stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחשול גאות
אטימולוגיה

התופעה קרויה בשמות רבים בהתאם למקום בו היא מתרחשת. באנגלית מקובל לקרוא לתופעה "tidal bore", כש-bore היא מילה שהגיעה לאנגלית מהמילה bára בנורדית עתיקה, שפירושה "גל" או "נחשול". כינויים נוספים באנגליה לתופעה במקומות מסוימים הם: "aegir"‏, "eagre" או "eygre". בצרפתית התופעה קרויה "mascaret", במלזיה הוא מכונה "benak", ובברזיל מכונה בשם "Pororoca" נחשול גאות בגובה 4 מטרים הנע למרחק של עד כ-800 קילומטרים במעלה האמזונאס ויובליו.
השפעות

נחשולי גאות עלולים להיות מסוכנים ולנחשולים בנהרות רבים יש מוניטין רע, לדוגמה: הנהר סן (צרפת), הנהר פטיקודיאק (קנדה) והנהר קולורדו (מקסיקו), שבו ב-1922 הטביע נחשול גאות בגובה 4.6 מטרים ספינה בדרכה ליומה וגרם למותם של בין 86 ל-130 אנשים. בסין למרות שלטי אזהרה שהוצבו לאורך גדותיו של הנהר צ'יינטאנג הנשפך לים סין הדרומי בהאנגג'ואו מתרחשים במקום תאונות טרגיות מדי שנה. נחשולי הגאות משפיעים על הספנות והשיט באזורי שפכי הנהרות, לדוגמה, בפפואה גינאה החדשה (הנהרות פליי (Fly) ובאמו (Bamu), מלזיה (הנהר לופר (Lupar)) והודו (נחשול הנהר הוגלי (Hooghly)).
מצד שני שפכי הנהר שבהם יש נחשולי גאות הם אזורי הזנה ורבייה עשירים לכמה צורות של בעלי חיים. אזורי שפכי הנהרות הם אזורי הטלה ורבייה של כמה מיני דגים מקומיים, בעוד שאספקת החמצן שמביא איתו נחשול הגאות תורמת לגידול בשפע מיני הדגים והסרטנים (לדוגמה הנהר רוקאן (Rokån) בשוודיה). נחשולי הגאות מספקים הזדמנות לבצע גלישת נהרות.
נהרות ומפרצים שבהם יש נחשולי גאות

תופעת נחשול הגאות קיימת בכל היבשות, פרט לאנטארקטיקה. ברשימה להלן מוצגים חלק מהנהרות והמפרצים שבהם מתרחשת התופעה.
נהרות ומפרצים שבהם יש נחשולי גאות > אסיה

גנגס-בראהמאפוטרה, הודו ובנגלדש
אינדוס, פקיסטן
סיטאונג, בורמה
צ'יינטאנג, סין, נחשול הגאות הגבוה בעולם, גובהו עד 9 מטרים ומהירותו עד 40 קילומטרים לשעה.
לופאר, מלזיה. נחשול הגאות מכונה במקום benak.
קמפאר, אינדונזיה. המקומיים חוששים מהתופעה וטוענים כי היא גורמת לטביעת ספינות. הנחשול נשבר בעומק של 130 קילומטרים מהחוף.
נהרות ומפרצים שבהם יש נחשולי גאות > אוסטרליה

הנהר סטיקס (Styx), בקווינסלנד
הנהר דיילי (Daly), בטריטוריה הצפונית
נהרות ומפרצים שבהם יש נחשולי גאות > אירופה > אירלנד

שאנון משפך הנהר ועד לימריק.
נהרות ומפרצים שבהם יש נחשולי גאות > אירופה > בריטניה

סוורן – נחשול הגאות הגבוה באנגליה, מגיע לגובה של שני מטרים.
מרזי – נחשול הגאות השני בגובהו באנגליה, המגיע עד גובה של 1.7 מטרים. הנחשול מתרכז סביב תעלת הספנות של מנצ'סטר.
טרנט – הטרנט אגיר מגיע לגובה של 1.5 מטרים. כמו כן יובלים נוספים הנשפכים ללשון הים האמבר.
דיי – אנגליה וויילס
נהרות ומפרצים שבהם יש נחשולי גאות > אירופה > צרפת

התופעה מכונה בדרך כלל בצרפתית un mascaret, אבל התופעה קיבלה גם כמה שמות מקומיים אחרים.
סן, נחשול הגאות מכונה la barre, והיה נחשול משמעתי עד שנות ה-60 של המאה ה-20. מאז הוא כמעט שאינו קיים בשל פעילות דלייה ופעילות ריסון נוספות.
מפרץ מון-סן-מישל כולל הנהרות קואנו (Couesnon), סלון (Sélune) וסה (Sée).
דורדון
גארון
נהרות ומפרצים שבהם יש נחשולי גאות > פפואה גינאה החדשה

