stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל אפרויקין
מכתביו

אין חלום און אויף דער וואר: עסייען וועגן אלטע פראבלעמען אין א נייער צייט, ניו-יארק: אויפן שיידוועג, 1944
קדושה און גבורה ביי יידן: אמאל און היינט: גזירת ת"ש-תש"ה, ניו-יארק: אויפן שיידוועג, 1949
א חשבון הנפש , פריז: א. ב. צעראטא, 1948
חשבון הנפש, לעברית: אברהם קריב, תל אביב: הוצאת מסדה, ה'תש"י.
אויפקום און אומקום פון יידישע גלות-שפראכן און דיאלעקטן, פאריז: קיום, 1951.
לקריאה נוספת

לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, 7, ניו יארק, 1968, עמ' 30–32.
American Jewish year book, 56 (1955), p. 324
הערות שוליים

↑  דורון בר, פנתיאון האומה בהר המנוחות, עת־מול 228, אייר תשע"ג, עמ' 35.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527277105171  GND: 1046852795  LCCN: no00040923  SELIBR: 137234  SUDOC: 179355651  VIAF: 118231844   WorldCat (עם VIAF): 118231844
יחיאל אמסלם

| --- | --- |

 לידה:  21 באוקטובר 1939 ח' בחשוון ה'ת"ש חיפה
 נהרג:  5 ביוני 1967 (בגיל 27) כ"ו באייר ה'תשכ"ז רצועת עזה
 מקום קבורה:  חיפה
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  יחי, אמסה
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 דרגה:    רב-סרן
 תפקידים בשירות
 מפקד כיתה בגולני  לוחם בסיירת מטכ"ל  מפקד צוות בסיירת מטכ"ל  קצין מודיעין של חטיבה 35  מפקד פלוגה בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים קרב רפיח
 הנצחה
 תצפית ואנדרטה בראש מעלה סיירים
 
יחיאל אמסלם "אמסה" (21 באוקטובר 1939 – 5 ביוני 1967) היה קצין בצבא הגנה לישראל בדרגת רב-סרן ומפקד הצוות הראשון בסיירת מטכ"ל. בין חייליו נמנה אהוד ברק. לאחר מכן שימש כקצין מודיעין של חטיבת הצנחנים. במלחמת ששת הימים היה מפקד פלוגה ב' בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים, ונהרג ביום הראשון למלחמה.
יחיאל אמסלם היווה השראה לדמותו של גיבור הספר "אהבת שאול" מאת אלי עמיר.
ביוגרפיה

אמסלם נולד, גדל והתחנך בחיפה. בנם של יעל ושמעון אמסלם, הורים למשפחה בת עשרה ילדים. הוא למד ב"חדר" "תורת האמת" ובבית הספר הדתי "שערי תורה". בנעוריו בהמלצת המורים נשלח עם מלגה ללמוד בבית הספר הריאלי בחיפה במסגרת הפנימייה הצבאית, אותה סיים בהצטיינות.
אמסלם גויס באוגוסט 1958 כמ"כ לגולני. אברהם ארנן, מקים סיירת מטכ"ל, משך אותו לסיירת בינואר 1959. אמסלם עמד בהצלחה גם במבדקים שנערכו על ידי מאיר הר-ציון. לאחר מכן איתר וגייס מועמדים נוספים ל"יחידה" ועמד בראש "הצוות הראשון" של סיירת מטכ"ל כשהיה בדרגת סמל. אמסלם הצטיין גם בתפקידו זה והיה החייל הראשון מהסיירת שנשלח לקורס קצינים. הוא שב ליחידה כקצין לצוותו, "צוות אמסה".
בשנת 1964 נשלח אמסלם מטעם צה"ל ללמוד באוניברסיטה העברית לתואר B.A במדעי המזרח והמדינה. על תקופה זו כתב הסופר אלי עמיר את הספר "אהבת שאול".
לאחר הלימודים נשלח כמדריך טירוני צנחנים וכמדריך צניחה בתל נוף, ובמקביל שימש כקצין מודיעין.
על אף משיכתו של אמסלם למסגרת הצבאית הקרבית, האמין כי יבוא היום וישרור שלום בין העם הערבי והיהודי ואמונה זו קיבלה ביטוי בהתנהגותו בפעולות צה"ל האחרונות לפני מלחמת ששת הימים. כך לדוגמה, דאג בנקודות יישוב ערביות להרגיע את האוכלוסייה המקומית שלצה"ל אין כוונות לפגוע בהם ואף היה אוסף את הילדים ומחלק להם סוכריות עד שזכה לכינוי בקרב חבריו "מחלק הסוכריות".
אמסלם נשלח להשתלמות שריון ולאחר מכן קיבל את פלוגה ב' בגדוד 202, כשהוא מחליף את מתן וילנאי, שנפצע קשה בפעולת סמוע (מ"פ נוסף היה בפלוגה חודשיים והודח). אמסלם אימן את הפלוגה, ויצא למלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה > מהלך הקרב בעזה

