stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דה כהן (יוטיובר)
קריירה

כהן החל את פעילותו ביוטיוב בינואר 2018, ופתח את הערוץ שלו בשם "The Cohen", עיקר הסרטונים שהעלה לערוץ בתחילת דרכו עסקו במשחק הווידאו פורטנייט. בשנת 2024, החל לשדר בערוצו את משחק הווידאו בראול סטארס.
ב-27 ביולי 2022, כהן ערך משחק כדורסל נגד עמית פורטל (יוצר תוכן) מול כ-3,000 צופים בקהל, בהיכל הספורט "היכל קבוצת שלמה" שבחולון. ב-21 וב-22 באוגוסט 2024, הנחה ביחד עם היוטיובר מאסטר אוהד (Master Ohad) מופע בראול סטארס בשם "מנורה סטארס" בהיכל מנורה מבטחים והופיע מול כ-45 אלף צופים במספר הופעות. החל מ-21 באפריל 2024, השתתף מספר פעמים במופע בשם "בראול סטארס נגד פורטנייט"; במופע לקחו חלק יוצרי התוכן, היוטיוברים, הגיימרים והשחקנים – עידן תלם, קווין רובין ועוד יוצרי תוכן מפורסמים.
בפברואר 2025 השתתף בתוכנית "המרדף" בכאן 11.
הערות שוליים

↑  ליאת קציר, ‏"לא אפרסם משהו שאני לא מאמין בו. לא רוצה להיות צבוע", באתר ‏מאקו‏, 14 באוקטובר 2022
↑  יואב מודעי, ‏מה גרם לאלפים להגיע לצפות במשחק 1 על 1?, באתר ערוץ הספורט, 28 ביולי 2022
↑  עופר סקר‏, רבבות ילדים הסתערו השבוע על היכל מנורה. נועה קירל יכולה לחלום על כמויות כאלה, באתר וואלה, 23 באוגוסט 2024
↑  לפני גיל 21: עשו "סולד אאוט" 5 פעמים בהיכל, מופע 6 בפתח, באתר אייס, 18 באוגוסט 2024
↑  בראול סטארס נגד פורטנייט – חול המועד פסח 2024, באתר קצת תרבות – הצגות והופעות, ‏11 במרץ 2024
↑   המרדף עונה 8 | פרק 36 - ספיישל משפיעני רשת, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב
אדריכלות יפנית

המקדש המוזהב, נבנה במקור ב-1397 בתקופת מורומאצ'י בסגנון בוק-זוקורי, קיוטו, 2013.
אדריכלות יפנית מתאפיינת בעיקר במבני עץ מוגבהים מעט מהקרקע, עם גגות רעפים או סכך. במקום קירות פנימיים יש דלתות הזזה, המאפשרות התאמה של החלל הפנימי לשימושים שונים. האנשים בדרך כלל ישבו על הרצפה או על כריות, ועד המאה ה-20 לא נעשה שימוש נרחב בכסאות ושולחנות גבוהים.
האדריכלות היפנית התפתחה מהאדריכלות הסינית ומהאדריכלות הקוריאנית, ונחשבת לפופולרית לצד אדריכלות הגנים היפנית.
מאז המאה ה-19 שילבה יפן בבנייה ובעיצוב, חלק ניכר מהאדריכלות המערבית, המודרנית והפוסט-מודרנית, והיא מובילה בתחומי העיצוב והטכנולוגיה החדישים של אדריכלות.
מאפייני האדריכלות היפנית המסורתית

