stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגנס דה מיל
ביוגרפיה

אגנס ג'ורג' דה מיל נולדה ב-18 בספטמבר 1905 במשפחה העוסקת בתיאטרון. אביה היה ויליאם דה מיל, מחזאי בברואדווי (Broadway) ותסריטאי קולנוע. אימה, אנה ג'ורג' דה מיל, ביתו של הנרי ג'ורג', סוציאליסט וכלכלן. אח של אביה היה ססיל ב. דה מיל, מגדולי במאי הקולנוע של התקופה.
במהלך ילדותה, דה מיל שהתה בעיקר בניו יורק, עם אביה ובעיירת קיץ הנקראת "מריוולד" (מקום שבו שהו בעיקר אמנים). דה מיל תיארה את המקום הזה כ”המקום שבו צמחו הכנפיים". שם היא רקדה בזמנה החופשי והרגישה שהיא מיועדת להיות אמנית.
כשדה מיל הייתה צעירה, אביה עבר עם משפחתו לקליפורניה כדי לעבוד בעולם הקולנוע עם אחיו. הוא נסע במטרה להישאר שם שנה, אך נשאר שם כל חייו, בעוד דה מיל, אחותה ואימה נסעו ממקום למקום לאחר הגירושין.
ביוגרפיה > הבחירה בבלט

אחרי שמשפחתה של דה מיל עברה להוליווד ב-1914 היא נחשפה למופעי ריקודים רבים, בייחוד בלט, בעקבותיהם החליטה שהיא רוצה להיות רקדנית. היא ואחותה, מרגרט, למדו בבתי ספר מקומיים לבלט. אביה של דה מיל לא רצה שהיא תהפוך ריקוד לקריירה שלה, אך דה מיל סרבה לקבל את הדין המשפחתי ובחרה לרקוד בבקרים לפני שבני משפחתה התעוררו. במקביל, למדה אנגלית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (University of California), שם ערכה את עיתון בית הספר וספר המחזור. היא גם נבחרה לשחקנית הטניס הטובה ביותר ול-'סגן נשיא' במועדון הדרמה. היא סיימה את לימודיה בהצטיינות. אימה של דה מיל תמכה יותר מאביה ברצונותיה האמנותיים.
קרוב למועד תום לימודיה, הוריה התגרשו. אימה לקחה אותה ואת אחותה ונסעו בחזרה לניו-יורק. שם, אחותה למדה בקולג' בזמן שדה מיל חיפשה עבודה בתיאטרון. כשלא מצאה עבודה, התחילה לרקוד בעצמה, תכננה לעצמה ריקודי סולו, תלבושות ומוזיקה. מבקרי אומנות הריקוד שצפו בה, התלהבו ברובם, אך הופעותיה לא נמכרו, לכן בחירתה עלתה לה בהתרוששות כלכלית. בעקבות זאת, דה מיל עזבה ללונדון יחד עם אמה. שם שוב זכתה לביקורות אוהדות על הופעות הסולו שלה, אך שוב, ללא קבלה כספית הולמת. דה מיל שהתה ופעלה בלונדון במשך חמש שנים.
דה מיל התחתנה עם וולטר פרוד (Walter Prude), מנהל אמני קונצרטים, ב-14 ביוני 1943. השניים היו נשואים משנת 1943 עד מותו ב-1988. נולד להם בן, ג'ונתן, ולו שני בנים.
קריירה

