קרב סטלינגרד
המערכה על דרכי הגישה לסטלינגרד

לקראת אמצע יולי הגיעו כוחות החלוץ של הארמייה הגרמנית השישית עד לנהרות צ'יר וצימלה, כמה עשרות ק"מ ממערב לברך הגדולה של נהר הדון, שם נתקלו לראשונה בהתנגדות סובייטית מאורגנת. בשלב זה, הפיקוד הסובייטי העליון כבר הבין, כי מטרת המתקפה הגרמנית היא כיבוש סטלינגרד וחסימת התנועה על נהר הוולגה בעיקול הנהר שליד העיר, ולכן החל להזרים כוחות עתודה לאזור. ב-12 ביולי הקימה הסטאבקה חזית חדשה בשם חזית סטלינגרד, תחת פיקוד מרשל סמיון טימושנקו, כדי לבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית לעבר העיר. החזית כללה עם הקמתה שלוש ארמיות בתקן כמעט מלא, שהועברו אליה מעתודת הסטאבקה (הארמיות ה-62, ה-63, וה-64). שלוש הארמיות הוצבו באזור טולה, מדרום למוסקבה, והעברתן לאזור סטלינגרד הייתה משימה מורכבת, שדרשה זמן ניכר. חלק מיחידותיהן הגיעו לקו החזית רק לקראת סוף החודש. בנוסף לארמיות העתודה קיבלה החזית תחת פיקודה את מה שנותר מארבע ארמיות נוספות (הארמיות ה-21, ה-28, ה-38 וה-57), שהשתייכו במקור אל החזית הדרום-מערבית, וספגו אבדות כבדות בשלב הראשון של מתקפת הקיץ הגרמנית. 14 מתוך 38 הדיוויזיות של החזית כללו פחות מאלף חיילים כל אחת ו-4 נוספות כללו פחות מ-2500 חיילים. היא הסתייעה בארמיית האוויר השמינית, שכללה כ-450 מטוסים. לקראת סוף החודש הועברה גם הארמייה ה-51 תחת פיקוד החזית, והיא תוגברה על ידי 4 קורפוסי טנקים, שאורגנו במסגרת שתי ארמיות טנקים חדשות. שתי הארמיות (ה-1 וה-4) הוקמו בחופזה על בסיס המפקדות של הארמיות ה-28 וה-38, וכללו בסך הכל כ-600 טנקים.
ערב פתיחת קרב סטלינגרד הארמייה השישית הייתה הארמייה הגדולה והחזקה ביותר של הוורמאכט בחזית המזרחית. הפיקוד הגרמני תיגבר אותה ביחידות מארמיות אחרות של קבוצת ארמיות דרום, עד שב-23 ביולי 1942 היא כללה 3 קורפוסים של חיל רגלים (ה-8, ה-11 וה-51) ו-2 קורפוסי פאנצר (ה-14 וה-24). יחידות אלו כללו כ-400 אלף חיילים, 3,000 קני ארטילריה וקרוב ל-400 טנקים ותותחי סער (רובם הגדול טנקים בינוניים מהדגמים החדישים ביותר). אולם רק כשליש מהן נטלו חלק בשלב הפתיחה של קרב סטלינגרד. הארמייה קיבלה סיוע אווירי מצי האוויר הרביעי, שכלל כ-1,200 מטוסים, ונהנתה מעדיפות ניכרת על הכוחות הסובייטיים שניצבו מולה, בכוח אדם, ארטילריה (במיוחד ארטילריה כבדה ותותחי נ"ט) ומטוסים. השליטה הכמעט מוחלטת של חיל האוויר הגרמני בשמיים מעל שדה הקרב העניקה לצבא הגרמני יתרון גדול על הצד הסובייטי, משום שהכוחות הסובייטיים היו חשופים לחלוטין לתקיפות מהאוויר בערבה השטוחה והחשופה ממערב לסטלינגרד.
