stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חבלי משיח (שיר)
גרסאות כיסוי > יהושע לימוני

ב־2019 ביצע יהושע לימוני גרסת כיסוי לשיר, שנכללה באלבום הסולו הרביעי שלו, "מתפוצץ". בסוף השיר הוסיף לימוני ציטוטי פסוקים מתוך ספר ישעיהו: פרק כז פסוק יג, פרק יא פסוק ו ופרק ב פסוק ד.
ביקורות עיתונאיות עמדו על השוני בין פרשנותו של לימוני לבין ביצוע המקור וביצוע "הגשש החיוור". בגלי צה"ל נכתב בתוך סקירה על האלבום "מתפוצץ": "אחד השירים הבולטים באלבום הזה הוא 'חבלי משיח'. בניגוד להקלטה המחוייכת של שמר, לימוני שר על 'חבלי הלידה' שלפני הגאולה בטון רך יותר, שיש בו גם אופטימיות וגם הכרה בקושי שלפני ההגעה לארץ המובטחת". עוזיאל סבתו מערוץ 7 הרחיב בעניין ההתמקדות בקושי בפרשנות לימוני: "השיר [...] הושר בזמנו בחדווה קלילה על ידי שמר ושלישיית 'הגשש החיוור' וזכה לביצוע המחונן והרגיש של לימוני, שהוציא הפעם והגיש דווקא את הלימון מהלימונדה, נתן לנו להרגיש את החמיצות והמרירות של החבלים הכואבים והסתיר את המתיקות והפשטות, אין יותר מקום לשאננות ולתמימות. החבלים כאן, המשיח בפתח. הנה זה בא היום".
בישראל היום נכתב על גרסת לימוני: "גרסה יפה". שחר אמאנו תיאר את גרסתו במילים "חידוש מבריק". "ביצוע מיוחד, נעים ומרגש", נכתב באתר הידברות.
עמוס אורן כתב על השיר בתוך ביקורת על הופעה של לימוני: "אולי השיר שייחס לנעמי שמר את העיסוק במשיחיות כגנאי. מבקש לתת ביטוי וכוח לקול הדומם. להיצרף בקשיי מאבק ואמונה, כשבלבו תמיד שיר הקטן, בתקווה להישמע. העיבוד המפתיע מסגל לו צליל מנומק שמתחיל כרוק רך שהולך ומתקשה. במיוחד במעשה האהבה הבימתי, שם הוא משמש כהדרן נאמן".
הערות שוליים

1 2  נתוני היצירה, באתר אקו"ם, בדיקה אחרונה ב־16 בנובמבר 2023
↑  על פי דבריו של יורם רותם באלבום האוסף של שמר "האוסף השלם", מדיה דיירקט, 2002
↑  "הגשש החיוור בשירי נעמי שמר", באתר סטריאו ומונו
↑  "על הדבש ועל העוקץ", באתר סטריאו ומונו
↑  חבלי משיח הנה זה בא היום, באתר הספרייה הלאומית
↑  השיר מוצג ב"פינה לשיפוטכם" של רשת ג', באתר פזמונט
1 2  מיקום שיא של "חבלי משיח" במצעד הפזמונים העברי השבועי של רשת ג' (1), באתר פזמונט
↑  השיר יוצא ממצעד רשת ג', באתר פזמונט
1 2  דירוג "חבלי משיח" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשל"ח (11), באתר פזמונט
↑  רועי הכהן, חדש בגלגלצ (31.03) | יהושע לימוני, "חבלי משיח", באתר גלי צה"ל
↑  עוזיאל סבתו, שלוש סיבות לחדש שירים, באתר ערוץ 7, 22 באפריל 2019
↑  היום ב"גימללייב": יהושע לימוני, באתר ישראל היום, 7 באוקטובר 2019
↑  שחר אמאנו, יהושע לימוני – היום תקרא לי עם, באתר amanokotel.com, ‏14 בדצמבר 2020
↑  יהושע לימוני בקאבר מיוחד לשירה של נעמי שמר: "חבלי משיח, באתר הידברות, 27 בפברואר 2019
↑  עמוס אורן, יהושע לימוני – הולך ומשתבח, באתר habama.co.il, ‏25 בפברואר 2019
יצחק הכהן שולאל

| --- | --- |
 מקום קבורה:  ירושלים, ישראל
 פטירה:  נובמבר 1524 א' בכסלו ה'רפ"ה ח'ירבת אל בורג', סנג'ק אל-קודס, האימפריה העותמאנית
 תאריך עלייה:  1517
 מדינה:  הסולטנות הממלוכית והאימפריה העות'מאנית
 מקום מגורים:  קהיר, עזה, חברון, ירושלים
 רבותיו:  רבי נתן הכהן שולאל
 תלמידיו:  הרדב"ז, רבי משה קאשטרו, רבי אברהם בן אליעזר הלוי
 בני דורו:  הרא"ם, מהר"י בירב, מהרלב"ח
 בת זוג:  קמר (לבית אבן-חיים)
 צאצאים:  אברהם הכהן שולאל
 חותנים:  אברהם אבן-חיים
 נגיד מצרים
 ראש המטבעה של האימפריה הממלוכית
 ראש ישיבה בירושלים
 
