stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זיכרון וטראומה
טראומה פיזית > קליפת המוח הקדם-מצחית

קליפת המוח הקדם-מצחית היא מבנה מוחי שאחראי על כישורי תפקוד ביצועיים, כולל ויסות רגשי, שליטה בדחפים, קוגניציה נפשית וזיכרון עבודה, בין היתר. היא אחראית גם על מיתון התגובה של האמיגדלה. עם זאת, במצבי מתח גבוה, האמיגדלה יכולה לדכא פונקציות חשיבה גבוהות יותר של קליפת המוח הקדם-מצחית. חלק מתפקודי קליפת המוח הקדם-מצחית שעלולים להיות מושפעים כתוצאה מטראומה כוללים: חוסר יכולת להעריך מחדש רגשות, העצמה של גירויים רגשיים, כישלון בעיכוב תגובה נוירו-אנדוקרינית לגירויי איום ועוד. נראה שאנשים שחוו טראומה, במיוחד טראומה כרונית מתמשכת, סובלים מתת-הפעלה של חלקים מרובים בקליפת המוח הקדם-מצחית. תת-הפעלה זו עלולה להוביל לירידה בתפקוד של האמיגדלה במהלך תגובה למתח. קליפת המוח הקדם-מצחית פגיעה להשפעות של מתח במהלך גיל ההתבגרות ולאירוע טראומטי במהלך תקופה זו יותר מאשר לתחושות מתח כשהיא מגיעה למלוא התפתחותה בסביבות אמצע שנות ה-20.
טראומה פיזית > היפוקמפוס

המתח הכרוך בהפרעת דחק פוסט-טראומטית עלול להשפיע לרעה על ההיפוקמפוס. ההיפוקמפוס נחשב למרכז הזיכרון של המוח והוא אחראי על אחסון, קידוד, שליפה וגיבוש מחודש של זיכרונות. מחקרים מצביעים על כך שאצל אנשים הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית ההיפוקמפוס "מתכווץ", עד לרמה של 5-26% מגודלו המקורי, מה שגורם לבעיות בהעברת זיכרון מטווח קצר לטווח ארוך, וכן בהיווצרות זיכרונות לטווח קצר.
עם זאת, יש הסברים חלופיים לירידה בנפח ההיפוקמפוס. מחקר של גילברטסון ועמיתים מעלה את ההשערה, שייתכן כי נפח ההיפוקמפוס מוקטן מלכתחילה עלול להיות הסיבה להפרעת דחק פוסט-טראומטית. קיימים חילוקי דעות לגבי השערה זו, ואכן לא ברור אם הירידה בנפח ההיפוקמפוס היא תוצאה של אירוע טראומטי, או קודמת לו. מחקרים רבים מצביעים על חוסר פעילות של ההיפוקמפוס במהלך אירועים טראומטיים, תופעה העלולה לגרום לו לתת-פעילות גם לאחר האירוע. לתת-פעילות או חוסר ויסות של ההיפוקמפוס יש השלכות קליניות רבות, כולל באזורים של נוירוגנזה, הפרעות בארגון הזיכרון ויכולת להשפיע על תפקודים אנדוקריניים אחרים, כגון תגובה למתח.
ההיפוקמפוס הוא האתר העיקרי של הנוירוגנזה, המקום שבו נוצרים נוירונים חדשים. מספר מחקרים מצביעים על כך שירידה בנוירוגנזה עלולה לפגוע ביעילות של תרופות נוגדות דיכאון המשמשות לטיפול בתסמיני דיכאון. על פי ה-DSM-5, קיימת תחלואה נלווית בקרב הסובלים מדיכאון ומהפרעת דחק פוסט-טראומטית. בנוסף לשיעורי התחלואה הנלווית, קיימת חפיפה מסוימת בין סימפטומים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית והפרעת דיכאון מג'ורי (MDD). במיוחד, שניהם כוללים תסמינים של שינוי שלילי במצב הרוח והפרעות קוגניטיביות.
שינויים בהיפוקמפוס עלולים להשפיע גם על יכולתו של אדם להיזכר בחוויה הטראומטית ולבנות נרטיב של הטראומה. קשיי זיכרון אלו בזיהוי, תיוג ועיבוד מלא של האירוע הטראומטי יכולים להיות מטרות לטיפול פסיכותרפי. גם גילו של אדם כשהוא חווה אירוע טראומטי יכול לווסת את ההשפעות על ההיפוקמפוס. במיוחד, ההיפוקמפוס מתפתח מלידה עד גיל שנתיים והוא פגיע ביותר להשפעות של מתח במהלך תקופת זמן זו. בגיל ההתבגרות ההיפוקמפוס מאורגן לחלוטין ופחות פגיע.
להיפוקמפוס יש גם קשרים עם מערכת התגובה ללחץ של הגוף. הוא אחראי לוויסות המשוב השלילי של ציר ההיפותלמוס-היפופיזה-אדרנל. לכישלון בוויסות תגובת הלחץ באמצעות ציר זה עלולות להיות השפעות בריאותיות ארוכות טווח בצורת מתח כרוני.
מחקר הראה שההיפוקמפוס הופעל כשהאזינו לזיכרונות עצובים, אך לא כשהאזינו לזיכרונות טראומטיים. אז הופעל פיתול החגורה האחורי posterior cingulate cortex (גירוס הסינגולום), שמעורב לרוב במחשבות המופנות פנימה. זהו אזור המעורב בחוויה מחדש.
טראומה בין אישית

