stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טופלס
טופלס אמנותי

ניתן לקטלג צילומי עירום אומנותיים לפי מידת החשיפה של גוף המצולם. כך, ניתן להגדיר צילומי עירום בהם החזה חשוף אך אזור הערווה לא מוצג כצילומי טופלס. אחד המאפיינים החשובים של צילום זה הוא אנונימיות המצולם, שכן מטרת העירום האמנותי הוא להוות יצירה של ממש, בה הנושא הוא לא המצולם. בניגוד לתמונות הטופלס בצילום הפפראצי ובמתיחות הטופלס, אשר מנסות לספק הנאה לצופים, העירום האמנותי מנסה לספק חוויה אומנותית או תובנות, כמו בשאר ענפי הצילום והאומנות[דרוש מקור].
עירום אומנותי מופיע בשני סוגים:
צילום תמונות של נשים בעודן חשופות. תמונות אלו מתרכזות בהפיכת המציאות הנשקפת בתמונה לתואמת ככל האפשר לרצון הצלם, תוך שימוש באפקטים שונים. לצילום זה משתמשים לרוב בדוגמניות עירום, אשר מקבלות משכורת מצילומן עירומות, על פי דרישות הצלם.
ציור נשים בעירום, כאשר אין צורך באפקטים כלשהם והצייר יכול לצייר את המציאות ככל שהיא עולה על דעתו. לרוב ציורים אלו הם דיוקנים של נשים אשר צוירו בעודן עירומות, על מנת להקל ככל האפשר על הצייר. אולם, במקרים בודדים נשים בלבוש מלא צוירו בעירום, פרי דמיונו של הצייר. כך לדוגמה, ידוע כי פיקאסו היה יושב במקומות בהן התאספו נשים, ומציירן ללא בגדיהם, על אף שהיו לבושות. לעיתים נשים אלו לא ידעו כי צוירו עד אשר התפרסם ציורו.
טופלס כאמצעי מחאה

נשות ארגון פמן ידועות במחאות שבהן חברות הארגון חושפות את שדיהן במקומות ציבוריים. על החזה החשוף נכתב פעמים רבות מסר רלוונטי.
שבירת הטאבו

כפי שצוין, קיים טאבו סביב ההסתובבות טופלס במקומות ציבוריים. כלומר, אף על פי שמותר על פי החוק להסתובב ברחוב ללא החלק העליון, נשים לא נוהגות כך. אולם, לאחרונה החלו נשים רבות, בעיקר פמיניסטיות, להסתובב טופלס במקומות ציבוריים כאות מחאה. לטענתן, כפי שלגברים מותר להסתובב ללא חולצה ברחוב (כפי שנהוג רבות בערי חוף), כך גם לנשים מותר להסתובב ללא החלק העליון של מלבושן.
בשנת 2019 בעקבות תלונות והפגנות, שינתה עיריית ברצלונה את תקנות העיר כך שגם נשים יוכלו לשחות בחזה חשוף בברכות ובמקורות המים של העיר, בנימוק שזהו תיקון של אפליה על רקע מגדרי.
שבירת הטאבו > GoTopless

על מנת לשבור את הטאבו בנוגע לחשיפת השדיים, הוקמה עמותת GoTopless, אשר שמה לה למטרה לתת לנשים חופש להסתובב באופן חשוף ככל שהן רוצות, ולדאוג לשוויון בין גברים לנשים. העמותה נחשבת עמותה פנימיסטית. יום ראשון שלפני יום שוויון הנשים (26 באוגוסט) נקבע על ידי העמותה כיום ההליכה טופלס (Go Topless Day).
ראו גם

חופש הפטמה
מונוקיני
הערות שוליים

↑  משטרת פריז אוסרת על נשים להשתזף טופלס
↑  Sixties City - Bringing on back the good times, ‏2010-01-04
↑  Edward Herold, Bruna Corbesi, John Collins, Psychosocial aspects of female topless behavior on Australian beaches, The Journal of Sex Research 31, 1994-01-01, עמ' 133–142 doi: 10.1080/00224499409551740
↑  https://www.standard.co.uk/lifestyle/sunbathing-topless-europe-where-allowed-rules-holiday-b1176094.html
↑  יעל ביר-כץ, צ'לסי הנדלר עושה שלום - טופלס, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 29 בינואר 2015
↑  קרן בר לב, ‏נעצר הצלם שצילם את קייט מידלטון בעירום, באתר ‏מאקו‏, 29 באוקטובר 2012
↑  נועם לידור, ‏פפראצי חם: כוכבת הריאליטי הצרפתייה נתפסה בלי הביקיני, באתר ‏מאקו‏, 1 בינואר 2012
↑  נשים יוכלו לשחות "טופלס" בברצלונה, באתר ‏מאקו‏, 8 באוגוסט 2019
↑  ראו הערך Go Topless Day בוויקיאנגלית
↑  ענבל גולדברג, שברו את המחסומים: תנועת "שחררו את הפטמה" מגיעה לישראל בסופ"ש, באתר Xnet‏, 18 באוגוסט 2014
צילום אומנותי של דוגמנית עירום. ניתן לראות כי פני המצולמת מוסתרות בעזרת אפקטי אור-צל, בעוד חזה מובלט
אישה מפגינה בעודה חשופת שדיים בעד שבירת הטאבו החברתי
טלטול על ידי דבר אחר

