stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממנון (מיתולוגיה)

| --- | --- |

יציאתו של ממנון לטרויה. יוון, 525–550 לפנה"ס לערך. אגרטל דמויות שחורות (אנ'). המוזיאונים המלכותיים לאמנות והיסטוריה (אנ'), בריסל, בלגיה
 תפקיד:  מלך אתיופיה
 תרבות:  מיתולוגיה יוונית 
 אלים מקבילים:  Ismandes 
 אב:  טיתונוס 
 אם:  אאוס 
 אחים:  Himera 
 
קרב בין אכילס (משמאל) וממנון (מימין). קבר אמפורה בדרום איטליה, 330 לפנה"ס.
אאוס מרימה את גופת בנה, ממנון. כוס דמויות אדומות (אנ'), סביבות 480–490 לפנה"ס.
ממנון. תחריט מאת ברנאר פיקאר, 1731.
במיתולוגיה היוונית, ממנון (יוונית עתיקה: Μέμνων) היה מלך אתיופי ובנם של טיתונוס ואאוס. כלוחם, הוא נחשב כמעט שווה לאכילס ולהקטור במיומנותו. במהלך מלחמת טרויה הוא הביא צבא להגנת טרויה והרג את אנטילוכוס (אנ') במהלך קרב קשה. מותו של ממנון מזכיר את מותו של הקטור, מגן נוסף של טרויה שאכילס הרג גם אותו מתוך נקמה על חבר שנפל, פאטרוקלוס.
לאחר מותו של ממנון, התרגש זאוס מדמעותיה של אאוס והעניק לו אלמוות.
בנם של אאוס וטיתונוס

סופרים רומיים וסופרים יוונים קלאסיים מאוחרים, כמו דיודורוס סיקולוס, האמינו שממנון היה יליד "אתיופיה", אזור גאוגרפי באפריקה, בדרך כלל מדרום למצרים.
על מותו של ממנון מסופר באריכות באפוס האבוד "איתיופיס" (אנ'), שחובר לאחר ה"איליאדה" של הומרוס, סביב המאה ה־7 לפנה״ס, ומיוחס על ידי סופרים עתיקים לארקטינוס ממילטוס (אנ'). מכיוון שמתוך היצירה ההיסטורית המקורית שרדו רק קטעים, רוב הידוע על ממנון מגיע מסופרים יוונים ורומיים פוסט־הומריים.
הומרוס עצמו מזכיר את ממנון אזכור חולף בלבד באודיסיאה.
לדברי משוררים יווניים עתיקים, אביו של ממנון, טיתונוס, נחטף מטרויה ידי אלת השחר אאוס ונלקח אל קצות תבל בחוף של אוקיינוס.
על פי ה"תאוגוניה" של הסיודוס, ילדה אאוס לטיתונוס את "ממנון עוטה שריון הברונזה, מלך האתיופים", ואת אמתיון (אנ').
לדברי קווינטוס מסמירנה (אנ'), ממנון אמר בעצמו שהוא גדל אצל ההספרידות בחוף אוקיינוס ("נפילת טרויה", ספר 2).
דיקטיס איש כרתים (אנ'), מחבר פסאודו־כרוניקה של מלחמת טרויה, כותב כי "ממנון, בנם של טיתונוס ואורורה (מקבילתה במיתולוגיה הרומית של אאוס), הגיע עם צבא גדול של הודים ואתיופים, צבא מדהים באמת שהורכב מאלפים רבים של גברים עם סוגים שונים של נשק, והצטיין מעבר לתקוות והתפילות אפילו של פריאמוס".
ב"פוסטהומריקה"

