stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גולה מירה
בגטו > פעילותה המחתרתית בגטו ומחוצה לו

בתחילת שנת 1942 חזר לקרקוב ראש קן "השומר הצעיר" המקומי צבי (השיק) באומינגר. באומינגר גויס לצבא הפולני בתחילת המלחמה, עם התפרקותו עבר לשרת בצבא האדום ונפל בשבי הגרמני. לאחר שברח מהשבי, הגיע לעיר לבוב, שם פגש לראשונה את גולה מירה, שהייתה אז חברת מועצת העיר מטעם המפלגה הקומוניסטית. לאחר מכן חזר השיק לביתו בקרקוב והחל לפעול במלוא המרץ בקבוצת המחתרת של "השומר הצעיר", וכך פגש שוב בגולה. מן העדויות עולה כי הסיבה לקשר ההדוק שנרקם בין גולה מירה להשיק באומינגר היא נטייתו של השיק לשמאל הקומוניסטי.
לא ברור האם מדובר על קבוצה נוספת של השומר הצעיר או של איחוד בין איסקרא לבין השומר הצעיר.
בשלב זה הלכה וגדלה מעורבותה של גולה בקבוצת "איסקרא", בין היתר בשל קרבתה להשיק באומינגר. גולה מירה הייתה בעלת ניסיון וידע רב בפעילות מחתרתית ולחימה בשל חברותה בפ.פ.ר. בזכות קשריה עם הצד ה"ארי" של פולין ועם המפלגה, הצליחה לספק לתנועת המחתרת בגטו כלי נשק ומידע רב ונחוץ, ואף התאפשרה תנועה חופשית אל מחוץ לגטו לבתיהם של חברי הפ.פ.ר.
ייחודה של המחתרת בקרקוב הוא בכך שהרוב המוחלט של פעילותה היה מוכוון אל מחוץ לגטו. הגטו היה קטן מאוד מבחינה פיזית, והלוחמים ראו טעם גדול יותר לתקוף מחוץ לחומותיו. בחירה זו של הלוחמים הייתה תוצאה של דיונים וויכוחים ארוכים, שכן פעילות מחתרתית באופן כללי, ועל אחת כמה וכמה מחוץ לגטו, מסכנת לא רק את הלוחמים, כי אם גם את שאר היהודים החיים בגטו. התנגדותו של הציבור היהודי בגטו ללחימה זו נבע מההנחה שהמחיר על פעילות המחתרות מחוץ לחומות הוא החמרה במצבם של יהודי הגטו. ההחלטה לפעול מחוץ לחומות הגטו הייתה נדירה ביותר בקרב המחתרות האחרות גם בשל העובדה שפעולות אלה דורשות שיתוף פעולה נרחב עם החיים שבחוץ. הודות לקשריה ההדוקים של גולה מירה עם הפ.פ.ר, התאפשר שיתוף הפעולה שכלל עזרה באמצעים, מקומות מסתור ועוד. בין היתר תקפו הלוחמים היהודים חיילים ובלשים גרמנים, תחנות ביקורת, פסי רכבת ובית מלאכה להכנת מדי-קרב גרמניים. גישה זו של פעולה מחוץ לחומות הגטו אפיינה בתחילה את קבוצת "איסקרא", ובהמשך הפכה למאפיין מרכזי של 2 קבוצות המחתרת שפעלו בקרקוב, "איסקרא" ו"החלוץ הלוחם".
בגטו > התקפת ציגנריה

בשנת 1942 החלו מגעים מחודשים לאיחוד פעילותן של שתי הקבוצות בגטו לטובת התקפה מאורגנת גדולת ממדים. במקום מטה "השומר הצעיר" הוקמה מפקדה חדשה שכללה 4 חברים: השיק באומינגר, ראש המטה ואחראי על אימון החברים, בנק היילבריך, הממונה על הדרכה ומבצעים, שלמה-סלק שיין, הממונה על השגת כספים, אפסנאות וניירות מזויפים, וגולה מירה, הממונה על קשרי החוץ עם פ.פ.ר במטרה להשיג מידע ונשק וממונה על חיבור הכרוזים.
מעדותן של הקשריות צסיה פרימר ופולה ואשבסקה:
גולה מירה והרש (השיק) באומינגר הם שהנהיגו אותנו... כמו גיבורים אמיתיים ויתרו על כל הקשרים האישיים... והחלו לארגן את הנוער היהודי... גולה הקסימה את כולנו... הרגשנו כי עם אנשים כאלה כדאי להלחם ולמות.
ב-22 בדצמבר 1942 יצאה הקבוצה המאוחדת למתקפה הגדולה, היה זה ערב חג המולד ורחובות קרקוב היו עמוסים גרמנים. כל הלוחמים משתי הקבוצות יצאו מחוץ לגטו. תכנון הפעולה היה מדוקדק ביותר וכלל השלכת רימוני יד לבתי קפה ששימשו מקום מפגש לקצינים גרמניים, שריפת מוסכי מכוניות, חבלה בסירות פטרול גרמניות, תליית דגלי פולין וכרזות אנטי-נאציות והתנקשות בחיילים. שמה של הפעולה ניתן לה על שם אחד מבתי הקפה שנקרא "ציגנריה" ובו נרשמה ההצלחה הגדולה ביותר- 7 גרמנים נהרגו ורבים נפצעו. המטרה- לפגוע באויב ולזעזע את הציבור האדיש- הושגה.
לאחר ההתקפה לא חדלו הלוחמים מפעילות מחתרתית, אם כי ככל הנראה בשל בגידה, פשטו אנשי הגסטאפו על המפקדה. תחילה נתפסו חברי "עקיבא" וקבוצת "החלוץ הלוחם". חברי "איסקרא" מצאו מחבוא לזמן מה בצד הפולני, אך גם תפיסתם לא איחרה לבוא. כך מתאר זאת שלמה (סלק) שיין:
מאז והלאה, כל מה שעשינו היה להמשיך להתקיים. בחורינו נפלו לידי הגסטאפו, אחד, אחד, מבלי שנדע מאין באה הפורענות.
בגטו > מותה

