stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים הלפרין
הערות שוליים

↑  החקלאות תרתם להשלטת משטר הצנע, הצופה, 29 באפריל 1949
↑  י.ג., מחקר חקלאי ופעילות ציבורית, דבר, 6 במאי 1973
↑  מניין יקחו ... פשפשים, מעריב, 26 ביוני 1962
↑  מדרשת רופין לחקלאות, דבר, 19 באפריל 1974
↑  האנציקלופדיה החקלאית, דבר, 1 בנובמבר 1957
↑  מת חיים הלפרין, דבר, 3 ביוני 1973
↑  קורות החיים של אהרון הלפרין, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  מולדתי, שנתון לנוער ולעם, תשי"ז, עמוד 249
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262356705171  BnF: cb160859172 (data)  GND: 1132145236  ISNI: 0000 0000 7851 7385  LCCN: n84190307  NDL: 00442264  NTA: 08780252X  SUDOC: 086280171  VIAF: 82834772   WorldCat (עם VIAF): 82834772
חורחה באז'ה איבנייס

ד"ר חורחה באז'ה איבנייס (בספרדית: Jorge Luis Batlle Ibáñez;‏ 25 באוקטובר 1927 – 24 באוקטובר 2016) היה פוליטיקאי אורוגוואי, חבר מפלגת קולורדו (אנ'), שכיהן כנשיא אורוגוואי(אנ') בשנים 2000–2005 עד שהוחלף על ידי טאבארה ואסקס. באז'ה היה בנו של לואיס באז'ה בארס (אנ'), נשיא אורוגוואי בשנים 1947–1951, והיה הנשיא הרביעי ממשפחת באז'ה.
נולד במונטווידאו. בין השנים 1943–1976 היה עיתונאי ומנהל תחנת הרדיו Ariel, ובשנים 1948–1973 היה עורך ועיתונאי בעיתון Acción. ב-1956 הוענק לו תואר דוקטור במשפט ומדעי החברה על ידי אוניברסיטת הרפובליקה של אורוגוואי.
בתחילת כהונתו הצהיר איבנייס על רצונו להפוך את הסמים לחוקיים במטרה להילחם בסחר הלא חוקי ובהלבנת כספים, אולם רעיון זה ספג ביקורת ממשלות אחרות ומהעיתונות. במהלך כהונתו התמודדה אורוגוואי עם התפרצות של מחלת הפה והטלפיים, אשר פגעה בייצוא הבשר לשווקים הבינלאומיים. לפני סוף כהונתו זכתה אורוגוואי מחדש במעמד של מדינה נקייה ממחלת הפה והטלפיים.
על מנת לסגור את הגולל על טראומת שתים-עשרה שנות הדיקטטורה הצבאית ששלטה באורוגוואי בשנים 1973–1985 מינה באז'ה "ועדה למען השלום" (בספרדית: Comisión para la Paz) לחקר נסיבות היעלמותם של אזרחים אורוגוואיים בידי המשטר, אולם שלא על מנת לנקוט בהליכים משפטיים כלפי האחראיים. הוועדה לא זכתה להצלחה רבה, אולם היא סייעה לנשיא הבא, טאבארה ואסקס, לקדם את הסוגיה בשיתוף פעולה עם הכוחות המזוינים, ובשנת 2005 נחשפו גופותיהם של קומוניסטים שנחטפו, עונו ונרצחו בידי המשטר הצבאי.
טיבור נילשי

טיבור נילשי (בהונגרית: Nyilasi Tibor; נולד ב-18 בינואר 1955), הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת הקישור ההתקפי.
קריירה

נילשי החל לשחק בקבוצת הנוער של מועדון פרנצווארוש ההונגרי, שם אומן על ידי גיולה ראקוסי(אנ'). בין השנים 1971 ל-1974 הוא כבש 54 שערים ב-65 משחקים. במסגרת הקבוצה הבוגרת הוא זכה בשני תוארי ליגה ובשלושה גביעי הונגריה וב-1981 הוא היה מלך השערים בליגה ההונגרית, ואף זכה בנעל הכסף האירופית (נחשב למקום 2 בנעל הזהב האירופית). הוא אף הופיעה עם פרנצווארוש במסגרת בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע ב-1975.
ב-1983 הצטרף לאוסטריה וינה עמה זכה בשלושה תוארי ליגה רצופים והיה מלך השערים של הליגה האוסטרית ב-1984.
נילשי שיחק בנבחרת הונגריה עמה השתתף במונדיאלים של 1978 ו-1982, בהם הבקיע שני שערים בחמישה משחקים.
לאחר פרישתו אימן את פרנצווארוש בשתי קדנציות שונות. הוא אף שימש בתור מנהלה המקצועי. לאחר מכן עבד כפרשן כדורגל בערוץ הספורט ההונגרי, "SPORT TV".
תארים > קבוצתיים