קווינטוס מסמירנה כותב על ממנון ב"פוסטהומריקה" (אנ').
במסעו של ממנון מן האוקיינוס המערבי עם צבא האתיופים שלו, מגיע לטרויה מיד לאחר ויכוח בין פולידאמס (אנ'), הלנה ופריאמוס שבמרכזו עומדת השאלה האם המלך האתיופי יופיע בכלל. צבאו של ממנון מתואר כגדול מכדי לספור אותו והגעתו מתחילה משתה ענק לכבודו. כרגיל, שני המנהיגים (ממנון ובמקרה זה פריאמוס) מסיימים את ארוחת הערב בהחלפת סיפורי מלחמה מפוארים, וסיפוריו של ממנון מובילים את פריאמוס להכריז כי המלך האתיופי יהיה המושיע של טרויה. אף על פי כן, ממנון צנוע מאוד ומזהיר כי כוחו, כך הוא מקווה, ייראה בקרב, אם כי הוא מאמין שאין זה נבון להתרברב בארוחת הערב.
לפני הקרב של היום שלמחרת, האהבה האלוהית לממנון כל כך גדולה עד שזאוס גורם לכל שאר האלים האולימפיים להבטיח לא להתערב בלחימה. בקרב, ממנון הורג את בנו של נסטור, אנטילוכוס, לאחר שאנטילוכוס הרג את חברו היקר של ממנון, אאסופוס. בחיפושו אחר נקמה ועל אף גילו, נסטור מנסה להילחם בממנון אך הלוחם האתיופי מתעקש שלא יהיה זה צודק להילחם באיש זקן כזה, ומכבד את נסטור עד כדי כך שהוא מסרב להילחם. באופן זה, ממנון נתפס כדומה מאוד לאכילס – לשניהם מערכות ערכים חזקות שנראות בעין יפה בתרבות הלוחמים של התקופה.
כאשר ממנון מגיע לספינות היווניות, מתחנן נסטור בפני אכילס שילחם בו וינקום את מות אנטילוכוס, מה שמוביל להתנגשות בין שני הגברים בעוד שניהם לובשים שריון אלוהי שנעשה על ידי הפייסטוס, ובכך נוצרת הקבלה נוספת בין שני הלוחמים. זאוס מחבב את שניהם והופך כל אחד מהם לבלתי נלאה וענקי כך ששדה הקרב כולו יוכל לצפות בהם מתנגשים כאלים למחצה. בסופו של דבר, דוקר אכילס את ממנון דרך הלב, וגורם לכל צבאו להימלט באימה.
לכבודו של ממנון, אוספים האלים את כל טיפות הדם שנוטפות ממנו ומשתמשים בהן כדי ליצור נהר ענק שבכל יום שנה למותו יישא צחנה של בשר אדם.
האתיופים שנשארו קרוב לממנון כדי לקבור את מנהיגם, הופכים לציפורים שמכונות "ממנונידס" (Memnonides) ובאות בכל שנה לקונן על קברו ולהסיר אבק שנאסף עליו.
אצל פילוסטרטוס

פילוסטרטוס מלמנוס, בחיבורו "תמונות", מתאר יצירת אמנות של סצנה המתארת את הריגת אנטילוכוס: "ממנון בבואו מאתיופיה הורג את אנטילוכוס, שהשליך עצמו לפני אביו, ונראה שהוא מטיל אימה בין האכאים – מאחר שלפני זמנו של ממנון גברים שחורים היו רק נושא לסיפור... ממנון עומד, נורא למראה, בצבא האתיופים, אוחז בחנית ולבוש עור אריה ולועג לאכילס". בתיאורו יצירת אמנות נוספת המתארת את ממנון, הוא כותב: "זהו צבאו של ממנון; נשקם הונח בצד והם משכיבים את גופתו של מפקדם כדי להתאבל. הוא נפגע בחזהו... ראו באיזה אורך עצום הוא שוכב על האדמה, וכמה ארוך הוא צרור התלתלים שגידל... ראו את מבנהו, כמה חזק הוא, על אף שהאור נעלם מעיניו; את זקנו הפלומתי, כיצד הוא מתאים את גילו לזה של הורגו הצעיר. לא הייתם אומרים שעורו של ממנון הוא באמת שחור, משום שבשחור שבו ניכר סימן לאדמדמות".
פסלים

ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה־5 לפנה״ס) כינה את שושן "עירו של ממנון". הרודוטוס מתאר שני פסלים חצובים גבוהים, שאחד מהם נמצא "בדרך מאפסוס לפוקיה" והאחר בדרך מסרדיס לסמירנה (אנ'). האיש שדמותו מופיעה בשני הפסלים אוחז בידו הימנית בכידון ובידו השמאלית בקשת וחצים וכך גם שאר נשקו – מצרי ואתיופי. על החזה שלו כתוב באותיות מצריות: "את הארץ הזאת רכשתי לי בכתפיים אלה". הרודוטוס מספר כי ישנם המזהים את האיש כממנון, אולם הוא עצמו חולק על כך, ומאמין שמדובר בדמותו של ססוסטריס (אנ').
לדברי ההיסטוריון המצרי מנתון (המאה ה־3 לפנה״ס), ממנון והפרעה השמיני (או השביעי) של השושלת ה־18 אמנופיס (אנ') היו שניהם אותו מלך.
ישנם פסלים של אמנחותפ השלישי בנקרופוליס של תבאי במצרים שהיו ידועים לרומאים כפסלי הענק של ממנון.
לפי פליניוס הזקן ואחרים, אחד הפסלים היה משמיע קול בשעות הבוקר, עם המגע הראשון של קרני השמש.
הגאוגרף פאוסניאס (המאה ה־2 לספירה) מתאר כיצד התפעל מפסל ענק במצרים: "בתבאי המצרית, כאשר חציתי את הנילוס... ראיתי פסל, עדיין יושב, שהשמיע קול. רבים מכנים אותו ממנון, שלדבריהם מאתיופיה עבר במהירות על פני מצרים ועד שושן. התבאיים, עם זאת, אומרים שזהו פסל, לא של ממנון, אלא של יליד הארץ בשם פמנוף, ושמעתי שיש אומרים שמדובר בססוסטריס. פסל זה נשבר לשניים על ידי קמביסס (כנבוזי השני), וכיום מהראש עד לאמצע הוא מושלך למטה; אבל כל השאר יושב, וכל יום עם זריחת השמש הוא משמיע קול, ואת הצליל ניתן לדמות בצורה הטובה ביותר לזו של נבל או לירה כאשר נקרע מיתר".
אבי האל תור

