stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שבועת היהודים
המאבק לביטול השבועה

השבועה החמורה, המלווה בטקס משפיל ומכביד, שימשה כמנוף לחץ על היהודים במחלוקות שלהם עם הלא יהודים, כך שבמקרים רבים יהודי ויתר על זכויותיו, רק כדי שלא ייאלץ לעבור את טקס שבועת היהודים. בתקופה שלאחר המהפכה הצרפתית וכיבושי נפולאון, כשרוח השוויון פשטה על פני אירופה, היו שביקשו לשנות את השבועה.
במהלך המאה ה-18, בהשפעת משה מנדלסון, מותנה שבועת היהודים בפרוסיה. גם במדינות גרמניות אחרות חל התהליך הזה, בהדרגה, ברבע השני של המאה ה-19. ב-1818 שונתה השבועה בהולנד, ב-1839 בסקסוניה, ב-1838 וב-1860 ברוסיה, אך השבועה המשיכה להתקיים בכמה ערים עד המהפכה הבולשביקית. ב-3 במרץ 1846 בית המשפט העליון של צרפת הכריז שהשבועה נוגדת את החוקה. ב-15 במרץ 1869 ביטלה גם פרוסיה את השבועה. השבועה בוטלה רשמית ברומניה רק ב-1912, וגם אחרי זה היו ערים ברומניה שהמשיכו בכך עד שנות העשרים של המאה ה-20.
במאבק לביטול השבועה התבלטו אישים כמו אדולף כרמייה בצרפת, שהביא לביטול השבועה בהגינו על הרב איזידור לאזאר שסירב לפתוח את בית הכנסת לשם עריכת השבועה. ברומניה התבלטו הרב הספרדי הראשי של בוקרשט, חיים בז'רנו, והרב ישראל מרגוליס מבראילה, שנעלו את בתי הכנסת שלהם כדי למנוע את עריכת השבועה, והרב אבנר קסוואן מרמניקו סראט, שסירב להשתתף בטקס. בלטו בפעילותם הציבורית ובפובליציסטיקה האישים הבאים: דוקטור יעקב נימירובר, הרב יצחק איזיק טאובס מברלאד ודוקטור יעקב נאכט מפוקשאן (השניים כתבו מחקרים השוואתיים על השבועה ושלחו עצומות לשלטונות), והרב מאיר מוריץ בק, שכינה את השבועה "מורה בארבארו", ונטל חלק חשוב במאבק לביטולה. במרכז ובמערב אירופה התבלטו, בנוסף למנדלסון – יום-טוב ליפמן צונץ, הרב שלמה יהודה רפפורט והרב זכריה פרנקל.
לקריאה נוספת

שי פוגלמן, חגורת קוצים ליהודי, הארץ, מוסף שבועות, 28 במאי 2010
הערות שוליים

↑  ספר יהודי סוצ'בה (שוץ) והסביבה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541009005171  GND: 4162801-9
שיבה מאוחרת

תבליט המציג דמות של אדם רכוב על צב.
ככל הנראה מדובר בדמותו של אודיסאוס החוזר לארצו לאחר שנות היעדרות רבות
שיבה מאוחרת, או מוטיב השיבה הביתה, או נוסטוס (מיוונית: νόστος, שיבה הביתה) היא נושא החוזר רבות ביצירות ספרותיות. זהו מוטיב ספרותי המשמש לקידום העלילה, תוך יצירת עוגן להשוואה עם יצירות ספרותיות אחרות המשלבות עיסוק בנושא, ולפתרונות של מחברים אחרים למפגש כזה.
תוכן המוטיב

שיבה מאוחרת ביצירה ספרותית מתארת בדרך כלל חזרה של גיבור לכור מחצבתו, לביתו אותו עזב זמן רב לפני כן ולעיתים קרובות לאשתו, אותה השאיר ממתינה בביתו. המיוחד בחזרה הזו הוא שהיא מתרחשת זמן רב לאחר העזיבה, ובנסיבות בהן לא ברור אם יש לגיבור סיבה טובה לשוב או שבביתו לא מחכה לו דבר, כיוון שמשפחתו כבר התייאשה מלחכות לו או שנוף מולדתו השתנה לבלי הכר. לעיתים קרובות מדובר בשיבה פיזית, אך לעיתים זוהי שיבה "רוחנית" לשלב קודם בחיי הגיבור. חזרה כזו מניבה לעיתים קרובות תוצאות עגומות ותחושה של כישלון אצל הגיבור. לעיתים מתווספת לשיבה תובנה מאוחרת של הגיבורים (זה השב ואלה שחיכו לו) אודות אופיים וטיב היחסים ביניהם, במקרים אחרים השיבה אינה מתממשת, ורק הגיבור השב מודע לחזרתו.
האודיסאה