רבי יצחק הכהן שולאל (נפטר בא' בכסלו ה'רפ"ה, נובמבר 1524) היה נגיד יהודי מצרים וראש המטבעה של הסולטנות הממלוכית, בין השנים 1502–1517. לאחר ביטול הנגידות, שימש כראש ישיבה בירושלים.
קורות חיים

לא ידוע מקום וזמן הולדתו של רבי יצחק ולא ידועים פרטים רבים על שנות חייו המוקדמות.
ככל הנראה רבו של רבי יצחק היה דודו רבי נתן הכהן שולאל.
בזמן נגידותו של דודו רבי נתן, התגורר רבי יצחק זמן מסוים בערים חברון ועזה, אך חזר למצרים לצורך נישואיו.
בשנת ה'רס"ב (1502) נפטר דודו וגיסו רבי נתן הכהן שולאל, והוא מונה תחתיו לשמש כנגיד יהודי מצרים וכראש המטבעה של האימפריה הממלוכית.
במהלך כהונתו כנגיד, העלילו על רבי יצחק שהוא העלים כספים ששייכים לשלטונות, והוא נאסר יחד עם חותנו אברהם אבן חיים ויהודים נוספים. לאחר שלושה חודשים בכלא, הצליח רבי יצחק להימלט, ושהה במקום מסתור. בעקבות מאסרו, הודחו מקורביו ממשרות בכירות במנהל הממלוכי. לאחר זמן, השלטונות זיכו מהאשמה את כל החשודים חוץ מאת אברהם אבן חיים שלקח על עצמו את האחריות לפרשה. בעקבות זיכויו יצא רבי יצחק מהמחבוא וחזר לשמש כנגיד וכראש המטבעה, וגם מקורביו חזרו למשרותיהם. בכו בניסן ה'רפ"ה, לאחר פטירתו של רבי יצחק תועדו פרטי הפרשה במסמך רשמי של בית הדין בירושלים, (על פי בקשתו של אברהם אבן-חיים). מסמך זה שרד בגניזה הקהירית.
רבי יצחק קיבל על עצמו שיהיה נזיר אם ימנה אדם מסוים לדיין (הכונה למהרלב"ח), ולאחר מכן היה צורך למנות את אותו אדם לדיין, ונוצרה מחלוקת בין חכמי הדור האם רבי יצחק מחויב בנזירות או לא.
בשנת ה'רע"ז (1517), כבשו העות'מאנים את סוריה, ארץ ישראל, ומצרים מידי האימפריה הממלוכית, ובעקבות כך הודח רבי יצחק מתפקידיו כנגיד וכראש המטבעה. לאחר הדחתו, עלה רבי יצחק לירושלים, שם היה ממנהיגי הקהילה ועמד בראשות הישיבה.
רבי יצחק תיקן תקנות רבות בהלכה ובהנהגת הקהילות. תקנותיו ופסקיו נשמרו בספרי תלמידיו ובראשם הרדב"ז, וכן בספריהם חכמי דורו והדורות שאחריו. אחדים מפסקיו הובאו להלכה בספר בית יוסף של רבי יוסף קארו.
בחורף של שנת ה'רפ"ה (1524), פרצה מגפה בירושלים, ורבי יצחק ברח מהמגפה לכפר ח'ירבת אל-בורג' שבין ירושלים לנבי סמואל, אך בעודו שוהה שם, הוא נדבק במגפה ונפטר בא' בכסלו ה'רפ"ה, והובא לקבורה בירושלים.
מתלמידיו

רבים מחכמי מצרים וארץ ישראל בדור שאחרי רבי יצחק היו תלמידיו. המפורסמים שבהם הם הרדב"ז, רבי משה קאשטרו
ורבי אברהם בן אליעזר הלוי.
משפחתו

רבי יצחק השתייך למשפחה מיוחסת מהאי מיורקה שבספרד, שהגרה לאלג'יריה בעקבות גזרות קנ"א. במחצית השנייה של המאה החמש עשרה הגרו חלק מבני המשפחה לארץ ישראל ולמצרים. לא ידוע האם רבי יצחק עצמו נולד עדיין באלג'יריה. כמו כן לא ידועים שמות הוריו.
רבי יצחק התחתן עם קמר לבית אבן-חיים, ביתו של סוחר ממוצא ספרדי בשם אברהם אבן-חיים. לרבי יצחק ולאשתו קמר נולד בן אחד שנקרא אברהם על שם סבו, אבי אימו. כשנפטר רבי יצחק, היה אברהם עדיין צעיר, ולכן מינה רבי יצחק קודם פטירתו שלושה אפוטרופסים (רבי שלמה טורטישא, רבי דוד שושן, ורבי נתן הכהן שולאל) שינהלו את נכסיו וידאגו לפרנסת בנו הצעיר. המהר"י בירב הורה לקמר לא להינשא בשנית עד שאברהם יגדל כדי שיהיה מי שיגדל את היתום הצעיר.
ראו גם