אדריכלות יוון ורומי, אדריכלות ימי הביניים והאדריכלויות האירופאיות שהתפתחו אחריה, היו מבוססות על האבן והשיש כחומר הבנייה העיקרי, שסיפקו מראה אסתטי של המבנה, לצד יכולת העיצוב של האבן וחוזקה כחומר בנייה.
יפן עשירה ביערות ויש בה חומר גלם משובח של עץ. כתוצאה מכך, פיתחה יפן את התרבות האדריכלית שלה על ידי בנייה בעץ. התכונות ההנדסיות של העץ והמראה שלו, לצד תרבות יפן והאסתטיקה שהתפתחה ביפן, גרמו לעיצוב האדריכלות היפנית בסגנון שונה מזה של האדריכלות האירופית. באדריכלות יפנית מסורתית, יש סגנונות שונים, מאפיינים וטכניקות ייחודיות ליפן בכל תקופה, בהתאם לשימוש הקרקע: מגורים, טירה, מקדש בודהיסטי (בסיומת ג'י) ומקדש שינטו (בסיומות גוּ, ג'ינגוּ וסיומות נוספות). מצד שני, בעיקר בימי קדם, הושפעה מאוד האדריכלות היפנית מהתרבות הסינית, כפי שהושפעו מדינות אחרות בדרום מזרח אסיה, ולכן יש לה מאפיינים משותפים לאדריכלות במדינות אסיה.
בשל האקלים המגוון ביפן ואלף השנים שחלפו מהייבוא הראשון של התרבות עד ייבואה האחרון, יש שוני רב באדריכלות ביפן, אבל בכל זאת ניתן למצוא מספר מאפיינים אוניברסליים. המאפיין הראשון היה בחירת החומרים: תמיד עץ, ובצורות שונות: קרשים, קש, קליפת עצים, נייר – כמעט בכל המבנים. בשונה מאדריכלות סינית ומערבית, לא היה שימוש באבן מלבד שימושים ספציפיים מסוימים, כמו יסודות מקדש וטירה. גם המבנה הכללי כמעט תמיד זהה: עמודים וקורות התומכים בגג גדול ומעוקל בעדינות, עם קירות דקים מנייר, לרוב ניתנים להזזה ואף פעם לא קירות נושאים. קשתות וקמרונות חבית נעדרים לחלוטין. גמלונים וגגות מקומרים עדינים יותר מאשר בסין, ובניית אנטזיס, עמודים קמורים, הייתה מועטה. גם כשנבנו עיטורים מאסיביים על גבי המבנה, כמו במקדש השינטו ניקו טושו-גו, התאימו העיטורים למבנה הבסיסי והדגישו אותו, במקום להסתירו.
הגג הוא המאפיין הדומיננטי באדריכלות יפנית מסורתית, ולעיתים קרובות מהווה מחצית מגודל המבנה כולו. קצוות הגג המעוקלים קמעה, משתרעים הרבה מעבר לקירות, מהווים קירוי למרפסות, ובמקדשים והיכלות הם נתמכים על ידי תומכים מורכבים הנקראים טוקיו (אנ'). במבני מגורים בוצעו פתרונות פשוטים יותר. הגגות הגדולים מעניקים לחלל הפנים אפלוליות אופיינית, התורמת לאווירת הבניין. פנים הבניין מורכב בדרך כלל מחלל מרכזי יחיד הנקרא אומויה (אנ'), וממנו מסתעפים חללי משנה. חלוקת החלל הפנימי היא גמישה, וניתן לשנות את גודל החדר באמצעות פרגודים או קירות נייר נעים. בהתאם לצורך, ניתן לחלק את החלל הגדול והיחיד של האולם הראשי. לחלופין, ניתן להסיר קירות בהיקף החלל הראשי, ולצרף אותו לחללי משנה על מנת לאפשר מקום לאנשים נוספים כאורחים. השימוש בקן (אנ'), מודול בנייה, שומר על פרופורציות בין החלקים הקבועים של המבנה ועל ההרמוניה הכוללת שלו. גם ההפרדה בין פנים לחוץ איננה מוחלטת, משום שניתן להסיר קירות שלמים, ובכך להוסיף שטח למבקרים בבית מגורים או במקדש. מרפסות הן בנייה חיצונית של הבניין, אך הן עולם חיצוני מול פנים הבניין. משום כך נבנו המבנים כחלק מסביבתם, תוך כדי הקפדה על מיזוג המבנה עם הסביבה הטבעית הסובבת אותו.
המאפיינים האוניברסליים המשותפים לאדריכלות מקודשת ולאדריכלות חילונית, איפשרו הפיכת בניין חילוני למקדש או להפך. זה קרה למשל במקדש הוריו-ג'י, שבו הפכה אחוזה של אישה אצילה לבניין דתי.
היסטוריה > התקופה הפרהיסטורית וההיסטורית המוקדמת

התקופה הפרהיסטורית כוללת את תקופת ג'ומון משנת 14,000 לפני הספירה עד שנת 400 לפני הספירה. אחריה היו תקופת יאיואי מ-300 לפני הספירה עד שנת 400 לספירה ותקופת קופון משנת 250 לספירה עד שנת 538 לספירה.
עקב חוסר תיעוד בכתב, אין מסמכים המתעדים את ההיסטוריה היפנית בכלל ואת האדריכלות היפנית בפרט. בנייה בעץ איננה שורדת, ושרידיה הארכאולוגיים מעטים ובלתי ברורים. עם זאת התגלו שרידי מבנים, שבהם נותרו רק יסודות של עמודי עץ, המעידים על ארגון התכנית של הבניין ובכך מספקים מושג מסוים על צורתו המרחבית. לצד היסודות, התגלו כלי חרס שנוצרו כחיקוי של מבנים, או שצוירו עליהם מבנים. הציורים אינם מדויקים במיוחד, אך מספקים מידע מסוים של צורות המבנים. שרידי קברים מהמאות הראשונות לספירה מעידים על היכולת הארגונית וההנדסית של התרבות היפנית.
הממצאים מגלים שתי צורות בנייה שונות: בית מגורים אחד נבנה כבור רדוד באדמה, והיה מוקף גזעי עצים שסגרו על גג חרוטי. בית מגורים שני היה בנוי מארבעה עד שישה כלונסאות עץ התקועים באדמה, שעליהם רצפת עץ אופקית בגובה של מטר וחצי מעל פני הקרקע, עליה נמצא חלל הבית, ועליו בנוי גג דו שיפועי של קורות עץ עם כיסוי קש על גביהן.
היסטוריה > השפעת האדריכלות הסינית