פליי
טוראמה
נהרות ומפרצים שבהם יש נחשולי גאות > אמריקה הצפונית > ארצות הברית

זרוע טרנאגאין (Turnagain) של מפרץ קוק באלסקה. עד גובה 2 מטרים ומהירות של 20 קילומטרים בשעה
קולורדו – בעבר, לפני שהסכרים על הנהר עצרו לגמרי את זרימת המים בקולורדו לפני שפך הנהר בדלתה של הקולורדו היה בנהר נחשול גאות שהגיע לגובה של שני מטרים ועלה 75 קילומטרים במעלה הנהר. המקומיים כינו את התופעה "El Burro".
סוואנה – עד 16 קילומטרים במעלה הנהר.
נהרות ומפרצים שבהם יש נחשולי גאות > אמריקה הצפונית > קנדה

במרבית הנהרות הנשפכים לחלקו העליון של מפרץ פאנדי בין נובה סקוטיה לניו ברנזוויק יש נחשולי גאות. בין הבולטים:
פטיקודיאק – בעבר נוצר בו נחשול הגאות הגבוה ביותר באמריקה הצפונית, מעל ל-2 מטרים, אבל סוללה שנבנתה בין מונקטון לריוורוויו בשנות ה-60 של המאה ה-20 גרמה להצטברות נרחבת של משקעים שצמצמו את הנחשול ללא יותר מאדווה. בעקבות מחלוקת פוליטית משמעותית נפתחו שערי הסוללה ב-14 באפריל 2010, כחלק ממיזם שיקום הנהר פטיקודיאק ונחשול הגאות החל לגדול שוב. השיקום של הנחשול היה מהיר עד כדי כך שביולי 2013, רכבו גולשים מקצוענים על גל בגובה מטר למרחק של 29 קילומטרים במעלה נהר הפטיקודיאק מהכפר בליוו (Bellivea) ועד מונקטון וקבעו בכך שיא חדש לגלישה רצופה באמריקה הצפונית.
שובנאקדי (Shubenacadie), גם הוא נשפך למפרץ פאנדי בנובה סקוטיה. כאשר מתקרב נחשול הגאות מתמלאים גם ערוצי נחלים יבשים. תופעה זו גבתה את חייהם של תיירים ששהו בערוצי הנחלים כשהנחשול הגיע. מפעילי ספינות טיול מציעים סיורי רפטינג בקיץ.
הנחשול הוא המהיר והגבוה ביותר בכמה מהנהרות הקטנים הקשורים למפרץ כולל הנהרות הברט (Hebert) ומקאן (Maccan) באגן קמברלנד (Cumberland Basin), הנהרות סנט קרואה (St. Croix), הרברט (Herbert) וקנטקוק (Kennetcook) באגן מינאס (Minas Basin) ונהר סלמון (Salmon) בטרורו.
אגם ניטינאט (Nitinat Lake) – באגם השוכן על האי ונקובר נוצר לעיתים נחשול גאות מסוכן בשפך האגם לאוקיינוס השקט. האגם פופולרי בין גולשי הרוח בשל משטר הרוחות הקבוע בו.
נהרות ומפרצים שבהם יש נחשולי גאות > אמריקה הצפונית > מקסיקו

בהיסטוריה היה נחשול גאות במפרץ קליפורניה במקסיקו בשפך הנהר קולורדו. הוא נוצר בשפך באזור האי מונטגיו והתפשט במעלה הזרם. בעבר הנחשול היה חזק מאוד, אבל הטיות של מי הנהר להשקיה החלישו את זרם הנהר עד כדי כך שהנחשול כמעט נעלם לחלוטין.
נהרות ומפרצים שבהם יש נחשולי גאות > אמריקה הדרומית

באמזונאס בברזיל ובאורינוקו בוונצואלה יש נחשולי גאות עד גובה של 4 מטרים ובמהירות של 21 קילומטרים לשעה, וקרויים מקומית בשם pororoca.
הערות שוליים

