stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרים מונסונייגו
קורות חייו

נולד לרבי אברהם בפאס שבמרוקו. למד אצל רבי שמואל אלבאז ורב יעקב אבן צור. בשנת ה'תק"י נסמך לרבנות על ידי האחרון, והתמנה לדיין בעיר ב'בית דין של חמש' שמנה חמישה דיינים תלמידי הרב יעקב אבן צור. בשנת ה'תקי"ח עבר לתטואן וכיהן כדיין בבית הדין בראשותו של הרב יעקב אבן מלכא. לאחר שנפטר האחרון, התמנה תחתיו לאב בית הדין בעיר ולרבה של תטואן. חביריו הדיינים היו: רבי שלמה אבודרהם, רבי יהודה קורייאט. בתקופה מאוחרת יותר, הצטרפו הרב מנחם נהון, הרב שם טוב בן וואליד, הרב יהודה אבודרהם והרב יהודה הלוי. כנהוג, בית הדין התכתב עם שאר הדיינים בערי מרוקו, כדוגמת רבי עיוש אלמליח ושאר דייני רבאט, רבי שלמה טולידאנו ודייני מקנס, רבי יצחק חרוש ורבי אברהם פינטו דייני מרקש.
פסיקתו ההלכתית השפיעה על הדיינים במרוקו בכלל, ועל דייני תטואן בפרט.
קורות חייו > תלמידיו

רבי אפרים כיהן כראש הישיבה בתטואן. מבין תלמידיו ידועים הרב שם טוב אבן וואליד, הרב מנחם נהון - מדייני העיר. וכן רבי יעקב חיים בן נאיים שהעיד על רבו שהוא 'מקובל אלהי'.
נפטר סביב שנת ה'תק"ן, ונקבר בתטואן.
חיבוריו

פסקי דין - חלקם נדפסו בשו"ת 'נר מערבי' ובשו"ת 'משפטים צדיקים' ועוד.
תקנות - תקנות שתיקן מוזכרים בספרי חכמי מרוקו.
אז

| --- | --- |
סמל אזסמל אז

אז וילאג'
 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור
 מחוז:  האלפים הימיים האלפים הימיים
 מושל:  Stéphane Cherki
 שטח:  9.47 קמ"ר
 גובה:  0 - 427 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  2,189 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  247 נפש לקמ"ר (2015)
 קואורדינטות:  43°43′43″N 7°21′42″E﻿ / ﻿43.72861°N 7.36167°E﻿ / 43.72861; 7.36167
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.ville-eze.fr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי אֵז(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי אֵז(למפת פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור רגילה) מרסיי אביניון טולון ניס גאפ דין-לה-בן מונקו אוקסיטניה אוברן-רון-אלפ איטליה הים התיכוןאֵז(למפת פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור מוגדלת) מרסיי אביניון טולון ניס גאפ דין-לה-בן מונקו אוקסיטניה אוברן-רון-אלפ איטליה הים התיכוןאֵז  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אֵז (בצרפתית: Èze) היא עיירה וקומונה בריביירה הצרפתית בין ניס למונקו לכיוון מנטון, המהווה חלק מהמטרופולין של ניס.
סביבתה של Èze אוכלסה לראשונה בסביבות 2000 לפני הספירה על ידי שבטים קלטו-ליגורים. בהר מוֹן-באסטיד (Mont Bastide) אשר ממערב לכפר נמצאו עקבות החיים העתיקים ביותר בעיר. מאוחר יותר יושב האזור על ידי הרומאים והאזכור הראשון לאתר הוא מהמאה השנייה. בשנת 1388, Èze ומחוז ניס הועמדו תחת סמכותו של בית סבויה.  בשנת 1543 חיילים צרפתים וטורקיים השתלטו על האזור. פרנסואה הראשון ובני בריתו סולימאן המפואר ניהלו מלחמה נגד קרל החמישי ובית סבויה. אחרי מלחמות נפוליאון, אֵז הייתה חלק מפיימונטה-סרדיניה. בשנת 1860 הצביעו התושבים פה אחד באמצעות משאל עם בעד סיפוח לצרפת.
רובעי  העיירה

הקומונה כוללת שלושה כפרים או רבעים שונים: אֵז-סור מֵר (Èze-sur-Mer) שעל שפת הים, הכפר הציורי אֵז וילאז' (Èze Village) בגובה כ-420 מטר, ביניהם מחבר רובע סן-לורן-ד'אֵז (Saint-Laurent-d'Èze).
אתרים

הגן הבוטני שיש בו קקטוסים וסוקולנטים.
שביל ניטשה.
מבט על אז מהקורניש העליון
הערות שוליים

