stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שימון דרגאץ'
ביוגרפיה

דרגאץ' נולד במוטייניצה ב-8 בנובמבר 1892. הוא למד בגימנסיה בברנו, ולאחר מכן באוניברסיטה הגרגוריאנית ברומא. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הוא גויס לצבא האוסטרו-הונגרי ולחם בחזית איטלקית. ביולי 1915 הוא נפל בשבי האיטלקי והתגייס ללגיונות הצ'כוסלובקיים שלחמו לצד מדינות ההסכמה למען עצמאות ארצם.
עם סיום המלחמה, חזר דרגאץ' לצ'כוסלובקיה, שהכריזה בינתיים על עצמאותה. הוא התגייס לצבא הצ'כוסלובקי החדש והשתתף במלחמה נגד הונגריה שניסתה לתבוע חלקים מהמדינה הצעירה. לאחר המלחמה הוצב כקצין מטה בדיוויזיה ה-10. בין 1929–1931 הוא שימש כנספח צבאי בצרפת, בלגיה ושווייץ. לאחר מכן שימש כמפקד גדוד עד 1933. לאחר מכן, הוא מונה למפקד המודיעין הצבאי. בתפקידו זה, הוא הידק את קשרי המודיעין הצ'כוסלובקי עם מקבילו הסובייטי, וסימן את גרמניה הנאצית כיעד העיקרי של פעילותו.
לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה במרץ 1939, דרגאץ' הצטרף למפלגת "האחווה הלאומית" - תנועה ששיתפה פעולה עם הממשל הגרמני. במקביל, הוא הצטרף למחתרת האנטי-גרמנית, והעביר לה מידע יקר ערך. באוגוסט 1939 הוא נלכד בידי הגסטאפו, ועד סוף מלחמת העולם השנייה הועבר בין מחנות ריכוז שונים. עם סיום המלחמה, הוא שוחרר והצטרף מחדש לצבא הצ'כוסלובקי. הוא מונה למפקד האקדמיה הצבאית בהרניצ'ה, ובמקביל הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית. לאחר מכן מונה לסגן ראש המטה הכללי.
בפברואר 1948, השתלטו הקומוניסטים על צ'כוסלובקיה. ב-31 ביולי של אותה שנה, פוטר הרמטכ"ל המכהן בוהומיל בוצ'ק מתפקידו, לאחר שהתגלה כי בנו מעורב בפעילות אנטי-קומוניסטית. דרגאץ' מונה לרמטכ"ל במקומו. ב-1949 הוא הועלה לדרגת גנרל ארמייה. למרות חברותו במפלגה הקומוניסטית, דרגאץ' לא נחשב לנאמן מספיק למשטר החדש, וב-26 באפריל 1950 הוא פוטר מהתפקיד, ושנה לאחר מכן סולק מהצבא. ב-1952 הוא נעצר באשמת בגידה. הוא נידון לשנתיים מאסר. בפועל, הוא נותר במאסר עד 1958. ב-1963 טוהר שמו. הוא נפטר בפראג ב-28 ביוני 1980.
קראטה קיד: הגדולים מכולם

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ונתן אטוויסט 
 תסריט:  רוב לייבר 
 שחקנים ראשיים:  ג'קי צ'אן ראלף מאצ'יו (Daniel LaRusso) מינג-נה ון ג'ושוע ג'קסון בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי סוני 
 חברה מפיצה:  Sony Pictures Releasing France 
 הקרנת בכורה:  30 במאי 2025 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט לכל המשפחה, סרט אמנויות לחימה, סרט דרמה, סרט פעולה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קראטה קיד: הגדולים מכולם (באנגלית: Karate Kid: Legends, בתרגום חופשי: קראטה קיד: אגדות) הוא סרט אמנויות לחימה אמריקאי שעתיד לצאת לאקרנים ב-30 במאי 2025. הסרט, אשר מבוים על ידי ג'ונתן אנטוויסל, הוא הסרט השישי בזיכיון סרטי קראטה קיד. בסרט מככבים בין היתר ג'קי צ'אן וראלף מאצ'יו אשר מגלמים את אותם הדמויות שהם גילמו בסרטים הקודמים בזיכיון, וכמו גם בן וואנג בתפקיד הראשי, וג'ושוע ג'קסון, סיידי סטנלי, מינג-נה ון, אראמיס נייט, וויאט אולף.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתמקדת בנער סיני שעובר לחוף המזרחי של ארצות הברית על מנת ללמוד אמנויות לחימה.
צוות השחקנים הראשי

ג'קי צ'אן בתפקיד מר האן
ראלף מאצ'יו בתפקיד דניאל לרוסו
בן וואנג בתפקיד לי פונג
ג'ושוע ג'קסון בתפקיד ויקטור
שונט רנה וילסון בתפקיד גברת מורגן
בנוסף ישחקו בסרט גם סיידי סטנלי, מינג-נה ון, ארמיס נייט, ויאט אולף, דני מקברייד וג'ניפר-לין כריסטי.
פיתוח

