הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס
המערכת האקולוגית > צמחייה

אזור הרי ראנגל הוא בית גידול ל-936 מינים של צמחים וסקולריים, המהווים 54% מהמגוון המינים בפלורה של אלסקה, ו-69% ממגוון המינים בפלורה של טריטוריית יוקון שבקנדה.
המגוון הביולוגי הגדול של קהילות הצמחים התת-ארקטיות בפארק נובע בחלקו מגודלו העצום, שלושת אזורי האקלים שבהם הוא נמצא (ימי, מעבר ופנים יבשתי), המגוון הגדול של תצורות קרקע והמבנה הטופוגרפי המורכב של הפארק. חלק מאזורי הפארק מושפעים מתנאי החוף. תופעת צמיחת הקרחונים בפליסטוקן השפיעה במידה רבה על התפוצה ועל ההרכב של הצמחייה בפארק, שרובה קפאה במהלך עידן הקרח האחרון.
אזורי השפלה בפארק משתרעים בין יערות אשוחית סיטקה שבאזור החוף, ועד ליערות הטייגה שבפנים הפארק. אזורי המישורים הנמצאים מעל קפאת-עד באגן הניקוז שבמדרונות הפונים לכיוון צפון הם בית גידול לאשוחית שחורה. השיחים הקרקעיים הנפוצים באזור זה הם אלמון, שדר ננסי, Empetrum (סוג של אברשיים), מספר ערבות וכדומה. טחבי העלים הנפוצים הם Hylocomium splendens‏, Pleurozium schreberi, וכבולית (Sphagnum). בשל שרפות יער תדירות נדיר למצוא פרטים של אשוחית שחורה שגילם הוא מעל 100 שנים.
הקרקעות הלחות אופייניות בעיקר לאזורי השפלה בחוף, באגני נהרות קופר וצ'יטינה, מסביב לאגם אטנה, וצפונית לרכס אלסקה. הצמחייה האופיינית לאזור זה היא טחבי עלים ודגניים, עשבים ושיחים המפוזרים במקומות שונים. המינים הדומיננטיים בקרקעות הלחות כוללים את הדגניים: Arctagrostis latifolia‏, Arctophila fulva ו-Calamagrostis canadensis, הגמאיים: Carex aquatilis‏, C. canescens‏, C. limosa‏, C. saxatilis‏, C. utriculata‏, ומספר מינים של הצמח Eriophorum ממשפחת הגמאיים. המינים הדומיננטיים בקרקעות הלחות נפוצים ברחבי הפארק, אך ישנם הבדלים בתפוצה של המינים הפחות שכיחים בין החלק הצפוני לחלק הדרומי של הפארק.
ערוצי הנהרות והאזורים הגבוהים עם תנאי ניקוז טובים הם בית גידול יותר יציב בהשוואה לקרקעות הקפואות. האזורים הגבוהים מאופיינים ביערות אשוחית לבנה, עם אזורים נקודתיים שבהם גדלים שדר הנייר (Betula papyrifera) על מורדות הגבעות בצפון הפארק, וצפצפה רעדנית באזורים יבשים או אזורים שנפגעו משרפת יער. בחלק הדרומי של הפארק יערות האשוחית הולכים ומוחלפים בהדרגתיות בעצי צפצפה, ואילו המדרונות והאזורים היבשים שבתוך היערות מאופיינים בצמחיית ערבה יבשה.
אוכלוסיות הצמחים היבשים הגדלים באזורים הגבהות מורכבות ממספר מינים נדירים. הטקסונים הדומיננטיים פזורים על פני שטח רחב בדרך כלל, אך בין החלק הדרומי והחלק הצפוני של הפארק יש הבדלים בדפוס הפיזור של הצמחייה.
