stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלחמה האיטלקית (1551–1559)
הקרבות > טכנולוגיה צבאית

אומן (1937) טוען שהמסעות הבלתי חד משמעיים אשר בדרך כלל חסרים מעורבות מכרעת נבעו בעיקר ממנהיגות לא יעילה והיעדר רוח התקפית. הוא מציין שחיילות שכירי חרב היו בשימוש לעיתים קרובות מדי והוכחו כלא אמינים. הייל מדגיש את החוזק ההגנתי של מבצרי מעוזים שתוכננו זמן קצר קודם לכן בזוויות לפיזור אש תותחים. פרשים, שבאופן מסורתי השתמשו בטקטיקות הלם כדי להתגבר על חיל הרגלים, נטשו אותו במידה רבה והסתמכו על התקפות עם אקדחים מדורגות. הייל מציין את השימוש בתצורות המונים מיושנות, שאותן הוא מייחס לשמרנות מתמשכת. בסך הכל, הייל מדגיש רמות חדשות של מיומנות טקטית.
הקרבות > מימון

בשנת 1552 לווה קרל החמישי יותר מ-4 מיליון דוקטים, כאשר מסע המלחמה של מץ לבדו עלה 2.5 מיליון דוקטים. משלוחי אוצרות מאיי הודו הסתכמו ביותר משני מיליון דוקטים בין 1552 ל-1553. עד 1554, הגירעון במזומן לשנה חושב להיות מעל 4.3 מיליון דוקטים, גם לאחר שכל תקבולי המס לשש השנים שלאחר מכן שועבדו והתמורה הוצאה מראש. האשראי בשלב זה החל לעלות לכתר ריבית של 43 אחוז (שמומן ברובו על ידי משפחות הבנקאות פוגר וולסר). עד שנת 1557 סירב הכתר לתשלום מאיי הודו שכן אפילו זה נדרש לתשלום המאמץ המלחמתי (ששימש בהתקפה ובניצחון הספרדי בקרב סן קנטן באוגוסט 1557).
הכספים הצרפתיים במהלך המלחמה מומנו בעיקר מהעלאת מס הטייל, כמו גם מיסים עקיפים כמו גאבלה ועמלות מכס. המלוכה הצרפתית נקטה גם במהלך המלחמה בהלוואות כבדות מאנשי כספים בשיעורים של 10–16 אחוז ריבית. מס הטייל נאמד בשנת 1551 בסביבות שישה מיליון ליברות.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-16, ספרד היה בעל כוח אדם צבאי מוערך של כ-150,000 חיילים, ואילו לצרפת היה כוח אדם מוערך של 50,000.
שלום קאטו-קמברזי (1559) > סיכום

שלום קאטו-קמברזי (1559) כלל שני הסכמים: הראשון נחתם בין אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ואנרי השני, מלך צרפת ב-2 באפריל; השני נחתם בין אנרי השני, מלך צרפת ופליפה השני, מלך ספרד ב-3 באפריל שתי האמנות הגדירו גם את סיום המלחמות האימפריאליות-צרפתיות ולפיכך את סיומו של הסכסוך ההבסבורגי-ולואה בכללותו, באישורו של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ארבעת המלכים לא נפגשו באופן אישי אלא יוצגו על ידי שגרירים ומשלחות. כמה מדינות איטלקיות השתתפו גם הן בוועידה.
שלום קאטו-קמברזי (1559) > הסכם צרפתי-ספרדי

