stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נסיכות מוסקבה

נסיכות מוסקבה (ברוסית: Княжество московское), אשר נודעה גם בשם הנסיכות הגדולה של מוסקבה (ברוסית: Великое княжество Московское), רוסיה המוסקבאית, או רוס המוסקבאית הייתה ישות מדינית, נסיכות בתקופת ימי הביניים המאוחרים שבמרכזה מוסקבה.
תחילתה של המדינה הוא בשלטונו של אלכסנדר נבסקי משושלת רוריק, כאשר בשנת 1283 מונה בנו דניל הראשון לשלטון בנסיכות הגדולה החדשה של מוסקבה, שהייתה מדינה ווסאלית לאימפריה המונגולית (תחת "העול המונגולו-טטרי"), אשר בהמשך סיפחה לעצמה את נסיכות ולדימיר-סוזדל עד 1320. מאוחר יותר היא סיפחה את רפובליקת נובגורוד בשנת 1478 וכבשה את דוכסות טבר הגדולה בשנת 1485 ובסופו של דבר נותרה תחת שלטון המונגולים במשך כל שנות קיומה עד שנת 1480.
המוסקובאים, אנשי סוזדל ותושבים אחרים הצליחו לשמור על המסורת הסלאבית, הפגאנית והאורתודוקסית תחת העול הטטרי. איוואן השלישי איחד את המדינה עוד יותר במהלך שלטונו בן 43 השנים וערך נגד יריבתו הגדולה, דוכסות ליטא, מספר מערכות צבאיות ובשנת 1503 שילש את שטח ממלכתו, אימץ את תואר הצאר וטען לתואר "שליט רוס כולה". בנישואיו לאחייניתו של הקיסר הביזנטי האחרון, הוא טען שנסיכות מוסקבה היא מדינה יורשת של האימפריה הרומית, "רומא השלישית". הגירת העם הביזנטי השפיעה וחיזקה את זהות מוסקבה כיורשת המסורות הפרבוסלביות. יורשו של איוואן, וסילי השלישי, זכה גם הוא להצלחה צבאית וכבש את סמולנסק מידי ליטא בשנת 1512 ודחף את גבולות מוסקבה אל נהר דנייפר. בנו של וסילי, איוואן הרביעי (שלימים נקרא איוון האיום) היה תינוק במות אביו בשנת 1533. הוא הוכתר בשנת 1547 לצאר החדש והכריז על הקמת רוסיה הצארית (ברוסית: Царство Русcкое).
שם

כמו במדינות רבות מימי הביניים, למדינה לא היה שם "רשמי" מסוים, אלא תארים רשמיים של השליט. "הנסיך (קניאז) של מוסקבה" (Московский князь) או "ריבון מוסקבה" (Московский государь) היו תארים קצרים נפוצים. לאחר האיחוד עם נסיכות ולדימיר באמצע המאה ה-14, נסיכי מוסקבה קראו לעצמם גם "נסיך ולדימיר ומוסקבה", שכן ולדימיר הייתה ישות מדינית ותיקה יותר. אף על פי שהמגורים העיקריים של הנסיכים היו תמיד במוסקבה. ביריבות עם נסיכויות אחרות (במיוחד נסיכות טבר) נסיכי מוסקבה גם הגדירו את עצמם בתור "הנסיכים הגדולים", בטענה שהם ממוקמים בדרג גבוה יותר. במהלך הצמיחה הטריטוריאלית וכיבושים מאוחרים יותר, התואר המלא התארך. במסמכים שגרתיים ועל חותמות רשמיות, הוחלו שמות קצרים שונים: "הדוכס (הגדול) של מוסקבה", "ריבון מוסקבה" (Московский государь), "הדוכס הגדול של רוס כולה" (Великий князь всея Руси), "ריבון רוס כולה" (Государь всея Руси), או פשוט "הנסיך הגדול" (Великий князь) או" הריבון הגדול" (Великий государь).
למרות הפיאודליזם, השם הכללי לארץ הסלאבית במזרח, רוס, לא נשכח, אם כי אז היה למונח תרבותי וגאוגרפי ולא למונח הפוליטי, מכיוון שלא הייתה ישות פוליטית אחת בשטח. מאז המאה ה-14 הוסיפו נסיכי מוסקבה שונים לייחס לעצמם תואר נסיכי "רוס כולה" (всея Руси) לתאריהם, על שם המטרופולינים הרוסים, "המטרופולין של רוס כולה". דמיטרי שמיאקה (שמת בשנת 1453) היה הנסיך הראשון במוסקבה שטבע מטבעות עם התואר "ריבון רוס כולה".
טענות כאלה עוררו התנגדות ועוינות רבה מצד יריבתה העיקרית, הדוכסות הגדולה של ליטא, ששלטה על חלק גדול (מערב) מארץ רוס העתיקה ומכאן שללה כל טענה ואף את שמו העצמי של השכן ממזרח. תחת ההשפעה הפולנית-ליטאית החלה המדינה להיקרא מוסקבה (בלטינית: מוסקוביה, מוסקובי, צרפתית: מוסקוביה) במערב אירופה. ההופעות הראשונות של המונח היו במסמך איטלקי משנת 1500. בתחילה הייתה מוסקוביה השם הלטיני של העיר מוסקבה עצמה, לא של המדינה; מאוחר יותר היא קיבלה את משמעותה הרחבה יותר והיא שימשה לצד השם הישן, רוסיה. המונח מוסקובי היה בשימוש במערב עד תחילת המאה ה-18 והוא עדיין משמש בהקשרים היסטוריים.
מוצא

