stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קתדרלת סטפנוס הקדוש
חוץ המבנה > אלמנטים נוספים

ליד הקירות החיצוניים של הקתדרלה ניתן לראות:
הנקודה (ראו בתוכנית המבנה: ליד SJC) שבה בורכה גופתו של וולפגנג אמדאוס מוצרט לאחר הלווייתו שהתקיימה בפנים.
דוכן המטיף החיצוני (ראו בתוכנית המבנה: SJC) בו ג'ובאני דה קפסטראנו, הידוע גם כיוחנן קפיסטרנו הקדוש, הטיף למסע צלב ב-1454 להדוף פלישות מוסלמיות לאירופה הנוצרית. פסל הבארוק מהמאה ה-18 מראה את פרנציסקוס הקדוש תחת הפצעת קרני שמש פזרנית, דורך על טורקי מובס. זה היה דוכן הדרשה הראשי של הקתדרלה, עד שהוחלף על ידי דוכן המטיף של Pilgram.
דמות (ראו בתוכנית המבנה: CT) שידועה בחיבה בקרב הווינאים כ"ישו עם כאב שיניים" בגלל ההבעה המיוסרת של פניו.
מספר לוחות זיכרון, מהתקופה בה האזור סביב הקתדרלה היה בית קברות.
שעון שמש מן המאה ה-15 ששוחזר לאחרונה, על תמיכה דואה, בפינה הדרום מערבית (ראו בתוכנית המבנה: S).
בימי הביניים, לערים גדולות היו יחידות מידה משלהן. כדי לאפשר לסוחרים לעבוד בהתאם ליחידות המקומיות, הללו הוצגו בפומבי במקומות חשובים. ואכן, בקיר החיצוני של הקתדרלה הותקנו שני מוטות מתכת באורכי האל (יחידת מידה) (ell): האל הוינאי - 89.6 ס"מ, ואל הבדים - 77.6 ס"מ. לפי פרנץ טווארוך, היחס בין הארכים הוא  {\sqrt {3}}/2. ‏ האל הוינאי מוזכר לראשונה ב-1685 בידי הקנון טסטארלו דלה מסה בספרו Beschreibung der ansehnlichen und berühmten St. Stephans-Domkirchen. ‏
פנים

הקירוי הפנימי של חלל הקתדרלה הוא קמרון מסוג קמרון רשת הנראה כרשת של צלעות אלכסוניות בין העמודים הראשיים של המבנה.
פנים > מזבחות

ישנם 18 מזבחות בחלק הראשי של הכנסייה, ועוד מזבחות בקפלות השונות. המזבח הראשי ומזבח וינר נוישטאדט הם המפורסמים ביותר.
פנים > מזבחות > המזבח הראשי

יעדם הראשון של מבקרים רבים בכנסייה הוא המזבח הראשי המרוחק (ראו בתוכנית המבנה: HA), שנבנה במשך שבע שנים (1641–1647) כחלק מליטוש הקתדרלה בסגנון הבארוק. המזבח נבנה בידי טוביאס פוק (Tobias Pock) תחת הדרכתו של הבישוף של וינה, פיליפ פרידריך, הרוזן ברוינר (Philipp Friedrich Graf Breuner) משיש שהובא מפולין, שטיריה וטירול.
המזבח מראה את סקילת סטפנוס הקדוש, פטרונה של הקתדרלה. הוא מוקף במסגרת דמויות של הקדושים הפטרונים של האזורים הסובבים אותה - לאופולד, פלוריאן, סבסטיאן ורוכוס הקדושים - וכן פסל של מריה הקדושה המושך את עין הצופה למבט על איור של גן העדן, שבו ישו מחכה לעלייתו השמיימה של סטפנוס, הקדוש המעונה הראשון.
פנים > מזבחות > מזבח וינר נוישטאדט

מזבח וינר נוישטאדט נמצא בראש הספינה הצפונית (ראו בתוכנית המבנה: WNA), ויוצר ב-1447 בפקודתו של הקיסר פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שקברו ניצב מנגד לו, בראש הספינה הדרומית. על במת המזבח חקוק המוטו A.E.I.O.U. (סיסמה שפירושה "כל העולם נתון תחת אוסטריה" - Alles Erdreich Ist Österreich Untertan).
פרידריך הזמין אותו עבור כנסיית המנזר הציסטרציאני ויקטרינג שליד קלגנפורט, שם הוא הוצב עד סגירת המנזר ב-1786 כחלק מהרפורמות של הקיסר יוזף השני כנגד הכמורה. אז המזבח נשלח למנזר הציסטרסיאני על שם ברנר מקליירבו (שנוסד בידי פרידריך ה-3) בעיר וינר נוישטאדט ובסופו של דבר נמכר ב-1885 לקתדרלת סטפנוס הקדוש, אחרי שמנזר וינר נוישטאדט נסגר עקב מיזוג עם כנסיית המנזר של הייליגנקרויץ.
פרויקט לשיקומו החל ב-1985, יום השנה המאה להוספתו. מאחר שהשיקום הצריך טיפול בשטח פנים רחב (מעל מאה מטר מרובע), השיקום ארך כעשרים שנה ועלה 1.3 מיליון אירו.
התמונה של המזבח עצמו מורכבת משני טריפטיכונים, התחתון גדול פי ארבעה מהעליון. כאשר הפנלים התחתונים פתוחים, נגלה הסורג הגותי של המקום המכיל שרידי קדושים מעל המזבח.
בימי השבוע, ארבעת הפנלים סגורים ומציגים ציור בצבע אחד של סצנה הכוללת 72 קדושים. בימי ראשון, הפנלים נפתחים ומראים פסלי עץ מצופים בזהב המתארים אירועים בחייה של מריה הקדושה.
פנים > האיקונין של מריה פטש