במאה השישית לספירה נכנסו ליפן הכתב הסיני והתרבות הסינית, שהשפיעו על תרבות ואדריכלות יפן. המשפחה הקיסרית ביפן עודדה את הקשרים התרבותיים, ושלחה יפנים לסין על מנת שילמדו את התרבות הסינית ויביאו אותה עימם ליפן. שושלת טאנג בסין הייתה בודהיסטית, והמנזרים הבודהיסטים בסין היו המקומות שבהם נלמד הידע המקיף על תרבות סין, והועבר בצורה ממוסדת מהמורים לתלמידים. החל מהמאה השביעית לספירה, השפיעו על אדריכלות יפן אורח החיים והתרבות הסיניים, שנקלטו ביפן עם חזרת הסטודנטים היפנים מסין.
היסטוריה > השפעת האדריכלות הסינית > אדריכלות בודהיסטית

במקביל להשפעה הדתית של הבודהיזם על יפן, הדגימו המקדשים הבודהיסטיים בסין את שיטות הבניה והעיצוב הסיניים לסטודנטים היפניים. בתקופה זו כבר הייתה לסין שיטה אדריכלית קבועה לפי עקרונות ההנדסה, שיטת הבנייה, חלוקת המרחב, פרטי הבניין (אנ') והעיצוב, והקונספציה הפילוסופית שמאחוריה. התאוריה האדריכלית הסינית כללה את כל הבנייה בסין, וליפן נכנסה התאוריה דרך המקדשים הבודהיסטיים.
מקדשים בודהיסטיים רבים נבנו ביפן מהמאה השישית ואילך, אך רובם לא שרדו. המקדש העתיק ביותר שנותר ביפן הוא הוריו-ג'י בנארה. המקדש נבנה במהלך המאה השביעית, נפגע בשרפה ב-670 ונבנה מחדש בתחילת המאה השמינית. מקדש הוריו-ג'י זכה להגנתה של משפחת המלוכה היפנית, והיווה אבן דרך באימוץ הבודהיזם על ידי הקיסרות היפנית. מעמד הוריו-ג'י דעך החל מ-1868 בעקבות רסטורציית מייג'י ומתן עדיפות לשינטואיזם, אולם ב-1897 הועבר חוק הנוגע לשימור מקדשים עתיקים, שכתוצאה ממנו זכה המקדש לתשומת לב מחודשת בכל הקשור לשימורו. המקדש הנוכחי מורכב משני חלקים: סאי-אין במערב וטו-אין במזרח. החלק המערבי של המקדש כולל את הקונדו (ההיכל) ואת הפגודה החמש-קומתית. באזור טו-אין, הנמצא במרחק 122 מטרים מסאי-אין, שוכן היכל יומדונו (היכל החלומות) המתומן. במתחם יש גם מגורי נזירים, חדרי הרצאות, ספריות וחדרי אוכל.
המראה הנוכחי של הוריו-ג'י אינו מייצג רק את סגנון אסוקה. בעוד שמקדשים יפניים רבים שנבנו בתקופת אסוקה היו מאורגנים בדומה למקדשים קוריאניים וסיניים: השער הראשי (הפגודה), ההיכל הראשי וחדר ההרצאות היו על קו ישר, המתחם החדש של הוריו-ג'י לא נבנה בהתאם לדפוס זה, אלא הקונדו והפגודה שכנו זה ליד זה באותה חצר. מנגד, בהוריו-ג'י יש מאפיינים ייחודיים לתקופת אסוקה, הדומים לעיצובים שנמצאו במערות יונגאנג בסין, ולא נמצאו במקדשים מתקופת נארה. המאפיינים הם עמודי אנטזיס והמעקות, המקושטים בתבניות חוזרות ונשנות של סווסטיקה, אשר מונחים מתחת למבנה בצורת V הפוכה שנועדה לתמיכה. מאפיין נוסף מתקופת אסוקה שנמצא רק ביפן ונמצא בצורתו המקורית בהוריו-ג'י הוא מבנה תומך בצורת ענן.
המבנים בהוריו-ג'י מהווים דוגמה קלאסית לאדריכלות של שושלת טאנג הסינית. בסין נחשב העץ לחומר בנייה איכותי ומועדף, אבל לא תמיד התאפשר להשיגו בקלות, ולעיתים נאלצו הבנאים הסיניים להתפשר על חומרי בנייה בסיסיים אך זמינים יותר, כמו אדמה נגוחה למשל. ביפן יש חומרי גלם איכותיים מעץ, והוריו-ג'י נבנה מעץ בלבד ובאיכות בנייה גבוהה. כך החזיק המבנה מעמד כ-1,200 שנה, ומהווה דוגמה טובה ליכולת הלימוד של התרבות היפנית.
היסטוריה > השפעת האדריכלות הסינית > בינוי ערים

