stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצבא הוויקינגי הגדול
היסטוריה

מסוף המאה השמינית ביצעו הוויקינגים פשיטות באמצעות כוחות בהיקף קטן יחסית בעיקר בטקטיקה של "פגע וברח" על יעדים עתירי שלל כגון מנזרים. מטרת גיבוש הצבא הוויקינגי הגדול הייתה שונה והתמקדה בכיבוש טריטוריאלי לצורכי התיישבות.
הכוחות הפולשים של הצבא הוויקינגי הגדול נחתו לראשונה בחופי ממלכת מזרח אנגליה. בתחילה ניסה המלך לרצות אותם תמורת כופר סוסים. בסוף החורף של שנת 865–866 החלו במסע לכיוון צפון ובחודש נובמבר כבשו את העיר יורק אשר שימשה כמרכז עירוני ומסחרי מבוצר עוד מן התקופה הרומית.
בשנת 868 המשיך הצבא הוויקינגי הגדול במסעו לכיוון ממלכת מרסיה. בחורף של אותה שנה הגיעו לנוטינגהאם אך נתקלו בצבא מאוחד של ממלכות מרסיה ווסקס והושמו תחת מצור. מאחר ששני הצדדים לא הצליחו להגיע להכרעה צבאית הוסכם על נסיגת הוויקינגים בחזרה לכיוון יורק.
בשנת 870 חזר הצבא הוויקינגי הגדול לכיוון מזרח אנגליה, כבש את כל שטחה והרג את מלכה.
בסוף שנת 870 תקף הצבא הוויקינגי הגדול את ממלכת וסקס, ובמהלך שנת 871 התחוללה סדרה של תשעה קרבות המתוארת ב"כרוניקה האנגלו-סקסונית" בין הוויקינגים לצבא הממלכה בראשות אתלרד הראשון ולאחר מותו, מול אחיו, אלפרד הגדול, אשר הגיע להסדר ושילם להם כופר תמורת נסיגה. הוויקינגים המשיכו במסעם לכיוון לונדון ובשנת 872 כבשו גם אותה. בשנת 873 פנו שוב צפונה בכיוון נורת'מבריה. בשנת 874 כבשו את מרסיה ובשלב זה הגיעו לשליטה בכל האי פרט לשטחי ממלכת וסקס. בשנת 875 ערכו ניסיון נוסף לכיבוש וסקס וכך גם בשנים הבאות אך ללא הצלחה. אף על פי שהובסו בסופו של דבר בשנת 878 בידי כוחותיו של אלפרד הגדול בקרב אדינגטון המשיכו להחזיק בכל השטחים שנכבשו על ידם קודם לכן.
אחרית דבר

לאחר התבוסה הוויקינגית לאלפרד הגדול, התנצר בשנת 879 המלך הוויקינגי גות'רום, שינה את שמו לאתלסטאן, והמשיך לשלוט בשטחי מזרח אנגליה עד למותו בשנת 890. חלק מאנשי הצבא הוויקינגי הגדול עבר להתיישבות בנורת'מבריה והתערה באוכלוסייה הכפרית ובעיר יורק. חלק נוסף נטמע בקרב תושבי ממלכת מרסיה.
חלק נוסף של הצבא הוויקינגי הגדול התגבש באזור עמק התמזה ופנה לכיוון ממלכת פרנקיה שביבשת, שם פתח במסע כיבושים תוך שהוא מנצל את הכאוס השלטוני שנוצר בממלכה לאחר מותו של קרל הקירח מלך פרנקיה בשנת 877. אלפרד הגדול שזיהה את חולשת הכוחות הוויקינגים מיהר לנצל את פרק הזמן לצורך ארגון מחדש וחיזוק של צבאו באמצעות הקמת צבא סדיר, בניית צי וביצור הערים בשטחים שבשליטתו.
עד לשנת 896 היו שרידי הצבא הוויקינגי הגדול שלא עברו להתיישבות במזרח אנגליה ונורת'מבריה חלשים מכדי להתמודד מול צבאו של אלפרד הגדול, ובהדרגה נטשו גם הם את האי בכיוון היבשת והותירו את השליטה בממלכת וסקס בידיו. בנו ויורשו של אלפרד, אדוארד הזקן, המשיך בדרכו של אביו, לחם והביס את הוויקינגים הדנים מנורת'מבריה והכניס את כל אנגליה תחת מרותו.
המפרץ הישראלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  עיירה 
 מידות
 שטח:  2,098.5 קילומטר רבוע
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  אוסטרליה 
 קואורדינטות:  33°36′36″S 123°52′34″E﻿ / ﻿33.61°S 123.876°E﻿ / -33.61; 123.876
  (למפת אוסטרליה מוגדלת) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןהמפרץ הישראלי(למפת אוסטרליה רגילה) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןהמפרץ הישראלי(למפת אוסטרליה המערבית רגילה) פרת' פורט הדלנד אלבני בנברי ג'רלדטון קלגורלי בסלטון קראטה קרנרבון ברום פורנולולו ה ט ה צ פ ו נ י ת  א ו ה ד ר ו מ י ת  האוקיינוס ההודי המפרץ הישראלי(למפת אוסטרליה המערבית מוגדלת) פרת' פורט הדלנד אלבני בנברי ג'רלדטון קלגורלי בסלטון קראטה קרנרבון ברום פורנולולו ה ט ה צ פ ו נ י ת  א ו ה ד ר ו מ י ת  האוקיינוס ההודי המפרץ הישראליhe
 