בשנת 1928 דה מיל יצרה את עבודתה הראשונה ככרואוגרפית, ריקוד סולו שנקרא "פחד במה", דמות המושפעת מפסל של אדגר דגה, המדגים רקדנית צעירה וביישנית.
כאשר גרה בלונדון, הייתה נוסעת לאמריקה לעיתים על מנת לבנות כוריאוגרפיות. ביניהם הגרסה של ברודוויי ב-1936 ל"המלט", והגרסה הקולנועית של MGM ל"רומיאו ויוליה". לבסוף, בנובמבר 1938 היא נשארה באמריקה. דה מיל הוזמנה לבנות כוריאוגרפיות בשביל קבוצה בשם "תיאטרון בלט" (Ballet Theater), לרגל העונה הראשונה שלהם ב-1940. התוצאה הייתה "פולחן שחור" (Black Ritual), ריקוד שכל הצוות בו היה אפרו אמריקאי, משהו שהיה נדיר בבלט באותה התקופה. שנה לאחר מכן, ביימה את המופע "שלוש בתולות ושטן" (Three Virgins and a Devil) עם הקבוצה, קומדיה ימי בניימית.
בשנת 1941, דה מיל יצרה את הכרואוגרפיה לריקוד "Drums Sound in Hackensack", עבור חברת ריקוד מודרני, מה שהפך אותה לאחת הכוריאוגרפים הראשונים אי פעם שעבדו גם עם קבוצות קלאסיות וגם עם קבוצות מודרניות.
ההצלחה הראשונה של דה מיל, הגיעה בשנת 1942, כשתכננה את הריקוד "רודיאו" (Rodeo) לקבוצת הבלט "Ballet Russe de Monte Carlo".
"רודיאו" הוביל להצלחה הבאה של דה מיל. קבוצה אנשים מארגון התיאטרון ביקשו ממנה להכין את הריקודים למופע. התוצאה הייתה אחד מהלהיטים הגדולים ביותר בהיסטוריה של הקומדיה המוזיקלית באמריקה: "אוקלהומה!" (Oklahoma!). המופע יצא לאור ב-1943 והמשיך לרוץ יותר מחמש שנים. משם דה מיל המשיכה ליצור ולביים וליצור לעצמה שם חשוב בעולם התיאטרון המוזיקלי.
לקראת סוף שנות השבעים דה מיל קיבלה שבץ מוחי, מאז היא הפסיקה לרקוד והתמקדה בכתיבה. דה מיל כתבה בעיקר ספרים, חלקם היו ספרי זכרונות. והשאר, ספרים על ריקוד, ביקורות ודעות על רקדניות מפורסמות.
קריירה > הצגות ומופעים

One Toch of Venus - 1943
Bloomer Girl – 1944
Tally-Ho – 1944
Carousel - 1945
Allegro – 1947
Brigadoon – 1947
Fall River Legend - 1948
Gentlemen Prefer Blondes – 1949
Out of This World - 1950
Paint Your Wagon – 1951
The Harvest According - 1952
The Girl in Pink Tights – 1954
Rib of Eve – 1956
Sebastian - 1957
Goldilocks – 1958
Juno – 1959
Kwamina – 1961
110 in the Shade – 1963
The Wind in the Mountains -1965
The Four Marys – 1965
A Rose for Miss Emily -1971
Texas Fourth – 1976
הבלט האחרון של דה מיל היה "האחר" ("The Other"), מופע שה-"American Ballet Theater" פרסם ב-1992.
קריירה > ספריה של דה מיל

ספרי זיכרון: "Dance to the Piper”, “And Promenade Home”, “Speak to Me, Dance With Me", “Reprieve”.
ספרים אחרים: "To a Young Dancer," "The Book of the Dance," "Lizzie Borden: A Dance of Death," "Russian Journals," "Dance in America", "America Dances", "Martha: The Life and Work of Martha Graham".
קריירה > פרסים בהם דה מיל זכתה

נכנסה להיכל התהילה של התיאטרון ב-1973
Handel Medallion – 1976 - הפרס הכי נחשב בהקשר להישגים אומנותיים בניו יורק.
Kennedy Center Career Achievement Award – 1980
Emmy – 1987
2 Tony awards.
הערות שוליים

↑  ג'ק אנדרסון, Agnes de Mille, 88, Dance Visionary, Is Dead, ניו יורק טיימס
↑  Agnes de Mille's Biography (ארכיון)
↑  Robert Emmet Long, Broadway, the Golden Years: Jerome Robbins and the Great Choreographer-Directors, 1940 to the Present, The Washington Post, ‏January 4, 2001
↑  רוברט אמט לונג, אגנס דה מיל, וושינגטון פוסט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260343305171  BIBSYS: 90589823  BNE: XX4617994  BnF: cb12312764t (data)  CANTIC: a10289288  CiNii: DA04842075  GND: 120126419  ISNI: 0000 0001 1691 7401  LCCN: n80001412  LNB: 000002873  MusicBrainz: 5b0bf2cb-2c78-45d1-b1c9-96a3e2743643  NARA: 18542731  NDL: 00521092  NKC: xx0151702  NLA: 35034269  NLG: 130847  NSK: 000591510  NTA: 087302268  RERO: 02-A000048223  SELIBR: 244344  SNAC: w6f47qfd  SUDOC: 032018177  VIAF: 100229701   WorldCat (עם VIAF): 100229701
ג'יין מארץ'

| --- | --- |

מארץ בכרזת הסרט "המאהב"
 לידה:  20 במרץ 1973 (בת 51) אדג'וור, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Jane March Horwood 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 מקום לימודים:  בית הספר נורת' לונדון 
 בן או בת זוג:  Carmine Zozzora (1993–2001)  סטיבן וודינגטון 
 מספר צאצאים:  1 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יין מארץ' (באנגלית: Jane March; נולדה ב-20 במרץ 1973) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית אנגלייה לשעבר.
ביוגרפיה > השנים הראשונות

