stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'יל קפל
ביוגרפיה

נולד ב-1955 בפריז בירת צרפת. למד באוניברסיטה ערבית, אנגלית ופילוסופיה, וקיבל שני תוארי דוקטורט: על מחקר בסוציולוגיה, ועל מחקר במדע המדינה. לימד באוניברסיטת ניו יורק ב־1994 ובאוניברסיטת קולומביה ב־1995–1996. היה פרופסור בבית הספר לכלכלה של לונדון, וראש תחום ההיסטוריה והקשרים הבינלאומיים במרכז LSE IDEAS לדיפלומטיה ואסטרטגיה בשנים 2009–2010. ב־2010 מונה למכון האוניברסיטאי של צרפת, וב־2015 לקח חלק בכנס בילדרברג.
תורם ממאמריו ל"לה מונד", ל"ניו יורק טיימס", ל"לה רפובליקה", ל"אל פאיס", ולמספר כלי תקשורת ערבים.
מספריו

Les banlieues de l'islam. Naissance d'une religion en France. Le Seuil, Paris 1987
La Revanche de Dieu. Chrétiens, juifs et musulmans à la reconquête du monde. Le Seuil, Paris 1991
Le Prophète et le Pharaon. Aux sources des mouvements islamistes. Le Seuil, Paris 1984, éd. rév. 1993
A l'ouest d'Allah. Le Seuil, Paris 1994
Jihad. Expansion et déclin de l'islamisme. Gallimard, Paris 2000, éd. rév. 2003
Chronique d'une guerre d'Orient, automne 2001. Brève chronique d'Israël et de Palestine, avril-mai 2001. Gallimard, Paris 2002
Fitna. Guerre au cœur de l'islam. Essai. Gallimard, Paris 2004
Du jihad à la fitna. Bayard, Paris 2005
Terreur et martyre. Relever le défi de civilisation. Flammarion, Paris 2008
Banlieue de la République. Gallimard, Paris 2012
Quatre-vingt-treize. Essai. Gallimard, Paris 2012
Passion arabe. Gallimard, Paris, 2013
Passion française. La voix des cités. Gallimard, Paris 2014
Terreur dans l'Hexagone, Gallimard, Paris 2015
הערות שוליים

↑  משתתפי כנס בילדרברג לשנת 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263729105171  PLWABN: 9810599976605606  BNE: XX1155601  BnF: cb12013028r (data)  CiNii: DA02708821  GND: 12359197X  ICCU: RAVV065654  ISNI: 0000 0001 2143 8990  LCCN: n84045588  NDL: 00469471  NKC: jn19990004273  NTA: 070918961  SELIBR: 193344  SUDOC: 028257251  Trove: 1156121  VIAF: 93867456   WorldCat (עם VIAF): 93867456
האצטדיון החדש של בורדו

| --- | --- |

 כתובת:  Cours Jules Ladoumegue 33000 Bordeaux 
 מיקום:  בורדו, צרפת
 קואורדינטות:  44°53′50″N 0°33′41″W﻿ / ﻿44.89735°N 0.56128°W﻿ / 44.89735; -0.56128
 אבן יסוד:  2013
 תקופת הפעילות:  19 במאי 2015 – הווה (9 שנים)
 עלות הבנייה:  168 מיליון אירו
 בעלים:  עיריית בורדו 
 מפעיל:  ז'ירונדן דה בורדו 
 משטח:  דשא
 אדריכל:  הרצוג ודה מרון
 קבוצות:  ז'ירונדן דה בורדו
 מושבים:  42,115
 www.matmut-atlantique.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בורדו מוגדלת) האצטדיון החדש של בורדו(למפת בורדו רגילה) האצטדיון החדש של בורדו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
האצטדיון החדש של בורדו הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בבורדו שבצרפת. האצטדיון משמש בתור אצטדיונה הביתי של קבוצת ז'ירונדן דה בורדו מליגת העל הצרפתית וכן לאירוח משחקי רוגבי. במסגרת הסכם חסות על סך 2 מיליון אירו לשנה האצטדיון יקרא עד שנת 2025 'מאטמוט אטלנטיק' על שם חברת הביטוח הצרפתית מאטמוט ועל שם האוקיינוס האטלנטי שלחופיו נושקת העיר בורדו. באצטדיון 42,115 מושבים ובנייתו החלה בשנת 2013 והסתיימה באפריל 2015. מתכנני האצטדיון הם האדריכלים השווייצרים הנודעים ז'אק הרצוג ופייר דה מרון. האצטדיון נחנך ב-23 במאי 2015 בניצחונה 1–2 של בורדו על מונפלייה במסגרת משחק של ליגת העל הצרפתית בכדורגל.
משחקי יורו 2016

