יואל מסטבוים
ביוגרפיה

יואל מסטבוים נולד בשנת 1882 במזריטש, בפלך שדליץ שבאימפריה הרוסית, בנם של איטה לבית גלָזֶר ויצחק מסטבוים, בעל בית חרושת לזכוכית ובית משרפות לבנים. התחנך כרגיל בחדר, אצל מלמדים בעלי נטייה מסוימת להשכלה. בנעוריו עבר עם הוריו לעיר המחוז, שדליץ. כשהיה בן 15 החל לעבוד כשוליית צבע.
בעת מהפכת 1905 השתתף עם אחיו יודל, שהיה פעיל המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (Polska Partia Socjalistyczna,‏ PPS), בפעולות הסברה של המחלקה היהודית של המפלגה. (לימים הוגלה אחיו לסיביר ושם מת). לאחר מכן עבר לעיר ורשה, ושם החל את דרכו הספרותית. סיפורו הראשון, "ירחמילקֶה השוחט" ("ירחמיאלקע דעם שוחטס"), התפרסם בשנת 1906 ביומון "דער וועג" (היומון היידי הראשון בפולין הקונגרסאית) בעריכת צבי פרילוצקי, ובמקביל התפרסם סיפור פרי עטו בכתב העת "רשפים" בעריכת דוד פרישמן. יצירותיו החלו להתפרסם בעיתונות היהודית בפולין: בין היתר ב"רשפים" וב"הבוקר" בעריכת פרישמן, שסבר כי מדובר בסופר מקורי, ותרגם מיצירותיו לעברית, ב"אידישע וואכענבלאט" בעריכת צייטלין, ב"היינט" וב"מאָמענט". זכה להערכתם של הלל צייטלין, ונמנה עם קבוצת הסופרים הצעירים שהתרכזה סביבו (בהם ז. י. אנכי, משה סטבסקי, מנחם בוריישה, י. מ. וייסנברג, שלמה גילברט ויהושע פרלה). לאחר שזכה להערכתו של י. ל. פרץ, התקרב בהשפעתו לאגודת "הזמיר" לתרבות ולאמנות בניהולם של הצוות מאיר יעקב פרייד וד"ר גרשון לוין והאחים נח ונחמיה פינקלשטיין, שריכזה אז את הסופרים ואנשי התיאטרון היהודים הצעירים בעיר.
בשנת 1912 התפרסם בוורשה ספרו הראשון, "סקיצען און בילדער" ("סקיצות ותמונות"). בימי מלחמת העולם הראשונה פרסם סיפורים ותיאורים של חיי המלחמה בעיתונות היהודית בפולין. אחרי המלחמה, בשנת 1919, היגר ללונדון. שם היה חבר מערכת "די ציַיט" בעריכת מוריס מאיר. ב-1922 שב לפולין. אז התפרסם הרומן הראשון שלו: "פון רויטען לעבען" (תורגם לעברית בשם "החיים האדומים"), על הנוער המהפכני של 1905, ובשנת 1923 פרסם את הרומן "מאַריטאס גליק: דריי דורות" (תורגם לעברית בשם "דרכה של מַריטָה"), המגולל סיפור של שלושה דורות המשקף את קורות יהודי פולין מן המעבר מדור החסידות, דרך דור ההשכלה וההתבוללות ועד דור הציונות והחלוציות. בשנת 1925 פרסם את "נחומקעס וואנדערונגען" ("נדודיו של נחומ'קֶה"), רומן רומנטי המלווה את הגיבור מהעיירה הקטנה בפולין ועד החיים בעיר הגדולה בואנוס איירס. כעבור זמן קצר, ב-1926, ראה אור הרומן "ניַיע מענטשען" ("אנשים חדשים", או "חלוצים").
בפולין השתתף מסטבוים בעיתונות היהודית בשלוש שפותיה: כתב בעיתונים העבריים "הצפירה" ו"היום", בעיתונים היידיים "מאָמענט", "לאָדזער טאָגבלאַט" הציוני ו"לאָדזער פֿאָלקסבלאַט" הבונדאי, ובעיתונים הפולניים Nasz Przegląd ("נאש פּשֶגלונד"), Nowy Dziennik ("נובי דז'ניק"), ו-חווילה. פרסם פיליטונים, סיפורים קצרים, סיפורי עם, רשמי מסע ופרקי רומנים.
כמו כן פעל באגודת הסופרים והעיתונאים היהודית בוורשה ופרסם את יצירותיו ("סלמנדרה", "חליל הצוענים", פניצ'ק) במאספיה "שריפטן".
מסטבוים היה פעיל ציוני, קרוב לחוגי פועלי ציון, והרצה ברחבי פולין הרצאות ספרותיות וציוניות. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, והשתקע בתל אביב. בארץ כתב על חיי היהודים בה, ובשנת 1935 התפרסמו סיפוריו כקובץ: "יידן אין ארץ ישראל" ("יהודים בארץ ישראל").
כן הופיעו תרגומים עבריים לספריו: תחילה בהוצאת הוועד להוצאת כתביו (ועד היובל), ובהמשך בהוצאת העבריות המובילות. כתב באופן קבוע לעיתון "דבר".
בקיץ 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, נסע לביקור בפולין, ולאחר פרוץ המלחמה הצליח בקושי לשוב לארץ. את רשמיו פרסם בספר "ששים יום בפולין של היטלר" (ת"ש 1940).
בשנת 1950 פרסם ממואר בשם "מיַינע שטורמישע יאָרן", שכעבור שנה ראה אור בתרגום לעברית בשם "בסערת השנים".
מסטבוים תכנן רומן בשלושה חלקים שמספר על חיי הארץ. בשנים 1933–1948 ראה אור רק החלק הראשון – ביידיש, "דער כוח פון דער ערד" (1951), ובעברית: "כח האדמה" (1950).
יואל מסטבוים נפטר בשנת 1957 בביתו שברחוב דיזנגוף בתל אביב, מעט לפני יובלו ה-75. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הוא הותיר אחריו אישה ובן.
אלמנתו, הלנה מסטבוים (1896–1972), ניהלה גלריה לאמנות בתל אביב ("גלריה 220", ברחוב בן-יהודה 220).
בנו, שמואל מסטבוים (1911–2006), היה מודד, ממתנדבי היישוב. בשנת 1995 פרסם בהוצאה עצמית ספר על אביו בשם "יואל מסטבוים: סופר יידיש: חייו ויצירתו".