stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ איירון דיוק (1912)
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > קרב יוטלנד

בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מה"גרנד פליט", צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על ה"גרנד פליט", הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח. ביום הקרב, איירון דיוק הפליגה עם שייטת אוניות המערכה הרביעית, והייתה הספינה התשיעית בטור הבריטי.
הפעולה הראשונית התרחשה בעיקר על ידי סיירות המערכה הבריטיות והגרמניות בשעות אחר הצהריים, אך עד השעה 18:00, ה"גרנד פליט" התקרב למקום. בסביבות השעה 18:14 נפלו שני פגזים בקליבר גדול ליד איירון דיוק אך לא גרמו נזק. 15 דקות לאחר מכן, איירון דיוק הגיעה לטווח ירי יעיל – כ26,000 יארד (24,000 מטרים) – מהצי הגרמני, והמטירה אש על SMS קניג. המטח הראשון פספס, אבל השלושה הבאים היו על המטרה; התותחן של הספינה טען כי לפחות שש פגיעות פגעו באוניית המערכה הגרמנית. למעשה, הם קלעו שבעה פגזים על קניג וגרמו נזק משמעותי.
מעט אחרי השעה 19:00, קרבות סביב הסיירת הגרמנית הנכה SMS ויסבאדן – שנפגעה קשות קודם לכן בקרב – התחדשו. איירון דיוק פתחה באש על הסיירת הנכה ועל המשחתות הסמוכות עם הסוללה המשנית שלה בשעה 19:11 בטווח של 9,000–10,000 יארד (8,200–9,100 מטרים). התותחנים של איירון דיוק טענו שהטביעו את אחת המשחתות ופגעו בשנייה, אבל הם למעשה החמיצו את המטרות שלהם לחלוטין. זמן קצר לאחר מכן, ניסו המשחתות הגרמניות לפתוח במתקפת טורפדו על הטור הבריטי; איירון דיוק החלה לירות ב-19:24. טביעת המשחתת SMS S35 נזקפה לזכותה של איירון דיוק, אך קשה לקבוע איזו ספינה ירתה אילו פגזים בתגרה, לפי ההיסטוריון הימי ג'ון קמפבל.
בעקבות מתקפת המשחתת הגרמנית, צי הים הפתוח התנתק, ואיירון דיוק ושאר ה"גרנד פליט" לא ראו פעולה נוספת בקרב. הדבר נבע, בין השאר, מבלבול על סיפונה של "איירון דיוק" בנוגע למיקומו המדויק ולמסלולו של הצי הגרמני; ללא המידע הזה, ג'ליקו לא יכול היה להביא את הצי שלו לפעולה. בשעה 21:30, ה"גרנד פליט" החל להתארגן מחדש למערך השיוט הלילי שלו. מוקדם בבוקר 1 ביוני, ה"גרנד פליט" סרק את האזור בחיפוש אחר ספינות גרמניות פגועות, אך לאחר שבילה מספר שעות בחיפושים, הם לא מצאו כלום. איירון דיוק חזרה לסקפה פלו, והגיעה ב-11:30. במהלך הקרב, איירון דיוק ירתה תשעים פגזים מהסוללה הראשית שלה, יחד עם חמישים פגזים מהתותחים המשניים שלה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > הפעולות הבאות בים הצפוני

