אנטיקוסטי
היסטוריה > קולוניזציה והתיישבות

החוקר הצרפתי ז'אק קרטייה הפליג לאורך חופו של האי בקיץ 1534. הוא סיפק את התיאור הכתוב הראשון שלו וקרא לו איל דה ל'אסומפסיון (Isle de l'Assomption), מכיוון שהגיע אליו ביום חג עליית מרים. שם זה יצא מכלל שימוש עד 1656. בערך ב-1586, ההיסטוריון אנדרה תבה (André Thevet) כתב ש"הפראים קראו לו Naticousti", בעוד סמואל דה שמפלן איית את שם האי כ-Antiscoti‏ (1612)‏, Antiscoty‏ (1613)‏, Enticcosty‏ (1625) ו-Antycosty‏ (1632). מאז ואילך, צרפת שילבה את האי באופן רשמי באימפריה הקולוניאלית שלה.
המתיישבים האירופאים הראשונים של האי הגיעו בשנת 1680 כאשר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, העניק ללואי ז'ולייה את הסניוריה של ארכיפלג מיניאן (אנ') והאי אנטיקוסטי כתמורה עבור סיורי המחקר שערך לאורך המיסיסיפי ומפרץ הדסון. לואי ז'ולייה הקים מבצר באנטיקוסטי, ובאביב 1681 התיישב שם עם אשתו, ארבעת ילדיו ושישה משרתים. המבצר שלו נכבש במהלך החורף של 1690 על ידי כמה מכוחות מסצ'וסטס בפיקודו של ויליאם פיפס (אנ') במהלך נסיגתם לאחר ניסיון לא מוצלח לכבוש את קוויבק סיטי. לאחר מותו של ז'ולייה בשנת 1700, האי חולק בין שלושת בניו ומשפחת ז'ולייה שמרה על הבעלות עד 1763 כאשר האי הפך לחלק מצפון אמריקה הבריטית על פי תנאי חוזה פריז שסיים את מלחמת שבע השנים. באותה שנה, האי סופח למושבת ניופאונדלנד (אנ') עד 1774, אז הוחזר לקנדה תחתית וסופח שוב לניופאונדלנד מ-1809 עד 1825. הוא הפך לחלק מקוויבק (השם החדש של קנדה תחתית) באיחוד קנדה בשנת 1867. במהלך השנים הללו החליף האי ידיים מספר פעמים, בעליו השתמשו בו בדרך כלל לחטוב עצים; מלבד זאת לא התרחשה התפתחות אמיתית. לדוגמה, הקנדי הצרפתי גבריאל-אלזאר טאשרו (אנ') היה הבעלים שלו והרוויח ממנו.
בשנת 1874, הוא נקנה על ידי חברת האי אנטיקוסטי והיא ייסדה את הכפרים במפרץ אינגליש (English Bay) ובמפרץ פוקס. עם זאת, רוב התושבים המשיכו להיות השומרים המעטים של המגדלורים הרבים של האי. בגלל מספר הספינות הטרופות מסביב לאי, הוחזקו ברחבי האי גם מאגרי מזון עבור מלחים שעלולים להיסחף לחוף. בשנת 1882 נוסדה קהילה נוצרית רשמית בשם נוטרדאם דה ל'אסומפסיון (Notre-Dame-de-l'Assomption), מונח המתייחס לשם שהעניק קרטייה לאי. ב-1884 הפך האי לנחלתם של האחים סטוקוול (Stockwell) שהקימו חברת יערנות שנתיים לאחר מכן. אבל הם לא הצליחו, והחברה החזיקה מעמד רק חמש שנים. בשנות ה-90 של המאה ה-19, הדגים וחיות הבר של האי כמעט הוכחדו באמצעות טבח ללא הבחנה של המקומיים החדשים.
