stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מושל ויומינג
היסטוריה

טריטוריית ויומינג הוקמה ב-25 ביולי 1868. במשך שנות קיומה כיהנו בה עשרה מושלים, שמונו על ידי נשיא ארצות הברית. ב-10 ביולי 1890 התקבלה ויומינג כמדינה בארצות הברית. מאז כיהנו בה 33 מושלים, מתוכם 20 נבחרו מטעם המפלגה הרפובליקנית, 12 מטעם המפלגה הדמוקרטית, ומושל אחד ג'וזף קארי, נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך במהלך תקופת כהונתו כמושל, הצטרף לשורות המפלגה הפרוגרסיבית.
ב-1869 העניקה טריטוריית ויומינג באופן זמני זכות הצבעה לנשים, כדי להשיג די מצביעים ולהפוך למדינה. ויומינג היא גם המדינה הראשונה שבה כיהנה מושלת. ב-4 בנובמבר 1924 נבחרו לראשונה שתי נשים בשתי מדינות למשרת המושל: נלי טיילו רוס במדינת ויומינג, ומרים א' פרגוסון בטקסס. רוס הושבעה לתפקיד ב-5 בינואר 1925, וכך זכתה להיות האישה הראשונה בתפקיד זה בהיסטוריה של ארצות הברית. כשבועיים לאחר מכן הושבעה לתפקידה פרגוסון. עד כה רוס היא האישה היחידה שכיהנה כמושלת ויומינג.
ביאורים

↑  מזכיר המדינה הוא ממפלגתו של המושל, אלא אם כן צוין אחרת.
1 2 3 4 5  התפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
| מושלי מדינות ארצות הברית ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| מושלי מדינות ארצות הברית | אוהיו • אוקלהומה • אורגון • איווה • איידהו • אילינוי • אינדיאנה • אלבמה • אלסקה • אריזונה • ארקנסו • ג'ורג'יה • דלאוור • דקוטה הדרומית • דקוטה הצפונית • הוואי • וושינגטון • ויומינג •  ויסקונסין • וירג'יניה • וירג'יניה המערבית • ורמונט • טנסי • טקסס • יוטה • לואיזיאנה • מונטנה • מיזורי • מיין • מינסוטה • מיסיסיפי • מישיגן • מסצ'וסטס • מרילנד • נבדה • נברסקה • ניו ג'רזי • ניו המפשייר • ניו יורק • ניו מקסיקו • פלורידה • פנסילבניה • קולורדו • קונטיקט • קליפורניה • קנזס • קנטקי • קרוליינה הדרומית • קרוליינה הצפונית • רוד איילנד |  |
| ראו גם | נשיא ארצות הברית • זכויות המדינות בארצות הברית |  |
מכלול רוטשילד

מכלול רוטשילד- פרויקט גוגל לאמנות
מכלול רוטשילד או כתב יד רוטשילד (באנגלית: Rothschild miscellany, מספרו הסידורי: MS. 180/51) הוא קובץ של כתבי יד מאוירים בעברית מהמאה ה-15, ובהם ספרי קודש וספרי חול יהודיים. הקובץ היה מצוי ברשות משפחת רוטשילד ונמסר בשנת 1957 למוזיאון ישראל בירושלים ומוצג בחלקו לציבור בספרייה הלאומית.
הקובץ כולל בין השאר כתבי יד של ספרי התנ"ך, ספרות תורנית, סידורי תפילה ופיוטים לאירועים משפחתיים ומסורתיים, סך הכול כ-400 כתבי יד.
בין כתבי היד האחרים בקובץ, ספרי היסטוריה, ספרי מוסר וספרי פילוסופיה, חלקם נכתבו במקור בעברית וחלקם מתורגמים.
חברת "Facsimile Editions" מלונדון יצרה מהדורת פקסימיליה מהודרת בת 500 עותקים ממוספרים. למהדורה צורף כרך מאמרים אשר חוברו על ידי מומחים לכתבי-יד עתיקים. במהדורה זו כולל האוסף 948 עמודים, שמהם 816 מעוטרים.
תולדות האוסף

ההשערה היא כי כתבי היד בקובץ נכתבו על ידי כמה סופרים בעיר פרארה באיטליה בשנת 1470 לערך בהזמנת משה בן יקותיאל הכהן, המוזכר באחד מכתבי היד בשמו. הכתב בחיבורים יפה במיוחד ונכתב על קלף פקועה העשוי מעורות עדינים של עגלים בני-יומם.
כתבי היד בקובץ נכתבו בתקופת הרנסאנס, שבהּ אימצו היהודים את מנהג השליטים, בהם בין השאר בית מדיצ'י מפירנצה ומשפחת אסטה מפרארה, להוסיף איורים וציורים מהודרים לכתבי-יד קדומים בתהליך העתקתם. באותן שנים נהנו יהודי איטליה משגשוג כלכלי בזכות עסקי ההלוואות בזיכיון בלעדי כך שהיו ברשותם אמצעים לממן את ציורי האמנות המופיעים בחיבורי האוסף.
בין 300 הציורים באוסף נמצאים מראות נוף עם פרספקטיבה מרחבית, כמקובל באמנות של אותה תקופה. אליהם נוספו ציורי דמויות מהמקרא, ודמויות אחרות המוזכרות בכתב היד העתיקים. הכל נעשה במטרה לתת חזות אסתטית ואמנותית לכתב-היד.
גלגולי האוסף

