stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכוהוליסטים אנונימיים
היסטוריה

הרעיון להקמת קבוצת התמיכה הראשונה לאלכוהוליסטים החל בשנת 1934 על ידי ביל וילסון, אלכוהוליסט שהקריירה שלו נפגעה בשל התמכרותו, אך הוא הצליח להתפכח בזכות תמיכה שקיבל ב"קבוצת אוקספורד" הנוצרית. הוא הקים קבוצת אוקספורד משלו לתמיכה באלכוהוליסטים, אך זו לא הצליחה לסייע לאנשים בגמילה. הוא קיבל עצה מהרופא שסייע לו להיגמל, ד"ר ויליאם סליקוורס, לעסוק בקבוצה בכיווני תמיכה מדעיים יותר ופחות דתיים. ההזדמנות לכך הגיעה במהלך נסיעת עסקים לאקרון, אוהיו, בה פגש בד"ר בוב סמית, וסייע לו להתפכח. היום בו שתה סמית את המשקה האחרון שלו, 10 ביוני 1935, נחשב כתאריך הייסוד של אלכוהוליסטים אנונימיים.
ב-1937, וילסון וסמית העריכו שעזרו ל-40 אלכוהוליסטים להפסיק לשתות, ושנתיים מאוחר יותר, עם 100 חברים, וכתב וילסון על התוכנית בספר "אלכוהוליסטים אנונימיים", ממנו אימץ הארגון את שמו. הספר, שמכונה גם "הספר הגדול" (The Big Book), מתאר תוכנית של שנים עשר הצעדים לגמילה מאלכוהול. בשנת 1941 הוגברו מכירותיו של הספר בעקבות החשיפה שקיבל במספר ראיונות רדיו ומאמרים בעיתונות.
בשנת 1946 גדלו הקבוצות, ונוצרו בלבול ומחלוקות בתוך הקבוצות לגבי שיטות עבודה, הסמכות והמטרות. הדבר הוביל את וילסון לכתוב הנחיות לניהול הקבוצות, שנודעו בשם "שתים עשרה המסורות", וכללו גישה של מבנה בלתי היררכי ואלטרואיסטי. ההנחיות נכנסו בהמשך לכל המהדורות הבאות של "הספר הגדול".
בשנות ה-50 החלה התרחבות בינלאומית גדולה של התנועה. בשנת 2001 הוערך מספרם  של חברי הארגון בעולם בכשני מיליון.
אסיה רודשטיין

אין תמונה חופשית
אסיה רודשטיין היא כנרת, מורה לכינור ובונת כינורות ישראלית.
רודשטיין נולדה בברית המועצות בשנת 1955, שם למדה נגינה בכינור והחלה לעבוד בהוראת נגינה.
ליקויים בכינורות של תלמידיה עוררו בה עניין בבניית כינורות, והיא פנתה אל דניס ולדימירוביץ' יארובוי (רו'), בונה הכינורות הרוסי היחיד שזכה בתחרות בקרמונה, ולמדה אצלו את המקצוע באופן אינטנסיבי.
רודשטיין עלתה לישראל בשנת 1989, ניגנה זמן קצר בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, ונכון ל-2011 היא מנגנת בשני הרכבים קאמריים, מלמדת נגינה ומרכזת פרויקט בבית ספר לאמנויות באשקלון.
רודשטיין מתקנת ובונה כינורות בעץ אשוח ומייפל, שהביאה עמה ממוסקבה.
נוסף לעיסוקיה אלה, רודשטיין עוסקת בביקורת מוזיקה וכותבת שירה בעברית, שלמדה אחרי עלייתה לארץ.
הערות שוליים

↑  אלי אשד‏, הצלילים של אסיה רודשטיין, באתר "המולטי יקום של אלי אשד", 10 באוקטובר 2007
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אולמקים

פסל אולמקי ענקי בדמות ראש שנמצא בלה ונטה
האולמקים היו אומה קדומה שהתקיימה במרכז אמריקה בתקופה הטרום קולומביאנית, מסביבות 1500 לפנה"ס עד לשנת 400 לפנה"ס. האולמקים חיו באזור השפלה הטרופית של דרום-מרכז מקסיקו, בעיקר באזורים שמהווים היום את מדינת וראקרוס ומדינת טבסקו במצר היבשה טהואנטפק (Tehuantepec). השפעתם התרבותית הייתה נרחבת יותר, ויצירות אמנות של האולמקים נמצאו אפילו באל סלוודור.
כנראה היו האולמקים אלה שהמציאו את הטלאצ'טלי, משחקי הכדור הקדומים באמריקה המרכזית, הנפוצים בתרבויות שונות של האזור, ושימשו למטרות בידור ודת – ניתן לקבוע בוודאות שהם הראשונים שתיעדו משחקים כאלה.
אטימולוגיה