פרנצווארוש
ליגת העל ההונגרית: 1975/76, 1980/81
הגביע ההונגרי: 1973/74, 1975/76, 1977/78
אוסטריה וינה
הבונדסליגה האוסטרית: 1983/84, 1984/85, 1985/86
הגביע האוסטרי: 1985/86
תארים > אישיים

מלך השערים של ליגת העל ההונגרית: 1980/81
נעל הכסף האירופית: 1980/81
מלך השערים של גביע אופ"א: 1983/84
תארים > מאמן

פרנצווארוש
ליגת העל ההונגרית: 1991/92
הגביע ההונגרי: 1990/91, 1992/93, 1993/94
חנוך קלעי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  31 במרץ 1910 וקשנה, ליטא 
 פטירה:  14 באפריל 1979 (בגיל 69) 
 שם לידה:  Hanoch Strelitz = חנוך סטרליץ 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
חנוך קלעי (סטרליץ; כ' באדר ב' תר"ע, 31 במרץ 1910 – י"ח בניסן תשל"ט, 14 באפריל 1979) היה חבר מפקדת אצ"ל ולח"י, ומומחה ללשון העברית.
קורות חייו

קלעי נולד בליטא לפסיה ויוסף סטרליץ. ב-1924 עלה לארץ ישראל יחד עם בני משפחתו.
לאחר מאורעות תרפ"ט הצטרף ל"הגנה". היה חבר בתנועת בית"ר. לאחר האירוע בשביעי של פסח תרצ"ג (1933) בו הותקפו חברי בית"ר שקיימו צעדה ברחובות תל אביב הצטרף לאברהם תהומי וחבריו שפרשו מההגנה והקימו את האצ"ל שנתיים קודם לכן. בשנים אלו עמד קלעי בראש סניפי האצ"ל בכפר סבא ובהרצליה. בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט נמנה עם 'האקטיביסטים' שתבעו את הפסקת מדיניות ההבלגה וביצוע פעולות תגמול נגד הערבים. ב-1937 התמנה למפקד מחוז חיפה של האצ"ל במסגרת המפקדה החדשה שהוקמה בראשותו של משה רוזנברג בעקבות הפילוג בתנועה וחזרתו של תהומי לשורות ההגנה. בהמשך מונה למפקד מחוז ירושלים ולסגנו של דוד רזיאל שהחליף את רוזנברג בראשות הארגון. באותן שנים שימש קלעי גם שדרן בתחנת הרדיו המחתרתית של הארגון, "קול ציון הלוחמת", וכתב חומרי הסברה.
במאי 1939, לאחר מאסרו של דוד רזיאל, התמנה קלעי לעמוד בראש מפקדת האצ"ל. ב-24 במאי אישר זאב ז'בוטינסקי את מינויו. בישיבת המפקדה הראשונה בראשותו הוחלט לפעול בשתי חזיתות: המשך פעולות התגובה כנגד הערבים, ופתיחה בפעולות נגד מוסדות השלטון הבריטי בעקבות פרסום הספר הלבן. במסגרת מדיניות זו נעשו פעולות חבלה כנגד תשתיות, פגיעה בבניין הדואר ובתחנת השידור הממשלתית בירושלים, והתנקשות בקצין בריטי שהואשם בהתנכלות לעצירי האצ"ל.
ב-31 באוגוסט 1939, חודשים ספורים לאחר מינויו כראש המפקדה, עצרו הבריטים את קלעי יחד עם חברי מפקדה נוספים בעת שהיו בישיבת מפקדה בתל אביב. יחד איתו נעצרו: אברהם שטרן, חיים לובינסקי, אהרן חייכמאן ויעקב לבשטיין. העצורים הועברו לתחנת המשטרה ביפו ומשם הועברו לירושלים ואחר כך למחנה המעצר בצריפין, שם פגשו את דוד רזיאל. באוקטובר 1939 שוחרר רזיאל וב-18 ביוני 1940 שוחררו שאר האסירים. לאחר שחרורו הצטרף קלעי לתומכיו של אברהם שטרן שפרש מהאצ"ל והקים ביולי 1940 את "לוחמי חרות ישראל" (לח"י). קלעי היה חבר במפקדה של הארגון החדש ואף כתב את עיקרי התנועה החדשה שנערכו אחר כך על ידי אברהם שטרן. בסוף 1941 עזב קלעי את לח"י יחד עם חבר מפקדה נוסף, בנימין זרעוני, מבלי שחזרו לארגון האצ"ל. הסיבה לפרישה הייתה התנגדותם למהלכיו של אברהם שטרן ביחס להסכם עם האיטלקים והגרמנים.
בינואר 1942 פרסמה המשטרה הבריטית את תמונותיהם של ראשי לח"י בעיתונות ובלוחות המודעות בצירוף הבטחה לפרס כספי גבוה למי שיביא ללכידתם. בפברואר 1942 הסגירו קלעי וזרעוני את עצמם למשטרה. על הסיבות שהביאות להחלטתם זו כתב יהודה לפידות: "יש לזכור שמאחוריהם לא עמד שום ארגון שיכול היה לעזור להם להסתתר והם הרגישו כחיות נרדפות". על פי סיכום מוקדם השניים לא נחקרו ולא הועמדו למשפט, אלא הועברו ישירות למחנה מעצר. ב-19 באוקטובר 1944 הוגלה קלעי למחנה המעצר באפריקה יחד עם 250 עצירים נוספים, וחזר לישראל רק ב-12 ביולי 1948.
לאחר הקמת המדינה שימש קלעי מרצה ללשון באוניברסיטה העברית, עורך ומתרגם, חבר באקדמיה ללשון עברית, חבר מליאת רשות השידור ואחראי על לשון ברשות השידור. בין תרגומיו הספר זורבה היווני.
קלעי נטמן בבית הקברות בהר הזיתים. ב-1999 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו בשכונת מלחה.
שלושת אחיו של קלעי היו גם הם חברי אצ"ל ובית"ר. מרדכי סטרליץ היה ממפקדי האצ"ל בארץ ישראל ובחו"ל וכיהן כמקשר בין האצ"ל לבית"ר, מיכאל סטרליץ היה מפקד באצ"ל. מנחם סטרליץ (קלעי) היה חבר הסניף בכפר סבא, עסק בניסויים בכלי נשק וחומרי חבלה. ב-17 ביולי 1936, בגיל 22, נהרג מהתפוצצות רימון בידו בעת אחד מניסוייו.

