stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת זיילר (בטיחות מבנים)
הקמת הוועדה ועבודתה

ב-29 במאי 2001, חמישה ימים לאחר התרחשות אסון אולמי ורסאי, החליטה ממשלת ישראל בראשות אריאל שרון להקים ועדת חקירה ממלכתית. ב-29 ביוני 2001 נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק העמיד את הנשיא בדימוס של בית המשפט המחוזי בירושלים השופט ורדימוס זיילר בראשות הוועדה וכן מינה את חברי הוועדה: פרופסור ארנון בנטור, האלוף פרופסור יצחק בן ישראל, דוקטור מחמוד עבאסי ועו"ד נעמי שטרן.
על הוועדה הוטל לבדוק את:
(א)...מכלול השאלות המקצועיות והמשפטיות הנוגעות לאחריות על בטיחות מבנים ומקומות המשמשים ציבור, לרבות ובמיוחד המשמשים אירועים ציבוריים רבי-משתתפים, וכל הכרוך בעינוג ציבורי, נופש וספורט לפי חוק רישוי עסקים והתקנות מכוחו, מבחינת רישויים לפי דיני התכנון והבנייה ורישוי עסקים ובטיחותם הפיזית. במסגרת זו תינתן הדעת גם לבטיחותם של מבני-חינוך ובריאות.
(ב)  כן ייבדקו היבטים אופרטיביים ומשפטיים לעניין האחריות על בטיחות במבנים כאמור, מימושה ואכיפתה, הן לגבי מבנים חדשים, הן לגבי מבנים קיימים והן לגבי שינוי במבנים וזאת לעניין רשויות מקומיות וארציות וגורמים פרטיים-מתכננים, יזמים ובעלים, לרבות סגירה לפי הצורך.
הקמת הוועדה ועבודתה > מסקנות והמלצות הוועדה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בדצמבר 2003 פורסם דו"ח הוועדה. הדו"ח דיבר על כשל מערכתי בענף הבנייה בישראל וצורך בשינוי מבני ותפיסתי. ההמלצות עסקו במגוון היבטים-טכניים, ארגונים ומשפטיים, בתחום הטיפול של מספר גופים.
יישום הדו"ח

בעקבות פרסום ממצאי ועדת החקירה, הממשלה דנה ב-15 בפברואר 2004 בדו"ח והחליטה למנות צוות היגוי מצומצם, שמנה שישה חברים: מנכ"ל משרד הפנים גדעון בר לב, מנהל התכנון שמאי אסיף, היועצת המשפטית של משרד הפנים שרית דנה, מנהל מינהל תכנון והנדסה במשרד הבינוי והשיכון אינג' יוסף מנור, מנהל הפרויקטים אינג' אלדד ספיבק ויועץ הבטיחות אינג' שמואל נתנאל.
ב-5 בספטמבר 2004, לאחר העמדת תקציב, הממשלה החליטה כי ועדת ההיגוי תגיש את המלצותיה עד סוף ינואר 2005.
בין המלצות ועדת ההיגוי:
עריכת קוד בנייה-מסמך המרכז את ההוראות החוקיות השונות, תוך הבחנה בין הנושאים הטכניים לנושאים בעלי עניין ציבורי.
עריכת תקני הבנייה, עדכונם והעברת תכנים טכניים מתוך תקנות.
"המפרט הכללי לעבודות בנייה"-קידום סטנדרטיזציה של מסמכי חוזה והטמעתם במגזר הציבורי כנוסח מחייב, עם אפשרות להכנסת התאמות
יצירת הבחנה בין תהליכים הדורשים התייעצות ציבורית לתהליכים שבמהותם טכניים
לחייב תיאום של כל החקיקה או הנחיות בנושא תכנון ובנייה, טרם פרסומם, עם הרשות לתכנון ולבניה
הקמת מכוני בקרה פרטיים לפיקוח על תכנון והקמת מבנים
פישוט הליכי בקשת היתר בנייה ומתן האחריות לאישור הנדסי למכוני בקרה ואישור התאמה לתוכנית לוועדה המקומית
חובת אחזקה למבנים קיימים
קיצור הליכים לעבודות בנייה מצומצמות
אחד מתוצרי המלצות הוועדה הוא פורטל המידע לרישוי ובנייה של מינהל התכנון.
הערות שוליים

↑  המלצות ועדת ההיגוי ליישום דו"ח ועדת החקירה הממלכתית לעניין בטיחות מבנים ומקומות המשמשים ציבור (ועדת זילר), אתר משרד הפנים
↑  מינהל התכנון - תהליך רישוי הבנייה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312826705171
גיורא גזית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בספטמבר 1933 
 פטירה:  3 באוגוסט 2015 (בגיל 81) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  מ-1965
 
