stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התפרצות געשית
סוגי התפרצות געשית > התפרצות מגמטית > התפרצות פליניאנית

לסוג התפרצות זה ישנם שני שמות מקובלים:
התפרצות פליניאנית – על שמו של פליניוס הצעיר, שתיעד במכתביו את התפרצות וזוב בשנת 79.
התפרצות וזוביאנית – על שמו של הר הגעש וזוב.
התפרצות פליניאנית היא אלימה במיוחד. בהתפרצות זו מעורבת מאגמה עשירה בסיליקה ובגז היוצרת סילוני פרץ ממושכים. סילונים אלה בונים עמוד התפרצות גבוה מאוד והם מרוקנים את צינור ההזנה, ואף יש ביכולתם לקורעו. עמוד ההתפרצות עשוי להגיע עד לסטרטוספירה ולהינשא במשך שעות רבות. בעמוד ההתפרצות נוצרים ברקים כתוצאה מחשמל סטטי, מה שמגביר את המראה האלים של התפרצויות אלה.
מאפיינים נוספים של התפרצות מסוג זה הם פליטת כמות רבה של פומיס, התפוצצויות סוערות, ופליטה סוערת וממושכת של לבה וכמויות גדולות של אפר, אבק וגז. התמוטטות עמוד ההתפרצות יוצרת נחשולים פירוקלסטיים כבדים וחמים בטמפרטורה של מאות מעלות צלזיוס, הזורמים במורד ההר במהירות גבוהה מאוד. כמות גדולה של אפר געשי מהתפרצות וזוב בשנת 79 קברה את הערים פומפיי והרקולנאום. ישנן תקופות שקטות שאין בהן התפרצויות כלל ובמהלכן נסתם צינור ההזנה.
התפרצויות קצרות עשויות להסתיים תוך פחות מיממה, אך התפרצויות ארוכות עשויות לארוך ימים, שבועות ואף חודשים. ההתפרצויות הארוכות מתחילות בפליטת ענני אפר געשי, קולות פיצוץ עזים וזרמים פירוקלסטיים. כמות המאגמה הנפלטת גדולה מאוד ועשויה לגרום להתמוטטות ההר וליצירת קלדרה. האפר והסלעים הנפלטים בהתפרצות מצטברים בשכבות על פני שטח נרחב.
בצהרי 24 באוגוסט 79 החלה בווזוב התפרצות סוערת, שתועדה על ידי פליניוס הצעיר, אחיינו של פליניוס הזקן שנהרג באותה התפרצות. בשני מכתבים שכתב להיסטוריון הרומי טקיטוס, תיאר פליניוס את ההתפרצות משלביה הראשונים. תשומת לבו לפרטים והדיוק הרב בתיאור ההתפרצות הביאו לכך שוולקנולוגים מודרניים אימצו את תיאוריו כמאפיינים סוג זה של התפרצות, ואף קרויה על שמו.
ההתפרצות החלה בפליטת אפר, פומיס וטוף מלועו של ההר לגובה רב. הסלעים והאפר הגעשי נעו עם הרוחות לכיוון דרום-מזרח, כשהם מכסים בנפלם את העיר פומפיי וסביבתה, תוך שחרור גזים רעילים – בעיקר תרכובות גופרית – לאוויר מפרץ נאפולי. האפר הגעשי שנפלט לאוויר גרם לאפלה באזור בשעות היום. במהלך הלילה התמוטט עמוד ההתפרצות. החומר הגעשי החל ליפול על ההר ויצר נחשולים פירוקלסטים עזים שירדו במהירות של כ-150 קמ"ש במורד ההר והצטברו לשכבה בעובי של 20 מטרים.
האלף החמישי לפני הספירה – הר מזאמה שבהתמוטטות תא המאגמה מתחתיו נוצרה הקלדרה בה שוכן כיום אגם קרייטר לייק (crater lake), ארצות הברית
המאה ה-17 לפני הספירה – סנטוריני, יוון
1667 ו-1739 – הר טרומאה, יפן
1815 – טמבורה, אינדונזיה
1883 – קרקטואה, אינדונזיה
1886 – הר טרוורה, ניו זילנד
1980 – הר סנט הלנס, ארצות הברית
עוצמה (VEI): ‏5-8
גובה עמוד התפרצות: יותר מ-25 ק"מ
נפח טפרה: 109 עד 1012 מ"ק
תדירות: 50-10,000 שנים
סוגי התפרצות געשית > התפרצות פריאטית