בהשפעת התרבות הסינית, החליטה המשפחה הקיסרית היפנית לבנות עיר בירה חדשה לפי המודל הסיני. ב-708 הורתה גנמיי, הקיסרית ה-43 של יפן, לאנשי חצרה לבנות את נארה, ונארה נבנתה ב-710 כמו שיאן, עיר הבירה של שושלת טאנג. שיאן בנויה על רשת משבצות ריבועית סביב ציר סימטריה ראשי מדרום לצפון, שעליו היה ממוקם ארמון הקיסר בקצהו הצפוני של הציר. משני צידי הציר ממוקמים מוסדות השלטון והדת, ורבעי המגורים, ונארה נבנתה באופן דומה. נארה הייתה עיר בירה עד 784, כאשר הורה הקיסר קנמו (אנ') על העברת הבירה לעיר קיוטו, שנקראה הייאן-קיו, ונבנתה גם כן לפי דגם העיר הסינית. קיוטו שימשה כבירת הקיסרות מ-794 עד 1868, כאשר הבירה עברה לעיר טוקיו, שנקראה קודם אדו.
היסטוריה > אדריכלות דת השינטו

דת השינטו שונה מהבודהיזם. מקדש איסה המוקדש לאלת השמש אמטראסו בעיר איסה (אנ') הוא מקדש השינטו החשוב ביפן. מתחם המקדש הוא קומפלקס מקדשים, המרוכזים סביב שני מקדשים עיקריים, נאיקוּ וגֶקוּ. המקדש באיסה נבנה במאה השביעית לספירה, כתגובה לכניסת הבודהיזם ליפן וכניסיון לחזק את דת השינטו העתיקה מול ההתפשטות המהירה והאינטנסיבית של דת הבודהיזם. המקדש באיסה שונה באופן משמעותי מהמקדשים שנבנו בסגנון הבודהיסטי, ומציג את הערכים האסתטיים היפניים ואת הרעיונות האדריכליים של התרבות היפנית הטרום-סינית. הסגנון האדריכלי של מקדש איסה נקרא שינמֵיי-זוּקוּרי. הוא מבוסס על פשטות, ועקרונותיו התפתחו בתקופת קופון.
כדי לשמור על מבנהו המקורי של המקדש תוך כדי חידושו, מפורק מבנה המקדש מדי עשרים שנה ונבנה מחדש באתר סמוך. הבנייה נעשית באופן טבעי, על ידי שימוש בטכניקות נגרות עתיקות, ללא מסמרים או חלקי מתכת, אלא בעץ בלבד. המגרש הריק הסמוך למקדש – מקום עמידתו של המקדש הקודם, ומקום בנייתו של המקדש הבא – נקרא קודנצ'י. השטח מכוסה באבני חצץ לבנות, ונותר ריק מלבד מבנה עץ קטן שנבנה סביב עמוד עץ בגובה שני מטרים שנקרא שין-נו-מיהאשירה (העמוד המרכזי החדש). כשהמקדש נבנה מחדש, הוא נבנה סביב עמוד זה, ואחר כך מסירים את מבנה העץ. לפני סיום הפירוק של המקדש הישן, בונים את מבנה העץ מחדש סביב העמוד הישן, וכן נותרים שני העמודים המרכזיים נסתרים תמיד. בתוך המקדש יש רצפה מוגבהת, ואל הכניסה מוביל גרם מדרגות יחיד. הגג עשוי מקנים מיובשים, על רכס הגג מונחים עשרה בולי עץ, ורכס הגג נתמך על ידי שני עמודים חיצוניים מקדימה ומאחורה. המקדש שנבנה ב-2013, הוא הגרסה ה-62 של המקדש, ומקדש חדש עתיד להיבנות בשנת 2033. במקדש מאוחסן הראי הקדוש, שלפי המסורת ניתן למשפחת המלוכה בידי אלת השמש. הצגת הראי בפומבי אסורה, והמבנה שבו הוא נמצא, מוקף בחומת עץ. לקודש הקודשים יכולים רק הכוהנים ובני המשפחה הקיסרית להיכנס.
היסטוריה > מחזורי השפעה

עם היחלשותה של שושלת טאנג בסין, הפסיק השלטון היפני את המשלחות הרשמיות שנסעו בצורה סדירה לסין במשך תקופת טאנג, וייבאו ליפן את תרבות סין. בתקופת הייאן גיבשה יפן את תרבותה, תוך כדי ניתוק מההשפעה הסינית. התממשו עקרונות העיצוב, שהיו הבסיס של תרבות יפן לפני ההשפעה הסינית, ועיצבו מחדש את הבנייה אחרי ההשפעה העמוקה מסין שגבלה בהטמעה מוחלטת. המבנים הראשונים שהשתנו היו בתי המגורים והגנים, אך גם המקדשים הבודהיסטים, שהיו נושא תרבותי ואדריכלי סיני מובהק, החלו לעבור שינויים איטיים במשך מאות שנים, לכיוון של הפשטה, א-סימטריה, והעדפה לחומרים טבעיים – עץ חשוף וגגות קש – בניגוד לצבעוניות הסינית. ננטשו חומרי בנייה כבדים כמו אבן, טיט וחימר, ונעשתה נפוצה בנייה בקירות עץ פשוטים, רצפות ומחיצות. ארז, עץ מקומי, היה פופולרי בגימור פנים עקב מבנהו המחוספס, ועצי אורן ולגש נועדו לשימוש מבני. לוחות רעפים ועץ ברוש שנקרא "הינוקי" שימשו לגגות. בתקופה זו נעשה שימוש בגג סמוי (אנ') כפתרון יפני לבעיות ניקוז של גגות.
כיוון זה המשיך לאורך תקופה של מאות שנים, אך לא היה יציב, אלא הפגין רגישות לתקופות היסטוריות של פתיחות מחודשת בקשרים עם סין בזמן שושלת סונג ואחר כך בזמן שושלת מינג. מנגד, הייתה תקופה של סגירת שערים בזמן שושלת יואן המונגולית שאיימה לכבוש את יפן, אבל לא הצליחה בכך.
עם כניסת הזן בודהיזם ליפן, בתקופה של פריחת היחסים עם שושלת סונג, קיבלו הרעיונות העתיקים של דת השינטו – הפשטות והקרבה לטבע, בסיס פילוסופי מוגדר. בתקופת קמקורה, שהייתה גם תקופת הניתוק משושלת יואן בסין, התגבשה ביפן האמירה האדריכלית הוודאית לכיוון ההפשטה, החומרים הטבעיים והא-סימטריה, ששירתו את האדריכלות היפנית מאות שנים אחרי תקופה זו, תוך כדי המשך התפתחות טבעית של רעיונות ועיצוב.
היסטוריה > מחזורי השפעה > תקופת הייאן