בהלכות שבת, טלטול על ידי דבר אחר הוא טלטול דבר האסור בטלטול על ידי דבר אחר המותר בטלטול. טלטול זה קל יותר מאשר טלטול דבר האסור באופן נפרד, ולהלכות אלו הוקדשו מספר סימנים בשולחן ערוך (ש"ט–שי"א).
על ידי נגיעה בדבר האסור

לא התירו טלטול דבר האסור ודבר המותר ביחד בשום אופן שבעולם אלא במת בלבד מפני כבודו, ולכן התירו לטלטל מת על ידי הנחת תינוק או כיכר עליו וטלטול שניהם יחד.
על ידי נגיעה בדבר המותר > לצורך דבר המותר

מותר לטלטל דבר האסור לצורך דבר המותר, אם לא ניתן להשליך את החפץ ולהרים את הדבר המותר בלבד.
קיימת התייחסות מפורטת בהלכה לשאלה הנפוצה אודות אדם שתינוקו נטל בידו חפץ האסור בטלטול, ובוכה כדי שהוריו ירימו אותו על ידיהם. הבעיה היא שטלטול התינוק כמוהו כטלטול האבן שהתינוק אוחז בידו, וקיימת בעיה הלכתית לאחוז את התינוק הבוכה על היד. בהלכה הותרה פעולה זו מכיוון שקיים חשש שהתינוק שיבכה זמן ממושך יגיע לידי חולי, ולא קיימת אפשרות להשליך את האבן מיד התינוק שרק יבכה עוד ועוד. אבל אם התינוק אינו מתגעגע להוריו שירימו אותו אסור להרימו אין טלטול כזה נחשב טלטול לצורך דבר המותר, מכיוון שאין כאן צורך לתינוק להרימו במקרה שאינו בוכה.
על ידי נגיעה בדבר המותר > לצורך דבר האסור

אסור לטלטל דבר האסור והמותר יחד לצורך דבר האסור, אם לצורך לשמור אותו מהפסד או קלקול ואם כדי להשתמש בו תשמיש המותר (ישיבה או שכיבה עליו).
בסיס

אם הדבר האסור מונח על הדבר המותר, והדבר המותר מיועד כדי לישא עליו את הדבר האסור (כגון שולחן) או שהונח שם במטרה שיישאר שם כל השבת ובמטרה שיהיה דווקא שם (ולא מפאת חוסר מקום), הוא נחשב לבסיס לדבר האסור ואין כל היתר לטלטלו. אם הייתה בכוונתו לטלטל את החפץ באמצע השבת, נחלקו הפוסקים אם הדבר נחשב לבסיס, ההלכה נפסקה שכן ויש להקל במקום הפסד.
הערות שוליים

1 2  שולחן ערוך הרב סימן שי"א סעיף י"ד.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קמ"א, עמוד ב'.
↑  רש"י, מסכת שבת, דף קמ"א, עמוד ב', ד"ה בתינוק
↑  תוספות, מסכת שבת, דף קמ"א, עמוד ב', ד"ה תינוק
↑  שולחן ערוך הרב סימן ש"ט סעיף א'
↑  שולחן ערוך הרב סימן ש"ט סעיף ז'.
יהדות טריאסטה

בית הכנסת בטריאסטה 2007
יהדות טריאסטה היא הקהילה היהודית החמישית בגודלה באיטליה אחרי רומא, מילאנו, פירנצה וטורינו. שיוך הקהילה לאיטליה החל רק בתחילת המאה ה-20. במשך מאות שנים היו העיר והקהילה היהודית בשליטת האימפריה הרומית הקדושה.
סקירה כללית

