stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרחב גליל

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   משטרת ישראל
 סוג:  מרחב גאוגרפי משטרתי
 בסיס האם:  דרך יצחק רבין קריית אתא.
 פיקוד
 יחידת אם:   מחוז צפון
 יחידות בת:  תחנת מג'ד אל כרום  תחנת כרמיאל  תחנת טמרה  תחנת שפרעם  תחנת משגב
 דרגת המפקד:    תת ניצב
 
מרחב גליל הוא אחד משלושת המרחבים במחוז צפון של משטרת ישראל. מרחב גליל מתפרס על שטח מכרמיאל ועד לשפרעם.
מטה המרחב ממוקם בקריית אתא. המרחב הוא הקטן ביותר במחוז, גם מבחינת השטח וגם במספר התחנות (5 לעומת 6 בכל אחד משני המרחבים האחרים).
תחנות המרחב

תחנת מג'ד אל כרום, תחנת משגב (ממוקמת סמוך לרקפת), תחנת שפרעם, תחנת טמרה.
| תחנה | כתובת | תחומי ויישובי גזרה |
| --- | --- | --- |
| שפרעם | מרכז הכפר שפרעם | שפרעם, טמרה, ביר אל-מכסור, אעבלין |
| משגב | משרדי מועצה אזורית משגב | סח'נין, עראבה, סלמה, לוטם, דיר חנא, הררית, אבטליון, צביה, אשחר, אשבל, יודפת, כפר מנדא, מורשת, רקפת, מנוף, עצמון, יעד, יובלים, שורשים. |
| כרמיאל | החרושת 7, כרמיאל | כרמיאל, צורית, גילון, כמון, סואעד, חזון, מורן, כפר חנניה, ראמה, סאג'ור, בית ג'ן ועין אל אסד. |
| טמרה | אזור תעשייה | טמרה, כאבול, מצפה אבי"ב |
| מג'ד אל כרום | רח' סלאח א-דין | מג'ד אל-כרום, נחף, חלוץ, לבון, דיר אל-אסד, תובל, כישור, בענה |
כרונומטריה מנטלית

ייצוג שלבי העיבוד בפרדיגמת זמן תגובה טיפוסית
כרונומטריה מנטלית היא המחקר המדעי של מדידת זמן של פעילות שכלית - מהירות עיבוד או זמן תגובה במשימות קוגניטיביות. המדידה נועדה להסיק את התוכן, משך הזמן והתהליך המוחי של פעולות מנטליות. זמן התגובתיות (RT; מכונה גם "זמן תגובה") נמדד על פי הזמן שחלף בין הופעת הגירוי לתגובת הפרט ביחס למשימות קוגניטיביות בסיסיות (ECTs), שהן משימות תפיסתיות-מוטוריות פשוטות יחסית. המדידה מבוצעת בדרך כלל במסגרת מעבדתית. כרונומטריה מנטלית היא אחת מהפרדיגמות המתודולוגיות בליבת הפסיכולוגיה הניסויית, הקוגניטיבית והדיפרנציאלית האנושית, אך היא גם משמשת לעיתים קרובות לניתוח בתחומי פסיכופיזיולוגיה, מדעי המוח הקוגניטיביים ומדעי המוח ההתנהגותיים כדי לעזור להבהיר את המנגנונים הביולוגיים העומדים בבסיס התפיסה, הקשב וקבלת ההחלטות בבני אדם ומינים אחרים.
כרונומטריה מנטלית משתמשת במדידות של זמן שחלף בין הופעת גירוי חושי לתגובות התנהגותיות עוקבות כדי ללמוד את מסלול הזמן של עיבוד המידע במערכת העצבים. מאפייני התפלגות של זמני תגובה כגון שונות ואמצעים, נחשבים למדדים שימושיים למהירות ויעילות עיבוד, ההנותנים אינדיקציה למהירות בה אדם יכול לבצע פעולות מנטליות רלוונטיות למשימה. תגובות התנהגותיות הן בדרך כלל לחיצות על כפתורים, אך לעיתים קרובות נעשה שימוש גם בתנועות עיניים, תגובות קוליות והתנהגויות בנות-צפייה אחרות. משערים שזמן התגובה מוגבל על ידי מהירות העברת האות בחומר הלבן במוח, וכן מיעילות העיבוד בחומר האפור הניאוקורטיקלי.
השימוש בכרונומטריה מנטליתת במחקר פסיכולוגי הוא בטווח רחב, וכולל מודלים נומותטיים של עיבוד מידע במערכות השמיעה והראייה האנושיות, וכן נושאים פסיכולוגיים דיפרנציאליים כמו התפקיד של הבדלים אינדיבידואליים ב-RT ביכולת הקוגניטיבית האנושית, בהזדקנות, ובמגוון תוצאים קליניים ופסיכיאטריים. הגישה הניסיונית לכרונומטריה מנטליתת כוללת נושאים כמו מחקר אמפירי של חביון קולי וידני, קשב חזותי ושמיעתי, שיפוט ואינטגרציה של הזמן, שפה וקריאה, זמן תנועה ותגובה מוטורית, זמן תפיסה והחלטה, זיכרון ותפיסת זמן סובייקטיבית.. מסקנות לגבי עיבוד מידע הנוצרות מ-RT נעשות לעיתים קרובות תוך התחשבות בתכנון המשימות בניסוי, מגבלות בטכנולוגיית המדידה, ומידול מתמטי.
היסטוריה ותצפיות מוקדמות

