stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טמפלרים (תנועה)

ערך זה עוסק בתנועה נוצרית מהמאה ה-19. אם התכוונתם למסדר צבאי-נוצרי מימי הביניים, ראו .
טמפלרים לצד בית העם, וילהלמה
משפחת פרנק מהמושבה הגרמנית בירושלים
בית האדריכל פרידריך אהמן במושבה הגרמנית בירושלים
בית הקברות הטמפלרי במושבה הגרמנית בירושלים
טמפלרים הם חברי ארגון המקדש (בגרמנית: Tempelgesellschaft – טמפלגזלשאפט), תנועה דתית פרוטסטנטית שנוסדה בווירטמברג שבדרום גרמניה באמצע המאה ה-19. חברי התנועה פרשו מהכנסייה האוונגלית (לותרנית) של ממלכת וירטמברג. מייסדה ואביה הרוחני של התנועה, כריסטוף הופמן, שאף להכשיר את הקרקע לקראת הביאה השנייה של ישו ולקרב את הגאולה, לפי האמונה הנוצרית.
לפי אמונתם של הטמפלרים, קירוב הגאולה יכול היה להתבצע רק באמצעות מגורים ועבודה קשה בארץ הקודש שבה הם שאפו לקיים מודל של חיים אידיאליים באמצעות הקמת כפרים יצרניים. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התיישבו מאות טמפלרים במושבות אחדות שהוקמו ברחבי ארץ ישראל, בהן עסקו בחקלאות, במלאכה ובמסחר, וקיימו חיים קהילתיים עשירים תוך יחסי שכנות טובה עם ערבים ויהודים.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה החלו חברים מן הקהילות הטמפלריות בארץ ישראל לעסוק בפעילות פוליטית נאצית ואף הצטרפו למפלגה הנאצית. כמו כן התגייסו חלק מבני הקהילה הטמפלרית לוורמאכט. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ריכזו שלטונות המנדט הבריטי את הטמפלרים, שהוגדרו כאזרחי אויב, במחנות מעצר. המושבות החקלאיות שרונה, ולדהיים, וילהלמה ובית לחם הגלילית, הפכו למחנות הסגר. המעצר נבע מחשש שיהוו גיס חמישי. משם גירשו הבריטים את מרביתם לאוסטרליה. תמורת שחרור חלק מהם הוחזרו לארץ יהודים בעלי אזרחות ארץ ישראלית ששהו במחנות ריכוז באירופה.
ב-17 באפריל 1948 כבשו כוחות ההגנה את המושבות ולדהיים ובית לחם הגלילית, ואחרוני המתיישבים שנותרו במושבות הטמפלרים גורשו מהארץ, תחילה לקפריסין ואחר כך הצטרפו לקרוביהם באוסטרליה. עם קום המדינה, כשנכסי המקרקעין של הנציב העליון עברו לידי מדינת ישראל, הפכו אדמותיהם לאדמות מדינה בבעלות מדינת ישראל ובניהול מינהל מקרקעי ישראל. רכושם של הטמפלרים, לרבות המקרקעין רב הערך של מושבותיהם, הועברו לניהול האפוטרופוס על נכסי נפקדים.
כחלק מהסכם השילומים בין מדינת ישראל לגרמניה בשנת 1952 הוסכם עקרונית גם על פיצוי שתשלם ישראל לטמפלרים על הרכוש שהיה להם בישראל. תהליך המשא ומתן על גובה הפיצויים והעברת הפיצויים לטמפלרים ארך כעשר שנים. עד שנת 1962 שילמה ממשלת ישראל לטמפלרים וליורשיהם 54 מיליון מארק גרמני (שהיו כשלושה עשר מיליון דולר) כפיצויים בגין אדמותיהם ונכסיהם, סכום שהיה כ-10% מהסכום אותו תבעו הטמפלרים.
לטמפלרים תרומה ייחודית לידע בחקלאות ובאדריכלות בארץ ישראל. הם הביאו רעפים משתלבים, שיטות מתקדמות במשק החלב ועוד.