האצטדיון נבחר להיות אחד ממתקני יורו 2016 והוא אירח את המשחקים הבאים:
| תאריך | שעה | נבחרת #1 | התוצאה | נבחרת #2 | סיבוב |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 11 ביוני 2016 | 18:00 |  ויילס | 1-2 |  סלובקיה | בית ב |
| 14 ביוני 2016 | 18:00 |  אוסטריה | 2-0 |  הונגריה | בית ו |
| 16 ביוני 2016 | 15:00 |  בלגיה | 0-3 |  אירלנד | בית ה |
| 21 ביוני 2016 | 21:00 |  קרואטיה | 1-2 |  ספרד | בית ד |
| 21 ביולי 2016 | 21:00 |  גרמניה | 1-1   5-6 בפנדלים |  איטליה | רבע גמר |
ז'אן מרטין סיסה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 באפריל 1926 קאנקאן, גינאה 
 פטירה:  21 בפברואר 2017 (בגיל 90) קונאקרי, גינאה 
 מדינה:  גינאה 
 השכלה:  École normale de Rufisque 
 תפקיד:  שגרירה  Minister of Social Affairs of Guinea 
 מפלגה:  Democratic Party of Guinea – African Democratic Rally 
 
ז'אן מרטין סיסה (6 באפריל 1926 - 21 בפברואר 2017) הייתה מורה ופוליטיקאית גינאית בעלת אוריינטציה לאומית. היא כיהנה כשגרירה באו"ם ובשנת 1972 הייתה לאישה הראשונה שמונתה להיות נשיאת מועצת הביטחון של האו"ם. היא כיהנה כשרת הרווחה בממשלת גינאה משנת 1976 ועד ההפיכה הצבאית ב-1984.
חייה המוקדמים והשכלתה

מרטין סיסה נולדה בקנקאן, גינאה, ב-6 באפריל 1926, הבכורה מבין שבעה ילדים. אביה, דריקאו מרטין סיסה, הועסק בחברת התקשורת PTT של הממשל הקולוניאלי הצרפתי, היה מלינקאי (אנ') ממוצא סונינקאי (אנ'), ואמה, דאמאייה סומה, מיילדת, הייתה בת לקבוצת סוסו (אנ').
היא למדה בבית הספר להכשרת מורות אקול נורמל דה רופיסקה בדקר, סנגל.
קריירה

מרטין סיסה הייתה אחת הנשים הראשונות שהוסמכו ועבדו כמורות בגינאה. היא הוצבה ללמד בבית הספר לבנות בקנקאן ב-1944. היא הפכה לחברה באיחוד מנדיקה ב-1946. בשנת 1947 היא פגשה את מי שהפך לימים לנשיא גינאה, אחמד סקאו טורה, שהיה בעת ההיא פעיל האיגוד המקצועי של PTT, והצטרפה למפלגה האפריקאית הדמוקרטית (אנ'). בשנות ה־50 היא התגוררה בסנגל עם בעלה. ב-1954 היא ייצגה את האיחוד הדמוקרטי של סנגל בקונגרס של הפדרציה הבינלאומית של נשים בצרפת. לאחר משאל העם של גינאה ב-1958, היא חזרה לגינאה, שם הפך בעלה לראש המטה של שר הבריאות ברפובליקה החדשה של גינאה.
בשנת 1959, מרטין סיסה הייתה צירה בקונגרס של איגוד הנשים של מערב אפריקה בבמקו, אשר ביקש לקיים תנועת נשים פאן-אפריקאית. היא הייתה המזכירה הכללית של ארגון הנשים הפאן אפריקאי מ-1962 עד 1972. בשנת 1968 היא נבחרה לפרלמנט, ולאחר מות בעלה ב־1971 היא הצטרפה לוועד המרכזי. היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כסגנית הנשיא של האספה הלאומית של גינאה, כיהנה כמזכירה הכללית של ועידת הנשים האפריקאיות עד 1974 והייתה צירה בוועדת האומות המאוחדות למעמד האישה בז'נבה ובוועדת האומות המאוחדות לזכויות אדם.
בשנת 1972, מרטין סיסה מונתה לנציגה הקבועה של גינאה באו"ם. גינאה הייתה חברה לא קבועה במועצת הביטחון של האו"ם, והיא הפכה לאישה הראשונה שעמדה בראש המועצה. היא גם נבחרה ליושבת ראש הוועדה המיוחדת של האו"ם נגד האפרטהייד.
מרטין סיסה חזרה לגינאה ב-1976, לבקשת הנשיא טורה, שמינה אותה לשרת הרווחה וחברה בפוליטביורו של המפלגה הדמוקרטית של גינאה. לאחר מותו של טורה ב-1984, היא נעצרה יחד עם מנהיגים פוליטיים אחרים והוחזקה במעצר למשך 13 חודשים עד ששוחררה ללא כתב אישום. לאחר ניסיון ההפיכה הכושל של דיארה טראורה ביולי 1985, היא עזבה את גינאה, עברה תחילה לסנגל ולאחר מכן לארצות הברית. ב-1988 היא הצטרפה לוועידה הבינלאומית לסולידריות לנשים וילדים בדרום אפריקה. בשנת 2004 היא הייתה חברה באיגוד הבינלאומי של נשים פרנקופוניות (אנ'). בשנת 2006, נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש שלח ברכות לרגל יום הולדתה ה-80 של מרטין סיסה, והכיר ב"אומץ לבה ועבודתה".
הביוגרפיה של מרטין סיסה, "בת המילו", פורסמה בשנת 2008. בשנת 2014, נשיא דרום אפריקה ג'ייקוב זומה העניק למרטין סיסה את אות אוליבר טמבו (אנ') כהוקרה על פועלה ועל היותה מנהיגה ומובילת דרך במאבק למען זכויות נשים באפריקה. לצד זאת, היא זכתה לביקורת על כך שהקלה ראש בפשעים של טורה, שתחת משטרו נהרגו עד 50,000 איש.
פרסים והוקרה

