קהילת יהודי דווינסק
הקהילה לפני השואה > הקהילה בין שתי מלחמות העולם

בהתאם לחוזה ורסאי שנחתם ב־1919 זכתה לטביה בעצמאות ובתנאי שתיתן זכויות אוטונומיות למיעוטים השונים, ובתוכם היהודים. המשימה שעמדה לפני מנהיגי הקהילה היהודית הייתה קשה ביותר. דווינסק, שהייתה עיר מסחר תוססת לפני המלחמה הייתה עתה עיר הרוסה ומספר תושביה פחת בהרבה. הדבר נכון לגבי כלל האוכלוסייה, אך התופעה הייתה קשה יותר לגבי היהודים. קודם כל, בגלל שמתוך מספר היהודים שהיגרו מן העיר היה אחוז גבוה של בעלי האמצעים, וגם בגלל המדיניות הכלכלית של ממשלת לטביה כשניגשה לשקם את העיר. כך קרה שרוב החנויות ובתי העסק הקטנים נשארו בבעלות יהודית, אך מפעלי החרושת הגדולים (ענף שנשלט פעם על ידי יהודים) עברו לידי לטביים. כמו כן נחקק חוק לסגירת חנויות ביום א', שפגע מאוד בבעלי החנויות היהודיים.
הקהילה היהודית נרתמה לאתגר הקשה שעמד בפניה לאור המצב. מועצת העירייה הכירה בזכות הבעלות החוקית של הקהילה על כל הבניינים והנכסים שהיו בבעלותם הציבורית של היהודים בתקופת הצאר, ובכך התאפשר לראשי הקהילה לארגנה מחדש. דוגמאות לפעילותה הן בית החולים היהודי, בית היתומים, מושב הזקנים, קופות גמ"ח, "מעות חיטים" ודאגה כללית לנצרכים השונים. נושאים אלו טופלו בידי מוסדות הקהילה גם לפני מלחמת העולם הראשונה, אך דרשו פעילות יתר בתקופה שלאחר המלחמה.
הזכויות למיעוטים התבטאו גם בשדה החינוך. בתי הספר היהודיים היו כפופים לאוטונומיה היהודית. נפתחו בתי ספר יהודיים אשר שפת ההוראה בהם הייתה עברית, יידיש או רוסית - בהתאם לבקשת ההורים. כמו כן היה בית ספר תיכון יהודי אחד, ובית ספר מקצועי שנוסד עוד ב־1887 והיה קיים עד 1937. במקביל לבתי ספר אלה פעלו בעיר שתי ישיבות - האחת שהייתה חלק מרשת הישיבות "בית יוסף" והשנייה "ישיבת נובוהרדוק" שלמדו בה, בין היתר, בחורי ישיבה שהגיעו לדווינסק מפולין ומרוסיה. כמו כן המשיכו לפעול בעיר כ־40 בתי כנסת, חלקם בתי כנסת גדולים ואחרים בתי תפילה קטנים יותר, שרובם היו במרכז העיר ומיעוטם בפרוורים.
מעקב אחרי התמונה הדמוגרפית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם מגלה שמספר היהודים נשאר דומה לאורך התקופה (11,838 ב־1920; 12,675 ב־1925; 11,636 ב־1930; 11,116 ב־1935), אך חלקם באחוזים באוכלוסייה הכללית ירד בהדרגה (41% ב־1920; 31% ב־1925; 27% ב־1930 ו-25% ב־1935).
במקביל לתמונה הדמוגרפית שתוארה השתנו גם יחסי הכוחות הפנימיים בקרב הקהילה היהודית. בבחירות למועצת הקהילה שנערכו בשנות ה־20, ה"בונד" צעד בראש, אחריו "אגודת ישראל" ואחריה הציונים. בשנות ה־30 ירדה השפעת ה"בונד" והייתה עלייה בכוחן של המפלגות הציוניות.
היהודים היו מיוצגים גם בפוליטיקה הכללית. מתוך 60 חברי מועצת העירייה שנבחרו בשנות ה-20, 20 היו יהודים. וברמה הארצית, איש "אגודת ישראל" ראובן ויטנברג נבחר לסיים (גוף המחוקקים הארצי) הלאטבי. לקראת סוף שנות ה־20, מגמת הלטביזציה שהוזכרה לעיל בתחום הכלכלה השפיעה גם על הפוליטיקה. כדי להעלות באופן מלאכותי את נציגות התושבים הלטביים (שהיו מיעוט בעיר) שונו כללי הבחירות לטובת הלטביים ולרעת המיעוטים, וביניהם היהודים.
זאת הייתה התמונה מראשית תקופת העצמאות הלטבית (1920) עד 1934. באותה שנה התחוללה הפיכה ימנית שהונהגה בידי קרליס אולמאניס. בניגוד לפשיסטים הקלאסיים של אירופה הוא עלה לשלטון ללא שפיכות דמים ולא היה אנטישמי מוצהר. אך למעשה פעלו שיטותיו לרעת המיעוטים, והיהודים בתוכם. הוא פיזר מפלגות פוליטיות וסגר את כל העיתונים, פרט לאלה שתמכו בו. הפקוח על מוסדות החינוך היהודיים עבר לידי אגודת ישראל ושפת ההוראה הייתה יידיש בלבד, נאסרה פעילות הארגונים הציוניים והסוציאליסטים.
שיטותיו בכלכלה כמו - אנטי קפיטליזם, הלאמת עסקים, עידוד הלאטביזציה וכדומה פעלו לרעת היהודים. הפיכתו נתנה לגיטימציה לרוח לאומנית-אנטישמית שהחלה מנשבת כבר בשנות ה־20.