↑  FRENCH MOMENTS, Èze, French Riviera
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007496643405171  BnF: cb11974425q (data)  GND: 4285485-4  LCCN: n2003057670  MusicBrainz: 61e4eaa4-17e0-4b02-b6ba-2f1adef0e59e  VIAF: 128519009   WorldCat (עם VIAF): 128519009 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בצרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארהרד ראוס

| --- | --- |

ארהרד ראוס
 לידה:  8 בינואר 1889 וולפרמיץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  3 באפריל 1956 (בגיל 67) וינה, אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  גרמניה, אוסטריה 
 השתייכות:  האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית   אוסטריה הרפובליקה האוסטרית הראשונה   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1909–1945 (כ־36 שנים)
 דרגה:  האופטמן (הצבא האוסטרו-הונגרי)   אוברסט (הצבא האוסטרי)    גנרל-אוברסט (וורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-6   מפקד הקורפוס ה-11   מפקד קורפוס הפאנצר ה-47   מפקד ארמיית הפאנצר הראשונה   מפקד ארמיית הפאנצר הרביעית   מפקד ארמיית הפאנצר השלישית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל אוברסט ארהרד ראוס (בגרמנית: Erhard Raus;‏ 8 בינואר 1889 – 3 באפריל 1956), היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה, ואחד משלושת האוסטרים היחידים שהועלו לדרגת גנרל אוברסט.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

ראוס נולד ב-8 בינואר 1889 בוולפרמיץ במוראביה שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1909 התגייס ראוס לצבא האוסטרו-הונגרי, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, שאותה סיים בדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר ראוס בצבא האוסטרי כקצין מטה, ובשנת 1936 הועלה לדרגת אוברסט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הצטרף ראוס לוורמאכט, ומונה לראש מטה המחוז הצבאי ה-17 בווינה, ומשום כך לא השתתף בפלישה לפולין ובמערכה על צרפת. ביוני 1940 מונה ראוס למפקד הרגימנט ה-243 שהפך ב-15 ביולי לרגימנט הממונע ה-4, וב-15 באפריל 1941 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-6 שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-6. במהלך מבצע ברברוסה פעלה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-41 בארמיית הפאנצר הרביעית שפעלה בגזרה הצפונית. החטיבה בפיקוד ראוס פרצה את קו סטלין והתקדמה בלטביה ואסטוניה עד לפאתי לנינגרד. ב-7 בספטמבר מונה ראוס למפקדה בפועל של דיוויזיית הפאנצר ה-6, ב-15 בספטמבר הועברה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות מרכז, והשתתפה בקרב על מוסקבה כחלק מהקורפוס הממונע ה-56 בארמיית הפאנצר השלישית. הדיוויזיה יחד עם דיוויזיות נוספות כיתרה 400,000 לוחמים סובייטיים בכיס ויאזמה. במהלך מתקפת הנגד הסובייטית פיקד ראוס על הגנה מוצלחת של הדיוויזיה וכוחות נוספים שסופחו לה כנגד הרוסים. באפריל 1942 נשלחה הדיוויזיה למנוחה בצרפת, שם מונה ראוס למפקד הדיוויזיה באופן רשמי ב-29 באפריל. ב-24 בנובמבר 1942 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית והוכפפה לקורפוס הפאנצר ה-57, עמו השתתפה במבצע סערת חורף לחילוץ הארמייה השישית מסטלינגרד. ב-10 בפברואר 1943 מונה ראוס למפקד הקורפוס ה-11 ופיקד עליו בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק. לאחר הכישלון בקרב קורסק הגן הקורפוס שבפיקוד ראוס על נסיגת הכוחות הגרמניים אל מעבר לנהר הדונייץ, ולאחר מכן לחם בקרבות הנסיגה אל נהר הדנייפר. ב-4 בנובמבר 1943 מונה ראוס למפקד קורפוס הפאנצר ה-47, וב-10 בדצמבר 1943 מונה ראוס למפקד ארמיית הפאנצר הרביעית, ופיקד על הארמייה בבלימת המתקפה הסובייטית, לא מעט מהצלחת הארמייה נבעה מתפקוד מפקד קורפוס הפאנצר ה-48 הרמן באלק. ב-21 באפריל 1944 מונה ראוס למפקד ארמיית הפאנצר הראשונה במקום גנרל הנס הובה שנהרג בתאונה, וב-15 באוגוסט 1944 מונה למפקד ארמיית הפאנצר השלישית. ב-10 במרץ 1945 הודח ראוס מתפקידו על ידי היטלר, בעקבות כישלונו בבלימת הרוסים בקו האודר, וב-14 במאי נפל ראוס בשבי האמריקאי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

ראוס שוחרר מהשבי ב-30 ביוני 1947. לאחר שחרורו כתב ספרים על טקטיקות השריון, ועל קרבות שפיקד עליהם. בשנת 1955 אושפז ראוס בבית חולים בווינה עקב דלקת ריאות, וב-3 באפריל 1956 מת ראוס והוא בן 67 שנים. ראוס נקבר בווינה בטקס צבאי מלא ב-6 באפריל.
אנריקו דאנדולו