אנרי השני, מלך צרפת הכיר בפליפה השני, מלך ספרד כשליט מילאנו ונאפולי. אנרי השני ויתר על תביעותיו התורשתיות לדוכסות מילאנו (שנשלטה על ידי ספרד והייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה), והכיר בשליטה הספרדית על ממלכת נאפולי, ממלכת סיציליה וממלכת סרדיניה.
אנרי ופליפה הסכימו להביא ל"כינוס וחגיגה של מועצה אוניברסלית קדושה, הנחוצה כל כך לרפורמה ולצמצום של הכנסייה הנוצרית כולה לאחדות והרמוניה אמיתית".
ספרד החזירה את סן קנטן, האם, לה קטלה ומקומות אחרים בצפון צרפת שנלקחו במהלך המלחמה.
נרי אישר את העברתו של קרל החמישי ב-1536 של מרקיזות מונפראט לדוכסות מנטובה, שנשלטה על ידי גוליילמו גונזגה (בעל ברית עם ספרד וחלק מהאימפריה הרומית הקדושה).
צרפת החזירה את האי קורסיקה לרפובליקה של ג'נובה (בעלת ברית עם ספרד וחלק מהאימפריה הרומית הקדושה). סוחרים צרפתים וגנואים קיבלו גישה מלאה זה לנמלים של זה.
צרפת הכירה בכיבוש הרפובליקה של סיינה (בעלת ברית עם צרפת) ב-1555 על ידי הרפובליקה של פירנצה (בעלת ברית עם ספרד וחלק מהאימפריה הרומית הקדושה) ומסרה את הפרסידי לפליפה מספרד.
כחלק מהתנאים, אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה נישא לאחותו של אנרי מרגריט מצרפת, דוכסית ברי (1523–1574), בעוד שבתו הבכורה אליזבת מוולואה (1545–1568) הפכה לאשתו השלישית של פליפה.
צרפת נסוגה מפיימונטה והחזירה את דוכסות סבויה - פיימונטה (בעלת ברית עם ספרד וחלק מהאימפריה הרומית הקדושה) לאמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה בשל ניצחונו בסן קנטן. אמנואלה פיליברטו הסכים להישאר נייטרלי במקרה של סכסוך עתידי.
צרפת שמרה על חמישה מבצרים בצפון איטליה: ליד טורינו, Cherasco‏, Pinerolo‏, Chivasso ו-Villanova d'Asti.
צרפת שמרה על שלוש הבישופויות של טול, מץ וורדן, שנמסרו על ידי מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה בעד תמיכתו של אנרי במהלך המלחמה השמאלקלדית השנייה ב-1552.
שלום קאטו-קמברזי (1559) > הסכם אנגלו-צרפתי

אנגליה העניקה לצרפת את החזקה בקאלה (שנתפסה מאנגליה ב-1558), לתקופה ראשונית של שמונה שנים; זה היה מנגנון להעמדת פנים ולמרות שאליזבת ניסתה לנצל את מלחמת האזרחים כדי לנהל משא ומתן על החזרתה ב-1562, היא נשארה צרפתית לאחר מכן.
לאחר מכן

אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה התחתן עם מרגריט מצרפת, דוכסית ברי, אחותו של אנרי השני, מלך צרפת. פליפה השני, מלך ספרד נישא לאליזבת, בתו של אנרי השני, מלך צרפת. במהלך טורניר שנערך כדי לחגוג את השלום ב-1 ביולי, המלך הנרי נפצע בתאונת ג'וסט, כאשר רסיס מהרומח המנופץ של גבריאל מונטגומרי, קפטן המשמר הסקוטי בחצר הצרפתית, פילח את עינו ונכנס למוחו. הוא מת עשרה ימים לאחר מכן ב-10 ביולי 1559. בנו בן ה-15 פרנסואה השני ירש אותו לפני שמת גם הוא בדצמבר 1560 והוחלף באחיו שארל התשיעי בן ה-10. חוסר היציבות הפוליטית שנוצרה, בשילוב עם פירוז פתאומי של אלפי חיילים ללא שכר ברובם, הובילו לפרוץ מלחמות הדת הצרפתיות ב-1562 שכילו את צרפת במשך שלושים השנים הבאות.
בתום הסכסוך, איטליה חולקה בין מלכויות משנה של ההבסבורגים הספרדים בדרום לבין הנחלות הפורמליות של ההבסבורגים האוסטרים בצפון. המדינות האימפריאליות נשלטו על ידי מדיצ'י בטוסקנה, ההבסבורגים הספרדים במילאנו, בית אסטה במודנה ובית סבויה בפיימונטה. ממלכות נאפולי, סיציליה וסרדיניה היו תחת שלטון ישיר של ההבסבורגים הספרדים.
המצב נמשך עד למלחמות הירושה באירופה של המאה ה-18, אז עברה צפון איטליה הבסבורג-לורן האוסטרי, ודרום איטליה עברה לבורבונים הספרדים. האפיפיורות, במרכז איטליה, שמרה על השפעה תרבותית ופוליטית גדולה במהלך הרפורמציה הקתולית, שהחלה עם סיום ועידת טרנטו, אשר חודשה על פי תנאי האמנה.
הערות שוליים