בין השנים 1832–1855 היה הקובץ בבעלות שלמה דה-פרנטה מטריאסטה. כעבור שנים אחדות הוא נמכר למשפחת רוטשילד בפריז. בעת כיבוש צרפת על ידי הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה נגנב הקובץ. בשנת 1950 הוא הוצע למכירה פומבית בסכום של 5,000 דולר. פרופ' אלכסנדר מרכס, ספרן בית המדרש לרבנים באמריקה, זיהה את האוסף הגנוב, רכש אותו והשיב אותו לבית רוטשילד.
ג'יימס דה רוטשילד שוכנע על ידי מרדכי נרקיס ממוזיאון ישראל כי כתב היד הוא בעל חשיבות לאומית, ותרמו למוזיאון.
מבחר מכתבי היד

הקובץ כולל כתבי-יד אחדים המעוררים עניין בשל ייחודם:
ספרי תנ"ך – תהלים, משלי ואיוב, הכוללים פירוש רש"י בשוליים וציורים.
פיוטים – מאות פיוטים לאירועים משפחתיים ומסורתיים
הגדה של פסח – עם פירושו של הרמב"ם ואיורים מיוחדים.
סידור תפילה – כולל טעמי נגינות מסורתיים.
תשבץ – לוח מנהגים לכל השנה, מהמאה ה-13.
ספר המנהגים, לכל ימות השנה.
ספר יוסיפון - ספר היסטוריה יהודית המבוסס בעיקר על חיבורו של יוסף בן מתתיהו
ראו גם

הגדת רוטשילד
לקריאה נוספת

Rothschild Miscellany. London, Facsimile Editions Limited, ISBN 0948223030
הערות שוליים

↑  בנימין אליצור (עורך), תוכן כתב יד רוטשילד
↑  השנה הראשונה המופיעה בלוח השנה שבאוסף היא 1471, ומכאן שלא נכתב קודם לכן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1274687276  VIAF: 2438167082537558570000   WorldCat (עם VIAF): 2438167082537558570000
מלון פקין

| --- | --- |

 מיקום:  רחוב בולשאיה סאדובאיה 5, מוסקבה, רוסיה
 בניית המלון
 תאריך פתיחה:  1956
 אדריכל:  דמיטרי צ'צ'ולין
 קואורדינטות:  55°46′07″N 37°35′38″E﻿ / ﻿55.768716°N 37.59400806°E﻿ / 55.768716; 37.59400806
 https://hotelpeking.ru
  (למפת מוסקבה מוגדלת) מלון פקין(למפת מוסקבה רגילה) מלון פקין he
 
פקין (ברוסית: Пекин) הוא מלון בפרסננסקי ראיון שבעיר מוסקבה, רוסיה.
הבניין עצמו מוכר כאנדרטה היסטורית לאדריכלות הקלסיציזם הסטליניסטי. הוא ממוקם במרכז העיר בצומת שני כבישים מהירים מרכזיים - טבעת הגנים ורחוב טברסקאיה. הבניין נבנה בשנים 1939–1958 על פי פרויקט  של האדריכל דמיטרי צ'צ'ולין.
תשומת הלב מופנית לשעון הענק שנמצא בחלק של מגדל הבניין. ואף על פי שעבודות הבנייה של הבניין עצמו נמשכו עד שנת 1955, 1949 נחשבת לתאריך הלידה הרשמי של השעון.
מושל חבל קמצ'טקה

מושל חבל קמצ'טקה (ברוסית: Губернатор Камчатского края) הוא המשרה הרמה ביותר בחבל קמצ'טקה, ראש הגוף הביצועי הגבוה ביותר, ממשלת קמצ'טקה.
המשרה נוצרה לראשונה בשנת 1909 כמושל מחוז קמצ'טקה (Губернатор Камчатской области).
סמכויות