האיקונין של מריה הקדושה עם ישו הילד (ראו בתוכנית המבנה: MP), בסגנון ביזנטי היה במקור בכנסייה האוניאטית בעיר ההונגרית פץ' (Pécs), ועל שמה נקרא איקונין זה. אחרי שני דיווחים ב-1696 על נס שבו האם בתמונה הזילה דמעות אמיתיות, הקיסר לאופולד הראשון, מלך הונגריה, הורה להביאו לקתדרלה, שם יהיה בטוח מהצבאות המוסלמיים שנתמכו על ידי צרפת ושלטו ברוב הונגריה. אחרי מסע ממושך בן חמישה חודשים, הגיע האיקונין ב-1697. הקיסרית אלאונורה מגדלנה מנויבורג הזמינה את האיקונין במסגור Rosa Mystica והורתה שהאיקונין יונח ליד המזבח הראשי, שם הוא ניצב עד 1945.  לאחר מכן שונה מיקומו והוא הונח מעל מזבח ומתחת לבלדקינו ליד הפינה הדרום-מערבית של הספינה הראשית - שם נרות דולקים רבים מראים על ההערצה לה זוכה האיקונין, בייחוד מצד ההונגרים.
האיקונין, בגודל 50.8 על 71.12 ס"מ, הוזמן ב-1676 מהצייר אישטוון פאפ על ידי לאסלו צ'יגרי אחרי שחרורו מהשבי העות'מאני בעת פלישתם להונגריה. אולי צ'יגרי לא יכול היה לשלם שישה דוקאטים על העבודה, והאיקונין נקנה בסופו של דבר על ידי לאסלו הורטה (Laszlo Hurta) שתרם אותו לכנסייה בפץ'.
התמונה מראה את האם מצביעה אל עבר הילד (דבר המסמל ש"הוא הדרך") והילד מחזיק ורד עם שלושה ענפים (מסמל את השילוש הקדוש) ועונד על צווארו צלב המבשר על הבאות.
מאז הגעתה, לא תועד שוב בכי של התמונה, אך נסים ותפילות שקרו יוחסו לה, כגון ניצחונו של הנסיך אויגן מסבויה על הטורקים בזנטה, מספר שבועות אחרי התקנת האיקונין בקתדרלה.
תושבי פץ' ביקשו את הציור הקדוש והמחולל נסים שלהם בחזרה, אבל הקיסר שלח להם העתק במקום. מאז, דווח שההעתק בכה דמעות אמיתיות וחולל נסים, והכפר שינה את שמו מפץ' למריה-פץ' והפך לאתר צליינות חשוב.
פנים > דוכן המטיף

דוכן המטיף, העשוי אבן (ראו בתוכנית המבנה: P), הוא יצירת מופת של פיסול גותי מאוחר. במשך שנים יוחס הדוכן לאנטון פילגרם אך כיום חושבים שהסתת היה כנראה ניקולאס גרהארט ואן ליידן (Niclaes Gerhaert van Leyden). על הדוכן המוגבה עמד המטיף, ועל מנת שדרשתו תישמע יותר טוב בפני הקהל, הדוכן צמוד לאחד העמודים בלב הספינה הראשית ולא במזרח הכנסייה.
הצדדים של דוכן המטיף צומחים כעלי כותרת מהגזע התומך אותו. על עלי הכותרת הגותיים יש תחריטי דיוקנאות של ארבעת מורי הכנסייה: אוגוסטינוס הקדוש, אמברוזיוס הקדוש, האפיפיור גרגוריוס הראשון והירונימוס הקדוש. כל אחד חרוט בהם בארבעה מצבי רוח שונים ובארבעה שלבים של חייו.
מעקה המדרגות המתעקל סביב העמוד ממפלס בקרקע עד לדוכן הוא בעל עיטורים של קרפדות ולטאות הנושכות זו את זו, דבר המסמל את מלחמת הטוב ברוע. בראש המדרגות ישנו פסל של כלבלב מאבן המגן על המטיף ממתפרצים.
מתחת למדרגות נמצא אחד הסמלים האהובים של הקתדרלה: דיוקן-עצמי של פסל לא ידוע המסתכל בתמיהה מהחלון, ומכונה Fenstergucker - "המציץ מהחלון".
פנים > קפלות

