stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כורדיסטן האיראנית
כורדים באיראן מתחילת המאה ה-21 > תקרית שיבן קאדרי

ב-9 ביולי 2005, פעיל אופוזיציה כורדי בשם שיוָאן קדרי (אנ') נורה למוות על ידי כוחות הביטחון האיראניים במהאבאד, יחד עם עוד שני גברים כורדים. בששת השבועות הבאים התחוללו מהומות והפגנות בעיירות ובכפרים כורדיים. כוחות הביטחון הגיבו באלימות והתוצאה הייתה עשרות הרוגים ופצועים, ומספר לא ידוע נעצרו. ב-13 במרץ 2006, צאלח ניקבָּח'ת (אנ'), עורך דין פעיל זכויות אדם שמייצג את קדרי, הודיע כי רוצחו של קדרי הוא איש משטרה שירה בו באופן בלתי חוקי.
כורדים באיראן מתחילת המאה ה-21 > אסירים פוליטיים והוצאות להורג

בדו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל שפורסם ב-2008 נאמר שהכורדים היו יעד מיוחד של הרפובליקה האסלאמית של איראן, וש"זכויותיהם החברתיות, הפוליטיות והתרבותיות הודחקו, וכך גם שאיפותיהם הכלכליות". בנוסף לכורדים האיראנים גם פעילי זכויות אדם רבים מוחים על התופעה, ולדברי אמנסטי אינטרנשיונל יש בכך כדי לגרום ל"הפרות נוספות של זכויותיהם".
בתחילת המאה ה-21, מספר פעילים, סופרים ומורים כורדים נעצרו בגין פעילותם ונידונו למוות. העלייה נבעה ככל הנראה מפעילותן של קבוצות מורדים כורדיות ובמיוחד המפלגה לחיים חופשיים בכורדיסטן – PJAK. בנובמבר 2009 הוציאה איראן להורג את אחסאן פתאחיאן (אנ'), הראשון מבין למעלה מתריסר אסירים פוליטיים שנידונו למוות, למרות קמפיין בין-לאומי לשחרורו. פתאחיאן הואשם תחילה בנשיאת נשק עבור "ארגון לא חוקי" ועל אף שעונה, לא הודה. במשפטו נגזרו עליו מספר שנות מאסר ולאחר שהגיש בקשה לערעור, הוא נידון למוות בגין "איבה נגד אלוהים".
בינואר 2010 הוציאה איראן להורג אסיר פוליטי כורדי שני, פָסִיה יָאסָאמָאני, באשמת "איבה נגד אלוהים". בדומה לפתאחיאן, גם יאסאמאני עוּנה ולא זכה למשפט הוגן.
ב-9 במאי 2010 הוצאו להורג ארבעה אסירים פוליטיים כורדים נוספים – עלי היידריאן, פרהאד וָאקלי, שירין עלאם חולי ופארזאד קאמאנגר (אנ') – ארבעתם עונו קשות ואולצו להודות בחברותם בארגון הלא חוקי PJAK. אף אחד מהם לא זכה למשפט הוגן ולא הייתה להם גישה לעורכי דין. אמנסטי אינטרנשיונל תיאר את ההוצאות להורג כ"ניסיון בוטה להטיל אימה על בני המיעוט הכורדי". הגופות לא הוחזרו למשפחותיהם.
לפי מקורות כורדיים בעיראק, בשנת 2022 הוצאו להורג באיראן 52 אסירים כורדים ובשנת 2023 עלה המספר ל-144.
הכורדים בח'וראסאן

הכורדים בח'וראסאן (בכורדית: کوردانی خۆراسان; בפרסית: کردهای خراسان) הם כורדים המתגוררים בשלוש פרובינציות בצפון-מזרח איראן, לאורך גבול איראן–טורקמניסטן: צפון ח'וראסאן, ח'וראסאן רזאווי וגולסתאן. בשונה מהכורדים במערב איראן, הכורדים הח'וראסאנים הם מוסלמים שיעים, וקיימים נישואי תערובת בינם לבין טורקים חוראסאנים. מספר הכורדים בח'וראסאן אינו ידוע במדויק והוא נע בין 500,000 לפי מקור איראני ב-2012, לבין מיליון וחצי עד שני מיליון, לפי מקורות שונים.
הכורדים הגיעו לח'וראסאן לאחר שגורשו מכורדיסטן הטורקית של ימינו וכן מדרום הקווקז, ביוזמת השאה אסמאעיל הראשון מייסד השושלת הספווית, שרצה ליצור קו הגנה נגד שבטים נוודים טורקמנים ואוזבקים ממרכז אסיה. הגירוש נמשך גם תחת שאה תַהְמָאסְפ הראשון.
ראו גם

