stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כותרת ראשית (שבועון)
אופי השבועון

השבועון התאפיין בכתיבה פוליטית וחברתית מעמיקה ופרסם תחקירים בנושאים כלכליים, חברתיים וצבאיים, לצד עיסוק מעמיק בתרבות. עם הכותבים ב"כותרת ראשית" נמנו דן בן אמוץ, אפרים סידון, דורון רוזנבלום, גבי ניצן, ארי שביט, מנחם פרי, דב אלפון, אהוד אשרי, נרי ליבנה, עירית לינור, שלמה אברמוביץ' ואבנר אברהמי (סגן עורך ומעצבו הראשון).
נקודות ציון עיתונאיות

עוז אלמוג מציין מספר גורמים שבזכותם היה "כותרת ראשית" לציון דרך חשוב בעיתונות הישראלית. הביקורת שמתח על השלטון והחברה הייתה מנקודת מבט שמאלנית מובהקת ונוקבת מתמיד. "המהפכה העיתונאית" שהחלה בשבועון "העולם הזה" של אורי אבנרי והתפתחה בירחון "מוניטין" הפכה ב"כותרת ראשית" לשנונה, מצליפה, פרובוקטיבית ורחבה יותר. השבועון היווה במה לביקורת הפוליטית שהתפתחה בשמאל בעקבות מלחמת לבנון הראשונה והיה הראשון שסיקר את עוולות השלטון הישראלי נגד האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה ושומרון. עם זאת, השבועון לא חסך שבטו מתנועת העבודה ההיסטורית, דן בגלוי בקיפוח העדתי ולא היסס לתקוף את הבסיס המושגי של הלאומיות הציונית ואת צה"ל. השבועון נתן במה לכותבים צעירים על סמך כישרונם. סגנון הכתיבה היה ניו ג'ורנליסטי, אישי, אירוני, דעתני וללא כבוד ל"פרות קדושות".
ב-1984 יצא השבועון נגד הדחקת הישארות ישראל ברצועת הביטחון והתמשכותה למעשה של מלחמת לבנון והיה בכך דוגמה חריגה בעיתונות הישראלית של התקופה.
לאחר פרשת קו 300 פרסם העיתון (בניגוד להנחיות הצנזורה הצבאית) כי החשוד המרכזי בפרשה הוא יצחק מרדכי. נחום ברנע הביע חרטה על המסע שערך השבועון נגד מרדכי וציין:” הבעיה הייתה בהיסחפות שבאה אחר כך. במקום להסתפק בפרסום המידע שהיה בידינו, אימצנו אותו: חדלנו להתייחס אל מרדכי כאל נחקר, והתחלנו להתייחס אליו כאל אשם. אחר כך התברר שהשב"כ בדה ראיות, תפר למרדכי תיק, היטה עדויות, והוליך שולל את ועדת החקירה שמינה שר הביטחון, את חוקרי המשטרה ובעקיפין גם אותנו. יכולנו להתנחם בתרומה שתרמנו למהומה בצמרת השב"כ, שהביאה בסופו של דבר לגילוי האמת. בעיני, אין בכך אפילו חצי נחמה”.
ב-29 באפריל 1987 יצא השבועון בגיליון מיוחד לרגל יום העצמאות ו-20 שנה למלחמת ששת הימים, שבו רוכזו כתבות שטח שערך הסופר דויד גרוסמן בשטחי יהודה ושומרון. הגיליון, שזכה לשם "הזמן הצהוב", עורר הדים ורבים רואים בו כמי שניבא את פרוץ האינתיפאדה הראשונה חצי שנה מאוחר יותר. קובץ המאמרים יצא בספר סמוך למועד הפקת הגיליון. עורך "כותרת ראשית" נחום ברנע סיפר כי בשעה שתפוצה רגילה של השבועון הייתה 14 אלף עותקים ולא יותר מ-20 אלף, גיליון "הזמן הצהוב" הגיע ל-40 אלף עותקים. הזכויות לפרסום המאמרים נרכשו על ידי הוצאות וכתבי עת ברחבי העולם. התמלוגים ששילם ה"ניו יורקר" לבדו עבור פרסום המאמרים החזיק כלכלית את "כותרת ראשית", שעמד על סף הליך פירוק, במשך מספר חודשים.
מדורים קבועים