גולה מירה נתפסה בעת עבודתה בבית הדפוס, ונשלחה לכלא מונטלופיך (Montelupich) בסוף מרץ 1943. היא נחקרה ועונתה אך לא גילתה דבר. לאחר 14 יום בצינוק הובאה לכלא הנשים הלצלוב (Helzlow) הסמוך, בו פגשה את גוסטה דוידזון וחברותיה למחתרת. כותבת פשקה וורשבסקה, אסירה בכלא הנשים הלצלוב:
כשהגיעה גולה לתא הפכה לנשמתו. תוך זמן קצר התיידדה עם כל הבנות, אשר ראו בה את נציגתו של הכח המנצח במזרח. סיפוריה [...] נסכו אמונה בלב שומעיה, בעוד היא קוראת לפני הבנות את שיריה בפולנית אירופה בדם, במקום פתיחה, וביידיש ביים וויג אויף מיין קינד (על יד ערש ילדי), שירים שחיברה אותם בשבתה נחבאת מאחורי ערימת מזרנים.
ב-29 במרץ 1943 נשלחו הבנות למוות במחנה פלאשוב. מאחר שידעו שהן נשלחות למוות, ארגנו בריחה מתוכננת, במטרה לא ללכת כצאן לטבח. את רעיון הבריחה יזמו גולה מירה וגוסטה דוידזון. בעת הליכתן, מלוות בשומרים גרמנים, החלו כולן יחד (30 אסירות) לברוח לכיוונים שונים. גולה מירה נורתה ונהרגה ברחוב.
בגטו > לאחר מותה

לאחר סיום המלחמה, העניקה הממשלה הפולנית לגולה מירה את אות הגבורה הגבוה ביותר- צלב גרונוולד. את האות קיבלו גם דולק ליבסקינד והשיק באומינגר.
שיריה

בתקופת המלחמה כתבה גולה שירים רבים, חלקם נמצאו ותורגמו:
אדע, ממלים לוהטות חזקים יותר הרובים,
מטורי שירים נוקבים עדיפים טורי הגדודים.
אדע, כי קצב הזעם פחות בסבלו אומר
מצלילי תופי מלחמה, מפקודה, חזקה יותר.
והדגל האדום שבקרב – כסופה מעל מתנופף
יקר הוא, אהוב הוא יותר מזה שמושר בלב.
אך מה לעשות במילים, שכמו לקרב נדחקות,
מוטב שתפרוצנה בשיר – אם הן את ליבי מסעירות.
כמו זרועות החובקות רובה – שיהיו לי כל שירי,
שיפרצו בסבלי קדימה – לקרב, לקרב אחרי!!
רק מילותיי האסופות, הן לי תחמושת.
ולבבי, המבקש להתנפץ, קורא דבריו
מתוך בתי השיר.
והשורות אשר כתבתי על הדף,
כמו זרועות הן נושאות את הרובה,
כמו כוחי המעונה המתפרץ, שואט,
למרוד!
לקריאה נוספת

יעל פלד (מרגולין), קרקוב היהודית 1939 - 1943: עמידה, מחתרת, מאבק. הוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1993.
לקריאה נוספת > ביבליוגרפיה