1974 - פרס קואומבה עבור "תרומה משמעותית לאנשים אפריקאים".
1975 - פרס לנין לשלום.
2014 - מסדר החברות של OR Tambo, על "תרומתה המצוינת בהוקעת האפרטהייד על הבמה העולמית של האומות המאוחדות ועמידתה נגד עוולות שהתרחשו בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד".
חייה האישיים ומותה

ב-1946, מרטין סיסה נישאה למוחמד קמארה, מפקח משטרה שלא הכירה. הוא נהרג בתאונת דרכים מאוחר יותר באותה שנה כשהיא הייתה בחודש השלישי להריונה. ב-1948 היא נישאה לאנסומאנה טורה, ממייסדי המפלגה הדמוקרטית של גינאה. הוא מת בכלא מחנה בוירו (אנ') ב-1971 לאחר שנעצר בעקבות מבצע ים ירוק. למרטין סיסה היו שישה ילדים.בערוב ימיה היא התגוררה בבולטימור, מרילנד, ארצות הברית.
מרטין סיסה נפטרה ב-21 בפברואר 2017, בגיל 91.
פרסומים

"Woman, the first teacher". Prospects – Quarterly Review of Education. 5. 1975.
International Solidarity with the Struggle for Liberation in South Africa. 1976.
"Family Problems in Africa". Guild Prac. 37: 23. 1980.
La fille du Milo (בצרפתית). Présence Africaine. 2010. ISBN 9782708708020.
הערות שוליים

↑  Barthélémy, Pascale (2010). Africaines et Diplômées à l'époque coloniale (1918–1957). Presses universitaires de Rennes. p. 14.
1 2 3 4  Camara, Mohamed Saliou; O'Toole, Thomas; Baker, Janice E. (2013). Historical Dictionary of Guinea. Scarecrow Press. pp. 79–80. ISBN 9780810879690.
1 2 3  Serbin, Sylvia; Rasoanaivo-Randriamamonjy, Ravaomalala (2015). African Women, Pan-Africanism and African Renaissance. UNESCO Publishing. p. 65. ISBN 9789231001307.
1 2 3 4 5  Sheldon, Kathleen (2016). Historical Dictionary of Women in Sub-Saharan Africa. Rowman & Littlefield. pp. 175–176. ISBN 9781442262935.
1 2 3  "A Woman Presides the Security Council". Le Monde (בצרפתית). 2 בנובמבר 1972. נבדק ב-4 בפברואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "A trenton of dignitaries of the Sékou Touré regime are released". Le Monde (בצרפתית). 17 במאי 1985. נבדק ב-4 בפברואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Fofana, Maimouna (12 בנובמבר 2008). "INFO GCI: Hadja Jeanne Martin Cissé en Guinée". GCI (בצרפתית). אורכב מ-המקור ב-5 בפברואר 2017. נבדק ב-4 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jeanne Martin Cissé publishes her memoirs". Jeune Afrique (בצרפתית). 2 ביוני 2008. נבדק ב-4 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Camara, Amara Moro (23 באפריל 2014). "Militante anti-apartheid : Jeanne Martin Cissé sera décorée le 27 avril par Jacob Zuma". Guinee News (בצרפתית). אורכב מ-המקור ב-4 בפברואר 2017. נבדק ב-4 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sidibé, Mohamed (28 במרץ 2013). "Déclaration choquante de Jeanne Martin Cissé". Guinee Actu (בצרפתית). אורכב מ-המקור ב-25 ביולי 2019. נבדק ב-4 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'Mass graves' found in Guinea". BBC News. 22 באוקטובר 2002. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Black World/Negro Digest. Vol. 26. Johnson Publishing Company. באפריל 1975. pp. 29–30. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "La militante anti-apartheid guinéenne Jeanne Martin Cissé décorée dimanche à Pretoria". Le Jour. 23 באפריל 2014. נבדק ב-4 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Freland, François-Xavier (22 בפברואר 2017). "La Guinée endeuillée par la disparition de Jeanne Martin Cissé, figure de l'indépendance et des droits des femmes". Jeune Afrique. נבדק ב-22 בפברואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Guinée : décès de Jeanne Martin Cissé (Présidence de la République)". Guinée Matin. 21 בפברואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810656135305606  BNE: XX1239604  BnF: cb16177055k (data)  ISNI: 0000 0000 8012 2702  LCCN: no2010045786  NLG: 103293  RERO: 02-A017544574  SUDOC: 109084519  VIAF: 301710904   WorldCat (עם VIAF): 301710904
ז'יל קמבון

