stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tap In
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברות תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולם | 17 ביוני 2020 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית | אייסי • ארטיסטרי • וורנר |  |
| ארצות הברית | 11 באוגוסט 2020 | רדיו להיטים עכשוויים | אייסי • ארטיסטרי • וורנר |  |
מבנה ארגוני - מונחים
מונחים נוספים

שוק העבודה - מונחים
יוסף צדנר

| --- | --- |
 לידה:  10 בפברואר 1804 גלוגוב, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  10 באוקטובר 1871 (בגיל 67) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 שם עט:  R. Z. Ende 
 שפות היצירה:  עברית 
 
יוסף צדנר (בגרמנית: Joseph Zedner; ‏10 בפברואר 1804, גרוס-גלוגאו ‏– 10 באוקטובר 1871 ברלין) היה ביבליוגרף יהודי-גרמני וספרן.
קורות חיים

בצעירותו למד תורה מפי הרב עקיבא איגר, אחרי שגמר את לימודיו הוא עבד כמורה בבית ספר יהודי במקלנבורג-שטרליץ. אחד מתלמידיו היה המילונאי דניאל סנדרס. ב-1832 התחיל לעבוד כמורה פרטי במשפחת סוחר הספרים אברהם (אדולף) אשר (גר') בברלין, ומאוחר יותר עסק גם כן במסחר בספרים. היות שלא הצליח במסחר התחיל לעבוד כספרן במחלקה לעברית במוזיאון הבריטי בלונדון. הוא נשאר שם עד 1869 כאשר בשל בריאותו המעורערת נאלץ להתפטר. הוא חזר לברלין שם בילה את שתי שנותיו האחרונות.
זמן קצר אחרי התחלת עבודתו במוזיאון הבריטי רכשה הספרייה את ספרייתו של הביבליופיל חיים מיכל (Heimann J. Michael) מהמבורג אותה קיטלג צדנר.
חיבוריו

צדנר כתב את הספרים הבאים:
Auswahl Historischer Stücke aus Hebräischen Schriftstellern vom Zweiten Jahrhundert bis in die Gegenwart, mit Vocalisiertem Texte, Deutscher Uebersetzung und Anmerkungen – מבחר של קטעים מחיבורים של סופרים עבריים מהמאה השנייה עד זמננו, עם ניקוד, תרגום לגרמנית והערות. ברלין 1840.
Catalogue of the Hebrew Books in the Library of the British Museum – קטלוג של הספרים העבריים בספריית המוזיאון הבריטי. לונדון, 1867.
Ein Fragment aus dem Letzten Gesange von Reineke Fuchs – קטע הפואמה האחרונה של ריינקה פוקס. ברלין, 1871. סאטירה פואטית על נפוליאון השלישי.
הוא תרם למהדורת ספר המסעות של בנימין מטודלה שיצא לאור בלונדון בשנת 1840. בזמן שהותו בלונדון פרסם מהדורה שנייה של פירוש אברהם אבן עזרא למגילת אסתר. הוא כתב לה מבוא בשם "ויוסף אברהם".
לקריאה נוספת

Moritz Steinschneider, in Magazin für die Literatur des Auslandes, 1871, No. 44, abstracts of which are given in Allg. Zeit. des Jud. 1871, pp. 116–118, and in Generalanzeiger für die Gesammten Interessen des Judentums, Berlin, Feb. 22, 1904
הערות שוליים

↑  ע"פ הערך איגר (אגר) ר' עקיבא בן משה. באנציקלופדיה העברית, ירושלים-תל אביב, תשי"ד-תשמ"ג, כרך ב, עמ' 629.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270225605171  PLWABN: 9810688168305606  BIBSYS: 90110990  BnF: cb14510252k (data)  GND: 12496527X  ISNI: 0000 0000 6658 4409  LCCN: no2003128925  NKC: zmp2012706217  NTA: 074507923  SNAC: w6sw2vdd  VcBA: 495/139622  VIAF: 59316715   WorldCat (עם VIAF): 59316715
תרבות יהודית חילונית

תרבות יהודית חילונית היא התרבות האופיינית ליהודים, לאו דווקא בשל דתם, אלא בשל מוצא אתני יהודי משותף. מעל לכול, הכוונה היא לתרבות של היהודים החילונים, אבל היא כוללת גם את התרומות התרבותיות של אנשים שמזוהים כיהודים דתיים, הפועלים בתחומים תרבותיים שאינם בעלי זיקה אדוקה ליהדות.
המילה "חילונית", מתייחסת לתרבות והיצירה היהודית כולה, ולא-ליהודים חילונים בלבד. לדוגמה, ספרות, מוזיקה או סרטים העוסקים בנושאים יהודיים אך לא-דתיים שנוצרו או הופקו על-ידי יהודים דתיים, הם גם חלק מהתרבות היהודית החילונית.
תפיסת עולם