ישנן מספר קפלות רשמיות בקתדרלת סטפנוס הקדוש:
קפלת קתרינה הקדושה, בבסיס המגדל הדרומי. זו קפלת הטבלה ובה אגן טבילה בן 14 צלעות, שהושלם ב-1481 וכיסויו היה לוח ששימש כתיבת תהודה מעל דוכן המטיף בכנסייה הראשית. בסיס השיש שלו מתאר את ארבעת השליחים, בעוד שהנישה בכיור מראה את שנים עשר השליחים, ישו וסטפנוס הקדוש.
קפלת ברברה הקדושה, בבסיס המגדל הצפוני. היא משמשת למדיטציה ותפילה.
קפלת אליגיוס הקדוש, בפינה הדרום-מזרחית. פתוחה לתפילה.
קפלת ברתולומיאוס הקדוש, מעל קפלת אליגיוס הקדוש, שוחזרה לאחרונה.
קפלת הצלב, בפינה הצפון-מערבית, מכילה את קבר הנסיך אויגן מסבויה. היא סגורה לציבור.
קפלת ולנטינוס הקדוש, מעל קפלת הצלב, בה מוחזקים מאות שרידי קודש השייכים לשטפנסדום, כולל פיסת מפה מהסעודה האחרונה. בתיבה גדולה שמורות עצמות של ולנטינוס הקדוש, שהובאו לקתדרלה בתחילת המאה ה-20 מהבניין שכיום הוא בית מועצת הקתדרלה, מדרום למזבח הראשי.
פנים > קברים

בנצרות, הקבורה בכנסייה תמיד סימלה כבוד, משום שכך קרוב הנקבר לשרידי קודש שמאוחסנים בה. קבורות פחות מכובדות היו מחוץ לכנסייה, אך בצידה. מאז ימיה הראשונים הייתה קתדרלת סטפנוס הקדוש מוקפת בבתי קברות, עוד מהתקופה הרומית. בנוסף לכך ישנם גם קברים בתוך הקתדרלה עצמה.
בקומת הקרקע ניתן לראות את הקברים של:
פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (21 בספטמבר 1415 - 19 באוגוסט 1493) (ראו בתוכנית המבנה: Fr3), שתחת שלטונו קיבלה וינה בישוף משלה. המוטו שלו, A.E.I.O.U., הפך לשם נרדף לאוסטריה. הקבר נבנה במשך 45 שנה, והבניה החלה 24 שנה לפני מותו של הקיסר. הסרקופאג עשוי משיש צפוף ואדום הנמצא במחצבת אדנט. על מכסה הקבר, שסותת בידי ניקולאס גרהארט ון ליידן, נראה הקיסר פרידריך בהכתרתו, מוקף בשלטי האבירים של כל המחוזות שבשליטתו. גוף הקבר מכיל 240 פסלים, והוא יצירת מופת של פיסול ימי הביניים. הוא בולט לעין באזור הכורוס בפינה הדרום-מזרחית של הקתדרלה.
הנסיך אויגן מסבויה (16 באוקטובר 1663 - 24 באפריל 1736) (ראו בתוכנית המבנה: PES). היה מפקד הכוחות הקיסריים בזמן מלחמת הירושה הספרדית ומלחמות אחרות, שמטרה הייתה להדוף את הפלישות המוסלמיות. קברו נמצא בקפלה על שמו, בפינה הצפון-מערבית של הקתדרלה. לקפלה זו שמות אחדים, ביניהן "קפלת הצלב". הזקן על פסל ישו הצלוב מעל המזבח עשוי משיער אמיתי.
כאשר נסגרו בית הגופות ושמונת בתי הקברות שמול צידי קתדרלת סטפנוס הקדוש עקב התפרצות של מגפת הדבר ב-1735, הועברו העצמות שבהם אל מערות הקבורה (קטקומבות) שמתחת לכנסייה. קבורה ישירות בקטקומבות נעשתה עד 1783, אז חוקק חוק שאסר קבורה בתחום העיר. בתוך הקטקומבות, הפתוחות לתיירים, ישנם שרידים של 11,000 גופות הקבורות שם.
תחת דרום בית המקהלה נמצאת קריפטת הבישופים שהקבורה האחרונה בה (שהושלמה ב-1952) הייתה של הקרדינל פרנץ קניג ב-2004.
בקריפטה מתחת למזרח הכנסייה נמצאים 78 מְכלי ברונזה המכילים גופות, לבבות וקרביים של 72 מבני שושלת הבסבורג. לפני מותו ב-1365 הורה הדוכס רודולף הרביעי שקריפטה כזאת תיבנה עבור שרידיו בקתדרלה החדשה שהזמין. כבר ב-1754 התא המלבני הקטן היה עמוס לעייפה ב-12 סרקופאגים ו-39 כדים, ולכן התא הורחב בתא סגלגל ממזרח לתא המלבני. ב-1956 חודשו שני התאים, והתוכן שלהם סודר מחדש. הסרקופאגים של הדוכס הרביעי ואשתו הוצבו על במה, ו-62 הכדים המכילים איברים הועברו משתי שורות מדפים לתא החדש ולתוך ארונות בתא המקורי.
פנים > העוגב