| --- | --- |

 לידה:  5 באפריל 1845 פריז, צרפת 
 פטירה:  19 בספטמבר 1935 (בגיל 90) ווה, שווייץ 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  תיכון לואי הגדול 
 תפקיד:  שגריר צרפת בארצות הברית (1897–1902)  נשיא (1929–1935)  seat 40 of the Académie française (16 במאי 1918–19 בספטמבר 1935)  Prefect of Nord (1882–1887)  Prefect of Constantine (13 ביוני 1878–19 בפברואר 1879)  Permanent secretary of the French Foreign Affairs Ministry (1915–1920)  שגריר צרפת בספרד (1902–1907)  שגריר צרפת בגרמניה (1907–1914)  מושל אלג'יריה (18 באפריל 1891–1 באוקטובר 1897)  Prefect of Rhône (1886–1891) 
 פרסים והוקרה:  קולר של מסדר האריה הלבן (24 במרץ 1925)  צווארון של מסדר קרלוס השלישי (25 במאי 1913)  צלב גדול של לגיון הכבוד 
 
זִ'יל-מַרְטֶן קַמְבּוֹן (בצרפתית: Jules-Martin Cambon‏; 5 בינואר 1845 – 19 בספטמבר 1935) היה דיפלומט צרפתי ואחיו של פול קמבון. כשגריר בגרמניה (1907–1914) הוא עבד קשה כדי להבטיח דטאנט ידידותי. הוא היה מתוסכל ממנהיגים צרפתים כמו רמון פואנקרה, שהחליט שברלין מנסה להחליש את ההסכמה המשולשת של צרפת, רוסיה ובריטניה, ולא הייתה כנה בחיפוש אחר שלום. הקונצנזוס הצרפתי היה שמלחמה היא בלתי נמנעת. מחבר הצהרת קמבון בדבר תמיכתה של צרפת בתחיה מחדש של הלאומיות היהודית בארץ ישראל.
ביוגרפיה