המפרץ הישראלי הוא מפרץ ואתר בחופה הדרומי של טריטוריית אוסטרליה המערבית.
סקירה כללית

המפרץ הישראלי מוזכר לעיתים קרובות בדו"חות מזג האוויר של המחלקה האוסטרלית למטאורולוגיה כסמן גאוגרפי, אף על פי שלא התקיימו בו שיאי אקלים מיוחדים.
האתר ממוקם ברשות המקומית שייר אספרנס הנמצאת ממזרח לאתר אספרנס, שמהווה את הקצה המערבי של המפרץ האוסטרלי הגדול (המתחיל באוסטרליה המערבית ומסתיים בויקטוריה). המקום נמצא בתחום שיפוטו של הפארק הלאומי קייפ אריד.
במקום תפקדה תחנת טלגרף בתחילת המאה העשרים. מעט לעומק האוקיינוס, על יד המפרץ הישראלי, נמצאת קבוצת האיים המזרחית של ארכיפלג רשרשה.
הערות שוליים

↑  Archipelgo of the Recherche, מפת האזור
המצודה הבריטית בנווה צוף

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מצודות טגארט 
 מיקום:  נווה צוף 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1943
 תאריך פתיחה רשמי:  1943 
 קואורדינטות:  32°00′36″N 35°07′51″E﻿ / ﻿32.009944180704°N 35.130732792149°E﻿ / 32.009944180704; 35.130732792149
  (למפת גוש דן מוגדלת) המצודה הבריטית בנווה צוף(למפת גוש דן רגילה) המצודה הבריטית בנווה צוף(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המצודה הבריטית בנווה צוף(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המצודה הבריטית בנווה צוף
 
מצודת טאגרט בנווה צוף, משמשת לפעילות חינוך, 2008
המצודה הבריטית בנווה צוף הוקמה כמשטרת נבי סאלח ובנייתה הסתיימה ביולי 1943. היא אחת מ-63 מצודות טגארט שהוקמו בשנות ה-40 ברחבי הארץ. הן נקראות על שם המהנדס סר צ'ארלס טגארט, מומחה לדיכוי מרידות ולוחמה בטרור, שהגיע במיוחד לארץ כדי לסייע לרשויות המנדט הבריטי לשלוט במרחב. המצודה נבנתה כחלק מהשלב השני של הקמת המצודות בו הוקמו 7 מצודות.
מיקום אסטרטגי

המצודה בנווה צוף הוקמה על כביש ישן המחבר בין רמאללה ולטרון, כביש רוחב מהשפלה לגב ההר. המצודה נבנתה ליד שמורת יער אום צפא, שמורת הטבע הראשונה בארץ ישראל, ולפי עדויות שונות שימשה אתר נופש פופולרי עבור הקצינים הבריטים.
מצודות הטגארט הוקמו בנקודות אסטרטגיות ברחבי הארץ. מטרת הקמת המצודה הייתה כפולה, מחד שליטה על האוכלוסייה המקומית כלקח ממאורעות המרד הערבי הגדול בשנים 1936 - 1939, ומאידך שליטה על מערך הדרכים בארץ ישראל במקרה של פלישה גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה. על כן אמורה הייתה המצודה להחזיק מעמד ללא עזרה חיצונית במשך 30 יום לפחות. במרחק של שלושה קילומטר דרומית למצודה, על כביש 450 לפני העיקול הגדול בואדי זרקא, נמצא מחסום דרכים מבטון שנבנה כחלק ממערך ההגנה. תוכנית  ההשרדות הבריטית בארץ ישראל קשורה לתוכנית מצדה על הכרמל של היישוב היהודי בארץ ישראל.במיקום שנקבע למצודת נבי צאלח הייתה שאיפה לשלוט על צירים מרכזיים שמובילים למרכז הארץ. מכביש האורך המרכזי ירושלים - שכם הסתעף כביש הרוחב היוצא מביר זית דרך נבי צאלח לניעלין - דיר קדיס - לטרון ומשם לריכוזי האוכלוסייה במישור החוף. ובלטרון כבר הייתה ממוקמת מצודה מהשלב הראשון של המיזם.
במפת הצטלבות הדרכים שבה מוקמה משטרת נבי צאלח צוינו הדרכים כך: דרך אחת הובילה מהמשטרה לכיוון בית רימא,
דרך שנייה הובילה מהמשטרה לכיוון ביר זית,
ודרך שלישית הובילה מן המשטרה אל ניעלין - דיר קדיס ומשם לכיוון מישור החוף.
מבנה המצודה