האודיסאה תרמה לעולם הספרות את מוטיב השיבה המאוחרת, ובה הוא מופיע לראשונה.
בספרות המערבית נעשה שימוש במוטיב זה באופן המהדהד לעיתים קרובות את סיפורם של אודיסאוס ורעייתו פנלופה. לקראת סוף היצירה חוזר אודיסאוס הביתה ומתגלה לאשתו פנלופה. באודיסאה החזרה הביתה מצליחה ואודיסאוס מתאחד עם אשתו הנאמנה. למרות שזהו מקור המוטיב, הרי שכאמור בדרך כלל שיבה מאוחרת אינה מובילה להתפתחות עלילתית חיובית.
שיבה מאוחרת במבחר יצירות > שיבה מאוחרת במקרא

התעכבותו של משה בהר סיני והבעיות שנגרמו בעטיה, חטא העגל ושבירת לוחות הברית, הם סמל מובהק של שיבה מאוחרת ותוצאותיה.
ניתן לזהות בסיפורו של יעקב (בראשית, פרקים כח-לג) מוטיב של שיבה מאוחרת.
שיבה מאוחרת במבחר יצירות > ספרות עברית

ש"י עגנון עשה שימוש רב במוטיב, למשל בסיפורים והיה העקוב למישור, פרנהיים ואורח נטה ללון.
בספר "באמצע הרומן" של חנוך ברטוב יוצא העיתונאי והסופר בלפור שוב לסדרת הרצאות בארצות הברית בתקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים, ונתקע שם. אל מסעו קם בלפור שוב מעצם כתיבת הרומן שהוא עוסק בו, בשבתון שלקח לו מעבודתו בעיתון, וכל תקופת שהותו באמריקה הוא מנסה למצוא את דרכו חזרה מן המבוי הסתום שהוא תקוע בו - "חופר את דרכו החוצה, כבר חש בשורשי העץ, עוד מעט..." הוא כותב אל בנו נמרוד במכתב שאיננו שולח. התקף לב שם קץ למאמציו למצוא את דרכו חזרה, אל אשתו תמר הממתינה לשובו, ובנו נמרוד, ההיסטוריון, הוא שמנסה לכתוב את ספרו של אביו במקומו ולהשיבו ארצה לא רק בגופו, כי אם גם ברוחו.
ברומן "השיבה מהודו" של אברהם ב. יהושע נאלצת אמו הקשישה של הגיבור, המספר בגוף ראשון, לנסוע להודו להשיב משם את נכדתה הפעוטה, שאמה, שלא יכלה למצוא את מקומה בנישואים ובחיים עם בעלה, הרופא הצעיר, לקחה עמה כשחזרה אל המדינה הענקית והקשה, שהייתה לה למשאת נפש.
שיבה מאוחרת במבחר יצירות > ספרות כללית

ברומן "יוליסס", שהוא מקבילה פארודית לאודיסיאה, נקראים שלושת הפרקים האחרונים של הרומן, שבהם הגיבור, לאופולד בלום, שב הביתה, בשם "נוסטוס".
במחזה "פר גינט" של הנריק איבסן יוצא הגיבור, טיפוס חסר-אחריות ובלתי יציב, למסע מוזר ורב טלטלות, חלקו ממשי וחלקו הזוי ומדומה. מאחוריו הוא מותיר את סולוויג הנאמנה, הממתינה לשובו בבקתה שהקים ובסופו של דבר, היא היחידה שמוכנה לערוב לו ולתת תוכן לחייו, המצטיירים לו עכשיו כריקים ומשוללי ממשות. אפילו השטן דוחה אותו מעליו, כמי שאף לא עולל שום עוון רציני בחייו, ו"מתיך הכפתורים" דורש את נשמתו כדי להתיכה עם נשמות בלתי-ראויות אחרות.
בספר "הסיפור שאינו נגמר" יוצא בסטיין למסע ארוך של גילוי ושינוי בארץ פנטסיה, תחילה כמושיעה ואחר כשליטה המודח, העומד בסכנה לאבד את כל מה שהיה ולהישאר בפנטסיה חסר-דעת ונטול-זיכרון, אך ניצל מגורל זה בכוח ידידותם של אטריו ופוכור, דרקון המזל. בסטיין שב הביתה אל אביו ומגלה, שבמסע הממושך, שארך במציאות אך יממה אחת, השיג את הכוח והאומץ שייחל להם ואף הביא עמו את מי החיים אל אביו.
הערות שוליים