גובה קו העצים משתנה בהתאם לתנאי השטח. בקרבת עמק סקולאי ועמק צ'יטיסטון האשוחית הלבנה התת-אלפינית עשויה לצמוח גם בגובה של 1,100 מטרים. קו העצים נמוך יותר באזור רכס צ'וגאץ', ובעיקר בעמקים הקטנים שבהם היער צעיר מדי. אחת הסיבות לכך היא ככל הנראה היא התמוססות הקרחונים הטרייה באזור זה, כאשר לתנאי האקלים יש השפעה פחותה. באזורים גבוהים יותר מקילומטר אחד העצים הופכים ליותר נמוכים, יערות האשוחית פחות צפופים, אך מנגד יש שכיחות גבוהה יותר של צמחיית טונדרה. שיחי טונדרה ודשא גבוה מכסים את המדרונות בגובה שבין 1,100 מטרים ל-1,700 מטרים, באופן התלוי במבנה המדרון.
שיחי הטונדרה והאחו שבדרום הרי ראנגל והרי צ'וגאץ' כוללים קבוצת מינים שאינה נמצאת בחלק הצפוני של הפארק. הטקסונים הללו נפוצים בדרך כלל באזורי החוף, המשתרעים לכיוון האזור הממוזג שצפון-מערב האוקיינוס השקט. הגידול בשכיחות צמחיית החוף נובע ככל הנראה מאקלים המעבר החם והלח, האופייני לאזורים הללו ומנוגד לאקלים הקר והיבש של פנים הפארק.
אופי הצמחייה בטונדרה האלפינית משתנה באופן התלוי במאפייני האזור הגאוגרפי שבו גדל הצמח. תופעה זו מתרחשת בעיקר באזורים היבשים והסלעיים בגובה שמעל 1,100 מטרים, ובאזורים שבהם תנאי הגדילה נוחים יותר התופעה מתרחשת החל מקו הגובה שבו נפסקת צמיחת שיחי הטונדרה, הנע בין 1,400 ל-1,800 מטרים. באזורים המושלגים ובמדרונות הפונים לכיוון צפון באזור האלפיני יש צמחייה אופיינית של אברשים גבוהים, הסוגים Dryas ו-Geum ממשפחת הוורדיים והערבות Salix polaris ו-Salix reticulata.
באזורים מבודדים שבהם יש איזון ברמת הלחות גדלים בעיקר צמחים כמפיטיים. שיחים נמוכים מכוסי חזזיות נפוצים ברכסים חשופים לרוח, ולעיתים גדלים ביניהם מספר מינים של צמחים וסקולריים. המקומות היבשים שבאזורים התת-אלפיניים והאלפיניים הם בית גידול למגוון קהילות צמחים המתחלקים לדשאים וצמחים שאינם דשאים הגדלים באופן לא רציף, ועד לצמחיית טונדרה עשבונית רציפה התלויה בתנאי הגידול.
קהילות הצמחים הגדלים באזורים האלפיניים היבשים כוללות מספר מינים נדירים ואנדמיים. המינים האנדמיים הנפוצים כוללים את ה-Astragalus nutzotinensis (משפחת הקטניות), Erigeron purpuratus (משפחת המורכבים), Saxifraga reflexa (מין בסוג בקעצור) והסביון Senecio ogoturukensis. בחלקו הצפוני של הפארק גדלים מספר מינים ארקטיים-אלפיניים נדירים של קסרופיטים, הכוללים בין השאר את ה-Douglasia arctica (משפחת הרקפתיים), Erysimum pallasii (משפחת המצליבים) ומספר מינים של Phlox sibirica (סדרת האברשאים). בדרום הפארק יש מספר קטן יותר של אוכלוסיות צמחים אנדמיות-קסרופיטיות לא נפוצות.
הצוקים הפונים דרומה שליד הנהרות וייט, נבסנה, צ'יטינה וקופר, דומים במידה מסוימת לאלה שנמצאים בשמורה הלאומית יוקון-ריברס. על הצוקים הללו גדלים מספר מינים אנדמיים ונדירים. ישנן קהילות צמחים נדירות נוספות המאופיינות במינים עם תפוצה לא אחידה, וקשורות לסוגי קרקע כגון דיונות חול, בוץ געשי, אפר געשי, אבן גיר, אגמים וקרקעות לחות.
המינים האנדמיים לאזור אלסקה-יוקון נפוצים בעיקר ברכס אלסקה ובחלק הצפוני של הרי ראנגל.