1 2 3 4  Hubert Chanson (2011). Tidal Bores, Aegir, Eagre, Mascaret, Pororoca. Theory and Observations. World Scientific, Singapore. ISBN 978-981-4335-41-6.
↑  Hubert Chanson (2012). Momentum considerations in hydraulic jumps and bores. Journal of Irrigation and Drainage Engineering, ASCE, Vol. 138, No. 4, pp. 382–385 (DOI 10.1061/(ASCE)IR.1943-4774.0000409) (ISSN 0733-9437). doi:10.1061/(ASCE)IR.1943-4774.0000409. ISSN 0372-0187.
↑  Hubert Chanson (2009). "Current Knowledge In Hydraulic Jumps And Related Phenomena. A Survey of Experimental Results". European Journal of Mechanics B/Fluids. 28 (2): 191–210. Bibcode:2009EJMF...28..191C. doi:10.1016/j.euromechflu.2008.06.004. ISSN 0997-7546.
1 2 3  Hubert Chanson (2009). Environmental, Ecological and Cultural Impacts of Tidal Bores, Benaks, Bonos and Burros (PDF). Proc. International Workshop on Environmental Hydraulics IWEH09, Theoretical, Experimental and Computational Solutions, Valencia, Spain, 29–30 Oct., Editor P.A. Lopez-Jimenez et al., Invited keynote lecture, 20 pages (CD-ROM).
↑  Koch, C. and Hubert Chanson (2008). "Turbulent Mixing beneath an Undular Bore Front" (PDF). Journal of Coastal Research. 24 (4): 999–1007. doi:10.2112/06-0688.1.
↑  Koch, C. and Hubert Chanson (2009). "Turbulence Measurements in Positive Surges and Bores". Journal of Hydraulic Research, IAHR. 47 (1): 29–40. doi:10.3826/jhr.2009.2954.
↑  Hubert Chanson (2009). "The Rumble Sound Generated by a Tidal Bore Event in the Baie du Mont Saint Michel" (PDF). Journal of the Acoustical Society of America. 125 (6): 3561–3568. Bibcode:2009ASAJ..125.3561C. doi:10.1121/1.3124781.
↑  Cox, Christopher R. (ביולי 2009). "True Nature: Surf's Up". Audubon Magazine. אורכב מ-המקור ב-2013-06-03. נבדק ב-24 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Hubert Chanson (2008). Photographic Observations of Tidal Bores (Mascarets) in France (PDF). Hydraulic Model Report No. CH71/08, Univ. of Queensland, Australia, 104 pages. ISBN 978-1-86499-930-3.
↑  definition of mascaret
↑  p.159, Barrie R. Bolton. 2009. The Fly River, Papua New Guinea: Environmental Studies in an Impacted Tropical River System. Elsevier Science. ISBN 978-0444529640
↑  http://www.cbc.ca/news/canada/new-brunswick/petitcodiac-river-changing-faster-than-expected-1.944296 Petitcodiac River changing faster than expected]
↑  Natural History of Nova Scotia Vol. I, Chap. T^ "Ocean Currents", p. 109
↑  "Pororoca: surfing the Amazon"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283388005171  LCCN: sh85015838 
מקומות בעולם שבהם ההפרש בין הגאות לשפל עולה על 4 מטרים
נחשול גאות בנהר ריבל באנגליה
נחשול גאות בנהר טרנט המכונה טרנט אגיר
נחשול גאות בנהר פטיקודיאק
תומאס קירקר

תומאס קירקר (באנגלית: Thomas Kirker;‏ 1760 –  19 בפברואר 1837) היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו השני.
ראשית חייו

תומאס קירקר נולד במחוז טיירון שבממלכת אירלנד. ב-1779 הוא היגר עם משפחתו ללנקסטר שבפנסילבניה. ב-1790 נשא קירקר לאישה את שרה סמית', ויחד עמה עבר לקנטקי. שלוש שנים לאחר מכן הם עברו לליברטי טאונשיפ שבמחוז אדמס שבאוהיו. קירקר היה פרסביטריאני אדוק, ושימש כאחד מזקני כנסיית וסט יוניון מ-1808 ועד מותו.
קריירה

קירקר היה נציג לוועידה החוקתית של אוהיו שהתקיימה ב-1802. ב-1803 הוא היה חבר בית הנבחרים של אוהיו, ולאחר מכן ועד 1815 הוא היה חבר הסנאט המדינתי.
ב-1807, בעת שכיהן כיושב ראש הסנאט, הושבע קירקר כמושל אוהיו במקומו של אדוארד טיפין, שהתפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית. כהונתו הוארכה לתקופה נוספת בשל פסילת בחירתו של ריטרן ג'. מגז הבן, שניצח בבחירות הבאות, אך נפסל בשל אי עמידתו בדרישת היותו תושב אוהיו לתקופה מספיקה טרם בחירתו.
ב-1808 התמודד קירקר על כהונה נוספת כמושל, אך הפסיד בבחירות לסמואל הנטינגטון. בהמשך שב קירקר לכהן כמחוקק והיה חבר בית הנבחרים בשנים 1816–1817 וחבר הסנאט בשנים 1821–1825
ב-1824 הוא היה בחבר האלקטורים והצביע עבור הנרי קליי.
מותו

לאחר פרישתו מהפוליטיקה שב קירקר לביתו שבליברטי טאונשיפ. הוא נפטר שם ב-19 בפברואר 1837 ונטמן בחלקת הקבר המשפחתית.
הערות שוליים