היסטוריה > ייסוד התנועה

רעיונם של הטמפלרים צמח מהפייטיזם של המאה ה-17, רעיון שבישר על רוח חדשה בכנסייה הלותרנית באמצעות חיזוק האמונה שבלב, אהבת הזולת וחזרה לראשית הנצרות. הדמויות שעמדו בראש הקהילה החדשה היו שתיים, כריסטוף הופמן וגיאורג דוד הרדג. בקרב הקהילה התגבש הרעיון של כינוס עם האל בירושלים: "אך בקשו ראשונה את מלכות האלוהים, וצדקתו וכל החפצים ההם יינתנו לכם מתנות נוספות" (הבשורה על-פי מתי ו' 33). הכוונה הייתה לטפח עדת מאמינים, שיהיו מחוננים במתנת הרוח ועשיית ניסים, תוך תיקון סדרי עולם והצלתו מבבל החדשה.
בקהילה התקיימה אווירה משיחית, וכוונה ליצור עם חדש שבו היחיד יהיה המקדש, בעקבות הפסוקים:
" הֲלֹא יְדַעְתֶּם כִּי הֵיכַל אֱלֹהִים אַתֶּם וְרוּחַ אֱלֹהִים שֹׁכֵן בְּקִרְבְּכֶם׃ וְאִישׁ אֲשֶׁר יַשְׁחִית אֶת־הֵיכַל אֱלֹהִים הָאֱלֹהִים יַשְׁחִית אֹתוֹ כִּי הֵיכַל אֱלֹהִים קָדוֹשׁ וְאַתֶּם הֵיכָלוֹ"
מאחורי הרעיון עומדת התפיסה של "הגשמת מלכות אלוהים על פני הארץ תוך מסר אהבה יום יומי". המקדש שיקום הוא של עם האל, אשר יהווה את משכן האלוהים, יבטל את הכנסייה המסורתית ויקיים כנסייה אנושית.
ב-1856 הוקמה חוות הכשרה בקירשנהרדוף שבגרמניה, והופמן יצא והציג את הרעיונות בעיתון הקהילה "די וארטה" (Die Warte, "המצפה"):
"התיישבות הטמפלרים בפלשתינה צריכה להיות דוגמה לאהבת האמת והצדק, לסדר ולחריצות, לעזור להם להתגבר על חוסר הידע על ידי מסירת תרבות אירופית להעלאת מצבם המוסרי והרוחני ולמען רווחתם החומרית."
היסטוריה > דור ההמשך

בתחילת דרכם היו הגרמנים שהגיעו לארץ בעלי תפיסה דתית משיחית. במשך הזמן ירדו חשיבות הדת והתפיסה המשיחית בקרב בני הדור השני והשלישי, והם היו לחקלאים ואנשי מקצוע המגובשים בתפיסות חילוניות ללא השפעת אנשי הדת. הם לא קיבלו את הנתינות העות'מאנית (או את הבריטית מאוחר יותר), והמשיכו לשמור על נתינותם הגרמנית, ולכן גם לא הכיר בהם השלטון המקומי כ"עדה דתית מקומית" וענייניהם התנהלו לפי המשפט האזרחי הגרמני. הם נשארו נאמנים לרייך הקיסרי ערב מלחמת העולם הראשונה, וצעירים רבים הצטרפו גם לכוחות הגרמניים הלוחמים. רק מעטים שבו מן המלחמה.