טראומה בין אישית היא טראומה פסיכולוגית הנובעת מאינטראקציות שליליות בין אנשים. היא יכולה לכלול אלימות מינית, אלימות במשפחה והתעללות בילדות. במקרים כאלה אנשים עלולים לסבול מהפרעת דחק פוסט-טראומתית, לעיתים קרובות בצורה מורכבת. טראומה בין אישית ממשיכה להוות בעיה משמעותית בבריאות הציבור בארצות הברית, והיא גורמת למצוקה פסיכולוגית משמעותית ולפגיעה בתפקוד. ארגון הבריאות העולמי זיהה שאחת מכל שלוש נשים נופלת קורבן לאלימות במשפחה. חשיפה לאלימות של בני זוג גורמת לתוצאות פסיכולוגיות ונוירולוגיות שליליות רבות. חניקה היא שכיחה באלימות בין אישית, והיא גורמת להפרעה בתפקוד מוחי ומובילה לפגיעה בזיכרון. ההשלכות הראשוניות של החנק יכולות להיות אובדן הכרה ופגיעה מוחית קלה, בעוד שבעיות ארוכות טווח כוללות פגיעה נוירולוגית. לפי מטה-אנליזה של תגובות לפי דיווח עצמי, בעיקר ממדגם של נשים, נשים שנחשפו לאלימות של בני זוג נוטות לחוות אובדן הכרה, פגיעה מוחית קלה, פערים מוטוריים ופגמים בדיבור, אובדן זיכרון ואי פנייה לעזרה.
טראומה פסיכולוגית > זיכרון רלוונטי

מבין ההיבטים השונים של הזיכרון – זיכרון עבודה, זיכרון לטווח קצר, זיכרון לטווח ארוך וכולי – ההיבט המושפע ביותר מטראומה פסיכולוגית הוא הזיכרון לטווח ארוך. זיכרונות חסרים, שינויים בזיכרון, זיכרונות מועצמים – כולם מקרים של מניפולציות של הזיכרון לטווח ארוך. בתוך המבנה של זיכרון לטווח ארוך, הוכח כי טראומה משנה זיכרון מרומז ומפורש. לדוגמה, הוכח כי נפגעי התעללות מינית הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומתית מציגים ליקויי זיכרון מפורשים. שינויים אלה יכולים להתרחש גם אצל אנשים שלא פיתחו הפרעת דחק כתוצאה מחשיפה לטראומה.
זיכרון לטווח ארוך קשור לאזורים רבים ושונים במוח, כולל ההיפוקמפוס, האמיגדלה, התלמוס וההיפותלמוס, קליפת המוח ההיקפית וקליפת המוח הקדם-מצחית. ההיפוקמפוס והאמיגדלה קשורים להעברת זיכרון לטווח קצר לזיכרון לטווח ארוך. התלמוס וההיפותלמוס, הממוקמים במוח הקדמי, הם חלק מהמערכת הלימבית, והם אחראים על ויסות הורמונים שונים ותגובות רגשיות ופיזיות למצבים, כולל מתח רגשי או טראומה. התלמוס קשור גם לקליטת מידע והעברתו הלאה לקליפת המוח.
טראומה פסיכולוגית > השפעות פיזיות

לטראומה פסיכולוגית יש השפעות רבות על היבטים פיזיים במוח של מטופלים, עד כדי כך שהיא עלולה לגרום להשפעות מזיקות הדומות לנזק מוחי פיזי ממשי. ההיפוקמפוס מעורב בהעברת זיכרונות קצרי טווח לזיכרונות ארוכי טווח, והוא רגיש במיוחד למתח. מתח גורם להפרשת גלוקוקורטיקואידים (GCs), הורמוני יותרת הכליה, וחשיפה מתמשכת להורמונים אלו עלולה לגרום לניוון עצבי. ההיפוקמפוס הוא אתר יעד עיקרי של GCs ולכן נגרם לו נזק עצבי שאזורים אחרים במוח אינם מועדים לו. בחולי טראומה קשים, במיוחד אלו עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית, נפח קליפת המוח הקדם-מצחית התיכונה קטן מהרגיל, והיא סובלת מתת-תגובה בעת ביצוע משימות קוגניטיביות, מה שעלול להיות גורם להיזכרות לא רצונית (מחשבות חודרניות). קליפת המוח הקדם-מצחית התיכונה שולטת בהיענות רגשית ובתגובות פחד מותנות לגירויים מעוררי פחד על ידי אינטראקציה עם האמיגדלה. במקרים אלו, חילוף החומרים בחלקים מסוימים של קליפת המוח הקדם-מצחית התיכונה אינו מופעל כפי שהוא מופעל אצל נבדקים בריאים.
טראומה פסיכולוגית > השפעות פסיכולוגיות > זיכרון מודחק