פירוש השם אולמקים בשפתם של האצטקים, הוא "אנשי הגומי". היה זה השם השגור בפי האצטקים לאנשים שחיו באזור זה בזמן קדום יותר, בתקופת שלטון האצטקים. תרבויות אמריקאיות קדומות, מהתרבות האולמקית ועד לתרבות האצטקית, סחטו שרף גומי מעץ בשם Castilla elastica שהוא עץ המפיק גומי המצוי באזור. המיץ של הגפן המקומי Ipomoea alba עורבב עם שרף הגומי לייצור גומי כבר לפני 3,600 שנה. המילה אולמק (Olmec) מיוחסת גם לכדורי הגומי שהם השתמשו בהם במשחק הכדור הקדום שלהם.
חוקרים מודרניים ייחסו את השם אולמק להריסות הגלויות ויצירות אמנות באזור זה, קודם שידעו שממצאים אלו היו נטושים למעלה מאלף שנים לפני זמנם של האנשים שהאצטקים כינו בשם אולמקים. לא ידוע מהו השם שבו האולמקים כינו את עצמם; בתיאורים של תרבויות אמריקאיות קדומות מכנים את האולמקים בשם טאמואנצ'ן (Tamoanchan).
אזור מחיה

אזור המחיה המרכזי של האולמקים מאופיין בשפלות ביצתיות המופרדות על ידי רכסים מתונים והרי געש. הרי טוקסטלה (Tuxtla) נמצאים בצפון, ביחד עם מפרץ קאמפץ' (Campeche). האולמקים בנו ערים ומקדשי קבע במספר אזורים, בהם סן לורנסו (San Lorenzo), טנוצ'טיטלאן (Tenochtitlan), לה ונטה (La Venta), טרס זאפוטס (Tres Zapotes), לגונה דה לוס קרוס (Laguna de Los Cerros), ולה מוחארה (La Mojarra). השפעתם ניכרה מעבר למרכז הטריטוריה שלהם: החל מצ'אלקאטזינגו (Chalcatzingo), עד למערב האזורים ההררים של מקסיקו, ועד ללזאפה (Lzapa), שנמצאה לחופי האוקיינוס השקט (כיום חלק מגואטמלה). יצירות האולמקיות נמצאו לאורך בכל אמריקה הלטינית בתקופה זו.
היסטוריה

תרבותם של האולמקים צמחה באזור סן לורנסו טאנוצ'טיטלאן (San Lorenzo Tenochtitlan), שבה החלו להופיע מאפיינים אולמקיים ייחודים בסביבות המאה ה-16 לפנה"ס. האדמה הפורייה באזור זה עם קרקעות סחף, שעודדה תפוקה של תירס. תנאי סביבה אלו דומים לאלה של מרכזי תרבויות קדומות אחרות: מסופוטמיה ועמק הנילוס. ריכוז האוכלוסייה הצפוף בסן לורנסו עודד את עלייתם של מעמדות חזקים שהבטיחו לבסוף את שליטת האולמקים באזור, וסיפקו את הבסיס החברתי שהוביל ליצירת פרטי האמנות היוקרתיים המתוחכמים והסמליים שהגדירו את תרבות האולמקים.
חומרים שנמצאו בסן לורנסו ומקורם בוודאות ממקומות רחוקים, רומזים על כך שלאליטת האולמקים הייתה גישה לרשת מסחר נרחבת במרכז אמריקה. נראה שהגנו על המסחר על ידי מערכת צבאית כלשהי. אתרים כמו טיאופאנטאקואנטילן מראים שהאולמקים חיו גם באזור גווארו.
היסטוריה > חורבן

לא ידוע בוודאות מה קרה לתרבות זו. מרכזם העיקרי, סן לורנסו, היה כמעט נטוש בשנת 900 לפנה"ס, ולה ונטה נהפכה לעיר הבירה. נראה ששינויים במזג האוויר הם שגרמו למעבר זה, וגם מספר נהרות ששינו את מסלול זרימתם. עם זאת, ישנן עדויות המעידות על פלישה והרס האזור של האולמקים בזמן זה. בסביבות שנת 400 לפנה"ס, גם לה ונטה נחרבה, אם כי החשיבות של מערכת הטקסים המורכבת שלהם כנראה המשיכה להתקיים אחר תרבות ומדינת האולמקים. כמה מאות שנים לאחר שהם נטשו את הערים העיקריות שלהם, הגיעו תרבויות אחרות כדי לרשת את מקומם ולהתבסס באדמותיהם – הבולטת בהן היא תרבות בני המאיה ממזרח, הזאפוטק מדרום-מערב, ותרבות הטיאוטיהואקאן ממערב.
דת ואמונה

הדת האולמקית לא מתועדת בשום מסמך שניתן להשוות אותו למסמכים שנמצאו על המיתולוגיה של בני המאיה, ולכן כל הצגה של המיתולוגיה האולמקית מסתמכות על פרשנויות שניתנו לפסלים וליצירות האמנות והשוואות עם מיתולוגיות קדם-אמריקאיות אחרות. האמנות האולמקית מראה שאלילים כמו "הנחש בעל הנוצות" ו"רוח הגשם" כבר היו קיימים במקדש האלים של אמריקה הקדומה בימי האולמקים.
הדת של האולמקים פיתחה את כל המוטיבים העיקריים שנמצאו בתרבויות הבת שלהם: עיסוק רב במתמטיקה ולוחות שנה, והתמקדות רוחנית במוות על ידי הקרבת קורבנות אדם. בנוסף ההסדרים הפוליטיים של ממלכות בעלות היררכיה נוקשה הופיעו כמעט בכל תרבות מקסיקנית ומרכז אמריקאית שבאה אחריהם.
כתב ומספרים