בשנת 2007 מנתה הקהילה כ-600 חברים. במרכז העיר ניצב בית הכנסת המונומנטלי, שנחנך בשנת 1912, עת מנתה הקהילה 5,000 איש ואישה. כיום בית הכנסת הגדול פתוח בחגים, בהזדמנויות חגיגיות ולביקורים בתשלום. בימי שני וחמישי ובשבתות מתנהלת תפילה במניין בבית כנסת קטן השוכן במבנה הצמוד לבית הכנסת הגדול.
הקהילה היהודית מפעילה בית אבות, מקווה, ספרייה ומאפשרת אספקת מזון כשר. רב הקהילה הוא אליעזר שי די מרטינו. לקהילה פעילות אינטנסיבית בהפצת התרבות היהודית בעיר ובהפעלת שני מוזיאונים ליהדות בעיר.
במאה ה-19 נודעה ליהדות טריאסטה חשיבות בתחום הלימודים ההומניים דוגמת הפילוסופיה, הספרות והאמנות, ובענפי התעשייה והמסחר. מספר רב של יהודים היו גם הראשונים בפיתוח שירותים בנקאיים, מסחריים ועסקי ביטוח בעיר. ליהודים נודע מעמד פוליטי נכבד והקימו חברות ביטוח ידועות כמו חברת הביטוח "אסיקורציונה ג'נרלי" שנוסדה בשנת 1831. חברת "ללויד אדריאטיקו" (Lloyd Adriatico), אשר נוסדה על ידי ג'וזפה לאצארו מורפורגו, בן למשפחה יהודית מוכרת מצפון איטליה, וחברת "ראס" (R.A.S), שנוסדה בעיר בשנת 1824. אחדים מהיהודים זכו לתוארי אצולה מבית הבסבורג.
אחד מבני טריאסטה המפורסמים הוא הרב פרופ' שמואל דוד לוצאטו (שד"ל), שהיה משורר, פרשן מקרא וראש בית המדרש לרבנים בפדובה שבאיטליה. אחד מתלמידיו היה המחנך והפרשן משה יצחק אשכנזי (טדסקי), שכתב מספר ספרים, חי בטריאסטה. עוד הוציאה יהדות טריאסטה מקרבה דמויות מעולם התרבות, ביניהן הסופר איטלו זבבו והמשורר אומברטו סאבה.
ראש עיריית ניו יורק בשנות השלושים והארבעים, פיורלו לה גוארדיה, נולד לבת העיר יהודיה שהגרה לארצות הברית.
תולדות הקהילה > המאה ה-20

בתחילת המאה ה-20 הגיע מסלוניקי שאול מודיאנו שהקים את עסקיו בעיר ותרם כספים רבים לקהילה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הייתה טריאסטה לחלק מממלכת איטליה. עד לשנת 1938 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-6,000 תושבים. מקומם בחיי הכלכלה חשוב והתבוללותם באוכלוסייה המקומית היה ניכרת.
נמל טריאסטה כונה בפי יהודים "שער ציון". דרכו עברה רוב תנועת העלייה מאירופה לארץ ישראל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. בתקופה קודמת, חלק מהעלייה עברה דרך רוסיה, אבל לאחר המהפכה הרוסית נתיב עלייה זה חדל מלפעול. מעט מושג על היקף התנועה בנמל טריאסטה ניתן לקבל מהעובדה שמספר המהגרים מאירופה לארצות מחוצה לה, מאז סוף המאה ה-19 נאמד ב-40 מיליון איש, ביניהם 4 מיליון יהודים.
כאשר קרבה מלחמת העולם השנייה שימשו שתי אוניות נוסעים בקו הספנות טריאסטה-חיפה. רב החובל היהודי אומברטו שטינדלר (Umberto Steindler) התגאה כי ביצע מאה נסיעות לארץ ישראל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. כאשר פרצה המלחמה עזבה אונייתו "ירושלים" את טריאסטה בפעם האחרונה, ביום 1 בספטמבר 1939 והביאה עימה 600 עולים לנמל חיפה.
במלחמת העולם השנייה פחת מספר היהודים בעיר ל-2,300 בשנת 1943 ול-1,500 בתום המלחמה. כמו באיטליה כולה, בשנת 1938 הוטלו על יהודי טריאסטה חוקי גזע. יהודים פוטרו ממשרות ציבוריות, ביניהם מהוראה בבתי ספר, ילדיהם הוצאו מבתי הספר הממלכתיים ובעיר הוקמה חטיבת ביניים יהודית בנוסף לבית הספר העממי שהיה קיים כבר. החשש מהנאצים גרם לכך שמחצית מיהודי העיר ברח ממנה וחלק קטן אחר המיר את דתו. בשנת 1942 חיללו פשיסטים איטלקים את בית הכנסת.
במהלך הכיבוש הגרמני, בוצעו שני מבצעים לאיסוף יהודים: ב-19 באוקטובר 1943 וב-29 בינואר 1944. המבצע האחרון כלל את החולים והזקנים שהיו במוסדות היהודים. ביום 4 באפריל 1944 הוקם מחנה הריכוז היחיד באיטליה ובדרום אירופה כולה בריזיירה די סן סאבה (Risiera di San Sabba) הסמוכה לטריאסטה. במחנה זה אשר שימש גם כמחנה השמדה הוקמה משרפה, וממנו נשלחו להשמדה יהודים, פרטיזנים ומתנגדי השלטון.
עם כיבוש העיר על ידי הצבא היוגוסלבי, פוצצו קציני ס"ס את המחנה במטרה לטשטש את עקבות מעשי הזוועה. מספרם של יהודי טריאסטה שנספו בשואה נאמד ב-710. אחרי המלחמה שיקמו 1,500 היהודים שנותרו בעיר את בית הכנסת והקימו את הקהילה מחדש.
בית החרושת לאורז שהיה למחנה ריכוז לאלפי איטלקים.
תאי הכלא
הכניסה לאתר היום
בית הכנסת הגדול

