אמיל בנבניסט
עבודותיו אחרי מלחמת העולם השנייה > התזות העיקריות בהגותו

גישה מקורית לגבי נושא שרירותיות הסימן בלשון – בנבניסט המשיך בדרכו של סוסיר בגישתו לשפה כמערכת של סימנים, (שבה לכל סימן יש שני צדדים: מסמן (דימוי קולי) ומסומן (מושג), אך הכניס בה שינויים.
 הוא ביקש למשל לתקן את טענתו של סוסיר שלפיה הקשר בין המסמן ובין המסומן הוא שרירותי ("טבעו של הסימן הלשוני", 1939). טענה זאת עמדה בסתירה להגדרת הסימן כיחס בין מסמן ובין מסומן, יחס שהוא הכרחי ולא שרירותי (לפי סוסיר עצמו – כמו שני צדי דף נייר). לקשר בין המסמן ובין המסומן יש הכרח שנקבע במשך הזמן ב"חוזה" או ב"אילוף" קיבוצי שקשה לשנות. לדברי בנבניסט, שרירותי הוא הקשר בין הסימן (הצמד מסמן - מסומן) ובין האובייקט, או ה"רפרנט" במציאות, שהוא מיוצג בלשון על ידי המסומן. אלו רמות שונות – המסמן שייך לעולם הצורות (form), ואילו הרפרנט, האובייקט במציאות, שייך לעולם החומר (substance).
 למסמן ולמסומן יש צד שלישי משותף – שניהם הם ייצוגים בתודעתו של האדם (הם co-substantielׁ, בעלי מהות משותפת).
 בדרך כלל לקביעת הקשר בין סימן ובין הרפרנט לא היה מניע, מוטיבציה, כלומר היא שרירותית או קונטינגנטית; יוצאות מן הכלל למשל הן אונומטופאות המבוססות על שחזור קולות מן הטבע. על ידי עמדה זו בנבניסט מעלה מחדש את סוגיית ה"רפרנס", שנדחקה הצידה על ידי הסטרוקטורליזם הבלשני בגרסתו של סוסיר.
השפה כתקשורת. המבע יוצר שיח או סיפור. הסובייקטיביות בשפה – תורת התקשורת של בנבניסט מבוססת בין השאר על שלושה סוגים של דיכוטומיות: 1. אני – לא-אני; 2. שיח (אישי) (discours) – סיפור ‏ (récit) (לא אישי, היסטורי); 3. סמיוטי – סמנטי.
הדיכוטומיה אני – לא-אני נדונה יחד עם הנושא 'דאיקסיס – רפרנס', במאמר על "טבעם של כינויי הגוף" ("Nature des pronoms").
 "אני" ובן/בת שיחו "אתה, את" מתאפיינים ב"פרסונליות" וב"סובייקטיביות". הם ניתנים להתחלפות זה עם זה. הם אינם מתייחסים למושגים קבועים, כי אם אך ורק לפעולת הדיבור שבהם הם בשימוש ושדרכה מציינים מיהו הדובר.
 מעמדם של ה"אני" ו"אתה" קשור לפעולת המבע (énonciation; באנגלית: utterance), המערבת "דובר" מסוים. "אני" מצביע מי מביע את המבע, וה"אתה, את" מצביע למי מיועד המבע.
 הסובייקטיביות נוצרת דרך השפה.
 "בשפה ודרכה האדם יוצר את עצמו כסובייקט, מפני שרק השפה בלבד קובעת את ה'אגו' (או ה'אני') במציאות, במציאות שלה, שהיא מציאות הקיום. הסובייקטיביות שאנו דנים בה כאן היא יכולת הדובר להעמיד עצמו כ'סובייקט'. היא איננה מוגדרת על ידי ההרגשה שכל אחד חווה של להיות הוא עצמו... אלא היא מוגדרת כיחידה נפשית העוברת (transcends) מעבר למכלול החוויות שהיא מקבצת בתוכה וגורמת לקביעות התודעה. עכשיו אנחנו טוענים ש'סובייקטיביות'... היא רק בצבוץ בתוך הקיום של תכונה יסודית של השפה. 'אגו' (אני) הוא זה שאומר שהוא 'אגו' (אני). כך אנחנו רואים את ייסוד הסובייקטיביות, שהיא נקבע על ידי המעמד הלשוני של הפרט (פרסונה).
 הגוף השלישי אינו מן ההכרח גוף – "פרסונה"; אלא הוא מציין "מישהו נעדר" מפעולת הדיבור (מושג הקיים בבלשנות הערבית).
