stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גני טל (גוש קטיף)
היסטוריה

גני טל החל כגרעין של 10 משפחות שהתגבש בקיץ תשל"ז (1977) בכפר דרום. בקיץ 1978 נוספו לגרעין עוד 17 משפחות, ומחוסר מקום בכפר דרום, עברו כולם למגורים זמניים במושב קטיף. ב-8 באוגוסט 1979 עלה הגרעין לאתר הקבע של היישוב.
ענף הכלכלה העיקרי במושב היה חקלאות ובפרט גידול פרחים וירקות אורגניים, בעיקר ליצוא וכן זרעים, צמחי תבלין וצמחי נוי.
חלק קטן מן התושבים עבדו מחוץ לגוש קטיף.
בגני טל פעל בית כנסת מרכזי בתכנונו של משרד האדריכלים זלצמן-דויטש. וכן פעלו בו גני ילדים ומעונות יום. ילדי בית הספר למדו בנוה דקלים בבית הספר האזורי "נאות קטיף".
כמו כן היו ביישוב מועדון תרבות וסניף של בני עקיבא.
התושבים המפורסמים ביישוב כללו את חבר הכנסת צבי הנדל, את משפחת סנדר, מפעילת אתר האינטרנט הרשמי של גוש קטיף - קטיף.נט, דובר המועצה האזורית חוף עזה ערן שטרנברג, וארל'ה צור - ראש המועצה האזורית לשעבר. כל אלה הובילו את המחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
בסמוך ליישוב שכן מנחת קטיף אשר שירת את הגוש כולו.
המושב פונה מכל יושביו ב-17 באוגוסט 2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות, שעליה החליטה ממשלת ישראל בשנת 2004 במבצע שעליה פיקד אלברט אוחיון. לאחר הפינוי, שוכנו תושבי היישוב במתחם מגורים זמני סמוך ליישוב יד בנימין, ובשנת 2012 החלו לעבור המשפחות ליישוב החדש הנושא את השם "גני טל" שהוקם בסמוך לקיבוץ חפץ חיים.
הערות שוליים

↑  חגי הוברמן, שורשים בחולות. עמוד 82.
↑  חגי הוברמן, שורשים בחולות, עמודים 85 - 90.
↑  עיתון דבר 26/8/79 השבוע עליית גני-טל על הקרקע.
| ההתנחלויות שפונו במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות |
| --- | --- | --- |
| גוש קטיף | נוה דקלים • נצר חזני • פאת שדה • קטיף • רפיח ים • שירת הים • שליו • תל קטיפא • בדולח • בני עצמון • גדיד • גן אור • גני טל • כפר ים • כרם עצמונה • מורג • דהנייה |  |
| התוחמת הצפונית | אלי סיני • דוגית • ניסנית |  |
| מרכז רצועת עזה | כפר דרום • נצרים |  |
| צפון השומרון | גנים • כדים • חומש • שא-נור |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568703205171  VIAF: 718146461685627732778   WorldCat (עם VIAF): 718146461685627732778 
בית הכנסת המרכזי בגני טל לאחר פינויו, אוגוסט 2005
דחפורים וטנקים ממתינים ברחבת הכניסה ביישוב להשלמת הריסת הבתים, אוגוסט 2005
מאיה (מיתולוגיה)

| --- | --- |

מאיה וולקן, 1546, בציורו של הצייר הפלמי ברתולומאיוס שפרנגר
 תרבות:  דת יוון העתיקה 
 אב:  אטלס 
 אם:  פלאיונה 
 בן או בת זוג:  זאוס 
 צאצאים:  הרמס 
 
הרמס ומאיה. פרט מציור על אמפורה אטית, 500 לפנה"ס לערך.
מאיה (יוונית עתיקה: Μαία), במיתולוגיה היוונית היא הבכירה שבפליאדות, שבע בנות אטלס ופלאיונה. מאיה הייתה הבכורה, והיפה שבהן. בגלל שהייתה ביישנית, היא חיה במערה בקילנה. זאוס התאהב בה מרוב יפייה, התגנב אליה למערה בלילה. היא הרתה לו וילדה את האל הרמס. מאיה גידלה גם את התינוק ארקאס שחולץ מבטן אמו, הנימפה, קליסטו, בעודה גוועת מהחץ שארטמיס ירתה בה. זאוס, שהציל את התינוק הביאו למאיה.
אחרי שהרמס נולד, מאחר שמדובר בתינוק חכם מאוד, הוא הסתובב בחצר באזור המערה שלהם. הוא מצא צב ליד הגדר ועשה ממנו את הנבל הראשון. אחר כך מאחר שחשק באכילת בשר, גנב את הפרות של אפולו, ואחר כך נתן לאפולו את הנבל בתור פיצוי על הפרות..
מאיה במיתולוגיה הרומית

