stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון בוואן (שודד ים)
הערות שוליים

↑  Roberts, V'léOnica. "Captain John Bowen". Buccaneers, Privateers & Swashbucklers. Vleonica.com. Archived from the original on May 26, 2011. Retrieved February 25, 2012. In August 1703 they captured two Indian vessels...
↑  When the Speaker made the mouth ... p51 Seitz, Don Carlos, Howard F. Gospel and Stephen Wood. Under the Black Flag: Exploits of the Most Notorious Pirates. 2002.
↑  Captain John Bowen was a Créole pirate... A Short Seafaring Adventures and Conflicts in the Indian Ocean 1405-1811. Julien Durup, 2004
↑  While serving as a petty officer ... p47, Seitz, Don Carlos, Howard F. Gospel and Stephen Wood. Under the Black Flag: Exploits of the Most Notorious Pirates. 2002.
↑  Roberts, V'léOnica. "Captain John Bowen". Buccaneers, Privateers & Swashbucklers. Vleonica.com. Archived from the original on May 26, 2011. Retrieved February 25, 2012. Near the mouth of the Red Sea ..
↑  When the Speaker made the mouth ... Seitz, p51, Don Carlos, Howard F. Gospel and Stephen Wood. Under the Black Flag: Exploits of the Most Notorious Pirates. 2002.
↑  Lizé, Patrick. The wreck of the pirate ship Speaker on Mauritius in 1702. International Journal of Nautical Archaeology. Volume 13 Issue 2 Page 121 - May 1984
↑  Rob Ossian. "Book Review:A General History of the Pyrates". The Pirate King. Retrieved 2007-11-29.
ג'ו ג'קובי

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1959 (בן 65) לואיוויל, ארצות הברית 
 לאום:  ארצות הברית
 עמדה:  תאקל התקפי
 גובה:  2.01 מטרים
 משקל:  134 קילוגרם
 מספר:  66
 מכללה:  אוניברסיטת לואיוויל
 קבוצות כשחקן
 1981–1993:  וושינגטון רדסקינס (1981–1993)
 הישגים כשחקן
 ארבע בחירות למשחק הפרובול (1983, 1984, 1985, 1986)   בחירה ל-70 השחקנים הגדולים של הרדסקינס
 
ג'וזף ארווין ג'קובי, (באנגלית: Joseph Erwin Jacoby ; נולד ב-6 ביולי 1959 בלואיוויל, קנטקי) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL. את קריירת הפוטבול החל ג'קובי באוניברסיטת לואיוויל שם למד עד שנת 1980. לאחר שסיים את לימודיו נרשם לדראפט של שנת 1981. ג'קובי לא נבחר בדראפט וחתם על חוזה שחקן חופשי עם וושינגטון רדסקינס. ברדסקינס היה חלק מקו ההתקפה שכונה ה"חזירים". יחד עם הרדסקינס זכה ג'קובי בשלושה סופרבולים. ב-1993 פרש ג'קובי לאחר 13 עונות ברדסקינס.
ג'קי גיבונס

אלברט הנרי (ג'ק) גיבונס (באנגלית: Albert Henry "Jackie" Gibbons‏; 10 באפריל 1914 - 4 ביולי 1984), היה כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי, אשר ברוב שנותיו כשחקן פעיל שיחק בליגות הנמוכות באנגליה, ולאחר מכן אימן בין היתר את נבחרת ישראל, אותה הוביל לסגנות גביע אסיה בשנת 1956, ואת הפועל פתח תקווה עמה זכה בשתי אליפויות וגביע בשנות ה-50.
קריירת משחק

גיבונס התחיל את קריירת המשחק בעמדת החלוץ בתור שחקן חובבני בליגות האזוריות של לונדון בקבוצות קינגסטוניאן, אוקסברידג' והיאס.
בשנת 1937 הצטרף לקבוצה המקצוענית טוטנהאם הוטספור (שהייתה בליגה השלישית באנגליה דאז), והבקיע במשחק הבכורה שלו נגד שפילד ונסדיי ב-16 בספטמבר 1937. את עונה זו סיים גיבונס עם 36 הופעות ו-18 שערים, מתוכם ארבעה משחקים רצופים בהם הבקיע שלושער.
מלחמת העולם השנייה שפרצה בשנת 1939 עצרה את הקריירה של גיבונס.
לאחר המלחמה חזר לכדורגל וחתם בקבוצת ברדפורד פארק אבניו מיורקשייר והצליח להעפיל עם קבוצתו לסיבוב השישי בגביע האנגלי של 1945/1946, תוך שהיא גוברת בדרך 8–2 על מנצ'סטר סיטי. את עונה זו סיים גיבונס עם 21 שערים ב-42 הופעות בברדפורד.
לאחר מכן חזר גיבונס לברנטפורד שירדה לליגה השנייה והיה למלך השערים של הקבוצה.
כמו כן שיחק בנבחרת החובבים של אנגליה בכדורגל ובנבחרת התאחדות הכדורגל האנגלית, ולזכותו הופעה יחידה בנבחרת אנגליה בזמן מלחמת העולם השנייה.
בפברואר 1949 פרש גיבונס ממשחק פעיל.
קריירת אימון