↑  Messenger, Charles, ed. (31 אוקטובר 2013). Reader's Guide to Military History. Routledge. pp. 635–636. ISBN 978-1-135-95970-8.
↑  Miller, p.2
↑  Lambton, Ann Katherine Swynford; Lewis, Bernard, eds. (1977). The Cambridge History of Islam: The central Islamic lands since 1918. Vol. 1B (באנגלית). Cambridge University Press. p. 328. ISBN 978-0-521-29135-4.
↑  Braudel, Fernand (1995). The Mediterranean and the Mediterranean World in the Age of Philip II. Vol. 2. University of California Press. p. 920. ISBN 978-0-520-20330-3.
↑  Black, Jeremy (2002). European Warfare, 1494–1660 (באנגלית). Psychology Press. p. 177. ISBN 978-0-415-27532-3.
↑  Turner, Sharon (1839). The history of England: from the earliest period to the death of Elizabeth. London: Longman, Orme, Brown, Green, and Longmans. pp. 311.
↑  Setton, pp. 698ff.
1 2  Oman, Charles (3 אפריל 2018). A History of the Art of War in the Sixteenth Century. Pickle Partners Publishing. ISBN 978-1-78912-137-7.
↑  Robertson, William; Stewart, Dugald (1840). The history of the reign of emperor Charles V, book 8–12. T. Cadell. p. 279.
↑  Woodward, Geoffrey (2013). "8". Philip II. London, New York: Routledge. ISBN 978-1317897736.
↑  Pattenden, Miles (2013). Pius IV and the Fall of The Carafa: Nepotism and Papal Authority in Counter-Reformation Rome. OUP Oxford. pp. 21–22. ISBN 978-0191649615.
↑  Elliott, J.H. (1968). Europe Divided: 1559–1598. HarperCollins. p. 11. ISBN 978-0-06-131414-8.
↑  Hale, J. R. (2 אוגוסט 1990). "Armies, navies and the art of war".  In Elton, G. R. (ed.). The New Cambridge Modern History: Volume 2, The Reformation, 1520–1559. Vol. 2. Cambridge University Press. pp. 481–509. ISBN 978-0-521-34536-1.
↑  Lynch, John (1984). Spain Under the Habsburgs (2nd ed.). New York: New York University Press. pp. 62–63. ISBN 0-8147-5010-9.
1 2  Kennedy, Paul (1989). The Rise and Fall of the Great Powers. New York: Vintage Books. pp. 56–57. ISBN 0-679-72019-7.
↑  Treccani encyclopedia
↑  Roio, Anna Maria Razzoli (2008). Cavalieri ed eroi alla corte di Mantova: il Fido amante di Curzio Gonzaga (באיטלקית). Verso l'Arte Edizioni. p. 20. ISBN 978-88-95894-01-0.
↑  Konnert, Mark (2008-08-23). Early Modern Europe: The Age of Religious War, 1559–1715 (באנגלית). University of Toronto Press. p. 122. ISBN 978-1-4426-0004-1.
↑  Crawford, Katherine (2000). "Catherine de Medici's and the Performance of Political Motherhood". The Sixteenth Century Journal. 31 (3): 663. doi:10.2307/2671075. JSTOR 2671075.
↑  "Italy – The duchy of Milan". Encyclopedia Britannica (באנגלית). נבדק ב-2020-09-08.
↑  "War of the Austrian Succession | Europe [1740–1748]". Encyclopedia Britannica (באנגלית). נבדק ב-2020-09-08.
↑  Mallett, Michael; Shaw, Christine (11 יוני 2014). The Italian Wars 1494–1559: War, State and Society in Early Modern Europe. Routledge. p. 298. ISBN 978-1-317-89939-6.
אנרי השני העביר את מסדר סן-מישל למרשל דה טוואן לאחר קרב רנטי, ב-13 באוגוסט 1554
איטליה לאחר הסכמי קאטו-קמברזי
הטורניר הקטלני בין אנרי השני למונטגומרי (אדון ה"לורג'ס")
יחסי אוקראינה–פולין

| יחסי אוקראינה–פולין |
| --- | --- |
אוקראינה: פולין


אוקראינה: פולין
שטח (בקילומטר רבוע)
603,550: 312,685
אוכלוסייה
38,516,082: 38,304,090
תמ"ג (במיליוני דולרים)
178,757: 811,229
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,641: 21,179
משטר
רפובליקה

יחסי אוקראינה–פולין הם היחסים הבינלאומיים בין אוקראינה ופולין, אשר כוננו מיד אחרי שאוקראינה קיבלה את עצמאותה מברית המועצות בתחילת שנות ה-90.
אוקראינה ופולין, בהתאמה, הן המדינות השנייה והשלישית בגודלן מבין המדינות הסלאביות, אחרי רוסיה. שתי המדינות חולקות גבול משותף של כ-529 ק"מ. קבלת פולין של אמנת שנגן יצר בעיות עם התנועה בגבול האוקראיני. ב-1 ביולי 2009 נכנס לתוקף הסכם על תנועת הגבולות המקומית בין שתי המדינות, אשר מאפשר לאזרחי אוקראינה החיים באזורי הגבול לחצות את הגבול הפולני על פי הליך ליברלי.
אוקראינה היא המדינה עם המספר הגדול ביותר של קונסוליות פולניות.
היסטוריה

