אידריס שאה
תורתו > סופיות כתבנית של חוכמה נצחית

שאה הציג את הסופיות כתבנית של חוכמה נצחית שהקדימה את האסלאם. הוא הדגיש כי הטבע של סופיות הוא חי, לא סטטי, ושמאז ומתמיד התאים את מופעיו הגלויים לאנשים, מקומות וזמנים עכשויים: "אסכולות סופיות הן כמו גלים שנשברים על סלעים: [הם באים] מאותו ים, בצורות שונות, לאותה מטרה," הוא כתב, מצטט את אחמד אל-בדווי.
לעיתים תכופות התייחס שאה בביטול לתיאורים של סופיות על ידי מזרחנים ועמד על כך שלימוד אקדמי או אישי של תופעות ושיטות היסטוריות של סופיות איננו בסיס מספיק להשגת הבנה נכונה. למעשה, אובססיה ביחס לצורותיה ההיסטוריות יכולה להפוך למכשול: "הראה לאדם יותר מידי עצמות גמל או הצג אותם בפניו בתכיפות יתר, והוא לא יצליח לזהות גמל חי בפוגשו אחד", ביטא זאת באחד מספריו.
שאה, בדומה לאינייאט חאן (Inayat Khan), הציג את הסופיות כדרך שמתעלה על דתות פרטניות, והתאימה לקהל מערבי. בניגוד לחאן, הוא ביטל קישוטיות דתית או רוחנית, ותיאר סופיות כטכנולוגיה פסיכולוגית, שיטה או מדע המאפשרים השגה של הגשמה עצמית. בעשותו כך, גישתו נדמתה פונה בייחוד אל חסידיו של גורדייף, אל תלמידיה של תנועת הפוטנציאל האנושית (Human Potential Movement), ואל אינטלקטואלים המכירים פסיכולוגיה מודרנית. לדוגמה הוא כתב: "סופיות... טוענת כי האדם יכול להיעשות אובייקטיבי, ושאובייקטיביות מאפשרת ליחיד לקלוט עובדות 'על'. בן האדם מוזמן, על כן, לדרבן את האבולוציה שלו הלאה לקראת מה שהסופים מכנים 'אינטלקט אמיתי'." שאה לימד שבני האנוש יכולים לרכוש חושים מעודנים חדשים כמענה לצורך:
בדרך אחת של ביטוי, הסופים מאמינים שהאנושות מתפתחת לקראת גורל מסוים. כולנו משתתפים בהתפתחות זו. איברים מתממשים כתוצאה מהזדקקות לאיברים מסוימים (רומי). האדם, יצור חי, מייצר מכלול חדש של "איברים" בתגובה לצורך. בתקופתנו בה יש ניסיון לפרוץ מגבלות של זמן ומרחב, מכלול האיברים מתייחס לפריצה זו. מה שהאדם המצוי רואה כהתפרצויות ארעיות ומקריות של כוח טלפתי או נבואי, נראה בעיני הסופים כלא פחות מההתעוררויות ראשוניות של אותם איברים. ההבדל בין האבולוציה בכללותה לצורך הנוכחי בהתפתחות הוא שבעשרת אלפי השנים האחרונות ניתנה לנו האפשרות של אבולוציה מודעת. כה חיונית היא אבולוציה ייחודית זו שהעתיד של כולנו תלוי בה.
שאה דחה גרסאות מזרחיות ומערביות אחרות של סופיות כ "מדוללות, כוללניות או חלקיות"; הוא כלל בכך לא רק את הגרסה של חאן, אלא גם צורות מוסלמיות גלויות של סופיות הקיימות ברוב ארצות האסלאם. מצד שני כתביהם של עמיתים של שאה רמזו שהוא ה"שייח הגדול של הסופים", עמדה שקיים ספק לגביה כי אף סופי אחר לא מאשר את קיומה. שאה חש שהדרך הטובה ביותר להציג את החוכמה הסופית למערב, ובאותו זמן לגבור על סוגיות הגורו והכתות, היא להבהיר את ההבדל בין כת למערכת חינוכית, ולתרום לידיעה. הוא הסביר בראיון ש"חייבים לעבוד בתוך דפוס חנוכי ולא באזור הממבו ג'מבו." כחלק מגישה זו, הוא פעל כמנהל התכנית של ICR. הוא גם הרצה על לימוד הסופיות במערב באוניברסיטת סאסקס ב-1966. הרצאה זו יצאה לאור לאחר מכן במונוגרף בשם "בעיות מיוחדות בלימוד רעיונות סופיים".
