מעמד האישה בדת הבהאית
הבחנה בין גברים לנשים

על אף שהתורה הבהאית עומדת על שוויון רוחני וחברתי מלא בין גברים לנשים, במספר מישורים שומרת הדת הבהאית על הבחנה בניהם, כאשר שונות זו נתפסת "כייחודיות מינית" או "בידול מגדרי". אחד ההיבטים הללו הוא תפיסתה של האישה כאם וכמחנכת, אשר, כפי שכבר צוין, אף מולידה קדימות נשית בחינוך ורכישת השכלה. באותו אופן, על פי ההשקפה הבהאית בעניין חיי המשפחה, אוחזת האישה בזכות להסתמך על תמיכתו הכלכלית של בעלה כאשר הדבר נדרש.
הבט אחר בו אינן זוכות הנשים לקדימות, אלא אלו דווקא הגברים אשר זוכים לה, היא סוגיית הירושה שלא על פי צוואה: אף על פי שבּ-אַלְכִּתַאבּ אלְאַקְדַס, ספר הקודש החשוב ביותר בדת הבהאית, מצווה בהאא אללה על כל בהאי לכתוב צוואה בה הוא מפרט למי הוא מותיר את רכושו לאחר מותו, הרי שאם כשל המאמין מלבצע זאת, נכסיו יעברו לקרוביו לפי סדר קדימות הקובע את גודל החלק בירושה המגיע לכל אחד מן הקרובים. הרכוש מחולק ל-42 חלקים, כאשר ל-9 חלקים זכאים צאצאי המוריש; ל-8 חלקים זכאית אשתו; ל-7 חלקים זכאי אביו; ל-6 חלקים זכאית אמו; ל-5 חלקים זכאים אחיו; ל-4 חלקים זכאים אחיותיו ול-3 חלקים זכאים מוריו.
ניתן לראות אפוא כי בעוד ילדיו של הנפטר מתחלקים בחלק המגיע להם ללא תלות במינם, הרי שאין הדבר נכון לשאר היורשים, שכן האב והאחים זוכים לחלק גדול יותר מן האם והאחיות.
מלבד עניין הירושה, בו לשונו של הכִּתַאבּ אלְאַקְדַס מבדילה מפורשות בין גברים ובין נשים, ישנם עוד מספר מופעים בהם נקט בהאא אללה בלשון זכר בלבד. כך לדוגמה לשונו של פסוק 48 בספר, האומר כי "מִצְוָה הִיא עַל הָאָב לְלַמֵּד אֶת בְּנוֺ וּבִתּוֺ דַּעַת קְרֹא וּכְתֹב...", לכאורה מטיל את מצוות החינוך על האב בלבד. באותו האופן נראה כי לשונו של פסוק 63, האומר "רְאוּ כִּי נִצְטַוֵּיתֶם לָָקַחַת לָכֶם נָשִׁים. הִשָּׁמְרוּ לָכֶם פֶּן יוֺתֵר מִשְׁתַּיִם נָשִׁים תִּקָּחוּ", מתיר ביגמיה (קרי, קשר נישואין בין גבר אחד לשתי נשים) אולם אינו מתיר במקביל גם פוליאנדריה (קרי, קשר נישואין בין אישה אחת למספר גברים). גם פסוק 107, לפיו "אָסוֺר נֶאֶֶסְְרוּ עֲלֵיכֶם נשוֺת אֲבוֺתֵיכֶם", לכאורה אינו אוסר את בעלי האימהות על בנות הנשים, אולם בכל המופעים הללו משתמשת הפרשנות הבהאית בעיקרון השוויון – עקרון על החולש על כל הגותה של הדת – ככלי אשר באמצעותו יש להבין את לשון הכתובים. לאור זאת, בהקדמת בית הצדק העולמי לכִּתַאבּ אלְאַקְדַס נכתב כי הספר כתוב בלשון תמציתית, ולכן בכל פעם בה השתמש בהאא אללה בלשון זכר, הרי שהכללים שקבע נוהגים גם בנקבות, אלא אם ההקשר מחייב רק את לשון המין הנזכר. בדרך זו אין מופעים אלו נתפסים כמי שאינם חלים על נשים ומחריגים אותן תוך פגיעה בשוויון.
הבחנות נוספות הן הבחנות הפוטרות את האישה ממצוות בהן הגבר מחויב. כך לדוגמה במהלך המחזור החודשי פטורות הנשים ממצוות הצום וממצות התפילה אם הדבר קשה עליהן, אולם היה וחפצות הן להתפלל או לצום - הרשות בידן, שכן אין הפטור נובע מתפיסה של טומאה פולחנית. הבחנה דומה היא העדר החובה על נשים בעלות אמצעים לעלות לרגל אל המרכזים הבהאים בישראל. גם בעניין זה נשים רשאיות לעלות לרגל בכל עת, אולם בעוד הגברים חייבים בכך, הנשים העולות לרגל בוחרות לעשות זאת מרצונן.
ככלל, פתוח המנהל הבהאי הן לגברים והן לנשים, אולם על אף מרכזיותו של רעיון השוויון, נשים אינן יכולות לכהן כחברות המוסד העליון בדת - בית הצדק העולמי. כתבי הדת לא מפרשים את טעמה של חריגה מהותית זו מן השוויון, אך עבד אל-בהאא' הצהיר כי יש חוכמה עמוקה בדבר, וזו עתידה להתברר ברבות הימים.
תחום נוסף אותו החריג עבד אל-בהאא' מרעיון ההשתתפות המלאה והשווה של נשים הוא העשייה הצבאית והלוחמה. לתפיסתו, נטילת חיי אדם איננה מתיישבת עם תפקידן של הנשים כאימהות, ועל כן אל להם לקחת חלק בכל פעילות מלחמתית.