stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חורבת זיתה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 היסטוריה
 תקופות:  התקופה הרומית בארץ ישראל, אמוראים 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°53′30″N 35°42′49″E﻿ / ﻿32.891740525286°N 35.713677406311°E﻿ / 32.891740525286; 35.713677406311
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) חורבת זיתה(למפת הגליל העליון רגילה) חורבת זיתה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת זיתה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת זיתה
 
חורבת זיתה הוא אתר ארכאולוגי בשיפולי רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת המשנה והתלמוד ובית כנסת קדום.
החורבה שוכנת מעל גדתו הדרומית של נחל דליות, כשני קילומטרים ממזרח למושב מעלה גמלא, וברום של כ-180 מטרים מעל פני הים.
בחורבה נתגלו חרסים מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הביזנטית, וכן פריטים ארכיטקטוניים האופייניים לבתי כנסת בגולן ובגליל, ובהם אבני גזית, משקופים, עמודים, כותרות ומזוזות.
בסמוך לאתר, לאורך נחל דליות, אותרו שרידי בתי כנסת נוספים בעלי מאפיינים דומים לאלו של חורבת זיתה, בחורבת בתרה ובחורבת חוחה.
לקריאה נוספת

א' שילר, אריאל כתב עת לידיעת ארץ ישראל, חוברת 52 - בתי כנסת בגליל ובגולן, תשמ"ז-1987, עמ' 98-99.
כאמל אל-חוסייני

כאמל אל-חוסייני
לוייתו של כאמל אל-חוסייני ברחבת הר הבית. מתוך אוסף התצלומים, הספרייה הלאומית
ארון הקבורה של כאמל אל-חוסייני
כאמל טאהר אל-חוסייני (בערבית: كامل طاهر الحسيني, תעתיק מדויק: כאמל טאהר אלחסיני; 23 בפברואר 1867 – 21 במרץ 1921) היה המופתי של ירושלים בשנים האחרונות של השלטון העות'מאני ובשנים הראשונות לשלטון הבריטי בארץ ישראל.
כאמל אל-חוסייני, בן משפחת חוסייני המכובדת, היה בנו של המופתי טאהר אל-חוסייני, וירש את משרתו של אביו לאחר מותו ב-1908. בניגוד לאביו, נקט עמדה מתפשרת כלפי הציונות וכלפי הבריטים, שכבשו את ירושלים ואת ארץ ישראל במהלך כהונתו. בימי מלחמת העולם הראשונה ניסה השלטון העות'מאני להדיחו מתפקיד המופתי בשל עמדותיו האוהדות כלפי הבריטים ופשרנותו כלפי הציונות, ולהכריז על אסעד שוקיירי כמופתי תחתיו. אולם היות שהעות'מאנים ניגפו במערכה, לא יצאה ההדחה אל הפועל ואל-חוסייני המשיך לכהן בתפקידו.
כבר מתחילת הכיבוש הבריטי של ירושלים, סייע אל-חוסייני לשלטונות הבריטיים ביצירת הקשרים עם האוכלוסייה והקל על הציבור המוסלמי את הסתגלותו לשלטון מעצמה נוצרית. בתקופת השלטון הצבאי הבריטי, שרר בירושלים שקט יחסי, במידה רבה הודות למדיניותו המרגיעה של אל-חוסייני.
הבריטים גמלו על כך והעניקו לו את אות הכבוד הבריטי .C.M.G (עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש). בתקופת הממשל הצבאי התפנתה משרת נשיא בית הדין השרעי לערעורים בירושלים, ובניגוד לנוהג המוסלמי הממושך של הפרדה בין תפקידי המופתי והקאדי, מינו השלטונות את אל-חוסייני גם לתפקיד נשיא בית הדין, מה שהפך את שכרו לגבוה ביותר. כמו כן, הוא מונה לראש ועד הווקף המרכזי, שקיבל את הפיקוח על ההקדשות בכל הארץ. מלבד זאת, כינו אותו השלטונות הצבאיים בתואר "המופתי הגדול", שלא היה קיים לפני כן בארץ ישראל, וראו בו את "נציג האסלאם בפלשתינה".
בסוף אפריל 1918 השתתף אל-חוסייני יחד עם קבוצת נכבדים ערבים נוספים, בארוחת ערב שערך רונלד סטורס בירושלים בהשתתפות חיים ויצמן. ויצמן טען בפניהם כי הציונים שבים למולדתם, הם מעוניינים בשלום ושיש בארץ מקום לשני העמים.
במהלך שנת 1918 ניצלו נכבדים ערבים קבלות פנים רשמיות לנאומים אנטי-ציוניים, אולם יוצא דופן היה אל-חוסייני, שנמנע בהופעותיו בשנה זו מלתקוף את הציונות. יחסיו עם היהודים היו טובים וידידותיים.
בסוף יולי 1918 השתתף אל-חוסייני בטקס הנחת אבן הפינה לבנייני האוניברסיטה העברית על הר הצופים בירושלים.
בהשפעת פרעות תר"פ, חתם אל-חוסייני ב-6 באפריל 1920, על עצומה אנטי-ציונית של הנכבדים הערבים של ירושלים, אך מיד אחר כך שב לעמדתו הרגילה.
בזמן הפרעות ערכה המשטרה חיפושים בביתו. אל-חוסייני נעלב והחזיר את עיטורי הכבוד שקיבל. מספר שבועות לאחר מכן, ערך הגנרל לואיס בולס טקס בו החזיר לאל-חוסייני את העיטורים. בתקופת המתיחות שבאה אחרי המאורעות, קרא לציבור בדרשה במסגד אל-אקצא לשמור על השקט והסדר.
ביוני 1920, בקבלת פנים רשמית לנציב העליון הרברט סמואל, סירב מנחם אוסישקין ללחוץ את ידו של כאמל אל-חוסייני ויצר בכך תקרית דיפלומטית שהוזכרה לימים כמה פעמים מפיו של אמין אל-חוסייני. אוסישקין הסביר את סירובו לגד פרומקין בנימוק "איך יכולתי להושיט ידי לשלום לראש הדת שבניה אנסו בנות ישראל".
כאמל אל-חוסייני מת ב-1921, וירש אותו בתפקידו אחיו למחצה אמין אל-חוסייני, שנקט קו תקיף וקיצוני הרבה יותר כלפי השלטון הבריטי וכלפי התנועה הציונית.
הערות שוליים