מיד לאחר פרישתו ב-1949 המשיך בברנטפורד כמאמן, לאחר שהחליף את הארי קרטיס (שהיה המאמן המצליח ביותר בהיסטוריית המועדון דאז). בסוף עונת 1951/1952 התפטר גיבונס מהקבוצה בעקבות קשיים כלכליים אליו נכנס המועדון, והוחלף על ידי עוזרו, ג'ימי ביין.
גיבונס מונה למאמן נבחרת ישראל ב-11 ביולי 1956, קדנציה שהחלה בתבוסה 2–6 לברית המועצות במוקדמות המשחקים האולימפיים של 1956. לאחר מכן בגביע אסיה לשנת 1956 הציגה הנבחרת תוצאות מרשימות כשהביסה את הונג קונג ודרום וייטנאם וסיימה את הטורניר במקום השני בבית האליפות אחרי קוריאה הדרומית.
לאחר סיום הקדנציה נשאר גיבונס בישראל ואימן את הפועל פתח תקווה. תחתיו סיימה הקבוצה כסגנית האלופה בעונת 1956/1957 וזכתה בגביע המדינה באותה העונה.
בסיום העונה עזב גיבונס, אך חזק לקדנציה שנייה והוביל את הקבוצה לשתי אליפויות בעונות 1958/1959, 1959/1960, מה שהיה לחלק מהרצף ההיסטורי - 5 אליפויות רצופות של המועדון - שיא שעד היום לא נשבר. בשנים 1960-1963 אימן גיבונס את הפועל ירושלים.
באוגוסט 1966 מונה למאמן נבחרת קניה שם נשאר עד אוקטובר 1967. לאחר מכן אימן קבוצות חובבים בדרום אפריקה ובלגיה.
חיים אישיים

החל משנות ה-30 ובזמן מלחמת העולם השנייה שירת גיבונס בחיל האוויר המלכותי, ושוחרר ב-1946. בשנות ה-60 עבד בחברת קוקה-קולה בקניה.
ב-4 ביולי 1984 נפטר גיבונס בביתו שביוהנסבורג.
תארים כמאמן

גביע אסיה:
סגנות (1): 1956
אליפות (2):1958/1959, 1959/1960
סגנות (1): 1956/1957
גביע המדינה (1): 1956/1957
סגנות (1): 1958/1959
בללייקה

| --- | --- |

 סיווג:  קורדופוניים
 קבוצה:  כלי מיתר, כלי פריטה
 
בַּלַלַייקָה (בכתב רוסי: Балалайка) היא כלי מיתר מסורתי במרכז אסיה ובפרט ברוסיה. לבללייקה אופיינית תיבת תהודה משולשת העשויה מעץ ו-3 מיתרים (לעיתים שישה, בזוגות). הבללייקה הפכה לאחד כלי המיתר החשובים במזרח אירופה, בייחוד ברוסיה ובאוקראינה. רפרטואר הדורש טכניקת נגינה מורכבת קידם את הבללייקה לדרגת חשיבות של כלי נגינה קלאסי[דרוש מקור], ויצירות רבות נכתבו במיוחד עבורה.
יש שישה גדלים שונים של בללייקות. הגודל השכיח ביותר המשמש לנגינת סולו הוא הגודל הבינוני (מכונה בללייקה פּרִימָה). כוונון המיתרים של בללייקה פרימה הוא מי, מי, לה (שני המיתרים התחתונים מכווננים לאותו גובה), ומנגנים עליה בעזרת האצבעות בטכניקה מיוחדת, לעיתים קרובות בפריטת טרמולו. תכונה מיוחדת של בללייקה זו היא שהרווח בין המיתר הראשון והשני גדול מהרווח בין המיתר השני ושלישי.
גודל שכיח פחות הוא "בללייקה גדולה" (בללייקה סֶקוּנדָה), המכווננת לה, לה, רה – קווינטה אחת נמוך יותר מהבללייקה פרימה.
גדלים נוספים הם:
פיקולו (נדיר) בכוונון סי, מי, לה (כוונון דיסוננטי)
אַלטוֹ בכוונון מי, מי, לה (נמוך באוקטבה מבללייקה פרימה)
בס בכוונון מי, לה, רה
קונטרבס בכוונון מי, לה, רה (נמוך באוקטבה מבללייקה בס) .
על בללייקות בס וקונטרבס פורטים בעזרת מפרט.
הכוונון עשוי להשתנות ממקום למקום ובהתאם לסוג המוזיקה המנוגנת. לעיתים הבללייקה פרימה מכווננת "בסגנון גיטרה", סול, סי, רה, בדומה לשלושת המיתרים הדקים של הגיטרה הרוסית, מה שמקל על נגני גיטרה רוסית לנגן בה.
בשלוש הבללייקות הקטנות יותר (פיקולו, פרימה וסקונדה), מקובל להשתמש בשני מיתרי ניילון (המיתרים התחתונים הזהים) ובמיתר מתכת אחד (העליון).
כלי נגינה זה הפך לשמו של שיר מפורסם של הזמרת אילנית.
ישנו שיר נוסף "נגני לי (בללייקה)" בביצועו של דורון מזר שחיברה שמרית אור והלחין ננסי ברנדס.
ראו גם