↑  מנוסטוס נגזרה המילה נוסטלגיה
שתילים (עמותה)

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  בני ברק 
 תקופת הפעילות:  2008–הווה (כ־16 שנים) 
 shtilim.org
 
שתילים היא עמותה ישראלית המטפלת בנוער בסיכון ועם צרכים מיוחדים במגזר החרדי. העמותה מפעילה כ-13 מסגרות המטפלת ביותר מ-1,000 ילדים ובני נוער. מנכ"ל העמותה הוא ישראל רייסנר.
המחזור הכספי של העמותה בשנת 2019 עמד על כ-91,620,589 ש"ח. מטה העמותה ממוקם בשכונת תל גיבורים שבבני ברק.
מבין הפרויקטים שהעמותה מפעילה:
פנימיית המתיבתא שבזכרון יעקב - הוקמה על ידי הרב שלום מאיר יונגרמן.
פנימיית "בית שתילים" בפתח תקווה- הוקמה בשנת 2010 ומיועדת לבנות בגיל 8–18 שהוצאו מבתיהן תחת פיקוח של משרד הרווחה.
גני תקשורת בירושלים ובגבעת זאב המטפלים ב-100 ילדים בגילאי 3–6 שאובחנו עם לקות שפה ועיכוב התפתחותי קל.
ארגון מסוגלים אשר הוקם בשיתוף פעולה עם איש התקשורת אבי מימרן.
שילה האמפריז

| --- | --- |

 לידה:  26 בפברואר 1899 מחוז לימריק, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  14 במרץ 1994 (בגיל 95) 
 מקום קבורה:  בית הקברות גלאסנווין 
 השכלה:  Mount Anville Secondary School 
 
שילה האמפריז (באנגלית: Sheila Humphreys, ובגרסת השם באירית Sighle Humphreys, ‏26 בפברואר 1899 – 14 במרץ 1994), הייתה פעילה פוליטית רפובליקנית אירית וחברה בארגון המהפכני קומן נה מאן.
תחילת דרכה

שילה האמפריז נולדה בלימריק למשפחה אמידה וגדלה במחוז קלייר. היא הייתה אחת משלושה ילדים, והבת היחידה של ד"ר דייוויד המפריז ונל האמפריז (לבית אוריילי). אביה סבל משחפת ומת כשהייתה בת ארבע. אמה הייתה אחותו של מייקל ג'וזף אוריילי, שנהרג במהלך חג הפסחא ב-1916. שני אחיה, אמט ודיק, למדו בבית הספר סנט אנדה של פירס ודיק שירת לצדו של אוריילי במטה המרידה בבית הדואר המרכזי במהלך ההתקוממות. המשפחה עברה לדבלין בשנת 1909. שילה למדה בתיכון מאונט אנוויל, שם הייתה "התלמידה הראשית" ולמדה אירית שוטפת.
פעילות פוליטית

האמפריז בילתה שנה בפריז (1919–1920). היא הצטרפה לקומן נה מאן בשנת 1919 בגיל עשרים. בין התפקידים שהחזיקה האמפריז בארגון: מזכירה, מנהלת הפרסום וסגנית נשיאה לאומית. היא הייתה בוועדה המנהלת של קרן המתנדבים האירים שהוקמה לאחר ההתקוממות של 1916. היא פעלה למציאת בתי מבטח עבור פעילים רפובליקנים במנוסה. בית המשפחה שלה שימש כבית בטוח של ה-IRA במהלך מלחמת העצמאות האירית. הקבינט של הדאל קיים שם את המפגשים השבועיים לעיתים קרובות. המשפחה היית בצד שנגד האמנה האנגלו-אירית במהלך מלחמת האזרחים האירית, ובית המשפחה היה מטרה לפשיטות קבועות על ידי כוחות המדינה החופשית. הפשיטה המשמעותית ביותר התרחשה ב-4 בנובמבר 1922, כשסגן רמטכ"ל ה-IRA ארני אומאלי נפצע במהלך חילופי ירי עם חיילי המדינה החופשית. רק האמפריז, אמה ודודתה היו בבית אתו, והאמפריז הואשמה בהריגת אחד החיילים, ונעצרה יחד עם אומאלי, אמה ודודתה. שילה הוכנסה לבידוד והיא פתחה בשביתת רעב במחאה. היא פתחה בשביתת רעב נוספת, הפעם למשך 31 יום, כשהייתה בין האסירים שנשארו כלואים לאחר תום מלחמת האזרחים במאי 1923. היא שוחררה לבסוף ב-29 בנובמבר 1923.
האירוע מתואר בפירוט בספר זיכרונותיו של אומאלי על מלחמת האזרחים, The Singing Flame. בשנת 2003 הפשיטה הייתה הנושא של דוקו-דרמה בשם The Struggle. הסרט בוים ונכתב על ידי נכדיה של האמפריז, מנקן מגאן ורואן מגאן, והופק על ידי RTÉ.
האמפריז המשיכה את מעורבותה בקומאן נה מאן לאחר מלחמת האזרחים ותרמה רבות לתנועה הרפובליקנית במהלך כל שנות העשרים והשלושים. היא הפכה לנציגת קומאן במועצה הרפובליקנית בשנת 1929. היא נכלאה בכלא מאונטג'וי ב-1926, 1927, 1928 ו-1931. בשנת 1928 היא פתחה בשביתת רעב של שישה ימים, והוגדרה כאסירה פוליטית. למרות הרקע האמיד שלה, האמפריז היה פעילה בארגון הרפובליקני הסוציאליסטי, Saor Éire, ושימשה כגזברית הארגון מ-1931. היא פעלה לייצר פמיניזם סוציאליסטי בר קיימא, הן בהבאת הפמיניזם לתוך הארגונים הסוציאליסטים שהייתה בהם (סאור אייר והקונגרס הרפובליקני), והבאת הסוציאליזם לתוך המרחב הפמיניסטי (קומן נה מאן). בשל הפוליטיקה שלה, הכנסייה הקתולית הביאה לרדיפה פוליטית נגדה בטענה שהיא קומוניסטית.
חיים אישיים