התפרצות פְרִיאַטִית (מיוונית פריאר (φρέαp) – מעיין או באר), הקרויה גם התפרצות אולטראוולקנית, מתרחשת כאשר מאגמה עולה באה במגע עם מי תהום או עם מים עיליים (ים, אגם או קרחון). החום הרב של המגמה (בין 600°C ל-C‏1,170°) גורם להתאדות מהירה של המים, ההופכים לקיטור בלחץ גבוה ועקב כך נגרמת התפוצצות הכוללת פליטה של קיטור, מים, אפר, סלעים ופצצות געשיות. בהר סנט הלנס קדמו מאות התפוצצויות פריאטיות להתפרצות הפליניאנית של הר הגעש בשנת 1980. מאורעות גאותרמיים סוערים פחות יכולים להוביל ליצירת הרי געש של בוץ. ב-1949 תיאר הוולקנולוג האמריקני תומאס ג'אגר (Thomas Jaggar) פעילות זו כ"התפרצות קיטור-התפוצצות".
התפרצויות פריאטיות כוללות, בדרך כלל, קיטור ושברי סלעים, ואינן כוללות פליטת לבה. השברים המועפים יכולים להיות בדרגות חום שונות, קרים, חמים או לוהטים. התפרצויות אלו יוצרות לעיתים לוע געשי המכונה מאר. בהתפרצויות פריאטיות עשויים להיפלט גם גזים כדוגמת פחמן דו-חמצני או מימן גופרתי. הראשון יכול לגרום לחנק בריכוזים משמעותיים, והשני הוא גז רעיל. ב-1979 גרמה התפרצות פריאטית למותם של 149 אנשים באי ג'אווה, שמרביתם מתו מהגזים הרעילים.
משערים כי התפרצות הר הגעש בארכיפלג קרקטואה ב-1883, שהשמידה את רוב האי הגעשי ויצרה את הרעשים החזקים ביותר בהיסטוריה האנושית הכתובה, הייתה אירוע פריאטי. להר הגעש קילוואה שבהוואי ישנה היסטוריה ארוכה של התפוצצויות פריאטיות: בשנת 1924 העיפה התפרצות פריאטית סלעים במשקל של כ-8 טון למרחק של קילומטר אחד. דוגמאות נוספות להתפרצויות פריאטיות כוללות את התפרצות הר הגעש טאאל בפיליפינים ב-1965, והתפרצות הר הגעש טרומאה ביפן ב-1982.
סוגי התפרצות געשית > התפרצות פריאטו-מגמטית

התפרצות פריאטו-מגמטית היא שילוב של התפרצות פריאטית והתפרצות מגמטית. התפרצויות אלה הן תוצאה של התחממות מיידית של מים במפגש עם מאגמה, היוצרת קיטור בלחץ גבוה. לבד מן החומרים הנפלטים בהתפרצות פריאטית נפלטת בהתפרצות זו גם לבה. תוצרי ההתפרצות בדרך-כלל קטנים יותר מאשר בהתפרצות מגמטית, זאת בשל הפרשי הטמפרטורות המרסקים אותם לחלקים קטנים יותר.
התפרצות פריאטו-מגמטית יוצרת שני סוגי מבנים הנובעים מהמפגש המתפוצץ בין מאגמה למים:
טבעות טוף – טבעת השקעה של טפרה. טבעות הטוף מקיפות לוע רחב, שבדרך-כלל נמוך מסביבתו. הטפרה משוכבת כפי שנפלה ואינה מרובדת כהלכה, ונחשבת לאיגנימבריט (טוף מולחם) או לתוצאה של זרם פירוקלסטי צפוף. טבעות הטוף נוצרות לרוב באגמים, חופים, ביצות או באזורים עשירים במי תהום.
חרוטי טוף – חרוטים תלולים בעלי לוע רחב וקרקעית שטוחה, הנוצרים על ידי השקעה מהירה של טפרה. החרוטים נחשבים גרסה גבוהה יותר של טבעות הטוף. יש הסבורים כי חרוטי הטוף נוצרים מעל דיאטרם (צינור געשי שנוצר בהתפוצצות) כתוצאה מהתפשטות אלימה של גז מגמטי. חרוט הנוצר כתוצאה מהתפשטות קיטור נקרא מאר.
סנטוריני הוא ארכיפלג, חלק מהאיים הקיקלאדיים בדרום הים האגאי. במהלך המאה ה-17 לפנה"ס אירעה בו התפרצות בעוצמה רבה, המוערכת בעוצמה VEI 6-7. התפרצות זו נחשבת כמי שאחראית להכחדת התרבות המינואית, שמרכזה היה בכרתים הסמוכה, ויש המשערים שהיא המקור לאגדת אטלנטיס. ההתפרצות הייתה פליניאנית, ושניים מארבעת שלביה היו פריאטו-מגמטיים. איי סנטוריני מקיפים לגונה מרכזית שעומקה כ-400 מטר, שהיא למעשה קלדרה – לוע געשי שנפער בעקבות אותה התפרצות.
התפרצותו של פינטובו באי לוזון שבפיליפינים, לאחר כ-500 שנה בהן היה רדום, לא הייתה אירוע בודד אלא סדרה של אירועים שהחלו כמה חודשים קודם לכן ברעידת אדמה בעוצמה של 7.8 בסולם ריכטר שמוקדה כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית להר הגעש, בפליטת ענני קיטור ובסדרה של רעידות אדמה בעוצמה גוברת והולכת במשך שבועיים. ההתפרצויות המקדימות החלו בראשית אפריל 1991, אז התעורר ההר בפליטת קיטור ואפר סמוך לפסגה. בשבועות הבאים חלה סדרה של התפרצויות קטנות שהטילו אפר על אזורים סמוכים והיו מלוות במאות רעידות אדמה קטנות בכל יום. פעילות ההר הלכה וגברה בחודשים אפריל ומאי, ומדידה יומית הראתה עליה מהירה בפליטה של דו-תחמוצת הגופרית, שירדה באופן משמעותי בסוף מאי. התפרצויות מקדימות אלה היו פריאטו-מגמטיות. בתחילת יוני החלה פליטת המאגמה, ובמהלך החודש אירעו התפוצצויות נוספות שלוו בזרמים פירוקלסטיים במורד ההר ובעמקי הנהרות היוצאים ממנו. התפרצות השיא חלה באמצע החודש והיא לוותה ברעידות אדמה ובעמוד התפרצות שהגיע לגובה של כ-34 ק"מ. הטייפון "יוניה" הוריד גשמים שהתערבבו באפר הגעשי ויצרו להארים סוערים. עוצמת התפרצות זו דורגה כ-VEI 6.
סוגי התפרצות געשית > התפרצות פריאטו-מגמטית > התפרצות תת-ימית