עד לחנוכת בית הכנסת החדש בשנת 1912, היו בטריאסטה ארבעה בתי כנסת ישנים שנבנו במאה ה-18 ובמאה ה-19. רק אחד מהם, בית הכנסת הספרדי, היה פתוח לתפילות קבועות. האולמות של ארבעת בתי הכנסת היו דומים: ארון הקודש והבימה מוצבים בקירות הקצרים, ספסל לאורך הקירות, ציפוי עץ ורצפת אריחי שיש. האולמות גבוהים, וגובהם כשל שתי קומות, כאשר עזרת הנשים בקומה שנייה ערוכה בצורת רצועה צרה מסביב לאולם, בלי שתהיה נתמכת על ידי העמודים. התאורה חדרה לאולם מחלונות גבוהים.
בשנת 1908 החליטה הקהילה היהודית להקים בעיר בית כנסת גדול, והכריזה על תחרות בין האדריכלים. בסופו של דבר הוזמנו שני האחים רוגרו וארדואינו ברלם (Ruggero and Arduino Berlam) שהיו קתוליים במוצאם. כנהוג באותם הימים, נבנה בית הכנסת לפי דוגמת בתי הכנסת ברומא, פירנצה וטורינו, בסגנון עתיק - במקרה זה מזרח תיכוני - ויחד עם זאת מודרני. היה זה בתקופה שהקהילות היהודיות רצו לבטא במבנה החדש את מעמדם החדש לאחר איחוד איטליה והאמנציפציה. בית הכנסת הגדול בטריאסטה מפואר ומרשים. בבסיסו ארבעה עמודי שיש גדולים המחזיקים בכיפה מרכזית. האולם הרחב נועד להראות לכל את גודלה של הקהילה, שמנתה באותה עת 5,000 איש. בית הכנסת תואר כדלקמן:
בית הכנסת הגדול > בית הכנסת הנוכחי-2002

החלק הבולט מבית הכנסת הוא בית הכנסת לימות החול ומשרדי הקהילה - 2007
ראו הכתובת: "זה השער לה' צדיקים יבואו בו" - 2007
הווי יהודי > מוזיאונים לנושאי יהדות

בטריאסטה שני מוזיאונים:
המוזיאון של הקהילה היהודית בטריאסטה על שם "קרלו וורה וגנר", שנפתח בשנת 1993 במבנה ששימש כבית כנסת קטן. במוזיאון פרטי יודאיקה ששימשו בחתונה יהודית והשייכים היום לקהילה. כן מצויים במוזיאון פריטים שהיו בשלושת בתי הכנסת שנהרסו לאחר חנוכת בית הכנסת הגדול בשנת 1912. האוספים כוללים אביזרים מכסף, פרוכות לספרי תורה, ספרים ומסמכים של משפחות יהודיות.
מוזיאון העירוני על שם מורפורגו The Morpurgo Municipal Museum הוקם בביתה הפרטי של משפחת מורפורגו, משפחה יהודית אמידה, ומעיד על רמת החיים הגבוהה של האמידים החברי הקהילה. בעל הבניין קרלו מרקו מורפורגו היה בנקאי ואיש עסקים ונשא בתואר אצולה אוסטרי שניתן לו על ידי בית הבסבורג בשנת 1869. חדרי המוזיאון משקפים את העושר, הטעם והנוחיות של בני המשפחה.
הווי יהודי > באתר הקהילה

באתר הקהילה יש מדורים מיוחדים לתיאור תפילות אופייניות לקהילה, רשימות אקטואליות של רב העיר, ניגונים דתיים הנהוגים בקהילה, מתכונים למאכלים יהודיים לימי החגים ופינת הומור יהודי.
לקריאה נוספת

בצלאל רות, תולדות היהודים ברומא, הוצאת מסדה, תל אביב, 1962
לוצ'אנו טאס, יהודי איטליה, ספריית מעריב, תל אביב, 1978.
יעקב פינקרפלד, בתי הכנסת באיטליה, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ד
הערות שוליים

↑  אתר הקהילה: La storia, parte 12
↑  מתוך ויקיפדיה האיטלקית: הקבוצה היא חברת הביטוח הגדולה באיטליה ואחת החשובות בעולם
↑  רות, עמ' 79
↑  היה מצוי בכתובת Via delle Beccherie 19
↑  ראו כאן
↑  המקור: Synagogues of Europe, P. 372, Carole Herselle Krinsky
↑  Via del Monte, 5, Telephone: +39.040.633819, Fax: +39.040.371226
↑  via Imbriani, 5 tel. 040636969
יהדות יוון

