אבשלום חביב
מהלך המשפט וגזר הדין

המשפט החל ביום רביעי, 28 במאי 1947, וזאת לאחר שנדחה ביומיים בשל מחלה של יעקב וייס. הנאשמים קיבלו את חברי בית הדין בשירת "התקווה". עורכי הדין נעמדו בעת השירה, וננזפו לאחר מכן על ידי אב בית הדין בכך שתרמו לביזיון בית המשפט. חביב ביקש לקרוא הצהרה במקום תשובה לשאלת השופט, והוסה על ידי נשיא בית הדין כי עליו לענות לשאלות ולא להקריא הצהרות. כשהתעקש חביב צוו שני שוטרים להושיב אותו בכוח. בהמשך שיבשו הנאשמים את מהלך המשפט. הם לא ענו לשאלות השופט, ביקשו את חבריהם שיענו במקומם, ולחלופין קמו ממקומם או העמידו פני מתנמנמים. בזמן הזמנת העדים שוחחו הנאשמים בינם לעצמם והחליפו ביניהם הלצות. במקרים בודדים התייחסו הנאשמים לאירועים שקדמו להבאתם לדין. חביב קם ושאל את אחד העדים, חייל בריטי אשר נכח במעצרו: "האם תוכל להסביר לי במדויק למה התכוונת כשאמרת לי 'תאי הגזים הם משחק לעומת מה שצפוי לכם בארץ ישראל'?". כשלא הפנו שאלה מאשימה, המשיכו הנאשמים בשיחה בינם לבין עצמם וציירו קריקטורות של אנשי בית הדין.
המשפט נמשך 14 יום. 35 עדים זומנו, ואזי הגיעה שעת צד הסנגוריה. הנאשמים אשר מלכתחילה התנגדו לסמכות בית המשפט לדון אותם, התנגדו גם לקיום הליכי הגנה. עם זאת הכין כל אחד הצהרה ארוכה ובה דברים נגד שלטון העריצות הבריטי. את הצהרותיהם נשאו הנאשמים ב-10 ביוני 1947. בהצהרתו השווה חביב בין המרד האירי בבריטניה לבין המאבק המחתרתי בארץ ישראל. את נאומו סיים כך:
... אתם, שגאוותכם הנפסדת העבירה אתכם על דעתכם, מה לכם ולנפש האדם החופשי המוכן לסכן את חייו ואף להקריב את חייו למען החירות?... תמהים אתם: כיצד זה אירע שהיהודים הללו שחשבנום לפחדנים, שהיו לקורבן שחיטות במשך דורות, התקוממו נגד שלטוננו, נלחמים בצבאותינו ואף שמים לאל את פקודותינו, ובעומדם בצל המוות, בזים למוות?... והרי הדבר פשוט יותר משנדמה לכם. בשתיים יוצבה דמותו החיונית של דורנו: על ידי אדמת המולדת ועל ידי האסון בגולה. אדמת המולדת היא שייחדה אותנו, היא שנתנה כוח לשרידינו, אומץ לליבנו ואמונה בעתידנו... היא שהחזירה לנו את מסורת הגבורה של המכבים ובר כוכבא, ומצד שני אסון ללא דוגמה בגולה. הוא למדנו, כי אנו עומדים במערכה לא רק על חירותנו, כי עם על עצם קיומנו. .. הוא שלמדנו כי אם לא נלחם - נושמד, והוא שנטל מכל אחד ואחת מאיתנו את הפחד. בכל הארץ עומדים בפניכם אנשים שאינם מפחדים עוד. כי מפני מה יפחדו? מפני מוות יפחדו בני עם שמיליוני בניו הומתו בליל בלהות אחד, ללא טעם וללא תכלית; בזוכרנו את אחינו המושמדים - שופע ליבנו אושר על שניתן לנו לא להיות נרמסים כמותם, על שנפלה בחלקנו הזכות הקדושה להילחם למען ארצנו, לחיות על אדמת מולדתנו, לכתוב פרק של גבורה ולהשאיר צוואה, לא של פחדנות וטבח, כי אם של אומץ ומלחמת חירות, לדורות הבאים... ואף זאת בוודאי לא תבינו, כאשר אנוכי, איש עברי צעיר, העומד בפני איום מחומש ברצח, אשא את ליבי אל אלוהי שבשמים, ואתן שבח והודיה על הזכות שנתן לי לסבול עבור ארצי ועמי ואומר בכל ישותי: ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה!
ב-16 ביוני התכנס בית הדין בהרכב של קולונל פל, מייג'ור לי הנטר וקפטן ברקר בשעה 11:10. במעמד נכחו גם לוטננט קולונל נורמן, סגן מפקד הצבא הראשי בארץ, וראש הבולשת בארץ. עורכי הדין נכנסו באיחור של 15 דקות בהתלוננם בפני נשיא ביה"ד כי נערך בהם חיפוש גופני "מדוקדק, ממושך ומביש". הדבר היווה חלק מטבעת האבטחה הכבירה שהושמה על האולם וסביבת בית הדין. החיפושים כללו אף את קופסאות הסיגריות והגפרורים ועטים נובעים. באולם נכחו עיתונאי חוץ רבים.