המצודה בנווה צוף היא אחת המצודות היחידות מבין ה-63 אשר מחופה אבן ירושלמית. המצודה השתמרה עד היום ואת מרבית מסימני ההיכר שלה עדיין ניתן לראות בשטח, כגון חומה היקפית שבשני קצותיה קבועים צריחים, דלתות ברזל גדולות וכבדות בכניסות, כראוי למבנה משטרה מכובד המצודה הכילה בעבר גם חדר גנרטור, מערכת כריזה וחדר משאבות מים. בנוסף ישנו מאגר מים אדיר ממדים הניזון מהמרזבים במצודה וכן ממערכת איסוף מים שנמצאת בגבעה הסמוכה, אתר חובלתא (גבעת ההליסטון).
שימושי המצודה לאורך השנים

כאמור המצודה בשימושה הראשוני שימשה את הצבא הבריטי. עם סיום המנדט נכבש האזור בידי הצבא הירדני והמצודה עברה לשמש את הצבא הירדני. לאחר כיבוש האזור בידי ישראל במלחמת ששת הימים, שימשה המצודה כבסיס מג"ב משנת 1967 עד שנת 1972. בעקבות הטבח בנמל התעופה לוד .שבוצע על ידי קוזו אוקאמוטו,פינו חיילי מג"ב את המצודה ועברו למשימות אחרות[דרוש מקור]. המצודה נותרה שוממה עד לעליית גרעין נווה צוף בנובמבר 1977.
עם תחילת ההתיישבות הישראלית ביהודה ושומרון על ידי תנועת גוש אמונים, הוקמו שני גרעינים, גרעין דתי וגרעין חילוני, במטרה ליישב את הגבעות הסמוכות למצודת הטיגארט.
כדי להציג את הקמת ההתנחלות כמעשה שנעשה לצרכים צבאיים, ולהימנע מתגובה בין לאומית, נדרשו הגרעינים להתיישב בתוך מחנות צבא. באוקטובר 1977 התיישבו שני גרעינים, באישור הרשויות, בתוך מחנות צה"ל, בבית אל ובמשטרת נביא צאלח. אנשי הגרעין התיישבו בחללים השונים של המצודה, ובית הכנסת הוקם באורוות הסוסים, שהיו החלל הגדול והרחב ביותר במצודה. תושבי הגרעין התגוררו במצודה עד לעליית השכונה הראשונה לקרקע, בשנת 1978.
כיום בנוסף לבית הכנסת שעודנו פעיל, פועלים במצודה שני מוסדות חינוכיים, אולפנת בני עקיבא למוזיקה ומחול שירת הים ומדרשת גופנא המתמקדת בהדרכת טיולים. בנוסף מצוי במצודה ארכיון היישוב נווה צוף.
הערות שוליים

