו בעגלות וברגל לסלומניקי, תוך ירי בנחשלים בדרך. בסלומניקי צורפו יהודי היישוב לאלפי מגורשים יהודים נוספים מיישובי הסביבה, שרוכזו בשדה פתוח. כעבור יום נערכה בהם סלקציה, חלקם הקטן הועבר למחנות עבודה, והרוב שולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ.
כ-200 עד 300 יהודים שעוד נותרו בקשונז' ויילקי לאחר האקציה נרצחו ברובם עד ב-15 בפברואר 1943, עם הוצאת פקודת "ניקוי" הנפה מיהודים. יהודים מעטים שהצליחו להסתתר ביישוב ובסביבתו הוסגרו לגרמנים או נרצחו ישירות בידי הפולנים. בין היתר, במרץ 1943 נרצחו בני הזוג חיבובסקי, ובמאי 1944 נרצחו 19 יהודים שמצאו מחסה בביתן בכפר.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  ספר יזכור באתר jewishgen
↑  טירת הרנסאנס מירוב
↑  פרסום ממשלתי של חוקים מ-2022, ראה שם פריט 1597 בעמ' 4
↑  רבי משה נטע שפירא, שמן למאור, בולגרייא תרפ"ח, באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566794105171  GND: 1033766690  LCCN: n82148521  VIAF: 123182779   WorldCat (עם VIAF): 123182779 
חורבת בית הכנסת של הכפר.
ליילה שוורץ

| --- | --- |

שוורץ ב-2011, צולם על ידי אורי גרשוני
 לידה:  13 ביולי 1949 (בת 75) מצרים קהיר, מצרים
 שם לידה:  לוסי לוי[דרוש מקור]
 תאריך עלייה:  1950
 לאום:  ישראל ישראל
 תחום יצירה:  מודל, אמנית גוף
ליילה שוורץ (נולדה ב-13 ביולי 1949, ט"ז בתמוז ה'תש"ט) היא אוצרת ומודל אמנות, במאית ואמנית מיצגים חברתית ישראלית, המשתמשת בגופה כמדיום לצורכי אמנות חזותית.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

שוורץ נולדה בקהיר לרחל שוורץ וברנרד לוי בשם לוסי לוי. אמה ממוצא אירופי ואביה ממוצא לבנוני. משפחת אמה הייתה משפחה אמידה שבבעולתה בית דפוס ועסק סיטונאות של משקאות חריפים. אביה עבד כנער שליח עבור העסק המשפחתי, והשניים התאהבו והתחתנו בניגוד לרצון משפחת האם, והיגרו בעקבות כך למצרים. כשהייתה בת 4 חודשים עלתה עם אמה לישראל, בעוד שהאב היה אמור להצטרף אליהן. ואולם, בזמן זה אביה התאסלם ואבדו עקבותיו. שוורץ ואמה התיישבו במעברה בפרדס חנה. בגיל 3 וחצי מסרה אותה אמה למשפחת אומנה עקב חוסר יכולת לפרנס ולגדל אותה כאם חד-הורית. שוורץ עברה בין חמש משפחות אומנה, וכשגדלה מעט חזרה אל בית אמה. בגיל 12 עברה להתחנך בקיבוץ השומר הצעיר בית זרע שבעמק הירדן, ומשם נשארה בקשר מתמיד עם אמה.
בטרם הספיקה שוורץ להתגייס לצה"ל, חלה הידרדרות במצבה הרפואי של אמה, ועל כן היא שוחררה מחובת השירות וחזרה לפרדס חנה על מנת לטפל בה. בתקופה זו נאלצה שוורץ לפרנס את שתיהן, כאשר עיקר עבודתה הייתה בתחום החינוך, במוסד "טוקייר" לנוער בסיכון ובאלוני יצחק, והייתה רכזת בנוער העובד והלומד בגבעת עדה. כאשר מלאו לה 20, נפטרה אמה והיא נשארה יתומה וללא משפחה.
מאוחר יותר, במהלך קריירת האומנות שהתה באירופה כ-8 שנים, אז ניסתה לאתור בני משפחה בניסיון לאתר את אביה, אך לא צלחה במאמציה לאתרו ולא הכירה אותו מעולם. באותה תקופה התגוררה תקופה קצרה בבלגיה, שם עבדה כמנקה בבית זונות בקרבת בריסל. כשחזרה ארצה, החלה ללמוד במכללת בית ברל הדרכת נוער.
ביוגרפיה > מודל עירום בעולם האמנות הישראלי

