stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחיית הלשון העברית
מאפיינים לשוניים > הגייה

שאלת ההגייה ה"נכונה" של העברית נידונה עוד מתחילת המאה ה-19. אנשי תנועת ההשכלה העדיפו את ההגייה הספרדית של העברית, שלדעתם שימרה תכונות רבות יותר של העברית הקלאסית. לעומת זאת, תחיית העברית הכתובה התקיימה על פי ההגייה האשכנזית; הדבר בולט בעיקר בשירים שנכתבו, שיש בהם חריזה אשכנזית (כגון "אוקיינוס" עם "לבנות", בשירו של ביאליק "ציפורת") והטעמה מלעילית (כמו בהמנון מדינת ישראל – "התקווה").
עם תחילת הדיבור העברי עלתה במלוא חומרתה שאלת ההגייה. בפרט התלבטו בשאלה זו המורים בבתי הספר העבריים. ההחלטה שנתקבלה הייתה ללמד שנתיים בהגייה המוכרת לתלמידים ושנתיים בהגייה האחרת (בתי הספר היו ארבע-שנתיים). החלטה זו לא הייתה יכולה לשמש לצרכים מעשיים, ובסופו של דבר החליט ועד הלשון, אחרי דיונים ארוכים, לאמץ את ההגייה הספרדית (ובכלל קבע כאחת ממטרותיו "לשמר את תכונתה המזרחית של הלשון"). בין הנימוקים היו העובדה שההגייה הספרדית משמרת את מערכת העיצורים הקדומה וכן את השווא הנע, הדגש החזק וההטעמה הדקדוקית; האחידות של ההגייה הספרדית לעומת הסוגים השונים של ההגייה האשכנזית (אנשי ועד הלשון, אשכנזים ברובם, לא הכירו את מגוון ההגיות השונות של עדות המזרח); העובדה שהדיבור העברי בשוקי ירושלים התקיים בהגייה ספרדית; וכן העובדה שההגייה הספרדית נתפסה כ"אסתטית" יותר על רקע היחס הכללי של החלוצים לתרבות המזרח.
מה שהתקיים למעשה אצל הדוברים הוא איבוד ההבחנות שהיו קיימות בהגייה האשכנזית ולא היו קיימות בהגייה הספרדית, בעיקר ההבחנה בין קמץ לפתח, בין צירה לסגול ובין ת רפה ודגושה. ואולם הדוברים לא הצליחו לאמץ הבחנות שהיו קיימות בהגייה הספרדית, ובכללן הגיית העיצורים הלועיים והנחציים, השוואים הנעים והדגשים החזקים. עם זאת, הדוברים כן הצליחו לאמץ את מערכת ההטעמה הדקדוקית, ואת ההבחנה בין תנועות שונות בהברות בלתי מוטעמות, שבהגייה האשכנזית נוטות להפוך כולן לתנועת e – לדוגמה, המילים שלוֹם, עולָם, ו-גולֶם מסתיימות כל אחת בתנועה שונה, אך בהגייה האשכנזית הן מבוטאות שׁ֫וֹלֶם, ע֫וֹיְלֶם, ו-ג֫וֹיְלֶם. למעשה התקבלה מערכת הגייה חדשה, שהיא במידה רבה – אם כי לא לחלוטין – המכנה המשותף הנמוך של ההגייה הספרדית והאשכנזית. שלמה גויטיין, שהיה הממונה על הוראת העברית מטעם ממשלת המנדט, קבע כי:
"המבטא המקובל ביישוב הוא ספרדי לפי הרצון ואשכנזי לפי היכולת. הוא מנסה להיות ספרדי באמצעות ההגיים הנמצאים באשכנזית."
מאפיינים לשוניים > תכנון לשון

חוקרי תחיית הלשון העברית הצביעו על ייחודו של תהליך זה כמקרה מיוחד של תכנון לשון. המאפיינים של תכנון לשון, כפי שתוארו על ידי בלשנים חברתיים, קיימים בתהליך החייאת הדיבור העברי: בחירת הלשון המתוכננת (עברית) והעדפתה על פני לשונות אחרות (יידיש ועוד); הרחבת השימוש בלשון לתחומים חדשים, במקרה זה דיבור, כתיבה מדעית ועיתונאית ואדמיניסטרציה; העמדת תקן לשוני לשפה וחיבור ספרי דקדוק, מילונים, ספרי לימוד ומדריכים; והרחבת השפה עצמה – בדקדוק ובאוצר מילים – כדי שתוכל לשמש לצרכים החדשים. במסגרת תכנון הלשון נכללות גם פעולות שמטרתן העלאת יוקרתה של השפה המתוכננת בעיני המשתמשים בה.
פעולות תכנון הלשון נעשו בראשיתו של התהליך בדרך כלל על ידי יחידים, ולא על ידי מוסדות רשמיים ומאורגנים; רק בשלבים מאוחרים הוקמו גופים ומוסדות שהוציאו לפועל את פעולות תכנון הלשון. בשונה ממקרים אחרים של תכנון לשון, המניעים של מתכנני הרחבת השימוש בשפה העברית היו מניעים אידאולוגיים. האידאולוגיה של החייאת הדיבור התבססה על רעיונות לאומיים, ונשענה על השימוש בעברית במהלך ההיסטוריה של העם היהודי.
מאפיינים לשוניים > המלחמה נגד שמרנות הלשון