אריה באומינגר, לוחמי גטו קרקוב, הוצאת "המנורה" תל אביב, 1967.
לוי אריה שריד, במבחן הענות והפדות, כרך א- בנתיב הייסורים והמרי, הוצאת מורשת, 1997.
גוסטה דוידזון-דרנגר, יומנה של יוסטינה, הוצאת בית לוחמי הגטאות, 2005.
גולה מירא, מכתב, ילקוט מורשת גיליון א', נובמבר-דצמבר 1963, הוצאת מורשת וספריית פועלים, עמ' 83–84.
ברוך יחיאלי, הקבוצה השומרית הלוחמת מקראקוב, ילקוט מורשת, גיליון ל"ח, דצמבר 1984, הוצאת מורשת וספרית פועלים, עמ' 83–107.
יעל פלד, תנועת ההתנגדות בקרקוב וייחודה, ילקוט מורשת, גיליון נ"ד 1993, הוצאת מורשת, עמ' 89–109.
ד"ר פליציה קראי, הנשים בגטו קרקוב, ילקוט מורשת, גיליון ע"א, אפריל 2001, הוצאת מורשת, עמ' 109–133.
בלהה שילה, "להציל אותנו משכחה" - על קורות המחתרת היהודית בקרקוב, אתר יד ושם.
הערות שוליים

1 2 3  דני בירן, גולה מירה, "חותם", שבועון "על המשמר", 1989.
↑  אריה באומינגר, לוחמי גטו קרקוב, הוצאת "המנורה" תל אביב, 1967, עמ' 80.
1 2  גוסטה דוידזון-דרנגר, יומנה של יוסטינה, הוצאת בית לוחמי הגטאות, 2005, עמ' 76.
1 2 3  בלהה שילה, "להציל אותנו משכחה"- על קורות המחתרת היהודית בקרקוב, אתר יד ושם.
1 2  גולה מירא, מכתב, ילקוט מורשת גיליון א', נובמבר-דצמבר 1963, הוצאת מורשת וספריית פועלים, עמ' 83.
↑  ברוך יחיאלי, הקבוצה השומרית הלוחמת מקראקוב, ילקוט מורשת, גיליון ל"ח, דצמבר 1984, הוצאת מורשת וספרית פועלים, עמ' 86.
↑  לוי אריה שריד, במבחן הענות והפדות, כרך א- בנתיב הייסורים והמרי, הוצאת מורשת, 1997, עמ' 400.
↑  אריה באומינגר, לוחמי גטו קרקוב, הוצאת "המנורה" תל אביב, 1967, עמ' 54.
↑  אריה באומינגר, לוחמי גטו קרקוב, הוצאת "המנורה" תל אביב, 1967, עמ' 55.
↑  יעל פלד (מרגולין), תנועת ההתנגדות היהודית בקרקוב בתקופת הכיבוש הנאצי על רקע החיים בקהילה ובגטו, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה, עמ' 171.
↑  יעל פלד (מרגולין), תנועת ההתנגדות היהודית בקרקוב בתקופת הכיבוש הנאצי על רקע החיים בקהילה ובגטו, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה, עמ' 145.
↑  אריה באומינגר, לוחמי גטו קרקוב, הוצאת "המנורה" תל אביב, 1967, עמ' 61.
↑  אריה באומינגר, לוחמי גטו קרקוב, הוצאת "המנורה" תל אביב, 1967, עמ' 73.
1 2 3  [1] ברכה מייזליץ, נלחם בשביל 3 שורות בהיסטוריה, דצמבר 2002, אתר ההתנגדות היהודית בשואה.
↑  אריה באומינגר, לוחמי גטו קרקוב, הוצאת "המנורה" תל אביב, 1967, עמ' 85.
↑  ד"ר פליציה קראי, הנשים בגטו קרקוב, ילקוט מורשת, גיליון ע"א, אפריל 2001, הוצאת מורשת, עמ' 122.
גולה מירה עם משפחתה, מימין האח יוסף, משמאל האח פנחס. יושבים האב נפתלי והאם גיזלה קרולינה
כלא מונטלופיך, מרץ 2019
ספר הישר (מוסר)

| --- | --- |

שער מהדורת קונסטנטניפול 1520
 מידע כללי
 מאת:  זרחיה היווני 
 
ספר הישר הוא ספר מוסר שחובר כנראה בספרד במאה ה-13, ככל הנראה בידי חכם בשם זרחיה היווני. הספר יוחס פעמים רבות לרבינו תם  שחיבר ספר אחר בשם זהה, או לרבי יונה גירונדי, אך מדובר בטעות. החיד"א דן בשאלת זהותו של כותב החיבור, והוא מעלה שתי אפשרויות: לפי טענת רבי מנחם די לונזאנו המחבר הוא זרחיה היווני, ואפשרות נוספת שהוא מביא בשם ספר סדר הדורות היא, שמדובר בר"י מאורלינס.
החיבור דן בנושאים העיקריים של תורת המידות היהודית: אהבת השם ויראתו, תשובה, תפילה ומעשים טובים. כך בהקדמה למהדורת הספר שנדפסה בוורשה, תרי"ג, נכתב:
זה ספר הישר, אורח חיים ותוכחת מוסר, מדרך עקש לסור, וללכת בנתיב היושר, בעיני אלהים ואדם, מי יפאר גודל פאר התועלת ותהלות ספר הנחמד הזה, מעט הכמות ורב האיכות, איש אשר יראת אלהים בלבבו, ישקוד בזה הספר יום יום יהיה לו למזכרת, אם ישכח יזכירו, אם יישן יעירו, אם ישגה יזהירו, ויהיה למכתו מזורו, ושב ורפא לו, ויקבל שכר טוב בעמלו, בזה ובבא גמולו, יברך ה' חילו.
הערות שוליים