התפיסה שתגובה אנושית לגירוי חיצוני נגרמת ומתווכת על ידי ממשק ביולוגי (כגון עצב) עתיקה כמעט כמו השיטה הפילוסופית של המדע. הוגי דעות נאורים כמו רנה דקארט הציעו שהתגובת הרפלקס לכאב, למשל, נישאת על ידי סיב כלשהו - מה שמוכר כיום כחלק ממערכת העצבים - עד למוח, שם הוא מעובד כחוויה הסובייקטיבית של כְּאֵב. עם זאת, רפלקס גירוי-תגובה ביולוגי זה נחשב על ידי דקארט ואחרים כמתרחש באופן מיידי, ולכן לא ניתן למדידה אובייקטיבית.
התיעוד הראשון של זמן התגובה האנושי כמשתנה מדעי החל כמה מאות שנים מאוחר יותר, עקב שאלות פרקטיות שעלו מתחום האסטרונומיה. בשנת 1820, האסטרונום הגרמני פרידריך בסל החל לעסוק בבעיית הדיוק בתיעוד מעברי כוכבים, שנעשה בדרך כלל על ידי שימוש בתקתוק של מטרונום כדי להעריך את הזמן שבו כוכב עבר את הקו הדקיק שהותווה בטלסקופ. בסל הבחין באי-התאמות בתזמון בשיטה זו בין תיעודים של מספר אסטרונומים, וביקש לשפר את הדיוק על ידי התחשבות בהבדלים אינדיבידואליים בתזמונים. דבר זה הוביל אסטרונומים אחרים לחפש דרכים למזער את ההבדלים הללו בין אנשים שונים, שזכו לכינוי "המשוואה האישית" של התזמון האסטרונומי. תופעה זו נחקרה בפירוט על ידי הסטטיסטיקאי האנגלי קארל פירסון, שתכנן את אחד המכשירים הראשונים למדידה.
חקירות פסיכולוגיות בלבד לגבי מהות זמן התגובה התרחשו באמצע שנות ה-50. הפסיכולוגיה כמדע כמותי, ניסיוני, נחשבה, היסטורית, כמחולקת לשתי דיסציפלינות: פסיכולוגיה נסיונית ופסיכולוגיה דיפרנציאלית. המחקר המדעי של כרונומטריה מנטלית, נערכו ניסויים כדי לבדוק אם פרובוקציות רגשיות השפיעו על הדופק וקצב הנשימה באמצעות רשם גלים.
סר פרנסיס גלטון היה הראשון שהשתמש במבחני RT קפדניים מתוך כוונה מפורשת לקבוע ממוצעים וטווחים של הבדלים אינדיבידואליים בתכונות מנטליות והתנהגותיות בבני אדם. גלטון שיער שהבדלים באינטליגנציה יבואו לידי ביטוי בשונות של ההבחנה החושית ובמהירות התגובה לגירויים, והוא בנה מכונות שונות כדי לבדוק מדדים שונים לכך, כולל למדידת זמן תגובה לגירויים חזותיים ושמיעתיים. הבדיקות שלו כללו למעלה מ-10,000 גברים, נשים וילדים נבחרים מהציבור בלונדון.
במאמר של וולפורד (1980) צוין שהמחקר ההיסטורי של זמני תגובה אנושיים עסק באופן נרחב בחמישה סוגים שונים של בעיות מחקר, שחלקן התפתחו לפרדיגמות שעדיין נמצאות בשימוש היום. תחומים אלו מתוארים באופן נרחב כגורמים תחושתיים, מאפייני תגובה, הכנה, בחירה וליווי מודע.
היסטוריה ותצפיות מוקדמות > גורמים תחושתיים

חוקרים מוקדמים ציינו שהבדלים באיכויות התחושתיות של הגירוי השפיעו על זמני התגובה, כאשר הגברת הבולטות התפיסתית של גירויים נוטה להפחית את זמני התגובה. הבדלים אלה יכולים להיווצר על ידי מספר מניפולציות, בכמה מהן ידונו להלן. באופן כללי, השונות בזמני התגובה שנוצרה על ידי מניפולציה של גורמים תחושתיים היא ככל הנראה תוצאה של הבדלים במנגנונים היקפיים, יותר מאשר של תהליכים מרכזיים.
היסטוריה ותצפיות מוקדמות > גורמים תחושתיים > עוצמת הגירוי