↑  תאריך פטירתו 21 במרץ 1921, על פי יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית, עמ' 153; צבי אל-פלג, המופתי הגדול, עמ' 13, פטירת המופתי הדגול, דואר היום, 22 במרץ 1921
↑  צבי אל-פלג, המופתי הגדול, עמ' 8.
1 2 3 4  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 151–152.
↑  צבי אל-פלג, המופתי הגדול, עמ' 14.
1 2  ג'ני לבל, חאג' אמין וברלין, עמ' 10.
↑  נורמן רוז, חיים ויצמן, פרק ט, עמ' 123.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית, עמ' 23.
↑  אביבה חלמיש, ירושלים בתקופת המנדט הבריטי (יחידה 10 בקורס ירושלים לדורותיה), האוניברסיטה הפתוחה, תשפ"א–2020, עמ' 53.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית, עמ' 152, הערה 13.
↑  גד פרומקין, דרך שופט בירושלים, עמ' 224; התקרית והשלכותיה נדונות אצל אילן פפה, אצולת הארץ: משפחת אל-חוסייני, עמ' 229–230.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1221783653  VIAF: 1369160606887216300003   WorldCat (עם VIAF): 1369160606887216300003
אל-מצבאח

אל-מצבאח (בערבית: المصباح; "המנורה") הוא עיתון ספרותי, מדעי וחברתי יהודי עיראקי בשפה הערבית, שהחל להופיע ב-10 באפריל 1924. העיתון התפרסם באופן סדיר עד ספטמבר 1926 (112 גליונות); לאחר מכן הופיעו באופן לא-סדיר עוד 15 גיליונות – האחרון שבהם, מספר 127, יצא לאור ב-6 ביוני 1929. עורך העיתון היה אנואר שאול (שהשתמש בשם העט "אבן אל-סמואל") והמנהל האחראי של העיתון היה סלמאן שינה.
רקע

אל-מצבאח דגל ביצירת מכנה תרבותי ערבי-עיראקי משותף לבני שלוש הדתות המונותאיסטיות כפי שהדבר משתקף במאמר הפותח את הגיליון הראשון, הקורא להרחבת אופקי האזרח כאמצעי לקידומה של האומה, תיקון הפגמים החברתיים והמוסריים, עידוד הנוער לפעילות ספרותית ומדעית, חיזוק הקשר הרוחני בין אנשי הספרות היהודים לאנשי הספרות בני כל הדתות ואיחוד הכוחות למען קידומה של המולדת, יחד עם הדגשתה של תרומת הספרות לתחיית האומה העיראקית.
העיתון היה ציוני באוריינטציה שלו ובדיווחיו האוהדים המרובים על בניין היישוב היהודי בארץ ישראל ובקריאתו לחיזוק לימודי השפה העברית בקרב יהודי עיראק. שינה ציין כי יעדו העיקרי של העיתון היה להפיץ את הרעיון הציוני, במגבלות הצנזורה העיראקית.
העיתון שימש במה לרבים מן הכותבים היהודים ולטיפוח מגמת ה"עיראקיזציה" של ההנהגה היהודית ושל בכירי הסופרים היהודים. הופעת העיתון ביטאה את הדואליות שבין נטיית הלב של היהודים אחר הציונות לבין בחירתם באימוץ האוריינטציה העיראקית, שרובם המכריע של האינטלקטואלים והסופרים היהודים היו חסידיה. העיתון עסק בכל נושאי ההתעניינות של הקהילה היהודית: חברה, כלכלה, פוליטיקה, חינוך ותרבות, קשרים עם ארץ ישראל, מאבקים פנימיים בתוך הקהילה היהודית, ותגובות על גילויים אנטי-יהודיים בקרב הציבור הערבי.
שיתוף הפעולה בין שינה ושאול החזיק מעמד רק כשנה. בשל חילוקי דעות על הקו המערכתי, ככל הנראה, נפרדו דרכיהם, ושאול ייסד מאוחר יותר, הפעם כמוציא לאור ועורך, את "אל חאצד" (הקוצר).
לקריאה נוספת