יהודים בירושלים במאה ה-15 וה-16
הנגידות במצרים
יהדות מצרים
לקריאה נוספת

שמחה אסף, "לתולדות הנגידים רבי יהונתן ורבי יצחק שולאל", ציון ו-[ג] (ניסן תש"א), עמ' 113–118 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
Sholal (Sulal), Isaac, encyclopedia.com*
הערות שוליים

↑  שמחה אסף, "לתולדות הנגידים האחרונים במצרים", ציון א [ב] (ניסן תרצ"ז), עמ' 121–124 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
↑  למשל, רבי יהודה ליב אשכנזי שכתב מכתב לרבי יצחק ובו הוא מברך את רבי יצחק על זיכויו וציין שבזמן מעצר הנגיד הוא פוטר ממשרתו בממשל הממלוכי
↑  אברהם דוד, דין ודברים בין סוחרים במצרים על רקע פעולתו המסחרית של אברהם אבן חיים במחצית הראשונה של המאה ה-16, גנזי קדם, כרך טז, עמודים 235-260
↑  שו"ת מהרלב"ח סימן נו, ושו"ת הרא"ם סימנים נ ונא
↑  , יצחק בן צבי, זיהוי מקום מותו של הנגיד ר"י שולאל, ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, כרך י, עמ' 28 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  למשל, רבי נתן הכהן שולאל שעלה מתלמסאן בשנת ה'ר"ל יחד עם אשתו (אחותו של רבי יצחק) וילדיו
↑  הידיעות הראשונות עליו הם מתקופת שהותו במצרים.
↑  אין לבלבל בינו לבין הנגיד רבי נתן הכהן שולאל, אלא הוא חכם אחר בן אותה המשפחה (אולי נכדו של רבי נתן הראשון)
↑  שו"ת מהרלב"ח סימן צה
↑  שו"ת מהר"י בירב סימן ד
| הנגידים (ראשי היהודים) במצרים |
| --- | --- | --- |
| לפני הגעתו של הרמב"ם | רבי פלטיאל •  רבי יהודה בן סעדיה • רבי מבורך בן סעדיה • רבי משה בן מבורך • רבי שמואל בן חנניה • זוטא |  |
| בתקופת הרמב"ם וצאצאיו | הרמב"ם • רבי אברהם בן הרמב"ם • רבי חננאל בן שמואל  • רבי דוד מימוני • רבי אברהם מימוני • רבי יהושע מימוני • רבי דוד מימוני (השני) |  |
| לאחר תקופת צאצאי הרמב"ם | רבי עמרם  • רבי שמעון  • רבי יוסף  • רבי שלמה בן יוסף  • רבי נתן הכהן שולאל  • רבי יצחק הכהן שולאל |  |
יצחק לוי (עסקן ורב)

ערך זה עוסק ברב. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  דצמבר 1888 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  13 באוקטובר 1948 (בגיל 59) 
 תקופת הפעילות:  ? – 13 באוקטובר 1948 
 תפקידים נוספים:  רב נווה יעקב, ממייסדי ישיבת מרכז הרב
 רבותיו:  אברהם יצחק הכהן קוק 
 
הרב יצחק יחיאל לוי (לעווי; כ"ה בשבט ה'תרמ"ט – י' בתשרי ה'תש"ט; דצמבר 1888 – 13 באוקטובר 1948) היה מראשוני תלמידי הראי"ה קוק ביפו, ממייסדי ישיבת מרכז הרב והמזכיר הראשון שלה, רב כפר עברי (לימים נווה יעקב) בצפון ירושלים ועורך דין רבני.
ביוגרפיה

יצחק לוי נולד בירושלים לאברהם אליעזר, בנו של שלמה זלמן (בהר"ן) לעווי ונכדו של הרב נחום לעווי. למד בישיבות בעיר העתיקה ולאחר מכן כשנה וחצי בישיבת הרב קוק ביפו, והיה מראשוני תלמידי הראי"ה. בגיל עשרים ואחת נסמך לרבנות בידי רבו, הרב חיים ברלין והרב יוסף צבי הלוי.
לאחר מכן היה רב ושוחט בכפר בתיה וגדרה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גלה ממקום למקום. לאחר המלחמה היה ממייסדי ישיבת המשתלמים, אשר פעלה בשכונת הבוכרים תחת חסותו של ועד הצירים. באותה עת היה ממקימי המזרחי הצעיר בירושלים ועמד בראשו לאורך שנים. כן היה ציר באספת הנבחרים הראשונה, וכן חבר בוועד הפועל של ועד העיר האשכנזי (לימים העדה החרדית) וממארגני ועד השחיטה שלו.
ביוגרפיה > הקמת ישיבת מרכז הרב