שוורץ החלה לשמש כמודל עירום לאמנים ב-1966, בעקבות פנייה של שכנתה לקיבוץ שהייתה בחוג אמנות. מיד לאחר מות אמה, ב-1970, החלה לעבוד בתמורה לתשלום כמודל עירום לציירים, פסלים וצלמים מכל תחומי האמנות. בעבר ציינה שוורץ כי הגיעה לעבודה זו מתוך משיכה לעולם האומנות, והשיגה באמצעות העירום דימוי גוף עצמי חיובי יותר, אך במועדים אחרים תיארה את המניע לעבודה בעירום כדרך "לצאת מחובות". בשלב מאוחר יותר, חדלה מלדרוש תשלום בגין עבודתה, ובמקום זאת דרשה לקבל מהאמנים יציאות בהן מופיעה דמותה. בספרה, תיארה שוורץ את החלטתה לעבוד כמודל עירום כך:
נולדתי חומר - לבד בעולם, ללא זהות. תחושות וזכרונות בונים את הבסיס לאישיותי. בשלב מסוים בחיי - כשנשארתי ללא כל הגנה, בלי משפחה, בלי השכלה, ללא ביטחון כלכלי, ללא חברה - הדבר היחיד שנשאר לי היה גופי. פשוט מחוסר ברירה נצמדתי אליו. הגוף שלא היה יפה בעיני במושגים יום-יומיים, אבל סמכתי עליו. ידעתי שהגוף לא ירמה אותי ודרכו אוכל להגיע לאמת, ליופי, להבנה. את מצב החולשה הפכתי לעניין ולעוצמה
לאורך הקריירה בו שימשה כמודל ומודל עירום, עבדה שוורץ עם ציירים, פסלים, ואמנים רבים ובהם מנשה קדישמן, אורי רייזמן, רפי לביא, יגאל תומרקין, חנוך פיבן, בתיה לישנסקי, ידיד רובין, מאיר פיצ'חדזה, אורי גרשוני, חיים מאור, ציונה שמשי, מאירה שמש, יאיר גרבוז, שמואל בונים, מאיה כהן לוי ואביגדור סטימצקי. שוורץ ציינה בעבר כי שמה לה למטרה להביא אל האמנות אל ה"רחוב" הישראלי של אותה תקופה ואת הזהות המגוונת שאימצה מתוך אורך החיים המאוד חריג והמורכב שלה. על כן, ראתה בדוגמנות תפקיד אקטיבי ולא פסיבי, כפי שהיה מקובל עד אז ולכן הייתה מקפידה להיות מעורבת בתהליך ואופי היצירה. אמנים רבים התלהבו מגישה זו של שוורץ לאחר שלמדו להכיר ולהעריך את האפשרויות הגלומות בה. שוורץ למדה רבות על אמנות מן האמנים שאיתם עבדה, כמו גם גילויים על עצמה כפי שהשתקפו ביצירות להן הייתה שותפה.[דרוש מקור]
ביוגרפיה > אמנות מיצגים

פעילותה העצמאית כאמנית החלה בתקופה בה עבדה שוורץ כמנקה בבריסל, אז הציעה עצמה כמופע אומנותי במסגרת מסיבה אריסטוקרטית שנערכה בבית הזונות בו עבדה. לדבריה, "אפילו את השיר הראשון לא נתנו לנו לגמור".
לאחר תקופה בה פעלה כמודל עירום, החלה לוקחת חלק פעילות בתכנון ובימוי היצירות, והחלה ליצור אמנות מיצגים בנושאים חברתיים ופוליטיים. מספר מיצגים שביצעה, וביניהם "מיצג שחור", "החיים בזבל", "בית מטבחיים", "מיצג רפואי" ו"מסכת גז", זכו לתשומת ליבה של התקשורת הישראלית והעלו את שוורץ לתודעה האמנותית בישראל.
המיצג "החיים בזבל" בפרט, שבו הצטלמה בעירום בין ערמות האשפה שבחירייה, זכה להד תקשורתי רחב, ושוחזר במסגרת חגיגות ה-50 לעצמאות מדינת ישראל ולכבוד הקמת מוזיאון הציוניות בחירייה, בה הוקם פארק אריאל שרון. שוורץ טענה שמטרת המיצג המקורי, שנערך ב-1984, הייתה להתריע כנגד הניתוק בחברה הישראלית. את שחזור המיצג ביצעה ב-1994, חגיגות היובל למדינה, במסגרתו הצטלמה בשנית בחירייה, הפעם על מיטה ועליה פרוס דגל ישראל. ביצוע המייצג תועד וסוקר על ידי יגאל מוסקו, בכתבה בתוכנית יומן החדשות.
ביוגרפיה > תערוכות