אנריקו דאנדולו נואם לפני לוחמי מסע הצלב הרביעי. תחריט מעשה ידי גוסטב דורה.
אנריקו דאנדולו (באיטלקית: Enrico Dandolo; ‏ 1107 לערך - 21 ביוני 1205) היה הדוכס ה-41 של ונציה. דאנדולו כיהן כדוג'ה משנת 1195 ועד פטירתו.
דאנדולו ידוע בשל תפקידו והשפעתו במסע הצלב הרביעי נגד האימפריה הביזנטית ואשר הוביל לביזת קונסטנטינופוליס, בירת האימפריה, וזאת על אף עיוורונו וגילו המופלג (דאנדולו היה בן 90 במהלך מסע הצלב).
קורות חיים

אנריקו נולד בוונציה לוויטאלה דאנדולו (Vitale Dandolo), משפטן וחבר החצר של הדוג'ה, ויועץ קרוב של הדוג'ה ויטאלה מיקלה השני. דודו, אשר נקרא אף הוא אנריקו דאנדולו, כיהן כפטריארך גראדו.
הן האב והן הדוד חיו חיים ארוכים, ואנריקו חי בצילם עד הגיעו לגיל 60.
לא ידוע בוודאות מתי התעוור דאנדולו וכיצד. על פי מסורות שנשמרו בכתבים (אשר אין ודאות כי הן נכונות, ומרבית ההיסטוריונים העכשיוויים לא מקבלים אותן), דאנדולו התעוור בעת שהותו בשגרירות ונציה בקונסטנטינופוליס בשנת 1171. לא ברור כיצד התעוור - כאשר לפי סברה אחת עוור על ידי הביזנטים. ישנה סברה אחרת לפי התעוור כתוצאה ממכה שקיבל בראשו בין השנים 1174–1176.
לא ברור אם העוורון היה מלא או חלקי. ג'פרי דה וילהאדואין אשר הכיר את דאנדולו כתב 30 שנה לאחר מכן, כי אף שלא ראו על פניו את עוורונו, דאנדולו לא יכול היה לראות יד המונחת סנטימטרים מעיניו, וזאת בעקבות מכה שקיבל בראשו.
קורות חיים > קריירה מוקדמת

בתחילת דרכו שירת אנריקו דאנדולו את הרפובליקה של ונציה בשליחויות שונות, וכיהן כשגריר ונציה בפרארה ובקונסטנטינופוליס. הקריירה הפוליטית של דאנדולו החלה בשנת 1171. במרץ באותה שנה הלאים השלטון הביזנטי את רכוש אלפי הוונציאנים שהתגוררו ברחבי האימפריה הביזנטית וזמן קצר לאחר מכן נאסרו כולם. בעקבות לחץ ציבורי הורה הדוג'ה של ונציה על מסע נקמה, אולם הכוחות הוונציאנים התוקפים ניגפו במגפה שפרצה בשנת 1172.
דאנדולו היה אחד ממפקדי הכוח שיצא לתקוף את הביזנטים (כוח שבראשו עמד הדוג'ה ויטאלה מיקלה השני). בשובם לוונציה נהרג מיקלה על ידי ההמון הזועם. דאנדולו ניצל בלא פגע, וזמן קצר לאחר מכן מונה לשגריר ונציה בקונסטנטינופוליס, עת שוונציה ניסתה להגיע להסכם שלום עם ביזנטיון. המשא ומתן המחודש הסתיים לאחר 12 שנים, והסכם שלום נחתם בשנת 1186, אולם במהלך שנות כהונתו בקונסטנטינופוליס רכש דאנדולו שנאה עזה כלפי הביזנטינים.
לאחר תום כהונתו כשגריר בביזנטיון, כיהן דאנדולו כשגריר ונציה בחצרו של ויליאם השני, מלך סיציליה ובשנת 1183 שב לקונסטנטינופוליס על מנת לדון עם השלטונות הביזנטינית בהשבת הרכוש הוונציאני ושיקום הרובע הוונציאני בעיר.
קורות חיים > כהונתו כדוג'ה