שורשיהם של היחסים בין שתי המדינות במאות ה-16 וה-17, כאשר שטחה של אוקראינה של ימינו, על האוקראינים שבו, היו חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, ואף קודם לכן התקיימו קשרי ידידות בין ממלכת פולין לממלכת גליציה-ווהלין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פרצה מלחמת פולין-אוקראינה בין הרפובליקה העממית של אוקראינה לבין הרפובליקה הפולנית השנייה, ובשנת 1920 נחתם חוזה ורשה (1920) שבו נחתמה ברית בין המדינות כנגד רוסיה הסובייטית. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הייתה פולין עצמאית, ואילו אוקראינה הייתה חלק מברית המועצות. במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות תחת כיבוש גרמני, ולאחר המלחמה פרצו התלקחות של מתחים אתניים, ביניהן מעשי טבח בפולנים בווהלין ובגליציה המזרחית ומבצע ויסלה, שבו גורשו עשרות אלפי אוקראינים מפולין.
בתקופת ברית המועצות כמעט ולא היו יחסים ישירים בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית לרפובליקה העממית הפולנית, אולם לאחר נפילת ברית המועצות כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים.
ב-13 באוקטובר 1990 הסכימו פולין ואוקראינה על "הצהרה על היסודות והכיוונים הכלליים בפיתוח היחסים הפולנים-אוקראינים". סעיף 3 של הצהרה זו אמר כי לאף מדינה אין טענות טריטוריאליות נגד השני, ולא תהיה כזו בעתיד. שתי המדינות הבטיחו לכבד את זכויותיהם של המיעוטים הלאומיים בשטחם ולשפר את מצבם של המיעוטים בארצותיהם.
התמיכה בריבונות האוקראינית הפכה למרכיב חשוב של מדיניות החוץ הפולנית. פולין תמכה מאוד במהפכה הכתומה שהתרחשה בשנת 2004 באוקראינה, ותמכה בשיתוף פעולה של נאט"ו עם אוקראינה (כגון החטיבה ליטאית–פולנית–אוקראינית), כמו גם במאמצי אוקראינה להצטרף לאיחוד האירופי.
פולין תמכה באופן נלהב באוקראינה לאורך התקופה הסוערת של יברומאידאן ומשבר קרים (2014). הממשלה הפולנית תמכה בסנקציות נגד רוסיה על פעולותיה באוקראינה, ואף הכריזה כי לא תכיר בסיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה. בשנת 2014 שר החוץ הפולני ראדוסלב סיקורסקי טען כי בשנת 2008 נשיא רוסיה,  ולדימיר פוטין, הציע לראש ממשלת פולין דונלד טוסק לחלק את אוקראינה בין פולין לרוסיה. מאוחר יותר הצהיר סיקורסקי כי דבריו פורשו יתר על המידה, וכי פולין אינה משתתפת בסיפוחים.
למרות זאת, קיימות מחלוקות בין המדינות בנוגע לגבי צבא המורדים האוקראיני (UPA) ומעשי הטבח של פולנים בווהלין ובמזרח גליציה. ביולי 2016 ה"סיים" הפולני העביר החלטה, שנכתבה על ידי מפלגת חוק וצדק, שקובעת את ה-11 ביולי ליום זיכרון לאומי לקורבנות רצח עם, וציין כי למעלה מ-100,000 אזרחי פולין נרצחו במהלך מתקפה מתואמת על ידי UPA. נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו הביע צער על ההחלטה, בטענה כי זה יכול הוביל לגרום ל"ספקולציות פוליטיות". בתגובה, חבר הפרלמנט האוקראיני אולסקי מוסי העביר טיוטת החלטה הקובעת את ה-24 במרץ כ"יום הזיכרון של קורבנות רצח העם של המדינה הפולנית נגד אוקראינים השנים 1919–1951". בתגובה, יושב ראש הסנאט הפולני סטניסלב קרצ'בסקי גינה את ההחלטה.
בשנת 2016 נדחתה לפי המלצות של משרד החוץ האוקראיני, הקרנה מיוחדת של הסרט הפולני ווהלין על ידי המכון הפולני בקייב לחברי פרלמנט אוקראינים, בשל חששות כי זה עלול לשבש את הסדר הציבורי.
יחסים דיפלומטיים

אוקראינה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה, ו-10 קונסוליות בבידגושץ', חלם, גדנסק, קרקוב, לובלין, פשמישל, ז'שוב, שצ'צ'ין, ורוצלב וז'לונה גורה. מאידך, פולין מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב ו-5 קונסוליות בחרקוב, לוצק, לבוב, אודסה, וויניצה.
החל משנת 1998 בקרבת עיירה קרקוביץ פועלת נקודת מעבר גדולה ששדרכה יכולים לעבור כ-5 אלף מכוניות ביום.
יחסי אוקראינה–צ'כיה

| יחסי אוקראינה–צ'כיה |
| --- | --- |
אוקראינה: צ'כיה


אוקראינה: צ'כיה
שטח (בקילומטר רבוע)
603,550: 78,867
אוכלוסייה
38,516,082: 10,661,093
תמ"ג (במיליוני דולרים)
178,757: 330,858
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,641: 31,034
משטר
רפובליקה

