stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דב יודקובסקי
יודקובסקי והמאבק בין מעריב לידיעות

עיתון "מעריב" הוקם, ב-15 בפברואר 1948, על ידי מי שהיה עד אז עורך "ידיעות אחרונות", עזריאל קרליבך. במהלך, שכונה לימים "הפוטש", העביר בלילה אחד לעיתון החדש את כל עובדי המערכת, המנהלה והדפוס והותיר את יהודה מוזס, הבעלים של "ידיעות אחרונות", ללא עובדים. מוזס לא נכנע והמשיך להוציא לאור את העיתון. סוכני מודעות ומוכרי עיתונים הפכו לכתבים לעת מצוא. כמה מבני משפחת מוזס נעמדו בפינות הרחוב וניסו למכור את העיתונים שאיש לא רצה בהם.
על מצב "ידיעות אחרונות" אז ניתן ללמוד מן הדו"ח הפנימי שכתב עזריאל קרליבך, בתום השנה הראשונה להקמת "מעריב":
ידיעות אחרונות לא המריא מן ה-15 בפברואר 1948... מתחילה היה מחוסר עובדים, מנגנון וקוראים גם יחד ותפוצתו ירדה עד אפס... כל שאנחנו עושים הוא מחקה בנאמנות של תוכי... אם כי החיקוי הזה נעשה בסגנון גרוע, בתוכן דל ובטעם מפוקפק ביותר, הרי בשטח האינפורמטיבי מעולם לא פיגר אחרי "מעריב"... וכך העלה את תפוצתו מאפס ממש ל-15 אלף עותקים...
ההתאוששות הראשונית הזו הושגה הודות לשני אנשים שיהודה מוזס הזעיק לעזרתו. בנו, נח, ודב יודקובסקי, שהיה קרוב משפחה רחוק שלו.
בעת ה"פוטש" נמצא יודקובסקי בירושלים הנצורה, למד באוניברסיטה ועבד ב"ידיעות אחרונות" כטלפן המעביר ידיעות בטלפון למערכת בתל אביב. בגלל המצור נבצר מיודקובסקי להגיע לתל אביב והוא נחלץ לעזרת העיתון בכך שהקים מהדורה ירושלמית של "ידיעות אחרונות". הוא אילתר הדפסה בדפוס הפועל ללא חשמל והגיע לתפוצה של 6,000 עד 10,000 עותקים ביום. השתתפו עמו בהוצאת העיתון הכתב הירושלמי מנחם ברש והעיתונאי הבכיר אביעזר גולן, שהתכוון אף הוא לפרוש ל"מעריב", אך הדבר נבצר ממנו כי נתקע בירושלים בעת המצור.
כשהוסר המצור ירד יודקובסקי לתל אביב ומצא עיתון מובס. תפוצת "מעריב" המתחרה הגיעה ל-25 אלף עותקים בממוצע ובימים מיוחדים אף ל-33 אלף עותקים. תפוצת "ידיעות אחרונות" הייתה כאמור אפס וכדי להישאר בתודעת הציבור ובשוק שילם יהודה מוזס לילדים שירוצו ברחובות ויקראו בקול "ידיעות אחרונות". מוזס החל למכור קרקעות כדי לכסות את הפסדי העיתון שהלכו וגדלו.
חלפו עוד שנים רבות עד ש"ידיעות אחרונות" התאושש ממש מול יריבו "מעריב", שנשא משך יותר מ-20 שנה את הססמה "העיתון הנפוץ ביותר במדינה". הפער הלך והצטמצם בהתמדה. בראשית שנות השישים היה עדיין הפער של אחד לשלושה – 60 אלף ל"ידיעות אחרונות" ו-180 אלף ל"מעריב". נקודת המפנה החלה במלחמת ששת הימים, שבמהלך תקופת ההמתנה שקדמה לה יזם יודקובסקי חלוקה חינם של העיתון בין מאות אלפי המגויסים, וכך נחשפו לעיתון אנשים שלא הכירו אותו כלל. בראשית שנות השבעים התחילה התפוצה של שני העיתונים להשתוות. תפוצת "מעריב" הלכה וירדה ושל "ידיעות אחרונות" עלתה. בסוף שנות השמונים וראשית שנות התשעים ירדה תפוצת "מעריב" לפחות ממאה אלף עיתונים ביום, שליש מתפוצת "ידיעות אחרונות" באמצע השבוע, ו"מעריב" נקלע להפסדים כבדים. כאשר רכש אותו המיליארדר היהודי-בריטי רוברט מקסוול בראשית שנות ה-90 היה העיתון על סף סגירה.
נוסחת יודקובסקי

