stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות פולין
שואת יהדות פולין במלחמת העולם השנייה > הרדיפות

כתוצאה מהסכם ריבנטרופ מולוטוב בין גרמניה הנאצית לברית המועצות שנחתם באוגוסט 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, לחלוקתה של פולין היה ותפרוץ מלחמה, נחצתה פולין לשניים במהלך ספטמבר 1939 - החודש הראשון למלחמה, וחדלה לתפקד כישות מדינית עצמאית.
הגרמנים פלשו למערב ומרכז פולין ב-1 בספטמבר 1939, סיפחו והטילו חסותם על השטחים הללו. החלה רדיפת היהודים באזורי לב פולין שנקראו בפי הגרמנים הגנרלגוברנמן - שטחי הממשל הכללי, בפיקודו של הנס פרנק. כשני מיליון יהודים ישבו בשטחים אלה. במשך השנתיים הראשונות הסתפקו הגרמנים בגזל הרכוש היהודי, דחיסת היהודים בגטאות ומשלוחם לעבודות כפייה. בתקופה זו פעלו הגרמנים בקרב היהודים באמצעות "מועצות יהודים" (יודנרט).
ברית המועצות פלשה למזרח פולין ב-17 בספטמבר 1939 וגורלם של היהודים תחת הכיבוש הסובייטי לא היה אחיד:
קבוצה אחת, של נאמני הממשל הסובייטי מקרב היהודים, זכו לשנתיים נוספות של ביטחון יחסי תחת המטריה הסובייטית ובה בעת קוממו נגדם גורמים פשיסטיים ולאומנים בקרב האוכלוסייה המקומית שהאשימו (האשמה שהיה לה על מה להתבסס) את היהודים בסיוע לממשל הסובייטי. הפשיסטים והלאומנים מקרב האוקראינים והפולנים ייחלו להגעת הנאצים ולשעת כושר להיפרע הן מן הסובייטים והן מן היהודים, שעת כושר שלא אחרה להגיע עת פלשו הנאצים לברית המועצות ביוני 1941 – מבצע ברברוסה.
הקבוצה השנייה של יהודים, אלו שהסובייטים פקפקו בנאמנותם, הוגלו שכם אחד עם אוכלוסיות נוספות (פולנים, אוקראינים) שנחשדו אף הם באי נאמנות לגולאגים בתוככי ברית המועצות. ההערכה היא ש 30% ממיליון עד שניים אוכלוסי מזרח פולין שגורשו לשטח ברית המועצות בשנים 1939–1941, היו יהודים.
שואת יהדות פולין במלחמת העולם השנייה > ההשמדה

עם כיבוש חלקי פולין שהוחזקו על ידי ברית המועצות, ביוני 1941, החלו יחידות השמדה מיוחדות בשם איינזצגרופן לפעול בשטחים אלה בהרג שיטתי של יהודים, לרוב ליד בורות ירי, ובמקרים רבים בסיוע פעיל של משתפי פעולה מקומיים. עד להקמת מחנות ההשמדה ומיסוד ההשמדה בגז, כבר נימחו קהילות שלמות מעל פני האדמה.
במהלך ועידת ואנזה ב-20 בינואר 1942 הציע הד"ר יוזף בילר, שהיה "מזכיר המדינה" בשטחי הממשל הכללי, לריינהרד היידריך להתחיל ב"פתרון הסופי של בעיית היהודים" בשטחי הממשל הכללי. עם זאת, ההמתות הראשונות בגז החלו במחנה חלמנו עוד בדצמבר 1941. בתקופה זו החלה השמדתם השיטתית של יהודי אירופה והראשונים שנבחרו לכך היו יהודי פולין, בפיקוחו של המושל הכללי הנאצי הנס פרנק. שישה מחנות השמדה הוקמו – אושוויץ, בלזץ, חלמנו, מאידנק, סוביבור, וטרבלינקה, ובהם הושמדו מיליוני יהודים. מתוך אוכלוסייה של מעל שלושה מיליוני יהודים לפני המלחמה, שרדו כשלוש מאות ושמונים אלף יהודים לאחריה. מתוכם כחמישים וחמישה אלף יהודים בפולין עצמה, אשר נטמעו באוכלוסייה הפולנית, הסתתרו ביערות ובקרב פרטיזנים, והיתר שבו ממחנות העבודה בברית המועצות, שרדו את צעדות המוות ממחנות הריכוז וההשמדה בגרמניה או לחמו בשורות הצבאות הפולנים – צבא אנדרס והצבאות ששיתפו פעולה עם הצבא האדום. כן כלולים במספר זה יהודים שהצליחו לצאת לארצות המערב בתחילת המלחמה.
שואת יהדות פולין במלחמת העולם השנייה > החברה הפולנית והשמדת היהודים