גיורא (ג'ורי) גזית (16 בספטמבר 1933 - 3 באוגוסט 2015) היה בנקאי ואיש עסקים ישראלי, לשעבר יושב ראש ומנכ"ל בנק הפועלים והבעלים של חברת ההחזקות טוליב.
ביוגרפיה

גיורא גזית (נולד כגיורא גרוס) הגיע לישראל בגיל 15, לאחר מלחמת העצמאות. למד כלכלה, פסיכולוגיה ומנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים. החל לעבוד באגף המכס במשרד האוצר והיה מנהל המדור למחקר כלכלי במכס. בראשית 1965 הוא התמנה לסגן הממונה על הכנסות המדינה, תפקיד בו טיפל בהבטים הכלכליים של השליטה הישראלית בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. כן עמד בראש צוות לבדיקת מס רכוש על מגרשים. בשנת 1966 הוא קיבל תואר שני בכלכלה. גזית פרש לתפקיד משנה למנכ"ל "אוטוקרס", אך לאחר שלא הסתדר עם שובינסקי חזר לאוצר לתפקיד סגן החשב הכללי. בינואר 1977 מונה לחשב הכללי, תפקיד בו כיהן עד 1979. לאחר מכן פרש מהשירות הציבורי ולאחר תקופת צינון הצטרף לבנק הפועלים, ובכך פתח במסורת ארוכת שנים של מעבר החשבים הכלליים למשרות ניהול בכירות בבנקאות המסחרית. ב-1 באפריל 1980 מונה גזית למנכ"ל משותף בבנק, וב-1 בנובמבר מונה ליו"ר ההנהלה, בזמן שיעקב לוינסון היה יו"ר מועצת המנהלים של הבנק.
ביוגרפיה > חלקו בפרשת ויסות מניות הבנקים

ב-6 באוקטובר 1983, בעת משבר מניות הבנקים השתתף גזית בפגישה חשאית ומכרעת בביתו של שר האוצר, יורם ארידור. גזית הציע שהמדינה תעניק לבנקים הלוואת ענק, כדי שיוכלו להוסיף לווסת את מניותיהם, אך דעתו לא נתקבלה ובמקום זאת הוחלט על "הסדר המניות", לפי הצעת ח"כ אברהם שפירא, למתן ערבויות המדינה לציבור מחזיקי מניות הבנקים. על גזית, בצוותא עם צדיק בינו, מנכ"ל הבנק הבינלאומי, הוטל להציג את ההחלטה בפני ראשי הבנקים המסחריים.
באפריל 1986 פרסמה ועדת בייסקי דין וחשבון ובו המלצה, בין היתר, לסיים את תפקידיו של גזית בהנהלת הבנק. עם זאת, גזית היה היחיד מבין ראשי הבנקים שלא הוגבלה בהמלצות הוועדה כשירותו לכהן בעתיד בתפקידים בכירים במגזר הבנקאות בישראל. בניגוד למנהלי הבנקים האחרים שטענו שמסקנות הוועדה אינן מחייבות אותם, גזית מיהר להודיע על התפטרותו, וב-1 ביוני 1986 החליף אותו בתפקידו עמירם סיון. עם זאת, גזית טען כנגד המלצות ועדת בייסקי שהן התעלמו מהתועלת שבויסות המניות, שהכניסה לדבריו השקעות מאוד גדולות למשק הישראלי. לטענתו, הוא העריך ממש עד למפולת, שהבנק יוכל, בגיבוי הממשלה, להמשיך בוויסות המניות.
בסוף 1986 התמנה גזית ליו"ר מועצת המנהלים של בנק הבנייה.
היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, החליט שלא להגיש כתבי אישום פליליים בפרשה, אך בעקבות הוראת בג"ץ, הוגש לבית המשפט המחוזי בירושלים ב-31 בדצמבר 1990 כתב אישום נגד מספר ראשי בנקים ורואי חשבון, ובהם גזית, במה שכונה "משפט הבנקאים". במהלך המשפט, שנוהל על ידי השופטת מרים נאור, בוטלו חלק מהאישומים נגד גזית מחמת התיישנות, אך הוא הורשע באישומים אחדים ונגזרו עליו 3 חודשי מאסר לריצוי בעבודות שירות. השופטת נאור קבעה בפסק הדין כי "במקרה של גזית, מדובר במי שגילה בסמוך לכניסתו לתפקידו, שמעשי קודמיו כבר הביאו את הבנק למילכוד". אחד הדברים שאמר במסגרת עדותו במשפט, צוטט על ידי השופטת נאור בפסק הדין והיה לציטטה נודעת: "בתקופת עבודתי באוצר סברתי כי הבנקים הם מעין סניף של המדינה. בבואי לבנק הפועלים נדהמתי לגלות, כי התפיסה בבנקים היא אחרת, וכי המדינה היא סניף שלהם".
ביוגרפיה > לאחר פרישתו מבנק הפועלים