לרגל 30 שנות פעילות אומנותית, החליט מוסד "אמנות לעם" להקים תערוכה מקיפה ומייצגת של עבודותיה, אשר בה שימשה שוורץ לא רק כ"מודל" אלא גם כאוצרת של התערוכה.
בשנת 2003 תשס"ג, הוציאה שוורץ ספר, 55 ליילה וליילה, ובו היא מציגה 55 יצירות אשר בהן שימשה כמודל משנת 1973 ועד שנת 2003.
ב-2007 הופיעה בסיפור מסגרת, תוכנית טלוויזיה מבית הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ומפעל הפיס ששאפה "למפות, לקטלג ולייצר קו עלילה אחיד ורציף ל-100 שנים של אמנות בישראל". שוורץ טענה שחברת ההפקה בשמיטה את שמה מפרסומים הקשורים להפקת הסדרה. שוורץ איימה להגיש בקשה לצו מניעה כנגד חברת ההפקה, לאחר שלדבריה הופעל עליה לחץ להצטלם בעירום לסדרה ונפגעו זכויותיה כאמנית בניגוד להסכם מולה, אפילו שזכתה לשורות קרדיט בתחילת הפרק בו הופיע ובכתוביות בסופו.
במלוא 50 שנה לקריירת האומנות, שוורץ ביקשה לתרום אוסף אמנות נרחב שצברה עם השנים למוסד תרבות, שמרביתו מקורו מיצירות שקיבלה מאמנים במקום תשלום על עבודה כמודל עירום בשבילם, ופרסמה מודעה בעיתון וקראה למוסדות תרבות להתחרות על הזכות לקבל את האוסף. האוסף כונה "מיפוי של עולם האמנות הישראלי". לבסוף בחרה שוורץ לתרום את האוסף למכללת תל-חי, שם הוקמה תערוכת קבע בשם "ליילה" להצגת 70 מהיצירות.
פעילות חברתית

ליילה שוורץ מתגוררת בדיור ציבורי ברמת אביב, באחד משני בניינים אשר נתרמו על ידי תורם קנדי פרטי
ומקיימת לדבריה פעילות חברתית למען אזרחים ותיקים ודיירי הדיור הציבורי במדינת ישראל מאז 2010.
בכובעה כאמנית תקשורת, ליילה נוהגת לתעד תופעות חברתיות, עוולות שנגרמות נגד הציבור ומתפקדת לדבריה כ"תצפיתנית אזרחית", אחר פועלה ניתן לעקוב ברשתות החברתיות.
בתאריך 7.10.23 פרסמה ליילה יצירת אמנות בשם "ים המוות" <הערת שוליים, לינק>
בשיתוף עם האמנית ע.ב.פ (צלמת). היצירה עוסקת במאורעות ה7.10.23 ומתריאה מפני הבאות.
בשנת 2024 פרסמה ליילה שוורץ יצירת וידאו, סרט תחקיר בשם "חורבן הבית".
הסרט עוסק בהתנהלות הממסד לרבות חברת עמידר, עיריית ת"א-יפו וגורמים מוסדיים נוספים
הוא מכיל תיעוד מסוג מסמכים והקלטות אשר נאסף במשך 14 שנים ופורסם בעברית ובאנגלית
הסרט נעשה ללא מטרות רווח ולטובת ידיעת הציבור בכלל והדור הצעיר בפרט.
בתקשורת

שוורץ זקפה את הצלחותיה והישרדותה למרות חייה הקשים לזכותם של התקשורת הישראלית ואמנים רבים. בספרה, הקדישה פרק לסיקור העיתונאי והתקשורתי לו זכתה במהלך הקריירה שלה, אותו כינתה ""הם לא קיפחו אותי". הכתבה הראשונה שנכתבה על שוורץ הייתה במקומון חיפאי בשנת 1967.
חיים אישיים

במהלך שנוות ה-80 ניהלה רומן עם נתן זך, אף שבעבר ציינה שייתכן שהיא א-מינית. נכון לעשור השני של המאה ה-21, מתגוררת בתל אביב-יפו.
תערוכות שבהן הוצגה דמותה