עם עלות הרב קוק לירושלים בתחילת שנת תר"פ (1920) התקשר הרב לוי בשנית לרבו. נשלח מטעם הוועד הכללי כנסת ישראל לסובב בערי הארץ לשם אישור המינוי של הראי"ה כרב ראשי.
איגד סביב הרב קוק חבורה של תלמידי חכמים צעירים תושבי ירושלים, אשר שמעו מפי הראי"ה שיעורים בהלכה ובמחשבה מדי ערב. בין החברים, מי שהיו לימים הרבנים יצחק אוירבך, יצחק אריאלי, אבא רקובסקי, ועוד. סייע לו הרב מנחם מנדל פרוש. חוג זה נקרא כבר בימיו הראשונים "מרכז הרב", והיווה הגרעין הראשוני לייסוד וגיבוש ישיבת מרכז הרב בשנים שלאחר מכן. "הרצאת הרב" נמסרה בפני חוג זה בתחילת שנת תרפ"א (1920) והרב לוי הוציא אותה לאור בתוספת הקדמה קצרה.
הרב לוי היה הרוח החיה בחוג "מרכז הרב", מיסודה של תנועת דגל ירושלים. בשנות גיבוש הישיבה הקדיש את כל אונו לגיוס כספים ותלמידים למוסד, ולפרסום רוח הישיבה ותוכניות הלימודים, וכעבור זמן קצר היה למזכיר מרכז הרב. במסגרת תפקידו פעל להעלות ארצה בחורי ישיבות שילמדו במרכז הרב. הרב הנזיר הגדיר אותו: "המייסד, המוציא לפועל" של מרכז הרב.
ערך וניהל את השבועון "קול יעקב", שיצא לאור מטעם החוג המזוהה עם רבו הראי"ה קוק. בשנת תרפ"ד הדפיס את החוברת "זבחי ראי"ה" – חידושים על מסכת חולין שכתב רבו בצעירותו. היה ממעתיקי "באר אליהו", פירוש מאת רבו על ביאור הגר"א. כן היה פעיל בתחומי רבנות ודת בירושלים, בהסתדרות ילידי ארץ ישראל בירושלים, בוועד הישיבות ותלמודי התורה בארץ, ועוד.
בשנת תרפ"ח, לאחר עימותים שהלכו וגברו בהנהלת ישיבת מרכז הרב, התפטר הרב לוי מעבודתו כמזכיר הישיבה.
ביוגרפיה > רבנות כפר עברי

לאורך שנות העשרים היה ממייסדי כפר עברי בצפון ירושלים, אולם לא התיישב בעצמו במקום בשל מצוקה כספית. ולאחר פרעות תרפ"ט, כאשר מרבית התושבים עזבו את המקום ונותרו בו שמונה משפחות, רכש הרב לוי נחלה בכפר ועבר להתגורר בו עם משפחתו. כן נענה לבקשת התושבים והחל משנת תרפ"ח שימש כרב המקום והשוחט, והיה חבר בוועד הקהילה. עמל רבות לפיתוח המקום, ובמיוחד לבניין בית כנסת קבוע. יצוין כי גם רבו הראי"ה התאמץ לסייע לכפר. הרב לוי שימש בתפקידו עשרים שנה, וחרף מחלתו הקשה היה התושב האחרון שעזב את כפר עברי, עם התגברות המתקפות בזמן מלחמת העצמאות.
הרב לוי התפרנס אך מעט מן הרבנות. לפרנסתו פתח משרד עורכי דין רבני וניהל תיקים שונים בבתי הדין הרבניים. במסגרת עבודתו, בין השנים תש"א-תש"ו, פרסם שלוש חוברות בשם "בעל פה" (הוצאת מכון מדרש שלמה, על שם סבו ר' שלמן זלמן לוי), בהן פרש את חידושיו בתחום המשפט העברי, ובעיקר בנושאי אבן העזר. בשנת תרצ"ז התפלמס עם ידידו הרב צבי יהודה קוק, בשאלת החליבה בשבת לפי דעת הראי"ה, אשר נגעה בין השאר לכפר עברי.
בשנה האחרונה לחייו חלה במחלה קשה ואושפז חודשים רבים בבתי החולים הדסה ומשגב לדך. הרב יצחק לוי נפטר בבוקר יום הכיפורים של שנת תש"ט (1948).
ביוגרפיה > משפחתו

הרב לוי נישא תחילה לחיה ביילא לבית אייזנשטיין (תר"נ לערך – תרע"ז). ילדיהם: שמואל שנישא ליהודית בת דב נתן ברינקר, ונחמה רחל (לוקסמבורג). לאחר פטירת רעייתו הראשונה נישא לחנה (נפטרה בשנת תשי"א). בנם הוא אברהם נחום גפני-לוי (תר"פ – תשס"ז).
לקריאה נוספת