צמיחת הגודל של המבנים בעיר הבירה הובילה לאדריכלות הנשענת על עמודים שהמרחק ביניהם היה קבוע בהתאם לקן, יחידת מידה יפנית השווה לקצת פחות משני מטרים. ארמון הייאן (אנ') הקיסרי הגדיר את התחלת הסגנון האריסטוקרטי שנקרא שינדן-זוקורי (אנ'), והתאפיין במבנים סימטריים שנבנו כזרועות התוחמות גן פנימי. גן זה השתמש בנוף שאול (אנ') כדי להשתלב לכאורה עם הנוף הרחב יותר. דוגמה מהותית ששרדה מאדריכלות שינדן-זוקורי היא אולם הפניקס של מקדש ביודו-אין (אנ') שנבנה ב-1053 בעיר אוג'י, הנמצאת דרום-מזרחית לקיוטו. האולם בנוי כמבנה מלבני המוקף בבריכה מלאכותית, עם שני מסדרונות בצורת L משני צידיו, ומסדרון אחורי העובר מעל הבריכה ומתחבר לקרקע מאחור.
בתקופה זו הסגנון האדריכלי של המקדשים הבודהיסטיים החל להשפיע על הסגנון של מקדשי השינטו. במקדשי השינטו החלו לצבוע את העצים, שלפני כן בדרך כלל נבנו ללא גימור, בצבע הצינובר האדום האופייני לבודהיזם. בחלקה המאוחר יותר של תקופת הייאן הייתה בנייה מתועדת ראשונה של בתים עממיים בסגנון מינקה (אנ'), שהתאפיינו בשימוש בחומרים ועבודה מקומיים, ונבנו בעיקר מעץ עם רצפות מאדמה וגגות סכך.
אולם פניקס, מקדש ביודו-אין, אוג'י, מחוז קיוטו, 2016
מקדש השינטו באיצוקושימה, הירושימה, 2008
בית בסגנון מינקה, כפר אוגימאצ'י, מחוז גיפו, 2008
היסטוריה > מחזורי השפעה > תקופות קמקורה ואשיקאגה (מורומאצ'י)