חשוב לציין זיכרונות מודחקים והשפעה של טראומת ילדות על הזיכרון, שכן תביעות על תקיפה מינית בילדות יכולות להתרחש שנים לאחר מעשה התקיפה עצמו. התעללות גורמת לליקויים או עיוותים בתהליכים קוגניטיביים, רגשיים ונוירו-ביולוגיים במוח שעלולים להשפיע על הזיכרון. זיכרונות מודחקים על אלימות בין אישית במהלך הילדות נחקרו במחקר אורך. ממצאים מצביעים על כך שהיכולת של מבוגרים להעלות מהזיכרון לטווח ארוך מקרים של התעללות בילדות תלויה בגורמים רבים. הגורמים כוללים הבדלים והתפתחות אינדיבידואליים, ההשפעה הכוללת של החוויה הטראומטית והאופן שבו משתמשים המראיינים כדי להעריך טראומת ילדות במבוגרים. לדוגמה, ככל שההשפעה של ההתעללות בילדות משמעותית יותר, כך עשוי להיות הזיכרון ארוך הטווח אצל מבוגרים מדויק יותר. גורמים נוספים הם צורת ההתעללות וגיל האירוע. מחקרים מראים מתאם לזיכרון מדויק יותר אצל מבוגרים של אירועים טראומטיים.
טראומה פסיכולוגית > השפעות פסיכולוגיות > מחשבות פולשניות

מחשבות פולשניות מוגדרות כמחשבות לא רצויות, לא רצוניות וטורדניות, דימויים או רעיונות לא נעימים שעלולים להפוך לאובססיות, שקשה להשתחרר מהם ולשלוט בהן. בחולים שסבלו מאירועים טראומטיים, במיוחד אלו עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית, דיכאון או הפרעה טורדנית-קומפולסיבית, קשה להתעלם מהמחשבות המטרידות. מחשבות אלו אינן מופעלות בדרך כלל; האובססיה של המחשבות נובעת בדרך כלל מאשמה, בושה או חרדה עזים הקשורים לעובדה שהמטופל חושב מחשבות מסוג זה מלכתחילה. בחולי טראומה, המחשבות הפולשניות הן בדרך כלל זיכרונות מחוויות טראומטיות החוזרים ועולים בזמנים בלתי צפויים ולא רצויים. ההבדל העיקרי ממחשבות פולשניות אחרות הוא שהזיכרונות הם אמתיים ולא מדומים.
טראומה פסיכולוגית > רגש

רגש הוא חלק חשוב בטראומה, במיוחד חוויות סף מוות. ההשפעה שיש לרגשות על הזיכרון במקרים שונים היא חלק בלתי נפרד מהשפעת הטראומה על הזיכרון. אנשים נוטים להיזכר באירועים רגשיים בתדירות ובבהירות רבות יותר מאשר באירועים שאינם קשורים לרגשות קיצוניים. בדרך כלל, אירועים טראומטיים, כגון התקפה פיזית או התעללות מינית, קשורים לרגשות שליליים עזים, מה שגורם לזיכרונות אלו להיות חזקים מאוד ולעלות בקלות רבה יותר מאשר זיכרונות שאינם קשורים לרגשות דומים, או אפילו כאלו הקשורים לרגשות חיוביים. הקשר החזק בין רגש וזיכרון קשור גם למידת תשומת הלב או המיקוד שיש לאדם באירוע עצמו. אם הוא מעורב רגשית באירוע, ותשומת לבו מופנית למה שמתרחש, הוא יזכור טוב יותר את האירוע. זהו גם המצב במצבים מעוררים רגשית, שגם אם תשומת הלב מוגבלת, סביר יותר שהזיכרון הקשור לרגש החזק יישאר, בניגוד לגירוי נייטרלי כלשהו. עלייה זו בקשב ובקידוד נובעת מהפעלת הקומפלקס הקדם-מצחי-היפוקמפוס-אמיגדלה ומביאה לשיפור בהיזכרות בשלב מאוחר. מבחינה כימית, הסיבה לכך היא שהמתח הרגשי והפיזי הנגרם מאירועים טראומטיים יוצר גירוי כמעט זהה במוח למצב הפיזיולוגי שמגביר את שימור הזיכרון. הוא מעורר את מרכזי הפעילות הכימיים במוח המשפיעים על קידוד הזיכרון והיזכרות. תגובה זו נכפתה על ידי האבולוציה, שכן למידה בסביבות מתח גבוהות נחוצה בהחלטות "הילחם או ברח" הנחוצות להישרדות האדם.
השלכות בבדיקות נוירופסיכולוגיות

