ריצ'רד ניקסון
נשיא ארצות הברית (1969–1974) > מדיניות חוץ > אסיה > סין העממית

גם מתנגדי ניקסון זוקפים את ביקורו בסין לזכותו. ניקסון הכין את היסודות לביקורו בסין העממית לפני שהפך לנשיא, וכתב במגזין "Foreign Affairs" שנה לפני בחירתו: "אין מקום על הפלנטה הקטנה הזו למיליארד אנשים החיים בבידוד זועם". מי שסייע לניקסון במיזם זה היה יועצו לביטחון לאומי ומזכיר המדינה של ארצות הברית לעתיד, הנרי קיסינג'ר, שעמו עבד הנשיא באופן הדוק, ושעקף את פקידי הממשלה. היחסים בין ברית המועצות לסין העממית הגיעו לשפל המדרגה עם סכסוך הגבולות הסיני-סובייטי ב-1969. במהלך שנתו הראשונה בתפקידו שלח ניקסון שליחים עם המסר כי הוא מעוניין ביחסים קרובים יותר בעזרת תיווך פקיסטני, מדינה שהייתה מיודדת עם שתי המדינות. פריצת הדרך הפומבית הגיעה בתחילת 1971, כאשר מאו דזה-דונג הזמין קבוצה של שחקני טניס שולחן אמריקאים לבקר בסין ולשחק נגד שחקנים סינים מובילים. ביולי 1971 ביקר הנרי קיסינג'ר בחשאי בבייג'ינג, והכשיר את הקרקע לביקורו של הנשיא ניקסון בסין. ב-15 ביולי 1971 הוכרז בו-בזמן על ידי בייג'ינג וניקסון (בטלוויזיה וברדיו) כי הנשיא יבקר בסין בחודש פברואר הבא. הכרזות אלו הדהימו את העולם. החשאיות אפשרה לשתי קבוצות המנהיגים להכין את האקלים הפוליטי בארצם למגע.
בפברואר 1972 נסעו ניקסון ורעייתו לסין. קיסינג'ר תדרך את ניקסון במשך יותר מ-40 שעות הכנה. עם נחיתתם בסין על האייר פורס 1, הם התקבלו על ידי ראש הממשלה ג'ואו אנלאי. ניקסון לחץ את ידו של ג'ואו, מעשה שמזכיר המדינה לשעבר ג'ון פוסטר דאלס סירב לעשות ב-1954 כשהשניים נפגשו בז'נבה. למעלה ממאה עיתונאים מהטלוויזיה נלוו לנשיא. על פי הוראותיו של ניקסון, הייתה לטלוויזיה עדיפות על פני פרסומים מודפסים, מאחר שניקסון חש כי המדיה תסקר את הביקור הרבה יותר טוב מאשר העיתונות המודפסת. הוא גם ניצל את ההזדמנות להעליב את עיתונאי הדפוס שלהם בז.
ניקסון וקיסינג'ר נפגשו במשך שעה עם מאו וג'ואו במעון הפרטי והרשמי של מאו, שם דנו במגוון נושאים. מאו ראה את ניקסון כאדם כן מאוד. בנוסף, חשד מאו בקיסינג'ר, אם כי היועץ עצמו טען שפגישתם הייתה היסטורית. סעודה רשמית נערכה באותו ערב באולם הגדול של העם. למחרת נפגש ניקסון עם ג'ואו; ההודעה המשותפת שלאחר פגישה זו הכירה בטאיוואן כחלק מסין, וציפתה לפתרון של שלום לבעיית האיחוד מחדש. כאשר לא היה בפגישות, סייר ניקסון באתרים ייחודיים, שכללו את העיר האסורה, קברי שושלת מינג והחומה הגדולה של סין. האמריקאים קיבלו הצצה ראשונה לחיי הסינים דרך המצלמות אשר ליוו את פט ניקסון, שסיירה בעיר בייג'ינג ובקהילות, בתי ספר, מפעלים ובתי חולים.
הביקור פתח עידן חדש ביחסי ארצות הברית-סין. מתוך חשש מברית סינית-אמריקנית, הסכימה ברית המועצות לדטאנט.
כשניקסון נכנס לתפקידו, כ-300 חיילים אמריקנים נהרגו כל שבוע בווייטנאם, והמלחמה הייתה לא פופולרית בארצות הברית, וכן נערכו הפגנות אלימות נגד המלחמה (גם במהלך טקס ההשבעה של ניקסון). ממשל ג'ונסון הסכים להשעות את ההפצצות תמורת משא ומתן ללא תנאים מוקדמים, אך הסכם זה מעולם לא נכנס לתוקף במלואו. לדברי וולטר אייזקסון, זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, הגיע ניקסון למסקנה כי לא ניתן לנצח במלחמת וייטנאם, והוא היה נחוש בדעתו לסיים את המלחמה במהירות. אחרים טענו שניקסון קיווה לשחזר את הצלחתו של אייזנהאואר בסיום מלחמת קוריאה. הוא חיפש הסדר שיאפשר לכוחות המזוינים של ארצות הברית לסגת, תוך השארת דרום וייטנאם מוגנת מפני התקפה.