כורדים
אישה, חיים, חירות
הציבור הנאור

הציבור הנאור הוא מושג המופיע בתדירות נמוכה בפסקי דין של בית המשפט העליון בישראל למן שנות השישים, בהקשר של הכרעות ערכיות במשפט. החל בשלהי שנות השמונים עשה בו אהרן ברק בבית המשפט העליון כשופט וכמשנה נשיא, שימוש שיטתי כדי לתאר קריטריון אשר ינחה את בית המשפט כאשר הוא נדרש להכריע בסוגיות ערכיות, ובמיוחד כאשר קיימת סתירה בין שני ערכים. על רקע זה חדר הביטוי לשיח האקדמי והציבורי, המשפטי והפוליטי, באמצע שנות התשעים, והיווה סלע מחלוקת בתחומים המשיקים למחלוקת סביב המהפכה החוקתית.
מקור הביטוי

ככל הידוע, לראשונה מופיע המושג "הציבור הנאור" במופע יחידאי בדבריו של שופט בית המשפט העליון משה לנדוי בערעור אזרחי משנת 1963, הנסוב סביב סכסוך עסקי בין נוסעת לחברת ספנות באשר לתוקף ושאלת עמידתו בתקנת הציבור של סעיף בחוזה ההתקשרות הפוטר את החברה מפיצוי על נזקי גוף עקב הנסיעה.
יש המייחסים את שימושו במושג "הציבור הנאור" לתנועת הנאורות (Bildung) שרווחה בגרמניה של רפובליקת ויימאר, שבה גדל לנדוי ושאת ערכיה שאב, בלא היכרות עם הביקורת המודרניסטית על פילוסופיה זו, שייצגה זרם של ליברליזם קולקטיביסטי ולאומני.
בבג"ץ שליט שב השופט לנדוי להשתמש במושג זה, תוך שהוא מציין את הפעם הקודמת שבה השתמש בו, ובהבהירו את הכורח שבריסון השיפוטי בשימוש במושג זה. בהיעדר הסכמה כללית, סבר לנדוי בדעת מיעוט, יש לדחות את עתירתו של בנימין שליט.
נשיא בית המשפט העליון, שמעון אגרנט, השתמש אף הוא בביטוי זה בבג"ץ מירון נגד שר העבודה, שבו דחה עתירה לבג"ץ בטענת היעדר זכות עמידה.
בפי אהרן ברק

אהרן ברק, יותר משופטים אחרים, התייחס לביטוי "הציבור הנאור" וקבע אותו כאמת מידה סמלית על פיה צריך לקבל החלטות שיפוטיות. כך למשל, עוד בשנות ה-80 השתמש בו - בהתייחסותו לכך שיש לגלות סובלנות כלפי בחורי ישיבות המבקשים לדחות גיוסם לצבא, או כדי להכריע בנושאים אזרחיים. הציבור הנאור הייתה אמת מידה על פיה השופט נדרש לבחור בין חוקים וערכים החופפים זה את זה, או כאשר הם צפים מתוך לאקונה הקיימת בספר החוקים. במקרים כאלה: "לא רגש הצדק של השופט האינדיבידואלי קובע מה הם כללי הצדק היושר... אמת המבחן המדריכה אותנו היא תחושת הצדק וההגינות של הציבור הנאור בישראל".
בשנות ה-90, כאשר נחקקו חוקי היסוד של מדינת ישראל, נדרש בית המשפט העליון ליישב סתירה לכאורה הקיימת מלשון חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. בנוסח החוק נכתב כי מטרתו "להגן על כבוד האדם וחירותו, כדי לעגן בחוק יסוד את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית". ברק התייחס למקרים בהם ישנה סתירה בין ערכים יהודיים וערכים דמוקרטיים, וכתב: "כאשר ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית אינם ניתנים ליישוב עם ערכיה כמדינה דמוקרטית, אין מנוס מהכרעה. הכרעה זו צריכה להיעשות לדעתי לפי תפיסותיו של הציבור הנאור בישראל". ברק אף ציין כי הביטוי "ציבור נאור" אינו מתכוון לציבור מסוים אלא מטפורה המשקפת את המורכבות והפלוריאליזם של החברה והמדינה. כן ציין כי "תפישות היסוד של הציבור הנאור אינן קבועות ועומדות, הן נתונות בתנועה מתמדת".
ראו גם