נפוץ לראות ליקויים נוירו-קוגניטיביים קלים אצל מבוגרים הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית כתוצאה מטראומות שונות. המחקר מחלק לרוב את הערכת התפקוד הנוירו-קוגניטיבי לתשעה תחומים קוגניטיביים. תחומים אלה כוללים: קשב / זיכרון עבודה, תפקודים ניהוליים, למידה מילולית, זיכרון מילולי, למידה חזותית, זיכרון חזותי, שפה, מהירות עיבוד מידע ויכולות חזותיות-מרחביות. אחד המחקרים מדגיש את הפער בקשב מתמשך, זיכרון עבודה וזיכרון מילולי בקרב מטופלים הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית בהשוואה לקבוצת ביקורת.
השלכות בבדיקות נוירופסיכולוגיות > זיכרון מילולי וחזותי

זיכרון מילולי הוא זיכרון של מידע המוצג בצורה מילולית. ניתן לבצע מספר הערכות נוירופסיכולוגיות כדי להעריך זיכרון מילולי, כגון מבחן השמות של בוסטון (BNT), מבחן הלמידה המילולית של קליפורניה (CVLT) ותת-מבחן הזיכרון הלוגי II בסולם הזיכרון של Wechsler-III (WMS-III). הערכות נוירופסיכולוגיות של זיכרון מילולי כוללות בדרך כלל שינון רשימה של מילים או סיפור ולאחר מכן היזכרות בהם. ביצועים בהערכות של זיכרון מילולי מדגימים את יכולתו של אדם לקודד את החומר האמור בזיכרון.
לשם השוואה, זיכרון חזותי קשור למה שנצפה או נראה. זיכרון חזותי נוטה להישאר שלם, בניגוד לזיכרון מילולי. הדבר יכול להסביר מדוע נרטיבים של טראומה מילולית הם לרוב לא מאורגנים, לא קוהרנטיים או מפוצלים. תוך כדי השלמת משימות של זיכרון מילולי, חלק מהאנשים הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית המחישו קשיי זיכרון וקידוד ואחסון נמוכים. ממצאי מחקר מצביעים על כך שהדבר עלול לנבוע מסיבוכים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית, שעלולים לנבוע מצפיפות החומר האפור בהיפוקמפוס השמאלי. לטענתם של חוקרים, יכולות להיות לכך השלכות משמעותיות על היענותו של אדם הסובל מהפרעת דחק לטיפול קוגניטיבי התנהגותי, מכיוון שהפרעה בזיכרון המילולי עלולה להשפיע על היזכרות בטראומה, בדיבור או בכתב.
השלכות בבדיקות נוירופסיכולוגיות > קשב וזיכרון עבודה

בתגובה למשימות קוגניטיביות, הדמיה עצבית תומכת ברעיון שאנשים הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית מועדים לתגובת יתר הן בקשב והן בזיכרון עבודה. תוצאות MRI הראו צבירי צפיפות חומר אפור מופחתים משמעותית בקליפת המוח הקדמית, קליפת המוח הקדם-מצחית וההיפוקמפוס השמאלי. אזור זה במוח מעורב בדרך כלל בעיבוד פחד, ויסות רגשות, קידוד זיכרון ואחזור; לפיכך, נזק באזור זה של המוח עלול להוביל לאי-התאמות תפקודיות. מבנים מוחיים אלו תומכים במבנים קוגניטיביים כמו שינוי קשב, מהירות עיבוד מידע וזיכרון עבודה. ערנות יתר היא סימפטום נפוץ של הפרעת דחק פוסט-טראומטית, המעיד על חוסר תפקוד בעיבוד הקשב המתבטא כהטיית תשומת לב גבוהה כלפי איומים סביבתיים אפשריים המסיחים את הדעת או בעייתיים בדרך אחרת בחיי היומיום של הפרט.
טיפול