↑  זאב גריס, מקום הדפוס בירושלים במאה הי"ט בתולדות הדפוס היהודי.
↑  שם הגדולים, מערכת ספרים, ערך "ספר הישר" (עמ' 68).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289709505171  VIAF: 300345068   WorldCat (עם VIAF): 300345068
חוף התופים

רחבת החוף והמסלעה
חוף התופים הוא שמו הלא רשמי של קטע החוף הדרומי ביותר ברצועת החוף בעיר תל אביב הנמצא צפונית למתחם הדולפינריום (אשר נכון למאי 2015, מיועד להריסה ולבניית בנייני מגורים).
שמו הרשמי של החוף הוא "חוף אביב".
השם "חוף התופים" השתרש בעקבות להקות של מתופפים שבמשך כעשרים שנים היו ועדיין מתקבצים לתופף יחדיו בקצב אחיד, מדי יום שישי, משעות הצהריים ועד לאחר השקיעה.
לחוף היו מגיעים מבקרים רבים אחרים בימי שישי לבילוי מגוון וייחודי באופיו, שכן התופעות בחוף ייחודיות לו ואין אף חוף נוסף אחר במדינת ישראל שבו קיימות התרחשויות דומות.
מבנה החוף אף הוא שונה מהרגיל, כאשר ישנו שובר גלים היוצא מהיבשה לתוך הים ובמקביל לים ישנה מסלעה משופעת ברוחב של כ־20 מטרים. החיבור בין המסלעה לשובר הגלים יצר רחבה מוגדרת עד לקו המים, שבה נהגו המבקרים לשהות מלבד השהייה על המסלעה ושובר הגלים עצמו.
במשך השנים הגדירה עיריית תל אביב את החוף כמותר לגולשי הגלים וכפועל יוצא ניתן לצפות בגולשים בחוף לעיתים קרובות המשתמשים בגלשנים מסוגים שונים כמו גלשני גלים וגלשני רוח.
להקות המתופפים

מידי אחר הצהריים של יום שישי מגיעות לחוף להקות של מתופפים ומתקבצות לתופף יחדיו בקצב אחיד. כיום מספר המתופפים קטן יותר ממה שהיה בעבר. המתופפים מתופפים על תופי דג'מבה, ודרבוקות, ולרוב משולבת נגינה בגיטרות וחלילים, שירה וריקוד.
הבילוי בחוף

מלבד מבקרים אקראיים, בחוף התופים ביקרו רבים דרך קבע בימי שישי, אפשרויות הבילוי היו מגוונות מאוד וכללו הנאה מצלילי להקת התופים שהתאספה, מריקודים ושירה, מהים עצמו, מהאוויר המגיע ממנו, מטבילה בו, מטיול על שובר הגלים במעבר מסלע לסלע, ממשחקי "מטקות" ומאמנים רבים שהיו מגיעים באופן עצמאי וללא כל בקשת תמורה כמו אמני "ג'אגלינג" ולהטוטני אש בשעות בין הערביים. כל האפשרויות האלה נמצאו בשטח מאוד קטן על החוף עצמו בצמוד לשובר הגלים ועל שובר הגלים עצמו והמסלעה שעל החלק המזרחי המקביל לחוף.
לעיתים קרובות הבאים לחוף פרסו בדים ("לונגים"- בדים שהובאו או יובאו מהמזרח ובעיקר מהודו) על החול וישבו עליהם.
שתיית בירה לבנה הייתה נפוצה בקרב שוהי החוף וגם עישון מריחואנה היה מחזה נפוץ יחסית לכל מקום ציבורי אחר.
האווירה בחוף

בחוף האווירה כפי שנתפסה על ידי רבים הייתה אווירה מיוחדת של חופש, פתיחות ורוחניות. ואף של פסטיבל.
רבים מהמבקרים היו צעירים אשר טיילו במזרח הרחוק ובהודו בפרט וחזרו עם שפע רוחניות, תפיסה אחרת ולעיתים עם סגנון מראה מסוים, ניתן לומר "שאנטי" או "פריקי".
חלק מהמבקרים ראו בביקור השבועי בימי שישי כהקדמה מסורתית לכניסת השבת וחלק אף לקבלת שבת אלטרנטיבית.
כמו כן, האווירה הייתה מאופיינת בקבלת האחר, כל אחד באשר הוא, ללא קשר למינו, מוצאו, גילו, כיצד ביטא את רוחניותו או ממשיותו וכיוצא בזה.
המחלוקת על הבנייה בסמוך לחוף