↑  "Thomas Kirker". Ohio Historical Society. Archived from the original on May 13, 2012.
1 2 3  "Thomas Kirker". Ohio History Central.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1177747987  VIAF: 3708155044776872520006   WorldCat (עם VIAF): 3708155044776872520006
מריה סמפל

| --- | --- |

מריה סמפל, 2013
 לידה:  21 במאי 1964 (בת 60) סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  קולג' ברנרד, בית הספר צ'ואט רוזמרי הול 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 בן או בת זוג:  ג'ורג' מייר 
 www.mariasemple.com
 
מריה סמפל (באנגלית: Maria Keogh Semple; נולדה ב-21 במאי 1964) היא סופרת ותסריטאית אמריקאית. היא המחברת של "איפה את, ברנדט" (2012). בטלוויזיה השתתפה בכתיבת "בוורלי הילס 90210", "משתגעים מאהבה", "סאטרדיי נייט לייב", "משפחה בהפרעה", "פתאום סוזן" ו"אלן".
ביוגרפיה

מריה סמפל נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה. משפחתה עברה לספרד מיד לאחר שנולדה. שם אביה, התסריטאי לורנצו סמפל ג 'וניור כתב את הפיילוט לסדרת הטלוויזיה "באטמן". המשפחה עברה ללוס אנג'לס ומשם לאספן, קולורדו. סמפל למדה בפנימייה, ובשנת 1986 קיבלה תואר ראשון באנגלית מברנארד קולג'.
עבודת התסריטאות הראשונה שלה הייתה בשנת 1992, לסדרת הטלוויזיה "בוורלי הילס 90210". היא הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים, בשנת 1997, עבור "משתגעים מאהבה". בשנים 2006 ו -2007 היא הייתה מועמדת לפרס גילדת הסופרים של אמריקה עבור "משפחה בהפרעה ". ספרה "This One is Mine" הגיע בשנת 2010 לגמר בתחרות פרס איגוד מוכרי הספרים של צפון מערב האוקיינוס השקט . בשנת 2004 הופיעה בסרטו של דייוויד או. ראסל " אני אוהב האקביז". היא פעילה בקהילה הספרותית של סיאטל, ונמנית עם המייסדים של "שבעת הסופרים של סיאטל". סיפוריה פורסמו במגזין הניו יורקר. היא לימדה כתיבה ספרותית ב"בית הוגו" .
נמצאת במערכת יחסים עם ג'ורג 'מאייר ולהם בת אחת, פופי. הם מתגוררים בסיאטל. בשנת 2007 סוג שהתגלה של רקופוריים  מסרי לנקה נקרא Philautus poppiae על שם הבת, מחווה למסירותם של בני הזוג להערכת הדו-חיים העולמית.
רומנים

הרומנים שכתבה הם:
"This One is Mine"‏ (2008), עוסק באישה שיש לה הכל, משפחה אוהבת ועושר, עם זאת אומללותה מובילה אותה לקבל החלטות מסוכנות במרדף אחר "יותר".
"איפה את, ברנדט" (2012, תרגום לעברית יצא לאור בשנת 2013 בהוצאת ידיעות אחרונות), עוסק באדריכלית אגורפובית, רעיה ואם, הנאבקת להסתגל לחיים בסיאטל ואז נעלמת ממש לפני טיול משפחתי לאנטארקטיקה. הספר היה שנה ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס" זכה בפרס אלכס של איגוד הספריות האמריקאי, והיה מועמד לפרס נשים לספרות בדיונית. בשנת 2013 נמכרו זכויות ההסרטה של "איפה את, ברנדט", ובשנת 2019 החלה הקרנתו של הסרט "איפה את, ברנדט" בבימויו של ריצ'רד לינקלייטר, שבו קייט בלאנשט מגלמת את דמותה של ברנדט.
"Today will be Different" (אוקטובר 2016) מתרחש במהלך יום אחד ומספר את סיפורה של אישה אשר מתחילה את היום שלה בהחלטה להיות העצמי הטוב ביותר שלה.
אאוסטה