בנימוקי השופטים לפרס ישראל לתקשורת נאמר כי יודקובסקי הגדיר כך את הנוסחה שהביאה להצלחת "ידיעות אחרונות":
האיש שהשפיע עלי יותר מכל בתפיסת העיתון שלי היה מורי לפילוסופיה, פרופסור ליאון רות, שנהג לומר בראשית כל שנת לימודים: מה שקאנט אמר בצורה מסורבלת ומשעממת אמר אפלטון אלפיים שנה מוקדם יותר בצורה עניינית ומושכת לקריאה. הגעתי למסקנה שאפשר לכתוב את הדברים הרציניים ביותר והמסובכים ביותר בצורה בהירה ומושכת. על ידי כך עולה הרמה ונוצר עיתון שהשר לא מתבייש לקרוא בו ונהגו איננו מפחד מקריאתו.
מאחורי אמירה זו עומדת אסטרטגיה ארוכת טווח שלאורה הוביל יודקובסקי את העיתון והביא להצלחתו, ויותר מזה: ליצירת שפה תקשורתית חדשה שהפכה להיות נחלת התקשורת הישראלית כולה.
נוסחת יודקובסקי > עיתון של משכתבים

כשקיבל יודקובסקי לידיו את שיקום "ידיעות אחרונות" נראו הסיכויים להצלתו מסגירה אפסיים. ב"מעריב" שבעריכת קרליבך התרכזו מיטב העיתונאים הבכירים של ארץ ישראל עוד מתקופת המנדט. הם היו מוכרים לקהל הקוראים עוד מהתקופה שכתבו ב"ידיעות אחרונות" וקודם לכן בעיתוני בוקר, רובם בעיתוני הימין הרוויזיוניסטי.
"מעריב" דיבר אל לבה של האוכלוסייה שאפיינה את ארץ ישראל המנדטורית וראשית המדינה: יוצאי אירופה, אשכנזים, משכילים שהתגוררו בעיקר בערים הגדולות. לא היה שום סיכוי למצוא קבוצת כותבים ברמה שתתחרה ב"מעריב".
האסטרטגיה שעליה החליט יודקובסקי נועדה להציב את "ידיעות אחרונות" במפת התקשורת בטווח ארוך, על ידי פנייה לדור הצעיר ולעולים החדשים שעדיין לא קראו עברית באותה תקופה. מול נבחרת הכותבים של "מעריב" העמיד יודקובסקי קבוצה של עורכים ומשכתבים צעירים שעברית היא שפת אמם ועולם המושגים שלהם קרוב יותר למציאות הישראלית המשתנה במהירות. הוטל עליהם לפתח שפת כתיבה בהירה ופשוטה, הקרובה לשפה המדוברת. תפקידם היה לעצב עיתון הכתוב כולו בסגנון אחיד, ולא במגוון סגנונות של כותבים כישרוניים נוסח "מעריב".
על אופיים של המשכתבים הללו כתב נחום ברנע, כתב בכיר ב"ידיעות אחרונות":
פעם, לפני עידן המחשב, ישב העורך־המשכתב מול מכונת כתיבה מסוג "הרמס בייבי", סיגריה בפיו ושתיים מאצבעותיו מקישות במרץ על המכונה. בתוך דקות הוא היה הופך את ערימת הדפים המקושקשים שעל שולחנו לסיפור אחד מהודק, קוהרנטי, ראוי לדפוס. לכל עיתונאי ותיק יש רשימת עורכים נבחרת משלו. אני חושב על עורכים שהכרתי, על זאב גלילי, למשל, או חיים הנגבי, או ליליה פתר. בעיני הם היו תמיד אלכימאים: באצבעותיהם הפכו זבל לזהב.
יודקובסקי לא היה הראשון שבנה עיתון המבוסס על שכתוב וסגנון אחיד. בעיתונות העולמית קדמו לו השבועון האמריקני TIME וחלק גדול מעיתונות ההמונים האנגלית ובראשם ה"דיילי מירור", שיודקובסקי למד ממנו רבות. בישראל חלוצי השיטה הזו היו אורי אבנרי ושלום כהן, שרכשו את "העולם הזה" מאורי קיסרי והיקנו לו צביון חדש: צעיר, נועז, ובעיקר כתוב בשפה העברית של הדור הצעיר. השבועון שוכתב כולו, ושמות הכתבים הופיעו בו לעיתים נדירות ביותר.
הבעיה העיקרית של יודקובסקי הייתה למצוא אנשים בעלי כישרון טבעי לכתיבה, עריכה ושכתוב. הוא זיהה אנשים כאלה בעודם צעירים ובלתי ידועים, משך אותם לעיתון והציבם בתפקידי מפתח. בין הגילויים הבולטים: דב עצמון, שהיה כתב חיפאי צעיר ומונה לעורך מדור הספורט, שהיה מדור חדשני בעיתונות של אותם ימים ומקדם מכירות בעל חשיבות רבה; בלה אלמוג, שמונתה לעורכת מוסף הנשים "זמנים מודרניים"; יורם וידן, ששימש שנים סגן עורך של רם אורן; זיסי סתוי, שבא מ"הבוקר" ומונה לעורך המדור לספרות; זאב גלילי (שבא מהעיתונים "חרות", "הבוקר" ו"שער") ומונה למשכתב ראשי בדסק החדשות (ומאוחר יותר לראש כתבים, מרכז מערכת וממלא מקום העורך); רם אורן, שהחל דרכו ב"ידיעות אחרונות" כטלפן ושימש שנים רבות כעורך המגזין היומי "24 שעות".
נוסחת יודקובסקי > ה"דסק" כספינת דגל