ביוני 2015 הותקנה גדר מתכת לאורך כל החלק העליון של המסלעה ובהמשך גם על שובר הגלים שיוצא לים ועד לחלק שבו מתחיל קו המים.
הגדר בודדה את הרצועה העליונה שבה נוהגים המתופפים לשהות בשנים האחרונות, לאחר חילופי דברים עם סגנית ראש העיר הוחלט להוריד את קטע הגדר העליון שלאורך הרצועה (כ-100 מטרים) ולהשאיר רק את קטע הגדר שעל שובר הגלים הנכנס לים וזאת כך נטען, מחשש לטביעה במים במעבר לשובר הגלים. קיים חשש בין המתופפים שלא יאפשרו להם להמשיך במסורת וחלקם אף התחיל במחאה מסוימת בדמות יצירת חולצות טי-שירט שעליהם כתוב: "לא ניתן לסגור את חוף התופים בדולפינריום" וכן במחאה על קיר הפייסבוק של עיריית תל אביב-יפו. הריסתו של מתחם הדולפינריום והבנייה בו עתידה להתחיל בשנים הקרובות.
הערות שוליים

↑  חוף אביב - בננה ביץ', באתר מפה
↑  מסיבה עם עשרות מתופפים, באתר www.visit-tlv.co.il(הקישור אינו פעיל)
↑  חוף התופים | ישראל טרוולר, באתר www.israeltraveler.co.il(הקישור אינו פעיל)
1 2  חוף תופים - Never Let Go, באתר Israblog (ארכיון)
↑  FIRE FOOTBALL @the drumbeach חוף התופים :) | פייסבוק, באתר www.facebook.com
↑  כוחות הביטחון היכו באויב המסוכן (+מאמר), באתר וואלה! פורומים
חורבת שיבתין

| --- | --- |
מקווה טהרה
מקווה טהרה
 מידות
 שטח:  3 דונם
 גובה מעל פני הים:  340 מטר
 מיקום
 מיקום:  מערב השומרון
 קואורדינטות:  31°58′26″N 35°02′59″E﻿ / ﻿31.9738°N 35.0497°E﻿ / 31.9738; 35.0497
  (למפת גוש דן מוגדלת) חירב'ת שיבתין(למפת גוש דן רגילה) חירב'ת שיבתין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חירב'ת שיבתין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חירב'ת שיבתין
 
מבט אל חירב'ת שיבתין מתצפית מהיישוב נילי
חורבת שבתין היא אתר ארכאולוגי, השוכן כ-500 מטר צפונית ליישוב ניל"י שבשומרון ובסמוך לכפר הפלסטיני שבתין, צפונית למודיעין עילית ומערבית לכפר הפלסטיני שיבתין האתר שוכן בגובה של 340 מטר מעל פני הים, ונמצא על תל מזרחית לכביש 446, בתחום המועצה האזורית מטה בנימין, בדרום־מערב השומרון.
היסטוריה

האתר נסקרלראשונה על ידי צוות סקר החרום, אשר מסרו אודות שרידי מבנים בנויים גזית, אבן ממל של בית בד וממצא חרסים מהתקופה 'הרומית-ביזנטית'. בסקר אפרים דווח על שרידי מבנים, בורות מים ושרידי בית בד. הסוקרים ליקטו חרסים מהתקופות הפרסית, הביזנטית ואסלאמית הקדומה. בראשית שנות ה-2000 נערכה באתר חפירת הצלה בידי ליאור שפירא במהלכה נחשפו שני בתי בד מן התקופה הביזנטית והאיסלאמית הקדומה.
ביוני 2015 האתר נסקר בידי צוות סקר דרום השומרון. בחלקו הדרומי של האתר התגלה מקווה טהרה. המקווה כולל מבוא מדורג ופתח קשות המוביל לחדר טבילה שצורתו מלבנית ודופנותיו מכוסים בטיח אפור. במדרון המערבי של גבעת האתר אותרו קברים ביניהם לפחות קבר כוכים אחד וכן גת גדולה. הסוקרים ליקטו חרסים מהתקופות הבאות: פרסית, הלניסטית, חשמונאית, רומית קדומה (כולל התקופה שבין המרידות), ביזנטית ואסלאמית קדומה.
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. "ח'רבת שבתין", ונמצאו בו שרידי יישוב מהתקופה הפרסית בארץ ישראל והתקופה ההלניסטית בארץ ישראל. לפי "לקסיקון ארץ ישראל", ייתכן לזהות ב"ח'רבת שבתין" את העיר שבתן, הנזכרת ברשימת תחותמס השלישי, הנזכרת ברשימת רעמסס השני.
גלריית תמונות

חלקי בית בד
חלקי בית הבד
חלקי בית הבד
מראה כללי של התל
גומחות חצובות
בור מים
מראה כללי במרכז האתר
בית בד עברי קדום
בית בד עברי קדום
לקריאה נוספת