בעקבות הצלחת סרט הרימייק של קראטה קיד משנת 2010, זמן קצר לאחר יציאתו לאקרנים הוכרז שיופק לו סרט המשך, כאשר באותה העת ג'יידן סמית', טראג'י פ. הנסון וג'קי צ'אן היו אמורים לשחק שוב את אותם התפקידים גם בסרט ההמשך. ברק אייזנר היה אמור להתחיל לביים את סרט ההמשך באפריל 2014. עד לאותו המועד נכתבו שתי טיוטות לתסריט אפשרי לסרט על ידי צמד הכותבים איתן רייף, סיירוס ווריס, וזאק פן. אייזנר בחר לבסוף לנטוש את הפרויקט שלושה חודשים לאחר מכן. בהמשך ג'רמיה פרידמן וניק פאלמר נשכרו לכתוב תסריט חדש לסרט ההמשך.
בספטמבר 2022 אושר שסרט עלילתי חדש בזיכיון נמצא בשלבי פיתוח, אשר תואר כ"חזרה לזיכיון המקורי של קראטה קיד". בנובמבר 2023 הוכרז שג'ונתן אנטוויסל יביים את הסרט, וכי התסריט לסרט נכתב על ידי רוב ליבר.
שלב הצילומים החל במונטריאול שבקנדה ב-1 באפריל 2024, והסתיים ב-3 ביוני 2024.
הערות שוליים

↑  Borys Kit, Jackie Chan, Ralph Macchio Team for New ‘Karate Kid’ Movie, The Hollywood Reporter, ‏2023-11-21 (באנגלית אמריקאית)
↑  Fleming, Mike Jr. (7 באפריל 2014). "'Karate Kid 2' Locks Breck Eisner To Helm Jaden Smith, Jackie Chan". אורכב מ-המקור ב-13 באוגוסט 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'Karate Kid 2' Gets New Writers, Loses Director Breck Eisner". ScreenRant. 26 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jirak, Jamie (16 בספטמבר 2022). "Karate Kid: Sony Announces 2024 Release Date for New Movie". ComicBook.com. נבדק ב-16 בספטמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  D'Alessandro, Anthony (16 בספטמבר 2022). "New 'Karate Kid' Movie Among Sony Pictures Release Date Adds; 'Kraven The Hunter,' 'Madame Web' Move & More". Deadline Hollywood. נבדק ב-17 בספטמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gajewski, Ryan (22 בנובמבר 2023). "'Karate Kid' Open Casting Call Quickly Lands 10K Submissions for Lead Role in New Film". The Hollywood Reporter. נבדק ב-22 בנובמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Williams, Sophie (2024-06-04). "Sony's 'Karate Kid' Starring Ben Wang, Jackie Chan, and Ralph Macchio Wraps Filming". Maxblizz (באנגלית). נבדק ב-2024-06-04.
ג'יין היינינג

| --- | --- |
 ג'יין היינינג
 לידה:  6 ביוני 1897 Dunscore, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  17 ביולי 1944 (בגיל 47) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקצוע:  מיסיונרית 
 מידע חסידת אומות העולם
 שנות הפעילות:  1932–הווה (כ־92 שנים) 
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (27 בינואר 1997) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ג'יין היינינג
 
ג'יין היינינג (באנגלית: Jane Haining, ‏6 ביוני 1897 – 17 ביולי 1944) הייתה מיסיונרית סקוטית שעבדה בבודפשט בתקופת השואה, חסידת אומות העולם ומעוטרת אות גיבור השואה הבריטי. היינינג נרצחה באושוויץ.
קורות חיים