אחד הניסיונות המוקדמים ביותר למודל מתמטי של ההשפעות של האיכויות התחושתיות של גירויים על משך זמן התגובה הגיע מהתצפית שהגברת עוצמת הגירוי נוטה לייצר זמני תגובה קצרים יותר. לדוגמה, אנרי פירון (1920) הציע נוסחאות למודל היחס הזה של הצורה הכללית:
כאשר  i מייצג את עוצמת הגירוי,  a מייצג ערך זמן הניתן להפחתה,  k מייצג ערך זמן בלתי ניתן לצמצום, ו  n מייצג מעריך משתנה השונה בין חושים ותנאים. נוסחה זו משקפת את התצפית שזמן התגובה יקטן ככל שעוצמת הגירוי תגדל עד לקבוע  k, המייצג גבול תחתון תאורטי שמתחתיו הפיזיולוגיה האנושית לא יכולה לפעול בצורה משמעותית.
ההשפעות של עוצמת הגירוי על הפחתת זמני התגובה נמצאו יחסיות ולא מוחלטות בתחילת שנות ה-30 (של המאה ה-20). אחת התצפיות הראשונות של תופעה זו מגיעה ממחקרו של קרל הולנד, שהוכיח עם סדרה של נרות שהונחו במרחקי מיקוד שונים, שהשפעות עוצמת הגירוי על RT תלויות ברמת הסתגלות קודמת של העין.
בנוסף לעוצמת הגירוי, ניתן להשיג חוזק גירוי משתנה (כלומר, "כמות" של גירוי זמין למנגנון החושי, ליחידת זמן) גם על ידי הגדלת השטח ומשך הגירוי המוצג במשימת RT. השפעה זו תועדה במחקר מוקדם על זמני תגובה לתחושת טעם, על ידי שינוי השטח על פני בלוטות הטעם לזיהוי של טעם, ועבור גודל הגירויים החזותיים על ידי שינוי כמות השטח בשדה הראייה. באופן דומה, נמצא כי הגדלת משך הגירוי הזמין במשימת זמן תגובה מייצרת זמני תגובה מהירים מעט יותר לגירויים חזותיים ושמיעתיים, אם כי השפעות אלו נוטות להיות קטנות והן נובעות במידה רבה מהרגישות לקולטנים תחושתיים.
היסטוריה ותצפיות מוקדמות > גורמים תחושתיים > מודאליות חושית

הרכיב החושי שעליו מופעל גירוי במשימת זמן תגובה תלוי מאוד בזמני ההולכה התחושתיים, ביכולת שינוי המצב, ובטווח ההבחנה החושית הטבועים בחושים השונים שלנו. לדוגמה, חוקרים מוקדמים מצאו שאות שמיעתי מסוגל להגיע למנגנוני עיבוד מרכזיים תוך 8-10 אלפיות השנייה, בעוד שגירוי חזותי נוטה לקחת כ-20-40 אלפיות השנייה. חושים של בעלי חיים נבדלים במידה ניכרת ביכולתם לשנות מצב במהירות, כאשר מערכות מסוימות מסוגלות להשתנות כמעט באופן מיידי ואחרות הרבה יותר איטיות. לדוגמה, המערכת הוסטיבולרית, השולטת בתפיסת מיקומנו במרחב, מתעדכנת הרבה יותר לאט מאשר מערכת השמיעה. טווח ההבחנה החושית של חוש נתון גם הוא משתנה במידה ניכרת הן בתוך הרכיב החושי והן לרוחבו. לדוגמה, קיסוב (1903) מצא במשימת זמן תגובה לטעם, שנבדקים אנושיים רגישים יותר לנוכחות של מלח על הלשון מאשר לסוכר, דבר המשתקף בזמן תגובה (RT) מהיר ביותר מ-100 אלפיות השנייה, למלח מאשר לסוכר.
היסטוריה ותצפיות מוקדמות > מאפייני תגובה