בתאם, ישבו הנאשמים כבולים ושרו משירי בית"ר. השירים אף תורגמו עבור העיתונאים הזרים. הם הוכנסו אל האולם תחת משמר כבד כשהם אזוקים בידיהם ורגליהם. סופר כי חביב סירב להרים את רגליו כדי שיסירו ממנו את אזיקי הרגליים ובקול רם ענה לשוטר הבריטי: ”אם השלטון הבריטי רוצה לשים עלי אזיקים, שיתכופף!”. רק מספר רגעים לפני כניסת הרכב ביה"ד הוסרו הכבלים. את משפחותיהם הרגיעו הנאשמים: ”אנחנו עוד נצחק עליהם, ואם לא אנחנו, אחרים יצחקו”. נשיא ביה"ד, הקולונל פל, הכריז כי הנאשמים נמצאו חייבים בכל ההאשמות. בפני השופטים הביאו עורכי הדין תעודות בדבר גילם הצעיר של אמנון מיכאלוב ומנחם אוסטרוביץ.
קרוב לשעתיים ארכה ההתייעצות על פסק הדין. הקהל והעיתונאים הועברו על ידי המשטרה למרפסת מסורגת תחת השמש. התמרמרות העיתונאים על ה"כליאה" לא הועילה. מקץ השעתיים נכנס נשיא ביה"ד לאולם כשלראשו כובע אדום, סימן לפסקי דין מוות. הנשיא הודיע כי השלושה, מאיר נקר, יעקב וייס ואבשלום חביב, נידונים "לתליה עד שתצא נשמתם". מיכאלוב ואוסטרוביץ נידונו למאסר "עד שיחליט הנציב לשחררם" וזאת מפאת גילם הצעיר. בהשמע גזר הדין פרצו הנידונים בשירת "התקווה" אליה הצטרף הקהל באולם. מיד אחר כך הושם שוב כל הקהל במרפסת המסורגת במשך שלושת רבעי שעה עד ליציאת חברי ביה"ד. נאמר לקהל כי כל מי שינסה לצאת החוצה "יירה בו במקום". הנידונים הועמסו על משוריין שעשה דרכו אל בית הסוהר בעכו. אימו של חביב שמרה על קור רוח בעת הקראת גזר הדין ולא אמרה דבר.
מעדות של עיתונאי "דבר" שביקר בביתו של חביב עולה כי משפחתו החזיקה בתקווה להצלתו, וזאת בשל ביקורה של ועדת האו"ם בארץ באותם ימים. למשפחתו מסר חביב: ”אנחנו מוכנים לחבל, השאלה היא כיצד אתם מוכנים לזה?”. ב-כ"ט בתמוז, יום פטירתו של מצביא האצ"ל, זאב ז'בוטינסקי, הועלו בדרגות שלושת הנידונים וחביב קודם מדרגת ר"ק (ראש קבוצה) לדרגת סמל. האצ"ל הגיש לוועדת האו"ם תזכיר כדי שיפעל לביטול עונש המוות, וזאת לאור קריאת האו"ם לכל הצדדים להימנע ממעשי אלימות בתקופת החקירה (וגם על סמך מקרה דומה שאירע ביוון) ובשל העובדה כי איש מכוחות הביטחון לא איבד את חייו בהתקפת כלא עכו פרט ללוחמי מחתרת. בוועדת החקירה אכן התגבש רוב התומך בהתערבות בעניין, אולם לאחר שהובא העניין ליו"ר הוועדה ולאחר דיונים סוערים בדלתיים סגורות, הוחלט ב-23 ביוני שלא לנקוט עמדה נגד החלטת ממשלת המנדט. עם זאת, תשובת ממשלת המנדט לוועידה בעניין שלושת הנידונים הפתיעה אותה בעוינותה, החריפה את היחסים בין הצדדים, ואף גררה את קיצור משך שהיית הוועדה בארץ ישראל. אל הנציב העליון פנו גם דוד בן-גוריון, חיים ויצמן והרבנים הראשיים בבקשות חנינה. אליהם הצטרפו גופים רבים שקראו לחנינה, בהם ועד העדה הספרדית, מועצת רמת גן, סנטורים אמריקאיים, ואף הניו יורק פוסט והעיתונות הצ'כית (בשל מוצאו של וויס). בזה אחר זה נדחו הפניות והלחצים.
את זמנם בתא הנידונים העבירו השלושה בלימודים וקריאת תהילים. כשהיה מבקרם רב האסירים אריה לוין היו מקבלים בשמחה את פניו ומבקשים כי ימסור שמצב רוחם איתן. ב-8 ביולי בשעה 01:00 אישר מפקד הצבא את פסק הדין. בהמשך האצ"ל חטף שני סרג'נטים בריטיים כבני ערובה, ואיים כי אם ימומש גזר הדין, ייתלו הסרג'נטים בבחינת "עין תחת עין".