בפרולוג של "האדה הפרוזאית" מאת הסופר האיסלנדי סנורי סטורלוסון (המאה ה־12), ממנון נזכר כאביו של האל הגרמאני תור: "אחד המלכים ביניהם נקרא מונון או מנון (אנ') והוא נישא לבתו של המלך העליון פריאמוס, שנקראה טרואן (Tróán); נולד להם ילד בשם טרור (Trór), שאנו קוראים לו תור".
הערות שוליים

↑  פרגמנטים של האיתיופיס
↑  הומרוס, אודיסיאה, שיר אחד עשר, סעיף 522: "יָפֶה לֹא הָיָה מִמֶּנּוּ, רַק מֶמְנוֹן הָאִישׁ הָאֱלֹהִי" (תרגום: טשרניחובסקי)
↑  ההמנון ההומרי לאפרודיטה, שורות 218–227, בפרויקט בן־יהודה
↑  הסיודוס, תאוגוניה, 984
↑  קווינטוס מסמירנה, נפילת טרויה
↑  דיקטיס איש כרתים, ספר 4, פסקה 4
↑  ממנון, באנציקלופדיה בריטניקה
↑  פילוסטרטוס הזקן, ספר 2, תמונה 7: אנטילוכוס
↑  פילוסטרטוס הזקן, ספר 1, תמונה 7: ממנון
↑  הרודוטוס, היסטוריות, ספר 5, סעיף 54; ספר 7, סעיף 151
↑  הרודוטוס, היסטוריות, ספר 2, סעיף 106
↑  מנתון, אגיפטיאקה, ספר 2
↑  פליניוס הזקן, תולדות הטבע, ספר 36, פרק 11
↑  פאוסניאס, תיאורה של יוון, ספר ראשון, פרק 41 (או 42), פסקה 3
↑  אדה פרוזאית, פרולוג, III
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007400229705171  PLWABN: 9810599117205606  BnF: cb15054493s (data)  GND: 1123048533  LCCN: sh2002007534  SUDOC: 229086306  VIAF: 315182907   WorldCat (עם VIAF): 315182907
מנהרת סימפלון

| --- | --- |

נקודת המוצא הדרומית
 מידע כללי
 סוג:  תעלת רכבת, תעלה בינלאומית 
 שימוש:  רכבת
 מיקום:  ואלה 
 מדינה:  איטליה איטליה שווייץ שווייץ
 מפעיל:  חברת הרכבות הפדרלית השווייצרית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1898 – 1906 (הנתיב המזרחי) 1912–1921 (הנתיב המערבי)
 תאריך פתיחה רשמי:  19 במאי 1906 
 מידות
 אורך:  19,800 מ' 
 קואורדינטות:  46°16′15″N 8°05′44″E﻿ / ﻿46.27093°N 8.09568°E﻿ / 46.27093; 8.09568
  (למפת שווייץ מוגדלת) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.מנהרת סימפלון(למפת שווייץ רגילה) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.מנהרת סימפלון
 
נקודת הכניסה הצפונית
פתח המנהרה ב-1906
רכבת מכוניות ביציאה הדרומית מן המנהרה
מנהרת סימפלון (בגרמנית: Simplontunnel; באיטלקית: Galleria del Sempione) היא מנהרת רכבת בהרי האלפים, בין בריג-גליס שבשווייץ לטרסקוורה (Trasquera) שבאיטליה. המנהרה מורכבת משני נתיבים מקבילים, המזרחי נחצב החל מ-1898 והסתיים ב-1906, חציבתו של הנתיב המערבי (סימפלון 2) החלה ב-1912 והסתיימה ב-1921. אורך המנהרה, 19.8 ק"מ, הפך אותה למנהרת הרכבת הארוכה ביותר בעולם עד פתיחתה של מנהרת דאישימיזו (אנ') ביפן ב-1982. רום פתח הכניסה שלה, 683 מ', הפך אותה למנהרת הבסיס הארוכה ביותר בהרי האלפים עד פתיחת מנהרת בסיס הגוטהארד ב-2016. המנהרה שירתה בין היתר את רכבות האוריינט אקספרס המפוארות ב"קו סימפלון" בין לונדון ופריז למילאנו, ונציה ואיסטנבול (הקו פעל בשנים 1919–1977, למעט בימי מלחמת העולם השנייה).
היסטוריה