'הרב יצחק (לעווי) לוי: מפעולותיו ויצירותיו', בתוך: בעל פה: תשובות ומאמרים, א, הרב יצחק לוי (עורך), נווה יעקב אדר תש"א, עמ' מה-מט
הרב יצחק לוי, 'השם נוה-יעקב: הרהורים לבר-מצווה', בתוך: הכפר העברי נווה יעקב, ירושלים תרצ"ט, עמ' 57–59
דב נתן ברינקר, לוח ירושלים תש"י, ירושלים תש"ט, עמ' רצו-רצט
מאיר שמשון גשורי, 'לוי, יצחק יחיאל', בתוך: אנציקלופדיה של הציונות הדתית, יצחק רפאל (עורך), כרך ג, מוסד הרב קוק תשכ"ה, עמ' 89–90
הרב משה צבי נריה, מועדי הראי"ה, תל אביב תש"מ, עמ' רמב-רמג; בשדה הראי"ה, תל אביב תשמ"ז, עמ' 352–355
ד"ר יוחאי רודיק, חיים של יצירה: ישיבת מרכז הרב לדורותיה, ירושלים תשנ"ח, עמ' 63–69
שמואל אורנשטיין (אבן-אור) ושמעון רובינשטיין, 'הוועד לחיזוק היישוב היהודי בירושלים העתיקה', בתוך: מנחם ציון, ירושלים חש"ד, עמ' 166–167
הערות שוליים

↑  ראו גם: אזכרה להרב קוק ז"ל בנוה-יעקב, הארץ, 19 באוגוסט 1936, עמ' 4; אזכרות להגרא"י קוק זצ"ל: בנווה יעקב, הצופה, 19 באוגוסט 1942.
↑  ראו: האספה הכללית של "המזרחי הצעיר", דואר היום, 13 באפריל 1924, עמ' 4; מועצת הסניפים של המזרחי הצעיר, שם, 27 בדצמבר 1926, עמ' 3; במזרחי הצעיר, הארץ, 13 במרץ 1927, עמ' 4; במזרחי הצעיר, דואר היום, 13 במאי 1928, עמ' 2; בקופת מלוה וחסכון של המזרחי הצעיר, שם, 19 באפריל 1928, עמ' 3
↑  ראו עוד: מנחם מנדל פרוש, בתוך החומות, ירושלים תש"ז-תש"ח, עמ' 289-290.
↑  "דגל ירושלים", דואר היום, 31 בדצמבר 1920, עמ' 3 ("ואבקשם בזה לחזק את ידי ידידנו היקר הרה"ג היקר מו"ה יצחק לוי נ"י, כשיהי' בעיר קדשם למטרת התעמולה הקדושה של הסתדרותינו הקדושה ירושלים, ולהקמת דגל קדשנו דגל ירושלים"; אגרות הראיה: תר"פ-תרפ"א, כרך ד, מכון הרצי"ה תשע"ח, עמ' ש); הרצאות בהלכה ואגדה, שם, 10 בינואר 1921, עמ' 3; במרכז הרב, הארץ, 10 במאי 1921, עמ' 1; שמחת בית-השואבה במרכז הרב, דואר היום, 27 באוקטובר 1921, עמ' 3.
↑  הרב דוד כהן, משנת הנזיר, ירושלים תשס"ה, עמ' עא.
↑  הקובץ נדפס לראשונה במהדורה אחת של ספרו של הרב משה (דוד) כהן גולדשטיין, יביע אומר ושגיאות מי יבין, ירושלים תרפ"ד. בפתח הספר, תחת הכותרת "הכרזה של מצווה", הוסיף הרב לוי הבהרה על החיבור ההוצאה, וכן על ישיבת מרכז הרב (ראו מהדורה זו באתר היברובוקס). יש לציין כי הראי"ה עצמו הצטער מאוד מהדפסת המהדורה, בשל שיבושי לשון ותוכן רבים (ראו דבריו בהרחבה בתוך אגרות הראיה, כרך ז, מכון הרצי"ה תשפ"ד, עמ' קכב).
↑  ראו הקדמת באר אליהו על הלכות עדות והלוואה, מכון הרצי"ה תש"ס, עמ' 8.
↑  ועידת רבני א"י על קדושת השבת, דואר היום, 2 בפברואר 1927.
↑  בהסתדרות ילידי א"י, העם, 17 ביולי 1931.
↑  ראו עוד: הכפר העברי נווה יעקב, ירושלים תרצ"ט, עמ' 28-29.
↑  נוה יעקב (הכפר העברי), דבר, 6 בדצמבר 1935.
↑  ראו לדוגמה: זעקת הכפר העברי נוה-יעקב, הבוקר, 20 בינואר 1940, עמ' 4.
↑  ד"ר יוסי שפניר, הרב קוק וההתיישבות סביבות ירושלים: מאה שנים להגעתו לאזור, קול הפסגה, ד' באלול תשע"ט.
↑  ההד [יב, א], תשרי תרצ"ז, עמ' טו.
↑  יוסי שפנייר, ארבעה עשר מי יודע?, באתר ערוץ 7, ‏15 בפברואר 2018
↑  כרטיס הקבר של שמואל זלמן לוי באתר הר הזיתים.
↑  יהודית לוי לבית לוי, באתר ישראל נגלית לעין.
↑  הרב יצחק יחיאל לעוי, באתר קהילת צאצאי חמשת האחים לעוי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012658969805171
ויליאם דייוויד רוס

