העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90
הרכב העלייה > דת

יהדות ברית המועצות מאופיינת כחילונית ברובה הגדול. עקב מדיניות של הפרדת הדת מהמדינה בברית המועצות הקומוניסטית, ארגוני דת והדת היו מחוץ לחוק. עלייה זו התאפיינה בזכאי חוק השבות שאינם יהודים על פי ההלכה. על פי נתוני משרד הפנים, כ-30% מקרב העולים בשנות ה-90 לא היו יהודים על פי ההלכה. שיעור זה אף גדל בשנותיה האחרונות של עלייה זו והגיע ל-59% בשנת 2002, אם כי בשנים אלו מספר העולים היה נמוך. העולים שאינם יהודים על פי ההלכה עלו מתוקף "סעיף הנכד" בחוק השבות המזכה בעלייה צאצאים לסב יהודי ואת בני זוגם. פסקה זו הוכנסה ב-1970, בימי משבר מיהו יהודי. נכון ל-2008 שהו בישראל כ-320,000 עולים שאינם יהודים על פי ההלכה וצאצאיהם; רובם מוגדרים בדו"חות הלמ"ס כ"אחרים", עקב היותם חסרי דת רשמית. הם אינם מוכרים כיהודים על פי ההלכה אך אינם רשומים כנוצרים; רק כ-30,000 מבין יוצאי ברית המועצות לשעבר היו רשומים כנוצרים נכון לשלהי 2011. אותם "אחרים" חסרי דת הם אנשים שאינם יהודים מצד אימם, ובני זוגם.
השיעור הגבוה של עולים שמבחינה הלכתית אינם יהודים הוביל לעיתים לחשש ועוינות בקרב חוגים דתיים כלפי כלל העולים. אחת הדוגמאות לכך היא סוגיית קבורתם של חיילים כאלו, שנפלו במסגרת שירותם הצבאי. הממסד הדתי מסרב לקבור חיילים אלה בחלקות המיועדות לקבורת יהודים, בעוד שהיו קולות שקראו לקוברם ביחד עם חבריהם לשירות מתוקף קורבנם למען המדינה. ויכוח זה הוכרע לבסוף בעקבות יוזמתו של השר נתן שרנסקי לספק חלקות נפרדות-בפועל המצויות במיקום מכובד.[דרוש מקור] יתרה מזאת, רבים מתקשים להינשא בישראל בגלל היעדר אפשרות חוקית לנישואים עבור "חסרי דת".
בפועל, ההיחשפות של העולים לתכנים יהודיים באמצעות חיברות הביאה לאימוץ פרקטיקות דתיות מסוימות הרווחות בישראל, כגון הדלקת נרות חנוכה. במקרים רבים הסיווג כ"אחרים" חסרי דת אינו תואם את התודעה הסובייקטיבית של העולים, שחלקם נושאים שמות משפחה המזוהים כיהודיים, נרשמו על ידי הממשל כיהודים בגלל מוצא אביהם לפי מדיניות הלאומים הסובייטית, וסבלו מאפליה ומאנטישמיות. ההתערות הרבה של צעירים המוגדרים כ"אחרים" באוכלוסיית הרוב הישראלית והתמזגותם בה כך שההבדל היחיד הוא דתי, תוארה על ידי פרופסור אשר כהן כ'גיור סוציולוגי'. הוא, וגורמים אחרים החולקים את עמדותיו, רואים בכך סכנה גדולה להרמוניה בין המגזרים ולזיהויה של המדינה כיהודית. כהן כתב כי הלחץ החברתי הנובע מכך שהרוב המכריע של יהודים בישראל, לרבות החילונים, רואה בגיור את אפשרות ההצטרפות היחידה לעם, מניע ומבטיח גם בעתיד כי רוב הצעירים יפנו למסלול של המרת דת. כהן מעריך כי המכשול העיקרי לכך והסיבה למוטיבציה הנמוכה ולרתיעה של ה"אחרים" הם הרבנים, התובעים הכרה אמונית ומודדים אותה בנוקשות באמצעות הקפדה על שמירת מצוות של המתגייר. הוא ובעלי השקפה קרובה קראו לארגן מסע ציבורי לעידוד המרת דת מטעם השלטונות (תוך התמקדות בנשים בגיל הפריון, "55,000 נשים בגילאי 15–35") ולהשתמש בכל אמצעי לשם כך, כולל הדגשת הפנים בספרות ההלכתית הרואים בעין טובה קירוב צאצאי יהודים שאינם יהודים על-פי ההלכה; תפישתם כבר באה לידי ביטוי בהקמת מסגרות שונות בצבא החובה ובחברה האזרחית.
שיעור המתגיירים נותר נמוך יחסית: לעומת 6,000 מהגרים ועוד ריבוי טבעי בתוך ישראל מדי שנה, כ-1,000 יוצאי ברית המועצות לשעבר מתגיירים באותו פרק זמן, 90% מהם נשים. הרב ישראל רוזן, ראש מערך הגיור, הצהיר כי הם פועלים להקל על הגיור ויש לעודדו באמצעות תקשורת חיובית, אך "ישנה הלכה ויש ללכת רק על פיה ולא על פי הרגש והסיפורים על המעורבות בחברה הישראלית... נגזר עלינו לחיות עם מיעוט גדול שאינו יהודי." אולפני הגיור פתוחים ללימוד חינם ולחיילים מוצע לעבור את התהליך במהלך שירותם הצבאי.