מכתבים למערכת – מדור שבו פורסמו מכתבים שנשלחו למערכת העיתון, פעמים רבות פורסמו במסגרת זו, לצד מכתבים של קוראים אנונימיים מאמרונים של קוראים ידועים כיגאל תומרקין, אנטון שמאס, כרמית גיא, יצחק לאור ואחרים.
"ברז: חדשות*מעקב*סיפורים שמאחורי הסיפורים" – כתבות קצרצרות בנושאים שברקע האקטואליה.
מספר קטעים – מדורו של נחום ברנע.
"כיוון הרוח" – מאמרים קצרים בנושאי תרבות מאת דב אלפון.
ס.כ.ר ("ספרים כותרת ראשית") – מדור ביקורת ספרים חדשים בעריכת רחלה זנדבנק.
"בגבו למצלמה" – מדור שבו תיעד העיתונאי הצעיר גבי ניצן את חוויותיו מן השבוע החולף ברוח הומוריסטית. במהלך השנים תיעד במדור נסיעות להולנד, אנגליה, סקוטלנד וארצות הברית.
"שידורים" – סקירת שידורי הטלוויזיה על ידי עירית לינור.
מדור מוזיקה קלאסית מאת מיכאל דק.
"לקחת כדור" – מדור ספורט בעריכת איל מגד.
שעשועונים כ"רב-זוט", חידון טריוויה ו"פלונטר", תשבץ היגיון מאת יורם הרועה.
מדור סאטירי – העמוד האחרון. בראשית ימי העיתון נכתב על ידי דן בן אמוץ ולאחר מכן על ידי אפרים סידון, אבנר אברהמי ודודו גבע, שאף פרסמו בו את התנ"ך בקומיקס.
הערות שוליים

↑  ניבה לניר, יש כותרת, יש סיפור, דבר, 3 בדצמבר 1982
↑  יעל גבירץ, המפעל סגור, חדשות, 16 בדצמבר 1988
↑  כרמית ספיר ויץ, ‏"שיא מבחינה עיתונאית": השבועון המיתולוגי "כותרת ראשית" בקאמבק מזהיר, באתר מעריב אונליין, 22 בנובמבר 2019
↑  עוז אלמוג, מעיתונות מגויסת לביקורתית
↑  אורי דרומי, התקשורת אשמה, באתר העין השביעית, 1 ביולי 2000
↑  נחום ברנע, שרון מתנתק, העיתונות מתחברת, באתר העין השביעית, 1 במאי 2004
↑  הזמן הצהוב, בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות: נחום ברנע על "הזמן הצהוב"
כיכר פרטוריוס

| --- | --- |

 פסל פרטוריוס שבכיכר, על רקע בניין עיריית פרטוריה
 מיקום
 מדינה:  דרום אפריקה דרום אפריקה
 עיר:  פרטוריה
 רחובות מסתעפים:  רחוב פול קרוגר
 אתרים:  מוזיאון הטרנסוואל, בניין עיריית פרטוריה, חלון אפריקה
 קואורדינטות:  25°45′11.2″S 28°11′16.7″E﻿ / ﻿25.753111°S 28.187972°E﻿ / -25.753111; 28.187972
 he
 
כיכר פרטוריוס (באנגלית: Pretorius Square ובאפריקאנס: Pretorius-vierkant) היא אחת הכיכרות הראשיות של המרכז ההיסטורי של העיר פרטוריה, אחת משלוש ערי הבירה של דרום אפריקה.
ראו גם

כיכר הכנסייה
רחוב פול קרוגר
מוזיאון הטרנסוואל
בניין עיריית פרטוריה
חלון אפריקה
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של דרום אפריקה ובנושא מבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חזיתו המזרחית של הכיכר, הכוללת לכל אורכה את המוזיאון להיסטוריה של הטבע
ירחניים

| ירחניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: ירחניים
שם מדעי
 Monodactylidae ‏לספד, 1801

ירחניים (שם מדעי: Monodactylidae) היא משפחה של דגי ים מסדרת הדקראים. דגים אלה חיים במים רדודים בימים הטרופיים באזור האינדו-פסיפי (אנ'). במשפחה ישנם 6 מינים.
אלו דגם קטנים ושקופים בעלי גוף דמוי דיסקית וסנפירים מוגבהים, עיניים גדולות, זנבות קטנים וקצוות סנפירים צהובים. אורכם הממוצע 25-30 ס"מ. דגים אלה חיים רוב הזמן בלהקות והם ניזונים מדגים קטנים יותר ומחסרי חוליות ימיים.
חלק מדגים אלה הם דגי נוי פופולריים באקווריום.
מיון

משפחה ירחניים (Nemipteridae)
סוג ירחן (Monodactylus)
מין ירחן כסוף (Monodactylus argenteus)
מין Monodactylus falciformis
מין Monodactylus kottelati
מין Monodactylus sebae
סוג Schuettea
מין Schuettea scalaripinnis
מין Schuettea woodwardi
להקת ירחניים בפיליפינים.
כובע שלוש פינות