קיימת מחלוקת בדבר תפקידם של הפולנים בהשמדת היהודים. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בפולין החל דיון חופשי וגלוי בנושא רגיש זה.
במהלך הכיבוש הגרמני רוב הפולנים היו נתונים במאבק על עצם קיומם. לא היה ביכולתם להתנגד באופן פעיל להשמדת היהודים. היו מקרים רבים של פולנים שסיכנו את חייהם בניסיון להציל משפחות יהודיות ולסייע ליהודים (חסידי אומות העולם). מעט מאוד שיתוף פעולה ניתן לנאצים מן האוכלוסייה המקומית.
עם כל זאת, היה היחס הפולני לשואה מצד האוכלוסייה בכללותה לעיתים אדיש, ולעיתים אף משתף פעולה. הגרמנים ניצלו את הרגשות האנטישמיים של האוכלוסייה. רבים הסגירו את שכניהם היהודים, ויש שעשו לעצמם מחייה כ"ציידי יהודים". באזורים המזרחיים של פולין הייתה האנטישמיות חזקה במיוחד, ורבים האשימו את היהודים בסיוע למשטר הקומוניסטי במהלך הכיבוש הסובייטי בשטחי מזרח פולין בשנים 1939 – 1941. בעיירה ידוובנה במחוז ביאליסטוק הושמדו יהודי העיירה על ידי האוכלוסייה המקומית בסמיכות לכיבושה על ידי הגרמנים, ביולי 1941. פרטי תקרית זו עדיין שנויים במחלוקת, אם כי הממשלה הפולנית הביעה את צערה על פעולות אזרחיה כלפי היהודים. הפולנים ביצעו הרג ביהודים גם לאחר סיום המלחמה (ראו להלן). עם זאת בפולין היו הכי הרבה חסידי אומות העולם באירופה.
לאחר מלחמת העולם השנייה > פולין הקומוניסטית

סוף מלחמת העולם השנייה מצא את פולין בשליטה סובייטית. על פי הערכות שונות, בין 40,000 ל-100,000 יהודים שרדו את השואה על אדמת פולין. במרץ 1946 דווח עיתון "המשקיף" שבכל פולין נשארו כ-60,000 יהודים, רובם בורשה, קרקוב ולודז'. כ-150,000 פליטים יהודיים שבו אליה משטחי ברית המועצות, וכן ניצולים מגרמניה וארצות אחרות. בסך הכל, נמצאו בפולין לאחר המלחמה כ-240,000 יהודים. לפולין הושבה עצמאותה, אך כגרורה קומוניסטית של ברית המועצות. חלק מהיהודים ניצולי השואה ביקשו להשתלב בפולין החדשה תוך שמירה על זהותם. בלובלין הוקם ועד יהודי מרכזי שנשלט על ידי גורמים חילוניים. הדרישות לשירותי דת נענו אך במשורה. הממשלה הסכימה להקמה של קהילות דתיות שיעסקו אך ורק בסיפוק צורכי דת, ואלו החלו לקום בערים שונות בפולין. הקהילות הקימו איחוד מרכזי של הקהילות ולצדם הוקמה רבנות ראשית של פולין.
היהודים בפולין נתקלו ביחס עוין של פולנים ובכמה ערים התחוללו שוב פוגרומים. ניסיונות הממשלה הקומוניסטית להילחם באנטישמיות לא הועילו, ובמשך השנה שלאחר השחרור נרצחו כ-350 יהודים ברחבי פולין, ביניהם 42 נפשות משרידי הקהילה היהודית בקיילצה בפוגרום קיילצה.
מצוקת היהודים הפליטים גברה והם שוכנו בצפיפות במחנות עקורים. רובם ביקשו לעזוב את פולין. התנועה הציונית ארגנה את מבצעי "הבריחה" ובמבצע הברחה העבירה יותר ממאה אלף יהודים אל חופי ארץ ישראל. אחרים היגרו לארצות אירופה ולארצות הברית.
בשנת 1956 הותר ליהודי פולין לעזוב את המדינה וכך עלו לישראל כ-35 אלף יהודים, חלקם מברית המועצות שיכלו להוכיח כי היו בעבר אזרחי פולין. עלייה זו נקראה "עליית גומולקה", על שם הנשיא ולדיסלב גומולקה. לאחר מלחמת ששת הימים ניתקה פולין, כיתר מדינות הגוש המזרחי, את יחסיה הדיפלומטיים עם מדינת ישראל ונקטה בקו פרו-ערבי ואנטי-ציוני.
במרץ 1968, במסווה של מערכה נגד הציונות, החל מסע אנטישמי מאורגן בפולין שבמהלכו פוטרו יהודים ממשרות ממשלתיות, ומן הצבא, המפלגה, האוניברסיטאות ואמצעי התקשורת ואזרחותם נשללה. אלפי יהודים עזבו את פולין בעקבות כך, והקהילה חוסלה כמעט לחלוטין. עם נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989 נותרו בפולין בין 5,000 ל-10,000 יהודים, כשחלקם מסתירים את מוצאם היהודי. במרץ 2018, בטקס לציון 50 שנים למסע הרדיפה והגירוש, נשיא פולין אנדז'יי דודה ביקש בשם ארצו מחילה על אירועי אותה עת.
לאחר מלחמת העולם השנייה > פולין הדמוקרטית