שגרירות אוקראינה בפראג
יחסי אוקראינה–צ'כיה הם יחסי החוץ בין אוקראינה לבין צ'כיה.
היסטוריה

בשנת 1848, המנהיגים הלאומיים של אוקראינה וצ'כיה נפגשו בקונגרס הסלאבי בפראג, וב-1916 הלאומנים של שתי המדינות השתתפו בוועידה של מדינות האיחוד בלוזאן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, האימפריה הרוסית הקימה לגיון צ'כוסלובקי של שבויי מלחמה, אשר נלחמו נגד מעצמות המרכז על שטחה של אוקראינה, ובפרט בקרבות זבורוב ובאחמץ'.
במהלך התקופה שבין המלחמות הפכה פראג למרכז של הגירה פוליטית, מדעית וספרותית אוקראינית, בעיר הייתה אוניברסיטה חופשית אוקראינית (כיום במינכן), כמו גם מוסדות אחרים. במחצית השנייה של המאה ה-20 היו ארגונים פוליטיים אוקראינים וצ'כים חלק מגוש העמים האנטי בולשביקי.
צ'כוסלובקיה הכירה רשמית בעצמאותה של מדינת אוקראינה ב-8 בדצמבר 1991, ויחסים דיפלומטיים הוקמו עם הקמת המדינה החדשה של צ'כיה ב-3 בינואר 1993.
מאז סוף 2010 חלה התקררות מסוימת ביחסי אוקראינה וצ'כיה. זה נבע בעיקר מהענקת מקלט מדיני על ידי צ'כיה לראש הממשלה לשעבר יוליה טימושנקו. באביב 2011 גירשה אוקראינה שני דיפלומטים צ'כים בגין פעילויות שאינן תואמות מעמד דיפלומטי. בתגובה הכריזה צ'כיה על שני עובדים בשגרירות אוקראינה בפראג כאישיות לא רצויה.
יחסים כלכליים

על פי הוועדה הסטטיסטית הממלכתית של אוקראינה, צ'כיה מדורגת במקום ה-25 מבחינת סחר דו-צדדי עם אוקראינה. על פי המינהל הסטטוטורי הצ'כי, אוקראינה נמצאת במקום ה-19 בקרב 234 מדינות עימן צ'כיה מקיימת שיתוף פעולה כלכלי. מתחילת שנת 2011 חל שיפור הדרגתי בסחר הדו-צדדי. על פי ועדת הסטטיסטיקה הממלכתית באוקראינה, במחצית הראשונה של 2012 סך מחזור המסחר בין אוקראינה לצ'כיה הסתכם ב-991.7 מיליון דולר, שהוא 7.5 אחוז יותר לעומת התקופה המקבילה אשתקד. היתרה השלילית של הסחר הדו-צדדי באוקראינה בתקופה זו של השנה הנוכחית הסתכמה ב-246.1 מיליון דולר.
נכון לתחילת 2012 השקיעה צ'כיה 76.9 מיליון דולר בכלכלה האוקראינית, המהווה 0.2 אחוז מסך ההשקעה הישירה הזרה. מספר המפעלים עם הון צ'כי הפועל באוקראינה בתחילת 2011 היה 432. לא נרשמו תעשיות צ'כיות עם השקעות הון אוקראיני.
נציגויות דיפלומטיות

אוקראינה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג, וקונסוליה בברנו.
צ'כיה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב ו-4 קונסוליות בדנייפרופטרובסק, חרקוב, לבוב ואוז'הורוד.
יחסי אוקראינה – הממלכה המאוחדת

| יחסי אוקראינה – הממלכה המאוחדת |
| --- | --- |
אוקראינה: הממלכה המאוחדת


אוקראינה: הממלכה המאוחדת
שטח (בקילומטר רבוע)
603,550: 243,610
אוכלוסייה
38,516,082: 69,381,250
תמ"ג (במיליוני דולרים)
178,757: 3,340,032
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,641: 48,140
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי אוקראינה–הממלכה המאוחדת, הם יחסי החוץ בין אוקראינה לבין הממלכה המאוחדת.
טבלת השוואה