בתקופת קמקורה (1185–1333) ובתקופת מורומאצ'י (1336–1573), הייתה התקדמות טכנולוגית באדריכלות היפנית, שפנתה לכיוון שונה במקצת מהאדריכלות הסינית. השינויים נבעו מדרישות מקומיות כמו עמידות לרעידות אדמה, ובניית מחסה מפני גשמים עזים וחום הקיץ. במענה לדרישות, יצרו נגרי אמן את סגנונות האדריכלות היפניים דאיבוצויו (אנ') ("בודהה גדול") וזנשויו (אנ') ("סגנון הזן").
תקופת קמקורה החלה בהעברת השלטון ביפן מהחצר הקיסרית לשוגונות קמקורה, שנוסדה על ידי מינאמוטו נו יוריטומו. במלחמת גנפיי (אנ') (1180–1185) נפגעו מבנים מסורתיים רבים בנארה ובקיוטו, כמו טודאי-ג'י וקופוקו-ג'י (אנ'), שנשרפו בשנת 1180 על ידי טאירה נו שיגירה משבט טאירה. רוב המקדשים נבנו מחדש מאוחר יותר על ידי שוגונות קמקורה כדי לאחד ולחזק את שלטון השוגון.
בתקופת קמקורה האדריכלות הייתה פחות מפורטת ועשירה מאשר בתקופת הייאן, והתאפיינה בפשטות עקב הקשר שלה לסדר צבאי. מגורי סמוראים נבנו בסגנון בוק-זוקורי שדמה לסגנון השינדן-זוקורי, והבניינים היו מוקפים בחפירים צרים או שוחות. הגנת המבנים הייתה בעדיפות ראשונה, והם נבנו כשהם מקובצים תחת קורת גג אחת ולא סביב גן. גני הבתים מתקופת הייאן הפכו לרוב למגרשי אימונים.
אחרי נפילתה של שוגונות קמקורה ב-1333, קמה שוגונות אשיקאגה, שמאוחר יותר קבעה את מושבה במחוז קיוטו במורומאצ'י. קרבת השוגון לחצר הקיסרית הובילה ליריבות בדרגים העליונים של החברה, שגרמה לצריכת מוצרי יוקרה ולניהול אורח חיים ראוותני. בבתים אריסטוקרטיים בוצעו שינויים מסגנון הבוק-זוקורי הפשוט כדי להתאימם לסגנון השינדן-זוקורי הקודם. דוגמה לאדריכלות ראוותנית זו היא המקדש המוזהב קינקאקו-ג'י בקיוטו, המעוטר בלכה ועלי זהב, בניגוד למבנים פשוטים אחרים עם גגות פשוטים. בניסיון לרסן את עושר המעמדות העליונים, הנהיגו אדוני הזן את טקס התה היפני, ונבנו בתי תה (צ'שיצו) בגודל צנוע עם פרטי בניין וטקסטורה בסיסיים. הסגנון קבע אדריכלות למגורים במבנים קלים ואינטימיים יותר, שהתבססו על עמודים דקים וקורות עץ עם פוסומה, מחיצות הזזה פנימיות, ושוג'י, קירות הזזה חיצוניים. מחצלות טטאמי, שבתקופת קמקורה הונחו לרוב על הרצפה, עברו בתקופת מורומאצ'י למחצלות בגודל קבוע הצמודות זו לזו, ושטח רצפה טיפוסי של בית תה נקבע לארבע וחצי מחצלות. בתכנון הגן, החליפו עקרונות הזן את המים בחול או חצץ כדי ליצור את הגן היבש מטיפוס קארסנסואי, כפי שמדגים הגן במקדש הזן ריואן-ג'י (אנ') בקיוטו.
הננדאימון (השער הגדול) של מקדש טודאי-ג'י הוא אחת הדוגמאות המעטות של הדאיבוצויו, נארה, 2007
מקדש קוזן-ג'י, מקדש זן בודהיסטי בסגנון זנשויו, שימוז'קי (אנ'), 2007
בית תה יפני, 2006
היסטוריה > מחזורי השפעה > תקופת אזוצ'י-מומויאמה

בזמן מלחמת אונין (אנ') (1467–1477) בתקופת מורומאצ'י, התפתחה אדריכלות הטירות ביפן. בתקופת אזוצ'י-מומויאמה (1568–1600) עברה יפן תהליך של איחוד, לאחר תקופה ארוכה של מלחמת אזרחים. כל שליט הורשה לבנות טירה אחת משלו, והתקופה נקראת על שם טירות השליטים הבולטים של התקופה, שנבנו כסמלים לכוחם: טירת אזוצ'י שנשלטה על ידי אודה נובונאגה, וטירת מומויאמה שנשלטה על ידי טויוטומי הידיושי, ממשיך דרכו של אדונו המנוח נובונאגה, שאיחד את כל יפן תחתיו, וקבע חוק שאסר על כל המעמדות לשאת נשק, מלבד מעמד הסמוראים.
הטירה שנבנתה, בדרך כלל הייתה מורכבת ממגדל הטירה שנקרא "טנשו", "הגנת גן העדן" ביפנית, והיה מוקף בגנים ובבניינים מבוצרים. הכל נבנה בתוך קירות אבן מסיביים והוקף בחפירים עמוקים. חללי הפנים הכהים של הטירות עוטרו לרוב על ידי אמנים, והופרדו זה מזה עם פוסומה, מחיצות הזזה, וביובו, פרגודים מתקפלים.
סגנון השואין-זוקורי, שמקורו בצ'שיצו (בית התה) של תקופת מורומאצ'י, המשיך להיות מעודן. מרפסות מקורות קישרו את הפנים של מבני המגורים לגנים חיצוניים המעובדים היטב. הפוסומה והביובו עוטרו בציורים מדוקדקים, ולעיתים קרובות שימש חדר פנימי עם גומחה (טוקונומה) ומדפים לתצוגה של עבודות אמנות, בדרך כלל עם מגילה תלויה.
טירות מצומוטו, קוממוטו והימג'י, הידועה כטירת האנפה הלבנה, הן דוגמאות מצוינות לטירות התקופה, ואילו טירת ניג'ו (אנ') בקיוטו היא דוגמה לאדריכלות טירה המשולבת בזו של ארמון קיסרי, כדי ליצור סגנון המתאים יותר להשפעה הסינית של המאות הקודמות.
טירת מצומוטו, מצומוטו, מחוז נאגנו, 2010
טירת הימג'י, הימג'י, מחוז היוגו, 2016
ביובו, פרגוד מתקפל יפני בן שישה חלקים מהמאה ה-17
פוסומה עם ציור של עץ דובדבנים
פוסומה עם ציור של יער חזרן ברובע היגשיאמה, קיוטו, מחוז קיוטו
טוקונומה בעיר טוטורי, מחוז טוטורי
היסטוריה > מחזורי השפעה > תקופת אדו