כתובה מיוון
כתובה מיוון
אנדרטת שואת יהודי יוון בבית העלמין הדרום (בת ים)
יהדות יוון היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות ביותר, וראשיתה בתקופה ההלניסטית. תחת שלטון ביזנטיון סבלה הקהילה מגבלות ורדיפות, ואולם עם תחילת שלטון העות'מאנים במאה ה-15, חל שיפור בחיי הקהילה היהודית ביוון העות'מאנית, ויהודים רבים שגורשו בגירוש ספרד התיישבו מחדש ביוון. המגורשים נעשו ליסוד הדומיננטי בקהילה, שנהגה ברובה לפי מנהגי יהדות ספרד, ואולם באיים ובמקומות נוספים נשמרו קהילות קטנות של יהודים רומניוטים, ששמרו על מנהגים דתיים קדומים ודיברו בניב ייחודי של יוונית, יווניטיקה. קהילה יהודית-ספרדית גדולה וחשובה במיוחד התפתחה בעיר הנמל סלוניקי.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו ביוון כ-80,000 יהודים (כשני שלישים מהם בסלוניקי) אשר למעלה מ-60,000 מהם נספו בשואה. בשנות האלפיים, מונה הקהילה שנותרה ביוון כ-5,300 איש.
היסטוריה > עד חורבן בית שני

העדויות הראשונות המעידות על קיום יהודים ביוון הן מהתקופה ההלניסטית (תקופה שנמשכה בין השנים 323 לפנה"ס ועד 30), ולפיהן חיו יהודים בערים סלוניקי, לאריסה, ביזנטיון ועוד.
בתנ"ך מצויים מספר מקומות שמעידים על יישוב יהודי ביוון גם בתקופות קדומות יותר:
”ובני יהודה ובני ירושלם מכרתם לבני היונים למען הרחיקם מעל גבולם” (יואל, ד', ו')
”ושמתי בהם אות ושלחתי מהם פליטים אל הגוים תרשיש פול ולוד משכי קשת תבל ויון האיים הרחקים אשר לא שמעו את שמעי ולא ראו את כבודי והגידו את כבודי בגוים” (ישעיהו, ס"ו, י"ט)
במחצית הראשונה של המאה השלישית לפנה"ס ישנן ידיעות על קשר בין יהודה וספרטה. ספר מקבים א' מתאר חליפת מכתבים בין יונתן הוופסי לבין אנשי אשפרתא, היא ספרטה – חליפת מכתבים שנועדה לחדש קשר קודם. מכתבו של הקונסול הרומאי מ-142 לפנה"ס, שהעתקים ממנו נשלחו לספרטה וסיקיון שבפלופונסוס, מעיד על קיום יישובים יהודים במקומות אלה. הכהן הגדול חוניו השלישי נמלט לספרטה מפני אנטיוכוס אפיפנס; אדם במעמדו נמלט רק למקום שיש בו קהילה שתקיים אותו ברמת חיים גבוהה.
הממצא הארכאולוגי הקדום ביותר הוא כתובת מן המאה ה-3 לפנה"ס שבה נזכר עבד משוחרר, מוסכוס בן מוסכיאון שישב בעיר הנמל אורופוס שבאזור בויאוטיה. בתקופת גזירות אנטיוכוס (168 לפנה"ס) ומרד המכבים, גדל מס' היהודים שהובאו ליוון כעבדים, כפי שמעידות כתובות מן התקופה הזאת שנמצאו בדלפי. לאחר שחרורם התיישבו רבים מהם במקומות שאליהם הובלו.
במאה ה-1 לספירה היו, לפי עדותו של פילון האלכסנדרוני יהודים ברוב חלקי הפלופונסוס. פאולוס מצא יהודים ובתי כנסת בעיר קורינתוס. אספסיאנוס שלח אלפי שבויים יהודים אל נירון קיסר לעבוד באיסתמוס הקורינתי.
היסטוריה > אחרי חורבן בית שני