היינינג נולדה בחווה בסקוטלנד למשפחת איכרים כבת השלישית והילדה השישית שנולדו לתומאס ג'ון וג'יין מת'יסון היינג. כאשר ג'יין הייתה בת 5 אמה נפטרה במהלך לידה וג'יין קיבלה על עצמה את התפקיד של הטיפול במשפחה. היא חונכה ברוח דתית אוונגליסטית וזכתה במלגה ללימודים אקדמיים. לאחר מכן עבדה כמזכירה בבית חרושת לטקסטיל. בשנת 1932 התנדבה להיות מיסיונרית והייתה אם בית בבית נערות של המיסיון הסקוטי בבודפשט. המיסיון הסקוטי בבודפשט הוקם ב-1841, במטרה לנצר יהודים הונגרים. היינינג טיפלה ב-50 מתוך 400 תלמידות בית הנערות, רובן יהודיות, ורכשה שליטה בהונגרית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה היינינג בחופשה בסקוטלנד, ושבה מיד לבודפשט. בשנת 1940 נצטוותה לשוב לסקוטלנד אך סירבה, עקב רצונה להישאר עם חניכותיה. גם לאחר הפלישה הגרמנית להונגריה, ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה), סירבה לעזוב.
באפריל 1944 נעצרה היינינג ונחקרה על ידי הגסטפו, שהאשים אותה בעבודה עם היהודים, בפיטורי עוזרת הבית שלה, בהאזנה לשידורי החדשות של ה-BBC, בפעילות פוליטית, ובביקורים אצל שבויי מלחמה בריטים. היא הודתה בכל ההאשמות, חוץ מאשר בהאשמה שהיא פעילה פוליטית. היא נאסרה בכלא בבודפשט, משם הועברה למחנה קישטרצ'ה ומשם נשלחה לאושוויץ במאי 1944 שם קועקע על ידה מספר האסיר 79467. היא שלחה גלויה ב-15 ביולי 1944 ומתה במחנה ב-17 ביולי. נסיבות מותה לא ברורות. ייתכן שנפטרה עקב התנאים הקשים במחנה, וייתכן שנרצחה בתאי הגזים.
הנצחתה

לזכרה של היינינג הוקמו שני לוחות זיכרון, בדאנסקור (Dunscore) שבסקוטלנד ובבודפשט. יד ושם הכיר בהיינינג כחסידת אומות העולם וממשלת בריטניה העניקה לה את אות גיבור השואה הבריטי לאחר מותה. רחוב בבודפשט נקרא על שמה. הזמרת והיוצרת הסקוטית קארין פולווארט (Karine Polwart) הקדישה לה שיר באלבומה "כתוב בגיר" (Scribbled in Chalk) שיצא בשנת 2006. המחזאי ריימונד רוס הזכיר את היינינג במחזהו "ארץ מובטחת" (A Promised Land). אזכרה חיה לג'יין היינינג הוא הקשר המתמשך עם סטודנטים מהונגריה. כל שנה מאז 1991 מגיעים שני תלמידים ומורה לסקוטלנד לבקר במקומות הקשורים לג'יין.
הערות שוליים

↑  על המיסיון הסקוטי בבודפשט (באנגלית)
↑  Jane Haining, Welcome to Dunscore (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520221105171  ISNI: 0000 0000 4375 1788  LCCN: nb2006006079  VIAF: 41361248   WorldCat (עם VIAF): 41361248
מוניר שיבלי

מוניר שיבלי (בערבית: منير شبلي, בתעתיק מדויק: מניר שבלי; נולד ב-17 בינואר 1966) הוא פוליטיקאי בדואי-ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית שבלי - אום אל-גנם.
ביוגרפיה

נולד לעארף וסארה וגדל בשבלי. הבכור מבין חמישה אחים וארבע אחיות. למד בבית ספר יסודי "שבלי" ותיכון דבוריה.
לאחר התיכון למד לתואר ראשון בהנדסה אזרחית בטכניון וסיים בשנת 1992.
לאחר מכן עבד כמהנדס ראשי במספר חברות. בשנת 1997 הקים את חברת דאמו הנדסה אזרחית בע"מ.
בשנים 2000–2004 שימש חבר מועצה שבלי - אום אל-גנם וכיו"ר ועדת ביקורת.
בשנת 2006 התגייס לצה"ל למסלול מקוצר ביחידת הגששים באוגדת עזה. משמש כקצין במילואים בקצין העיר בצפון.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודד לראשות המועצה מול מוחמד סעאידה, עבד אלסלאם אסעד, נסאר שיבלי ונעים שיבלי.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה שיבלי ל-29.46% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול נעים שיבלי שזכה ל-33.46% מהקולות. בסיבוב זה ניצח עם 53.11% מהקולות לעומת 46.89% לנעים שיבלי.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודד לראשות המועצה מול ראפע סעאידה, עדנאן מוקטרן, עבד אלסלאם אסעד ונעים שיבלי. אך הפסיד לנעים שיבלי לאחר שקיבל 27.38% לעומת 47.16% לאחרון.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות המועצה מול עדנאן סעאידה, נעים שבלי, וחאתם שיבלי. בסיבוב הראשון של הבחירות זכה ל-36.08% ועלה לסיבוב השני מול נעים שיבלי שזכה ל-31.06% מהקולות.
בסיבוב זה גבר עליו עם 51.28% מהקולות לעומת 48.72% לנעים שיבלי.
בשנת 2018 השלים לימודי תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו. בספטמבר 2024 הוסמך כעורך דין.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לקדנציה נוספת מול חאתם שיבלי וסברי טליעאה, והפסיד לאחר שקיבל 28.89% מהקולות לעומת 64.96% לחאתם שיבלי.
הוא נשוי לרים ואב לארבעה. מתגורר בשבלי.
הערות שוליים