הוא מחזיק במשרה הפוליטית הבכירה ביותר בקמצ'טקה;
עומד בראש ממשלת קמצ'טקה;
קובע את תחומי העדיפות להתפתחות חברתית-כלכלית של קמצ'טקה, פיתוח יחסי כלכלה בינלאומיים וזרים;
מייצג את קמצ'טקה ביחסים עם הגופים הפדרליים של הרשות המבצעת ברוסיה, גופי הסובייקטים הפדרליים של הפדרציה הרוסית, הרשויות מקומיות, חותם על הסכמים מטעם חבל קמצ'טקה;
מפרסם את חוקי קמצ'טקה, מאשר את פרסומם על ידי חתימה על חוקים או הנפקת צווים מיוחדים, או דוחה את החוקים שאומצו על ידי האספה המחוקקת של קמצ'טקה;
מגיש מועמדים לפרסי מדינה ופרסים של הפדרציה הרוסית, וכן מפעיל סמכויות הקשורות להענקת פרסים, הענקת פרסי מדינה ומינוי מלגות מדינה לקמצ'טקה;
קובע את מבנה גופי הכוח בקמצ'טקה;
מרכיב את ממשלת קמצ'טקה בהתאם לחוקי קמצ'טקה ומחליט על התפטרות ממשלת קמצ'טקה;
מגיש לאספה המחוקקת של קמצ'טקה דו"חות שנתיים על תוצאות עבודת ממשלת קמצ'טקה בשנה הקודמת, כולל בנושאים שהוצגו על ידי האספה המחוקקת;
הזכות לדרוש כינוס ישיבה יוצאת דופן ודחופה של האספה המחוקקת וכן לכנס את האספה המחוקקת שנבחרה לישיבה הראשונה מוקדם יותר מהתאריך האחרון שנקבע לכך לאספה המחוקקת של קמצ'טקה על ידי אמנת קמצ'טקה;
הזכות להשתתף בעבודת האספה המחוקקת בהצבעה מייעצת;
מספק תיאום של פעילויות גופי הרשות המבצעת בקמצ'טקה עם גופים אחרים בקמצ'טקה, ובהתאם לחקיקה של הפדרציה הרוסית, יכול לארגן את שיתוף הפעולה של ממשלת קמצ'טקה עם גופים פדרליים וסניפים טריטוריאליים שלהם, גופים ממשלתיים, עירוניים ועמותות ציבוריות;
מתאם ושולט ישירות על פעילות:
הסוכנות למדיניות פנים של קמצ'טקה;
מינהלת הבקרה הראשית של המושל וממשלת קמצ'טקה;
המחלקה המשפטית הראשית של ממשלת קמצ'טקה ;
המנהל הראשי של הנגיד וממשלת קמצ'טקה בנושאי שירות ציבורי, כוח אדם ופרסים;
לשכת שירות העיתונות של משרד המושל וממשלת קמצ'טקה;
מפעיל סמכויות אחרות בהתאם לחוקים פדרליים, אמנת קמצ'טקה וחוקי קמצ'טקה.
ממלא מקום

בהיעדר מושל מכהן, בשל נבצרות וחוסר אפשרות למלא את תפקידו, כמו גם התפטרותו, תפקיד המושל מתבצע באופן זמני על ידי הסגן הראשון של המושל. בהיעדר הסגן הראשון ממלא את התפקיד, אחד מסגניו.
מושלי קמצ'טקה

בתקופת האימפריה הרוסית כונה התפקיד בשם מושל מחוז קמצ'טקה. בשנת 1933 אורגן מחדש כיושב ראש הוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית. בשנת 1991 נקרא בשם ראש האדמיניסטרציה ובשנת 2007 אורגנה המשרה מחדש בשמה הנוכחי.
מושלי קמצ'טקה > מושלי מחוז קמצ'טקה

| שם | תקופת כהונה |
| --- | --- |
וסילי פרפילב: 1909—1912
איוואן לארין: 1920—1922
דמיטרי בוזין: 1933—1934
מיכאיל מלניקוב: 1934—1937
אלכסנדר ולאסקין: 1937—1938
מריה מירונובה (ממלאת מקום): 1938—1939
וסילי פיודורוב (ממלא מקום): 1939
סרגיי ואסין: 1939—1942
סרגיי טולופוב: 1942—1945
ניקולאי פאבלוב: 1945—1947
וסילי דדקוב: 1947—1949
איגנאטיי סורוקין: 1949—1952
אלכסיי ספאסיוניך: 1952—1956
קונסטנטין יסאקולנקו: 1956—1963
יאקוב רינדין: 1963—1965
גאורגי ודב: 1965—1969
דמיטרי קאצ'ין: 1969—1971
ויקטור אלכסייב: 1971—1979
ולדימיר ביריוקוב: 1979—1980
ניקולאי סינטוב: 1980—1990
ולדימיר ביריוקוב (קדנציה שנייה): 16 בנובמבר 1991—מאי 2000
מיכאיל משקובצב: 28 בדצמבר 2000—23 במאי 2007
מושלי קמצ'טקה > מושלי חבל קמצ'טקה

| # | שם | תקופת כהונה | מינוי באמצעות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אלכסיי קוזמיצקי |  2 ביולי 2007 - 25 בפברואר 2011  |  נבחר על ידי האספה המחוקקת של קמצ'טקה  |
| 2 | ולדימיר איליוחין |  3 במרץ 2011 - 3 באפריל 2020  |  נבחר על ידי האספה המחוקקת של קמצ'טקה  |
| 3 | ולדימיר סולודוב (ממלא מקום) |  החל מ-3 באפריל 2020  |  מונה על ידי נשיא רוסיה  |
הערות שוליים