מקבילתה הרומאית היא מאיה מאייסטאס (Maia Maiestas), הנקראת גם פאונה (Fauna), אופס (Ops) והאלה הטובה (Bona Dea). האלה מאיה הרומאית היא אלת האביב והפריון, על שמה נקרא חודש מאי, שהימים הראשון והחמישה-עשר בו הוקדשו לה. מאיה נקשרה גם לאל וולקן, ובאחד בחודש הקריב כהן וולקן לכבודה חזירה הרה, קורבן הראוי לאלת אדמה כמו "האלה הטובה". האלה מאיה הייתה אלת נשים בלבד, וגברים לא הורשו להיכנס למקום הפולחן שלה.
בתרבות

האסטרואיד 66 Maja (אנ') שהתגלה על ידי הוראס טאטל, נקרא על שמה.
ראו גם

רוזמרטה
לקריאה נוספת

שירים הומריים - המנונות / אפיגראמות / מלחמת הצפרדעים והעכברים. תרגם מיוונית שלמה שפאן. ירושלים, מוסד ביאליק, תשט"ז-1956.
הערות שוליים

↑  http://www.pantheon.org/articles/m/maia.html
↑  אהרן שבתאי, המיתולוגיה היוונית, תל אביב, 2000, עמ' 16.
↑  המיתולוגיה היוונית, עמ' 40.
↑  אהרן שבתאי, המיתולוגיה היוונית, תל אביב, 2000, עמ' 16
מערכת הפועל בעברית

הפועל בשפה העברית הוא סוג מילה המבטאת פעולה מסוימת או הימצאות במצב מסוים. הפועל נוטה לפי גוף ולפי זמן; בעברית שלושה גופים ושלושה זמנים. את הפעלים מרכיבים בדרך כלל שלושה (לפעמים ארבעה או, לעיתים נדירות, חמישה או שישה) עיצורי שורש, וגם מוספיות (תחיליות, תוכיות, פנימיות). הטיית הפעלים נעשית על פי תבניות קבועות המכונות בניינים.
הגוף בפועל

בכל פועל מובע גוף כלשהו. למשל, כשאומרים:"הגעתם", הכוונה היא ל"אתם הגעתם". בעברית קיימים שלושה גופים:
בזמן הווה נוטים הגופים השונים באופן זהה, וקיימת רק צורות "יחיד" או "יחידה" ו"רבים" או "רבות". מצורת הפועל עצמה לא ניתן לדעת את הגוף  אלא אם כן כינוי הגוף מופיע לפני הפועל או לפני מילה אחרת המראה מיהו הגוף המדובר.
לדוגמה: הבנות משחקות בחדר — פועל בגוף שלישי. אנו משחקות בחדר — צורה זהה אך בגוף ראשון.
הזמן בפועל

קיימים שלושה זמנים: עבר, הווה ועתיד. בנוסף קיימת צורת ציווי שהיא הוראה או פקודה שנגזרת מצורת העתיד, ולפיכך אין מתייחסים אליה כזמן נפרד. ב"ציווי" מטים את הפועל בגוף שני בלבד, מכיוון שאין היגיון בציווי עצמי או בפני אדם שלא נוכח. כל פועל נוטה אחרת בזמנים השונים. למשל, נטיית השורש ש.ר.ק. בגוף שלישי יחיד היא בעבר – "שרק", בהווה – "שורק" ובעתיד – "ישרוק".
למערכת הפועל משתייכת גם צורת המקור הנטוי, לדוגמה "לשמור" ו"להיות", וצורת המקור המוחלט, לדוגמה "שָׁמׂר" ו"הָיׂה", שהשימוש בה מועט בעברית המודרנית. לצורות המקור יש שורש ובניין אבל אין להן זמן וגוף.
בנוסף לפעלים הבסיסיים, קיימים גם פעלים מורכבים, הבנויים מצירוף של הפועל "היה" בעבר (בהטייה המתאימה) ופועל בהווה, לדוגמה "היינו אוכלים". לפעלים המורכבים יש מספר שימושים: 1. טענות נוגדות מציאות ("גם אם הייתי מנסה לא הייתי מצליח"), 2. הבעת משאלה או בקשה מנומסת ("הייתי רוצה", "הייתי מעדיף"), 3. פעולות חוזרות בעבר ("כל קיץ היינו נוסעים לאגם"), 4. תחליף לפועל בעבר, למניעת בלבול בין העבר להווה ("הוא היה גר שם", "הוא היה נראה טוב").
מוספיות בפועל

מוספיות הן אותיות שמתווספות לעיצורי השורש. קיימים שלושה סוגי מוספיות:
מוספיות בפועל > מוספיות תחיליות

מוספיות אלו באות לפני עיצורי השורש, והן בדרך כלל מסמנות זמן, כינוי גוף ולעיתים גם בניין.
לדוגמה: נִתְכַּתֵּב, [נִתְ]כַּתֵּב – האות נ מציינת את כינוי הגוף, מדברים, ואת הזמן, עתיד, האות ת מציינת את בניין הִתְפַּעֵל.
מוספיות בפועל > מוספיות תוכיות