ב-18 באוגוסט שוב יצאו הגרמנים לפעולה, הפעם כדי להפגיז את סנדרלנד; שר קיווה למשוך את מטוסי הקרב של ביטי ולהשמיד אותם. מודיעין האותות הבריטי פיענח שידורים אלחוטיים גרמניים, מה שאפשר לג'ליקו מספיק זמן לפרוס את ה"גרנד פליט" בניסיון להשתתף בקרב מכריע. עם זאת, שני הצדדים נסוגו לאחר שצוללות יריביהם גרמו אבדות בפעולה של 19 באוגוסט 1916: הסיירות הבריטיות נוטינגהאם ופאלמות' הוטבעו על ידי צוללות גרמניות, ואוניית המערכה הגרמנית SMS וסטפאלן ניזוקה מהצוללת הבריטית E23. לאחר שחזר לנמל, הוציא ג'ליקו צו שאוסר על סיכון הצי בחציו הדרומי של הים הצפוני בשל הסיכון המכריע ממוקשים וצוללות, אלא אם כן הסיכויים להביס את צי הים הפתוח בהתערבות מכרעת היו גבוהים.
בעקבות יוטלנד, הצי המלכותי קבע שהגנה אופקית, במיוחד על מחסני תחמושת, אינה מספקת. כתוצאה מכך, לספינות רבות בצי הגדול הותקן שריון נוסף; איירון דיוק נכנסה לרציף לעבודה זו באוקטובר. העבודה, שהביאה להוספת למעלה מ100 טונות ארוכות (100 טונות) של שריון שנוספו לספינה, הושלמה עד דצמבר. ב-28 בנובמבר 1916, כשהיא עדיין ברציף היבש, החליף אדמירל ביטי את ג'ליקו כמפקד ה"גרנד פליט"; איירון דיוק שימש כספינת הדגל שלו עד ינואר 1917, אז עבר לאה"מ קווין אליזבת. בשנת 1918, הותקנו מעוטים למטוסים על צריחי "B" ו-"Q" של איירון דיוק.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה, היא שימשה כספינת בסיס וכפלטפורמה צפה נגד מטוסים בסקפה פלו. התותחים המשניים שלה הוסרו ושימשו להגנת החוף סביב הבסיס. ב-17 באוקטובר 1939, ארבעה מפציצים בינוניים יונקרס Ju 88 תקפו את סקפה פלו, ופגעו באיירון דיוק במספר פצצות שנפלו קרוב אליה. כדי למנוע ממנה לטבוע, הצוות שלה נאלץ להעלות את הספינה על שרטון. ב-16 במרץ 1940 הספינה, שעדיין הייתה על חוף הים, הותקפה שוב על ידי מטוסי הלופטוואפה. הפעם, שמונה עשר מטוסי Ju 88 תקפו את הנמל ואת המתקנים שמסביב. איירון דיוק שוב ניזוקה קשות, וכך גם הסיירת הכבדה נורפוק.
ייתכן שנוכחות הספינה בסקפה פלו השפיעה על תוכניותיהם של הגרמנים במהלך מבצע Rheinübung, הגיחה האטלנטית של ספינת המערכה ביסמרק במאי 1941. סיור אווירי גרמני הבחין בנמל באיירון דיוק ושתי אוניות מערכה, ספינות סוחר שהוסוו בעץ ובבד כדי להיראות כמו אוניות המערכה מסדרת רוונג', וזיהה אותן בטעות כיחידות פעילות של צי הבית. תחת הרושם המוטעה שהיחידות הכבדות של צי הבית עדיין היו בנמל, החליט מפקד הצי הגרמני, גינתר ליטיינס, לפרוץ לאוקיינוס האטלנטי דרך מצר דנמרק, מה שהביא לקרב מצר דנמרק.
מאוחר יותר תוקנה הספינה והוחזרה לשירות כספינת נמל למשך המלחמה, אם כי היא נותרה על חוף הים. איירון דיוק נשארה ברשימות הצי המלכותי עד מרץ 1946, אז היא נמכרה לגריטה לתעשיות מתכת, שעדיין הייתה על חוף הים בסקפה פלו. הספינה הוצפה מחדש ב-19 באפריל 1946 והועברה לפסלנה ב-19 באוגוסט. בספטמבר 1948, היא נמכרה מחדש ועברה לגלאזגו, כשהיא הגיעה ב-30 בנובמבר 1948, היא פורקה לגרוטאות. הפעמון של איירון דיוק מוצג בקתדרלת וינצ'סטר. חלק מהעצים של הספינה שימשו ליצירת מזכרות הנצחה, ולעיתים קרובות נשאו לוח המתאר את מקורן.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Preston, p. 31
↑  Burt, p. 216
1 2 3 4  Preston, p. 32
↑  Massie, p. 19
↑  Jellicoe, pp. 163–165
↑  Jellicoe, pp. 177–179
↑  Jellicoe, p. 182
↑  Jellicoe, pp. 183–184
↑  Jellicoe, p. 190
↑  Jellicoe, pp. 194–196
↑  Jellicoe, p. 197
↑  Jellicoe, p. 200
↑  Jellicoe, p. 206
↑  Jellicoe, pp. 211–212
↑  Jellicoe, p. 217
↑  Jellicoe, pp. 218–219
↑  Jellicoe, p. 220
↑  Jellicoe, p. 221
↑  Jellicoe, pp. 234–236
↑  Jellicoe, p. 241
↑  Jellicoe, p. 243
↑  Jellicoe, p. 246
↑  Jellicoe, p. 252
↑  Jellicoe, p. 250
↑  Jellicoe, p. 253
↑  Jellicoe, pp. 257–258
↑  Jellicoe, pp. 260–261
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Burt, p. 231
↑  Jellicoe, pp. 267–269
↑  Jellicoe, p. 271
↑  Jellicoe, pp. 279–280
↑  Jellicoe, p. 284
↑  Jellicoe, pp. 286–287
↑  Marder, p. 424
↑  Jellicoe, pp. 288–290
↑  Tarrant, p. 62
↑  Tarrant, pp. 63–64
↑  Campbell, p. 16
↑  Campbell, p. 37
↑  Campbell, pp. 121–122
↑  Campbell, p. 156
↑  Campbell, pp. 188–191
↑  Campbell, p. 210
↑  Campbell, p. 212
↑  Campbell, p. 256
↑  Campbell, p. 274
↑  Campbell, pp. 309–310
↑  Campbell, p. 322
↑  Campbell, p. 346
↑  Campbell, p. 358
↑  Halpern, p. 33
↑  Halpern, p. 47
↑  Halpern, pp. 67, 74
↑  Halpern, p. 114
↑  Halpern, p. 115
↑  Halpern, p. 143
↑  Halpern, p. 148
↑  Halpern, p. 250
↑  Halpern, p. 376
↑  Halpern, p. 381
↑  Halpern, p. 403
1 2 3  Burt, pp. 221, 223
↑  Burt, p. 220
↑  Mackenzie, p. 17
↑  Rohwer, p. 7
↑  Rohwer, p. 17
↑  Zetterling & Tamelander, pp. 137–140
↑  Colledge & Warlow, p. 198
↑  Goldsmith, p. 2
↑  "small teak barrel made from the HMS Iron Duke". Imperial War Museums (באנגלית). נבדק ב-2021-10-10.
תוכנית ופרופיל של סדרת איירון דיוק
איירון דיוק בנובמבר 1913

מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
פילדמרשל הרברט קיצ'נר עולה על "איירון דיוק" ב-5 ביוני 1916
איירון דיוק בפורט סעיד ב-1921
פעמון הספינה של איירון דיוק, שהוצג לקתדרלת וינצ'סטר על ידי האדמירל סר פרדריק צ'ארלס דרייר (1878–1956), הקפטן שלה במהלך קרב יוטלנד. הפעמון ניצב מעל לוח המנציח את דרייר ואשתו.
אה"מ דיוק אוף אדינבורו

| --- | --- |
אה"מ דיוק אוף אדינבורו
אה"מ דיוק אוף אדינבורו
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת משוריינת
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  דיוק אוף אדינבורו
 ציוני דרך עיקריים
 תחילת הבנייה:  11 בפברואר 1903
 הושקה:  14 ביוני 1904
 תקופת הפעילות:  20 בינואר 1906 – 1919 (כ־12 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 12,590 טון, מקסימלי: 13,965 טון
 אורך:  154.1 מטר
 רוחב:  22.4 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  23 קשרים
 גודל הצוות:  789 איש
 הנעה:  26 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 23,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 76–152 מ"מ   שריון סיפון – 19–38 מ"מ   צריחי תותחים – 110–190 מ"מ   ברבטות – 76–152 מ"מ   מגדל הניווט – 250 מ"מ   מחיצות – 51–152 מ"מ
 חימוש:  6 תותחי 9.2 אינץ' (234 מ"מ)   10 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   20 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ'))   3 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ דיוק אוף אדינבורו הייתה הספינה המובילה של סיירות משוריינות מסדרת דיוק אוף אדינבורו שנבנו עבור הצי המלכותי בתחילת שנות ה-1900. היא הוצבה בים התיכון עם תחילת מלחמת העולם הראשונה והשתתפה במרדף אחר סיירת המערכה הגרמנית SMS גבן והסיירת הקלה SMS ברסלאו. לאחר שהגיעו הספינות הגרמניות למים העות'מאניים, נשלחה האונייה לים האדום באמצע אוגוסט כדי להגן על שיירות החיילים שהגיעו מהודו. דיוק אוף אדינבורו הועברה לצי הגדול בדצמבר 1914 והשתתפה בקרב יוטלנד במאי 1916. היא לא נפגעה במהלך הקרב והייתה הספינה היחידה של השייטת שלה ששרדה. היא הועברה בסופו של דבר לאוקיינוס האטלנטי באוגוסט 1917 לתפקידי ליווי שיירות.
הספינה נמכרה לגרוטאות ב-1920.
תיאור