כיום יש קהילה קטנה מאוד של יהודים בפולין, שגודלה מוערך ב-7,000–12,000 איש. עם זאת, מספר מקורות פולנים טוענים שהמספר האמיתי גדול יותר ועומד על כ-100,000 שברובם אינם מגדירים עצמם כיהודים. מתוכם, מעריכים, כ-30,000 עד 40,000 בעלי זיקה כלשהי, דתית או תרבותית, ליהדות.
פולין המודרנית והדמוקרטית של היום, נטולת יהודים כמעט לחלוטין, עדיין עוסקת בהנצחת יהודיה שאינם עוד. זכר ומורשת יהדות פולין, על תפארתה וחורבנה, מוצגים בהבלטה במקומות רבים, ואף מהווים מרכיב חשוב בתעשיית התיירות של פולין. בתי כנסת ברחבי פולין, אשר שרדו את השואה ואת תקופת המשטר הקומוניסטי, שופצו ושוחזרו, ובחלקם הפכו למוזיאונים לתולדות הקהילה היהודית המקומית. ב-2013 נפתח המוזיאון לתולדות יהודי פולין באזור בו עמד גטו ורשה. משלחות של בני נוער מישראל ומהתפוצות מגיעות מדי שנה לסיורים בפולין כדי לעסוק ביהדותה לפני השואה ולאחר שנחרבה.
בפברואר 2018 אושר בסנאט "חוק הזיכרון הלאומי" אשר עורר ביקורת רבה בישראל, על מה שהתפרש כניסיון להסיר אחריות מהפולנים על חלקם בשואה.
ראו גם

יחסי ישראל–פולין
היסטוריה של פולין
יהדות מזרח אירופה
קהילת יהודי ורשה
ארנדה
חסידים ומתנגדים
שטעטל
יידיש
ועד ארבע ארצות
גזרות ת"ח ת"ט
שואת יהודי פולין
המוזיאון לתולדות יהודי פולין
גלעד (כתב עת) לתולדות יהודי פולין ותרבותם
לקריאה נוספת

ישראל היילפרין (עורך), בית ישראל בפולין: מימים ראשונים ועד לימות החורבן, א-ב, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית, 1948–1954
שמואל אטינגר, תולדות עם ישראל, ג: בעת החדשה, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ט-1969.
ישראל גוטמן, ישראל ברטל (עורכים), קיום ושבר: יהודי פולין לדורותיהם, א-ב, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ז/1997 - תשס"א/2001.
עמנואל אטקס (עם ישראל ברטל ודוד אסף), פולין: פרקים בתולדות יהודי מזרח אירופה ותרבותם, האוניברסיטה הפתוחה, 1991
פנקס הקהילות (חלק רביעי: פולין)
כרך ראשון: לודז' והגליל: דנוטה דומברובסקה ואברהם ויין; יד ושם, תשל"ו
כרך שני: גאליציה המזרחית; דנוטה דומברובסקה, אברהם ויין ואהרון וייס; תש"ם
כרך שלישי: גאליציה המערבית ושלזיה; תשמ"ד
כרך רביעי: ורשה והגליל: תשמ"ט
כרך חמישי: ווהלין ופודלסיה: ד"ר שמואל ספקטור; תש"ן
כרך שישי: מחוזות פוזנן ופומרניה, גדנסק (דנציג): אברהם ויין ורחל גרוסבאום-פסטרנק (עורכת משנה); תשנ"ט
כרך שביעי: מחוזות לובלין, קיילצה: אברהם ויין; תשנ"ט
כרך שמיני: מחוזות וילנה, ביאליסטוק, נובוגרודק: ד"ר שמואל ספקטור וברכה פרוינדליך (עורכת משנה); תשס"ו (2005)
בן ציון גולד, יהודים ויהדות בפולין לפני השואה, הוצאת כרמל
יעקב שביט, יהודה ריינהרץ, הדרך לספטמבר 1939: היישוב, יהודי פולין והתנועה הציונית ערב מלחמת העולם השנייה, תל אביב: עם עובד, 2013.
משה לנדא, מיעוט לאומי לוחם: מאבק יהודי פולין בשנים 1918–1928, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשמ"ו, 1986
חנא שמרוק ושמואל ורסס (עורכים), בין שתי מלחמות עולם – פרקים מחיי התרבות של יהודי פולין ללשונותיהם, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1997. (מאמר ביקורת על הספר, באתר יד ושם)
על יהדות פולין ערב מלחמת העולם השנייה - ראיון עם פרופ' חוי דרייפוס, בפודקאסט של יד ושם - עם תמלול
רונה יונה, נהיה כולנו חלוצים, תנועת העבודה והעלייה מפולין, 1923–1936, הוצאת מאגנס, 2021
דוד אסף ויעל דר, ואולי נתראה עוד, מכתבי תלמידים יהודים מפולין לארץ ישראל בין שתי מלחמות העולם, הוצאת מאגנס, 2024
שמעון רדליך, חיים במעבר: יהודים בלודז' שלאחר המלחמה, 1945–1950, באר-שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשע"ב.
קים מונזו