קיסר האימפריה הרומית קונסטנטינוס הפך את דת הקיסרות לנצרות ואף הטיל חוקים שהקשו על חיי היהודים ביוון, אך גם פגע בפגאנים שחיו באותה תקופה ביוון. באותה עת החלה התבוללות מסוימת בקרב יהודי יוון. הובטח להם שאם ימירו את דתם לנצרות, ההגבלות תפוגנה. אבל דבר זה לא קרה, ויהודי יוון חיו במשפחות יהודיות מפולגות שכללו את החלק מבני המשפחה שבינתיים המירו את דתם לנצרות. בתקופה הביזנטית סבלו יהודי יוון, בדרך כלל, מרדיפות ומגבלות חוקיות קשות.
בשנת 1204, בעקבות מסע הצלב שבו נחרבה העיר קונסטנטינופול החלו להתעורר בקהילה תקוות משיחיות.
עד כיבוש יוון על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1453 היו עליות ומורדות בחיי היהודים לפי מצב רוחם של השליטים באותה עת. בזמן השלטון העות'מאני בין השנים 1453 עד 1832 זכו היהודים לחופש דתי ופולחני בגלל סובלנותם של השליטים הטורקים. לאחר גירוש ספרד גדלה הקהילה מאוד, בקולטה גולים מספרד ופורטוגל שהגיעו ליוון, שהייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית שהסכימה לקבל יהודים רבים. הקהילה קיבלה ברובה הגדול את מנהגי יהדות ספרד ואת שפת הלאדינו ועמדה בקשרים הדוקים עם פוסקי הלכה בטורקיה. על-פי רוב עמדו היהודים בקשרים טובים יותר עם הטורקים שהתיישבו ביוון מאשר עם היוונים. צמיחתה של קהילת סלוניקי מוסברת בין היתר בכך שעיר זו הייתה בתקופה העות'מאנית בעלת אופי טורקי יותר מאשר יווני.
בשנת 1821 עם התקוממות היוונים כנגד הטורקים במלחמת העצמאות היוונית, תמכו רוב יהודי יוון בטורקים. בעקבות זאת, נרצחו כ-5,000 יהודים בחצי האי פלופונסוס בשל אהדתם לצד הטורקי בעימות. פרעות ביהודים נלוו למלחמה בטורקים, ולפיכך היגרו יהודים רבים מיוון למדינות אחרות.
בחג הפסחא של שנת 1847 אירעו פרעות אנטישמיות שבמהלכן נפגע רכושו של דוד פסיפיקו, סוחר בעל אזרחות בריטית. ממשלת בריטניה הטילה מצור ימי בן שנתיים על יוון, עד שהממשלה היוונית נעתרה לדרישתה ופיצתה את פסיפיקו.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

על פי סקר שנערך בנובמבר 1941, ביוון חיו באותה שנה 78,750 יהודים, מהם 55,000 בסלוניקי, 3,000 בקורפו, 3,000 בקוואלה, 3,000 ביאנינה, 2,500 באתונה. 1,200 נוספים התגוררו בלאריסה, 900 בקסטוריה, 900 בוולוס, 500 בטריקלה, 400 בפלורינה ו-325 בכלקיס.
לאחר הכיבוש הגרמני בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, נשלחו כ-46,000 יהודים מבני קהילת סלוניקי הגדולה לאושוויץ, ושם נרצחו רובם. בסך הכל נרצחו במהלך השואה כ-60,000 מיהודי יוון, כ-80% מהיהודים שהיו בה לפני המלחמה. מספרם הכולל של הניצולים שנמצאו ביוון מייד לאחר המלחמה נאמד בכ-10,000 איש, רובם התרכזו באתונה, סלוניקי ולריסה. בינואר 1945 נספרו באתונה 4,985 יהודים ובסלוניקי כ-2,000 יהודים. רבים מהניצולים היגרו לאחר מכן לארץ ישראל ומיעוט מהם לארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
היסטוריה > יהדות יוון כיום

בשנות האלפיים, מונה הקהילה היהודית ביוון כ-5,300 יהודים, מתוכם כ-3,500 באתונה ו-1,000 בסלוניקי. בשניהם פועל גם בית חב"ד מקומי. קהילות קטנות קיימות גם בלאריסה, וולוס, קורפו, יואנינה, רודוס, זקינטוס, כלקיס וטריקלה.
יהדות סלוניקי