ביום הראשון למלחמה, בקרב רפיח, נכנסה חטיבת המילואים 11 לרצועת עזה. משימת החטיבה הייתה לכבוש את הרצועה ואת צפון סיני, והיא תוגברה, בין היתר, גם בגדוד 202 בפיקוד סא"ל צבי בר. החטיבה לחמה בקרבות על מבואותיה המזרחיים של העיר עזה ובקרבות הקשים לכיבוש מבואותיה הדרומיים של העיר (קרב עלי מונטר). מולה עמדה הדיוויזיה ה-20 (הפלסטינית) של הצבא המצרי. במהלך ה-5 ביוני, לאחר כיבוש מספר מוצבים, הגיעה פלוגה ב' למוצב בצומת "חירבת דרג'". הלחימה על המוצב הייתה עיקשת ואמסלם נפצע בידו, אך המשיך בטיהור המוצב. כאשר הסתער בראש לוחמיו אל התעלה המרכזית, פגע כדור בראשו והוא נהרג במקום. לאחר מותו, קיבל את הפיקוד על הפלוגה סגנו, סרן נחמיה כהן. כהן הוביל את הפלוגה לקרב שנערך ליד חירבת זיתון ברצועת עזה ובמהלך הקרב נהרג גם הוא, זמן קצר לאחר אמסלם.
לאחר מותו הועלה אמסלם לדרגת רב-סרן. הוא הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי לשעת חירום בקיבוץ בארי ולאחר זמן הועבר למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי בחיפה.
פקודו אהוד ברק אמר בכנס לזכר נופלי הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה:
אל משהו מרוּחה המיוחדת של הפנימייה הצבאית נחשפתי כחייל צעיר בסיירת מטכ"ל. הבולט שבקצינים הצעירים ביחידה היה אז יחיאל אמסלם בוגר המחזור הרביעי של הפנימייה שליד הריאלי. ספוג כולו בנורמות ובערכים שלה. ישרות וישירות. דבקות במשימה ומחויבות. חדור בחדוות העשייה. וחוטא בכתיבה בסתר. דרוך לזנק אל כל אתגר או אפילו תגרה. לוחמני מול יריבים, תובעני בעת הביצוע ומחבק – בין לבין – לפקודיו. מאות קילומטרים גמעתי בלילות, כחייל צעיר, כשלפני מתמרת צלליתו – ורגליו הארוכות מחייבות אותי לא פעם לרוץ. הרבה ממה שאני יודע על פיקוד ישיר על אנשים קיבלתי מאמסלם
הנצחה > האנדרטה על שמו במעלה סיירים

לאחר מלחמת ששת הימים חיפשו פקודיו מ"צוות אמסה" דרך להנציחו ותרו את הנגב בחיפוש אחר מקום סמלי להנצחתו של "מי שהוליכנו בהרים ובשבילים אלו". לבסוף נמצא "מעלה סיירים". ב-1968 הוקמה לזכרו אנדרטה ותצפית בראש המעלה על ידי חבריו. האנדרטה נפגעה על ידי רעידת אדמה ושופצה. ב-1996 חוללה על ידי זרים וב-2008 שופצה שוב על ידי לוחמים וחבריו של יחיאל מסיירת מטכ"ל.
הנצחה > יחיאל אמסלם כגיבור הספר "אהבת שאול"

בשנת 1998 יצא לאור הרומן "אהבת שאול" מאת אלי עמיר, בו מתוארים ימיה הראשונים של סיירת מטכ"ל בשנים 1961–1959. דמותו של אבשלום (אבשי) קהתי, גיבור הספר, מבוססת, על פי עדותו של עמיר, על דמותו של רס"ן יחיאל אמסלם. קהתי מתואר כבחור שגדל באזור עוני ברחוב הרצל בחיפה, וסיים בהצטיינות את הפנימייה הצבאית שם. ישנה הקבלה נוספת לגבי האנדרטה במעלה סיירים:
"על גבינו ממש נשאנו את האבנים לבנות את הגלעד, ובידנו סיתתנו את הטעון סיתות, והצבנו אותן אבן על גבי אבן בדקדוק ובקפידה ובאהבה. שני לילות ישנו בשקי שינה בקור העז של המדבר, עד שתמה המלאכה. את האבן שחקוקה עליה הכתובת עשה לנו על פי הזמנתנו עושה מצבות מקצועי, ואנחנו נשאנו אותה במכונית לשם, ושיבצנו אותה בגלעד, לאמור: גלעד לזכרו של אבשלום (אבשי) קהתי ז"ל, מפקד וחבר, שהוליכנו בהרים ובשבילים האלה, להכין אותנו למלחמה ולשלום. חיילים ורֵעים".
בהתייחסו לספרו, סיפר אלי עמיר: "כשהרומן התפרסם החלו אנשי צבא למיניהם, מראשוני סיירת מטכ"ל, לומר לי שהם מזהים שאבשי הוא למעשה יחיאל אמסלם ז"ל. הם לגמרי צדקו.[דרושה הבהרה] היה זה לפני כעשר שנים ד"ר רון לוי, אל"ם בדימוס ואחד מראשוני סיירת מטכ"ל, לקח את עמיר לבקר באנדרטה שבהרי אילת. שם, במעלה הסיירים אל מול הר תמנע, מהמקום הצופה על נחל עתק ומשקיף על הרי אדום, כשהחול המדברי מסמא את העיניים והרוח משתולל, החל הרומן "אהבת שאול" לקרום עור וגידים. עמיר סיפר: "האנדרטה והאיש מאד סקרנו אותי. האנדרטה נתנה לי השראה וללא ספק, הייתה הטריגר לכתיבת הרומן".
לקריאה נוספת