בתקופות ומקומות רבים, כמו ביוון העתיקה, באירופה לפני ואחרי הנאורות, בארצות הברית המודרנית ובישראל, תופעות תרבותיות התפתחו באופן מסוים שהוא בעל אופי יהודי מובהק מבלי להיות דתיות באופן מפורש. חלק מההשפעות באות מתוך היהדות, אחרות באות מיחסי הגומלין של היהודים עם אחרים בסביבתם, ואחרות באות מסביבתם החברתית האישית של היהודים ומן הדינמיקה התרבותית של קהילתם, ולא מן הדת עצמה.
מוצא התרבות היהודית החילונית

קרוב לאלפיים שנה העם היהודי היה פזור בגלות ולכן לא התקיימה אחדות בתרבות היהודית. במאה ה-19 היהדות האשכנזית הייתה בעיקר במרכז אירופה ובמזרח אירופה; יהדות ספרד התפשטה במידה רבה בקהילות שונות בצפון אפריקה, טורקיה, וכמו גם בקהילות קטנות יותר במקומות אחרים; יהדות ארצות האסלאם התגוררה באזור מצפון אפריקה למרכז אסיה; ואוכלוסיות יהודיות אחרות היו מפוזרות במקומות כמו אתיופיה, קווקז, והודו. בשנת 1931, לפני השואה, 92% מהאוכלוסייה היהודית הייתה אשכנזית במוצאה, ולכן ה"תרבות יהודית" שהקיפה הכי הרבה יהודים היא התרבות היהודית של מרכז ומזרח אירופה, וההתפתחות שלה שבאה לאחר מכן בצפון אמריקה.
קהילות יהודיות בתקופת ימי הביניים במזרח אירופה פיתחו תכונות תרבותיות ייחודיות במשך המאות, אבל בתחילת עידן הנאורות (וההשפעה שלו בתוך היהדות על תנועת ההשכלה היהודית), הרבה דוברי יידיש יהודים במזרח אירופה ראו את עצמם כיוצרים של קבוצה אתנית או לאומית שזהותה לא הייתה תלויה בדת.
תחושת הזהות הלאומית היהודית רק התעצמה עם עליית תנועת הרומנטיקה. לכן, למשל, חברי הבונד, איגוד העובדים היהודי הכללי בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים, היו לרוב לא דתיים. תנועת ההשכלה היהודית בשילוב עם תנועת האמנציפציה היהודית התחוללו באירופה המערבית ובמרכזה כדי ליצור הזדמנויות ליהודים להיכנס לחברה החילונית. באותו זמן, פוגרומים באירופה המזרחית יצרו נדידה, בעיקר לארצות הברית, לשם הגיעו בסביבות שני מיליון מהגרים יהודיים בין השנים 1880 ו-1920. בשנות הארבעים, השואה גרמה להרס רוב הקהילה היהודית האירופית, ובשילוב עם הקמתה של מדינת ישראל והעזיבה של היהודים את ארצות ערב, יצרה בהמשך שינוי גאוגרפי. הגדרתה של התרבות החילונית בקרב המאמינים היהודיים היא קשה, משום שכל התרבות נשזרת עם מנהגיה הדתיים.
שפה

ביטויים ראשונים של ספרות יהודית ותיאטרון יהודי בתרבות היהודית החילונית התחילו להתפתח בשפות יהודיות מובהקות כמו עברית, יידיש או לאדינו, או בשפות אנגלית וגרמנית. ספרות חילונית ותיאטרון ביידיש התחילו במידה רבה במאה התשע עשרה ונמצאו בירידה עד אמצע המאה העשרים. תחייתה של השפה העברית כשפה מדוברת היא במידה רבה תופעה של תחילת המאה העשרים, ומשויכת לרוב לציונות. בדרך כלל, קהילה יהודית מסתגרת תדבר כדיאלוג פנימי עיקרי בשפה יהודית, יידיש, לדינו, יווניטיקה, עיראקית יהודית וכדומה, ותדבר בשפה שאינה יהודית עם הסביבה. למשל, היהודים בשטעטלאך של פולין והמהגרים החדשים בלואר איסט סייד של ניו יורק (במשך תחילת המאה העשרים) דיברו בעיקר יידיש, בזמן שכל היהודים בגרמניה במהלך המאה התשע עשרה או היהודים בארצות הברית כיום, דיברו או מדברים בעיקר בשפת מולדתם, גרמנית או אנגלית. במזרח אירופה התקיימו בו זמנית שתי התופעות, כשהמתבוללים מבין יהודי רומניה, רוסיה ופולין רכשו את שפת המקום ואף הצטיינו בה כסופרים, משוררים ובלשנים, בעוד שרוב היהודים נותרו בסביבה קדם-מודרנית ונזקקו לעיתים למתורגמנים במגעיהם עם הרשויות.
תרבות ואמנות