גזית התמנה ליושב ראש חברת הביטוח צור-שמיר, אך פרש לאחר תקופה קצרה והקים חברה לשיווק קרנות נאמנות. בשנות האלפיים, החזיק גזית בעצמו 50 אחוז ממניות חברת ההחזקות טוליב, לה היו השקעות נדל"ן ברומניה בשווי 15.4 מיליון דולר, ואת יתר מניות החברה החזיק דרך חברת פרגמול, גם היא חברה שמצויה הייתה בהחזקותיו.
בחודש ינואר 2009 ביקש גזית מבית המשפט המחוזי בתל אביב להכריז עליו כפושט רגל, לאחר שלדבריו נקלע לחובות בסך 18 מיליון ש"ח כתוצאה מהשקעה כושלת. גזית ציין שהשקיע למעלה מ-3.5 מיליון ש"ח בהחזר חובותיו. בנובמבר 2009 קיבל בית המשפט את הבקשה והכריז עליו כפושט רגל.
הערות שוליים

↑  מר גיורא גזית, מעריב, 31 במרץ 1965
↑  אריאל וינשטיין, ספיר מרוצה מקצב הנורמליזציה, מעריב, 5 ביולי 1967
↑  מונה צוות לבדיקת ענייני מס רכוש על מגרשים, דבר, 9 בפברואר 1968
↑  רשימת מקבלי התארים, דבר, 23 ביוני 1966
↑  דוד ליפקין, כור:נחמת שיטות הניהול של שובינסקי, דבר, 7 ביולי 1970
↑  סיוון: תיבדק האפשרות להקטין מעורבות הממשלה בשוק ההון, דבר, 10 בינואר 1977
↑  פורשים שני בכירים באוצר, מעריב, 2 ביולי 1979
↑  רם דגן, חשב כללי - המקפצה הטובה ביותר לחיים הטובים, באתר הארץ, 27 ביוני 2007
↑  עדה כהן, על אנשים וכספים, מעריב, 14 במרץ 1980
↑  סטלה קורין-ליבר, ‏"הרפתקה פיננסית עד איבוד שליטה", באתר גלובס, 4 בספטמבר 2003
↑  אבירם זינו, שופט העליון בדימוס משה בייסקי הלך לעולמו, באתר ynet, 7 במרץ 2007
↑  אמנון אברמוביץ', דו"ח, מעריב, 9 במאי 1986
↑  אמנון אטד, המהלך לפיטורי קליין: מהלך סרק, באתר ynet, 20 בפברואר 2003
↑  דוד ליפקין ועודד שורר, גזית: בלי הוייסות היה מינוס ברזרוות ב-5 מליארד דולר, מעריב, 16 במאי 1986
↑  איה אורנשטיין, רק יום לפני המפולת חדרה בנו תודעת חרום, מעריב, 18 ביולי 1985
↑  הודעות הבורסה, מעריב, 17 בדצמבר 1986
↑  נתן ליפסון, היום שבו סגרו את הבורסה, באתר הארץ, 7 במאי 2008
↑  ת"פ 524/90 מדינת ישראל נגד בנק לאומי ואחרים, ניתן ב-10.4.1994
↑  איתמר לוין, ‏"המשפט הוא תעודת עניות ופופוליזם", באתר גלובס, 4 בספטמבר 2003
↑  אמיר זיו, ‏הסניף עדיין פתוח, באתר גלובס, 4 בספטמבר 2003
↑  אלעזר לוין, ‏50% ממניות טוליב של גיורא גזית משועבדות לבנק הפועלים, באתר גלובס, 4 ביולי 2004
↑  הילה רז, גיורא גזית לבית המשפט: אני פושט רגל, באתר TheMarker‏, 8 בינואר 2009
תסמונת טראומה בעקבות אונס