האדם הסביר
לקריאה נוספת

אהרן ברק, פרשנות חוקתית, בתוך פרשנות במשפט, הוצאת נבו, תשנ"ד
אהרן ברק, חוק יסוד: חופש העיסוק, משפט וממשל ב', חוברת 1, 1994
אהרן ברק, כבוד האדם כזכות חוקתית, הפרקליט מא, חוברת ג, 1994
רות בן-ישראל, השלכות חוקי היסוד על חקיקת העבודה, שנתון משפט העבודה ד' 29, תשנ"ד
רות גביזון, מדינה יהודית ודמוקרטית: זהות פוליטית, אידאולוגיה ומשפט, עיוני משפט יט(3), תשנ"ה
רונן שמיר, חברה, יהדות ופונדמנטליזם דמוקרטי: על מקורותיה החברתיים של פרשנות השיפוטית, עיוני משפט, י"ט, תשנ"ה
אהרן ברק, הציבור הנאור, ספר לנדוי, אהרן ברק ואלינער מזוז (עורכים), 1995
דן אבנון, "הציבור הנאור" - יהודי ודמוקרטי או ליברלי ודמוקרטי?, משפט וממשל ג', תשנ"ו
אנדרי מרמור, ביקורת שיפוטית בישראל, משפט וממשל ד', תשנ"ז
ישעיהו ליבמן, מלחמת התרבות בישראל – מיפוי מחדש, בתוך אניטה שפירא (עורכת), מדינה בדרך: החברה הישראלית בעשורים הראשונים, תשס"א
דניאל סטטמן, הצדק כ'שדה פרוץ' - מעמד המוסריות בפסיקת בית המשפט העליון(הקישור אינו פעיל), מחקרי משפט יט, תשס"ג
רן הירשל, חברה אזרחית נ' מדינת ישראל: שתי תפיסות מושגיות בדיון העכשווי על אודות חברה אזרחית ומקומן בפסיקת בית המשפט העליון, בתוך ישראל: מחברה מגויסת לחברה אזרחית?, יואב פלד ועדי אופיר (עורכים), 2003
דני גוטוויין, מ"מהפכה החוקתית" ל"הפיכת נגד": ההיגיון המשפטי של משטר ההפרטה הישראלי, מעשי משפט כרך א', ינואר 2008
גד ברזילי, ‏המלך אינו עירום: מדוע המשפט פוליטי, דין ודברים ‏ד (1) (2008) עמ' 55–79
נחל עיון

| --- | --- |
גשרון על נחל עיון
גשרון על נחל עיון
 מידע כללי
 אורך:  7 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  4 מ"ק לשנייה
 מוצא:  מרג' עיון
 יובלים:  נחל משגב, נחל מעכה, נחל השומר, נחל בית אחו 
 שפך:  נהר הירדן
 מדינות באגן הניקוז:  לבנון לבנון ישראל ישראל
 מפת אזור נחל עיון
 
נַחַל עִיּוֹן הוא נחל הזורם מעמק עיון שבדרום לבנון, דרומה אל תוך שטח ישראל, ומהווה יובל של נהר הירדן. חלקו העליון מכונה בערבית ואדי דרדרה או ואדי ח'ראר, וחלקו התחתון, מדרום למטולה, נקרא ואדי ברע'ית.
תוואי הנחל

ראשיתו של נחל עיון סמוך למרג' עיון, משם הוא זורם כשבעה ק"מ בשטח עמק עיון, מפוצל לתעלות השקיה רבות, עד כניסתו לשטח ישראל סמוך למטולה. מנקודה זו זורם הנחל בערוץ קניוני היורד מגובה כ-500 מטרים מעל פני הים, עד לגובה כ-300 מטרים מדרום לתל אבל בית מעכה, ומשם בשיפוע מתון יותר אל תוך עמק החולה.
הפרשי הגובה הגדולים גרמו להיווצרות כמה מפלי מים בערוץ, ובשל כך נכלל קטע זה של הנחל בשמורת עיון. בשמורה ארבעה מפלים (מצפון לדרום): מפל עיון שגובהו 9.2 מ'; מפל הטחנה שבו נופלים המים מגובה של 21 מטרים לתוך טחנת קמח ישנה; מפל האשד, שהוא בעצם שני מפלים סמוכים, העליון של 5 מ' והתחתון של 9.5 מ', ומפל התנור שגובהו כ-30 מטרים. שמו של זה האחרון אינו נגזר מהמילה העברית "תנור", כי אם מהמילה הערבית "תנורה", מין חצאית שנוהגות ללבוש נשים ערביות ובדואיות.
בתוך עמק החולה זרם נחל עיון במערב העמק אל תוך ביצת החולה. לאחר ייבוש החולה הוטה הנחל אל תוך מערכת תעלות הניקוז של העמק, ומעט מאוד נותר מאפיקו המקורי. אחת התעלות מובילה חלק ממי נחל עיון אל תוך הירדן סמוך לנקודת החיבור של שלושת מקורותיו, ולכן יש הכוללים אותו במניין מקורות הירדן.
באגן ההיקוות של הנחל יורדים בממוצע כ-900 מילימטרים של גשם בשנה. הדבר גורם לשוני רב בספיקת המים בנחל בין עונות השנה: בחורף נוצרת זרימה שטפונית בעוצמה חזקה, ואילו בקיץ הספיקה נמוכה באופן משמעותי משום שהיא ניזונה ממעיינות בלבד. מרבית המים מנוצלים להשקיה עוד בשטח לבנון, ורק מיעוטם מגיע לישראל, וגם בה משמש ברובו להשקיית חלקות חקלאיות סמוך למטולה, כך שמעט מאוד מים זורמים בחלקו התחתון בקיץ. כפתרון לכך, בחודשי הקיץ רשות הטבע והגנים מזרימה מים בצורה מלאכותית מקידוחים באזור נחל דן מאז שנת 2009[דרוש מקור].
היסטוריה