↑  Назначен врио губернатора Камчатского края, Vesti.ru
| ראשי סובייקטים פדרליים של רוסיה |
| --- | --- | --- |
| סובייקטים פדרליים | סובייקטים פדרליים |  |
| ראשי רפובליקות | אדיגיה • אלטאי • בשקורטוסטן • בוריאטיה • צ'צ'ניה • צ'ובשיה • דאגסטן • אינגושטיה • קברדינו-בלקריה • קרליה • חקסיה • קומי • קלמיקיה • קאראצ'אי-צ'רקסיה • מארי אל • מורדוביה • צפון אוסטיה - אלניה • סאחה-יקוטיה • טטרסטן • טובה • אודמורטיה • קרים |  |
| מושלי חבלים מנהליים | אלטאי • קמצ'טקה • חברובסק • קרסנודאר • קרסנויארסק • פרם • פרימוריה • סטברופול • עבר הבאיקל |  |
| מושלי מחוזות | אמור • ארכנגלסק • אסטרחן • בלגורוד • בריאנסק • צ'ליאבינסק • אירקוטסק • איוואנובו • קלינינגרד • קלוגה • קמרובו • קירוב • קוסטרומה • קורגן • קורסק • לנינגרד • ליפצק • מגדן • מוסקבה • מורמנסק • ניז'ני נובגורוד • נובגורוד • נובוסיבירסק • אומסק • אורנבורג • אוריול • פנזה • פסקוב • רוסטוב • ריאזאן • סחלין • סמרה • סראטוב • סמולנסק • סברדלובסק • טמבוב • טומסק • טולה • טבר • טיומן • אוליאנובסק • ולדימיר • וולגוגרד • וולוגדה • וורונז' • ירוסלבל |  |
| ראשי ערים פדרליות וערים גדולות | יקטרינבורג • ולדיווסטוק • סוצ'י • קאזאן • מוסקבה • סנקט פטרבורג • סבסטופול |  |
| ראשי מחוז וחבלים אוטונומיים | המחוז היהודי האוטונומי • קמצ'טקה • חנטי ומנסי • צ'וקוטקה • ניינץ • ימלו-ננץ |  |
| מחוזות פדרליים | מחוזות פדרליים |  |
| נציגי הנשיא במחוזות הפדרליים | מרכז • המזרח הרחוק • סיביר • צפון-מערב • דרום • אורל • וולגה • צפון קווקז |  |
ליילה פהלווי

ליילה פהלווי (בפרסית: لیلا پهلوی, תעתיק מדויק: לילא פהלוי), הידועה גם כהנסיכה לילה מאיראן (27 במרץ 1970 – 10 ביוני 2001), הייתה בתו הצעירה של שאה איראן, מוחמד רזה שאה פהלווי.
ביוגרפיה