מארץ' נולדה בלונדון כג'יין מארץ' הארווד. אביה המורה, ברנרד, הוא ממוצא אנגלי וספרדי ואמה, ג'ין, היא ממוצא וייטנאמי וסיני. יש לה אח בשם ג'ייסון, המבוגר ממנה ב-3 שנים.
בשנות נעוריה הייתה דוגמנית אופנה מצליחה. בגיל 14 זכתה בתחרות מקומית בסגנון "דוגמנית נולדה" ובשנה שלאחר מכן החלה לדגמן. באותה תקופה היא החלה להשתמש בשמה האמצעי, שניתן לה בשל החודש שבו נולדה, וזנחה את שם משפחתה.
ביוגרפיה > קריירה

את קריירת המשחק שלה החלה מארץ' במקרה. הבמאי הצרפתי ז'אן-ז'אק אנו ראה אותה על שער המגזין "Just Seventeen" והחליט ללהק אותה לתפקיד הראשי בסרטו "המאהב", המבוסס על יומניה של הסופרת מרגריט דיראס, על אף שלא היה לה כלל ניסיון קודם במשחק. מארץ' הייתה בת 18 בעת צילומי הסרט. לאחר יציאתו לאקרנים, הסרט עורר סערה, הן בשל סיפור האהבה שהוא הציג בין גבר בוגר ובין קטינה, והן בשל סצנות המין הנועזות שבו, שכללו עירום מלא של שני כוכבי הסרט וצילומי תקריב. סמוך לאחר יציאתו של הסרט לאקרנים נפוצו שמועות, לפיהן סצנות האהבה בינה ובין כוכב הסרט טוני לונג קה-פיי היו אמיתיות. מארץ' הכחישה נמרצות שמועות אלה, והאשימה את במאי הסרט, ז'אן-ז'אק אנו, בהפצתן ובאי מניעת התפשטותן, במטרה לקדם את יחסי הציבור של הסרט. בעקבות כך השניים לא דיברו במשך 10 שנים, עד להתנצלותו של אנו בשנת 2003.
גם סרטה הבא של מארץ', "צבע הלילה", שיצא ב-1994, עורר סערה מסיבות דומות. בסרט כיכבה מארץ' לצידו של ברוס ויליס, ולשניים היו בו מספר סצנות מין נועזות שכללו עירום מלא. הסרט זכה לביקורות גרועות, אך הפך לאחר מכן לסרט פולחן, שזכה להצלחה גדולה בהשכרות ובמכירות של קלטות וידאו ביתיות ותקליטורי DVD. המגזין "מקסים" הכתיר את סצנות המין שלה בסרט כסצנות המין הטובות ביותר בקולנוע בכל הזמנים.
בשנת 1998 כיכבה בסרט "פרובוקטור", שבעלה היה בין מפיקיו.
החל משנת 2004 החלה לשמש כפרזנטורית הראשית של חברת התכשיטים "שופרד".
בשנת 2009 כיכבה בקומדיה הרומנטית "חמש החברות האחרונות שלי"
בשנת 2010 שיחקה בסרט הפעולה והפנטזיה התנגשות הטיטאנים, בבימויו של לואי לטריה. סרט שהיה שובר קופות.
חיים אישיים

על סט הצילומים של הסרט "צבע הלילה" פגשה מארץ' את המפיק האיטלקי קרמיין זוזורה, שהיה אחד ממפיקי הסרט. השניים התאהבו ונישאו לאחר חודשיים בלבד של היכרות, ב-14 ביוני 1993, במהלך הפסקה של 8 שעות בצילומי הסרט. ברוס ויליס היה השושבין של החתן ואשתו דאז, דמי מור, הייתה השושבינה של הכלה. נישואיהם לא החזיקו מעמד זמן רב, הם נפרדו ב-1997 והתגרשו רשמית ב-2001.
פילמוגרפיה נבחרת