כאשר המונגולים פלשו לארצות רוס של קייב במאה ה-13, מוסקבה הייתה מאחז סחר חסר משמעות בנסיכות ולדימיר-סוזדל. אף על פי שהמונגולים שרפו את מוסקבה בחורף 1238 ובזזו אותה בשנת 1293, מיקומה באזור מיוער סיפק אבטחה מסוימת מפני התקפות וכיבוש המונגולים, בעוד שמספר נהרות סיפקו גישה לים הבלטי והשחור ולאזור הקווקז.
אולם חשוב יותר להתפתחות מדינת מוסקבה היה שלטונה על ידי סדרת נסיכים שהרחיבו את גבולותיה והפכוה מנסיכות קטנה באגן נהר מוסקבה למדינה הגדולה ביותר באירופה של המאה ה-16. השליט הראשון של נסיכות מוסקבה, דניל הראשון (מת ב-1303), היה בנו הצעיר של אלכסנדר נבסקי מוולדימיר-סוזדל. הוא החל להרחיב את נסיכותו בכך שכבש את קולומנה והבטיח את פרסלבל-ז'לסקי כעיזבון למשפחתו. בנו של דניל, יורי (שלט בשנים 1303–1325) מלך על כל אגן נהר מוסקבה ונסיכותו התרחבה מערבה על ידי כיבוש מוז'איסק. לאחר מכן הוא בנה ברית עם אוזבק חאן מאורדת הזהב והתחתן עם אחותו של החאן. החאן איפשר ליורי לתבוע את תואר הדוכס הגדול של ולדימיר-סוזדל, משרה שאפשרה לו להתערב בענייני רפובליקת נובגורוד בצפון-מערב.
יורשו של יורי, איוואן הראשון (שלט בשנים 1325–1340), הצליח לשמור על תואר הדוכס הגדול באמצעות שיתוף פעולה הדוק עם המונגולים ובאיסוף מיסים מנסיכויות רוס האחרות עבורם. מערכת יחסים זו אפשרה לאיוואן לזכות בשגשוג אזורי, במיוחד על חשבון היריבה הראשית של מוסקבה, העיר טבר שבצפון המדינה, שמרדה נגד האורדה בשנת 1327. המרד הוכנע על ידי הכוחות המשותפים של הדוכסות הגדולה סוזדל, הדוכסות הגדולה של מוסקבה (שהתחרתה עם טבר) והטטרים. איוואן נחשב לאדם העשיר ביותר ברוס, כפי שמעיד כינויו "קאליטה" (מילולית "מחזיר הכספים"). הוא השתמש באוצרותיו לרכישת אדמות בנסיכויות אחרות ולמימון הקמת כנסיות אבן בקרמלין במוסקבה.
בשנת 1325 העביר המטרופוליטן הפרבוסלבי פיוטר (שמת בשנת 1326) את מקום מגוריו מקייב לולדימיר ולאחר מכן למוסקבה, מה שהגביר את יוקרתה של הנסיכות החדשה.
היסטוריה > ייסוד הנסיכות