רוב ההתפרצויות הגעשיות בכדור הארץ מתרחשות בקרקעית האוקיינוסים, והן אחראיות למרבית פליטת המאגמה על-פני כדור הארץ. רק מעט מהן תועד מפאת הקושי לנטר הרי געש תת-ימיים מאחר שמרבית ההתפרצויות התת-ימיות מתרחשות לרוב ברכסים מרכז אוקייניים, אזורים תת-ימיים הרריים שבמרכזם בקע ממנו עולה מאגמה ויוצרת קרום אוקייני חדש. עדיין לא ידוע רבות על מקומם של הרי געש תת-ימיים רבים ועל פעילותם, אך קיימות הערכות שכ-20 הרי געש מתפרצים מדי שנה לאורך הרכס, ושכ-2.5 ק"מ רבועים של קרקעית חדשה נוצרת כתוצאה מהתפרצויות אלה.
נוכחות מים עשויה לשנות את מאפייני ההתפרצות הגעשית. למשל, מוליכות החום הגבוהה של המים גורמת למאגמה להפוך לזכוכית געשית מהר יותר מאשר בהתפרצויות יבשתיות. הלבה הנוצרת בהתפרצויות תת-ימיות שונה מלבה יבשתית. במגע עם מים נוצר קרום מסביב ללבה. לבה ממשיכה לזרום לתוך הקרום, מבקעת אותו ויוצרת סביבה קרום חדש. בתהליך זה נוצרים שני מבנים אופייניים:
בזלת כרים או "לבת כרים" (pillow lava) – מבנה בזלתי הדומה לכרים ובנוי מגבישים זעירים במעטה זכוכיתי.
"ברקציית כרים" – שברי לבה קרושה המאוחדים במבנה "כרים".
בשנת 1650 התגלה בים האגאי הר הגעש התת-ימי קולומבו (Kolumbo) הנמצא קילומטרים ספורים צפונית-מזרחית לסנטוריני. גילוי זה נבע מהתפרצות ששלחה נחשול פירוקלאסטי ופומיס על פני הים לעבר חופי סנטוריני. קולומבו התמוטט לקלדרה ששוליה נמצאים בעומק של 10 מ' מתחת לפני הים, והתמוטטותו יצרה גלי צונאמי שזרעו הרס באיים במרחק 150 ק"מ ממנו.
סוגי התפרצות געשית > התפרצות פריאטו-מגמטית > התפרצות סירטסיינית

