לאוניקוס כלקוקונדילס
חיבורו

לאחר נפילת קונסטנטינופול כתב כלקוקונדילס את חיבורו ההיסטורי החשוב ביותר, "אפודייקסיס היסטוריון". חיבור היסטורי זה משתרע על פני עשרה ספרים, ומהווה את אחד המקורות החשובים ביותר עבור 150 השנים האחרונות של ההיסטוריה הביזנטית, למרות היותו פגום בכרונולוגיה שלו.
הוא מכסה את התקופה שבין השנים 1298–1463, ומתאר את נפילת האימפריה הביזנטית ואת עליית הטורקים העות'מאנים, המהווה את מרכז הנרטיב, עד לכיבוש הוונציאנים ומתיאש הראשון, מלך הונגריה, על ידי הסולטאן מהמט השני. את כיבוש קונסטנטינופול ראה בצדק כאירוע היסטורי בעל חשיבות מרחיקת לכת והשווה אותו לנפילת טרויה. החיבור מתאר גם עניינים אחרים ואת התרבויות של אנגליה, צרפת וגרמניה, שאת עזרתן ביקשו היוונים להשיג נגד הטורקים. לצורך תיאורם של אירועים קודמים הוא יכול היה להשיג מידע מאביו.
הדגם שלו הוא תוקידידס. שפתו טהורה למדי ותקנית, וסגנונו פשוט וברור. הטקסט, לעומת זאת, נמצא במצב פגום מאוד. השפה הארכאית שבה השתמש הקשתה על קריאת הטקסטים שלו בחלקים רבים, והשמות העתיקים, שבהם כינה אנשים בני זמנו, יצרו בלבול (גטים, דאקים (אנ'), ליגורים, מיסים (אנ'), פאיונים (אנ'), הלנים). השימוש המורחב בשם "הלנים" (Ἕλληνες), שבו השתמש לאוניקוס כדי לתאר את הביזנטים, תרם לקשר שנוצר בין הציוויליזציה היוונית העתיקה לבין זו המודרנית.
לאוניקוס הגדיר את הדת ההלנית כאמונה פולחנית פוליתאיסטית באלים זאוס, הרה, אפולו וארטמיס וכתב שרק לאחרונה הפסיקו הבוהמים לסגוד לאש ולשמש בזמן שהדת הפגאנית עדיין נהוגה במגוון מקומות בעולם במאה ה-15. התיאור של לאוניקוס על מנהגים ואמונות דתיות, הן האסלאם והן הנצרות, בולט בשל השמטתו את המטאפיזיקה והגדרתו את הדת כמערכת תרבותית ומנהלית המסדירה חברות. קטע הנוגע לבסריון, איסידורוס, מרקוס אוגניקוס וגנאדיוס סכולאריוס מפרט את הדיונים בוועידת פירנצה-פרארה בשנים 1438–1439, שבה שאפו הביזנטים והלטינים לתקן את הפילוג בין הכנסייה האורתודוקסית לקתולית. בקטעים אלה ובמקומות אחרים, משתמש לאוניקוס באופן שיטתי במונח הקלאסי "תרסקיה" (threskeia, מנהג דתי) שיש לו קונוטציות של טקס ופולחן, והוא לעולם אינו משתמש במונח "פיסטוס" (אמונה), שהיה נפוץ יותר בהקשר לדת בביזנטיון.
לפי קלדליס, כלקוקונדילס היה הראשון שהשתמש במונח "ביזנטית" בהתייחסותו למדינה, שכן הוא דגל בזהות נאו-הלנית של הרומאים.
לפי אוגוסט עמנואל בקר (אנ'), המודל של לאוניקוס היה הרודוטוס.
אימוצו של הרודוטוס כמודל היה תרומתו המתודולוגית של לאוניקוס להיסטוריוגרפיה של הרנסאנס. למרות שהרודוטוס נלמד בבתי ספר ביזנטיים כמודל לשוני ליוונית היונית, הוא הושמץ כהיסטוריון לא אמין עם נטייה למופלא בשלהי העת העתיקה ובימי הביניים. יתרה מזאת, הצגתו של ההיסטוריון הקלאסי את האימפריה הפרסית הרודנית בניגוד לערי המדינה היווניות החופשיות לא עלתה בקנה אחד עם האידאולוגיה הפוליטית הביזנטית וטענתה להיותה אימפריה אוניברסלית. כתוצאה מאירועי שנת 1453 והכללתם של כל השטחים הביזנטיים במדינה העות'מאנית הריכוזית תחת מהמט השני, הופיע הרודוטוס כמודל היסטוריוגרפי שימושי לתיאור העות'מאנים.
