La Oreja De Van Gogh
הקמה והתפתחות

הלהקה נוסדה בשנת 1996 בעיר סן סבסטיאן שבצפון ספרד על ידי צעירים חובבי מוזיקה שהכירו באוניברסיטה. הגיטריסט פבלו בֶּנֶגָס, הבסיסט אלברו פוּאֵנטֵס, הקלידן שאבי סן מרטין, והמתופף הַאריץ גארדֶה. הם נהגו לנגן שירי רוק אלטרנטיבי כתחביב, עד שצרפו לשורותיהם את הסולנית אָמַאיָה מוֹנְטֵרוֹ (עד אז שאבי היה הסולן), והחליטו להקליט קלטת דמו.
בהתחלה היו רק קבוצת חברים מהאוניברסיטה שניגנו שירים של הלהקות האהובות עליהם (U2, Pearl Jam, Nirvana), אך כאשר החלו לכתוב שירים הבינו שאין לאחד מהם קול מספיק מיוחד לשירה. פבלו פגש את אמאיה במסיבה של חבר, ואחרי ששמע אותה שרה את השיר "Nothing Compares To You", שכנע אותה להצטרף כסולנית. בהתחלה ניגנו רק בימי שבת בערב בבארים שבעליהם היו חברים שלהם, אך החליטו להשתתף בתחרות הפופ-רוק החמישית של סן סבסטיאן. לשם כך הם הקליטו דמו על מנת להציג לחבר השופטים. על אף שלא זכו בפרס בתחרות, החלו להשמיע אותם במספר תחנות רדיו מקומיות. בתחרות בשנה שלאחר מכן זכו בפרס הראשון בתחרות הפופ-רוק של סן סבסטיאן.
החל מאותו רגע, החלו השירים שלהם להישמע בתדירות גוברת ברדיו, והחליטו לנסות את מזלם בהפצת קלטת דמו. הפתעתם הייתה עצומה כאשר קיבלו טלפון מחברת סוני מוזיקה שהייתה מעוניינת בהפקת אלבום ללהקה, את השירים לאלבום חיברו באופן אינטנסיבי במשך השבועיים הבאים. הם נסעו למדריד למשך חודש, שם הקליטו את מה שהפך לאלבומם הראשון, "Dile al Sol" ("אמור לשמש"). הם הקליטו את הדיסק באולפנים של אלֶחו סטיבֵל, חבר לשעבר בלהקת טקילה, שנתן להם עצות לגבי החיים המוזיקליים, ונפגשו גם עם אמנים דונוסטיאנים (מאזור סן סבסטיאן) כמו מִיקֵל אֶרֵנְצ'וֹן וצֶ'צֶ'וֹ בֶּנגוֹאֵצֵ'אָה, שנתנו דחיפה נוספת לאלבום. ב-18 במאי 1998, אלבום הבכורה של הלהקה יצא למכירה בשוק המקומי של ספרד.
הביטחון שנטעה בהם הוצאת הדיסק היה מוצדק. מרגע שהלהיט הקליט "El 28" (שרמז לאוטובוס מספר 28 בחברת האוטובוסים החשמליים של סן סבסטיאן), הסינגל הראשון שלהם, החל להיות משודר בתחנות הרדיו הגדולות במדינה, מכירות האלבום החלו לעלות, וכעבור מספר חודשים הוציאו את הסינגל השני שלהם: "Soñaré" ("אחלום"), שהודות לו התפרסמו בכל ספרד ותהילתם צמחה. לאחר מספר סינגלים נוספים, זכתה הלהקה בפרס להקת השנה בתחרות Premio Ondas.
מחג המולד של שנת 1998 עד סוף שנת 1999, ביצעה הלהקה סבב הופעות שכלל יותר מ-150 הופעות בכל רחבי ספרד, ונרשם כמסע ההופעות האינטנסיבי ביותר בהיסטוריה של המוזיקה הספרדית. תחילה היו ההופעות צנועות, מאוחר יותר ערכו מסע הופעות עם להקת Hombres G, ויותר ממיליון אנשים יכלו לשמוע את הלהקה בהופעה חיה.