אחותו שרה נישאה לעיתונאי והעורך איש הציונות הרוויזיוניסטית אלחנן קרמר. בנו הוא המתמטיקאי גיל קלעי.
לקריאה נוספת

ספר בית"ר: קורות ומקורות, מכון ז'בוטינסקי בישראל, כרך ב
הערות שוליים

↑  לפי מכתב בכתב ידו אל ג. קרסל מיום י"ז בשבט תשכ"ו המצוי בארכיון ג. קרסל בספרייה הלאומית בירושלים נולד בוֶקשנָה, ליטא בכ' באדר ב' תר"ע, כך גם קרסל ב'לכסיקון' (כרך ב', עמודה 770) וכך גם חקוק על מצבתו.
↑  יהודה לפידות, ‏לידתה של מחתרת (שובו של רזיאל ארצה), באתר "דעת"
↑  יהודה לפידות, ‏לידתה של מחתרת (הפילוג הראשון), באתר "דעת"
↑  יהודה לפידות, ה"סֵזוֹן" צֵיד אחים, שער שני, אתר דעת
↑  משטרת פלשתינה, פרסים, דבר, 3 בפברואר 1942
↑  השנים שהסגירו עצמם, דבר, 6 בפברואר 1942
↑  יהודה לפידות, ‏הארגון הצבאי הלאומי בישראל, באתר "דעת"
↑  פרטי הנפטר, אתר הר הזיתים
↑  אתר עיריית ירושלים
↑  דוד תדהר (עורך), "אלחנן קרמר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3551.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300229405171  PLWABN: 9811263256505606  BnF: cb14568187x (data)  ISNI: 0000 0003 5549 4688  LCCN: nr2001018168  NTA: 300722222  VIAF: 97332645   WorldCat (עם VIAF): 97332645
חנוך קון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באוגוסט 1890 לודז', האימפריה הרוסית 
 פטירה:  20 באפריל 1972 (בגיל 81) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  פולין 
 שפה מועדפת:  פולנית 
 פרופיל ב-IMDb
 
חנוך (הֶנֶך) (הנריק) קוֹן (ביידיש: הענעך קאָן; בפולנית: Henryk Kon;‏ 1890, לודז' - 1972, ניו יורק) היה מלחין יהודי פולני.
קורות חיים