העוגב בקתדרלת סטפנוס הקדוש הוא מסורת עתיקת יומין שהתחילה עוד בימי הביניים. העוגב הראשון מוזכר ב-1334. ‏ אחרי השרפה של 1945, מיכאל קאופמן בנה והתקין ב-1960 עוגב חשמלי גדול עם 125 רגיסטרים, 4 מקלדות ו-9000 צינורות. בניית העוגב מומנה מתרומות הציבור. ב-1991 נבנה עוגב בית המקהלה בידי החברה האוסטרית Rieger. זהו עוגב מכני עם 56 רגיסטרים ו-4 מקלדות.
שימור ושחזור

מאז הקמתה של הקתדרלה ב-1147 היא נמצאת בתהליך ארוך של שינוי, שיפוץ ושימור.
אבן הגיר הנקבובית מועדת לשחיקה בשל פגעי מזג האוויר. ציפויה בחומר אוטם דוגמת סיליקון אינו פותר את הבעיה, שכן הוא מביא ללכידת לחות בתוך האבן, דבר המאיץ את תהליך ההיסדקות עם קפיאת המים הכלואים. מחלקת הבנייה של הקתדרלה, ה-Dombauhütte, משתמשת בטכניקות המדעיות החדשניות ביותר, ובכלל זה סתתות עדינה וניקוי פסלים באמצעות לייזר, וכן עוסקת במחקר ופיתוח של תהליך למילוי החללים בתוך האבן בחומר שימנע חדירת מים.
פרויקט התיקון הבולט ביותר לעין הוא החידוש הרב-שנתי של המגדל הדרומי הגבוה, שכלל התקנת פיגומים. כספים שנתקבלו מהשכרת שטחי פרסום על הרשתות שמכסות את הפיגומים כיסו חלק מעלויות העבודה, אך הפרסום עורר מחלוקת ועקב כך הופסק.
ניקוי שיטתי של פנים הקתדרלה מתקדם בהדרגה סביב הקירות, ותבליט חיצוני של ישו בגת שמנים משוחזר.
בשנת 2006 הושלם מיזם ענק, שענה על צורך של מבקרים ומתפללים בקתדרלה מזה מאות שנים: שדרוג מערכת ההסקה. מערכות חימום קודמות כללו קמיני בערה, ופיזרו פיח ושומן על יצירות האמנות. המערכת החדשה משתמשת במקורות חימום רבים בנקודות שונות ברחבי הקתדרלה, כך שיש מעט מאוד זרימת אוויר נושא חלקיקים מזיקים. הקתדרלה מחוממת לטמפרטורה של כ-10 מעלות צלזיוס.
מקורם של חלק מהשרטוטים האדריכליים מימי הביניים, והם מצוירים על נייר באורך ארבעה וחצי מטרים שלא ניתן לגעת בו בשל רגישותו. נעשו מדידות לייזר של הקתדרלה העתיקה, ומהן הפיקו דגם תלת-ממדי ממנו ניתן להפיק תוכניות לפי הצורך. כאשר מתעורר צורך בהחלפת אבן שנשחקה עקב פגעי מזג האוויר, המערכת הממוחשבת יכולה ליצור מודלים בגודל אמיתי, שישמשו להדרכת תשעת הסתתים המועסקים בסדנת הקתדרלה שליד הקיר הצפוני.
גלריה > ציורים ותצלומים ישנים

קרל פיפיך, 1831
רודולף ריטר פון אלט, 1832
יאקוב (יעקב) אלט, 1847
פרנץ אלט, 1849
פרנציס פרית
1891
1905
לקריאה נוספת

Gruber, Reinhard H.; Bouchal,Robert (2005). Der Stephansdom. Monument des Glaubens - Stein gewordene Geschichte (בגרמנית). Vienna: Pichler Verlag. ISBN 3854313683.
Riehl, Hans (1926). Der St. Stephansdom in Wien (בגרמנית). Hrsg. von der Allgemeinen vereinigung für christliche kunst. p. 64.
Zykan, Marlene (1981). Der Stephansdom (בגרמנית). Zsolnay. p. 301. ISBN 3552033165.
Strohmer, Erich V. (1960). Der Stephansdom in Wien (בגרמנית). K. R. Langewiesche. ASIN B0000BOD4J.
Feuchtmüller, Rupert; Kodera, Peter (1978). Der Wiener Stephansdom (בגרמנית). Wiener Dom-Verl. p. 420. ISBN 3853510922.
Donin, Richard Kurt (1952). Der Wiener Stephansdom und seine Geschichte (בגרמנית). A. Schroll. ASIN B0000BHI6S.
Macku, Anton (1948). Der Wiener Stephansdom: Eine Raumbeschreibung (בגרמנית). F. Deuticke. p. 30.
Böker, Johann J. (2007). Der Wiener Stephansdom in der Spätgotik. Architektur als Sinnbild für das Haus Österreich (1 ed.). Pustet, Salzburg. p. 432. ISBN 3702505660.
תזיזו ת'רגליים