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1951 (בן 73) ברצלונה, ספרד 
 שם לידה:  Joaquim Monzó i Gómez 
 מדינה:  ספרד 
 שם עט:  Quim Monzó 
 שפות היצירה:  קטלאנית, ספרדית 
 סוגה:  פובליציסטיקה 
 יצירות בולטות:  אוף, הוא אמר, A Thousand Morons, גודל האסון, הסיבה של הכול, L'udol del griso al caire de les clavegueres 
 פרסים והוקרה:  הפרס הלאומי לספרות (2000)  מסלול (2007)  פרס הכבוד של הספרות הקטלאנית (2018)  Premi de Narrativa Maria Àngels Anglada (2008)  פרס ברצלונה (1993)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1981, 1986, 1994, 1997)  Prudenci Bertrana Prize (1976)  פרס מכתב הזהב (2000)  Jaume Fuster Award (2002) 
 www.monzo.info
 
ז'ואקים מונזו אי גומז (בקטלאנית: Joaquim Monzó i Gómez;‏ נולד ב-24 במרץ 1952 בברצלונה), הידוע גם בשם קים מונזו (Quim Monzó), הוא כותב רומנים, סיפורים קצרים ופרוזה, רובם בשפה הקטלאנית. הוא מתגורר בברצלונה ומפרסם את עבודותיו באופן קבוע בעיתון La Vanguardia. ב-1970 מונזו עבד ככתב עיתון בברצלונה- Tele/eXpres, ודיווח מארצות רבות, בהן וייטנאם, קמבודיה, צפון אירלנד וכן ממזרח אפריקה.
הכתיבה הבדיונית שלו מאופיינת במודעות לתרבות הפופ ובאירוניה, הפרוזה שלו שימרה את אותו הומור. אסופה אחת של חיבוריו Catorze ciutats comptant-hi Brooklyn (ארבע-עשרה ערים כולל ברוקלין), מוכרת בעקבות פרסומיו בניו יורק מיד לאחר אירועי ה־11 בספטמבר. בשיתוף פעולה עם קוקה קנאלס (Cuca Canals) הוא כתב את הדיאלוג Bigas Luna's Jamón, jamón, הוא גם כתב את El tango de Don Joan (הטנגו של דון ז'ואן) עם ז'רום סווארי (Jérôme Savary).
ב־2007 מונזו כתב והקריא את נאום הפתיחה ביריד הספרים בפרנקפורט, שבה הספרות הקטלאנית קיבלה מקום מיוחד. הוא עיצב את נאומו כאילו היה סיפור קצר, ובכך שונה לחלוטין מסגנון נאום מסורתי. מדצמבר 2009 עד אפריל 2010 התקיימה בגלריה לאמנות סנטה מוניקה בברצלונה תערוכה רטרוספקטיבית גדולה על חייו ועבודתו, שנקראה Monzó.
מונזו תרגם כותבים רבים, בהם טרומן קפוטה, ג'רום דייוויד סלינג'ר, ריי ברדבורי, תומאס הרדי, הארווי פירסטיין, ארנסט המינגוויי, ג'ון בארת', רואלד דאל, מרי שלי, חווייר טומאו, ארתור מילר, ואריק בוגוסיאן.
ספרים על Monzó