המאהב (1992)
צבע הלילה (1994)
פרובוקטור (1998)
טרזן והעיר האבודה (1998)
היפה והחיה (2003)
The Stone Merchant ‏ (2006)
חמש החברות האחרונות שלי (2009)
התנגשות הטיטאנים (2010) Clash of the Titans
הערות שוליים

↑  אלי אליהו, יומניה של הסופרת מרגריט דיראס מגלים נעורים בצל התעללות וניצול, באתר הארץ, 25 ביוני 2010
↑  אושרה שוורץ, סרט / חמש בסולם פורנו, חדשות, 28 ביוני 1992
↑  Degen Pener, EGOS & IDS; Crazy for Birds, but No Birdy, The New York Times, ‏באוקטובר 1992
↑  זהר וגנר, עכבר העיר, חמש החברות האחרונות שלי: אהבה על שיפודי מרשמלו, באתר הארץ, 10 במאי 2012
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, "התנגשות הטיטאנים": הסרט שיגרום לכם למאוס בתלת ממד, באתר הארץ, 15 באפריל 2010
↑  ליבי בגנו, עכבר העיר, שוברי קופות: "התנגשות הטיטאנים" כובש את הצמרת, באתר הארץ, 5 באפריל 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434742005171  PLWABN: 9810576766105606  BIBSYS: 99013149  BnF: cb14033930g (data)  CANTIC: a11843792  GND: 1061536513  ISNI: 0000 0000 7841 217X  LCCN: no00096169  NKC: pna2006334518  NTA: 125698984  SNAC: w68d0xsx  SUDOC: 061797413  VIAF: 85099168   WorldCat (עם VIAF): 85099168
אולגה סנטפאל

| --- | --- |

 לידה:  14 בדצמבר 1895 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  31 באוקטובר 1968 (בגיל 72) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Stricker Olga 
 מקום קבורה:  בית הקברות הציבורי החדש בבודפשט 
 בן או בת זוג:  מריוס רבינובסקי 
 צאצאים:  Mária Szentpál, Mónika Szentpál 
 
אולגה סנטפאל (במקור שטריקר, בהונגרית: Szentpál Olga;‏ בודפשט, 14 בדצמבר 1895 – בודפשט, 31 באוקטובר 1968) מרצה ומורה למחול יהודייה-הונגרייה, ראש חוג באוניברסיטה, החוקרת והאוספת החשובה של ריקודי עם הונגריים, זוכת פרס האמן המצטיין (1958). בעלה היה היסטוריון האמנות מריוס רבינובסקי.
קורות חייה

אולגה שטריקר נולדה במשפחה יהודית כבתם של היזם דיולה יעקב שטריקר (1868–1938) ושל וילמה וכסלר. סבה וסבתה מצד אביה היו הסוכן אדולף שטריקר ועמליה גארטנר (איינציג), סבה וסבתה מצד אמה היו הסוכן מור וכסלר וארנסטינה סאטלר. בשנת 1916, קיבלה תעודת אמן במחלקה לפסנתר של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
בין השנים 1914–1917 למדה במכון ז'אק-דלקרוז בהלראו, שהוא הרובע הצפוני של העיר דרזדן. בין 1919 לבין -1931, הייתה מורה למקצבי (ריתמיקה) דלקרוז בבית הספר "מוזיקה הלאומית". בין השנים 1919–1924 לימדה בבית הספר הפרטי שלה גם מחול לילדים ולמבוגרים וכן לימדה והכשירה צוותי הוראה ואמנים ברמה אקדמית. בין 1920 לבין 1925, הופיעה על הבמה עם מופע של דלקרוז ויצרה כוריאוגרפיות, החל מ-1925 היא יצרה כוריאוגרפיות עבור קבוצת המחול סנטפאל ובין 1924 לבין 1935, הייתה מורה לריקוד ב"אקדמיה לאמנויות הבמה" (שמה היום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע).
משנת 1937 השתתפה בתנועות אנטי-פשיסטיות: ב"אגודת יאנוש ויידה", ב"תיאטרון הבימה העצמאית", ביוזמת "המכללה לאמנויות של צעירי סגד", ב"מועדון הנשים העובדות" וב"בית ואשאש". לא ידועים קורותיה בתקופת השואה.
לאחר 1945 השתתפה להקת הריקוד שלה באירועים של "האיחוד הדמוקרטי של הנשים ההונגריות" (MNDSZ) שאורגנו על ידי "האגודה לתרבות הפועלים" ובאירועי ה-המפלגה הקומוניסטית ההונגרית. בין 1946 לבין 1950 היא יצאה לסיור לימודי לאיסוף ריקודי עם ופתחה מחדש את בית הספר שלה ב-1947. בין השנים 1945–1952 הייתה מרצה ומורה למחול אוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, ובין 1949 לבין 1952 הייתה ראש המחלקה הראשית לכוריאוגרפיה באוניברסיטה. בין השנים 1947–1948, היא הייתה ראש התוכנית ללימודי חינוך למחול ב"אוניברסיטה ההונגרית לחינוך גופני ומדעי הספורט". בין 1952 לבין 1968, הייתה מרצה במחלקה הווקאלית של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. בין 1952 לבין 1957 לימדה ריקודים סלוניים היסטוריים ב"מכון הבלט הממלכתי". היא פרשה ב-1957.
אולגה סנטפאל חקרה ניתוח תנועה מ-1924 והתמקדה במיוחד בבלט ובמחול מודרני.
חייה הפרטיים