זיכרון הוא גורם מנבא חיוני בתגובה חיובית לטיפול התנהגותי-קוגניטיבי באנשים שעברו טראומה. באופן ספציפי, ככל שתפקוד הזיכרון המילולי שלהם שלם יותר, כן תוצאות הניבוי של תגובה לטיפול הן חיוביות יותר. בנוסף, השפעות הטיפול מדגישות את הקשר הדו-כיווני בין תפקוד נוירו-קוגניטיבי לשימור תסמיני הטראומה. מספר מחקרים קשרו שיפור בתסמיני הפרעת דחק פוסט-טראומטית לקבלת טיפול לשיפור היכולת הקוגניטיבית. חלק מהמחקרים תומכים ב-EMDR ובטיפול קצר-מועד מעורב כאמצעי טיפול אפשריים, שיכולים להתערב בזיכרון מילולי, במהירות עיבוד ובתפקוד ניהולי אצל הסובלים מהפרעה זו. ביצועי הזיכרון משתפרים לצד הפחתה בתסמינים, מה שמעיד על כך שחלק מההשפעות של הפרעה זו על הזיכרון עשויות להיות הפיכות. לדוגמה, מטופלים שהפגינו תגובה חיובית לטיפול הראו שיפור בזיכרון מילולי וגידול בנפח ההיפוקמפוס.
אנשים שעברו טראומה יפיקו תועלת מטיפול בתסמיני ההפרעה, עם השלכות חיוביות על הזיכרון. מספר גישות טיפול בסובלים מהפרעת דחק עקב טראומה בין אישית מתמקדות גם בארגון מחדש של הזיכרון. תסמיני טראומה גורמים לליקויי זיכרון. לפיכך, הבנייה מחדש של זיכרונות יכולה להועיל בטיפול בתסמיני הטראומה ובתפיסה של המטופלים. שיטות אלה כוללות למידה להתמודד עם זיכרונות הטראומה על ידי ציון טריגרים, התניה מחדש של פלשבקים ועיסוק בבניית נרטיב חדש. בנוסף, בטיפולים מסוימים בונים מחדש את הזיכרון באמצעות דימויים ותרגילים לשחזור הטראומה. אך כשמציעים למטופלים הבנייה מחדש של הזיכרון, יש לזכור שאם מתארים את הטראומה בפירוט רב מדי, הדבר עלול להוביל לחידוש של הטראומה.
קניזי

הקְּנִזִּי הוא שמו המקראי של עם המוזכר כאחד מעשרת העמים שבברית בין הבתרים ה' הבטיח לאברהם שלעתיד לבוא, צאצאיו יכבשו אותם ויספחו את נחלתם לארץ ישראל.
תולדות שבט הקניזי

בני השבט ישבו בדרום הארץ ונמנים עם העמים מהמוצא החוֹרִי. משערים שחלק ממשפחות הקניזי נטמעו באדומים, וחלקם נטמעו בשבט יהודה.
החשובה במשפחות הקניזי שנטמעו ביהודה היא משפחת כלב, שבזמן ההתנחלות כבשה את אזור חברון וסביבותיה.
הראב"ע סובר שהקיני, קנזי, והקדמוני שלושתם מבני כנען.
אולם רש"י מביא את דברי המדרש שסובר שהקיני, הקניזי, והקדמוני, הם בעצם אדום, מואב ועמון.
בנוסף, יהודה קיל מביא בפירושו "דעת מקרא" לספר בראשית, שככל הנראה הקנזי ישבו באזור ארץ אדום.
ראו גם

עתניאל בן קנז
הקיני
הערות שוליים

↑  דעת מקרא על בראשית פרק ט"ו פסוק י"ט
↑  ספר במדבר, פרק ל"ב
↑  ספר יהושע, פרק י"ד
↑  האבן עזרא על בראשית פרק ט"ו פסוק י"ט
↑  רש"י על בראשית פרק ט"ו פסוק י"ט
↑  בראשית רבה, פרשה מ"ד, אות כ"ג
הפגישה בלשכת הקאנצלר

פנים לשכת הקאנצלר הישנה, בה נערכה הפגישה
ועידת הרייכסלייטרים והגאולייטרים של המפלגה הנציונל-סוציאליסטית ב-12 בדצמבר 1941 (בגרמנית: Tagung der Reichs- und Gauleiter der NSDAP, 12. Dezember 1941) הייתה ישיבה בהשתתפות פקידים בכירים וראשי מחוזות במפלגה הנאצית שנערכה ביום האמור בברלין. מספר היסטוריונים סברו שבישיבה הזו נתן אדולף היטלר פומבי להחלטתו להשמיד את יהדות אירופה, ולכן היא מהווה את ציון הדרך בו הורה על "הפתרון הסופי", אם כי רוב החוקרים דוחים טענה זו.
השפעות