במאה ה-11 מוסקבה הייתה לא יותר מאשר תחנת מסחר קטנה בשולי נסיכות ולדימיר-סוזדאל, אשר שלטה על חלק נכבד של רוס של קייב אחרי התפרקותה. במחצית הראשונה של המאה ה-12 קיימות עדויות להתיישבותם של נסיכים עצמאים במוסקבה, אך רק בשנת 1263 בעת שלטונו של דניאיל אלכסנדרוביץ' זכתה למעמד של נסיכות עצמאית. בעת הפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות (1236–1240) נשרפה מוסקבה על ידי המונגולים ששבו ובזזו אותה בשנת 1293, אך ריחוקה היחסי של מוסקבה, קשיי הגישה בגלל היערות העבותים ומשקלה הקטן בפוליטיקה הרוסית של הזמן שמרו עליה והיא הצליחה להשתקם.
מספר נהרות שחיברו אותה לים השחור, לים הבלטי ולאזור הקווקז עזרו להתפתחותה של העיר. מוסקבה נשלטה בידי שושלת נסיכים ששאפו להרחיבה ולחזקה, הנסיך הראשון של מוסקבה היה דניאיל אלכסנדרוביץ (נפטר ב-1303), בנו הצעיר של אלכסנדר נבסקי מנסיכות ולדימיר-סוזדאל.
הוא החל להרחיב את הנסיכות שלו על ידי תפיסת השלטון בעיר קולומנה הסמוכה והבטיח את העברת הכתר לצאצאיו. בנו של דניאל, יורי, שלט בכל אגן נהר מוסקבה והמשיך להרחיב את גבולות הנסיכות מערבה. לאחר מכן כרת ברית עם החאן של אורדת הזהב וקיבל על עצמו את תואר נסיך ולדימיר שהיה התואר הראשי בין נסיכי רוסיה.
היסטוריה > ביסוס הנסיכות

יורשו של יורי, הנסיך איוואן הראשון, אשר שלט בשנים 1325–1340, שמר על תואר הנסיך הגדול. איוואן הידק את הקשר עם המונגולים ובעזרתם גבה דמי חסות מנסיכויות אחרות באזורו. איוון השיג למוסקבה עליונות אזורית משמעותית ונודע כאיש העשיר בכל רוסיה, הוא השתמש באוצרותיו לקנות אדמות רבות לבניית כנסיות אבן מרשימות בקרמלין. ב-1327 עבר ראש הכנסייה הרוסית המטרופוליטן האורתודוקסי של רוסיה, למוסקבה, ותרם רבות להמשך שגשוגה של העיר.
יורשיו של הנסיך איוואן המשיכו בדרכו, קנו אדמות רבות שהרחיבו את שטחה ואת אוכלוסייתה של נסיכות מוסקבה, והשקיעו רבות בעיר הבירה. דבר שהביא להתנגשות בינם לבין הדוכסות הגדולה של ליטא המתרחבת. האינטרסים שלה התנגשו עם התפשטותה של מוסקבה, בעיקר סביב העיר סמולנסק. האיבה הובילה לשלושה מסעות מלחמה ליטאים שנכשלו נגד נסיכות מוסקבה ב-1368, ב-1370 וב-1372.
ב-1350 פגעה המגפה השחורה ברוסיה, בין הנפגעים היו גם בני משפחת המלוכה. יורש העצר דמיטרי דונסקוי היה בן תשע בלבד כשהוריו מתו ותואר הנסיך הגדול עבר לקרובו הרחוק דמיטרי מסוזדל. נסיך מוסקבה הצעיר הצליח לשמור על הנסיכות בזכות כריתת ברית עם הכנסייה האורתודוקסית. דמיטרי דונסקוי, כשליט וכמנהיג דתי, איחד את הנסיכויות הרוסיות בסביבתו תחת כנפי נסיכות מוסקבה. בינתיים המעצמה המונגולית התפרקה למרכיבים קטנים יותר ואורדת הזהב הייתה המדינה המונגולית שירשה את השליטה המונגולית על רוסיה. דמיטרי קרא תיגר על החאן של אורדת הזהב והביס אותו בקרב קוליקובו (1380), בכך התגבר על הסטיגמה השלילית שדבקה לנסיכות כמשתפת פעולה עם הטטרים. כאשר העביר את הכתר לבנו וסילי ב-1389, לא טרח לקבל אישור לכך מהחאן כפי שהיה נהוג עד כה.
וסילי הראשון אשר שלט בין השנים 1389–1425, המשיך את המדיניות העצמאית של אביו. אך לאחר ניסיון פלישה שנהדף בקושי של אורדת הזהב, נאלץ וסילי לכרות ברית בקשרי נישואין עם בתו של דוכס ליטא החזק. וסילי נמנע מעימותים עם חותנו גם כשזה האחרון סיפח אליו את סמולנסק. שנות שלטונו השקטות התאפיינו בסיפוחי שטחים מצפון וממזרח. הקשר החזק לכנסייה האורתודוקסית עזר לשמור על יציבות הנסיכות, כאשר מנזרים הממוקמים בנסיכויות שכנות שימשו למעשה כמוצבים מוסקוביטים. נסיכות מוסקבה המשיכה לשגשג גם בזכות השושלת היציבה שלה, כאשר בנסיכויות האחרות התחלפו שליטים לעיתים קרובות והן נקרעו בסכסוכים פנימיים ליחידות פוליטיות יותר ויותר קטנות.
היסטוריה > המעבר לשלטון הצארים

