stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרים זלמנוביץ
הערות שוליים

↑  עמותה מחוקה | מכון העם והמדינה | גיידסטאר - אתר העמותות של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il
↑  רב מזכרת בתיה: אין כל מניעה להעלות הומו לקריאת התורה או לכבד אותו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007433490005171  LCCN: n82245481  NTA: 163476144  VIAF: 27475145   WorldCat (עם VIAF): 27475145
אנה בלפר-כהן

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1949 (בת 74) ריבנה, אוקראינה
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1956
 מקום מגורים:  ירושלים
 מקצוע:  ארכאולוגית ופליאו-אנתרופולוגית
 מעסיק:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תואר:  פרופסור אמריטוס במכון לארכאולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים.
 
אנה בלפר-כהן (נולדה ב-3 בנובמבר 1949) היא ארכאולוגית ופליאו-אנתרופולוגית ישראלית, פרופסור אמריטוס במכון לארכאולוגיה, באוניברסיטה העברית בירושלים ומומחית לפרהיסטוריה. בלפר-כהן חפרה וחקרה אתרים פרהיסטוריים חשובים רבים בישראל, כולל מערת היונים מערת כַּבַּארַה ואתרים נוספים כמו נחל עין גב I ואתר בנחל נקרות. היא עבדה גם שנים רבות בגאורגיה, שם תרמה תרומה חשובה לחקר הרצף הפלאוליתי של הקווקז לאור עבודתה באתרי המערות דזודזואנה, קוטיאס ומערת סטסורבליה. היא מומחית באנתרופולוגיה ביולוגית, אמנות פרהיסטורית, טכנולוגיה ליתית, התקופה הפלאוליתית העליונה, ראשית ישיבת-הקבע בתרבות הנאטופית והמעבר לחיי הכפר בתקופה הנאוליתית.
בלפר-כהן פרסמה מאות מאמרים וערכה כמה ספרים. עבודותיה צוטטו רבות בתחום הארכאולוגיה הפרהיסטורית ובעיקר במחקרי התרבות הנאטופית.
בלפר-כהן נשואה, יש לה שני ילדים ומתגוררת בירושלים.
ראשית חיים וחינוך

אנה בלפר-כהן נולדה ברובנו, אוקראינה בשנת 1949 להלינה (אלה) ויהודה בלפר. המשפחה עלתה לישראל בשנת 1956. לאחר סיום התיכון בעיר מגוריה פתח תקווה, החלה ללמוד לקראת התואר הראשון בארכאולוגיה במכון לארכאולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם קיבלה תואר שני (1981) ודוקטורט (1988). כבר בלימודי התואר הראשון השתתפה בחפירות רבות בישראל, בקפריסין ובסיני. עבודת הדוקטורט של בלפר-כהן (בהנחיית פרופסור עופר בר-יוסף) הוקדשה לתרבות הנטופית במערת היונים. היא מונתה לפרופסור מן המניין במכון לארכאולוגיה, באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 2002. בין השנים 2005–2009 שימשה כראש המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה. בשנים 2014 עד 2018 הייתה ראש הרשות לסטודנטים למחקר (מדעים לא ניסיוניים).
תרומה מדעית