גופנא ר' ופורת י', תשל"ב, "הסקר בארץ אפרים ומנשה", בתוך: מ' כוכבי (עורך), יהודה שומרון וגולן, סקר ארכאולוגי בשנת תשכ"ח, ירושלים, 235 (אתר מס' 224);
רביב ד', תשע"ד, "היישוב היהודי בפלך תמנה משלהי ימי הבית השני ועד מרד בר-כוכבא", בתוך: מ' ביליג (עורכת), מחקרי יהודה ושומרון, כג, אריאל, עמ' 174–175.
Finkelstein I., Lederman Z. & Bunimovitz S., 1997, A Highland of Many Cultures, The Southern Samaria Survey, The Sites, Tel Aviv, p. 194.
Magen Y., 2008, "Oil Production in the Land of Israel in the Early Islamic Period", in: A. Mallka ed.), Judea and Samaria Researches and Discoveries (JSP 6), Jerusalem, pp. 383-384.
הערות שוליים

↑  גופנא ר' ופורת י',, הסקר בארץ אפרים ומנשה תשל"ב, גופנא ר' ופורת י', תשל"ב,מתוך: מ' כוכבי (עורך), יהודה שומרון וגולן, סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח, ירושלים, 235 (אתר מס' 224);
↑  דביר רביב, היישוב היהודי בפלך תמנה משלהי ימי הבית השני ועד מרד בר-כוכבא, מ' ביליג (עורכת), מחקרי יהודה ושומרון, כג, אריאל, עמ' 174–175
חלקי בית בד לייצור שמן
טירת קנינה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טירה, אתר היסטורי 
 מיקום:  קנינה
 מדינה:  אלבניה 
 
 קואורדינטות:  40°26′38″N 19°31′14″E﻿ / ﻿40.44402°N 19.5206°E﻿ / 40.44402; 19.5206
  (למפת אלבניה מוגדלת) טירנה בראט שקודרה דורס הים היוני הים האדריאטי יוון מקדוניה הצפונית  קוסובו מונטנגרוטירת קנינה(למפת אלבניה רגילה) טירנה בראט שקודרה דורס הים היוני הים האדריאטי יוון מקדוניה הצפונית  קוסובו מונטנגרוטירת קנינה
 
טירת קנינה (באלבנית: Kalaja e Kaninës) היא טירה שמשתמש כאנדרטה תרבותית בקנינה (אנ'), מחוז ולורה (אנ'), אלבניה. מספר הזיהוי של הטירה הוא "Nr.95 Dt. 1.10.1948".
היסטוריה

טירת קנינה ממוקמת כ-6 ק"מ מהעיר ולורה, על גבעה בגובה 380 מ' מעל פני הים. אורך ביצור הטירה הוא כ-1 ק"מ ומשתרע על שטח של כ-3.5 דונם. הטירה, על פי העדויות, הוקמה במאה ה-4 לפני הספירה. לאורך כל מערכת הביצורים של הטירה, ניתן להבחין במספר שלבי בנייה המשתרעים בשתי תקופות, בעת העתיקה וכן בימי הביניים, בהתאמה ביזנטית, אדריכלות גותית ואדריכלות עות'מאנית (אנ'). הטירה נבנתה מחדש על ידי יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6. היא מוזכרת על ידי פרוקופיוס ברשימתו Kionin. במאות ה-12 וה-13, הטירה נהייתה להיות למרכז צבאי ממדרגה ראשונה, ששירת את ממלכת אלבניה (אנ') . הטירה נבנתה מחדש גם על ידי סולימאן הראשון ב-1530 ולאחרונה על ידי אדוני הפיאודלים האלבניים מוולורה במאות ה-18 וה-19.
טירת קנינה מחולקת על ידי קירות רוחביים לשלושה חלקים. מתוכם נשמר כיום רק הקיר המפריד בחלק הגבוה ביותר של הגבעה, שהוגן על ידי שלושה מגדלי שמירה. על פי עדותו של הנוסע העות'מאני אווליה צ'לבי, היו בתוך הטירה בתי מגורים, בנייני חיל מצב, מחסני תחמושת, וכן סככות לאספקת מים. בתוך הטירה, היו ארבעה שערים, כאשר אחד מהם חיבר את המחיצה האחרונה שנמצאת בראש הטירה עם שאר הביצורים. השערים האחרים הובילו לכיוונים שונים מחוץ למתחם הראשי. אחת מהכניסות הללו, שנשמרה טוב יותר, ממוקמת בצד הדרומי של הטירה. היא הוגנה על ידי מגדל בצורת משושה שגובהו היה 3.40 מ', והוא השתרע על שטח של 2.85 מ'. השער היה בעל הגנה כפולה ואובטח מבפנים בעזרת שומרים. בשערי הטירה קנינה, לא נמצאו מערכות ביצור פנימיות, או מגדלים חיצוניים, כפי שנמצאות בטירות מימי הביניים האחרות, כמו טירת רוזפה (אנ'), טירת קרויה (אנ') וטירת בראט (אנ'). הכניסות לטירה היו פשוטות ומוגנות על ידי מגדלי צד.
רבים מהמגדלים, אם לשפוט לפי טכניקת הבנייה וצורותיהם הפלמימטריות, מייצגים תקופות שונות של בנייה. המוקדמים ביותר הם המגדלים המשולשים, שגודלם קטן, אבל ממלאים גם את התפקיד של התומכים. מבין שבעת המגדלים שהשתמרו בטירת קנינה, שניים מהם בעלי צורה של משולש, אף על פי שמספר המגדלים באופן כללי היה גדול יותר. על פי שרטוט פלנימטרי, שפורסם ב-1688, ניתן לראות כי לטירה היו אז 14 מגדלים. המגדלים בעלי הצורה החצי-עגולה הם מתקופה מוקדמת. במגדלים חצי מעגליים ומשולשים, נעשה שימוש נרחב בחתיכות לבנים ואריחים, המוצבות בצורה אופקית או לא-סדירה בין מפרקי האבן ובעיקר במגדלים משולשים, בהם נעשה שימוש חוזר באבנים עתיקות רבות. המגדלים המצולעים שייכים לתקופה מאוחרת יותר. מהצורה הפלאנימטרית ומטכניקת הבנייה של הטירה, מגדלים אלו דומים יותר לאלו של טירת דורס (אנ') שנבנתה במאה ה-18.
לקריאה נוספת