ספינת הדגל של הסגנון החדש הייתה שולחן החדשות ("הדסק"), שיודקובסקי עמד בראשו ארבעים שנה רצופות ללא הפסקה - מן היום שבו ירד מירושלים ובמשך כל השנים עד לפרישתו ב-1989.
המשכתבים שעבדו ב"דסק" במהלך השנים (בקביעות או לסירוגין) היו: שלמה שמגר, יזהר ארנון, אביעזר גולן, יצחק שרגיל, יוסף שביט, יורם וידן, זאב גלילי, צפוני שומרון, משה ורדי, סמי גרינשפן, בני גבירצמן, דב עצמון, אורי פורת, אהרון בכר ועוד רבים. כל ידיעה הורכבה ממקורות שונים (כתבי שטח, ידיעות בעיתוני הבוקר, שהקדימו בהופעתם בתקופה ש"ידיעות אחרונות" היה עיתון ערב, שידורי רדיו, סוכנויות הידיעות ועוד). לכל משכתב ניתנה משימה לבנות ידיעה מן המקורות השונים, וזו עברה מיד ליד כשכל עורך-משכתב משנה, מוסיף או מקצר, עד שהגיעה ליודקובסקי שהיה הפוסק האחרון וגם מכתיר הכותרות. במקרים של חילוקי דעות היה יודקובסקי נותן את הידיעה למזכירה התורנית ולפי תגובותיה החליט אם הידיעה מספיק ברורה. תהליך דומה התנהל ביתר חלקי העיתון שכולם הגיעו לשולחנו של יודקובסקי ועברו את שבט ביקורתו.
רק בשלב מאוחר, כשהעיתון התבסס, גייס יודקובסקי כותבים בעלי רמה שכתבו טורים בסגנון אישי שזכו לפופולריות רבה: עמוס קינן, בועז עברון, דידי מנוסי, זיוה יריב, סילבי קשת, דן בן אמוץ, הרב שמואל אבידור הכהן, הרב מנחם הכהן, ישראל אלדד, אליהו עמיקם ועוד. טורים אלה היקנו ל"ידיעות אחרונות" דימוי של עיתון רציני הנותן ביטוי למגוון של דעות מימין ומשמאל, שגם אנשים בעלי השכלה וממעמד סוציו-אקונומי גבוה אינם צריכים להתבייש לקרוא בו.
במקביל הקים יודקובסקי בהדרגה צוות של כתבים ופרשנים שסיפקו לעיתון סקופים רבים: איתן הבר, שלמה נקדימון, אריה אבנרי, עמנואל אלנקוה, יחזקאל אדירם, משה רונן, דבורה נמיר, ישעיהו בן-פורת, אראל גינאי, וולף (זאב) בליצר בניו יורק, אדווין איתן ואלי ויזל בפריז, בינה ברזל, צבי טל, יחזקאל המאירי, ניסים טאיטו.
יודקובסקי שמר בהקפדה על קווים אדומים. לא התיר פרסום החורג מן הטעם הטוב וכללי המוסר, או פרסום הפוגע באשיות המדינה ומערער על זכות קיומה. בעמודי החדשות הקפיד שלא תהיה סטייה מהאמת והאובייקטיביות. שום כותרת מגמתית. שום ניסוח מחוכם המסתיר עמדות פוליטיות. ומעל לכל: שום לשון זולה וריקה מתוכן. הוא לימד שכתיבה יכולה להיות גם ברורה, גם מעניינת וגם בעלת רמה.
ב-8 ביוני 2016, שודר בערוץ "יס דוקו" סרט דוקומנטרי בשם "העורך" אותו ביים גלעד טוקטלי העוסק ביודקובסקי ובקורות חייו.
לקריאה נוספת

יונתן שם אור, 'יודקובסקי מדבר' (ראיון), התקשורת (מגזין עצמאי לעיתונות, פרסום ומדיה) 11 (1993), 28–36.
עדי מרקוזה-הס, העיתון וסיפור המשפחה שמאחוריו, ירושלים, הוצאת כרמל, תשע"ג 2013.
הערות שוליים