עד שנות ה-80 של המאה ה-20 הדיבור והכתיבה התקנית נשמרו בקפדנות, נכתבו מאמרים בעיתונות ושודרו כתבות ופינות ברדיו ל"שיפור העברית".
החל מאמצע שנות ה-80 החלה מגמה של לחץ גובר נגד שמרנות לשונית. הותרה הצגתם של שלטי חוצות לועזיים, בעיקר בשפה האנגלית, חברות גדולות שינו את שמותיהן לשמות לועזיים, השימוש במילים לועזיות גבר, ונכתבו מאמרים ואף ספרים נגד שמרנות עברית. לכך נוספה סוגה של תוכניות סאטירה וסטנד-אפ הלועגים לדיבור התקין, ותומכים בשגיאות הדיבור העממיות. נוסף לכל אלו, במסגרת המחלוקת בין המחנות הניצים בפוליטיקה הישראלית, נמתחה ביקורת על חידושי לשון המשמשים להכשרת פעולות וגישות מדיניות שאינן כשרות או מוסריות. מגמות אלו לוו גם בזירה המשפטית, בעיקר מצד ארגונים ערביים, למען הגדרת מדיניות רב-לשונית במדינת ישראל.
בשנת 2010 (ה'תש"ע) משרד החינוך החליט להילחם בתופעה, ובכנסת הוחלט לקרוא לשנה "שנת עברית" (במשחק מילים עם ראשי התיבות של השנה העברית).
המאבק סביב השפה העברית עבר גם למוסדות ההשכלה הגבוהה הישראלית ודיונים סוערים נערכים סביב עניין זה, בהם ויכוח על דירוג שנגחאי ואיכות וחשיבות המאמרים המדעיים המתפרסמים בפקולטה למשפטים על ידי האוניברסיטה העברית הכתובים במקורם אנגלית,[דרוש מקור] לאלו של אוניברסיטת בר-אילן הכתובים עברית. רוביק רוזנטל הראה שבמילונים המדעיים מראשית תחיית הלשון, יש מונחים רבים שתורגמו ואף היו נפוצים בשפה המדוברת, אך נזנחו לטובת מונחים לועזיים במילונים המדעיים החדשים, בעוד אחרים טוענים שמבחינה מדעית, לפי אומדנים כמותיים, אין סכנה לשפה העברית, והשימוש בה יציב. הדרישה להגשת עבודות גמר ולימודים באנגלית, התבררו כתופעה חוצת גבולות, ופושה בכל המוסדות. בשנת תשע"ב (2012), הוויכוח הגיע לשיא כאשר באוניברסיטת חיפה נערך דיון בנושא התרבות הישראלית ותחילה הוחלט שלא תתאפשר בו הרצאה בעברית. בעיתון "הארץ" נכתב שהיו מי שנמנעו מוויכוח על כך, על מנת להימנע מיחס מזלזל מצד בכירי המוסדות.
ראו גם

אליעזר בן-יהודה, דוד ילין, דוד יודילוביץ', חיים נחמן ביאליק, יוסף קלוזנר, יוסף ויתקין, ישראל עמיקם
יידישיזם, מלחמת השפות
התרגום כמנוף לתחיית השפה העברית
חברת שפה ברורה, ועד הלשון העברית, הסתדרות המורים, גדוד מגיני השפה
ספרות עברית חדשה, שירה עברית חדשה, עיתונות עברית
החייאת שפה
מדיניות לשונית בישראל
לקריאה נוספת

שמעון פדרבוש, הלשון העברית בישראל ובעמים, ע' 307–396, ירושלים: מוסד הרב קוק 1967.
נתן אפרתי, מלשון יחידים ללשון אומה: הדיבור העברי בארץ ישראל בשנים תרמ"ב–תרפ"ב (1881–1922), ירושלים: האקדמיה ללשון העברית ('אסופות ומבואות בלשון', ו), תשס"ד 2004.
יצחק בצלאל, נולדתם ציונים: הספרדים בארץ ישראל בציונות ובתחייה העברית בתקופה העות'מאנית, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשס"ח 2007. (הספר בקטלוג ULI)
שלמה כרמי, עם אחד ושפה אחת: תחיית הלשון העברית בראייה בין תחומית, קורות ומקורות, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ז 1997.
אילן אלדר, 'החייאת הדיבור העברי בארץ ישראל', בתוך: אהרן ממן, שמואל פסברג, יוחנן ברויאר (עורכים), שערי לשון: מחקרים בלשון העברית, בארמית ובלשונות היהודים: מוגשים למשה בר-אשר, כרך ג, ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ח, עמ' 14–35.
אילן אלדר, תכנון לשון בישראל, ירושלים: האקדמיה ללשון העברית ('אסופות ומבואות בלשון', ט), תש"ע 2010.
חיים באר, 'מלשון הקב"ה ללשון הסט"א: על מאבקי האורתודוקסיה עם העברית', קשת החדשה (2003), 128–144.
יהושע בלאו, 'הרהורים על תחיית העברית', לשוננו סה, ג–ד (תשס"ג), 315–324. (תגובה: עוזי אורנן, 'על תחיית העברית: תגובה', שם סו, א–ב (תשס"ד), 199–200; תגובה: יהושע בלאו, 'למען הדיוק: תשובה לעוזי אורנן', שם, 201–202; וכן רון כוזר, 'על "הרהורים על תחיית העברית"', שם סו, ג–ד (תשס"ד), 395–404)
בנימין הרשב, 'מסה על תחיית הלשון העברית', אלפיים 2 (תש"ן), 9–54.
חיים רבין, 'מה הייתה תחיית הלשון העברית?', בתוך: אברהם אבן-שושן [ואחרים] (עורכים), ספר שלום סיון: אסופת דברי עיון וספרות, ירושלים: קריית ספר, תש"ם, עמ' 125–140. (הופיע גם באסופת מאמריו חקרי לשון (ירושלים תשנ"ט).)
ישראל ברטל, 'גרביים, שוט ודלי: לשון הכתיבה של מנדלי', העברית נט, ג–ד (תשע"א), 87–107.
שלמה יזרעאל (עורך), מכונת הדיבור בתור מורה שפות: פה מדברים עברית, אוניברסיטת תל אביב 2012 – דף הספר בהוצאה, דף הספר באתר "טקסט"
רחל אליאור, "עברית מכל העברים", בתוך: לשון רבים: העברית כשפת תרבות (עורך י' בנזימן), ירושלים ותל אביב 2013: 43–72
מעל החורבות