ההתנגשות המשמעותית הראשונה בין הכוחות הגרמניים והסובייטיים בעיקול הגדול של נהר הדון החלה ב-23 ביולי, ובשלב הראשון השתתפו בה כ-120 אלף חיילים וכ-250 טנקים ותותחי סער מהצד הגרמני, מול כ-100 אלף חיילים, שהשתייכו לארמיות ה-62 וה-64, שהסתייעו בכ-230 טנקים (מחציתם טנקים קלים מדגם T-60ו- T-70) מהצד הסובייטי. פרידריך פאולוס, מפקד הארמייה השישית, תכנן לתקוף את הכוחות הסובייטיים בתנועת מלקחיים, כאשר קורפוס הפאנצר ה-14 בסיוע הקורפוס ה-8 תוקפים לכיוון דרום-מזרח מאזור קלצ'קאיה, ואילו הקורפוס ה-51 וקורפוס הפאנצר ה-24 (שכלל רק דיוויזיית פאנצר אחת) תוקפים לכיוון צפון-מזרח. שתי זרועות המלקחיים נועדו לחבור בקלאץ על נהר הדון, במטרה לכתר ולהשמיד את הכוחות הסובייטיים בגדה המערבית של הנהר.
הכוחות הסובייטיים הותקפו לפני שהספיקו להתארגן כראוי ולהתחפר. תוך יומיים הצליח קורפוס הפאנצר ה-14 להתקדם עד מרחק קצר מצפון לקלאץ ולכתר כשליש מכוחות הארמייה ה-62. אולם בשלב זה החליט הפיקוד הסובייטי להטיל את ארמיות הטנקים ה-1 וה-4 למערכה, אף על פי שרוב כוחותיהן עדיין לא הגיעו לזירת הקרב. שתי הארמיות נועדו לכתר ולהשמיד את כוחות החלוץ הגרמניים ולחבור לכוחות המכותרים של הארמייה ה-62. החל מ-25 מיולי ביצעו ארמיית הטנקים הראשונה וארמיית הטנקים הרביעית מספר רב של התקפות נגד בלתי מתואמות נגד הכוחות הגרמניים באגף השמאלי של הארמייה השישית. הם הצליחו אמנם לנתק למשך מספר ימים את כוחות החלוץ של קורפוס הפאנצר ה-14, ולאפשר פריצה החוצה של חלק מהכוחות המכותרים של הארמייה ה-62, אך ספגו אבדות כבדות ואיבדו מאות טנקים מבלי שהגיעו להישגים משמעותיים. כוחות השריון הסובייטיים הוטלו לקרב טיפין טיפין, לפני שהיו מוכנים לכך וללא סיור מקדים. הם תקפו בדרך כלל כמעט ללא סיוע של חיל רגלים, ארטילריה ומטוסים, ולכן השריון ותותחי הנ"ט הגרמניים, שפעלו בתיאום ובשיתוף פעולה, ונהנו מסיוע אווירי מסיבי, לא התקשו לבלום אותם. עם זאת, ההתנגדות העזה של כוחות "חזית סטלינגרד" והתקפות הנגד הסובייטיות, הצליחו להאט במידה רבה את קצב ההתקדמות הגרמנית, ולשחוק את כוחות החלוץ של הארמייה השישית, ומנעו מכוחותיו של פאולוס לכבוש את סטלינגרד בסערה כבר בסוף יולי או בראשית אוגוסט 1942. גורם נוסף להאטת ההתקדמות הגרמנית לכיוון סטלינגרד היו בעיות לוגיסטיות, שנגרמו עקב התארכות קווי האספקה הגרמניים כתוצאה מההתקדמות המהירה של כוחותיהם בשלב הראשון של מבצע "מקרה כחול". מחסור בדלק ובתחמושת אילץ את הכוחות הניידים הגרמניים לעצור את התקדמותם פעם אחר פעם, עד שניתן היה לתספק אותם מחדש. עד סוף יולי נעצרה ההתקדמות הגרמנית בברך הגדולה של נהר דון כמעט לחלוטין.