התפרצות סירטסיינית מתארת התפרצות פריאטו-מגמטית המתרחשת בים רדוד או באגם, ומלווה בפליטת קיטור ומאגמה. מאפיין מיוחד להתפרצות זו הוא "עלעלי" אפר געשי (cupressoid ash), הנוצרים כאשר אפר חודר את שכבת המים ופורץ ברצועות דקות, כעלי ברוש. התפרצות מסוג זה נקראת על שם האי הגעשי סירטסיי באיסלנד, "האי של סורט" – במיתולוגיה הנורדית: אל, מנהיגם של ענקי האש מהדרום ושליט מוספלהיים (Muspelheim), עולמם של ענקי האש.
התפרצות סירטסיי היא אחת מההתפרצויות הממושכות בהיסטוריה של איסלנד והיא אירעה בשנים 1963–1967. כמה אירועים בישרו את תחילתה: שבוע קודם לכן רשם סייסמוגרף ברייקיאוויק רעידות חלשות שמקורן לא היה ידוע; יומיים קודם להתפרצות מצא כלי שיט שעסק במחקר ימי כי מי הים באזור חמים מהרגיל; בו בזמן הבחינו תושבים במרחק 80 קילומטרים בריח של מימן גופרתי. איש לא חיבר בין הדברים וההתפרצות לא נחזתה מראש, אם כי מניחים שההתפרצות החלה ימים אחדים קודם לכן בעומק של 130 מ' בקרקעית הים, בצפון הרכס המרכז-אטלנטי.
הסימן הראשון להתפרצות בבוקר 14 בנובמבר 1963 היה ענן שחור שנראה על ידי דייגים. משהתקרבה ספינתם למקום התברר כי הענן עולה מקרקעית הים. זמן קצר אחר-כך התפרץ מהאוקיינוס עמוד שחור של אפר וגזים, וכמויות אדירות של לבה מותכת באו במגע עם מי האוקיינוס הקרים. המים הגועשים כיסו את הסלע הלוהט, אבל הלבה המשיכה להיערם ולהתמצק. תהליך זה נמשך חודשים ארוכים ולווה בהתפרצויות פריאטיות שנבעו מחדירת מים לסדקים, בהן הועפו סלעים למרחק של קילומטר מהאי והתרוממו עמודי אפר לגובה של 10 ק"מ. ממדיו ההולכים וגדלים של האי שוב לא איפשרו למי הים להגיע אל הסדקים, והפעילות הגעשית שככה. בשלב זה תפסו מעיינות לבה וזרמי לבה את מקומם של הפיצוצים העזים. פעילות זו הביאה ליצירה של שכבת סלע קשה מעל ערימת הסלעים הרופפים, וזו מנעה מהאי להישטף במהירות. ההתפרצויות לא חדלו אלא ב-5 ביוני 1967. שלושה איים נוספים נבנו במהלך ההתפרצויות אך נשחקו על ידי הגלים ונעלמו. לעומתם זכה סירטסיי לתוספת של לבה שהאטה את הבליה.
סוגי התפרצות געשית > התפרצות פריאטו-מגמטית > התפרצות תת-קרחונית

התפרצות תת-קרחונית מתרחשת מתחת לקרחונים או מתחת לשכבות עבות של קרח. המאפיינים העיקריים את סוג ההתפרצות הזה הם שיטפונות (מרוצת קרחון) המהווים סכנה, והסלעים הנוצרים בה: בזלת כרים והיאלוקלסטיט.
התפרצויות תת-קרחוניות עשויות ליצור הר געש תת-ימי הנקרא טויה (tuya), הרי געש שטוחי-פסגה. ניתן לזהות טויות על-פי הסטרטיגרפיה שלהם המתאפיינת בשכבת יסוד של בזלת כרים שמעליה מונחות שכבה של היאלוקלסטיט ושכבה של טוף, כל אלה מחופים בזרמי לבה. כאשר הר הגעש מגיח מבעד לקרח פורצת לבה היוצרת את שכבת החיפוי של הטויה.
התרמודינמיקה של התפרצויות תת-קרחוניות אינה מובנת עד תומה. מחקרים בודדים מצביעים על כך שחום רב נותר בלבה הפורצת, וכך נפח של מאגמה מספיק להמס נפח גדול פי 10 של קרח. עם זאת, המהירות בה נמס הקרח אינה מוסברת, ובהתפרצויות שנחקרו קצב ההמסה היה גבוה מן הקצב החזוי.
בינואר 2008 דיווח צוות של הסקר הבריטי-אנטארקטי (BAS, British Antarctic Survey) על התפרצות געשית משוערת שאירעה מתחת למעטה הקרח באנטארקטיקה לפני 2,200 שנה. דיווח זה נשען על סקר אווירי וצילומי מכ"ם, והוא טוען כי התפרצות זו היא הגדולה ביותר באזור במהלך 10,000 השנים האחרונות. האפר הגעשי הושקע על פני הקרח למרגלות הרי הדסון, וכיסה שטח של כ-25,000 קמ"ר, כנראה מעמוד אפר בגובה 12 ק"מ. החוקרים גילו פסגה הררית 100 מ' לפני השטח, ומאמינים כי זו פסגתו של הטויה הקשור להתפרצות.
גרימסווטן (Grímsvötn) באיסלנד הוא הר געש תת-קרחוני פעיל, שבלועו נקוו אגמי לוע. הר הגעש נמצא בקצהו הצפוני של קרחון ואטנייקול (Vatnajökull) ולו מערכת סדקים הנמתחת מצפון לדרום. הר הגעש לאקי הוא תוצר של מערכת סדקים זו. רוב התפרצויותיו של גרימסווטן הן תת-קרחוניות, והאחרונה בהן התרחשה בשנת 2011. התפרצות נוספת אירעה בשנת 1998, אולם זו לא חרגה מגובה פני הים. קדמה לה התפרצות בנובמבר 1996, שבמהלכה התרוממה כמות מים עצומה מאגמי הלוע, הרסה גשר בדרום הכביש הטבעתי המקיף את איסלנד, סחפה שני גשרים סמוכים וניתקה את דרום איסלנד מחלקיו האחרים של האי.
ברדרבונגה (Bárðarbunga) באיסלנד
קטלה (Katla) באיסלנד, שהתפרץ בעוצמה ב-1918 וההתפרצות האחרונה שלו – חלשה יותר – התרחשה ב-1955
טורפייקול (Torfajökull) באיסלנד – התפרצותו האחרונה התרחשה ב-1477
לאוטארו (Lautaro) בפטגוניה הצ'ילאנית
סוליפולי (Sollipulli) בצ'ילה
אייאפיאטלאייקוטל, איסלנד, אפריל 2010
מדד התפרצות געשית