אלי עמיר, אהבת שאול, עם עובד, 1998 (ה'תשנ"ח)
הערות שוליים

↑  50 שנים ללכתו, באתר ניוז חיפה והקריות (ארכיון)
1 2  אהבת יחיאל, באתר זרוע היבשה
↑  יחיאל אמסלם, באתר "בהשקט ובבטחה".
↑  משה גבעתי, ויהי מה - מאיר הר ציון, חייו ופועלו, כנרת זמורה ביתן, 2019, עמ' 361.
↑  אמסלם יחיאל ז"ל, באתר www.misdar.org.il
↑  לזכרם - עמוד זיכרון | בית הספר הריאלי העברי בחיפה, באתר yizkor.reali.org.il (ארכיון)
↑  מתן וילנאי ויניב מגל, ידעתי את ארצי, משכל-ידיעות ספרים, 2019
↑  נזכור את כולם חללי קהילת המודיעין במלחמת ששת הימים, באתר kotar.cet.ac.il
↑  אמסלם יחיאל ז"ל, באתר www.misdar.org.il
↑  ממעלה סיירים למעלה אורה, באתר 4x4, ‏31/10/2007
↑  אנדרטה לזכר רס"ן יחיאל אמסלם ז"ל - עמוד ענן, באתר amudanan.co.il
↑  ביקורת ספרותית על אהבת שאול - ספריה לעם #441 מאת אלי עמיר (גל פרל פינקל), באתר סימניה
↑  עם עובד - אהבת שאול / אלי עמיר, באתר www.am-oved.co.il
↑  Israeli Ground Forces - אתר זרוע היבשה, באתר web.archive.org, ‏2016-04-12
האנדרטה במעלה סיירים
יחסי הולנד – קוריאה הצפונית

| יחסי הולנד – קוריאה הצפונית |
| --- | --- |
הולנד: קוריאה הצפונית


הולנד: קוריאה הצפונית
שטח (בקילומטר רבוע)
41,543: 120,538
אוכלוסייה
18,258,432: 26,517,006
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,118,125: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
61,239: 
משטר
מונרכיה חוקתית: דיקטטורה טוטליטרית חד-מפלגתית

יחסי הולנד–קוריאה הצפונית מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הולנד לקוריאה הצפונית.
היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 בינואר 2001. בשנת 2011, שתי המדינות חגגו עשר שנים של יחסים דיפלומטיים, ולרגל המאורע קוריאה הצפונית הציגה שלושה סרטי תעודה הולנדיים בפיונגיאנג, כולל אחד על ניהול מים בהולנד. הולנד מודאגת מהפרות זכויות אדם ופיתוח טכנולוגיות גרעיניות בצפון קוריאה, וקראה לקוריאה הצפונית לשפר את היחסים הדו-צדדיים שלה עם קוריאה הדרומית. בין שתי המדינות קיים קשר כלכלי מועט. הנתונים העדכניים ביותר על סחר בין שתי המדינות מקורם בשנת 2011 והראו ירידה.
סיוע בפיתוח

אמנם להולנד אין יחסי פיתוח דו-צדדיים עם קוריאה הצפונית, אך היא משתתפת במספר פרויקטים הומניטריים באמצעות האו"ם, האיחוד האירופי והצלב האדום הבינלאומי. בנוסף, אוניברסיטת ווגינגן ומרכז המחקר והאקדמיה למדעי החקלאות בפיונגיאנג עובדים יחד על כמה פרויקטים הנוגעים לבטיחות מזון ולהתפתחויות האחרונות בחקלאות תפוחי אדמה.
נציגויות דיפלומטיות

הולנד מיוצגת בקוריאה הצפונית באמצעות שגרירותה בסיאול, קוריאה הדרומית.
קוריאה הצפונית מיוצגת בהולנד באמצעות שגרירותה בברן, שווייץ.
יאמאנז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 תקופת הפעילות:  2006–2013 (כ־7 שנים)
 סוגה:  היפ הופ • רגאיי • סול
 חברת תקליטים:  התו השמיני • א.מ.ת.
 חברים
 צדוק גרמה יובל והב
 חברים לשעבר
 רון נשר
יאמאנז היה הרכב מוזיקלי ישראלי. חברי ההרכב הם צדוק גרמה, בנו של הזמר נסים גרמה ויובל והב.
היסטוריה