טום בללייקה
גאוס (נוזקה)

גאוס (Gauss), נוזקה מטיפוס של סוס טרויאני שנתגלתה על ידי חברת קספרסקי ב-9 באוגוסט 2012, היא כלי ריגול מקוון ומורכב, המכיל יכולות רבות לגנבת מידע בהם: ססמאות, קובצי עוגיות, חיבורי רשת, התקני אחסון ניידים ועוד. הנוזקה מתמקדת בדפדפנים והרשאות לחשבונות בנק, ועיקרה בתחום של מידע פיננסי. הנוזקה אף מאפשרת הזרקת קוד לדפדפנים שונים כדי לעקוב אחרי פעולות המשתמשים. הנוזקה מצפינה מידע שנגנב בהצפנה חזקה שחברת קספרסקי ביקשה את עזרת הציבור בפיצוחה.
על פי חברת קספרסקי רוב העותקים של הנוזקה שפעלה בעשרת החודשים שלפני גילויה, נתגלו במוסדות פיננסים ובנקים בעיקר במזרח התיכון: לבנון (1,660), ישראל (483), והרשות הפלסטינית (261), ומיעוטן במדינות נוספות כמו ארצות הברית, איחוד האמירויות, גרמניה ועוד.
הנוזקה פועלת על מערכות הפעלה חלונות 32 ביט של מיקרוסופט: חלונות XP, חלונות ויסטה, וחלונות 7.
חוקרי קספרסקי סוברים שנוזקה משוכללת זו פותחה על ידי מדינה, והיא יצאה מבית היוצר של נוזקת להבה.
ראו גם

סטקסנט
להבה
ארמון הסובייטים

| --- | --- |

העיצוב השלם משנת 1937 על בול דואר. מפרטי אפיון מוקדמים דרשו שהארמון ישמש כשער ניצחון כביר להמוני המפגינים הצועדים בזירת האולם הגדול. עד 1937 דרישה זו בוטלה.
 מידע כללי
 סוג:  מבנה שלא הושלם 
 שימוש:  הסובייט העליון
 כתובת:  הקרמלין 
 מיקום:  מוסקבה 
 מדינה:  רוסיה, מוסקבה
 בעלים:  הסובייט העליון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1937 – 1941 (מעולם לא הושלם)
 תאריך פתיחה רשמי:  פברואר 1931 
 תאריך פירוק:  שנות ה־40 של המאה ה־20 
 אדריכל:  בוריס יופן, ולדימיר שצ'וקו וולדימיר גלפרייך
 מידות
 גובה:  416 מטרים (לפי גרסת 1937) מטר
 קומות:  100 
 קואורדינטות:  55°44′40″N 37°36′20″E﻿ / ﻿55.74444°N 37.60556°E﻿ / 55.74444; 37.60556
  (למפת מוסקבה מוגדלת) ארמון הסובייטים(למפת מוסקבה רגילה) ארמון הסובייטים
 
ארמון הסובייטים (ברוסית: Дворец Советов, דבורץ סובטוב) היה מיזם לבניית מרכז כנסים פוליטי במוסקבה במקום בו עמדה קתדרלת ישו המושיע המקורית, שנהרסה בשנת 1931 לטובת הקמתו. תפקידו העיקרי של הארמון היה לאכלס מפגשים של הסובייט העליון, באמצעות הקמת אולם גדול בקוטר 130 מטרים ובגובה 100 מטרים, המכיל יותר מ-20,000 מקומות. אילו נבנה, הארמון בגובה 416 מטרים היה הופך למבנה הגבוה בעולם, עם נפח פנימי העולה על הנפחים המשולבים של ששת גורדי השחקים האמריקאים הגבוהים ביותר באותה תקופה.
בוריס יופן, אדריכל יהודי-סובייטי, זכה בסדרה של ארבע תחרויות אדריכלות שנערכו בשנים 1931–1933 וסימנו את תחילתה של תפנית חדה באדריכלות הסובייטית מהמודרניזם של שנות ה-20 להיסטוריציזם (אנ')(גר') המונומנטלי של האדריכלות הסטליניסטית. הפרטים שמאחורי האירועים הללו והמניעים שלהם נותרו בגדר השערות ודיונים. מחקרים אחרונים תומכים בהשערה שיופן היה האדריכל הנבחר מההתחלה ותמרן את התחרויות לטובתו.
העיצוב הראשוני של בוריס יופן, ולדימיר שצ'וקו (אנ') וולדימיר גלפרייך (אנ') נוצר בשנים 1933–1934 וקיבל את צורתו הסופית ב-1937. קבוצת גלילים אנכיים ומצולעים כשבראשם ניצב פסל בגובה 100 מטרים בדמותו של ולדימיר לנין, הממזגים השפעות בסגנונות האר דקו והנאו-קלאסיציזם עם טכנולוגיית גורדי שחקים אמריקאית עדכנית. עבודות הבנייה באתר החלו ב-1933. ובניית היסודות הושלמה בינואר 1939. הפלישה הגרמנית ביוני 1941 הביאה להפסקת הפרויקט. מהנדסים ועובדים הופנו לפרויקטים ביטחוניים או גויסו לצבא. הפלדה המבנית שבוצעה בפרויקט עד אותה עת פורקה ב-1942 לצורך ביצורים וגשרים כחלק מהמאמץ המלחמתי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, יוסיף סטלין איבד עניין בהקמת הארמון. יופן הכין מספר עיצובים מוקטנים אך לא הצליח להחיות מחדש את הפרויקט. ארמון הסובייטים האלטרנטיבי בגבעת הדרור, שהוצע לאחר מותו של סטלין, לא המשיך מעבר לשלב התחרות האדריכלית.
בשנת 1935 הוקמה תחנת רכבת תחתית בסמוך שנקראה "תחנת ארמון הסובייטים". בשנת 1957, שונה שמה לקרוֹפוֹטקינסְקָיַה. בשנת 1958, יסודותיו הומרו לתמיכת בריכת מוסקבה, בריכת השחייה הפתוחה הגדולה בעולם.
בין השנים 1995–2000 נבנתה מחדש קתדרלת ישו המושיע.
ההתחלה (1922–1931)