מצבה היציב של השושלת התערער בימי וסילי השני יורשו של וסילי הראשון, אשר שלט בין השנים 1425 ל-1462. דודו של וסילי, יורי דמיטרייביץ', החל לטעון לשלטון ולזכות על כתר הנסיכות ("כתר מונומק" - כתר מוזהב אשר אותו חבשו כל נסיכי מוסקבה על בסיס צוואתו של דמיטרי דונסקוי). לאחר מותו של יורי טענו גם בניו לכתר והערעור על זכותו למלוך ליווה את כל תקופת שלטונו הארוכה של וסילי השני. במהלך תקופה זו הפסיד וסילי שטחים מהנסיכות במלחמה הפיאודלית הגדולה אשר נמשכה עד 1450, נשבה על ידי השליט הטטרי של חאנות קאזאן, ועיניו נעקרו ב-1446. למרות כל זאת הצליח וסילי להעביר את הכתר לבנו איוואן השלישי. בתקופתו של וסילי השני גם הכריז המטרופוליטן האורתודוקסי של מוסקבה על עצמאותה מהפטריארכיה של קונסטנטינופול (1448).
היסטוריה > המעבר לשלטון הצארים > איוואן הגדול

איוואן השלישי, אשר שלט בין השנים 1462 ו-1505 איחד נסיכויות נוספות תחת שלטונו, ושם קץ למספר רב של סכסוכי קרקעות, כאשר אילץ את הנסיכויות להכיר בו ובצאצאיו כנסיכים הגדולים של כל רוסיה. איוואן ריכז לידיו סמכות מוחלטת על הצבא, המשפט ויחסי החוץ. לאחר שאורדת הזהב חדלה להתקיים צורפו גם אדמותיה לשטח המוסקבאי. באמצעות קשרי חיתון הבטיח לעצמו איוואן שליטה על שטח גדול יותר ליורשיו, ונסיכויות נוספות ביקשו להצטרף לממלכה הגדולה.
כאשר שלט על כל חלקה העיקרי של רוסיה, אימץ לעצמו איוואן השלישי את התארים צאר ו"שליט כל רוס". והיה ידוע בקרב נתיניו בכינוי "איוואן הגדול". הוא התעמת ללא חשש עם שליט הדוכסות הגדולה של ליטא על מספר נסיכויות חצי עצמאיות מתקופת רוס של קייב. במלחמת התשה ארוכה שהסתיימה רק ב-1503 עם ליטא הצליח לדחוק את גבולו מערבה. בתקופתו נסיכות מוסקבה שילשה את שטחה.
בנו של איוואן השלישי, וסילי השלישי, המשיך את הכיבושים, אם כי בקנה מידה קטן יותר. תרומתו העיקרית הייתה המשך הצנטרליזציה של רוסיה ויצירת מוסדות שיאפשרו לה לתפקד כמדינה אחת.
תקופת הצארים החלה רשמית עם הכתרתו של בנו, איוואן הרביעי, אשר היה ידוע בעיקר בשם איוואן האיום והיה הראשון אשר הוכתר רשמית כצאר של רוסיה.
לקריאה נוספת

Florinsky, Michael T. (1965). Russia: a History and an Interpretation.
Dewey, Horace W. (1987). "Political Poruka in Muscovite Rus'". The Russian Review. 46 (2): 117–133. doi:10.2307/130622. ISSN 0036-0341. JSTOR 130622.
Isham, Heyward; Pipes, Richard (2016-09-16). Remaking Russia: Voices from within: Voices from within. Routledge. ISBN 978-1-315-48307-8.
"Moscow, Grand Principality of". Encyclopædia Britannica. Chicago: Encyclopædia Britannica. 2012
Perrie, Maureen, ed. (2006). The Cambridge History of Russia. 1. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-81227-6.
Davies B. Warfare, State and Society on the Black Sea Steppe, 1500–1700. Routledge, 2014
Филюшкин, А. И. (2006). Титулы русских государей [Filyushkin A. I. The titles of the Russian rulers]. ISBN 978-5-98874-011-7. Library of Congress Country Studies -Russia
Richard Pipes, Russia under the Old Regime (1995)
Meyendorff, John (1981). Byzantium and the Rise of Russia: A Study of Byzantino-Russian Relations in the Fourteenth Century (1st ed.). Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 9780521135337.
Moss, Walter G (2005). "History of Russia - Volume 1: To 1917", Anthem Press
Chester Dunning, The Russian Empire and the Grand Duchy of Muscovy: A Seventeenth Century French Account
Romaniello, Matthew (September 2006). "Ethnicity as social rank: Governance, law, and empire in Muscovite Russia". Nationalities Papers. 34 (4): 447–469. doi:10.1080/00905990600842049.
Marshall Poe, Foreign Descriptions of Muscovy: An Analytic Bibliography of Primary and Secondary Sources, Slavica Publishers, 1995, ISBN 0-89357-262-4
הערות שוליים