בהמשך הסביר שאה שיש לחלק את הפעילות הסופית לשלושה מרכיבים או מחלקות: "לימודים בסופיות", "לימודים על סופיות", ו"לימודים עבור הסופיות".
"לימודים עבור הסופיות" סייעו להדריך אנשים לכיוון סופיות וכללו קידום של ידע שייתכן שהיה חסר בתרבות ושנדרש לשקמו ולהפיצו, לדוגמה הבנה של התניה חברתית ושטיפת מוח, ההבדל בין היגיון ואינטואיטיביות, ופעילויות אחרות שיעודדו אנשים לחשיבה חופשית יותר ומקיפה. "לימודים על סופיות" כללו מוסדות ופעילויות, כגון הרצאות וסמינרים, שסיפקו מידע על סופיות ותיפקדו, כקשר תרבותי בין הסופים לציבור. לבסוף, "לימודים בסופיות" מתייחסים להוויה של בית הספר הסופי, וביצוע פעילויות אותן מכתיב המורה כחלק מהכשרה, אשר יכולה לקבל צורות רבות שלא בהכרח מתיישבות עם הדעות המקובלות על "בית הספר המיסטי".
המטרות והמתודולוגיות הסופיות של שאה הותוו גם ב"הצהרת אנשי המסורת" שנמסרה בקומב ספרינגס:
בנוסף להכרזה זו, להזנת רעיונות מסוימים לתוך תחומי ידע מסוימים ולהצבעה על חלק מהגורמים הכלולים בעבודה זו, יש לעומדים מאחורי ההצהרה גם משימה מעשית: איתור אנשים שיש להם את היכולת לקבל את הידע המיוחד על האדם שהוא זמין; לקבץ אותם בדרך ייחודית, לא אקראית, כך שכל קבוצה נבנית כאורגניזם הרמוני; לבצע זאת במקום הנכון ובזמן הנכון; לספק פורמט חיצוני ופנימי מתאים לעבודה, כמו גם ניסוח 'רעיונות' מתאימים לתנאים מקומיים; לאזן תאוריה עם מעשה.
שאה הסביר את גישתו העכשווית והאדפטיבית בריאיון ל-BBC בשנת 1971: "אני מעוניין לגלות במערב את אותם היבטים של סופיות שיהיו שימושיים למערב בעת הזו. אינני רוצה להפוך אירופאים טובים לאסיאתיים גרועים. שואלים אותי למה איני משתמש בשיטות מסורתיות של הכשרה רוחנית כדי לטפל באנשים המאתרים אותי; וכמובן שזו אותה הסיבה שאתה הגעת היום לביתי ברכב ולא על גמל. סופיות היא למעשה לא מערכת מיסטית, לא דת, אלא גוף של ידע."
שאה אפיין תכופות חלקים מעבודתו כהקדמה ללימודים סופיים ממשיים, באותה דרך שניתן לראות לימוד קרוא וכתוב כהקדמה ללימודי ספרות: "אם הפסיכולוגיה אינה מוכוונת נכון, אין רוחניות, אם כי יכולות להיות אובססיה ורגשנות, שנחשבות לעיתים בטעות כרוחניות." הוא טען ש"כל אחד שמנסה להרכיב פרקטיקה רוחנית על גבי אישיות שלא התפתחה מספיק... יגיע בסופו של דבר לליקויים". מסיבה זו רוב מה שיצר לאחר ספרו הסופים היה פסיכולוגי בטבעו, התמקד בתקיפת ה"נפס - אי-אמרה", העצמי הכוזב: "אין לי דבר לתת לך חוץ מהדרך להבין איך לחפש – אבל אתה חושב שאתה כבר יכול לעשות זאת."
שאה ספג ביקורת תכופה על אי ציון אלוהים בהרבה מכתביו; תשובתו הייתה שבהינתן מצבו הנוכחי של האדם, אין טעם באזכור אלוהים. הוא תיאר את הבעיה במשל בספרו הוגים מן המזרח: "כאשר גיליתי שיש לי יכולת לדבר בשפתם של הנמלים, ניגשתי לאחת ושאלתי 'איך נראה אלוהים? האם הוא דומה לנמלה?' הנמלה ענתה, 'אלוהים! בכלל לא – לנו יש רק עוקץ אחד אך לאלוהים יש שניים!'"