בתערוכות הבאות הוצגו יצירות של אמנים אחרים שבהן הוצגה דמותה:
תערוכה ראשונה - גלריית מאפו בבעלות ישראל גרציאני, אוצרת ליילה שוורץ, 1983
תערוכה שחורה - מיצג שחור, דיזנגוף סנטר, אוצרת זיוה רון, 1983-1984
אגודת הציירים והפסלים, תל אביב, אוצרת ליילה שוורץ 1984
מוזיאון הנשים בבון, גרמניה. אוצרת ליילה שוורץ, 1991
הגלריה לאמנות עכשווית-קלישר, אוצרת ליילה שוורץ, 2003
פילמוגרפיה

"אורי מדבר על אורי" (2004) - סרט המתאר את חייו ויצירתו של הצייר אורי רייזמן, שתואר כ"מסמך נדיר ובו מדבר הצייר המנוח אורי רייזמן על תהליך עבודתו ועל חייו".
לקריאה נוספת

עמנואל בר-קדמא, החיים על פי הגוף, ידיעות אחרונות, נובמבר 1984
רחל סער טל-שיר, לגוף סיבות משלו, הארץ, 2 בינואר 1987
דורית טל-אור, מוזיאון הגוף מגיע לבית הספר, "הפורום" - עיתון מנהלי בתי ספר, פברואר 1997
בילי מוסקונה לרמן, מציירים ליילה, מוסף מעריב, 24 ביוני 1988
גדעון סאמט, ליילה שוורץ, פוליטיקה, 1995
ליילה שוורץ (אוצרת), 55 ליילה וליילה, אמנות לעם, 2003
ליילה שוורץ, 70 ליילה וליילה, אמאזון, 2020
הערות שוליים

1 2 3  ליילה שוורץ בתוכנית "סוכן תרבות", באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 26 בנובמבר 2021
1 2 3 4 5 6 7 8   אופיר חובב, ליילה שוורץ: "שאלתי אותו מה לעשות, והוא אמר — תתפשטי", באתר הארץ, 23 בנובמבר 2021
1 2 3 4 5  ירון לונדון, חיי לילה, העיר, 26 באוקטובר 1984
1 2 3 4 5 6  ליילה שוורץ (אוצרת), 55 ליילה וליילה, אמנות לעם, 2003
1 2 3 4 5  דניאל ראוכוורגר, עכבר העיר אונליין, חדשות האמנות - המודל ליילה שוורץ זכתה בתביעה על אובדן יצירות מהאוסף שלה, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2010
↑  רותי שילוני, ‏עירומים: הצצה לחיים של מודל ציור בעירום, באתר ‏מאקו‏, 12 בדצמבר 2009
↑  יזהר בן נחום, שבעים ליילה וליילה, כנס מדיה, 27 באפריל 2020
↑   "מוסף המוספים" עם דן מרגלית, הריאיון הראשון של אילנה דיין בטלוויזיה, ריאיון עם ליילה שוורץ, סרטון  באתר יוטיוב
1 2   50 שנה למדינה "היא לא מזויפת", ליילה שוורץ, כתבה של יגאל מוסקו, סרטון  באתר יוטיוב
↑  "הזעקה ב-1998 הפכה לאזעקה ב-2023", בעמוד הפייסבוק של ליילה שוורץ, 14 ביולי 2023
1 2  דנה גילרמן‏, תערוכות חדשות, באתר וואלה, 12 ביוני 2003
1 2  דנה גילרמן, איום בצווי מניעה על סדרת העוסקת באמנות ישראלית, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2007
↑  ג'ק פאבר, נוכחים ונפקדים, באתר nrg‏, 21 בנובמבר 2007
↑  ליילה שוורץ תרמה אוסף נדיר שלה כמודל עירום, מידע 8, 7 ביולי 2022
↑   "פנים ביזנטיות, גוף מזרחי, חשיבה מערבית"- אוסף ליילה שוורץ, סרטון בערוץ "מכללת תל-חי", באתר יוטיוב
↑  פוסט על מצב הדיור הציבורי ברמת אביב, בעמוד הפייסבוק של ליילה שוורץ, 6 באוגוסט 2023
↑  מרב יודילוביץ', סרטי אמנות יוקרנו בחודש הבא בסינמטקים, באתר ynet, 22 בנובמבר 2004
↑  סוף שבוע של אמנויות בסינמטקים, הבמה, 2 בדצמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007437709905171  LCCN: nr2007007537  VIAF: 44266132   WorldCat (עם VIAF): 44266132
צרפת בימי הביניים