ישנה הסכמה כללית שהאולמקים דיברו בשפה השייכת למשפחת השפות Mixe-Zoquean, אף על פי שהעדות לכך היא מוגבלת.
ייתכן שהאולמקים היו הראשונים באמריקה המרכזית שפיתחו שיטת כתב, אבל לא נמצאו עדויות לכך. בימינו, ישנו ויכוח האם סדרת סמלים שנמצאה בשנת 2002 ותוארכה כשייכת לשנת 650 לפנה"ס שייכת לכתב האולמקי, ובכך קדמה לכתב של שבט הזאפוטק (Zapotec) משנת 500 לפנה"ס. ישנו כתב נוסף הידוע בשם אפי-אולמק (פירוש השם אפי-אולמק הוא "לאחר האולמקים"), ויש שמשערים שהאפי-אולמק מייצג כתב מעבר, בין שיטת הכתב הלא ידועה של האולמקים לזו של בני המאיה, אך אין ודאות בכך.
אחרוני האולמקים כבר החלו להשתמש בספרה אפס, מספר מאות לפני תלמי (כנראה במאה הרביעית שלפני הספירה). לימים, הייתה הספרה אפס לחלק אינטגרלי מספירת בני המאיה.
אמנות

צורות האמנות של האולמקים מאופיינות בפיסול מונומנטלי ובתגליפים קטנים ומרהיבים. רוב האמנות האולמקית מעוצבת בסגנון מיוחד ומשתמשת באיקונוגרפיה כדי לשקף את המשמעות הדתית של יצירות האמנות. עם זאת, ישנן גם יצירות אמנות אולמקיות שמחקות את הטבע, ומציגות תיאור מדויק של אנטומיית גוף האדם, המשתוות כנראה רק ליצירות האמנות הקלאסיות של תקופת בני המאיה. מוטיבים נפוצים ביצירות הם פיות הפונים כלפי מטה וחריצים באזורי העיניים, שאת שניהם ניתן לראות במצגות של לוחמים המחופשים ליגוארים. פסלונים של האולמקים נמצאו בשפע באתרים הנמצאים לאורך תקופת התפתחותם.
בנוסף לנושאים הקשורים לבני אדם, האומנים האולמקים היו מומחים ביצירת גילומים של בעלי חיים. כלי חרס נוצרים בתנורים שיכולים להפיק טמפרטורה שעולה על 900 מעלות צלזיוס.
אמנות > הפירמידות

פירמידות שבנו האולמקים בלה-ונטה מתוארכות למאה ה-8 לפנה"ס. הפירמידה הגדולה של לה-ונטה הייתה הגדולה ביותר במרכז אמריקה בתקופה זו. עד היום, אחרי 2,500 שנים של שחיקה, היא מתנשאת לגובה של 34 מטרים (112 רגלים) מעל לקרקע.
אמנות > פסלי הראש הענקיים

נראה שהאמנות האולמקית הידועה ביותר הם הפסלים הענקיים שלהם בצורות ראשים שחובשים קסדות. מפני שאין מקור פרה-קולומביאני המסביר אותם, פסלים מרהיבים אלו היו הנושא להרבה ספקולציות. אם מתחשבים בייחודיות של כל פסל, נראה שהפסלים הללו הם דיוקנים של שחקני כדור מפורסמים או מלכים שלובשים את בגדי המשחק. נכון להיום נתגלו 17 פסלי ענק בדמות ראשים השייכים לאולמקים. עשרה פסלים נמצאו בסן לורנסו, ארבעה בלה ונטה, שניים בטרס זאפוטס, ופסל אחד בראנצ'ו לה קורבטה שליד טרס זאפוטס.
טווח גודלם של הראשים משתנה מאלו שנמצאים בראנצ'ו לה קורבטה וגובהם 3.4 מטרים עד ל-1.47 מטרים בפסלים שנמצאים בטראס זאפוטס. ישנם מקורות שרומזים על כך שהפסל הגדול ביותר שוקל 40 טונות, אף על פי שרוב הדיווחים מעריכים שהראשים הגדולים ביותר שוקלים 20 טונות.
הראשים גולפו מגושים בודדים או מאבנים גדולות שהן התוצר של התפרצות געשית, שנחצבו בהרי טוקסטלה. סביר שראשים אלו נישאו על רפסודות מהמחצבה בללאנו דל גיקארו עד ליעדן הסופי. כדי להגיע ללה ונטה, מרחק של כ-80 קילומטר, היו הרפסודות צריכות לעבור דרך הגלים הרוגשים של מפרץ קאמפאץ'.
בהסתמך על Grove, האלמנטים הייחודים בכובע יכולים להיות מזוהים בכיסויי הראש של דמויות אדם בפסלים אחרים הנמצאים באזור מפרץ החוף, הרומזים על כך שאלו הם סמלים אישיים או קבוצתיים. כמה מהראשים, ואנדרטאות רבות אחדות, הושחתו בדרכים שונות, נקברו ונחשפו, הוצבו במקומות חדשים או נקברו מחדש. לא ידוע אם הפעולות האלו היו חלק מפולחן דתי או שהם תוצאה של סכסוך או סכסוכים.
אמנות > כלי חרס ומסחר

