stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשרת קוטלר
חייה האישיים

קוטלר הייתה נשואה לירון קוטלר, ולאחר גירושיה ממנו ניהלה מערכת יחסים עם יזם ההיי-טק עופר בנגל.
יש לה שתי בנות והיא מתגוררת בהוד השרון.
ספריה

"סיפור שמתחיל בדמעות", הוצאת כתר ורימון, 2006
מהדורה חדשה בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2010
"איז'ה מיה", הוצאת זמורה ביתן, 2009
"Ija Mia", הוצאת קונטנטו דה סמריק, 2015
"אהבה, תשוקה, זוגיות - הדיאלקטיקה של האהבה", 2015
"ברוח הזאת", הוצאת ידיעות ספרים, 2021.
הערות שוליים

↑  אושרת קוטלר נגד אמנון לוי: "גם אני ספרדיה", באתר ‏מאקו‏, 25 באוגוסט 2013
↑  ערוץ 2: לקט הדיווחים אודות רצח רבין, 04-07.11.1995 החל מהדקה ה-14
↑  "מסתבר שיש גם מתנחלים שפויים", באתר ערוץ 7, 18 ביוני 2016
↑  רן בוקר, אושרת קוטלר חשפה בשידור: "קיבלתי הצעה מגונה מאלכס גלעדי", באתר ynet, 2 בנובמבר 2017;
אושרת קוטלר: אלכס גלעדי הציע לי לצאת אתו אחרי ראיון והבהיר שככה מתקדמים, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2017
↑  אנדרה טבקוף, ‏"למדתי על בשרי למה נשים מפחדות לומר בגלוי מה עבר עליהן", באתר גלובס, 17 בפברואר 2018
↑  רן בוקר, אלכס גלעדי תובע שני מיליון שקלים מאושרת קוטלר ומנרי ליבנה. קוטלר: "ביקש מלחמה? יקבל מלחמה", באתר ynet, 10 בינואר 2018
↑  איתי שטרן, אלכס גלעדי מחק את תביעת הדיבה נגד אושרת קוטלר ונרי ליבנה, באתר הארץ, 2 בינואר 2019
↑   אושרת קוטלר: "אל תהססו לומר 'לא', לא משנה מה המחיר", באתר nana10‏, 4 בנובמבר 2017
↑  רן בוקר, אושרת קוטלר בשידור: "שולחים את הילדים לצבא, לשטחים, ומקבלים אותם חיות אדם", באתר ynet, 16 בפברואר 2019
↑  שגיא בן נון‏, אושרת קוטלר מעוררת סערה בשידור: "החיילים הופכים חיות אדם בגלל הכיבוש", באתר וואלה, 16 בפברואר 2019
1 2 3  רן בוקר, אושרת קוטלר פרצה בבכי: "מפחדת שיפגעו בי, אך אעשה את עבודתי", באתר ynet, 23 בפברואר 2019
↑  שמעון איפרגן, ‏תלונה הוגשה למשטרה עקב איומים על חייה של אושרת קוטלר, באתר ‏מאקו‏, 17 בפברואר 2019
↑  אחרי התבטאותה השנויה במחלוקת: אושרת קוטלר עוזבת את חדשות 13, באתר ‏מאקו‏, 28 במרץ 2019
↑  רן בוקר, אושרת קוטלר עוזבת את חדשות 13, באתר ynet, 28 במרץ 2019
↑  רן בוקר, אושרת קוטלר נפרדת מ"המגזין": "אני עוד אחזור", באתר ynet, 20 ביוני 2019
↑  יובל מן, פייסבוק הסירה פוסט של אושרת קוטלר על החיסונים, באתר ynet, 5 בספטמבר 2021
↑  אושרת קוטלר תוקפת בחריפות: "משרד הבריאות משקרים, קשקוש", באתר אייס, 22 בנובמבר 2021
↑  נוגעת בטראומה: הקריירה החדשה של אושרת קוטלר | שווים, באתר שווים, ‏17 בינואר 2024
↑  אושרת קוטלר, סיפור שמתחיל בדמעות, באתר ynet, 30 במאי 2006 - קטע מתוך הספר
↑  אושרת קוטלר בנגל, מאמא מיה, באתר ynet, 13 בספטמבר 2009 - קטע מתוך הספר "איז'ה מיה"
↑  אשרת קוטלר בנגל, היום יתגשם חלום: פרק מתוך "איז'ה מיה" של אשרת קוטלר בנגל, באתר nrg‏, 26 באוקטובר 2009
↑  אריק גלסנר, על "איז'ה מיה", של אושרת קוטלר-בנגל, הוצאת "כנרת-זמורה-ביתן", ביקורות ספרות - מעריב, 15 בנובמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298311505171  GND: 139854002  ISNI: 0000 0000 4885 062X  LCCN: no2006105851  VIAF: 34218458   WorldCat (עם VIAF): 34218458
הפטרוגליפים של ימת אונגה והים הלבן