↑  אפי לנדאו, דב יודקובסקי הודח ממועצת מנהלי "ידיעות אחרונות׳, חדשות, 28 בספטמבר 1989
אפי לנדאו, עורך "ידיעות אחרונות" הודח עקב נסיונו למנוע הקמת רשת מקומונים, חדשות, 29 בספטמבר 1989
↑  יגאל לביב, מקסוול הגדיל חלקו ב״מעריב"; ברוך ויודקובסקי יצטרפו, חדשות, 12 בפברואר 1990
↑  יגאל לביב, מקסוול ויודקובסקי השתלטו על מחצית ממניות "מעריב׳, חדשות, 1 באפריל 1990
↑  יגאל לביב, הסנם הפרישה של דיסנצ״ק ׳אושר; מקשול יקנה עוד 25% מ״מעריב", חדשות, 11 ביולי 1991
↑  האזנות סתר, דב יודקובסקי נ' משה ורדי, באתר העין השביעית
↑  יצחק דנון, ‏משה ורדי, לשעבר עורך "ידיעות אחרונות", הורשע בשימוש בהאזנות סתר – וזוכה מהזמנתן, באתר גלובס, 20 בינואר 1998
↑  מאת יצחק דנון, ‏בן-ארי, לשעבר רכזת הכתבים ב"ידיעות אחרונות", זוכתה מחלק מהעבירות בפרשת האזנות הסתר, באתר גלובס, 30 בנובמבר 1998
↑  צבי הראל, מחירה של האזנת סתר אסורה, באתר TheMarker‏, 31 במרץ 2002
↑  יצחק דנון, ‏משפחת יודקובסקי תובעת למנוע העברת מניות עודד מוזס ב"ידיעות אחרונות", באתר גלובס, 31 בדצמבר 2000
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏משפחת יודקובסקי מכרה את החזקותיה ב"ידיעות אחרונות", באתר גלובס, 2 בינואר 2021
ענת ביין-לובוביץ', ‏נוני מוזס מנסה לבצר את השליטה לקראת הישורת האחרונה: כמה באמת שווה ידיעות אחרונות?, באתר גלובס, 21 בדצמבר 2020
↑  ראלי סער, פרס ישראל בתקשורת - לדב יודקובסקי, באתר הארץ, 24 בפברואר 2002
↑  יעל געתון, הנשיא שמעון פרס בהלוויתו של דב ליודקובסקי: היתה לו נשמה יתרה, שאותה הנחיל לכותביו, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2010
↑  לי-אור אברבך, ‏התורם הסודי של אגודת העיתונאים: העורך דב יודקובסקי, באתר גלובס, 6 ביולי 2010
↑   איתי שטרן, במאי "עובדה" מסביר אילו תחקירים לא ישודרו בתוכנית, באתר הארץ, 7 ביוני 2016
כתב "העין השביעית", ראיון עם הבמאי של העורך, באתר העין השביעית, 1 בדצמבר 2015
↑  עוזי אלידע, ‏על העיתון - וספור המשפחה שמאחריו, מסגרות מדיה 10, 2013, עמ׳ 127-142
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289110705171  ISNI: 0000 0004 0255 5202  LCCN: n2015031872  VIAF: 298077056   WorldCat (עם VIAF): 298077056
גולן טלקום

| --- | --- |
סמליל החברה
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה בת
 מייסדים:  מיכאל גולן
 תקופת הפעילות:  2010–הווה (כ־15 שנים)
 חברת אם:  סלקום
 מיקום המטה:  תל אביב-יפו 
 משרד ראשי:  מגדל אמפא, תל אביב
 ענפי תעשייה:  תקשורת
 מוצרים עיקריים:  שרותי תקשורת סלולרית
 מנכ"ל:  נדב אמסלם
 עובדים:  287
  
 www.golantelecom.co.il
 
סמליל החברה הקודם
גולן טלקום היא חברת תקשורת סלולרית שזכתה ביולי 2011 במכרז להפעלת רשת דור 3 נוספת בישראל, וזו פועלת החל משנת 2012. החברה היא אחת מן החברות שהביאו להגברת התחרות בשוק התקשורת הסלולרית בישראל והורדת המחירים בו, זאת בשל מדיניות המחירים שבה נקטה החברה עם תחילת פעילותה. באוגוסט 2020 הפכה החברה לחברה בת של "סלקום".
היסטוריה > הקמה

החברה הוקמה על ידי מיכאל גולן, איש עסקים שעלה לישראל מצרפת בשנת 2007, ושותפים לו איל התקשורת הצרפתי קסבייה ניאל והאחים הצרפתים-יהודים פטריק וג'רארד פריינטה (Pariente), מייסדי רשת האופנה "נאף נאף". החברה השיקה את שירותיה במאי 2012, תחת הסיסמה "מספיק להיות פראיירים", כאשר המודל העסקי שלה מבוסס בעיקרו על תמחור חודשי נמוך וקבוע במקום תמחור לפי דקות שיחה. המודל פותח ויושם קודם לכן בתחום הטלפונים הקוויים בצרפת על ידי ניאל. החברה שהקים ניאל, Iliad בעלת המותג FREE, הציעה שירותי טלפון קווי תמורת 50 אחוז מהמחיר המקובל בשוק, הפכה לאבן דרך בתעשיית התקשורת במדינה וגרמה ליתר החברות להתיישר על פיה. ניאל הציע לגולן לגשת למכרז, במהלך עבודתם המשותפת בהבראת העיתון הצרפתי "לה מונד", הנמצא בשליטתו של ניאל.
היסטוריה > מכרז