↑  גד קרויזר, ‏'חזרה לשליטת התחנה': פרשת תכנון מבצרי המשטרה ('טגארטים') בארץ-ישראל, קתדרה 111, מרץ 2004, עמ' 106
↑  בית ספר שדה עפרה, יער אום צפא, החברה להגנת הטבע
↑  דוקטור גד קרויזר, מפעל המים במצודת הטיגרט בנבי צאלח, "מעבה ההר" הקובץ השלישי
↑  שפי גבאי, אל הנופים השווייציים בהרי שומרון, דבר, 14 ביוני 1968
↑  בת־ציון קרוב ויוסי גולדשטיין, הקמת יישובים ביהודה ושומרון: בית אל כמקרה מבחן, מחקרי יהודה ושומרון, הוצאת אוניברסיטת אריאל בשומרון
↑  עוד 2 גרעיני גוש אמונים למחנות צה"ל, דבר, 31 באוקטובר 1977
↑  צורית פניגשטיין, יש אבנים לבבות - סלעי ומצודתי, באתר מועצה אזורית בנימין, ‏אוגוסט 2012
| אתרים בבנימין |
| --- | --- | --- |
| עמק שילה | בור הציפורים באחיה • בור יישוב הדעת • בור עדי-עד • בור קידה • המזבח בגבעת הראל • ואדי רשאש • חניון הגדודים העבריים • מעיין הגבורה • מצפור קידה • נחל שילה • עין א-דהרה • עין דח"ש • עין עוז • קובת א-נג'מה • שילה הקדומה •  תצפית הר כוכב |  |
| מערב בנימין | גבעת ההליסטון • גבעת היקבים • הכוורת • המצודה הבריטית בנוה צוף • חורבת פצה • שמורת עיינות נטוף (ואדי זרקא) • ואדי חרמיה • חובלתא • חורבת תיבנה • יער אום צפא • לטרון • מחצבות נטוף • מעיין דולב • מעיין הקשת • מעיין חרשה • מעיין טלמון • מעיין עטרת • חורבת טרפין • מערת עאבוד • מערת שוקבא • נבי סמואל • עין אגוז • עין בובין (מעיין דני) • עין מזור • עין ריא • עינות ענר • פארק קנדה • שמורת אלוני שמואל • שמורת דלבים (ובכללה ואדי דילב) • תצפית גג הארץ • מבצר ארטבה |  |
| גב ההר | סנה ובוצץ • בור מגרון • הר בעל חצור • ואדי שיבן • חורבת ניסיה • יקב פסגות • מעיין הכרמים • נחל מכמש • עין ביתין • קבר בני ישראל |  |
| מדבר בנימין | בקעת סמיא • מערת הנמרים • חורבת אל-קיליה • טאריק אבו ג'ורג' (דרך יריחו-בית אל) • נחל ייטב (עוג'א) • שמורת נחל פרת • מוזיאון השומרוני הטוב |  |
המסדר המלכותי אל-עלאווי

| --- | --- |

עיטור גרנד קורדון יוצא דופן (כוכב זהב) של המסדר
  
 פרטים
 מדינה:  מרוקו מרוקו
 סוג:  מסדר אבירות בן חמש דרגות
 מפקד המסדר:  מלך מרוקו
 למען:  גילוי גבורה בלחימה או תרומת שירות ראוי למדינה המרוקאית
 סטטוס:  מסדר פעיל
 דרגות וסוגים:  גרנד קורדון  קצין גדול  מפקד  קצין  אביר
 נוסד:  11 בינואר 1913
 החליף את:  מסדר הכתר של איטליה
 היררכיה
 עיטור גבוה יותר:  מסדר מוחמד
 עיטור נמוך יותר:  מסדר הנאמנות
 
המסדר המלכותי אל-עלאווי (בערבית: الوسام العلوي الشريف) הוא עיטור צבאי של מרוקו המוענק על ידי מלך מרוקו לאותם אזרחים וקצינים צבאיים שהפגינו גבורה בקרב או תרמו שירות ראוי למדינה המרוקאית. העיטור הוקם ב-11 בינואר 1913 והחליף את מדליית אל חפיזי (الوسام الحفيظي). הוא מוענק בחמש דרגות: גרנד קורדון (Grand cordon), קצין גדול (Grand Officier), מפקד (Commandeur), קצין (Officier) ואביר (Chevalier).
המסדר המלכותי אל-עלאווי דומה ללגיון ההצטיינות, המוענק על ידי צבא ארצות הברית.
היסטוריה

המסדר המלכותי אל-עלאווי נוצר בתקופה הקולוניאלית. הרשויות הצרפתיות במרוקו ראו כי יש צורך בסמכות להעניק כבוד רשמי או עיטור בתגובה לשירות נאמן, והם רצו להימנע מהכבדת יתר של הביורוקרטיה של מסדר לגיון הכבוד בפריס. סרט המסדר בתקופה זו היה בגוון כתום או בצבע דלעת. בשנת 1934 התווסף פס לבן משני צידי הסרט.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוענק אות מסדר אל-עלאווי לעיתים קרובות לאנשי צבא אמריקאים שהשתתפו בתכנון ובביצוע מבצע לפיד, הפלישה למרוקו הצרפתית. מרוקו הייתה פרוטקטורט של צרפת בין השנים 1912 עד 1956, והעיטור הוענק לעיתים קרובות לקציני הצבא הצרפתי באותה תקופה.
לאחר עצמאות מרוקו בשנת 1956, הפך המסדר אל-עלאווי הזכות של המלך מהשושלת העלאווית ויורשיו. המסדר התמיד עד ימינו, תוך שימוש במדליה המקורית והסרט מ-1934.
היסטוריה > הטקס של 1943