בתחילת הקריירה שלה, בלפר-כהן השתתפה בחפירות באתר הארכאולוגי הקדום בישראל, עוביידה שבבקעת הירדן (התקופה הפלאוליתית התחתונה), באתרים פלאוליתיים עליונים ואפיפלאוליתים בצפון סיני, ובאתרי הקבורה מהתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה הקדומה בדרום סיני.
במהלך לימודי התואר השני, בלפר-כהן ניתחה את כלי הצור המסותתים וכלי העצם משכבת התרבות האוריניאקית במערת היונים (שתוארכה לפני 35,000 שנה). בעבודתה תרמה להגדרת התרבות האוריניאקית של הלבנט ומקומה ברצף הפלאולית העליון באזור. במהלך השנים סייעה בהבנת יחסי הגומלין של תרבות ציידים-לקטים זו עם מקבילתה האירופאית.
בדוקטורט דנה בלפר-כהן בהיבטים הטכנולוגיים והמרחביים של שרידי התרבות הנטופית במערת היונים בגליל, כולל אדריכלות, קבורות, כלי הצור והאבן והעיטורים. בעבודה זו היא סיפקה את הבסיס למחקר המודרני של התרבות הנטופית ועיצבה את שאלות המחקר החשובות, שעדיין משמשות במחקר הנוכחי.
בלפר-כהן לקחה חלק בפרויקטים ארכאולוגיים רבים, חלקם נמשכו כמה עשרות שנים, כגון מערות כבארה והיונים, שם הייתה מעורבת בחקר הממצאים ובפרסומם. פרויקטים מחקריים ותרומות שנבחרו לאחרונה כוללים:
בתי העלמין הראשונים - אופיים ומשמעותם של שיטות קבורה בחברה הנאטופית. מורכבות תרבותית ערב המעבר לחקלאות. מחקרים על שלדי אדם וכן ממצאים חומריים מאתרי מערות היונים ומערת חילזון תחתית במשותף עם ליאור גרוסמן (האוניברסיטה העברית).
שחזור של הרצף הארכאולוגי מהתקופה הפלאוליתית העליונה עד התקופה הנאוליתית של גאורגיה, דרום הקווקז. זהו פרויקט משותף גיאורגי-אמריקאי-ישראלי שהונחה על ידה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, בשיתוף פעולה עם טנגיס משוויליאני, מוזיאון המדינה של גאורגיה ועופר בר-יוסף מאוניברסיטת הרווארד. בפרויקט זה הצוות ביסס את הכרונולוגיה של תקופת הפלאולית העליון המקומית, עם הגעתם של הומו סאפיאנס, והתאמתם המקומית לעומת הניאנדרטליים של הפלאוליתית התיכונה שקדמו להם. הפרויקט כולל חפירות במערת דודז'ואנה, 1996-2001; 2006–7. שאלה מרכזית נוספת בפרויקט נועדה לקבוע האם הפיכתם של ציידים-לקטים לחקלאים חווה חידוש אנדמי, אקולטורציה של רעיונות ממקומות אחרים או תוצאה של פלישות לקבוצות זרות. זה כלל חפירות במחסה הסלע קוטיאס קלדה בשנים 2002-2005; 2008–2010. נכון לעכשיו הצוות חופר במערת סטסורבליה (2010 ועד היום), עם רון פנחסי (אוניברסיטת וינה).
הערות שוליים

↑  Anna Belfer-Cohen, archaeology.huji.ac.il (באנגלית)
↑  Anna Belfer-Cohen, scholar.google.com
↑  אנה בלפר כהן, The Natufian settlement at Hayonim cave : a hunter gatherer band on the threshold of agriculture., WorldCat, ‏1988
↑  אנה בלפר-כהן, באתר heb.archaeology.huji.ac.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258476105171  BnF: cb14593796z (data)  GND: 1203275838  ISNI: 0000 0000 5485 9911  LCCN: nr2003040656  NTA: 264203844  SELIBR: 255841  SUDOC: 070717818  VIAF: 76563936   WorldCat (עם VIAF): 76563936
אריק רימרמן

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1950 (בן 74) 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה 
 פרסים והוקרה:  פרס לנדאו (2020) 
 אתר רשמי
 
אריה (אריק) רימרמן (נולד ב-24 במרץ 1950) הוא חוקר ישראלי, מהחוקרים החשובים בעולם בתחום הנכויות ההתפתחותיות, פרופסור אמריטוס ובעל הקתדרה לרווחה ותכנון חברתי ע"ש ריצ'רד קרוסמן בבית הספר לעבודה סוציאלית, בפקולטה למדעי הרווחה ובריאות באוניברסיטת חיפה.
קורות חיים