| --- | --- |

כרזת קלטת הסרט
 בימוי:  נתן אקסלרוד אלפרד (ארי) וולף
 הופק בידי:  סרטי כרמל
 תסריט:  לפי ספר של צבי ליברמן
 עריכה:  לאה אקסלרוד
 שחקנים ראשיים:  יהודה גבאי  יוסף כהן  שלמה לנדאו
 מוזיקה:  עמנואל עמירן  פואה גרינשפון
 צילום:  נתן אקסלרוד
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 חברת הפקה:  סרטי כרמל
 הקרנת בכורה:  ב-9 ביולי 1938
 משך הקרנה:  61 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט נעורים, סרט דרמה 
 תקציב:  1000 לא"י
 דף הסרט ב־IMDb
 
מעל החורבות הוא סרט קולנוע שהופק כולו בארץ ישראל בשנים 1936–1938 על ידי חברת "סרטי כרמל" בהנהלת נתן אקסלרוד.
הצגת הבכורה של הסרט נערכה בקולנוע "מגדלור" ב-9 ביולי 1938 בהשתתפות ראש העיר, ישראל רוקח והמשורר שאול טשרניחובסקי. בהמשך נערכה גם מסיבת עיתונאים.
הסרט שוחזר בעריכה מחודשת ועיבוד ממוחשב על ידי יעקב גרוס לפסטיבל הקולנוע בירושלים ב-2003.
תקציר העלילה

60 נערים מגיעים מגרמניה לכפר הנוער "נחלת אחים". הם עצובים ומסוגרים ומתקשים להשתלב עם ילידי הארץ. לשאלת המדריך מדוע הם עצובים עונה אחת הנערות "כי ההורים שלנו במחנות ריכוז בגרמניה". המדריך מנסה לעודד את רוחם ומספר להם סיפור שקרה 2,000 שנים קודם לכן.
בכפר יהודי בגליל העליון לומדים נערים על אליהו הנביא שעלה בסערה השמים. המורה עוזיה מספר להם על נפלאותיו של הנביא עד שאחד התלמידים, אלחנן, (אמנון כרמי) מבחין בפרש הדוהר במרוצה לכפר ומכריז כי הרומאים עומדים לעלות על הכפר.
ראש הכפר, יהודה (יהודה גבאי) מכנס את התושבים ומורה להם להתכונן לקרב כי מוות הוא עדיף על עבדות. המורה עוזיה (קלמן קונסטנטינר) מתנגד לכך ולבסוף מסוכם כי הנשים והנערים יעזבו את הכפר ויסתתרו במערה עד יעבור זעם. בראש הנערים עומד אבשלום (יוסף כהן) המבקש להישאר בכפר אך יהודה דוחה אותו.
הרומאים כובשים בקלות את הכפר הורגים את תושבים ולוקחים חלק מהם לשבי כעבדים. כעבור מספר ימים מחליט אבשלום לצאת מהמערה וכולם אחריו. הם מוצאים כפר הרוס ושמם. אבשלום פוקר לחפש בבתים אוכל ולקבץ אותו במקום אחד ולחלק שווה בין כולם. הם מוצאים גם גרגירי חיטה ומתחילים לטחון אך אבשלום פוקד להפסיק זאת כי הגרעינים מיועדים לזריעה והוא חושב על העתיד.
כולם מתגייסים לסחוב את המחרשה עליה מופקד אבשלום מפני שאין להם בהמה לחריש. נפתלי (שלמה לנדאו) קורא תיגר על פקודותיו של אבשלום ועוזב את הכפר בדרך הוא רואה את מקום הנביעה ההרוס של המעיין, משקם אותו והולך הלאה. המים ממלאים את הבאר לשמחתם של הנערים. אבשלום הולך לחפש את נפתלי, מוצא אותו והם משלימים אחד עם השני ובדרך בחזרה הם גם מוצאים חמור שיעזור לחריש.
כולם חוזרים לכפר ושמחים ביבולים שהצליחו לגדל, הם הצליחו לשקם את כפרם החרב.
המדריך מסכם את הסיפור ומשווה את עבודתם של הנערים כעת לזאת של הנערים לפני 2000 שנה.
לאחר מכן הם נוסעים לטקס הבאת ביכורים באצטדיון המכביה בתל אביב.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
יהודה גבאי: יהודה
קלמן קונסטנטינר- גלעד: עוזיה
דניה לוין: שולמית, אשת יהודה
זיומה בן ארצי: הפרש
יוסף כהן: אבשלום
שלמה לנדאו: נפתלי
אמנון כרמי: אלחנן
אביגיל ירושלמי: מרים
מרים חלפן: רחל
יוסף הדריך: שמעון
הפקה