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ורג' מילר
 הופק בידי:  ג'ורג' מילר
 תסריט:  ג'ורג' מילר, ג'ון קולי, ג'ודי מוריס ו-וורֵן קולמן
 שחקנים ראשיים:  אלייז'ה ווד בריטני מרפי רובין ויליאמס יו ג'קמן ניקול קידמן אליזבת דיילי
 מדבבים:  בריטני מרפי (Gloria) מגדה צובנסקי מרים מרגוליס הוגו ויבינג (Noah the Elder) ניקול קידמן אליזבת דיילי (Mumble) אלייז'ה ווד (Mumble) יו ג'קמן רובין ויליאמס אנתוני לפאליה סטיב ארווין פאט ג'ו 
 מוזיקה:  ג'ון פאוול
 צילום:  David Peers 
 מדינה:  אוסטרליה, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Les Films Séville, האחים וורנר, Village Roadshow Pictures, Animal Logic, Kennedy Miller Mitchell, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בנובמבר 2006 (ארצות הברית) 14 בדצמבר 2006 (ישראל)
 משך הקרנה:  108 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט חבר'ה, סרט קומדיה, סרט לכל המשפחה, מלודרמה, סרט מוזיקלי, סרט מונפש למחצה 
 תקציב:  100,000,000‏$
 הכנסות:  384,335,608‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   happyfeet
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר
 סרט הבא:  תזיזו ת'רגליים 2
 www.happyfeetmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
תזיזו ת'רגליים (באנגלית: Happy Feet) הוא סרט אנימציה ממוחשבת שיצא לאקרנים ב-2006, בוים והופק על ידי ג'ורג' מילר. הסרט גרף 42.3 מיליון דולר בשלושת הימים הראשונים להקרנתו בארצות הברית ובקנדה, והיה בראש טבלת ההכנסות בארצות הברית במשך שלושה שבועות רצופים, בהם הכניס 121 מיליון דולר. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר של שנת 2006. בנובמבר 2011 יצא סרט המשך בשם תזיזו ת'רגליים 2.
תקציר העלילה

הסיפור מתרחש בממלכת הפינגווינים הקיסרים. במסגרת טקס החיזור כל פינגווין שר שיר כדי למשוך את בת זוגו. כך נפגשו ממפיס ונורמה ג'ין והתאהבו. לקראת החורף הארוך והקר, עוזבות הנקבות את המושבה ויוצאות לצוד דגים בזמן שהזכרים מתקבצים בקבוצה (כדי לשמור על החום) ושומרים על הביצה בין הרגליים. ממפיס משמיט בטעות את הביצה והיא נפגעת מהקור, אך הוא מחזיר אותה לתוך רגליו, משוכנע שלא קרה שום נזק. בהגיע הקיץ, נולד בנם, וגלוריה, פינגווינית צעירה, מצמידה לו את השם ממבל.
ממבל, הבן של ממפיס ונורמה ג'ין, הוא זמר נוראי, אבל הוא יודע לרקוד סטפס בניגוד לאחרים, ובפרט גלוריה המוכשרת.
בטקס הבגרות הפריע ממבל לשאר, בכך שניסה לשיר בעצמו.
האחרים גירשו אותו, ולמחרת הוא מצא את עצמו על קרחון מותקף בידי כלב ים ועופות דורסים והוא מנסה לשכנע אותם לחוס על חייו אך הם מנסים להרוג אותו ואז הוא מתחבא במערה וחוזר לביתו ושהוא מתבגר ויוצא לדוג עופות דורסים מנסים לחטוף לו את הדג והוא נאבק בהם ומגרש אותם ונותן לחברה שלו את הדג. הוא ברח והגיע אל מושבה אחרת. שם ממבל התחבר עם חבורת פינגוויני אדלי לטיניים שמעריכים את כישוריו, ועוזרים לו להתגבר על הסכנות.
כשהוא מנסה לחזור לקהילתו, דוחה אותו נח - מנהיג הקהילה, בטענה כי הרפורמות שהוא מנסה להכניס לקהילה (ריקוד הסטפס), הם הגורמים לחוסר הדגים. הוא עוזב יחד עם חבריו הלטיניים, תוך כדי הבטחה למצוא את ה"חייזרים" כלשונו, שגורמים לדגים להיעלם.
הוא מוצא ספינת דיג ומנסה לעלות עליה, כשאינו מצליח, הוא מנסה לעקוב אחריה, וכך מגיע עיף ומותש לחוף של בני אדם. שם הוא נלקח לגן חיות ומושם בכלוב. בהמשך הוא מושך את תשומת לבם של האנשים בריקודו, והוחלט להחזירו לביתו, תוך הצמדת מכשיר מעקב על גבו. הוא מספר לקהילה על מסעו ומלמד אותם לרקוד. כשמגיעים האנשים רוקדים לפניהם קהילת הפינגווינים, ובני האדם מבינים שהם מנסים להעביר להם מסר, שמתפרש על ידם אחר כך, כזעקת יאוש עקב חוסר בדגים. דבר זה מעורר דיון ציבורי תוסס, שבסופו הוחלט להפסיק לדוג באזורים אלו, ובכך הצליח ממבל במשימתו, ובנוסף הוא מתקבל בברכה על ידי הקהילה.
דמויות