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1877 תורסו, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  5 במאי 1971 (בגיל 94) אוקספורד, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בייליול קולג', אוניברסיטת אדינבורו, התיכון המלכותי של אדינבורו 
 תחומי עניין:  פילוסופיה 
 עיסוק:  פילוסוף, מתרגם 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה הבריטית אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 
וִילְיֶאם דייוויד רוֹס (באנגלית: William David Ross; 15 באפריל 1877 –  5 במאי 1971) הידוע כדייוויד רוס, אך שמו מצוטט בדרך כלל כ"ו. ד. רוס" (W.D. Ross), היה פילוסוף סקוטי אריסטוטלי, מתרגם, יוצא צבא ממלחמת העולם הראשונה, עובד ציבור ונשיא אוניברסיטה. יצירתו הידועה ביותר היא The Right and the Good ("הנכון והטוב", 1930), שבה הוא פיתח צורה פלורליסטית (אנ') ודאונטולוגית של אתיקה אינטואיציונית (אנ') בתגובה לצורת האינטואיציוניזם התוצאתי של ג. א. מור. רוס גם ערך ותרגם באופן ביקורתי מספר מיצירותיו של אריסטו, כמו תרגום אריסטו בן 12 הכרכים יחד עם ג'ון אלכסנדר סמית' (אנ'), וכתב על פילוסופיה יוונית אחרת.
קורות חיים

ויליאם דייוויד רוס נולד בתורסו (אנ'), קייתנס בצפון סקוטלנד, בנו של ג'ון רוס (1835–1905).
הוא בילה את רוב שש שנותיו הראשונות כילד בדרום הודו. הוא התחנך בבית הספר התיכון המלכותי של אדינבורו (אנ'), ובאוניברסיטת אדינבורו. בשנת 1895, הוא קיבל תואר שני בהצטיינות במחלקה ראשונה בלימודים קלאסיים. הוא השלים את לימודיו בבייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד, עם מקום ראשון במבחני אוקספורד הקרויים Honour Moderations (אנ') ב-1898 ומקום ראשון ב-Literae Humaniores (אנ') (שילוב של פילוסופיה והיסטוריה עתיקה) ב-1900. הוא מונה לעמית במרטון קולג' (אנ') של אוקספורד בשנת 1900, תפקיד בו החזיק עד 1945; הוא נבחר למלגת הדרכה באוריאל קולג' (אנ') של אוקספורד באוקטובר 1902.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, רוס הצטרף לצבא ב-1915 ומילא שורה של תפקידים הקשורים באספקת אמצעי לחימה. בזמן שביתת הנשק הוא היה בדרגת רב-סרן והיה סגן עוזר מזכיר במשרד התחמושת. הוא מונה לקצין מסדר האימפריה הבריטית בשנת 1918 כהוקרה על שירותו בזמן המלחמה. עבור שירותיו לאחר המלחמה לגופים ציבוריים שונים הוא מונה לאביר מפקד מסדר האימפריה הבריטית ב-1938.
רוס היה פרופסור וייט לפילוסופיה מוסרית (אנ') (1923–1928), רקטור של אוריאל קולג', אוקספורד (1929–1947), נשיא אוניברסיטה של אוניברסיטת אוקספורד בשנים 1941–1944 וסגן נשיא (1944–1947). הוא היה נשיא האגודה האריסטוטלית (אנ') מ-1939 עד 1940. הוא נבחר לעמית של האקדמיה הבריטית והיה נשיאה מ-1936 עד 1940. מבין הוועדות הממשלתיות הרבות שבהן כיהן, אחת הייתה בית הדין לשירות המדינה, שבו הוא היה יושב ראש. אחד משני עמיתיו היה לאונרד וולף, שחשב שכל המערכת של קביעת שכר ממשלתי צריכה להיות על בסיס זהה למודל האמריקאי, ולחלק את שירות המדינה למספר קטן יחסית של דרגות שכר. רוס לא הסכים להצעה רדיקלית זו. ב-1947 מונה ליושב ראש הוועדה המלכותית הראשונה לעיתונות (אנ') של בריטניה, נבחר לעמית כבוד של טריניטי קולג' בדבלין, ונבחר לחבר בינלאומי בחברה הפילוסופית האמריקאית. הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1950.
הוא מת באוקספורד ב-5 במאי 1971. הוא מונצח בקבר הוריו בבית הקברות גראנג' באדינבורו.
משפחתו