ב-1 בינואר 1193 נבחר דאנדולו לדוג'ה של ונציה, על אף גילו המתקדם ועוורונו. למרות גילו (85 בעת מינויו), חדות חשיבתו וכוחו הפיזי הפכו את דאנדולו לאחד הדוג'ים החשובים בהיסטוריה של ונציה.
שנתים לאחר מינויו, בשנת 1194, יזם דאנדולו רפורמה במטבע הוונציאני. הוא הורה על הטבעת מטבע הגרוסו השווה 26 דינארו, ומטבע הקווארטארולו השווה רבע דינארו. דאנדולו החזיר למחזור את מטבע הביאנקו השווה חצי דינארו, שלא הוטבע מאז שנת 1174. דאנדולו שינה את הרכב המטבע וקבע כי הגרוסו יהיה עשוי 98.5% כסף טהור על מנת להבטח את היותו מטבע סחיר ברחבי אירופה והמזרח התיכון. ואכן, במהרה הפך המטבע למטבע המרכזי ששימש את הסוחרים בים התיכון, דבר שהעלה את קרנה, השפעתה ועוצמתה של ונציה. ערכו של מטבע הגרוסו עלה עם השנים, עליה שהמשיכה עד שנת 1332.
קורות חיים > מסע הצלב הרביעי

בשנת 1202 הגיעו האבירים המשתתפים במסע הצלב הרביעי לוונציה, אולם לא היה להם די מימון לשלם לספינות האמורות לקחת אותם לארץ הקודש. בשל כך הוצע כי בתמורה לסיוע לוונציאנים במלחמתם בזארה הסמוכה, הם יוותרו על התשלום להובלה.
שני הצדדים הסכימו, ודאנדולו, בטקס חגיגי שנערך בבזיליקת סן מרקו הסכים להצטרף למסע הצלב ולממן אותו, והפך לאחד ממנהיגי מסע הצלב.
הצלבנים יצאו לזארה וכבשו אותה עבור ונציה ב-15 בנובמבר 1202.
זמן קצר לאחר מכן אלקסיוס הרביעי, בנו של קיסר האימפריה הביזנטית איזאקיוס השני הגיע אל העיר, וההנהגה ה"חילונית" של מסע הצלב הסכימה לתקוף את קונסטנטינופוליס ולהושיב את אלקסיוס על כס הקיסרות, בתמורה לסיועה של האימפריה בהמשך מסע הצלב. בעקבות הסכם זה תקפו הוונציאנים והצלבנים את קונסטנטינופוליס, ובזזו אותה ב-13 באפריל 1204. בעקבות כיבוש העיר הקימו הצלבנים במקומה של האימפריה הביזנטית מדינה קתולית שנקראה האימפריה הלטינית, כאשר שלוש שמניות משטחי האימפריה עברו לשליטת ונציה. 
הכוח אשר הוביל דאנדולו היה משמעותי ביותר משום שהוא היווה את הזרוע הימית של מסע הצלב והשלים את הכוח היבשתי אשר סיפקו האבירים בראשות בוניפציו ממונפראט ובלדווין הראשון. הכוח הימי של וונציה במסע הצלב הרביעי כלל חידושים טכנולוגיים רבים אשר הדהימו הן את עמיתיו והן את אויבי מסע הצלב.
קורות חיים > ויכוח על אישיותו ותפקידו של דאנדולו במסע הצלב הרביעי

ישנן עדויות סותרות על תפקידו של דאנדולו במסע בצלב הרביעי. מקורות היסטוריים ביזנטיים וכנסייתיים נוטים לתאר את דאנדולו כמנהיג ערמומי המונע מתוך רגשות טינה כלפי האימפריה הביזנטית בשל עוורונו אשר הטה את מסע הצלב ממצרים לקונסטנטינופול על מנת להביא את וונציה להישגים טריטוריאליים ומסחריים. מנגד, מקורות היסטוריים של צלבנים שלחמו עם דאנדולו מתארים אותו כמנהיג חכם ונוצרי אדוק אשר הצלחת מסע הצלב היה בראש מעייניו. מקורות אלו מצביעים על כך שקבלת ההחלטות במסע הצלב היו משותפות ולא תחת הנהגתו של דאנדולו, ולכן אין לראות בו אחראי להטיית מסע הצלב ולכשלונו.
עדות נוספת לכוונותיו של דאנדולו בנוגע למסע הצלב הרביעי נמצאת בבניית האניות אשר וונציה בנתה עבור מסע צלב זה. חוקרי התקופה מאמינים כי האניות נבנו בצורה שמתאימה יותר לעגינה במצרים מאשר תקיפה ימית על קונסטנטינופול.
כיום היסטוריונים נוטים יותר להאמין למקורות של הנהגת מסע הצלב מאשר המקורות הביזנטיים והכנסייתיים, בין השאר משום שהמקורות הצלבניים יותר מדויקים ופחות מוטים.
מותו ומורשתו