בסצנת הפתיחה של הסרט פטון, מקבל ג'ורג' סי. סקוט בדמותו של ג'ורג' פטון (שהיה אז בדרגת מייג'ור גנרל), את הצלב הגדול של מסדר אל-עלאווי. זו לא הייתה המצאה הוליוודית. בפיקודו של פטון, כבשו כוחות בעלות הברית את קזבלנקה לאחר ארבעה ימי לחימה בלבד. סולטאן מרוקו התרשם כל כך עד שהעניק לפטון את אות המסדר המיוחד של אל-עלאווי, עם הציטוט: "Les Lions dans leurs tanières tremblent en le voyant approcher" (האריות במאורותיהם רועדים כשהוא מתקרב). פאטון תיאר את הטקס בקפידה כ"פעילות לא צבאית", אך בזיכרונותיו הוא לא שוכח לציין את קציני המטה של מבצע לפיד שזכו לכבוד דומה באותה הזדמנות.
דרגות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
אותות (1913–1934)
| אביר | קצין | מפקד | קצין גדול | גרנד קורדון |

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
אותות (1934–הווה)
| אביר | קצין | מפקד | קצין גדול | גרנד קורדון |
הערות שוליים

↑  Emering, Edward. "Morocco". The Medal Hound.
↑  Patton, George. (1995), The War as I Knew It, p. 34.
הטבח בכנסיית סאת'רלנד ספרינגס

| חלק מירי המוני בארצות הברית |
| --- | --- |
 תאריך:  5 בנובמבר 2017 
 מקום:  סאת'רלנד ספרינגס, טקסס, ארצות הברית
 קואורדינטות:  29°16′24″N 98°03′23″W﻿ / ﻿29.273197°N 98.056304°W﻿ / 29.273197; -98.056304
 סוג:  ירי המוני, רצח המוני 
 נשק:  נשק אוטומטי
 הרוגים:  26
 פצועים:  20 
 מבצע:  דווין קלי 
 מספר מפגעים:  1
  (למפת טקסס מוגדלת) אוסטין יוסטון סן אנטוניו דאלאס פורט וורת' אל פאסו קורפוס כריסטי פלאנו לארדו לאבק אמרילו בראונסוויל קילין וייקו אבילין מידלנד סן אנג'לו לו. ארק. אוקלהומה ניו מקסיקו  מקסיקו מפרץ מקסיקומקום הטבח(למפת טקסס רגילה) אוסטין יוסטון סן אנטוניו דאלאס פורט וורת' אל פאסו קורפוס כריסטי פלאנו לארדו לאבק אמרילו בראונסוויל קילין וייקו אבילין מידלנד סן אנג'לו לו. ארק. אוקלהומה ניו מקסיקו  מקסיקו מפרץ מקסיקומקום הטבח
 
הטבח בכנסיית סאת'רלנד ספרינגס אירע ב-5 בנובמבר 2017 בכנסייה הבפטיסטית הראשונה בסאת'רלנד ספרינגס (אנ') שבטקסס, ונרצחו בו 26 אנשים בפיגוע ירי.
הטבח

ב-5 בנובמבר 2017 בשעה 11:30 בבוקר נכנס דווין פטריק קלי- חייל משוחרר מחיל האוויר האמריקאי בן 26, תושב עיירה סמוכה, לכנסייה בסאת'רלנד ספרינגס, טקסס, פתח באש ורצח 26 איש. היורה נמלט מהזירה ונמצא מת אחרי מרדף שכוחות הביטחון ניהלו אחריו.
טבח זה הוא אירוע הירי הקטלני ביותר בכנסייה בתולדות ארצות הברית.
לפי ה-FBI סיבת הטבח היא מריבה שהייתה לרוצח עם חמותו וחמיו, שהיו חברים בקהילת הכנסייה הבפטיסטית אך לא נכחו בטקס שבו אירע הטבח.
הערות שוליים

↑  רויטרס, ניו יורק טיימס והארץ, 26 הרוגים בירי בכנסייה בטקסס; היורה אותר מת, באתר הארץ, 5 בנובמבר 2017
↑  קלי ביקש לנקום בחמותו ורצח 26 בני אדם, באתר כיכר השבת, 6 בנובמבר 2017
היאיי (אוניית מערכה, 1912)