הסרט בוים בידי נתן אקסלרוד וגם בידי אלף-ארי וולף (1904-1974), שהיה במאי הצגות בתיאטרון האהל. לשניהם לא היה ניסיון בבימוי קולנועי.
לצד שחקני "האהל" השתתפו בסרט נערים ונערות משכונת מונטיפיורי בה היה ממוקם האולפן של אקסלרוד ותלמידי בית הספר בורוכוב בגבעתיים ובהם אמנון כרמי ששיחק בתור הנער אלחנן ונפל בקרב על גבעת הרדאר ב-26 במאי 1948. את התלבושות עיצבה ג'ניה ברגר, שגם יצרה כמה אביזרים לסרט.
כן השתתפו תלמידי ומורי כפר הנוער אהבה בקריית חיים (בסרט הוא נקרא "נחלת אחים"), בו צולם חלק מהסרט. חלק אחר צולם במבצר שוני.
היינריך פון קלייסט

| --- | --- |

 לידה:  18 באוקטובר 1777 פרנקפורט על האודר, ברנדנבורג, ממלכת פרוסיה 
 התאבד:  21 בנובמבר 1811 (בגיל 34) ואנזה הקטן, ברלין, ממלכת פרוסיה 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 מקום קבורה:  ואנזה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ברנדנבורג 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 יצירות בולטות:  The Broken Jug, Penthesilea, The Marquise of O, About the Puppet Theatre 
 חתימה:   
 
שלט האצולה של משפחת פון קלייסט
ברנד היינריך וילהלם פון קלייסט (בגרמנית: Bernd Heinrich Wilhelm von Kleist‏; 18 באוקטובר 1777, פרנקפורט על האודר – 21 בנובמבר 1811, ברלין) היה סופר, מחזאי ומשורר גרמני.
ביוגרפיה

פון קלייסט, בן לקצין בצבא הפרוסי, נולד בפרנקפורט על האודר. אביו מת בהיותו בן 11, והוא עבד לפרנסתו מגיל מוקדם. למרות זאת הצליח ללמוד בבית הספר עד גיל 15, כאשר גויס לצבא הפרוסי ללחום בחזית המערבית. הוא הפך לקצין ושירת בצבא שבע שנים עד 1799. לאחר פרישתו מהצבא החל בלימודי פילוסופיה, מדעי המדינה, פיזיקה ומתמטיקה בפרנקפורט על האודר.
לאחר מספר ביקורים בוויימאר, בהם פגש את גתה, שילר וסופרים ידועים נוספים, החל להתנסות בכתיבה ספרותית, ובמקביל היה מעורב בפוליטיקה המקומית. כתיבתו לא זכתה להצלחה, וניסיונותיו להקים כתב עת ספרותי בשם "פבוס" (Phöbus) לא צלחו. באותה התקופה, חברה ממנה התרשם מאוד, בשם הנרייטה פוגל (Vogel), חלתה בסרטן ועמדה למות. פוגל ביקשה מקלייסט כי ישים קץ לייסוריה. נחוש למות עמה, ובהשפעת כישלונותיו, ירה בה קלייסט בליבה, ומיד לאחר מכן שם קץ לחייו. קלייסט היה בן 34 בלבד במותו.
יצירתו