מדד התפרצות געשית (Volcanic Explosivity Index – VEI) פותח בשנת 1982 על ידי כריסטופר ניוהול (Chris Newhall) מהשירות הגאולוגי האמריקאי (USGS) והגאולוג סטיבן סלף (Steve Self) מאוניברסיטת הוואי על-מנת לספק מדדים יחסיים לעוצמת ההתפרצות של הרי געש. מדד זה משוקלל מנתונים הכוללים את נפח הטפרה וגובה עמוד ההתפרצות – ענן האפר המתנשא מעל הקלדרה, וכן מתצפיות המספקות מונחים איכותיים המתארים פרטים נוספים, כגון משך ההתפרצות, קולות ורעשים, הרכב החומר הנפלט ועוד.
מדד התפרצות געשית > מבנה המדד

בדומה לסולם ריכטר המודד את עוצמתן של רעידות אדמה, מדד ההתפרצות הגעשית מציג את עוצמת ההתפרצויות בסקאלה לוגריתמית: כל יחידה מייצגת עוצמה הגדולה פי 10 מזו של היחידה הקודמת. באופן זה, התפרצות בעוצמה 6 תהיה חזקה פי 10 מהתפרצות בעוצמה 5.
המדד מתחיל בערך 0 – המציין מצב בו אין התפרצות כלל ומתקיימת פליטה מועטה של טפרה (פחות מ-104 מטרים מעוקבים), ומסתיים בערך 8 – בו נפח הטפרה מגיע ליותר מ-1012 מטרים מעוקבים וגובה עמוד ההתפרצות עולה על 25 ק"מ. המדד אינו סגור ומאפשר ערכים גבוהים יותר, אם כי עוצמה בדרגה 8 היא הגבוהה ביותר הידועה מהתפרצויות היסטוריות. לדוגמה: התפרצות פינטובו ביוני 1991 עומדת על ערך 6 במדד מאחר שנפלטו כ-10 ק"מ מעוקבים של טפרה, ועמוד האפר הגיע לגובה של 34 ק"מ בשיא ההתפרצות.
נקודת תורפה של המדד מצויה בחישוב עוצמתן של התפרצויות היסטוריות שהתרחשו טרם החל מעקב אחריהן. בהתפרצויות כאלה אין תיעוד של גובה עמוד ההתפרצות, וגם חישוב של כמות הטפרה שנפלטה אינו יכול להיות מדויק לאחר שנים רבות.
מדד התפרצות געשית > חישוב המדד

בטבלת חישוב המדד נפח גדל פי 10 בין ערך לערך, לבד מערכים 1 ו-2 אשר הבדל הנפח ביניהם הוא פי 100. לכן, קיימת אי-רציפות בהגדרות ערכים 1 ו-2 במדד. בין ערכים אלה קיים הבדל עוצמה של פי 100, בניגוד לערכים אחרים אשר ביניהם קיים הבדל עוצמה של פי 10.
| מדד התפרצות געשית> VEI | מדד התפרצות געשית> סוג | מדד התפרצות געשית> תיאור | מדד התפרצות געשית> גובה עמוד | מדד התפרצות געשית> נפח טפרה | מדד התפרצות געשית> תדירות | מדד התפרצות געשית> דוגמאות | מדד התפרצות געשית> אירועים* |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 0 | הוואית | זרימה ללא התפרצות | <100 מ' | <10,000 מ"ק (104 מ"ק) | יומית | מאונה לואה | רבים |
| 1 | הוואית/סטרומבוליאנית | התפרצות קלה | 100-1,000 מ' | >10,000 מ"ק (104 מ"ק) | יומית | סטרומבולי | רבים |
| 2 | סטרומבוליאנית/וולקנית | התפרצות בינונית | 1-5 ק"מ | >1,000,000 מ"ק (106 מ"ק) | שבועית | הר הוד | 3,477 |
| 3 | וולקנית/פלאנית | התפרצות בינונית | 3-15 ק"מ | >10,000,000 מ"ק (107 מ"ק) | שנתית | וזוב | 868 |
| 4 | פלאנית | התפרצות עזה | 10-25 ק"מ | >0.1 ק"מ מעוקב (108 מ"ק) | ≥10 שנים | פלה | 278 |
| 5 | פלאנית/פליניאנית | התפרצות עזה | >25 ק"מ | >1 ק"מ מעוקב (109 מ"ק) | ≥50 שנה | סנט הלנס | 84 |
| 6 | פליניאנית | התפרצות עזה מאוד | >25 ק"מ | >10 ק"מ מעוקב (1010 מ"ק) | ≥100 שנה | פינטובו | 39 |
| 7 | פליניאנית/אולטרה-פליניאנית | התפרצות עזה מאוד | >25 ק"מ | >100 ק"מ מעוקב (1011 מ"ק) | ≥1,000 שנה | טמבורה | 5 (+2 אפשריים) |
| 8 | פליניאנית/אולטרה-פליניאנית | התפרצות-על | >25 ק"מ | >1,000 ק"מ מעוקב (1012 מ"ק) | ≥10,000 שנה | טובה, ילוסטון | 1 |
*הערכת התפרצויות ב-10,000 השנים האחרונות מבוססת על חישובים שנערכו בשנת 1994 במסגרת התוכנית הוולקנית העולמית של מכון סמית'סוניאן.
בסקירת התפרצויות קודמות זוהו 47 התפרצויות בדרגה 8 או יותר מן האורדוביק לפליסטוקן, בהן 42 ידועות מ-36 מיליון השנים האחרונות. ההתפרצות האחרונה בעוצמה זו התרחשה לפני 26,500 שנה באגם טאופו, ולא אירעו התפרצויות בעוצמה זו במהלך ההולוקן.
מדד התפרצות געשית > חשיבות המדד