הצורך לחבר את צפון אירופה לדרומה באמצעות קו רכבת ישיר עלה כבר מראשית ימי הרכבת בשווייץ. בשנת 1878 הוקמה "חברת הרכבת סימפלון" (בצרפתית: Compagnie du chemin de fer du Simplon) שנועדה לקדם כריית מנהרה במערב שווייץ, מתחת למעבר סימפלון. ב-1881 התאחדה עם חברת שווייץ המערבית (Chemins de Fer de la Suisse Occidentale) ליצירת "חברת שווייץ המערבית-סימפלון" (Compagnie de la Suisse Occidentale et du Simplon או בקיצור SOS). התוואי הראשון שנבחר כלל כריית מנהרה מגליס לכפר גונדו, שכולה בשטח שווייץ, ומגונדו, באמצעות רמפה לדומודוסולה שבאיטליה. בשנת 1889 נערכה ועידה שווייצרית-איטלקית, בה הוסכם על כריית מנהרה בבסיס ההרים, שתתפרס על פני כ-20 ק"מ בשטחי שתי המדינות, כאשר הגבול ביניהן נמצא בדיוק במרכזה. לצורך מימון המבצע הורחבה SOS וכללה גם את חברת המסילה יורה-ברן-לוצרן. ב-1 בינואר 1902 נוסדה חברת הרכבות הפדרלית השווייצרית, שהלאימה את משאבי הרכבת ואיחדה אותם.
המנהרה תוכננה ונכרתה על ידי חברת Brandt & Brandau להנדסה אזרחית מהמבורג. בכל יום עבדו כ-3,000 איש בכריה, רובם איטלקים. הכריה התבצעה בו זמנית משני העברים וב-24 בפברואר 1905 נפגשו הכורים מאיטליה עם הכורים משווייץ. תנאי העבודה היו קשים ביותר. 67 פועלים נהרגו כתוצאה מתאונות עבודה ורבים אחרים נפצעו, חלו ונפטרו לאחר מכן ממחלות. שביתות והתקוממויות פועלים דוכאו תוך שימוש בצבא שווייץ. בצמוד למנהרה הראשונה (המזרחית) נחצבה במקביל מנהרה קטנה יותר, שחוברה למנהרה הראשית מדי כמה מאות מטרים, כדי לאפשר זרימת אוויר. המנהרה המקבילה הורחבה בשלב שני ליצירת שני נתיבי תנועה. הרכבת הראשונה עברה במנהרה ב-14 במאי 1906. ב-20 במאי נחנכה המנהרה על ידי ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
בשל אורכה של המנהרה, לא היה ניתן להשתמש בקטר קיטור והמסילה דרכה הייתה מבוססת על חשמל מראשיתה.
ב-1959 החל לפעול שירות רכבת המשמשת כ"מעבורת רכב" בין בריג לטרסקוורה, כאשר נסיעה בת 20 דקות ברכב המועמס על גבי רכבת העוברת דרך הסימפלון, חוסכת נסיעה מייגעת בכבישי ההרים במעבר העילי. השירות הופסק ב-1993, לאחר שכבישי ההרים שופרו והביקוש ל"מעבורת" ירד. בדצמבר 2004 החל השירות לפעול שנית. במהלך שנות ה-90 הוגבהה תקרת המנהרה, על מנת לאפשר העמסת משאיות על גבי רכבת ליצירת "Piggyback transport", כלומר דרך למשאיות המשלבת תנועה במשאית על גבי כביש מהיר והמשך תנועה מהיר בנקודות קשות-מעבר בהעמסת המשאית על גבי הרכבת, שנעה במנהרה.
נתונים

אורך מנהרת סימפלון 1 - 19,803 מ'
אורך מנהרת סימפלון 2 - 19,823 מ'
רום נקודת הכניסה הצפונית (בריג) - 685.80 מ'
רום אמצע המנהרה - 705 מ'
רום נקודת הכניסה הדרומית - 633.48 מ'
מקסימום גובה הר סלעי מעל המנהרה - 2,150 מ'
בתרבות הפופולרית

הסופר הרוסי מקסים גורקי כתב סיפור בשם "ניצח האדם" המגוללת את חציבת המנהרה ובעיקר את תלאות הפועלים.
בסרט וברומן "מרוסיה באהבה" מאת איאן פלמינג, מנסה איש ביון סובייטי להרוג את ג'יימס בונד במהלך נסיעה באוריינט אקספרס העוברת במנהרת סימפלון.
הערות שוליים

↑  מפת קווי האוריינט אקספרס
↑  תלגרמים של חברת ריתר, השקפה, 29 במאי 1906
↑  מקסים גורקי (תרגם ז. אריאל), "ניצח האדם", דבר, 30 באפריל 1934
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564057005171  BnF: cb12050127s (data)  GND: 4118667-9  LCCN: sh2006004389  RERO: 02-A012624950  SUDOC: 028724208  VIAF: 316747146   WorldCat (עם VIAF): 316747146
מנטה שחורה