רימרמן נולד בכפר הנוער בן שמן, לרעיה, מורה לאנגלית, ויהודה, פסיכולוג חינוכי וממקימי שירות המבחן לנוער במשרד הסעד. רימרמן למד בבית הספר התיכון ברנר בפתח תקווה, ולאחר תום שירותו הצבאי למד באוניברסיטת תל אביב וסיים תואר ראשון בעבודה סוציאלית בשנת 1974. רימרמן קיבל את התואר השני בשנת 1977 מאוניברסיטת בר-אילן ואת התואר השלישי במדיניות רווחה בשנת 1981 באוניברסיטאות אדלפי/ברנדייס בארצות הברית בהנחייתם של הפרופסורים גונאר דיבואד ורלף דולגוף. עבודת הדוקטורט התחקתה אחר גורמים המנבאים את מידת מעורבותם של הורים בתוכניות התערבות מוקדמת לילדים עם נכויות התפתחותיות.
עם קבלת התואר השלישי החל להרצות בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, בה הקים את תוכנית התואר השני בשיקום. ב-1995 עבר לאוניברסיטת חיפה ובין השנים 1995–2001 הקים וכיהן כדיקן הראשון של הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות.
רימרמן ואילנה דבדבני בנו יחד תוכנית הכשרה בשיקום לכל אנשי המקצוע בארץ שהיו בתפקידים בכירים ללא הכשרה אקדמית בתחום - תוכנית לתואר שני בשיקום. ערכו ימי עיון וסדנאות והיו חלק מהצוות המייסד של מעמד המומחיות בשיקום.
רימרמן שמש כפרופסור אורח באוניברסיטאות רבות בעולם בהן: אוניברסיטת פנסילבניה, הרווארד, אוניברסיטת מינסוטה ואוניברסיטת סירקיוז בארצות הברית ובאוניברסיטאות הומבולדט בברלין, אוניברסיטת גיסן ויוליוס מקסימיליאן בווירצבורג שבגרמניה, אוניברסיטת קארל בפראג שבצ'כיה, האוניברסיטה המדעית הטכנולוגית בטרונדהיים שבנורווגיה והאוניברסיטה הלאומית בגאלויי שבאירלנד.
רימרמן הוא חבר מערכת בכתבי עת רבים ומובילים בתחום הנכות והמוגבלות.
רימרמן זכה לאחרונה (2020) בפרס לנדאו למדעים בתחום העבודה הסוציאלית. בעבר זכה לפרסי מחקר רבים, בהם פרס הוטנר (1977), פרס ליהמן (1987) פולברייט (1979), ווילי טראמפ (1998) ופרס ע"ש ברטון בלאט (2006). בשנת 1999 הכירה האגודה המדעית האמריקאית לחקר הפיגור השכלי ברימרמן כאיש השנה הבינלאומי במחקר בתחום זה.
במסגרת פעילותו הציבורית שימש רימרמן יועץ לשרת הרווחה והעבודה אורה נמיר, וכן ייעץ לוועדת כץ שניסחה את חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות. רימרמן כיהן כחבר ועדת גולדברג לבחינת הוועדות הרפואיות של המוסד לביטוח לאומי, כראש ועדת סיעוד וחבר ועדת נכות שליד מועצת הביטוח לאומי, וכיועץ לתוכנית הרפורמה בשירותי השיקום של אגף השיקום במשרד הביטחון.
בין השנים 1994–1998 כיהן כיו"ר הדירקטוריון של הקרן למפעלי שיקום.
בשנת 2009 מונה על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לתפקיד יו"ר ועדת ההיגוי של סקר האוכלוסין לאנשים עם מוגבלות בישראל, וב-2010 מונה כחבר הוועדה המייעצת של נציבות השוויון במשרד המשפטים.
חיים אישיים

אריק רימרמן נשוי לשולה והם הורים לד״ר נטע רימרמן-שדמה וד״ר דולב רימרמן.
תחומי מחקר עיקריים > מחקריו של רימרמן מתמקדים בארבעה תחומים עיקריים

קבלת החלטות של משפחות לילדים עם נכויות התפתחותיות: רימרמן פרסם עשרות מחקרים שעסקו בחקר כוחות ההתמודדות של משפחות עם גידול ילד עם נכויות התפתחותיות, בהתבסס על מודלים קוגניטיביים. באמצע שנות ה-90 פיתח רימרמן את מודל קבלת החלטות הורים לגבי ההשמה החוץ ביתית של ילדים עם נכויות התפתחותיות. ספרו החדש 2015 Family Policy and Disability על ידי Cambridge University Press מציג ניתוח השוואתי של מדינות שונות כלפי משפחות לילדים עם מוגבלויות.
תעסוקת אנשים עם מוגבלות: בשנות ה-80 פיתח רימרמן, יחד עם חוקרים אחרים, מודל לחקר עמדות המעסיקים הגדולים כלפי העסקת אנשים עם מוגבלות במשק האמריקאי. מחקרים רבים אלה שקדמו לחוק השוויון האמריקאי (American Disabilities Act 1990), משמשים עד היום בסיס לבחינת השינוי שחל בעקבות החקיקה בקרב מעסיקים בארצות הברית, אירופה וישראל .
השתתפות חברתית ואזרחית של אנשים עם מוגבלות: בעשור האחרון בוחן רימרמן וצוות חוקרים ישראלי את השלכות חוק השוויון הישראלי על פערי השתתפות בין אנשים עם וללא מוגבלות בישראל. המחקר הראשון שבחן את מדד השוויון הוצג בכנסת ב-2006, וחשף פערים מובהקים בין אנשים עם וללא מוגבלות. בינואר 2013 התפרסם מחקר המעקב על מדד השוויון, המצביע על אי השתנות הפערים בין שתי האוכלוסיות. ספרו Social Inclusion of People with Disabilities שראה אור בהוצאת Cambridge University Press בשנת 2013 מציג ניתוח בינלאומי השוואתי של סוגיית ההדרה והשילוב של אנשים עם מוגבלות.
מדיניות משווה כלפי נכי מלחמה בגיל הזקנה. חקר הפרדוקס הקיים במדיניות כלפי מלחמה בארץ ובעולם המערבי. מספר נכי המלחמה עומד על שני שלישים מאוכלוסיית נכי המלחמה, אך מאידך רוב החקיקה ומשאבי המדינה מופנה כלפי נכי מלחמה צעירים. רבים מהם חווים תחלואה משנית, בדידות ודיכאון. מחקר השוואתי בין נכי מלחמה בישראל, בריטניה וארצות הברית מופיע בספר חדש שיצא לאחרונה לאור Rimmerman, A. (2020). Aging Veterans with Disabilities: A Cross-National Study of Policies and Challenges. Oxfordshire: Routledge
פרסומים נבחרים