הספר הלא דתי הראשון, שהודפס ביידיש, ב-1541, היה בבא-בוך מאת אליהו בחור והוא זכה לתפוצה רחבה מאוד.
התיאטרון בשפת היידיש התפתח והגיע לשיאו בתקופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ונמשך במדינות אחדות בגוש הקומוניסטי גם אחרי היעלמותה למעשה של הקהילה היהודית. מרכזו היה באזורים היהודים התוססים במזרח אירופה והוא התפשט בפזורת המהגרים משם. כמו כן, התקיימה מאז ומתמיד מוזיקה יהודית אופיינית וההומור בתרבות היהודית.
אוכל

המטבח היהודי הוא מטבח שמקורו בארצות הרבות בהן חיו יהודים. בהכללה, ניתן לחלק את סוגי המטבחים לשניים: אשכנזי ומזרחי. המטבח האשכנזי מתוק וכבד יותר מהמטבח המזרחי החריף. עם זאת, מטבחה של יהדות כל ארץ וארץ הוא ייחודי, ולעיתים יהיה מטבחה של קהילה יהודית אחת שונה ממטבחה של קהילה יהודית אחרת אף באותה ארץ, לדוגמה: הבישול הקוצ'יני שונה מן הבישול ההודי.
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: תרבות יהודית
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
יהדות כתרבות
תרבות ישראלית
הערות שוליים

↑  Elazar, Daniel J.. "Can Sephardic Judaism be Reconstructed?". Jerusalem Center for Public Affairs.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph180929 
בניין התיאטרון היהודי באראשאום בבוקרשט. תיאטרון זה המשיך לפעול במשך כל שנות מלחמת העולם השנייה וקלט את השחקנים היהודים, שסולקו מהתיאטראות הרומניים
המסדר הדומיניקני

תומאס אקווינס, ציור של קרלו קריוולי
מסדר המטיפים (לטינית: Ordo Praedicatorum; בראשי תיבות: OP) הידוע יותר כמסדר הדומיניקני, הוא מסדר דתי קתולי. נכון ל-2016 היו במסדר 5,810 אחים, מתוכם 4,374 כמרים שנסמכו. ראש המסדר הנוכחי, ה-87 במספר, הוא האב ברונו קאדורה.
המסדר נוסד על ידי דומיניקוס הקדוש והוכר על ידי הכס הקדוש ב-1216. הוא אחד מהמסדרים המנדיקנטים (הקבצנים) הגדולים, שגרמו למהפכה בחיים הדתיים באירופה באמצע ימי הביניים. באנגליה ובכמה ארצות אחרות הדומיניקנים מכונים "בלאקפריירס" (האחים השחורים) בשל הגלימה השחורה שהם לובשים מעל לבגדיהם הלבנים, וזאת להבדילם מה"וויטפריירס" (האחים הלבנים), שהוא שמם של הכרמליתים, או ה"גרייפריירס" (האחים האפורים), הפרנציסקנים.
הדומיניקנים כונו גם "דומיני קאנס" (Domini canes), שפירושו בלטינית "כלבי-האל". הכינוי דבק בהם בשל קנאותם הרבה לאמונה, והעובדה שבאופן מסורתי היו מקורבים מאוד לאפיפיורות ונהגו למצב את עצמם כשומרי האורתודוקסיה (כולל שליטה כמעט קבועה באינקוויזיציה). עיסוקם המוכר של הדומיניקנים הוא בלימודי תאולוגיה מקיפים והם מזוהים עם התעמקות רבה בעיקרי האמונה, ורבים מהתאולוגים הקתולים הבולטים בהיסטוריה היו אחים במסדר. גדול המלומדים הדומיניקנים היה הקדוש תומאס אקווינס.
הקמת המסדר