מוספיות אלו מופיעות בין עיצורי השורש והן מסמנות את הבניין.
לדוגמה: מכְתִּיבִים, מכְתִּ[י]בִים – האות י מציינת את בניין הִפְעִיל.
מוספיות בפועל > מוספיות סופיות

מוספיות אלו מופיעות לאחר עיצורי השורש והן מסמנות כינוי גוף, זמן ומספר.
לדוגמה:
שוֹמְרִים, שוֹמְרִ[ים] – האותיות י ומ מציינות את כינוי הגוף, מדברים, נוכחים, נסתרים; את הזמן, הווה; ואת המספר, רבים.
שָמַרְנוּ, שָמַרְ[נוּ] – האותיות נ וו מציינות את כינוי הגוף, מדברים; את הזמן, עבר; ואת המספר, רבים.
ראו גם

הציווי החדש
בניינים בעברית
שורשן
אוגדה (יישוב)

ערך זה עוסק במושב עובדים  בחבל ימית. אם התכוונתם ליחידה צבאית, ראו .
| --- | --- |

משק טיפוסי במושב אוגדה עם העלייה לקרקע בשנת 1975. בית מבטון דרוך ושני דונם בתי זכוכית בחלקה א' הצמודה לבית.
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  פתחת רפיח
 נפה:  חבל ימית
 שפה רשמית:  עברית
 תאריך ייסוד:  1975
 סיבת נטישה:  הסכם השלום בין ישראל למצרים
 תאריך נטישה:  22 באפריל 1982
 דת:  יהדות
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  220 (1982)
 קואורדינטות:  31°11′12″N 34°13′10″E﻿ / ﻿31.186766°N 34.219385°E﻿ / 31.186766; 34.219385
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףאוגדה(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףאוגדה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מפה 1:100,000 של מושב אוגדה, נכון ל-28 בפברואר 1979 
 לצפייה בתצ"א של אוגדה במפות גוגל, הקישו כאן
ערבות בוכייות ולבבות שבורים. ציירה הציירת והאמנית יונה לוי גרוסמן, שהייתה חברת מושב אוגדה. הציור נמסר לנשיא המדינה יצחק נבון ב-10/8/1981 בפגישת האמנית עם הנשיא כדי לבקש ממנו שיפעל לעצור את ההסתה שהתבצעה  כנגד מתיישבי חבל ימית
אוגדה היה התנחלות ומושב עובדים של תנועת המושבים בחבל ימית שבצפון חצי האי סיני. הוא הוקם בשטח חולי הסמוך לצומת רפיח, כשישה קילומטרים ממערב לקו הגבול הבינלאומי (הקו הירוק) שבין מדינת ישראל למצרים וכעשרה קילומטרים מדרום לחוף הים, במקום שבו הוקמה בהמשך העיר ימית.
המושב נקרא על שם אוגדת הפלדה (אוגדה 84) שהייתה אוגדה צה"לית שלחמה במלחמת ששת הימים בצפון סיני בפיקודו של אלוף ישראל טל.
המושב פונה ונהרס במסגרת פינוי חבל ימית והשבתו לידי המצרים כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים.
ליד המושב נמצאו מרבצי גז טבעי אשר הופקו בקידוח "שדות".
הקמת היישוב ואכלוסו