הפטרוגליפים של ימת אונגה והים הלבן (ברוסית: Петроглифы Онежского озера и Белого моря) הוא אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו הכולל קבוצה של שלושים ושלושה אתרים שבהם נמצאו פטרוגליפים ברפובליקה הרוסית של קרליה. מורשת תרבותית זו הוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ביולי 2021 במהלך המושב ה-44 של ועדת המורשת העולמית.
האתרים כוללים יותר מ-4,600 פטרוגליפים שנחרתו בסלעים שפניהם הוחלקו על ידי קרחונים במהלך התקופה הנאוליתית המאוחרת, באלף החמישי לפני הספירה. זהו אחד האתרים הגדולים מסוגו באירופה, שאמנות הסלע בו מתעדת את התרבות הנאוליתית בפנוסקנדיה. אתר המורשת כולל 33 אתרים בשתי קבוצות המרוחקות 300 ק"מ זו מזו:
22 אתרי פטרוגליפים בחופה המזרחי של ימת אונגה, בדרום-מזרח מחוז פודוז', המונים יותר מ-1,200 דמויות. קבוצה זו משתרעת בשטח באורך כ-20 קילומטרים וברוחב של 7.6 קילומטרים כששטח אתר המורשת הוא 69.44 קילומטרים רבועים המוקף באזור חיץ של 15.1 קילומטרים רבועים. מרכז קבוצה זו ב-61°43′48″N 36°00′46″E﻿ / ﻿61.729900°N 36.012639°E﻿ / 61.729900; 36.012639.
11 אתרים על חופי הים הלבן עם 3,411 פטרוגליפים, במחוז בלומורסק במזרח קרליה. קבוצה זו משתרעת בשטח באורך כ-1.8 קילומטרים וברוחב של 785 מטרים כששטח אתר המורשת הוא 10.5 קילומטרים רבועים המוקף באזור חיץ של 4.5 קילומטרים רבועים. מרכז קבוצה זו ב-64°29′46″N 34°40′56″E﻿ / ﻿64.496111°N 34.682222°E﻿ / 64.496111; 34.682222.
דמויות אמנות הסלע באגם אונגה מייצגות בעיקר עופות, חיות, דמויות חצי אדם וחצי חיות, וכן צורות גאומטריות שיכולות לסמל את הירח והשמש. הפטרוגליפים של הים הלבן מורכבים בעיקר מתחריטים, המתארים סצנות ציד וניווט, עם הציוד הנלווה, וכן עקבות רגליים של בעלי חיים ובני אדם. ציורי הסלע קשורים ליישובים ובתי קברות.
הערות שוליים

1 2 3 4  Executive Summary
1 2  Petroglyphs of Lake Onega and the White Sea, UNESCO site
ג'יימס פרוקטור נוט

ג'יימס פרוקטור נוט (באנגלית: James Proctor Knott;‏ 29 באוגוסט 1830 – 18 ביוני 1911) שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קנטקי וכיהן בתפקיד מושל קנטקי ה-29 בין השנים 1883–1887.
הוא נולד בקנטקי, עבר למיזורי ב-1850 והחל שם את הקריירה הפוליטית שלו. בין השנים 1859 ל-1861 הוא כיהן בתפקיד התובע הכללי של מדינת מיזורי. במקום להישבע שבועת אמונים לממשל הפדרלי לפני פרוץ מלחמת האזרחים הוא התפטר, וכתוצאה מכך הוא הודח ונכלא לזמן קצר. הוא חזר לקנטקי ב-1863 ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית. בשנת 1871, הוא נשא נאום במסגרת הצעת חוק לסבסוד פרויקט להרחבת מסילות הברזל מערבה. בנאום, הוא הזכיר את העיירה הנידחת דולות' שבמינסוטה. נאום דולות' הודפס בכמה פרסומים שהביאו להערכה לאומית של נוט. ב-1870 הוא לא עמד לבחירה מחדש, במקום זאת התמודד לתפקיד המושל ונכשל. בשנת 1875, הוא חזר לבית הנבחרים ושימש בתפקיד יושב ראש ועדת המשפט.
בשנת 1883 עזב נוט את הקונגרס, והתמודד בהצלחה על תפקיד מושל מחוז נוט. במחוז נוט הוא הצליח להעביר רפורמות חשובות בחינוך, אך נבלם בחתירתו לרפורמת מס. לאחר כהונתו כמושל, ב-1891 הוא היה ציר לוועידה החוקתית של מדינת קנטקי. ב-1892 הוא מונה לפרופסור בסנטר קולג' (אנ') בדנוויל, קנטקי (אנ'). ב-1894 הוא עזר לארגן את בית הספר למשפטים של הקולג'. עד 1902 הוא שימש כדיקן בית הספר למשפטים, עד שמחלה אילצה אותו לפרוש. הוא מת בביתו בלבנון, קנטקי (אנ') ב-18 ביוני 1911.
ילדות וחינוך