העיר עִיוֹן נזכרת כבר בתנ"ך, ובספרות חז"ל. גם הנחל נזכר בספרות חז"ל כ"נקבתא (או נקיבתא) דעיון" (הניקבה, השביל של עיון). (ראו גם בית נקופה)
בליל הגשרים פוצץ גשר מטולה צפון-מזרח, שעל נחל עיון, בידי כוח מהגדוד השלישי של הפלמ"ח בפיקוד דני נוימן. נפתחה אש על הכוח, אך הוא הצליח לשוב ללא נפגעים.
במרץ 2005 היטו פעילי החזבאללה את מקורותיו של נחל עיון. הדבר הביא לכך שבמורד הנחל בשטח ישראל, יהיה הנחל יבש בחלק ניכר של השנה. לטענת אנשי החזבאללה, כמות האזרחים בדרום לבנון צמחה באחוזים רבים לאחר נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון והתפרקות צד"ל והמים נועדו לשמש לחקלאות ולצריכה אישית.
ראש ממשלת ישראל אריאל שרון איים שישראל לא תעבור בשתיקה על פעולה זו, אך בסופו של דבר הסתפק במגעים דיפלומטיים בלבד, שהתבררו כחסרי תועלת.[דרוש מקור]
חי וצומח

במצוקי הסלע שליד הנחל ניתן לראות קנים של יונים.
על גדות הנחל ישנם שיחי פטל, הפירות מבשילים בחודשי הקיץ.
גלריית תמונות

מפל עיון
מפל הטחנה
מפל האשד
מפל התנור
הטחנה סמוך למפל הטחנה
נחל עיון בשמורת נחל עיון
ראו גם

עמק עיון
שמורת עיון
הפלג הירושלמי

| --- | --- |

הרב שמואל אוירבך מקים הפלג ומנהיגו הראשון
 אוכלוסייה
 כ-60,000 (2018)
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 ירושלים, בני ברק, אשדוד, מודיעין עילית, אלעד, ביתר עילית ובית שמש
 שפות
 עברית, יידיש
 דת
 יהדות
הפלג הירושלמי היא קבוצה מתוך הזרם הליטאי ביהדות החרדית בישראל, הדוגלת באידאולוגיה שמרנית יחסית לזרם הליטאי המרכזי, ובעקבות המחלוקת בציבור הליטאי התפצלה ממנו החל מ-2012. הקבוצה ידועה בהתנגדותה להתייצבות בני ישיבות בלשכת גיוס, ובהפגנות שהיא מקיימת. נכון ל-2018 מנה הפלג כ-60,000 נפש, והיווה כ-6.5% מהחרדים בישראל.
רקע

בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 דעכה פעילותו של הרב שך כמנהיג הציבור החרדי וכראש ישיבת פוניבז'. בישיבת פוניבז' החלה מחלוקת פנימית שגרמה לפיצול הישיבה לשתי ישיבות נפרדות ולסכסוכים אלימים בישיבה. מחלוקת זו תרמה ליצירת שני מחנות בציבור הליטאי – ה"מחבלים" וה"שונאים", כשהרב אלישיב שנתפס כמנהיג החרדים לאחר פטירתו של הרב שך, והרב שמואל אוירבך תמכו בצד ה"מחבלים", והרב שטיינמן, על אף שלא הביע דעה פומבית במחלוקת נתפס כשייך לפלג ה"שונאים".
לקראת סוף חייו של הרב אלישיב גבר החיכוך בין הרבנים שטינמן ואוירבך, לגבי זהותו של ממלא מקומו של הרב אלישיב בהנהגת הציבור הליטאי.
העיתון יתד נאמן בעריכת נתן גרוסמן תמך בעמדת ה"מחבלים" ובהתאם לכך תקף את עמדותיו של הרב שטיינמן. במאי 2012 בוצע מהפך שליטה בעיתון והוא עבר לידי מקורבי הרב שטיינמן, שפיטרו את העורך והמנכ"ל נגד דעתו של הרב אוירבך. כתחליף, הקימו אנשי הרב אוירבך את עיתון הפלס.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 קראו אנשי הרב אוירבך שלא לתמוך בדגל התורה, ותמכו במפלגת "בני תורה" שהקימו. לאחר הבחירות הורו הרב שטיינמן והרב חיים קניבסקי להרחיק את תומכי "בני תורה" ממוסדות הלימוד הכפופים למרותם, דבר שהביא להקמת מוסדות לימוד ייעודיים לתומכי הרב אוירבך ולהתמסדותו של הפלג הירושלמי.
לאחר פטירתו של הרב אוירבך ב־2018 לא נוצר מנהיג ברור לקבוצה, ובהדרגה נוצרו שתי קבוצות עיקריות: מחנה הרוב בהנהגת הרב אשר דויטש ומחנה המיעוט בהנהגת הרב צבי פרידמן.
אידאולוגיה