ב-1917 נכבשו דרומה ומרכזה של ארץ ישראל על ידי חיל המשלוח המצרי בפיקוד בריטי, אשר הטיל בה ממשל צבאי. הטמפלרים, אזרחי האימפריה הגרמנית המובסת, נחשבו נתיני אויב ופעילותם נאסרה, ולמרות זאת את ההכנות וההצטיידות לצליחת הירקון רכזו הבריטים בשרונה ובפרדסיה ונעזרו לשם כך בתושבי שרונה. ב-1918 הוגלו 850 מבין תושבי מושבות הטמפלרים הדרומיות למצרים, שם הושמו במחנה מעצר. 300 מתוכם גורשו חזרה לגרמניה. עם ייסודו של הממשל האזרחי של המנדט הבריטי בארץ ישראל ביולי 1920 הורשתה מחדש פעילות הטמפלרים בארץ, ובמהלך השנים 1920–1921 שבו הגולים ממצרים ומגרמניה. את מושבותיהם מצאו חרבות, שוממות ובזוזות, והם ניגשו מיד לשקמן. בתוך שנים אחדות של עבודה חרוצה חזרו המושבות ברחבי הארץ לפרוח, להיות דגם מוצלח להתיישבות ולספק מוצרי חקלאות ושירותים שונים לאוכלוסיית הארץ.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

ימים אחדים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-20 באוגוסט 1939, הגיע מברק המזמן את האזרחים הגרמנים חייבי גיוס להתייצב בגרמניה. ביום האחרון של החודש עזבו המגויסים לשירות הצבאי, ויחד אתם יצאו גם חלק מבני משפחותיהם, בסך הכול כ-550 איש. הגיוס למלחמה יצר ויכוח בין ראשי המפלגה הנאצית לנציגי האגודה הטמפלרית, אשר דרשה להשאיר חלק מהגברים שהיו חיוניים למשק הגרמני בארץ ישראל.
על פי הוראות שלטונות המנדט הבריטי, שראו באנשי הקהילה הגרמנית נתיני אויב, הוקפו המושבות הגרמניות בגדרות תיל ובמגדלי שמירה והפכו למחנות מעצר. תושבי חיפה הגרמנים הועברו צפונית לעכו, למחנה המעצר מזרעה, ובהמשך הועברו חלק מהם למושבות הגליליות. לשמירה על המושבות הוקמה יחידה מיוחדת של נוטרים, שמנתה בשיאה 300 איש. במחנות הוחרמו מכשירי הרדיו, הייתה האפלה בערב, ובוצעו חיפושים בבתים ועל גופם של העצורים. 1147 איש שהו במחנות מעצר אלו.
בוולדהיים נפתח גם מחנה מעצר לשבויים איטלקיים. כותב מאיר שלו בספרו "כימים אחדים" על ולדהיים ומחנה השבויים שהיה במקום:
פה היה פעם המחנה שבויים של האיטלקים, כאן בדיוק איפה שהגבעה הקטנה, היה המטבח שלהם והלבנים האדומות האלה זה כל מה שנשאר מהארובה של התנור, כל היום הם היו שרים פה ומבשלים ורוקדים, ומהארובה הזאת שלהם הריח הכי טוב שבעולם היה יוצא, ובגדר היה חור גדול שכולם ידעו עליו, שהשבוים יוכלו לצאת בשקט ולחזור בשקט בלי להפריע לשומרים.
בקיץ 1941, לנוכח התקרבות החזית הגרמנית מכיוון צפון אפריקה לארץ ישראל, החליטו הבריטים להוציא מהארץ עצירים גרמנים, מתוך החשש שישמשו כגיס חמישי. בסך הכול הוצאו מהמושבות 665 איש. הם הורשו לקחת מזוודה בת 40 ק"ג כל אחד, והועברו לנמל סואץ במצרים, שם הועלו על האונייה 'קווין אליזבת', שנשאה שבויים איטלקיים מטוברוק ופצועים אוסטרלים שחזרו הביתה. ב-15 באוגוסט הגיעו לנמל פרת', נבדקו על ידי הרופאים, מסרו טביעות אצבע ומילאו טופסי הגירה. משם הועברו דרך סידני למחנה בטטורה (180 קמ' צפונית למלבורן). במחנה חיו העצירים באורח חיים משלהם עם הנהגה מקומית ואוטונומיה בניהול חייהם השוטפים, ואף התקיימה ביניהם פעילות נאצית. באותו מחנה ישבו גם יהודים גרמנים, דבר שגרם למריבות וסכסוכים מרובים בין היהודים לגרמנים הנאצים. הצלב האדום הגרמני הביא להם חבילות ודמי כיס מגרמניה.