ב-1919 אולגה נישאה להיסטוריון האמנות מריוס רבינובסקי. נולדו להם שלושה ילדים.
כתביה

אולגה סנטפאל–מריוס רבינובסקי: מחול. ספר אמנות התנועה ; תמונה אנג'לו, הוגו ארפוּרט, אולגה מאטה; בית ההוצאה הכללי, בודפשט, 1928
מחקר: איסוף ועיבוד מחולות של ריקודי שיואגארד (בודפשט, 1953)
הצ'רדש. הריקודים הלאומי הזוגי של הונגריה במחצית הראשונה של המאה ה-19 (בודפשט, 1954)
ניתוח פורמלי של ריקוד העם ההונגרי (בודפשט, 1961)
מיקלוש ראבאי: ריקוד בקבוקים ; ערכו: מריה סנטפאל / אולגה סנטפאל: ריקוד הנערות של סנטאישטוואן ; Gondolat, בודפשט, 1961 (ספריית רקדני העם)
ניתוח פורמלי של הגאליארד הצרפתי של ארבו (Arbeau) (מחקרים במדעי המחול, 1963)
אמיל ז'אק-דלקרוז (מוזיקה, מס' 8, 1965)
פרסים

פרס האמן המצטיין (1958)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה)
Néprajzi lexikon (לקסיקון אתנוגרפי)
ראו גם

דרך אמנות התנועה. יצא לאור על ידי בית הספר סנטפאל (בודפשט, 1935) לרגל יום השנה העשרים לעבודתה הפדגוגית של אולגה סנטפאל
מיקלוש ראבאי : פרידה מאולגה סנטפאל (מוזיקה, 1969. מס' 1)
ז'וז'ה מרני: עבודתה של אולגה סנטפאל (מחקרים במדעי מחול, 1978)
הערות שוליים

↑  Táncélet.hu
↑  "Stricker Jakab Gyula halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi állami halotti akv. 1006/1938. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-26.
↑  Születése bejegyezve a Bp. VI. ker. állami születési akv. 487/1895. folyószám alatt
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a pesti izr. hitközség házassági akv. 130/1895. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-26.
↑  Házasságkötése bejegyezve Bp. I. ker. állami házassági akv. 575/1919. folyószám alatt
↑  Rabinovszky Máriusz
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1137563583  ISNI: 0000 0000 7937 6676  NKC: xx0162615  VIAF: 121455840   WorldCat (עם VIAF): 121455840 
קברם של אולגה סנטפאל, אמנית תנועה, כוריאוגרפית, מורה וסופרת, ושל בעלה, היסטוריון האמנות מריוס רבינובסקי בבודפשט.
ארתור גרייזר

| --- | --- |

ארתור גרייזר, 11 באוקטובר 1939
 לידה:  22 בינואר 1897 שרודה, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 הוצאה להורג:  21 ביולי 1946 (בגיל 49) פוזנן, פולין פולין 
 מדינה:  גרמניה 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית, German Social Party 
 פרסים והוקרה
 צלב הכבוד  צלב דנציג  אות השירות הארוך של המפלגה הנאצית  צלב הברזל  אות הזהב המפלגתי  טבעת הכבוד של האס אס 
 
ארתור קרל גרייזר (בגרמנית: Arthur Karl Greiser‏; 22 בינואר 1897 – 21 ביולי 1946) היה איש המפלגה הנאצית, חבר באס אס בדרגת אובר-גרופנפיהרר (לויטננט גנרל, רב-אלוף), וראש המנהל הגרמני בשטחי פולין הכבושה שסופחו לגרמניה – ה"ורטלנד". מראשי האחראים לשואה בפולין. הואשם גם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות. בשל אלה הוצא להורג בתלייה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