↑  מוניר שיבלי, ראש מועצה מקומית שבלי אום אלג'נם: ירו לפני חודש וחצי על העוזר שלי ארבעה כדורים | רדיו צפון 104.5fm, באתר רדיו צפון 104.5FM
↑  יובל אגסי, ירי על הבית: שגרת ראשי הרשויות שחיים תחת איום, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 24 ביולי 2021
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 5886, עמ' 1408
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 6695, עמ' 1370
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 8024, עמ' 4000
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 12188, התשפ"ד, 13 במרץ 2024, עמ' 4978
אליהו ונביאי הבעל בכרמל

פסל אליהו הנביא בקרן הכרמל, במקום בו על פי המסורת התחולל העימות בין אליהו לנביאי הבעל.
אליהו ונביאי הבעל בכרמל, ציור קיר מבית הכנסת בדורה אירופוס. ניתן לראות בציור את הנחש שנשלח להרוג את חיאל המסתתר בתוך המזבח החלול.
הקישון זורם על רקע קרן הכרמל, שם התקיים לפי אחת המסורות המאבק של אליהו בנביאי הבעל, שאחריו הורדו הנביאים לקִישׁוֹן ונשחטו בו. על פי המסורת, מיקומו המדויק של המקום הוא בקרן הכרמל, המכונה בערבית דַיְר אלְמֻחְרַקַה - "מנזר השריפה", ככל הנראה על רקע האש המתוארת במקרא[דרוש מקור]
אליהו ונביאי הבעל בכרמל (ידוע גם בשם מעמד הר הכרמל) הוא סיפור מקראי המתואר בספר מלכים א על עימות דתי־פולחני שאורגן על ידי אליהו נביא ה', בינו ובין 450 נביאי בעל. העימות נערך בהר הכרמל שבגבול בין ממלכת ישראל וממלכת צור הכנענית. לפי המקרא, נביאי הבעל הפסידו בעימות וכתוצאה מכך נטבחו על־ידי אליהו.
על פי המסורת היהודית הבתר־מקראית, האירוע התרחש בשנת ג'ל"ו, בשנה השש־עשרה למלכות אחאב.
הסיפור נכלל בהפטרה לפרשת כי תשא
פרשנות חז"ל

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חז"ל דרשו מהכתוב "ויתנו לנו שנים פרים" שהפרים שנבחרו היו תאומים זהים, שגדלו על אותו אבוס, כדי שלא יגיד הצד המפסיד שהאש ירדה על קרבן הצד המנצח, כי הפר שלו היה יותר שווה. חז"ל דרשו מהכתוב "ויבחרו להם הפר האחד" ומהכתוב "וייקחו את הפר אשר נתן להם" שהפר שנבחר לבעל סירב להיקרב אלא אם כן אליהו יתן אותו לידי נביאי הבעל. חז"ל דרשו מהכתוב "ויפסחו על המזבח אשר עשה" ומהכתוב בעמוס "ואם יחבאו בראש הכרמל משם אחפש" שחיאל עשה את המזבח חלול, כדי שכשישמע את נביאי הבעל מתפללים, ידליק את המזבח מבפנים. התוכנית לא הצליחה, כי ה' שלח נחש שהרג אותו לפני שבצע את זממו. רבי שמעון בן לקיש דרש מהכתוב "אין קול ואין עונה ואין קשב", שאחרי קריאות נביאי הבעל, הקב"ה השתיק את כל העולם, כדי שהנביאים לא יגידו שהבעל ענה להם. חז"ל דרשו מהכתוב "ויבנה את האבנים מזבח בשם ה'" שאליהו קרא למזבח שבנה - ה'. חז"ל דרשו מהכתוב "ויאמר מלאו ארבעה כדים מים ויצקו על העלה ועל העצים ויאמר שנו וישנו ויאמר שלשו וישלשו וילכו המים סביב למזבח וגם את התעלה מלא מים" ומהכתוב במלכים ב "פה אלישע בן שפט אשר יצק מים על ידי אליהו" שלאחר יציקת שנים עשר הכדים על המזבח, אלישע יצק על ידיו של אליהו מים מכדו, ובקצות אצבעותיו של אליהו בקעו עשרה מעיינות שמילאו את כל התעלה (שהרי מ-12 כדים לא יכולה להתמלא תעלה בשטח בית סאתים). חז"ל דרשו מהכתוב "ויתנבאו עד לעלות המנחה" ומהכתוב "ויהי בעלות המנחה ויגש אליהו הנביא ויאמר" שאליהו עצר את השמש כשהתחיל לעשות את ההכנות להורדת האש מהשמים. רבי שמלאי דרש מהכתוב "ובדברך עשיתי" שה' ביקש מאליהו לעשות את המעמד עם נביאי הבעל בכרמל.
ראו גם