בארץ ישראל נותרו 1052 טמפלרים, במושבות שהפכו למחנות תחת שמירת שוטרים בריטים ונוטרים יהודים. הותר להם לבקר במושבות אחרות באוטובוסים מאורגנים ובליווי. כל חודש היה מבקר מפקח של הסי.אי.די וקונסול ספרד, ובכל חצי שנה היה מבקר נציג של הצלב האדום.
באוקטובר 1944 השתתפו שלושה מבין בני הקהילה הטמפלרית שהתגייסו למודיעין הגרמני במבצע אטלס, ניסיון נפל גרמני להתסיס ולארגן מחדש את המרד הערבי בארץ ישראל. לאחר אימונים בגרמניה, הוצנחו השלושה יחד עם שני ערבים מארץ ישראל בסביבות יריחו. המבצע כשל כבר בראשיתו עקב תקלות מבצעיות ועבודה טובה של המודיעין הבריטי, ואנשי הקומנדו על ציודם נפלו בידי הבריטים.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה, מלחמת העצמאות והגירוש

עוד לפני המלחמה לא ראה היישוב היהודי בעין יפה את תמיכת הגרמנים במפלגה הנאצית. בסיומה, עם היוודע ממדי הזוועות והחורבן שהמיטה האידאולוגיה הנאצית על יהדות אירופה, החליטו ראשי ארגון ההגנה להיפרע מן הנאצים המקומיים, אך לא רק מהם. התעשיין גוטהילף וגנר, מראשי הטמפלרים, נורה בתל אביב ב-22 במרץ 1946. בנובמבר 1946 נורו ליד ולדהיים בעמק יזרעאל שני גרמנים – מקס מיטשרניץ ורודולף מולר לעיני משפחתם על ידי לוחם הפלמ"ח רפי איתן. השניים נבחרו באופן אקראי בהיותם בין ראשוני השבים לארץ ישראל, כדי להרתיע את האחרים מלשוב. בחיפה הוכו למוות באותו הזמן וילפריד שומאכר וגרמני נוסף בשם רופרט.
לאחר תום המלחמה ביקשו הטמפלרים לשוב לבתיהם בארץ ישראל ולקבל חזרה את רכושם. המוסדות היהודיים התנגדו לבקשה זאת ובקשו מהבריטים לגרש את שאר הטמפלרים מארץ ישראל ולמסור את רכושם ליהודים כפיצוי על קשיי היהודים במהלך המלחמה. בסוף 1946 הודיע השלטון הבריטי כי על הטמפלרים לעזוב את ארץ ישראל, אולם הגירוש התמהמה.
ב-17 באפריל 1948, ערב הכרזת מדינת ישראל, יצא גדוד 4 של גולני לכבוש את ולדהיים ובית לחם הגלילית, על רקע החשש כי הערבים השכנים יתפסו את המושבות הגרמניות.
במהלך הכיבוש נורו בביתם בוולדהיים הזוג איימן בידי החייל נחום זרחי מנהלל, שחשב אותם בטעות לבני משפחת אדולף אייכמן. הגרמנים מבית לחם הגלילית נמלטו ברובם מהמקום, להוציא זקנים ומספר נשים. הם נתפסו מאוחר יותר בכפר הערבי ספוריה בידי כוחות ההגנה שהיו בדרכם לנצרת. אחרוני הגרמנים שישבו במעצר בארץ ישראל הועלו על אונייה לקפריסין, שם נכלאו בפמגוסטה ומשם, לאחר חמישה חודשים, הובלו לאוסטרליה וצורפו ליתר המגורשים שישבו שם מאז 1941.
מתוך דו"ח הפריצה של מטה גדוד 4 מ-17 באפריל 1948 על כיבוש וולדהיים ובית לחם:
”האויב ברח בבית לחם, בכפר נשארו נשים בודדות, אין כל התנגדות מתוך הכפר. ההתנגדות מהמבואות והגבעות בצדי הכפר. עד השעה 10:00 תוקפים את התחבורה בין בית לחם לולדהיים, מנסים גם להקים מחסומים.”