ב-2007 הוציאו את שירם הראשון "לא בא סתם". השיר זכה להצלחה רבה ואף נכלל באלבום האוסף המצליח "Now That's What I Call Music" של חברת הליקון. לאחר יציאתו, עזב רון נשר את הלהקה לטובת קריירת סולו.
ב-2009 התארחו באלבומו של שי 360, "כולם רוצים את האמת", בשיר "לא עוד". באותה שנה השתתפו באלבום האוסף "מהמוקד אל הרחוב" של הלייבל "א.מ.ת" בבעלותו של שי 360.
ב-2010 הוציאו את שירם "אני ואת".
ב-2011 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, "יאמאנז".
ב-2013 הוציאו את שירם "ארץ נהדרת".
דיסקוגרפיה

2011: יאמאנז
הערות שוליים

↑  כולם רוצים את האמת, באתר יוסמיוסיק, ‏2009-09-26
↑  Various - Emet Records Israeli Hip Hop, Discogs (באנגלית)
↑   יאמאנז – אני ואת – Yamanz - Me and You - Israeli hip hop, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:40)
↑  יאמאנז - יאמאנז, באתר Discogs (באנגלית)
↑   יאמאנז – ארץ נהדרת – Yamanz, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:19)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007779777705171  VIAF: 18158066370908430991   WorldCat (עם VIAF): 18158066370908430991
יחסי הולנד – קוריאה הדרומית

| יחסי הולנד – קוריאה הדרומית |
| --- | --- |
הולנד: קוריאה הדרומית


הולנד: קוריאה הדרומית
שטח (בקילומטר רבוע)
41,543: 99,720
אוכלוסייה
18,258,432: 51,704,841
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,118,125: 1,712,793
תמ"ג לנפש (בדולרים)
61,239: 33,126
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

נשיא דרום קוריאה לי מיונג-באק (מימין) נפגש עם ראש ממשלת הולנד יאן פטר בלקננדה, 2010
יחסי הולנד–קוריאה הדרומית מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הולנד לקוריאה הדרומית.
היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 באפריל 1961. בשנת 2011 חגגו שתי המדינות 50 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
ב-27 בספטמבר 2016 נפגשו מנהיגי שתי המדינות, נשיאת קוריאה הדרומית פאק גון-הייה וראש ממשלת הולנד מארק רוטה, בסיאול, והם דנו בצעדים להגברת שיתוף הפעולה בנושא חילופי סחר, אנרגיה ותעשיות יצירתיות. שני המנהיגים שיתפו את דעתם בנוגע לצעדים שיתופיים בכל הנוגע לתגובות לנושאי תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית ולנושאים אחרים של שיתוף פעולה אזוריים ובינלאומיים. במהלך הפסגה ביקשה הנשיאה פאק מרוטה למלא "תפקיד פעיל" בלחץ על קוריאה הצפונית לסיים את שאיפותיה והפרובוקציות הגרעיניות שלה באמצעות סנקציות ודיפלומטיה, והיא חזרה והדגישה כי החידה הגרעינית של קוריאה הצפונית לעולם לא תיפתר אם הקהילה הבינלאומית לא תצליח לסיים את האובססיה "המטורפת" של המשטר הקומוניסטי לנשק גרעיני.
יחסי סחר

בשנת 2019 סך היצוא מקוריאה הדרומית להולנד הסתכם ב-4.243 מיליארד דולר, כולל בעיקר מכוניות חשמליות, דלק סילוני ונפט, סגסוגות מתכת ומכוניות נוסעים.
היבוא של קוריאה הדרומית מהולנד הסתכם ב-4.196 מיליארד דולר כולל בעיקר ציוד למטרת ייצור מוליכים למחצה, מעגלים משולבים מוליכים למחצה, רכיבי ציוד לייצור מוליכים למחצה וחלב.
ההשקעה של קוריאה הדרומית בהולנד הסתכמה ב-16.6 מיליארד דולר, ואילו ההשקעה של הולנד בקוריאה הדרומית הסתכמה ב-31.4 מיליארד דולר.
אחרי סין קוריאה הדרומית היא שוק הייצוא הגדול ביותר של הולנד באסיה. הולנד היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של קוריאה הדרומית באיחוד האירופי.
נציגויות דיפלומטיות