תסמונת טראומה בעקבות אונס (באנגלית: Rape trauma syndrome, בקיצור: RTS) היא טראומה נפשית, שחווים נפגעי אונס. בעקבות התסמונת יכולים להתרחש שינויים בהתנהגות הפיזית, הרגשית והקוגניטיבית של הקרבנות. התסמונת תוארה לראשונה בשנת 1974 על ידי האחות אן וולברט ברג'ס (Ann Wolbert Burgess, (אנ') והסוציולוגית לינדה ליטלה הולמסטרום (Lynda Lytle Holmstrom), בעקבות עבודתן עם נפגעות ונפגעי תקיפה מינית במרכז ייעוץ שהקימו בבית החולים העירוני של בוסטון. התסמונת כוללת מקבץ תסמינים ותגובות התנהגותיות, פיזיות ונפשיות המשותפים לרוב קורבנות האונס מיד לאחר האונס, אך עלולים להופיע גם חודשים או שנים לאחר מכן. על אף שמרבית המחקרים בנושא פוסט טראומה בעקבות אונס עוסקים בנשים נפגעות, גם גברים שנאנסו עלולים להראות סימני טראומה בעקבות הפגיעה.
התסמונת שהציעו ברג'ס והולמסטרום לא נכנסה בסופו של דבר כאבחנה פסיכיאטרית למדריכים הפסיכיאטריים החשובים בתחום (DSM-5,‏ ארגון הבריאות העולמי, ‏ICD-10). במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, בעיקר בעקבות מחקרים שבוצעו בארצות הברית על גברים שחזרו ממלחמת וייטנאם, הוצעה והתפתחה האבחנה של הפרעת דחק פוסט-טראומטית (באנגלית: Post-Traumatic Stress Disorder, בקיצור: PTSD), ובסופו של דבר בשנת 1980 נכנסה אבחנה זו למדריך ה-DSM השלישי, בעוד תסמונת טראומה בעקבות אונס נותרה מחוץ לספרים. עם זאת, האבחנה שהציעו ברג'ס והולמסטרום לא נשכחה, והניחה את הבסיס להמשך מחקר על ההשפעות הנפשיות של אלימות מינית, מחקר שבין היתר הוביל בשנות התשעים לניסוח האבחנה של פוסט-טראומה מורכבת.
שלבים נפוצים

במאמר המקורי שבו הציגו ברג'ס והולמסטרום את התסמונת, הן תיארו שני שלבים עיקריים בתגובה הנפשית של הנפגע/ת לאונס: השלב האקוטי, ושלב הארגון־מחדש. בחלק מהמאמרים והמחקרים המאוחרים יותר מתואר השלב השני כשלב ההסתגלות למראית עין, ומוגדר אחריו שלב נוסף: שלב החזרה לנורמליות.
שלבים נפוצים > שלב 1: השלב האקוטי

השלב האקוטי, החריף, מתרחש בימים או בשבועות שלאחר האונס. התסמינים המידיים של שלב זה עשויים להימשך מספר ימים עד מספר שבועות. על פי סקארס, אין תגובה אופיינית בקרב קורבנות האונס. עם זאת, בארגון RAINN, הארגון הגדול ביותר בארצות הברית למאבק באלימות מינית ("הרשת הלאומית למקרי אונס, התעללות וגילוי עריות") טוענים כי ברוב המקרים השלב האקוטי שחווה קורבן האונס מתבטא באחת משלוש תגובות:
מבוטא ("הקרבנות עלולים להופיע נסערים או היסטריים, עלולים לסבול מהתקפי חרדה");
נשלט (התנהלות נטולת רגש מצד השורד, וכלפי חוץ לכאורה התעלמות);
או הלם וחוסר אמון (תגובה של תחושת חוסר התמצאות חזקה. ייתכן שהקרבנות יתקשו להתרכז, לקבל החלטות או לבצע משימות יומיומיות).
לא כל קורבנות האונס מראים את רגשותיהם כלפי חוץ. חלקם עשויים להיראות רגועים ולא מושפעים מהתקיפה. קיימות התנהגויות רבות נוספות שניתן למצוא בשלב האקוטי:
ערנות מופחתת
חוסר תחושה
מחשבה לא מאורגנת
הקאות
בחילות חרדה
רעד
אובססיה לשטוף את עצמם
היסטריה
בלבול
בכי
מבוכה
רגישות חריפה לתגובות של אנשים מסביבם.
שלבים נפוצים > שלב 2: שלב הארגון־מחדש

על פי ברג'ס והולמסטרום, שלב זה מתאר את ההשפעות ארוכות הטווח של אונס.
בשלב זה ניתן לראות מעברי דירה תכופים, שינוי מספר טלפון והיעזרות בבני משפחה. לרוב, מופיעים בשלב זה סיוטים. בנוסף לכך, ישנן פוביות הנלוות לטראומה בעקבות התקיפה המינית: פחד ממקומות סגורים או פתוחים (כתלות במקום בו התרחש האונס), פחד מלהיות לבד, פחד ממקומות הומים, פחד מאנשים העומדים מאחור ופחדים הקשורים למיניות.
בחלק מהמקרים, המשפחה או הסביבה הקרובה אינן תומכות בקרבנות לאחר התקיפה, ואף מאשימות אותם בהתרחשות האונס ובהטלת בושה על המשפחה. כאשר האשמת הקורבן מגיעה מצד המשפחה או הסביבה, עלול הדבר להחמיר את התסמינים ולהקשות על תהליך הטיפול.
שלבים נפוצים > שלב 2: שלב הארגון־מחדש > שלב ההסתגלות למראית עין