במהלך השנים 1946–1947 שוחררו בהדרגה העצירים באוסטרליה ממעצר, לאחר חקירה אישית ותהליך דה-נאציפיקציה שעבר כל אחד. הטמפלרים שהיו חברי המפלגה הנאצית גורשו חזרה לגרמניה. היתר הורשו להתיישב באוסטרליה, ואף קיבלו ב-1948 אזרחות אוסטרלית.
ההתיישבות הטמפלרית בוולדהיים שימשה רקע לספר "פונטנלה", פרי עטו של הסופר מאיר שלו.
היסטוריה > הקהילה הטמפלרית לאחר הגירוש מישראל

מיד לאחר קום המדינה החלה הקהילה הטמפלרית ללחוץ על ישראל להחזיר את הרכוש שלה שהוחרם בידי הבריטים. ב-1950 הוקם "האיגוד הלותרני הבינלאומי" בשווייץ שפעל בשם הקהילה מול ישראל.
בשנת 1952, במסגרת דיוני הסכם השילומים בין ישראל לגרמניה הוחלט על פתיחת משא ומתן על נכסי הגרמנים בישראל[דרוש מקור]. ביוני 1962 נחתם הסכם פיצויים עם הקהילה הטמפלרית, על פיו ממשלת ישראל שילמה חמישים וארבעה מיליון מארק (שהיו שווי ערך לכשלושה עשר מיליון דולר) על הרכוש הטמפלרי שהושאר בישראל. המשא ומתן נוהל בידי המתווך פרופסור סוונסן. התשלום בפועל של הכסף ארך כעשר שנים נוספות. 60 אחוזים מסכום הפיצויים הועבר לקהילה באוסטרליה, ו-40 אחוזים לקהילה בגרמניה.
הטמפלרים המשיכו לחיות ולפעול כקהילות המשמרות את מורשתם ואמונותיהם הדתיות בשתי תפוצות עיקריות: אוסטרליה, שהייתה לביתם החדש, ומולדתם גרמניה. את מרכזיהם הקימו במלבורן ובשטוטגרט, עם קהילות משנה בערים אחרות. קהילות אלה ממשיכות להתקיים עד היום, ומורכבות בעיקר מצאצאי הטמפלרים שחיו ופעלו בארץ ישראל עד שגורשו ממנה. בסך הכול מונים הטמפלרים נכון לתחילת המאה ה-21 כ-2,000 נפש, מהם כ-1,300 באוסטרליה וכ-700 בגרמניה. צאצאי הטמפלרים באים מעת לעת לביקורים בישראל כדי לפקוד את קברי אבותיהם שבבתי העלמין הטמפלריים.
עיקרי אמונה

הטמפלרים מגדירים את עצמם כאגודה נוצרית עצמאית ולא-דוגמטית, המאמצת את הערכים השזורים במשנתו של ישו. המקדש ("טמפל"), בשמה של האגודה, מבטא את תפיסתה לגבי הקהילה הנוצרית, המחויבת להיות מקדש רוחני לאל השוכן בתוכה. בו בזמן, כל אדם כשלעצמו מהווה מקדש לאלוהים השוכן בו, ועל כן המחויבות לפעול על פי תורתו של ישו היא אישית וקהילתית בו-זמנית.
האל הוא מקור החיים ומרכז המציאות הרוחנית. האדם אחראי כלפיו ומקובל על ידו, אך אין ביכולתו של האדם לתפוס את מלוא משמעותו של האל. ישו, לעומת זאת, בניגוד לתפיסתו בכתות ובזרמים אחרים בנצרות, הוא בן אנוש ולא בן אלוהים, שחי ופעל בהשראת האל ובקרבה רבה אליו. יכולתו להתקרב לאל ולראות נכוחה וללא מורא את אהבתו היא שמעלה אותו לדרגת מושיע, שנכון היה למסור את נפשו כדי לבטא את מסירותו לאל ואמונו בו. תחייתו של ישו מן המתים היא, מעל הכל, אירוע רוחני ולא פיזי, המבטא קיום רוחני המשתרע מעבר לחיים, ואפשרי פוטנציאלית בכל אדם.