כובע שלוש פינות מפרוות בונה, 1780 לערך.
כובע שלוש פינות (באנגלית: tricorne או tricorn) הוא סוג של כובע שנפוץ במאה ה-18 באירופה ובאמריקה ויצא מן האופנה בסביבות 1800. בשיא תפוצתו היה הכובע פריט לבוש אזרחי וחלק ממדי צבא וצי גם יחד. לכובע שלוש הפינות היו שוליים רחבים, שקופלו והודקו בסיכה משני צדדיו ובאחוריו, כך שנוצרה צורת משולש. את הכובע חבשו על פי רוב כשקצהו המחודד פונה קדימה. חיילים שנשאו רובה או מוסקט על כתפם הימנית, חבשו אותו לעיתים קרובות כשחודו פונה שמאלה, כדי שלא יתנגש בקנה הרובה. כיפת הכובע (crown) הייתה נמוכה, בשונה מהכובע החרוטי (steeple hat) דמוי הצריח שחבשו הפוריטנים או כובע הצילינדר של המאה ה-19.
מגוון כובעי שלוש הפינות היה רחב, מכובעים פשוטים וזולים עד כובעים מהודרים ומצועצעים, אשר עוטרו לעיתים בנוצות או בסרט זהב או כסף שנתפר לשוליהם. לכובעים בגרסאותיהם הצבאיות והימיות הוסיפו מלפנים ציצה (cockade) או סמל לאומי כלשהו.
תולדותיו

כובע שלוש הפינות התפתח מהכובע העגול ורחב התיתורה של החיילים הספרדיים שהוצבו בפלנדריה במאה ה-17. על ידי קשירת השוליים קיבל הכובע את צורתו המשולשת. הוא נפוץ עד מהרה במתכונתו זו בקרב החיילים, וכשפרצה ב-1667 מלחמה בין צרפת לספרד בארצות השפלה הספרדיות, חיקו החיילים הצרפתיים את יריביהם. עם שובם לצרפת פשט כובע שלוש הפינות לא רק בקרב אזרחי הממלכה, אלא גם בחצרו של המלך של לואי ה-14, ועד מהרה הוא נעשה פריט לבוש אופנתי אזרחי וצבאי בכל רחבי אירופה. כובע שלוש הפינות אפיין את סגנון הלבוש האירופי משך כל המאה ה-18. בארצות הברית חבשו אותו חמשת הנשיאים הראשונים, מג'ורג' וושינגטון עד ג'יימס מונרו. האחרון אף זכה בשל כך לכינוי "The Last Cocked Hat".
השימוש בכובע שלוש הפינות פסק בשלהי המאה ה-18. את מקומו תפס הכובע כפול-הפינות (bicorne), שנפוץ מאוד בקרב קציני צבא באירופה מ-1790 לערך עד מלחמת העולם הראשונה ונעלם לגמרי מן האופנה רק במלחמת העולם השנייה. אשר לחיילים הסדירים, את כובע שלוש הפינות החליף מ-1800 ואילך הכובע הנקרא שאקו (shako). השינויים לא פסחו גם על הכובע כפריט לבוש אופנתי לגברים שאינם אנשי צבא, והוא הוחלף על ידי כובע הצילינדר.
גלריה

שחקן בדמותו של פטר הגדול חובש כובע שלוש פינות, סנקט פטרבורג, רוסיה
חייל רוסי, 1700 לערך
קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, 1733-1737 לערך
תומאס גייג', וייקונט גייג' הראשון ב-1743
פרידריך הגדול חובש כובע שלוש פינות, 1750 לערך
קתרינה הגדולה, 1760 לערך
כניעת לורד קורנוואליס בקרב יורקטאון, 1781. ציור מאת ג'ון טראמבול
קרלוס השלישי, מלך ספרד, 1786-1788 לערך
גמלאי צ'לסי חובשים כובעי שלוש פינות
ראו גם

"לכובע שלי שלוש פינות"
הערות שוליים

↑  Gentlemen of Fortune.
↑  Castells, Albert. "Los tercios viejos y la presencia española en Flandes". Espasa, Madrid, 1997.
↑  James Monroe in: listory.com.
↑  Cocked Hat in: infoplease.
כח לגמלאים

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מנהיגים:  גדעון בן-ישראל, נתן וולוך
 אפיון:  מפלגה לקידום זכויות הגמלאים
 כנסות:  לא עברה את אחוז החסימה
 אותיות:  פז (הבחירות לכנסת החמש עשרה) א (הבחירות למועצת העיר תל אביב-יפו) זך (הבחירות למועצת העיר תל אביב-יפו 2013 ו-2018)
 שיא כוחה:  6 מנדטים במועצת העיר תל אביב יפו
 