האידאולוגיה של הפלג שמרנית יותר מזו של הזרם הליטאי המרכזי, אך פחות קיצונית מזו של אנשי העדה החרדית ונטורי קרתא. מחלוקת בולטת בין הפלג לזרם המרכזי היא ההוראה לבני ישיבות לא להתייצב בלשכת הגיוס לצורך קבלת מעמד תורתו אומנותו. בעקבות כך רבים מבחורי הפלג נחשבים משתמטים מגיוס ומפעם לפעם נעצרים אחדים מהם. הפלג מקיים הפגנות בכל פעם שנעצר בחור שלא התייצב ואף הקים ארגוני תמיכה ייעודיים לבחורים אלו.
גם ביחס ליציאת אברכים לשוק העבודה הפלג נוקט בעמדה שמרנית יותר מזו של הזרם המרכזי, והשתתפות הגברים המשויכים לפלג בשוק העבודה קטנה יותר. על אף שבזרם הליטאי שלפני הפיצול הייתה מקובלת לקיחת תקציבים ממשלתיים עבור מוסדות החינוך, חלק ממוסדות החינוך של הפלג מתנגדים לתקצובם ממדינת ישראל מחשש להתערבות ממשלתית באופי ובתכני הלימוד.
בבחירות לכנסת התשע עשרה הצביעו אנשי הפלג לרשימת יהדות התורה לאחר סיכום של האדמו"ר מגור עם הרב אוירבך, אך החל מהבחירות לכנסת העשרים הפלג נמנע מלתמוך במפלגה כלשהי, ומפאת כך אנשיו אינם מצביעים.
בזמן מגפת הקורונה בישראל פעלו מוסדות החינוך של הפלג הירושלמי כמעט כרגיל למרות האיסור החוקי על כך.
הנהגה

המנהיג הראשון של הפלג היה הרב שמואל אוירבך שהקים את הפלג ועמד בראשו עד לפטירתו ב-2018.
לאחר פטירת הרב אוירבך הוקמה "מועצת גדולי עולם התורה" הכוללת שנים עשר רבנים שמונו כדי לקבוע את הקו האידאולוגי של התנועה. בראשם בלטו הרב צבי פרידמן והרב שמואל דויטש (שהיו אנשי אמונו של הרב שך, והיו מראשי הוועדה הרוחנית של העיתון "יתד נאמן".). עם זאת, התגלעו חילוקי דעות בקרב רבני המועצה על המשך המלחמה בגיוס ועל הצבעה בבחירות. מחנה הרוב, המיוצג על ידי תנועת בני תורה ונתמך על ידי עיתון הפלס ומנהיגו הרוחני הוא הרב אשר דויטש, מסרב להכריז איסור גורף על הבחירות, ומתנגד בחלק מהמקרים לקיום הפגנות על מעצר עריקים. בראש מחנה המיעוט עומד הרב צבי פרידמן שמוביל קו מחמיר יותר, תומך בהפגנה בעקבות כל מעצר של עריק מעריקי הפלג ומכריז איסור גורף על השתתפות בבחירות.
חילוקי הדעות הובילו לפיצולים ולפיטורים במוסדות "בני תורה". בחורים הלומדים בישיבות המזוהות עם מחנה הרב דויטש שיצאו להפגין בהפגנות שנתמכו על ידי הרב פרידמן סולקו מישיבות.
לאחר פטירת הרב אשר דויטש בדצמבר 2024 מונה אחיו של מייסד התנועה, הרב עזריאל אוירבך, למנהיג התנועה.
בפוליטיקה

לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הקימו אנשי הפלג את מפלגת נצח שלבסוף לא התמודדה בבחירות. בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודדה מפלגת בני תורה מטעם הפלג וזכתה במושבים בערים ירושלים, בני ברק ומודיעין עילית. בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודדה המפלגה גם בערים בית שמש, ביתר עילית ואלעד אך לא זכתה לנציגים בביתר עילית ובאלעד.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב־2024 הגישו אנשי הרב צבי פרידמן רשימות נפרדות במודיעין עילית ובני ברק, אך לאחר מכן פורסם כי הרב פרידמן הורה על משיכת הרשימות ותמיכה ברשימת בני תורה, ולאחר מכן באגודת ישראל. בבחירות אלו הצליחה המפלגה להכניס לראשונה נציג בביתר עילית.
מוסדות חינוך