הנבואה במסורת ישראל
עבודה זרה בסיפורי המקרא
הערות שוליים

↑  בנימין מזר, עמים הר יקראו, ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה יד, 1978, עמ' 39
↑  סדר עולם רבה יז
↑  בנימין מזר, עמים הר יקראו, ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה יד, 1978, עמ' 39–40.
↑  יגאל בן-נון, קיצור תולדות יהוה, עמ' 311.
↑  ספר מלכים א', פרק י"ח, פסוק כ"ג
↑  ספר מלכים א', פרק י"ח, פסוק כ"ו
↑  ספר מלכים א', פרק י"ח, פסוק כ"ט
↑  ספר מלכים א', פרק י"ח, פסוקים ל"א–ל"ב
↑  ספר מלכים א', פרק י"ח, פסוקים ל"ד–ל"ז
1 2  במדבר רבה, פרשה כ"ג, פסקה ט'
1 2  ילקוט שמעוני ריד
↑  ספר עמוס, פרק ט', פסוק ג'
↑  שמות רבה, פרשה ט"ו, פסקה ט"ו
↑  שמות רבה, פרשה כ"ט, פסקה ט'
↑  פסיקתא רבתי ד ד"ה וייקח אליהו
↑  אליהו רבה יז ד"ה בימי אליהו הנביא
↑  ספר מלכים ב', פרק ג', פסוק י"א
↑  אגדת בראשית עז ג
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת תענית,  פרק ב', הלכה ח'
ג'ייקוב דיוורס

| --- | --- |

ג'ייקוב דיוורס
 לידה:  8 בספטמבר 1887 יורק, פנסילבניה, ארצות הברית ארצות הברית
 פטירה:  15 באוקטובר 1979 (בגיל 92) וושינגטון די. סי., ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  "ג'ייק"
 השכלה:  המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1909–1949 (כ־40 שנה)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-9   מפקד בית הספר לשריון   קצין המבצעים בזירה האירופית   קצין המבצעים בזירת הים התיכון   מפקד קבוצת הארמיות השישית   מפקד זרוע היבשה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין (3)     מדליית השירות המצוין של הצי     כוכב הארד
 
דיוורס לוחץ את ידו של מיור מייצ'סלב סלוביקובסקי מהצבא הפולני, בטקס הענקת אות לגיון ההצטיינות לסלוביקובסקי
דיוורס מבקר במטה הארמייה השמינית של הצבא הבריטי. משמאל לימין: אוליבר ליס, ג'ייקוב דיוורס, ריצ'רד מקרירי
דיוורס עם הנרי מייטלנד וילסון בתקופה בה שימש דיוורס כקצין המבצעים במזרח התיכון
גנרל ג'ייקוב לוקאס דיוורס (באנגלית: Jacob Loucks Devers;‏ 8 בספטמבר 1887 – 15 באוקטובר 1979) היה מפקד בכיר בצבא ארצות הברית אשר התפרסם במהלך מלחמת העולם השנייה כקצין המבצעים בזירה האירופית, קצין המבצעים בזירת הים התיכון וכמפקד קבוצת הארמיות השישית. חלק מההיסטוריונים מחשיבים אותו לאחד המפקדים היותר מוכשרים אך הפחות מוכרים של צבא ארצות הברית במהלך המלחמה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