בחודש מרץ 2005, צוות של ארכאולוגים השתמש בניתוח המבוסס על נייטרונים, כדי להשוות בין 1,000 יצירות אמנות מקרמיקה בסגנון אולמקי עם 275 דוגמיות כדי לגלות את מקורם. הם מצאו ש"האולמקים ארזו וייצאו את האמונה שלהם ברחבי האזור בצורה של צורות ועיצובים קרמיים ייחודים, שנהפכו במהירות לחותמת-איכות של מעמד האליטה באזורים שונים של מקסיקו העתיקה".
בתגובה, באוגוסט שנת 2005 נערך מחקר נוסף, שהתבסס על פטרוגרפיה ובו נמצא כי: "החלפות של כלי חרס בין מרכזי השפלה ומרכזי האזורים ההררים היו הדדיים, או דו-כיווניים. חמש מהדוגמיות שנתגלו בסן לורנסו היו "באופן שאינו משתמע לשתי פנים" מווחאקה. על פי הארכאולוגים שערכו את המחקר, הדבר "סותר טענות קודמות שאזור המפרץ היה המקור היחידי לקדרות באמריקה הקדומה".
הגנו על התוצאות של קבוצת המחקר הראשונה בחודש מרץ 2006 בשתי כתבות במגזין "עתיקות אמריקה הלטינית". מפני שהמדגם של הקבוצה הראשונה גדול בהרבה מהקבוצה השנייה (ניתוח כולל של 1,600 חומרים וטיט לעומת ניתוח של 20 חתיכות כלי חרס של המחקר שני), המחברים של המגזין "עתיקות אמריקה הלטינית" טענו שהמחקר שהתבסס של על פטרוגרפיה לא יכול לעלות על המחקר הראשון.
ספקולציות נוספות

היו חוקרים שהצביעו על השפתיים הבשרניות והאף הרחב הניכרים בפסלי האולמקים כעדות לכך שמוצא האולמקים הוא ממערב אפריקה, אבל טענה זו נפסלה על ידי מרבית החוקרים שציינו כי זו מסמלת את האמונה ב"אדם-יגואר" (חצי אדם וחצי חתול) שהייתה נפוצה באמונות הקדם אמריקאיות. לטענתם, שפתיים מלאות ואפים קטנים ורחבים הם חזות נפוצה בקרב תרבויות קדם-אמריקאיות ועמים טרופיים באופן כללי.
כמה מחברי המורמונים טענו שייתכן שהאולמקים מוזכרים בספר מורמון בגלל קווי הדמיון לארכאולוגיה האולמקית. עם זאת, הספר של המורמונים מציין דברים שאינם ידועים כחלק מהתרבות האולמקית, כמו השימוש בברזל, במשי ובפילים. ספקולציה זו אינה נתמכת על ידי אף קבוצה מלומדת בתחום של אמריקה הקדומה.
ראו גם

היסטוריה של מקסיקו
אצטקים
אינקה
הערות שוליים

↑  Pool, Christopher A, Olmec Archaeology and Early Mesoamerica, Cambridge World Archaeology. Cambridge and New York: Cambridge University Press., 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545918805171  BnF: cb119328930 (data)  GND: 4043496-5  LCCN: sh85094635  NKC: ph328388 
מרכז האולמקים
"הסבתא", הפסל החמישי שנמצא בלה ונטה
אנה פסטרנק

| --- | --- |

אנה פסטרנק (2014)
 לידה:  18 בפברואר 1943 (בת 81)
 שם לידה:  חנה בקי
 מקום לימודים:  מכון אבני  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת חיפה 
 תחום יצירה:  ציור
 יצירות ידועות:  ימים יגידו, שברי מרחבים, בין חוף לים
 פרסים והוקרה:  פרס הרמן שטרוק 
 אתר רשמי
 