ב-30 בדצמבר 1922 הכריז הקונגרס הכל-סובייטי המאוחד הראשון (אנ') על הקמת (אנ') ברית המועצות. באותו יום הציע סרגיי קירוב לבנות מרכז כנסים לאומי חדש, שאושר כדין על ידי הקונגרס. זו, על פי הנרטיב הסובייטי הרשמי, הייתה תחילתו של סיפור ארמון הסובייטים. לפני הקונגרס, בינואר-מאי 1919, ערכה פטרוגרד תחרות אדריכלים עבור מיזם "ארמון העבודה". באוקטובר 1922 השיקה החברה האדריכלית של מוסקבה (רו') תחרות עבור "ארמון עבודה" אחר, שאושרה בידי סרגיי קירוב. שני המיזמים היו גדולים מספיק כדי לקיים בהם כל כינוס שאפשר להעלות על הדעת, ואף אחד מהם לא יכול היה להתממש במדינה הרוסה על ידי מלחמות ומהפכות.
בשפה הסובייטית שלאחר המהפכה המילה "ארמון" (ברוסית: дворец) ציינה בניין ציבורי רב תפקידים שחלקם תפקידי בידור וניהול; ככל שחלף הזמן, הצד הניהולי הכריע. המילה מעולם לא יושמה על מגורים של מנהיגים פוליטיים: ענייניהם הפרטיים נותרו סוד שמור היטב. במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 חל פיחות במשמעות המילה ל"ארמונות עבודה" או "ארמונות תרבות" קטנים וצנועים יותר שנבנו בפועל. הארמון הלאומי הנחשק היה צריך להיות גדול במיוחד, מרשים ומתקדם טכנולוגית כדי לעמוד מעל ההמון. הרעיון להציב פסל רב-ממדים בדמותו של לנין על גבי המרכז הניהולי הלאומי (במקור, בניין קומינטרן) עלה עוד בשנת 1924 כשהוצע על ידי ויקטור באליקין (אנ'), אז סטודנט לתואר שני ב-בית הספר הלאומי ללימודים טכניים ואמנות (Vkhutemas): "נורות קשת (אנ') יציפו את הכפרים, עיירות, פארקים וכיכרות, הקוראות לכולם לכבד את לנין גם בלילה...". ההצעה זכתה מאוחר יותר לפופולריות על ידי התנועה הרציונליסטית (אנ') של באליקין, ה-ASNOVA (אנ') אך זכתה להכרה מועטה בקרב הציבור.
ההחלטה לבנות את "בית הקונגרסים" (ברוסית: Дом съездов) התקבלה בסוף 1930 או בתחילת 1931, והוכרזה בפברואר 1931. לא ניתן לברר בצורה מהימנה את ההשפעות מאחורי ההחלטה. דמיטרי צ'מלניצקי (גר') טוען שסטלין היה היוזם הבלעדי של הפרויקט; סרגיי קוזנצוב טוען שהרעיון הועלה על ידי אלכסיי ריקוב. מבחינה כרונולוגית, "בית הקונגרסים" היה הראשון מבין שלושת המגה פרויקטים שהושקו במוסקבה ב-1931, חודשים לפני תעלת מוסקבה והרכבת התחתית של מוסקבה. היקפו המקורי היה צנוע. האדריכלים והפוליטיקאים האמינו שניתן להקים את הבניין ב-1933. עם זאת, השאיפות הבלתי מרוסנות של שתי הקבוצות היוו, עד מהרה, את הגורם להגדלה חסרת המעצורים בהיקפו ובעלותו של המיזם. בקיץ 1931 שונה שמו של הפרויקט המנופח ממילא ל"ארמון הסובייטים".
ההתחלה (1922–1931) > האדריכל