קון נולד למשפחה חסידית. בגיל 12 נשלח לקוטנו שליד לודז' להתחנך אצל סבו. בקוטנו הוא למד תורה וגם למד עם כליזמרים מקומיים. כשמשפחתו הבינה שלא יהפוך לרב הוא נשלח לבית ספר גבוה למוזיקה בברלין. הוא חזר לפולין ב-1912 והתחבר עם חוגים אמנותיים ותרבותיים של ורשה. הוא היה מבקר בסלון של השחקנית תיאה ארטישבסקי (מרים ישראליס). שם הוא הכיר את בעלה לשעבר של ישראליס, פסל ב. קרטקה. קרטקה בתורו הפגיש את קון עם י"ל פרץ, שהשפיע רבות על קון.
בתחילת 1922 הוא חבר אל שני הצייר יצחק ברוינר ואל המשורר, העיתונאי ובמאי התיאטרון משה ברודרזון בפיתוח וקידום תיאטרון היידיש בלודז'.
הוא עזב את פולין לצרפת ושיתף פעולה עם תיאטרון יידיש מקומי. הוא כתב על מוזיקה יהודית בשביל אנציקלופדיית "יידן", שהתפרסמה בצרפת ב-1940. לאחר מכן היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק, שם המשיך לכתוב מוזיקה, אך באמריקה הוא לא זכה לאותה תהילה לה זכה בפולין.
הוא נפטר בניו יורק ב-1972.
עבודותיו

חנוך קון כתב מוזיקה למספר סרטים ביידיש:
מיר קומען אן
על חטא
דער דיבוק
פריילעכע קבצנים
לקריאה נוספת

נתן גרוס, תולדות הקולנוע היהודי בפולין, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1990.
הערות שוליים

↑  נתן גרוס, תולדות הקולנוע היהודי בפולין, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1990.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263898905171  PLWABN: 9810571083305606  GND: 1225531500  ISNI: 0000 0000 7469 8414  LCCN: nr96002262  SUDOC: 151552142  VIAF: 58380898   WorldCat (עם VIAF): 58380898
וילי ונדרסטין

| --- | --- |

וילי ונדרסטין, 1985
 לידה:  15 בפברואר 1913 אנטוורפן
 פטירה:  28 באוגוסט 1990 (בגיל 77) Edegem, בלגיה 
 שם לידה:  Willebrord Jan Frans Maria Vandersteen 
 מדינה:  בלגיה
 שם עט:  Kaproen, Wil, Wirel 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן 
 שפות היצירה:  הולנדית, צרפתית
 תחום כתיבה:  קומיקס
 יצירות בולטות:  Jerom, De Rode Ridder, Bessy, בוב ובובט, 't Prinske 
 תקופת הפעילות:  1933–1990 (כ־57 שנים) 
 הושפע מ:  הרז'ה, האל פוסטר
 בת זוג:  פאולה ואן דן ברנדן אן-מארי ונקרקהובן
 מספר צאצאים:  4
 פרסים והוקרה:  פרס סן-מישל (1971)  פרס סן-מישל (2007) 
 אתר רשמי
 
וילברורד יאן פראנס מאריה ונדרסטין (Willebrord Jan Frans Maria Vandersteen; ‏15 בפברואר 1913 – 28 באוגוסט 1990) היה קומיקסאי בלגי, שנחשב לאחד מהאבות המייסדים של הקומיקס הפרנקו-בלגי. במהלך הקריירה שלו ניהל ונדרסטין אולפן גדול ופרסם למעלה מ-1,000 אלבומי קומיקס בלמעלה מ-25 סדרות. ספריו נמכרו בלמעלה מ-200,000,000 עותקים ברחבי העולם. ונדרסטין הוא הכותב השישי המתורגם ביותר מהולנדית.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

וילי ונדרסטין נולד ברובע עני של אנטוורפן ב-15 בפברואר 1913, לאנה ג'רארד ולפרנסיס ונדרסטין, פסל בעץ. מגיל צעיר התעניין וילי בספרות ובאמנות, ונהנה במיוחד מסיפורי ההרפתקאות של ז'ול ורן. בגיל 13 נרשם וילי ללימודי פיסול באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן, וכעבור שנתיים החל לעבוד כפסל בבית המלאכה של אביו.
באותה שנה החל וילי להשתתף בפעילות תנועת הצופים, מה שהשפיע עמוקות על יצירתו מאוחר יותר. הוא הפך לכתב הגדוד שלו בצופים ונהג ללוות את דיווחיו באיורים. בצופים הוא גם קרא את Le Boy-Scout Belge, עיתון תנועת הצופים, בו קרא לראשונה את "הרפתקאותיו של טוטור" מאת הרז'ה. הוא יצר סיפורי המשך לקומיקס זה, וכיום אלו רצועות הקומיקס הידועות הראשונות שלו. ונדרסטין גם הפך לספורטאי נלהב, ועסק ברכיבה על אופניים ובהיאבקות.
בשנת 1936 החל ונדרסטין לעבוד כמעצב חלונות ראווה ברשת חנויות הכלבו הבלגית L'Innovation. באותה שנה הוא הכיר את פאולה ואן דן ברנדן, לה נישא ב-9 באוקטובר 1937. שנה לאחר מכן נולדה לזוג בת, הלנה. בינתיים עקב ונדרסטין אחר יצירות מרכזיות בקומיקס הבלגי, ובעיקר אחר עבודותיהם של הרז'ה ושל האל פוסטר (אנ'). איורים פרי עטו התפרסמו ב- Entre Nous, המגזין הפנימי של רשת החנויות בה עבד.
במרץ 1940, חודשיים לפני הפלישה הגרמנית לבלגיה, נולד בוב, בנו השני של ונדרסטין.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