ממבל: רקדן, הכוכב הראשי.
גלוריה: החברה של ממבל.
לאבלייס: הגורו, שיש לו תשובה לכל דבר.
החבורה: חמשת הפינגווינים הקטנים שאיתם נפגש ממבל.
ממפיס: אביו של ממבל.
נורמה ג'ין: אמו של ממבל.
נח: מנהיג קהילת הפינגווינים.
גברת הסטוחן: ניסתה להפוך את ממבל לזמר טוב.
דיבוב באנגלית

ממבל - אלייז'ה ווד
גלוריה - בריטני מרפי
ראמון, לאבלייס, קליטוס - רובין ויליאמס
ממפיס (אביו של ממבל) - יו ג'קמן
נורמה ג'ין (אמו של ממבל) – ניקול קידמן
ממבל הצעיר - אליזבת דיילי
המורה ויולה - מגדה סבובנסקי
דיבוב בעברית

ממבל - יהונתן מגון
גלוריה - ענת ארליך
לאבלייס - אריה מוסקונה
ראמון - אסף פריינטא
ממפיס (אביו של ממבל) - יחזקאל לזרוב
נורמה ג'ין (אמו של ממבל) – עינת גליקסמן
ממבל הצעיר - מיכל מוכתר
המורה ויולה - רמה מסינגר
הערות שוליים

↑  רויטרס, פינגווינים מרקדים גברו על בונד בקופות, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2006
↑  אורי שנער, ‏חי בסרט מצויר, באתר גלובס, 26 בנובמבר 2007
↑  הזוכים הגדולים:, באתר גלובס, 26 בפברואר 2007
| פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | שרק (2001) • המסע המופלא (2002) • מוצאים את נמו (2003) • משפחת סופר-על (2004) • וולאס וגרומיט והארנב הקטלני (2005) • תזיזו ת'רגליים (2006) • רטטוי (2007) • וול-E ‏(2008)  • למעלה (2009) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | צעצוע של סיפור 3 (2010) • רנגו (2011) • אמיצה (2012) • לשבור את הקרח (2013) • 6 גיבורים (2014) • הקול בראש (2015) • זוטרופוליס (2016) • קוקו (2017) • ספיידרמן: ממד העכביש (2018) • צעצוע של סיפור 4 (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | נשמה (2020) • אנקאנטו (2021) • גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו (2022) • הילד והאנפה (2023) |  |
| פרס באפט"א לסרט האנימציה הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | תזיזו ת'רגליים (2006) • רטטוי (2007) • וול-E ‏(2008) • למעלה (2009) • צעצוע של סיפור 3 (2010) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | רנגו (2011) • אמיצה (2012) • לשבור את הקרח (2013) • סרט לגו (2014) • הקול בראש (2015) • קובו: אגדה של סמוראי (2016) • קוקו (2017) • ספיידרמן: ממד העכביש (2018) • קלאוס (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | נשמה (2020) • אנקאנטו (2021) • גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו (2022) • הילד והאנפה (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1024711285  LCCN: n2006043192  VIAF: 253410973   WorldCat (עם VIAF): 253410973
שלב הצילומים (קולנוע)

צילום סרט בסט בניוארק, ניו ג'רזי.
שלב הצילומים (באנגלית: Principal photography) הוא שלב בהפקת הסרט שבו הסרט מצולם עם שחקנים על הסט, להבדיל מתחילת ההפקה ולאחר ההפקה.
מהלך הצילומים