התחזקות ההתנגדות הסובייטית בגדה המערבית של הדון, אילצה את הפיקוד הגרמני לתגבר את קבוצת ארמיות B בכוחות חזקים, שהועברו אליה מקבוצת ארמיות A, וכתוצאה מכך להחליש את הכוחות הגרמניים, שהתקדמו לעבר הקווקז. הארמייה השישית תוגברה בקורפוס נוסף, הארמייה האיטלקית השמינית הועברה צפונה, כדי להחליף חלק מכוחות הארמייה השישית, שנדרשו להגן על האגף השמאלי החשוף של קבוצת ארמיות B לאורך נהר הדון, וארמיית הפאנצר הרביעית הופנתה אף היא מזרחה לסייע במתקפה על סטלינגרד.
במשך למעלה משלושה שבועות הצליחה הארמייה השישית להתקדם 60–80 ק"מ בלבד, לעומת מאות ק"מ שגמאו כוחותיה בשבועיים הראשונים של מתקפת הקיץ הגרמנית. רק לקראת אמצע אוגוסט 1942 היא השלימה את כיבוש כמעט כל השטח ממערב לברך הגדולה של נהר הדון, למעט מספר ראשי גשר, שהוחזקו על ידי הצבא הסובייטי בגדה הדרומית של הנהר. ב-7 באוגוסט חידשה הארמייה השישית את המתקפה בגזרתה, לאחר שתוגברה ותוספקה מחדש. קורפוסי הפאנצר ה-14 וה-24, שכללו בשלב זה כ-350 טנקים מבצעיים, בסיוע שני קורפוסי רגלים, פתחו במתקפה מתמקדת נגד הכוחות הסובייטיים ממערב לנהר דון. בשעות הבוקר של ה-8 בחודש חברו זרועות המלקחיים הגרמניות באזור קלאץ, וטבעת הכיתור נסגרה סופית ב-9 בחודש, אך 4 מתוך 8 הדיוויזיות של הארמייה ה-62 ושרידי ארמיית הטנקים ה-1 (שני קורפוסי טנקים, שכללו בשלב זה רק כמה עשרות טנקים מבצעיים) לא נלכדו בתוכה והצליחו לסגת לגדה המזרחית של הדון, לאחר שספגו אבדות כבדות במהלך המתקפה הגרמנית. הכוחות הסובייטיים, שנלכדו בתוך הכיס שנוצר ממערב לקלאץ, כללו ארבע דיוויזיות רובאים, מספר גדודי טנקים עצמאיים, וחלק מיחידות הארטילריה של הארמייה ה-62. דיוויזיה נוספת (ה-112) נלכדה כשגבה אל הגדה המערבית של הדון, ורק חלק קטן מכוחה הצליח לצלוח את הנהר ולהגיע בשלום לגדה המזרחית. הכוחות שנלכדו בתוך כיס קלאץ ניסו להיחלץ מהכיתור הגרמני בקבוצות קטנות, והמשיכו ללחום בכיתור עד 12 באוגוסט, תוך שהם מרתקים כוחות גרמניים חזקים, אך רק חלק קטן מהם הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור. לפי יומן המבצעים של הפיקוד הגרמני העליון מ-12 באוגוסט, קבוצת ארמיות B דיווחה, שבמהלך חיסול הכיס הסובייטי נפלו 35 אלף חיילים סובייטיים בשבי, ו-270 טנקים ו-560 תותחים מכל הסוגים הושמדו או נלקחו שלל. אולם נראה שמספרים אלה היו מוגזמים ביותר, משום שהכוחות הסובייטיים שכותרו בתוך הכיס כללו בסך הכל כ-28 אלף חיילים וכ-60 טנקים.