חייו של קלייסט הוקדשו לרדיפה אחר המזל האידיאלי והחמקמק, והדבר משתקף ביצירתו. הוא היה הבולט שבמחזאים הצפון-גרמנים של הזרם הרומנטי, ואף רומנטיקן אחר לא השתווה לו בעוצמת הרגש הפטריוטי שביטא.
בין האלמנטים של הזרם הרומנטי, משתלבים אצל קלייסט גם אלמנטים קלאסיים: פעמים רבות מאמץ קלייסט חומרים ממיתולוגיות קדומות - סממן מובהק של האסתטיקה הקלאסית - ונצמד בעיבודיו למבנה המחזה הקלאסי, מה גם שכתיבת מחזות כשלעצמה אפיינה את הזרם הקלאסי יותר מאשר את הזרם הרומנטי. בה בעת חורגות הדרמות הידועות של קלייסט מעקרונות הסגנון הקלאסיים באופן מובהק, כפי שמבחר הנושאים ממחיש: במקום האלמנט הכלל-אנושי, האזרחי של השירה העתיקה מופיעים החריג, הקיצוני והאיום.
הטרגדיה הראשונה פרי עטו הייתה "משפחת שרופנשטיין". החומר לטרגדיה השנייה, "פנתסילאה" (1808), מלכת האמזונות, לקוח ממקור יווני, ומציג תמונה של רגש פראי. להצלחה גדולה יותר משני מחזות אלו זכה מחזהו הרומנטי Das Kätchen von Heilbronn (1808)‎, דרמה פואטית שופעת דחפים וחידות ימיביניימים, אשר שמרה על הפופולריות שלה.
בתחום הקומדיה התפרסם קלייסט בזכות "הכד השבור" (1806), בעוד ש"אמפיטריאון" (1808), עיבוד של הקומדיה מאת מולייר, הוא בעל חשיבות נמוכה. בין הדרמות האחרות של קלייסט נמנה גם "קרב הרמן" (1809), עיבוד דרמטי של נושא היסטורי, השופע אזכורים לתנאים הפוליטיים של תקופתו, ובו הוא מביע את שנאתו לכובשים הצרפתיים של ארצו. יחד עם המחזה "פרידריך מהומבורג", אשר נמנה עם מחזותיו הטובים ביותר, פורסם "קרב הרמן" לראשונה ב-1821 בידי לודוויג טיק בכתבי העיזבון של קלייסט.
קלייסט היה גם אמן הסיפור, ומבין אסופת סיפוריו שיצאה לאור ב-1810–1811 היה "מיכאל קולהאס" לאחד הסיפורים החשובים ביותר של התקופה בשפה הגרמנית. בסיפור זה מוותר סוחר הסוסים קולהאס (דמות היסטורית אמיתית), בן זמנו של מרטין לותר, על משפחתו, מעמדו בחברה וכל רכושו, ואף עובר לבסוף על החוק, רק על מנת לתקן עוול זניח למדי שנעשה לו. הסיפור מציג את הדמות באופן אמביוולנטי, על כל מורכבותה. סיפורים נוספים הראויים לאזכור הם "רעידת האדמה בצ'ילה", "המרקיזה פון או..." ו"ססיליה הקדושה או כוחה של המוזיקה".
קלייסט כתב גם מספר שירים פטריוטיים, שהזמן לא היטיב עמם.
במלאת 100 שנה למותו הוכרז לזכרו בגרמניה פרס קלייסט, אשר היה הפרס הספרותי החשוב ביותר בתקופת רפובליקת ויימאר.
ספריו של קלייסט בתרגום לעברית

אל בני דורי, כתבים קצרים, מגרמנית: ישראל זמורה, מאייר: מקס ליברמן, מחברות לספרות, תל אביב 1996.
מיכאל קולהאס, תרגם מן המקור הגרמני מאיר חרטינר, עם חיתוכי-עץ מאת יעקב פינס, תרשיש, ירושלים 1953.
מיכאל קולהאס, מתוך כרוניקה עתיקה, מגרמנית: מרים די-נור וחנן אלשטיין, בבל, תל אביב 2002.
קולהאס ואחרים, כל הנובלות, מגרמנית: רן הכהן, הספריה החדשה, 2002.
הנסיך מהומבורג, מחזה, תרגם: שמעון לוי, בית צבי 1989.
רעידת אדמה בצ’ילי, האירוסין בסן דומינגו, האסופי, תרגם: מ.א. ז’ק, הוצאת שוקן, ירושלים 1946.
שלוש נובלות, מיכאל קולהאז, המרקיזה פון או..., דו-קרב, מגרמנית: ישראל זרחי (מיכאל קולהאז) ומרדכי טמקין, עם עובד, תל אביב 1982.
כתבים קצרים ציורים מקס ליברמן, מגרמנית: ישראל זמורה, מחברות לספרות, תל אביב 1959
לקריאה נוספת

היינריך פון קלייסט בעברית, מאת יוסף ירושלמי, ביבליוגרפיה מקיפה, נדפסה בעלי-שיח, 6, 1979.
הכד השבור, מחזהו של קלייסט, נוסח עברי דן אלמגור
היינריך פון קלייסט – על היווצרותה ההדרגתית של המחשבה במהלך הדיבור (מגרמנית: יפתח הלרמן-כרמל), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ו', 2016.
משפחת קרויזר

משפחת קרויזר היא משפחה יהודית, ירושלמית, המיוחסת לבית דוד, שמוצאה מליטא. ענף של המשפחה עלה לארץ ישראל. ורבים מבני המשפחה נודעו כרבנים.
היסטוריה