קשת אוגוסטוס
הקתדרלה של אאוסטה
אָאוֹסְטָה (באיטלקית: Città di Aosta; בצרפתית: Ville d'Aoste; בפרובנסלית: Oustâ או Aoûta) היא עיר בצפון איטליה, השוכנת בהתמזגות הנהרות בותייר ודורה בלטאה, סמוך לכניסה האיטלקית למנהרת המון בלאן בהרי האלפים, ועל הצטלבות מעברי האלפים סן ברנאר הגדול וסן ברנאר הקטן, כ-110 קילומטר צפון-צפון מערב לטורינו. העיר היא בירת המחוז האוטונומי ואל ד'אוסטה שבאיטליה, אולם היא אינה בירה של נפה מכיוון שוואל ד'אוסטה הוא המחוז היחידי באיטליה שאינו מחולק לנפות. זוהי עיר דו-לשונית, ומדוברות בה איטלקית וצרפתית, שתיהן בניב מקומי.
אאוסטה נכבשה על ידי רומא בתקופת אוגוסטוס קיסר מידי הקלטים-הליגוריים שישבו בה ונקראה אאוגוסטה פרטוריה (Augusta Praetoria). מאוחר יותר הפכה לבירת הפרובינציה Alpes Graies. אחרי נפילת הקיסרות הרומית המערבית נכבשה העיר על ידי הבורגונדים שהחזיקו בה בימי הביניים. בשנת 1032 ניתנה כאחוזה פיאודלית לאומברטו לבן הידיים, אבי בית סאבויה. תחת בית סאבויה ניתן לעמק אאוסטה מעמד מיוחד עם אישור החוקה האיטלקית והסדרת מעמדן של מחוזות איטליה. בעיר אתרים היסטוריים רומיים, ובהם קשת ניצחון של הקיסר אוגוסטוס (35 לפנה"ס) חלק מחומות העיר ומגדליה, וכן השער המערבי ותיאטרון היכול להכיל עד ארבעת אלפים צופים (המאה הראשונה). כן יש בה קתדרלה מהמאה ה-11, שסופחה אל חלקים מקתדרלה רומית קדומה יותר, וששופצה במאה ה-19.
היסטוריה

אאוסטה יושבה לראשונה בתקופה הפרוטו-היסטורית ולאחר מכן הפכה למרכז של הסלאסי, שרבים מהם נהרגו ונמכרו לעבדות בידי הרומאים ב-25 לפנה״ס. לאחר מכן הקים מרקוס טרנטיוס וארו את היישוב "אוגוסטה פרטוריה סלאסורום". לאחר שנת 11 לפנה״ס הפכה אאוסטה לבירת האלפים האפורים (באיטלקית: Alpes Graies), פרובינציה של האימפריה הרומית. עמדתה של אאוסטה בהתמזגות של שני נהרות ובקצם של שני מעברי האלפים סט. ברנרד הגדול וסט. ברנרד הקטן, הקנתה לעיר חשיבות צבאית גדולה.
לאחר נפילתה של האימפריה הרומית המערבית העיר נכבשה, לפי הסדר, על ידי הבורגונדים, האוסטרוגותים, הביזנטים והלומברדים, שסיפחו את העיר לממלכה האיטלקית שלהם. הלומברדים גורשו על ידי אימפריית הפרנקים שבראשה עמד פפין הגוץ. תחת שלטון בנו, קרל הגדול, קיבלה אאוסטה חשיבות גדולה כתחנת ביניים בדרך שהובילה מאיטליה לאאכן. בשנת 888 נהייתה אאוסטה לחלק מהממלכה האיטלקית המחודשת.
במאה ה-10 צורפה אאוסטה לממלכת בורגונדי, וב-1032 לתחום שלטונו של אומברטו לבן הידיים מבית סאבויה. תחת בית סאבויה אאוסטה החזיקה במעמד מיוחד, שנשמר גם כאשר הוכרזה הרפובליקה האיטלקית החדשה ב-1948.
אתרים > אתרים עתיקים

החומות העתיקות של היישוב אוגוסטה פרטוריה סלאסורום נותרו כמעט לגמרי שלמות. גובהן של החומות הוא 6.4 מ', והן בנויות מבלוקים קטנים של אבן, עוביין בבסיס הוא 2.75 מ' ובחלקן העליון 1.83 מ'.
בחומות העיר יש 20 מגדלים, רובם נהרסו אך חלק מהם קיימים עד היום:
טורה דה לפרוקס (באיטלקית: Tour du lépreux), שקיבל את שמו לאחר שמצורעים (בצרפתית: Tour du lépreux) נכלאו במגדל במאה ה-17.
טורה נואובה (המאה ה-13).
טורה דה פיילרון.
הטירה של ברמאפן, שנבנתה במאה ה-11 על מבצר רומי. הטירה הייתה משכנם של הוויסקונטים מבית סאבויה.
טורה דה ביילאג
טורה פרומאז
שערי העיר בדרום ובמזרח נותרו על תילם ללא פגע. בנוסף, בצד המזרחי של החומות ניצב שער כפול עם שלוש קשתות ולצדיו שני מגדלים המכונה פורטה פרטוריה (נבנה במאה ה-1 לספירה), אשר נשמר בצורתו המקורית חוץ מכיסוי השיש ששרד רק בחלקו. השער נבנה במקור כשתי סדרות של קשתות המקיפות כיכר קטנה. ההסדר המלבני של רחובות העיר הוא מודל לתוכנית רומית לחלוקת העיר ל-64 בלוקים (אינסולות). הדרך הראשית, שרוחבה 10 מ', מחלקת את העיר לשני חצאים שווים ומקשרת בין מזרח למערב העיר.
התיאטרון הרומי העתיק, שחזיתו הדרומית קיימת עד היום, מגיע לגובה של 22 מטרים. מבנה התיאטרון הרומי מתוארך לימי שלטונו של אוגוסטוס ויכול להכיל כ-4,000 צופים. סמוך לתיאטרון נמצא האמפיתיאטרון שנבנה תחת שלטון קלאודיוס.
כיכר השוק (פורום) נבנתה עם הקמת העיר והורחבה במאה השנייה לפנה"ס, מוקפת במחסנים משלושה צדדים, וסמוך לה נמצא מקדש. האתר נכלל ברשימת אתרי המורשת של אונסק"ו משנת 2020. כמו כן נתגלו באזור מרחצאות.
מחוץ לחומות נמצא שער ניצחון לכבודו של אוגוסטוס הקרוי "קשת אוגוסטאן", המנציח את ניצחונו של הקונסול וארו מורנה על הסלאסי.
כ-8 ק״מ מערבה נמצא גשר בעל קשת אחת הקרוי פונט ד'אל. ישנם שרידים ניכרים של הדרך מאפורדיה (לימים איווריאה) לאוגוסטה פרטוריה וואל ד'אוסטה, ונבנתה עליה גם מסילת ברזל.
אתרים > אתרים נוספים