תקופת אדו, המכונה גם תקופת טוקוגאווה, החלה בשנת 1603 והסתיימה בשנת 1868, עם ביצוע הרסטורציה של מייג'י. בתקופת אדו שלטה ביפן שוגונות טוקוגאווה, שבירתה הייתה אדו, וב-1869 שינה הקיסר מוצוהיטו את שמה לטוקיו כשעבר אליה מקיוטו. התקופה החלה עם כינון השוגונות על ידי טוקוגאווה איאיאסו, והסתיימה בכניעתו של השוגון האחרון טוקוגאווה יושינובו.
שוגונות טוקוגאווה בנתה את טירת אדו (אנ'), שסביבה נבנו בניינים של ממשל המדינה ובתי מגורים לדאימיו המחוזיים. העיר התפתחה סביב בניינים אלה, שהיו מחוברים ברשת של דרכים ותעלות. בשנת 1700 גדלה האוכלוסייה למיליון תושבים. המחסור במרחב לאדריכלות מגורים גרם לבניית בניינים של שתי קומות, שלעיתים קרובות נבנו על גבי בסיסי אבן מוגבהים.
בניית מאציה (אנ'), בתים עירוניים, הייתה קיימת מאז תקופת הייאן. בתקופת אדו, הבתים החלו להיות מעודנים. בדרך כלל נבנתה מאציה בחלקות עמוקות וצרות הצמודות לרחוב (רוחב החלקה העיד על עושרו של הבעלים), לעיתים קרובות עם בית מלאכה או חנות בקומת הקרקע. על הגג הונחו רעפים במקום סכך, ולעיתים קרובות כוסה בטיח העץ החשוף של הבניין, כדי להגן עליו מפני אש. מנגד, נבנו מבנים ראוותניים, שהפגינו את עושרם ועוצמתם של האדונים הפיאודליים, כמו הקמייאשיקי (האחוזה העליונה) של הדאימיו מצודאירה טדמאסה (אנ'), שנבנה במאה ה-17 מחוץ לטירת אדו, או אחוזת אושיטה באוזון, הנמצא ברובע היגאשי במרכז נגויה.
בתקופת אדו התחוללו שריפות הרסניות, והשריפה הגדולה של מאירקי (אנ') בשנת 1657 הייתה נקודת מפנה בתכנון העירוני. כשיטה להפחתה בהתפשטות האש, בנתה הממשלה סוללות אבן לפחות בשני מקומות לאורך נהרות בעיר אדו. במהלך הזמן נהרסו הסוללות, והוחלפו במחסני דוזו, ששימשו כמעצורי שרפה לצד אחסון סחורות שנפרקו מהתעלות. הדוזו נבנו ממסגרת מבנית העשויה עץ ועליה ציפוי במספר שכבות של טיח אדמה על הקירות, הדלת והגג. מעל הגג מכוסה האדמה, נבנתה מסגרת עץ לגג הרעפים. יפנים שלמדו עם ההולנדים בתחנת הסחר דג'ימה, צידדו בבנייה באבן ולבנים, אך בנייה זו לא בוצעה בגלל פגיעותה לרעידות אדמה.
מאציה ומחסנים מסוף התקופה התאפיינו בצביעת כיסוי האדמה על הקירות החיצוניים בצבע שחור, שנוצר על ידי הוספת דיו הודי (אנ') שחור לסיד עם קונכיות כתושות של צדפות. הקווים הנקיים של האדריכלות האזרחית בתקופת אדו השפיעו על סגנון סוקיה של אדריכלות המגורים. ארמון הקיסר בקאטסורה, קיוטו, והווילה הקיסרית שוגאקו-אין בפאתי קיוטו מדגימים סגנון זה, שהתבטא בבנייה בקווים ובעיצוב פשוטים, ועשיית שימוש בעץ במצבו הטבעי.
בסוף התקופה של מדיניות סנקין קוטאי, בוטל החוק שחייב את הדאימיו לשמור על מגוריהם באדו עיר הבירה, מה שגרם לירידה באוכלוסיית אדו ולירידה בהתאם בהכנסות השוגונות.
טירת אדו (במרכז בצד שמאל) ומבני הממשל המקיפים אותה, המאה ה-17
בית מאציה טיפוסי, נארה, מחוז נארה, 2007
דגם של סיימון (השער הראשי), אחוזת טדאמסה
דגם של אחוזת טדאמסה, מוזיאון אדו טוקיו
המבנה הראשי של ארמון הקיסר בקאטסורה, 2007
בית התה בארמון הקיסר בקאטסורה, 2007
היסטוריה > מחזורי השפעה > תקופת הייסי