גרייזר נולד בשרודה (Środa Wielkopolska), הנמצאת כ-30 קילומטרים מדרום מזרח לפוזנן, בפולין של היום (בעת לידתו לא הייתה פולין קיימת כישות עצמאית; שטחה חולק בין פרוסיה, רוסיה והאימפריה האוסטרו-הונגרית). אביו היה פקיד בבית המשפט המקומי. ב-1903 החל גרייזר את לימודיו בגימנסיה המלכותית ללימודים הומניסטיים (Könglich-Humanistische Gymnasium) באינוורוצלב (Inowrocław) של היום, שנקראה אז בשמה הגרמני הוהנזאלצה (Hohensalza). שם כנראה למד לדבר פולנית באורח שוטף. הוא לא השלים את לימודיו במוסד זה, ובאוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצי הגרמני. באוקטובר 1917 הועבר לשירות האוויר הגרמני שם שירת כטייס תחת פיקודו של אלוף ההפלות הנודע מנפרד פון ריכטהופן בחזית המערבית. גרייזר הצטיין בשירותו וזכה בעיטור צלב הברזל, דרגה שנייה וראשונה, ובעיטורים נוספים. הוא נפצע קשה בסוף המלחמה, ורק באביב 1919 התאושש סופית מפציעתו.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה הוקמה פולין מחדש. אזור מולדתו של גרייזר סופח לפולין, והדבר הביא אותו לפתח רגשות שנאה כלפי הפולנים. עם סיום המלחמה הצטרף לפרייקור ושירת במיליציה זו מ-1919 עד מאי 1921. הוא שירת בפרייקור של הגבול המזרחי והשתתף בקרבות נגד הצבא האדום במדינות הבלטיות. ב-1921 השתחרר סופית משירותו הצבאי ושלח ידו בעסקים פרטיים שונים, כעצמאי. ב-1929 התמוטטו עסקיו והוא פשט רגל. ידוע שב-1930 הוא עסק בארגון הפלגות נופש באזור גדנסק.
גרייזר היה נשוי פעמיים. בפעם הראשונה נישא ב-1919, ומנישואין אלה נולדו שלושה ילדים. ב-1934 נישא בשנית לפסנתרנית מריה קרפר (Körfer), ומנישואין אלה נולד ילד רביעי.
ביוגרפיה > הצטרפות אל המפלגה הנאצית