חוקרים אחרים מתארים את השלב השני כשלב ההסתגלות למראית עין, של הנפגע או הנפגע, או כשלב ה"פסאודו-הסתגלות". בשלב זה, המתרחש בחודשים שלאחר האונס, נעשה ניסיון לחזור לחיים רגילים לכאורה. למרות הנראה לעין, מנגנוני התמודדות לא תקינים יכולים להוביל לבעיות בעיבוד הרגשי של האירוע הטראומטי. שלב זה לא תואר במודל המקורי, עם זאת, במחקר המשך שביצעו ברג'ס הולמסטורם עם אותן נסייניות מהמחקר הראשון, כולן חוץ מאחת השתמשו במנגנוני הגנה כמו הכחשה, צמצום חשיבות המעשה וביצוע רציונליזציה לאונס שחוו. במחקר תוארו בנוסף התנהגויות כמו: הדחקה, התנהגות דרמטית ובריחה, שיכולה להתבטא במעבר דירה (בדומה לשלב הארגון־מחדש) או בשינוי דרסטי של המראה החיצוני.
שלבים נפוצים > שלב 3: שלב החזרה לנורמליות

בשלב זה מתחילים הקרבנות להבחין ולזהות את המצב הרגשי, במנגנוני ההתמודדות שאומצו, ואת הנזק המשני שהיה יכול להיגרם מהם (למשל, שימוש בסמים). במהלך שלב זה מתוארת יכולת לשלב את התרחשות האונס במהלך החיים, ולהמשיך לחיות למרות זאת. הקרבנות אמורים להתגבר על תחושות אשמה ובושה שהתפתחו בעקבות המאורע. במקרים רבים אין הדבר כך, ולא מעט נפגעי ונפגעות תקיפה מינית מתארים רגשות אשם בקשר למה שחוו גם שנים לאחר המקרה. לפי לסי ורוברט, נפגעי תקיפה מינית גברים מקבלים טיפול פסיכולוגי רק לאחר זמן: פחות ממחצית הגברים שעברו תקיפה מינית מגיעים לטיפול תוך שישה חודשים מיום הפגיעה והזמן הממוצע שעובר בין הפגיעה המינית והטיפול בה הוא 2.5 שנים. חוקרים אחרים מצאו פערי זמן גבוהים בהרבה בין הפגיעה לפנייה לטיפול: בקרב 115 גברים שפנו לטיפול בעקבות פגיעה מינית, ממוצע הזמן בין הפגיעה והטיפול עמד על 16.4 שנים.
ביקורת

במהלך השנים הופנתה כלפי התסמונת ביקורת, וההגדרה המוצעת בה לא אומצה על ידי הקהילה המדעית והארגונים הרלוונטיים (כמו האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה) וגם לא נכנסה למדריכי האבחון הפסיכיאטריים המרכזיים. למרות תשומת הלב הרבה שמשך, יש שטענו שהמחקר המקורי של ברג'ס והולמסטורם אינו מהימן. לטענת המבקרים, המאמר אינו מגדיר בבהירות את התסמונת ואת מאפייניה, ונעשה בו שימוש במונחים לא מבוססים מדעית. בכל הנוגע לתוצאות, הן אינן נחשבות מהימנות על ידי חלק מהחוקרים וניתן למצוא בהן הטיית נאמנות. בנוסף להסתייגויות האקדמיות, ישנה מחלוקת לגבי קבילות תוצאות המחקר מבחינה משפטית: פעמים רבות, בהליך משפטי יבחרו להשתמש ב"הפרעת דחק פוסט טראומטית" על פני "תסמונת לאחר אונס", כיוון שהראשונה קיימת ב-DSM, השימוש בה נפוץ יותר, והיא לא יוצאת מנקודת הנחה ודאית שאונס אכן התרחש (מה שלא תמיד קביל בבית המשפט).
מאידך, ישנם גם הטוענים שדווקא האבחנה של הפרעת דחק פוסט-טראומטית היא מוטה, שכן היא התבססה בעיקר על מחקרים בקרב גברים שחזרו ממלחמת וייטנאם – ולכן היא מפספסת את השונות בחוויה של נשים וגברים שעברו פגיעות מיניות, במיוחד לאור העובדה שמרבית מקרי האונס והפגיעות המיניות מתבצעים בידי אדם קרוב, ולקורבן האונס יש מערכת יחסים מתמשכת אתו לפני ואחרי הפגיעות, בשונה מאוד מפגיעה בידי חייל זר בעת מלחמה.
ראו גם

אלימות מינית
אלימות מינית בישראל
לקריאה נוספת

Ann Wolbert Burgess, Lynda Lytle Holmstrom, "Adaptive Strategies and Recovery from Rape", in: Rudolf H. Moos (ed.), (1986), Coping with Life Crises, 353-365. Boston: Springer
הערות שוליים