תקופת הייסי היא התקופה שבה שלט ביפן הקיסר אקיהיטו, יום אחרי פטירת הירוהיטו אביו, והיא נמשכה מ-8 בינואר 1989 עד 30 באפריל 2019, כאשר פרש מכס הקיסרות, ובנו נארוהיטו ירש את הקיסרות ב-1 במאי 2019. בתקופת הייסי התנפצה הבועה הכלכלית של יפן. התנפצות זו גרמה לירידת שכר מהותית לאדריכלים היפניים שעבדו במגזר העסקי והפרטי, והם עברו לעבוד במגזר הממשלתי והציבורי, שסיפק פרויקטים.
איצוקו הסגווה תכננה מרכזי תרבות וקהילה ביפן, כמרכז התרבות בסומידה, טוקיו (1995) והמרכז הקהילתי בעיר פוקורוי (אנ') (2001), שבהם היא שיתפה את הציבור בתהליך התכנון, ובחנה את רעיונותיה שלה על סינון האור דרך הקירות החיצוניים אל פנים המבנה. בתקופת שווה המאוחרת, התפרסם טדאו אנדו בשימוש שלו בבטון חשוף, אבל את הביתן היפני בתערוכת סביליה 1992 (אנ') תכנן כ"מבנה העץ הגדול בעולם" כפי שנקרא הביתן. אנדו המשיך ותכנן בעץ את המוזיאון לתרבות העץ בקאמי (אנ'), מחוז היוגו (1994) ואת מקדש קומיו-ג'י בסייג'ו (אנ') (2001).
אחרי רעידת האדמה בקובה ב-1995, פיתח האדריכל שיגרו באן צינורות קרטון לבנייה מהירה של מקלטי פליטים, שכונו "בתי נייר". באן תכנן בקובה גם כנסייה קתולית עם 58 צינורות קרטון בגובה חמישה מטרים ועם גג מתיחה שנפתח כמו מטריה. הכנסייה הוקמה על ידי מתנדבים קתוליים תוך חמישה שבועות. במוזיאון הנוודים (אנ') השתמש באן במכולות, סידר אותן לסירוגין אחת על גבי השנייה בארבע שורות של מכולות, עם מרווח של מכולה בין מכולה למכולה, וחיבר אותן בפינות עם מחברים מפותלים שיצרו אפקט של לוח שחמט מוצק וריק. חללי המשנה נוצרו על ידי צינורות קרטון. המוזיאון תוכנן כמבנה זמני, והוא עבר מניו יורק לסנטה מוניקה, לטוקיו ולמקסיקו סיטי. ב-1995 זכה טויו אוטו בתחרות לתכנון בניין המדיאטק בסנדאי והמשיך את סגנונו הקודם של דינמיקה נוזלית בעיר המודרנית עם עמודים "דמויי אצות" מצינורות שתמכו בבניין בן שבע קומות עטוף זכוכית. הצינורות הקרובים לפינות החיצוניות של הבניין נועדו לעמוד בפני רעידת אדמה, וברעידת האדמה שפקדה את יפן ב-2011, לא ניזוק הבניין, אלא נפגעו חלקים בעיצוב הפנים בלבד.
האדריכל סו פוג'ימוטו (אנ') הסתמך על מניפולציה של אלמנטי בנייה בסיסיים כדי לייצר פרימיטיביזם גאומטרי. המבנים שתכנן הותאמו לטופוגרפיה שלהם, כללו סדרת בתים לצד בית ילדים בהוקאידו, והוא תכנן מבנים גם מחוץ ליפן, כמו בלונדון, באוסטריה, בצרפת ובהונגריה.
שני עובדים לשעבר של איטו, האדריכלית קזויו סג'ימה והאדריכל ריו נישיזאווה (אנ'), הקימו ב-1995 את שותפות SANAA (אנ'). הם תכננו חללים שקופים וקלים, שהציגו את תנועות דייריהם. ב-2001 תכננו חנות לכריסטיאן דיור בשיבויה, טוקיו, שהזכירה את המדיאטק שתכנן איטו, עם יריעות אקריליות לבנות מגניבות שסיננו את האור וחשפו חלקית את תכולת החנות. דינמיקת הנזילות שלהם נבנתה במרכז הלמידה של רולקס (אנ') בבית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן, שהושלם ב-2010. בוצעה רצפה גלית מתחת לגג מעטפת מבטון רציף, שיציקתו בוצעה ברצף במשך יומיים. ממעוף הציפור, נראה המבנה כמו תא ביולוגי מנוקד בחצרות פנימיות. ב-2009 הם תכננו בגלריית סרפנטיין בלונדון, ביתן קיץ עם גג אלומיניום צף שנתמך על ידי עמודים דקים. ב-2010 זכו שניהם בפרס פריצקר לאדריכלות. ב-2013 זכה בפרס פריצקר האדריכל איטו, ב-2019 זכה בו אראטה איסוזקי, אנדו זכה ב-1995, וב-1993 זכה פומיהיקו מאקי.
ביתן יפן, התערוכה העולמית, סביליה, 1992
בניין המדיאטק בסנדאי, נבנה ב-2001, 2009
כנסיית הנייר, קובה, נבנתה ב-1995, 2005
מרכז הלמידה של רולקס, לוזאן, הושלם ב-2010, 2009
ראו גם

שינג'וקו
לקריאה נוספת

אדריכלות ביפן, יפן טורי – השער ליפן
בן צ'פלין

| --- | --- |

 לידה:  31 ביולי 1969 (בן 55) וינדזור, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Benedict John Greenwood 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1990 
 מקום לימודים:  בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה  הרטווד האוז 
 פרופיל ב-IMDb
 
בן צ'פלין (באנגלית: Ben Chaplin; נולד ב-31 ביולי 1969) הוא שחקן אנגלי.