↑  A Short History of the USSR (באנגלית). Progress Publishers. 1965.
↑  Florinsky, Michael T. (1965). Russia: a History and an Interpretation (באנגלית).
↑  "Московская Русь • Arzamas". Arzamas (ברוסית). נבדק ב-2020-05-12.
↑  Хорошкевич, А. Л. (1976). "Россия и Московия: Из истории политико-географической терминологии" [Khoroshkevich A. L. Russia and Muscovy: from the history of politico-geographic terminology]. Acta Baltico-slavica. X: 47–57.
↑  Филюшкин, А. И. (2006). Титулы русских государей [Filyushkin A. I. The titles of the Russian rulers]. pp. 152–193. ISBN 978-5-98874-011-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000227134
דום (סרט)

| --- | --- |
עטיפת ה-DVD של הסרט בעברית
עטיפת ה-DVD של הסרט בעברית
 מבוסס על:  סדרת משחקי הווידאו דום מאת id Software
 בימוי:  אנדז'יי ברטקוביאק 
 הופק בידי:  לורנזו די בונאוונטורה, ג'ון ולס, John Wells 
 תסריט:  דייוויד קלהאם, וסלי סטריק 
 עריכה:  דרק ברצ'ין 
 שחקנים ראשיים:  דווין ג'ונסון "דה רוק" קארל אורבן רוזמונד פייק
 מוזיקה:  קלינט מנסל 
 צילום:  טוני פירס-רוברטס 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 באוקטובר 2005
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני, אימה, פעולה
 תקציב:  60-70 מיליון דולר
 הכנסות:  58 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   doom
 www.doommovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
דום (באנגלית: DOOM, ידוע גם כדום: הסרט) הוא סרט פעולה ומדע בדיוני אמריקני משנת 2005 המבוסס באופן רופף על סדרת משחקי הווידאו באותו שם ובפרט על המשחק השלישי בסדרה אשר יצא שנה קודם לכן. הסרט בוים על ידי אנדז'יי ברטקוביאק והופץ על ידי סרטי יוניברסל, ובתפקידים הראשיים מככבים קארל אורבן, רוזמונד פייק ודווין ג'ונסון "דה רוק".
הסרט, שעלה לאקרנים ב-21 באוקטובר 2005, זכה לביקורות שליליות ביותר מצד מבקרי הסרטים לאחר יציאתו. נוסף על כך, למרות תקציב עתק שהושקע בו, הנע בין 60 ל-70 מיליון דולר, גרף הסרט רק 58 מיליון דולר, ובכך נחשב לכישלון קופתי.
סרט אתחול בשם "דום: ההשמדה" (Doom: Annihilation) יצא בשנת 2019 והופץ ישירות לווידאו הביתי, אף הוא על ידי אולפני יוניברסל.
תקציר העלילה

בשנת 2026, מתגלה במדבריות נבדה פורטל סודי המוביל אל כוכב מאדים. בזכות הפורטל, מוקם מתקן מחקר על הכוכב, הממומן ומופעל על ידי "תאגיד התעופה והחלל" (UAC).
כעבור 20 שנים, חברי צוות המחקר שעל המתקן הותקפו על ידי גורם מסתורי, ואחריהם נשלח כוח של שמונה נחתים למשימת "חפש והשמד", למורת רוחו של התאגיד המנסה לשמור על סודיות הניסויים המדעיים אותם ביצע על הכוכב. עד מהרה מגלים הנחתים כי הם, יחד עם צוות המחקר של המתקן,
לכודים על ידי יצורים מוטנטיים מפלצתיים ואוכלי אדם, תוצרי הנדסה גנטית שבוצעה בבני אדם על ידי מדעני התאגיד. על צוות הנחתים לגלות כיצד להיחלץ מידי היצורים המוטנטיים, שכבר החלו לחסל את הנחתים ואנשי הצוות בזה אחר זה.
צוות השחקנים

קארל אורבן כג'ון "ריפר" גרים - נחת בצוות ההצלה, והפרוטוגוניסט הראשי בסרט.
דווין "דה רוק" ג'ונסון כסמל אשר מאהונין המכונה "סארג'" - מפקד כוח הנחתים, ובהמשך האנטגוניסט הראשי בסרט.
רוזמונד פייק כד"ר סמנתה "סאם" גרים - מדענית ואחותו של "ריפר".
דאוביה אופארי כרורק "המשמיד" גאנון - חייל בכוח הנחתים.
בן דניאלס כאריק "גואט" פנטום - חייל בכוח הנחתים.
רזאק אדוטי כגרגורי "דיוק" שקופילד - חייל בכוח הנחתים.
ריצ'רד ברייק כדין פורטמן - חייל בכוח הנחתים.
יאו צ'ין כ"מאק" טאקאהאשי - חייל בכוח הנחתים.
אל וויבר כמארק "ילד" דנטליאן - מגויס טרי לכוח הנחתים.
רוברט ראסל כד"ר טוד קארמק - ראש צוות המחקר במתקן של UAC, האיש ששלח את קריאת המצוקה לכדור הארץ.
דקסטר פלטשר כמרקוס "פינקי" פינצרובסקי - מדען ב-UAC, ניצול המתקפה הראשונית.
בריאן סטילי כקרטיס סטאל - עובד בתאגיד שהפך למפלץ המכונה "אביר הגיהנום".
איאן יו כסנפורד קרוסבי - דובר התאגיד.
ולדיסלב דינטרה ושרה יוטון כד"ר סטיב ווילץ וד"ר ג'נה ווילץ - בני זוג ומדענים שעובדים עבור UAC.
ביקורות