לאוניקוס ככל הנראה למד את הרודוטוס עם פלתון במיסטרה, מאחר שכתב יד ביזנטי מהמאה ה-14 של הרודוטוס היה בבעלותם של המורה והתלמיד כאחד. לאוניקוס הכניס אפיגרף (אנ') הנוגע להרודוטוס על הדף האחרון של כתב היד הזה, וכתב שההיסטוריה של הרודוטוס נתחברה ב"הדרכה אלוהית". כתב היד המסוים הזה הועתק מספר פעמים על ידי תלמידיו של פלתון, ביניהם בסריון וקבאקס. התערבויות טקסטואליות (כמו הכנסת סמלים אסטרונומיים מתחלפים של השמש והירח בשוליים וסימון הצהרות נבואיות בכתב היד) והקשרים ההדוקים בין כתב היד הזה וכתבי יד אחרים הקשורים לאינטלקטואלים של מיסטרה, מוכיחים כי הרודוטוס לא היה מוערך רק כהיסטוריון קלאסי. באפיגרף שיבח לאוניקוס את הרודוטוס כ"מבשר" שתיאר בפירוט את מעשי ההלנים. להרודוטוס הייתה משמעות קוסמית עבור האינטלקטואלים של מיסטרה בתקופה שבה אמונות אסכטולוגיות היו נפוצות.
האימוץ של לאוניקוס את הרודוטוס היה שיטתי, יסודי ומתודי. הוא אימץ את התכנית הארגונית שלו וכן את גישתו לחומר המקור. הקו הסיפורי המרכזי של הרודוטוס התמקד בהתנגשות בין הפרסים להלנים שהתרחשה בדור מוקדם יותר והוא נאלץ בהכרח להסתמך על דיווחים בעל פה ממקורות רבים. יתרה מכך, התרחיבים הרבים של הרודוטוס בגאוגרפיה תרבותית חייבו את הסתמכותו על מוסרי מידע זרים. באופן דומה, לאוניקוס בנה את הנרטיב שלו סביב המלחמות בין העות'מאנים לביזנטים ותוך כדי כך הסתמך על מוסרי מידע טורקים עות'מאנים לאירועים פוליטיים, פרטים אתנוגרפיים, סיפורי מוצא ועוד הרבה. לאוניקוס שילב חומר נרחב על קבוצות הקרבה, השפה, האמונות הדתיות והמנהגים של הטורקים העות'מאנים, באופן דומה לכתיבתו של הרודוטוס. בין היתר, כתב על המנהג העות'מאני להדליק מדורות צבאיות בזמן מצור.
במסורת הארוכה מאוד של ההיסטוריוגרפיה הביזנטית, התמקדות עיקרית כזו ב"אחר" וב"ברברי" הייתה חסרת תקדים למעט מיכאל קריטובולוס. מאחר שחיבר את חיבורו לאחר 1464, לאוניקוס היה אחד המקורות הסיפוריים המוקדמים ביותר על ההיסטוריה העות'מאנית בכל שפה, והעד היחיד לרבים מהאירועים והאישים שהוא תיעד. בעוד שלאוניקוס תיאר את הסולטאן העות'מאני מוראט השני באור חיובי, בנו מהמט השני הכובש הוצג כרודן מזרחי, ומזכיר את ייצוגיו של הרודוטוס את דריוש הראשון וחשיארש הראשון. לאוניקוס הסתמך על מוסרי מידע עות'מאניים ששמרו על מרחק ביקורתי מהחצר העות'מאנית והנרטיב מכיל הדים לסוג הביקורת החברתית העות'מאנית על שלטונו של מהמט השני, שנכללה רק במסורת ההיסטוריוגרפית העות'מאנית בסוף המאה ה-15 וה-16.
בעוד שהביקורת על המדיניות החברתית והפוליטית של מהמט השני לא הועלתה על הכתב במזרח בתקופת שלטונו של הסולטאן, היא נפוצה במערב הודות ל"אפודייקסיס". החזון המקורי של לאוניקוס לגבי העות'מאנים כעריצות מזרחית והחייאתו של המודל ההיסטוריוגרפי של הרודוטוס החזיקו מעמד ועיצבו את המגעים המערביים הבאים עם המזרח.
לאוניקוס אינו מתייחס ישירות לפלתון ב"אפודייקסיס". עם זאת, האימוץ של לאוניקוס את הרודוטוס כמודל היסטוריוגרפי, הדגש המפורש על הזהות ההלנית ב"אפודייקסיס", ניסוח זיכרון היסטורי ארוך המגיע עד לתקופה מיתית, ההצגה האוהדת של האסלאם והנביא מוחמד, והעניין בידע נבואי, דומים לתורתו וכתביו של פלתון.