הקבוצה התמודדה בפברואר 2011 במכרז על קבלת רישיון להיות מפעיל סלולרי חדש בישראל, שעליו הודיע שר התקשורת משה כחלון בספטמבר 2010. הקבוצה לא הצליחה לזכות ברישיון במהלך המכרז, אולם, לאחר שהקבוצות "מרתון" של חזי בצלאל ו"סלקט" של מייקל גלפנד כשלו בהעמדת הערבויות שאליהן התחייבו במכרז, הייתה "גולן טלקום" הבאה בתור. היא הצליחה להעמיד את הערבות אליה התחייבה ביולי 2011, והחלה להקים את הרשת שלה.
לפני המכרז, בינואר 2011, הוגשה נגד קבוצת "גולן טלקום" תביעה על ידי חברת "מירס", בבעלותו של פטריק דרהי, שביקשה להוציא צו מניעה למניעת השתתפותם של מיכאל גולן ואורן מוסט, נשיא "גולן טלקום", במכרז התדרים הסלולריים. העילה לתביעה הייתה כי גולן שימש בעבר יועץ למנכ"ל "הוט" והיה מעורב עם מוסט בענייני "מירס". בפברואר 2011 נדחתה התביעה בבית המשפט.
היסטוריה > השקה

השקת שירותי החברה בחודש מאי 2012 הייתה הגורם המשמעותי ביותר בתהליך של הורדת מחירים דרמטית שהתחוללה בשוק התקשורת הסלולרית בישראל. החברה הציגה את המבצעים הזולים ביותר בשוק וחייבה את מתחריה ליישר קו. בשל כך, זכתה לעיתים קרובות ליחס מקל משרי התקשורת באשר להתחיבויותיה להשקעה ברשת עצמאית, מה שאפשר לה לשמור על מחירים נמוכים במיוחד ולעיתים לא ריאליים.
החברה היא המפעילה החמישית שנכנסה לשוק התקשורת הסלולרית בישראל, לאחר שפלאפון, סלקום, פרטנר תקשורת ומירס כבר פעלו בו מספר שנים. החברה קיבלה את הקידומת 058.
נשיא החברה היה אורן מוסט, ממקימי רשת סלקום. מיכאל גולן היה בעל השליטה בקבוצה, והחזיק ב-50% מהמניות שלה.
היסטוריה > מכירת החברה

בשנת 2015 פירקה החברה בניגוד לתנאי הרישיון את האנטנות שהתקינה והחלה לפעול כמפעילה וירטואלית העושה שימוש בתשתיות של חברת סלקום. צעד זה והעובדה שהחברה לא הצליחה לאשר את הסכם איחוד הרשתות עם סלקום מול משרד התקשורת, העמידו בסימן שאלה את המשך פעילותה של החברה, ובאוגוסט 2015 הודיעה החברה שהיא עומדת למכירה. בנובמבר 2015 הודיעה סלקום שהיא מעוניינת לרכוש את החברה תמורת 1.17 מיליארד שקלים חדשים, ותישא בכל חובותיה כלפי הלקוחות. ב-12 באפריל 2016 רשות ההגבלים העסקיים דחתה רשמית את עסקת המיזוג בין החברות בטענה לכך שהמיזוג יפגע בתחרות ויוביל לעליית מחירים. משמעות הדחייה של המיזוג היא שגולן טלקום תצטרך להגיע להסכם חדש על איחוד רשתות עם אחת מחברות הסלולר הקיימות, לשנות את רישיונה לחברה וירטואלית, למצוא רוכש חדש או ללכת לפשיטת רגל בבית המשפט.
ב-9 ביוני 2016 פורסם כי גולן טלקום חתמה על הסכם עם חברת הוט מובייל לפיו תשלם כ-150 מיליון שקלים בשנה עבור אירוח ברשת הוט מובייל שלה הסכם נדידה עם חברת פרטנר. בנוסף, לפי הדיווח של הוט מובייל לבורסה, הוט מובייל תסייע לגולן באמצעות התקשרות עם חברה בבעלות של בעל השליטה שלה פטריק דרהי במתן קו אשראי לתשלום החוב שלה לסלקום העומד על 600 מיליון שקלים. משמעות המהלך הייתה שגולן טלקום תוכל להמשיך להתקיים כחברה עצמאית ולא תיגרר לפירוק, אף כי המהלך מנוגד לתנאי הרישיון של גולן שכן בכך היא הופכת למפעיל וירטואלי (mvno). סלקום הופתעה מהדיווחים על חתימת ההסכם של גולן עם הוט מובייל תוך כדי המשא והמתן עמה על המשך שיתוף הפעולה ביניהן. לפי הסכם הנדידה בין גולן לסלקום היא רוכשת שירותי נדידה בבלעדיות בתמורה להנחות כספיות, ולכן סלקום הייתה צפויה כעת לדרוש ממנה את תשלום החוב באופן מיידי בתוספת החזר הנחות לפי ההסכם ביניהן שמגיע לכ-300 מיליון ש"ח נוספים.
המהלך של גולן טלקום לא אושר על ידי משרד התקשורת. בנובמבר 2016 הגישה סלקום בקשה לפירוק החברה בשל החובות הנאמדים ביותר מ-600 מיליון ש"ח.
בינואר 2017 נחתם הסכם לרכישת גולן טלקום על ידי חברת אלקטרה צריכה תמורת 350 מיליון ש"ח. באפריל 2017 הושלמה הרכישה.
בפברואר 2020 נחתם הסכם לרכישת גולן טלקום על ידי חברת סלקום. העסקה הושלמה באוגוסט 2020.
היסטוריה > מספר מנויים