הסרט זכה לביקורות שליליות מפי מבקרי קולנוע, כאשר ממוצע הביקורות באתר Rotten Tomatoes עמד על 18% ביקורות חיוביות עם ציון ממוצע של 4 מתוך 10. הביקורת המסכמת כפי שהוצגה באתר טוענת כי "הסצנות שמזכירות משחק יריות בגוף ראשון אכן נועדו על מנת לספק את שביעות רצונם של מעריצי המשחקים, אך (יתר הסרט) חסר עלילה ויצירתיות על מנת לספק צופים אחרים". ממוצע הביקורות באתר Metacritic עומד על ציון של 34 מתוך 100 בהתבסס על 28 ביקורות.
עם זאת, סקר דעת קהל שהוצג בפני צופים והתבצע על ידי חברת הסקרים האמריקנית CinemaScore הניב ציון ממוצע חיובי יותר, כציון B- מתוך סולם ציונים הנע בין A (הטוב ביותר) ל-F (הגרוע ביותר). כמו כן, הסרט צוין לחיוב על ידי ג'ון קארמק, יוצר סדרת המשחקים, שאמר "אהבתי את הסרט. אף אחד לא מצפה לאוסקר מסרט על משחק וידאו, אבל אני חושב שמדובר בסרט פעולה מספק עם הרבה רמזים משעשעים לקהילת הגיימרים".
ביקורות > מועמדויות ופרסים

מגזין טיים דירג בשנת 2009 את הסרט במקום החמישי ברשימת "עשרת הסרטים הגרועים ביותר המבוססים על משחקי וידאו".
כמו כן, דווין ג'ונסון היה מועמד לפרס פטל הזהב לשחקן הגרוע ביותר על תפקידו בסרט.
הערות שוליים

↑  שמו הוא פרפרזה על ג'ון קארמק, המפתח של משחקי הסדרה
↑  כינויו מבוסס על שמה של אחת המפלצות בסדרת המשחקים, שאף היא מכונה "Pinky"
↑  מפלצת בשם זה מופיעה בסדרת המשחקים החל מהמשחק השני בסדרה
↑  שמם הוא פרפרזה על שמו של טים ווילץ, ששימש בזמנו כמנכ"ל של id Software שפיתחה את סדרת המשחקים
↑  Doom (באנגלית), נבדק ב-2021-11-15
↑  Doom, נבדק ב-2021-11-15
↑  Cinemascore :: Movie Title Search, web.archive.org, ‏2018-12-20
↑  Kikizo | John Carmack Interview January 2006, archive.videogamesdaily.com
↑  Staff, TIME (2008-10-17). "Doom | Top 10 Worst Video Game Movies". Time (באנגלית אמריקאית). ISSN 0040-781X. נבדק ב-2021-11-30.
↑  Home of the Golden Raspberry Award Foundation, web.archive.org, ‏2006-03-25
| דום |
| --- | --- | --- |
| משחקים ראשיים | דום • דוּם 2 • דום 64 • דום 3 • דום 4 • דום הנצחי • דום ימי הביניים |  |
| משחקי ספין אוף | Doom RPG • Doom Resurrection • Doom II RPG • Doom VFR |  |
| דמויות | Doomguy |  |
| סרטים | דום: הסרט • דום: ההשמדה |  |
| ספרים ומדיות נוספות | DOOM: Knee-deep in the dead • DOOM: Hell on Earth • DOOM: Infernal Sky • DOOM: Endgame • Doom 3: Worlds on Fire • Doom 3: Maelstrom |  |
פיני קידרון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בספטמבר 1969  (בן 55)
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1994
 מקום לימודים:  בית צבי 
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
 
פיני קידרון (נולד ב-5 בספטמבר 1969) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה

בשנת 1995 סיים שלוש שנות לימודי משחק בבית הספר "בית צבי" לצד אסנת פישמן, דודו ניב, יוסי עיני, מיכל ינאי, נירו לוי ועירית פשטן.
קריירה > תיאטרון