מחקרים מוקדמים של ההשפעות של מאפייני תגובה על זמני תגובה עסקו בעיקר בגורמים הפיזיולוגיים המשפיעים על מהירות התגובה. לדוגמה, טרוויס (1929) מצא במשימת RT של לחיצה על מקש, ש-75% מהמשתתפים נטו לשלב את שלב הירידה של קצב הרעד השכיח של אצבע מושטת, שהוא בערך 8-12 רעידות בשנייה, בלחיצה על מקש בתגובה לגירוי. נטייה זו הביאה להנחה שהתפלגות זמני תגובה יש מחזוריות אינהרנטית, וכי RT נתון מושפע מהנקודה במהלך מחזור הרעד שבה מתבקשת תגובה. ממצא זה נתמך עוד יותר על ידי עבודה עוקבת באמצע המאה ה-20, שהראתה כי התגובות השתנו פחות כאשר גירויים הוצגו בסמוך לנקודות העליונה או התחתונה של מחזור הרעד.
"מתח שרירים מצפה" הוא גורם פיזיולוגי נוסף שחוקרים מוקדמים מצאו שמנבא זמני תגובה,. מתח השרירים מתפרש כמדד לרמת עוררות קליפת המוח. כלומר, אם מצב העוררות הפיזיולוגי גבוה עם תחילת הגירוי, המתח השרירי הקיים יהיה גבוה יותר ויאפשר תגובות מהירות יותר; אם העוררות נמוכה, מתח השרירים חלש יותר, וכתוצאה - תגובה איטית יותר. עם זאת, נמצא כי יותר מדי עוררות (ולכן מתח שרירים גבוה מדי) משפיע גם לרעה על הביצועים במשימות זמן תגובה, כתוצאה מפגיעה ביחס אות-רעש.
כמו במניפולציות חושיות רבות, מאפייני תגובה פיזיולוגיים כמנבאים של RT, פועלים במידה רבה מחוץ לעיבוד המרכזי, מה שמבדיל את ההשפעות הללו מההשפעות של ההכנה, הנדונות להלן.
היסטוריה ותצפיות מוקדמות > הכנה

אבחנה נוספת שנעשתה לראשונה במחקרי מדידת זמן מוקדמים היא ש"אזהרה" מוקדמת להופעת הגירוי גרמה בדרך כלל לזמני תגובה קצרים יותר. תקופת אזהרה קצרה זו, המכונה "ציפיה" בעבודה בסיסית זו, נמדדת במשימות RT פשוטות, כמשך המרווחים בין האזהרה לבין הצגת הגירוי שיש להגיב אליו. חשיבות האורך והשונות של הציפייה במחקרי כרונומטריה מנטלית נצפתה לראשונה בראשית המאה ה-20, ונשארה כשיקול חשוב במחקר המודרני. דבר זה בא לידי ביטוי היום במחקר המודרני בשימוש במשתנה "פרק זמן מקדים", הקודם להצגת גירוי.
ניתן לסכם את הקשר הזה במונחים פשוטים על ידי המשוואה:
כאשר  a ו  b הם קבועים הקשורים למשימה ו  p מציין את ההסתברות להופעת גירוי בכל זמן נתון.
במשימות RT פשוטות, פרקי זמן מקדימים קבועים של כ-300 אלפיות השנייה על פני סדרה של ניסויים נוטים לייצר את התגובות המהירות ביותר עבור אדם נתון, והתגובות מתארכות ככל שפרק הזמן המקדים מתארך. השפעה זו הוכחה עד לפרקי זמן מקדימים של מאות רבות של שניות. פרקי זמן מקדימים במרווח משתנה המוצגות בתדירות שווה אך בסדר אקראי, נוטים לייצר זמני תגובה איטיים יותר ככל שהמרווחים קצרים מהממוצע בסדרה, ויכולים להיות מהירים יותר או איטיים יותר כאשר הם גדולים מהממוצע. בין אם פרק הזמן המקדים קבוע או משתנה, אם הוא פחות מ-300 אלפיות השנייה הוא עשוי לייצר RTs ארוכים יותר מכיוון שעיבוד ה'אזהרה' לא הספיק להסתיים לפני שהגירוי עצמו הגיע. לסוג זה של עיכוב יש השלכות משמעותיות על שאלת העיבוד המרכזי המאורגן באופן סדרתי, נושא מורכב שזכה לתשומת לב אמפירית רבה במאה השנים שלאחר עבודה בסיסית זו.
היסטוריה ותצפיות מוקדמות > בְּחִירָה

מספר האפשרויות שניתן לבחור מתוכן, זוהה בשלב מוקדם כבעל השפעה משמעותית על זמן התגובה. זמני התגובה מתארכים כפונקציה הן של מספר האותות האפשריים והן של מספר התגובות האפשריות.
המדען הראשון שזיהה את החשיבות של אפשרויות תגובה ב-RT היה פרנציסק'וס דונדרס Franciscus Donders (1869). דונדרס גילה שזמן תגובה פשוט, קצר יותר מזמן תגובה לזיהוי, ושזמן התגובה לבחירה - ארוך יותר משניהם. דונדרס גם הגה שיטת חיסור כדי לנתח את הזמן שלקח לפעולות מנטליות להתבצע. על ידי הפחתת RT פשוט מ-RT לבחירה, למשל, ניתן לחשב כמה זמן נדרש ליצירת החיבור (בין הבחירה לפעולת התגובה). שיטה זו מספקת דרך לחקור את התהליכים הקוגניטיביים העומדים בבסיס משימות תפיסתיות-מוטוריות פשוטות, והיווה את הבסיס להמשך ההתפתחות בתחום.
למרות שעבודתו של דונדרס סללה את הדרך למחקר עתידי במבחני כרונומטריה מנטליתת, היא לא הייתה חפה מחסרונות. שיטת ההחדרה שלו, המכונה לעיתים קרובות "החדרה טהורה", התבססה על ההנחה שהכנסת דרישה מסובכת לפרדיגמת RT לא תשפיע על שאר מרכיבי הבדיקה. הנחה זו - שההשפעה המצטברת על RT הייתה תוספתית בלבד - לא הצליחה לעמוד בניסויים מאוחרים יותר, שהראו שההחדרות היו מסוגלות לקיים אינטראקציה עם חלקים אחרים של פרדיגמת ה-RT. למרות זאת, התיאוריות של דונדרס עדיין מעוררות עניין והרעיונות שלו עדיין נמצאים בשימוש בתחומים מסוימים בפסיכולוגיה, שכעת יש יכולת להשתמש בצורה מדויקת יותר בכלים הסטטיסטיים.
היסטוריה ותצפיות מוקדמות > ליווי מודע