ב-29 באוגוסט 1830 ג'יימס פרוקטור נוט נולד ב-רייוויק (אנ'), שבמחוז מריון (אנ'), קנטקי, לג'וזף פרסי ומריה אירווין (מקאלרוי) נוט. הוא חונך על ידי אביו מגיל צעיר, ולאחר מכן למד בבתי ספר ציבוריים במחוזות מריון ושלבי. ב-1846 החל ללמוד משפטים. במאי 1850, הוא עבר למחוז ממפיס, שבמדינת מיזורי, שם התקבל ללשכת עורכי הדין. בשנת 1951 החל לעסוק בעריכת דין. הוא שירת גם במשרדי בית המשפט המחוזי של מחוז ממפיס.
ב-17 בנובמבר 1852, נוט התחתן עם מרי אי. פורמן. באוגוסט 1853, פורמן מתה במהלך לידת ילדם הראשון ב-14 בינואר 1858 נוט התחתן בשנית, עם בת דודתו, שרה ר' מקלרוי.
קריירה פוליטית

בשנת 1857 החלה הקריירה הפוליטית של נוט כאשר הוא נבחר לייצג את מחוז סקוטלנד, מיזורי (אנ') בבית הנבחרים של מיזורי. הוא כיהן כיו"ר ועדת המשפט וניהל את דיוני ההדחה כנגד השופט אלברט ג'קסון. באוגוסט 1858 נוט התפטר ממושבו בבית המחוקקים כדי לקבל את מינוי מושל מיזורי במקום רוברט מ. סטיוארט. בשנת 1860, הוא נבחר לתקופת כהונה מלאה בתפקיד התובע הכללי של מדינת מיזורי.
בינואר 1861, מיזורי כינסה ועידה כדי לקבוע אם היא תלך בעקבות מדינות אחרות התומכות בעבדות ותתנתק מהאיחוד של מדינות ארצות הברית. נוט היה בעד הפרישה מהאיחוד. העמדה להישאר באיחוד גברה בוועידה ברוב של 80,000 קולות. על כן נוט התפטר מתפקידו כתובע הכללי במקום להישבע שבועת אמונים הנדרשת על ידי הממשלה הפדרלית. כתוצאה מסירובו נמנע ממנו לשרת במדינת מיזורי ובנוסף הוא נכלא לזמן קצר.
ב-1863, חזר נוט לקנטקי ופתח מחדש את משרד עריכת הדין שלו בעיר לבנון. בשנת 1867 הוא נבחר לנציג המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית. כמחוקק, הוא התנגד לסדר היום אודות תקופת השיקום שהציעו הרפובליקנים הרדיקליים ולאשרור התיקונים הארבעה עשר והחמישה עשר בחוקה. בשנת 1870 הוא נבחר מחדש לכהונה שנייה.
הפעולה הבולטת ביותר של נוט כמחוקק התרחשה לקראת סיום תפקידו הראשון בקונגרס. ב-27 בינואר 1871, הוא נשא נאום סאטירי שלעג להצעת חוק שהייתה מיועדת להעניק חמישים ושבע מענקי קרקע והקלות כספיות לחברת מסילות הברזל כדי לקדם את פרויקט התרחבותן מערבה. בנאום, נוט בחן את המסילה שהציעו בייפילד וסנט קרויקס מנהר סנט קרואה לדולות' כדי להבהיר את דבריו, הוא לעג למרחק של העיירה ולצורך במסילת ברזל אליה. בהתייחסו שוב ושוב למפה הוא שאל, היכן נמצא דולות'? בעקבות הנאום, הצעת חוק הרכבת נדחתה על ידי הקונגרס.
נאומו של נוט, המכונה Duluth! או The Untold Delights of Duluth, הביאו לנוט הערכה לאומית והעתקים של הנאום הודפסו ונמכרו. תושבי דולות' ככל הנראה לא נעלבו מהנאום. ב-1894 שולבה מסילה לעיר שליד דולות' בשם "פרוקטורנוט"; בשנת 1904, העיר אימצה את שמה הנוכחי של פרוקטור שבמינסוטה (אנ').
בשנת 1871, הגיש נוט מועמדות למשרת מושל קנטקי, אך הוא הפסיד במרוץ למועמדות לטובת חבר המפלגה הדמוקרטית פרסטון לסלי. ב-1875 נוט נבחר מחדש לבית הנבחרים, וכיהן ארבע קדנציות רצופות. הוא עמד בראש ועדת המשפט של בית הנבחרים בשלושת הקדנציות הראשונות. בשנת 1876, הוא מונה לאחד ממנהלי תהליך ההדחה כנגד מזכיר המלחמה של ארצות הברית לשעבר ויליאם וו. בלקנאפ.
קריירה פוליטית > מושל קנטקי

