קהילת יהודי בודפשט
תולדות הקהילה וקורותיה לפני השואה > ראשית ההתיישבות היהודית עד המאה ה-14

בודפשט בירת הונגריה הוכרזה כעיר בשנת 1872, עם מיזוג שלוש הערים בודה (Buda), אובודה (Obuda), ופשט (Pest) אשר התקיימו בהן קהילות יהודיות עוד קודם לכן.
העתיקה שבחלקים אלה היא בודא, שנקראה בתקופות קדומות יותר בשם אופן (מגרמנית: Ofen), ובמקורות העבריים נותרה ידועה בכינויים במקורות העבריים: אובן, בודן ובודרו. בודא שימשה במשך מאות בשנים כעיר ואם בישראל. עקבות התיישבות יהודית מימי הרומאים נמצאים במקום זה. היהודים הקימו על יד מעיינות המים את המחנה המבוצר "אקוינסום". לפני שנים מספר חפרו ומצאו שם מצבה רומאית מתקופה קרובה לחורבן הבית השני. לאחר בדיקה גילו בכתובת את השם "בנימין" ומעל לשורות שתי מנורות בעלות שבעה נרות החרותות באבן באופן פרימיטיבי, ובצדן ליתר תוקף "ה' אחד" בלשון ובכתיבה יוונית. המצבה השמורה עתה בארמון הרוזנים "סאפארי" באבלבט אירשה, מעידה ברורות שחיילים יהודים מאסיה הקטנה או מארץ ישראל, הגנו כאן על "לימס פנוניקוס" (הגבול ההונגרי).
בעקבות מסע הצלב הראשון, בשנת 1096, הגיע זרם היהודים הראשונים מאשכנז לבודא ולשאר ערי השדה, ואתם רוח האנטישמיות. המלך בלה הרביעי, שהחל להסדיר את שאלות הכלכלה ואת ענייני הכספים, זקוק היה באונס או ברצון לתמיכת היהודים. הוא היה המלך הראשון שציווה להטביע מטבעות נחושת ומעות קטנות, מטבעות טטארים, לצורכי מסחר והגנה. על רובם נטבעו אותיות עבריות (ש' ל' ק' א'). מכאן שבין חוכרי המטבעות רבו היהודים. כמו כן דאג המלך בלה הרביעי גם לכלל היהודים. כדי למשוך אליו את לבם, אפילו של אלה שבחוץ לארץ, העניק להם בשנת 1251 חוק יהודי מיוחד, כעין אגרת חסות, ששימשה מכאן ואילך יסוד ועיקר לכל הזכויות המיוחדות שהובטחו ליהודים במאות השנים הבאות.
אף במאות הבאות נקרא שער העיר שעל יד רחוב היהודים "השער היהודי" ועל ידו עמד גם בית הכנסת של היהודים. היהודים היו מורידים דרך שער זה את מתיהם לקבורה בתחתית ההר, ולכן גילו שם מצבות אבן, חלקן במצב מצוין, המעידות על קיום בית הקברות היהודי של בודה שבו השתמשו במשך 300 שנים לערך. העתיקה שבהן הוקמה בשנת 1278.
באותן השנים, כשגורשו והושמדו קהילות בכל ארצות המערב ואפילו בשנת המוות השחור, גזרת ק"ח (1348), בשעה שה"מצליפים", ה"רועים" עברו ושבו דרך אירופה מספרד ועד פולין והרגו ביהודים, לא חרץ כלב לשונו ליהודים בכל הונגריה.
שעה שעלה על כיסא המלוכה לודוויג הראשון, גזר על היהודים גזירת שמד. ומשסירבו להיענות לו, החליט המלך לשחרר את כל יהודי הונגריה משלטונו ולגרשם מארצו. גזירה זו שנגזרה בקיץ 1360, לא הייתה מבוססת על החוק, והיא יצאה בצורת "פקודת המלך". לודוויג לא פגע בהונם ובתביעותיהם הכספיות של היהודים, ובביזה לא שלח את ידו. אדרבא הוא סייע בידם בגביית שטרות החוב שלהם, רק על נכסי דלא ניידי של היהודים נטה את ידו, החרים את בתיהם ברחוב היהודים בבודא והעניק אותם כמתנה לכמריו וידידיו.
כך נסתיימה התקופה הראשונה לחיי היהודים בבודא - בגירוש.
לא ארכו הימים, ומקץ חמש שנים הוזמנו היהודים לשוב להונגריה, אף נתחדשו זכויותיהם הישנות. קיבלו רשות לשמור על דתם ומנהגיהם, לקנות, למכור ולהחזיק בכל נכסי דניידי ודלא ניידי, שבאו לידם מתוך עסקי ההלוואות והמשכנתאות, אך לא חזרו אל רובעם הנעזב ואל בתיהם, בהם גרו זרים, אלא רובע חדש נועד להם, בקצה הר המבצר בצפון במרחק של קילומטר לערך ממעונותיהם הקודמים. השער הווינאי נקרא מאז גם "שער השבת", בין על שום קרבתו אל מקום שוק השבת, בין בגלל חוטי העירוב שהיו מתוחים עליו.
אולם מצבם היה בשפל המדרגה, וספר החוקים לעיר בודא, משקף את מעמדם. על היהודים היה ללבוש מעיל אדום כתליינים, כובע חד כמכשפים, ועל כולם את אות הקלון - הטלאי הצהוב. ”שני הצבעים האלה היו מסמלים את רגשות ההמונים כלפי היהודים, את הקצף שותת הדם ואת תאוות הקנאה הלוהטת”, מעיר ד"ר ביכלר. מגמת החוקים הייתה לאסור ולהחמיר על היהודים פעולות מסחר רגילות, ולכפות עליהם את עסקי הממונות: הלוואה בריבית.