ההתעניינות בתוכן התודעה, שאפיינה מחקרים מוקדמים של ויליאם וונדט ופסיכולוגים קונסטרוקליסטים אחרים ירדה במידה רבה עם הופעת חקר ההתנהגות (ביהייביוריזם) בשנות ה-20 של המאה ה-20. אף על פי כן, חקר הליווי המודע בהקשר של זמן תגובה היה התפתחות היסטורית חשובה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. לדוגמה, וונדט ושותפו אוסוולד קילפה חקרו לעיתים קרובות את זמן התגובה על ידי בקשה מהמשתתפים במחקר לתאר את התהליך המודע שהתרחש אצלם במהלך ביצוע המשימות במחקר.
מדידה ותיאורים מתמטיים

מדידות כרונומטריות מפרדיגמות זמן תגובה סטנדרטיות הן הערכים הגולמיים של הזמן שחלף בין תחילת הגירוי לתגובה המוטורית. זמנים אלו נמדדים בדרך כלל באלפיות שניות (ms), ונחשבים למדידות בסולם יחס בעל מרווחים שווים ואפס ממשי.
זמן תגובה במשימות כרונומטריות עוסק בדרך כלל בחמש קטגוריות מדידה: נטייה מרכזית לזמן תגובה על פני מספר ניסויים עבור אדם אחד או מצב נתון של משימה, בדרך כלל מתוארת על ידי הממוצע האריתמטי אך מדי פעם על ידי החציון, ובאופן נדיר יותר על ידי השכיח ; שונות תוך אינדיבידואלית, כלומר, השונות בתגובות בודדות בתוך או בין תנאים של משימה; צידוד, שהוא מדד לאסימטריה בהתפלגות זמן תגובה על פני ניסויים שונים; שיפוע, דהיינו ההבדל בין RTs ממוצעים על פני משימות מסוגים שונים או מורכבויות שונות; ודיוק ונכונות, או שיעור שגיאות, שהוא שיעור התגובות הנכונות עבור אדם נתון או מצב משימה נתון.
זמני תגובה אנושיים במשימות זמן תגובה פשוטות הם בדרך כלל בסדר גודל של 200 אלפיות השנייה. התהליכים המתרחשים בזמן הקצר הזה מאפשרים למוח לתפוס את הסביבה, לזהות את האובייקט נשוא העניין, להחליט על פעולה בתגובה לאובייקט זה, ולהוציא פקודה מוטורית לביצוע התנועה. תהליכים אלו משתרעים על תחומי התפיסה והתנועה, וכוללים קבלת החלטות תפיסתית ותכנון מוטורי. חוקרים רבים רואים שהגבול התחתון של ניסוי זמן תגובה תקף הוא בערך בין 100 ל-200 אלפיות השנייה, מה שיכול להיחשב למינימום הזמן הדרוש לתהליכים פיזיולוגיים כמו תפיסת גירוי ולתגובות מוטוריות. תגובות מהירות מזה נובעות לרוב מ"תגובה מצופה", שבה התגובה המוטורית של האדם כבר מתוכנתת ומתקיימת לפני תחילת הגירוי, וסביר להניח שאינן משקפות את התהליך הנחקר.
מדידה ותיאורים מתמטיים > חלוקת זמני תגובה