כח לגמלאים היא מפלגה שמטרתה קידום זכויות הגמלאים בישראל.
היסטוריה

המפלגה הוקמה לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה (1999) על ידי חברי הכנסת לשעבר גדעון בן-ישראל ונאוה ארד, על מנת לקדם את זכויות הגמלאים בישראל.
באותה התקופה, סקרים מעטים הראו על סיכוי המפלגה להיכנס לכנסת עם בין מנדט אחד ל-2 מנדטים.
בין היעדים של המפלגה היה לחוקק בכנסת חוק פנסיה ממלכתית, שיבטיח לאלה החיים רק מקצבת זקנה פנסיה שתבטיח קיום הוגן ותוציא רבבות תושבים בישראל ממעגל העוני.
המפלגה הציבה ברשימתה את חבר הכנסת לשעבר גדעון בן-ישראל בראשה, את הסופרת יפה גולן במקום השני ברשימה ואת חבר הכנסת לשעבר מרדכי וירשובסקי במקום הרביעי ברשימה. במקום ה-42 האחרון והסמלי ברשימה הוצב השר לשעבר ישראל כץ.
הרשימה זכתה ל-37,525 קולות, מספר קולות רב מהצפוי, אך לא הצליחה להיכנס לכנסת. לאחר ההפסד לא השתתפה המפלגה שנית בבחירות לכנסת, אך נציגים מטעמה חברים במועצת העיר תל אביב-יפו.
למרות הכישלון המשיך בן-ישראל בפעילות למען הגמלאים והתמודד במערכות בחירות מקדימות רבות במפלגת העבודה, אך לא הצליח להיכנס לכנסת.
מועמדי המפלגה לכנסת

מועמדי המפלגה לכנסת ה-15 (1999) 
גדעון בן-ישראל, יפה גולן, אבישי ליקרמן, מרדכי וירשובסקי.
ראו רשימת מועמדים מלאה כאן.
כח לגמלאים בבחירות המקומיות

המפלגה משתתפת בבחירות לרשויות המקומיות בישראל החל מ-1998, אז זכתה לנציגים במועצת עיריית תל אביב-יפו, בהוד השרון ובאשקלון. בתל אביב, שם עומד בראש הרשימה נתן וולוך, זכתה הרשימה ל-3 מנדטים ב-1998 וב-2008. בבחירות 2003 זכתה הרשימה בשישה מנדטים והייתה לסיעה הגדולה במועצה. בבחירות 2013 זכתה הרשימה בשני מנדטים. בבחירות 2018 שמרה הרשימה על כוחה וזכתה בשני מנדטים. בבחירות 2024 זכתה הרשימה במנדט אחד.
נציגי המפלגה במועצת העיר תל אביב-יפו

| מועצה | נציגים | הערות |
| --- | --- | --- |
| המועצה ה-17 (1998) | 3 מנדטים (מתוך 31): נתן וולוך, חביבה אבי-גיא, משה טיומקין |  |
| המועצה ה-18 (2003) | 6 מנדטים (מתוך 31): נתן וולוך, חביבה אבי-גיא, אריה שומר, משה טיומקין, מאיר מוזס, שלי חושן |  |
| המועצה ה-19 (2008) | 3 מנדטים (מתוך 31): נתן וולוך1, חביבה אבי-גיא, משה טיומקין, מאיר מוזס1 |  מועמדים בולטים שלא נבחרו: אריה שומר, שלי חושן, אפרים לפיד (לרשימה מועמדים מלאה ראו כאן(הקישור אינו פעיל))  וולוך פרש מהמועצה לאחר שהורשע בפלילים והוחלף על ידי מוזס |
| המועצה ה-20 (2013) | 2 מנדטים (מתוך 31): נתן וולוך, יהודה המאירי |  |
| המועצה ה-21 (2018) | 2 מנדטים (מתוך 31): נתן וולוך, שלמה מסלאוי. | רשימה משותפת של כח לגמלאים ו"תל אביב בטוחה" של מסלאוי. |
| המועצה ה-22 (2024) | 1 מנדטים (מתוך 31): נתן וולוך. |  |
הערות שוליים

↑  על פי מצע כח לגמלאים בבחירות לכנסת ה-15, באתר הכנסת.
ישראל באולימפיאדת טורינו (2006)

