מלחמת האזרחים הליברית השנייה
רקע לפרוץ המלחמה

תופעת העבדות התקיימה בארצות הברית מאז הקמת האיחוד ב-1776 ועד לכינון איסור העבדות בחוקה האמריקאית בשנת 1865. בשנת 1822 רכשה האגודה האמריקנית להתיישבות שטח במערב אפריקה במטרה להקים בית לאומי לעבדים אפרו אמריקאים משוחררים, מכאן שם המדינה Liberty: חירות באנגלית. דבר זה יצר מתחים רבים בין האוכלוסייה החדשה לבין התושבים הוותיקים אשר הובילו להימצאותה של ליבריה במלחמה שאינה פוסקת החל מקבלת עצמאותה בשנת 1847. זוהי בראש ובראשונה מלחמה על השאלה מי היא ליבריה ומהי המדיניות שלה.
מלבד האזרחים האפרו-אמריקאיים המשוחררים (המכונים ליברים אמריקאים), ישנן 16 קבוצות ילידים שונות בעלות מסורות, מנהגים, דת, ושפה שונים. הקבוצות השונות הן עוד גורם שהגביר את השסע האתני. העבדים המשוחררים ביססו את שלטונם על המודל האמריקאי, עם חוקה שבידלה מאוד בין השבטים השונים. דבר זה הכשיר את הקרקע לניכור בין הקבוצות האתניות השונות של ליבריה לבין הליברים אמריקאים שביססו את עצמם כמעמד השולט במדינה.
בשנת 1870 הוקמה מפלגת TWP (המפלגה הוויגית) ששלטה בליבריה ב-110 השנים הבאות. ליבריה הייתה למעשה מדינה שמבוססת על מפלגה אחת לטובת הליברים אמריקאים. הTWP היו למעשה הליברים אמריקאים, אליטה של העבדים החוזרים ויורשיהם, שהיו לא יותר מחמישה אחוזים מכלל האוכלוסייה. מפלגה זו שלטה בכל תחומי החיים במטרה לשמר את הסטטוס קוו שלהם כאליטה תוך התחשבות באינטרסים שלהם בלבד. הם עשו זאת בעזרתם היותם בעמדות המפתח ובעלי שליטה על חלוקת המשאבים.
ללא התמיכה הדיפלומטית והצבאית של ארצות הברית, לא ברור אם ליבריה הייתה שורדת כמדינה עצמאית לאור רצונן של צרפת ובריטניה להשתלט עליה יחדיו במהלך המסע כיבוש הקולוניאלי. התמיכה הצבאית שמרה על אוכלוסיית הילידים במקום בו רצו אותם הליברים אמריקאים. כך שלמעשה, הכוח הצבאי היווה מרכיב חשוב מאוד בבניית ההגמוניה של האליטה הליברים אמריקאים.
סיבה נוספת חשובה לפרוץ המלחמה הייתה ייסוד גבולות אדמיניסטרטיביים. השיטה הייתה דומה מאוד לשיטה בה השתמשו הבריטיים במושבות הקולוניאליות שלהם. למעשה, היו נציבים לכל מחוז שקבעו את השליטה המקומית. באופן הזה, נוצרו קבוצות חדשות יחסית שהיו מבוססות על הגבולות המנהלתיים שהיו בעבר. סוג זה של שלטון תרם להבדלים החדים בין הקבוצות.
עד 1920 האליטה הליברית-אמריקאית השיגה אחיזה איתנה הן מבחינה פוליטית והן מבחינה כלכלית בליבריה. דפוס זה היה מונע על ידי הצורך של האליטה להבטיח את המשרות שלהם דרך בריתות עם לקוחותיהם באמצעות הסדר פטרון לקוח. כך נבנתה בליבריה מערכת מורכבת של יחסי פטרון-לקוח, כאשר האליטה הליברית אמריקאית בראשה.
בשנת 1944 נבחר ויליאם טאבמן לנשיאות ליבריה. טאבמן דגל במדיניות של איחוד בין הליברים אמריקאים לתושבים הילידים וכן ביקש לשלב אותם במערכת הפוליטית. רוב פועלו היה לקידום הכלכלה ושיפור זכויות האזרח של התושבים הילידים. בתקופתו ניתנה זכות הבחירה לנשים וכן לתושבי הילדים בעלי הרכוש.
באפריל 1979 פרצו מהומות במונרוביה, בירת ליבריה. ויליאם טולברט, מחליפו של טאבמן, הכריז על מצב חירום ואסר את רוב מנהיגי המהומות. יומיים לפני שהיו אמורים לעמוד לדין, קבוצה של 17 מתנגדים הפילו את הממשלה והתנקשו בחיי הנשיא טולברט. זאת הייתה סופה של השליטה האמריקאית ליברית בליבריה. קבוצת המתנגדים שהרגו את טולברט היו תחת הנהגתו של סמואל דו, והיו מאוד פופולריים בקרב האוכלוסייה. הם האמינו בכך שהפלת המפלגה הוויגית היא ברכה, וחזו לליבריה עידן חדש של שוויון לכל בני האדם.
המתנגדים הצליחו לבסס את שלטונם, בעוד שהציבור דרש מהם לספק להם תעסוקה חינוך ומשאבים נוספים. תקופת שלטונו של דו הייתה מאופיינת בסיפורי שחיתות, גנבת משאבים מהמדינה, רצח, אונס והפרת זכויות אדם בין הליברים האמריקאים לתושבים הילידים.
מלחמת האזרחים הליברית הראשונה התקיימה בין השנים 1989–1997. במהלכה צ'ארלס טיילור פעל להפלת משטרו של סמואל דו בדרכים אלימות ובמטרה לגרום להפלתו ולהפיכה, מלחמה זו היוותה בסיס מוצק למלחמת האזרחים השנייה.
צ'ארלס טיילור היה ליברי אמריקאי בניגוד לקודמו, דו, אשר היה שייך לתושבים הילידים ודיכא את אוכלוסיית הליברים האמריקאים. צ'ארלס טיילור היה כריזמטי וסחף אחריו את הנפגעים השלטון הקודם. כמו כן הוא היה מהכוחות המנצחים של המלחמה.
טיילור נבחר להיות הנשיא של ליבריה בסוף המלחמה היה אמור לבשר את ההתחלה של שקט למדינה אך התוצאה הייתה הפוכה.