אחיו הצעיר היה הכומר דונלד ג'ורג' רוס (1879–1943).
הוא התחתן עם אדית אוגדן ב-1906 ונולדו להם ארבע בנות, מרגרט (שנישאה לרובין הריסון), אלינור, רוזלינד (שנישאה לג'ון מילר מרטין), וקתרין. אדית נפטרה ב-1953.
הוא היה בן דודו של ארתור ברידייל קית (אנ').
תאוריה אתית

רוס היה ריאליסט מוסרי, לא נטורליסטי ואינטואיציוני (אנ'). הוא טען שיש אמיתות מוסריות. הוא כתב:
הסדר המוסרי... הוא רק חלק מהטבע היסודי של היקום (ו...מכל יקום אפשרי שבו יש סוכנים מוסריים בכלל) כמו המבנה המרחבי או המספרי המתבטא באקסיומות של גאומטריה או אריתמטיקה.
לפיכך, לפי רוס, הטענה שמשהו טוב היא נכונה אם הדבר הזה באמת טוב. רוס גם הסכים עם טענתו של ג. א. מור שכל ניסיון להגדיר הצהרות אתיות אך ורק במונחים של הצהרות על עולם הטבע מבצע את הכשל הנטורליסטי. יתר על כן, המונחים נכון וטוב הם "בלתי ניתנים להגדרה". זה אומר לא רק שלא ניתן להגדיר אותם במונחים של תכונות טבעיות אלא גם שלא ניתן להגדיר אחד במונחים של השני.
רוס דחה את האתיקה התוצאתנותית של מור. לפי תיאוריות תוצאתנותיות, מה שאנשים צריכים לעשות נקבע רק אם מעשיהם יביאו לטוב ביותר. לעומת זאת, רוס טוען שמקסום הטוב הוא רק אחת מכמה חובות לכאורה (Prima facie (אנ')) אשר ממלאות תפקיד בקביעת מה אדם צריך לעשות בכל מקרה נתון.
תאוריה אתית > חובות

בספר "הנכון והטוב" (The Right and the Good) רוס מפרט שבע חובות לכאורה, מבלי לטעון שהרשימה שלו כוללת הכל: נאמנות; תיקון; הכרת תודה; צֶדֶק; חסד; אי רשעות; ושיפור עצמי. בכל מצב נתון עשויות לחול מספר כלשהו של חובות לכאורה אלה. במקרה של דילמות אתיות, הן עשויות אפילו לסתור זו את זו. למישהו יכולה להיות חובת פיצוי לכאורה, למשל, חובה לעזור לאנשים שעזרו לך לעבור דירה, לעבור דירה בעצמם, וחובת נאמנות לכאורה, כמו לקחת את הילדים לטיול מובטח לפארק, ואלה יכול להתנגש. אף על פי כן, לעולם לא יכולה להיות דילמה אתית אמיתית, טען רוס, מכיוון שאחת החובות לכאורה במצב נתון היא תמיד בעלת המשקל הכבד ביותר, ושולטת על כל האחרות. זוהי אפוא החובה המוחלטת, הפעולה שעל האדם לבצע.
עם זאת, לעיתים קרובות נטען שרוס היה צריך להשתמש במונח פרו טנטו (pro tanto) ולא בלכאורה (Prima facie). שלי קגן, למשל, כתב: ”זה עשוי להיות מועיל לציין במפורש כי בהבחנה בין סיבות פרו טנטו וסיבות לכאורה אני נפרד מהטרמינולוגיה המצערת שהציע רוס, שהזמינה בלבול ואי הבנה. אני מניח שלמרות התווית המטעה שלו - אלו בעצם סיבות פרו טנטו שרוס מתחשב בדיון שלו במה שהוא מכנה חובות לכאורה.” בהסבירו את ההבדל בין פרו טנטו ובין לכאורה, כתב כגן: ”לסיבה פרו טנטו יש משקל אמיתי, אך עם זאת עלולים להתגבר עליו שיקולים אחרים. לפיכך, יש להבדיל בין קריאה לסיבה סיבה פרו טנטו לבין לקרוא לה סיבה לכאורה, שלפי דעתי היא כרוכה בהגדרה אפיסטמולוגית: סיבה לכאורה נראית כסיבה, אבל אולי למעשה אינה סיבה בכלל.”
תאוריה אתית > ערכים ואינטואיציה