Margarida Casacuberta, מרינה Gustà (ed.): "דה Rusiñol. Monzó: הומור. literatura". ברצלונה: Publicacions de l'Abadia דה מונטסראט, 1996, [[:en:Special:BookSources/847826695X|ISBN 84-7826-695-X]]
כריסטיאן מחנות ג'ורדי Gàlvez (ed.): Quim Monzó. מונפלייה: Université Paul Valéry, 1998. [[:en:Special:BookSources/9782842691868|ISBN 978-2-84269-186-8]] לו
Antoni Mestres: הומור אני persuasió: l'obra periodística דה Quim Monzó. אוניברסיטת אליקנטה:Alacant ,2006 [[:en:Special:BookSources/8461111079|ISBN 84-611-1107-9]]
Julià Guillamon (ed.): Monzó. Com triomfar a la vida. ברצלונה: Galàxia גוטנברג / Cercle de מספרי סיפורים, 2009, [[:en:Special:BookSources/9788481098471|ISBN 978-84-8109-847-1]]. זהו ספר קטלוג שפורסם לרגל התערוכה הקדיש את חייו ואת עבודתו של המחבר (אמנויות סנטה Mònica, ברצלונה, בין דצמבר 2009-אפריל 2010).
אליפות העולם בקובייה הונגרית

| --- | --- |

פליקס זמדגס מאוסטרליה
 ענף:  ספידקיובינג 
 תאריך ייסוד:  1982 
 ארגון מפעיל:  איגוד הקובייה העולמי 
 
הסמליל של איגוד הקובייה העולמי.(אנ')
קובייה הונגרית מבולגנת
אליפות העולם בקובייה הונגרית (אנגלית: WCA Championships), שמאורגנת על ידי איגוד הקובייה העולמי ‏ (אנ') (WCA) היא תחרות בינלאומית בפתירה מהירה של הקובייה ההונגרית.
התחרות מתקיימת כל שנתיים בעיר אחרת בעולם, והתחרות האחרונה נערכה ביוני 2023 בסיאול שבקוריאה הדרומית.
בתחרות כל מיני אירועים כגון: 3X3 ,2X2 ,4X4, פירמינקס  (pyraminx), סקיוב (skewb), 3X3 ביד אחת, 3X3 בעיניים עצומות ועוד.
שלבי התחרות

השלב הראשון הוא המוקדמות, בו משתתפים כולם, ובשלב הגמר משתתפים 16 הראשונים מהמוקדמות.
היסטוריית האליפויות

האליפות הראשונה התרחשה ב-1982 תחת השם - "Rubik's Cube World Championships" וב-2003 קיבלה את השם "WCA Championships" ואת כל התחרויות ארגן איגוד הקובייה העולמי (WCA).
| מספר אליפות | שנה | מארחת | תאריך | מדינות | פאזלים | אירועים | זוכה | זמן(י) זכייה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| I | 1982 | בודפשט   הונגריה | 5 ביוני | 19 | 1 | 1 | מין ת'אי   ארצות הברית ארצות הברית | 22.95(יחיד) |
| II | 2003 | טורונטו   קנדה | 23-24 באוגוסט | 15 | 9 | 13 | דאן נייטס   ארצות הברית ארצות הברית | 20.00(ממוצע) |
| III | 2005 | לייק בואנה ויסטה   ארצות הברית | 5-6 בנובמבר | 16 | 9 | 15 | ג'ין פונס   צרפת צרפת | 15.10(ממוצע) |
| IV | 2007 | בודפשט   הונגריה | 5-7 באוקטובר | 28 | 10 | 17 | יו נאקג'ימה   יפן יפן | 12.46(ממוצע) |
| V | 2009 | דיסלדורף   גרמניה | 9-11 באוקטובר | 32 | 12 | 19 | ברנדאן ולנס   בריטניה בריטניה | 10.74(ממוצע) |
| VI | 2011 | בנגקוק   תאילנד | 14-16 באוקטובר | 35 | 12 | 19 | מיכאל פלסקוביץ'   פולין פולין | 8.65(ממוצע) |
| VII | 2013 | לאס וגאס   ארצות הברית | 26-28 ביולי | 35 | 10 | 17 | פליקס זמדגס   אוסטרליה אוסטרליה | 8.18(ממוצע) |
| VII | 2015 | סאו פאולו   ברזיל | 17-19 ביולי | 37 | 11 | 18 | פליקס זמדגס   אוסטרליה אוסטרליה | 7.56(ממוצע) |
| IX | 2017 | פריז   צרפת | 13-16 ביולי | 64 | 11 | 18 | מקס פארק   ארצות הברית ארצות הברית | 6.85(ממוצע) |
| X | 2019 | מלבורן   אוסטרליה | 11-14 ביולי | 52 | 11 | 18 | פיליפ וויר   גרמניה גרמניה | 6.74(ממוצע) |
| XI | 2021 | אלמרה   הולנד | בוטל עקב מגפת הקורונה | בוטל עקב מגפת הקורונה | בוטל עקב מגפת הקורונה | בוטל עקב מגפת הקורונה | בוטל עקב מגפת הקורונה | בוטל עקב מגפת הקורונה |
| XII | 2023 | סיאול   קוריאה הדרומית | יוני 23 |  |  |  | מקס פארק קליפורניה | 5.31 (ממוצע) |
קונסטרוקטיביזם (תנועה אמנותית)
אמנים קונסטרוקטיביסטים