באמצע 1969 החל ניקסון לנהל משא ומתן לשלום עם הצפון-וייטנאמים, ושלח מכתב אישי למנהיגי צפון וייטנאם, ושיחות השלום החלו בפריז. אולם השיחות הראשוניות לא הביאו להסכם. במאי 1969 הוא הציע בפומבי להוציא את כל הכוחות האמריקאים מדרום וייטנאם, בתנאי שצפון וייטנאם תעשה זאת גם, ובדרום וייטנאם יתקיימו בחירות חופשיות בפיקוח בינלאומי ובהשתתפות הוייטקונג. ביולי 1969, ביקר ניקסון בדרום וייטנאם, ונפגש עם המפקדים הצבאיים ועם ראש ממשלת דרום וייטנאם. בשל המחאות שדרשו נסיגה מידית, החל ניקסון באסטרטגיה בה החליף חיילים אמריקנים בחיילים וייטנאמיים, תהליך שנקרא "וייטנאמיזציה". ניקסון החל לתכנן נסיגה מדורגת אולם גם המשיך בהפצצות בלאוס והורה על פלישה לשטח קמבודיה על מנת לחסום את נתיב הו צ'י מין ששימש לאספקת הווייטקונג בשנת 1970. הוא הודיע על הפלישה לציבור ב-30 באפריל 1970. תגובת ניקסון למוחים כללה פגישה מאולתרת עמם ליד אנדרטת לינקולן ב-9 במאי 1970. מסמכים מהארכיון הסובייטי שפורסמו ב-1991 חשפו שממשלת צפון וייטנאם ניסתה לפלוש לקמבודיה ב-1970 לבקשת הקמר רוז' ולבקשת סגנו של פול פוט. הבטחתו של ניקסון לעצור את המלחמה והגברת ההפצצות הובילו לפגיעה באמינותו.
ב-1971, קטעים מתוך "מסמכי הפנטגון", שהודלפו על ידי דניאל אלסברג, פורסמו בניו יורק טיימס ובוושינגטון פוסט. כאשר הופיעו לראשונה הידיעות על הדליפה, ניקסון לא עשה דבר. המסמכים, שכללו את היסטוריית המעורבות של ארצות הברית בווייטנאם, עסקו בעיקר בשקרים של ממשלים קודמים ולא חשפו הרבה. הוא השתכנע על ידי קיסינג'ר שהמסמכים היו מזיקים יותר מכפי שנראו וניסה למנוע את פרסומם. בסופו של דבר פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית לטובת העיתונים. בניסיון לערער את תדמיתו ואמינותו של אלסברג פרצו אנשיו של ניקסון שנודעו בשם "השרברבים", למשרדו של הפסיכיאטר של אלסברג בחיפוש אחר דרכים להביך אותו. מאוחר יותר נטלו אותם אנשים חלק בפרשת ווטרגייט.
עם נסיגת הכוחות המזוינים של ארצות הברית מווייטנאם, צומצם הגיוס ולבסוף גיוס החובה בוטל ב-1973. הצבא הפך לצבא מתנדבים. לאחר שנים של לחימה, הושג הסכם שביתת הנשק בין הצדדים הלוחמים ב-27 בינואר 1973 בפריז. ההסכם קבע הפסקת אש וכי ארצות הברית תפנה את כל כוחותיה מווייטנאם מבלי לדרוש מהכוח הצבאי הצפון-וייטנאמי שנמצא בדרום לסגת. מאוחר יותר באותה שנה, נאסרה כל פעילות צבאית אמריקנית בהודו-סין על ידי הקונגרס האמריקאי. לאחר שהסתיימה תמיכתה הצבאית של ארצות הברית, הייתה הפסקת אש קצרה, לפני שפרצה שוב הלחימה. צפון וייטנאם כבשה את דרום וייטנאם ב-1975. גם לאוס וקמבודיה נכבשו על ידי צפון וייטנאם.
ניקסון אישר מבצע סודי של הפצצות מסיביות בצפון וייטנאם בקמבודיה במרץ 1969, ללא הסכמתו של נורודום סיהאנוק, מלך קמבודיה. ההפצצות המשיכו בשנות השבעים וניסו לתמוך בממשלתו של לון נול שלחמה מול הקמר רוז' במלחמת האזרחים בקמבודיה. בין 50,000 ל-150,000 אנשים נהרגו בהפצצות בין 1970 ל-1973. ההיסטוריונים בחנו את הקשר בין הפצצת קמבודיה לבין צמיחת הקמר רוז' והעלייה בתמיכה בו. רבים טענו שהאיכרים החלו לתמוך בקמר רוז' לאחר ההפצצה. אחרים טענו שההפצצות הרחיקו את הקומוניסטים מפנום פן. ההפצצה הייתה הגיונית מבחינה צבאית כיוון שהרחיקה את הקמר רוז' מפנום פן ומנעה השתלטות קומוניסטית בתקופה בה דרום וייטנאם הייתה חלשה. נטען שההתערבות בקמבודיה מנעה ממנה לקרוס בין 1970 ל-1973. לא ניתן לדעת האם מעורבותה של ארצות הברית סייעה לקמר רוז'. אולם ברור שהיו כאלו שהצטרפו לקמר רוז' עקב שנאתם להפצצות האמריקניות.