1 2 3  Ann Wolbert Burgess, Lynda Lytle Holmstrom, Rape Trauma Syndrome, American Journal of Psychiatry 131, 1974-09, עמ' 981–986 doi: 10.1176/ajp.131.9.981
↑  Ann Wolbert Burgess – Biography, בית-הספר "קונל" לסיעוד, מכללת בוסטון
↑  שבעה מיתוסים על תקיפה מינית של גברים, באתר מרכז הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית, ת"א, ‏מתוך חומר שהוצג בכינוס הבינלאומי ה-5 על גילוי עריות ובעיות נלוות, שוויץ: 14.8.1991
1 2 3  Bessel A. van der Kolk, Susan Roth, David Pelcovitz, Susanne Sunday, and Joseph Spinazzola, Disorders of Extreme Stress: The Empirical Foundation of a Complex Adaptation to Trauma, Journal of Traumatic Stress 18, 2005, עמ' 389–399
1 2  Burgess, A.W., Rape Trauma Syndrome, Behavioral Sciences & the Law 1(3), 1983, עמ' 97-113
↑  Sandra Sutherland, Donald J. Scherl, Patterns of response among victims of rape., American Journal of Orthopsychiatry 40, 1970-04, עמ' 503–511 doi: 10.1111/j.1939-0025.1970.tb00708.x
↑  Male on Male Rape, Scarce, M. (1997). Male on male rape: The toll of stigma and Shame. New York: Insight Books.
↑  Rape Trauma Syndrome
↑  Handbook of Crisis Counseling, intervention, and Prevention in the Schools, onathan Sandoval (2002). Handbook of crisis counseling, intervention, and prevention in the schools. Psychology Press. pp. 1–. ISBN 978-0-8058-3615-8. Retrieved 1 October 2011.
↑  Desirée Hansson, What is Rape Trauma Syndrome, Occasional Papers Series 1992. Institute of Criminology. University of Cape Town
↑  רובא חאסקיה, ‏הותקפתי מינית – אבל במגזר אסור לדבר על זה, באתר ‏מאקו‏, 9 בינואר 2020
↑  מור, א., ממדי החשיפה לאלימות מינית בקרב נשים בישראל ומאפייניה: הערכה ראשונית, סוגיות חברתיות בישראל, 2009, עמ' 46-65
↑  עינב, מ., משאבים פסיכולוגיים והאשמת הקרבן בתקיפה מינית., מפגש לעבודה חינוכית-סוציאלית, 2014, עמ' 87-113
1 2  Christina L. Patton, Matthew R. McNally, William J. Fremouw, Wiley Encyclopedia of Forensic Science, Chichester, UK: John Wiley & Sons, Ltd, 2015-03-11, עמ' 1–5, ISBN 978-0-470-06158-9. (באנגלית)
↑  כאן 11, סליחה על השאלה עונה 2 – אנשים שהותקפו מינית, באתר https://youtu.be/p4tiyxrKvl0?t=925
↑  ,.Lacey HB. & Roberts R, Sexual assault on men, International Journal of STD and AIDS 2 (4), 1991, עמ' 258–260 doi: https://doi.org/10.1023%2FA%3A1024520225196
↑  Michael king & Earnest woollett, Sexually Assaulted Males: 115 Men Consulting a Counseling Service, Archives of Sexual Behavior 26(6), 1997, עמ' 579–588 doi: https://doi.org/10.1023%2FA%3A1024520225196
1 2  O'Donohue, William
Carlson, Gwendolyn C
Benuto, Lorraine T
Bennett, Natalie M, Examining the Scientific Validity of Rape Trauma Syndrome, Psychiatry, psychology, and law, Vol.21(6), 2014, עמ' 858-876 doi: https://doi.org/10.1080/13218719.2014.918067
↑  מבוסס על סטטיסטיקות רשמיות של משרד המשפטים בארצות-הברית, Perpetrators of Sexual Violence: Statistics, אתר RAINN – הרשת הלאומית למקרי אונס, התעללות וגילוי-עריות בארה"ב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536794105171
קויקוי

קוי קוי (בקוסה: "אנשים אנשים" או "אנשים אמתיים") הם שבט שמקורו בדרום-מערב אפריקה. הקוי קוי באופן מסורתי הם חקלאים ורועי צאן, שלא כמו שכניהם הבושמנים שהם ציידים-לקטים, ויחד איתם הם מכונים קויסאנים.
היסטוריה