גרייזר היה חבר במפלגות ימין שונות במהלך שנות העשרים ונמנה בין מייסדי מיליציית קסדת הפלדה. ב-1 בנובמבר 1929 הצטרף גרייזר למפלגה הנאצית ולאס אה (SA). מספר החבר שלו במפלגה היה 166,635 – מספר נמוך יחסית. ב-30 ביוני 1931 עבר גרייזר לשורות האס אס, שם היה מספרו האישי 10,795. גרייזר התקדם במהירות בסולם הדרגות, וב-1 בינואר 1935 קודם לדרגת אס אס בריגדפיהרר (דרגת ביניים בין אלוף-משנה לתת-אלוף).
בשנות השלושים היה גרייזר פעיל בחיים הפוליטיים בעיר החופשית דנציג (היום גדנסק). עיר זו הייתה אז תחת שליטה גרמנית, אך הייתה בתוך מובלעת בשטחה של פולין והקשר בינה לגרמניה היה במסדרון יבשתי מוגדר. גרייזר מילא תפקיד משמעותי במנהל המפלגה הנאצית בעיר. הוא שימש לתקופה קצרה כראש מנהל המפלגה (גאולייטר) ומאוקטובר 1933 עד פרוץ המלחמה ב-1939 היה סגן הגאולייטר. גרייזר היה פעיל גם בזירה הפוליטית בעיר, ושימש כחבר הסנאט וכראש הסיעה הנאצית בעיר. החל מ-1934 שימש גרייזר כראש הסנאט בעיר במקומו של הרמן ראושנינג. בתפקיד זה היה גרייזר מתחרהו של הגאולייטר בעיר, אלברט פורסטר. גרייזר היה קשור לראשי האס אס ולמנגנון הארגון, ואילו פורסטר היה קשור לראשי המפלגה, רודולף הס ומרטין בורמן. גרייזר מתואר בתקופה זו כ"חמום מוח". ב-1939 היה גרייזר אחראי ישירות להסלמה במתח בין גרמניה לפולין, וזאת בהנחיית המשטר בברלין. הגרמנים בדנציג נקטו בפעולות עוינות כלפי פקידי מכס ואנשי משמר הגבול הפולני וכאשר איים שר החוץ הפולני, יוזף בק, בצעדי עונשין כלכליים כתגובה, הודיע גרייזר שמשטרת דנציג אינה מכירה יותר בסמכותם או בכוחם של הכוחות הפולניים, ודרש את נסיגתם המיידית. תגובתו של גרייזר נוסחה בצורה כה בוטה, עד שהנציג הדיפלומטי הפולני סירב להעביר אותה לבק ובמקום זאת שלח לו סיכום תמציתי.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה הוסגר גרייזר לפולין, בהתאם להצהרת מוסקבה.
גרייזר טען להגנתו, שכל מעשיו היו על פי הוראות מגבוה, אך התביעה במשפטו הוכיחה שלא כל גאולייטר נהג בדרך כה אלימה. גרייזר הורשע בסעיפים הבאים:
רצח עם ורצח אזרחים ושבויי מלחמה.
עינויים, רדיפה ופציעת אזרחים ושבויי מלחמה.
הרס מאורגן ושיטתי של התרבות הפולנית, ביזת נכסי תרבות פולנית, "גירמון" חלקים מפולין וקבוצות בעם הפולני, והחרמה בלתי חוקית של רכוש ציבורי.
ביזה שיטתית ומאורגנת של רכוש פולני.
הבעת בוז ועלבון כלפי האומה הפולנית על ידי הצגתה כנחותה מבחינה תרבותית וחברתית.
גירוש בכוח של יחידים, משפחות, רחובות ומחוזות שלמים לאזור הגנרלגוברנמן או למחנות עבודה בגרמניה.
רדיפה ורצח של יהודי פולין, על ידי רציחתם במקום מגוריהם, כליאתם בגטאות, ומשלוחם למחנה ההשמדה חלמנו לשם רציחתם בגז
השפלת העם היהודי במעשים ובמילים, גרימה לסבל פיזי, פציעות וביזוי כבוד האדם.
חטיפת ילדים פולניים מהוריהם או מאפוטרופסיהם, העברתם בכוח למשפחות גרמניות או לבתי יתומים בתוך גרמניה, תוך כדי ניתוקם בכוח ממשפחותיהם ואילוצם לקבל עליהם זהות גרמנית.
הטריבונל הלאומי העליון בפולין, שעסק במשפטיהם של פושעי מלחמה, קבע שגרייזר אשם בכל הסעיפים. הטריבונל פסק שגרייזר יוצא להורג בתלייה, ושכל רכושו יוחרם. הוא הועבר מכלאו למקום הוצאתו להורג במצודת פורט ווינארי. זו הייתה ההוצאה להורג הפומבית האחרונה בפולין.
הערות שוליים

↑  ראו: כאן. למפת האזורים המסופחים ראו: כאן.
↑  עוד על פשעיו של גרייזר בגטו לודז', ראו: מכתב גרייזר, גאולווטר ונציב וארטלאנד, אל פוהל בעניין גורל גיטו לודז'- 4 בפברואר 1, באתר יד ושם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311576405171  PLWABN: 9810546457305606  BIBSYS: 10077883  BnF: cb16278297g (data)  GND: 121617688  ISNI: 0000 0001 0964 9939  LCCN: n99260267  LNB: 000187090  NKC: jx20121001002  NTA: 165774908  RERO: 02-A018441125  SUDOC: 150036590  VIAF: 37778810   WorldCat (עם VIAF): 37778810 
גרייזר ואשתו השנייה, מריה קרפר. 1937
ארתור גרייזר, אוקטובר 1939
גרייזר בפוזנן, 1939
מוזיאון עוקשי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאמנות
 על שם:  אבשלום עוקשי 
 כתובת:  אולמות האבירים 
 מיקום:  עכו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1980
 תאריך פתיחה רשמי:  1980 
 
 קואורדינטות:  32°55′23″N 35°04′12″E﻿ / ﻿32.9231°N 35.07°E﻿ / 32.9231; 35.07
 אתר רשמי
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) מוזיאון עוקשי(למפת הגליל המערבי רגילה) מוזיאון עוקשי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון עוקשי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון עוקשי
 