ב-14 בדצמבר, כתב השר לשטחים הכבושים במזרח מטעמה ו"האידולוג" של המפלגה הנאצית, אלפרד רוזנברג ביומנו שאמר להיטלר שעתה, מש"נפלה ההחלטה", יש לעדן את ההצהרות שכוונו גם לאוזני יהדות ארצות הברית בנאומים הפומביים, והמליץ "להימנע מלדון בהשמדת היהודים." ב-16 בדצמבר, הודיע הנס פרנק לסגל הבכיר שלו בקרקוב כי נאמר לו שגירוש היהודים לשטחי ברית המועצות, שתוכנן בעבר (בדיון שנערך באוקטובר, הזכיר זאת פרנק כאפשרות ממשית), איננו אפשרי עוד. הוא אמר כי שמע בברלין ש"עליכם להשמיד אותם בעצמכם!" והסביר כי יש למצוא דרכים להיפטר מן היהודים, במקומות הימצאם, ולנקוט בצעדים ש"יביאו בדרך כלשהי להשמדה." ב-18 כתב הימלר ביומנו, לאחר פגישה עם היטלר: "השאלה היהודית/להשמיד בתור פרטיזנים." קצין ס"ד שערק לשווייץ ב-1944, שחיבר דיווח מפורט על מדיניות הרצח ההמוני הנאצית, כתב שבמחצית השנייה של 1941 החלו הכנות להשמיד את כל יהודי המזרח, אך לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה בדצמבר, הוחלט על השמדת יהדות אירופה כולה.
ההיסטוריון כריסטיאן גרלאך טען ב-1997, בהתבסס על הממצאים המפורטים למעלה ועוד שכמותם, שכניסת ארצות הברית למלחמה ב-7 בדצמבר היא זו שהביאה את היטלר להחליט על רצח עם כולל של היהודים. בראיית העולם שלו, המלחמה באירופה הפכה למלחמת עולם של ממש, כל אפשרות לנצל את היהודים כבני-ערובה לצורך הרתעת יהדות ארצות הברית כדי שתשפיע על הממשל לשמור על השלום נגוזה, והיהודים בשטחי השליטה הגרמניים יכלו עתה רק לשמש כחבלנים וגיס חמישי בשירות האויב. לדעת ההיסטוריון, הפור נפל בימים שאחרי ה-7 בחודש, והכינוס ב-12 בדצמבר היה לפיכך המקום והזמן בו הורה היטלר למעשה להנהגה הנאצית להוציא לפועל את "הפתרון הסופי" – הפקודה (על אף שגרלאך הגדיר את שהתרחש כ"גילוי דעת" יותר מאשר הוראה מפורשת) החסרה להשמדת היהודים, שהיסטוריונים חיפשו אחריה, או דנו בשאלה אם אמנם ניתנה. סברתו של גרלאך התקבלה על ידי מעט חוקרים אחרים. מתנגדיו הצביעו על חוסר החשיבות של הפורום שלא הצדיק העברת החלטה כזאת דווקא שם, על האופי המעורפל והגחמני של תהליך קבלת ההחלטות במשטר הנאצי, ובעיקר על כך שהראיות שהביא היו קלושות וניתן היה לפרש אחרת את דברי הפקידים שציטט. העובדה שגבלס כמעט ולא התייחס לאמירה אודות היהודים ביומנו, ומעולם לא הזכירה אחר כך, הובאה כדוגמה אחת מני רבות. גץ עלי ורבים אחרים סברו שמעולם לא ניתנה הוראה יחידה ומפורשת על ידי היטלר, שהתאפיין בדרך כלל ברטוריקה מעורפלת ועמומה, שהותירה מרווח רב לדרגים הממונים לגבש החלטות.
הערות שוליים

↑  על הוועידות: Martin Moll,‏ Steuerungsinstrument im "Ämterchaos"? Die Tagungen der Reichs- und Gauleiter der NSDAP.
1 2  גץ עלי, der 12. Dezember 1941.
↑  "Die weltgeschichtliche Notwendigkeit". די צייט, 14 בפברואר 2017.
↑  Christian Gerlach
‏, Die Wannsee-Konferenz, das Schicksal der deutschen Juden und Hitlers politische Grundsatzentscheidung, alle Juden Europas zu ermorden.‏ WerkstattGeschichte, כרך 18. עמ' 26.
↑  לסיכום: איאן קרשו, Hitler: 1936-1945 Nemesis. W. W. Norton & Company, 2001. עמ' 447-449.
1 2  Christian Gerlach, The Extermination of the European Jews. הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2016. עמ' 80-83.
↑  גרלאך, Die Wannsee-Konferenz, עמ' 25, 29-30
↑  לדיונים על כך ראו: איאן קרשו, The Nazi Dictatorship: Problems and Perspectives of Interpretation. הוצאת בלומסברי, 2015. עמ' 146-152;‏ריצ'רד ג'. אוונס, The Third Reich in History and Memory‏ הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2010. עמ' 395.
↑  לדיווח עיתונאי על הפולמוס סביב גרלאך: Führers Befehl, טאגסשפיגל, 3 בינואר 1998.
↑  Ulrich Herbert, ?'Eine 'Führerentscheidung' zur 'Endlösung. ראו גם: קרשו, עמ' 151-152
מחנה העקורים ברגן-בלזן