מוצא המשפחה הוא מהעיירה קרוז (לפעמים מוזכר כקראז או קרויז) שבמחוז הורודנה. הרב זליג ראובן בנגיס סיפר לרב יעקב יוסף הרמן שהכיר את המשפחה מליטא, והם הצטיינו בכישרון, התמדה ועמל התורה ומאידך בצניעות וענווה.
הרב אליהו שפירא (1722 - 1780) בן הרב וולף שפירא (1691 - 1746), ונכד לרבי אליה שפירא (ראב"ד פראג ורב מדינת בוהמיה), ירד לווילנא בסביבות שנת ה'תצ"ה (1735) ובנו אליעזר (1753 - 1824) היה מראשוני תלמידי הגאון מווילנה. בשנת ה'תקס"ח (1808) עלה אליעזר שפירא לארץ ישראל ביחד עם העלייה הראשונה של תלמידי הגר"א. הבן הראשון שנולד בארץ ישראל היה בנו יוסף שפירא (1810 - 1895). בירושלים נולד הרב יעקב זונדל "קרויזר" (1846 - 1918) לרב יוסף שפירא "קרויזר" (בן העיירה קראז) ורעייתו טייבא לאה (1820 - 1892) בת הרב יהושע. בנוסף נולד לרב יוסף בן נוסף בשם אברהם שמואל, שכנראה היגר לארצות הברית עקב העוני ששרר אז ביישוב הישן.
אבי המשפחה בארץ ישראל הרב יעקב זונדל קרויזר (נפטר בי"ב ניסן ה'תרע"ח (1918) ונקבר בהר הזיתים), שכונה גם "הרב יעקב זונדל פרוש" על שם פרישותו. הוא נישא ללייבא קרויזר (נפטרה בי"ג חשוון ה'תרע"ח (1917)) בת הרב מרדכי ונולדו להם בן בשם הרב מרדכי יהושוע קרויזר (1873 - 1960) ובת ביילא כהנר אשת הרב אלייקים גייצל כהנר.
הרב מרדכי יהושע קרויזר (נפטר בכ' חשוון ה'תשכ"א (1960)) נישא לחיה שרה סולובייצ'יק (צאצאית לנגיד מוולוז'ין) ואחרי פטירתה נישא לשרה העניא (נפטרה בטבת ה'תשכ"ח (1968)) בת הרב גרשון יוסף ליפשיץ (נפטר בכ"א תשרי ה'תרפ"ב (1921) ונקבר בהר הזיתים) ורעייתו עלקא רחל ליפשיץ (נפטרה בי"ג תשרי ה'תרצ"ד (1933) ונקברה בהר הזיתים) בת יהודה לייב.
ברישומים של השלטון העות'מאני מופיע על הרב מרדכי יהושע השם "גרודזינסקי", כנראה על שם מוצאם ממחוז גרודנה. כמו כן מופיעים על בני המשפחה השמות וולפה (על שם עיירת מוצאם) ושפירא (שם המשפחה המקורי).
היסטוריה > דור ראשון

הרב יעקב זונדל קרויזר התגורר בירושלים, והיה מכניס אורחים גדול. הוא נודע בירושלים כפרוש, וכמעט ולא יצא מבית המדרש, כשרעייתו לייבא שולחת לו לחם ומרק למזונו. הוא נהג ללמוד כשלצד רגליו קערת מים, בשביל לטבול בה את רגליו כשמתחיל להתנמנם. אשתו ניהלה חנות לכלי בית במאה שערים. הוא למד חברותא עם בעל ה"לשם". הוא נודע ב"דקדוק ההלכה" שלו. אחד הסיפורים המפורסמים עליו שבמוצאי שבת חנוכה הזדרזו מתפללי בתי ברוידא להדלקת נר חנוכה, ונוצרה צפיפות ביציאה מבית הכנסת, והרב קרויזר קפץ לרחוב דרך החלון. הוא ניסה לפעול לקניית החצרות שבשכונת המוגרבים סביב הכותל המערבי, עקב הדוחק שנוצר על ידי השכנים שעברו ברחבה עם חמוריהם ומשאם, אך כשל בתוכניתו. הוא ביקש בצוואתו שלא להספידו, שלא לכתוב תואר כבוד על מצבתו ואפילו לא בתואר הבסיסי "רב", ושבלווייתו ישתתפו מניין מצומצם. נפטר בי"ב בניסן תרע"ח (1918) ונקבר בהר הזיתים. רעייתו ליבא בת הרב מרדכי, נפטרה חמישה חודשים לפניו בי"ג בחשוון תרע"ח (1917).
היסטוריה > דור שני

הרב מרדכי יהושע קרויזר. נולד בשנת תרל"ו בערך (1876). למד בישיבת וולוז'ין אצל הנצי"ב ובבחרותו עלה לארץ ישראל לתמוך בסבו הרב יוסף. למד בירושלים בישיבת אוהל משה. נישא לחיה שרה בת הרב שמחה סולובייצ'יק, (בן הרב אליהו צבי סולובייצ'יק) נינו של רבי חיים מוולוז'ין. התגורר בגבעת שאול. כיהן כר"מ בבית היתומים דיסקין. בערב מסר שיעור לבעלי בתים בנחלת שבעה. נהג לקום לתיקון חצות ולאחריו אמר שיעור לחלבנים. בשעות לפנות הבוקר למד את תורת הקבלה יחד עם הרב נח יוסקוביץ'. כיהן כשליח ציבור בימים נוראים אצל הרב יצחק זאב סולובייצ'יק (לאחר פטירת הרב שמואל תפילינסקי). היה חבר ב"אגודת בני תורה", חבורה ירושלמית שנועדה לתמוך בלומדי התורה ולחזק את היהדות בעיר. התאלמן בשנת תר"פ ונישא בשנית לשרה העניא בת המקובל הרב גרשון יוסף ליפשיץ. נפטר בכ' בחשוון תשכ"א (1960). בין תלמידיו הרב לוי רבינוביץ'.
היסטוריה > דור שלישי