הזרוע הדרומית של המתקפה הגרמנית על סטלינגרד כללה שני קורפוסים מארמיית הפאנצר הרביעית בפיקוד הרמן הות, בסיוע הקורפוס ה-6 מהארמייה הרומנית הרביעית. כוחות אלו חצו את נהר הדון התחתון באזור צ'ימליאנסקאיה ב-21 ביולי, וב-1 באוגוסט החל קורפוס הפאנצר ה-48 של ארמיית הפאנצר ה-4 במבקע מזרחה לכיוון קוטלניקובו. ארמיית הפאנצר ה-4 נועדה לכבוש את העיר ולאחר מכן לתקוף צפונה לכיוון סטלינגרד לאורך קו הרכבת מנובורוסיסק, במטרה לאגף ולכתר את הכוחות הסובייטיים שהגנו על דרכי הגישה אל העיר ולכבוש אותה בסערה.
הפיקוד הסובייטי הופתע מהמתקפה הגרמנית החדשה, שפיצלה את הארמייה ה-51, ויצרה איום חמור על סטלינגרד. הוא נאבק לגייס בבהילות כוחות לעמוד מול האיום הגרמני החדש, ולבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית אל העיר מכיוון דרום. הארמייה ה-51 תוגברה על ידי הארמייה ה-57 מעתודת חזית סטלינגרד (שכללה בשלב זה רק שתי דיוויזיות רובאים) וכוח משימה מאולתר, בסדר כוחות של קורפוס, מהארמייה ה-64, בפיקוד סגן מפקד הארמייה, וסילי צ'ויקוב. ב-2 באוגוסט כבשו כוחות החלוץ של קורפוס הפאנצר ה-48 את קוטלניקובו, ובאותו יום החליט סטלין לפצל את הכוחות של חזית סטלינגרד, ולהקים חזית חדשה בשם החזית הדרום-מזרחית, כדי לבלום את התקדמות ארמיית הפאנצר ה-4. אנדריי יריומנקו מונה כמפקד החזית החדשה, וקיבל תחת פיקודו את הארמיות ה-51, ה-57 וה-64, בסיוע קורפוס הטנקים ה-13 וארמיית האוויר ה-8 (שפוצלה גם היא למעשה לשניים, כדי להקים את ארמיית האוויר ה-16, שנועדה לסייע לחזית סטלינגרד). למרות התגבורות הסובייטיות, שהחלו לזרום לאזור ברכבות, המשיכו כוחותיו של הות בהתקדמותם המהירה, ועד 5 באוגוסט הגיעו לקו נהר אקסאי יסאולובסקי, ותפסו מספר ראשי גשר בגדה הצפונית של הנהר. בשלב זה הצליח הפיקוד הסובייטי לייצב קו הגנה חדש מצפון לנהר, והניסיונות הגרמניים להמשיך להתקדם לעבר סטלינגרד מכיוון דרום נתקלו בהתנגדות עזה. מיכאיל שומילוב, מפקד הארמייה ה-64, נטל לידיו את הפיקוד על הכוחות הסובייטיים באזור, והצליח לבלום את התקדמות קורפוס הפאנצר ה-48 והקורפוס ה-4 סמוך לתחנת הרכבת אבגאנרובו. ב-9 באוגוסט ערכה הארמייה ה-64 המתוגברת התקפת נגד מוצלחת באזור אבגאנרובו, שגרמה אבדות כבדות לקורפוס הפאנצר ה-48 ואילצה אותו לעבור למגננה. ממערב לאבגאנרובו, הצליח כוח המשימה בפיקוד צ'ויקוב, לבלום את התקדמות הקורפוס הרומני השישי על קו נהר אקסאי, וגרם לרומנים אבדות ניכרות.
ב-17 באוגוסט, לאחר שבוע של הפוגה, חידשה ארמיית הפאנצר ה-4, שתוגברה על ידי הדיוויזיה ה-267 ודיוויזיית הפאנצר ה-24 מהארמייה השישית, ושתי דיוויזיות רגלים רומניות, את המתקפה שלה מדרום לסטלינגרד. הגרמנים הצליחו לכבוש לבסוף את תחנת הרכבת אבגאנרובו, וכיתרו מספר רגימנטים סובייטיים באזור זה, אך שומילוב הזרים תגבורות לאזור והצליח לייצב מחדש את קו החזית הסובייטי מצפון לאבגאנרובו. ההתקדמות הגרמנית בגזרת אבגאנרובו איימה לכתר את כוח המשימה של צ'ויקוב, שהחזיק עדיין
בקו נהר האקסאי מול הקורפוס הרומני ה-6, ולכן יריומנקו הורה לאחרון לנתק מגע ולהסיג את כוחותיו צפונה לקו נהר מישקובה בליל 18/17 באוגוסט.