כמו בן זמנו פרנציסקוס מאסיזי, דומיניקוס ראה את הצורך בסוג חדש של ארגונים שיענו על צורכי השעה, והגדילה המהירה של הדומיניקנים והפרנסיסקנים במאה הראשונה לייסודם מראה כי אכן היה צורך במסדרים האלה.
דומיניקוס שאף לייסד סוג חדש של מסדר, כזה שיאמץ את ההתמסרות והחינוך השיטתי של מסדרי הנזירים הוותיקים יותר, כמו הבנדיקטינים, אך יתייחס לבעיות הדתיות של הערים הגדלות, ויהיה בעל ארגון גמיש יותר מאשר המסדרים הקיימים או הכמורה.
המסדר החדש שלו היה מסדר מטיף, כלומר שמטרתו והכשרתו היא להטיף ולדרוש בשפות המקומיות, ודרש שלנזירים החברים בו יהיה רקע משמעותי בתאולוגיה אקדמית.
דומיניקוס ראה את הצורך לייסד סוג חדש של מסדר כאשר הוא נסע בדרום צרפת. הוא נתבקש ללוות את הבישוף שלו מאוזמה, במשימה דיפלומטית לשוודיה. באותה התקופה, דרום צרפת הייתה מעוז של הכת האלביגנזית, שמרכזה היה בעיירה אלבי.
האלביגנזים טענו כי החומר הוא רע, וכי רק הרוח היא טובה, אתגר יסודי לרעיון של ההתגלמות בבשר, המרכזי לתאולוגיה הנוצרית. האלביגנזים, הידועים גם כקתרים, חיו חיים פשוטים ביותר וראו עצמם כחסידיו של ישו העני. דומיניקוס ראה את הצורך בתגובה שתאמץ את האלמנטים החיוביים של התנועה האלביגנזית, על מנת להביא אותם חזרה למחשבה הנוצרית האורתודוקסית, ומרעיון זה קם המסדר של המטיפים העניים. אך האידיאל של דומיניקוס לקנות חזרה את האלביגנזים לא התאים לדעתם של כל המנהיגים, ואלבי הושמדה במסע הצלב האלביגנזי.
הארגון של מסדר המטיפים אושר ב־1216 על ידי האפיפיור הונוריוס השלישי.
דומיניקנים בהיסטוריה

הדומיניקנים היו כח מרכזי בפיתוח ובשימור האינקוויזיציה.
ארבעה חשמנים דומיניקנים הגיעו לאפיפיורות: אינוקנטיוס החמישי, בנדיקטוס האחד עשר, פיוס החמישי ובנדיקטוס השלושה עשר. בין הדומיניקנים המפורסמים:
דומיניקוס
אלברטוס מגנוס
תומאס אקווינס
קתרינה מסיינה
מייסטר אקהרט
תומאס דה טורקמדה
ג'ורדאנו ברונו
אנדרה מלונגז'ומו
פרה אנג'ליקו
ג'ירולמו סבונרולה
ג'ון ברומיארד
ויסנט פרר
ניקולאו איימריק
ברטולומאו דה לאס קסאס
ברנרדו גי
תומאזו קמפנלה
מרסל דיבואה
הנרי סוסו
אהרון סחרוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באוגוסט 1916 ירושלים, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  18 בנובמבר 2004 (בגיל 88) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 ידוע בשל:  מייסד חברת הביטוח "סהר" יו"ר דירקטוריון מספנות ישראל
 עיסוק:  איש עסקים
 בת זוג:  פיליס (לבית קהאן)
 מספר צאצאים:  3
 
אהרון סחרוב (20 באוגוסט 1916 – 18 בנובמבר 2004) היה איש עסקים ישראלי. מייסד חברת הביטוח "סהר" ומנהלה. יו"ר דירקטוריון מספנות ישראל.
ביוגרפיה