לפלג הירושלמי מוסדות חינוך (בתי ספר, סמינרים וגני ילדים) בירושלים, בני ברק, מודיעין עילית, בית שמש, אלעד, אשדוד, ביתר עילית, צפת, טבריה, אופקים ונתיבות. הישיבות הגדולות המזוהות עם אנשי הפלג: ישיבת פוניבז' בראשות הרב שמואל מרקוביץ, ישיבת מעלות התורה, ישיבת כנסת יצחק בחדרה, וישיבת גרודנא באשדוד, ישיבת "דעת אליהו" בירושלים בראשות הרב נפתלי עלזאס, "הישיבה הגדולה החדשה – מיסודם של בוגרי ישיבת חברון" בראשות הרב שמואל אריאלי וישיבת "באר מרדכי" בראשות הרב ברוך שמואל דויטש, שפרש מישיבת קול תורה.
תקשורת

כלי התקשורת הרשמי של הפלג הירושלמי הם עיתון הפלס שהוקם ב-2012 עם הקמת הפלג ומגזין 'המבחר' שהוקם ב-2022 המייצגים את תנועת בני תורה, ושבועון המבט שהוקם ב-2021 המייצג את קהילת הרב צבי פרידמן. בנוסף קיימים קווי תוכן שונים המופעלים על ידי אנשי הפלג ומשמשים בין השאר לקריאה בזמן אמת באמצעות צינתוק המודיע על יציאה להפגנה, או קריאת "ויחזור לתלמודו" המודיעה על סיום ההפגנה.
ראו גם

ליטאים (זרם)
הערות שוליים

↑  גלעד מלאך, המפלגות החרדיות בישראל - מה צופן העתיד?, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, ‏15 ביולי 2019 וראו כאן הסברו של גלעד מלאך על אופן החישוב
↑  נתי טוקר, דרמה בעיתון החרדי "יתד נאמן": העורך הראשי פוטר, באתר TheMarker‏, 31 במאי 2012
↑    משה ליפשיץ, ‏הפלג הירושלמי: הזרם הליטאי הקיצוני מתפצל ומאבד את כוחו, בעיתון מקור ראשון
↑  משה ויסברג, הרבנים הליטאים ב'דער איד': "לא לקחת תקציבים מהמדינה", באתר בחדרי חרדים, 15 באוקטובר 2016
↑  קובי נחשוני, חשש בימין: הליטאים הירושלמים יחרימו את הבחירות, באתר ynet, 16 במרץ 2015
↑  הפלג הירושלמי: לא מצביעים בבחירות, באתר ערוץ 7, 7 באפריל 2019
↑  דקלה יוגב, איך (לא) חרדים מקורונה, באתר כלכליסט, 23 באפריל 2020
↑  ישראל כהן, ‏לאחר פטירת הגר"ש: הוקמה "מועצת" של רבני 'בני תורה', באתר כיכר השבת, 25 בפברואר 2018
↑  ישראל כהן, ‏הערב: כינוס 'מועצת גדולי התורה' הראשון של "בני תורה", באתר כיכר השבת, 4 במרץ 2018
יענקי כץ, ‏תיעוד: כך יזם הגרב"ש דיטש את הקמת 'מועצת הפלג', באתר כיכר השבת, 5 במרץ 2020
↑  יקי אדמקר‏, יורשו של הרב אוירבך: חילוני הוא גוי; עדיף שישראל לא הייתה קמה, באתר וואלה, 19 ביוני 2018
↑  ויהי אחרי הנהגת הגר"ש אויערבך זצ"ל: הדמות הבכירה ב'פלג הירושלמי' נחשפת לראשונה, באתר בחדרי חרדים, 2 באפריל 2018
↑  יענקי כץ, ‏הגר"צ פרידמן תוקף: "הפלס הצטרפו לעיתונות החרדית", באתר כיכר השבת, 12 בינואר 2020
↑  יענקי כץ, ‏עוד מחלוקת ב'פלג': הרב אוירבך סירב לאסור את הבחירות, באתר כיכר השבת, 15 בספטמבר 2019
↑  שאול כהנא, ‏המחלוקת על החיידרים; מסתמן: יוקם תלמוד תורה חדש, באתר כיכר השבת, 1 במאי 2019
אבי רבינא, ‏הסכסוך ב"פלג הירושלמי": מנהלת בית הספר - פוטרה מתפקידה, באתר כיכר השבת, 24 ביולי 2019
↑  שאול כהנא, ‏"רדיפת מוסרי הנפש"; בחורים שהשתתפו בהפגנות - סולקו, באתר כיכר השבת, 11 בדצמבר 2019
שאול כהנא, ‏בחורים שנשמעו לגר"צ פרידמן - סולקו מישיבת 'גרודנא', באתר כיכר השבת, 29 ביולי 2019
↑   אהרן רבינוביץ, מנהיג הפלג הירושלמי הרב אשר דויטש מת בגיל 79, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2024
↑  איחוד אצל הליטאים, רשימת נצח פרשה מהבחירות, באתר וואלה, 17 בינואר 2013
↑  אבי גלדוביץ', דרמה ב'פלג': הגר"צ פרידמן הורה להסיר את המפלגה - ויתמוך ברשימת הזרם המרכזי, באתר בחדרי חרדים, 27 בספטמבר 2023
↑  ישראל כהן, ‏הרשימה: מוסדות החינוך של 'הפלג הירושלמי', באתר כיכר השבת, 7 ביולי 2016
שוטרים מתיזים בואש בהפגנת הפלג הירושלמי
סמליל מפלגת "בני תורה"
מרשה פרידמן