הולנד מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול.
קוריאה הדרומית מחזיקה בהולנד שגרירות בהאג.
יחיאל אלישר

| --- | --- |

אלישר נואם בטקס הנחת אבן הפינה לבניין הספרייה המרכזית על שמו בטכניון ביוני 1962
 לידה:  20 באוקטובר 1898 ירושלים, ארץ ישראל
 פטירה:  29 במרץ 1989 (בגיל 90) מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום מגורים:  מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית
 פעילות בולטת:  הנדסת בניין ויזמות נדל"ן
 ידוע בשל:  תרומתו למודיעין הצבאי של ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, יזמות נדל"ן במנהטן ונדבנותו למטרות בארצות הברית ובישראל.
 השכלה:  סורבון 
 תואר:  קולונל
 בת זוג:  ג'ין אלישר (אשתו הראשונה), אנה טולין (אשתו השנייה)
 פרסים והוקרה:  כוכב הארד  לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת לגיונר  לגיון הכבוד 
 
יחיאל רפאל אלישר (20 באוקטובר 1898 – 29 במרץ 1989) היה מהנדס בניין, יזם נדל"ן ונדבן שתרם למטרות באמריקה ובישראל. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא הגיע לדרגת קולונל כשפיקד בהצטיינות על המודיעין בצבא ארצות הברית, ובשל כך זכה בעיטורים הצבאיים כוכב הארד ולגיון ההצטיינות. הוא גם זכה בלגיון הכבוד, עיטור מסדר הכבוד החשוב ביותר בצרפת. על שמו קרויות קתדרה בבית הספר ללימודי יהדות ספרד בישיבה יוניברסיטי והספרייה המרכזית בטכניון, לאחר שתרם להקמתן.
קורות חיים

אלישר נולד בשנת 1898 בירושלים בתקופת האימפריה העות'מאנית לרפאל יאושע (או יהושע) אלישר ולרחל שרה לבית אופלטקה. סבו מצד אביו היה הרב נסים בנימין מרדכי אלישר – בנו של הרב יעקב שאול אלישר. אמו הייתה בתו של הרב רחמים יוסף חיים אופלטקה – בנו של הרב יצחק פראג אופלטקה. אלישר הוא נצר למשפחת אלישר.
אלישר למד הנדסה בפריז לפני שהיגר לארצות הברית בשנת 1929. הוא ייסד את ה"סטרייט קונסטרקשן קורפוריישן" (Straight Construction Corporation) והקים את עסקיו על ידי ניהול נכסים מעוקלים שהוא קנה מבנקים בזמן השפל הגדול.
אלישר התגייס לצבא ארצות הברית בתחילת מלחמת העולם השנייה כטוראי והתקדם עד לדרגת קולונל בשנת 1944. הוא היה האחראי על המודיעין תחת פיקודו של גנרל דווייט אייזנהאואר. כשרונותיו של אלישר באו לידי ביטוי בבניית גשרים שעזרו לטנקים של הארמייה השלישית של ארצות הברית בהנהגת הגנרל ג'ורג' פטון להגיע לגרמניה הנאצית. בשל כך אלישר זכה בעיטורים הצבאיים כוכב הארד ולגיון ההצטיינות כהוקרה על הקמת "היסוד המודרני של מודיעין צבאי" בזמן המלחמה. בנוסף הוענק לו עיטור לגיון הכבוד מהממשל הצרפתי. לאחר מכן הוא שימש כיועץ לנשיא דווייט אייזנהאואר.
קריירה

לאחר שירותו הצבאי אלישר חידש את עסקיו בתחום הנדל"ן בקנייה ובנייה של בניינים למטרות מסחר ומגורים, עד שהשקעותיו הגיעו לכדי שווי של 100 מיליון דולר.
בניין מגורים בן חמש קומות ברחוב 36 מערב, מספר 33, שנבנה בשנות ה-90 של המאה ה-19 במנהטן, שהיה בבעלותו של אלישר, היה אחד המבנים שיזם הנדל"ן פול מילשטיין (אנ') רצה להפוך למתחם בשם "1 לינקולן פלאזה", מתחם בין 43 קומות שישמש גם למגורים וגם למשרדים. לאחר משא ומתן ארוך וכושל בין אלישר למילשטיין המבנים שמסביב לבניין בבעלותו של אלישר נהרסו ובמקומם נבנה הפרויקט "1 לינקולן פלאזה" של מילשטיין לצד הבניין של אלישר. אחד הדיירים בבניין אמר שהמבנה החדש "בולט כמו אגודל או אצבע כואבת – שזאת כנראה הייתה כוונת הקולונל".
מורשתו