דיוורס נולד ב-8 בספטמבר 1887 בעיר יורק שבפנסילבניה. הוא היה בנם הבכור של פיליפ ואלה קייט דיוורס, ומשפחתו הייתה ממוצא מעורב אירי-גרמני. מגיל צעיר הוא התבלט כנער חרוץ ותחרותי. בשנת 1905 הוא התקבל לאוניברסיטת ליהיי מתוך כוונה ללמוד הנדסה, אולם שוכנע להיכנס ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט). הוא סיים את לימודיו בשנת 1909, במקום ה-39 מתוך 103 במחזורו. בין חבריו לספסל הלימודים נמנו ג'ורג' פטון, ויליאם סימפסון ורוברט אייכלברגר.
הוא הוצב כלוטננט שני ברגימנט ארטילריית השדה ה-4. ב-11 באוקטובר 1911 הוא נישא לג'ורג'י הייז ליון, אחייניתו של מפקד הגדוד שלו. היא ילדה לו בת אחת, פרנסס, אשר נולדה ב-20 ביולי 1917. בדצמבר 1912 נשלח חזרה לווסט פוינט כדי ללמד מתמטיקה. הוא גם ניהל את נבחרות הבייסבול והכדורסל של הצוערים, ובין שחקני הבייסבול שלו נמנו עומר בראדלי ודווייט אייזנהאואר. ב-1 באפריל 1916 הועלה לדרגת לוטננט ראשון. באוגוסט של אותה שנה הועבר לרגימנט ארטילריית השדה ה-9 ומונה למפקד סוללה.
ב-15 במאי 1917, לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, הועלה דיוורס לדרגת קפטן. ב-5 באוגוסט הועלה לדרגת מייג'ור, אולם לא לקח חלק בקרבות. ב-10 בדצמבר של אותה שנה מונה כמדריך בבית ספר צבאי, וב-30 ביולי 1918 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. ב-24 באוקטובר הועלה לדרגת קולונל ומונה לראש המטה של רגימנט ארטילריית השדה ה-9. בספטמבר של אותה שנה הובטח לו שימונה כמפקד רגימנט ארטילריית השדה ה-60 שהיה אמור להישלח לחזית המערבית, אולם ב-11 בנובמבר חתמה הקיסרות הגרמנית על שביתת הנשק והמלחמה הסתיימה, כך שכל הצווים בוטלו. ב-5 במרץ 1919 הוא מונה כפיצוי למפקד רגימנט ארטילריית השדה ה-1. בעקבות סיום המלחמה, בוטלו כל הדרגות שהוענקו לו בשעת חירום, והוא הוחזר לדרגת קפטן. במאי הוא נשלח לצרפת לשלושה חודשים, ולמד בבית ספר של צבא צרפת בעיר טריר, על טכניקות הארטילריה של הגרמנים והצרפתים במהלך המלחמה. ב-1 ביולי 1920 הוא הועלה חזרה לדרגת מייג'ור, ורק ב-26 בפברואר 1934 הוחזר לדרגת לוטננט קולונל, וב-1 ביולי 1938 לדרגת קולונל. ב-1 במאי 1940, בהמלצתו האישית של ג'ורג' מרשל, קודם דיוורס לדרגת בריגדיר, בגיל 52 בלבד. הוא הפך בכך לבריגדיר הצעיר ביותר בצבא ארצות הברית.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > אירופה והים התיכון

ב-3 במאי 1943 נהרג בתאונת מטוס פרנק מקסוול אנדרוס, קצין המבצעים האמריקני בזירה האירופית (ETOUSA), ומרשל מינה את דיוורס לתפקיד במקומו. ב-9 במאי הגיע דיוורס לאנגליה, שם היה הבסיס שלו. תפקידו העיקרי היה סיוע בתכנון מבצע אוברלורד ותיאום ההפצצות המשולבות עם חיל האוויר המלכותי. דיוורס התנגד לכך שיחידות אמריקניות הקטנות מקורפוס יוכפפו לפיקוד זר, על פי מה שהוא כינה "עיקרון פרשינג". ב-28 ביולי 1943 ביקש אייזנהאואר, שהיה קצין המבצעים בזירת הים התיכון (MTOUSA), ארבע קבוצות של מטוסי B-17 מבצר מעופף לצורך פלישת בעלות הברית לאיטליה (מבצע מפולת שלגים). דיוורס סירב בטענה שהמטוסים המדוברים הם כשליש מכוחו של חיל האוויר השמיני של ארצות הברית, והעברתם תשפיע קשה על ההפצצות המשולבות. הוא זכה לתמיכה בנושא זה מצד קצינים בריטיים. אייזנהאואר הזועם ערער בפני מרשל, שלמרבה ההפתעה תמך בדיוורס. באוגוסט ביקש אייזנהאואר לשמור אצלו שלוש קבוצות של B-24 ליברייטור שהיו אמורות לעבור לאירופה. דיוורס שוב דחה את בקשתו, אם כי בספטמבר נענה ברצון לבקשה נוספת שבאה בעקבות לחץ כבד על כוחות בעלות הברית באיטליה, והחזיר את המטוסים.
בדצמבר מינה הנשיא רוזוולט את אייזנהאואר כקצין המבצעים באירופה. דיוורס רצה לפקד על קבוצת הארמיות הראשונה, אולם תחת זאת למעשה החליף תפקידים עם אייזנהאואר ומונה לקצין המבצעים בים התיכון וצפון אפריקה. הוא היה ממונה בין היתר על הארמייה החמישית של מארק קלארק באיטליה, ועל הארמייה השביעית של פטון שהוצבה בסיציליה. הוא עבד בשיתוף פעולה עם הנרי מייטלנד וילסון מפקד פיקוד המזרח התיכון, ווילסון אף ביקש ממנו לעיתים לתווך בין הקצינים הבריטיים והאמריקניים לחיילים מצבאות אחרים כמו הפולנים והצרפתים. דיוורס היה גם צריך לנהל את החזית האיטלקית, שבה השתרר קיפאון כיוון שכוחות בעלות הברית לא הצליחו לגבור על ביצורי הגרמנים. דיוורס וקלארק רצו לשבור את הקיפאון באמצעות המתקפה שזכתה לכינוי קרב אנציו. לקראת המתקפה שוב פרץ סכסוך בין דיוורס לאייזנהאואר, שאותה עת התכונן לפלישה לנורמנדי. שורש הסכסוך היה על מספר קצינים ששניהם רצו שייקחו חלק במתקפות שלהם. דיוורס הסכים בסופו של דבר להתפשר על פטון, אולם סירב לוותר על לוסיאן טראסקוט. בעקבות כישלון המתקפה באנציו, דרש דיוורס מקלארק לפטר את מייג'ור גנרל ג'ון לוקאס, מפקד הקורפוס ה-6 שהיה אחד מהאחראים בכישלון. קלארק סירב לציית לפקודה עד הסוף. הוא אמנם מינה כמפקד הקורפוס ה-6 את טראסקוט, אך במקום לסלק את לוקאס מינה אותו לראש מטה הארמייה החמישית שתחת פיקודו. הסכסוך ביניהם היה כה חריף, עד שבכל פעם שבה השניים נפגשו, אנשי המטה של קלארק חששו שדיוורס יפטר אותו.
רק לאחר ארבע מתקפות שנערכו בין ינואר ומאי 1944 הצליחו בעלות הברית לפרוץ לבסוף את "קו גוסטב" הגרמני. הקו נפרץ בחזית בת 32 קילומטר, בין מונטה קאסינו ובין הים במערב. במקביל לפריצת קו גוסטב על ידי צבאות בעלות הברית באמצע מאי 1944, הצליחה גם הארמייה החמישית לפרוץ מראש הגשר שלה באנציו, אך ניסיונה לכתר את הארמייה הגרמנית העשירית, שנסוגה מקו גוסטב, נכשל. בין השאר, משום שקלארק, הורה לכוחותיו לנוע במהירות לכיוון עיר הבירה רומא, במקום לתת עדיפות לכיתור הגרמנים הנסוגים. רומא הוכרזה כעיר פרזות על ידי הצבא הגרמני, ונכבשה על ידי בעלות הברית ב-4 ביוני 1944.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > קבוצת הארמיות השישית