2012:
באוגוסט פרסם משרד התקשורת כי נוידו 50,000 מספרים סלולריים אל החברה.
בנובמבר אותה שנה פרסמה החברה כי 150,000 לקוחות הצטרפו אליה
2013:
בחודש דצמבר, כשנה וחצי אחרי הקמתה, פורסם כי לחברה 370 אלף מנויים.
2014:
במרץ הודיע משרד התקשורת כי החזיר לחברה חלק מן הערבות בסך 350 מיליון ש"ח שהפקידה, משום שחצתה את רף ה-7% נתח שוק שהוצב לה ברישיון (הגיעה ל-7.8%), ואילו 80 מיליון ש"ח מהעירבון נותרו על-מנת להבטיח את המשך עמידתה בתנאים (כגון: המשך פריסת הרשת הסלולרית ברחבי הארץ).
ביוני פורסם כי גולן טלקום עברה את רף 500,000 מנויים.
2015:
ב-12 בינואר דווח כי לגולן טלקום "יותר מ-615 אלף לקוחות חדשים עם 12% נתח שוק, והיא מובילה בראש טבלת הניידים החודשית מדצמבר 2012 ועד היום".
בתחילת חודש נובמבר נחתם הסכם לרכישה אפשרית של גולן טלקום על ידי חברת סלקום. בעקבות הפרסומים בתקשורת על התוכנית לעסקה עם סלקום ועל הסיכויים הנמוכים שתאושר על ידי הרגולטורים מנויים רבים נטשו את החברה. במאמץ לעצור את הנטישה השיקה גולן תוכנית מוזלת במיוחד עם מחיר קבוע לשנתיים.
2016:
באפריל הודיעה רשות ההגבלים העסקיים על התנגדותה לרכישת גולן טלקום על ידי סלקום. בעקבות הפרסומים מעל 14 אלף מנויים נטשו את החברה בחודש זה
2018:
באוגוסט פרסמה החברה כי מספר לקוחותיה עומד על כ-903,000 מינויים.
שירות וטכנולוגיה

עד למכירתה לחברת אלקטרה צריכה, גולן טלקום ניהלה את כל פעילותה באמצעות אתר האינטרנט, ומוקד שירות לקוחות טלפוני עם כ–200 נציגים. בנוסף, החברה שיתפה פעולה עם רשת באג (BUG) ורשת בסט מובייל, דרכן יכולים הלקוחות לרכוש קווים ולקבל שירות.
לאחר המכירה לחברת אלקטרה, הקימה החברה דוכני שירות ומכירה עצמאיים ברחבי ישראל כולל מכירת מכשירים סלולריים ובנוסף הקימה נקודות שירות ומכירה בחנויות שקם אלקטריק ומחסני חשמל של אלקטרה.
בתנאי המכרז חויבה גולן טלקום לבנות תשתית עצמאית של אתרי קליטה סלולריים בכל רחבי ישראל בתוך 7 שנים, ולהגיע לפריסה של 40% ממדינת ישראל בסוף 2014. עד לאוקטובר 2013 הציבה החברה כ-700 אנטנות סלולריות בטכנולוגיית HSPA+ בתדר UMTS 2100 Mhz, רובן במרכז הארץ, ולכיסוי שאר הרשת השתמשה בתשתית של חברת סלקום ושל חברת פרטנר. עם זאת, באמצע שנת 2014 חתמה גולן טלקום על הסכם לרשת משותפת מלאה עם סלקום למשך כ-6 שנים, והחלה בהדרגה להסיר את האנטנות שכבר התקינה. בחודש מאי 2015 ירד מספר האנטנות הפעילות ל־95. מהלך זה חסך לגולן טלקום את ההשקעה ברשת עצמאית בעלות עשרות מיליוני שקלים, אך נגד את תנאי הרישיון ובשל כך סירב משרד התקשורת לאשר את הסכם השותפות עם סלקום.
בעקבות הסירוב הודיעה גולן טלקום כי היא בוחנת אפשרות לצאת משוק הסלולר, הודעה שנתפסה על ידי משקיפים כצעד שנועד ללחוץ על משרד התקשורת שיחשוש מפגיעה בחברה שמילאה תפקיד משמעותי בהוזלת מחירי הסלולר בישראל. בחברה טענו כי הם עומדים בתנאי הרישיון וכי אינם מבינים מדוע משרד התקשורת צריך להתערב בהסכם בין שני צדדים מסחריים.
תוכניות החברה כפי שפורסמו

במהלך 2015 פורסם שבכוונת החברה לשווק שירותי טלוויזיה, אינטרנט וטלפוניה על בסיס תשתית בזק
ובהמשך על כוונה לספק שירותים דרך מיזם הסיבים של חברת Unlimited.
ראו גם

תקשורת סלולרית בישראל
דוד ליבאי

דוד ליבאי (22 באוקטובר 1934 – 23 בדצמבר 2023) היה משפטן ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, שר בממשלות ישראל, וראש לשכת עורכי הדין. ידוע גם בשל פעילותו כעורך דין בולט וכפרופסור למשפטים.
ביוגרפיה