אנה פסטרנק, לונדון, קיץ 1990, שמן על בד פשתן, 92x92 ס"מ. מתוך סדרת ציורי רחוב
אנה פסטרנק, "..החול והים...", 2001, שמן על בד פשתן, 100x92 ס"מ. מתוך הסדרה מראות ים תיכוניים
אנה פסטרנק, כיכר הטיימס 1, 2011, שמן על בד פשתן, 123xx 92 ס"מ. מתוך סדרת ציורי העיר ניו יורק שראשיתה בסתיו 2010.
אנה פסטרנק (נולדה ב-18 בפברואר 1943) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בשם חנה בקי לאלנה ואוגוסטו בקי, ציירת וסופר-מהנדס, שעלו מאיטליה ב-1939. גדלה בשרון והחלה לצייר בשמן בגיל שמונה. זכתה בתחרות ארצית לציור תווי-ספר והציגה לצד אמנים ידועי-שם בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב (1956). ב-1958 נסעה לאיטליה, שם התוודעה אל האמנות הקלאסית ואל אמנות הרנסאנס והבארוק האיטלקי. לאחר שירותה בצה"ל למדה במכון אבני בהדרכת ציירי אופקים חדשים: יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי ואהרון כהנא.
בשנים 1969–1964 למדה באוניברסיטה העברית פילוסופיה וספרות. במקביל, למדה בבצלאל קרמיקה ורישום בלימודי ערב. זכתה בפרס ראשון בתערוכת אמני השרון שהתקיימה בהוד השרון.
בשנת 1975 הציגה תערוכת יחיד ראשונה "אקוורלים וציורי שמן" במרכז האמנויות של העיר בריסטול באנגליה.
בשנת 1991 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בישראל, "ציורים – שמן על בד", בגלריה טובה אוסמן בתל אביב.
ב-1998 הציגה ביוגרפיה מצוירת על פי מראה מקומות שהם מראי-מקומות בספר הזמן: "מראה מקום" בגלריה ד.ש. דנון בתל אביב. ב-1999 זכתה בפרס ע"ש הרמן שטרוק לציור מטעם עיריית חיפה.
סדרות ציורי שמן שלה ובהן אנשים בתנועה על רקע הים הוצגו בתערוכות היחיד "ימים יגידו" (המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד 2006, וכן בית האמנים, ירושלים, 2009), "שברי מרחבים" (בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה, 2010) ו"בין חוף לים" (בית האמנים בתל אביב, 2010). כמה ציורים מסדרות אלה הוצגו בתערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם, ובכלל זה בתערוכה "דרך הגב" (גלריה ד.ש. דנון, תל אביב, 2007), "דברים שבלב, מבחר מאוסף דוד עזריאלי" (מוזיאון תל אביב לאמנות, 2009-2010) ואחרות, בין היתר בגלריה 133 שבטורונטו, קנדה (2010). בתקופה זו גדלה באופן משמעותי תפוצת עבודותיה באוספים פרטיים ומוזיאליים בארץ ובעולם.
בשנת 2011 נבחרה להציג בביתן האיטלקי בביאנלה של ונציה.
תערוכות יחיד נבחרות

1975 - "אקוורלים ושמנים", Bristol Art Centre, בריסטול, אנגליה
1991 - "ציורים – שמן על בד", גלריה טובה אוסמן, תל אביב
1993 - "אֵם ובת מטורינו לתל-דן", המכון האיטלקי לתרבות, חיפה (עם אמהּ, אֵלנה קולומבו בקי).
1993 - "ציורים – שמן על בד", בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה
1995 - "ציורים – שמן על בד", גלריה נורה, ירושלים
1996 - "ציורים – שמן על בד", גלריה ד.ש. דנון, תל אביב
1997 - "לחוד וביחד", בית יד לבנים, חיפה
1998 - "מראה מקום", גלריה ד.ש. דנון, תל אביב
2000 - "בתמוז עוד פורח הבוצין", בית יד לבנים, חיפה
2001 - "שבע תמונות רחוב", היכל העירייה, חיפה (בעקבות זכייתה בפרס ע"ש הרמן שטרוק)
2003 - "מראות ים תיכוניים", המכון האיטלקי לתרבות, חיפה
2006 - "ימים יגידו", המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד
2009 - "ימים יגידו", בית האמנים, ירושלים
2010 - "בין חוף לים", בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2010 - "שברי מרחבים", בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה
2011 - "מסע אל רוח הדברים", סרט וידאו על ציורי השמן מהעשור האחרון, הוצג בביאנלה ה54 לאמנות בוונציה
2011 - "ברגליים יחפות", מוזיאון בית יגאל אלון, הגלריה לאמנות, קבוץ גינוסר
2011 - "בעין המתבונן", מוזיאון יפו לעתיקות, בחסות שגרירות איטליה בישראל
2011 - "בעין המתבונן", המכון האיטלקי לתרבות, חיפה / בחסות הביתן האיטלקי בתערוכה הבינלאומית ה 54 לאמנות של הביאנלה בוונציה / אוצר: ויטוריו זגרבי.
לקריאה נוספת