Gjerak Karaiskaj (1981). Pesë mijë vjet fortifikime në Shqipe. Shtëpia Botuese "8 Nëntori.
Baçe, Apollon (1974). Qyteti i fortifikuar i Kaninës. Monumentet. Vol. 7–8. p. 41.
הערות שוליים

↑  LISTA E MONUMENTEVE: RRETHI I VLORËS (PDF) (באלבנית). Instituti i Monumenteve të Kulturës - Ministria e Kulturës. אורכב מ-המקור (PDF) ב-5 ביולי 2018. נבדק ב-15 ביולי 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Karaiskaj 1981, p. 165
↑  Karaiskaj 1981, p. 102
1 2 3  Karaiskaj 1981, p. 167-169
↑  Baçe 1974, p. 41
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "טירת קנינה".
טירת בלוודיר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה שטות 
 כתובת:  סנטרל פארק 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1869
 תאריך פתיחה רשמי:  1869 
 אדריכל:  קלוורט וו, ג'ייקוב וורי מולד 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות ויקטוריאנית 
 
 קואורדינטות:  40°46′46″N 73°58′09″W﻿ / ﻿40.7794°N 73.9691°W﻿ / 40.7794; -73.9691
 אתר רשמי
  (למפת מנהטן מוגדלת) טירת בלוודיר(למפת מנהטן רגילה) טירת בלוודיר
 
טירת בלוודיר (באנגלית: Belvedere Castle) היא מבנה שטות הממוקם במרכז סנטרל פארק שבאי מנהטן בעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
המבנה משמש כיום כמרכז מבקרים ומרכז מידע וכן כולל חדרי תצוגה ומרפסת תצפית. מאז שנת 1919 ממוקמת במבנה תחנת מזג האוויר הרשמית של הפארק.
מקור השם

שמה של הטירה מקורו באיטלקית ומשמעו "נוף יפה".
היסטוריה

הטירה נבנתה בשנת 1869 בסגנון ויקטוריאני כמבנה שטות, על מצוק ויסטה - הגבעה השנייה בגובהה בפארק.
הטירה בנויה מצפחת מנהטן (Manhattan schist) שנכרתה במהלך בניית הפארק, וצופתה בגרניט אפורה. מגדל הטירה הוא המבנה הגבוה ביותר שבפארק.
הטירה תוכננה על ידי האדריכלים קלוורט וו וגיי'קוב וורי מולד, אשר מונו, יחד עם פרדריק לו אולמסטד לתכנן את הפארק בשנת 1865. בסמוך לטירה נבנו שני ביתנים עשויים עץ מעוטר (על מנת לחסוך בהוצאות הבנייה).
לאחר הקמת הטירה היא שימשה כתחנת תצפית לשירותי כיבוי אש עד שנת 1867 עת שעברה להנהלת הפארק. בנייני העץ הוסרו בשנת 1900 לערך, בשל תחזוקה לקויה.
החל משנת 1919 שימשה הטירה כתחנת תצפית עבור שירות חיזוי האוויר של ניו יורק, וגם כיום ממוקמת בטירה תחנת מדידה אוטומטית.
בשנות ה-60 עברו משרדי שירותי חיזוי מזג האוויר למרכז רוקפלר, מתקני החיזוי שבטירה עצמה הפכו אוטומטיים, והטירה נסגרה לעובדים ולציבור. בהיעדר פעילות במבנה סבל המבנה מוונדליזם ונזק רב נגרם לו.
בשנת 1983 החל שיפוץ המבנה, ובשנת 1995 הוקמה מחדש הכניסה למבנה - עשויה מעץ, בהתאם לתוכניות המקוריות.
אזכורים תרבותיים