מַרשָה פרידמן (באנגלית: Marcia Freedman;‏ 17 במאי 1938 בניוארק, ניו ג'רזי – 21 בספטמבר 2021 בקליפורניה) הייתה פעילה פוליטית וחברתית אמריקאית-ישראלית. כיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת רצ בכנסת השמינית. היא הייתה פעילה למען זכויות אדם, הייתה מחלוצות הפמיניזם בארץ, וקידמה רבות את המודעות לאלימות בתוך המשפחה ולזכויות נשים. פרידמן הייתה גם חברת הכנסת הלסבית הגלויה היחידה (אם כי בהיותה חברת כנסת טרם הזדהתה ברבים כלסבית).
ביוגרפיה > השכלה ופעילות בארצות הברית

מרשה פרידמן (שם משפחתה בלידתה: פרינס) נולדה ב-1938 בניוארק שבניו ג'רזי. למדה לתואר ראשון בבנינגטון קולג'. היא בוגרת תואר שני מאוניברסיטת ניו יורק. בשנות ה-60 עסקה פרידמן בפעילות חברתית בתנועה לזכויות השחורים בארצות הברית. נישאה ב-1961 לביל פרידמן ולשניים נולדה בת.
ביוגרפיה > עלייה לישראל ופעילות ציבורית

בשנת 1969 עלתה פרידמן לישראל עם משפחתה, בעקבות הזמנה שקיבל בעלה לשמש כמרצה אורח והחלה ללמד בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
ערכה שם יחד עם המרצה מרילין ספר סמינרים על נשים והעלו את השיח והתודעה הפמיניסטית.
בארץ הייתה פעילה בתנועת הסוציאליסטים העצמאיים בשנים 1967–1972. פרידמן הייתה ממייסדות התנועה הפמיניסטית בישראל; בשנת 1972 ייסדה את התנועה לשחרור האישה ונבחרה לעמוד בראשה.
משנת 1973 ועד 1975 פעלה בתנועה לזכויות האזרח.
ביוגרפיה > פעילותה בכנסת השמינית

כניסתה לכנסת הייתה לטענת פרידמן אירוע לא מתוכנן. שולמית אלוני, אשר עמדה בתקופה זו בראש סיעת "רצ", ביקשה תמיכה מצד פמיניסטיות בנושאים של זכויות אדם וזכויות נשים. פרידמן תמכה בה, והתבקשה על ידי אלוני למלא את המקום השלישי ברשימה. ב-1973, בעקבות מלחמת יום כיפור, זכתה רצ למספר קולות גדול מהמצופה. פרידמן נכנסה לכנסת השמינית, והייתה חברה בוועדת החינוך והתרבות.
במהלך הקדנציה התאחדה סיעת רצ (שבה היו חברים גם שולמית אלוני ובועז מואב) עם חבר הכנסת לובה אליאב לסיעה חדשה בשם יעד. מאוחר יותר פרשו אליאב ופרידמן והקימו את הסיעה הסוציאל-דמוקרטית, ואלוני ומואב שינו את שם סיעתם בחזרה ל"רצ".
במהלך כהונתה העלתה לסדר היום נושאים חברתיים רבים שקשורים בעיקר לזכויות אדם, שעד אז נדחקו מסדר היום הציבורי וחלקם נחשבו לטאבו – אלימות נגד נשים, גילוי עריות, זנות בקרב נערות, מניעת סרטן השד, פיקוח ילודה, הזכות של נשים לבצע הפלה מלאכותית וזכויות הומוסקסואלים ולסביות. כן פעלה פרידמן ללגליזציה של שימוש בסמים, במיוחד לגליזציה של סמים קלים. בנוסף עסקה גם בנושאים מדיניים שקשורים בזכויות אדם כמו הכרה בזכויות הלאומיות של פלסטינים בשטחים, ובנושא מכירות נשק חשאיות של ישראל למשטר הגזעני בדרום אפריקה.
פרידמן זכורה בעיקר בזכות פעילותה בתחום אלימות נגד נשים בתוך המשפחה. ביולי 1976 יזמה את דיון המליאה הראשון בנושא הכאת נשים בידי בעליהן, אך התגובות שזכתה להן היו בעיקר צחקוקים והתבדחויות מצד חברי הכנסת הגברים.
העזתי לדבר בפומבי על הנושאים שנחשבו כשייכים לתחום פרטי בלבד, כמו הטרדות מיניות, סרטן השד או הפלות. פשוט לא היה נהוג לדבר על זה בכנסת. גם הנשים עצמן לא דיברו על הנושא הזה בכלל, בשל החשש שהן אלו שאשמות. בהרבה מקומות בחברה הישראלית של אז, הטרדה מינית נחשבה ללגיטימית ואם אשה הייתה עוברת הפלה היא מעולם לא העזה לדבר על כך.
דעותיה של פרידמן וסגנון לבושה (היא לבשה מכנסיים) זיכו אותה ליחס מתנכר ומזלזל מצד רוב חברי הכנסת.
בשנת 1977, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, הקימה פרידמן את מפלגת הנשים, אך היא לא נכללה ברשימת המפלגה לכנסת. הרשימה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה, אך לטענת פרידמן מטרתה הייתה "להשתמש במערכת הבחירות להפיץ מידע רב לציבור הנשים על מעמדן האמיתי בחברה הישראלית". על מטרה זאת כתבה פרידמן: "אין לי ספק שבכך הצלחנו".
ביוגרפיה > מקלט לנשים מוכות