ראובן שניר, ערביות, יהדות, ציונות: מאבק זהויות ביצירתם של יהודי עיראק, ירושלים: יד יצחק בן-צבי – מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח; האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ה 2005.
אורית בשקין, אלמצבאח (1924–1929): עיתון יהודי עיראקי; עבודת גמר לתואר מוסמך בהדרכת עמי אילון, אוניברסיטת תל אביב, 1998.
הערות שוליים

↑  זמן יהודי חדש: תרבות יהודית בעידן חילוני, עמוד 200
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 3, עמ' 158–159.
↑  יהודים כערבים: מצב המחקר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012289456705171
אדוארד וארינג

| --- | --- |

 לידה:  1736 שרוסברי, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  15 באוגוסט 1798 (בגיל 62 בערך) Plealey, ממלכת בריטניה הגדולה 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  בריטניה
 מקום קבורה:  Church of Saint Peter and Saint Paul 
 מקום לימודים:  מודלין קולג' (קיימברידג') (1757)  אוניברסיטת קיימברידג' (1760) 
 מוסדות:  אוניברסיטת קיימברידג' (1760–1798)  מודלין קולג' (קיימברידג') (1754–1760) 
 תלמידי דוקטורט:  ג'ון דוסון 
 פרסים והוקרה:  מדליית קופלי (1784)  עמית החברה המלכותית (1763) 
 תרומות עיקריות
 בעיית וארינג
 
אדוארד וארינג (1736 – 15 באוגוסט 1798) היה מתמטיקאי בריטי.
אדוארד וארינג נולד באולד הית' שבשרופשייר, אנגליה. הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1753 וסיים אותה בשנת 1757.
וארינג כיהן כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג' משנת 1760 ועד מותו. הוא נבחר להיות חבר של החברה המלכותית בשנת 1763. זכה במדליית קופלי ב-1784.
הוא הציג את מה שידוע כיום כבעיית וארינג בספרו משנת 1770 "Meditationes Algebraicae".
מונעם אל-עאבד

אין תמונה חופשית
מונעם אל-עאבד (בערבית: منعم العابد) הוא אתלט פאראלימפי תוניסאי.
הוא היה התוניסאי הראשון שהשתתף במשחקים הפאראלימפיים, כשב-1988 הוא זכה בשתי מדליות ארד.
ראו גם

תוניסיה במשחקים הפאראלימפיים
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורטאים ובנושא תוניסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המוזיאון הלאומי של איראן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה ואמנות
 כתובת:  טהראן 
 מיקום:  מחוז טהראן 
 מדינה:  איראן 
 בעלים:  הארגון למורשת תרבותית, אמנות ותיירות 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1937
 תאריך פתיחה רשמי:  1937 
 
 קואורדינטות:  35°41′13″N 51°24′53″E﻿ / ﻿35.687044°N 51.414611°E﻿ / 35.687044; 51.414611
 אתר רשמי
  (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןהמוזיאון הלאומי(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןהמוזיאון הלאומי
 