הרב חיים יוסף קרויזר, בנו של הרב מרדכי יהושע (י"ג באב תרנ"ז, 1897 - ב' באב תשל"א, 1971). נישא לליבא בת הרב יעקב מרדכי זילברמן. התגורר בשערי חסד. נודע בישרותו ותמימותו, ובשכונה נהגו לומר ש"השכונה עומדת על שלושה חיים'ס". הוא עסק רבות בלימוד משניות ונהג לשנן את ששת סדרי המשנה בעל פה. הוא הקים "חברת משניות" בה בחן את ילדי השכונה על משניות בעל פה. חתום על כתב ההכתרה של הרב יוסף חיים זוננפלד. הוציא את הספר "קיצור תרי"ג מצוות". עסק בהנהלת חשבונות.
הרב אליהו צבי קרויזר, בנו של הרב מרדכי יהושע (ר' הערש, כ"ג בתמוז תרס"א, 1901 - ט"ו בתשרי תשמ"ט, 1988). בצעירותו למד עם קרוב משפחתו הרב זלמן סנדר שפירא. בהמשך למד עם הרב נפתלי אמסטרדם וכן היה מקורב לרב אליהו קלצקין ולרב יוסף חיים זוננפלד. נישא לטייבא פייגא בת הרב יעקב חיים אייזנשטיין. למד בישיבת אוהל משה אך סירב לקבל תמיכה מהישיבה, ועזר בעבודות המשרד.
הרב אהרן קצנלבוגן, חתנו של הרב מרדכי יהושע. ראש ישיבת תורה ויראה.
הרב שמואל יעקב ברמן, חתנו של הרב מרדכי יהושע. למד בבחרותו חברותא עם הרב יוסף שלום אלישיב.
הרב יעקב זונדל קרויזר, בנו של הרב מרדכי יהושע. מחבר הספר "תפארת יעקב" על עירובין. כיהן כרב אחראי על העירוב בירושלים ונחשב לבר סמכא בתחום.
אברהם משה קרויזר, בנו של הרב מרדכי יהושע. מנהל ישיבת טשיבין.
הרב יהודה לייב קרויזר, בנו של הרב מרדכי יהושע. סופר סת"ם. נודע בהתמדתו וצניעותו.
הרב אהרן קרויזר, בנו של הרב מרדכי יהושוע. נודע בכינויו "המתמיד מקמניץ" בזכות שכל יום לאחר עבודתו בארכיון המדינה היה מגיע לביהמ"ד קמניץ ויושב ללמוד בהתמדה.
היסטוריה > דור רביעי

הרב ישראל משה ברמן. חתנו של הרב חיים יוסף קרויזר. מקים "בית יעקב לבנות ברוקלין". נפטר בשנת תש"ע.
הרב שמואל קרויזר. בנו של הרב חיים יוסף קרויזר. מוציא לאור של ילקוט מעם לועז וחבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית.
יעקב זונדל קרויזר, בנו של הרב חיים יוסף קרויזר. חתנו של הרב אברהם חיים הקלמן.
הרב מאיר דב הלפרין (ז' באייר תרפ"ב - י"ד באייר תשנ"ו), חתנו של הרב חיים יוסף קרויזר. מחבר הספר "אמרי כהן". התגורר בשכונת כנסת. כיהן כר"מ בישיבת עץ חיים.
הרב משה אהרן שטרן, חתנו של הרב חיים יוסף קרויזר. משגיח ישיבת קמניץ.
אמנון קרויזר, בנו של יצחק בנו השלישי של הרב מרדכי יהושע. מנכ"ל בנק משכן, בנק מסד, בנק אמריקאי ישראלי ובכיר בבנק הפועלים.
הרב אברהם קרויזר, בנו של הרב חיים יוסף קרויזר. רבה של יבנה.
הרב יוסף לב, חתנו של הרב חיים יוסף קרויזר. מחבר הספר "ביאורי סוגיות".
הרב דב מאיר קרויזר, בנו של הרב אליהו צבי קרויזר. ראש ישיבת פרשבורג ומחבר הספר "דבר המלך".
הרב זונדל קרויזר, בנו של הרב אליהו צבי קרויזר. מחבר סדרת הספרים "אור החמה".
הרב משה פודרביניק (תרפ"ו - י' בסיוון תשע"ב), חתנו של הרב אליהו צבי קרויזר. למד בישיבת מיר. בשנות השואה נמלט עם הישיבה לשנחאי. היה תלמידו של הרב יחזקאל לוינשטיין והמשיך ללמוד אצלו גם בארץ ישראל. כיהן כר"מ בישיבת באר יעקב, במדרשית נועם ובישיבת ברסלב בבני ברק.
הרב שמעון יעקובוביץ' (חשוון תר"צ - כ"ו בחשוון תשע"ג), חתנו של הרב אליהו צבי קרויזר. בנם של הרב אהרן, מראשי מערכת אוצר הפוסקים וציפורה בת הרב אריה לוין. היה ממשפיע (חב"ד)י בית הכנסת בעל התניא של חסידות חב"ד.
הרב שמואל יעקב איידלס, חתנו של הרב אליהו צבי קרויזר. נכדו של הרב אלימלך דב הרשלר. כיהן כר"מ בישיבת סאטמר בירושלים וראש כולל שומרי החומות.
הרב אברהם משה קצנלבוגן, ר"מ בישיבת תורה ויראה.
הרב חיים בנימין קצנלבוגן ראש ישיבת תורה ויראה ומנהל המוסדות.
משה הירש, חתנו של הרב אהרן קצנלבוגן. פעיל נטורי קרתא שדגל בפיוס עם הפלסטינים.
הרב אברהם יעקב אפשטיין, חתנו של הרב אהרן קצנלבוגן. ראש ישיבת תורה ויראה.
הרב משה קרויזר, בנו של הרב יעקב זונדל קרויזר. מחבר הספרים "תפלה למשה" ו"מצות תפילין". חתנו של הרב חיים יהודה יעקובזון, מחבר "למשמעות".
גרשון קרויזר, בנו של הרב יהודה ליב קרויזר. מקים ארגון "דרשו ה' ועוזו" ומנהל אדמיניסטרטיבי בתלמוד תורה "תפארת יהודה" בקריית יערים.
יהודה אריה קרויזר, בנו של הרב אהרן קרויזר. היה שוחט, מוהל וסופר סת"ם. נודע כ"בתים מאכער" שגדולי הרבנים רכשו אצלו את התפילין.
היסטוריה > דור חמישי

