ניאסלנד
אוכלוסייה

מפקד האוכלוסין של 1911 היה הראשון לאחר מכן שמה של מדינת החסות שונה ל-ניאסלנד. האוכלוסייה על פי מפקד זה הייתה: כ־969,183 אפריקאים, שסווגו כ"ילידים", כ־766 אירופאים, כ-481 אסייתים. במרץ 1920 מנו האירופים כ־1,015 ואסייתים כ־515. מספר האפריקאים נאמד (לפי שנת 1919) כ-561,600 גברים ונשים. סך של כ־1,226,000 תושבים. בבלנטייר, העיר הראשית, היו כ-300 תושבים אירופאים. מספרם של תושבי אירופה תמיד היה קטן, רק כ־1,948 תושבים בשנת 1945. ב-1960 מספרם עלה לכ-9,500, אך הם פחתו לאחר מכן בעקבות המאבק לעצמאות. גם מספרם של תושבי אסיה אתניים, שרבים מהם היו סוחרים, היה קטן.
הקטגוריה של 'ילידים' הייתה גדולה, אך לא הייתה ההגדרה הכללית למונח. בתיק בית משפט בניאסלנד משנת 1929, השופט קבע כי, "יליד פירושו יליד אפריקה שאינו ממוצא אירופי או ממוצא אסייתי; כל השאר אינם ילידים. גזעו או מוצאו של אדם אינם תלויים במקום בו הוא נמצא. או שהיא נולדה. הגזע תלוי בדם בוורידים...". בניגוד לאירופים ממוצא בריטי, ילידי ניאסלנד לא החזיקו באזרחות בריטית על פי חוק הלאום הבריטי, אך היו בעלי מעמד נמוך יותר של אדם מוגן בריטי. המונח 'יליד' שימש בכל מפקדי האוכלוסין הקולוניאליים עד וכולל 1945.
נתוני מפקד האוכלוסין ממפקדי האוכלוסין הקולוניאליים והמפקד הראשון לאחר העצמאות בטבלה למטה מראים אוכלוסייה שגדלה די מהר. האוכלוסיות בפועל סופרות את התושבים; אוכלוסיות דה יורה כוללות מהגרי עבודה נעדרים שנתנו כתובות במלאווי כביתם הקבוע
מפקדי האוכלוסין הקולוניאליים לא היו מדויקים: אלה של 1901 ו-1911 העריכו את האוכלוסייה האפריקאית על סמך רישומי מס בקתות, וגברים בוגרים מחדלי מס (עד 10% מהכלל) לא נרשמו. מפקדי האוכלוסין של 1921, 1926 ו-1931 לא ערכו ספירות בודדות של האוכלוסייה האפריקאית, כנראה שנעדרים לא הוערכו ולא נספרו באזורים מרוחקים. המפקד של 1945 היה טוב יותר, אבל עדיין לא תיעוד אמיתי של האוכלוסייה האפריקאית. מפקדי האוכלוסין של 1921, 1931 ו-1945 תיעדו כולם את מספר העולים ממוזמביק. אלה שנערכו לפני 1945 אולי לא תיעדו במידה ניכרת את מספר האפריקאים וגם את מלוא היקף הגירת העבודה מניאסאלנד.
לאורך התקופה הקולוניאלית ועד היום, צפיפות האוכלוסייה הכפרית של ניאסלנד/מלאווי הייתה מהגבוהות באפריקה שמדרום לסהרה. למרות שהאוכלוסייה גדלה די מהר, ואפילו הכפילה בין 1901 ל-1931, תמותת תינוקות גבוהה ומקרי מוות ממחלות טרופיות הגבילו את הגידול הטבעי ללא יותר מ-1 עד 2 אחוז בשנה. נראה כי שאר העלייה נבעה מהגירה ממוזמביק. מ-1931 עד 1945, הגידול הטבעי הוכפל, כנראה באמצעות שיפור השירותים הרפואיים, ותמותת התינוקות ירדה בהדרגה. למרות שההגירה נמשכה לאורך כל התקופה הקולוניאלית, היא הייתה גורם פחות משמעותי.
במפקד האוכלוסין של 1921 נמנו 108,204 "אנגורו" (מהגרים דוברי לומה ממוזמביק). סביר להניח שחלק גדול מאלה הרשומים בשמות שבטיים אחרים חצו את הגבול גם ממוזמביק. כמו כן, סביר להניח שמספר המהגרים מקבוצות שבטיות שהאמינו שהם שייכים לטריטוריות הסובבות, בעיקר מוזמביק וצפון רודזיה, הוכפל בין 1921 ל-1931. רוב תנועת ההגירה הגדולה הזו התרחשה לאחר 1926. אוכלוסיית האנגורו גדלה עוד יותר בשיעור גבוה יותר. מ-60 אחוזים בין 1931 ל-1945. במפקד האוכלוסין של 1966 נרשמו 283,854 אפריקאים ילידי חוץ, מתוכם כ-70 אחוזים נולדו במוזמביק.
הגירה פנימה זו של משפחות הייתה מאוזנת במקצת על ידי הגירת עבודה חיצונית, בעיקר על ידי גברים, לדרום רודזיה ולדרום אפריקה. התפתחותה של ניאסלנד הושפעה ככל הנראה לרעה מהניקוז של עובדים למדינות אחרות. ממשלת ניאסלנד העריכה כי 58,000 גברים בוגרים עבדו מחוץ ל-ניאסלנד בשנת 1935. המפקד בדרום רודזיה של 1931 לבדו רשם שם 54,000 זכרים של ניאסלנד אפריקאים, כך שההערכה הקודמת כנראה ספגה פחות את המספר הכולל של עובדים במדינות אחרות. בשנת 1937, הוערך כי למעלה מ-90,000 גברים בוגרים היו מהגרי עבודה: רבע מהם נחשבו שאינם בקשר עם משפחותיהם במשך יותר מחמש שנים.
עד 1945 כמעט 124,000 גברים בוגרים וכמעט 9,500 נקבות בוגרות היו ידועים נעדרים, למעט אלה שלא היו בקשר עם משפחותיהם. הרוב הגדול של מהגרי העבודה הגיע מהאזורים הצפוניים והמרכזיים הכפריים: בשנת 1937, מתוך 91,000 אפריקאים שתועדו כנעדרים, פחות מ-11,000 היו ממחוזות בדרום, שבהם היו יותר מקומות עבודה זמינים. הגירת העבודה נמשכה עד ואחרי העצמאות. ההערכה הייתה שבשנת 1963 נעדרו ועבדו בחו"ל כ-170,000 גברים: 120,000 בדרום רודזיה, 30,000 בדרום אפריקה ו-20,000 בזמביה.