בפברואר 1931 הקימה הממשלה מבנה תלת-שכבתי לניהול פרויקטים. מועצת הבנייה הייתה ועדה פוליטית דקורטיבית בראשות קלימנט ורושילוב ואחר כך ויאצ'סלב מולוטוב. היא שימשה כמיופת כוח להכרזה על החלטות שקיבלו סטלין והפוליטביורו. מנהלת הבנייה הכפופה (USDS) הייתה צוות ניהול הפרויקט של מיכאיל קריוקוב (רו') (יו"ר), בוריס יופן (אדריכל ראשי), הרמן קראסין, ארתור לוייט (רו') ואיוואן משקוב (אנ'). ה-USDS מינה ופיקח על המועצה הטכנית, שכללה עשרות אדריכלים, אמנים ומהנדסים מנוסים.
בוריס יופן, השני בפיקוד ב-USDS, קיבל מיד את התואר והתפקיד של האדריכל הראשי. יופן, שרק חזר מאיטליה ותלמיד ותיק של האדריכל האיטלקי ארמנדו ברזיני (אנ'), היה איש חיל בקהילת האדריכלים הסובייטית ולא היו לו מחויבויות כלפי אף קבוצה. הוא גם היה מקורב מהימן של האליטה המפלגתית, עם קשרים חזקים במיוחד עם אלכסיי ריקוב ואוול ינוקידזה (אנ'). הקריירה שלו עם לקוחות מדינת ברית המועצות החלה ב-1922 ברומא והתקדמה בשנות העשרים של המאה ה-20 בקצב חסר תקדים ובלתי מוסבר עד כה. עד 1931 היה לו רקורד מוכח בהשלמת פרויקטים בעלי פרופיל גבוה, כולל הבית על הגדה עם אולם הקולנוע (רו') שבו - האודיטוריום המודרני הגדול ביותר במוסקבה. סטלין אישר את מינויו של יופן, כנראה בהמלצתו של ינוקידזה.
ליופן היה קשה לעבוד איתו ועד מהרה אילץ את קריוקוב להתפטר. בסתיו 1931 עבר יו"ר ה-USDS והממונה לשעבר על האדריכל בפרויקט "הבית על הגדה", וסילי מיכאילוב (רו'), לכהן בארגון המפלגה הקומוניסטית. קריוקוב, מיכאילוב, ריקוב, ינוקידזה ועמיתיו של יופן בועד היהודי האנטי-פשיסטי נהרגו בטיהורי סטלין, אך האדריכל שרד ללא פגע ושמר על משרדו, למרות הקשרים המפלילים.
יופן הכין את התנאים של תחרויות אדריכלות ושלט בכל הניירת של ה-USDS, מה שהעניק לו יתרון על פני כל מתחרה פוטנציאלי. ניגוד עניינים ברור זה עורר ספקולציות כי התחרויות הוטו לטובתו של יופן, או שמא היה לאדריכל הנבחר מההתחלה והתחרויות נערכו רק למראית עין. בעשור השני של המאה ה-21 אישר מחקר ארכיוני של איגור קאזוס השערה זו, אשר נתמכה לאחר מכן על ידי הביוגרפים של יופן, מריה קוסטיוק, דמיטריג צ'מלניצקי וסרגיי קוזנצוב. כבר ב-6 בפברואר 1931, הגה יופן לוח זמנים לעיון בן שלושה שלבים, תשעה חודשים עם תוצאה ידועה מראש. התוכנית יושמה עד מהרה בסדרה של תחרויות אדריכלות, שבהן שימש יופן כראשון בין שווים (פרימוס אינטר פארה, Primus inter pares) בציבור ומקבל החלטות רב עוצמה (Éminence grise) מאחורי הקלעים. לדברי קוזנצוב, יופן יזם וניהל את התחרויות לטובתו, כדי לקצור בחינם רעיונות מעמיתיו התמימים. הוא מעולם לא הסכים להיות בעל תפקיד באופן זמני ולא התכוון לוותר על ההובלה שלו לאיש.
ההתחלה (1922–1931) > בחירת אתר