Rimmerman, A. (2020). Aging Veterans with Disabilities: A Cross-National Study of Policies and Challenges. Oxfordshire: Routledge.
Gur, A. & Rimmerman, A. (2017). Online Activity, Offline Sociability, and Life Satisfaction Among Israelis with and Without Disabilities. Cyberpsychology, Behavior, and Social Networking, 20(11), 695-701.
Rimmerman, A. (2017) Disability and community living policies. Cambridge University Press.
Rimmerman, A. & Soffer, M. (2016). The making of disability policy in Israel: Ad-hoc advisory experts' panels. In G. Menahem & A. Zehavi (Eds.). Policy Analysis in Israel. University of Bristol: Policy Press.
Rimmerman, A. (2015) Family policy and disability.Cambridge University Press
Rimmerman, A., Soffer, M., David, D., Dagan, T., Rothler, R. & Mishaly, L. (2015). Mapping the terrain of disability legislation: The case of Israel. Society & Disability, 30, 46-58.
Rimmerman, A. (2013). Social inclusion of people with disabilities: National and International perspectives Cambridge University Press
Rimmerman, A. & Araten-Bergman, T. (2009) Employment and Social Participation among Israelis with Disabilities Journal of Social Work Disability and Rehabilitation. 8, 132-145
Rimmerman, A & Herr, S.S. (2004). A The power of the powerless: A study of the 2000’s disability strike in Israel Journal of Disability Policy Studies, 15(1), 12-18.
Rimmerman, A., & Raif, R. (2001) Involvement with and role perception toward adult siblings with and without mental retardation Journal of Rehabilitation, 67(2), 11-16.
Rimmerman, A. (1998) Factors relating to attitudes of Israeli corporate executives toward the employability of persons with intellectual disability Journal of Intellectual & Developmental Disability, 23, 245-254.
Rimmerman, A., Levy, J. M., Levy, P. H., & Botuck, S. (1995) Predicting the likelihood of job-placement: A short time perspective Journal of Rehabilitation, 61(1), 50-54.
Rimmerman, A. (1989) The provision of respite care for children with developmental disability: Changes in maternal coping and stress over time Mental Retardation, 27(2), 99-103.
אליעזר בדנר

| --- | --- |

 לידה:  18 בדצמבר 1897 קלוואריה זבז'ידובסקה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  30 בדצמבר 1968 (בגיל 71) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 תאריך עלייה:  21 במרץ 1939
 ידוע בשל:  בעל מפעל הנעליים "אלבה" ברמת גן
 
אליעזר יהודה בדנר (18 בדצמבר 1897, פולין - 30 בדצמבר 1968, רמת גן) היה תעשיין ישראלי, שהקים ברמת גן את המפעל לייצור נעליים "אלבה". בשנת 1972 כיבדה עיריית רמת גן את זכרו ותרומתו לעיר, בקוראה רחוב על שמו.
ביוגרפיה