ממלכת צרפת בימי הביניים (בערך, מהמאה ה-10 עד אמצע המאה ה-15) התאפיינה בפיצול של האימפריה הקרולינגית ופרנקיה המערבית (843–987); הרחבת השליטה המלכותית על ידי בית קאפה (987–1328), כולל מאבקיהם עם הנסיכויות העצמאיות כמעט (דוכסויות ורוזנויות, כגון אזורי נורמנדי ואנז'ו), ויצירה והרחבה של שליטה מנהלית/מדינתית (בעיקר תחת פיליפ השני אוגוסט ולואי התשיעי) במאה ה-13; ועלייתו של בית ולואה (1328–1589), כולל המשבר השושלתי הממושך נגד בית פלנטג'נט והאימפריה האנגווינית שלהם, שהתפרץ במלחמת מאה השנים (1337–1453) (שהחמיר על ידי המוות השחור הקטסטרופלי ב-1348), והניח את הזרעים למדינה ריכוזית ומורחבת יותר בתקופה המודרנית המוקדמת וליצירת תחושת זהות צרפתית.
עד המאה ה-12, התקופה ראתה את הפיתוח והרחבה של המערכת הכלכלית השלטונית (כולל התקשרות האיכרים לארץ באמצעות צמיתות); הרחבת המערכת הפיאודלית של זכויות וחובות פוליטיות בין לורדים לווסאלים; מה שמכונה "המהפכה הפיאודלית" של המאה ה-11 שבמהלכה השתלטו לורדים קטנים על אדמות מקומיות באזורים רבים; וניכוס על ידי בעלי תפקידים אזוריים/מקומיים של זכויות מנהליות, פיסקאליות ומשפטיות שונות לעצמם. מהמאה ה-13 ואילך, המדינה השיבה לאט לאט את השליטה במספר נחלות אבודות אלו. המשברים של המאות ה-13 וה-14 הביאו לכינוסה של אספה מייעצת, אספת המעמדות, וגם לסיום יעיל של הצמיתות.
מהמאות ה-12 וה-13 ואילך, צרפת עמדה במרכז הפקה תרבותית תוססת שהשתרעה על פני חלק ניכר ממערב אירופה, כולל המעבר מאדריכלות רומנסקית לאדריכלות גותית ואמנות גותית; יסוד האוניברסיטאות של ימי הביניים (כגון האוניברסיטאות של פריז (הוכרו ב-1150), מונפלייה (1220), טולוז (1229) ואאוליאן (1235)) ומה שנקרא "הרנסאנס של המאה ה-12"; גוף הולך וגדל של ספרות עממית חילונית (כולל השאנסון דה גסט, רומנטיקה אבירית, שירת טרובדור וטרובר וכו') ומוזיקת ימי הביניים (כגון פריחת אסכולת נוטרדאם לפוליפוניה).
גאוגרפיה