| --- | --- |

מנטה שחורה, כפי שהופיע על עטיפת החוברת Aquaman Vol.7 #12 מאוקטובר 2012, אמנות מאת אייבן רייז.
 סוג:  נבל-על
 הוצאה לאור:  DC קומיקס
 הופעה ראשונה:  תור הכסף של הקומיקס: Aquaman #35 (ספטמבר 1967) לאחר פלאשפוינט: Aquaman Vol.7 #7 (מאי 2012)
 יוצרים:  בוב הייני, ניק קרדי
 גילום הדמות:  יאיא עבדול-מאטין השני, "אקוומן", "אקוומן והממלכה האבודה"
 מידע
 שם אמיתי:  דייוויד מילטון הייד
 כינויים:  הפקח הצהוב, מלך הדייגים
 סטטוס:  פעיל
 גזע:  בן אדם
 מין:  זכר
 מקצוע:  שכיר חרב, treasure hunter, טרוריסט, אמן לחימה
 נטייה:  רע
 כוחות:  ללא כוחות-על בעל חליפת קרב היי-טקית המעניקה כוח על-אנושי, אפשרות לנשימה מתחת למים, יריית פרצי אנרגיה מהקסדה ומגוון כלי-נשק ואמצעי לחימה.
 חבר בקבוצה:  החברה הסודית של נבלי-העל, N.E.M.O
 חבר לשעבר בקבוצה:  ליגת אי-צדק
 אזרחות:  ארצות הברית 
 דמויות קשורות
 משפחה:  ג'סי הייד (אב, מת), ראמונה הייד-מונטז (אם, מתה), אוסקר מונטז (אב חורג), ג'קסון הייד (בן)
 אויבים:  אקווהמן, מירה, Aqualad 
 
מנטה שחורה (באנגלית: Black Manta) הוא דמות בדיונית של נבל-על, המופיעה בחוברות הקומיקס אקוומן של חברת DC קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בתור הכסף של הקומיקס בחוברת Aquaman #35 מספטמבר 1967, ונוצרה על ידי הכותב בוב הייני והמאייר ניק קרדי. מנטה שחורה הוא שכיר חרב חסר רחמים ורצחני המשמש כאויבו המושבע של גיבור-העל אקוומן.
לפי גרסה אחת לסיפור המקור, האדם שיהפוך ברבות הימים למנטה שחורה היה ילד אפרו-אמריקני שגדל בבולטימור שבמרילנד ואהב לשחק במפרץ צ'ספיק. הוא נחטף ונאלץ לעבוד במשך כל תקופת ילדותו על סיפונה של ספינה, וספג התעללות מתמשכת מידי שוביו. בנקודה מסוימת הוא ראה את אקוומן ואת חבריו הדולפינים וניסה לסמן להם, אך אקוומן לא שם לב אליו. בסופו של דבר הוא נאלץ להתגונן מפניהם והרג את אחד מתוקפיו בעזרת סכין. דייוויד גדל לשנוא את חיי הים חסרי הלב ואת אקוומן, אותו ראה בתור הדמות שמייצגת אותם, ושאף להפוך לאדונו.
לפי גרסה נוספת לסיפור המקור, הילד אשר יהפוך ברבות הימים למנטה שחורה היה יתום אוטיסט שנלקח לבית חולים לחולי נפש ארקהם אסיילום בגות'אם סיטי. הוא חש בנוח במים קרים כקרח, אך סדיני כותנה הכאיבו לו מאוד. מכיוון שהמטפלים בארקהם אסיילום לא ידעו להתמודד עם אוטיזם, הם כבלו אותו למיטה בכל פעם שצעק ונאבק בהם. בגרסה זו, הילד הצעיר תמיד התלהב כשראה את אקוומן בטלוויזיה. בסופו של דבר, הילד היה נתון לטיפולים ניסויים. אחד מהם הצליח לנקות את מוחו של הילד, אך הותיר אותו אלים. הוא הרג את המדען שטיפל בו ונמלט מארקהם אסיילום. כמבוגר, האדם שיהפוך למנטה שחורה עיצב לעצמו תלבושת - חליפת צלילה בסיסית שיכולה לשקוע כמו דג מנטה הכוללת קסדה בעלת עיני חרק שמסוגלת לירות קרני אנרגיה. הוא נטל את השם "מנטה שחורה", ויחד עם צבאו הפך לכוח מרשים שהתעמת עם אקוומן מספר פעמים.
בקשת הסיפור "מלחמת מים" המתרחש במהלך אירועי "היום הבהיר ביותר" משנת 2010 התגלה ששמו הפרטי של מנטה שחורה הוא דייוויד, אשר פרש מחיי הפשע ופתח חנות לממכר דגים כדי להרוויח את לחמו ביושר. כאשר הוא מגלה שאקוומן חזר לחיים אחרי אירועי "הלילה האפל ביותר", הוא רוצח את הלקוחות שבחנות, שורף את הבית שלו הממוקם באזור החוף וחוזר לחיי הפשע ולמסע הנקמה שלו באקוומן.
עיבודים מונפשים

מנטה שחורה הופיע בסדרות ההנפשה "ליגת הצדק" והמשכה "ליגת הצדק ללא גבולות", "ליגת הצדק - הדור הבא", "הארלי קווין" ו"באטמן: האמיצים והנועזים".
מנטה שחורה הופיע בסרטי ההנפשה "ליגת הצדק: הגבול החדש", "סופרמן/באטמן: אויבי הציבור", "ליגת הצדק: כס אטלנטיס", "הסיפור של באטמן", "ליגת הצדק: פרדוקס פלאשפוינט" ו"ליגת הצדק האפל: מלחמת אפוקליפס".
ראו גם