האתר המוצע ברחוב אוחוטני ריאד (משמאל לכנסייה)
הריסת הקתדרלה של ישו המושיע, 5 בדצמבר 1931
במרץ 1931 בחרה מועצת הבנייה באתר קומפקטי בשוק רחוב אוחוטני ריאד (אנ') לשעבר, רק כמה מאות מטרים צפונית-מערבית מהקרמלין ומהכיכר האדומה. באתר זה לא היו מבנים גדולים או בעלי ערך אחר להרוס; הריסת בניינים קיימים ונמוכי קומה והעברת תושביהם דרשו זמן ומאמץ מועטים. פלגים שמאלניים אדריכליים חלקו מיד על הבחירה הכלכלית הבריאה הזו. בחודשים אפריל-מאי בחנה המועצה הטכנית חלופות שונות ואישרה את בחירת אתר אוחוטני ריאד.
מולוטוב וורושילוב חשבו אחרת. ב-25 במאי הצביע הפוליטביורו, בייעוץ של מולוטוב וורושילוב, בעד אתר קתדרלת ישו המושיע. הנס מאייר וה-ASNOVA תמכו באפשרות זו. יופן למד בחשאי את כל החלופות לפני כן והרגיש די נוח עם אתר הקתדרלה. הוא דרש הריסה נרחבת והציג אתגרים טכניים שלא היו ידועים באותה עת, אך זה היה האתר הגדול ביותר והוא יצר הרכב חזותי (אנ') הדוק עם הבית על הגדה של יופן. רוב המועצה הטכנית לא הסכימה. ב-30 במאי, הם המליצו על האתרים בזריאדיה (אנ') או בכיכר בולוטנאיה כאלטרנטיבות הבאות הטובות ביותר. אתר הקתדרלה דורג לפחות מקובל מהם. עייף מהסרבנות, הזמין וורושילוב את אנשי המקצוע העקשנים לפגישה עם סטלין. ב-2 ביוני 1931 התכנסו סטלין, מולוטוב, קגנוביץ', וורושילוב, מאייר ושמונה אדריכלים נבחרים מהמועצה הטכנית בקרמלין, שם הציג סטלין את טיעוניו לטובת אתר הקתדרלה. קגנוביץ' חשש שהרס של מקדש אורתודוקסי יעורר תגובה אנטישמית והציע אתר בגבעת הדרור, אך נקודת המבט של סטלין גברה עליה.
היסטוריונים חלוקים בדעתם לגבי הפרשנות של פגישה זו. לטענת קוזנצוב, ההחלטה לא הושגה בה באופן סופי, והאדריכלים עדיין יכלו להציע אתרים אחרים. סונה הויינגטון טוענת שההחלטה הייתה סופית, אך מטרתה העיקרית לא הייתה הקמת הארמון אלא הרס הקתדרלה. זו הייתה אמירה פוליטית גרידא, שנאמרה ללא בדיקות היתכנות מוקדמות והתעלמה לחלוטין מהפן הכלכלי. לדברי חמלניצקי, ההחלטה הייתה סופית. היה זה הצעד הראשון בפיתוח האדריכלות הסטליניסטית, בעוד שהרס הקתדרלה היה מקרי. ב-5 ביוני 1931, ההחלטה נחתמה על ידי הפוליטביורו. בדצמבר הקתדרלה פוצצה בפומבי. אתר אוחוטני ריאד נהרס גם הוא לצורך בניית בניין STO (1932–1935) ובלוק המגורים של ארקדי מורדבינוב (אנ') ברחוב טברסקאיה (1937–1939).
ארבע התחרויות (1931–1933) > סיבוב מקדים (פברואר-יולי 1931)

באפריל 1931 קיבלו האדריכלים וקבוצות האדריכלים שנבחרו תנאים לתחרות המקדימה הראשונה. התקציר, שהוכן על ידי יופן ונחתם על ידי קריוקוב, חזר על המונומנטליות והדגיש את הייחודיות של הארמון העתידי: הוא צריך להיות שונה בתכלית מכל מבנה ציבורי קיים. בתקציר נכתב מסר ברור שהרישומים ישפטו לא על ידי אנשי מקצוע אלא על ידי פוליטיקאים, שלא יתייעצו ולא יישרו קו עם אף גורם מקצועי קיים.
עד סוף יוני, ה-USDS אסף 15 רישומים המייצגים את כל הגורמים הפעילים, כמו גם את בוריס יופן ואחיו דמיטרי. רובם, כולל האחים יופן, נטו לכיוון האדריכלות המודרניסטית. יופן שקל חלופות שונות, ושלל תוכניות מרכזיות ובמרחב מצומצם לטובת קבוצה רחבת ידיים של מבנים המיושרים לאורך ציר צפון-דרום של אתר הקתדרלה. שני האולמות הוצבו בקצות הציר, עם חצרות פנימיות רחבות ידיים וביניהן מגדל דקיק וגבוה. טיוטת הרישום לא הרשימה גורמי מקצוע בני זמננו. ה-USDS לא קבע מנצח ברור אך שיבח בזהירות את הרישום של היינריך לודוויג, הגדלה מחומשת כבירה של המאוזוליאום של לנין נטולת כל רמזים סגנוניים.
ארבע התחרויות (1931–1933) > תחרות בין־לאומית (יולי 1931 - פברואר 1932)