לאחר תקופת מנוחה עבדו על האלבום השני שלהם, "El Viaje del Copperpot" ("המסע של קופרפוט"), שיצא לחנויות ב-11 בספטמבר 2000, היווה המשך טבעי, ועדיין שמר על הסגנון של לה אורחה, בקו המוזיקלי שלו. ההקלטה נערכה באולפני Du Manoir בצרפת, בהפקת נייג'ל ווקר. בעבודה זו בלט השיפור בסאונד, שהביא להם הכרה באירופה בשל החידושים בסאונד האלקטרוני הרענן שבו. 12 להיטים הפכו את האלבום להצלחה מסחרית, תוך שהם מבטאים את הניסיון והצמיחה המוזיקלית של הלהקה בכל ההיבטים. שם הדיסק מעורר תשומת לב והוחלט עליו כאשר חברי הלהקה צפו בסרט הילדים "הגוניס" באולפן בצרפת. הסרט מספר על הרפתקאותיהם של קבוצת חברים שיצאו למסע חיפוש אחר אוצר שישמש אותם להציל את בתיהם מהריסה. אחד המחפשים, צ'סטר קופרפוט, היווה השראה לחברי הלהקה. השיר הראשון מאלבום זה הוא "Cuídate" ("הזהר") שמזכיר את האלבום הקודם שלהם, ומהווה חיבור לסאונד החדש, שמורגש מעל לכל בשיר "París", בעל המלודיה הצרפתית; "Los amantes del Círculo Polar" ("הנאהבים של חוג הקוטב") עם שילובים של סאונד אלקטרוני הממלאים את השיר בקסם; "Pop", הביקורת על האמנים המסחריים שרק מחפשים את התהילה. באלבום יש שירים הקולעים לטעמם של כולם. "La Playa" ("החוף") הוא שיר קליט ומהווה את אחת הבלדות החשובות בהיסטוריה של הפופ הספרדי, והוא מוקדש לחוף הקונכייה (la playa de La Concha) שבסן סבסטיאן. שירים רומנטיים על פרידות, שבזכות המלודיה לעולם אינם נשמעים עצובים, כוללים שירים פילוסופיים כמו "Mariposa" ("פרפר"), חזרו להוביל במכירות ומילאו סבב הופעות בו התלוו אליהם El Canto del Loco ו-Los Estopa.
באפריל 2003 הוציאו את האלבום השלישי שלהם "Lo Que te Conté Mientras te Hacías La Dormida" ("מה שסיפרתי לך בזמן שישנת"), שהכיל 14 רצועות ועוד רצועת בונוס.
כך התבססה הלהקה כאחת הלהקות המוכרות ביותר בספרד ובאמריקה הלטינית. אף על פי שנשארו באותו אולפן הקלטות ועם אותו מפיק, חזרו להפתיע עם מקצבים וסאונדים מיוחדים, כמו "Geografía" (הסינגל השישי), שמעודד סולידריות; "Vestido Azul" ("שמלה כחולה", הסינגל החמישי), המתאר סוף טראגי לאהבה, או רצועת הבונוס "Bonustrack" (הסינגל התשיעי), שמתאפיין בסגנון פופ-דאנס. הסינגל הראשון, "Puedes Contar Conmigo" ("אתה יכול לסמוך עליי") נכתב במיוחד בשביל אמאיה, ומסופר בו על חוסר אהבה. הסינגל השני נקרא "Veinte de Enero" ("עשרים בינואר") והוא מבוסס על יום חג דונוסטיאני החל באותו תאריך; "Rosas" ("ורדים"), הסינגל השלישי, מדבר על אהבה שנגמרה אך לא נשכחה; "Deseos de cosas imposibles" ("תשוקות לדברים בלתי אפשריים"), המגיע למסקנה כי על אף שההגיון לא מאפשר לך לאהוב, לעולם לא תוכל לשכוח את האדם שאהבת... שירים אחרים מדברים על נדידה, כמו "La Esperanza Debida" ("התקווה מחייבת"), על חוסר אהבה כמו "Tú y Yo" המתקתק (בו בפעם הראשונה קלידיו של שאבי לא נבלעים בקולה של אמאיה), על אהבה בין אחיות בשיר "Nadie Como Tú", שאותו הקדישה אמאיה לאחותה אידויה... דיסק זה קטף פרסים רבים, בספרד כמו במדינות אחרות, ונערכו לו שני סבבי הופעות: בשנת 2003 שהיה יותר אינטנסיבי מזה של 2004, ובנוסף שתי הופעות מוצלחות ביותר בפריז ומספר סבבי הופעות באמריקה הלטינית ודרום אמריקה.