ב-1 בספטמבר 1977 פתחה פרידמן, יחד עם עוד 4 נשים, את הארגון "נשים למען נשים" בחיפה. חודשיים לאחר מכן, ב-3 בנובמבר 1977 הן גם הקימו את המקלט לנשים מוכות הראשון בישראל. המקלט שכן בדירת חמישה חדרים בשכונת הדר הכרמל בחיפה. בשנת 1978 פלשו מייסדות הארגון, יחד עם נשים מוכות וילדיהן, למבנה נטוש בחיפה, מרווח יותר מאשר המקלט הראשון. פעולת פלישה זו בוצעה באופן פומבי ובליווי תקשורת, ונועדה בין היתר לעורר מודעות לנושא. עד היום (2019) משמש המבנה כמקלט לנשים מוכות של עמותת "נשים למען נשים".
לטעמה של פרידמן המקלטים לנשים מוכות לא נועדו רק כדי לספק מקלט בטוח לנשים, ומקום טיפולי פרטי. אלא גם מקום בעל תפקיד ציבורי. מטרת המקלטים לדעתה הייתה גם כדי להראות שהתופעה של הכאת נשים בידי בני משפחתן, היא תופעה חברתית קיימת ונפוצה. בעבר אלימות זו נחשבה לתופעה לגיטימית וכן לדבר שהנשים המוכות הביאו על עצמן ושהן צריכות להתבייש בו. מבחינה ציבורית, לא נאספו פרטים על התופעה, ורשויות האכיפה והסעד כלל לא היו מודעות או ערוכות להתמודד איתה.
ביוגרפיה > גירושין ויציאה מהארון

במקביל למרוץ הבחירות שלה לכנסת ה-9 התגרשה פרידמן מבעלה, ביל פרידמן. לקראת גיל 40, יצאה מהארון כלסבית, והפכה למעשה לחברת הכנסת לשעבר הלסבית המוצהרת הראשונה בישראל. צעד זה היה חריג בישראל בשנות ה-70, ונכון ל-2024 נותרה פרידמן חברת הכנסת הלסבית המוצהרת היחידה בישראל.
הייתי אשה נשואה ורק לקראת גיל 40 החלטתי לצאת מהארון ולנהל מערכת יחסים עם אשה. הנושא היה אז מאוד סגור, לא קיים. הייתי צריכה להסתיר מהמשפחה ולערוך מסיבות בבתים מאחורי תריסים סגורים. מעט מאוד נשים בשנות ה-70 העזו להודות בהיותן לסביות, ואותו דבר היה אצל הגברים.
זוגתה באותן השנים הייתה עמליה (מיה) ברגמן, פעילה פמיניסטית ומקימת הארגון אל"ף. פרידמן הייתה גם היא חברה פעילה בארגון.
ביוגרפיה > חזרה לארצות הברית

ב-1981 עזבה פרידמן את ישראל ושבה להתגורר בארצות הברית. בין השנים 1997 ל-2002 שהתה בישראל לפרקים לצורך הקמת בית ספר קהילתי לנשים מעוטות יכולת (במסגרת ארגון הנשים "קהילת נשים לומדת").
בין היתר כיהנה פרידמן כנשיאת הארגון היהודי הליברלי "ברית צדק ושלום", הדוגל בפתרון מוסכם לסכסוך הישראלי-פלסטיני במתכונת של מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל. פרידמן ביקרה בארץ לעיתים קרובות, ובמאי 2007 נערך לכבודה אירוע הוקרה מיוחד בחיפה.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה פרידמן להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
נפטרה ב-21 בספטמבר 2021.
ספר זיכרונותיה

Exile in the promised land: a memoir / Marcia Freedman, Ithaca, N.Y.: Firebrand Books, 1990.
גולה בארץ המובטחת / מרשה פרידמן (תרגמה מאנגלית: מירי קרסין), תל אביב: ברירות, 1991.
לקריאה נוספת

שי חורב, מרשה פרידמן, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 297, 2018.