ב-1 ביולי הציע דיוורס את עצמו כמפקד של קבוצת הארמיות השישית. קבוצת ארמיות זו כללה את הארמייה האמריקנית השביעית של אלכסנדר פאץ', וארמייה B של צבא צרפת החופשית בפיקודו של ז'אן דה לאטר דה טסיני (זהו למעשה הכוח הצרפתי הגדול ביותר בהיסטוריה שהיה נתון תחת פיקוד לא-צרפתי). מטרתה של קבוצת ארמיות זו הייתה להשתתף במבצע דרגון - פלישת בעלות הברית לדרום צרפת. למרות יריבותם הארוכה, אייזנהאואר שהיה כאמור קצין המבצעים באירופה, הסכים להצעה. הסיבה לכך הייתה שלדיוורס היו קשרים מצוינים עם המפקדים הצרפתיים, בעוד אייזנהאואר מעולם לא הסתדר עמם. דבר שהתבלט במיוחד במהלך מבצע לפיד.
קבוצת הארמיות הפכה למבצעית ב-1 באוגוסט, ומבצע דרגון יצא לדרך ב-15 באוגוסט. קבוצת הארמיות נתקלה בהתנגדות מועטה בלבד, מה שאפשר לה לפרוץ צפונה במהירות במעלה עמק הנהר רון. ב-2 בספטמבר שחררו את סנט אטיין, ב-3 בו שחררו את ליון, וב-8 את מקון, שאלון-סור-סון, בואון ואוטן. בהדרגה הצטרפו אל קבוצת הארמיות חיילים רבים מהמחתרת הצרפתית עד שהארמייה הצרפתית לבדה כללה כמה מאות אלפי חיילים. ב-11 בספטמבר, חברה קבוצת הארמיות ליד העיר דיז'ון עם הארמייה האמריקנית השלישית, שהייתה אגפה הימני של קבוצת הארמיות ה-12, אשר הבקיעה את דרכה מחזית הפלישה לנורמנדי אל לב צרפת. ב-25 בספטמבר הפכה "ארמייה B" הצרפתית להיות "הארמייה הראשונה". הארמייה הראשונה פלשה לאלזס, ובאוקטובר השתתפה קבוצת הארמיות השישית בקרב על ווז'. ב-17 בנובמבר שחררה את מונבליאר, וב-19 בנובמבר הגיעה אל הריין. ב-24 בנובמבר שחררה את מילוז, וב-25 בו את בלפור.
בעקבות מתקפת הארדנים הגרמנית בדצמבר 1944, הועברו הארמייה השלישית וחלק מהארמייה השביעית מאזור אלזס, מה שעודד את הגרמנים לפתוח במבצע נורדווינד על הבסיסים של קבוצת הארמיות השישית שם. המתקפה הייתה עזה, והפתיעה לחלוטין את בעלות הברית. העמדות מסביב לשטרסבורג נפגעו מעט, ואייזנהאואר ודיוורס שקלו לפנות אותה לצורך נסיגה אסטרטגית. אולם דה גול התנגד לכך, וטען שפינוי כזה יהיה "אסון לאומי בלתי הפיך" מבחינת העם הצרפתי, ואיים שיוציא את הכוחות הצרפתיים מהזירה. ב-25 בינואר 1945 החלו להגיע תגבורות מהארדנים, והגרמנים נאלצו לסגת לעמדות המוצא. חלק מהכוחות הגרמניים כותרו ב"כיס קולמר", וחוסלו ב-9 בפברואר. לאחר מכן פלשה הקבוצה לגרמניה עצמה. הארמייה השביעית חדרה את קו זיגפריד והגיעה אל נהר הריין בתחילת מרץ. ב-8 במרץ הועלה דיוורס לדרגת גנרל, ובכך היה המפקד האמריקני הבכיר ביותר בזירה לאחר אייזנהאואר. עוד באותו החודש הארמייה השביעית כבשה את נירנברג ומינכן, ובהמשך נכנסו חיילי הארמייה למעבר ברנר בגבול שווייץ ופגשו שם את כוחות הארמייה החמישית של קלארק שהבקיעו מאיטליה. בתחילת אפריל של אותה שנה כבשה הארמייה הצרפתית הראשונה את קרלסרוהה, דרמשטאדט ושטוטגרט. ב-22 באפריל כבשה את זיגמרינגן, וב-24 באפריל את אולם. ב-5 במאי נכנעה קבוצת ארמיות G הגרמנית בפני בעלות הברית. הכניעה הציתה סכסוך בין דיוורס ללאטר, כיוון שבטקס הכניעה לא נכחו כלל מפקדים צרפתיים. לאטר דרש שלפחות הארמייה ה-24 (שנכנעה כבר ב-1 במאי) תיכנע מחדש בפני הצבא הצרפתי. בעוד הוויכוחים נמשכים, ב-8 במאי נכנע הצבא הגרמני כולו והמלחמה הסתיימה.
ביוגרפיה > אחריתו