אליעזר בדנר נולד ב-1897 בקלוואריה זבז'ידובסקה, פולין לאב, שמואל אריה ולאם, זלטא מינדל, שהיו משפחה חרדית של סוחרי עורות. אליעזר היה אחד משמונת ילדיהם, והוא למד את מקצוע הסנדלרות.
ב-8 בפברואר 1920 נישא בגרמניה לצילה ליפמנוביץ (נולדה בודוביצה, פולין, 20 באוגוסט 1898). באותה שנה בנובמבר נולד בנם הבכור משה ברוך (מקס). ב-1922 נולדו להם זוג תאומות בנות - רבקה (שטרצר לאחר נישואיה) ומלכה (ויסברגר לאחר נישואיה).
בדנר ואשתו השתקעו בעיר דרזדן, ושם נולדו ילדיהם. בדרזדן הקים את מפעל הנעליים "אלבנה".
הוא היה גם פעיל ב"הפועל המזרחי" והתנועה הציונית ותרם לקניית אדמות בארץ ישראל.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון עברה המשפחה בשנת 1936 לטריאסטה שבאיטליה, והקימו בה מפעל נעליים באותו השם. עקב החמרת המצב המדיני באיטליה, עלה לארץ לאחר שהשיג אשרת עליה, עם אשתו ובנותיו ב-21 במרץ 1939. בנו בן ה-18, שלא קיבל אישור עלייה, עלה גם הוא לארץ בעלייה בלתי לגלית.
הוריו של אליעזר, שני אחיו ושתי אחיותיו נספו עם כל משפחתם בשואה. אח ואחות נוספים ששרדו את השואה ואיבדו את בני משפחתם וילדיהם עלו לארץ לאחר קום המדינה. אח נוסף, שעזב איתו את איטליה, קיבל אשרה לבוליביה (משגריר בוליביה באיטליה שחילק אשרות ליהודים) והשתקע בה עם משפחתו.
שארית המשפחה התאחדה והתיישבה ברמת-גן בשנת העלייה לארץ, והקימה גם בה מפעל נעליים.
ביוגרפיה > מפעל הנעליים ברמת גן

ב-1939 הקים יחד עם בנו משה מפעל בשם "אלבה" בחנות קטנה בכיכר אורדע. זמן מה לאחר מכן עבר המפעל לשטח שבין רחוב ז'בוטינסקי לנחל הירקון, בלב פרדסים (כיום שכונת הגפן ברמת גן), כאשר באזור התגוררו משפחות מועטות בלבד. בהמשך שונה שם הרחוב שבו נמצא המפעל ל"בדנר".
המפעל היה חדיש ביותר במונחי התקופה, וייצר לראשונה בארץ נעליים באופן תעשייתי בהליך מתקדם.
הקמת המפעל תרמה רבות לביטחונם האישי של התושבים. המפעל העסיק למעלה ממאה עובדים יהודים קבועים. העסקת עובדים יהודים בלבד הייתה עקרונית לבעליו, אף שהשוק היה מוצף בעובדים ערבים זולים. בתקופה בה לא הייתה מערכת ממשלתית מסודרת לתמיכה בעולים חדשים ושררה אבטלה גדולה, תרמה הקמת המפעל באופן משמעותי לשיפור מצב התעסוקה ברמת-גן.
מיד עם הקמתו התגייס המפעל לייצור נעליים לצורכי כוחות הביטחון, אז כוחות ה"הגנה", ולאחר קום המדינה לצה"ל ולכוחות הביטחון של המדינה. בהמשך ייצר המפעל סנדלים ונעליים לשוק האזרחי אולם מרבית תוצרתו הייתה עבור כוחות הביטחון ומוסדות.
המפעל המשיך להיות מנוהל יחד עם 3 נכדיו של אליעזר - שמואל, ישעיהו ויחזקאל בדנר (בניו של בנו משה) עד לסגירתו באפריל 2004 עקב החלטת משרד הביטחון לרכוש נעליים בארצות הברית.
נכדו ישעיהו הקים מפעל לכימיה ומגבונים באור עקיבא.
ביוגרפיה > משפחתו

בדנר המשיך לפעול גם בארץ בתנועת "הפועל המזרחי", תרם רבות למוסדות הציבור ומתן בסתר ובכך המשיכה גם משפחתו. לבנו משה הוענק התואר יקיר העיר רמת גן.
ב-30 בדצמבר 1968נפטר אליעזר בדנר בשנתו בביתו ברמת גן בגיל 71 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
אלמנתו, צילה, נפטרה ב-10 בנובמבר 1998 בגיל 99. בנו משה נפטר ב-20 באפריל 2015.
ביוגרפיה > רחוב בדנר