ב-18 ביולי 1931, ה-USDS הכריז על תחרות ציבורית, פתוחה, בין־לאומית, עם רישום למועמדות עד 20 באוקטובר (מאוחר יותר הוארך ל-1 בדצמבר 1931). בספטמבר, ה-USDS תיקן את התנאים והסביר שהעיצוב של הארמון לא יוענק לאדריכל אחד או לקבוצה או למשרד. USS טען שאף קבוצה לא תוכל להתגבר על האתגרים חסרי התקדים של הפרויקט לבדה. זה דורש מאמץ משותף של "כל הכוחות היצירתיים החיים של החברה הסובייטית". המסר בישר את ההלאמה הממשמשת ובאה של הקהילה המקצועית העצמאית לשעבר, אבל אף אחד, אפילו מקורבי המפלגה כמו יופן, אלאביאן (אנ') או שצ'וסב, לא יכול היה לחזות את התוצאה. מטרה נוספת של התחרות - דיכוי אדריכלות לא רצויה באופן דומה לקמפיין "אמנות מנוונת" בגרמניה - נחשפה על ידי אלכסיי טולסטוי (מקורב אחר במפלגה) מאוחר יותר, רגע לפני ההכרזה על הזוכים. טולסטוי הזהיר בבירור את האדריכלים שאדריכלות גותית, "גורדי שחקים אמריקאיים" ו"קורבוסיאניזם" (אנ') הם בלתי רצויים בעליל.
ועדת המומחים בראשות מולוטוב קיבלה 112 הצעות קצרות ו-160 טיוטות מתאימות, כולל 24 של אדריכלים זרים. מכובדים כמו לה קורבוזיה, ולטר גרופיוס או אריך מנדלסון נבחרו מראש והוזמנו על ידי יופן תמורת תשלום קבוע. ארמנדו ברסיני הסכים להגיש הצעה ללא עלות. מנקודת מבט מקצועית ההצעה הטובה ביותר הגיעה מלה קורבוזיה. העיתונות הסובייטית שיבחה את התוכנית החדשנית, ההגיונית והנוחה שלו כבר ב-1940, אך חבר המושבעים סבר שהשלד החיצוני הגבוה התומך בגג האוכף (אנ') אינו הולם עבור מרכז העיר מוסקבה.
הרוב מתוך שש-עשרה הטיוטות שנבחרו על ידי חבר השופטים היו מודרניסטיות בהשראתן, אך הבחירה בשלושת הזוכים המובילים הפתיעה והביכה את כל המעורבים. הפוליטביורו קיבל את ההחלטה בחשאי, ומועצת הבנייה הודיעה על כך בפומבי חמישה ימים לאחר מכן, ב-28 בפברואר 1931. שלושת הפרסים הוענקו לבוריס יופן, איוואן ז'ולטובסקי (אנ') והאוטודידקט הבריטי-אמריקאי האוטודידקט הקטור המילטון (אנ'). יופן הציג גרסה מתוקנת של הצעתו הקודמת, מיושרת לאורך נהר מוסקבה. הטיוטה הושלכה עם חידוש קונסטרוקטיביסטי לשעבר צורת האולם המרכזי השתנתה מכיפה פרבולית לקבוצת גלילים שטוחים ולפי קתרין זובוביץ', קיבלה "צורה איטלקית (אנ') יותר". לה קורבוזיה דחה זאת כ"מגלומניה ילדותית". איוואן ז'ולטובסקי שילב באופן מוזר את הרנסאנס האיטלקי עם מגדלור פארוס והקולוסיאום. טיוטת האר דקו של המילטון הייתה חסרת השראה אך המגובשת מבין השלושה. המילטון, שמעולם לא היה במוסקבה, נמנע בכוונה מכל התייחסות לסגנונות מודרניסטיים והיסטוריים כאחד. המערך הסימטרי של צורות מלבניות משובצות וחצאי גלילים, מול הנהר, היה מעוטר רק בשורות אחידות של פילונים אנכיים לבנים "סגנון הצלעות" בטיוטות של המילטון מזכיר באופן מוזר כמעט את כל מבני הציבור הסובייטיים של בתקופת ברז'נייב. זה בהחלט לא היה ייחודי לרישומיו של המילטון: חזיתות מצולעות דומות, מרכיב יסוד באר דקו אמריקאי (אנ'), שימשו גם אלכסיי דושקין (אנ'), יוסיף לנגברד(אנ'), דמיטרי צ'צ'ולין (אנ') ויופן עצמו.
אדריכלים אירופאים שמאלנים לא יכלו לקבל את העובדה ופנו ישירות לסטלין. מנהיגי הקונגרס הבין-לאומי לאדריכלות מודרנית הבינו היטב שהתחרות היא עניין של פוליטיקה, ולא של אמנות, ושלסטלין יש את המילה האחרונה. הם היו מוכנים לשתף פעולה עם הדיקטטור והרגישו נבגדים כשהתברר שיש לו תוכניות משלו. המסר שלהם הסתכם באולטימטום, שאיים לחזור בו מכל תמיכה בברית המועצות. לא ידוע אם סטלין קרא אי פעם את המכתבים הללו, אך נסיגת "בעלי ברית" בלתי רצויים בהחלט התאימה לו היטב.
ארבע התחרויות (1931–1933) > סבבים שלישי ורביעי (מרץ 1932 - פברואר 1933)

