חטיבה 14
היסטוריה > מלחמת יום הכיפורים

בפרוץ מלחמת יום הכיפורים הייתה החטיבה, בפיקודו של אל"ם אמנון רשף, מוצבת בגזרת תעלת סואץ. הייתה זו חטיבת השריון היחידה שהייתה בקרבת התעלה בפרוץ הקרבות. החטיבה הייתה אחראית על הגזרות המרכזית והדרומית של חזית סיני, נפרסה לאורך כ-200 ק"מ וכללה 5 פלוגות טנקים – 56 טנקים, פלוגת סיור ופלוגת חרמ"ש. במוצאי יום הכיפורים, קיבלה חטיבה 401 את האחריות על הגזרה הדרומית של חזית סיני וגדוד 52 הועבר תחת פיקודה. בהתאמה, העבירה חטיבה 401 את גדוד 79, בפיקוד סא"ל מוני ניצני, לחטיבה 14. גדוד 9 (33 טנקים) היה כפוף מבחינה מבצעית לחטיבה המרחבית 275 שישבה בבלוזה בפיקודו של אל"ם פנחס נוי (אלוש) ולחם במסגרת זו. בנוסף לשני גדודים אלה, ניצב מול המצרים גדוד 184, שהוקם לאחר מלחמת ששת הימים, ואשר מנה שתי פלוגות שריון ופלוגת חרמ"ש. עם צליחת המצרים את התעלה נלחמה החטיבה ב-4 דיוויזיות מצריות (למעלה מ-80,000 חיילים מצריים), שכללו מאות טנקי אויב נשק אנטי-טנקי רב, ולוו בהפגזה של כ-2,400 תותחי ארטילריה וגיחות מטוסים.
ביממה הראשונה נפלו בחטיבה 94 לוחמים, 15 מהם – בתקרית בה נשלחו בטעות לתוך מארב קומנדו מצרי, שהיה ידוע לפיקוד. כל אנשי הקבוצה, למעט שניים, נהרגו. הפצועים נרצחו גם הם על ידי המצרים בדם קר כאשר אזלה תחמושתם וניסו להיכנע. גדוד 79 נשחק לחלוטין, ובתשעה לחודש אוחדו שרידיו עם גדוד 196 מבית הספר לשריון. הגדוד המאוחד, בפיקוד סא"ל עמרם מצנע, נקרא גדוד 79, ופעל במסגרת החטיבה בהמשך ימי הלחימה. גדוד 9 התפרק לגמרי ושרידיו, לרבות המג"ד סא"ל יום טוב תמיר, הצטרפו ליחידות אחרות ולחמו במסגרתן. גדוד 52 בפיקוד סא"ל עמנואל סקל, השתייך לחטיבה 401, וסבל אבדות קשות.
החטיבה השתתפה בכל קרבות הבלימה, אך היעדר תוכנית הגנה פיקודית/אוגדתית נאלצה החטיבה לפצל את כוחותיה, בניגוד לעקרונות המלחמה ותורת הלחימה הצה"לית. מצב זה, פגע ביכולת העמידה וההישרדות שלה: ראשית, אף על פי שהיה ידוע בשלב מסוים לפיקוד שכל המעוזים על שפת תעלת סואץ נשטפו בתקיפה המצרית המסיבית, כולל חוליות סאגרים קטלניות, הוחלט להמשיך ולנסות לחלץ את אנשי המעוזים. שנית, במקום לקבץ יחד כוח גדול יחסית, אגרוף שריון, הטנקים שנשלחו לסייע למעוזים, נעו ביחידות קטנות של 2–3 טנקים ונגמ"שים ובנתיבים צרים בין הביצות באזור התעלה – ועל כן היוו מטרה קלה לחוליות הסאגרים המצריות. ב-9 באוקטובר הצליח מג"ד 184, סא"ל שאול שלו לחלץ תחת אש ממתחם בשליטה מצרית על סיפון הטנק שלו את 33 לוחמי מוצב "פורקן". מספר שעות אחר כך נהרג שלו בהתקפה על מעוז "טלוויזיה". קודמו בתפקיד, סא"ל אברהם אלמוג מונה במקומו. החטיבה השתתפה בקרב השריון הגדול ב-14 באוקטובר והשמידה חטיבת טנקים של האויב.