לאחר כיבוש בלגיה על ידי הגרמנים אסרו הגרמנים פרסום קומיקס אמריקאי או בריטי בעיתונים הבלגיים, מה שיצר הזדמנות לקומיקסאים מקומיים. כך החל ונדרסטין, ב-19 במרץ 1941, לפרסם בעיתון De Dag את הקומיקס Tor de holbewoner. ב-26 במרץ החל לאייר קומיקס נוסף בעיתון זה, בשם De lollige avonturen van Pudifar (הרפתקאותיו המצחיקות של פודיפר). בשנת 1942 אייר ונדרסטין את הספר Zóó zag Brussel de Dietsche Militanten, שהכיל תעמולה פרו-נאצית ואנטישמית, תחת שם העט Kaproen.
בשנת 1943 פגש ונדרסטין ידיד שאשתו עבדה במגזין הקומיקס הבלגי Bravo. הידיד סיפר לו שבשל המגבלות שהטילו הגרמנים על פרסום קומיקס חיצוני, מנהלי המגזין זקוקים נואשות לקומיקסאי מקומי שיחליף את מקומו של קומיקסאי אמריקאי שאייר במגזין. ונדרסטין קפץ על ההזדמנות והתקבל לעבודה במגזין, שם הכיר אמנים משפיעים כמו אדגר פ. ז'אקובס וז'אק לאודי (אנ'). הייתה זו נקודת מפנה חשובה בקריירה שלו. הוא החל לפרסם במגזין את הקומיקס Simbat de Zeerover, ותוך זמן קצר פרסם שלוש חוברות קומיקס נוספות (ללא פרסום מקדים בעיתון), ואייר 11 ספרי ילדים. בשנת 1944 הוא החל לעבוד במקביל בשני עיתונים נוספים, De Rakker ו-De Illustratie.
ביוגרפיה > מיד עם תום המלחמה

לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חלה באירופה פריחה של מגזינים לנוער, ונדרסטין עבד בשנים אלו במגזינים רבים מאוד במקביל. בין המפורסמים שבהם היו Franc Jeu, Perce-Neige ו-Le Petit Monde. חוברות הקומיקס של ונדרסטין התפרסמו בהולנדית ובצרפתית, וזכו לביקורות מחמיאות. בשנת 1945 פרסם ונדרסטין כמה סדרות קומיקס מצליחות, שהעיקריות שבהן היו בוב ובובט, Rikki en Wiske ו-De Familie Snoek.
בשנת 1947 פתחו שני מו"לים במאבק משפטי על הזכויות לשמות העיתונים והמגזינים. ונדרסטין עבד זמן מה עבור שניהם, אבל בסופו של דבר עבר לבעלים החדשים של המגזין De Standaard (אנ'), על אף שהמשיך לאייר מעט גם ב-Ons Volkske (אנ') שבו עבד קודם.
מעט לאחר מכן קיבל ונדרסטין הצעת עבודה ממגזין Tintin (אנ') בהנהלתו של הרז'ה, שהתפרסם בצרפתית. המגזין היה פופולרי באזורים דוברי הצרפתית של בלגיה, אך היה זקוק לסופר פלמי פופולרי כדי להעלות את הפופולריות של המגזין באזורים דוברי פלמית. ונדרסטין קיבל את ההצעה, משום שחפץ להתפרסם באזורים דוברי הצרפתית. אך הרז'ה הקפיד מאוד על סגנון האיור שהתפרסם במגזין, וונדרסטין נאלץ לעבוד על סגנון האיור שלו כדי שיתאים יותר לסגנון הקו הנקי הקפדני של המגזין. עם זאת, הרז'ה חיבב את ונדרסטין, וכינה אותו ”הברויגל של הקומיקס.”
ביוגרפיה > שנות ה-50