ניסיונות זמני תגובה של כל אינדיבידואל נתון מפוזרים תמיד בצורה לא סימטרית ומצודדים ימינה, ולכן לעיתים רחוקות עוקבים אחר דפוס התפלגות נורמלית (גאוס). הדפוס האופייני שנצפה הוא שממוצע ה-RT יהיה תמיד גדול יותר מחציון ה-RT, ושחציון ה-RT יהיה גדול מהגובה המרבי של ההתפלגות (שכיח). אחת הסיבות הברורות ביותר לדפוס סטנדרטי זה היא שאמנם ניתן לכל מספר של גורמים להאריך את זמן התגובה של ניסוי נתון, אך לא ניתן מבחינה פיזיולוגית לקצר RT בניסוי נתון מעבר לגבולות התפיסה האנושית (נחשב בדרך כלל בין 100-200 אלפיות השנייה, בערך), וגם מבחינה לוגית, זה בלתי אפשרי שמשך הניסיון יהיה שלילי.
אחת הסיבות לשונות שמרחיבה את הזנב הימני של התפלגות RT של אדם היא הפסקות קשב רגעיות. כדי לשפר את המהימנות של זמני תגובה אינדיבידואליים, חוקרים בדרך כלל דורשים מהנבדק לבצע מספר ניסויים, שמהם ניתן לחשב מדד של זמן התגובה ה'אופייני' או הבסיסי שלו. רק לעיתים רחוקות מועיל לקחת את ממוצע זמן התגובה הגולמי, לשם אפיון זמן התגובה הטיפוסי, ובדך כלל, גישות חלופיות (כגון מודלים של התפלגות זמן התגובה כולה) מתאימות יותר.
פותחו מספר גישות שונות לניתוח מדידות RT, בייחוד כיצד להתמודד ביעילות עם בעיות הנובעות מקיצוץ חריגים, טרנספורמציות נתונים, פשרות מהימנות מדידה, תחליפי דיוק במדידת מהירות, מודלים של תערובות, מודלים של קונבולציה, השוואות הקשורות לסדרים סטוכסטיים, ומידול מתמטי של שונות סטוכסטית בתגובות מתוזמנות.
מדידה ותיאורים מתמטיים > חוק היק

בהתבסס על התצפיות המוקדמות של דונדרס על ההשפעות של מספר אפשרויות תגובה על משך זמן התגובה, היק (1952 W. E. Hick (אנ')) הגה ניסוי RT שהציג סדרה של תשעה מבחנים שבהם יש n אפשרויות שוות לבחירה. הניסוי מדד את ה-RT של הנבדק בהתבסס על מספר הבחירות האפשריות במהלך כל ניסוי נתון. היק הראה שה-RT של הפרט גדל בכמות קבועה כפונקציה של מספר האפשרויות הזמינות, או "אי הוודאות" הכרוכה בשאלה איזה גירוי יופיע בשלב הבא. אי הוודאות נמדדת ב"ביטים", המוגדרים ככמות המידע שמפחיתה את אי הוודאות בחצי, בתורת המידע. בניסוי של היק, נמצא שה-RT הוא פונקציה של הלוגריתם הבינארי של מספר האפשרויות הזמינות (n). תופעה זו נקראת "חוק היק" ונאמר שהיא מדד ל"שיעור תוספת המידע". החוק מתבטא בדרך כלל בנוסחה:
כאשר  a ו  b הם קבועים המייצגים את היירוט והשיפוע של הפונקציה, ו  n הוא מספר החלופות. "קופסת ג'נסן" היא יישום עדכני יותר של חוק היק. לחוק היק יש יישומים מודרניים ומעניינים בשיווק, ובהם תפריטי מסעדות וממשקי אינטרנט (בין היתר) המנצלים את עקרונותיו, בשאיפה להשיג מהירות וקלות שימוש עבור הצרכן.
מדידה ותיאורים מתמטיים > דגם סחף-דיפוזיה

מודל הדיפוזיה של הסחף (DDM) הוא ניסוח מתמטי מוגדר היטב להסבר השונות הנצפית בזמני תגובה ובדיוק לאורך ניסויים במשימת זמן תגובה (בדרך כלל דו-ברירה). מודל זה והגרסאות שלו מסבירים את תכונות ההפצה הללו על ידי חלוקה של ניסוי זמן תגובה לשלב שיורי ללא החלטה ולשלב "דיפוזיה" סטוכסטי, שבו נוצרת החלטת התגובה בפועל. התפלגות זמני התגובה על פני ניסויים נקבעת לפי הקצב שבו מצטברות עדויות בנוירונים עם מרכיב "הליכה אקראית" הבסיסית. קצב הסחיפה (v) הוא הקצב הממוצע שבו עדויות אלו מצטברות בנוכחות הרעש האקראי הזה. סף ההחלטה (א) מייצג את רוחב גבול ההחלטה, או את כמות הראיות הדרושה לפני מתן תגובה. הניסוי מסתיים כאשר הראיות המצטברות מגיעות לגבול, בין הנכון או השגוי.
פרדיגמות זמן תגובה סטנדרטיות

מחקר כרונומטרי מודרני משתמש בדרך כלל בווריאציות על אחת או יותר מהקטגוריות הרחבות הבאות של פרדיגמות משימות זמן תגובה, שאינן בהכרח סותרות זו את זו בכל המקרים.
פרדיגמות זמן תגובה סטנדרטיות > פרדיגמות RT פשוטות