בהמשך המלחמה השתתפה החטיבה בקרב החווה הסינית. אוגדת שרון קיבלה את משימת כיבוש החווה הסינית וצליחת התעלה. בליל 14 באוקטובר מפקדת האוגדה הטילה את משימת כיבוש החווה הסינית על חטיבה 14. החטיבה כבשה מחדש את הגדה המזרחית של התעלה ואת אזור "החווה הסינית" בקרב אכזרי ומתמשך ובכך אפשרה את הצליחה וההכרעה במלחמה. החטיבה מנתה ארבעה גדודי טנקים ושלושה גדודי חי"ר: יחידה 424 – סיירת שקד, "כוח שמוליק", בפיקוד רס"ן שמואל ארד, שכלל שתי פלוגות צנחנים, פלוגת צוערי חי"ר מבה"ד 1 בפיקוד רס"ן יצחק זמיר, וגדוד צנחנים במילואים 582 בפיקודו של נתן שונרי. בליל דמים זה איבדה החטיבה 122 מלוחמיה ומתוך 93 טנקים, החטיבה נותרה עם 36 טנקים כשירים.
משה דיין ביקר בשדה הקרב ב-17 באוקטובר ובספרו אבני דרך, מתאר את התופת שנגלתה לעיניו:
"שטח החווה הסינית חרוץ תעלות השקיה עמוקות. פזורים בו כמה בניינים, אחד מהם של שתי קומות. החווה היא ממזרח לתעלה, בין האגם המר לאסמעיליה. לא רק אריק [שרון] ואמנון [רשף], שעשו כאן את המלחמה בגופם, גם אני לא יכולתי להסתיר את רגשותיי. מאות כלי רכב קרבי פגועים ושרופים, קצתם עדיין מעלים עשן. טנקים ישראלים ומצריים בלולים אלה באלה, עשרות מטרים בלבד מפרידים ביניהם. מכוניות משא נטושות, פגזים וציוד אישי שנדרדרו מרכב בורח. ובתווך – סוללות סאם-2 וסאם-3. במרכז כל סוללה משגר מחופר בקרקע, וסביבו מכוניות עמוסות טילים – קצתם שלמים וקצתם פגועים, ואיזה נוזל צהוב מטפטף מהם.
כל טנק שהתקרבנו אליו - קיוויתי שלא נגלה, מתחת לשחור השרפה, סימני צה"ל. הלב נצבט. הם לא היו מעטים. אינני טירון במלחמה ובמראותיה. אך כתמונה הזו לא ראיתי. לא במציאות, לא בציור ואף לא בסרטי קולנוע. שדה קטל עצום, משתרע לכל עבר, כמה שהעין משגת. הגוויות (חיילים מצריים) לא היו רבות. אבל הטנקים, הנגמ"שים, התותחים ומכוניות התחמושת, שרופים, פגועים, הפוכים ומעלים עשן, העידו על קרב האימים שהתחולל כאן".
החטיבה המשיכה להילחם ואיבטחה את הצליחה עד 19 באוקטובר יום בו היא צלחה את תעלת סואץ, כבשה את מערך "אורחה" והרגה 300 לוחמי קומנדו מצריים בלחימה בתעלות ובבונקרים שנמשכה יממה.
במסגרת החטיבה נפלו 302 חללים ו-88 מלוחמי החטיבה (גדודים 9, 52 ו-184) נפלו שלא במסגרת החטיבה, כך שסה"כ הנופלים בחטיבה עומד על 390 חללים.
החטיבה נלחמה בקרבות העיקריים של המלחמה בחזית הדרום, ולמרות אבדותיה, חזרה והשתקמה, תוך כדי הלחימה, ותרמה לניצחון הצבאי במלחמת יום הכיפורים.