כשמהגרים אירופיים הקימו קולוניות בדרום אפריקה לאחר 1652, אנשי הקוי קוי היו בעלי מקנה רחב של בקר באזור קייפטאון המודרנית. ראשוני המתיישבים ההולנדים בדרום אפריקה, האפריקנרים שהגיעו במאה ה-17, קראו להם הוטנטוטים (אנ'), כחיקוי לצלילים המאופיינים בשפה של אנשי הקוי-קוי. בעת המודרנית שם זה נחשב לעלבון. שפתם נשמעת כ"קליקים" הנקראים עיצורים מצוצים. ממצאים ארכאולוגיים מראים כי אנשי הקוי קוי הגיעו לדרום אפריקה מבוטסואנה דרך שני צירים עיקריים:
ציר מערבי, דרך הקלהארי (Kalahari) למערב ואז דרומה לקייפטאון המודרנית.
ציר דרום מזרחי, דרך הייואלד (Highveld) ואז דרומה אל החוף הדרומי.
השנים המוקדמות:
מקורם של הקוי קוי באזור של בוטסואנה המודרנית, צפונית לדרום אפריקה. שפת הקוי קוי נמצאת בכל עבר דרום אפריקה. אנשי הקוי-קוי הגיעו לאזור הקייפ בערך לפני 2000 שנה. תת-קבוצות של אנשי הקוי-קוי הם אנשי הנאמאקה-נאמה (Namaqua) במערב, הקוראנה (Korana) במרכז דרום אפריקה, ושבט הקויקוי בדרום. הם עסקו בביות כבשים, עזים ובקר לטובת רעייה בעמקים הפוריים. אלו סיפקו להם תזונה מאוזנת ויציבה שאפשרו לאנשי הקוי קוי חיים ארוכים יותר מקבוצות גדולות אחרות באזור, שהיה מאוכלס על ידי ציידים-לקטים כמו אנשי הסאן (San) והבאנטו (Bantu). הם חיו בכפרים מבקתות במקום בו החזיקו את עדריהם ובנו את בתיהם ממחצלות מכוסות עורות של בעלי חיים, ואוזן של פיל הייתה משמשת כדלת.
אף על פי שהיו להם טריטוריות ששייכות להם, הם היו נוודים למחצה, נעים בכל פעם ששטחי המרעה הפכו מדולדלים. ברגע שהגיעו לשטח של שבט אחר הם היו מתחברים אליו. אף על פי שישנן עדויות לנישואים בין בני שבטים שונים, עדיין נשמרה הפרדה תרבותית. זאת הסיבה שלקוי קוי הייתה חברה היררכית וגדולה יותר מאשר לסאן.
היסטוריה > הגעת האירופיים

אנשי הקוי קוי נפגשו לראשונה עם מגלי יבשות וסוחרים פורטוגזים בסביבות השנים 1500 לספירה. מקום מושבם של הקוי קוי, אזור כף התקווה הטובה, היווה מוצא לאירופאים עבור נתיבי הסחר למזרח. האירופים הגיעו לשם בתקווה למצוא נתיב ימי להודו ולאסיה. המפגשים המתמשכים בין האירופים לקוי קוי היו לעיתים תכופות אלימים. בנוסף, האוכלוסייה של הקוי קוי צנחה כאשר אנשיהם נחשפו לראשונה לאבעבועות רוח, שהועברו מהאירופאים.
במאה ה-17, קבוצת מתיישבים הולנדים הקימו מושבה בכף התקווה הטובה (קייפטאון המודרנית), על חלק מאדמותיהם של הקוי קוי. לקוי קוי יש נתיבי נדידה מסורתיים והמלחמה נגד האירופיים ניצתה כאשר חברת הודו המזרחית ההולנדית הלאימה אדמות מרעה לצורך הקמת חוות ושדות. לאורך המאה ה-18, אנשי הקוי קוי גורשו מאדמותיהם, דבר שסיים את אורח החיים המסורתי שלהם. חלק מאנשי הקוי קוי התיישבו בחוות ותפקדו כעבדים או עובדי חווה אצל הלבנים. אחרים השתרשו בתוך קבוצות אחרות של אנשי הקוסה.
המתיישבים האירופאים לעיתים היו מתחתנים בנישואי תערובת עם אנשי הקוי קוי. אנשי "הגריקה" הם האוכלוסייה המעורבת אשר היו ידועים גם בשם "בסטרס". כמו רבים משבט הקוי קוי, בני התערובת עזבו את המושבה ההולנדית והיגרו אל החלק הפנימי של דרום אפריקה. בהשפעת המיסיונרים הנוצרים, הם הקימו את המדינות גריקואלנד מערב וגריקואלנד מזרח, שלאחר מכן מוזגו אל הקולוניה של האימפריה הבריטית.
היסטוריה > מתיישבי נהר הקאט (1829–1856) והקוי קוי בקולוניית הכף