הקתדרלה של אאוסטה שנבנתה במאה ה-4 והוחלפה במאה ה-11 על ידי מבנה חדש המוקדש למדונה. הקתדרלה נמצאת מעל חלקו הדרומי של הפורום הרומי.
הקתדרלה הגותית-רומנסקית סנט'אורסו, מוקדשת לאורסוס מאאוסטה, ומתגאה בסטואה המיוחדת שניתן להיכנס אליה דרך צד שמאל של החזית. ממול לקתדרלה, מתחת למבנה המשמש לתערוכות, נמצא אתר ארכאולוגי המציג את החפירות של שלושה שלבי בניה של כנסייה שהייתה במקום ממאה 5 עד מאה 18.
אוניברסיטת סנט-בנין, שנבנתה לקראת סוף האלף הראשון על ידי הבנדיקטינים. במקום מוצגות תערוכות.
תחבורה

תחנת הרכבת של אאוסטה נפתחה ב-1886 ומהווה חלק ממסילת הברזל מקיוואסו לאאוסטה. בנוסף במרחק קצר ממזרח לעיר, בעיירה סנט כריסטוף, נמצא שדה התעופה של אאוסטה.
ערים תאומות

רומניה סינאיה, רומניה
סנגל קאולק, סנגל
צרפת אלברוויל, אוברן-רון-אלפ, צרפת
גלריה

שרידי התיאטרון הרומי באאוסטה
כנסיית סן לורנצו.
מפת האתרים הארכיאולוגיים וההיסטוריים באאוסטה.
קשת אוגוסטוס.
הפטיו של קולגיאטה סנט אורסו באאוסטה.
בית העירייה של אאוסטה, בפיאצה אמיל שאנו.
ניקולאי אורלוב

| --- | --- |

 לידה:  26 באפריל 1863 (יוליאני) רוסיה 
 פטירה:  5 באוגוסט 1924 (בגיל 61) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה 
 
ניקולאי אורלוב (ברוסית: Николай Орлов; ‏  8 במאי 1863 - 5 באוגוסט 1924) היה צייר ז'אנר רוסי ומורה לאמנות; קשור להנודדים וחבר של ליב טולסטוי.
ביוגרפיה

שיעורי האמנות הראשונים שלו הגיעו מדודו, צייר אייקונים מקומי. מ-1882 עד 1892 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה אצל אילריון פרינישניקוב ולדימיר מקובסקי.
הוא סיים את לימודיו עם מדליית כסף ומשפחתו עברה לכפר קולשובו שבמחוז קאלוגה, שם צייר עיטורים בכנסייה המקומית. בשנת 1893 החל להציג עם הנודדים והיה חבר בשנת 1896. כעבור שנתיים עבר לכפר אובירלובקה, ליד מוסקבה ובשנת 1902, למוסקבה עצמה.
הוא התיידד עם ליב טולסטוי, איתו חלק דעות רבות, והיה מבקר תדיר ביסנאיה פוליאנה בשנים 1907 עד 1910. טולסטוי התייחס אליו לעיתים קרובות כ"אמן האהוב עליי" וכתב את ההקדמה לאוסף ציוריו של אורלוב בשם " איכרים רוסים", פורסם ב-1909. בקיץ שבין 1909 ל-1912, הוא חי ועבד באחוזתו של בנו של ליב, סרגיי טולסטוי, מלחין ואתנומוזיקולוג, שבמחוז טולה. בשלב זה, הוא גם קיבל תמיכה כספית מסוימת ממקסים גורקי.
במהלך שנות ה-1900, הוא צייר איקונות ועיטורי כנסיות במחוזות טמבוב, טולה, קלוגה ואוראל. בשנים 1913 עד 1919 הוא ומשפחתו חיו בליפטסק, ומנעו מהם תלאות מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית. כשהיה שם, הוא לימד ציור בבית ספר לבנות.
מלחמת האזרחים הרוסית הביאה אותו בסופו של דבר לקחת את משפחתו לקובאן, שם עזר בארגון קומונת איכרים. עם זאת, המלחמה שבאה לאחר מכן פגעה בו קשות. בשנת 1922 פשטו חמושים על מחסני הקומונה, תוך שהם הרגו את בנו ושתיים מבנותיו. לאחר הטרגדיה הזו הוא התיישב במייקופ, אך לא הצליח להתגבר על צערו, חלה וחזר למוסקבה ממש לפני מותו ב-1924.
הערות שוליים