זמן תגובה פשוט הוא התנועה הנדרשת לצופה להגיב לנוכחות של גירוי. לדוגמה, המשתתף במחקר עשוי להתבקש ללחוץ על כפתור ברגע שמופיעים אור או צליל. ה-RT הממוצע עבור אנשים בגילאי הקולג' הוא כ-160 מילישניות לזיהוי גירוי שמיעתי, וכ-190 מילישניות לזיהוי גירוי חזותי.
ה-RTs הממוצעים עבור אצנים באולימפיאדת בייג'ינג היו 166 אלפיות השנייה לגברים ו-169 אלפיות השנייה לנשים, אבל באחת מתוך 1,000 התחלות הם היו יכולים להגיע ל-109 ו-121 אלפיות השנייה, בהתאמה. מחקר זה גם הגיע למסקנה ש-RTs של נשים ארוכים יותר לעיתים גם עקב שיטת המדידה שבה נעשה שימוש, מה שמרמז על כך שמערכת החיישנים של אדני ההזנקה עלולה להתעלם מזינוק שגוי נשי עקב לחץ לא מספיק על הרפידות. המחברים הציעו שפיצוי על סף זה ישפר את דיוק זיהוי זינוקי השווא של אצניות.
ל-IAAF יש כלל שנוי במחלוקת מאז 2009, לפיו אם ספורטאי זינק בתוך פחות מ-100 אלפיות השנייה מהיריה באקדח ההזנקה, הדבר נחשב כזינוק שגוי, והוא או היא חייבים להיפסל - וזאת למרות שמחקר שהוזמן על ידי ה-IAAF ב-2009 הצביע על כך שהאצנים המובילים מסוגלים לפעמים להגיב בתוך 80-85 אלפיות השנייה.
פרדיגמות זמן תגובה סטנדרטיות > פרדיגמות של הכרה, או go/no-go

משימות זיהוי או זמן תגובה ל-go/no-go, דורשות מהנבדק ללחוץ על כפתור כאשר סוג גירוי אחד מופיע ולא להגיב כאשר סוג גירוי אחר מופיע. לדוגמה, ייתכן שהנבדק יצטרך ללחוץ על הכפתור כאשר מופיע אור ירוק ולא להגיב כאשר מופיע אור כחול.
פרדיגמות זמן תגובה סטנדרטיות > פרדיגמות הבחנה

זמן תגובה אבחנתי כולל השוואת זוגות של תצוגות חזותיות המוצגות בו-זמנית ולאחר מכן לחיצה על אחד משני כפתורים, בהתאם לשאלה האם התצוגה נראית בהירה יותר, ארוכה יותר, כבדה יותר או גדולה יותר במימד או עניין כלשהו. פרדיגמות זמן תגובה אבחנתי מתחלקות לשלוש קטגוריות בסיסיות, הכוללות גירויים המנוהלים בו-זמנית, ברציפות או בהמשכיות.
בדוגמה קלאסית של פרדיגמת זמן תגובה אבחנתי בו-זמני, שהגה הפסיכולוג החברתי ליאון פסטינגר, שני קווים אנכיים באורכים שונים מוצגים למשתתפים זה לצד זה בו זמנית. המשתתפים מתבקשים לזהות מהר ככל האפשר האם הקו מימין ארוך או קצר מהקו משמאל. אחת מהקוים ישמור על אורך קבוע לאורך הניסויים, בעוד שהקו השני יופיע בטווח של 15 ערכים שונים. כל אחד מהערכים השונים הללו הופיע מספר שווה של פעמים במהלך המפגש המחקרי.
דוגמה לסוג השני של פרדיגמת האבחנה, הנותנת גירויים בהצלחה או באופן סדרתי, היא מחקר קלאסי משנת 1963, שבו נותנים למשתתפים שתי משקולות יד ברצף והם מתבקשים לשפוט אם השנייה הייתה כבדה או קלה יותר מהראשונה.
הסוג השלישי של משימת זמן תגובה אבחנתי, שבה גירויים מנוהלים באופן רציף, הודגם בניסוי משנת 1955, שבו המשתתפים התבקשו למיין חבילות של קלפי משחק מעורבבים, לשתי ערימות, בהתאם לשאלה האם מספר הנקודות על גבי הקלף גבוה או נמוך. זמן התגובה במשימה כזו נמדד לרוב בכמות הזמן הכוללת שלוקח להשלים את המשימה.
פרדיגמות זמן תגובה סטנדרטיות > פרדיגמות זמן תגובה לבחירה