אקוומן – סרט בו מנטה שחורה הוא האנטגוניסט השני
הערות שוליים

↑  Aquaman Vol.4 #6, May 1992
↑  Aquaman Vol.6 #8, September 2003
↑  Brightest Day #1, May 2010
ערך זה הוא קצרמרבנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מערת אל פנדו

מערת אל פנדו (בספרדית: Cueva de El Pendo) היא אתר ארכאולוגי במועצה העירונית קמרגו (ספ') בקהילה האוטונומית קנטבריה בצפון ספרד. ביולי 2008 היא נכללה באתר המורשת העולמית "מערת אלטאמירה ואמנות המערות בתקופת האבן המוקדמת בצפון ספרד" של ארגון אונסק"ו.
המערה התגלתה בשנת 1878 על ידי הארכאולוג החובב מרסלינו סאנס דה סאוטואולה (אנ') (מגלה מערת אלטאמירה). בגלל התמוטטותה החלקית של תקרת אבן הגיר, חלקים מהמערה אינם זמינים כיום. במהלך החפירות הארכאולוגיות שנערכו במאה ה-20 נחשף רצף סטרטיגרפי ארוך, המכסה 20 שכבות, מלפני 82,000 שנים, מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ועד תקופת הברונזה מסביבות 1500 לפני הספירה. מהשנים 14,000–11,500 לפני הספירה נחשפו חפצים השייכים לתרבות המגדלנית, קרניים ועצמות מגולפים.
בשנת 1997 חשף צוות ארכאולוגים בראשות רמון מונטס בארקין (Ramón Montes Barquin) באחד מקירות המערה קטע באורך 25 מטרים עם ציורי סלע, אשר בעבר לא נראו עקב שכבת פטריות שגדלה על הקיר. הציורים מתוארכים לתקופת התרבות הסולוטרנית, 21,000 עד 16,500 לפני הספירה. הציורים נעשו בתחמוצת ברזל אדומה. הם מכילים 12 ציורים של איילים, מלווים בעז, סוס, שתי צורות בעלי חיים בלתי מזוהים, וקבוצה של סמלים מופשטים בצורה של נקודות וקווים.
מנפאואר (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  נעם קפלן
 הופק בידי:  אורית זמיר, יואב רועה (גם סרטים)
 תסריט:  נעם קפלן
 עריכה:  אפי כהן ורטש
 שחקנים ראשיים:  יוסי מרשק שמואל קלדרון סמנתה אגר
 מוזיקה:  גל תורן, דודוש קלמנס
 צילום:  עידו סוסקולני
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2014
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  עברית, אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מנפאואר הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2014 בכתיבה ובימויו של נעם קפלן, עם יוסי מרשק, שמואל קלדרון, פמפס שמעון אודי וסאן אינטוסאפ בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בדרום תל אביב, בשכונת שפירא, רחב נווה שאנן והתחנה המרכזית החדשה של תל אביב ומביא ארבעה סיפורים הקשורים בעובדים זרים, בפליטים/מהגרי עבודה הנתקלים בתופעות של גזענות בגלל מוצאם - שוטר מצטיין המופקד על מבצע לגירוש המהגרים, נער ישראלי-פיליפיני שנאבק על הכרה רשמית ורגשית, נהג מונית שירות שבנו הנשוי לפיליפינית מעדיף לעזוב את ישראל בורחים לארץ רחוקה ומהגר עבודה ותיק מניגריה הנדרש להכריע האם לעזוב "מרצונו", או להסתתר עד יעבור זעם.
יוסי מרשק היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2014.
תקציר העלילה