הכניסה הראשית של המוזיאון שנבנתה בסגנון של קמרונות הפרס הסאסאנית
הבניין מבחוץ, הבניין תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי אנדרה גודאר בתחילת המאה ה -20. הוא גם עזר לעצב את הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת טהראן.
אחד מהפסלים המרכזיים במוזיאון
חלק מאוסף השושלת האחמנית.
המוזיאון הלאומי של איראן (פרסית: موزه ملی ایران) הוא מוזיאון הממוקם בטהראן, בירת איראן. המוזיאון מהווה שילוב של שני מוזיאונים, "המוזיאון הארכאולוגי של איראן", ומוזיאון האמנויות הלאומי, שנחנך בשנת 1972.
מבנה המוזיאון הלאומי לאמנות, נבנה בחצרו של המוזיאון הארכאולוגי, ועבר לא מעט שינויים, בעיקר במהפכה האיראנית בשנת 1979.
במוזיאון שני מבנים: מבנה המוזיאון לארכאולוגיה ובו שלושה אולמות תצוגה המכילים חפצים מהתקופה הפלאוליתית, הנאוליתית, הכלקוליתית, תקופת הברונזה, ותקופות הברזל I-III, השושלת האחמנית, הסלווקית, התקופה הפרתית, והתקופה הסאסאנית.
מבנה המוזיאון לאמנות שנחנך בשנת 1996 ושוב שלוש קומות. במבנה זה מוצגים כלי חרס, טקסטיל, ספרים, יצירות אמנות ועוד.
מחלקות

במוזיאון קיימים מספר מחלקות קבע, וכן מוצגות בו תצוגות מתחלפות.
מחלקות > מחלקה הפרה היסטורית

מחלקה זו החלה את עבודתה כאשר המוזיאון נחנך. במחלקה זו למעלה מ-10,000 פריטים, המייצגים את ההתפתחויות של תרבויות פרהיסטוריות איראניות. חלק מהאוספים מקורם בחפירות ארכאולוגיות שנעשו על ידי הרשויות באיראן, וחלק מקורם באוספים פרטיים כגון אוסף פורגאי.
מחלקות > מחלקה היסטורית

במחלקה זו מוצגים כ-9,000 ממצאים, ובהם מוצגים מתקופת השושלת האח'מנית, האימפריה הפרסית ומהתקופה הסאסאנית.
מחלקות > מחלקת מטבעות וחותמות

המחלקה מוקדשת לשימור מטבעות וחותמות.
מחלקות > מחלקה אסלאמית

מאז הקמתו של המוזיאון על ידי אנדרה גודאר הוקדשה הקומה הרביעית לתקופה האסלאמית. במחלקה זו 2400 פריטים בתחומים שונים, ובעיקר בחקר אמנות אסלאמית, באולם התצוגה תערוכת חפצי זהב וכסף. בשנים הראשונות של המהפכה האסלאמית האולם שימש גם כגלריית הקוראן.
איליה בר זאב

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1935 (בן 89) רחובות, פלשתינה (א"י) 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  התיכון ליד האוניברסיטה 
 מספר צאצאים:  3 
 ספורט
 ענף ספורט:  אתלטיקה 
 
איליה בר זאב (וולפנהאוט) (נולד ב־10 באוקטובר 1935 ברחובות) הוא מבכירי המאמנים בישראל בתחום הריצות הבינוניות והארוכות, מורה לחינוך גופני, מכשיר מורים ומאמני אתלטיקה קלה. מגיל 75 ואילך, פרסם חמישה ספרי שירה.
שנים ראשונות

בעת מלחמת העולם השנייה, התגייס אביו לבריגדה היהודית ואמו עבדה בשרות הצבא הבריטי. הוא נשלח כילד חוץ לקיבוץ גינוסר, בעמק הירדן והתחנך שם. בתום מלחמת העולם השנייה, חזר אביו ארצה ואיליה חזר להתגורר בירושלים, שם גם שהה בעת המצור על העיר במלחמת השחרור.למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה ובתקופה זו החל להתבלט כספורטאי בענפי הכדורסל והאתלטיקה הקלה. הוא שיחק כדורסל בקבוצות הנוער והבוגרים של הפועל ירושלים והצטיין בריצות בינוניות בתחום האתלטיקה הקלה. שרת בצה"ל בחטיבת הצנחנים בגדוד 890 תחת פיקודו של המג"ד אריק שרון.
הוראת החינוך הגופני

בשנת 1959 סיים את לימודיו במדרשה לחינוך גופני (כיום המכללה האקדמית בווינגייט) והוסמך להוראת מקצוע זה. הוא לימד חינוך גופני בתיכון קוגל בחולון ולאחר מכן בבית הספר התיכון האזורי באר טוביה. נוסף על עיסוקו כמאמן אתלטיקה קלה בחוגי אתלטיקה קלה בבית הספר בבאר טוביה, עבר קורס מאמני כדורסל במכון וינגייט והוסמך כמאמן בשנת 1967.
אימון אתלטיקה קלה והכשרת מורים ומאמנים