הרמן הות, מפקד ארמיית הפאנצר ה-4, החליט להסיט את כיוון המאמץ העיקרי שלו מזרחה, במטרה לאגף ולכתר את הכוחות הסובייטיים, שמנעו את המשך ההתקדמות הגרמנית באזור אבגאנרובו. לאחר פסק זמן לצורך ארגון מחדש של כוחותיו, חידש קורפוס הפאנצר ה-48 את המתקפה ב-20 באוגוסט, כשהוא מתקדם במקביל לקו האגמים, שמדרום לסטלינגרד. הכוחות הניידים הגרמניים הצליחו להשיג התקדמות מסוימת, תוך הדיפת התקפות נגד סובייטיות עזות, ואף הצליחו לכבוש את תחנת הרכבת בטנגוטה, בעורפם של הכוחות הסובייטיים, אך יריומנקו הזרים לאזור במהירות את עתודותיו, כולל קורפוס הטנקים ה-13 ויחידות ארטילריה ונ"ט, ומנע מהגרמנים להבקיע את חזיתו. עד 23 באוגוסט הצליחו הסובייטים לבלום שוב את התקדמות כוחותיו של הות, שמצאו עצמם במבלט פגיע וחשוף לאש הארטילריה הסובייטית. ב-25 באוגוסט חידשו כוחותיו של הות את המתקפה, אך נתקלו בקטע מבוצר היטב של רצועת ההגנה החיצונית, שנחפרה מסביב לסטלינגרד, ונאלצו לבטל את המשך המתקפה לאחר שספגו אבדות כבדות. רק ב-29 באוגוסט הצליחה ארמיית הפאנצר הרביעית, לאחר ששינתה שוב את כיוון המאמץ העיקרי שלה, לפרוץ לבסוף את מערך ההגנה הסובייטי, ולאלץ את כוחותיו של יריומנקו לסגת צפונה לכיוון סטלינגרד. הארמיות ה-64 וה-57 הצליחו לעכב את ההתקדמות כוחות הציר מדרום לסטלינגרד במשך יותר משלושה שבועות יקרים, אף על פי שסבלו מנחיתות משמעותית במספר הטנקים והמטוסים שעמדו לרשותן, באמצעות ניהול קרב מיגננה מאורגן היטב, והנעה מהירה של עתודותיהן. קרב ההגנה המוצלח, שניהלו כוחותיו של שומילוב מדרום לסטלינגרד, מנע חבירה של כוחות הארמייה השישית וארמיית הפאנצר הרביעית ממערב לעיר, כיתור הכוחות הסובייטיים, שהחזיקו בשטח שבין הנהרות דון ווולגה, וכיבוש סטלינגרד בסערה במחצית השנייה של אוגוסט 1942.