אהרון סחרוב נולד ב-1916 בירושלים, ליצחק מרדכי סחרוב ורבקה סחרוב לבית בן טובים, שניהם ילידי רוסיה שעלו ארצה ב-1902. לאביו היה בית מסחר גדול לעצים. אהרון היה אחיהם של לישראל סחרוב, יחזקאל סהר, זהובית סחרוב שלוש, מרים פשוטי ואליהו סחרוב. סבו היה איש העלייה הראשונה יצחק אייזיק בן-טובים.
כשהיה בן 13 הצטרף סחרוב לשורות "ההגנה" בתפקיד קשר. בהמשך למד בבית ספר הגבוה למסחר ברחוב בלפור בתל אביב. בשל הצלחתו בלימודים והייעוד הטבעי כבן המשפחה לעסוק במסחר, החליט אביו לשלוח אותו ללימודים גבוהים באנגליה. עד לנסיעה עבד פרק זמן קצר בבנק אפ"ק ובשנת 1937 עבר לאנגליה ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון.
מלחמת העולם השנייה, שפרצה ב-1939, קטעה את לימודיו והוא נאלץ לחזור לארץ ישראל. לפני חזרתו הצליח לקבל נציגות של סוכנות לביטוח ימי של חברת הביטוח הבריטית "איגל סטאר"(אנ').
בשנות ה-40 החל את דרכו כאיש עסקים והתרכז בתחום הביטוח. הוא מונה על ידי הסוכנות היהודית כאחראי על ביטוח התעשיות שברשותה.
בשנת 1945 הקימה משפחת סחרוב, בניהולו של אהרון סחרוב, את "מבטח", סוכנות הביטוח הימי הראשונה בישראל, כעסק צדדי לעסקי המסחר של המשפחה, עם הון רשום של 9,000 לירות שטרלינג.
עם תום תקופת המנדט הבריטי התעורר חשש שחברות הביטוח הבריטיות שפעלו בישראל יחסלו את עסקיהן והמשק יזדקק באופן דחוף למבטחים ולמבטחי משנה. סחרוב זיהה את ההזדמנות העסקית ושכנע את חברת "איגל סטאר" להצטרף כשותפים בחברת ביטוח שתוקם. על פי ההסכם בין הצדדים, חברת "איגל סטאר" תביא 76% מההון של חברת הביטוח ובתמורה תקבל 24% אחוזים מזכויות ההצבעה, ומשפחת סחרוב תשקיע 24% מההון ותקבל 76% מזכויות ההצבעה. וכך, ב-1949 ייסד את חברת הביטוח "סהר", כחברה לביטוח כללי, וזמן קצר לאחר מכן גם כחברה לביטוח חיים. לאורך השנים מילא בה תפקידים בכירים רבים, כמו יו"ר דירקטוריון ומנכ"ל.
ב-1969 התמנה למנהל החברה הישראלית לביטוחי משנה.
ב-1978 כיהן כיו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1980 היה אחד מ-11 בעלי העסקים שיסדו את חברת ההשקעות "דנות", ולאחר שכל שותף השקיע בחברה כמיליון דולר רכשו את השליטה בבנק הבינלאומי. אהרון מונה לחבר בדירקטוריון וסגן ליו"ר הדירקטוריון מרק מושביץ בבנק הנרכש ובחברת פ.י.ב.י. אחזקות. ב-1984 נקלעה חברת ההשקעות לקשים כלכליים עד שקרסה והבעלות על הבנק נמכרה ב-1986 לז'אק נאסר.
בתקופת כהונתו בחברת "סהר" מינה את חתנו אהרון אחיעז (בעלה של בתו יעל) למנהל החברות "סהר מימון" וסהר אחזקות" אולם ב-1988 הסתכסך אחיעז עם משפחת סחרוב ונאלץ לפרוש מתפקידו.
בתקופת כהונתו של שמחה ארליך כשר האוצר (1977–1979) מינה אותו השר ליו"ר דירקטוריון מספנות ישראל (במקביל לתפקידו כיו"ר מועצת המנהלים של חברת הביטוח "סהר"). במסגרת תפקידו זה אישר, בין השאר, את המימון לפיתוח ספינות סער 5.[דרושה הבהרה] לאחר כשנתיים התפטר מתפקידו עקב חילוקי דעות עם שר התחבורה חיים לנדאו על נושא מינוי בכירים במספנה.
ב-1983 התמנה כחבר במועצת המנהלים של חברת "ארית – תעשיות אופטיות".
לאחר פרישתו, העביר אהרון את מניותיו בחברת הביטוח "סהר" לשלושת ילדיו, אולם בעקבות סכסוך בין השותפים בחברה החלה ב-1989 פעילות למכירתה לכלל ביטוח. בסופו של דבר נמכרה החברה לחברת הביטוח "הראל".
משפחתו

אהרון נישא ב-1941 לפיליס (לבית קהאן) ולזוג נולד בן (אלכס) ושתי בנות (רות ויעל - אשת אהרון אחיעז). אהרון נפטר ב-2004, ונקבר בבית העלמין הישן של הרצליה. פיליס נפטרה ב-2016 ונקברה לצידו.
דודיו הם העיתונאי והמורה זלמן בן-טובים ומנהל בנק אפ"ק ברוך בן-טובים.
הערות שוליים

↑  שאול אברון, מושביץ מונה ליו"ר מועצת המנהלים בבנק הבינלאומי הראשון, מעריב, 13 באפריל 1980
↑  דוד ליפקין, "דנות" בקשיי נזילות. פונה לעזרת דיסקונט, מעריב, 13 במרץ 1984, המשך
↑  הקרבה המשפחתית לא הבטיחה את המישרה, מעריב, 31 במאי 1988
↑  שמעון רפפורט, אהרון סחרוב התפטר מתפקידו כיו"ר דירקטוריון מספנות ישראל, מעריב, 2 ביוני 1980
↑  הודעת פטירה פיליס סחרוב, אתר "אבלים"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411418805171  VIAF: 29156218028804740163   WorldCat (עם VIAF): 29156218028804740163
תקיפות מיניות בערב השנה החדשה בגרמניה (2015)