↑  Художник Орлов Николай Васильевич, artinvestment.ru (ברוסית)
1 2  "Орлов - мой любимый художник" (Orlov, my favorite artist)
↑  Biographical notes
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810698039205606  ISNI: 0000 0001 0620 4221  LCCN: no2017112891  LNB: 000326001  RKD: 347902  ULAN: 500160508  VIAF: 159354099   WorldCat (עם VIAF): 159354099
התיישבות אמנה

ערך זה עוסק בקבוצת כפרים בארצות הברית. אם התכוונתם לתנועת התיישבות של גוש אמונים, ראו .
בתים היסטוריים בכפר אמנה התיכונה
התיישבות אמנה היא קבוצה של שבעה כפרים שיתופיים במחוז איווה שבמדינת איווה בארצות הברית. הכפרים נבנו ויושבו על ידי פייטיסטים גרמנים שנרדפו בארץ מוצאם על ידי הממשלה הגרמנית והכנסייה הלוטרנית. המתיישבים שכינו עצמם 'קהילות ההשראה האמיתית' התיישבו תחילה במדינת ניו-יורק ליד באפלו בעיירה המכונה כיום West Seneca אולם בהמשך חיפשו לעצמם סביבה מבודדת יותר ולכן עברו לאייווה, ליד האזור בו שוכנת כיום אייווה סיטי. הקהילות חיו באורח חיים קומונלי עד שנת 1932.
במשך כשמונים שנה קיימו קהילות אמנה כלכלה כמעט אוטרקית, כשהם מקיימים חליפים דל ביותר עם הכלכלה האמריקנית המתועשת. תושבי אמנה השיגו מידה זו של עצמאות באמצעות שימור קפדני של האמנויות והשיטות החקלאיות אותן הביאו עימם מאירופה. הם השתמשו בעבודת ידיים, סוסים, ובכוח הרוח והמים כדי ליצור ולהפעיל את סדנאותיהם. אמנים הורישו את טכניקות העבודה והעיבוד מדור לדור. רק בתקופת השפל הכלכלי הגדול החליטה הקהילה להקים חברה למטרות רווח.
כיום, מהווים שבעת הכפרים אטרקציה תיירותית, ויש בהן מסעדות וחנויות המוכרות מלאכת יד. ההתיישבות הוכרה על ידי מרשם האתרים ההיסטוריים של ארצות הברית ב-1965.
היסטוריה מוקדמת > התהוות הקהילה באירופה