מאיר כהן (יוסי מרשק) הוא שוטר מצטיין במשטרת תל אביב שזה עתה חזר ממשלחת של שוטרים מצטיינים לאושוויץ. הוא טרוד בבעיות פרנסה המעיבות עליו ועל הזוגיות עם אשתו (נטע שפיגלמן). בקשתו לקבלת הלוואה בבנק נדחית על ידי הפקידה (הילה סעדה). כעת משימתו היא להתחיל את מבצע "עזיבה מרצון" של מהגרי עבודה מאפריקה.
במבה (פמפס שמעון אודי) הוא מהגר עבודה שעובד לפרנסתו בדירתה של מיכל (כרמית מסילתי קפלן) ועושה שם את כל העבודות בהכנעה לדרישותיה המתנשאות של בעלת הבית. הוא "על הכוונת" של מאיר שמוסר לו טפסים של "עזיבה מרצון" כדי שאנשי הקהילה יחתמו עליהם. במבה לוקח אותם וזורק אותם לפח. לבסוף הוא נאלץ לעזוב עם משפחתו
ארז (סאן אינטוסאפ) הוא נער פיליפיני-ישראלי שמדבר עברית שוטפת ועובד לפרנסתו ב"ארומה". הוא רוצה להתגייס לצה"ל ולהיות "קרבי". לשם כך הוא מתאמן בריצה ברחובות תל אביב. הוא מתקבל בהתנשאות בוועדה בבקו"ם. ראש הוועדה (הרצל טובי) מבקש שישיר "שיר ישראלי" כדי להוכיח את זיקתו לישראל והוא שר את "אני אש" של עילי בוטנר. לבסוף הוא מתקבל למג"ב.
חיים (שמוליק קלדרון) הוא נהג מונית בתל אביב. בנו נועם (גל פרידמן (שחקן)) נשוי לפיליפינית ולהם בן, נווה. נועם נתקל בקשיי פרנסה וגזענות והם מחליטים להגר לקנדה ולהשאיר בישראל את חיים עם חברתו רוזי (ליאת גורן).
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| יוסי מרשק | מאיר כהן | שוטר |
| נטע שפיגלמן | תמר | אשתו של מאיר |
| שמוליק קלדרון | חיים | נהג מונית |
| גל פרידמן | נועם | בנו של חיים |
| פמפס שמעון אודי | במבה | עובד זר |
| סאן אינטוסאפ | ארז | נער פיליפיני |
| הילה סעדה | קרן | פקידה בבנק |
| כרמית מסילתי קפלן | מיכל | בעלת דירה |
| הרצל טובי | מפקד בבקו"ם |  |
| ליאת גורן | רוזי | בעלת מסעדה |
| ניב זילברברג | חייל בארומה |  |
| אביגיל הררי | חגית | עובדת בארומה |
| סופי אוסטריצקי | נטליה | שוטרת |
| אנטון אוסטרובסקי | אנטון | שוטר |
מלקולם ומארי

| --- | --- |

 בימוי:  סם לוינסון
 הופק בידי:  אשלי לוינסון   סם לוינסון   זנדאיה   ג'ון דייוויד וושינגטון
 שחקנים ראשיים:  זנדאיה ג'ון דייוויד וושינגטון
 מוזיקה:  לברינת'
 צילום:  מרסל רֵב 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  ליטל למב   Fotokem
 חברה מפיצה:  נטפליקס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 29 בינואר 2021 5 בפברואר 2021
 משך הקרנה:  106 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה
 תקציב:  2.5 מיליון דולר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלקולם ומארי (באנגלית: Malcolm & Marie) הוא סרט אמריקאי משנת 2021. דרמה רומנטית בשחור-לבן שכתב וביים סם לוינסון. בסרט מככבים ג'ון דייוויד וושינגטון וזנדאיה (ששניהם גם הפיקו) המגלמים במאי וחברתו, שמערכת היחסים שלהם נבחנת בליל הקרנת הבכורה של סרטו האחרון. הפרויקט היה הסרט באורך מלא הראשון שנכתב, מומן והופק כולו במהלך מגפת הקורונה, וצילומיו התקיימו בחודשים יוני ויולי 2020.
"מלקולם ומארי" יצא לאור במהדורה מוגבלת ב-29 בינואר 2021, לפני שיצא לאור באופן דיגיטלי ב-5 בפברואר 2021, על ידי נטפליקס. הסרט זכה לביקורות מעורבות של מבקרים, ששיבחו את הופעותיהם של זנדאיה וושינגטון ואת כיוונו של לוינסון, אך מתחו ביקורת על התסריט.
עלילה

מלקולם, במאי קולנוע אפרו-אמריקאי, שהקריירה שלו בנסיקה, חוזר עם חברתו, מארי, לבית פרטי ששכרה להם ההפקה, אחרי הקרנת בכורה של סרטו. מארי מכינה לו מקרוני וגבינה אך הוא מרגיש שמצב רוחה עכור. היא מסרבת לומר לו למה, אך כאשר הוא מדובב אותה היא מתלוננת על כך שלא הזכיר אותה בנאום התודה שלו, במיוחד לאור העובדה שסרטו מתבסס על עברה כנרקומנית. הוויכוח מסלים והשניים מטיחים עלבונות ואירועים מהעבר אחד בשני, אך משלימים לזמן קצר. תוך כדי מתפרסמת ביקורת במגזין אל.איי טיימס על הסרט, הביקורת משבחת את הסרט, אך מלקולם, שפגש את המבקרת לבנת העור בהקרנה, ידע שהיא תיתפס לסוגיות של גזע, שאינה התֵמה של התסריט, וזועם על השימוש בפוליטיקת הזהויות בביקורת שכתבה. בעקבות זאת הוויכוח מחודש, מסתבר שמארי הייתה שחקנית ולמרות זאת, הוא אפילו לא חשב ללהק אותה לסרט שמבוסס במידת מה על חייה. במהלך הוויכוח מאשימה מארי את מלקולם שהוא כפוי טובה ועל כל הדברים שמעולם הוא לא טרח להודות לה, לא רק במהלך הנאום אלא לאורך כל היחסים שלהם. מלקולם מצהיר על אהבתו והם הולכים לישון. בבוקר הוא מחפש אותה בבית עד שלבסוף הוא מוצא אותה בחצר והם מסתכלים יחד לעבר האופק.
הפקה > שלב הפיתוח