במשך עשרות שנות אימון, התמחה בר זאב באימון רצים ורצות למרחקים בינוניים וארוכים. חניכיו השיגו תחת הדרכתו כ-80 שיאי ישראל לבוגרים ונוער במקצועות אלה, הישג ללא תקדים באתלטיקה הקלה הישראלית.
הבולטים בחניכיו בתחילת דרכו היו יובל וישניצר, ששיאיו בריצות 1500 מ ו-5000 מ' שרדו עשרות שנים, אחיו רפי וישניצר, דוד קניג, אביגדור לוונהיים, דב קרמר,דני משרקי ודליה בלומנפלד. בין הבולטים בקרב הדור השני של שיאני ישראל ואלופי ישראל שאומנו על ידי בר זאב, נמנים זהבה שמואלי, שייצגה את ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984, אחותה מזל שלום, יובל רחמילביץ , יחזקאל חליפה, גיא בן אפרים, רני ז'מיאן ואחרים.
בשנות התשעים ובתחילת שנות ה-2000, אימן בר זאב בין השאר את האתלטים האולימפיים נילי אברמסקי, שהשתתפה באולימפיאדת אתונה (2004), איתי מגידי, שהשתתף באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ווודג' זבדיה.
בר זאב שימש כמאמן לאומי באליפות אסיה שנערכה בסיאול בשנת 1975 וכן בעשרות אליפויות ותחרויות בינלאומיות אחרות.. האליפות בסיאול הייתה האחרונה בה השתתפה ישראל במסגרת האסייתית .
במהלך פעילותו כמאמן, עבר בר זאב הכשרות וקורסי אימון רבים בישראל ומחוצה לה. היה מראשוני המאמנים הישראליים שעברו קורס מאמנים בכירים באוניברסיטת Loughborough באנגליה. בוגר קורס מאמנים בינלאומיים דו שנתי מטעם ראשות הספורט, נוסף להשתלמויות רבות נוספות בישראל ומחוצה לה.
בר זאב לימד את מקצוע האתלטיקה הקלה במגמת החינוך הגופני בסמינר הקיבוצים וריכז את מגמת האתלטיקה הקלה בבית הספר למאמנים בווינגייט.
במשך שנות פעילותו כמאמן, פרסם מספר רב של מאמרים מקצועיים בתחומי פעילותו, בעיקר בכתבי העת "עולם הריצה", "הספורט ההישגי" ואחרים.
בשנת 2002 הוענק לאיליה בר-זאב תואר עמית-כבוד של איגוד האתלטיקה לשנת תשס”ב.
הקמת מועדוני אתלטיקה חדשים

בתחילת שנות הששים הקים בר זאב, יחד עם אלי קושניר, את מועדון האתלטיקה של אס"א תל אביב והעביר אליו את האתלטים המצטיינים שלו. הבולטים בהם היו האחים רפי ויובל וישניצר, שהחלו כבר כנערים להתבלט בצמרת הרצים למרחקים בינוניים בישראל. מאוחר יותר זכתה האגודה באליפות ישראל לאגודות. . בשנת 1977 הוא נמנה עם מקימי אגודת האתלטיקה הקלה "איילות", במסגרתה פעל שנים רבות ורוב שיאני ישראל בריצות למרחקים בינוניים וארוכים השתייכו אליה.. הקמת אגודות עצמאיות אלה, נחשבו כצעד יוצא דופן בעולם הספורט הישראלי שנשלט אז בלעדית על ידי מרכזי הפועל ומכבי.
מרתון טבריה

החל משנת 1975, הגו בר זאב יחד עם ידידיו דוד איגר, מזכיר ועדת האתלטיקה הקלה ועו”ד עמוס ויצמן, קיום מרוץ מרתון בינלאומי סביב הכנרת. בשנת 1977 התממשה התכנית ומרתון הכנרת הבינלאומי הראשון נערך בדצמבר 1977 . המפעל מתקיים מאז ועד היום, תחת הכותרת "מרתון טבריה", בהשתתפות רצים מהצמרת העולמית במקצוע זה. במהלך שנות קיומו של המירוץ, זכו חניכותיו של בר זאב, נילי אברמסקי, מזל שלום וזהבה שמואלי מספר פעמים במקום הראשון.
יצירתו הספרותית

לקראת הגיעו לגיל 75, החל בר זאב לפרסם ספרי שירה. משנת 2010 ועד שנת 2020 פרסם חמישה ספרי שירה:
מעל קווי המתח – 2010
טיסה נגד השעון – 2012
מכתבים מאוחרים – 2014
מקומות שהיינו בהם – 2016 בהוצאת "קשב לשירה" ובעריכת פרו' רפי וויכרט
בעקבות הזמן השרוף (בלז'ץ) – 2019 בהוצאת "עיתון77"
ארבעת הספרים הראשונים של בר זאב התפרסמו בהוצאת קשב לשירה. ספרו האחרון, "בעקבות הזמן השרוף", הוצא לאור על ידי "עיתון 77" . כל ספריו זכו לביקורות טובות.
חייו האישיים