המדד משוקלל מאירועים געשיים אשר חלו בעבר ומשמש להכרת מחזורי פעילות של הרי געש ידועים, אך גם מאפשר הצצה אל העתיד: באמצעות סטטיסטיקה זמינה ומדד עוצמה ניתן לחזות את סבירותן, אופיין, ובמידת-מה את עיתוין של התפרצויות עתידיות בהרי געש שמאפייניהם וההיסטוריה שלהם ידועים, וכן לנתח את התפתחותם של הרי געש צעירים. גישה זו עשויה לסייע להיערכות נכונה לקראת התפרצות אפשרית, ובאופן דומה לחזרה לשגרה כאשר הנתונים מבשרים את סיומו של מחזור התפרצויות. בנוסף, מדד VEI משמש מדד-יסוד למדדים נוספים של התפרצויות געשיות.
מדד התפרצות געשית > מדדים נוספים

מדד סיכון אוכלוסייה (Volcano Population Index - VPI) – מדד זה משמש לחישוב הסיכונים שגורמות התפרצויות געשיות לאוכלוסייה הקרובה להר הגעש והוא פותח על ידי הוולקנולוגים ג'ון אוורט (John W. Ewert) וכריסטופר הרפל (Christopher J. Harpel) מהשירות הגאולוגי האמריקאי (USGS). המדד הוא תוצר של תוכנית הסיוע לאזורי אסונות געשיים (Volcano Disaster Assistance Program - VDAP), שהחלה לפעול במרכז אמריקה במטרה לכמת את הסיכון לאוכלוסייה המתגוררת בסמוך ל-80 הרי געש פעילים באמצעות מדדים אובייקטיביים.
מדד טסויה – מדד שפותח בשנת 1955 על ידי הגאולוג היפני ה' טסויה (H. Tsuya) המחשב זרמים פירוקלסטיים אפשריים טרם ובמהלך התפרצות על בסיס נפח הטפרה.
מדד עמעום – מדד זה מחשב את השפעת פליטת האפר על האטמוספירה ועל יצירת אפקט העמעום. המדד מעניק את הערך הגבוה ביותר - 1,000 - להתפרצות הר הגעש רקאטה בקרקטואה בשנת 1883, ההתפרצות העזה ביותר מאז אמצע המאה ה-19.
הסכנות בהתפרצות געשית