באותה תקופה, לוינסון וזנדאיה היו מעורבים שניהם בסדרת הטלוויזיה "אופוריה" של HBO, שהפסיקה את ההפקה בגלל מגפת הקורונה, והשניים דנו באפשרות וברעיון ליצור פרויקט עלילתי במהלך המגפה. לוינסון העביר לזנדאיה כמה פרויקטים, כולל מותחן פסיכולוגי שיצלמו בביתה. לאחר מכן התחיל לוינסון לכתוב ”קטע זוגי שמתרחש בזמן אמת.” הוא החל לכתוב את התסריט למלקולם ומארי וביסס את התסריט על ניסיונו האישי, בערב בו שכח להודות לאשתו, אשלי לוינסון, בבכורה של סרטו, אומה של רוצחים. ”לא יכלתי להפסיק לחשוב מה קורה כשאתה שוכח להכיר בתרומה של מישהו כל כך אינטגרלי לתהליך. זו הייתה נקודת הקפיצה. [התכוונתי לכתוב] סרט שהוא בדיוני בלבד - הוא שוכח להודות לאשתו, אבל מה קורה אם נגלה שהסרט בעצם מבוסס קצת עליה? איך אוכל להחמיר את הבעיה ולאפשר לה פשוט לקלף שכבות ממערכת היחסים שלהם?” לוינסון כתב את הסרט תוך שישה ימים.
וושינגטון הצטרף לפרויקט לאחר שלווינסון הקריא 10 עמודים מהתסריט לוושינגטון דרך הטלפון. ”לא האמנתי.” וושינגטון סיפר לוראייטי, ”שמעתי מילים יפות, ובאותה עת מאוד מטרידות עם עימותים פנימיים.” הסרט מומן על ידי לוינסון ואשתו, וכן על ידי וושינגטון וזנדאיה, המשמשים כמפיקים.
הפקה > שלב הצילומים

לאחר קבלת אישור מגילדת התסריטאים של אמריקה, איגוד העובדים "SAG-AFTRA" וגילדת הבמאים של אמריקה, החל הסרט בשלב הצילומים בין ה-17 ביוני ל-2 ביולי. שלב הצילום התרחש כולו בבית פרטי בכרמל, קליפורניה. הסרט פעל על פי פרוטוקולי בטיחות לקורונה, כולל בידוד כל צוות השחקנים וההפקה במהלך הצילום, כמו כן, גם שבועיים בידוד לפני ואחרי הצילום, בדיקות חום יומיות וחיטוי מוגבר. הצוות כלל חברים רבים בצוות ההפקה של "אופוריה", בהם הצלם מרסל ריב ומעצב ההפקה מייקל גראסלי. גם וושינגטון וגם זנדאיה היו אחראים לאיפור של עצמם ולבחירת התלבושות שלהם, מכיוון שלא היו מאפרים או מעצבי תלבושות על הסט. לא הותרו יותר מ-12 איש על הסט בו זמנית. תהליך ההפקה היה צריך להיות סודי מאוד כדי שהשחקנים והצוות יוכלו לעבוד ללא הפרעה במהלך הצילומים. הסרט צולם בשחור-לבן.
הפצה

בספטמבר 2020 רכשה נטפליקס את זכויות הפצה לסרט תמורת 30 מיליון דולר. הוא יצא לאור בבתי קולנוע נבחרים ב-29 בינואר 2021, לפני שיצא לאור בנטפליקס ב-5 בפברואר 2021.
ביקורות

על פי אתר הביקורותRotten Tomatoes, כ-57% מתוך 228 מבקרים העניקו לסרט ביקורת חיובית, עם דירוג ממוצע של 6.3/10. קונצנזוס המבקרים באתר מוגדר, ”השאיפות ל"מלקולם ומארי" אינן תמיד מוגשמות בצורה מספקת, אך פגמיו של הסרט מתקהים לרוב על ידי הכימיה החזקה בין כוכבי הסרט”.
"וראייטי" כתבו כי ”לוינסון נותן לכוכביו זמן [מסך] שווה, ומווסת בקפידה את תחושת האיזון לכל אורכו. כיוונו נראה לעיתים נדירות ראוותני, ובכל זאת, אנו חשים בכוונה מאחורי כל סצינה כשכוח ושליטה עוברים [אל הצופה] לאורך הסרט”. IndieWire העניקו לסרט ציון C+ וכתבו כי ”הסרט "מלקולם ומארי" המדהים להפליא של סם לוינסון דומה מאוד לשני האנשים שמעניקים את שמם לשם הסרט: בטוח וחסר ביטחון במידה שווה, מלא עד אין-סוף ברעיונות גדולים אך אינו משוכנע בדבר מעבר לקיום שלו עצמו, וירא כבוד לעברה של הוליווד בעוד הוא במקביל מנסה לתבוע כיוון חדש לעתידה.” המגזין הבריטי "Little White Lies" ביקר את הסרט על היותו ”בלבול שכל מביך ומגושם להחריד” והעניק לסרט דירוג של 1/5.