משחקי החורף האולימפיים ה-20 במספר נערכו בין ה-10 בפברואר עד 26 בפברואר 2006 בעיר טורינו וב-6 מקומות נוספים במחוז פיימונטה באיטליה.
זאת הפעם השנייה שאיטליה אירחה אולימפיאדת חורף לאחר שעשתה זאת קודם באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956).
המשלחת הישראלית כללה 5 ספורטאים. שני צמדים בריקוד על קרח: גלית חייט וסרגיי סחנובסקי, אלכסנדרה ורומן זרצקי, וגולש הסקי מיכאל רנז'ין. מרב הציפיות של הוועד האולימפי בישראל לזכייה במדליה ראשונה באולימפיאדת חורף נתלו בחייט וסחנובסקי, שסיימו במקום החמישי באליפות אירופה שקדמה לאולימפיאדה זו.
הזוגות גלית חייט וסרגיי סחנובסקי והאחים אלכסנדרה ורומן זרצקי התחרו בריקוד על קרח במסגרת ענף החלקה אמנותית. התחרות כללה שלושה חלקים שנערכו בשלושה ימים שונים.
בחלק הראשון, ריקוד חובה, דורגו חייט וסחנובסקי במקום ה-13 בלבד, בגלל נפילה של גלית שבעקבותיה קיבלו ציונים נמוכים מהשופטים.
בחלק השני, ריקוד מקורי, דורגו גלית וסרגיי במקום ה-6 ועלו למקום ה-9 בסיכום הכללי.
בחלק האחרון, הריקוד החופשי, הם דורגו במקום ה-7 וסיימו את התחרות במקום השמיני, בתוצאה של 181.16 נקודות בסיכום שלושת החלקים.
רומן ואלכסנדרה דורגו בריקוד חובה במקום ה-24 והאחרון, בריקוד מקורי הם עלו למקום ה-23, ובריקוד חופשי הם דורגו במקום ה-20 ובסיכום התחרות במקום ה-22 מתוך 23 זוגות שסיימו את התחרות עם 135.80 נקודות.
מיכאל רנז'ין, הנציג הישראלי הראשון בענף סקי אלפיני, הגיע בתחרות הסלאלום הענק למקום ה-32 מתוך 82 מתחרים שהחלו את התחרות (רק 41 סיימו), כאשר סיים את התחרות בזמן כולל (בשני מקצים) ב-3:00.41 דקות, כ-25 שניות לאט מזמנו של המנצח.
בתחרות הסלאלום סיים רנז'ין במקום 37 מתוך 93 מתחרים (47 סיימו). זמנו הכולל של מיכאל בשני המקצים היה 2:00.73 דקות, כ-17 שניות אחרי המנצח.
הערות שוליים

↑  ynet, אולימפיאדת החורף: 2,600 אתלטים, 80 מדינות ו-5 ישראלים, באתר ynet, 10 בפברואר 2006
| ישראל במשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- |
| משחקי הקיץ | הלסינקי (1952) • מלבורן (1956) • רומא (1960) • טוקיו (1964) • מקסיקו סיטי (1968) • מינכן (1972) • מונטריאול (1976) • לוס אנג'לס (1984) • סיאול (1988) • ברצלונה (1992) • אטלנטה (1996) • סידני (2000) • אתונה (2004) • בייג'ינג (2008) • לונדון (2012) • ריו דה ז'ניירו (2016) • טוקיו (2020) • פריז (2024) |  |
| משחקי החורף | לילהאמר (1994) • נאגנו (1998) • סולט לייק סיטי (2002) • טורינו (2006) • ונקובר (2010) • סוצ'י (2014) • פיונגצ'אנג (2018) • בייג'ינג (2022) |  |
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת טורינו (2006)  |
| --- | --- | --- |
|  החלקה אומנותית | אלכסנדרה זרצקי • רומן זרצקי • גלית חייט • סרגיי סחנובסקי |  |
|  סקי אלפיני | מיכאל רנז'ין |  |
ישיבות בריסק

היכל ישיבת בריסק
ישיבות בריסק הן מספר ישיבות שנוסדו בירושלים על ידי משפחת רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק ותלמידיו. הישיבה הראשונה נוסדה על ידי רבי יושע בער סולובייצ'יק, בנו הגדול של רבי יצחק זאב. בניו האחרים הקימו בהמשך ישיבות משלהם. הישיבה המרכזית מונה כאלף וארבע מאות בחורים ואברכים.
היסטוריה

בתחילת שנות ה-40 עלה הרב יצחק זאב סולובייצ'יק לארץ ישראל והשתקע בירושלים. בשנת התש"ו (1945) החל למסור שיעורים בביתו לקבוצת תלמידים בולטים. לאחר פטירתו, פתח בנו הגדול רבי יושע בער ישיבה, ששכנה בהתחלה בביתו של אביו. לאחר פטירתו של רבי יושע בער עברה הישיבה לידי בנו, רבי אברהם יהושע סולובייצ'יק. בשנות השבעים פתח בן אחר של הרב יצחק זאב, רבי משולם דוד, ישיבה משלו.
ישיבת בריסק ברחוב פרס