הדחק האונייה היה 12,590 טונות ארוכות (12,790 טונות) כתפוסה סטנדרטית ו-13,965 טונות ארוכות (14,189 טונות) בתפוסה מלאה. הספינה הייתה באורך כולל של 505 רגל 6 אינץ' (154.1 מטרים), רוחב של 73 רגל 6 אינץ' (22.4 מטרים) ושוקע של 27 רגל (8.2 מטרים). היא הונעה על ידי מנועי קיטור בעלי הרחבה משולשת בעלי ארבעה צילינדרים, שהניעו שני גלי הנע, שהפיקו סך של 23,000 כוחות סוס (17,150 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש). המנועים הונעו על ידי 20 דוודי צינור מים של Babcock & Wilcox ושישה דוודים גליליים. הספינה נשאה לכל היותר 2,150 טונות ארוכות (2,180 טונות) של פחם ועוד 600 טונות ארוכות (610 טונות) של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג למרחק של 8,130 מיילים ימיים (15,060 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). צוות הספינה כלל 789 קצינים ומלחים.
תיאור > חימוש

החימוש העיקרי שלה כלל שישה תותחי BL 9.2 אינץ' Mk X בצריחים בודדים, שניים בקו המרכז ושניים בכל צד, מה שנותן צד רוחב של ארבעה תותחי 9.2 אינץ'. החימוש המשני שלה של עשרה תותחי BL 6 אינץ' Mark XI היה מסודר בקזמטים בודדים. הם היו מוצבים באמצע הספינה על הסיפון הראשי וניתנו לשימוש רק במזג אוויר רגוע. 20 תותחי ויקרס QF 3 פאונד הותקנו, שישה על גגות הצריח וארבעה עשר במבנה העילי. הספינה גם הרכיבה שלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 18 אינץ'.
הערות שוליים

↑  Chesneau and Kolesnik, p. 72
↑  Parkes, p. 442
1 2  Silverstone, p. 228
1 2  Parkes, p. 444
↑  "Three Princesses Nearly Drowned" (PDF). New York Times. 14 בדצמבר 1911. נבדק ב-4 בפברואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Corbett, I, pp. 33, 35
1 2 3 4  Preston, p. 13
↑  Corbett, I, pp. 83, 87–88
↑  Corbett, I, pp. 377–79
↑  Marder, pp. 97–98
↑  Campbell, pp. 122, 150, 152
↑  Campbell, pp. 161, 164, 250
↑  Newbolt, IV, p. 1
↑  Newbolt, IV, pp. 36, 192
↑  Newbolt, V, p. 135
אה"מ דיוק אוף אדינבורו בניו יורק ב-1909.
אה"מ ואנגארד (1909)