הלהקה השתתפה בפסטיבל המוזיקה של ויניה דל מאר (Viña del Mar) שבצ'ילה, בשנת 2005, שם התקבלו בתשואות, הקהל שר איתם את כל השירים, במיוחד את "Rosas" ובמשך 20 דקות לא איפשר לאמן הבא לעלות להופיע. חברי הלהקה קיבלו את שחף הכסף, הפרס הגבוה ביותר בתחרות, שרק הקהל יכול להעניק. גם לאחר שהעניק להם את הפרס, לא נרגע הקהל, ולבסוף החליטה אמאיה לשיר את "Rosas" ללא ליווי מוזיקלי. מיד בתום הפסטיבל, נבחרה הלהקה כאמן הפופולרי ביותר בתחרות.
עם צאת אלבומם הרביעי "Guapa" ("יפה") בשנת 2006, "La Oreja De Van Gogh" הפכה ללהקה הראשונה בספרד המוציאה אלבום לטלפונים הניידים לפני שיצאו לחנויות המוזיקה, וזכו בפרס "האלבום הטוב ביותר לצמד או להקה" בטקס פרסי גראמי הלטיני. במקביל הוציאה הלהקה אלבום נוסף שנקרא "Más Guapa" ("יותר יפה"), שכלל עוד 11 רצועות חדשות, וגרסאות חדשות לשירים מאלבומים קודמים. הצליל האפלולי של הסינגל הראשון מהאלבום, "Muñeca de Trapo" ("בובת סמרטוטים"), מעיד על עליית מדרגה ללהקה. באלבום זה משחקים חברי הלהקה במקצבי בוסה נובה, כמו בשיר "Mi Vida Sin Ti" ("חיי בלעדיך"), מקצבי רוק, כמו בשיר "Vuelve" ("חזור"), עד למקצבי מריאצ'י בשיר "Cuantos cuentos cuento" ("כמה סיפורים אספר"), ונוגעים בנושאים כמו סמים ("Perdida", "אבודה"), בגידה ("Manhattan")... הסינגל השני היה הלהיט "Dulce locura" ("שיגעון מתוק"), וכסינגל שלישי הוציאו את "Perdida" ("אבודה") ו-"En Mi Lado del Sofá" ("בצד שלי בספה"), לרדיו ולטלוויזיה, בהתאמה.
בסה"כ מכרה הלהקה יותר מ-6 מיליון עותקים מכל אלבומיהם, והאלבום האחרון, "Guapa", נמכר כבר ביותר ממיליון עותקים.
בשנת 2009 הגיעה הלהקה לארץ לצורך צילום סרט דוקו-דרמה עליהם בשיתוף חברת "ריינבו הפקות" ושחקנים ישראלים: דורון עמית, קארן ליפשטיין, אילנה באוור ואחרים... הסרט צולם ברחבי הארץ ומתוכו נערכו קליפים שצולמו בין היתר בים המלח באתרים מבודדים שמוסיפים נופך
קסום לסרט כולו. הסרט יצא לאקרנים ב-2010