| --- | --- |

היאיי ב-1930
 
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת מערכה 
 צי:  הצי הקיסרי היפני
 דגל הצי:  הצי הקיסרי היפני
 סדרה:  סיירות המערכה מסדרת קונגו
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  יוקוסוקה
 הוזמנה:  1911
 תחילת הבנייה:  4 בנובמבר 1911
 הושקה:  21 בנובמבר 1912
 תקופת הפעילות:  4 באוגוסט 1914 – 14 בנובמבר 1942 (28 שנים)
 אחריתה:  טבעה ב-14 בנובמבר 1942, בקרב הימי על גוודלקנל
 מיקום:  9°00′00″S 158°59′59″E﻿ / ﻿9°S 158.99972222222°E﻿ / -9; 158.99972222222 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  37,187 טון
 אורך:  222 מטרים
 רוחב:  31 מטרים
 שוקע:  9.7 מטרים
 נתונים טכניים
 מהירות:  30 קשר (56 קמ"ש)
 גודל הצוות:  1,360
 טווח שיוט:  10,000 מיילים ימיים במהירות 14 קשרים (19,000 ק"מ ב-26 קמ"ש)
 הנעה:  4 טורבינות קיטור
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חזית צריחי התותחים הראשיים - 230 מ"מ  דפנות גוף האנייה – 200 מ"מ  הסיפון הראשי – 102 מ"מ
 חימוש:  בבנייה:  8 תותחים בקוטר 356 מ"מ (14 אינץ')(4×2)  16 תותחים בקוטר 152 מ"מ (6 אינץ')(16×1)  8 תותחים בקוטר 76 מ"מ (3 אינץ')  8 צינורות טורפדו  1940:   8 תותחים בקוטר 356 מ"מ (14 אינץ')(4×2)  16 תותחים בקוטר 152 מ"מ (6 אינץ')(8×2)  8 תותחים בקוטר 127 מ"מ (5 אינץ')(8×1)  20 תותחי נ"מ בקוטר 25 מ"מ (10×2)
 
אוניית המערכה היאיי (ביפנית: 比叡) הייתה אוניית מערכה של הצי הקיסרי היפני, ששירתה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והייתה האונייה השנייה בסדרת סיירות המערכה מסדרת קונגו. בניית האונייה החלה ב-1911 במספנות הצי הקיסרי ביוקוסוקה, והיא נכנסה לשירות ב-1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה סיירה היאיי מול חופי סין במסגרת מעורבות האימפריה היפנית במלחמת העולם הראשונה.
ב-1929 שונה סיווגה של היאיי לאוניית אימונים כדי להימנע מגריטתה במסגרת אמנת וושינגטון, ובמהלך שנות ה-30 שימשה אוניית המערכה באופן אישי את הקיסר הירוהיטו במסעותיו ברחבי יפן. ב-1937 עברה היאיי שיפוצים נרחבים, ולאחר מכן שונה סיווגה לאוניית מערכה מהירה. ב-7 בדצמבר 1941, ערב פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, ליוותה היאיי את כוח נושאות המטוסים של אדמירל צ'ואיצ'י נגומו בדרכן להתקפה על פרל הארבור.
היאיי השתתפה ברבים מקרבות הצי הקיסרי היפני בראשית 1942, בהם כיבוש איי הודו המזרחיים והפשיטה באוקיינוס ההודי, ולאחר מכן אף השתתפה בקרב מידוויי, בו הצטרפה לכוח הליווי של אדמירל נובוטאקה קונדו, ולאחר מכן פעלה באיי שלמה במהלך קרב גוודלקנל. היא ליוותה את נושאות המטוסים היפניות בקרב איי שלמה המזרחיים ובקרב איי סנטה קרוז, והשתתפה בהפצצת שדה הנדרסון במהלך הקרב הימי על גוודלקנל. בקרב לילי בליל ה-13 בנובמבר 1942 לחמו היאיי ואוניית-האחות שלה קירישימה באוניות צי ארצות הברית. לאחר שהסבה נזק כבד לאוניות האמריקניות, ספגה היאיי נזק רב ונסוגה מהקרב, אולם התקפות אוויריות חוזרות ונשנות מצד מטוסי בעלות הברית ביום המחרת הביאו בסופו של דבר לשקיעתה בערב 14 בנובמבר מול חופי גוודלקנל.
תכנון ובנייה

היאיי היא האונייה השנייה מתוך ארבע אוניות בסדרת סיירות המערכה קונגו שתכנן המהנדס הבריטי ג'ורג' ת'ורסטון. היפנים הזמינו את בניית אוניות הסדרה בתגובה להשקת סיירת המערכה הבריטית אה"מ אינווינסיבל ב-1908, כדי לשמור על מאזן הכוחות בימים. תכנון האוניות נבנה על שאיפת היפנים לבנות אונייה שתוכל להתמודד עם סיירות המערכה הבריטיות, ובשל חימושם והשריון הכבד שלהן היו אוניות סדרת קונגו אוניות המלחמה היפניות הגדולות ביותר באותה עת.
שדריתה של היאיי הונחה במספנות הצי הקיסרי ביוקוסוקה ב-4 בנובמבר 1911, והיא הושקה ב-21 בנובמבר 1912. לאחר טיפולים אחרונים ותקופת מבחני ים, נכנסה היאיי לשירות בצי הקיסרי היפני ב-4 באוגוסט 1914.
תכנון ובנייה > חימוש