איליה בר זאב מתגורר במושב ערוגות ומגדל ענבי מאכל. נשוי לשולמית ולהם שתי בנות ובן.
הערות שוליים

1 2 3  איליה בר זאב, באתר library.osu.edu
1 2 3 4 5 6 7 8 9  ביוגרפיה של איליה | מועדון ארוחת הבוקר
1 2 3 4 5  ריצה, אופניים, טריאתלון, שחייה, תכניות אימון, ראיון אישי עם מייסד מרתון טבריה איליה בר זאב, באתר ריצה, אופניים, טריאתלון, שחייה | שוונג, ‏2014-01-07
↑  איליה מוסמך כמאמן כדורסל, באתר www.jpress.nli.org.il
↑  5000 מטר, באתר www.iaa.co.il (בעברית)
↑  קרמר רץ בשדות לתואר בכורה, באתר www.jpress.nli.org.il
↑  השיא של דב קרמר, באתר www.jpress.nli.org.il
↑  1500מ', באתר איגוד אתלטיקה קלה
↑  ריצה, אופניים, טריאתלון, שחייה, תכניות אימון, ראיון אישי עם איליה בר זאב, באתר ריצה, אופניים, טריאתלון, שחייה | שוונג, ‏2014-01-07
↑  אליפות אסיה בסיאול 1975, באתר www.jpress.nli.org.il
↑  אגודת איילות, באתר www.jpress.nli.org.il
↑  קרן צור, מוכנים, היכון: מועדוני ריצה בישראל, באתר כלכליסט, 11 בינואר 2011
1 2  הקמת איילות 1977, באתר www.jpress.nli.org.il
↑  מרתון טבריה, באתר מרתון טבריה (ארכיון)
↑  sarit, איליה בר-זאב, באתר nilly dagan
↑  מעל קווי המתח - איליה בר זאב | רשת צומת ספרים, באתר www.booknet.co.il
1 2  מעל קווי המתח | nuritha.co.il, באתר nuritha.co.il
↑  רפי וייכרט, שיחה - רפי וייכרט עם איליה בר זאב, עתון 77
↑  טיסה נגד השעון / איליה בר זאב | בר זאב, איליה, 1935- מחבר | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  דוד אדלר, כשהגעגוע והזיכרון נועדים יחדיו, עתון 77
↑  מקומות שהיינו בהם
↑  רשימת הפרסומים של איליה בר זאב, בקטלוג הספרייה הלאומית
↑  בר זאב, איליה, בעקבות הזמן השרוף: בלז'ץ מחנה ההשמדה הנאצי הראשון, כתוב בעברית ובאנגלית, Sifre ʻiton 77, 2020, מסת"ב 978-965-557-209-4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517346305171  VIAF: 144668898   WorldCat (עם VIAF): 144668898
אבשלום פולק

| --- | --- |

אבשלום פולק, 2015
 לידה:  5 באוקטובר 1970 (בן 54) חיפה
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  שחקן, במאי, כוריאוגרף
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
אבשלום פולק (נולד ב-5 באוקטובר 1970 בחיפה) הוא שחקן, במאי וכוריאוגרף ישראלי.
ביוגרפיה

אבשלום פולק נולד ב-1970. ב-1980 שיחק כילד בסרט "המשחק האמיתי". הוא בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב, מחזור כ"ט. שיחק במהלך השנים בתיאטרון חיפה, הבימה, תיאטרון גשר ובתיאטרון הקאמרי.
פולק נודע כשגילם את דמותו של תומר, צעיר הומוסקסואל בסדרה "פלורנטין" (1998). הוא שיחק גם בסרט הקולנוע "ז'נטילה" עם יבגניה דודינה, אלון אבוטבול ונירו לוי (1997), כשחקן אורח בסדרה "זבנג!" (1998), בסדרה "ילדי ראש הממשלה" (2011), וכן בסרט "ההר", בבימויו של יעל קיים, שהשתתף בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 2015.
פולק הוא בן זוגה לשעבר של הרקדנית והכוריאוגרפית ענבל פינטו. ב-1994 התחילו ליצור יחד, וב-2002 והשניים החלו לנהל להקה ביחד, תחת השם להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק.
בין יצירותיהם המשותפות: "אויסטר", "בוביז", "עטוף", "מה טוב בירח", "הידרה", "בומביקס מורי", "אבק", "פרחקיר", האופרה "ארמיד" מאת כריסטוף ויליבלד גלוק והפקות נוספות.
במופעים המשותפים להם, יחד עם ענבל פינטו, אחראי פולק לא רק לבימוי ולכוריאוגרפיה, אלא גם על עיצוב התפאורה והתלבושות ועיצוב הפסקול.
בשנת 2013 יצרו יחד את המחזמר "החתול שחי מיליון פעמים" על פי ספר מאת יוקו סאנו, בטוקיו, יפן וכן את האופרה "השועלה הערמומית הקטנה" מאת לאוש יאנאצ'ק בבית האופרה של העיר ברגן בנורווגיה.
את המופע "סלאג" יצר פולק בשיתוף רקדני הלהקה בשנת 2016, וזהו המופע הראשון של הלהקה שיצר פולק ללא ענבל פינטו.
אבשלום פולק וענבל פינטו זכו בפרס הביצוע על היצירה "פרחקיר" על ידי שרת התרבות והספורט כפרס ביצוע ללהקות והרכבים קאמריים למחול אמנותי לשנת 2016. מנימוקי ועדת השיפוט: "ביצירה נוצר שילוב מושלם ונדיר בין מוזיקה חיה, תלבושות, תאורה ותפאורה".
ב-2018 עזבה פינטו את הלהקה, וזו נקראת כיום "תיאטרון מחול אבשלום פולק". בפברואר 2025 הודיע פולק על סגירת הלהקה עקב קשיים כלכליים.
ב-2021 כיכב בסרט "הברך" של הבמאי נדב לפיד. הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן, ופולק עצמו הועמד לפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2021.
חיים אישיים