|  | אוקראינה אוקראינה | הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת |
| --- | --- | --- |
| אוכלוסייה | 44,291,413 | 64,105,654 |
| שטח | 603,500  קמ"ר | 243,610  קמ"ר |
| צפיפות אוכלוסין | 73נפשות לקמ"ר | 255.6 נפשות לקמ"ר |
| עיר בירה | קייב | לונדון |
| העיר הגדולה ביותר | קייב – 2,847,200 (3,275,000 במטרופולין) | לונדון – 8,174,100 (14,709,000 במטרופולין) |
| ממשלה | רפובליקה נשיאותית למחצה | יחידתי דמוקרטיה פרלמנטרית, מונרכיה חוקתית |
| שפה רשמית | אוקראינית | אנגלית |
| הדתות העיקריות | 62.5% אתאיסטים, 33.6% נוצרים, 0.6% מוסלמים, 3.3% אחרים | 59.4% נוצרים, 25.7% אתאיסטים, 7.8% לא ידוע, 4.4% מוסלמים,   1.3% הינדואיסטים, 0.7% סיקים, 0.4% יהודים, 0.4% בודהיסטים |
| קבוצות אתניות | 77.8% אוקראינים, 17.3% רוסים, 0.6% בלארוסים, 0.5% מולדובנים, 0.5% טטרים, 0.4% בולגרים, 0.3% הונגרים, 0.3% רומנים, 0.3% פולנים, 1.7% אחרים | 87% לבנים (81.9% בריטים לבנים), 7% אסייתים, 3% שחורים, 2% מגזע מעורב, 1% אחרים |
| תמ"ג (לנפש) | $8,668 | $42,511 |
| תמ"ג (נומינלי) | $130.7 מיליארד | $3.056 טריליון |
היסטוריה

לאחר מלחמת העולם השנייה, אישר ראש ממשלת בריטניה קלמנט אטלי גיוס אוקראינים לעבוד בבתי החרושת בלנקשייר ובחממות בלאה ואלי (מידלסקס/אסקס). מספר גדול של אוקראינים (בעיקר עקורים מן המחנות בגרמניה) הגיעו לבריטניה. האוקראינים שולבו בבריטניה כעובדים וולונטריים אירופיים, בעוד שבויי מלחמה אוקראינים מהצבאות הפולניים והגרמניים שוחררו והתיישבו גם בערים הגדולות של בריטניה.
ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר ביקרה באוקראינה ביוני 1990, כאשר היא הייתה חלק מברית המועצות.
אחרי שקיבלה אוקראינה עצמאות מברית המועצות באוגוסט 1991, כוננו יחסים דיפלומטיים בין אוקראינה והממלכה המאוחדת ב-10 בינואר 1992.
עד שנת 2005, נשיאי אוקראינה ביקרו פעמיים בבריטניה; בפברואר 1993 ובדצמבר 1995. ראש ממשלת בריטניה ביקר באוקראינה באפריל 1996. היחסים בין המדינות השתפרו במהלך 2008-2009. ובאותה שנה, נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו ביקר בבריטניה שלוש פעמים; במאי ובאוקטובר 2008 ובינואר 2009.
היחסים בין בריטניה ואוקראינה כיום קרובים מאוד, ומתקיימים ביקורים קבועים בין המדינות, ודיאלוג פוליטי נרחב במגוון סוגיות בינלאומיות.
מאז תחילת המהפכה האוקראינית פרו-רוסית, תמכה בריטניה באופן פעיל באוקראינה, ואף גינתה בפומבי את הפעולות הרוסיות. בריטניה תומכת בצירוף אוקראינה לאיחוד האירופי ולנאט"ו.
מאז תחילת 2014 התקיימו המפגשים הבאים: פגישה בין ראש ממשלת אוקראינה, ארסני יאצניוק ושר החוץ הבריטי ויליאם הייג במהלך ביקורו באוקראינה (3 במרץ), ראש ממשלת אוקראינה יאצניוק נפגש עם ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון בשולי פסגת האיחוד האירופי בבריסל (6 במרץ); פגישה בין נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו עם ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון במהלך הטקסים לציון 70 שנים לפלישה לנורמנדי, כמו גם מספר פגישות בין שרי החוץ של שתי המדינות.
מאז תחילת מלחמת רוסיה-אוקראינה, ובמיוחד בעקבות הפלישה הרוסית ב-2022, היחסים היו הדוקים ביותר שכן בריטניה סיפקה כמויות גדולות של סיוע צבאי, הומניטרי, פיננסי ומודיעיני לאוקראינה. אוקראינה והממלכה המאוחדת, יחד עם פולין הסכימו ליצור הסכם ביטחון משולש בתחילת 2022. במהלך ביקור באוקראינה באפריל, פגש ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון את נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי והציע להקים "חבר העמים האירופי". ההתאחדות המוצעת תהיה איחוד כלכלי ופוליטי שיכלול את אוקראינה, ליטא, פולין, אסטוניה, לטביה וטורקיה
יחסים תרבותיים וכלכליים