אוגדה היה המושב השלישי שעלה על הקרקע בחבל ימית, בדצמבר 1975, לאחר שדות ונתיב העשרה. שש-עשרה המשפחות הראשונות שהתיישבו במקום הורכבו מיוצאי קיבוצים, מושבים, ש"גויסו" (באמצעות מודעות בעיתונות מטעם תנועת המושבים) להתיישב במושב.
ב-31 ביוני 1975 עלו חמש משפחות למרכז הגושי אבשלום שליד שדות. משפחות אלה היו המייסדים שיועדו להקים את המושב. רעיון ההקמה הועלה בתנועת המושבים ששאפו ליישב ביישובים רבים את חבל שלום. בסוף אוגוסט 1975 הצטרפו עוד 3 משפחות.
בראשיתה, הייתה אוגדה מושבוץ (שילוב של מושב וקיבוץ)[דרושה הבהרה]. חברי המושב עבדו במשותף וגידלו עגבניות בבתי זכוכית במושב שדה ניצן כהכשרה לקראת העלייה למושב. חלקם עבדו בחולות אוגדה וגידלו 60 דונם תפוחי אדמה ובצל. בשלב המושבוץ כל משפחה קיבלה מהסוכנות היהודית דמי מחייה חודשיים, על סך 1,000 לירות.
ב-31 בינואר 1975 פרסם משרד השיכון את הפרוגרמה להקמת מושב אוגדה על בסיס תקציב 1975 שכללה:
מבני מגורים, 40 יחידות דיור מטיפוס אשטרום. כמו כן, כלל היישוב, בין היתר, מועדון, גן ילדים, מזכירות, מחסן נשק, מרפאה, צרכנייה ובית גנרטור חשמלי
באוקטובר 1975 העביר משרד השיכון למע"צ את כל האישורים והתקציב לסלילת הכבישים הפנימיים ביישוב וחיבורו לכביש היציאה ממושב שדות.
כבר בדצמבר 1975 מבלי להמתין לאישורי הביטחון הנדרשים, עלתה הקבוצה ליישב את מושב אוגדה כשמצטרפים אליה 7 משפחות נוספות (סך הכול 16 משפחות), אלה הם משפחות "המייסדים".
תוך חצי שנה הוקמו בתי הצמיחה מזכוכית למתיישבים. המשפחות החלו לגדל עגבניות ב-2 דונם בתי צמיחה מזכוכית, בעבודה עצמית. במקביל נבנה בכניסה למושב בית אריזה מרכזי בהשקעה גדולה למיון ואריזת העגבניות שהיו מיועדות לייצוא.
ביולי 1976 עלה גל המתיישבים השני – שכלל 15 משפחות. כל מתיישב חדש קיבל דונם אחד של בית צמיחה[דרושה הבהרה] וממנו אמורה הייתה המשפחה להתקיים. בשנת 1977 עלה הגל השלישי שכלל 16 משפחות שהצטרפו לאוגדה.
בשנת 1977 הוגדלו אמצעי הייצור פעם נוספת לכולם: מבנה המשק המשפחתי כלל בחלקה א' שליד הבית 2 דונם בתי זכוכית, דונם בית רשת ודונם בית פלסטיק לגידול פרחים. בנוסף, החלו המתיישבים לעבד ולגדל גם בשטחים פתוחים שמחוץ לגדר המושב והתחילו להעסיק עובדים שכירים.
במאי 1980 התקבל אישור להגדיל את המושב בעוד 12 מבני מגורים ו-3 מקלטים.
בשיא התפתחות המושב התגוררו בו 52 משפחות והוא השתרע על שטח של כ-630 דונם.
אמצעי ייצור

עם העלייה על הקרקע בדצמבר 1975, קיבלה כל משפחה מהסוכנות היהודית בית בעל 3 חדרים, הול ומטבח בשטח של 68.6 מ"ר. בבניה מתועשת, שנבנה מבטון דרוך על ידי חברת אשטרום ושני דונם בתי זכוכית לגידול עגבניות לייצוא בחלקה א' הצמודה לבתי המתיישבים. כל שלוש משפחות קיבלו טרקטור לביצוע העיבודים בתוך בתי הזכוכית ולהובלת התוצרת לבית האריזה המשותף של המושב. בשנת 1979 הושלמו ה"פרצלציה" והתשתית לגידולי שדה בשטח פתוח, בחלקות שמחוץ לגדר המושב (חלקות ב' ו-ג'). שיווק התוצרת לייצוא התבצע על ידי אגרקסקו.
עסקית חברי המושב היו מאוגדים במסגרת שותפות שנקראה "אוגדה - מושב עובדים להתיישבות חקלאית שיתופית בע"מ".
בית האריזה המשותף למיון ואריזת העגבניות לייצוא, הוקם בכניסה הצפונית של המושב פעל כחברה פרטית בשם בית אריזה א.י.ל. בע"מ (א.י.ל. = אוגדה ירקות לייצוא).
חברי המושב גידלו בעיקר עגבניות לייצוא בבתי זכוכית ופרחים בבתי רשת וחממות מכוסות פלסטיק. הצלחתם הכלכלית עודדה הקמת יישובים נוספים בחבל ימית, כגון: ניר אברהם, תלמי יוסף, פריאל ואחרים.
חינוך וחברה

במושב הוקמו פעוטון לילדים עד גיל 3 ושני גני ילדים, לילדים מגיל 3 ועד גיל שש בפיקוח משרד החינוך. ילדי בתי הספר הוסעו לבית הספר האזורי שהוקם במרכז אבשלום בצמוד למושב שדות.
הפינוי

רבים מחברי המושב התנגדו לפנוי ויצאו להפגנות בצומת רפיח עם תושבי המושבים האחרים במטרה לעצור את הנסיגה מחבל ימית. האומנית המקומית, יונה לוי גרוסמן אף פנתה לנשיא המדינה יצחק נבון בקריאה בתקשורת להפסקת ההסתה והדמוניזציה שנעשתה למתיישבי חבל ימית שנעשו לדבריה.
במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, בו הוחלט על החזרת חצי האי סיני לידי מצרים, פונה המושב ב-22 באפריל 1982 ובתיו נהרסו.
רבים מחברי המושב הקימו את מושב עין הבשור שבמועצה האזורית אשכול ואת מושב נתיב העשרה במועצה האזורית חוף אשקלון. בשלב הפינוי היו במושב רק 48 משפחות. סכום הפיצויים שקבלה כל משפחה ממושב אוגדה עמד בממוצע על סך 433 אלף דולר.
גלריית צילומים