אביו הוא השחקן יוסי פולק. אחיו הם הפעיל הפוליטי יונתן פולק, ובמאי הקולנוע שי כרמלי-פולק.
הערות שוליים

↑  יאיר אשכנזי, אוהד נהרין בין זוכי פרסי שרת התרבות למחול אמנותי, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2016.
↑   טליה בנון צור, אבשלום פולק הודיע על סגירת להקת המחול שלו, באתר הארץ, 3 בפברואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312258605171  BnF: cb18042286p (data)  GND: 1267890320  ISNI: 0000 0004 0211 9814  LCCN: no2021040590  SUDOC: 260977012  VIAF: 3430161819214427960007   WorldCat (עם VIAF): 3430161819214427960007
בודה/גלימט

מועדון כדורגל בודה/גלימט הוא מועדון כדורגל מהעיר בודה שבנורווגיה. המועדון עלה לליגת העל הנורווגית בסוף עונת 2013 לאחר ארבע עונות ברציפות בליגה השנייה בנורווגיה.
המועדון זכה בשני גביעים והגיע לגמר הגביע הנורווגי חמש פעמים נוספות. לרשות המועדון ארבע זכיות באליפות (2020, 2021, 2023, 2024).
תארים

הגביע הנורווגי: (2)
(1975, 1993)
אליפות נורווגיה: (4)
(2020, 2021, 2023, 2024)
שחקנים בולטים

נורווגיה כריסטיאן ברג
נורווגיה רונאר ברג
נורווגיה אסמונד ביורקן
נורווגיה קאטו אנדרה הנסן
נורווגיה סטיג יוהנסן
נורווגיה טרונד אולסן
רוסיה ניקיטה חייקין
אוסר כאף

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־26 לפנה״ס 
 פטירה:  2490 לפנה״ס? 
 מדינה:  מצרים העתיקה, הממלכה העתיקה של מצרים 
 מקום קבורה:  הפירמידה של אוסרקאף 
 