קטלוג דו לשוני עברית אנגלית. אנה פסטרנק, ימים יגידו, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד, 2006.
Anna Pasternak Seasons Will Tell, Mishkan Le'Omanut, Museum of Art, Ein Harod, 2006
זיוה קורט / בין דברים שבאמנות לדברים שבלב, מבחר מאוסף עזריאלי. בתוך דברים שבלב, מבחר מאוסף דוד י. עזריאלי. מוזיאון תל אביב לאמנות, 2009
Matters of the Heart, A Selection from the David J. Azrieli Collection. Tel Aviv Museum of Art, 2009
קטלוג דו לשוני איטלקית אנגלית, הביתן האיטלקי, התערוכה הבינלאומית ה-54 לאמנות של הביאנלה בוונציה, הוצאת SKIRA, מילנו, איטליה, 2011.
LO STATO Dell' Arte / Istituti Italiani di Cultura nel Mondo. State of the Arts / Italian Cultural Istitutes in the World. Edited by Vittorio Sgarbi & Francesca Valente
שי חורב, אנה פסטרנק, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 292–293, 2018.
אלישע שפיגלמן

| --- | --- |

 לידה:  10 ביוני 1944 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  15 באפריל 2016 (בגיל 71) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  רשות השידור 
 צאצאים:  נטע שפיגלמן 
 
אלישע שפיגלמן (10 ביוני 1944 – 15 באפריל 2016) היה איש תקשורת ישראלי שכיהן כעורך, כמגיש טלוויזיה וכנציב קבילות הציבור ברשות השידור.
חיים אישיים

אלישע שפיגלמן התגורר בשכונת ארנונה בירושלים. היה נשוי לאהובה ולהם שלושה ילדים. בתם, נטע שפיגלמן, היא שחקנית בתיאטרון גשר.
הערות שוליים

↑  הדס מגן ואביבה קרול, ‏בשפיגלמן וגוטמן עתרו לביה"ד לעבודה נגד הדחתם מ"מבט" בעקבות מסקנות פורת, באתר גלובס, 1 ביוני 1998
↑  אביבה קרול , ‏בראל הדיח את שפיגלמן מעריכת "יומן" של ערוץ 1, באתר גלובס, 6 באוגוסט 2003
↑  גלי צה"ל, ‏נציב קבילות הציבור ברשות השידור: "יהודה ושומרון אינם חלק ממדינת ישראל", באתר גלובס, 25 באוגוסט 2008
↑  אלכסנדר כץ, לאחר מחלה קשה: איש רשות השידור העיתונאי אלישע שפיגלמן הלך לעולמו, באתר אייס, 17 באפריל 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010651215705171  VIAF: 15164114819410052092   WorldCat (עם VIAF): 15164114819410052092
אם סי האמר

| --- | --- |

אם סי האמר. תצלום משנת 2008
 לידה:  30 במרץ 1962 (בן 62) אוקלנד, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  Stanley Kirk Burrell 
 שם במה:  MC Hammer 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 מקום לימודים:  McClymonds High School 
 עיסוק:  ראפר, שחקן
 סוגה:  היפ הופ, ראפ, פופ, דאנס
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  קפיטול רקורדס
 פרסים והוקרה:  פרס פטל הזהב לשיר המקורי הגרוע ביותר (1992) 
 mchammer.com
 פרופיל ב-IMDb
 
סטנלי קירק בורל (באנגלית: Stanley Kirk Burrell; ‏נולד ב-30 במרץ 1962), הידוע בכינויו אם סי האמר (MC Hammer) ובקיצור האמר הוא ראפר, במאי וידאו קליפים, יזם ושחקן אמריקאי. שיא הצלחתו היה בין סוף שנות השמונים ובין אמצע שנות התשעים. האמר נודע בשל סגנון הריקוד המהוקצע שלו ובשל לבושו שהתאפיין במכנסיים רחבים שקיבלו את הכינוי "מכנסי האמר".
נולד בשם סטנלי קירק בורל באוקלנד, קליפורניה. הצלחתו החלה ב-1987, עם אלבום הבכורה שלו, "Feel My Power". לשיאו הגיע ב-1990 עם הלהיט, "U Can't Touch This". גם בהמשך, זכו אלבומיו ולהיטיו, שנטו לכיוון מוזיקת פופ, להצלחה מסחרית רבה.
באמצע שנות התשעים דעכה הצלחתו ויחד עם הוצאות רבות ואורח חיים ראוותני, הגיש ב-1996 בקשה לפשיטת רגל. לאחר מכן חזר להוציא אלבומים.
דיסקוגרפיה

Feel My Power (1986)
Let's Get It Started (1988)
Please Hammer, Don't Hurt 'Em (1990)
Too Legit to Quit (1991)
The Funky Headhunter (1994)
Inside Out (1995)
Too Tight (1996)
Family Affair (1998)
Active Duty (2001)
Full Blast (2004)
Look Look Look (2006)
DanceJamTheMusic (2009)
איך פגשתי את אמא (עונה 1)