סוללת התותחים הראשית של היאיי כללה שמונה תותחי 360 מ"מ (14 אינץ') בארבעה צריחים – שניים בקדמת האונייה, ושניים בחלקה האחורי. תותחים אלה יכלו לירות תחמושת חודרת שריון או תחמושת מרסקת לטווח מקסימלי של 19.14 מילים ימיים (35.45 ק"מ), בקצב של שני פגזים בדקה. מחסני התחמושת של האונייה איפשרו אחסנת תשעים פגזים לכל תותח.
סוללות התותחים המשניות כללו שישה עשר תותחי 150 מ"מ (6 אינץ') שנפרסו לאורך גוף האונייה, שמונה תותחי 76 מ"מ (3 אינץ'), ושמונה צינורות טורפדו. במהלך סבב השיפוצים של היאיי הוסרו כל תותחי ה-76 מ"מ ובמקומם הותקנו שמונה תותחי 130 מ"מ (5 אינץ'), וכן נוספו מספר תותחי נ"מ 25 מ"מ (1 אינץ').
שירות > 1929-1914: סיירת מערכה

היאיי נכנסה לשירות פעיל ב-4 באוגוסט 1914, והצטרפה פלגת אוניות המערכה השלישית שעגנה בבסיס הצי בססבו. ב-23 באוגוסט 1914 הכריזה האימפריה היפנית מלחמה על הקיסרות הגרמנית, וכבשה את הקולוניות הגרמניות בפלאו, באיי קרוליין, באיי מרשל, ובאיי מריאנה. באוקטובר הפליגה היאיי עם אוניית-האחות שלה קונגו לסין כדי לסייע לצבא היפני הקיסרי בכיבוש צ'ינגדאו. בהמשך המלחמה סיירה היאיי מול חופי סין, וב-1916 הצטרפו אליה אחיותיה החדשות הרונה קירישימה. ב-1917 שבה היאיי לססבו, ונותרה ביפן עד סוף המלחמה.
בסוף המלחמה נותרו שטחי הקיסרות הגרמנית במרכז אוקיינוס השקט בשליטת היפנים, במסגרת חוזה ורסאי, והם שמרו על יחסים טובים עם בריטניה ועם ארצות הברית. לפיכך נותר הצי הקיסרי היפני ללא פעילות מבצעית, והיאיי ואוניות מלחמה גדולות נוספות העבירו את מרבית השנים שבין שתי מלחמות העולם במעגן. בספטמבר 1923 נקראה היאיי לסייע במאמצי החילוץ והשיקום שנערכו אחרי רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, ולאחריהם עברה לבסיס הצי בקורה, שם עברה טיפולי תחזוקה ושיפוצים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שאפו המעצמות לרסן את מרוץ החימוש והסלמה שתוביל למלחמת עולם נוספת. אמנת וושינגטון, שנחתמה ב-1922, הגבילה את גודלו של הצי הקיסרי היפני ונקבעה בה הקפדה על יחס של 5:5:3 במספר ספינות המלחמה בין ארצות הברית, בריטניה והאימפריה היפנית. באמנה אף נאסר על היפנים לבנות אוניות מערכה חדשות, אך שיפורים לאונית קיימות הותר.
ביולי 1927 הצטרף הנסיך טקמאצו — אחיו הצעיר של הקיסרי הירוהיטו — לצוות האונייה. ב-29 במרץ 1928 יצאה היאיי, בליווי אוניות המערכה קונגו, נאגטו ופוסו, לסיור מול מחוז ג'ג'יאנג שבסין, ועגנה למשך מספר חודשים בנמל היפני בפורט ארתור, לפני ששבה ליפן באוקטובר 1929.
שירות > 1937-1929: אוניית אימונים

אמנת וושינגטון קראה לצימצום ציי העולם על ידי גריטת אוניות מערכה מעבר לכמות שנקבעה. כדי להימנע מגריטתה, הפך הצי היפני את היאיי לאוניית אימונים אזרחית. ב-15 באוקטובר 1929 עלתה היאיי על מבדוק יבש בקורה ותותחי ה-360 מ"מ, תותחי ה-150 מ"מ וצינורות הטורפדו שלה הוסרו ממנה, וכן חגורת השריון שהקיפה את גופה. בחדר המנועים נותר דוד אחד בלבד, שאיפשר לאונייה להגיע למהירות 18 קשרים (33 קמ"ש) בלבד. לאחר מכן יצאה היאיי משירות פעיל, ובעקבות כריתת אמנת לונדון ב-1930, שהטילה מגבלות נוספות על בניית אוניות מערכה, נעצרו גם העבודות על היאיי עד יולי 1931.
בספטמבר 1931 פלשו כוחות הצבא היפני הקיסרי למנצ'וריה והקימו בה את ממשלת הבובות מנצ'וקוו. בדצמבר 1932 שבה היאיי לשירות בצי היפני, בפלגת אימונים. בתגובה לפלישה למנצ'וריה, הכריז חבר הלאומים ב-1933 שהאימפריה היפנית הפרה את הריבונות הסינית בפלישתה למנצ'וריה. בתגובה להכרזה פרשה האימפריה היפנית מחבר הלאומים באותו יום, ומיד התנערה אף מאמנת וושינגטון ומאמנת לונדון, ובכך למעשה התנערה מכל ההגבלות על החימוש שהוטלו עליה. תוך זמן קצר חזרה לשירות פעיל בצי, ובחודש אוגוסט הפליג הקיסר הירוהיטו על סיפונה בעת משט ימי. בראשית 1934 הותקנו מחדש חלק מתותחי ומחסני התחמושת של אוניית המערכה, ובנובמבר 1935 שימשה שוב את הירוהיטו בעת ביקור רשמי במחוזות מיאזקי וקגושימה.
שירות > 1941-1937: בנייה מחדש - אוניית מערכה מהירה