| --- | --- |
אה"מ ואנגארד, 1910
אה"מ ואנגארד, 1910
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת סנט וינסנט
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ויקרס 
 הוזמנה:  6 בפברואר 1908
 תחילת הבנייה:  2 באפריל 1908
 הושקה:  22 בפברואר 1909
 תקופת הפעילות:  1 במרץ 1910 – 9 ביולי 1917 (7 שנים)
 אחריתה:  התפוצצה בסקפה פלו וטבעה
 מיקום:  58°51′26″N 3°06′27″W﻿ / ﻿58.857086919535°N 3.1075424242965°W﻿ / 58.857086919535; -3.1075424242965 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 19,700 טון
 אורך:  163.4 מטר
 רוחב:  25.7 מטר
 שוקע:  8.5 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  755–835
 טווח שיוט:  12,700 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  18 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 24,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 203–254 מ"מ  שריון סיפון – 19–76 מ"מ  צריחי תותחים – 279 מ"מ   ברבטות – 127–254 מ"מ  מגדל הניווט – 203–279 מ"מ  מחיצות – 203–279 מ"מ
 חימוש:  10 תותחי Mk XI BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/50 קליבר   20 תותחי Mk VII‏ 4 אינץ' (102 מ"מ)   3 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ ואנגארד הייתה אוניית מערכה דרדנוט מסדרת סנט וינסנט שנבנתה עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. היא בילתה את כל הקריירה שלה בצי הבית והצי הגדול. מלבד ההשתתפות בקרב יוטלנד במאי 1916 והפעולה הבלתי משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שגרתיים ואימונים בים הצפוני.
מעט לפני חצות ב-9 ביולי 1917 בסקפה פלו, ואנגארד סבלה מסדרה של פיצוצי מחסני תחמושת. היא טבעה כמעט מיד, ו-843 מתוך 845 אנשי הצוות שהיו על הסיפון נהרגו. שרידי האונייה נוצלו בכבדות לאחר המלחמה, אך בסופו של דבר האונייה הוגנה כקבר מלחמה ב-1984. היא סומנה כאתר מבוקר תחת חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986, וצלילה על שרידי האונייה אסורה בדרך כלל.
תכנון ותיאור

העיצוב של סדרת סנט וינסנט נגזר מסדרת בלרופון, עם תותחים חזקים יותר וגידול קל בגודל ובשריון. האונייה הייתה באורך כולל של 536 רגל (163.4 מטרים), רוחב של 84 רגל 2 אינץ' (25.7 מטרים), ושוקע של 28 רגל (8.5 מטרים) בתפוסה סטנדרטית. הדחק האונייה היה 19,700 טונות ארוכות (20,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,800 טונות ארוכות (23,200 טונות) במעמס מלא. צוות האונייה מנה כ-753 קצינים ומלחים ב-1910.
ואנגארד הופעלה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס שכל אחת מהן הניעה שני צירי מדחף באמצעות קיטור שסופק על ידי 18 דוודי Babcock & Wilcox על בסיס פחם. הטורבינות דורגו ב-24,500 כוחות סוס (18,300 קילוואט) ונועדו להעניק לאונייה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). במהלך ניסויי הים שלה ב-17 בדצמבר 1909, האונייה הגיעה למהירות מרבית של 22.3 קשרים (41.3 קמ"ש) מ-25,780 (19,220 קילוואט), למרות שבטח הועמסה קלות כדי להגיע למהירות זו. ואנגארד נשאה מספיק פחם ומזוט כדי להעניק לה טווח של 6,900 מיילים ימיים (12,800 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
אוניות הסדרה היו מצוידות בעשרה תותחי נטעני עכוז (BL) Mk XI בחמישה צריחי תותחים, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים. החימוש המשני, או חימוש נגד סירות טורפדו, כלל עשרים תותחי BL 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk VII. שניים מהתותחים הללו הותקנו כל אחד על גגות הצריחים בקו המרכז הקדמי והאחורי וצריחי הכנפיים בצריחים לא מסוככים, והעשרה האחרים הוצבו במבנה העילי. כל התותחים היו בצריחים בודדים. האוניות היו מצוידות גם בשלוש צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ), אחד בכל צד רוחב והשלישי בירכתיים.
אוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) בין הברבטות הקדמיות והאחוריות שהצטמצם ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) לפני שהגיע לקצה האוניות. הוא כיסה את צד הגוף מהסיפון האמצעי ועד 4 רגל 11 אינץ' (1.5 מטרים) מתחת לקו המים שבו הוא הצטמצם ל-8 אינץ' (203 מילימטרים) באמצע האונייה. מעל זה הייתה רצועה של שריון בעובי 8 אינץ'. מחיצות רוחביות בעובי 5–8 אינץ' (127–203 מילימטרים) חיברו את החלקים העבים ביותר של קו המים וחגורות השריון העליונות אל החלקים החיצוניים של הברבטות הקיצוניות ביותר.
שלושת הברבטות בקו המרכז היו מוגנות על ידי שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) מעל הסיפון הראשי שהצטמצם ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) מתחתיו. ברבטות הכנפיים היו דומות פרט לכך שהיה להן מגני חזית בעובי 10 אינץ'. לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) עם גגות בעובי 3 אינץ'. שלושת הסיפונים המשוריינים נעו בעובי בין .75–3 אינץ' (19–76 מילימטרים). החזית והצדדים של מגדל הניווט הקדמי היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי הדופן האחורית והגג היו בעובי 8 אינץ' ו-3 אינץ' בהתאמה.
תכנון ותיאור > שינויים