העונה הראשונה של איך פגשתי את אמא, סיטקום אמריקני שנוצר על ידי קרטר בייס וקרייג תומאס, עלתה לראשונה ב-CBS בארצות הברית ב-19 בספטמבר 2005 והסתיימה ב-15 במאי 2006. את העונה ביימה פמלה פריימן והפיקו בייס ותומאס הפקות ופוקס המאה ה-20 טלוויזיה. העונה מורכבת מ-22 פרקים שכל אחד מהם אורך בערך 22 דקות.
העונה מציגה את טד מוסבי (שמדובב על ידי בוב סאגט) בשנת 2030 כשהוא מושיב את בתו ובנו כדי לספר להם את הסיפור כיצד פגש את אמם. הסיפור מתחיל בשנת 2005 עם טד (ג'וש רדנור) כאדריכל רווק בן 27 שחי במנהטן עם שני חבריו הטובים מהקולג': מרשל אריקסון (ג'ייסון סיגל), סטודנט למשפטים, ולילי אולדרין (אליסון הניגן), גננת שיצאה עם מרשל כמעט תשע שנים עד שהוא הציע לה נישואין. האירוסין שלהם גורמים לטד לחשוב על נישואין ולמצוא את הנפש התאומה שלו, למרות הגועל של חברו הטוב, ברני סטינסון (ניל פטריק האריס). טד מתחיל בחיפושים אחר נפשתו התאומה ופוגש את הכתבת הצעירה והשאפתנית, רובין שרבטסקי (קובי סמולדרס), שהוא מתאהב בה במהרה. עם זאת, רובין לא רוצה למהר למערכת יחסים והשניים מחליטים להיות חברים. עם זאת, רובין מתחיל לפתח רגשות כלפי טד בזמן שהוא מתחיל לצאת עם אופה, ויקטוריה. כאשר היא עוברת לגרמניה למלגה קולינרית, טד משכנע את רובין להאמין שהיא נפרדה ממנו והוא ורובין התמזמזו. כתוצאה מכך, ויקטוריה נפרדת מטד ורובין מתחילה להתרחק ממנו, אם כי בסופו של דבר הם מיישבים זאת ורובין סולחת לטד. ככל שתאריך החתונה שלה מתקרב, לילי מתחילה לתהות אם היא פספסה הזדמנויות בגלל מערכת היחסים שלה עם מרשל ומחליטה להמשיך במלגת אמנות בסן פרנסיסקו, ולדחות את אירוסיה בתהליך. בסוף העונה, מרשל נראה נראה שומם ואומלל, ואילו טד ורובין מסכימים לנהל מערכת יחסים.
לעונה נתנו ביקורות מעורבות. באתר הביקורות Rotten Tomatoes דיווחו כי 60% מתוך 15 המבקרים העניקו לעונה ביקורת חיובית. למרות הביקורות המעורבות, התוכנית הופיעה בכמה רשימות מיטביות בטלוויזיה, כולל מגזין טיים ושיקגו טריביון. העונה צברה בממוצע 9.47 מיליון צופים בארצות הברית לכל פרק. מתוך כל התוכניות הרגילות ששודרו בפריים טיים במהלך עונת הטלוויזיה האמריקאית 2005–2006, היא מוקמה במקום ה-51 מתוך 156, לפי מדד נילסן. 10.94 מיליון צופים צפו בפיילוט, בעוד ש-8.64 מיליון צופים צפו בסוף העונה.
ליהוק

חמישה שחקנים מגלמים חמש דמויות ראשיות: ג'וש רדנור מגלם את טד, אדריכל צעיר שמחפש את אשתו לעתיד. ג'ייסון סיגל ואליסון הניגן מגלמים את מרשל אריקסון ולילי אלדרין, בהתאמה, זוג שזה עתה התארס. קובי סמולדרס מגלמת את רובין שרבטסקי, כתבת שאפתנית שטד מתאהב בה. את ברני סטינסון, חברו הטוב ביותר של טד ורודף נשים, מגלם ניל פטריק האריס. העונה הציגה כמה שחקנים חוזרים, ביניהם לינדסי פונסקה ודייוויד הנרי כילדיו של טד ואשלי ויליאמס (אנ') בתפקיד ויקטוריה, מושא אהבתו של טד במחצית השנייה של העונה. פרק הפיילוט קיבל עם מועמדות לפרס הפיילוט הקומי הטוב ביותר על ידי ה-Casting Society of America.
איך פגשתי את אמא קיבלה השראה מרעיון של קרטר בייס ושל קרייג תומאס "לכתוב על החברים שלנו ועל הדברים המטופשים שעשינו בניו יורק". השניים שאבו מחברותם ביצירת הדמויות. טד מבוסס באופן רופף על בייס, ומרשל ולילי מבוססים באופן רופף על תומאס ואשתו. אשתו של תומאס, רבקה, נרתעה בתחילה מדמות המבוססת עליה, אך הסכימה אם יוכלו לגרום להניגן לשחק אותה. רדנור וסיגל היו לא ידועים יחסית, אך סמולדרס, שחקנית אחרת לא ידועה יחסית, לוהקה לתפקידה של רובין לאחר שג'ניפר לאב יואיט דחתה את התפקיד לטובת תפקידה בתור מלינדה גורדון בסדרה הלוחשת לרוחות. בייס ותומאס העירו על הליהוק שלה באמירה, "תודה לאל שעשינו כך ממיליון סיבות... כשטד ראה אותה לראשונה, אמריקה ראתה אותה לראשונה - הסקרנות בנוגע לנושא זה הובילה את התוכנית קדימה והשאירה את הסדרה בחיים".
| --- | --- |
 שחקנים ראשיים ג'וש רדנור בתור טד מוסבי  ג'ייסון סיגל בתור מרשל אריקסון  קובי סמולדרס בתור רובין שרבטסקי  ניל פטריק האריס בתור ברני סטינסון  אליסון הניגן בתור לילי אולדרין  בוב סאגט (בתור טד מוסבי העתידי - ללא קרדיט) (רק מדבב) :  שחקנים חוזרים לינדסי פונסקה בתור פני (הבת העתידית של טד)  דייוויד הנרי בתור לוק (הבן העתידי של טד מוסבי)  אשלי ויליאמס (אנ') בתור ויקטוריה  ג'ו ניבס בתור קארל הברמן  אלכסיס דניסוף בתור סנדי ריברס  מרשל מאנש בתור רנג'יט  שרלין אמויה בתור וונדי המלצרית
הפצה > ביקורות