קמבון החל את הקריירה שלו כעורך דין בשנת 1866, שירת במלחמת צרפת-פרוסיה ונכנס לשירות המדינה בשנת 1871. הוא היה ראש המחוז של נור (1882) ושל הרון (1887–1891), וב-1887. 1891 הפך למושל כללי של אלג'יריה, שם כיהן בתפקיד קטן ב-1874.
קמבון מונה לשגריר צרפת בוושינגטון די.סי. ב-1897, ובתפקיד זה ניהל משא ומתן לקראת השלום בשמה של ממשלת ספרד לאחר המלחמה עם ארצות הברית. הוא שימש כשגריר צרפת בארצות הברית במהלך מלחמת 1898. הוא היה שותף פעיל במשא ומתן לשלום בין ספרד לארצות הברית ותרם להסכם הסופי, חוזה פריז משנת 1898. תפקידו במשא ומתן זה סייע לספרד ולצרפת לפתח שותפות פוליטית חזקה.
קמבון הועבר ב-1902 לתפקיד שגריר בספרד, וב-1907 לגרמניה ברלין, שם שירת עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, ולאחר מכן כראש המדור המדיני של משרד החוץ הצרפתי בזמן המלחמה. קמבון האמין בהסכמה הלבבית עם בריטניה, ופעל לחיזוק וחיזוק הקשרים הדיפלומטיים עם בעלת בריתה העיקרית של צרפת. משא ומתן חשאי הוביל להסכמה על ארץ ישראל, לאחר תבוסת בעלות הברית של האימפריה העות'מאנית. קמבון שימש כיועץ לראש ממשלת צרפת, אלכסנדר ריבו (אנ'), כשהמלחמה התקרבה לסיומה. הסודיות אפפה את נושא הסכם סייקס-פיקו, שהיה ידוע במשך חודשים רבים רק לפריז וללונדון. קמבון סייע בהסכמה המשולשת של הברית הערבית-ציונות-ארמנית לאחר שנפילת הסולטנות פינתה את מקומה למשטר הצבאי של הטורקים הצעירים. המחלקה שלו חלקה מידע צבאי ומידע אחר עם משרד החוץ הבריטי אחר תבוסת מעצמות המרכז, הצאריזם והבולשביזם.
קמבון הפגין אהדה לרעיון "הבית הלאומי היהודי" בארץ ישראל, לאחר שהוא הוצג לו על ידי נחום סוקולוב ב-1917. בעקבות המפגש הוא שלח לסוקולוב מכתב שבו נכללה הצהרה על אהדתה של הממשלה הצרפתית לרעיון התחייה היהודית בארץ ישראל.
ב-1918 נבחר לאקדמיה הצרפתית, וב-1928 פרסם את מה שהפך למחקר קלאסי של דיפלומטיה, Le Diplomate, שתורגם לאנגלית, ספרדית, גרמנית ורוסית. בו כתב: "מה שבאמת מבדיל את הדיפלומט מהעדר הפשוט הוא אדישותו לכאורה לרגשות; הוא נאלץ לסבול איפוק מקצועי לאורך זמן שנראה בלתי מובן".
גם אחיו, פול, היה דיפלומט צרפתי בולט.
לקריאה נוספת

Keiger, John (1983). "Jules Cambon and Franco-German Détente, 1907–1914". The Historical Journal. 26 (3): 641–659. doi:10.1017/S0018246X00021099. online
Jules Cambon, The Diplomatist, trans. Christopher R. Turner. London: Philip Allan, 1931.
הערות שוליים

↑  "Jules Cambon (1845-1935)". Bibliothèque nationale de France.
↑  Keiger, John (1983). "Jules Cambon and Franco-German Détente, 1907–1914". The Historical Journal. 26 (3): 641–659. doi:10.1017/S0018246X00021099. JSTOR 2639084.
↑  Offner, John (1983). "The United States and France: Ending the Spanish-American War". Diplomatic History. 7 (1): 1–22. doi:10.1111/j.1467-7709.1983.tb00379.x. JSTOR 24911417.
1 2  הערך קַמְבּוֹן באנציקלופדיה העברית, כרך כ"ט, עמוד 806
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278069505171  PLWABN: 9810637654405606  BnF: cb12177642b (data)  GND: 117669229  ISNI: 0000 0001 0908 7948  LCCN: n85351784  Léonore: 63876  NKC: uk2015890768  NLA: 36026573  NLG: 103263  NTA: 069973512  SNAC: w6bp1qpv  SUDOC: 03034087X  Trove: 1191759  VcBA: 495/194368  VIAF: 64049097   WorldCat (עם VIAF): 64049097
הליגה של פריזרן

| --- | --- |
 מדינה:  קוסובו 
 מטה הארגון:  פריזרן 
 מייסדים:  47 נכבדים אלבנים
 תקופת הפעילות:  1878 – אפריל 1881 (כ־3 שנים) 
 
עבדול פראשרי, המנהיג הבולט ביותר בין ראשי הליגה של פריזרן
הליגה של פריזרן (באלבנית: Besëlidhja e Prizrenit) או בשמה המלא הליגה להגנת זכויות העם האלבני (באלבנית: Lidhja për mbrojtjen e të drejtave te kombit Shqiptar) היה ארגון פוליטי אלבני, שהוקם ב-5 בינואר 1877 בעיר פריזרן, באותה תקופה במחוז העות'מאני קוסובה וכעת בדרום קוסובו.
היסטריה