לאחר חיסול ראש הגשר, שהחזיקה הארמייה ה-62 בגדה המערבית של הדון, והשמדת הכוחות הסובייטיים, שכותרו בכיס קלאץ, התפנתה הארמייה השישית לעסוק בחיסול המאחז הסובייטי האחרון שנותר ממערב לנהר דון. מאחז זה הוחזק על ידי ארמיית הטנקים הרביעית, שכללה בשלב זה פחות מ-40 אלף חיילים וכמה עשרות כלי רכב משוריינים, בחלק הצפוני של הברך הגדולה של הדון. פאולוס ארגן מחדש את כוחותיו וב-15 באוגוסט פתח במתקפה גדולה, בהשתתפות שלוש מהקורפוסים שלו (קורפוס הפאנצר ה-14 והקורפוסים ה-8 וה-11) על ראש הגשר הסובייטי. הכוחות הגרמניים, שנהנו מעדיפות גדולה בכוח אדם ובשריון על הצד הסובייטי, ומסיוע אווירי מאסיבי, לא התקשו לדחוק לאחור את הכוחות המדולדלים של ארמיית הטנקים ה-4. עד תום היום הראשון למתקפה הם הצליחו לפצל לשניים את ראש הגשר הסובייטי ולצמצם מאוד את שטחו. פיקוד חזית סטלינגרד ניסה להזרים כוחות חזקים מארמיית המשמר הראשונה לראש הגשר, כדי לסייע בבלימת המתקפה הגרמנית ולעבור להתקפת נגד, אך אחר את המועד. עד 17 באוגוסט חוסל ראש הגשר הסובייטי כמעט לחלוטין, אם כי הסובייטים עדיין החזיקו בראש גשר קטן מדרום לדון באזור קרימנסקאיה. רוב הכוחות שהחזיקו בראש הגשר נאלצו לסגת לגדה המזרחית של הדון, לאחר שספגו אבדות כבדות, כולל מספר רב של שבויים ונעדרים (הגרמנים טענו שלקחו כמעט 13 אלף שבויים במהלך המבצע לחיסול ראש הגשר). ארמיית הטנקים הרביעית חדלה להתקיים ככוח לוחם.
ב-21 באוגוסט חצו יחידות מהארמייה השישית את נהר הדון באזור ורטיאצ'י והקימו ראש גשר בגדה המזרחית של הנהר. ב-23 באוגוסט הצליח קורפוס הפאנצר ה-14 לפרוץ מראש הגשר, ולהבקיע את החזית הסובייטית. הפיקוד הסובייטי הופתע מהמהלך הגרמני, ועוד באותו יום הגיעו יחידות החלוץ של הקורפוס עד לנהר הוולגה מצפון לרינוק, הפרבר הצפוני של סטלינגרד, לאחר התקדמות של כ-40 ק"מ מנקודת ההתחלה שלהם. אולם ניסיונה של דיוויזיית הפאנצר ה-16 לנצל את ההצלחה לכיבוש הרבעים הצפוניים של סטלינגרד, נבלם על ידי יחידות מיליציה, שגויסו בחופזה מקרב פועלי התעשייה של העיר, ורגימנט מהדיוויזיה ה-10 של הנ.ק.ו.ד, בסיוע טנקים שהוסעו לקו החזית היישר מקווי הייצור של מפעל הטרקטורים של סטלינגרד בצפון העיר. במקביל לפריצה הגרמנית אל הוולגה מצפון לסטלינגרד, ביצע צי האוויר הרביעי בין 23 ל-25 באוגוסט סדרה של תקיפות מסיביות מהאוויר על העיר בכוח של כ-600 מפציצים. ההפצצות הגרמניות גרמו להרס רב וגבו מספר רב של קורבנות, חלקם הגדול אזרחים.
אנדריי יריומנקו, שבשלב זה שימש כמפקד העליון של שתי החזיתות הסובייטיות, שהגנו על דרכי הגישה לסטלינגרד (חזית סטלינגרד והחזית הדרום-מזרחית), ניסה בתחילה לחסל את המבלט הגרמני מצפון לסטלינגרד, שרוחבו היה פחות מ-10 ק"מ, באמצעות התקפות נגד עזות מצפון ומדרום. הכוחות הסובייטיים, שכללו בין השאר 3 קורפוסי טנקים, הצליחו לנתק למשך מספר ימים את הכוחות העיקריים של קורפוס הפאנצר ה-14 משאר הכוחות של הארמייה השישית, והפעילו עליו לחץ כבד. מפקד הקורפוס ביקש אישור לפנות את עמדותיו על הוולגה ולסגת מערבה, אך פאולוס סירב לאשר את הנסיגה, וכוחותיו הרחיבו בהדרגה את ראש הגשר הגרמני בגדה המזרחית של נהר הדון. ב-29 באוגוסט הצליחה ארמיית הפאנצר הרביעית לפרוץ לבסוף את החזית הסובייטית מדרום לסטלינגרד, לאחר שריכזה את כוחותיה הניידים ממערב לתחנת אבגאנרובו. התפתחות זו אילצה את יריומנקו להורות באותו ערב לארמיות ה-64 וה-62 לפתוח בנסיגה אל טבעת ההגנה הפנימית של סטלינגרד, כדי למנוע את כיתור כוחותיו. ב-2 בספטמבר חברו לבסוף כוחות הארמייה
ה-6 וארמיית הפאנצר ה-4 ממערב לעיר סטלינגרד, לאחר יותר מחודש של לחימה, אך לא הצליחו לנתק וללכוד כוחות סובייטיים משמעותיים. החבירה של שתי הארמיות הגרמניות, שלחמו באזור סטלינגרד, הקלה עליהן לתאם את פעולותיהן.