דוד ליבאי נולד בקריית מאיר בתל אביב לשרה לבית ינקלסון וד"ר זלמן לובובסקי-ליבאי, מורה ועיתונאי, כותב ב"די אידישע שטימע", עורך "דבר השבוע", אינטלקטואל ועסקן מפא"י.
למד בבית הספר התיכון עירוני א' בתל אביב. למד משפטים באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית. השלים תואר שני במשפט השוואתי, והוענק לו תואר דוקטור למשפטים על ידי אוניברסיטת שיקגו.
את שירותו הצבאי עשה כסנגור וכתובע בפרקליטות הצבאית, ושימש ממלא מקום התובע הצבאי הראשי.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש תובע בפרקליטות המדינה. את עבודתו המשפטית באזרחות החל אצל שר המשפטים פנחס רוזן, כאחראי על מחלקת החנינות ובתפקיד דובר משרד המשפטים. בשנת 1960 היה לעורך דין. מונה כעוזר ראשי לפרקליט המדינה קולין גילון, וכתובע ראשי של בית הדין המשמעתי של עובדי המדינה.
ב-1964 פתח משרד פרטי לעריכת דין. בשנת 1969 מונה למרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. ביוני 1971 נבחר לדיקן הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב.
ביוני 1973 נבחר לראש המכון לקרימינולוגיה ולמשפט פלילי של אוניברסיטת תל אביב.
פרסם את הספר "דיני מעצר ושחרור", עליו זכה במרץ 1977 בפרס מקרן פנחס רוזן. כתב עשרות מאמרים בפרסומים מקצועיים.
היה חבר המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין. בנובמבר 1983 נבחר ליו"ר הלשכה, ועקב זאת התפטר מראשות ועדת החוקה של מפלגת העבודה. בנובמבר 1984 הודיע על התפטרותו מראשות הלשכה מכיוון שכשנבחר לא ידע שהבחירות לכנסת יוקדמו, וברצונו להיבחר לכנסת ולקבל תפקידים שעומדים בניגוד עניינים כאשר הוא מכהן כראש לשכת עורכי הדין.
סייע להקמת המכון הישראלי לחוות דעת מומחים, ויחד עם פרופ' אהרון אנקר העניק לו חסות אקדמית.
היה נשוי לעו"ד ניצה שפירא-ליבאי, לשעבר יועצת ראש הממשלה לקידום מעמד האשה. אב לשניים.
ביוגרפיה > בפוליטיקה

בשנת 1984 נבחר לכנסת ה-11 מטעם מפלגת העבודה. ונמנה עם מחנה פרס. בכנסת זו, ובזו שלאחריה, היה יושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה וחבר הוועדה לבחירת שופטים. הביא להקמת ועדת החקירה הממלכתית לחקירת פרשת מניות הבנקים.
לאחר שנבחר לכנסת ה-13, היה לשר המשפטים בממשלתו של יצחק רבין. כיהן בתפקיד זה גם בממשלה בראשותו של שמעון פרס לאחר רצח רבין. בקיץ 1995 שימש תקופה קצרה גם כשר הפנים. בבחירות לכנסת ה-14 נבחר ברשימת מפלגת העבודה, אך פרש כעבור זמן קצר מן הכנסת עקב מעבר מפלגת העבודה לאופוזיציה בשנת 1996.
בתקופתו של ליבאי כשר משפטים גדל תקציב המשרד, נבנו בתי משפט חדשים, והונהגה משמרת שנייה בבתי משפט שונים.
כשר המשפטים, יזם הקמה של שלוש ועדות חקירה ממלכתיות – ועדת שמגר (טבח מערת המכפלה), ועדת כהן-קדמי לבדיקת היעלמותם של ילדי תימן, וועדת שמגר (רצח רבין).
בוועדת השרים לענייני חקיקה, שבראשה עמד, הכין לחקיקה שורה של חוקי-יסוד (זכויות במשפט, החקיקה, חופש הביטוי וההתאגדות וזכויות חברתיות) שלא זכו לאישור הכנסת.
ליבאי יזם ביחד עם אליעזר קולס את חוק יסוד: מבקר המדינה, שאושר בפברואר 1988.
בנובמבר 1989 התמודד על ראשות סיעת המערך, והפסיד לחיים רמון שגבר עליו בחמישה קולות.
בשלהי 1989 הוענק לליבאי על ידי התנועה למען ארץ ישראל טובה מגן "חבר הכנסת האדיב" על התנהגותו האדיבה וסגנון דיבורו התרבותי כלפי חברי הכנסת, המגן הוענק בטקס חגיגי במשכן הכנסת. בשנת 1996 היה ליבאי ממובילי חוק הסניגוריה הציבורית.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו מן הכנסת

עם התפטרותו מן הכנסת בשנת 1996, פתח מחדש את משרדו הפרטי כעורך דין בתל אביב, ועמד בראשו עד לפטירתו. במשך שמונה חודשים ייצג את נשיא המדינה, משה קצב, שנחשד בעבירות מין, ופרש מכך בעקבות מסיבת עיתונאים שערך קצב. משנת 2018 ועד למותו היה חבר בוועדה למניעת הרשעות שווא ותיקונן, בראשות השופט בדימוס יורם דנציגר.
ליבאי נפטר ב-23 בדצמבר 2023, הוא נקבר יומיים לאחר מכן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
הערות שוליים