השנים שבין 1949 ל-1953 נחשבות לרוב כגולת הכותרת ביצירתו של ונדרסטין. בשלב זה הגיע ונדרסטין לאיזון בין סגנונו הקריקטוריסטי הראשוני לבין סגנון הקו הנקי המחמיר של הרז'ה, מה שגרם לאיוריו להיות משובחים במיוחד. ונדרסטין גם החל להעניק לסיפוריו נופך מציאותי יותר; בעוד שעלילות הסיפורים הראשונים שלו נבעו מדמיונו והתרחשו במקומות דמיוניים, בשלב זה הוא החל לבסס את סיפוריו על מקרים אמיתיים ונסע לארצות וערים שונות, בעיקר ונציה, מונקו וברוז', כדי להתאים את איוריו לנופים המקומיים.
בשלב זה בקריירה שלו, ונדרסטין לא הצליח לעמוד בעומס העבודה לבדו. הוא שכר כעוזר מאייר צעיר בשם פרנסואה-ז'וז'ף הרמן, ומאוחר יותר גם את קארל ורשואר, שהפך במהרה לעוזר הראשי של ונדרסטין. תרומתו העיקרית של ורשואר הייתה לסדרת הקומיקס Bessy (אנ'), עליה חתמו ורשואר וונדרסטין יחד תחת שם העט "WiRel", הלחם של וילי וקארל. הצלחת סידרה זו הובילה להקמת אולפני ונדרסטין, מתוך הכרה שחלקים גדולים מהקומיקס כבר לא נוצרו על ידי ונדרסטין עצמו. יחד עם הפרסומים במגזין Tintin, מהלך זה הפך את ונדרסטין לפופולרי גם באזורים דוברי צרפתית, וכמה מסדרות הקומיקס הישנות שלו יצאו לאור בהוצאה מחודשת, בצרפתית.
ביוגרפיה > שנות ה-60

בתחילת שנות ה-60 החלה סדרת הקומיקס Bessy להתפרסם גם במגזין הקומיקס הגרמני Felix, ובשנת 1965 ביקש המגזין לפרסם סיפור חדש מדי חודש. כדי להפיק את הקומיקס מהר כל כך נאלץ ונדרסטין להרחיב את האולפן שלו במידה ניכרת. בהנהגת קארל ורשואר החלו לעבוד באולפן עשרה עוזרים, שהפיקו במהירות קומיקס באיכות נמוכה יחסית. המרכזיים בעוזרים אלו היו פרנק סלס ואדגר גסטמנס. בסוף 1967 פרש ורשואר מהעבודה באולפן, ובמקביל ביקש המגזין להגביר את הקצב לסיפור חדש מדי שבוע. סלס וגסטמנס החליטו למכור קומיקס ישירות למגזין, מאחורי גבו של ונדרסטין, ועזבו את האולפן, מה שגרם לונדרסטין לחפש עובדים חדשים. אל האולפן הצטרפו אדוארד דה רופ, קארל בידלו ופול גירטס, וגם בנו של ונדרסטין, בוב. בשלב זה רבים מהקומיקסים שפרסם האולפן נוצרו כמעט רק על ידי העובדים.
האולפן החל לפרסם קומיקס בשם De Rode Ridder, עיבוד לספר באותו שם מאת ליאופולד וירמיירן. קומיקס זה אוייר בעיקר על ידי אדוארד דה רופ ובוב ונדרסטין, וזכה להצלחה יוצאת דופן. ב-1969 אחת מסדרות הקומיקס של האולפן עברה לחלוטין לידיו של קארל בידלו, והוא המשיך לפרסם אותה עד מותו ב-2004.
ביוגרפיה > שנות ה-70

בשנות ה-70 הסדרה Suske en Wiske הגיעה לנקודת השיא בפופולריות שלה, והכרכים הישנים שלה יצאו לאור בפורמט צבעוני. בשנים 1975 ו-1976 שודרו בטלוויזיה ההולנדית עיבודים לסיפורי Suske en Wiske, ומכירות אלבומי הסדרה הגיעו ללמעלה מ-200,000 עותקים.
בשנת 1976 נפטרה פאולה, אשתו של ונדרסטין, וביוני 1977 הוא נישא בשנית לאן-מארי ונקרקהובן. באותה שנה הוא זכה בפרס אלפרד בפסטיבל הקומיקס הבינלאומי באנגולם (אנ'), ובשנת 1978 הוצב בגן החיות של אנטוורפן פסל של Suske en Wiske.
ביוגרפיה > זיקנה ומוות

בשנת 1985 יצר ונדרסטין את הקומיקס האחרון שלו: De Geuzen, (אנ') קומיקס הומוריסטי היסטורי המתרחש בבלגיה של המאה ה-16. ב-1988 תרם בפעם האחרונה תרומה משמעותית לסיפור של בוב ובובט. ב-28 באוגוסט 1990 הוא מת ממחלת ריאות. אולפני ונדרסטין פועלים עד היום, וממשיכים לפרסם את Suske en Wiske, De Rode Ridder וסדרות נוספות.
ביבליוגרפיה