שלב הצילומים הוא בדרך כלל השלב היקר ביותר בהפקת הסרט בשל שכר השחקנים, הבמאי, קבוצת אנשי הצוות הכוללת, העלויות של צילומים מסוימים והעובדה שבצילום על הסט נכללים כל האביזרים או האפקטים המיוחדים שנדרשים לסרט. התחלתו של שלב הצילומים בדרך כלל מסמנת את נקודת האל-חזור של מפיקי הסרט, מכיוון שעד השלמתו לא סביר שיהיה מספיק חומר מצולם כדי להוציא את המוצר הסופי ויהיה ניתן להחזיר את עלויות הסרט. על אף שפעמים רבות סרט מאבד את אישור תחילת הצילומים בראשית ההפקה (למשל, מפני ששחקן חשוב החליט לא לשחק בסרט לבסוף), נדיר מאוד שאולפנים ייסוגו מסרט שהחל את תהליך שלב הצילומים. כאשר בכל זאת קורה מקרה כזה הוא נחשב לכישלון, עקב ההפסד של רוב הכספים שהושקעו בסרט.
לאחר שמסתיימים הצילומים העיקריים שהוחלט לצלם, מסתיימת מרבית עבודתו של רוב מי שמעורב בהפקה. בתהליך הפוסט פרודקשן (גמר-הפקה), עלולות להתגלות סצנות מסוימות או אפילו רצפים (sequences) של סצנות שיש לצלם עוד כדי להשלים את הסרט - או משום שהסצנות חסרות ואם משום שהן אינן מושלמות, למשל במקרה שחומר הגלם אינו מספיק באיכותו בשל רמת משחק. בנסיבות אלה, ייתכן שיצולמו צילומים נוספים. אם הסצנות כבר צולמו לפחות פעם אחת או שהן בעלות חשיבות, התהליך מכונה "צילום מחדש" (re-shoot). אם הסצנות המצולמות חדשות וקטנות יחסית התהליך מכונה לעיתים קרובות "איסוף" (pick-up).
שיטת עבודה

העבודה מורכבת אך ורק מהצילומים. שלבי בחירת המיקום לצילומים, תאריך מועדי ההתחלה והסיום ובניית סטים לצילום מתוכננים מראש במהלך הפרה-פרודקשן (קדם-הפקה).
בשל כמה סיבות, בהן התנגדות של הציבור לסרט שנוי במחלוקת (כפי שקרה על הסט של "מלאכים ושדים"), הפקת הסרט עשויה להחליט להעביר חלק מתוכנית הצילומים או אפילו את רובה לאולפנים.
ראו גם

פרה-פרודקשן
פוסט-פרודקשן
הערות שוליים

↑  מונחים בקולנוע באות P באתר IMDb
↑  ‏שערוריית הצילום של מלאכים ושדים‏ (באיטלקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548429005171  GND: 4232013-6  LCCN: sh85088104
שנינות (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  המחזה "שנינות" מאת מרגרט אדסון
 בימוי:  מייק ניקולס
 הופק בידי:  סיימון בוסנקט
 תסריט:  אמה תומפסון מייק ניקולס
 עריכה:  ג'ון בלום
 שחקנים ראשיים:  אמה תומפסון כריסטופר לויד אודרה מקדונלד איילין אטקינס
 מוזיקה:  הנריק גורצקי
 צילום:  שיימוס מקגארווי
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Avenue Pictures Productions
 חברה מפיצה:  HBO Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  24 במרץ 2001
 משך הקרנה:  98 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
שנינות (באנגלית: Wit) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 2001 בבימויו של מייק ניקולס. את התסריט כתבו ניקולס ואמה תומפסון, והוא מבוסס על מחזה באותו שם מאת מרגרט אדסון זוכת פרס פוליצר לשנת 1999.
ב-9 בפברואר 2001 הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. ב-24 במרץ שודר הסרט ברשת הטלוויזיה HBO. בהמשך אותה שנה הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים של אדינבורו ובפסטיבל הסרטים של ורשה.
תקציר עלילה

ויוויאן ברינג (אמה תומפסון) היא מרצה לספרות אנגלית הידועה בזכות הידע הרב שלה בנושא השירה המטאפיזית, ובעיקר הסונטות הקדושות מאת ג'ון דאן. חייה משתנים כשהיא מאובחנת כחולה בסרטן השחלות בדרגה 4 עם גרורות. האונקולוג הארווי קליקיאן (כריסטופר לויד) קובע לה טיפולים כימותרפיים שונים לטיפול במחלה, והיא סובלת מתופעות הלוואי שלהם (כגון חום, צמרמורות, הקאות, וכאבי בטן). מעת לעת חוזר הסיפור בפלשבק לרגעים מחייה הקודמים כולל ילדותה, לימודיה באוניברסיטה, והקריירה שלה לפני האבחנה. במהלך הסרט היא שוברת את הקיר הרביעי, כשהיא מסתכלת אל המצלמה ומביעה את רגשותיה.
ככל שהמחלה מחמירה, ויוויאן מסכימה לעבור בדיקות נוספות וטיפולים ניסיוניים, על אף שהיא מבינה שהרופאים, כולל תלמיד לשעבר שלה ג'ייסון פוזנר, מתייחסים אליה כאל שפן ניסיונות ולא אל חולה שיש להצילו. האדם היחיד שנראה שאכפת לו ממנה היא אחת האחיות המטפלות בה, סוזי מונהן (אודרה מקדונלד).
לקראת סוף מחלתה מבקרת את ויוויאן פרופ' אוולין אשפורד (איילין אטקינס), שהייתה המרצה והמנטור שלה בתקופת הלימודים. אשפורד מקריאה לה קטעים מספר הילדים "ארנבון בורח מהבית" מאת מרגרט וייז בראון. לקראת סוף חייה ויוויאן מתחרטת על חוסר הרגישות שלה ומבינה שהייתה צריכה להיות חביבה יותר לאנשים. בעת הצורך הגדול ביותר היא לומדת שחמלה אנושים היא בעלת חשיבות גדולה יותר מאשר שנינות אינטלקטואלית.
ויוויאן מתה בסוף הסרט, וקולה נשמע כשהיא מקריאה את הסונטה "death be not proud".
הפקה