משהתנערו ממגבלות אמנת וושינגטון ואמנת לונדון, פנו היפנים לשפר את אוניות המערכה ואת סיירות המערכה שהיו ברשותם. מערכת דוודים חדשה העניקה להיאיי מהירות גבוהה יותר, וכשמונה מטרים נוספים לירכתיה כדי להגביר את מהירותה. תותח ה-360 מ"מ האחורי הותקן מחדש בירכתי האוניה, טווח הצידוד של הסוללה המשנית הורחב, ומערכת בקרת ירי הותקנה בכל צריחי התותחים. סוללת נ"מ חדשה, שכללה שמונה תותחי 130 מ"מ ועשרה תותחי 25 מ"מ כפולי-קנה, והמבנה העילי של הספינה נבנה מחדש בצורת מגדל, שאפיינה לאחר מכן את אוניות המערכה מסדרת יאמטו. על מנת לאפשר מקום להתקנת אמצעי לחימה נוספים. כמו כן, הותקנו בהיאיי מנופים ומעוטים שאיפשרו לה לשגר ולקלוט מטוסים ימיים.
גם שריון האונייה עבר מקצה שיפורים. חגורת שריון בעובי 203 מ"מ הקיפה את גוף הספינה, לוחות שריון בעובי 254 מ"מ הגנו על צריחי התותחים, שריון בעובי 100 מ"מ הגן על מחסני התחמושת, ושריון בעובי 102 מ"מ הגן על הסיפונים. מקצה השיפורים הסתיים ב-31 בינואר 1940, ובסופו סווגה מחדש היאיי כאוניית מערכה מהירה, עם מהירות של 30 קשרים (56 קמ"ש. בנובמבר הצטרפה היאיי לפלגת אוניות המערכה השלישית של הצי הראשון.
ב-26 בנובמבר 1941 יצאה היאיי ממפרץ הִיטוֹקַאפּוּ בחופו המזרחי של האי איטורופ שבאיים הקוריליים, ביחד עם קירישימה ושש נושאות מטוסים מהצי האווירי הראשון בדרכן להוואי. ב-7 בדצמבר 1941 תקפו מטוסי הצי הקיסרי את בסיס הצי האמריקני בפרל הארבור, וטיבעו ארבע אוניות מערכה אמריקניות וכלי שיט נוספים. בסוף המתקפה, ולאחר שהאימפריה היפנית הכריזה מלחמה על ארצות הברית, שבה היאיי ליפן.
ראו גם

אוניית המערכה קירישימה
אוניית המערכה יאמטו
לקריאה נוספת

Andrieu D'Albas, Death of a Navy: Japanese Naval Action in World War II, Devin-Adair Pub, 1965
Paul S Dull, A Battle History of the Imperial Japanese Navy, 1941–1945, Naval Institute Press, 1978
Richard B Frank, Guadalcanal: The Definitive Account of the Landmark Battle, Penguin Group, 1990
Eric Hammel, Guadalcanal: Decision at Sea: The Naval Battle of Guadalcanal, November 13–15, 1942, Pacifica Press, 1998
Eric Lacroix & Linton Wells, Japanese Cruisers of the Pacific War, Naval Institute Press, 1997
John B. Lundstrom, First Team And the Guadalcanal Campaign: Naval Fighter Combat from August to November 1942, Naval Institute Press, 2005
Samuel Eliot Morison, The Struggle for Guadalcanal, August 1942 – February 1943, vol. 5 of History of United States Naval Operations in World War II, Little, Brown and Company, 1958
היאיי בבנייה ב-1913
היאיי בדרכה לקורה, 1931
היאיי במפרץ טוקיו, 11 ביולי 1942