ליילה פהלווי נולדה בשנת 1970 בטהראן, בירת איראן, לשאה האיראני מוחמד רזה פהלווי ולאשתו השהבאנו (בפרסית: شهبانو, "קיסרית"), פרח פהלווי. בשנת 1979 התחוללה באיראן המהפכה האיראנית בה הודח השאה משלטונו והמדינה הפכה לתיאוקרטיה אסלאמית, אז עזבה משפחת השאה את איראן. לאחר מותו של אביה במצרים בשנת 1980 היגרה משפחת פהלווי לארצות הברית. פהלווי למדה בבית הספר הפרטי היוקרתי "Rye Country Day School" בניו יורק וכן למדה בבית ספר ממלכתי במסצ'וסטס. בהמשך למדה תואר בספרות באוניברסיטת בראון. בראיונות שהעניקה לתקשורת האמריקאית סיפרה פהלווי כי הבריחה מאיראן הייתה טראומטית מאוד עבורה וכי היא סובלת מסיוטים על רקע זה. כמו כן, סיפרה הנסיכה כי היא מעוניינת לשוב לאיראן.
ליילה פהלווי העבירה את חייה בין ביתה שבקונטיקט, ארצות הברית, לערים שונות באירופה. היא נודעה באורח החיים הבוהמי אותו ניהלה, אשר התבטא במסעותיה הרבים ברחבי העולם ובמסיבות ונשפים של בני המעמד העליון ברחבי ארצות הברית ואירופה, בהם לקחה חלק באופן קבוע. על אף מערכות היחסים הרבות אותן ניהלה, היא מעולם לא נישאה. פהלווי הייתה פעילה מאוד בקרב חוגי הגולים האיראניים: היא עסקה בארגון מפגשים של האליטה האיראנית הגולה, וכן נטלה חלק פעיל בארגון טקסי הזיכרון לאביה. בנוסף לכך ניהלה את "קרן מורשת איראן", אשר עיקר פעילותה התבטא בארגון כנסים ותערוכות אומנות בנושא התרבות הפרסית ותרבות איראן המודרנית.
בשנים האחרונות לחייה, החלה פהלווי לעסוק בדוגמנות ודגמנה עבור מעצב העל ולנטינו גרוואני. באותה התקופה מצבה הבריאותי והנפשי החל להדרדר, היא איבדה ממשקלה ואובחנה כסובלת מאנורקסיה נרבוזה. היא נאלצה להפסיק את קריירת הדוגמנות שלה וטופלה במרפאות רבות בארצות הברית ובריטניה. במקביל שקעה בדיכאון ופיתחה תלות בכדורי שינה. ב-10 ביוני 2001 היא נמצאה מתה בחדר בית המלון בו שהתה בלונדון. בנתיחה שלאחר המוות התגלה כי סיבת המוות הייתה מנת יתר של ברביטורט (תרופה להרגעה ולשינה) וקוקאין, להם הייתה מכורה פהלווי. עם זאת, ישנה תאוריית קשר הטוענת כי הנסיכה נרצחה.
מותה של הנסיכה ליילה פהלווי הכה בתדהמה רבים בקהילות יוצאי איראן. מקורביה סיפרו כי חייה של פהלווי היו חיים טראגיים ועל אף חיי החברה שלה, היא חיה בבדידות ומתה לבד. פהלווי נקברה בחלקת קבר ליד סבתה, פרידה ע'ותבי (בפרסית: فریده قطبی, תעתיק מדויק: פרידה קטבי), בבית הקברות הפריזאי "Cimetière de Passy". רבים הגיעו להלווייתה וקהילות איראניות רבות הכריזו על יום אבל וקיימו טקסי זיכרון.
מיינץ (סיירת, 1909)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת קלה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני הצי הקיסרי הגרמני
 סדרה:  קולברג
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  AG Vulcan Stettin 
 תחילת הבנייה:  ספטמבר 1907
 הושקה:  23 בינואר 1909
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1909 – 28 באוגוסט 1914 (4 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה בקרב מפרץ הלגולנד
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 4,362 טון, מקסימלי: 4,864 טון
 אורך:  130.5 מ'
 רוחב:  14 מ'
 שוקע:  5.38–5.58 מ'
 נתונים טכניים
 מהירות:  25.5 קשרים
 גודל הצוות:  322 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  6,500 ק"מ
 הנעה:  15 דוודי קיטור, 19,000 כוחות סוס,  המניעים 4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  סיפון – 20–40 מ"מ   מגדל הניווט – 100 מ"מ   צריחי התותחים – 50 מ"מ
 חימוש:  12 תותחים 105 מ"מ (4.1 אינץ')   2 צינורות טורפדו 450 מ"מ (17.7 אינץ')
 
מיינץ (בגרמנית: SMS Mainz) הייתה סיירת קלה מסדרת קולברג של הצי הקיסרי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה. היו לה שלוש אוניות אחיות, קולברג, קלן ואאוגסבורג. היא נבנתה על ידי מספנת AG Vulcan בשטטין; גוף האונייה הונח בשנת 1908 והיא הושקה בינואר 1909. היא הוכנסה לשירות בצי הים הפתוח באוקטובר 1909. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 10.5 ס"מ SK L/45 והייתה בעלת מהירות מרבית של 25.5 קשרים (47.2 קמ"ש).
לאחר כניסתה לשירות, היא שירתה בקבוצת הסיור השנייה, חלק מכוחות הסיור של צי הים הפתוח. היא שובצה לסיורים ליד האי הלגולנד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בתחילת אוגוסט 1914. בקרב מפרץ הליגולנד בקרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914, הותקפו כוחות הסיור הגרמניים על ידי כוחות בריטיים עדיפים, כולל חמש סיירות מערכה וכמה סיירות קלות. קלן הוצבה בתחילה לתמיכה בכוחות על קו הסיור. היא ניסתה לתגבר את הכוחות הגרמניים הנצורים, ונתקלה בכוח חזק הרבה יותר של סיירות ומשחתות בריטיות. הם קלעו כמה פגיעות משמעותיות עם ירי וטורפדו שהשביתו את מיינץ והניעו את מפקדה לנטוש את האונייה. הבריטים חילצו 348 גברים מהצוות לפני שהאונייה התהפכה וטבעה. 89 אנשי צוות נהרגו בקרב, כולל המפקד שלה.
תכנון