אוסר כאף (ביוונית עתיקה: Οὐσερχέρης, נפטר בסביבות 2491 לפנה"ס) היה שליט במצרים העתיקה ומייסד השושלת החמישית. הוא שלט במשך כשבע שנים בתקופת הממלכה הקדומה, בתחילת המאה ה-25 לפני הספירה. ככל הנראה השתייך לענף של משפחת המלוכה של השושלת הרביעית, אם כי הוריו אינם ודאיים אך, יכול להיות כי היה בנה של חנטקאוס הראשונה. הייתה לו לפחות בת אחת ובסבירות גבוהה גם בן, סחו רע, מבת זוגו נפרחתפס (אנ'). בן זה ירש אותו כשליט.
שלטונו בישר את עליית פולחן האל רע, שהפך למעשה לאל המדינה (אנ') של מצרים במהלך תקופת שלטונה של השושלת החמישית. ייתכן שאוסר כאף היה כוהן גדול של רע לפני שעלה לכס השלטון, ובנה לכבודו מקדש שמש, המכונה "מבצר רע" (Nekhenre (Nekhen-Ra)), בין אבו סיר לאבו גוראב (אנ'). בכך החל במסורת בניית מקדשי שמש שנמשכה על ידי יורשיו לאורך תקופה של 80 שנה. "מבצר רע" תפקד בעיקר כמקדש מתים לשמש השוקעת. טקסים שנערכו במקדש עסקו בעיקר בתפקיד היוצר של האל רע ובתפקידו כאבי השליט. בהתחשב בהקטנת גודלו של מתחם בתי המתים המלכותיים, הדבר מרמז על הפרדה קונקרטית יותר בין אל השמש לשליט מאשר בשושלות קודמות. לאחר מותו של אוסר כאף, היה מקדשו נושא לארבעה שלבי בנייה, שבמהלכם נרכש אובליסק גדול.
אוסר כאף בנה פירמידה בסקארה קרוב לזו של ג'וסר, מיקום שאילץ אדריכלים לשים את מקדש המתים הקשור במיקום יוצא דופן, מדרום לפירמידה. האחרון היה קטן בהרבה מאלה שנבנו בתקופת השושלת הרביעית, אך מתחם בתי המתים היה מעוטר בפאר רב ובתבליטים מצוירים עדינים. בנוסף לפירמידה ולמקדש שלו, בנה אוסר כאף פירמידה קטנה יותר קרוב אליו עבור אחת ממלכותיו, כנראה נפרחתפס. למרות שאוסר כאף היה מושא לפולחן קבורה (אנ') לאחר מותו כמו מלכי השושלת החמישית האחרים, פולחנו היה חסר חשיבות יחסית, והוא ננטש לאחר תום השושלת. מעט ידוע על פעילותו מעבר לבניית הפירמידה ומקדש השמש שלו. תולדות השלטון של הממלכה קדומה מתעדים מנחות של בירה, לחם ואדמות לאלים שונים, שחלקן עשויות להתאים לפרויקטים של בנייה מטעמו של אוסר כאף, כולל מקדש מונטו (אנ') באל-טוד (אנ') שבו הוא פרעה המוקדם ביותר. מעבר לגבולות מצרים, ייתכן שהתקיימה משלחת צבאית לכנען או למדבר המזרחי (אנ'), ונראה כי היו אז מגעים מסחריים עם הים האגאי.
חיק אברהם

הצדיקים בחיק אברהם
כותרת רומנסקית מהמסדר הקדום אלפש (Alspach) מאלזס.
היום במוזיאון אונטרלינדן קולמר
חֵיק אברהם הוא ניב נוצרי ויהודי קדום שמקורו בתלמוד. הוא נזכר פעם אחת בברית החדשה ופעם אחת בתלמוד. בברית החדשה הוא מופיע במשל "האיש העשיר ואלעזר" ומשמעותו מקום קרוב לאברהם לאחר המוות, להבדיל מגיהנום. ממקור זה השתרש הניב בנצרות.
בתלמוד הבבלי, נאמר על אדא בר אהבה: "היום יושב בחיקו של אברהם". אמירה זו פורשה, בין השאר באנציקלופדיה היהודית כמתייחסת למיתתו של אדא, אולם רש"י כתב שאם הכוונה לאמורא רב אדא בר אהבה פירוש זה אינו מתיישב עם סדר הדורות ופירש שהכוונה ליום כניסתו בבריתו של אברהם.
מוטיבים מהניב מופיעים במקורות נוספים. בספר מקבים ד' י"ג מצוטט אחרון הבנים של אלעזר ושל חנה, העומד להיות מעונה ומוצא להורג על סירובו לבגוד באמונתו, כאומר (בתרגום לעברית): "אם נסבול בעד רעיון זה יקבלו אותנו אברהם יצחק ויעקב והאבות כולם יהללו אותנו".
הערות שוליים

↑  הברית החדשה, הבשורה על פי לוקאס, פרק טז, פסוקים 23-22 (בתרגום לעברית): "העני מת והמלאכים נשאוהו אל חיק אברהם [...] בשאול, כשהיה בייסורים, נשא את עיניו וראה את אברהם מרחוק ואת אלעזר בחיקו."
↑  תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ע"ב, עמוד ב'
↑  ראו בערך "חיק אברהם".
דגל דרום אוסטיה

| --- | --- |

 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  26 בנובמבר 1990
 קבלת מעמד רשמי:  30 במרץ 1992
 מוטיבים עיצוביים:  טריקולור אופקי לבן–אדום–צהוב
 שם המעצב:  אלאן רזוייביץ' צ'וצ'ייב ויורי סרגייביץ' גגלויטי
דגל דרום אוסטיה הוא דגלה הלאומי של רפובליקת דרום אוסטיה - מדינת אלניה.
תיאור

הדגל הוא בד מלבני עם שלושה פסים שווים: לבן למעלה, אדום באמצע וצהוב בתחתית. הופעתו של דגל המדינה של דרום אוסטיה מאופיינת בחוקה שהתקבלה ב-26 בנובמבר 1990 ואושרה בחוק דגל המדינה ב-30 במרץ 1992.