מימי הביניים ואילך, שליטי צרפת האמינו שלממלכותיהם יש גבולות טבעיים: הפירנאים, האלפים והריין. זה שימש עילה למדיניות תוקפנית ולפלישות חוזרות ונשנות. עם זאת, לאמונה הייתה בסיס מועט במציאות, שכן לא כל השטחים הללו היו חלק מהממלכה וסמכותו של המלך בממלכתו השתנתה למדי. הארצות שהרכיבו את ממלכת צרפת הראו גיוון גאוגרפי רב; החלק הצפוני והמרכזי נהנו מאקלים ממוזג ואילו החלק הדרומי היה קרוב יותר לאקלים הים תיכוני. בעוד שהיו הבדלים גדולים בין החלקים הצפוניים והדרומיים של הממלכה, היו הבדלים חשובים לא פחות בהתאם למרחק מההרים: בעיקר האלפים, הפירנאים והמאסיף המרכזיים. לצרפת היו נהרות חשובים ששימשו כנתיבי מים: הלואר, הרון, הסן וכן הגארון. נהרות אלו יושבו מוקדם מהשאר וערים חשובות הוקמו על גדותיהם אך הם הופרדו על ידי יערות גדולים, ביצות ושטחים קשים אחרים.
לפני שהרומאים כבשו את גאליה, חיו הגאלים בכפרים המאורגנים בשבטים רחבים יותר. הרומאים התייחסו לקטנות מבין הקבוצות הללו כ-pagi ולגדולות ביותר כ-civitates. הפגיות והסיוויטות הללו נלקחו לעיתים קרובות כבסיס לממשל הקיסרי ושרדו עד ימי הביניים, כאשר בירותיהם הפכו למרכזי בישופות. המחוזות הדתיים הללו שרדו עד המהפכה הצרפתית. בתקופת האימפריה הרומית, גאליה הדרומית הייתה מאוכלסת יותר, ובשל כך נכחו בה יותר מושבים אפיסקופליים בהתחלה בעוד שבצפון צרפת הם התכווצו מאוד בגלל הפלישות הברבריות ובוצרו בכבדות כדי להתנגד לפולשים.
הדיון על גודלה של צרפת בימי הביניים מסובך על ידי הבחנות בין אדמות שהוחזקו באופן אישי על ידי המלך (" הדומיין המלכותי") לבין אדמות שהוחזקו בשבועת אמונים על ידי אדון אחר. הרעיון של res publica שהתקבל מהפרובינציה הרומית של גאליה לא נשמר במלואו על ידי הממלכה הפרנקית והאימפריה הקרולינגית, ובשנים הראשונות של הקפטינגים, הממלכה הצרפתית הייתה פחות או יותר פיקציה. ה"דומיין המלכותי" של הקפטינגים היה מוגבל לאזורים סביב פריז, בורז' וסנס. הרוב הגדול של השטח הצרפתי היה חלק מאקיטן, דוכסות נורמנדי, דוכסות ברטאן, רוזנות שמפניה, דוכסות בורגונדי, רוזנות פלנדריה וטריטוריות אחרות. באופן עקרוני, האדונים של ארצות אלו היו חייבים שבועת אמונים למלך הצרפתי על החזקתם, אך למעשה למלך בפריז הייתה שליטה מועטה על אדמות אלו, וזה גרם לבעיות בעת איחוד נורמנדי, אקוויטניה ואנגליה תחת בית פלנטג'נט במאה ה-12.
פיליפ השני אוגוסט לקח על עצמו התרחבות צרפתית מסיבית במאה ה-13, אך רוב הרכישות הללו אבדו הן על ידי השיטה המלכותית של "אפאנאז'" (מתן אזורים לבני משפחת המלוכה לניהול) והן באמצעות הפסדים במלחמת מאה השנים. רק במאה ה-15 ישיגו שארל השביעי ולואי האחד עשר את השליטה ברוב צרפת של ימינו (פרט לברטאן, נווארה וחלקים ממזרח וצפון צרפת).
מזג האוויר בצרפת ובאירופה בימי הביניים היה מתון משמעותית מאשר בתקופות שקדמו לו או לאחריו. היסטוריונים מתייחסים לזה כ"תקופה החמה של ימי הביניים", שנמשכת בערך מהמאה ה-10 עד המאה ה-14 בערך. חלק מגידול האוכלוסייה הצרפתית בתקופה זו (ראה להלן) קשור ישירות למזג האוויר הממוזג הזה ולהשפעתו על יבולים ובעלי חיים.
דמוגרפיה

בסוף ימי הביניים, צרפת הייתה האזור המאוכלס ביותר באירופה - לאחר שעקפו את ספרד ואיטליה עד 1340. במאה ה-14, לפני הגעתו של המוות השחור, האוכלוסייה הכוללת של האזור המכוסה על ידי צרפת של ימינו נאמדה בכ-16 מיליון. אוכלוסיית פריז שנויה במחלוקת. ג'וזיה ראסל טען לכ-80,000 בתחילת המאה ה-14, אם כי הוא ציין שכמה חוקרים אחרים הציעו 200,000. הספירה הגבוהה יותר תהפוך אותה ללא ספק לעיר הגדולה ביותר במערב אירופה; הספירה הנמוכה תעמיד אותה מאחורי ונציה עם 100,000 ופירנצה עם 96,000. המוות השחור הרג על פי ההערכות שליש מהאוכלוסייה מאז הופעתו ב-1348. מלחמת מאה השנים במקביל האטה את ההתאוששות. רק באמצע המאה ה-16 לפני שהאוכלוסייה תתאושש לרמות של אמצע המאה ה-14.
בימי הביניים המוקדמים הייתה צרפת מרכז לימוד יהודי, אך רדיפות גוברות, וסדרת גירוש במאה ה-14, גרמו סבל ניכר ליהודי צרפת; ראה תולדות היהודים בצרפת.