כיום (2013) מונה ישיבתו של רבי אברהם יהושע, השוכנת בשכונת זיכרון משה, כאלף וארבע מאות בחורים ואברכים. בישיבה לומדים רק גילאי קיבוץ (20 ומעלה), ושלא כמקובל בשאר הישיבות - הלימוד בה הוא אך ורק בסדר קדשים. הישיבה נחשבת ליוקרתית והקבלה אליה קשה. חלק גדול מהבחורים בה הם מארצות הברית.
רק לתלמידים הוותיקים ישנו מקום בהיכל הישיבה או בעזרת הנשים. השאר לומדים בבית הכנסת "אחווה שול" שבשכונת אחווה ובבתי כנסת נוספים באזור.
לשיעורו של ראש הישיבה רבי אברהם יהושע יכול להיכנס רק מי שלמד בישיבה לפחות שנה וקיבל את אישורו של ראש הישיבה. המשתתפים בשיעור מחולקים לשלוש קבוצות: קבוצה קטנה המאזינה לשיעור מחוץ לחדר; קבוצה נכבדה יותר העומדת בתוך החדר, וקבוצה מרכזית של ותיקי הישיבה היושבת בשיעור.
אחת לשבוע במוצאי שבת מתקיים שיעור בחומש ורש"י, שבו מתייחס ראש הישיבה גם לעניינים אקטואליים. גם שיעור זה מיועד רק לתלמידי הישיבה, והתקנון נשמר בקפדנות. בכל שבוע נמסר השיעור לחלק אחר מבני הישיבה.
לאור גישתו של רבי חיים מבריסק, בישיבה לא לומדים לימודי מוסר.
ישיבות בריסק בולטות גם בכך שאין בהן פנימייה והבחורים שוכרים דירות למגורים. סמוך לישיבת בריסק המרכזית ישנה פנימייה קטנה. כדי לשמור על המסורת פנימייה זו אינה שייכת רשמית לישיבה. גם חדר אוכל לא היה קיים עד לעשור הראשון של המאה ה-21. עד לפתיחתו קיבלו הבחורים סכום כסף לצרכים בסיסיים.
מגידי שיעורים נוספים בישיבה הם אחיו של הרב אברהם יהושע, הרב משה ("מויש'ל") ובניו הרב מרדכי יעקב (יענקל), הרב חיים (משנת תשע"א) הרב יוסף דב (משנת תשע"ו) והרב יצחק זאב (משנת תש"ף) והרב ברוך (משנת תשפ"ג). בנוסף קיים כולל בבניין הישיבה בראשות הרב לייב (לייב'ל) סולובייצ'יק אח נוסף של רבי אברהם יהושע.
בשנת תשס"ו פתח הרב אברהם יהושע ישיבה נוספת בשם "יד הלוי", המיועדת לגילאי ישיבה גדולה רגילים (16 ומעלה). בישיבה זו לומדים כנהוג בכל הישיבות את המסכתות בסדרים נשים נזיקין. בראשות הישיבה עומדים חתנו הרב חיים ישראל הרץ והרב דב שפירא חתנו של הרב אהרן יהודה ליב שטינמן, ולומדים בה כ-180 תלמידים. בין הר"מים: חתנים נוספים של הרב אברהם יהושע - הרב ישראל איסר שפירא, בנו של הרב יעקב שפירא ראש כולל וולוז'ין בירושלים. והרב יעקב משה לייבוביץ, (אחיינו של הרב חיים שלמה ליבוביץ). והרב ישראל חיים פוברסקי, בנו של הרב ירוחם פוברסקי, ונכדו של הרב ברוך דב פוברסקי לאחרונה (תשפב) התמנה גם הרב זלמן בנו של הרב אברהם יהושע לשמש כמשיב. שלא כמקובל בישיבות בריסק, בישיבה זו יש משגיח - הרב יצחק דוד וילנסקי (נכדו של רבי אליהו לופיאן).
דרך הלימוד

בישיבות בריסק לומדים כל דף מהמסכת עם רש"י, תוספות ורמב"ם. הלימוד מאופיין בביאור תמציתי על הגמרא ומפרשיה. הדגשה מיוחדת ניתנת לדבריהם של רבי חיים מבריסק, בנו רבי יצחק זאב ונכדו רבי יושע בער, והם מהווים לעיתים קרובות את הבסיס לשיעורי ראש הישיבה.
בניגוד לישיבות אחרות, אין מדלגים על דפי גמרא וההספק גדול יותר באופן יחסי. המסכת הנלמדת באופן רשמי נלמדת רק בבוקר. אחר הצהריים ובערב לומדים הבחורים מסכתות כרצונם (בדרך כלל ממסכתות אחרות בסדר קדשים, שלא למדו בבוקר).
בהתאם לשיטת בריסק המתנגדת לציונות, הישיבה אינה ממומנת על ידי מוסדות המדינה אלא מתרומות.
ישיבות נוספות