במחצית השנייה של המאה ה-19 התפשט הרגש הלאומי בחצי האי הבלקני ועמים נוצרים, שחיו בחצי האי חיפשו דרכי ביטוי ללאומיותם, ניהול עצמי, אוטונומיה ואפילו עצמאות מהאימפריה העות'מאנית. חלק מתביעות העמים השונים כללו טריטוריות מיושבות בחלקן על ידי אלבנים והאלבנים, מרביתם מוסלמים, שהיו נאמנים לאימפריה העות'מאנים, התחילו לחשוש מפגיעה באינטרסים שלהם.
ב-10 ביוני 1878 התכנסו בפריזרן 47 נכבדים אלבנים והכריזו על הקמתה הרשמית של הליגה במטרה לדאוג לאינטרסים הטריטוריאליים של התושבים האלבניים.
בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) האימפריה העות'מאנית נחלשה מאוד בחצי האי הבלקני וזה בא לידי ביטוי גם בתוכנם של חוזה סן סטפנו וקונגרס ברלין. חששם של האלבנים התממש וטריטוריות מיושבות באלבנים הוקצו למונטנגרו, סרביה, בולגריה ויוון. בריטניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית ביטלו את החוזה בגלל הפרת המאזן בין המעצמות לטובת האימפריה הרוסית.
ב-13 בדצמבר 1877 סרביה הכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ובעקבותיה עשתה כך גם מונטנגרו. צבאות אלה, בתמיכת הצבא הרוסי התקדמו ולמרות התנגדות מזוינת אלבנית כבשו חבלים וישובים בצפון האזור המיושב באלבנים. תחת הלחץ התארגנו האלבנים במועצות מקומיות להצלה לאומית וב-12 בדצמבר 1877 הקימו בקונסטנטינופול ועד מרכזי להגנת זכויות העם האלבני.
ראו גם

הליגה השנייה של פריזרן
אלבניה הגדולה
האצטדיון הלאומי (גאושיונג)

| --- | --- |

 מיקום:  טאיוון גאושיונג, טאיוואן
 קואורדינטות:  22°42′10″N 120°17′42″E﻿ / ﻿22.702778°N 120.295°E﻿ / 22.702778; 120.295
 תקופת הפעילות:  מאי 2009 – הווה (כ־15 שנים)
 עלות הבנייה:  150 מיליון דולר
 בעלים:  Sports Administration, Ministry of Education 
 משטח:  דשא
 אדריכל:  טויו איטו
 קבוצות:  נבחרת טאיוואן בכדורגל
 מושבים:  40,000 (קיבולת רגילה) 55,000 (עם תוספת מושבים)
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טאיוואן מוגדלת) טאיפיי ניו טאיפיי גאושיונג טאיג'ונג ג'ינצ'נג ג'ונגשינג טאינאן שינג'ו ג'ילונג ג'יאיי מצר טאיוואן  הרפובליקה העממית של סין  ים סין המזרחי  ים סין הדרומיהאצטדיון הלאומי(למפת טאיוואן רגילה) טאיפיי ניו טאיפיי גאושיונג טאיג'ונג ג'ינצ'נג ג'ונגשינג טאינאן שינג'ו ג'ילונג ג'יאיי מצר טאיוואן  הרפובליקה העממית של סין  ים סין המזרחי  ים סין הדרומיהאצטדיון הלאומי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
האצטדיון הלאומי (גאושיונג) (בסינית: 世運主場館, ידוע גם בשם אצטדיון משחקי העולם) הוא אצטדיון רב-תכליתי השוכן בעיר גאושיונג בטאיוואן. האצטדיון, שתוכנן על ידי האדריכל היפני טויו איטו, מכיל 40,000 מקומות ישיבה והוא האצטדיון הגדול ביותר בטאיוואן.
האצטדיון מעוצב בצורה ייחודית - הוא בנוי בצורה מעגלית הפתוחה בכיוון אחד ומקנה לאצטדיון מראה של דרקון. האצטדיון נבנה על פי עקרונות הבנייה הירוקה. כל חומרי הגלם ששימשו לבנייתו ניתנים למיחזור והוא אף האצטדיון הראשון בעולם המספק לעצמו את כל האנרגיה החשמלית הנדרשת להפעלתו מאור השמש בלבד. גג המבנה בנוי מרכיבים פוטו-וולטאים המפיקים אנרגיה סולארית המנוצלת לצורכי האצטדיון או נאגרת לשימוש מאוחר יותר. אנרגיה עודפת מועברת לרשת החשמל הארצית.
בניית האצטדיון החלה לאחר שהעיר גאושיונג נבחרה לארח את משחקי העולם, אירוע במתכונת האולימפיאדה הנערך אחת ל-4 שנים וכולל ענפי ספורט שאינם ענפים אולימפיים. הבנייה הושלמה בשנת 2009 ובחודש יולי באותה שנה שימש כאצטדיון המרכזי של משחקי העולם 2009. האצטדיון מיועד עבור משחקי רוגבי ותחרויות אתלטיקה וכן מארח משחקים של נבחרת טאיוואן בכדורגל.
הערות שוליים