בתיאטרון בית ליסין השתתף בהצגות: ב-1994 גילם את בלו בהצגה "שיחות עם אבי" שכתב הרב גרדנר וביים היי קיילוס, הצגה שהייתה שיתוף פעולה בין תיאטרון בית ליסין ותיאטרון חיפה. גילם את עו"ד נוצ'לה בהצגה "פילומנה"; גילם את מפקח ברנרד בהצגה "הרולד ומוד"; גילם את לזר בהצגה "סתיו ימיו"; גילם את קולונל האטי הפיל במחזמר שביים חנוך רוזן "ספר הג'ונגל" לצד טוביה צפיר, תום אבני ואחרים; וגילם את טיבורציו בהצגה "התאומים מוונציה".
בשנת 2000 השתתף במחזמר שכתב וביים עידן עמית "פוקהונטס", בו גילם את ראש השבט האינדיאני (אביה של פוקהונטס) לצד אלינור אהרון, אייל בוחבוט, טוביה צפיר, משה פרסטר, ודפנה ארמוני, בהפקה פרטית בבית החייל בתל אביב. באותה שנה הצטרף לתיאטרון הבימה. באותה שנה גילם תפקידים שונים בקומדיה המוזיקלית "המכשפה" שכתב אברהם גולדפדן וביים מיכאל גורביץ'.
ב-2002 גילם נהג מונית, פקיד קבלה בבית מלון ואת מושיק בעלה של נעמי (טל צדקוני) בהצגה "תמרה" שכתבה לאורה ריבלין וביים חנן שניר.
ב-2003 גילם את דייב בוקטינסקי בהצגה "ללכת עד הסוף" שכתב טרנס מקנלי וביים סטיבן דקסטר.
ב-2004 גילם את שמואל איסר, אביה של אסתר'ל (ריקי בליך), ואת פייביש הסוחר מלובלין, בעלה של רייזלה (מיכל ורשאי) בהצגה "הנאהבים והנעימים" שכתבו מוטי לרנר וישראל זמיר ע"פ סיפור מאת בשביס זינגר וביים חנן שניר; וגילם את בובו פורטונה בהצגה "בגדי המלך" שכתב נסים אלוני וביים מיכאל גורביץ'.
ב-2005 החל לגלם את אשר בהצגה שביים אילן רונן "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" לצד אבי קושניר. גילם לצד דביר בנדק את נחמן טוש, האחראי על החינוך והתרבות, ואת ציון בעל בית המלון בהצגה שכתב אילן חצור וביים אילן רונן "מבקר המדינה 2005".
ב-2006 גילם את וולף הרופא לצד דב נבון ויגאל נאור בהצגה "הנודניק" שביים משה נאור.
ב-2007 החל לגלם את עמי כהן לצד דבורה קידר ואסנת פישמן בהצגה "החותנת" מאת אנדרו ברגמן; ואת צ'ארלס, בנם של מטילדה (מרים גבריאלי) וצ'רלי (אריה מוסקונה) בהצגה "אוגוסט: מחוז אוסייג'" שכתב טרייסי לטס וביים אילן רונן.
ב-2009 גילם לצד מוני מושונוב את בז'ראנו, סמל במשטרת יפו בהצגה שכתב דניאל לפין ע"פ אפרים קישון "השוטר אזולאי".
ב-2011 גילם את המספר ואת איז'ו לצד עידן אלתרמן ואלון נוימן במחזמר "נתתי לה חיי" שכתב וביים מאור זגורי ע"פ שירי דני סנדרסון. ב-2012 גילם את ד"ר איינשטיין לצד אלון נוימן ותומר שרון בהצגה "רעל ותחרה" שכתב ג'וזף קסרלינג וביים משה קפטן.
ב-2013 גילם את אלפרד דוליטל במחזמר "גבירתי הנאווה" בתיאטרון הבימה.
ב-2016 החל לגלם את תפקיד אמיל בורקהאוזן בהצגה "לבד בברלין" בתיאטרון הבימה.
ב-2024 שב לגלם את דמותו של הפיל בהעלאה המחודשת של המחזמר "ספר הג'ונגל".
קריירה > טלוויזיה וקולנוע