מוזיאון עוקשי הוא מוזיאון לאמנות בעכו העתיקה. ובשמו המלא "מוזיאון עוקשי לאומנות"
המוזיאון שוכן במבנה מהתקופה העות'מאנית, המאופיין בתקרה בעלת קמרונות צולבים, בסמוך לכלא עכו ומול מסגד אל-ג'זאר. במבנה שכנה בעבר הסדנה של האמן אבשלום עוקשי, ממייסדי קבוצת אופקים חדשים. לאחר מותו ב-1980 הוסבה הסדנה למוזיאון, שנפתח בפסטיבל עכו באוקטובר 1983. המוזיאון מכיל תצוגת קבע מיצירותיו, המתמקדות בסצנות מן המקרא ובנופי ארץ ישראל. כן מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות.
המוזיאון מנוהל מאז 1997 בידי עמותת מוזיאון פרטי עוקשי לאמנות - עכו.
הערות שוליים

↑  שוש אביגל, תיאטרון אחר, כותרת ראשית, 21 בספטמבר 1983
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363649405171  LCCN: no2012152538  VIAF: 294014386   WorldCat (עם VIAF): 294014386 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיאונים ובנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנדור צ'רנה

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1885 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  23 במרץ 1933 (בגיל 47) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Grünfeld Ármin 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 
אנדור צ'רנה (במקור: ארמין גרינפלד עד 1891; בהונגרית: Cserna Andor;‏ בודפשט, 24 באפריל 1885 – בודפשט, 23 במרץ 1933) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, מבקר מוזיקה בעל ידע רב ומחבר מחקרים רבים וחשובים בתחומו.
ביוגרפיה

ארמין גרינפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של המהנדס שאנדור צ'רנה (גרינפלד) ושל אתלקה קליין. הוא גדל במשפחה אמידה, היו לו שתי אחיות ושני אחים. לאחר לימודיו באוניברסיטה הפך לסטודנט באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, ולמד קומפוזיציה אצל יאנוש קוסלר (אנ'). אמריך קלמן, ויקטור יעקבי ואלברט סירמאי היו "חבריו הסטודנטים". הקריירה שלו רצופה פעילות מגוונת רבה:
בעיתון היומי של מפלגת האופוזיה לעצמאות "הסכמה" (הו').
לאחר מכן הפך לעורך של "וילאג" (Világ) הרדיקלי הבורגני
הוא עבד ככתב משטרה, כתב משפטי וכתב פרלמנטרי במשך עשר שנים.
ב-1911 הקים וערך את כתב העת "אאורורה" (Auróra), אז שבועון, שנקרא לימים העיתון הרשמי של קבוצת הציירים השמונה, שהפסיק להופיע ב-1912.
משנת 1913, הוא היה מזכיר המערכת של עיתוני האשט ועד 1933, בעל מדור המוזיקה בעיתון.
בשנת 1919, הוא עבד גם כעורך של "עיתון הבולים ההונגרי" (Magyar Bélyegújság).
משנת 1927, היה צ'רנה העורך של "עיתון התיאטרון במילים" (Szöveges Szinlap).
עם התפשטות הרדיו, הבחין כבר בתחילת הדרך בצורכי הקהל הרחב ובשנת 1929 ייסד את המוסף הקבוע בן 20 העמודים של גיליון יום ראשון של העיתון "הונגריה" (Magyarország) שהתפרסם מדי שבת אחר הצהריים, בשם הרדיו של הונגריה (A Magyarország Rádiója), אותו ערך עד יום מותו.
צ'רנה כתב ותירגם ספרים רבים על מוזיקה.
כתב מחקר על האופרה שלומית של ריכרד שטראוס
הוא גם מחבר המחקר הראשון של האופרה פרסיפל של ואגנר
חיבר את מה שנקרא "ברוואריום" (אוסף של קטעים מיצירותיהם של סופרים או משוררים) של יצירות אוסקר ויילד, לודוויג ואן בטהובן, אנטול פראנס ולב טולסטוי.
הוא כתב את הביוגרפיה של רומן רולן
לאחר מחלה קשה של שישה חודשים מלווה בניתוחים, הוא נפטר למרות טיפולו המסור של אחיו, אישטוואן צ'רנה, רופא ראשי ומרצה באוניברסיטה.
הוא השאיר אחריו את אשתו, את בתו יוצי ואת בנו אנדראש, שעדיין למד אז בתיכון.