גידול ירקות בבית זכוכית במושב אוגדה, חבל ימית
בתים במושב אוגדה, 1977
קטיף מלפפונים שגודלו בהדליה בבית זכוכית, אוגדה 1979
בית הזכוכית מוכן לזריעת עגבניות, אוגדה 1977
אנדרטת אוגדת הפלדה
יונה עם ענף שקד מעל חורבות העיר ימית. ציירה הציירת יונה לוי גרוסמן, שהייתה חברת מושב אוגדה
ראו גם

אנדרטת אוגדת הפלדה
חבל ימית
הגדת חבל ימית
שדות
חרובית (יישוב)
תלמי יוסף (סיני)
עצמונה
נתיב העשרה
לקריאה נוספת

פוצ'ו, אחרי במדבר, הוצאת שברק
יחיאל אדמוני, עשור של שיקול דעת - ההתיישבות מעבר לקו הירוק 1967–1977, הוצאת הקבוץ המאוחד
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים 2633, מ-10 ביוני 1980, עמוד 1819
↑  קביעת שמות ליישובים חדשים מטעם הסוכנות היהודית, המחלקה להתיישבות חקלאית, מתאריך 30 באוגוסט 1973
↑  ארכיון המדינה, מושב אוגדה, משרד החקלאות ופיתוח הכפר-לשכת סגן שר החקלאות. פניית משפחה בנשא הפינוי
↑  אודות | הגדת חבל ימית
↑  עזרא ינוב, הוקם עוד מאהל נח"ל ברפיח, מעריב, 10 בינואר 1975
↑  הפרוגרמה להקמת מושב אוגדה
↑  מסמכים ממשרד השיכון והבינוי, הנוגעים לסלילת כבישים פנימיים במושב אוגדה
1 2  תמר שרעבי (חברת מושב שדות), עשור לחבל ימית תשל"א - תשמ"א ההתיישבות בפתחת רפיח
↑  אישור משרד השיכון להוספת 12 מבני מגורים ו-3 מקלטים במושב אוגדה
↑  ארכיון המדינה, תוכנית מתאר מפורטת של מושב אוגדה וניר אברהם
↑  ארכיון המדינה, מפה טופוגרפית 1:100,000 של אוגדה כולל מבני מגורים, חממות ובית האריזה המרכזי של המושב, נכון ל-28 בפברואר 1979
↑  ארכיון המדינה, תיק מסמכים מתאריך 30/08/1973 עד תאריך 03/09/1979
↑  ארכיון המדינה, פנייה למשרד השיכון מטעם תנועת המושבים לבניית מבני מגורים למתנדבים בגין עבודה עצמית של המתיישבים
↑  ההתאגדות העסקית של חברי מושב אוגדה
↑  בית אריזה א.י.ל. בע"מ
↑  חיים נחשוני, זו דעתי, חלום הקסם ונזיד העדשים, עלי איתם, המנהל האזורי איתם, 1980, עמ' 16-17
↑   הקמת היישוב חרובית (תרס"ג) בסיני ופינוי היישוב אוגדה, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 39:13)
↑  בית אריזה א.י.ל. בע"מ
↑  מערכת מעריב, 180 מליון דולר פיצויי הפינוי, מעריב, 18 בספטמבר 1984
| ישובי סיני שפונו במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים או הסכמים אחרים |
| --- | --- | --- |
| יישובי חבל ימית | אבשלום • אוגדה • דקלה • חולית • חרובית • חצר אדר • ימית • מחנה נורית • מעוז הים • נאות סיני • ניר אברהם • נתיב העשרה • פריאל • פרי גן • סופה • עצמונה • שדות • תלמי יוסף |  |
| יישובי מרחב שלמה | אופירה • די זהב • נביעות • שלהבת • זהרון |  |
| נוספים | קדש ברנע • נח"ל ים • נח"ל תרשיש |  |
דם הנפש

אין לבלבל ערך זה העוסק בדם אדם עם "הדם הוא הנפש" העוסק בדם בהמה, חיה ועוף האסור באכילה.
בהלכה היהודית, דם הנפש הוא רביעית הדם היוצא בשעת מיתה. על פי ההלכה חובה לקבור את דם הנפש של יהודי שמת. הרוג שיש חשש שדם הנפש נבלע בבגדיו, נקבר בבגדיו. גם אוספים וקוברים עפר או בגדים שבלעו מדם הנפש.
דם שיצא לפני המיתה אינו נחשב לדם נפש ואין חובה לקברו.
יש לקבור דם שיצא לאחר מיתה וחוששים שמא נצטבר ממנו שיעור רביעית במקום אחד, אך פחות מכך אין צריך לאסוף ולהביא לקבורה.
עניין רביעית הדם הוסבר בתוספתא ככמות החיונית לעובר. חוקר התלמוד יהודה לייב קצנלסון הסביר שמדובר בעובר בן שבעה חודשים העומד לחיים. קיימת גם מסורת הסבר בשם רבנו חננאל האומרת שמדובר בדם היוצא מן הלב בפעימה אחת.
הערות שוליים

↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן שס"ד, סעיף ד'
↑  ש"ך, יורה דעה, סימן שס"ד, סעיף קטן י"א
↑  מעולם ועד עולם, אוצר מושגים, דם הנפש
↑  גשר החיים, פרק י"א, סעיף ה'
↑  על רביעית הדם, בבלוג תורה ומדע של יאיר סעיד, והביא הקישורים למקורותיו שם: ספר התלמוד והרפואה של יהודה ליב בנימין כצנלסון, ברלין תרפ"ח, שהביא את דברי התוספתא שמצאם בכתבי הרב שמשון משאנץ, וכן את דברי רבינו חננאל בתוספות על התלמוד הבבלי, סוטה ה ע"א.
| טומאה וטהרה ביהדות |
| --- | --- | --- |
| דרגות טומאה | אבי אבות הטומאה • אב הטומאה • ולד הטומאה (ראשון • שני • שלישי ורביעי) |  |
| דרגות קבלת טומאה | חולין • מעשר שני • תרומה • קודש • חטאת |  |
| קבלת טומאה | אוהל • מגע • משא • היסט • מדרס • ביאה • בועל נידה • ביאה לבית • מדף • בליעה • עיסוק |  |
| מטמאים מן התורה | מת • נבלת חיה ובהמה • נבלת עוף טהור • נבלת השרץ • בעל קרי • פולטת שכבת זרע • מטמאי משכב ומושב - נידה, יולדת, זבה, זב • צרעת (אדם, בתים, בגדים) • שכבת זרע • חטאות המטמאות • מי חטאת |  |
| מטמאים מן דרבנן | ידיים • ארץ העמים • בית הפרס • כתבי הקודש • גויים • עבודה זרה • טבילה במים שאובים |  |
| נטמאים | אדם • כלים (כלי מתכות, כלי עץ, כלי חרס, בגדים, כלי עור, שק, וכלי עצם) • אוכלים •  משקין |  |
| אחרים | טומאת מקדש וקדשיו  • האיסור לכהן להיטמא למת • הכשר לקבל טומאה • טומאה רצוצה • טומאה הותרה בציבור |  |
| טהרה | טבילה • פרה אדומה • מקווה • חציצה • טבול יום • מחוסר כיפורים • טהרת מצורע • טבילת עזרא |  |
| סדר טהרות | כלים • אהלות • נגעים • פרה • טהרות • מקוואות • נידה • מכשירין • זבים • טבול יום • ידיים • עוקצים |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מעשה רבי גדיאל התינוק

מעשה רבי גדיאל התינוק הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, המספר את עלילותיו של הנער הזעיר רבי גדיאל התינוק, שהוא גרסה יהודית של מעשיית "אצבעוני". רבי גדיאל התינוק עובר הרפתקאות ומציל את הוריו וקהילתו מעלילת דם.
תמצית העלילה

הסיפור מתחיל בפרטי הולדתו וילדותו של רבי גדיאל התינוק: "רבי גדיאל התינוק נולד בזכות התורה שהיה אביו מלמד לתינוקות מישראל. וכשיצא רבי גדיאל לאוויר העולם היה קטן כל כך עד שלא ניכר אם בן אדם הוא. ... כשהגיע למקרא נטלו אביו והרכיבו כל קופת הטביקי ופתח לפניו חמישה חומשי תורה והיה לומד עמו ומפרש לו דברי אלקים חיים עד שלמד כל התורה כולה. והיה קורא ומתרגם ויודע לדרוש ולמד מקרא משנה הלכות ואגדות, ש"ס בבלי וירושלמי, ספרא וספרי, תוספתא ומכילתא, ספר יצירה אותיות דר' עקיבא וספר התמונה. ... למד לשון יון ולשון אדום ולשון ישמעאל ושאר כל לשונות האומות והיה מסיח בלשונות שלהם כאחד ממשל משלים."
רשעים מרשעי אומות העולם זממו לפגוע באביו של רבי גדיאל התינוק, ותכננו לטפול עליו עלילת דם, במסגרתה בליל הסדר ימזגו בביתו דם בכוסו של אליהו ויזעיקו שוטרים ויגזר דינו למיתה. כאשר החלו בהגשמת תוכנית זו קפץ רבי גדיאל התינוק לתוך כוס היין, והכומר לגם אותה כדי ליצוק בה דם. "היה רבי גדיאל מוטל בתוך מעיו של אותו רשע, ... היה מהרהר והולך בשבע חכמות ובשבעים לשון כדי שלא יהרהר בדברי תורה במקום שכזה." לאחר שמלאו הגויים את הכוס בדם, קראו לשוטרים שאסר את הוריו של רבי גדיאל התינוק. הביאו אותם לדין בפני המלך, וכשהחל הכומר את עדותו, "מה עשה רבי גדיאל, התחיל מדבר מתוך גרונו של אותו רשע ושח להם כל אותו המאורע." מיד שחררו את הנאסרים, ואת הכומר תלו על עץ.
"וכך היה הכומר תלוי כל היום עד שבא אליהו הנביא זכור לטוב ובעט באותו רשע והוציא את רבי גדיאל מתוך מעיו של אותו רשע וצרר אותו בכנף אדרתו והביא לחמי טבריא ורחצו שם ... והכניסו למערה אחת ממערות צדיקים והיה יושב ולומד עמו קטגוריא על הרשעים שמציקים כל כך לבניו של הקדוש ברוך הוא."
לאחר תיאור קורותיו של רבי גדיאל התינוק מציג המספר תיאור נבואי של הצפוי לו באחרית הימים:
כמקובל בסיפורי מעשיות, מסתיים הסיפור שלפנינו במילים: "תם מעשה רבי גדיאל התינוק ולא תמו כל מעשיו".
פרסום הסיפור