האמפריז נישאה לדונאל אודונהיו (1897–1957), חבר בחטיבת דבלין ב-IRA. היו להם שני ילדים, דארה וקרוין. קרוין נפטר בעת לידתו. דונאל נכלא ב-1936 בשל נאומים חתרניים. לאחר קום מדינת אירלנד החופשית, מספרי החברות מקומאן נה מאן פחתו, ככל שהממשלה והכנסייה פעלו נגד השתתפות נשים בפוליטיקה, ולאחר שהארגון הוצא מן החוק. היא ניסתה לשמור על קיום הארגון, וב-1941 שימשה כנשיאת קומאן לתקופה קצרה. היא כיהנה כנשיאת אגודת סנט וינסנט דה פול (1937–1975), וכן כנשיאת ועדת האסירים הפוליטיים עד 1949, והייתה פעילה בקמפיינים למען משפחות האסירים (1951–1959). המטרות שלה המשיכו להיות בעקביות אלה של שין פיין: אנטי-EEC, ובעד שימור וקידום השפה האירית.
אודונהיו היה פעיל בקלאן נה פובלאכטה (Clann na Poblachta), מפלגה רפובליקנית של שון מקברייד, רמטכ"ל עבר של ה-IRA, עם הקמתה, ועמד מטעם המפלגה בבחירות הכלליות של 1948. הוא נפטר ב-1957. שילה המשיכה לגור בביתם בדוניברוק במשך שנים רבות.
היא נפטרה בגיל 95, בהוספיס, ב -14 במרץ 1994. היא נקברה בבית הקברות גלאסנווין.
ביבליוגרפיה

The Humphreys Papers P106, University College Dublin Archives Department.
Anonymous, 'Cumann na mBan in Easter Week: Tribute from a Hostile Source', Wolfe Tone Annual, undated.
Anonymous, 'Report of the Irish National Aid and Volunteer Dependants Fund', The Catholic Bulletin, August 1919.
Manley, T, Sighle Humphreys, Her Republican Beliefs, MA Thesis presented in the History Department, National University of Ireland, Maynooth, 2002.
O'Malley, E, The Singing Flame, Dublin, Anvil 1978.
Purdon, E, The Irish Civil War 1922–23 Cork, Mercier Press 2000.
Reynolds, M., 'Cumann na mBan in the GPO', An t-Oglach, March 1926.
הערות שוליים

1 2 3  "Sighle Humphreys". UCD.
↑  Sinead McCoole, "No Ordinary Women", The O'Brien Press, Dublin, p.173-5.
1 2  "Sighle Humphreys". Humphrysfamilytree.com.
↑  "The Struggle". Raidió Teilifís Éireann.
↑  Sighle Humphreys: a case study in Irish socialist feminism, 1920s-1930s, Elizabeth Kyte, Vol. 36, Women: Special Issue (2011), pp. 27-36
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 315945705   WorldCat (עם VIAF): 315945705
שילה בנחביב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בספטמבר 1950 (בת 74) איסטנבול, טורקיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת ברנדייס, מכללת רוברט 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת בוסטון  אוניברסיטת סטוני ברוק  אוניברסיטת ייל  ניו סקול 
 תחומי עניין:  לימודי מגדר 
 עיסוק:  מרצה באוניברסיטה, ביוגרפית, מסאית, פילוסופית, חוקרת מדע המדינה 
 הושפעה מ:  חנה ארנדט, יורגן האברמאס, ריצ'רד ג' ברנשטיין
 מדינה:  טורקיה, ארצות הברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ראלף ג'. באנץ' (2005) פרס מייסטר אקהרט (2014) פרס ארנסט בלוך (2009) פרס ד"ר לאופולד לוקאס (2012) עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים מלגת גוגנהיים 
 