הרב אפרים הלפרין, בנו של הרב מאיר דב וחתנו של הרב חיים בנימין קצנלבוגן. כיהן כמשגיח בישיבת תורה ויראה.
ראובן קרויזר, בנו של הרב דב מאיר קרויזר. חלפן כספים בולט בירושלים. מתומכי קהילת קהל עדת ירושלים.
הרב חיים קרויזר, בנו של הרב זונדל קרויזר. מרבני ישיבת טשיבין.
הרב יהודה קרויזר, בנו של אברהם בנו של יצחק בנו השלישי של הרב מרדכי יהושע.
ישראל קרויזר, בנו של יעקב בנו של יצחק בנו השלישי של הרב מרדכי יהושע
הרב יעקב נדל, חתנו של הרב חיים בנימין קצנלבוגן. בנו של הרב גדליה נדל.
זליג ראובן קצנלבוגן, בנו של הרב חיים בנימין קצנלבוגן. ממנהלי מוסדות תורה ויראה.
דב טרבילו, חתנו של הרב חיים בנימין קצנלבוגן. ממנהלי מוסדות אוהל שרה (ובעבר תורה ויראה).
ישראל מאיר הירש, בנו של משה הירש. ממשיכו של אביו.
מרדכי הירש, בנו של משה הירש. פעיל אף הוא בפיוס עם הפלסטינים. גבאי בית הכנסת ישועות יעקב.
שמואל לובצקי, חתנו של משה הירש. עסקן ירושלמי פעיל. מנהל קופת הצדקה "ועד להצלת משפחות במצוקה".
יואל קרויס, חתנו של הרב אברהם יעקב אפשטיין.
אברהם (אברימי) קרויזר, בן יהודה אריה קרויזר בן הרב אהרן קרויזר בנו של הרב מרדכי יהושע. איש תקשורת חרדי. יועץ אסטרטגי פוליטי ויועץ לענייני חרדים של ניר ברקת.
אברהם (אבי) קרויזר, בנו של גרשון קרויזר. מקים ארגון החסד "דרכי צבי אברהם", להסעת יולדות פגים לבית חולים ולביתם.
מיכאל קרויזר, בנו של גרשון קרויזר ואח של אבי קרויזר. בעל חברת מיכאל דיגיטל, המובילה בקידום אתרים בגוגל.
היסטוריה > דור שישי

יצחק קרויזר - בנו של  יהודה  וחבר כנסת
לקריאה נוספת

מרדכי ברנשטיין, קהילות המבשר, למשפחותם - משפחת קרויזר, גליונות 275–280, כסלו-טבת תשע"ה.
הערות שוליים

↑  בהקשר לשידוך של נכדו הרב משה אהרן שטרן עם בת למשפחת קרויזר.
↑  קהילות המבשר 275, י"ח בכסלו תשע"ה.
↑  הרב חיים עוזר גרודזנסקי אכן היה קרוב משפחתם.
↑  הסיפור מסופר גם על הרב דוד בהר"ן. אך הרב שמואל אוירבך מסר בשם הרב שלמה יחיאל פרידמן שהרב קרויזר היה בעל המעשה.
↑  בנו של הרב אליהו צבי, בנם של הרב יוסף ורלקה בתו של הרב חיים מוולוז'ין.
↑  "ר' גרשון שמידט". ראו עליו בספר "בטוב ירושלים" עמ' 384, של הרב בן ציון ידלר.
↑  האחרים היו הרב חיים יהודה יעקובזון והרב חיים טורדוס הרשלר. על פי נתן אנשין, סיפורים ירושלמים חלק ב'.
↑  נינה של רלקה, מבעלה השני.
↑  רועי ויינברגר, ‏אמנון קרויזר, מבכירי הבנקאים בישראל, הלך לעולמו בגיל 88, באתר גלובס, 4 בפברואר 2023