הקהילה הגדולה ביותר מכל קהילות יוון הייתה קהילת יהודי העיר סלוניקי. הקהילה הוקמה כבר בימי התקופה ההלניסטית, בשנת 140 לפנה"ס וישנם אזכורים להתיישבות יהודים במקום כבר בימים ההם. לאחר גזרות ת"ח ות"ט בפולין היגרו יהודים ממנה לסלוניקי והתיישבו בה. הקהילה שהוקמה הייתה הגדולה ביותר ביוון עד ימי הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה. בזמן שלטון האימפריה העות'מאנית במקום הגיעו אליה יהודים רבים משאר מדינות אירופה שבהן ישבו הנוצרים. לקהילה היו מספר בתי מלאכה גדולים שבהם עבדו חלק מבני הקהילה באריגה וצביעת בדים. במחצית השנייה של המאה ה-19 היוו היהודים למעלה ממחצית מתושבי העיר, והקהילה נחשבה לאחת הקהילות החשובות ביותר בין קהילות הבלקן ואף כונתה "ירושלים דבלקן". הנוכחות היהודית בעיר הייתה כה ניכרת עד כי הנמל הושבת ממלאכה בשבתות ומועדי ישראל. בשנת 1917 כילתה שרפה גדולה את הרובע היהודי ומאז חלה שקיעה במצבם של היהודים.
הגרמנים נכנסו לסלוניקי ב-9 באפריל 1941. יומיים לאחר כניסתם הם סגרו את כל העיתונים היהודיים, אך עד יולי 1942 לא הופעלו חוקים מיוחדים נגד היהודים. ב-11 ביולי 1942 נצטוו כל היהודים בגילאי 19–45 להתייצב בכיכר החירות בעיר. 9,000 יהודים עמדו בשמש הלוהטת והוכרחו לבצע תרגילי התעמלות ולרקוד לקול צחוקם של הגרמנים והקהל היווני. תוך כדי הריקודים הם ספגו מכות אכזריות, ורבים נזקקו לטיפול. לאחר אירוע זה הופיעו גזירות נוספות כמו עבודות כפייה.
בדצמבר הפכו הגרמנים את הרב צבי קורץ, רבה של סלוניקי, לראש היודנראט המקומי. הרב קורץ שיתף איתם פעולה, ודמותו נותרה שנויה במחלוקת עוד שנים רבות לאחר המלחמה.
בינואר 1943 זימן אייכמן את עוזרו דיטר ויסליצני לברלין והטיל עליו את המשימה של חיסול יהודי סלוניקי. ויסליצני בחר בעמיתו אלויס ברונר כעוזרו הבכיר, וב-6 בפברואר 1943 הם הגיעו עם צוות מצומצם לסלוניקי והשתכנו בשתי וילות מהודרות שהוחרמו מיהודים. ב-25 בפברואר 1943 פורסמו חוקי הגזע בסלוניקי, ועל היהודים הוטלו גזירות שונות. הגרמנים ריכזו את היהודים בשלושה גטאות צפופים. גטו אחד בשכונת הברון הירש היה צמוד לתחנת הרכבת ונועד לריכוז היהודים לקראת שילוחם.
ב-15 במרץ 1943 יצא המשלוח הראשון של 2,800 יהודים. בקרונות שיועדו ל-8 סוסים העמיסו מעל מאה איש. הימלר היה מקבל דו"ח על כל משלוח. המשלוח ה-19 והאחרון יצא מסלוניקי ב-10 באוגוסט 1943 והגיע לאושוויץ ב-18 באוגוסט 1943. סה"כ הוגלו מסלוניקי 46,061 יהודים, ואך מעטים מהם שרדו. בסך הכל מקהילה בת כ-55,000 בני אדם שרדו רק 1,950 (כ-4%). רוב הניצולים עלו למדינת ישראל לאחר המלחמה בשנים 1945–1948.
יהודי יוון בישראל

יישובים שהוקמו על ידי בני התפוצה בארץ ישראל או שהיו בין המקימים או בין התושבים הראשונים ביישוב:
צור משה - הוקם על ידי עולים מקסטוריה בשנת 1937
שכונת פלורנטין בתל אביב - הוקמה על ידי שלמה פלורנטין יליד סלוניקי.
נמל תל אביב הוקם ברובו על ידי עולים מיוון.
ראו גם

יהדות קורפו
יהדות רודוס
יהדות סלוניקי
היהודים ביוון העות'מאנית
גירוש ספרד
לקריאה נוספת

מיכאל מולכו מיכאל, יוסף נחמה, שואת יהודי יוון 1941 -1944, יד ושם, ירושלים, תשכ"ה
י"מ תא-שמע, לתולדות הספרות הרבנית ביוון במאה הי"ד, תרביץ, שנה סב (תשנ"ג), א. עמ' 101–114
שי סרוגו, הפועלים היהודים בנמל סלוניקי - בין העולם העות'מאני לעולמה של מדינת הלאום היוונית, הוצאת מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשע"ד 2014
אייל ג'יניאו (עורך), "קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים: יוון", בהוצאת מכון בן צבי והמרכז לשילוב מורשת יהודי המזרח במשרד החינוך.
סטיבן באומן, היהודים בתנועת ההתנגדות היוונית 1941-1945, הוצאת מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשע"ז
Bowman, Steven, The Agony of Greek Jews 1940-1945, Stanford University Press, California, U.S.A, 2009.
הערות שוליים

1 2  שואת יהודי יוון, אתר חב"ד יוון (ארכיון)
↑  גדעון רפאל בן מיכאל, יהדות יוון בשואה, המכון ללימודי השואה ע"ש ח. אייבשיץ (ארכיון)
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
בית כנסת קהל שלום - הוותיק ביוון - בית הכנסת של יהודי רודוס
יהודים נאספים בכיכר העיר יואנינה בדרך אל גירושם למחנה ההשמדה אושוויץ
יהודים בסלוניקי במאה ה-19
התעללות פומבית ביהודי סלוניקי, יולי 1942
ייחוס (זכויות יוצרים)