פעילות געשית עלולה להיות מסוכנת בעיקר בגלל שאננות אנושית. ניתן ללמוד זאת מריכוזי אוכלוסייה גדולים סמוך מאוד להרי געש שכבר גבו מחיר גבוה בחיי אדם. דוגמה טובה היא העיר נאפולי, שאוכלוסייתה מונה כמיליון בני אדם, ובסביבתה הקרובה חיים יותר מ-2 מיליון אנשים נוספים. נאפולי שוכנת למרגלותיו של וזוב, שהתפרצותו בשנת 79 לספירה החריבה את הערים פומפיי והרקולנאום. מאז התפרץ וזוב פעמים רבות ונחשב לאחד מהרי הגעש המסוכנים בעולם עקב צפיפות האוכלוסייה הגבוהה סביבו.
סכנה נוספת טמונה בהגדרת פעילותו של הר געש ועוצמת התפרצותו הצפויה. הרי געש רבים שנחשבו כבויים או רדומים התעוררו בהתפרצויות עזות שהפתיעו את האוכלוסייה המתגוררת בסמיכות להם. פינטובו נחשב במשך זמן רב להר געש רדום, והתעוררותו בשנת 1990 הפתיעה רבים. עם זאת, היערכות נכונה לקראת התפרצותו הגדולה בשנת 1991 איפשרה פינוי נרחב של אוכלוסייה והקטינה את הפגיעה בחיי-אדם באופן משמעותי. התפרצותו של סנט הלנס בשנת 1980 לא הפתיעה איש, אם כי עוצמת ההתפרצות הייתה גבוהה יותר מזו שציפו לה.
התפרצות געשית מלווה ברעידות אדמה בעוצמות שונות, הגורמות בין היתר להתמוטטות חלקים מהר הגעש ולמפולת של קרקע וסלעים. דוגמה לאירוע כזה היא התמוטטות הלוע של הר סנט הלנס דקות אחדות לפני התפרצותו בשנת 1980. אירוע נוסף התרחש לפני כ-8,000 שנה בהתמוטטות המדרון המזרחי של הר אטנה, ומשערים כי מפולת הסלעים שנוצרה בעקבותיה גרמה לצונאמי שהגיע עד לחופיו המזרחיים של הים התיכון והיה הגורם לחורבן יישובים קדומים, כמו עתלית-ים. רעידות האדמה פוגעות במבנים קרובים ומחלישות את תשתיתם.
במהלך התפרצות געשית נפלטים מהר הגעש ומסביבתו חומרים רבים: לבה, פצצות געשיות, גזים רעילים ואפר געשי. הלבה עשויה לזרום במתינות במורד הר הגעש או להתפרץ במזרקות-אש היורקות טיפות לוהטות למרחק רב. פליטת חומרים אלה יוצרת סכנות לרוב:
זרמים פירוקלסטיים הדוהרים במורד ההר ומציפים את סביבתו בשברי סלע לוהטים וחדים. זרמים אלה יכולים להגיע למהירות של 100 קמ"ש, בהתאם לתלילות המדרון, והטמפרטורה שלהם יכולה להגיע ל 700 מעלות צלזיוס. בשנת 1902 נשרפו בזרם פירוקלסטי 29,000 איש כתוצאה מהתפרצות פֶּלֶה באי מרטיניק. בנוסף, הצטברות אפר ושברי סלעים על גגות בתים - במיוחד כאלה שנפגעו ברעידות האדמה המקדימות - עלולה לגרום להתמוטטותם.
נחשול פירוקלסטי – זרם פירוקלסטי המכיל גזים רבים בצפיפות המאפשרת לו להתרומם מעל גבעות. הנחשול מהיר יותר מזרם פירוקלסטי צפוף ומגיע למהירות של 350 קמ"ש.
להארים – זרמים פירוקלסטיים המעורבים במי גשמים או שיטפונות יוצרים נחשולי בוץ געשי מסוכנים הנעים במהירות גבוהה במורד, סוחפים איתם את כל הנקרה בדרכם ומתקשים כבטון. בשנת 1985 הביא זרם של בוץ געשי למותם של 23,000 איש בקולומביה לאחר התפרצות הר הגעש נוואדו דל רואיס.
עמודי ההתפרצות וענני אפר מכילים אפר געשי ושברי סלעים ויוצרים בעיה קשה לתחבורה האווירית. הם פוגעים לא רק בראות אלא גם בגוף המטוסים, במערכות החשמל ובמנועים. שדות תעופה רבים נסגרים במהלך התפרצות סמוכה, למשל זה של סיציליה בעת התפרצות אטנה, ובהתפרצות הר הגעש אייאפיאטלאייקוטל באיסלנד בשנת 2010 ששיבשה את תנועת המטוסים ברחבי אירופה.
פגיעה אקולוגית - ענני האפר, המכילים גם גזים רעילים, מתפשטים באטמוספירה והופכים את האוויר לבלתי ראוי לנשימה. כשעננים אלה מעורבים במי גשמים הם נספגים באדמה ומרעילים את הצמחייה ואת בעלי החיים הניזונים ממנה. התפרצויות גדולות או ממושכות גורמות לחסימת אור השמש, וכתוצאה מכך נוצר חורף געשי, בדומה לחורף גרעיני.
חיזוי

הרי געש רבים מראים סימנים מקדימים בטרם התפרצות, היכולים להופיע באופנים שונים:
רעידת אדמה – חדירת מאגמה לתא המאגמה מלווה בדחיקה של סלעי הסביבה ויצירת סדקים. במקרים רבים ישחרר הלחץ שנוצר בתא המאגמה תנודות קלות, אותן ניתן לקלוט באמצעות סייסמוגרף. תנודות הרמוניות מצביעות לרוב על חדירת המאגמה לתוך צינור ההזנה, מה שמסמן התפרצות קרבה והולכת.
תפיחת הר הגעש – אחד הסימנים המקדימים להתפרצות סנט הלנס בשנת 1980 היה תפיחת הפסגה שהחלה להתרחש כשלושה שבועות לפני ההתפרצות.
שינוי במבנה ההר – באמצעות מכשירי לייזר ו-GPS ניתן למדוד במדויק שינויים במיקומן של נקודות קבועות בהר הגעש, העשויים להצביע על חידוש פעילות.
פליטת גזים – הרי געש רבים משחררים חלק מהלחץ ההולך וגובר לקראת התפרצות באמצעות פליטת גזים מן הלוע ומסדקים במורדות ההר ובסביבתו הקרובה.
התרוממות פקק געשי – בין התפרצויות נקרשת מאגמה במעלה צינור ההזנה. הלחץ המופעל על הפקק גורם להתרוממותו ככל שמתקרב מועד ההתפרצות.
שינויי טמפרטורה – אלה מתרחשים במקומות שונים בהר ובקרבתו. ניתן למדוד עליה בטמפרטורה המצביעה על התפרצות קרובה בתוך הלוע, לאורך המדרונות, בשולי הר הגעש ובאוויר מעליו. הבדלים בטמפרטורה עשויים להצביע גם על הרכבה של המאגמה, דבר המרמז על סוג ההתפרצות הצפויה. למשל: מאגמה עשירה במגנזיום חמה יותר ממאגמה עשירה בסיליקה, זורמת מהר יותר ורחוק יותר ואינה נוטה להתפרצות מתפוצצת.
עליית מפלס המים בבארות – הלחץ שיוצרת המאגמה על סלעי הסביבה דוחק את המים הכלואים בהם למעלה. עליית מפלס כזו תהווה סימן להתפרצות קרובה.
עם זאת, פירוש של סימנים אלה אינו ודאי ואינו מאפשר חיזוי ברור של התפרצות געשית עתידית, מאפייניה ועוצמתה. לרשות הוולקנולוגים עומדים כלים מעטים ושנות ניסיון מועטות, בעיקר לאור העובדה שהרי געש המתפרצים בעוצמה רבה עושים זאת לעיתים נדירות ולא קיים תיעוד על התפרצויות קודמות שלהם.
ראו גם