קהילת אמנה החלה מתנועה דתית שנוסדה ב-1714 בגרמניה על ידי אברהרד ל. גרובר ויוהאן פ. רוק, שפרשו שניהם מהכנסייה הלותרנית והחלו ללמוד רעיונות פייטיסטיים מפיליפ ספנר. השניים יסדו קבוצת מאמינים שנודעה בתחילה כ'קהילת הכלכלה הרוחנית החדשה'. הם האמינו בהתחדשות הנבואה ובתקשורת של האל עם מאמיניו באמצעות אנשים שכונו 'כלים' (גרמנית: Werkzeuge).
הקבוצה בהובלתו של גרובר החלה לנדוד ברחבי גרמניה, אלזס, שווייץ והולנד ולהפיץ את בשורתה, והחלה להיות מוכרת בשם 'קהילת ההשראה האמיתית'. חברי הקהילה נרדפו על ידי השלטונות כיוון שסירבו להתגייס לצבא ולשלוח את ילדיהם לבתי הספר הלותרניים. חלקם נאסרו, הולקו, ונושלו מרכושלם. הקהילה ברחה למחוז הסן שנחשב למחוז הליברלי ביותר בגרמניה של אותה התקופה, ומספר חבריה הוסיף לגדול. ב-1717 פקדו שלטונות ציריך אף לשרוף את כתביהם של גרובר ורוק, להלקות את מפיציהם ולגרשם מן הארץ.
גרובר מת ב-1728 ורוק ב-1749. לאחר מותם, חברי הקהילה נותרו בלא 'כלי' המתקשר אליהם את דבר האל. הקהילה הלכה והצטמקה בעשורות שלאחר מכן, אולם בשנת 1817 הוכתרו מיכאל קראוסרט, ברברה היינמן וקריסטיאן מץ כ'כלים' חדשים. קראוסרט עזב את הקהילה במהרה, והיינמן עזבה אותה ב-1823, אולם מץ נותר כמנהיגה. בשנות ה-30 של המאה ה-19 הגה את הרעיון לרכוש לקהילה שטח אדמה גדול שיאפשר לה עצמאות.
תחילה הם חכרו את אדמות מנזר מריאנבורג ליד רונבורג, ולאחר מכן את מנזר ארנסבורג. ב-1834 התרחבו למנזר אנגלטל, וניהלו את כל אחזקות האדמות שלהם במשותף. באחוזות אלה החלה להתעצב פילוסופיית החיים השיתופיים של הקהילה, ששגשגה בסוף שנות ה-30.
היסטוריה מוקדמת > ההגירה לאמריקה

בעקבות משבר כלכלי בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19, החלה ממשלת הסן לגבות קנסות ומיסים גבוהים יותר מקהילה. מץ ומנהיגים נוספים הבינו שעליהם למצוא לה בית חדש. ב-27 באוגוסט 1842 מנהיגי הקהילה התאספו בארמנבורג כדי לדון במעבר הקהילה לארצות ברית. ב-26 באוקטובר הגיעו ראשוני המתיישבים לניו-יורק ובחודשים לאחר מכן בחנו מנהיגי הקהילה מספר מקומות אפשריים להקמת הקומונה החדשה. הם הסכימו לקנות את שמורת סנקה האינדיאנית שליד באפלו, שבאותה העת נפתחה בדיוק להתיישבות אירופית לאחר האמנה השנייה של באפלו קריק. המושבה הראשונה כונתה אבנזר על שם 'האבן העזר' המוזכרת בספר שמואל א' (פרק ד').
כ-800 מחברי הקהילה היגרו מגרמניה לאבנזר. הקהילה כוננה 'חוקה זמנית' ב-1843 אשר הגדירה את מטרותיה של מה השם כינו 'אגודת אבנזר'. כל האדמות והבניינים היו בבעלות משותפת, ומתיישבים אמידים נדרשו לשלם את הוצאות הקהילה. הכוונה עם זאת הייתה כן לחלק את הקרקע בחלוף הזמן בין החברים, בהתאם למידת תרומתם בכסף ובעבודה. עם זאת, מנהיגי הקהילה הבינו כי פערי העושר, המיומנויות והגיל, יקשו על כלל החברים לרכוש חלקת אדמה דבר שיסכן את קיום הקהילה בעתיד. לפיכך ב-23 באוקטובר 1850 תוקנה חוקת הקהילה והגדירה אותה כקומונלית לחלוטין. בהקדמה לחוקה זו הדגישו כי השיתוף ביניהם לא קם מכוח הסכם גומלין בין חברי הקהילה, כי אם על יסוד ברית שכרתו עם אלוהים על פי מצוות אמונתם.
5,000 האקרים שנרכשו הספיקו תחילה ל-800 המתיישבים. אולם הצלחת הקהילה משכה מתיישבים נוספים, וב-1854 היה ברור כבר כי נדרש שטח אדמה גדול יותר. גם צמיחתה של העיר הקרובה באפלו הדאיגה את זקני הכנסייה, שחששו כי היא עשויה להוות השפעה רעה על הקהילה. צמיחת העיר באפלו גם העלתה את מחירי הקרקע בסביבתה מה שהפך את הרחבת אבנזר לבילתי אפשרית. ב-31 באוגוסט 1854 נפגשו מץ וזקני הקהילה לדון בסיטואציה, והקבוצה הסכימה לשלוח את מץ עם שלושה אנשים נוספים לחפש שטח חדש במערב. הטריטוריה החדשה בקנזס נראתה כמקום אידיאלי, עם זאת הארבעה לא הצליחו להסכים על מיקום מתאים.
לאחר המשלחת הראשונה לקנזס, נשלחו שניים נוספים מזקני הקיהלה לאיווה. המשלחת השנייה שבה לקהילה והציעה לרכוש שטח בסמוך לנהר איווה. ארבעה אנשים נשלחו למקום במטרה להסדיר את הרכישה. ב-1855 הוקמה שם המושבה הראשונה של התיישבות אמנה.