ב-1972 החליטה עיריית רמת גן לקרוא על שמו של בדנר את הרחוב בו נמצא מפעל הנעלים שהקים. מה שהיה קודם רחוב "מבוא רוקח" בשכונת הגפן ברמת גן - הפך לרחוב בדנר.
כיום נמצאים ברחוב שישה מבנים: ארבעה מבני מגורים, בניין מגורים אחד המשמש את חברת ההקלטות PHD, המפעל אשר מושכר לחדר כושר, חברת "טבע קום" וכן משרד ראיית חשבון שנמצא באחד מבנייני המגורים. ברחוב גם חניון עירוני גדול וגינת משחק לילדים (גינת השקדיה).
בשנות ה-50 הקים אליעזר את הבניין ברחוב בדנר 3 במטרה לשמש כמגורים לפליטי שואה ממשפחתו.
גלריה

מפעל הנעליים אלבנה בדרזדן, שנות ה-30
מפעל הנעליים אלבה ברמת גן, שנות ה-40
מפעל הנעליים אלבה ברמת גן, שנות ה-40
אישור היציאה של אליעזר מאיטליה, סוף שנות ה-30
המבנה ששימש את מפעל הנעליים, 2021
דלת הכניסה למפעל ושלט הרחוב, 2021
הערות שוליים

↑  קרן צוריאל, ‏יצרניות נעלי הצבא נגה-עינת ובדנר: נסגור את המפעלים בשל העברת הרכש לארה"ב, באתר גלובס, 21 באוקטובר 1999
↑  פורטל אבל אינפו - כל המידע במקום אחד | רשימת נפטרים, באתר www.evel.co.il
אישור הכניסה לארץ, 12 במרץ 1939
טקס קריאת רחוב בדנר, 1972.
מימין לשמאל: ראש העיר ישראל פלד, הרב הראשי לרמת גן צבי מרקוביץ, חבר מועצת העיר יצחק ילין, צילה בדנר (בבגד שחור), מרים בדנר (אשתו של משה) וממלא מקום ראש העין דוד מלמדוביץ
טקס קריאת רחוב בדנר. מימין לשמאל נפתלי סנדיק, מיכאל גרסטל, משה בדנר ודב בן אמיתי (שימבורסקי), רחוב בדנר, רמת גן, 1972
עיריית באר שבע

סמל העיר באר שבע
בניין עיריית באר שבע
עיריית באר שבע ממעוף הציפור
מסדרון טיפוסי בבניין
באר שבע היא עיר במחוז הדרום. היא העיר התשיעית באוכלוסייתה במדינת ישראל, והשנייה בשטחה (אחרי ירושלים). שטח השיפוט של באר שבע הוא 117,500 דונם. הוכרזה כעיר בשנת 1906.
בניין העירייה

בניין עיריית באר שבע נמצא בשכונה ג' בסמוך לצומת שדרות יצחק רגר ושדרות שז"ר. בסמוך אליו נמצאים מבני ציבור נוספים כמו בית יד לבנים ובית העם, ששימש שנים רבות כמשכן לתיאטרון באר שבע וכיום משמש כמשכנו של גודמן בית ספר למשחק. את בנין העירייה תכננו אדריכלים שולמית ומיכאל נדלר ושמואל ביקסון בעקבות זכייתם בתחרות אדריכלים. המבנה הושלם ב-1972.
חברות עירוניות

נכון לעשור השלישי של המאה ה-21 נמצאות בשליטת עיריית באר שבע שש חברות עירוניות:
כיוונים - עוסקת בתרבות הפנאי בעיר. בין האתרים המופעלים על ידי כיוונים נמצאים המשכן לאמנויות הבמה, הגן הזואולוגי, מוזיאון הנגב לאמנות, המרכז להנצחת חיילי אנז"ק בבאר שבע, באר אברהם ועוד.
יעדים, החברה העירונית לפיתוח עסקי באר שבע - מטפלת בפיתוח העסקי של העיר. באחריות יעדים נמצאים אזורי התעשייה והשוק העירוני בבאר שבע.
החברה הכלכלית לפיתוח באר שבע - משמשת כזרוע הביצועית של עיריית באר שבע. אחראית על הקמת מיזמי העירייה. בין המיזמים אותם הקימה נמנים אצטדיון טרנר, אולם הקונכייה, המשכן לאמנויות הבמה ועוד.
מנהלת העיר העתיקה והתיירות - ממוקדת בעיר העתיקה. החברה מטפלת במרחב הציבורי, מרכזי התרבות ואירועי תרבות, קידום העסקים והתיירות.
מרכז סטארט אפ - המרכז המתמקד בהשכלה גבוהה, תעסוקה וקריירה ופיתוח קהילתי. מיועד לצעירי באר שבע, בגילאי תיכון ועד ללימודים אקדמאיים. המרכז ממוקם ברח' השלום 16 בבאר שבע.
יד לבנים - מפעיל בשיתוף עם ארגון יד לבנים את בית יד לבנים.
ראשי העירייה