במחצית הראשונה של ספטמבר התרכזו הקרבות במבואות סטלינגרד, וקצב ההתקדמות הגרמני הואט לכדי זחילה. רק ב-10 בספטמבר הצליחה ארמיית הפאנצר הרביעית להגיע אל הוולגה באזור קופורוסנויה מדרום לעיר, בתפר שבין הארמייה ה-64 והארמייה ה-62, ובכך השלימה את ניתוק הארמייה ה-62, והותירה אותה להילחם לבדה בחורבות העיר. אולם התקפות נגד סובייטיות ואש ארטילריה עזה גרמו אבדות ניכרות לקורפוס הפאנצר ה-48, ששימש כחוד החנית של מתקפת הארמייה מדרום לסטלינגרד, ושחקו עוד יותר את כוחותיו המדולדלים.
סטלין, שייחס חשיבות רבה מאוד, הן צבאית והן פוליטית, להמשך ההחזקה בסטלינגרד, שלח בסוף אוגוסט את גאורגי ז'וקוב, אחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום ואיש אמונו, לאזור סטלינגרד כדי למנוע את נפילת העיר לידי הגרמנים. המשימה שהוטלה על ז'וקוב הייתה לפקד על מתקפת הנגד של כוחות מחזית סטלינגרד (בפיקוד גנרל וסילי גורדוב) על הכוח הגרמני, שהגיע אל הוולגה מצפון לעיר. המתקפה נועדה לקטוע את הטריז הגרמני ולחדש את הקשר עם הארמייה ה-62 בסטלינגרד, או לפחות להסיט כוחות גרמניים גדולים ככל האפשר מהמתקפה על העיר. ב-3 בספטמבר תקפה ארמיית המשמר הראשונה את הכוחות הגרמניים ללא הצלחה. ב-5 בחודש הצטרפו למתקפת הנגד גם הארמייה ה-24 והארמייה ה-66 מחזית סטלינגרד. המתקפה נמשכה ללא הפסקה עד 12 בספטמבר, מבלי שזכתה בהישגים משמעותיים, והכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות. אין נתונים מדויקים לגבי אבדות הצד הסובייטי במהלך המתקפה, שכונתה מתקפת קוטלבן הראשונה, אך דייוויד גלאנץ העריך אותן בכ-80 אלף נפגעים וכ-300 טנקים. ז'וקוב תרץ בזכרונותיו את כישלון מתקפת הנגד, בכך שהיא לא הוכנה כראוי, בעקבות דרישת סטלין לפתוח במתקפה מיד ובכל מחיר, ולא קיבלה סיוע מספיק של מטוסים, טנקים וארטילריה. עם זאת, המתקפה ריתקה 5 דיוויזיית גרמניות, כולל כל קורפוס הפאנצר ה-14, וגרמה להם אבדות ניכרות בכוח אדם ובנשק כבד (אם כי האבדות הגרמניות היו קלות בהשוואה לאבדות הצד הסובייטי). מטוסי הלופטוואפה הופנו לסייע בהדיפת התקפות הנגד הסובייטית, והלחץ הגרמני על הארמייה ה-62 פחת למשך מספר ימים קריטיים.