במהלך חגיגות ערב השנה החדשה בגרמניה, בדצמבר 2015, דווח על כ-1,200 נשים שעברו תקיפה מינית, במיוחד בעיר קלן. ברבים מהאירועים, התקיפות קרו שהנשים הללו שהו במרחבים ציבוריים, הן היו מוקפות על ידי קבוצות גדולות של גברים. משרד המשטרה הפלילית הפדרלית אישר ביולי 2016 כי 1,200 נשים הותקפו מינית באותו לילה.
בדיווחים בתקשורת הגרמנית תוארו התוקפים כ"צפון אפריקאים", "ערבים", "כהי עור" ו"זרים".
ב-5 בינואר 2016, ממשלת גרמניה ומשטרת קלן שיערו כי ייתכן שהפשעים היו מאורגנים. עם זאת, עד 21 בינואר הכריזה ממשלת נורדריין-וסטפאליה כי אין אינדיקציות להתקפות מאורגנות בכוונה תחילה.
ב-11 בפברואר, הציע מפקד משטרת קלן כי העבריינים הגיעו ממדינות שבהן נפוצות תקיפות מיניות כאלה של קבוצות גברים נגד נשים. הצעה זו אושרה בדו"ח של משרד המשטרה הפלילית הפדרלית ביוני 2016, אשר זיהה גם חמישה גורמים נוספים התורמים להתרחשות הפיגועים: לחץ קבוצתי, היעדר התערבות משטרתית, תסכולים של מהגרים, מניעת עכבות שנגרמה משימוש באלכוהול ו/או בסמים, וחוסר עכבות עקב היעדר קשרים חברתיים עם החברה הגרמנית הילידית.
עד אפריל 2016, הצביעו סטטיסטיקות רשמיות שמתוך 153 חשודים שזוהו בקלן שהורשעו בעבירות מין ופשעים אחרים בערב השנה החדשה, שני שלישים היו במקור ממוצא מרוקני או אלג'יראי, 44% היו במעמד מבקשי מקלט, ועוד סביר להניח ש-12% מוגדרים כשוהים בלתי חוקיים.
שלושה אחוזים מהחשודים היו פליטים קטינים ללא ליווי.
עד יולי 2016 הצהירה המשטרה כי מחצית מ-120 החשודים שזוהו בעבירות מין בערב ראש השנה הגיעו לגרמניה במהלך שנת 2015, ורובם הגיעו מצפון אפריקה, כאשר ארבעה חשודים הורשעו ברחבי הארץ. עד נובמבר 2016, זוהו ברחבי גרמניה כ-200 חשודים בתקיפות המיניות.
התקיפות בקלן > המבורג

במהלך ערב השנה החדשה 2015–2016, הגיעה רק שיחת טלפון אחת על הטרדה מינית למשטרת המבורג. ביום השנה החדשה, 14 אנשים דיווחו למשטרת המבורג על תקיפה מינית בערב השנה החדשה, אבל הדיווחים המוקדמים ביותר אבדו אז ברישומי המשטרה, והתגלו מחדש בסביבות 20 בינואר.
ב-5 בינואר 2016, משטרת המבורג הייתה מודעת כבר ל-13 נשים שדיווחו על תקיפה מינית בערב השנה החדשה. באותו יום – אולי בגלל הדיווחים בחדשות ביום הקוד, הודיע דובר משטרת המבורג כי ברובע התענוגות של המבורג בסנט פאולי, הוטרדו בין 18 ל-24 נסים ואף נשדדו, "במקרים מסוימים בו זמנית על ידי מספר גברים בקבוצות בגדלים שונים עם דרומי או מראה ערבי", בקבוצות של "בין 20 ל-40 איש".
באותו יום, הוזכרו התקריות המבורג הללו בקצרה בתקשורת שדיווחה על התקיפות המיניות בקלן. ב-6 בינואר, מספר התלונות על הטרדה מינית בהמבורג גדל ל-39, מבלי לספור את 14 המקרים שדווחו ב-1 בינואר, שלא ייבחנו עד 20 בינואר בערך.
מספר התלונות על הטרדה מינית או שוד בערב ראש השנה בהמבורג עלה ל-53 תלונות ב-5 בינואר, 70 תלונות ב-8 בינואר, 108 תלונות ב-10 בינואר, 153 תלונות ב-11 בינואר, 195 תלונות ב-14 בינואר.
ב-14 בינואר, דיווח העיתון השבועי "די צייט", על יותר מ-150 תלונות בהמבורג הנוגעות אך ורק להתקפות מיניות.
ב-15 בינואר נרשמו בהמבורג 205 תלונות, רובן על הטרדה מינית, שכללו 306 קורבנות.
ב-21 בינואר נרשמו 218 תלונות לגבי 351 קורבנות, וב-4 בפברואר נרשמו 236 תלונות, כולל שתיים בגין אונס. הבונדסקרימינאלמט (המשטרה הפדרלית הפלילית) ביולי 2016 אישר כי בהמבורג למעלה מ-400 נשים דיווחו על היותן קורבנות של אלימות מינית בערב השנה החדשה.
התקיפות בקלן > פרנקפורט