| ראשי עיריית באר שבע |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית החל מ-1844 האימפריה העות'מאנית   (1900–1917) | חג' עלי אל-עטאונה (1900 - 1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי   (1917–1948) | חג' עלי אל-עטאונה (מ-1917) • שייח' חמיד אל-צופי (1922) • שייח' פריח אבו מדין (1924-1922) • חג' חוסין אבוכף (1927-1924) • אבו עאטף • תאג' אל-דין שעת' • שפיק מושתהא |  |
| ישראל מדינת ישראל | מיכאל הנגבי (מושל צבאי) (מ-1948) • דוד טוביהו (מ-1950) • זאב זריזי (מ-1961) • מתתיהו אדלר (יו"ר ועדה קרואה) (1963) • אליהו נאוי (מ-1963) • משה זילברמן (מ-1986) • יצחק רגר (מ-1989) • דוד בונפלד (מ-1997) • יעקב טרנר (מ-1998) • רוביק דנילוביץ' (מ-2008) |  |
הערות שוליים

↑  ראו הערה בדבר שטח שיפוט העירייה, קטגוריית הנדסה ותשתיות, אתר העיר
↑  פקודת העיריות 1934 - צו בדבר מינוי ועדת העירייה באר שבע, 15 בינואר 1950, קובץ התקנות 69, 16 בפברואר 1950, עמ' 521-522
↑  בירת הנגב תהיה עיר סולל בונה, מעריב, 16 בינואר 1950
↑  א. חלילי, ישיבה חגיגית ראשונה של עירית באר שבע, דבר, 27 בפברואר 1950
↑  ילקוט הפרסומים 435, 22 באוגוסט 1955, עמוד 1183
↑  ילקוט הפרסומים 721, 30 בנובמבר 1959, עמוד 331
↑  ילקוט הפרסומים 1576, 17 בנובמבר 1969, עמוד 509
↑  ילקוט הפרסומים 1983, 3 בפברואר 1974, עמוד 706
↑  ילקוט הפרסומים 2484, 1 בדצמבר 1978, עמוד 301
↑  ילקוט הפרסומים 2989, 2 בדצמבר 1983, עמוד 636
↑  ילקוט הפרסומים 3632, 13 במרץ 1989, עמוד 1978
↑  ילקוט הפרסומים 4169, 23 בנובמבר 1993, עמודים 882-884
↑  ילקוט הפרסומים 4707, 3 בדצמבר 1998, עמודים 989-990
↑  ילקוט הפרסומים 5238, 17 בנובמבר 2003, עמודים 388-390
↑  ילקוט הפרסומים 5874, 3 בדצמבר 2008, עמודים 655-659
↑  ילקוט הפרסומים, ילקוט הפרסומים 6694 (עמ' 1280-1282), באתר נבו, ‏14 בנובמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299128405171
גיא אדרי

| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1973 (בן 51) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  תל ברוך 
 מספר צאצאים:  4 
 
גיא אדרי (נולד ב־19 בספטמבר 1973) הוא איש עסקים ישראלי, יזם ומשקיע בתחומי הקמעונאות והטכנולוגיה.
ביוגרפיה

בשנת 2001 ייסד יחד עם שותפיו האחים גל ורן בלינקס את רשת המרכולים AM:PM, אשר החלה מפיצוציה אחת ונמכרה בסוף 2006 לחברת דור אלון אנרגיה בישראל (1988) בסכום של 143 מיליון ש"ח לפי מכפיל רווח של 50.
משנת 2008 מכהן בתפקיד מנכ"ל ובעלים משותף יחד עם האחים גל ורן בלינקס של חברת אקזיט אלקטרוניקס יבואנית הייסנס ישראל. כמו כן, מכהן כחבר הנהלת הייסנס העולמית.
בשנת 2008 מכרה קבוצת אקזיט שבבעלות גיא אדרי, האחים גל ורן בלינקיס ושותפם במתחם קרן ומלון ירושלים, יזם הנדל"ן, איציק ברוך, 50% ממתחם קרן ומלון ירושלים בשכונת המושבה האמריקאית בתל אביב לחברת הנדל"ן ויתניה.
בשנת 2014 הקים יחד עם שותפיו גל ועילאי בלינקס ויחד עם אחיו עמית אדרי ועם גדי אינג'ל, לשעבר מבעלי מאפיית אנג'ל, את רשת Super Party למוצרי ימי הולדת.
החל מ-2014 מכהן כדירקטור בחברת הפרסום המקוון האוטומטי, StoreYa‏.
נשוי ואב לארבעה, מתגורר בשכונת תל ברוך בתל אביב.
הערות שוליים