שילה בנחביב (באנגלית: Seyla Benhabib; נולדה ב-9 בספטמבר 1950) היא פילוסופית יהודיה אמריקאית, המשמשת כפרופסור לפילוסופיה ומדעי המדינה באוניברסיטת ייל.
קורות חיים

בנחביב נולדה באיסטנבול למשפחה מצאצאי יהדות ספרד שברחה בעקבות האינקוויזיציה הספרדית. בילדותה דיברה בלאדינו וטורקית ולמדה צרפתית, איטלקית ואנגלית מאמה.
בתחילת שנות ה-70 קיבלה מענק ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס. עבודת התזה שלה " The Unity of Epistemology and Politics in the Thought of Thomas Hobbes" (אחדות האפיסטמולוגיה והפוליטיקה בהגותו של תומאס הובס) נכתבה בהנחיית אלסדייר מקינטאייר. בשנת 1977 היא סיימה דוקטורט בפילוסופיה מאוניברסיטת ייל, עבודת הדוקטורט שלה "Natural Right and Hegel: An Essay in Modern Political Theory" (הזכות הטבעית והגל: מאמר בתיאוריה פוליטית מודרנית) נכתבה בהנחיית ג'ון אדווין סמית' (אנ').
בין השנים 1993 ל-2000 היא לימדה באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2009 זכתה בפרס ארנסט בלוך.
בעברית

"שימוש בכוח-מאבק בכוח", בתוך זמנים: רבעון להיסטוריה ודמוקרטיה מספר 51-50, 1994
"רציונליות דיונית ודגמים של לגיטימיות דמוקרטית", זמנים, 50-51, (1994), עמ' 67–79.
ספריה

Dignity in Adversity: Human Rights in Troubled Times, (2011)
Politics in Dark Times: Encounters with Hannah Arendt, (2010)
Another Cosmopolitanism (Oxford University Press, 2006)
The Rights of Others (Cambridge University Press, 2004)
The Reluctant Modernism of Hannah Arendt (Rowman and Littlefield, 2003)
The Claims of Culture (Princeton University Press, 2002)
Democracy and Difference (Princeton University Press, 1996)
Situating the Self: Gender, Community and Postmodernism in Contemporary Ethics (Routledge, 1992)
Critique, Norm and Utopia (1986)
ראו גם

דמוקרטיה דיונית
ג'ודית באטלר
קוסמופוליטיות
הערות שוליים

↑  קורות חיים של שילה בנחביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258430505171  PLWABN: 9810533994005606  BIBSYS: 90251915  BNE: XX4579001  BnF: cb12455890c (data)  CANTIC: a12128612  CiNii: DA00423004  GND: 115604774  ISNI: 0000 0001 1697 5716  LCCN: n85027368  LNB: 000049852  NDL: 01088049  NKC: ola2002113754  NLK: KAC200807453  NSK: 000238712  NTA: 068464746  ORCID: 0000-0002-7318-028X  RERO: 02-A002990144  SUDOC: 033720169  VIAF: 108276544   WorldCat (עם VIAF): 108276544
רנה רבינוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1934 בלגיה 
 פטירה:  19 במאי 2020 (בגיל 86 בערך) ירושלים 
 מדינה:  בלגיה, ישראל, ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ירושלים 
 השכלה:  בית הספר למשפטים נוטר דם  אוניברסיטת שיקגו (1974) 
 מעסיק:  המרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה, קולג' קולורדו, אוניברסיטת אינדיאנה 
 פרסים והוקרה:  100 נשים (BBC) (2016) 
 
רנה גינסברג רבינוביץ (1934 – 19 במאי 2020) הייתה פסיכולוגית ועורכת דין אמריקאית-ישראלית, שזכתה בשנת 2017 בתביעתה נגד חברת התעופה אל על, לאחר שאולצה לזוז ממקומה בטיסת ניוארק – תל אביב לבקשת גבר יהודי חרדי שסירב לשבת לצידה בשל אמונתו הדתית.
בשנת 2016 נכללה רבינוביץ ברשימת 100 הנשים המשפיעות ביותר של BBC.
ראשית חייה והשכלתה