באופן רשמי הישיבה בראשות הרב אברהם יהושע היא היחידה שנקראת ישיבת בריסק, אולם בפועל מכונות בציבור גם ישיבות אחרות שהקימו צאצאי הרב יצחק זאב בשם זה. ישיבות אלה הן:
ישיבתו של רבי משולם דוד סולובייצ'יק נפתחה בשנת התשכ"א כשהשיעורים נמסרים בביתו והתלמידים לומדים בבתי כנסת באזור, בהמשך עבר השיעור לדירה ברחוב צפניה, בשנת התשנ"ז עברה הישיבה לבנין קבע בשכונת גבעת משה בירושלים, הישיבה מתנהלת בסגנון דומה לישיבה של רבי יושע בער. לאחר פטירתו בתשפ"א ממלא את מקומו בנו הבכור, הרב יצחק זאב.
הישיבה שהקים הרב מאיר סולובייצ'יק, בשכונת אחווה בירושלים. לאחר פטירתו בשנת תשע"ו ירש את מקומו בנו הרב יצחק זאב, הישיבה נכנסה למבנה קבוע ברח' יצחק נפחא. בן אחר, הרב יחיאל, פתח ישיבה חדשה.
כולל אברכים "ישיבת בית יהודה" בבני ברק, של רבי יחיאל מיכל פיינשטיין, חתנו של רבי יצחק זאב. כולל זה לא היה בסגנון של ישיבות בריסק ונטה יותר לשיטת ישיבת מיר שרבי יחיאל מיכל למד בה. כיום יש במקום שני כוללים בראשות בניו, רבי חיים ורבי דוד.
ישיבת "שערי שמחה" בראשות הרב יצחק סולובייצ'יק
ישיבת "בריסק-קפלן" בראשות הרב צבי קפלן, חתנו של הרב פיינשטיין, תלמידו המובהק של רבי אברהם יהושע סולובייצ'יק. ידועה גם בשם "ישיבת קדשים". הישיבה נמצאת בשכונת עזרת תורה. בתשע"ב נכנסה הישיבה למבנה הקבע שלה ברחוב אבן האזל 21. בישיבה כ-350 תלמידים מחו"ל.
ישיבת "בריסק-שכטר", בראשות הרב שלום שכטר, מחבר ספר "דרכי שלום", תלמידו של רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק. אחד הר"מים בישיבה הוא הרב יעקב ליברמן, מתלמידיו של רבי אברהם יהושע סולובייצ'יק. הישיבה נמצאת בשכונת גבעת שאול ומונה כ-200 תלמידים בעיקר מארצות הברית ומקצתם מהארץ.
ישיבת "שער התלמוד" בראשות הרב נחמיה קפלן, חתנו של הרב משולם דוד הלוי סולובייצ'יק. בישיבה כ-100 בחורים מחו"ל.
"כולל בריסק" בשכונת זיכרון משה בראשות הרב יעקב שיף, חתנו של הרב יצחק זאב.
הישיבה הירושלמית "פאר התורה", אומצה על ידי הרב נתנאל פרץ מאירסון, חתנו של רפאל סולובייצ'יק, והחלה להיקרא "חכמת התורה". הישיבה נמצאת בשכונת זיכרון משה. בעבר החזיק מאירסון כולל בשכונת אחווה.
ישיבת בריסק בשכונת גבעת משה בראשות הרב זאב קפלן (אחיו של הרב צבי קפלן), תלמידו של הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק.
"ישיבת בריסק", בראשות הרב משה, בנו של הרב חיים בנו של הרב יושע בער סולובייצ'יק מירושלים. נפתחה בחורף תשע"ה (2014) בבניין "ישיבת מצוינים" ברחוב תחכמוני בשכונת מקור ברוך בירושלים.
ספרי הישיבה

חידושי הגרי"ד, חידושיו של הרב יושע בער סולובייצ'יק, על מסכת זבחים ומנחות.
חידושי הגאון רבי דוד סולובייצ'יק על כל סדר קדשים
גלריית תמונות

הרב יצחק זאב סולובייצ'יק מייסד הישיבה
הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק
בנין הישיבה
ישיבת בריסק ברחוב משה חגיז בירושלים
הערות שוליים

↑  ישראל כהן, ב'יתד נאמן': הגר"מ סולבייצ'יק זצ"ל לא "בריסק", כ"ה באדר ב' תשע"ו, באתר כיכר השבת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572446305171 
בית הכנסת אגודת אחים - "אחווה שול".
כובעון צווארי

כובעון צווארי
כובעון צווארי (מאנגלית Cervical cap) הוא אמצעי מניעה המכסה את צוואר הרחם וכך מונע את כניסת תאי הזרע לרחם. הכובעון הצווארי דומה באופן פעילותו לדיאפרגמה אך הוא קטן ממנה.
הוא אינו מכיל הורמוני מין נשיים ועל כן אינו גורם לתופעות לוואי האופייניות לאמצעי מניעה הורמונליים. בניגוד לקונדום, הוא כמעט ואינו מורגש על ידי בני הזוג אך הוא אינו מגן בפני מחלות המועברות במגע מיני. על מנת להגביר את יעילותו ממלאים אותו בקוטל זרע.
היסטוריה

