הארי פרנקפורט
פילוסופיה > Doctrine of Sufficiency

במאמרו "Equality as a Moral Ideal" ביקר פרנקפורט את הרעיון לפיו שוויון יכול להוות אידיאל מוסרי כתשובה לשאלת החיים הטובים. השוויון בו פרקפורט עוסק הוא שוויון במשאבים והכנסות, וביקורתו מכוונת בעיקר כלפי עבודותו של תומאס נגל. כדי לבסס את טענתו פרנקפורט מעלה ארבעה טיעונים:
שוויון מצריך אנשים לעסוק בהשוואה, מה יש לאחרים, ולא בשאלה מה הצרכים שלהם ומה יספק אותם. התשובה לשאלה הזו צריכה להיות מתוך החוויה האישית של אדם את עצמו והיא לא צומחת מתוך העיסוק במה יש לאחרים. לאנשים הרבה יותר קל למצוא מה החלק השווה של העוגה מלמצוא מה מספיק לכל אחד מהם, כך שהשיח על שוויון גורם לדיון רדוד בשאלה.
תומכי השוויון מצביעים על הקשר בינו לערכים חיוביים, כמו אחווה וסולידריות, ועל הקשר של אי שוויון לתופעות שליליות שאנו נרתיעים מהן, כמו קניית כוח חברתי או פוליטי. פרנקפורט טוען שגם אם מקבלים את הטענה הזו במלואה היא לא מוכיחה את חשיבותו המוסרית של השוויון, אלא הופכת את הערך שלו לדבר הנגזר מהקשר שלו לתופעות אחרות, כלומר אם שוויון הוא טוב כי הוא מסייע לסולידריות בחברה אז הסולידריות היא התופעה בעלת הערך המוסרי. בנוסף, האינטואיציה השלילית שעולה בנו כשאנו חוזים באי שוויון היא פועל יוצא של מצב בו לצד החלש בחלוקה אין מספיק. מצב בו מתקיים אי שוויון בין אנשים שיש להם שפע לא מעורר בנו אינטואיציה מוסרית שיש פה פגם
עיקרון התפוקה השלילית הפוחתת בכל מה שקשור לכסף, אינו נכון. לפי טענת מצדדי השוויון, הערך של כל דולר הולך ופוחת ככל שלאדם יש יותר כסף, כלומר אם ניתן לאדם דולר כשיש לו עשרה דולרים, התפוקה שיפיק מהדולר תהיה גבוהה יותר מאם ניתן את אותו הדולר לאדם שיש לו מיליון דולר. פרנקפורט טוען שכסף הוא משאב מגוון מדי והוא מאפשר גישה להרבה משאבים אחרים, כך שאין סיבה להניח שהגירוי שאדם יפיק ככל שיהיה לו יותר כסף ילך ויפחת. בנוסף לכך, יש יכולת לחסוך כסף ולכן אם אדם רוצה לרכוש דבר שיספק לו אושר אז הדולר שהביא את התפוקה המרבית הוא הדולר שהביא את האדם לסכום בו יוכל לבצע את הרכישה, ולא הדולרים שקדמו לו.
יש מקרים שקיומו של שוויון מביא לתוצאות שליליות. לצורך הוכחת הטענה הוא משתמש בדוגמה מופשטת לפיה יש ארבעים יחידות משאב לקבוצה של עשרה אנשים, כאשר צריך חמש יחידות כדי לשרוד. אי אפשר לטעון שזה מוסרי לחלק באופן שווה את המשאבים, כי חלוקה שווה תוביל למוות של כל הקבוצה.
פרנקפורט מנסח שתי הנחת על בסיסן הוא מציג את התשובה שלו לשאלת החיים הטובים:
שהאדם הוא יחידה אוטונומית עצמאית ולפיכך הערך המוסרי בכל הנוגע לחלוקה נגזר מתוך המצב של האדם. הערכת הצרכים של אדם יכולה להתבצע רק מתוך החוויה של אדם את עצמו ולא ממצבם של אנשים אחרים.
אין סימטריה בין חיים טובים לחיים רעים והשינוי בין מצב של חיים רעים לחיים טובים הוא הבסיס המוסרי לחלוקת משאבים. הדוקטרינה מניחה שקיומם של חיים טובים בקרב אחרים לא יכול לכפר על מצב בו ישנם אנשים בחברה שחייהם לא מספיקים. יצחק בנבג'י מוצא השראה לתפיסה הזו להמשגה של מושג רווחה בתפיסה את ההבדל בין כאב להנאה. כאב הוא לא רק היעדר הנאה אלא תופעה שלילית שאנחנו לא מוכנים לחוות אותה באופן שווה להנאה. או במילותיו של המשורר האיטלקי מימי הביניים, פרנצ'סקו פטרארקה: "אלף הנאות לא שוות כאב אחד".
בחלק האחרון של המאמר פרנקפורט מפרט את התשובה שלו לשאלה איך ניתן לקבוע מה הוא הסף של החיים הטובים שקיום מתחתיו מחייב מבחינה מוסרית התערבות חלוקתית. פרנקפורט מציע להסתכל על הסף כדרישה לסטנדרט מסוים כדרישה לתקן מינימלי. הדרך לקבוע אם לאדם יש מספיק היא על ידי קביעה של האדם שיותר כסף לא ישפר את שביעות רצונו מחייו. אדם שחי חיים טובים מבחינת דוקטרינת המספיקנות הוא מי שאין לו טענות מהותיות על החיים או כאשר הטענות שלו נוגעות לדברים שלא ניתן לכמת לערך כלכלי, כמו אהבה או תחושת משמעות. יסוד חשוב נוסף שפרנקפורט מצביע עליו הוא הביטחון בכך שאדם ימשיך לחיות חיים טובים. אנשים לא רוצים לחיות חיים בקרבת הסף ולפחד באופן קובע מהאפשרות שהם עלולים ליפול מתחתיו. הוא קובע שאנשים שיש להם מספיק בקושי, דינם לפי הדוקטרינה כאילו אין להם מספיק.