↑  Solar-powered 'dragon' stadium is world's first to supply all its power needs from the sun, אתר הדיילי מייל, 14.5.09
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: b84fa472-824b-44af-aa51-5458e1b8419b
וולוו B13R

| --- | --- |

Volvo B13R
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  וולוו אוטובוסים
 שנות ייצור:  2009–הווה
 הרכבה:  שוודיה שוודיה  מקסיקו מקסיקו
 מודל קודם:  Volvo B12B (אנ')
 מודל אחריו:  Volvo B11R (אנ')
 פלטפורמה:  Volvo BXXR
 אורך:  15.0 מטר
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים 12,77 סמ"ק המפיק 420 כ"ס (דיזל טורבו  6 צילינדרים 12,77 סמ"ק המפיק 460 כ"ס (דיזל טורבו  6 צילינדרים 12,77 סמ"ק המפיק 500 כ"ס (דיזל טורבו
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית מתוצרת "וולוו" סוג תמסורת "Volvo I-Shift" (אנ')
וולוו B13R (בשוודית: Volvo B13R) הוא אוטובוס מתוצרת וולוו אוטובוסים השוודית, אשר מיוצר משנת 2009 בשוודיה ובמקסיקו.
מאפיינים

1 דלת כניסה באמצעות מדרגה
מנוע דיזל טורבו
מנוע אחורי
190 יחידות יוצאו לבריטניה, 30 יחידות יוצאו לאוסטרליה
גלריה

"וולוו B13R", שנת 2011
"וולוו B13R"
"וולוו B13R"
"וולוו B13R"
"וולוו B13R"
"וולוו B13R"
"וולוו B13R"
"וולוו B13R"
שלדה מתגלגלת הכוללת את המסגרת פלוס המנוע, תיבת הילוכים, ציר ההינע, הדיפרנציאל והמתלים – דגם "וולוו B13R"
"וולוו B13R" בשדה התעופה "Bergen Airport, Flesland" (אנ') בברגן נורווגיה
ראו גם

וולוו B78
הערות שוליים

↑  "וולוו B13R" במקסיקו - תיאור כללי volvobuses.mx/es-mx/our-offering/chassis/volvo-b13r
↑  "וולוו B13R" busnews.com.au/product-news/1005/new-powerful-and-fuel-efficient-volvo-b13r
↑  "וולוו B13R" באוסטרליה volvobuses.com/en-en/news/2013/sep/news
הייזלי קרופורד

הייזלי ג'ואקים קרופורד (באנגלית: Hasely Joachim Crawford;‏ נולד ב-16 באוגוסט 1950) הוא אתלט עבר מטרינידד וטובגו, אלוף אולימפי בריצת 100 מטר ובכך היה לספורטאי הראשון מטרינידד וטובגו שזכה במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה

קרופורד נולד בסן פרננדו שבטרינידד. הוא בנם של ליונל ופיליס קרופורד ואחד מ-11 אחים ואחיות. החל את קריירת האתלטיקה שלו בגיל 17 וזכה 6 פעמים באליפות טרינידד וטובגו בריצת 100 מטר ובשנת 1976 זכה גם באליפות בריצת 200 מטר.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד בשנת 1970 זכה קרופורד במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.33 שניות, אחרי דון קווארי (10.24 שניות) ולנוקס מילר (10.32 שניות). שניהם מג'מייקה.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיים קרופורד במקום השמיני לאחר שמתח את שרירי מיתר הברך (המסטרינג) שלו כעבור 20 מטר בלבד ונאלץ להפסיק את ריצתו. המנצח בריצה זו היה ולרי בורזוב מברית המועצות (10.14 שניות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי בשנת 1975 זכה קרופורד במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.21 שניות, אחרי סילביו לאונרד מקובה (10.15 שניות).
ביוגרפיה > אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה קרופורד במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.06 שניות כשרץ במסלול מספר אחד, לפני קווארי (10.08 שניות) והאלוף האולימפי היוצא, בורזוב (10.14 שניות) ובכך היה לספורטאי הראשון מטרינידד וטובגו שזכה במדליית זהב אולימפית. נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני בריצת 200 מטר.
במשחקי חבר העמים שנערכו באדמונטון, קנדה בשנת 1978 זכה קרופורד במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.09 שניות, אחרי קווארי (10.03 שניות) ואלן וולס מסקוטלנד (10.07 שניות).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיים קרופורד במקום 17 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.28 שניות. בנוסף לכך הוא סיים במקום עשירי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.74 שניות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים קרופורד במקום 17 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.56 שניות.
שיאים אישיים