סמליל ייחוס ברישיון של Creative Commons
ייחוס (באנגלית: Attribution) בתחום זכויות היוצרים היא זכות משפטית שנתונה ליוצר של יצירה מקורית. הזכות מכונה "זכות מוסרית", בצד הזכות לשלמות היצירה, אך היא זכות משפטית לכל דבר. משמעות הזכות היא כי כאשר משתמשים ביצירה מוגנת, יש להזכיר את שם היוצר באופן ראוי.
סעיף 46 לחוק זכות יוצרים, התשס,ח-2007 קובע כי: "זכות מוסרית ביחס ליצירה היא זכות היוצר – (1) כי שמו ייקרא על יצירתו בהיקף ובמידה הראויים בנסיבות העניין;"
הזכות נתונה ליוצרים של יצירות מסוגים שונים, כמו יצירה אמנותית, יצירה ספרותית, יצירה דרמטית ויצירה מוזיקלית, אבל איננה נתונה למתכנתים, וזאת לפי סעיף 45 לחוק זכות יוצרים.
הזכות המוסרית היא זכות אישית, ולכן אינה ניתנת להעברה, ולכן אי אפשר למכור אותה (כך לפי סעיף 45(ב) לחוק). עם זאת, יוצר יכול לוותר עליה מרצונו, למשל במקרה של סופר צללים. הזכות קיימת כל עוד היוצר חי, ועוד 70 שנה לאחר מכן, כלומר כל עוד קיימת זכות יוצרים ביצירה. לאחר מות היוצר, הזכות אינה עוברת ליורשים, אבל בני המשפחה הגרעינית יכולים להגיש תביעה בגין הפרת הזכות (גם אם אינם היורשים).
יוסף (ג'ו)

| --- | --- |

 לידה:  1938 (בן 86 בערך) מקנס, מרוקו 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 תרומות עיקריות
 חקר יהודי מרוקו
 
יוסף טולדנו (נולד ב-1938) הוא היסטוריון וביוגרף ישראלי, חוקר יהודי צפון אפריקה.
ביוגרפיה

טולדנו נולד במקנס. בצעירותו היה פעיל בתנועת הנוער החלוצי הבונים. בוגר המכון למדריכי חוץ לארץ של ההסתדרות הציונית העולמית. למד משפטים, כלכלה ומדעי המדינה בפריז, ועלה לישראל בשנת 1963 כנציגה של תנועת "עודד" לעידוד עליית סטודנטים ואקדמאים יוצאי מרוקו.
לאחר מספר שנים בשירות משרד החוץ ובמחלקת ההסברה של ההסתדרות הציונית העולמית, פנה למחקר יהודי צפון אפריקה. הוא פרסם והשתתף עד כה בלמעלה מעשרה ספרים על ההיסטוריה והתרבות של יהדות צפון אפריקה בכלל ומרוקו בפרט, בעברית באנגלית ובצרפתית.
טולדנו מתגורר כיום בירושלים.
ספריו > בעברית

רדיפה והצלה: יהודי מרוקו תחת שלטון וישי, הוצאת "אורות יהדות המגרב", 2016
יהודי מרוקו, מרכז ההסברה שירות הפרסומים, ירושלים 1986
ויהי בעת המלאח: תולדות היהודים במרוקו מראשית התיישבותם ועד ימינו, ירושלים 1984
ספריו > בצרפתית

Meknès : portrait d'une communauté juive marocaine, ירושלים 2017
Une histoire de familles : les noms de famille juifs d'Afrique du Nord des origines à nos jours, ירושלים 1998
Épreuves et libération : les juifs du Maroc pendant la Seconde guerre mondiale, ירושלים 2014
Tadart-Naït O'hana : histoire d'une famille juive marocaine, Casablanca 1994
ספריו > באנגלית

Egyptian magic : the forbidden secrets of ancient Egypt, הוד השרון 2004
יחסי לטביה–צ'ילה

| יחסי לטביה–צ'ילה |
| --- | --- |
לטביה: צ'ילה


לטביה: צ'ילה
שטח (בקילומטר רבוע)
64,589: 756,102
אוכלוסייה
1,867,238: 19,788,712
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,627: 335,533
תמ"ג לנפש (בדולרים)
23,364: 16,956
משטר
רפובליקה: רפובליקה דמוקרטית

נשיא צ'ילה סבסטיאן פיניירה עם ראש ממשלת לטביה ואלדיס דומברובסקיס במפגש פסגה של האיחוד האירופי עם הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות בסנטיאגו דה צ'ילה, 2013
יחסי לטביה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין לטביה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה

ב-22 בספטמבר 1921, לטביה הצטרפה לחבר הלאומים וצ'ילה הצביעה בעד הצטרפותה לארגון.
יחסים דיפלומטיים בין צ'ילה ולטביה כוננו ב-26 בספטמבר 1991, לאחר שצ'ילה הכירה בעצמאותה של לטביה ב-28 באוגוסט אותה שנה.