מיינץ הייתה באורך כולל של 130.5 מטר (428 רגל), רוחב של 14 מטר (46 רגל) ושוקע של 5.73 מטר (18.8 רגל) מקדימה. הדחק האונייה היה 4,362 טונות (4,293 טונות ארוכות) בתפוסה סטנדרטית ועד 4,864 טונות (4,787 טונות ארוכות) במעמס מלא. מערכת ההנעה שלה כללה שני סטים של טורבינות קיטור AEG-Curtiss המניעות שני מדחפים בקוטר 3.45 מטר (11.3 רגל) הם העניקו 20,200 כוחות סוס (15,100 קילוואט). אלה הונעו על ידי חמישה עשר דוודי צינור מים של מארין המופעלים בפחם. אלו העניקו לאונייה מהירות מרבית של 26 קשרים (48 קמ"ש). מיינץ נשאה 1,010 טונות (990 טונות ארוכות) של פחם שהעניק לה טווח של כ-3,630 מיילים ימיים (6,720 ק"מ) במהירות של 14 קשרים (26 קמ"ש). למיינץ היה צוות של 18 קצינים ו-349 מלחים.
מיינץ הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/45 בצריחים בודדים. שניים הוצבו זה לצד זה קדימה על המצודה, שמונה מוקמו באמצע האונייה, ארבעה משני הצדדים, ושניים זה לצד זה מאחור. היא גם נשאה ארבעה תותחי נ"מ 5.2 ס"מ (2 אינץ') SK L/55. היא הייתה מצוידת גם בזוג צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ') שקועים בגוף האונייה. היא גם יכלה לשאת 100 מוקשים. למגדל הניווט היו דפנות בעובי 100 מ"מ (3.9 אינץ'), והסיפון היה מכוסה בלוח שריון בעובי עד 40 מ"מ (1.6 אינץ'). תותחי הסוללה הראשיים היו מצוידים במגני תותחים בעובי 50 מ"מ (2 אינץ').
היסטוריית שירות

מיינץ הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ יאגד והונחה בספטמבר 1907 במספנת AG Vulcan בשטטין. היא הושקה ב-23 בינואר 1909 והוטבלה על ידי האוברבורגרמייסטר (ראש העיר) של מיינץ, קרל גוטלמן, ולאחר מכן החלו עבודות האבזור. היא נכנסה לשירות בצי הים הפתוח ב-1 באוקטובר 1909 והחלה בניסויים ימיים ב-23 באוקטובר; אלה הופסקו מ-24 בנובמבר עד 17 בינואר 1910 ושוב מ-23 בפברואר עד 19 במאי לצורך עבודה נוספת במספנה, משום שביצועיה לא היו מספקים. ב-6 ביוני הצטרפה מיינץ לכוח הסיור של צי הים הפתוח, ותפסה את מקומה של הסיירת הקלה דנציג. היא שובצה לקבוצת הסיור II, אשר ערכה מיסוך לסיירות המערכה של קבוצת הסיור I. מפקדה הראשון היה פריגטנקפיטן פרידריך טייסמייר, דודו של ארנסט לינדמן; הוא החזיק בפיקוד עד ינואר 1910.
במהלך שלוש השנים הבאות, מיינץ השתתפה בכל ההפלגות והתרגילים של צי הים הפתוח. פעילויות אלו החלו בהפלגת הקיץ השנתית לנורווגיה, ולאחריה הכשרת צי עם שובו של הצי למימי גרמניה. במהלך התרגילים נערכה סקירת צי בדנציג ב-29 באוגוסט. בסוף השנה יצא שייט אימונים לאזור הבלטי. במרץ 1911 ערך הצי תרגילים בסקאגרק ובקטגט. מיינץ ושאר הצי קיבלו ביוני ויולי שייטות של הצי הבריטי והאמריקאי בקיל. תמרוני הסתיו של השנה היו מוגבלים לים הבלטי ולקטגט. סקירת צי נוספת נערכה במהלך התרגילים עבור משלחת אוסטרו-הונגרית שביקרה, שכללה את הארכידוכס פרנץ פרדיננד ואדמירל רודולף מונטקוקולי. גם במהלך התמרונים הללו, מיינץ זכתה ב-Kaiser's Schießpreis (פרס ירי) על קליעה מצוינת בין כלי השיט בקבוצת הסיור II. הצוות שלה גם לקח את המקום הראשון במרוץ קאטר.
באמצע שנת 1912, עקב משבר אגאדיר, שיט הקיץ יצא לאזור הבלטי רק כדי להימנע מחשיפת הצי במהלך תקופת המתיחות המוגברת עם בריטניה וצרפת. בתקופה זו, פריגטנקפיטן היינריך רצמן שימש כמפקד האונייה מאוקטובר 1912 עד ינואר 1913. רצמן עזב את מיינץ כשהיא נכנסה למבדוק יבש לשיפוץ מקיף שנמשך עד אמצע יוני. לאחר מכן היא חזרה לקבוצת הסיור השנייה. צי הים הפתוח אירח שוב שייטת בריטית ביוני 1914, ימים לפני רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד. ב-5 ביולי הגיע הקייזר וילהלם השני לקיל כדי להצטרף לשייטת לשייט הקיץ השנתי לנורווגיה, שם ערך הצי אימונים כשאירופה נסחפת למלחמה. עד 29 ביולי, ימים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצי חזר לגרמניה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה בתחילת אוגוסט 1914, הסיירת ארקונה הייתה כלי השיט היחיד בתחנה ששמרה על המפרץ הגרמני. מיינץ ושייטת סירות הטורפדו IV נשלחו מיד ב-3 באוגוסט כדי לחזק את ההגנות. סיירות אחרות נשלחו גם לחזק את הכוחות שהוטלו עליהם תפקידי סיור בחלק הדרומי של המפרץ הגרמני, מפרץ הלגולנד. הסיירות חולקו עם שייטות סירות הטורפדו, והוקצו להסתובב בסיורים ליליים בים הצפוני. כחלק ממבצע זה, מיינץ ערכה סיור בליל 16 באוגוסט עם שייטת סירות הטורפדו השמינית, ללא תקלות. במקביל החלו צוללות בריטיות לסייר בקווי הסיור הגרמניים. בלילה שבין 21 ל-22 באוגוסט, מיינץ סיפקה תמיכה מרוחקת לסיור של סירות טורפדו שבדקו ספינות דיג בשרטון דוגר. גיחה נוספת לים הצפוני הגיעה ב-23 באוגוסט; מיינץ וסירות הטורפדו ליוו קבוצה של מקשות שהניחו סדרה של שדות מוקשים בשפך נהר הטיין והאמבר לפני שחזרו לנמל ב-26 באוגוסט.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > קרב מפרץ הלגולנד