רבינוביץ נולדה בבלגיה ב-1934, למשפחה יהודית אורתודוקסית. בשנת 1941 נמלטה עם משפחתה מאימת השואה לארצות הברית, וגדלה בעיר ניו יורק.
את לימודיה עשתה באוניברסיטת שיקגו, שם קיבלה בשנת 1969 תואר שני בגין עבודתה בנושא ילדים שחורים בכיתות ו', וכן דוקטורט בשנת 1974 בו ביצעה מחקר של יכולתם החברתית של ילדים בגילאי יסודי.
בנוסף, קיבלה תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נוטרדאם.
קריירה

רבינוביץ לימדה פסיכולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה. מאוחר יותר שימשה כיועצת משפטית במכללת קולורדו, וכמתנדבת מקצועית במרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה.
תביעת אפליה נגד אל על

בדצמבר 2015 טסה רבינוביץ' במחלקת עסקים בטיסת אל על מניוארק, ניו ג'רזי, לתל אביב. גבר יהודי חרדי, שהוקצה לו המושב הסמוך לה, התלונן בפני דיילת המטוס כי אינו רוצה לשבת ליד אישה עקב אמונתו הדתית. כתוצאה מכך אולצה רבינוביץ לעבור למושב אחר. לאחר ששוחחה עם ענת הופמן, מנהלת המרכז הרפורמי לדת ומדינה של התנועה ליהדות מתקדמת בישראל, הגיש בשמה הארגון תביעה בגין אפליה וייצג אותה במשפט.
ביוני 2017 הגיעו הצדדים לתביעה להסכמות ונפסקו לרבינוביץ פיצויים בסך של 6,500 ש"ח. בפסק הדין, קבע בית המשפט כי הנוהג של אל על לחייב נוסעים בניגוד לרצונם להיענות לדרישות דתיות מהווה הפרה של חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים. אל על התחייבה לחדד בכתב לכל אנשי הצוות שלה, תוך 45 ימים, את המדיניות שלה על מנת לעמוד בדרישות החוק. לאחר פסק הדין, הודיעה עורכת הדין ריקי שפירא רוזנברג מטעם המרכז הרפורמי, כי הציפייה היא שהדבר יורחב גם לחברות תעופה אחרות.
תביעת אפליה נגד אל על > אירועים קשורים

בשנת 2018 ניסה המרכז הרפורמי לפרסם קמפיין המזכיר לנשים ישראליות כי הן אינן מחויבות להחליף את מושבן לבקשת גברים, אך הפרסומות המיועדות נפסלו על ידי הרשויות. באותה שנה, ברק עילם, מנכ"ל חברת נייס, מתח ביקורת על אל על, לאחר שהכריחו נשים לשנות את מקום ישיבתן לבקשת גברים חרדים. בהתייחסו לאירוע, הודיע המרכז הרפורמי כי הדבר מהווה הפרה של החלטת בית המשפט בעניין רבינוביץ.
חיים אישיים

לרבינוביץ היו שלושה ילדים מנישואיה הראשונים. היא התגרשה מבעלה הראשון בשנת 1986, ונישאה לרב סטנלי מ' וגנר מדנוור, קולורדו, בנובמבר 1990. והפכה לאמם החורגת של שני ילדיו מנישואיו הקודמים. הזוג עלה לישראל בשנת 2006, אך נסע לביקורים תכופים בארצות הברית.
רבינוביץ חייתה את שנות חייה האחרונות בדיור מוגן בירושלים, שם נפטרה ב-19 במאי 2020.
הכרה

בשנת 2016 נכללה רבינוביץ ברשימת 100 הנשים המשפיעות ביותר של BBC.
עבודות נבחרות

Rabinowitz, Renee G. (1978). "Internal-External Control Expectancies in Black Children of Differing Socioeconomic Status". Psychological Reports. 42 (3): 1339–1345. doi:10.2466/pr0.1978.42.3c.1339.
Rabinowitz, Renee G. (1982). "Applicability of the Freedom of Information Act's Disclosure Requirements to Intellectual Property". Notre Dame Law Review. 57 (3).
הערות שוליים