סביבת היווצרות וולקנית
סלע יסוד
הר געש
לקריאה נוספת

שלמה שובאל, צפונות כדור הארץ, האוניברסיטה הפתוחה, 2006, מסת"ב 965-06-0872-9
עמנואל מזור, גאולוגיה בפטיש ישראלי, האוניברסיטה הפתוחה, 1980, מסת"ב 965-06-0276-3
מכתבי פליניוס הצעיר בלטינית ובתרגום אנגלי, פרויקט גוטנברג
Tiedemann, H., 1992. Earthquakes and Volcanic Eruptions: A Handbook on Risk Assessment. Swiss Re. 951 pages
צפון נורווגיה

| --- | --- |

 מדינה:  נורווגיה נורווגיה
 בירת החבל ארץ:  טרומסה 
 שטח:  112,951 קמ"ר
 קואורדינטות:  69°40′00″N 19°00′00″E﻿ / ﻿69.666666666667°N 19°E﻿ / 69.666666666667; 19 
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
צפון נורווגיה (בנורווגית: Nord-Norge) הוא אזור גאוגרפי במדינת נורווגיה המורכב משני המחוזות הצפוניים ביותר של המדינה - נורדלנד וטרומס ופינמרק.
אזור צפון נורווגיה כולל כ-9.1% מכלל אוכלוסיית נורווגיה וכ-34.9% מכלל שטחי נורווגיה (אם לא כוללים את שטחי סבאלברד ויאן מאיין).
היישובים הגדולים ביותר בצפון נורווגיה כוללים את מו אי ראנה, בודו, נרוויק, הרסטד, טרומסה ואלטה. צפון נורווגיה מתוארת לעיתים רבות כארץ שמש החצות וארץ הזוהר הצפוני. צפונה יותר, באמצע הדרך לקוטב הצפוני, נמצא הארכיפלג הארקטי סבאלברד, אשר במקור לא היה נחשב לחלק מאזור צפון נורווגיה.
אזור צפון נורווגיה הוא אזור רב-תרבותי, וגרים בו לא רק נורווגים אלא גם את סאמים-נורווגים, פינים-נורווגיים ואוכלוסיות רוסיות (בעיקר באזור קירקנס). השפה הנורווגית היא השפה הדומיננטית ברוב אזור צפון נורווגיה.
סאלי הוקינס

| --- | --- |

הוקינס, 2017
 לידה:  27 באפריל 1976 (בת 48) אנגליה לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Sally Cecilia Hawkins 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1998)  בית הספר לבנות "ג'יימס אלן" 
 פרסים והוקרה:  דוב הכסף (2008)  טקס פרסי גלובוס הזהב ה-66 
 פרופיל ב-IMDb
 
סאלי ססיליה הוקינס (באנגלית: Sally Cecilia Hawkins; נולדה ב-27 באפריל 1976) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה. זוכת פרס גלובוס הזהב ופרס דוב הכסף לשנת 2008 על תפקידה בסרט "חופשייה ומאושרת" של מייק לי, מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 2013 על הופעתה בסרט "יסמין הכחולה" של וודי אלן, ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 2017 עבור תפקידה בסרט "צורת המים" של גיירמו דל טורו.
ביוגרפיה

הוקינס נולדה בשכונת דולוויץ (אנ'), בדרום לונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת, והיא גדלה בשכונת בלקהית' בדרום-מזרח לונדון. בתם של סופרי הילדים ג'קי הוקינס (אנ') וקולין הוקינס; שניהם ממוצא אירי. לה אח גדול, פינבר, מפיק טלוויזיה וקולנוע. הוקינס למדה בבית ספר הפרטי לבנות ע"ש ג'יימס אלן, ולאחר מכן סיימה את לימודיה בהצלחה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בשנת 1998.