בשנת 1205 השתתף דאנדולו במסע צבאי נגד הבולגרים, ונפטר זמן קצר לאחר הניצחון על הבולגרים. דאנדולו נקבר בכנסיית האגיה סופיה שבקונסטנטינופוליס, ככל הנראה בגלריה המזרחית העליונה של הכנסייה. מיקום הקבר המדויק אינו ידוע, מאחר שנהרס במהלך כיבוש קונסטנטינופול על ידי העות'מאנים בשנת 1453 והפיכת הכנסייה למסגד, אולם במאה ה-19 הוצב באתר ציון במקום המשוער של הקבר.
במשך התקופה הארוכה בה נעדר דאנדולו מוונציה, בשל הצטרפותו למסעות הצלב, כיהן בפועל בנו, ראנייר, כדוג'ה. ראנייר נהרג בקרב מול ג'נובה במאבק על השליטה בכרתים. נכדתו של דאנדולו, בתו של ראנייר נישאה למלך סרביה סטפן השני. אין תיעוד לצאצאים נוספים של דאנדולו אף שוונציאנים רבים טענו להיותם צאצאיו.
במאה ה-19 קרא הצי האיטלקי לאחת מספינות הקרב שלו על שם אנריקו דאנדולו.
בתרבות הפופולרית

לדאנדולו וקברו תפקיד בספר התופת של דן בראון ובסרט המבוסס עליו (2016).
ציון קבר מהמאה ה-19, במקום בו הניחו שדאנדולו נקבר, בגלריה המזרחית של כנסיית האגיה סופיה באיסטנבול של ימינו.
אנה רוזנברג

אנה רוזנברג (באנגלית: Anna Marie Rosenberg;‏ 19 ביולי 1899 - 9 במאי 1983) הייתה אשת עסקים יהודיה אמריקאית, אשר שימשה כיועצת לארבעה מנשיאי ארצות הברית והגיעה לדרגת עוזרת מזכיר ההגנה האמריקאי. שירתה בתפקיד זה במשך למעלה משנתיים בממשל הנשיא הארי טרומן, האישה הראשונה והיהודייה הראשונה בדרגה זו במחלקת ההגנה של ארצות הברית. הייתה האדם הראשון שקיבל את מדליית החירות (1945). המגזין לייף תיאר אותה באותם ימים, כ"אישה החשובה ביותר בממשלת ארצות הברית".
קורות חיים

אנה מארי לדרר נולדה ב-1899 בבודפשט, הונגריה, למשפחה יהודית, הצעירה מבין שתי בנותיהם של אלברט לדרר ושרלוטה (לבית בקסקאי) לדרר. אביה היגר לארצות הברית (ניו יורק) ב-1910 והמשפחה כולה הצטרפה אליו ב-1912. שרידי המבטא ההונגרי בלטו בדיבורה לאחר מכן, כל ימי חייה.
סיימה בית ספר תיכון בהארלם, בית הספר התיכון הציבורי הראשון לבנות, בניו יורק, בתקופה בה בנות הגיעו לכך לעיתים נדירות ביותר. שמה נודע בציבור לראשונה, כבר אז. הניו יורק טיימס כתב עליה, שהיא הייתה זו שהצליחה לתווך ולסיים שביתת סטודנטים גדולה. אותה שביתה נועדה למנוע הטלת חובת אימונים צבאיים על סטודנטים, לנוכח מלחמת העולם הראשונה, שהייתה אז בעיצומה באירופה. רוזנברג תמכה במטרת השביתה, אך תיווכה בהצלחה, כאמור, לסיומה. משהצטרפה גם ארצות הברית למלחמה, התנדבה רוזנברג לשרת את מטרות המלחמה, הן כאחות מתנדבת והן במכירת אג"ח מלחמה למימונה.
ב-1919, בת 20 נישאה לג'וליוס רוזנברג, סוחר שטיחים יהודי וממנו נולד לה ב-1920 בנה היחיד, תומאס. בני הזוג נפרדו ב-1957 והתגרשו פורמלית ב-1962. רוזנברג נישאה באותה שנה לבעלה השני פול הופמן, רפובליקני, שהיה בשעתו המנהל הראשון של תוכנית מרשל ולאחר מכן מנהל תוכנית הפיתוח של האו"ם(אנ'). הוא נפטר ב-1974.
פעילה פוליטית

בתחילת שנות העשרים החלה רוזנברג להיכנס לפעילות במפלגה הדמוקרטית במנהטן, תוך כדי התמקצעות בנושאי יחסי ציבור ומשאבי אנוש. המנטורית שלה באותה תקופה הייתה הפעילה החברתית היהודייה בל מוסקוביץ'(אנ').
ב-1924 היא פתחה רשמית משרד יחסי ציבור משלה. היא ניהלה את מסעות הבחירות של כמה מהדמוקרטים, ראשי המפלגה במחוז השביעי של ניו יורק, לתפקידים שונים, כאשר הידוע שבהם היה סול סטרייט(אנ'), שנבחר ב-1926 לחבר האספה המחוקקת של מדינת ניו יורק, מטעם המחוז השביעי. שמה החל להתפרסם בטמאני הול המפלגתי.
ב-1928 ניהלה רוזנברג את מסע הבחירות של פרנקלין דלנו רוזוולט למשרת מושל מדינת ניו יורק. רוזוולט היה מועמד שבלית ברירה מטעם המפלגה הדמוקרטית, לאחר שכמה מועמדים אחרים של המפלגה סירבו לרוץ או פרשו מטעמים שונים. בהתאם לכך, מערכת הבחירות מול המועמד הרפובליקני אוטינגר (אנ') הייתה קשה ביותר וניצחונו של רוזוולט בבחירות אלה, על חודו של כחצי אחוז בלבד מהקולות, העלה את קרנה של רוזנברג בעיני בני הזוג רוזוולט ובייחוד בעיני אלינור רוזוולט.
פקידת ממשל בכירה