1 2  "Pardes Mourns the Passing of Dr. Renee Rabinowitz z"l". Pardes Institute of Jewish Studies. 2020-05-21. נבדק ב-2020-10-15.
↑  Sommer, Allison Kaplan (22 ביוני 2017). "El Al Can No Longer Ask Passengers to Change Seats to Accommodate ultra-Orthodox Men, Israeli Court Rules". Haaretz. נבדק ב-15 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rabinowitz, Renee (1974). "Personal Causation, Role-Taking, and Effectiveness with Peers: A Study of Social Competence in Elementary School Children". נבדק ב-15 בספטמבר 2018 – via ProQuest. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Brom, Danny; Pat-Horenczyk, Ruth; Ford, Julian D. (6 באוקטובר 2008). Treating Traumatized Children: Risk, Resilience and Recovery. Routledge. ISBN 9781134092154. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Class News". The University of Chicago Magazine. באפריל 1997. נבדק ב-15 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Beaumont, Peter (22 ביוני 2017). "Israeli airline can't make women move seats for religious reasons, court rules". The Guardian. נבדק ב-22 ביוני 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Kershner, Isabel (12 בספטמבר 2018). "Israeli Woman Who Sued El Al for Sexism Wins Landmark Ruling". New York Times. נבדק ב-12 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wootliff, Raoul (22 ביוני 2017). "In landmark ruling, El Al ordered to end policy of asking women to move seats". The Times of Israel. נבדק ב-12 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  ת"א (שלום ירושלים) 14588-03-16 – רנה רבינוביץ נ' אל-על נתיבי אויר לישראל בע"מ, באתר יוחסין, ‏21 ביוני 2017
1 2  Sharan, Jeremy (22 ביוני 2017). "Israeli court: Haredi calls for women to move seats on El Al now illegal". Jerusalem Post. נבדק ב-12 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Baynes, Chris (4 באפריל 2018). "Israeli authorities block adverts urging female airline passengers not to move seats for ultra-Orthodox Jewish men". The Independent. נבדק ב-12 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Weiss, Mark (26 ביוני 2018). "Airline moves women from seats due to ultra-Orthodox passengers". Irish Times. נבדק ב-14 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Draper, Electa (8 במרץ 2013). "Rabbi Stanley Wagner memorial Monday at The Denver Synagogue". The Denver Post. נבדק ב-16 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Kershner, Isabel (26 בפברואר 2016). "She Was Asked to Switch Seats. Now She's Charging El Al With Sexism". The New York Times. נבדק ב-15 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Rabbi Wagner leaves multifaceted legacy". Intermountain Jewish News. 28 בפברואר 2013. נבדק ב-16 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "BBC 100 Women 2016: Who is on the list?". BBC News. 21 בנובמבר 2016. נבדק ב-12 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Webber, Aimee Lee (23 בנובמבר 2016). "BBC's list of the world's most inspirational and influential women for 2016". CEO World. נבדק ב-15 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
שירות מבוסס מיקום

שירות מבוסס מיקום (באנגלית: Location-based service, בקיצור LBS) הוא יישום למכשירי תקשורת ניידים, המאתר את מיקומו הגאוגרפי של המכשיר ומשתמש ביכולת זו על מנת לספק מידע למשתמש. המערכת הוותיקה והבולטת שעושה שימוש בטכנולוגיה זו היא ה-GPS, אך ישנן שיטות נוספות לאיתור מיקומם של מכשירים על ידי האנטנות הקרובות ביותר הנותנות שירות למכשיר.
שירותים מבוססי המיקום משמשים למטרות שונות, החל מהכוונה לאתרים בקרבת המשתמש (תחנת דלק, כספומט וכו'), וכלה בניטור רכבים ומטענים על ידי תג RFID. בנוסף ישנם שירותים היוצרים התראות בעלי היבט מסחרי, כולל פרסום ממוקד והכוונה לאירועים מסחריים קרובים.
סוג מסוים של שירותים מבוססי מיקום, אשר החלו לצבור פופולריות החל משנת 2008, הם רשתות חברתיות מבוססות מיקום (Location-Based Social Networks), המאפשרות למשתמשים בעלי סמארטפונים לראות בכל רגע נתון איפה החברים הקרובים שלהם נמצאים, לשתף את מיקומם או לאתר חברים פוטנציאליים. בין הרשתות הבולטות בסוג זה ניתן למנות את פורסקוור, Loopt, PostAround.Me, Facebook Places, Yelp ועוד. מרכיב המשותף למרבית הרשתות החברתיות מבוססות המיקום הוא היכולת לבצע פעולה המכונה "צ'ק אין", המודיעה לחבריו של המשתמש כי הוא נכנס למקום מסוים.
דחיפה ומשיכה