עגנון כתב את הסיפור, כנראה, ב-1918 והגדירו במכתב אל ירוחם לחובר כ"סיפור קטן מעין אצבעוני ארצישראלי" הסיפור פורסם לראשונה בשנת ה'תר"ף בכתב העת "מקלט", שיצא לאור בניו יורק בעריכתו של י"ד ברקוביץ. בשנת תרפ"ה הודפס הסיפור כספרון נפרד על ידי דפוס מארכס ושותפו בברלין, במהדורה בת 500 עותקים שניתנה כשי למשתתפי כינוס "חברת שונצינו של ידידי הספרים היהודיים (גר')". בשנת 1931 נכלל הסיפור, תוך שינויים אחדים, בארבעת הכרכים של "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", ובהמשך נכלל בכרך "אלו ואלו" של כל כתביו.
אחד ההבדלים בין שני הנוסחים של הסיפור הוא ההסבר מדוע הכומר שבלע את רבי גדיאל התינוק בעת שלגם את היין לא הרגיש שגדיאל במעיו. בנוסח הראשון (משנת ה'תר"ף) נאמר שהכומר לא הרגיש בגדיאל כיוון "שלא טעם טעם יין מימיו (האסור לפי חוקי דתם ואמונתם), וחשב שדרכו של יין שגורם קצת מועקין בבני מעיים". בנוסח הנוכחי (משנת 1931) ההסבר הוא: "שהיו מעיו של אותו רשע גסים ביותר, שהייתה אכילתו אלף חזירים ושתייתו אלף מדות ולא היה מרגיש כלום". הנוסח הראשון מעורר תמיהה, שהרי כומר שותה יין בכנסייה. במכתב של עגנון לגרשם שלום, שאותו כתב עגנון בעקבות מאמרו של שלום על מקורות הסיפור, כתב: "מקצת קשה היה לי להכריע אם לעשות את הכומר נוצרי או ישמעאלי שהרי הישמעאלי אסור בשתיית יין." אלחנן שילה העיר על כך:
פרשנות > מקורות השראה לסיפור

גרשם שלום ציין כי ”סיפורי עגנון מרובים בהם גלגולי מוטיבים שבאו לידו מדברי ראשונים, פשטו צורה ולבשו צורה ונעשו דבר חדש ואחיד בידיו. סיפורי האגדה הקטנים שלו הם חטיבות ספרותיות מושלמות, ששלמות צורתם משכיחה את גלגוליהם ברוחו של האמן מעניין לעניין”. מקור השראה בולט לסיפור זה הוא שלל סיפורי "אצבעוני". שלום מצביע על מקור נוסף, סיפור רב גדיאל נער המופיע בספרי קבלה אחדים, ובפרט בשולחן ערוך האר"י, ואחר כך בספר "חמדת ימים" וכן בספר "אוצר מדרשים". רב גדיאל נער הוא יתום בן שבע, שמידותיו רגילות. שלום מעיר על כך: "על קטנותו של רבי גדיאל בשנים, המזכה אותו בכינוי 'נער', נתוספה אצל עגנון קטנותו בקומה."
במכתבו של עגנון לגרשם שלום (המוזכר לעיל) הוא מציין שמשפט בייליס, שהיה עלילת דם נגד יהודי רוסיה, הוא שהניע אותו לכתיבת סיפור זה.
שני סיפורי ילדים זעירים משל ביאליק קדמו לסיפורו של עגנון. "אצבעוני" - "כינוי לגיבור קט כאצבע היא המצאתו של ביאליק." אצבעוני פורסם לראשונה ב"השחר" בסיוון תרע"א. "קטינא כל-בו" נכתב בתמוז תרע"ו ופורסם לראשונה, בשני המשכים, ב"שתילים" בתמוז ובאב תרע"ז. שני הסיפורים פורסמו בתרפ"ג כספרים הדורים. אצבעוני בהוצאת "אמנות" מאויר בידי ח' שקלבר. קטינא כל-בו בהוצאת "רמון", אותיותיו עוצבו בידי פרנציסקה ברוך ומאויר בידי רחל שליט-מרקס וא' ביהם. עגנון הושפע בסיפורו, כנראה, מסיפורי ביאליק והחליט להוציא את סיפורו כספר, בעקבות ביאליק.
פרשנות > אינטרטקסטואליות