משנבחר רוזוולט לנשיא ארצות הברית, ב-1932 היה ברור שיימצא גם לרוזנברג מקום בממשלו והיא אכן מונתה למנהלת אזור מדינת ניו יורק של ה-NRA, מינהל ההבראה הלאומי (אנ'), שהקים הנשיא החדש, האישה היחידה בתפקיד בדרג ניהולי שכזה. ב-1935, כשבית המשפט העליון של ארצות הברית ביטל את מנהל ההבראה הלאומי הקים רוזוולט במקומו את מנהל הביטוח הלאומי ורוזנברג מונתה בהתאמה למנהלת אזור מדינת ניו יורק בגוף החדש.
עד 1941 כבר מונתה רוזנברג למנהלת אזור מדינת ניו יורק במספר גופים שונים נוספים בממשל רוזוולט, במשרד הרווחה, משרד הבריאות ובעיקר במשרד ההגנה, עד כי דבק בה הכינוי "אנה בעלת שבעת התפקידים" ("Seven-Job Anna").
באותה שנה, 1941, החליט הנשיא רוזוולט להביאה לוושינגטון בשל כישורי המשא ומתן שלה. ממשל רוזוולט הגיע אותה עת למבוי סתום במשא ומתן שניהל מול פעיל ארגוני העובדים וזכויות האדם אסא פיליפ רנדולף (אנ'). רנדולף היה מנהיג שחורים, שתכנן לקיים מצעד מחאה מול הבית הלבן, במטרה לגרום לכך שהתעשיות הביטחוניות האמריקאיות יחויבו לשכור אמריקאים שחורים. באותה תקופה תעשיות אלה נמנעו מכך באופן שיטתי.
רוזנברג הצליחה, בעזרת ראש עיריית ניו יורק לה גוארדיה להגיע להסכם עם רנדולף. תוצאת ההסכם הייתה הצו הנשיאותי 8802 (אנ'), ההנחיה המחייבת הראשונה בנוגע לזכויות אדם מאז תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקאית. הצו אסר, לראשונה בתולדות ארצות הברית על אפליה גזעית או אתנית בתעשייה הצבאית האמריקאית, כולל בחברות הפרטיות, איגודי העובדים והסוכנויות הפדרליות הרלוונטיות.
במלחמת העולם השנייה

שנה לאחר מכן, ב-1942, כשארצות הברית הייתה כבר משתתפת פעילה במלחמת העולם השנייה הקים רוזוולט סוכנות ממשלתית חדשה בשם ועדת כוח האדם בזמן המלחמה(אנ'), שתפקידה היה לאזן בין דרישות כוח האדם המתנגשות של הכלכלה האמריקאית למול הצבא. רוזנברג מונתה לתפקיד מנהלת אזור מדינת ניו יורק בסוכנות החדשה וכיהנה בתפקיד זה במהלך כל תקופת המלחמה שלאחר מכן, עד 1945. במסגרת זו יצרה את "תוכנית באפלו", שהוחלה מעבר למדינת ניו יורק, על ארצות הברית כולה ופתרה בעיות רבות שהציקו לתעשייה הצבאית האמריקאית בזמן המלחמה.
בשל קרבתה הרבה כל כך לנשיא רוזוולט, עד פטירתו באפריל 1945 קבעו עיתוני התקופה כי רוזנברג הייתה האדם הקרוב ביותר אליו חוץ מהארי הופקינס(אנ'). בגין "תוכנית בפאלו" שלה קיבלה רוזנברג באוקטובר 1945 מידי הנשיא הארי טרומן את מדליית החירות (1945), שנוצרה אז, והייתה האדם הראשון שקיבל מדליה זו.
עוזרת שר ההגנה