ריצת 100 מטר: 10.06 שניות (1976)
ריצת 200 מטר: 20.2 שניות (1976)
האצטדיון הבין-לאומי ג'אבר אל-אחמד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום:  כווית סיטי, כוויתכווית
 קואורדינטות:  29°16′17″N 47°55′07″E﻿ / ﻿29.271427777778°N 47.918611111111°E﻿ / 29.271427777778; 47.918611111111
 תקופת הפעילות:  10 בספטמבר 2010 – הווה (14 שנים) 
 בעלים:  נבחרת כווית בכדורגל 
 מפעיל:  נבחרת כווית בכדורגל 
 מושבים:  65,000 
 www.jaber-stadium.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת כווית מוגדלת) אצטדיון אל-אחמד(למפת כווית רגילה) אצטדיון אל-אחמד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
האצטדיון הבין-לאומי ג'אבר אל-אחמד הוא אצטדיון ספורט רב-תכליתי הממוקם בעיר כווית, בירת כווית.
הקמה

האצטדיון תוכנן על ידי החברה הגרמנית Weidleplan Consulting. בנייתו החלה בשנת 2004 והוא נפתח לשימוש בספטמבר 2010. עלות הבנייה הגיעה ל-395 מיליון דולר. בשנת 2014 נערך בו שיפוץ, שהסתיים בשנה שלאחר מכן.
האצטדיון מקורה ברובו ולגגו צורה כללית של אוכף. יש בו ארבעה מפלסים והוא מכיל 60,000 (או 68,000) מקומות ישיבה. בצדו מגרש חנייה ובו 5,750 מקומות.
האצטדיון מארח בעיקר תחרויות כדורגל ותחרויות אתלטיקה. הוא משמש כמשכנה של נבחרת הכדורגל הלאומית של כווית.
האצטדיון נקרא על שמו של ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, אמיר כווית בשנים 1977-‏2006.
הערות שוליים

↑  לפי המקור http://stadiumdb.com/designs/kuw/jaber_al_ahmad_stadium.
↑  לפי המקור http://www.sbp.de/en/project/jaber-al-ahmad-stadium-kuwait/.
וולוו B54

| --- | --- |

Volvo B54
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  וולוו אוטובוסים
 שנות ייצור:  1966–1971
 הרכבה:  שוודיה שוודיה
 מודל קודם:  וולוו B705
 מודל אחריו:  וולוו B6F (אנ')
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 5.1 ליטר (מנוע דיזל מתוצרת "וולוו" מסוג "Volvo D50")  6 צילינדרים, 5.1 ליטר (מנוע טורבו-דיזל מתוצרת "וולוו" מסוג "TD50")
וולוו B54 (בשוודית: Volvo B54) הוא אוטובוס קטן מתוצרת יצרנית הרכב השוודית וולוו, אשר יוצר בין השנים 1966–1971 בשוודיה.
"וולוו B54"

יוצרו 533 יחידות.
שלדת "וולוו B54" נלקחה משלדת משאית וולוו דגם "וולוו F85" אשר יוצרה בין השנים 1965–1979.
דלתות: 1.
דלת כניסה: באמצעות מדרגות.
דגם "וולוו B54" צולם לסדרת הטלוויזיה "Skolen" ששודרה בשוודיה בין השנים 2004–2005.
תמונות

"וולוו B54", שנת 1968
"וולוו B54"
"וולוו B54"
ראו גם

וולוו
הערות שוליים

↑  וולוו אוטובוסים הוקמה בשנת 1968
↑  קטלוג מסחרי וולוו/ ראו "וולוו B54" Commercial catalogue - Applications Letrika
↑  "וולוו B54" בסדרת הטלוויזיה Skolen imcdb.org/vehicles
ז'אן ניקולה

| --- | --- |

ציור - ז'אן ניקולה מגיע לויסיקונסין, 1610
 לידה:  1598 שרבור, צרפת 
 פטירה:  27 באוקטובר 1642 (בגיל 44 בערך) קוויבק, קנדה 
 מדינה:  צרפת 
 
ז'אן ניקולה (צרפתית: Jean Nicolet; 1598 –  27 באוקטובר 1642) היה סוחר פרוות צרפתי שנודע בזכות גילוייו וחקר אגם מישיגן, האי מקינאק, מפרץ גרין, והיותו האירופי הראשון שסייר באזור הנוכחי של מדינת ויסקונסין האמריקאית.