בשעות אחר הצהריים של 5 בינואר 2016 דיווחו כמה נשים למשטרת פרנקפורט כי הותקפו מינית בערב ראש השנה, במקרה אחד על ידי קבוצה של עשרה גברים "צפון אפריקאים" שדיברו אנגלית גרועה עם מבטא ערבי.
הדבר דווח בתקשורת החדשותית הגרמנית ב-6 בינואר, ודווח בקצרה בתקשורת הבינלאומית החל מ-7 בינואר 2016.
עד 8 בינואר, ספרה משטרת פרנקפורט 15 תקיפות מיניות מדווחות על ידי קבוצות של גברים "ערבים" או "צפון אפריקאים".
עד 11 בינואר 2016, המשטרה ספרה 22 תקיפות מיניות מדווחות על ידי קבוצות כאלה בערב ראש השנה. בספטמבר 2016, בתגובה לשאלת עיתון, הצהיר פרקליט המדינה כי הובאו בפניו 60 דיווחים על הטרדה מינית.
התקיפות בקלן > דורטמונד

ב-5 בינואר 2016 נרשמו במשטרה שתי תלונות על תקיפה מינית בערב השנה החדשה בדורטמונד, על ידי קבוצות של גברים שפנו לנשים בגרמנית או באנגלית עילגת.
ב-7 בינואר דיווחו כלי תקשורת בינלאומיים כי התקיפות המיניות בדיסלדורף בוצעו על ידי גברים בעלי מראה צפון אפריקאי או ערבי עד 14 בינואר נרשמו בדיסלדורף 48 התקפות מיניות כנגד נשים בערב הסילבסטר.
התקיפות בקלן > בילפלד

ב-6 בינואר 2016 דיווחו העיתון המקומי, כי בערב השנה החדשה, באזור השעשועים סביב שדרות בילפלד, לפחות חמש צעירות הותקפו מינית, בעיקר על ידי קבוצות של גברים שאינם דוברי גרמנית, שהמשטרה המקומית תיארה אותם כמהגרים.
ב-6 בינואר הצהירה משטרת בילפלד על שתי תלונות שהוגשו על ידי נשים על תקיפה פיזית בערב הסילבסטר.
ב-9 בינואר 2016 דווח בעיתון "די ולט" כי הוגשו מספר תלונות.
ב-16 בינואר מסרה המשטרה כי שש נשים הגישו תלונות על הטרדה מינית. רוב הדיווחים הללו הגיעו רק לאחר דיווחים בתקשורת המקומית.
עד 18 בינואר, משטרת בילפלד חקרה חמש עבירות מין בערב ראש השנה. בנובמבר 2016 דיווח מקור חדשותי על עשרים עבירות בבילפלד הנוגעות לערב הסילבסטר, מבלי לציין כמה מהן היו עבירות מין.
התקיפות בקלן > דיסלדורף

לאחר פרסום החדשות על התקיפות בקלן, ב-4 בינואר 2016, דיווחים דומים החלו להגיע למשטרה בדיסלדורף. בין 4 ל-6 בינואר נרשמו כ-20 דיווחים על נשים שהוטרדו מינית; עד 8 בינואר, המספר גדל ל-41. ב-7 בינואר דווח בכלי תקשורת בינלאומיים כי התקיפות המיניות בדיסלדורף בוצעו אף הם על ידי גברים בעלי מראה צפון אפריקאי או ערבי.
ב-14 בינואר נרשמו 48 התקפות מיניות על נשים בדיסלדורף. ב-18 בינואר מנתה משטרת דיסלדורף 69 תלונות על עבירות מין בערב הסילבסטר. עד 21 בינואר מנתה המשטרה 57 מקרים של הטרדה מינית, ו-13 מקרים של עלבונות על רקע מיני או מגדרי. ועד נובמבר 2016, נרשמו כ-103 תלונות.
התקיפות בקלן > ערים נוספות