ב-1996 החל לגלם את צ'ארלי, הנהג של צבי רוטנברג, בסדרה "כסף קטלני".
ב-1997 גילם את חיים בסרטה של ג'ולי שלז "עפולה אקספרס". ב-1998 גילם גנב בסיטקום "שמש".
ב-1999 גילם את פיני בסדרת הטלוויזיה "המופע של קושניר" שביים עדי בנימינוב. ב-2003 השתתף בסדרת הטלוויזיה "פרנקו וספקטור".
ב-2001 גילם מנהל סופרמרקט בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל", ב-2005, גילם באותה בסדרה בתפקיד אורח את ביקו השכן.
ב-2004 השתתף לצד טוביה צפיר, ארז שפריר ומסקי שיברו בקלטת הילדים "סבא טוביה - סיפורים כיד המלך".
בשנים 2006–2007 גילם את ביז'ו בסדרת הטלוויזיה "השמיניה" שביים רובי דואניאס. ב-2007 גילם לצד אלון אבוטבול את יונס בסרטו של ארנון צדוק, "רק כלבים רצים חופשי".
בשנים 2008–2009 השתתף בסדרת הטלוויזיה "לאהוב את אנה".
ב-2009 גילם את נוביצקי בסדרת הטלוויזיה "ראש גדול" שביים אבישי גולדשטיין.
ב-2011 גילם את יוני, חבר של חפר בסדרה "רמזור" שביים אוהד פרח, וגילם את הרטל בסדרת הטלוויזיה "פולישוק" שביים שמואל הספרי.
ב-2012 החל לגלם את פיני בר-און בסיטקום "משפחה לא בוחרים" ששודרה בערוץ 2.
ב-2013 גילם את מאמן נבחרת ה-NBA "השועל" - תפקיד אורח במספר פרקים בסדרת הנעורים "החממה".
ב-2014 גילם את חצ'ואל - תפקיד אורח בסדרת הדרמה "אחת אפס אפס". בהמשך השנה, החל לגלם בתפקיד קבוע את מר בוקובסקי, אבא של מקסים, בסדרת הנעורים של yes "שוברי גלים".
ב-2015 גילם את שמוליק ינקו בסדרת הסיטקום "פרודים" שששודרה בערוץ 2.
ב-2018 שיחק בסדרה "שבאבניקים".
ב-2023 גילם מפקד תחנת המשטרה בנהריה בעונה השנייה של השוטרים בקשת 12.
חיים אישיים

קידרון גרוש ואב לילד.
מתגורר בהרצליה.
אחותו, דוקטור תמי קדרון, ניהלה בעבר את תיכון רוטברג למדעים ואומנויות ברמת השרון.
הערות שוליים

↑  דבר המנהלת, באתר תיכון רוטברג
השרפה הגדולה של לונדון

| --- | --- |

השרפה הגדולה - ציור משנת 1666
 סוג:  שרפה
 תאריך התחלה:  2 בספטמבר 1666
 תאריך סיום:  5 בספטמבר 1666
 משך האסון:  2 בספטמבר 1666 – 5 בספטמבר 1666 (4 ימים)
 הרוגים:  6 
 חסרי קורת גג:  100,000
 בניינים שקרסו או נשרפו:  13,200 בתים, 87 כנסיות, 6 קפלות, 44 אולמות גילדות
 קואורדינטות:  51°30′57″N 0°05′32″W﻿ / ﻿51.5157°N 0.0921°W﻿ / 51.5157; -0.0921
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסהשרפה הגדולה של לונדון(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסהשרפה הגדולה של לונדון(למפת הסיטי של לונדון רגילה) השרפה הגדולה של לונדון(למפת הסיטי של לונדון מוגדלת) השרפה הגדולה של לונדון
 
מבט על לונדון מכיוון בנקסייד, סאות'ארק בזמן השרפה הגדולה - תחריט מאת ויסצ'ר.
ציור שמן משנת 1670 לערך המתאר את הלדגייט עולה בלהבות במהלך השרפה, ברקע הציור מתוארת קתדרלת סנט פול הישנה המתחילה להישרף.
השרפה הגדולה של לונדון (באנגלית: Great Fire of London) הייתה שרפה שכילתה את מרבית הסיטי של לונדון, בירת ממלכת אנגליה, בין 2 ל-5 בספטמבר 1666, והייתה אחד האסונות הגדולים ביותר בהיסטוריה של לונדון.
השרפה פרצה לאחר שאופה המלך נרדם באמצע האפייה. היא כילתה יותר מ-13,200 בתים, 87 כנסיות, 6 קפלות, 44 אולמות גילדות, את הבורסה המלכותית, בית המכס, קתדרלת סנט פול, הגילדהול, ארמון בריידוול, ארבעה גשרים על נהר התמזה ושלושה משערי העיר, והפכה מאה אלף אנשים לחסרי בית - למעלה משישית מתושבי העיר באותה עת. לא ידוע כמה אנשים נהרגו בשרפה. בעבר חשבו שמספרם היה מועט, ועומד על שישה עד שמונה, אולם מחקרים חדשים משערים שמספר ההרוגים היה כמה מאות ואף אלפים, מאחר שלא נכללו חולים, זקנים ואנשים מהמעמד הנמוך שלא הספיקו לברוח.
לפני שרפה זו, נקראה שרפה קודמת משנת 1212 אשר כילתה את מרבית הסיטי באותו שם.