כהכנה לתפקידה בדמות ויוויאן ברינג, אמה תומפסון גילחה את ראשה, בעקבותיהן של השחקניות קתלין צלפנט וג'ודית לייט, שגילמו את הדמות על במת התיאטרון.
הסרט צולם באולפני פיינווד בלונדון.
הפסקול כולל קטעים קלאסיים אחדים בהם "סרנדה אדאג'ו" מתוך רביעיית מיתרים מס' 15 מאת דמיטרי שוסטקוביץ', "Spiegel im Spiegel" מאת ארוו פרט, הפרק השני של הסימפוניה השלישית מאת הנריק גורצקי ("סימפוניה של שירי יגון"), והיצירה "השאלה ללא מענה" מאת צ'ארלס אייבס.
צוות השחקנים

אמה תומפסון – ויוויאן ברינג
כריסטופר לויד – ד"ר הארווי קלקיאן
איילין אטקינס – אוולין אשפורד
אודרה מקדונלד – סוזי מונהן, אחות
ג'ונתן מ. וודוורד – ד"ר ג'ייסון פוזנר
הרולד פינטר – מר ברינג
קבלה > ביקורת

הסרט זכה לשבחי הביקורת. באתר Rotten Tomatoes קיבל הערך ציון של 83% המבוסס על 12 ביקורות.
אדי קוקרל ממגזין וראייטי כינה את הסרט "פיקח ומנצח". עוד כתב שהסרט "ממוקד, סוחט רגשית, ומעורר השראה". הוא שיבח את הכתיבה של תומפסון וניקולס.
קארין ג'יימס מניו יורק טיימס ציינה "אמה תומפסון מציגה את אחת ההופעות המבריקות ביותר שלה בדמות ויוויאן ברינג... מר ניקולס ומיס תומפסון שכתבו יחד את התסריט, ביצעו שינויים מזעריים במחזה, אבל בכך יצרו שינוי צורה משמעותי. הם שמרו על השפה של אדסון, וההתמקדות בחדר של ויוויאן בבית החולים". בהמשך כתבה "לא נתיימר שהסרט הוא כיף או מרגיע. בכנות, הוא מדכא. אבל אם תחמיצו את הגרסה הזאת, תחמיצו חוויה נדירה."
ב-3 ביולי 2008 כתב רוג'ר איברט בבלוג שלו שהוא בחר בסרט "שנינות" כאחד הסרטים הטובים ביותר של שנת 2001.
מבקרים רבים נוספים שבחו את הסרט ואת השחקנים, בהם מבקרי ה-The A.V. Club, מגזין "ניו יורק", "לוס אנג'לס טיימס", "סן פרנסיסקו כרוניקל", והעיתון "וול סטריט ג'ורנל". גם ניקולס זכה לשבחים על הבימוי.
קבלה > פרסים

פרס גלובוס הזהב למיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר (מועמדות)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אמה תומפסון, מועמדות)
פרס אמי לבידור בפריים טיים לסרט טלוויזיה מצטיין (זכייה)
פרס אמי לבידור בפריים טיים לבימוי מצטיין למיני-סדרה, סרט או ספיישל דרמטי (מייק ניקולס, זכייה)
פרס אמי לעריכה עבור מיני-סדרה (ג'ון בלום, זכייה)
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית מצטיינת במיני-סדרה או בסרט (אמה תומפסון, מועמדות)
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה מצטיינת במיני-סדרה או בסרט (אודרה מקדונלד, מועמדות)
פרס אמי לבידור בפריים טיים לתסריט מצטיין במיני-סדרה, סרט או ספיישל דרמטי (אמה תומפסון ומייק ניקולס, מועמדות)
פרס אמי לבידור בפריים טיים לליהוק מצטיין למיני-סדרה, סרט או ספיישל (אלן לואיס, ג'ולייט טיילור ולאו דייוויס, מועמדות)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה או במיני-סדרה (אמה תומפסון, מועמדות)
2001 Humanitas Prize (זכייה)
פרס פיבודי לשנת 2001 (זכייה)
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין – פרס השופטים (מייק ניקולס, זכייה)
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין – פרס דב הזהב לסרט הטוב ביותר (מועמדות)