ולדימיר טאטלין (1885–1953)
נחום גאבו (1890–1977)
אל ליסיצקי (1890–1941)
אנטון פבזנר (1886–1962)
אלכסנדר רודצ'נקו (1891–1956)
אוסקר שלמר (1888–1943)
דג'יגה ורטוב] (1896–1954)
Bauhaustreppe (מדרגות באוהאוס), אוסקר שלמר, 1932, המוזיאון לאמנות מודרנית שבניו יורק
המזרקה של נחום גאבו בלונדון
פסל של גאבו ברוטרדם
דגם של מונומנט לאינטרנציונאל השלישי מאת טטלין.
Alexander Rodchenko Dance. An Objectless Composition, 1915.
ראו גם

אוונגרד רוסי
סופרמטיזם
דה-קונסטרוקטיביזם
פוליטיקה מינית

| --- | --- |

כריכת הספר "פוליטיקה מינית"
 מידע כללי
 מאת:  קייט מילט
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  תאוריה פמיניסטית
 נושא:  תפקידי מגדר, פמיניזם 
 הוצאה
 הוצאה:  Doubleday and Co
 תאריך הוצאה:  1970
 
פוליטיקה מינית (באנגלית: Sexual Politics) הוא ספר משנת 1970 מאת קייט מילט, פמיניסטית רדיקלית אמריקאית מהגל השני של הפמיניזם של שנות השבעים. הספר נחשב לקלאסיקה של הספרות הפמיניסטית, ולאבן דרך בהתפתחות התאוריה הפמיניסטית.
ביקורת וקבלה

הספר פוליטיקה מינית נחשב לעבודת יסוד בתאוריה פמיניסטית, ואף נקרא "הספר האקדמי הראשון של ביקורת ספרותית פמיניסטית". כמו ספרים פמיניסטיים אחרים מאותה תקופה שהכו גלים, כמו "המסתורין הנשי" של בטי פרידן ו"הסריסה" של ג'רמיין גריר, היוקרה של הספר בדעיכה. הספר היה אבן דרך משמעותית בהתפתחות האידאולוגיה של הגל השני של הפמיניזם בשנות השבעים, ואף היה שנוי במחלוקת רבה. נכתב עליו שהוא היה "אחד הספרים הראשונים של העשור שהרגיזו גברים בכל רחבי ארצות הברית".
ביקורות על הספר נעות במנעד רחב של ביטול ועד האדרה. ההיסטוריון התרבותי. במגזינים Esquire ו-Commentary, שתי המבקרות יצאו במתקפה נגד הפמיניזם באופן כללי, ונגד גישתה של מילט באופן פרטני, בטענה ש"לא כל הנשים שונאות גברים" ושמילט "הופכת את חווייתה הפרטית לכללית". ב-Harper ואף בכתבי עת פסיכולוגיים, המבקרים טענו שמילט לא הבינה נכון את פרויד, ולכן הניתוח שלה לוקה. הסופר נורמן מיילר כתב מאמר תגובה לספר בשם "אסיר הסקס" בו הוא הגן בחריפות על ד. ה. לורנס והנרי מילר, והמשיך לתקוף את כתביה של מילט בספרו באותו שם שיצא מאוחר יותר.
לעומת זאת, בניו יורק טיימס הקדישו שני טורים שלמים לביקורת על הספר, וכינו את מילט "הכוהנת הגדולה של הפמיניזם", וטיים מגזין שמו את תמונתה על השער.
אנדריאה דבורקין
כתבה במאמר ב-New Statesman ש"העולם ישן, ומילט העירה אותו".
ביקורות חיוביות נוספות פורסמו במהלך השנים גם ב-Ms. Magazine, Christian Science Monitor, New Yorker, ו
הוושינגטון פוסט
.
אף על פי שחטיבת הספרות הפופולרית של הוצאת דבלדיי החליטה לא להוציא מהדורה חדשה לספר כאשר הוא באופן זמני הורד מן הדפוס, הם הכריזו על הספר כאחד מעשרה הספרים החשובים שהם הוציאו לדפוס במשך מאה שנות קיומם, וכללו את הספר באנתולוגיית ציון המאה של הדפוס.
הערות שוליים