לפי רוס, אינטואיציה מובנת מאליה מראה שיש ארבעה סוגים של דברים שהם טובים במהותם: הנאה, ידע, סגולה וצדק. סגולה מתייחסת לפעולות או נטיות לפעול מתוך המניעים המתאימים, למשל, מתוך הרצון של הפרט לעשות את חובתו. צדק, לעומת זאת, עוסק באושר בפרופורציה לזכות. ככאלה, הנאה, ידע וסגולה נוגעים כולם למצבי נפש, בניגוד לצדק, הנוגע ליחס בין שני מצבי נפש. ערכים אלו מגיעים במעלות וניתנים להשוואה זה לזה. רוס סבור שלסגולה יש את הערך הגבוה ביותר ואילו להנאה יש את הערך הנמוך ביותר. הוא מרחיק לכת ומציע ש"אין כמות של הנאה שווה לשום כמות של סגולה, שלמעשה סגולה שייכת לסדר ערך גבוה יותר".  ניתן להשוות ערכים גם בתוך כל קטגוריה, למשל, ידע מבוסס היטב של עיקרון כללי הוא בעל ערך רב יותר מאשר ידע מבוסס בקושי של עניינים נפרדים של עובדות.
על פי האינטואיציוניזם של רוס, אנו יכולים לדעת אמיתות מוסריות באמצעות אינטואיציה, למשל, שזה לא נכון לשקר או שידע הוא טוב מיסודו. אינטואיציות כרוכות בחשש ישיר שאינו מתווך על ידי מסקנות או היסקים: הן מובנות מאליהן ולכן אינן זקוקות להוכחה נוספת. יכולת זו אינה מולדת אלא יש לפתח אותה בדרך להגיע לבגרות נפשית.  אבל בצורתה המפותחת במלואה, אנו יכולים לדעת אמיתות מוסריות בדיוק כמו שאנו יכולים לדעת אמיתות מתמטיות כמו האקסיומות של גאומטריה או אריתמטיקה. ידע מובן מאליו זה מוגבל לעקרונות כלליים: אנו יכולים להכיר את החובות לכאורה כך אך לא את חובתנו המוחלטת במצב מסוים: מה עלינו לעשות כששקלנו את הכל. כל מה שאנחנו יכולים לעשות הוא להתייעץ עם התפיסה כדי לקבוע לאיזו חובה לכאורה יש את המשקל הנורמטיבי הגבוה ביותר במקרה הספציפי הזה, אף על פי שבדרך כלל זה לא מסתכם בידע ראוי בשל המורכבות הכרוכה ברוב המקרים הספציפיים.
תאוריה אתית > ביקורת והשפעה

ביקורת תכופה על האתיקה של רוס היא שהיא לא שיטתית ולעיתים קרובות לא מצליחה לספק תשובות אתיות ברורות. ביקורת אחרת היא ש"אינטואיציות מוסריות" אינן בסיס אמין לאתיקה, מכיוון שהן עשויות להטעות, יכולות להשתנות מאוד מפרט לפרט, ולעיתים קרובות הן מושרשות בעבר האבולוציוני שלנו בדרכים שאמורות לגרום לנו לחשוד ביכולתם לעקוב אחר האמת המוסרית. בנוסף, אין התייחסות לתוצאה של הפעולה שבוצעה, כמו בכל הגישות הדאונטולוגיות.
הפלורליזם הדאונטולוגי של רוס היה חידוש אמיתי וסיפק אלטרנטיבה סבירה לדאונטולוגיה של עמנואל קאנט. האינטואיציוניזם האתי שלו מצא מעט חסידים בקרב בני דורו, אך ראה תחייה עד סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. בין הפילוסופים שהושפעו מ"הנכון והטוב" נמנים פיליפ סטראטון-לייק, רוברט אודי (אנ'), מייקל הומר (אנ') וצ'. ד. ברואד (אנ').
כתבים נבחרים

1908: Nicomachean Ethics. Translated by W. D. Ross. Oxford: Clarendon Press.
1923: Aristotle
1924: Aristotle's Metaphysics
1927: 'The Basis of Objective Judgments in Ethics'. International Journal of Ethics, 37:113–127.
1930: The Right and the Good
1936: Aristotle's Physics
1939: Foundations of Ethics
1949: Aristotle's Prior and Posterior Analytics
1951: Plato's Theory of Ideas
1954: Kant's Ethical Theory: A Commentary on the Grundlegung zur Metaphysik der Sitten, Oxford: Oxford University Press.
לקריאה נוספת

G. N. Clark, 'Sir David Ross', Proceedings of the British Academy, 57 (1971), pp. 525–543
Phillips, David. Rossian Ethics: W. D. Ross and Contemporary Moral Theory. New York: Oxford University Press, 2019.
Stout, A. K. 1967. 'Ross, William David'. In P. Edwards (ed.), The Encyclopaedia of Philosophy. New York: Macmillan: 216–217.
Stratton-Lake, Philip. 2002. 'Introduction'. In Ross, W. D. 1930. The Right and the Good. Oxford: Oxford University Press.
Timmons, Mark. 2003. 'Moral Writings and The Right and the Good'. [Book Review] Notre Dame Philosophical Reviews
ביאורים

↑  מציין משהו שהתגשם באופן חלקי בלבד. מונח פילוסופי המציין קבלה של תיאוריה או רעיון מבלי לקבל את ההסבר במלואו.