בריטניה היא שותפת הסחר העיקרית של אוקראינה, והמשקיעה החמישית הגדולה ביותר באוקראינה.
מפקד האוכלוסין בבריטניה 2001 נרשמו 11,913 אנשים שנולדו באוקראינה כתושבי בריטניה.
יחסים דיפלומטיים

אוקראינה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, וקונסוליה כללית באדינבורו. מאידך, בריטניה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב בלבד.
יוסף שרביט (היסטוריון)

| --- | --- |

יוסף שרביט, 2013
 לידה:  15 בנובמבר 1957 (בן 67) קונסטנטין, צרפת 
 מדינה:  ישראל 
 
יוסף שרביט (בצרפתית: Yossef Charvit; נולד ב-15 בנובמבר 1957) הוא פרופסור במחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה האקדמית אפרתה, ומופקד על הוראת תולדות ישראל והעמים מימי הביניים עד העת החדשה במכללה זו. תחומי התמחותו העיקריים הם היסטוריה חברתית ואינטלקטואלית של יהדות אגן הים התיכון, צפון אפריקה, צרפת וארץ ישראל, מימי הביניים עד העת החדשה.
ביוגרפיה

שרביט נולד בעיר קונסטנטין באלג'יריה לרב מיכאל שרביט שהיה רבה הראשי של קהילת קאן ורב בצפון נתניה ולשמחה פורטונה. הוריו השפיעו עליו רבות בעיצוב עולמו החינוכי, האקדמי והספרותי. סבו מצד אימו הוא הרב יוסף גנאסיא, היה דיין ומנהיג רוחני בולט ביהדות אלג'יריה במאה ה-20, ולימים התמחה בחקר דמותו ומשנתו.
עם תום מלחמת העצמאות של אלג'יריה, כשהיה בן ארבע, היגר עם משפחתו (כמו רוב יהודי אלג'יריה) לצרפת, ומשפחתו השתקעה בעיר קאן שבריווירה הצרפתית. בילדותו למד במערכת החינוך הצרפתית שבעיר קאן עד כיתה ז', ובתלמוד תורה הקהילתי שבניהול אביו. ב-17 במרץ 1970, כשהיה בכיתה ז', עלה עם משפחתו לישראל. לאחר חצי שנה במרכז קליטה בכפר חב"ד עברה המשפחה לנתניה, שם כיהן אביו כרבה של צפון העיר. הוא החל את לימודיו בכפר הנוער "ימין אורד", שם למד עד כיתה י"ב. באותם ימים נוהל בית הספר בידי יצחק מאיר, ממנו הושפע שרביט עמוקות, ולימים כתב עליו את ספרו "לשוח בשדה" המבוסס על שיחות שקיים איתו. שירת כפקח טיסה בבסיס חיל האוויר ליד ימית, במילואים שירת בדובר צה"ל ובמלחמת שלום הגליל ליווה עיתונאים זרים בלבנון. לאחר שחרורו מצה"ל הדריך במשך כחצי שנה בכפר הנוער ימין אורד שבו למד.
מתגורר בירושלים. נשוי למיכל, העוסקת ברפואה משלימה, בשיטת "מכלול" שהגתה ואב לשישה ילדים.
לימודים וקריירה אקדמית