החל מאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 אלישר החל לתרום למטרות בארצות הברית ובישראל. הוא היה המייסד והנשיא של אגודת דורשי הטכניון בארצות הברית, ארגון שמטרתו תמיכה בטכניון. בשנת 1953 הוא נבחר על ידי הקורטוריון בטכניון לשמש כנשיא כבוד של האגודה לאחר סיום כהונתו השלישית בתפקיד כנשיא. הוא תרם כספים לטובת מלגות לסטודנטים בטכניון ולטובת הקמת בניין הספרייה המרכזית בטכניון, שהושלם בשנת 1965 כאשר הספרייה עברה מהבניין ההיסטורי של הטכניון בהדר הכרמל למשכנה החדש בקמפוס נווה שאנן בחיפה. על כן הספרייה קרויה על שמו.
אלישר הקים קתדרה בבית הספר ללימודי יהדות ספרד בישיבה יוניברסיטי, אף היא קרויה על שמו. הוא תרם לבית הספר את אוסף היודאיקה שלו בשפה הספרדית ובלדינו, אוסף היודאיקה הספרדי הגדול ביותר שהיה אז בארצות הברית. כיום ישנה בבית הספר קרן מלגות ללימודי יהדות ספרד שבנו ראלף הקים להוקרת שמו. קרן מלגות נוספת על שמו של אלישר שנועדה למחקרים בתחום לימודי היהדות קיימת גם באוניברסיטת ייל
אלישר היה גם אחד המייסדים של הקולג' לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין (אנ'), חלק מישיבה יוניברסיטי, ושל בית אבות יהודי ספרדי בברוקלין. על שמו קרוי גם "מרכז אליישר לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח" באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. אלישר היה חבר עמותת ידידי המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, ובשנת 1986 הוענקה לו תעודת הוקרה מהמכללה.
משפחתו

לאלישר היו שני בנים תאומים, ראלף ודניאל, ובת, רות, מאשתו הראשונה, ג'ין, אשר נפטרה בשנת 1972. אלישר התחתן בשנית לאנה טולין.
בשנת 1987 אלישר ובניו התאומים היו מנותקים עקב סכסוך שהיה ביניהם בנוגע להסדר על ארבעה נכסים שהיו בבעלותו במנהטן, מאחר שאלישר נתן ולקח בעלות חלקית על הנכסים לבניו ולבתו קודם לכן. הוא התכוון לתרום את הנכסים למטרות צדקה שבהן הוא תמך, בעוד שבניו טענו שהם היו בעלים חלקיים של הנכסים. באותה תקופה הנכסים הפיקו תשואה של יותר משלושה מיליון דולר, עם רווחים שנתיים של לפחות מיליון דולר וחצי, לפי מסמכים בבתי משפט בארצות הברית.
אלישר נפטר מהתקף לב בגיל 90 ב-29 במרץ 1989 בבית החולים בלוויו במנהטן, מקום מגוריו. הוא הותיר אחריו את אשתו השנייה, אנה טולין, בתו ובניו התאומים.
שלושה נכסים בבעלותו של אלישר משנת 1929 מנוהלים על ידי "אלישר פרופרטיז" (Elyachar Properties LLC), חברה שבה לנכדיו של אלישר תפקיד מרכזי. הנכסים הם: "גרל" (Gerel) ברחוב מדיסון אבניו 1100, "רורדן" (Ruradan) ברחוב 48 מזרח, מספר 8, ו"טימסטון" (Timston) ברחוב 39 מזרח, מספר 250.
לקריאה נוספת

Narvaez, Alfonso A. "Family Feud Rends Real Estate Empire", The New York Times, March 30, 1989. Accessed June 10, 2016
Scardino, Albert. "Jehiel R. Elyachar Is Dead at 90; A Developer and a Philanthropist", The New York Times, February 23, 1987. Accessed June 10, 2016
הערות שוליים

1 2  קול. אלישר-"עמית כבוד של הטכניון", 6 בספטמבר 1953, עיתון חרות, עמוד 2, באתר הספרייה הלאומית
↑  Narvaez, Alfonso A. Jehiel R. Elyachar Is Dead at 90; A Developer and a Philanthropist, באתר הניו יורק טיימס, 30 במרץ 1989
↑  רפאל יהושע אלישר, באתר HebrewBooks
↑  דוד תדהר (עורך), "הרב רחמים יוסף חיים אופלטקה ("ריח טוב מפראג")", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 749
1 2  Ralph Elyachar, Obituary, באתר הניו יורק טיימס, 10 באפריל 2014
↑  Engineer honored for WWII work, באתר שיקגו טריביון, 2 באפריל 1989
↑  Buckly, Cara. Tenement Long Outlasts Fight Against Skyscraper, באתר הניו יורק טיימס, 8 באוקטובר 2010
↑  אודות הספרייה, בפורטל ספריות הטכניון
↑  Major Endowments, Scholarships, and Funds, באתר ישיבה יוניברסיטי
↑  Jehiel R. Elyachar Foundation Travel Fellowship, באתר אוניברסיטת ייל
↑  מרכז אליישר לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
↑  חוברת מידע, ו.2.5. "טקס הענקת תעודות הוקרה לידידי המכללה. מימין לשמאל: קולונל יחיאל אלישר, טדי קולק, ד"ר מהלמן, ד"ר שיינין, השופט אליעזר הלוי. (1986), באתר מכון מופ"ת
↑  ABOUT ELYACHAR PROPERTIES, באתר החברה Elyachar Properties LLC
לוחית זיכרון להוקרת אלישר בספרייה המרכזית בטכניון, הקרויה על שמו
יאמאנאשי (מחוז)