↑  רועי מלצר, ‏49. גיא אדרי, רן וגל בלינקס, באתר גלובס, 10 בדצמבר 2006
↑  אפרת אדיר, גיא אדרי, מבעלי אקזיט אלקטרוניקס: "אני רוצה שמותג הייסנס יהיה סוני הבא", באתר TheMarker‏, 25 בפברואר 2008
↑  אורי חודי, 50% ממתחם קרן ומלון ירושלים בת"א נמכרו לחברת ויתניה, באתר כלכליסט, 17 בספטמבר 2008
↑  אורנה יפת, מייסדי AM:PM חוזרים עם רשת לימי הולדת, באתר כלכליסט, 29 באוקטובר 2014
↑  סטוריה פיד בע"מ - דירקטוריון, באתר directors.dundb.co.il
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלי קמיר

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1964 (בן 60) י"א בניסן תשכ"ד ישראל 
 מקצוע:  יועץ אסטרטגי
 בת זוג:  מיכל רוזנבוים
 
אלי קמיר (נולד ב-24 במרץ 1964) הוא יועץ אסטרטגי לחברות ישראליות ותאגידים בינלאומיים ויו"ר חברת הייעוץ קמיר אסטרטגיה. בעבר שימש בתפקיד ראש המטה של סגן ראש הממשלה ושר התחבורה, ויועץ התקשורת של שר הביטחון. לפני כן עבד כעיתונאי בעיתון מעריב.
בתחום העיתונות

קמיר החל את דרכו העיתונאית בראשית שנות ה-80 במדור הספורט של מעריב. בשנת 1990 מונה לכתב לענייני משפט, ולאחר מכן שימש כעורך המשפטי-כלכלי של העיתון. לצד תפקידו בעיתון, חיבר קמיר את המוסף הישראלי לספר מקלטי מס בעולם בהוצאת האקונומיסט, שפורסם בישראל בהוצאת סדן. באותן שנים הוביל קמיר מאבק עיתונאי מול לשכת עורכי הדין ומשרד המשפטים, שעד אותה עת אסרו על עורכי דין לפרסם את עצמם. קמיר טען שהדבר מנציח את ההגמוניה של עורכי הדין הוותיקים ולא מאפשר לעשרות אלפי עורכי דין צעירים לזכות בהכרה. מאבקו של קמיר הגיע עד לבית הדין הארצי של לשכת עורכי הדין ואף לפסק דין של חבר בית הדין, עו״ד אביגדור פלדמן, שסלל את הדרך שמאפשרת כיום לעורכי דין לפרסם עצמם.
בשנת 1995 מונה קמיר לשליח מעריב בלונדון, משם סיקר, בין היתר, את הסכמי השלום בצפון אירלנד, עלייתו של טוני בלייר לשלטון ואירועי בית המלוכה הבריטי. במהלך שהותו בבירת אנגליה פרסם יחד עם שחקן ווסטהאם ונבחרת ישראל בכדורגל באותם ימים, אייל ברקוביץ', את הספר 'הקוסם', שזכה להד גדול בכל רחבי הממלכה הבריטית ודורג בצמרת רבי המכר בישראל. בשנת 1999 שב קמיר לישראל ומונה לכתב המדיני של מעריב. בתפקידו זה סיקר, בין היתר, את ועידת שפרדסטאון, שעסקה בשיחות השלום בין ישראל לבין סוריה ואת שיחות השלום בין ישראל לבין הפלסטינים, שניהל ראש הממשלה דאז אהוד ברק.
בתחום הפרלמנטרי

בשנת 2002 מונה קמיר ליועץ התקשורת של שר הביטחון שאול מופז, תפקיד אותו מילא ארבע שנים. בתקופה זו שימש בנוסף כחבר בצוות לגיבוש מערך ההסברה הלאומי בראשות מזכיר הממשלה לשעבר ישראל מימון. במהלך מלחמת המפרץ השנייה שימש קמיר בתפקיד יו"ר פורום ההסברה של מערכת הביטחון. עם מינויו של שאול מופז לשר התחבורה ולסגן ראש הממשלה בממשלת ישראל ה-31 בשנת 2006, מונה קמיר לראש המטה וליועצו האסטרטגי. במסגרת תפקידו תיכלל את פעילות צוות המשלחת הישראלית לדיאלוג האסטרטגי עם ארצות הברית.