ב-9 בנובמבר 1950 הנשיא טרומן הודיע על מועמדותה של רוזנברג לתפקיד חדש שנוצר במיוחד עבורה, עוזרת שר ההגנה (משאבי אנוש). תפקיד בדרג גבוה שכזה מצריך אישור סנאט ארצות הברית ושם התייצב כנגדה הסנאטור ג'וזף מקארתי, שהחל, כחצי שנה קודם לכן במסע שלו לטיהור קומוניסטים מהממשל האמריקאי. רוזנברג הואשמה באהדה לקומוניזם והעיתונות הניו יורקית שתמכה במינויה הואשמה שהיא נשלטת על ידי "הציונים". למרות זאת, המינוי אושר בסנאט ב-15 בנובמבר. מסע ההאשמות, שהיה לעיתים ממש אנטישמי ונמשך גם לאחר המינוי, נכשל.
רוזנברג כיהנה כעוזרת שר ההגנה תחת שני מזכירי הגנה, ג'ורג' מרשל עד 1951 ורוברט א. לווט עד 20 בינואר 1953, סך הכל קצת יותר משנתיים, האישה הראשונה והיהודייה הראשונה בתפקיד גבוה שכזה. היא התמקדה במרוצת השנתיים הללו בקידום האינטגרציה הגזעית בתוך הכוחות המזוינים וביטול ההפרדה הגזעית ששררה בהם באותה עת. סיימה את הכהונה בדיוק ביום סיום כהונתם של טרומן, כנשיא ולווט כמזכיר ההגנה, כאשר הממשל הדמוקרטי הוחלף בממשלו הרפובליקני של הנשיא החדש אייזנהאואר.
סוף הדרך

לאחר סיום כהונתה בממשל עברה רוזנברג למגזר הפרטי ועסקה בייעוץ בנושאי כוח אדם שונים במסגרת חברת הייעוץ שהקימה עוד ב-1945. עם זאת, גם בתקופה זו מונתה ועסקה בנושאים ציבוריים רבים, כפי המזדמן. בין השאר, ייעצה לנשיא החדש אייזנהאואר בנושאים פוליטיים וצבאיים שונים ונחשבה לידידה אישית קרובה שלו. ב-1955 מינה אותה ראש עיריית ניו יורק החדש דאז רוברט פ. וגנר הבן, לחברה במועצה העירונית המפקחת על בתי החולים. מושל מדינת ניו יורק אברל הארימן מינה אותה לחברה במועצה המייעצת שלו לענייני עסקים. ב-1959 מונתה עם שנים נוספים לתווך בין רשות התעבורה העירונית של ניו יורק לבין שני איגודי עובדים. בשנות השישים כיהנה בגוף העליון לענייני חינוך בניו יורק, הפאנל העירוני לענייני מדיניות חינוך בניו יורק(אנ'). וגם הנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון נעזרו בה.
במאי 1983, כשאנה רוזנברג נפטרה, מאמר ההספד עליה בניו יורק טיימס כינה אותה "אחת הנשים המשפיעות ביותר בענייני ציבור במדינה, במשך כרבע מאה".
לקריאה נוספת

Gorham, Christopher, The Confidante: The Untold Story of the Woman Who Helped Win WWII and Shape Modern America, Citadel Press (Kensington Publishing Corp.), 2023
הערות שוליים

↑  "ANNA ROSENBERG HOFFMAN DEAD; CONSULTANT AND 50'S DEFENSE AIDE", ניו יורק טיימס, 10 במאי 1983
↑  "Anna Rosenberg", ב"אנציקלופדיה לנשים יהודיות"
↑  "One of the most important women in American history has been forgotten", וושינגטון פוסט, 30 במאי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n91054694  NARA: 10571643  SNAC: w6pk0xv8  VIAF: 53328412   WorldCat (עם VIAF): 53328412 
השבעתה של אנה רוזנברג לתפקיד עוזרת שר ההגנה
רוזנברג עם הנשיא קנדי ואחרים
אסתר שניאורסון גרי

אסתר שניאורסון-גרי (נולדה בתל אביב) היא פובליציסטית, משוררת, סופרת וד"ר להיסטוריה.
שניאורסון גרי היא דור שביעי לבעל התניא, מייסד חסידות חב"ד, נשואה ואם לשלושה.
החלה לפרסם את שיריה בתשמ"ב (1982) כמה שנים לאחר מותו של אביה, טוביה שניאורסון. שיריה המאוחרים יותר, לדוגמה אלה שבספרה "לא כדרך משל" הם בלדות. בשיריה מרבה שניאורסון גרי לעסוק בשאלות קיומיות ומשתמשת במוטיבים מהתנ"ך ומאוצר הפולקלור העממי בעולם. בספר שיריה "אל ירושלים" היא מביעה את אהבתה לארץ ישראל, לאדמתה ולירושלים.
מתגוררת בנתניה.
ספרי השירים והסיפורים

רשות החיים : שירים (1982)
הגיגי סתו : שירים (1983)
אגדת המלח : שירים (1985)
שחור ולבן : סיפורים (1991)
המשפט : שירים (1985)
לא כדרך משל: שירים (1996)
בין המיצרים : סיפורים (1996)
אל ירושלים : שירים (2006)
אל ההר : שירים (2010)
הסתר לשרה : שירים (2012)
משגב אמהות : יהדות: נשים במקרא (2014)
כתר גיבורים : עיון: (2019)
הערות שוליים