בשנות המאה ה-19 המוקדמות, שארית אנשי הקוי קוי בקולוניה ההולנדית סבלו מהגבלות בזכויות האזרחיות שלהם ומחוקים מפלים בבעלות אדמות. עם זאת, חבר הוועדה של מחוזות המזרחיים, אנדריאס סטוקנסטרום, הקים את התיישבות הקוי קוי ליד הגבול המזרחי של מושבת הכף. להתיישבות קראו "נהר הקאט" (תרגום של שפת הקוי קוי למילה "חתול", על שם חתולי הבר באזור הנהר). המניע היה ככל הנראה ליצור אזור חיץ בין הגבול של הקולוניה להתיישבות השבט, אבל שפע האדמות הפוריות באזור אפשרו לאנשי הקוי קוי להיות בעלי אדמות ולבנות את קהילותיהם בשלום. ההתיישבויות שגשגו והתרחבו, ונהר הקאט הפך במהרה למחוז גדול ומצליח שהתנהל בצורה עצמאית יחסית.
אנשי הקוי קוי היו ידועים בזמנו בהיותם צלפים מצוינים ובשל כך היו חיוניים לאירופאים במושבת הכף במלחמות הגבול שלה עם שבט הקוסה השכן. במלחמת הגבול השביעית (1846–1847), הלוחמים החמושים משבט הקוי קוי מנהר הקאט הבדילו עצמם משאר הלוחמים, תחת מנהיגם אנדריאס בותה. בתקיפה על מצודת אמתולה, ג’ון מולטנו הצעיר, שבהמשך יהפוך לראש ממשלת מושבת הכף, הוביל את הקומנדו בתקיפה ולאחר מכן הילל את הקוי קוי כבעלי אומץ ותושייה יותר מכל חייל לבן.
האירופאים רצו לעודד את תושבי מחוז נהר הקאט לעזוב את אדמותיהם ולעבוד בתור חקלאים בחוות הלבנות, ולכן חוקקו חוקים נוקשים בקשר לבעלות על אדמות. בעקבות זאת, התסכול הגואה התפוצץ ב-1850, כאשר שבט הקוסה התמרדו כנגד ממשל הקולוניה בכף, ומספר גדול של אנשי הקוי קוי חברו לראשונה למורדים מהקוסה.
אחרי התבוסה של המורדים והבטחתה של ממשלה ייצוגית לתושבי נהר הקאט בשנת 1853, ממשלת הכף החדשה השתדלה להעניק לאנשי הקוי קוי זכויות פוליטיות כדי לחמוק ממאבקים על בסיס גזעני בעתיד. הממשלה הכריזה ב-1853, שכל האזרחים הזכרים העוברים מבחן הכנסה של קניין בסך גדול מ25 ליש"ט, ללא קשר לצבעם, הם בעלי זכות להצביע בבחירות ולהיבחר לפרלמנט. אולם, המבחן הזה הפך בסוף שנות 1880 למבחן בידיעת קרוא וכתוב ולאחר מכן בוטל על ידי משטר האפרטהייד.
היסטוריה > טבח בדרום מערב אפריקה הגרמנית

מ-1904 ועד 1907, אנשי הקולוניה הגרמנית בדרום מערב אפריקה (נמיביה כיום), נלחמו בקבוצות משבט הקוי קוי תושבי האזור (שבט הנאמה יחד עם שבט ההררו שאינו חלק מהקוי קוי). למעשה, זה היה הטבח ההמוני הגדול ביותר בו נפגעו אנשי הקוי-קוי. טבח זה נחשב למקרה הראשון של רצח עם במאה ה-20. רצח העם הזה התחיל בהתמרדות שבט ההררו כנגד גנבת אדמותיהם והתאכזרות מצד המתיישבים הגרמנים. לאחר דיכוי המרד, הגרמנים השתמשו בשיטות השמדה שיטתיות כנגד שני השבטים, כמו הרעלת מקורות מים, הרעבה מכוונת, עבודות פרך, והקמת מחנות ריכוז. למעלה מ-10,000 אנשי נאמה, יותר ממחצית מהאוכלוסייה, נמחו בטבח זה.
תרבות

לפי דתם של אנשי הקוי קוי ישנן שתי דמויות עיקריות במיתולוגיה הדתית. הראשון הוא צוי - גאב, שנחשב לאבי הקוי קוי, הבורא, שומר הבריאות, מקור השגשוג והשפע ואחראי על תופעות כמו העננים, הגשם והברקים. הירח מהווה מעין התגלות פיזית שלו. לעומתו, גונאב הוא ישות הרוע, שגורם לחולי ומוות. הדמות הראשית הנוספת היא הייצי איביב, גיבור עממי וקוסם שיכול לשנות את צורתו. לפי המיתולוגיה, הוא מת פעמים רבות אך יש לו היכולת לחזור לחיים- לעיתים קרובות בצורה אחרת.
כיום, רבים מבני הקוי קוי התנצרו וגם רבים מבני שבט הנאמה התאסלמו ומהווים אחוז נכבד מאוכלוסיית המוסלמים בנמיביה.
הרג ילדים על ידי הוריהם

ציור מאת הצייר הפלמי פטר פאול רובנס של שליט הטיטאנים קרונוס טורף את אחד מילדיו
המתת ילדים על ידי הוריהם עשויה לנבוע ממניעים וגורמים שונים, כגון מחלת נפש, לחץ חברתי ומשברים אישיים.