התחרות השלישית הייתה סגורה והתקיימה בין 12 צוותי אדריכלים מוזמנים במרץ-יולי 1932. בנוסף לתשעת הזוכים בתחרות הפתוחה, ה-USDS הזמין, לבקשת מיכאילוב, גם קונסטרוקטיביסטים ורציונליסטים בולטים. שני המתכננים העתידיים של הארמון, ולדימיר שצ'וקו (אנ') וולדימיר גלפרייך (אנ') הוזמנו כפרס על עבודת התכנון הוצלחת של ספריית לנין. ה-USDS דרש מכל האדריכלים לנטוש את סגנון מתחמי המבנים רחבי הידיים והנמוכים לטובת מבנה אחד גבוה, קומפקטי ומונומנטלי, תוך הימנעות מכל דמיון לסגנון אדריכלות הכנסיות. האולם המרכזי, שנדרש להכיל 15,000 איש, נדרש לפנות לכיוון הקרמלין.
צוותי התכנון של גינזבורג ולאדובסקי (אנ') נשארו נאמנים לרעיונות המודרניסטיים. קארו אלאביאן וצוותו ייצרו עיצוב מודרניסטי מרשים וחדשני - "ספינת מדינה" עם שלוש "ארובות" צרות המאגפות את הנהר. האדריכלים האחרים מילאו אחר ההוראות והציגו הצעות קומפקטיות, מונומנטליות אך חסרות השראה. יופן הסדיר קבוצה גבוהה של ארבעה גלילים, מוקפים בשורות של פילונים לבנים "בסגנון צלעות". חבר השופטים סירב לבחור זוכה והכריז על סבב נוסף של תחרות. בניגוד לעמדת חבר השופטים, הודיע סטלין, באופן פרטי, לקגנוביץ', מולוטוב וורושילוב כי "התוכנית של יופן היא לחלוטין הטובה ביותר..." וערך רשימה של שינויים נחוצים. סטלין שלל במפורש את העיצובים האלטרנטיביים של ז'ולטובסקי ("... ניחוח מתיבת נח"), ובמיוחד של את זה של שצ'וסב ("אותה קתדרלה, אך ללא צלב. ייתכן ששצ'וסב מקווה להוסיף צלב ביום מן הימים").
התחרות הרביעית והאחרונה בין חמש קבוצות נבחרות נערכה בין אוגוסט 1932 לפברואר 1933. הפעם, כל ההצעות היו דומות מאוד בהרכבן, אם כי עדיין שונות מבחינת סגנון. ב-10 במאי 1933 הכריז הפוליטביורו על ההחלטה הסופית ובחירת הצעתו של יופן כזוכה. העיצוב הזוכה עקבה בצמוד ושכללה את ההצעה הקודמת של יופן - קבוצה קומפקטית דמוית זיגוראת של שלושה גלילים הניצבים על סטילובטה מסיבית ומצדדיה עמודים, רמפות וגרמי מדרגות מפוארים. גובהו הכולל של מבנה הליבה הגיע ל-220 מטרים, אך עדיין לא היה בו מגדל משרדים או פסל של לנין. גובה הפסל המוצע של "הפרולטריון המשוחרר" היה רק 18 מטרים. בעיות הנוגעות להנדסת מבנים לא טופלו כלל. הפוליטביורו לא התרשם לגמרי מהתוצאה, והורה ליופן להתקין פסל ענק של לנין, בגובה 50 עד 75 מטרים, על גבי הארמון. הנרטיב הרשמי שפורסם ב-1940 הציג הצעה זו כיוזמה אישית של סטלין. מולוטוב היסס וטען שפניו של לנין לא ייראו מהרחבה המרכזית, אך נאלץ להשתחוות בפני סטלין וורושילוב.
לפי אנדריי ברקין, המטרה האמיתית של השלב הרביעי הייתה לצמצם את הבחירה הסגנונית לאחת משתי חלופות: או מודל קיים והיסטורי או יצירת משהו חדש לחלוטין. יופן הצליח להתאים לשני הצדדים: למרות שהצעתו נראתה חדשנית, היא הייתה למעשה שילוב של אבות טיפוס שונים הניתנים לזיהוי. יופן עצמו אמר ששתי ההשראות העיקריות מאחורי עיצובו היו מזבח פרגמון ואנדרטת ויטוריו אמנואלה השני אשר, בתורה, נוצרה בהשראת מזבח פרגמון. הבחירה של יופן הייתה טבעית עבורו, משום שהוא ראה לעיתים קרובות את הוויטוריאנו בזמן שחי ברומא, ומשום שלמד אצל אחד מיוצריה, מנפרדו מנפרדי (אנ'). הרמז העיצובי הנוסף שניתן לזהות באופן בלתי מעורער הוא "סגנון צלעות" האר דקו בקירות החיצוניים, שכבר שימש בעבר אדריכלים סובייטים אחרים. כיפת האולם הגדול נוצרה בהשראת אולם המאה בורוצלב. מקורות ספקולטיביים ופחות ברורים נעים ממטרופוליס של פריץ לאנג ועד טוריס בבל (אנ') של אתנסיוס קירכר.