התותחים על גג הצריח הקדמי הוסרו בשנים 1911–1912 וזוג התותחים הקדמי העליון במבנה העילי הוסרו בשנים 1913–1914. בנוסף, הותקנו מגני תותחים לכל התותחים במבנה העילי ומבנה הגשר הוגדל סביב בסיס תורן החצובה הקדמי. במהלך השנה הראשונה למלחמה הותקן מנהל בקרת אש גבוה על תורן החצובה הקדמי. בערך באותו זמן, נבנה מחדש בסיס המבנה הקדמי כדי לאכלס 8 תותחים בקוטר 4 אינץ' ותותחי הצריח הוסרו, מה שהפחית את החימוש המשני שלה לסך של ארבעה עשר תותחים. בנוסף, נוספו זוג תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ). מנהל בקרת אש הותקן גבוה על תורן החצובה הקדמי לפני קרב יוטלנד במאי 1916. בערך 50 טונות ארוכות (51 טונות) של שריון סיפון נוסף נוספו לאחר קרב יוטלנד. עד אפריל 1917, ואנגארד כללה 13 תותחים נגד סירות טורפדו בקוטר 4 אינץ' וכן תותח נ"מ אחד בקוטר 4 אינץ' ואחד בקוטר 3 אינץ'.
בנייה וקריירה

ואנגארד, האונייה השמינית בשם זה ששירתה בצי המלכותי, הוזמנה ב-6 בפברואר 1908. היא הונחה על ידי ויקרס ארמסטרונג במספנת בארו-אין-פורנס שלהם ב-2 באפריל 1908, הושקה ב-22 בפברואר 1909 והושלמה ב-1 במרץ 1910. כולל חימוש, עלתה הספינה כ-1.6 מיליון ליש"ט. ואנגארד נכנסה לשירות ב-1 במרץ 1910, בפיקודו של קפטן ג'ון יוסטס, והוקצתה לפלגה הראשונה של צי הבית. היא נכחה בטורביי כאשר המלך ג'ורג' החמישי ביקר בצי בסוף יולי. ואנגארד השתתפה גם בסקירת צי ההכתרה בספיטהד ב-24 ביוני 1911 והיא התאמנה עם הצי האטלנטי בחודש הבא לפני שהחלה בשיפוץ. קפטן ארתור ריקרדו החליף את יוסטס ב-23 בספטמבר.
האונייה הופעלה מחדש ב-28 במרץ 1912 והצטרפה מחדש לפלגה הראשונה זמן קצר לפני ששמה שונה לשייטת אוניות המערכה הראשונה ב-1 במאי. היא השתתפה בתרגילים עם הצי הראשון, באוקטובר. ואנגארד שופצה מחדש בדצמבר, עם התקנת שיפולי שדרית חדשים. ב-5 ביוני 1913, קפטן ססיל היקלי החליף את ריקרדו עם קידומו של האחרון לקומודור, דרגה שנייה.
בנייה וקריירה > קרב יוטלנד

בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח.
במהלך קרב יוטלנד ב-31 במאי, הצליחו סיירות המערכה של ביטי לפתות את שר והיפר למרדף כשהם נסוגו בחזרה לעבר הגוף הראשי של הצי הגדול. לאחר שג'ליקו פרס את ספינותיו למערך הקרב, ואנגארד הייתה האונייה השמונה עשרה מראש מערך הקרב לאחר הפריסה. זמן קצר לאחר פריסת הטור אל הקו שלפניו, הצוות שלה רשם כי פגזים מצי הים הפתוח נפלו בקרבת מקום. במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה ירתה 42 פגזים מהתותחים העיקריים שלה לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן החל מהשעה 18:32, וטענה למספר פגיעות. בין השעות 19:20 ל-19:30 ירתה ואנגארד כמה מטחים לעבר שייטות משחתות גרמניות בחימוש העיקרי שלה ללא תוצאה. זו הייתה הפעם האחרונה שהאונייה ירתה בתותחיה במהלך הקרב, שכן הראות הלקויה הפריעה ליכולתו של ג'ליקו לסגור את הטווח לעבר הגרמנים לפני ששר הצליח לנתק מגע בחסות החשיכה. ואנגארד ירתה בסך הכל 65 פגזים סופר-נפיצים ו-15 פגזים חודרי שריון בקוטר 12 אינץ' ו-10 פגזים מתותחי ה-4 אינץ' שלה במהלך הקרב.
בנייה וקריירה > קרב יוטלנד > פעילות לאחר מכן

הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט 1916 כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום הים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה לפלוש לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליו קרב בתנאים מתאימים. ואנגארד שופצה ברוזית' בדצמבר.
התפוצצות

האונייה עגנה בסקפה פלו בסביבות השעה 18:30 ב-9 ביולי 1917 לאחר שבילתה את הבוקר בתרגול התפתחויות כלליות וסיכמה לתרגל את השגרה של נטישת האונייה. הקפטן נשא נאום בפני צוות האונייה בו הצהיר כי בתנאים הנוכחיים אונייה תתפוצץ תוך שניות, או שייקח מספר שעות עד שהיא שוקעת. למעשה זה אומר שכולם יטבעו עם האונייה או שכולם יינצלו. זה צירוף מקרים יוצא דופן שדבריו הוכחו בצורה כה טראגית תוך פחות מ-12 שעות. אין תיעוד של מישהו שזיהה משהו לא בסדר עד הפיצוץ הראשון בשעה 23:20. ואנגארד טבעה כמעט מיד, כשרק שלושה מהצוות שרדו, אחד מהם מת זמן קצר לאחר מכן. בסך הכל אבדו 843 אנשי צוות, כולל שני מסיקים אוסטרלים מהסיירת הקלה HMAS סידני ששהו באותה העת בבית הכלא של אוניית המערכה. נפגע נוסף היה קפטן קיוסוקה אטו, משקיף צבאי מהצי הקיסרי היפני, שהיה בעל ברית של הצי המלכותי באותה תקופה באמצעות הברית האנגלו-יפנית. גופותיהם של 17 מתוך 22 אנשי הצוות שנמשו לאחר הפיצוץ, בתוספת זו של לוטננט קומנדר אלן דיוק, שמת לאחר שחולץ, נקברו בבית הקברות המלכותי של הצי המלכותי בלינס, לא הרחק ממקום הפיצוץ. האחרים מונצחים באנדרטאות הצי צ'טהאם, פלימות' ופורטסמות'.
ועדת חקירה שמעה דיווחים של עדים רבים על אוניות סמוכות. הם קיבלו את הקונצנזוס שהיה פיצוץ קטן עם בוהק לבן בין התורן הקדמי לצריח "A", ואחריו לאחר זמן קצר שני פיצוצים גדולים בהרבה. ועדת החקירה החליטה, על סמך הראיות הקיימות, שהפיצוצים העיקריים היו במחסן תחמושת של צריח 'P' או 'Q', או בשניהם. פסולת רבה שנזרקה מהפיצוצים נחתה על אוניות סמוכות; קטע ציפוי בגודל של כ 6–4 רגל (1.8–1.2 מטרים) נחת על סיפון אוניית המערכה בלרופון. נמצא שהוא מהחדר הידראוליקה מס'. 2 מאחורי ברבטה 'A'. הוא לא הראה סימנים לפיצוץ ממחסן התחמושת של צריח "A", מה שחיזק את העדויות החזותיות המצביעות על כך שהפיצוץ התרחש בחלק המרכזי של האונייה.
למרות שהפיצוץ היה ללא ספק פיצוץ של מטעני הקורדיט במחסן תחמושת ראשי, הסיבה לכך הייתה פחות ברורה. היו כמה תיאוריות. החקירה מצאה שחלק מהקורדיט שהיה על הסיפון, שהורד באופן זמני בדצמבר 1916 וקוטלג באותה עת, עבר את תאריך התפוגה המוצהר שלו. הועלתה אפשרות של פיצוץ ספונטני, אך לא ניתן היה להוכיחה. כמו כן, צוין כי מספר דוודים של אוניות עדיין היו בשימוש, וכמה דלתות אטומות למים, שהיו אמורות להיות סגורות בזמן מלחמה, היו פתוחות כשהאונייה הייתה בנמל. הוצע כי הדבר עשוי לתרום לטמפרטורה גבוהה בצורה מסוכנת במחסני התחמושת. המסקנה הסופית של ועדת החקירה הייתה שריפה פרצה במחסן התחמושת של פגזי 4 אינץ', אולי כאשר טמפרטורה מוגברת גרמה להצתה ספונטנית של קורדיט, שהתפשטה למחסן תחמושת ראשי אחד או אחר, אשר אז התפוצץ.
שרידי האונייה