בשנת 1883 נוט היה אחד ממספר מועמדים שרצו לתפקיד מושל קנטקי מטעם המפלגה הדמוקרטית. בין המועמדים הבולטים הנוספים נכללו, חבר הקונגרס תומאס לורנס ג'ונס, הגנרל לשעבר של קונפדרציית המדינות של אמריקה סיימון בוליבר באקנר, השופט ג'ון ס. אוסלי וראש עיריית לואיוויל, צ'ארלס דונלד ג'ייקוב. ההצבעה החלה ב-16 במאי 1883, כאשר ג'ונס הוביל מבחינת מספר הקולות, אך לא הצליח להשיג רוב. לאחר מניין ארבע קלפיות, ג'ייקוב הסיר את שמו ונוט עבר להוביל. למחרת, אוסלי עזב את המרוץ ונוט הרחיב את הפער בהובלה. אף על פי שבאקנר נשאר במרוץ, המרוץ הגיע לשלב שבו ג'ונס ונוט נשארו אחרונים. צירים ממחוז אוון עברו לטובת נוט, ומחוזות אחרים הלכו בעקבותיהם במהרה. ג'ונס פרש, ונוט נשאר מועמד יחיד פה אחד.
בבחירות הכלליות, נוט ניצח את תומאס ז. מורו הרפובליקני, בהפרש של כ-45,000 קולות. בתקופת כהונתו נוט ביקש מהמחוקקים לבצע רפורמה יסודית במערכת המס של המדינה, אך תגובתם היחידה של המחוקקים הייתה יצירת ועדת שוויון שתפקידה לבצע שומות מס שוויוניות. המחוקקים גם סירבו להעניק לוועדת הרכבת את כל הסמכויות שביקש נוט.
היוזמות המוצלחות ביותר של נוט היו בתחום החינוך. בהנהגתו הקימה מדינת קנטקי בפרנקפורט את בית הספר הרגיל לאפרו-אמריקאים, את אוניברסיטת המדינה של קנטקי ויצרה את ארגון המורים הממלכתי. חקיקה חדשה פירטה, לראשונה בתולדות מדינת קינטקי, את החובות והאחריות של מחנכים, מנהלים ומועצות בתי ספר.
הכישלונות העיקריים של נוט היו במיגור הפשיעה, מפני שמהומות המשיכו להשתולל במדינה. הצפיפות בבתי הכלא גרמה לנוט להפעיל את כוח החנינה שלו באופן ליברלי.
שנות חייו המאוחרות ומותו

לאחר כהונתו כמושל, המשיך נוט לעסוק בעריכת דין בבירה פרנקפורט. הוא דחה שני מינויים נפרדים שהציע לו הנשיא גרובר קליבלנד. המנוי הראשון היה להיות המושל הטריטוריאלי של הוואי; המינוי השני היה מינוי לוועדת המסחר הבין-מדינתית. בין השנים 1887 ו-1888 נוט שימש כעוזר מיוחד של התובע הכללי של מדינת קנטקי ובשנת 1891 הוא נבחר כציר לוועידה החוקתית של המדינה.
בשנת 1892 מונה נוט לפרופסור לאזרחות ולכלכלה בסנטר קולג' בדנוויל, קנטקי. ב-1894 ייסדו נוט ונשיא המרכז, ויליאם סי. יאנג, מחלקה למשפטים בקולג'; נוט הפך לדיקן הראשון של המחלקה. ב-1902 מחלה אילצה אותו לפרוש. הוא נפטר בעיר לבנון ב-18 ביוני 1911, ונקבר בבית העלמין ריידר, בלבנון. מחוז נוט, קנטקי הוקם בשנת 1884 ונקרא לכבודו ועל שמו.
ביבליוגרפיה

Harrison, Lowell H. (1992).  Kleber, John E. (ed.). The Kentucky Encyclopedia. Associate editors: Thomas D. Clark, Lowell H. Harrison, and James C. Klotter. Lexington, Kentucky: The University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-1772-0.
Ireland, Robert M. (2004).  Lowell H. Harrison (ed.). Kentucky's Governors. Lexington, Kentucky: The University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-2326-7.
"Kentucky Governor James Proctor Knott". National Governors Association. נבדק ב-4 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
Powell, Robert A. (1976). Kentucky Governors. Danville, Kentucky: Bluegrass Printing Company. OCLC 2690774.
Tapp, Hambleton; James C. Klotter (1977). Kentucky: Decades of Discord, 1865-1900. The University Press of Kentucky. ISBN 0-916968-05-7. נבדק ב-30 במאי 2009. {{cite book}}:  (עזרה)
Upham, Warren; Patricia C. Harpole (2001). Minnesota place names: a geographical encyclopedia. Minnesota Historical Society Press. ISBN 0-87351-396-7. נבדק ב-9 ביוני 2009. {{cite book}}:  (עזרה)
לקריאה נוספת