בינתיים, ב-23 באוגוסט, מספר מפקדים בריטים הגישו תוכנית לתקוף את קו הסיור עם הסיירות והמשחתות הקלות של כוח הארוויץ', בפיקודו של קומודור רג'ינלד טירוויט. ספינות אלו ייתמכו על ידי צוללות וסיירות המערכה של תת-אדמירל דייוויד ביטי וכוחות קלים הקשורים אליה. התוכנית אושרה ונקבעה ל-28 באוגוסט. הכוחות הבריטיים החלו לצאת מהנמל בערב 26 באוגוסט, החל מהצוללות שהוקצו למבצע. רוב כוחות השטח יצאו לים מוקדם בבוקר שלמחרת; שייטת הסיירות השביעית, שנוספה כדי לספק תמיכה נוספת לכוח הארוויץ', יצאה מהנמל מאוחר יותר באותו היום.
בבוקר 28 באוגוסט, מיינץ, עגנה בשפך האמס, אחותה, קלן טענה אספקה מחדש בווילהלמסהאפן ואריאדנה עגנה בכניסה לווזר. שלושת הסיירות הללו הוקצו לתמוך בסיירות שטטין ופראונלוב ובאוויסו הלה, שהוצבו על קו הסיור באותו בוקר. בשעה 07:57 נתקל כוח הארוויץ' בסירות הטורפדו הגרמניות החיצוניות, שנמלטו בחזרה לסיירות הגרמניות על קו הסיור. בקרב שלאחר מכן במפרץ הלגולנד, שטטין ירתה תחילה לעבר הכוח הבריטי, ותוגברה במהירות על ידי פראונלוב. בשעה 09:47, מיינץ נצטוותה לצאת מאחורי הבריטים כדי לנתק את קו הנסיגה שלהם. היא יצאה לדרך בשעה 10:00 ופעלה בשיתוף עם מטוס ימי המשמש לסיור.
בסביבות השעה 12:30, מיינץ נתקלה בסיירת הבריטית ארת'וזה וכמה משחתות. האוניות יצרו מגע זו עם זו במשך ארבעים וחמש הדקות הבאות. 15 דקות לאחר הקרב, הופיעו שלוש סיירות בריטיות; מיינץ הפסיקה את הקרב וניסתה להימלט מהכוחות הבריטיים העדיפים. הסיירות הבריטיות הרודפות קלעו מספר פגיעות, אבל עד 12:55, מיינץ נמלטה בחסות מסך עשן צפוף. סיירת בריטית נוספת, פירלס, ושש משחתות, הופיעו בצד השמאלי של מיינץ, ותקפו את האונייה הגרמנית הנמלטת. מיינץ קלעה במהירות פגיעות על המשחתות לאורל, ליברטי ולירטס; לאורל נפגעה ונאלצה לסגת ולירטס הושבתה על ידי מטח שפגע בחדר המכונות שלה.
פגז מאחת הסיירות הבריטיות פגע במיינץ בסביבות השעה 13:00, מה שתקע את ההגה שלה בעשר מעלות ימינה. הצוות שלה כיבה את המנוע השמאלי בניסיון לתקן את מסלול האונייה, אך היא המשיכה לפנות ימינה. עד השעה 13:20, רוב תותחי האונייה הושבתו והמבנה העילי של הספינה נופץ לרסיסים. הארובות המרכזית והאחורית שלה קרסו לאחר שספגה מספר פגיעות. טורפדו מהמשחתת לידיארד פגע אז באונייה בצד השמאלי שלה, באמצע האונייה; זה גרם למפקד האונייה להורות לצוות לנטוש את הסיירת המוכה. לאחר מכן הוא עזב את מגדל הניווט עם קצין הניווט, שניהם נהרגו מיד מפגיעת פגז. מערכת הקשר של האונייה לא הייתה בשימוש, ולכן הפקודה לנטוש את האונייה לא הגיעה לכל הצוות. לאחר מכן הגיע קצין הספינה לגשר, וחזר על ההוראה לנטוש את האונייה הנכה בשעה 13:35.
מיינץ הייתה מושבתת לחלוטין. המנועים שלה הושבתו ותותחיה הפסיקו לירות. מעט לפני השעה 14:00 הגיע לארצ'ר לצדה והורידה את המלחים הגרמנים הפצועים. בשעה 14:10 התגלגלה מיינץ שמאלה ושקעה במהירות במיקום 53°58' צפון ו-6°42' מזרח; הניצולים שהיו במים השמיעו שלוש קריאות עידוד לספינתם. הבריטים חילצו 348 ניצולים שנפלו בשבי; 89 אנשי צוות, כולל מפקד האונייה, נהרגו בקרב. בין הניצולים היה אובר-לויטננט צור זי וולפגנג פון טירפיץ, בנו של גרוס-אדמירל אלפרד פון טירפיץ, אדריכל הצי הגרמני. טירפיץ נאסף על ידי סירה והובל לסיירת הקלה ליברפול. וינסטון צ'רצ'יל, אז הלורד הראשון של האדמירליות, הודיע לטירפיץ דרך שגרירות ארצות הברית בברלין כי בנו שרד את הקרב ולא נפצע. במהלך הקרב, הטביעו הבריטים שתי סיירות גרמניות נוספות - אריאדנה וקלן - עם אבדות מינימליות לעצמם.
שרידי האונייה