לאחר עבודתו ב"ימין אורד" פנה ללימודים באוניברסיטה העברית, ובשנת תשמ"ג סיים את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה של עם ישראל, בהיסטוריה כללית וביחסים בין-לאומיים. בשנת תש"ן השלים את לימודי התואר השני במחלקה להיסטוריה של עם ישראל, גם הוא מהאוניברסיטה העברית. נושא עבודת המאסטר שלו היה "החינוך היהודי בקונסטנטין בעידן של תמורות (1837-1939)", ונכתבה בהנחייתו של פרופ' מיכאל אביטבול. במהלך לימודי התואר הראשון שמע שיעורים במוסד הרב קוק בירושלים מפי הרב שלמה אבינר ולאחר מכן, במהלך לימודי התואר השני למד אצלו בישיבת עטרת כהנים אך לא היה תלמיד מן המניין. בהמשך למד אצל הרב אשכנזי-מניטו במעיינות ובמרכז יאיר.
בשנת תשנ"ט סיים את לימודי הדוקטורט בהצטיינות יתרה באוניברסיטת פריס-INALCO. כותרת עבודת הדוקטורט שלו הייתה "האליטה הרבנית האלג'יראית וארץ ישראל, במאה הי"ט – מסורת ומודרנה", ונכתבה בהנחיית פרופ' הרב שמואל סיראט ופרופ' יוסף טדגי. בשנת 2005 התפרסמה עבודת הדוקטורט שלו כספר בהוצאת אוניברסיטת סורבון בשם: La France, l’élite rabbinique d’Algérie et la Terre Sainte au XIXème siècle - Tradition et Modernité.
ב-1994 החל ללמד במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון. החל משנת 2004 עבר ללמד באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת אפרתה ואשקלון.
שרביט נמנה עם מקימי "מכון גיא ינשא" לחקר יהודי אלג'יריה (1985), על שם הרב יוסף גנאסיא. באמצעותו אף יזם כמה ימי עיון וכנסים מחקריים באוניברסיטת בן-גוריון ומכון בן צבי. משנת תש"ס משמש כחבר בקבוצת מחקר של תרבות יהדות ספרד והמגרב ב-INALCO, פאריס: Membre associé au groupe de recherche – Langues, Littérratures et Civilisation des Juifs du Maghreb et d’Espagne – CEHJ, INALCO, Paris. בשנת תשס"ט השתתף בקבוצת מחקר במכון ון-ליר בניהולו של פרופ' אבינועם רוזנק. מלבד זאת, מרבה להרצות בכנסים וימי עיון בישראל ומחוצה לה. על פעילותו המחקרית והציבורית בחקר מורשת יהדות צפון אפריקה ובהנחלתה זכה בשני פרסים למחקר ויצירה: פרס עמינוח (תשנ"ט) ופרס גאון (תשע"ג).
לימודים וקריירה אקדמית > עיסוקים נוספים

במקביל ללימודיו האקדמיים ולפועלו המחקרי, לימד באולפנת קריית ארבע (תשמ"ב-תשס"ח) וריכז את לימודי ההיסטוריה, לימודי ארץ ישראל, משלחות לפולין וצ'כיה, והיה חבר הנהלה. כמו כן לימד תולדות ארץ ישראל במחלקה הצרפתית במכון מאיר בשילוב סיורים בירושלים. יצא לשליחות בפריז רבתי כשליח בני עקיבא ותנועת הסטודנטים 'מורשה'. נוסף על עבודתו המחקרית, למד משחק בבית הספר אספקלריא ואף שיחק בכמה הצגות וסרטים. משמש גם כמדריך טיולים, בעיקר בעיר העתיקה בירושלים, באופן עצמאי ודרך גופים שונים כמו ארגון "עמיתים לטיולים". הדרכותיו נשענות על תזות היסטוריות רחבות, דרכן הוא קורא תיגר על טענות ממוסדות, תוך שילוב ממצאי מחקריו.
מחקר

מחקריו של יוסף שרביט עוסקים בהיסטוריה חברתית ואינטלקטואלית של יהדות אגן הים התיכון מימי הביניים עד העת החדשה. הוא מתמחה בחקר יהדות צפון אפריקה, צרפת וארץ ישראל במאות ה-18–20 – בדגש על קהילות יהודי אלג'יריה, מרוקו וצרפת ובזיקתן לארץ ישראל ולמדינת ישראל, ובתולדות חוכמת ישראל בצרפת (במאות ה-19–20).
מחקריו המשלבים בין ההיסטוריוגרפיה הצרפתית להיסטוריוגרפיה העברית, מחלצים פרספקטיבה פנימית של חקר הקהילה ויוצרים תמונה היסטורית מורכבת. בעבודתו המדעית פורס שרביט שורה מגוונת של מחקרים היסטוריים חברתיים, מגדריים ואינטלקטואליים, המציגים דפוסים מקוריים של התמודדות של אישים ומנהיגים עם העידן המודרני – בצפון אפריקה, בצרפת ובארץ ישראל.
מחקר > הנוער בעלייה, תולדות תנועת הנוער "שרל נטר" במרוקו (1956-1929)

מחקר ייחודי זה בוחן את קורות תנועת הנוער "שרל נטר" שקמה במרוקו בשנות העשרים של המאה ה-20 ופעלה כעשרים וחמש שנים. תנועת נוער זו נתנה ביטוי למאוויים הדתיים-לאומיים של אלפי בני נוער במרוקו וחבריה נטלו חלק במגוון פעילויות בחברה היהודית במרוקו. המחקר שופך אור על החינוך הבלתי פורמלי בה, על תרומתה הסגולית של התנועה לשיקום החברה הנחשלת ב"מלאח" של קזבלנקה, ושילוב חניכיה בפעילות החשאית הישראלית בצפון אפריקה (העפלה והגנה עצמית – המוסד לעלייה ב' ושלוחת המוסד, "המסגרת").