1 2  P. T. Clough (1994).
↑  Feminist Artifacts: The Archive of Germaine Greer, Nathan Smith, Los Angeles Review of Books, March 21st, 2015
↑  Norma Willson, "Majority Report: A Liberated Glossary: Guide to Feminist Writings", (1974). The English Journal vol 63 no 6 page 15
↑  Phyllis Jacobson, Kate Millett and Her Critics, New Politics, ‏1970
↑  Mailer, Norman (במרץ 1971). "The Prisoner of Sex". Harper’s Magazine. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mailer, Norman (1971). The Prisoner of Sex. Boston: Little Brown. ISBN 9780917657597.
↑  FEMINIST ICON KATE MILLETT, Veteran Feminists of America
↑  Millett, Kate, 1970 (2000). Sexual Politics. University of Chicago Press. pp. ix–x.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: numeric names: authors list (link)
יוסף הכהן שוורץ

| --- | --- |

 לידה:  11 ביולי 1875 כ"א באדר ה'תרל"ה 
 פטירה:  שנות ה־40 של המאה ה־20 ט' בסיוון ה'תש"ד אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מקום מגורים:  ברנו 
 תקופת הפעילות:  ? – 31 במאי 1944 
 
הרב יוסף הכהן שוורץ (כ"א באדר ה'תרל"ה, 1875 - ט' בסיוון ה'תש"ד, 31 במאי 1944), היה רב ודיין בהונגריה. מחבר ועורך ספרים וכתבי עת.
נולד בעיירה אויבערווישיוה במחוז מרמורש לרב נפתלי שוורץ, מגדולי רבני הונגריה. רבו המובהק היה הרב יעקב טננבוים (מחבר "נהרי אפרסמון"). נסמך לרבנות על ידי הרב משה גרינוולד מחוסט, הרב שלום מרדכי שבדרון מברעזאן ועוד. נשא לאשה את בת הרב אליעזר חיים דייטש מבוניהד ובמקום זה ישב 26 שנה. עם פטירת חמיו שימש כדיין בעיר. בשנת 1924 עבר לגרוסוורדין ושם שימש עד אחרית ימיו כרב קהילת "מחזיקי תורה".
הרב הכהן חיבר ספרים רבים, בהם ספרי שו"ת, חידושים ופלפולים, וברובם ספרים קטנים של הספדים ודינים שימושיים. הוא עסק בהוצאה לאור של כתבי אביו, חמיו ואחרים. עיקר עבודתו הספרותית הייתה בעריכת כתב העת התורני "וילקט יוסף" שיצא לאור בהונגריה במשך 20 שנה. במסגרת עבודתו זו בא בכתובים עם רבים מגדולי הדור ושמו נזכר בעשרות ספרי שו"ת. כן כתב ערכים באנציקלופדיה "אוצר ישראל" של יהודה דוד אייזנשטיין.
בשואת יהודי הונגריה נלקח הרב שוורץ יחד עם בני קהילתו למחנה אושוויץ שם נספה.
ספריו

רשימת ספריו המלאה הובאה בספרו של נפתלי בן מנחם (בן אחותו) בספר "מספרות ישראל באונגאריה", בהוצאת קריית ספר, ירושלים, ה'תשי"ח, עמ' 355–370, ובה נרשמו 27 פריטים.
להלן רשימת ספריו הקיימים באתר היברובוקס:
מועד כל חי, קליינווארדין, תרפ"ה (מועד כל חי, באתר היברובוקס)
וילקט יוסף – כרך ט' של כתב העת בעריכתו, פאקש, תרס"ז וילקט יוסף, באתר היברובוקס
ויצבר יוסף, שו"ת ופלפולים, אורדאה, 1936 ויצבר יוסף, באתר היברובוקס
גנזי יוסף, שו"ת ופלפולים, דעווה, תר"ץ גנזי יוסף, באתר היברובוקס
אבל ישראל (הספד על האדמו"ר ר' ישראל האגר מויז'ניץ), גרוסוורדין, תרצ"ו אבל ישראל, באתר היברובוקס
אבל משה (הספד על הרב משה דייטש), גרוסוורדין, תש"ב אבל משה, באתר היברובוקס
מספד וקינה (הספד על החפץ חיים), גרוסוורדן, תרצ"ד הספד וקינה, באתר היברובוקס
לקריאה נוספת