משימות זמן תגובה לבחירה (CRT) דורשות תגובות ברורות עבור כל סוג אפשרי של גירוי. במשימת זמן תגובה לבחירה המצריכה תגובה אחת למספר אותות שונים, ההנחה היא שמתרחשים ארבעה תהליכים שונים ברצף: ראשית, האיכויות התחושתיות של הגירויים נקלטות על ידי איברי החישה ומועברות למוח; שנית, האות מזוהה, מעובד ומובן על ידי הפרט; שלישית, מתקבלת החלטת הבחירה; ורביעית, התגובה המוטורית המתאימה לבחירה זו יזומה ומתבצעת על ידי פעולה.
משימות CRT יכולות להיות מאוד מגוונות. הן יכולות לכלול גירויים מכל צורה חושית, לרוב בעלות אופי חזותי או שמיעתי, ודורשות תגובות שהן בדרך כלל לחיצה על מקש או כפתור. לדוגמה, הנבדק עשוי להתבקש ללחוץ על כפתור אחד אם מופיעה נורה אדומה ועל כפתור אחר אם מופיעה נורה צהובה. קופסת Jensen היא דוגמה למכשיר שנועד למדוד RT לבחירה עם גירויים חזותיים ותגובת לחיצת מקש. יכולה להימדד גם תגובה קולית, כמו הגרסה המקורית של משימת Stroop, שבה המשתתפים מקבלים הוראה לקרוא מרשימות את שמות המילים המודפסות בדיו צבעוני. גרסאות מודרניות של משימת Stoop, המשתמשות בזוגות בודדים של גירוי לכל ניסוי, גם הן דוגמאות לפרדיגמת CRT רב-ברירתית עם תגובה קולית.
מודלים של זמן תגובה לבחירה תואמים באופן הדוק את חוק היק, שקובע כי זמני תגובה ממוצעים מתארכים ככל שיש יותר אפשרויות זמינות. ניתן לנסח מחדש את חוק היק כך:
כאשר  MRT מציין זמן תגובה ממוצע לאורך הניסויים,  K הוא קבוע, ו  N מייצג את מספר האפשרויות הזמינות כולל "אין אות". זה מסביר את העובדה שבמטלת בחירה, על הנבדק לא רק לבחור אלא גם לזהות תחילה אם התרחש בכלל אות שיש להגיב לו (שווה ערך ל  n+1 בניסוח המקורי).
יישום בפסיכולוגיה ביולוגית/מדעי המוח הקוגניטיביים

עם הופעתן של טכניקות הדמיה מוחית תפקודית כמו PET ו-fMRI, פסיכולוגים החלו לשנות את פרדיגמות הכרונומטריה המנטליות שלהם להדמיה תפקודית. למרות שפסיכו (פיזיו)לוגיסטים משתמשים במדידות אלקטרואנצפלוגרפיות במשך עשרות שנים, התמונות שהתקבלו עם PET משכו עניין רב מענפים אחרים של מדעי המוח, והפכו את הכרונומטריה המנטלית לפופולריות בקרב מגוון רחב יותר של מדענים, בשנים האחרונות. הדרך בה מנוצלת כרונומטריה מנטלית היא על ידי ביצוע משימות מבוססות זמן תגובה, המראות באמצעות הדמיה עצבית את חלקי המוח המעורבים בתהליך הקוגניטיבי.
עם המצאת הדמיית תהודה מגנטית תפקודית (fMRI), נעשה שימוש בטכניקות למדידת פעילות באמצעות פוטנציאלים הקשורים לאירועים חשמליים במחקר, כאשר הנבדקים התבקשו לזהות אם הספרה שהוצגה היא מעל או מתחת לחמש. לפי תאוריית הגורם המוסף של שטרנברג, כל אחד מהשלבים הכרוכים בביצוע משימה זו כולל: קידוד, השוואה מול הייצוג המאוחסן עבור המספר 5, בחירת תגובה ולאחר מכן בדיקת שגיאות בתגובה. תמונת ה-fMRI מציגה את המיקומים הספציפיים שבהם שלבים אלה מתרחשים במוח בזמן ביצוע משימת כרונומטריה מנטלית פשוטה זו.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, ניסויי הדמיה עצבית אפשרו לחוקרים לזהות את הפעילות באזורי מוח מקומיים על ידי הזרקת רדיונוקלידים ושימוש בטומוגרפיה של פליטת פוזיטרונים (PET) כדי לזהות אותם. כמו כן, נעשה שימוש ב-fMRI אשר זיהה את אזורי המוח המדויקים הפעילים במהלך משימות כרונומטריה נפשית. מחקרים רבים הראו כי קיים מספר קטן של אזורי מוח, הפזורים באופן נרחב, המעורבים בביצוע משימות קוגניטיביות אלו.
סקירות רפואיות עדכניות מצביעות על כך שהעברת איתות דרך מסלולי הדופמין שמקורם באזור הטגמנטלי הגחוני נמצאת בקורלציה חיובית מאוד עם שיפור (קיצור) זמן התגובה; למשל, הוכח כי תרופות דופמינרגיות כמו אמפטמין מזרזות תגובות במהלך מרווחים מתוזמנים, בעוד שאנטגוניסטים של דופמין (במיוחד, עבור קולטנים מסוג D 2) מייצרים את ההשפעה ההפוכה. באופן דומה, אובדן דופמין הקשור לגיל, מהסטריאטום, כפי שנמדד על ידי הדמיית SPECT של טרנספורטר הדופמין, נמצא בקורלציה חזקה עם RT מואט.