הטירה מוזכרת בסדרות וסרטים רבים העוסקים בעיר ניו יורק, ובהם הסרטים "חנה ואחיותיה" משנת 1986 ובסרט "הדרדסים" משנת 2011 כמפקדתו של גרגמל.
הטירה מופיעה בסדרת הילדים האמריקאית רחוב סומסום כביתו של "מר סופר" (Count Von Count).
עיטור ברונזה המתאר קוקאטריס.
מגדל הטירה. בראש המגדל ניתן לראות אנמומטר ושבשבת המשמשים את תחנת החיזוי הממוקמת בטירה.
יער לביא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  קיבוץ לביא
 נתונים ומידות
 שטח:  3 קמ"ר
 גובה ממוצע:  290
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°46′19″N 35°24′53″E﻿ / ﻿32.7720287°N 35.4146614°E﻿ / 32.7720287; 35.4146614
 
יער לביא הוא יער השוכן בסמוך לקיבוץ לביא ולמחלף גולני שבגליל התחתון. שטח היער הוא כ-3,000 דונם, והוא ננטע במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי הקרן הקיימת לישראל. בשנותיו הראשונות ננטעו ביער עצי מחט, בעיקר אורן ירושלים וברוש מצוי, ובשולי הגבעות ניטעו גם אקליפטוסים. חורף 1991-1992 פגע רבות ביער, ובשנים 2013–2017 הוא שוקם.
כיום העצים הנפוצים ביער הם מהחורש הים-תיכוני: אלון התבור, אלה אטלנטית, חרוב מצוי, כליל החורש ושיזף מצוי.
ביער נותר בית הקברות של הכפר הערבי לוביה, שהיה במקום עד פינויו במלחמת העצמאות ביולי 1948. לאחר המלחמה נותרו ביער עצי הזית של הכפר. על פי המסורת הדרוזית, נקברו בבית הקברות החכמים הדרוזים מהמאה ה-11 אבו אל-דרע ג'ושן ואבו אל-לקא ת'אבת. היער חולש גם על אזור היישוב לביא מימי המשנה והתלמוד.
כיום (נכון ל-2023) פועל ביער מרכז חינוכי של קק"ל, אשר הוקם ב-1978, וכולל אכסניה ומרכזי לימוד. ישנם ביער שלושה חניונים: חניון לביא, חניון פלוגת הסיור 288 וחניון דרום אפריקה. בפברואר 2022 הוצע על ידי מועצה אזורית הגליל התחתון להקים מכינה קדם-צבאית מעורבת ביער.
הערות שוליים

↑  שביליסט, יער לביא: חניונים, מסלול ודרכי הגעה, באתר שביליסט, ‏9 באפריל 2022
↑  טיול ביער לביא, באתר קרן קיימת לישראל
↑  מרכז שדה ויער לביא, באתר קרן קיימת לישראל
↑  יער לביא, באתר קרן קיימת לישראל
↑  מגעים להקמת מכינה קדם צבאית ביער לביא בגליל התחתון, באתר mynetafula, ‏13 בפברואר 2022
כיכר יונג-דונדאס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית 
 מיקום:  טורונטו
 מדינה:  קנדה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2002
 תאריך פתיחה רשמי:  2002 
 אדריכל:  Brown and Storey Architects 
 
 קואורדינטות:  43°39′22″N 79°22′49″W﻿ / ﻿43.656111111111°N 79.380277777778°W﻿ / 43.656111111111; -79.380277777778
 www.ydsquare.ca
  (למפת טורונטו מוגדלת) כיכר יונג-דונדאס(למפת טורונטו רגילה) כיכר יונג-דונדאס
 
כיכר יונג-דונדאס, או כיכר דונדאס, היא כיכר ציבורית בפינה הדרום-מזרחית של צומת הרחובות יונג ודונדאס במרכז העיר טורונטו שבקנדה. הכיכר תוכננה לראשונה בשנת 1997 ובנייתה הושלמה בשנת 2002. לאורך השנים התקיימו באזור הכיכר אירועים ציבוריים רבים, מופעים ותצוגות אמנות, והיא התבססה כנקודת ציון בולטת בטורונטו וכאחת מאתרי התיירות העיקריים של העיר. צומת יונג-דונדאס הוא אחד מהצמתים העמוסים ביותר בקנדה.
מסביב לכיכר יש נקודות ציון מרכזיות אחרות, כולל מרכז טורונטו איטון, תיאטרון אד מירוויש ובניין Citytv.
גלריית תמונות

כיכר דונדאס
מרכז הקניות "איטון סנטר"
רחוב יונג
זמיובסקאיה באלקה

זמיובסקאיה באלקה (ברוסית: Змиёвская балка) הוא אתר הוצאות להורג בתחומי העיר רוסטוב על הדון, ששימש את הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
באוגוסט 1942, לאחר שהנאצים כבשו את העיר, הוצאו להורג בדרכים שונות כ-27,000 איש, רובם יהודים. המקום ידוע כאתר רצח המוני של יהודים הגדול ביותר מסוגו ברוסיה מתקופת השואה, וכיום זהו אתר הנצחה.