מחוז יאמאנאשי (ביפנית: Yamanashi-ken ,山梨県) הוא אחד ממחוזות יפן. המחוז, שבירתו היא העיר קופו, נמצא באזור צ'ובו שבמרכז האי הונשו, האי המרכזי של יפן.
המחוז, שהוא בעל אופי הררי, כולל בגבולו הדרומי עם מחוז שיזואוקה את הר פוג'י ובשטחו נמצאים חמשת אגמי פוג'י.
מחוז יאמאנאשי ידוע במטעי הפירות שלו המספקים חלק גדול מתצרוכת הפרי במרכז יפן ומפורסם במיוחד בענבי היין שלו וביקביו.
גאוגרפיה

מחוז יאמאנאשי גובל במזרחו במטרופולין טוקיו ובמחוז קנאגאווה (שבירתו יוקוהמה). בדרום הוא גובל במחוז שיזואוקה, במערב במחוז נאגנו ובצפון במחוז סאיטאמה.
בירת המחוז, קופו (כ-198 אלף תושבים) נמצאת בבקעה רחבה המוקפת הרים. רכס ההרים המרכזי במחוז הוא הרי אקאישי שמהווים את הרכס הדרומי באלפים היפניים ומגיעים לגבהים של 2,000-3,000 מטר. הר פוג'י (שגובהו 3,776 מטר) יוצר אפקט של צל גשם ועל כן, רמת המשקעים באזור נמוכה יחסית לגובהו ולמיקומו, כ-818 מ"מ ממוצע לשנה. כ-78% משטח המחוז מיוער ובכלל זה, שטחם של שלושה פרקים לאומיים.
הערות שוליים

↑  איריס ז'ורלט, מה הקשר בין יין יפני, נזירים שיכורים ועיתונאים צרפתים?, באתר ynet, 30 במרץ 2006
| יפן מחוזות יפן |
| --- | --- | --- |
| חבל הוקאידו | הוקאידו (סאפורו) |  |
| חבל טוהוקו | אאומורי (אאומורי) • איווטה (מוריאוקה) • מיאגי (סנדאי) • אקיטה (אקיטה) • יאמאגטה  (יאמאגטה) • פוקושימה (פוקושימה) |  |
| חבל קאנטו | איבראקי (מיטו) • טוצ'יגי (אוצונומיה) • גונמה (מאבאשי) • סאיטאמה (סאיטאמה) • צ'יבה (צ'יבה) • מחוז טוקיו (טוקיו) • קנאגאווה (יוקוהמה) |  |
| חבל צ'ובו | ניאיגטה (ניאיגטה) • טויאמה (טויאמה) • אישיקווה (קנאזווה) • פוקואי (פוקואי) • יאמאנאשי (קופו) • נאגנו (נאגנו) • גיפו (גיפו) • שיזואוקה (שיזואוקה) • אאיצ'י (נגויה) |  |
| חבל קנסאי | מיאה (צו) • שיגה (אוצו) • קיוטו (קיוטו) • אוסקה (אוסקה) • היוגו (קובה) • נארה (נארה) • וקאיאמה (וקאיאמה) |  |
| חבל צ'וגוקו | טוטורי (טוטורי) • שימאנה (מצואה) • אוקיאמה (אוקיאמה) • הירושימה (הירושימה) • ימאגוצ'י (ימאגוצ'י) |  |
| חבל שיקוקו | טוקושימה (טוקושימה) • קאגווה (טקמאצו) • אהימה (מצויאמה) • קוצ'י (קוצ'י) |  |
| חבל קיושו | פוקואוקה (פוקואוקה) • סאגה (סאגה) • נגסאקי (נגסאקי) • קוממוטו (קוממוטו) • אויטה (אויטה) • מיאזאקי (מיאזאקי) • קגושימה (קגושימה) • אוקינאווה (נהה) |  |
| טוקיו | טוקיו |  |
| טוקיו | מטרופולין טוקיו • 23 הרבעים של טוקיו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550305905171  GND: 4387302-9  ISNI: 0000 0004 0649 1584  LCCN: n81018294  MusicBrainz: 3a2b1ec7-c003-4f38-bf13-f4aefc994b5b  NDL: 00258043  VIAF: 140725036   WorldCat (עם VIAF): 140725036 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעקב סמירנוף

| --- | --- |

 לידה:  24 בינואר 1951 (בן 73) אודסה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פנסילבניה 
 פרסים והוקרה:  פרס המהגרים הגדול (2011) 
 http://www.yakov.com
 פרופיל ב-IMDb
 