Tapp, Hambleton (באפריל 1972). "James Proctor Knott and the Duluth Speech". The Register of the Kentucky Historical Society. 70: 77–93. {{cite journal}}:  (עזרה)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  "J. Proctor Knott"
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  Harrison, p. 522
1 2 3 4  "Kentucky Governor James Proctor Knott"
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  Powell, p. 66
↑  Tapp in Decades of Discord, p. 33
1 2 3 4 5 6  Harrison, p. 273
↑  "(Chapter 3) The New Land: Settlement and the Development of Agriculture in the St. Croix Valley". Saint Croix NSR: Historic Resource Study. אורכב מ-המקור ב-5 באוקטובר 2019. נבדק ב-15 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  McCullough, David G. (ביוני 1971). "The Untold Delights Of Duluth". American Heritage (magazine) (באנגלית). נבדק ב-15 ביוני 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  alfgon.geo. "The Untold Delights of Duluth". geocities. אורכב מ-המקור ב-31 ביולי 2004. נבדק ב-15 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jordan, Philip D. (1954). "Proctor Knott's "Speech on Duluth"". Minnesota History. 34 (2): 67–78. ISSN 0026-5497. נבדק ב-15 ביוני 2023. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Tapp, Hambleton (1972). "James Proctor Knott and the Duluth Speech". The Register of the Kentucky Historical Society. 70 (2): 77–93. ISSN 0023-0243. נבדק ב-15 ביוני 2023. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Schwartz, Miranda (28 בינואר 2015). "'The Untold Delights of Duluth': The Speech That Killed the Railroad Bill". New York Historical Society. נבדק ב-15 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Upham, p. 533
↑  "Minnesota moment: A speech lampooning Duluth gave nearby Proctor its name". Star Tribune. נבדק ב-15 ביוני 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Tapp in Decades of Discord, p. 37
↑  Tapp in Decades of Discord, p. 213
↑  Ireland, p. 117
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007373983805171  ISNI: 0000 0000 7395 3743  LCCN: n88002089  SNAC: w61c24vj  US Congress: K000290  VIAF: 60618840   WorldCat (עם VIAF): 60618840 
ג'יימס פרוקטור נוט בשנת 1886
קברו של נוט בלבנון
לוציוס פיירצ'יילד

לוציוס פיירצ'יילד (באנגלית: Lucius Fairchild;‏ 27 בדצמבר 1831 –  23 במאי 1896) היה איש צבא, דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הדמוקרטית עד מלחמת האזרחים האמריקאית, ולאחריה המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמזכיר המדינה השמיני של ויסקונסין בשנים 1864–1866, לאחר מכן ועד 1872 כמושל ויסקונסין העשירי, ובשנים 1880–1881 כשגריר ארצות הברית בספרד. במלחמת האזרחים האזרחים הוא שירת כקולונל בצבא האיחוד, ובקרב גטיסברג איבד את זרועו.
ראשית חייו

לוציוס פיירצ'יילד נולד בפרנקלין מילס (כיום העיר קנט שבאוהיו, כבנם של סאלי (לבית בלייר) וג'יירוס פיירצ'יילד, שהיה הגזבר הראשון של ויסקונסין וראש העיר הראשון של מדיסון. אחיו, קסיוס פיירצ'יילד היה מנהיג סיעת הדמוקרטים באספת המדינה של ויסקונסין, ושירת כקולונל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית. אח נוסף שלו, צ'ארלס, שירת בצי האיחוד במהלך המלחמה.
מוצא משפחתו של פיירצ'יילד היה מאנגליה, שורשי משפחתו מגיעים משלושה גלי הגירה גדולים. ראשון אבות המשפחה, תומאס פיירצ'יילד, היגר מאנגליה לניו אינגלנד במהלך הגירת הפוריטנים לניו אינגלנד בראשית התקופה הקולוניאלית ב-1639. בתקופה שמיד לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שבה לחמו סבו וסבא-רבא שלו, עברו כל אבות משפחת פיירצ'יילד מניו אינגלנד לאזור אפסטייט ניו יורק, ודור אחד בלבד לאחר מכן, לאחר מלחמת האינדיאנים של צפון המערב, הם עברו לחלק הצפוני של אוהיו.
פיירצ'יילד היה נשוי לפרנסס בול פיירצ'יילד, ולשנים נולדו שלוש בנות.
קריירה צבאית