↑  הערך על אביה טוביה שניאורסון, ב-הצאצאים: עמוד 318 קטע 992 | על סבה שנ"ז שניאורסון: עמוד זה קטע 454 | אביו דוד צבי אריה שניאורסון: עמוד 207, קטע 182 (אודותיו) | אביו שנ"ז: עמוד זה קטע 72 | אמו שרה רבקה: עמוד זה קטע 27 | אביה משה שניאורי | אביו: בעל התניא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308176605171  LCCN: n89117251  VIAF: 298307270   WorldCat (עם VIAF): 298307270 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אפרים מנדלסון

| --- | --- |

אפרים מנדלסון (מאי 2022)
 לידה:  1967 (בן 57 בערך) ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  זמר
 סוגה:  מוזיקה חסידית
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברת תקליטים:  גל פז
 
אפרים מנדלסון (נולד ב-1967) הוא זמר חסידי ואיש עסקים ישראלי.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מנדלסון נולד בישראל בשנת ה'תשכ"ז (1967) למשפחה מחסידות צאנז. כיום מתגורר מנדלסון בבית שמש.
קריירה

את דרכו המוזיקלית החל בגיל צעיר כזמר אירועים. בשנת 1997 הפיק את אלבומו הראשון שזכה לפרסום בזכות הלהיט "כאייל תערוג" שביצע עם ילד הפלא עמית ליסטוונד. ומאז הפיק מספר אלבומים שזכו להצלחה. משנת 2000 -
2003 היה מנדלסון פעיל בסבב הופעות נרחב שהתחיל בישראל ואירופה יחד עם המוזיקאי הרב שמואל שפירו.
מנדלסון מנהל את ארגון "שמחינו" המפיק אירועי זמר בבתי סוהר ובבתי חולים. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 פרש מנדלסון מהעבודה האינטסיבית במוזיקה.
קריירה > דיסקוגרפיה

'רק על אבינו' (1997)
'הוי דן' (2000)
'לשיר בקול נעים' (2003)
מלפני אוריאל (עם דודי הרץ, 2004)
'התרגשות' (2006)
מנגינות הנשמה (2008)
2 אלבומים 'שירי נפשי' (2012)
קריירה > דיסקוגרפיה > השתתפות באלבומים חיצוניים

ניגוני חסידי צאנז 'כי בא מועד' (2005)
בתפילה לימים נוראים
הופעה חיה עם אויף שימחעס
המעוררים 1
חברים שרים קרליבך 2
אהבת עולם (2007)
מתוך שמחה
שולחן השבת (חיים בנט)
שעה עם משה לאופר
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה: "שמואל שפירו שיתף את מנדלסון בסבב הופעות נרחב באירופה ובעיקר בצרפת" (עברית, שם)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310277005171  ISNI: 0000 0003 6998 1743  MusicBrainz: 7c17b542-f232-4ef8-abb8-8815923bde78  VIAF: 234836262   WorldCat (עם VIAF): 234836262 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארון קבורת אלכסנדר

ארון קבורת אלכסנדר
אלכסנדר מוקדון נלחם בקרב איסוס נגד הפרסים, תגליף מאחד מצדי הארון
הצד השני - אלכסנדר צד אריות עם מקדונים ופרסים
ארון קבורת אלכסנדר הוא ארון קבורה מאבן המעוטר בגילופי תבליט של אלכסנדר מוקדון. הוא נוצר בסוף המאה ה-4 לפנה"ס. העבודה נשתמרה להפליא ונמצאת, נכון ל-2016, במוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול.
גילוי ופרשנות

ארון קבורת אלכסנדר הוא אחד מארבעה ארונות קבורה מגולפים שנמצאו, בשני זוגות, בחפירות שנערכו על ידי אוסמאן המדי ביי בשנת 1887 בנקרופוליס שליד צידון שבלבנון.
תחילה סברו שזהו ארון הקבורה של אבדלונימוס, מלך צידון שמונה על ידי אלכסנדר מיד לאחר קרב איסוס, בשנת 333 לפנה"ס, ומת בשנת 311 לפנה"ס. קרל שפולד הראה בצורה משכנעת שהארון נוצר עוד לפני מותו של אבדלונימוס, בסגנון קלאסי שלא הושפע מעבודותיו של הפסל ליסיפוס.
חוקרים אחדים מאמינים עתה כי הארון נוצר עבור מזאוס - מושל בבל באימפריה הפרסית, שנכנע לאלכסנדר אחרי קרב גאוגמלה בשנת 331 לפנה"ס, נשאר בתפקידו, ומת בשנת 328 לפנה"ס.