↑  העלאות ומינויים בסגל האוניברסיטה של ת"א, מעריב, 13 באוגוסט 1969
↑  פרופסור ליבאי דיקן הסטודנטים בתל אביב, מעריב, 21 ביוני 1971
↑  ד"ר דוד ליבאי ראש המכון לקרימינולוגיה, דבר, 3 ביוני 1973
↑  פרסי קרן רוזן, מעריב, 21 במרץ 1977
↑  מהפך בלשכת עורכי־הדין, דבר, 25 בפברואר 1983
↑  איה אורנשטיין, ליבאי מתפטר מראשות לשכת עורכי הדין, מעריב, 25 בנובמבר 1984
↑  ברכת כבוד שופט בית המשפט העליון (בדימוס) חיים ה. כהן, באתר המכון הישראלי לחוות דעת מומחים
↑  טלילה בן זכאי, טוהר הבחירות, מעריב, 28 בנובמבר 1980
↑  יוסף צוריאל, בקריאה שלישית אישרה הכנסת את חוק יסוד: מבקר המדינה, מעריב, 16 בפברואר 1988
↑  יוסף צוריאל, חיים רמון - יו"ר סיעת המערך, מעריב, 27 בדצמבר 1988
↑  יוסף צוריאל, עיטור המופת, מעריב, 20 בנובמבר 1989
↑  מגן הח"כ האדיב לדוד ליבאי, מעריב, 19 בנובמבר 1989
↑  אודות הסנגוריה הציבורית, באתר משרד המשפטים
↑  איתמר אייכנר, גלעד מורג, שר המשפטים לשעבר דוד ליבאי הלך לעולמו בגיל 89, באתר ynet, 24 בדצמבר 2023
↑  הילה רז, קצב הורשע - האם גם עורכי הדין הפסידו?, באתר TheMarker‏, 15 בינואר 2011
↑  דוח הביניים של הוועדה למניעת הרשעות שווא ותיקונן, 2.9.2019
↑  יובל אראל, ‏שר המשפטים לשעבר פרופ' דוד ליבאי הלך לעולמו בגיל 89, באתר ‏מאקו‏, 24 בדצמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524679505171  ISNI: 0000 0000 2471 1051  LCCN: n79086798  VIAF: 33278139   WorldCat (עם VIAF): 33278139
טיפוס הבטן
אפידמיולוגיה

מגפת אתונה, שפרצה במהלך המלחמה הפלופונסית בשנת 430 לפנה"ס, מיוחסת על ידי חלק מהחוקרים לטיפוס הבטן. ממצאי DNA חיידקיים, אשר נמצאו בשרידי גופות באתר קבורה המונית בבית הקברות העתיק של אתונה המתועד לשנים אלו, הודגמו הומולוגיים ב-96% לגנים של החיידק Salmonella typhii כפי שהוא מוכר כיום.
התפרצויות נוספות של טיפוס הבטן מתוארות במאות ה-19 וה-20 בעולם המערבי ביישובים אשר באותה העת לא השתמשו באמצעים לטיהור מים. ב-1898, במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד, אירעה התפרצות רחבת היקף בקרב מתגייסים לצבא ארצות הברית שבה לקו בטיפוס הבטן כ-20,000 חיילים, מתוכם מתו מהמחלה 1,600. מספר התפרצויות גם מיוחסות לנשאים כרוניים של החיידק, הידועה שבהם היא מרי מאלון, אשר עבדה כטבחית בניו יורק והדביקה מעל 50 אנשים בבתים שבהם הועסקה. בישראל בשנת 1970 לקו בטיפוס הבטן כ-50 תלמידים, לאחר שאכלו מזון שהוכן במטבח עירוני סמוך לאתר שטיפת משאיות זבל.
אומדנים בראשית המאה ה-21 לגבי תפוצת המחלה נעים בין 11 ל-21 מיליון מקרים בשנה בכל העולם, עם תמותה של 130–145 אלף אנשים מדי שנה, אולם היקף המחלה האמיתי אינו ידוע לאשורו בשל היעדר מנגנוני מעקב אחר המחלה באזורים רבים בעולם ובשל השונות בהסתמנות המחלה והקושי באבחנתה. הן שיעור ההיארעות והן שיעור התמותה משתנים בין אזורים שונים בעולם: בדרום אסיה ובחלקים מאפריקה שמדרום לסהרה, ההיארעות עשויה להגיע ל-1,000 מקרים ל-100,000 שנות אדם, כשבאזורים אנדמיים ההיארעות גבוהה יותר במקומות עם תנאי תברואה ירודים. בעולם המפותח המחלה מאובחנת לעיתים נדירות עם שיעור של פחות מ-1 ל-100,000 שנות אדם, בעיקר במטיילים השבים מאזורים אנדמיים. מדיניות חיסונים במדינות בדרום-מזרח אסיה ושיפור הגישה למים נקיים הביאו לירידה בהיארעות טיפוס הבטן במדינות אלה החל משנות ה-70 של המאה ה-20.