ב-1858, עם התקרב מלחמת האזרחים האמריקאית, התנדב פיירצ'יילד כטוראי בפלוגה של מיליציה של ויסקונסין שנקראה "משמר המושל". עם פרוץ המלחמה ב-1861, התקבל משמר המושל לשירות פדרלי כפלוגה K של רגימנט הרגלים הראשון של ויסקונסין. יחד עם הרגימנט, לחם פיירצ'יילד בקרב הוקס ראן (אנ') נגד בריגדת סטונוול (אנ') בפיקוד של הגנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון.
באוגוסט 1861 הסתיים תוקף הגיוס של הרגימנט, ופיירצ'יילד מונה כקפטן ברגימנט הרגלים ה-16 של ארצות הברית וכן כמייג'ור ברגימנט הרגלים המתנדבים השני של ויסקונסין. רגימנט זה שירת בבריגדה בפיקודו של הגנרל ויליאם שרמן עד לארגון מחדש של צבא האיחוד לאחר קרב בול ראן הראשון. בזכות החלטתו להישאר עם הרגימנט השני, קודם פיירצ'יילד עד מהרה לדרגת לוטננט קולונל, וכאשר היה הרגמינט חלק מבריגדת הברזל (אנ') במסגרת ארמיית הפוטומק, הוא השתתף בקרב בול ראן השני (אנ'). שבוע לאחר מכן, ב-8 בספטמבר 1862, הוא קודם לדרגת הקולונל של רגימנט הרגלים השני של ויסקונסין. ב-27 בפברואר 1863, קיבלה בריגדת הברזל, כעת תחת פיקודו של בריגדיר גנרל סולומון מרדית', את השם "הבריגדה הראשונה של הדיוויזיה הראשונה של הגיס הראשון", כך שפיירצ'יילד הוגדר כקצין בגיס הראשון של ארמיית הפוטומק בהמשך האביב והקיץ של 1863.
פיירצ'יילד והרגימנט השני הצטיינו בקרב אנטיאטם, ושוב ברכס הסמינר ביום הלחימה הראשון של קרב גטיסברג ב-1 ביולי 1863, והיו רגימנט הרגלים הראשון שיצר מגע קרוב עם צבא הקונפדרציה. במהלך הקרב, בערך בשעה 10 בבוקר, הנחית הרגימנט מכה ניצחת כאשר שבתה את הקצין הראשון בדרגת גנרל מצבא הקונפדרציה, בריגדיר גנרל ג'יימס ארצ'ר. כמעט מיד לאחר הצלחה זו, נלכד הרגימנט למארב במסגרת התקפה על אגפו הימני, בה הוא איבד 77 אחוזים מאנשיו, כולל רוב הקצינים. פיירצ'יילד נורה בחלק העליון של זרועו, נשבה, טופל ושוחרר. כאשר החלים מקטיעת זרועו השמאלית, הוא קיבל מהנשיא אברהם לינקולן דרגת בריגדיר גנרל ב-19 באוקטובר 1863, אך המינוי לא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית.
קריירה פוליטית ודיפלומטית

בנובמבר 1863 פרש פיירצ'יילד משירותו הצבאי, ומונה כמזכיר המדינה של ויסקונסין, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1864–1866. ב-1865 הוא נבחר כמושל ויסקונסין, וכיהן בתפקיד בשנים 1866–1872. לאחר מכן הוא כיהן בשורה של תפקידים דיפולומטיים, כולל כקונסול בליברפול ב-1871, קונסול בפריז, ושגריר בספרד בשנים 1880–1881.
בהמשך שימש פיירצ'יילד כמפקד העליון של הצבא הגדול של הרפובליקה (אנ') בשנים 1886–1887, וכמפקד העליון של הלגיון הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית (Military Order of the Loyal Legion of the United States) בשנים 1893–1895. טרם כהונתו בתפקידים אלו הוא עלה לתודעה הלאומית בשל קריאתו לאל לשתק את הנשיא גרובר קליבלנד על כך שהציע להשיב כמה מדגלי הקרב של צבא הקונפדרציה שנשבו לוותיקי הרגימנטים שלהם כמחוות שלום כלפי מדינות הדרום. הוא גם היה חבר באגודת ארמיית הפוטומק, ובבונים החופשיים.
פיירצ'יילד נודע גם כדובר בולט של הרפובליקנים הרדיקלים. הוא תמך בלהט במתן זכויות האזרח לאפרו-אמריקאים, והתנגד בתקיפות לצעדי הפיוס של הנשיא רתרפורד הייז כלפי הבדלנים הדרומיים במה שהוא כינה "מלחמת האזרחים השנייה". הוא האמין שתקופת השיקום הסתיימה מוקדם מדי. הוא תמך בסנאטור מוויסקונסין טימותי האו על שדחף לצעדים נמרצים יותר בדרום שהיו אמורים להבטיח את זכויות האזרח בכוח הזרוע.
מותו והנצחתו