העונה קיבלה ביקורות מעורבות ממבקרי טלוויזיה. Metacritic העניק לה ציון של 69 מתוך 25 ביקורות שנאספו, מה שמסמן "ביקורות חיוביות בדרך כלל". מבקרים רבים השוו את הסדרה לסיטקום חברים שנגמר זמן קצר לפני תחילת הסדרה, כאשר חלקם כינו את איך פגשתי את אמא "יורש ראוי" לסדרה ואחרים כינו אותה כ"חיקוי לסדרה". ג'יימס פוניווזיק ממגזין טיים ציין כי "רק כמה פרקים אחרי שהסדרה יצאה, הכותבים ידעו את הדמויות האלה מכל היבט אפשרי". עם זאת, פוניווזיק זלזל בקריינותו של טד העתידי, ותיאר אותה כ"הסחת דעת גימיקית". האל בוידקר מ אורלנדו סנטינל לא הסכים לכך ואמר כי "הטוויסט צריך לגרום לצופים להמשיך לצפות בסדרה" ומשבח את חמשת השחקנים המובילים ואומר עליהם ש"לא ניתן לעמוד בפניהם". דאג אלפמן משיקגו סאן-טיימס, שזלזל בתסריט ותיאר אותו כ"מעט יותר מסדרת בדיחות זולות".
רוברט ביאנקו מ-USA Today שיבח את "הקאסט המשובח" וה"תסריט ההומוריסטי", וכינה את הסדרה "ההמצאה ביותר של הסדרות החדשות באותה השנה". הניו יורק טיימס אמר כי "התוכנית הייתה נעימה לצפייה, בעלת פוטנציאל להשתפר, אך לא "תחולל מהפכה" בנושא הסיטקומים או תפתח תופעת תרבות פופ". צ'רלי מקולום מסן חוזה מרקורי ניוז כותב כי איך פגשתי את אמא היה מועמד ראשי כדי להחליף את חברים בקטגוריית הסיטקומים, כשהוא משבח את התוכנית כ"משהו עם שנינות אמיתית וקסם לא מבוטל". הוא שיבח את הכותבים על כך ש"נתנו סיבוב רענן לנוסחה של הסיטקום" וחזה כי "התוכנית יכולה להיות פריצת דרך יצירתית ובלתי צפויה בקרב הקהל".
הפצה > פרסים

העונה הייתה מועמדת לארבעה פרסים, וזכתה בשניים. שתי הזכיות היו בפרסי האמי של הפריימטיים ה-58, שם זכתה הסדרה בפרסי האמנות המצטיינת לסדרה רבת-מצלמות ובסינמטוגרפיה המצטיינת לסדרה רבת-מצלמות. בנוסף, הסדרה הייתה מועמדת לפרסי בחירת הקהל לקומדיה הטלוויזיונית החדשה המועדפת  והוכרה על ידי ה-Casting Society of America כסדרה עם הליהוק הטוב ביותר של פרקי הפיילוט בקומדיה.
הפצה > הפצה

CBS שידרה לראשונה את הסדרה בארצות הברית ב-19 בספטמבר 2005. באופן בינלאומי, התוכנית שודרה לראשונה בבריטניה ב-BBC Two ב-7 במאי 2006, והיא משודרת על ידי Citytv בקנדה ו-Seven Network באוסטרליה. העונה ראשונה הופצה בארצות הברית.
העונה יצאה ב-DVD בארצות הברית תחת השם "How I Met Your Mother Season One" עם כותרת המשנה "סיפור אהבה הפוך" ב-21 בנובמבר 2006 בתור סט של שלושה דיסקים. ה-DVD הפך את רוחב המסך המקורי לתבנית מסגרת מלאה 4:3, ולא פורסמה שום גרסה בעלת מסך רחב. כל פרק בעונה זו זמין להזרמה ברשת נטפליקס ואמזון פריים וידאו וניתן לרכוש אותו מחנות האייטונס האמריקאית.