פמיניזם פוסט-קולוניאלי
הקשר לפמיניזם המערבי

הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי החל כביקורת על כישלון הפמיניזם המערבי להתמודד עם המורכבות של סוגיות פמיניסטיות פוסט-קולוניאליות המיוצגות בתנועות פמיניסטיות בעולם השלישי. הפמיניסטיות המערביות והפמיניסטיות שמחוץ למערב שונות זו מזו בהיבטים כמו גזע ודת, שאינם מוכרים לפמיניזם המערבי. הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות מבקשות לשלב את מאבקן של הנשים בדרום העולם לתוך התנועה הפמיניסטית המערבית.
פמיניסטיות פוסט-קולוניאליות אינן מסכימות שנשים הן קבוצה אוניברסלית ודוחות את הרעיון של אחווה גלובלית אחת. לכן, בחינת מה שקושר נשים יחד נחוצה כדי להבין את מטרותיהן של התנועות הפמיניסטיות ואת הדמיון וההבדלים במאבקי נשים בעולם. מטרת הביקורת הפמיניסטית הפוסט-קולוניאלית על הפמיניזם המערבי המסורתי היא להבין את ההתחייבות בו-זמנית ליותר ממאבק אחד, שקושר נשים יחד בכל מקום.
זהו מהלך משמעותי משום ששיח פמיניסטי הוא שיח ביקורתי, ולכן אינו פטור מעיסוק ביחסי הכוח הפנימיים שבו. תקוותן של הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות היא שהתנועה הפמיניסטית הרחבה יותר תשלב את מערכי התאוריות המשמעותיים הללו, שמטרתם להגיע אל נקודת מבט תרבותית שמעבר לעולם המערבי, על ידי הכרה בחוויות האינדיבידואליות של נשים ברחבי העולם. עלי סוקי (Ali Suki) מדגישה את חוסר ייצוגן של נשים לא-לבנות במחקרים פמיניסטיים ומשווה את משקל הלובן למשקל הגבריות. בעיה זו אינה נובעת מחוסר השכלה ועבודת מחקר בדרום העולם, אלא מחוסר בהכרה. חוסר זה בהכרה מחזק הגמוניה מערבית ותומך בטענה של ייצוג מוגזם של חוקרים וחוקרות לבנות מערביות. הספרות הפמיניסטית הפופולרית ביותר בנוגע לדרום הגלובלי נוטה להיכתב על ידי תאורטיקניות מערביות, וכתוצאה מכך לטייח את ההיסטוריה. התאורטיקניות הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות אינן מאוחדות תמיד בתגובותיהן לתאוריה פוסט-קולוניאלית ולפמיניזם מערבי, אך ככלל, תאורטיקניות אלו החלישו במידה ניכרת את גבולות הפמיניזם המרכזי. הכוונה של הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי היא לצמצם את ההומוגניזציה של השפה יחד עם אסטרטגיה כוללת לשילוב כל הנשים, על שונותן, בסביבה התאורטית. בעוד המאמצים נעשים כדי לחסל את הרעיון של העולם השלישי "האחר", מסגרת פמיניסטית מערבית אירופוצנטרית מציגה לעיתים קרובות את "האחר" כקורבן לתרבותו ולמסורותיו שלו.
אודרי לורד (Audre Lorde), משוררת ופעילה פמיניסטית שחורה, נשאה נאום שכותרתו היא "כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון", במסגרת כנס אקדמי פמיניסטי בשנת 1979. היה זה ראשיתו של הפמיניזם האקדמי באמריקה, ונשים לבנות היוו את הרוב המכריע של הקולות הנשמעים. לורד הוזמנה על תקן האישה השחורה, בדיון ספציפי אחד, אולם לשאר הדיונים לא הייתה נציגות שחורה, נציגות לסבית או נציגות של נשות העולם השלישי. לורד טוענת כי האקדמיה, כמוסד פטריארכלי וגזעני, אשר הדיר נשים מתוכו באופן מסורתי, לא יכולה לשמש ככלי לפתרון הבעיות שאותן הוא מייצר ומשמר. היא מבקשת מהאקדמאיות בכנס להיות סוכנות לשינוי רדיקלי ולייצר אחווה נשית שאינה מבוססת על סובלנות כלפי האחרת, אלא על כינון קהילה על בסיס תלות הדדית בין שונויות. היא מאשימה את הפמיניסטיות מהזרם המרכזי, הלבן, בהשטחה ובהתעלמות מנשים שונות, ובכך בנפילה לפמיניזם גזעני אשר עולה בקנה אחד עם הפטריארכיה: "נשים עניות ונשים כהות יודעות שיש הבדל בין ביטויי היומיום של עבדות הנישואין לבין זנות, כיוון שאלה בנותינו שלנו שעומדות ברחוב 42. אם תאוריה פמיניסטית אמריקאית לבנה אינה רואה לעצמה חובה לדון בשונויות בינינו, ובהבדלי הדיכוי הנובעים מהן, כיצד אתן מתמודדות עם העובדה שבזמן שאתן נמצאות בכנסים על תאוריה פמיניסטית, הנשים המנקות את בתיכן ומשגיחות על ילדיכן הן ברובן הגדול נשים עניות ונשים כהות? מהי התאוריה מאחורי פמיניזם גזעני?".