לוציוס פיירצ'יילד נפטר במדיסון ב-23 במאי 1896. הוא נטמן בבית הקברות פורסט היל שבעיר.
על שמו של פיירצ'יילד נקראו העיירה פיירצ'יילד שבוויסקונסין, אחת מאוניות ליברטי שנבנתה ב-1943 בפורטלנד, אורגון, והר פיירצ'יילד, פסגה בולטת השוכנת בתחומי הפארק הלאומי הרי הרוקי. בעיר הולדתו, קנט שבאוהיו, נקראה על שמו שדרת פיירצ'יילד. פיירצ'יילד ביקר בקנט ב-1887, והרחוב נקרא על שמו ב-1904.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1728-1729
Gilmore, Jean Fairchild. Early Fairchilds in America and Their Descendants. Baltimore, MD: Gateway Press, 1991.
Ross, Sam. The Empty Sleeve: A Biography of Lucius Fairchild. Madison, WI: State Historical Society of Wisconsin, 1964.
הערות שוליים

↑  "The Wisconsin Blue Book". 1960, p. 108.
↑  "Cassius Fairchild". Archived from the original on July 16, 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1191221822  ISNI: 0000 0000 3592 3068  LCCN: n95060953  SNAC: w6vd7smz  VIAF: 46011687   WorldCat (עם VIAF): 46011687
איכול יבש

איכול יבש הוא שלב של הסרת שכבת חומר בייצור התקני מוליכים למחצה וצגים שטוחים, ומתבצע לאחר שלב הפוטוליתוגרפיה.
קיים לעומתו גם תהליך של איכול רטוב, שהוא איכול באמצעות נוזל מאכל, למשל חומצה הידרופלואורית עבור התקני סיליקון. איכול יבש מדויק יותר, אך איטי יותר ומשאיר פני שטח חלקים פחות מהאיכול הרטוב. לכן נהוג לטבול את הפרוסה באמבט של נוזל מאכל אחרי האיכול היבש.
תהליך האיכול היבש משמש לרוב לאיכול חומרים בעלי התנגדות כימית גבוהה, שאינם נוחים לאיכול רטוב (לעיתים קרובות חומצות לאיכול מתכות וחומרים בעלי התנגדות כימית נמוכה).
האיכול היבש מתבצע בשלוש שיטות, אשר בכולן מתנתקים חלקי החומר מהשכבה עליה הם מונחים:
איכול בפלזמה
הפגזת החומר ביונים (כרסום יוני)
איכול בגז ראקטיבי (RIE)
הקדמה - פוטוליתוגרפיה

האיכול היבש הוא חלק מתהליך ארוך יותר של פוטוליתוגרפיה, שהוא התהליך הכמעט בלעדי לייצור התקני מוליכים למחצה. בתהליך זה מגדלים שכבות של חומרים שונים (מוליכים, מוליכים למחצה ומבודדים) ולאחר מכן מעתיקים לשכבות אלה דוגמת מעגל חשמלי אשר מוטבע מראש במסכה. דרך המסכה עוברת קרינה, בדרך כלל UV, אשר משנה את תכונת החומר בו היא פוגעת, שהוא פוטורזיסט. במקום בו הפוטורזיסט שינה את תכונותיו ניתן להסירו וכך לחשוף את שכבת החומר אותו יש לאכל. עתה משהוא חשוף, מאכלים אותו בהפעלת תהליך האיכול היבש.
איכול בפלזמה

פלזמה של גזים הלוגנים מאכלת אלומיניום, תחמוצת סיליקון, סיליקון ניטריד, פולימרים ועוד. משתמשים לרוב בפלזמה המאכלת פוטורזיסט באיטיות רבה יחסית. ניתן להשתמש בגזים המכילים פלואור כמו CF4, CH, NF3, כלור או בתרכובות כלור, וכן תרכובות יוד וברום.
הפרמטרים העיקריים השולטים על איכות האיכול הם:
הרכב הגז
הלחץ החלקי בתא וקצב הזרימה או מהירות השאיבה
מבנה תא הריאקציה - החומרים מהם הוא עשוי, צורתו, אופן חיבור המתח החשמלי (רגיל או RIE)
העירור - תדר העבודה, הספק
הטמפרטורה
איכות הפוטורזיסט
איכות השטח המתאכל - תלוי בניקוי
כרסום יוני

כרסום יוני מתבצע באמצעות יונים הפוגעים בפני השטח ומתיזים חומר. המקור המקובל ליצירת יונים קרוי על שם קאופמן (Harold R. Kaufman).
איכול גז ראקטיבי (RIE)

איכול ריאקטיבי מבוסס על שילוב של איכול כימי, כמו באיכול בפלזמה, עם כרסום (או התזה) על ידי היונים הפוגעים בשטח.
תכונותיו:
איכול RIE הוא אנאיזוטרופי, כלומר ישנה כיווניות באיכול.
הפרוסות מחוברות לאלקטרודת ה-RF
הלחץ החלקי נמוך בהרבה מאשר באיכול בפלזמה
הכימיה נותנת את הסלקטיביות
ראו גם