שרידי האונייה של ואנגארד נוצלו בכבדות בחיפוש אחר מתכות לא ברזליות לפני שהוכרזה כקבר מלחמה ב-1984. כמו כן הוסר חלק מלוח החימוש והשריון הראשי.
שרידי האונייה וההריסות הקשורות אליה מכסות שטח גדול ונמצאות בעומק של כ-34 מטרים (111 רגל 7 אינץ') ב-58.8566° צפון 3.1062° מערב. החלק באמצע האונייה נעלם כמעט לחלוטין וצריחי 'P' ו-'Q' הועפו למרחק של כ-40 מטרים (130 רגל). אזורי החרטום והירכתיים כמעט שלמים כפי שהתגלה מסקר נרחב, שבוצע על ידי צוות מתנדבים של צוללנים מומחים ואושר על ידי משרד ההגנה בשנת 2016. דוח הסקר פורסם באפריל 2018.
שרידי האונייה סומנו כאתר מבוקר בשנת 2002 ולא ניתן לצלול עליה אלא באישור משרד ההגנה. מאה שנה לאובדן של ואנגארד הונצחו ב-9 ביולי 2017: צאצאי אנשי הצוות הניחו 40 זרי פרחים מעל ההריסות שלה, צוללני הצי המלכותי הניחו יוניון ג'ק חדש על שרידי האונייה, והבית הקברות המלכותי של הצי ליינס - שם נקברו חלק מהצוות - נערך טקס הנחת זרים.
הצד הימני האחורי של ואנגארד, מראה את צריח התותחים 12 אינץ' האחורי ויתדות רשתות נגד טורפדו, בסביבות 1914
ואנגארד מיד לאחר השקתה, 22 בפברואר 1909
שייטת אוניות המערכה הראשונה בים, אפריל 1915
גלויה של ואנגארד בים
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
כתבה בעמוד הראשון של ספרינגפילד רפובליקן שמסקרת את טביעת ואנגארד
אנדרטת ואנגארד בלינס
אה"מ ספארוהוק (1912)

| --- | --- |

אה"מ ספארוהוק
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  משחתת 
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  אקסטה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Swan Hunter 
 תחילת הבנייה:  25 באוקטובר 1911
 הושקה:  12 באוקטובר 1912
 תקופת הפעילות:  2 במאי 1913 – 1 ביוני 1916 (3 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה בקרב יוטלנד
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 אורך:  81.5 מטר
 רוחב:  8.2 מטר
 שוקע:  3.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  29 קשרים
 גודל הצוות:  73 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  2,850 ק"מ במהירות 15 קשר
 צורת הנעה:  טורבינות קיטור
 אמצעי לחימה
 חימוש:  3 תותחי 4 אינץ' (102 מ"מ)  תותח 2 פאונד פום-פום  2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ ספארוהוק הייתה משחתת מסדרת אקסטה שנבנתה ב-1912 וטבעה ב-1916 בקרב יוטלנד לאחר התנגשות עם מובילת השייטת אה"מ ברוק.
בנייה וקריירה

ספארוהוק הייתה אחת משלוש משחתות מסדרת אקסטה שנבנו במספנת Wallsend של Swan, Hunter & Wigham Richardson והושקה ב-12 באוקטובר 1912. היא הצטרפה לצי המלכותי כחלק משייטת המשחתות הרביעית עם השלמתה באמצע 1913.
בנייה וקריירה > שירות במלחמת העולם הראשונה

מפרוץ מלחמת העולם הראשונה שירתה ספארוהוק עם שייטת המשחתות הרביעית כחלק מהצי הגדול.