| סידרה | תחילת פרסום | סוף פרסום | מספר כרכים |
| --- | --- | --- | --- |
| Piwo | 1943 | 1946 | 3 |
| בוב ובובט | 1946 | ממשיך להתפרסם | 403* |
| Snoek | 1946 | 1969 | 18 |
| Judi / Rudi | 1952 | 1955 | 4 |
| Bessy | 1954 | 1985 | 164 |
| Tijl Uilenspiegel | 1954 | 1955 | 2 |
| De grappen van Lambik | 1955 | 2006 | 7 |
| De pantoscaaf | 1956 | 1956 | 1 |
| Het plezante cirkus | 1958 | 1959 | 3 |
| De vrolijke bengels | 1958 | 1959 | 2 |
| De Rode Ridder | 1959 | ממשיך להתפרסם | 276** |
| Jerom | 1962 | 1982 | 173*** |
| Karl May | 1962 | 1985 | 87 |
| Biggles | 1965 | 1969 | 20 |
| Met Kil en Fil op het Kiliaanpad | 1970 | 1970 | 1 |
| Safari | 1970 | 1974 | 24 |
| Ciso editions | 1972 | 1980 | 7 |
| Robert en Bertrand | 1973 | 1993 | 98 |
| De wonderbare reizen van Jerom | 1982 | 1991 | 36 |
| Bessy natuurkommando | 1985 | 1992 | 23 |
| De Geuzen | 1985 | 1990 | 10 |
* מעודכן ל-1 בדצמבר 2022. המספר כולל סיפורים שהתפרסמו מחוץ לסדרה הרשמית ("הסדרה האדומה") או התפרסמו בנפרד ואוחדו בסדרה זאת.

** מעודכן לאוקטובר 2022.

*** כולל חוברות שראו אור בגרמנית בלבד (שרמתן היחסית ירודה).
הערות שוליים

↑  בשנות ה-70 הכחיש ונדרסטין שמועות לפיהן הוא אייר את הספר, אך ב-2010 האשמות אלו התבררו כנכונות על פי חקירה שערכה משפחתו של ונדרסטין.
↑  פול גרווט, Hergé & The Clear Line: Part 2, Paul Gravett (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 12037592  BNE: XX1150486  BnF: cb119276389 (data)  CANTIC: a11262345  CiNii: DA14831359  GND: 128643412  ICCU: FERV066804  ISNI: 0000 0001 2148 8752  LCCN: n79055537  NLA: 68767764  NTA: 068870752  RERO: 02-A003931791  RKD: 100842  SUDOC: 073269549  VIAF: 118699659   WorldCat (עם VIAF): 118699659 
פסל של ונדרסטין עם גיבורי סדרת בוב ובובט.
חורחה אקוניה

חורחה אקוניה (בספרדית: Jorge Acuña; נולד ב-31 ביולי 1978 באובייה, צ'ילה) הוא כדורגלן צ'יליאני, המשחק, נכון לעונת 2007-2008, כקשר באוניברסידד דה צ'ילה ובנבחרת צ'ילה.
ביוגרפיה

אקוניה החל את דרכו המקצועית בקבוצת אוניון אפסניולה הצ'יליאנית בשנת 1999 ולאחר עונה זו עבר לקבוצת אוניברסידד קאתוליקה, אחד המועדונים הגדולים בצ'ילה, בו הוא שיחק שלוש שנים.  בשנת 2002 אקוניה חתם בקבוצה ההולנדית פיינורד, אחת משלוש הקבוצות החזקות בהולנד ביחד עם אייאקס אמסטרדם ופ.ס.וו. איינדהובן. אקוניה חזר לאחר שתי עונות בהולנד לקבוצת אוניברסידד קתוליקה וכן חזר להולנד לשחק במדי קבוצת רוסנדאל.
לאקוניה היו מספר הצעות בתחילת שנת 2006 מקבוצות וויגאן אתלטיק ובלקברן רוברס האנגליות וכן מקבוצת לאציו האיטלקית אך לבסוף הוא חתם בקבוצת אוניברסידד דה צ'ילה הצ'יליאנית.  ב-26 ביוני 2007 חתם אקוניה במדי קבוצת מכבי נתניה הישראלית אך סירב להגיע לשחק במדי הקבוצה ונשאר באוניברסידד דה צ'ילה.
חורושובו-מניובניקי

נפת חורושובו-מניובניקי (ברוסית: район Хорошёво-Мнёвники) היא נפה במחוז הצפון-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה הוא 17.81 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 174,834 תושבים (2020).
יותר מ-30 חברות תעשייה גדולות של העיר ממוקמות בשטחה של הנפה.[דרוש מקור] ביניהם חברות תחבורה מובילות.
בשטח הנפה ממוקם מרכז של מועדון זאבי הלילה.
אתרים ראויים לציון

סרבריאני בור
גשר ז'יבופיסני
תחנות המטרו: מניובניקי (אנ'), ונרודנויה אופולצ'ניה (אנ')
חורושיובסקי

חורושיובסקי (ברוסית: Хорошёвский район) הוא ראיון של המחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
אתרים ראויים לציון