פוטוליתוגרפיה
זיפים סינתטיים

אילוסטרציה – רובוט StickyBot שפותח על ידי חיקוי שערות השממית
מבט מקרוב - רגל השממית
הפגנת קשר ואן דר ואלס, שממית נצמדת לזכוכית אנכית
תמונה שצולמה באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים סורק – צבר של ננו צינוריות פחמן
זיפים סינתטיים הם פיתוח מלאכותי מעשה ידי אדם של שערות זעירות עם תכונת דבק יבש, המאפשרות אחיזה על גבי משטחים שונים.
רקע

פיתוח זיפי שיער עם דבק יבש שייך לתחום הביומימטיקה המנסה לחקור את אופן פעילותו של הטבע על מנת לקבל השראה ממנו ולעיתים אף לחקותו באמצעות יצירת טכנולוגיה לצורך פתרון בעיה אנושית. במשך השנים בוצעו מחקרים רבים העוסקים בקווצות השיער הנמצאות על בהונות השממית ועל רגלי חרקים שונים, ובעקבות מחקרים אלו פותחו שורה של דבקים ביומימטיים בעלי תכונות מיוחדות. נמצא כי על חמש אצבעות הרגליים של השממית קיימות שערות אלסטיות המחולקות למבנים ננומטריים המאפשרות לשממית לטפס על קירות אנכיים ולהידבק כמעט לכל משטח. קווצות השיער הללו מתפצלות על שטח מזערי ברמה ננומטרית אשר נקרא "spatulae" בגלל דמיונו ל-"spatulas" (=מרית).
בשנת 2000 התגלה שמנגנון ההיצמדות של השממית הוא באמצעות כוחות ואן דר ואלס. הקרבה המוחלטת של ה"מרית" אל משטח כלשהו על ידי כוחות ואן דר ואלס מספיקה כדי לייצר את כוח ההדבקה המיוחד של השממית. פיתוחים בתחום זה צפויים להניב משפחות של חומרי דבק עם תכונות העשויות למצוא את יישומם בפיתוח אמצעי הגנה הנדבקים בקלות לצורכי רפואה וספורט.
מנגנון פעולה

שממיות ידועות ביכולתן היוצאת דופן להיצמד ולרוץ על כל משטח אנכי ותקרות (לא כולל טפלון). עם זאת בהונות השממית לא נדבקות כדבק כימי, אלא יכולות להתנתק מהמשטח במהירות, ונותרות די נקיות אפילו בנוכחות מזהמים יומיומיים. שתי הרגליים הקדמיות של השממית מסוגלות לעמוד מקביל למשטח בכוח של 20.1 ניוטון. בעזרת כריות רגליים ששטחן 227 מילימטר רבוע, זהו כוח הגדול פי 40 ממשקל השממית. מדענים עוסקים בחקר סודות הדבקה יוצאת דופן זאת עוד מהמאה ה-19.
ב-175 השנים האחרונות הוצעו לפחות שבעה מנגנונים אפשריים לתופעת ההידבקות של השממית על גבי משטחים. הועלו השערות הקשורות במנגנונים של הדבקה כימית, חיכוך, יניקה, אלקטרוסטטיקה, וכוחות מולקולאריים. הפרשות דביקות של השממית נפסלו כבר בשלבים הראשוניים של המחקר, כיוון שלשממיות אין רקמת בלוטות מפרישות על בהונות רגליהן. השערת החיכוך נפסלה אף היא במהירות כיוון שכוח החיכוך אינו יכול לפעול על משטחים הפוכים. ההשערה כי רפידות הבוהן פועלות כגביעי שאיבה הופרכה ב- 1934 על ידי ניסויים שבוצעו בחלל ריק שבו הבהונות של השממית נותרו תקועות. באותו אופן, ההשערה האלקטרוסטטית הופרכה על ידי ניסוי המראה כי שממיות עדיין יכולות להידבק גם כאשר ההצטברות של מטען אלקטרוסטטי הייתה בלתי אפשרית (לדוגמה: על משטח מתכת באוויר מיונן על ידי זרם של קרני רנטגן). מנגנון ביו-מכני אשר הציע כי הקצה המעוגל של קווצות השיער יכולות לפעול כקרסים בקנה מידה ננומטרי נפסל גם הוא בעזרת העובדה ששממיות יוצרות כוחות הדבקה גדולים אפילו על משטחים מולקולאריים חלקים.
הבעיה נפתרה לבסוף בשנת 2000 על ידי צוות מדענים שעבד בראשות הביולוגיים קלר אוטומן ממכללת לואיס וקלארק שבאורגון פורטלנד, ורוברט פול מאוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה . הם הראו שהחלק התחתון של בוהן השממית בדרך כלל נושא סדרה של חריצים אשר מכוסים שורות אחידות של קווצות שיער וכל קווצת שיער מחולקת אף היא למאות קצוות מפוצלים וקצוות שטוחים. כל אלה נדבקים למשטח כלשהו על ידי כוחות ואן דר ואלס.