בעקבות הכניעה פורקה קבוצת הארמיות השישית. דיוורס שימש במשך זמן קצר כממלא מקום מפקד קבוצת הארמיות ה-12, וביוני 1945 מונה למפקד זרוע היבשה של צבא ארצות הברית במקום ג'וזף סטילוול. משימתו העיקרית הייתה העברת יחידות מאירופה למזרח הרחוק שם המלחמה כנגד האימפריה היפנית טרם הסתיימה. עם זאת ב-14 באוגוסט נכנעו גם היפנים והמלחמה הסתיימה סופית. דיוורס פעל רבות לקידום השימוש במסוקים בצבא. ופרש מהצבא בשנת 1949 ביום הולדתו ה-62. הוא ואשתו רכשו חווה בהרנדון (Herndonׂ) שבווירג'יניה המערבית. בשנת 1951 הוא השתתף במשלחת של האו"ם שתיווכה בין הודו לפקיסטן. בשנת 1954 הוא נבחר לייצג את ארצות הברית בטקס יום השנה לפלישה לדרום צרפת. בשנת 1960 החליף את מרשל בתפקיד יו"ר הוועדה האמריקנית למצבות קרב. הוא נשאר בתפקיד עד 1969. בשנת 1967 נפטרה אשתו הראשונה ג'ורג'י, והוא נישא ב-28 במאי 1975 לדורותי בן (נפטרה בשנת 2007). הוא נפטר ב-15 באוקטובר 1979 בעיר וושינגטון די. סי. בגיל 92. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון לצד אשתו הראשונה.
לקריאה נוספת

Adams, John A. (2015). General Jacob Devers: World War II's Forgotten Four Star. Bloomington, Indiana: Indiana University Press.
Brown, Matthew J. (2001). Strategic Leadership Assessment of General Jacob L. Devers. Carlisle Barracks, Pennsylvania: United States Army War College. Retrieved 18 October 2015.
Markey, Michael A. (1998). Jake: The General from West York Avenue. York, Pennsylvania: The Historical Society of York County.
Wheeler, James Scott (2015). Jacob L. Devers: A General's Life. Lexington, Kentucky: University Press of Kentucky.
הערות שוליים

↑  מקס הייסטינגס, נפתחו שערי הגיהנום: מלחמת העולם השנייה 1939–1945, הוצאת מודן, 2015. עמ' 628.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb110565632 (data)  GND: 1075464455  ISNI: 0000 0001 1876 3944  LCCN: n87836418  NARA: 10571199  SNAC: w6rr25v8  VIAF: 55672516   WorldCat (עם VIAF): 55672516 
דיוורס יחד עם ז'אן דה לאטר דה טסיני, מפקד הארמייה הצרפתית הראשונה