ב-14 בינואר 2016, ציטט ערוץ הוה.דה.אר דו"ח של שר המשפטים בנורדריין-וסטפאליה דיווח על ערב השנה החדשה האחרון:
כמה נשים בפאדרבורן נפגעו לכאורה בצורה מגונה על ידי קבוצה של 8 עד 10 גברים "צפון אפריקאים";
שני ניסיונות אונס בדטמולד, שבוצעו לכאורה על ידי גברים בעלי חזות "זרים" בסביבה ישירה של מקלט לפליטים;
שתי ילדות בבורקן (נורדריין-וסטפאליה) הותקפו לכאורה על ידי "מספר מבקשי מקלט";
שני מקרים של הטרדה מינית באסן.
מספר לא מוגדר של תקיפות מיניות בערב השנה החדשה 2015–16 התרחש בערים לא מוגדרות במדינת הסן. תקיפות מיניות בערב הסילבסטר התרחשו בנירנברג, מינכן, ברלין וערים בבאדן-וירטמברג, אבל העיתון היחיד שהזכיר את המקומות האלה לא הבחין בין שוד לבין עבירות מין.
הרחבה על התקיפות > בקלן

קלן, העיר הרביעית בגודלה בגרמניה, היא באופן מסורתי מקום פופולרי עבור מקומיים ומבקרים לחגוג את ערב השנה החדשה לצפות בזיקוקים מעל נהר הריין וקו הרקיע של העיר.
האזור סביב קתדרלת קלן, עם שוק חג המולד שלו, פופולרי במיוחד בסביבות ערב השנה החדשה, אך ידוע לשמצה בשל כייסים וגניבות. אחד ממקומות ההתכנסות הרגילים לחוגגים הוא כיכר באנהוף ספלאץ בין תחנת הרכבת המרכזית לקתדרלה.
הרישום הרשמי של המשטרה קובע כי בסביבות השעה 21:00 ב-31 בדצמבר 2015, כ-500 גברים, בני 15–35, שנראים ערבים או צפון אפריקאים, שהיו תחת השפעת אלכוהול. אותם גברים התאספו ברחבה שבין תחנת הרכבת המרכזית של קלן לקתדרלה וירו זיקוקים באוויר ולעבר שאר הקהל, לאחר מכן גדלה קבוצת "ערבים/צפון אפריקאים" זו ל-1,000 איש ב-23:00. טען נציב העליון של משטרת קלן שהוצב בזירה באותו לילה בעיתון "די ולט'", כי בשעה 21:45 הקהל ברחבה ובמדרגות הקתדרלה נורו זיקוקים והושכלו בקבוקים, "בעיקר על-ידי גברים עם רקע הגירה", נספר. כבר "כמה אלפים", והמשיך לגדול עד 23:00.
סמוך לשעה 23:30, בגלל סכנה ניכרת לאנשים ולחפצים או כדי למנוע בהלה שנגרמה מהזיקוקים, החליטה המשטרה לפנות את החצר הקדמית והמדרגות של הקתדרלה והרחבה לכיוון רחוב Domprobst-Ketzer. פעולה זו נמשכה עד לשעה 00:15, והייתה קשה לביצוע עקב מצב שכרות של אנשים עם אלכוהול, חשיש או חומרים אחרים.
ב-4 בינואר הצהיר מפקד משטרת קלן, וולפגנג אלברס כי הפינוי היה "פחות יעיל". בנוסף אמר כי הפינוי בוצע בכוח של 213 שוטרים. מחקר שנערך על ידי העיתון "קלנר אקספרס" במרץ הראה שלמעשה היו אלה רק 150 שוטרים: 80 שוטרים ממלכתיים ו-70 שוטרים של תחנות רכבת. המספר המתוקן של השוטרים הועבר לוועדה הפרלמנטרית של הפנים של נורדריין-וסטפאליה ב-11 בינואר. דובר המשטרה לא ידע לומר מדוע גם התיקון לא פורסם אז לציבור, והציע שאולי החקירה "לא כל כך חשובה".
בין השעות 22:00 ל-05:00 נלקחו הפרטים האישיים של 71 בני אדם ליד תחנת הרכבת המרכזית. בני אדם נלקחו למעצר וארבעה נוספים נעצרו. למרות זאת, המשטרה לא הצליחה לקחת את כל העבריינים למעצר.
מספר התקיפות המיניות המדווחות בערב הסילבסטר עלה בהתמדה החל מ-1 בינואר 2016. עד 13 בינואר 2016, גם כמה תלונות הוגשו נגד משטרת קלן בגין מניעת סיוע. עד 17 במרץ 2016, הוגשו 51 תלונות נגד מפקד המשטרה של קלן, וולפגנג אלברס, או נגד שר הפנים של נורדריין-וסטפאליה, ראלף יגר.