מבע (énonciation; באנגלית: utterance) ומובע (énoncé; באנגלית: uttered) הם מושגי מפתח בתאורית השפה של בנבניסט. מבע הוא תהליך יצירה לשונית, פעולת השימוש בשפה והיוצרת מסר המיועד למישהו. המובע énoncé הוא תוצר פעולה של דיבור או כתיבה בהקשר מסוים. במבע השפה נמצאת ביחס לעולם – יחס הנקרא "רפרנס". המבע יכול ליצור מובע-"שיח" או מובע-"סיפור".
מובע-השיח – או בקיצור: השיח (discours) – הוא מושג מפתח אחר בפי בנבניסט, הדן בו בהרחבה ב"סמיולוגיה של השפה" בכרך השני של ה"סוגיות". הוא מוגדר על ידי בנבניסט כאופן סובייקטיבי של דיבור או כתיבה, מצב עכשווי של דיבור או כתיבה. הוא מתאפיין בהתבטאות בגוף ראשון עם סמנים דאיקטים (deictic markers) כמו כינויי גוף "אני" ו"אתה, את"; תוארי פועל של מקום ושל זמן כמו "כאן","עכשיו" ו-"שם", "היום", "אתמול","מחר", ובשימוש בזמני פעלים רבים, במיוחד זמנים אבסולוטיים, כמו present perfect tense האנגלי, passé composé הצרפתי, הווה ועתיד.
 השיח זקוק לקיומו של דובר (locuteur; באנגלית: adresser) ולקיומו של בן - שיח (auditeur; באנגלית: adressee), כשהדובר מתכוון להשפיע על השני.
 אופן זה של דיבור כולל מצורות דיבור יומיומי עד לנאומים והרצאות, שימוש בשפה כתובה כמו - במכתבים, זיכרונות, מחזות, וכו'.
 לעומתו,
מובע-הסיפור, המובע ההיסטורי או בקיצור: הסיפור (récit) הוא אופן אובייקטיבי של שפה, מדוברת או כתובה, לא אישי (אימפרסונלי), המתייחס לאירועים שהתרחשו בעבר, מבלי שהדובר יהיה מעורב ב סיפר. "כאילו האירועים מספרים את עצמם לבד", אומר בנבניסט.
 הסיפור אינו משתמש בגוף ראשון אלא בגוף השלישי, ואין בו סמנים דאיקטים. זמני הפועל המותרים בו הם בעיקר פרֶטֶריטום (praeteritum; בצרפתית: passé simple), אימפרפקט ((imperfect ו-pluperfect.
 הסיפור מנוע מלהשתמש בזמן הווה, עתיד או present perfect. דוגמאות לכך הן העבודות ההיסטוריות, סיפרים המדווחים על אירועים באופן לא אישי, אימפרסונלי.
 בסיפורים ספרותיים מוצאים בין קטעי הסיפור גם שיח כמו בקטעי דו-שיח המושמים בין מירכאות או בצורה של הערות עם קטעי שיפוט של המספר – מה שנקרא בטרמינולוגיה של בנבניסט "מודוליזציה" עם שימוש בזמן הווה וב"דאיקטים".
הדיכוטומיה "סמיוטי" – "סמנטי" (1966): לשפה, המוגדרת כ"צינור סמיוטי ראשי", יש שני אופנים מיוחדים, שני ממדים, של מתן משמעות:
 1. סמיוטי (או סמיולוגי) – מתן משמעות על ידי סימנים או יחידות סימון: מלים, יחידות שפה; אלו הם החומר ההכרחי ל"מבע" (enonciation). סמיוטיקה היא מדע הסימנים, עצמאי לגבי כל רפרנטים; היא מחוץ להקשר.
 את הסמיוטי, הסימנים, צריכים לזהות,להכיר. מזהים סימן על ידי השוואה בין קודם ועכשווי. פרדינן דה-סוסיר יצר את הסמיוטקיה הבלשנית.
 2. סמנטי – מתן משמעויות על ידי מבע (enonciation), יצירת מסרים, שדרים (message), המבוססים על היגדים (sentence, phrase) פעולות דיבור מעולם השיח (discourse).
 את הסמנטי יש להבין; מבינים משמעות של מבע חדש על בסיס מבעים קודמים, והיא לוקחת בחשבון את מכלול הרפרנטים.
 בנבניסט ראה צורך ביצירת סמנטיקה בלשנית, להבדיל מהסמיוטיקה הבלשנית של סוסיר. סמנטיקה זאת צריכה להיווצר לדעתו על ידי ניתוח תוך-לשוני – של השיח, ועל ידי ניתוח טרנס-לשוני – של המבע.