VEB ארנה
מגה-ספורט ארנה
היכל הספורט האוניברסלי של צסק"א
טריומף פאלאס
קניון אוויאפארק
פארק שדה חודינקה
Nordstar Tower (אנ')
תחנת המטרו צסק"א
חיים צדיקוב

הקומונה החדרתית, קבוצת החלוצים שייסדו את דגניה א'. יושבים: מימין לשמאל צבי יהודה, יוסף אלקין, יוסף בוסל, ישראל בלוך, מרים ברץ; עומדים: חיים צדיקוב, שרה מלכין, תנחום תנפילוב, יוסף ברץ
חיים צדיקוב (12 בדצמבר 1893 – 30 באוקטובר 1968) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי דגניה א' וממקימי הקבוצה היפואית, פעיל ציוני במצרים.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1893 בעיירה פושלאט (אנ'), במחוז פוניבז' שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (ב"תחום המושב" היהודי, באזור ליטא), בנם של עדה לבית סגל והמגיד הציוני שלום בצלאל צדיקוב ("המגיד צדיקוב"). בצעירותו קיבל חינוך דתי, ולאחר מכן למד בגימנסיה בשאוול. בבחרותו היה חבר ב"צעירי ציון" ולאחר מכן ב"הסתדרות צ. ס." ( ציונים סוציאליסטים).
בשנת 1906 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל. במשך כשנה עבד בקבוצת "אחוה" בביירות. בשנת 1909 נמנה עם מייסדי דגניה א'. בשנת 1915 היה בין מייסדי "הקבוצה היפואית" בתל אביב. נישא לחברת דגניה א' סוניה (שרה דינה) מיכלסון, שעלתה לארץ ישראל כחלוצה בשנת 1912 עם "קבוצת טרומפלדור".
התגורר בדגניה במשך עשור, עד שנת 1919. לאחר שחלה במלריה נאלץ לנסוע למצרים לצורכי ריפוי. שם נולד בשנת 1925 בנו היחיד, בצלאל. במשך מספר שנים היה מורה לעברית במצרים. בשנת 1927 ייסד יחד עם אליעזר יפה ואברהם האפט את סניף תנובה בקהיר. שימש נציגן של חברות ארצישראליות גדולות, ובהן הכשרת הישוב ורסקו, לצורך שיווק קרקעות בארץ ישראל ליהודי מצרים. בשנת 1927 היה ממייסדי המועדון העברי בקהיר ועמד בראשו. כמו כן היה פעיל בארגונים יהודיים וציוניים שונים, ובהם קרן היסוד, הקרן הקיימת ובני ברית.
בנובמבר 1927, לבקשת החברים בדגניה הוא בחר עבורם את זן התמרים "אמרי", כזה שכדאי לגדלו בארץ ושלח חוטרי תמרים, שהיו הבסיס למטע התמרים  בכל העמק. לימים, הם ניטעו בגן לזכרה של המשוררת רחל, והחוטרים שנשלחו לכל רחבי הארץ נקראו על שמה: “דקלי רחל”.
בראשית שנת 1940 נפטרה אשתו, שסבלה ממחלת לב בשבע השנים האחרונות לחייה. בת 43 במותה.
בתקופת מלחמת העצמאות היה בין היהודים הרבים שנאסרו במצרים בחשד לציונות. לאחר הקמת המדינה שוחרר וחזר לארץ.
נפטר בשנת 1968, בשנה ה-75 לחייו. נקבר בבית העלמין בסביון.
אחותו רבקה הייתה נשואה לנתן שיפריס, ממתיישבי עין גנים וממייסדי "הפועל הצעיר".
בנו בצלאל אמיר היה קצין חינוך ראשי בצה"ל, בדרגת תת-אלוף.
הערות שוליים

1 2  ד"ר ישראל בנזאב, לזכר נעדרים: שרה צדיקוב (אחרי מטתה), דבר, 7 בפברואר 1940.
↑  לא בעבים מעל / מוקי צור - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
חיים הלל פריד

ערך זה עוסק ברב ליטאי. אם התכוונתם לנכדו הרופא, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1837 
 פטירה:  1911 (בגיל 74 בערך) 
 מקום קבורה:  וולוז'ין 
 תקופת הפעילות:  ?–1911 
 חיבוריו:  חוט המשולש 
 בן או בת זוג:  Sarah Beile Landau 
 אב:  אליעזר יצחק פריד 
 אם:  Rivka Volozhiner 
 צאצאים:  Shmuel Fried  Frida Fried 
 
רבי חיים הלל פְרִיד (כ"ו בחשון ה'תקצ"ז, 1837 - ג' בכסלו ה'תרע"א, 1911) היה משנה ראש ישיבת וולוז'ין.