התראות מבוססות קרבה נחלקות לשתי קטגוריות - שירותי משיכה (Pull) ודחיפה (Push). שירותי משיכה מתבססים על בקשה ישירה מהמשתמש לקבלת תוכן, כמו בקשה לחפש שירות עסקי קרוב, או לקבל התראה לגבי המצאות שירות שכזה בקרבת מקום. שירותי דחיפה מכוונים תוכן אל המשתמש ללא בקשה ישירה או דרך בקשה עקיפה בלבד. אלו יכולים גם לשמש כשירות לציבור במקרים של יידוע על מפגע סביבתי או מזג אוויר מסוכן.
סוגיות פרטיות

עם ההתפתחות השימוש המסחרי בטכנולוגית איתור מיקום, לדוגמה השימוש בצמידי RFID לתיוג של אובייקטים ממשיים בפייסבוק, עולות שאלות לגבי פרטיות המידע. כמו כן רשתות חברתיות המציעות תקשורת סביב מיקום משתמש מאחסנות מידע שהועבר מהמכשיר הנייד ליישום, ומידע זה נגיש לגמרי למפתחי יישומים מבוססי מיקום.
בתי עסק המציעים צבירת נקודות לקופונים לפי תדירות הביקור בסניפים, מעלים חשש לגבי חליפין של מידע פרטי בהטבות מסחריות. מאמר מחקר שנערך מטעם רשת התקשורת האמריקאית AT&T מציין שמידע מסוים אודות מיקום משתמשים דלף לגופים מצד שלישי בכל הרשתות החברתיות שנחקרו, 20 במספר, כגון Facebook, Twitter, Myspace, ו־Flickr על אף נוהלי הפרטיות  שנהוגים ברשתות אלו.
ראו גם

פרסום סלולרי
גרינדר
גדר גאוגרפית
שלמה בוזגלו

שלמה בוזגלו (1885–1941) היה מחנך ואיש ציבור ומראשי התאחדות הספרדים בארץ ישראל.
קורות חיים

שלמה בוזגלו נולד בחיפה. התחנך בבית ספר כל ישראל חברים ולאחר מכן יצא ללימודים גבוהים בצרפת ולמד בבית המדרש למורים של חברת כי"ח. בסיום לימודיו היה מורה בבתי הספר של הרשת בדמשק, חלב וחיפה.
היה פעיל ציבור אל מול השלטונות הע'ותמאניים ונהג להיפגש עם מושלי חיפה ועכו ועם משרדי ההנהגה בביירות על מנת להקל את הגזרות השונות שהוטלו על תושבי הארץ. בתקופה מאוחרת יותר, השפעתו בקרב השלטונות איפשרה רכישת הקרקעות עליהן הוקמה מרחביה. ב-1912 נכח בוזגלו בהפגנה שהתקיימה בחיפה נגד כיבוש כרתים ובמהלכה נישאו נאומים כנגד ארץ ישראל, נגדם התקומם. הוא עמד בפני מאסר אך ניצל הודות למעמדו כנתין בריטי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בין היתר בשל נתינותו הבריטית, עבר למצרים. הוא היה מנהל בית הספר העברי בקהיר. שם השתתף בהקמת תנועת מכבי המקומית ופעל למען חינוך לציונות ולהכרה לאומית עברית. מאמציו בקרב נציגי הממשל הצרפתי הביאו להכרה בשפה העברית כשפה רשמית עבור בחינות הבגרות הממשלתיות.
במצרים עבר לעסוק במסחר והיה פקיד בחברת רסל. עם מות אביו, חזר לארץ להסדיר את עסקי המשפחה. בוזגלו עבד כמורה לצרפתית וערבית בגימנסיה הרצליה ובטכניון ולאחר מכן היה פקיד ראשי בבית המסחר של שמואל יוסף פבזנר, פקיד בבנק עותומן וסגן מנהל סניף בנק הולנד בחיפה. בנוסף היה סגן נשיא לשכת המסחר בחיפה.
עם שובו לארץ החל לעסוק בארגון העדה הספרדית והיה ממקימי ומזכיר ועד העדה של היהודים הספרדים בחיפה. מטעם מפלגת הסתדרות הספרדים נבחר לאספת הנבחרים הראשונה והיה ממלא מקום בוועד הלאומי. ב-1923 היה ממייסדי ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים. כן היה מראשוני העוסקים בהכנת חוקה ל"כנסת ישראל".
בוזגלו היה נשיא לשכת "אליהו הנביא" מס' 16 בחיפה תחת חסותה הלשכה הגדולה למדינת ישראל של הבונים החופשיים. זמן קצר לאחר שנשא נאום באספת חברים, נפטר משבץ.
מאמריו פורסמו בעיתונים שונים בעברית, בערבית, בצרפתית ובאיטלקית.
היה נשוי לווירג'יניה לבית נהון, מנהלת בית הספר כי"ח לבנות בחיפה ולהם ארבעה ילדים.