"מלכות האלוהים" היא מושג מרכזי בתפיסה הדתית הטמפלרית. זוהי, לשיטתם, ליבת המסר של ישו, ועל פיה תיקון האנושות לעבר שלמות, והתקרבות בני האדם לאל ובינם לבין עצמם, הם תהליכים מתמשכים הן במציאות הגשמית והן מעבר לה.
כתבי הקודש הם המשנה הבסיסית של הנצרות, והטמפלרים מכירים בהם ורואים בהם מקור עשיר לחוויות המפגישות אדם ואלוהים. עם זאת, הם אינם "דברי אלוהים חיים", ואין ללכת אחריהם באופן עיוור. יש לקרוא אותם קריאה ביקורתית, כזו שנדרשת לגבי כל מקור היסטורי, תוך הפעלת שיקול דעת המונחה על ידי תורתו של ישו, ולבחון היטב אלו תיאורים בהם משקפים מציאות שהייתה נכונה לזמנה בלבד ואלו רלוונטיים לימינו אנו.
הטמפלרים רואים בהקמת קהילות וטיפוחן מטרה נעלה, היות שפרקטיקת הנצרות מתבצעת במיטבה במסגרת קהילתית שבה חברים חולקים אמונה משותפת ופועלים יחדיו. המעורבות הקהילתית חשובה יותר מקיום הטקסים הדתיים, שהם רצויים אך אינם בגדר חובה לחברים. על כן, אין מניעה שחבר בטמפלרים יהיה במקביל חבר בזרם נוסף של נצרות או כת אחרת, ואף בדת שאינה נוצרית. כמה מהטקסים הדתיים הנוצריים נדחים לחלוטין בידי הטמפלרים, כגון הטבלה.
הטמפלרים אינם מייחסים קדושה יתרה למקום התפילה ולמבנה המשמש אותה, שהרי הקהילה והאדם הם המקדש ולא המבנה המאכלס אותם. אין אצלם כמורה מוסמכת או כוהני דת במשרה מלאה, והמנהיגות הדתית של הקהילה מופקדת בידם של כמה מזקני הקהילה.
לקריאה נוספת

אלכס כרמל, התיישבות הגרמנים בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית. הוצאת האוניברסיטה העברית, 1973
שרה טוראל (אוצרת), גלגוליה של אוטופיה – הטמפלרים בפלשתינה א"י, 1868 – 1948, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, 2006
יוסי בן-ארצי, מגרמניה לארץ הקודש, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 1996
פרופ' חיים גורן, קתולים אמתיים וגרמנים טובים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2005
דוד קרויאנקר, המושבה הגרמנית ועמק רפאים, הוצאת כתר, 2008.
חביב כנען, הגייס החמישי – הגרמנים בארץ ישראל 1945-1933, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1968
אסף זלצר, עמק יזרעאל וכל נתיבותיו – בעקבות הטמפלרים הגרמנים במושבות הגליליות, הוצאת יד בן צבי, עמ' 115–133, 2007
אהוד בן עזר, אנשי סדום, עם עובד, תשכ"ח 1968
מאיר שלו, כימים אחדים, עם עובד, 1994
מאיר שלו, פונטנלה, עם עובד, 2002
ניר מן, שרונה בשנות המאבק 1939 – 1948, יד יצחק בן-צבי והעמותה לחקר כוח המגן על-שם ישראל גלילי, 2009.
יצחק מור, היטלר יוגנד סניף המושבה, מגזין סגולה, גיליון 108, סיוון תשע"ט. עמ' 28-41.
Helmunt Glenk, From Desert Sands To Golden Oranges: the history of German Templer settlement of Sarona in Palestine 1871-1947, Trafford, Canada, 2005.