הרעיון של חסימת צוואר הרחם כדי למנוע היריון קיים אלפי שנים. בתרבויות שונות נעשה שימוש במכשירים שונים להשגת מטרה זו, בהם חרוטים עשויים נייר ושמן וחצאי לימונים. בתרבויות אחרות נעשה שימוש בתערובות דביקות כמו דבש ושרף עץ הארז, שנמרח על פתח צוואר הרחם. הרעיון המודרני של מכשיר המצמיד עצמו לקירות הנרתיק הומצא רק במאה האחרונה.
הגינקולוג הגרמני פרידריך ויילד יצר את הכובעון הצווארי המודרני הראשון ב-1838, באמצעות תבניות גומי אישיות של צווארי הרחם של מטופלותיו. ככל הנראה, אורך החיים של כובעונים אלו היה קצר הואיל וגומי מתכלה די מהר. לפיכך, לשיפור אורך החיים של הכובעונים קדמה ההמצאה של צ'ארלס גודייר בשנת 1844, תהליך גיפור הגומי. במהלך העשורים הבאים, הפך השימוש בכובעון הצווארי לפופולרי במערב אירופה. עיצובים רבים פותחו על ידי חברות מסחריות במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 ירד באופן דרמטי השימוש באמצעי מניעה זה לאחר כניסתם לשוק של הגלולה למניעת היריון וההתקן התוך-רחמי. בארצות הברית חוקק "חוק המכשיר הרפואי" בשנת 1976, לפיו יש לשלוח למינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) מידע לגבי בטיחותם ויעילותם של מכשירים רפואיים המשווקים במדינה. יצרן הכובענים האמריקאי היחיד לא הצליח לספק מידע זה, והמינהל אסר את השימוש בכובענים ברחבי ארצות הברית. המינהל סיווג מחדש את הכובעונים בסוף שנות ה-70, והוא הפך לזמין באופן מצומצם, אך המעמד בוטל מספר שנים לאחר מכן. יצרן אחר הצליח להשיג אישור ראשון מהמינהל בשנת 1988.
התאמה ושימוש

אישה המעוניינת להשתמש בכובעון צווארי, צריכה לבדוק האם זה בכלל אפשרי, על ידי אדם שהוסמך לכך. אם הדבר אפשרי, אדם זה יבחן גם את התאמת גודל הכובעון לגוף האישה. יש להתאים מחדש את גודל הכובעון לאחר היריון, הפלה, לידה או ניתוח קיסרי.
מספר גורמים יכולים להביא לכך שהאישה לא תוכל להשתמש בכובעון צווארי כלל. ייתכן צלקת ברחם או צוואר רחם לא סימטרי כתוצאה מהלידה. בנוסף, לעיתים אין כובעון בגודל המתאים לצוואר הרחם.
הצעד הראשון בהחדרת הכובעון, הוא רחצת ידיים כדי למנוע החדרת חיידקים לנרתיק. יש להחדיר את הכובעון לפני קיום יחסי המין. היצרנים ממליצים להחדיר את הכובעון לפני העוררות המינית ולהשתמש בו בשילוב קוטל זרע. יש להשאיר את הכובעון במקומו למשך 6 עד 8 שעות לפחות לאחר השפיכה האחרונה. היצרנים ממליצים להסיר את הכובעון בתוך 48 עד 72 שעות. כובעון צווארי רב-פעמי יש לשטוף ולאחסן לצורך שימוש חוזר בעתיד, עד לשנה או לשנתיים. ניתן להרתיח כובעונים העשויים סיליקון על מנת לחטא אותם.
יעילות

ניתן למדוד את יעילותם של מרבית אמצעי המניעה, ובפרט כובעונים צוואריים, בשני אופנים: יעילות השיטה ויעילות בפועל. יעילות השיטה מתבססת על ההנחה שנעשה שימוש נכון ועקבי במכשיר. היעילות בפועל כוללת זוגות שהשתמשו במכשיר באופן שגוי. שיעורי ההצלחה והכישלון מתייחסים בדרך כלל לשנת השימוש הראשונה. לצורך חישוב היעילות, לעיתים נעשה שימוש במדד פרל ולעיתים בטבלאות הפחתה.
שיעור ההריונות בקרב המשתמשות בכובעון צווארי מסוג Prentif עם קוטל זרע, הוא 26% בקרב משתמשות שלא ילדו, ו-9% בקרב משתמשות שילדו. שיעור הכישלון בפועל בקרב משתמשות נע בין 11% ל-32%. אין נתונים מספיקים או זמינים בקרב יצרנים אחרים, בהם יצרני Oves ו-Femcap. שיעורי הכישלון בפועל של כובעון צווארי מסוג Lea's Shield הוא 15% לשנה (85% מהנשים ילדו); אין נתונים לגבי יעילות השיטה.
תפוצה

הכובעון הצווארי הוא אחד מאמצעי המניעה הנפוצים פחות בארצות הברית, נכון לשנת 2002; על פי מחקר בקרב נשים אמריקאיות פעילות מינית, רק 0.6% מהן השתמשו בכובעון צווארי, ספוג למניעת הריון או קונדום נשי כאמצעי מניעה עיקרי, ופחות מ-1% מהנשים השתמשו בכובעון צווארי לפחות פעם אחת.
הכובעון הצווארי כמעט ואינו משווק בישראל.
ראו גם

דיאפרגמה
אופן מיקום הכובעון הצווארי