ימי השחרור, 17/18 באפריל 1945, מחנה הריכוז ברגן-בלזן
מחנה העקורים ברגן-בלזן היה מחנה עקורים לפליטים (ולאחר מספר חודשים - ליהודים בלבד) לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה. המחנה פעל בסקסוניה התחתונה בצפון-מערב גרמניה, דרומית-מערבית לעיירה ברגן שליד העיר צלה (אנ'). המחנה פעל מקיץ 1945 עד ספטמבר 1950. במשך זמן מה היה מחנה זה מחנה העקורים היהודי הגדול בגרמניה, והיחיד באזור הכיבוש הבריטי. המחנה היה תחת סמכות בריטית ובפיקוח מנהל הסעד והשיקום של האו"ם (UNRRA). בין מנהלי המחנות היה סימון בלומברג (אנ'). המקום היה בסיס של הצבא הבריטי עד 2015. כיום המחנה הוא בסיס בונדסוור.
מיקום והקמה

ב-15 באפריל 1945 שחרר הצבא הבריטי את מחנה הריכוז ברגן-בלזן, שנמסר על ידי שומרי האס אס ללא קרב. עקב מחלות ומצב היגייני ירוד בבנייני מחנה הריכוז העביר הצבא הבריטי את האסירים-לשעבר ולבסוף אף שרף את בקתות האסירים. ניצולי מחנה הריכוז הפכו לתושבים הראשונים במחנה העקורים העתידי, שנמצא במרחק של כקילומטר אחד מאזור מחנה הריכוז הראשי, בבסיס הצבא הגרמני לשעבר. הצוות הרפואי הבריטי השתמש בבנייני Panzertruppenschule (בסיס הדרכה של חיל השריון) כמבנה חירום לטיפול באסירים המשוחררים, הרחק מהתנאים ההרסניים של מחנה הריכוז. ב-21 באפריל הועברו החולים הראשונים למחנה העקורים החדש, חוטאו וקיבלו ביגוד חדש. ב-18 במאי תמה העברתם. בצריפי מחנה העקורים היו כ-12,000 מיטות אשפוז. הבריטים העבירו חיילים גרמנים פצועים מ-Reservelazarett (בית חולים לחיילי מילואים) ביער אשוחית סמוך לבתי חולים אזרחיים והוסיפו את שטח בית החולים הגרמני לבית החולים שבמחנה העקורים. כך נוספו 1,600 מספר מיטות זמינות. בארבעת השבועות הראשונים הועברו לבית החולים כמעט 29,000 ניצולים ממחנה הריכוז ברגן-בלזן. כ-14,000 אסירים לשעבר מתו לאחר השחרור למרות מאמצי הצבא הבריטי, הצלב האדום הבריטי ורופאים רבים מלאומים שונים. עד יוני 1945 עדיין נזקקו כ-11,000 מהאסירים לשעבר לטיפול חירום.
מחנה העקורים הוקם ביולי 1945 על ידי הפיכת מחלקות בתי החולים לאזורי מגורים.
אחרי קיץ 1945 שימש כבית חולים רק בית החולים לשעבר של הוורמאכט, שנמצא כקילומטר מהצריפים. בינואר 1948 הפכו הבריטים בית חולים זה לבית החולים היהודי המרכזי באזור הכיבוש שלהם. בית חולים זה נוהל על ידי הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים, שנתמך על ידי ארגוני סיוע. הניצולים כינו אותו בית החולים גלין יוז על שם הבריגדיר הבריטי יו לוולין גלין יוז, (אנ'), קצין הרפואה של חטיבת השריון ה-11. מאוחר יותר הפך לחלק מצריפי גלין יוז (כיום הונה-קאמפ) (אנ').
הרשויות הבריטיות שינו את שם המחנה להונה (Hohne), על שם יישוב נטוש סמוך, באזור האימונים, וזאת כדי להימנע מהאסוציאציה לרצח העם הנאצי במחנה הריכוז הסמוך, אולם ניצולי השואה (שארית הפליטה) במחנה סירבו לשם והמשיכו לקרוא למחנה "מחנה העקורים ברגן בלזן". מחנה העקורים לשעבר נמצא כיום בשטח צבאי מוגבל, וזאת אף על פי שרבים מהבניינים אינם בשימוש.
תרבות ופוליטיקה במחנה העקורים

התנאים במחנה היו בתחילה גרועים למדי, מכיוון שהמצב הכלכלי הקשה בבריטניה מנע מהצבא לספק מעבר למוצרי יסוד. האוכל היה דל וכך גם הבגדים ואזורי המחיה. באוקטובר 1945 שבתו העקורים רעב והפגינו נגד התנאים במחנה. בקיץ 1946 פחתה האוכלוסייה והמצב השתפר.
עקורים שלא נזקקו לטיפול רפואי חזרו במהירות לארצות המוצא שלהם. רובם חזרו מרצונם החופשי, להוציא אזרחי ברית המועצות, שכן ברית המועצות קיבלה את הסכמת בעלות בריתה כי אזרחיה ישלחו בחזרה גם בניגוד לרצונם. בתחילת ספטמבר 1945 היו יותר מ-25,000 איש במחנה העקורים, בעיקר פולנים (כ-15,000) ויהודים (כמעט 11,000), רובם מפולין. עקורים בני לאומים אחרים הוחזרו ברובם לארצות המוצא שלהם בסתיו 1945.
תרבות ופוליטיקה במחנה העקורים > המחנה הפולני