יעקב סמירנוף (באנגלית: Yakov Smirnoff) הוא קומיקאי אמריקאי יהודי, שחקן וסופר יליד ברית המועצות. לאחר שהיגר לארצות הברית ב-1977 התפרסם כקומיקאי במופעי סטנד-אפ וזכה להצלחה בשנות ה-80. סמירנוף נהג לגלם דמות של מהגר נאיבי מברית המועצות, שהיה מאושר מהחיים בארצות הברית אך לעג הן לקומוניזם והן לתרבות הצריכה האמריקאית.
לאחר קריסת הקומוניזם ב-1989 והתפרקות ברית המועצות ב-1991 חלה ירידה בפופולריות של סמירנוף, אך הוא המשיך להופיע עד 2015.
בשנת 2006 קיבל סמירנוף תואר שני בפסיכולוגיה חיובית מאוניברסיטת פנסילבניה, ובשנת 2019 קיבל תואר דוקטור במנהיגות גלובלית מאוניברסיטת פפרדיין. הוא מלמד פסיכולוגיה חיובית ומעביר סדנאות בתחומי זוגיות ועזרה עצמית.
חייו באוקראינה וההגירה לארצות הברית

סמירנוף נולד בשם יעקב נאומוביץ' פוחיס (ברוסית: Яков Наумович Похис) באודסה שבברית המועצות (כיום באוקראינה) במשפחה יהודית. במשפחה לא היו סממנים יהודיים, ורק בגיל 15 הבין שהוא יהודי.
בצעירותו היה מורה לאמנות באודסה, וכן הופיע כבדרן על ספינות שהפליגו בים השחור. בהופעותיו פגש מדי פעם אמריקאים שסיפרו לו על החיים בארצות הברית.
בשנת 1977 היגר לארצות הברית עם הוריו. הם לא ידעו אנגלית, אך המשפחה הורשתה לעזוב את ברית המועצות במסגרת הסכם מיוחד בו ארצות הברית סיפקה חיטה לברית המועצות.
בתחילה עבד כפקיד קבלה ומוזג בבית מלון בהרי קטסקיל, שם התגורר במעונות העובדים.
קריירה כקומיקאי

לקראת סוף שנות ה-70 החל להופיע במופעי סטנד-אפ במדינת ניו יורק, תחת שם הבמה יעקב סמירנוף, על שם וודקה סמירנוף שהייתה מוכרת בארצות הברית. לאחר מספר שנים עבר ללוס אנג'לס, שם הופיע במועדוני סטנד-אפ ושיתף פעולה עם קומיקאים אחרים, בהם תומאס פ. וילסון. לאחר שהחל להתפרסם, סמירנוף קיבל תפקידים קטנים בסרטים, בהם הסרט "מוסקבה על ההדסון" (1984). כמו כן הופיע כקומיקאי אורח בתוכנית "טונייט שואו" של ג'וני קרסון, ובתפקידים שונים בסדרות טלוויזיה.
בשנת 1988 הציג סמירנוף את מופע הבידור המרכזי בארוחת הערב השנתית של תא כתבי הבית הלבן.
בשנת 1992 רכש מבנה תיאטרון בספרינגפילד (מיזורי). סמירנוף הופיע במקום באופן קבוע עד שנת 2015, וכן נערכו בו מופעי בידור נוספים, בלט ומחול רוסי.
בשנת 2006 קיבל סמירנוף תואר שני בפסיכולוגיה חיובית מאוניברסיטת פנסילבניה. כיום הוא מלמד פסיכולוגיה חיובית ומעביר סדנאות בתחומי זוגיות ועזרה עצמית.
סגנונו הקומי

חלק מההומור של סמירנוף מכיל התפעלות מאורח החיים האמריקאי, בליווי האמרה "אמריקה, איזו ארץ!" חלק מבדיחותיו הן משחקי מילים באנגלית.
"נסעתי לניו יורק וראיתי שלט גדול שאומר "אמריקה אוהבת את סמירנוף", אז אמרתי לעצמי, אמריקה, איזו ארץ!"
"ראיתי בחנות המכולת אבקת חלב, אבקת ביצים, אבקה לתינוקות... אמריקה, איזו ארץ!"
בדיחות אחרות מלגלגות על אורח החיים תחת השלטון הקומוניסטי, או משוות אותו לזה האמריקאי:
"אין לנו "גאים" ברוסיה - יש הומוסקסואלים, אבל אסור להם להתגאות בזה. העונש הוא שבע שנים בכלא עם גברים אחרים, ויש רשימת המתנה של שלוש שנים בשביל זה".
"כאן יש כרטיס אשראי אמריקן אקספרס עם הסיסמה "אל תעזוב את הבית בלעדיו!". ברוסיה יש לנו כרטיס אשראי רוסי: "אל תעזוב את הבית!""
כאשר ג'וני קרסון שאל אותו אם קומיקאים בברית המועצות יכולים להתבדח על מנהיגיהם, השיב סמירנוף, "כמובן – פעם אחת."
חיים אישיים

סמירנוף קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1986.
היה נשוי ללינדה משנת 1989 עד 2001. לזוג נולדו בת, נטשה, ילידת 1990, ובן, אלכסנדר, יליד 1992.
סמירנוף מצייר בשעות הפנאי בסגנון פוינטיליסטי. בציורים רבים שלו מופיע פסל החירות.