יצחק יוסף כהן, חכמי טרנסילבניה, מכון ירושלים, ירושלים, תשמ"ט עמ' 237–240.
תולדות חייו כפי שנכתבו כנראה על ידו, פורסמו על ידי נפתלי בן מנחם בספר "מספרות ישראל באונגאריה". כמו כן שם צוואתו, ורשימת ספריו עמ' 330–370.
סאפיה בוכרי

| --- | --- |

 לידה:  1950 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  24 באוגוסט 2003 (בגיל 53 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Bernice Jones 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מפלגה:  הפנתרים השחורים, צבא השחרור השחור 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 בן או בת זוג:  Ashanti Omowali Alston 
 
סאפיה בוכרי (באנגלית: Safiya Bukhari; נולדה בשם ברניס ג'ונס (באנגלית: Bernice Jones)‏; 1950-24 באוגוסט 2003) הייתה אסירה פוליטית אפרו-אמריקאית וחברת מפלגת הפנתרים השחורים. היא גם מייסדת שותפה של הקואליציה לשחרור מומיא אבו ג'אמאל בניו יורק, של תנועת יריחו למען אסירים פוליטיים ושבויי מלחמה בארצות הברית, והייתה סגנית הנשיא של רפובליקת אפריקה החדשה.
תחילת דרכה

בוכרי נולדה בברונקס, ניו יורק, בשנת 1950, אחת מתוך עשרה ילדים במשפחה נוצרית אדוקה ממעמד הביניים. היא תכננה להיות רופאה, ולמדה קדם-רפואה בניו יורק סיטי קולג' הקהילתי, והצטרפה לאחוות הנשים המשולבת גזעית היחידה במכללה, המילטון האוס. ההתעוררות הפוליטית שלה קרתה במהלך לימודיה. הפרויקט הקהילתי של האחווה באותה שנה היה סיוע לילדים רעבים. רבות מן האחיות לא האמינו שיש ילדים רעבים בארצות הברית, אז הן יצאו להארלם כדי לנסות ולבדוק את הנושא. שם, היא נתקלה בפנתר שחור מוכר עיתונים שהציע לצעירות לבוא ולהתנדב בתוכנית ארוחות הבוקר לתלמידי בית ספר של הפנתרים. בהארלם, הצעירות ראו אנשים אוכלים מתוך פחים, ועוני שלא הכירו.
מפלגת הפנתרים השחורים וצבא השחרור השחור

יחד עם כמה מאחיותיה, בוכרי החלה להתנדב בחלוקת אוכל חינם לילדים. היא גילתה שהמשטרה מפיצה שמועות שהפנתרים מאכילים את הילדים מזון מורעל. בוכרי הגיבה לכך: "לא הייתה ל[שוטרים] תוכנית ארוחת בוקר בבתי הספר משלהם, הם לא היו עושים מאמץ כדי להאכיל את הילדים, אבל הם לא רצו שאנחנו נאכיל את הילדים. וזה הרגיז אותי". ב-1969, היא ראתה קצין מטריד פנתר שמכר עיתונים בטיימס סקוור. כשהיא אמרה לשוטר שלפנתר הייתה הזכות להפיץ ספרות פוליטית, היא נעצרה. האירועים האלה הובילו אותה להצטרף באופן רשמי למפלגת הפנתרים השחורים.
היא עבדה במשרד המפלגה בהארלם, ולאחר הפיצול הייתה אחראית על מידע ותקשורת עבור הפנתרים בכל החוף המזרחי. בוכרי הייתה ביקורתית כלפי ההתייחסות של המפלגה כלפי נשים בארגון הפנתרים. ב-1969, היא ילדה בת, וונדה, שאביה, רוברט ווב, נהרג במהלך האלימות שליוותה את ההתפצלות של המפלגה בשנת 1971. באותה השנה, היא המירה דתה לאסלאם. לבוכרי היה פרופיל תקשורתי גבוה בשל העבודה שעשתה, והייתה תחת מעקב תמידי של המשטרה והבולשת, בין היתר כי כמעט תמיד ניצלה את זכותה לשאת נשק, בתור אזרחית שמעולם לא הורשעה בפשע. העיתונים הרבו לפרסם תמונות שלה בכותרות שהדגישו "פנתרים חמושים", על אף שהיא הייתה היחידה שהסתובבה חמושה, לפחות באופן גלוי. גם עבודתה הפוליטית הייתה בעין הציבור, במיוחד הוועדה להגנת אסירים פוליטיים, שהיא הייתה בין מייסדיה. כשזומנה להעיד בבית משפט לגבי הקבוצה החדשה, הפלג המהפכני יותר, שנקראה צבא השחרור השחור (BLA) באפריל 1974, היא ירדה למחתרת עם חברי BLA כדי להימנע ממתן העדות.