מיוני 1945 גרו פולנים ויהודים באזורים נפרדים במחנה. באזור הפולני התפתחו חיים חברתיים ותרבותיים. למחרת השחרור הקימו הפולנים ועדת מחנה ובה יהודים ופולנים. בית ספר נפתח בקיץ 1945, אותו פקדו כ-600 ילדים, ובשני גנים היו כמאה ילדים. עקורים פולנים רבים הקימו משפחות חדשות במחנה הפולני: כמעט 400 חתונות ו-200 לידות. ועדת המחנה פרסמה עיתונים. הוקמו מקהלה, להקת כלי נשיפה, תיאטרון ומועדון ספורט ("פולוניה"). ב-2 בנובמבר 1945 התקיים טקס עבור העקורים הפולנים בו נחנך צלב עץ באתר מחנה הריכוז לשעבר כאנדרטה.
המחנה הפולני פורק בספטמבר 1946. 4,500 העקורים הפולניים הנותרים חששו לחזור לפולין הקומוניסטית והועברו למחנות אחרים באזור הבריטי. כשני שלישים מהעקורים הפולניים באזור הבריטי חזרו לפולין. האחרים היגרו ברובם לארצות הברית ולקנדה.
תרבות ופוליטיקה במחנה העקורים > המחנה היהודי

עם סגירת המחנה הפולני, הפך ברגן-בלזן למחנה היהודי היחיד באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה. למשך זמן מה היה זה אף מחנה העקורים היהודי הגדול ביותר בגרמניה. בסוף 1945, אלפי יהודים ששרדו את השואה בפולין או הונגריה היגרו במסגרת תנועת הבריחה מערבה ורבים מהם הגיעו למחנה העקורים ברגן-בלזן, אף על פי שהבריטים סירבו בתחילה לתת להם מעמד של עקורים. באוגוסט 1946 היו במחנה העקורים למעלה מ-11,000 יהודים. לאחר מכן ניסה הצבא הבריטי למנוע מיהודים נוספים להצטרף למחנה העקורים.
ועד ראשון במחנה היהודי הוקם ב-18 באפריל 1945. בחירות דמוקרטיות נערכו בספטמבר 1945. מנהיג הניצולים היהודים, יוסף רוזנזפט, היה לנשיא הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הבריטי. ועד זה ייצג את העקורים של מחנה העקורים ברגן-בלזן וכן את כל העקורים היהודים באזור הבריטי. בספטמבר 1945 ויולי 1947 התקיימו במחנה זה שני הקונגרסים הראשונים של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש הבריטי. הקונגרסים התקיימו בבניין של קציני הוורמאכט לשעבר בבלזן - בניין שנקרא לימים "הבית העגול".
בניהולם של רוזנזפט, נורברט וולהיים ורפאל אולבסקי, צמח הוועד המרכזי לארגון שפעל מול הבריטים בשם מטרותיהם הפוליטיות, החברתיות והתרבותיות של העקורים, כולל הזכות להגר לארץ ישראל שבשליטת בריטניה. ניצולים רבים תמכו בהגדרה עצמית יהודית בפלסטין, על אף שלא היו ציונים לפני המלחמה. לאחר שאיבדו את משפחותיהם, בתיהם ורכושם, לא ראו לעצמם עתיד באירופה. עקורים הפגינו נגד המדיניות הבריטית ושלחו מכתבי מחאה. פעילי המחנה יצרו קשרים עם הקונגרס הציוני בבזל ועם המגבית היהודית המאוחדת כדי לזכות בתמיכה בינלאומית. באוקטובר 1945 ביקר במחנה העקורים דוד בן-גוריון, נשיא הסוכנות היהודית לארץ ישראל. ב-1947 ביקרו במחנה ועדת משנה של ועדת אונסקו"פ. בעדותם לחברי הוועדה דרשו הפליטים לעלות לארץ ישראל וסירבו לאפשרות הגירה למדינות אחרות.
הפליטים שימרו התנגדות להגבלות הבריטיות על העלייה היהודית לארץ ישראל שתחת המנדט הבריטי, ועד תחילת 1949 (כלומר, זמן רב לאחר הקמת מדינת ישראל במאי 1948) לא איפשרו הרשויות הבריטיות מעבר חופשי אל מחוץ למחנה. אף על פי כן הצליחה ההגנה להעביר למחנה סוכנים שקיימו תוכניות אימונים צבאיות בשטח המחנה בדצמבר 1947.