בשנת 1895 נמכר אנטיקוסטי תמורת 125,000 דולר ליצרן השוקולד הצרפתי אנרי מנייה (אנ'), שגם חכר את זכויות הדיג בחוף. מנייה קרא למפלי ווריאל (אנ') בגובה 70 מטרים על שם העיירה ווריאל (אנ') בצרפת שבה היה בעלים של בית. הוא הקים את כל הכפר פור-מנייה (אנ'), בנה מפעל שימורים לאריזת דגים ולובסטרים, וניסה לפתח את משאבי העץ, הכבול והמינרלים של האח. רבים מהבתים המקוריים עומדים עד היום. יתר על כן, הוא המיר את האי לשמורת ציד אישית והביא לאי בעלי חיים לא ילידיים, כולל עדר של 220 פרטים של אייל פרדי לבן-זנב. האיילים שגשגו וכיום האוכלוסייה עולה על 160,000 בעוד שאוכלוסיית האיילים הקוראים של האי מונה כ-1,000. דווח שדובים שחורים, המסתמכים על גרגרי יער בכמות גדולה לקראת החורף, חיו באי עד שהובאו אליו האיילים, אך נעלמו, אולי משום שהאיילים אוכלים את שיחי פירות היער.
אנרי מנייה נפטר ב-1913 ואחיו גסטון הפך לבעלים של האי אנטיקוסטי. הוא השתמש בו ותחזק אותו במשך זמן מה, אך בסופו של דבר החליט שזה לא פעולה משתלמת מבחינה כלכלית ומכר אותו לחברת הנייר ואייאגמק (Wayagamack Pulp and Paper Company) ב-1926 תמורת 6,000,000 דולר. במשך חמשת העשורים הבאים שימש האי כמעט אך ורק חברות יערנות אשר חטבו עצים ובנו תשתיות מסוימות, בעיקר כבישים, אך נטשו את הכפרים במפרץ אינגליש ובמפרץ פוקס.
ייצור העץ של ואייאגמק היה מוצלח עד השפל הגדול כאשר שוק הנייר קרס. האי עבר לבעלותה של חברת הנייר Consolidated Paper Corporation Limited בשנת 1931, אך היא גילתה בו עניין מועט והעמידה אותו למכירה. הצעות הגיעו מחברות קנדיות, אמריקאיות, בריטיות, צרפתיות ובלגיות. ביולי 1937 התקבלה הצעה מקונסורציום של בעלי הון הולנדים וגרמנים שהתכוונו להקים מפעל סולפיט (אנ') ורצו אספקה קבועה של עיסת עצים וגישה לבירת קנדה. בסתיו של אותה שנה, צוות מודדים גרמנים נסע לאי כדי לבחון את פוטנציאל העצים והיצוא שלו. כשהסיפור הזה התפרסם בעיתון מונטריאול גאזט (אנ') של 2 בדצמבר 1937, הוא גרם למחלוקת מיידית מאחר שהסיפור טען שצוות הסקר מורכב בפועל מסוכניו של אדולף היטלר ושרובם היו מומחי חיל הים, הצבא והביצורים. למרות ההצעה המהותית, ההבטחה לאלפי מקומות עבודה חדשים, והעובדה שלא היו שיטות חוקיות לחסום את המכירה, החשדות נותרו על כנם. הוקמה ועדה שתחקור את הפרשה, אך היא הגיעה למסקנה כי "לא היו ראיות המצביעות על כך שלפרויקט יש מטרה שאינה מסחרית". אולם, כאשר חלף המועד האחרון לרכישת האי ב-15 בספטמבר 1938, ההצעה פגה והמחלוקת גוועה.
בשנת 1974 רכשה ממשלת קוויבק את האי מחברת היערות Consolidated Bathurst Ltd תמורת 23,780,000 דולר. אנטיקוסטי הועבר לניהול על ידי משרד הפנאי, הציד והדיג (צר') ובשנת 1983 החל התהליך להקים מִנהל מוניציפלי. כיום, כ-60% מנוהלים על ידי Sépaq (אנ') (חברת מוסדות החוץ של קוויבק), סוכנות של ממשלת קוויבק שמנהלת שמורות ופארקים, ומאז אפריל 2001, 572 קילומטרים רבועים מוגדרים כפארק לשימור לאומי. עם 24 הנהרות והנחלים שלו השופעים סלמון וטרוטה, האי הוא כעת יעד תיירותי לדייגים וציידים, במיוחד מארצות הברית וקנדה, כמו גם עבור פלאונטולוגים, צפרים ומטיילים.
בשנת 2023 הפך קו החוף של האי אנטיקוסטי, בתוספת שני נהרות, לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, בשל שפע המאובנים שבו. אתר המורשת העולמית כולל את כל קו החוף של האי (פרט לאזור שמסביב לכפר פור-מנייה), ואת גדות נהרות ווריאל וז'ופיטר. אזור חיץ של קילומטר אחד משתרע פנימה מהחופים וגדות הנהרות.