"מעשה רבי גדיאל התינוק" הוא סיפור הצלה של יהודים מידי גויים הזוממים להרע להם, ובכך הוא דומה לסיפור מגילת אסתר. הדמיון בא לידי ביטוי גם בשלל ביטויים הנכללים בסיפור ומקורם במגילה:
בסיפור התקבצו רשעים "להרוג להשמיד ולאבד את כל זרע היהודים", בעקבות לשון המגילה ”לְהַשְׁמִיד לַהֲרֹג וּלְאַבֵּד אֶת כָּל הַיְּהוּדִים” (מגילת אסתר, פרק ג', פסוק י"ג)
על בני ביתו של גדיאל התינוק מסופר "כי נפל פחד הגויים עליהם", בהיפוך תפקידים מהמסופר במגילה ”כִּי נָפַל פַּחַד הַיְּהוּדִים עֲלֵיהֶם” (מגילת אסתר, פרק ח', פסוק י"ז)
"ואת הכומר תלו על עץ. כאשר זמם לעשות ליהודים כן שלם לו אלקים", ברוח המסופר במגילה ”וַיִּתְלוּ אֶת הָמָן עַל הָעֵץ אֲשֶׁר הֵכִין לְמָרְדֳּכָי” (מגילת אסתר, פרק ז', פסוק י')
עליזה שנהר מציגה זיקה נוספת בין שני הסיפורים: "המלך אחשוורוש, כמו המלך בסיפורנו, ממלא בעלילת מגילת אסתר, שמתכונתה הסיפורית משולשת, את תפקיד הגיבור הנייטרלי; הוא המכריע בסופה של העלילה לטובת הגיבור היהודי (מרדכי) ועמו, ומעניש בחומרה את המעליל בן דתו (המן, הכומר בסיפורנו)."
בהתאם למנהגו של עגנון לקשור בין סיפוריו, רבי גדיאל התינוק היושב במערה מוזכר גם בסוף הסיפור הקצר "מעשה עזריאל משה שומר הספרים", הנכלל אף הוא בכרך "אלו ואלו". בסיפור הקצר "אגדת הסופר" מוזכר רבי גדיאל התינוק כמי שהבטיח לאישה שיהיו לה בנים ובני בנים, ו"לא היו ימים מועטים עד שזכתה וראתה ברכה בבטנה ויצאו הימנה צדיקים יראים ושלמים עוסקים בתורה ובמצוות, וזו הלידה הייתה חוץ מדרך הטבע לפי שאותה אשה אילונית היתה." הוא מוזכר גם בהערת אגב ברומן "אורח נטה ללון".
סיפורו של עגנון שימש השראה לסיפורו של ש. בן-ציון, "זעירא קטינא", שפורסם בשנת תרפ"ד בספר החמישי של "כתבים לבני הנעורים".
פרשנות > מקום התרחשות העלילה

גרשם שלום קובע כי "סיפור המעשה מתרחש בארץ ישראל או בסביבתה", ולראיה: בתחילת הסיפור אביו של רבי גדיאל התינוק מגלת את שערות ראשו על קבר רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר, ובסוף הסיפור אליהו הנביא רוחץ את רבי גדיאל התינוק בחמי טבריה. עליזה שנהר מסתייגת ואומרת כי "אווירת הסיפור והשפעת אגדות עלילות-הדם העממיות יש בה כדי לרמוז על אפשרות של התרחשות העלילה בגלות."
לקריאה נוספת

א' סאם, "'מעשה רבי גדיאל התינוק' – מאת ש"י עגנון – נוסחיו ומקורותיו באגדת אצבעוני", פי האתון, חוברת 2, אפריל 1972, עמ' 11–40 (כולל את הנוסח הראשון של הסיפור)
אלחנן שילה, הקבלה ביצירת ש"י עגנון, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2011, הפרק "עוד על 'מעשה רבי גדיאל התינוק'", עמ' 196–199. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
עליזה שנהר-אלרעי, קוראת במקור: על אגדות עתיקות וחדשות, הוצאת פרדס, 2016, הפרק "משיח נולד לנו", עמ' 125–156. גרסה מוקדמת של מאמר זה: "משיח נולד לנו", עי"ן גימ"ל ב, 2012.