באוגוסט 2015, חברי מועדון הצלילה הספורטיבית ההולנדי Duikteam Zeester צללו על שרידי האונייה של מייץ והוציאו מגוון חפצים פרוזאיים, כולל סקסטנט, טלגרף המנוע וכוונת לאחד מתותחיה. מעשיהם עוררו ביקורת ממקורות גרמניים, שציינו כי שרידי האונייה הם קבר מלחמה המכיל שרידים של 89 אנשי צוות ולכן אין להפריע לו. המשטרה הפדרלית הגרמנית חקרה את האירוע.  המשטרה הגרמנית השקיעה שלוש שנים בחקירת צוות הצלילה וחיפוש אחר החפצים. לבסוף, באוגוסט 2018, הגיעו הצוללים וממשלת גרמניה להסכם, לפיו הצוללנים מוכרים כמגלי השרידים בתמורה להחזרת החפצים שלקחו משרידי האונייה. החפצים אמורים להיות מוצגים במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של בונדסוור בדרזדן. הנק בוס, אחד מחברי צוות הצלילה, הצהיר כי הצגת החפצים במוזיאון "...זה כל מה שרצינו. אז בסופו של דבר, אנחנו מרוצים מהתוצאה הזו".
הערות שוליים

↑  "Gesunkener Kreuzer "Mainz": Bundespolizei ermittelt gegen Wrackplünderer" [Federal Police Investigating Wreck Plunderers]. Der Spiegel (בגרמנית). 8 בספטמבר 2015. נבדק ב-10 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  von Hebel, Frank (7 בספטמבר 2018). "Duitsland stuurt legertruck om WOI-spullen bij Gronings duikteam in beslag te nemen" [Germany Sends Truck to Seize Artifacts Taken by Dive Team]. Dagblad van het Noorden (בהולנדית). נבדק ב-10 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
מיינץ לפני המלחמה
מלחים בריטים צופים במיינץ שניזוקה קשות עולה באש, רגעים לפני הטביעה
מיינץ שוקעת ב-28 באוגוסט 1914
חלק מהאנדרטת זיכרון ל-SMS מיינץ במיינץ
מלון פרזידנט

| --- | --- |

 בניית המלון
 קואורדינטות:  55°44′15″N 37°36′46″E﻿ / ﻿55.737437°N 37.612667°E﻿ / 55.737437; 37.612667
 האתר הרשמי
  (למפת מוסקבה מוגדלת) מלון פרזידנט(למפת מוסקבה רגילה) מלון פרזידנט he
 
מלון פרזידנט (ברוסית: Президент-Отель) הוא אחד המלונות הגדולים במוסקבה, הממוקם ברחוב בולשאיה יקימנקה. נבנה בראשית שנות השמונים, נפתח בשנת 1983 תחת השם "אוקטברסקאיה" ונועד לתמוך בפעילות מדיניות החוץ של הנהגת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ושל גופי הכוח הממלכתיים הגבוהים ביותר.
לאחר התפרקות ברית המועצות המלון הועבר לניהול של משרד נשיא רוסיה. הוא מנוצל עתה למטרת כנסים ומפגשים ממלכתיים.
מבט על מלון פרזידנט