Dan Goldman, The Architecture of the Templers in their Colonies in Eretz-Israel, 1868-1948, and thier Settlements in the united States, 1860-1925., Union Institute and University, School of Interdisciplinary Arts and Sciences, Cincinnati, Ohaio, 2003.
Jakob Eisler and Ulrich Gräf, The historic cemetery of the Temple Society in Jerusalem, etc. Stuttgart 2023
הערות שוליים

↑  האיגרת הראשונה אל הקורינתים ג' 16
↑  The Wiener Library Bulletin, vols. 17-19, 1963, p.25
↑  ⁨היטלעריאגיטאציע אין פּאלעסטינע.! געשאפן און א"י א צענטראלע. פֿאר היטלעריסטישע פּראפאגאנדע אין נאענטן מזרח,⁩ | ⁨באטאג⁩ | 10 April 1934 | Newspapers | The National Library of Israel, באתר www.nli.org.il (באנגלית)
↑  http://pdfs.jta.org/1935/1935-07-01_3183.pdf?_ga=2.10283829.1244788799.1598628405-432777631.1598628405] Arabs in Haifa form Nazi Club; Well Financed" (PDF). Jewish Daily Bulletin (3183). Jewish Telegraphic Agency. 1 July 1935.
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, ד, 3, עמ' 217, הערה.
↑  בן שני שרית מגן, ‏עובדה: בלי נקיפות מצפון, באתר ‏מאקו‏, 1 בדצמבר 2014
↑  Heidemarie Wawrzyn, Nazis in the Holy Land 1933-1948
↑  "האיגוד הלותרני " ממשיך בלחץ על ישראל להחזרת רכוש גרמני, הארץ, 27 בפברואר 1950
↑  בג"ץ 3198/05 למלה נ' עיריית תל אביב, ניתן ב־13 ביוני 2011.
↑   חיים גורן, תולדות ההתיישבות הטמפלרית בארץ ישראל דרך המצבות בבתי הקברות של הטמפלרים בירושלים ובחיפה, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268826405171  GND: 32124-2  LCCN: n85370879  SUDOC: 069122512  VIAF: 153149982   WorldCat (עם VIAF): 153149982 
המושבה הגרמנית בחיפה
מבנה בית העם הטמפלרי בחיפה
בית הבד שהקימו הטמפלרים בשרונה
המושבה שרונה
שרידים של מבנה טמפלרי בשרונה (כיום רחוב קפלן)
דגל צלב קרס מעל מלון פאסט בירושלים, 1933
איכרים טמפלרים בגורן, שרונה או וילהלמה
חותם ששימש את הטמפלרים לסמן תפוזים שגודלו בשרונה ובווילהלמה ואשר נשלחו ליצוא
הכנסייה האוונגלית במושבה ולדהיים (כיום אלוני אבא)
הצלב הטמפלרי המשלב את האות T – סמל "אגודת המקדש"
אאידה

| --- | --- |

האופרה אאידה מוצגת במצדה, ישראל
 מידע כללי
 מלחין:  ג'וזפה ורדי
 לבריתן:  אנטוניו גיזלנצוני 
 תאריך יצירה:  1871 
 סוגה:  אופרה לירית-טראגית
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  4
 זמן התרחשות העלילה:  הממלכה העתיקה של מצרים 
 מקום התרחשות העלילה:  מצרים העתיקה
 תפקידים
 אאידה (סופרן) - נסיכה אתיופית, שפחה בשבי המצרי  מלך מצרים (בס)  אמנֶריס (מצו סופרן) - בת המלך  רַדַמֶס (טנור) - מפקד המשמר  אמונאסרו (בריטון)- מלך אתיופיה  ראמפיס (בס) - הכהן הגדול המצרי  שליח (טנור)  קול של כהנת (סופרן)  מקהלות - כהנים וכהנות, חיילים, מצרים, אתיופים, שרים, הפמליה המלכותית, עבדים ואסירים
 
ורדי מנצח על "אאידה" בפריז, 1880
אָאִידָה (Aida) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית מאת אנטוניו גיזלנצוני המבוססת על עלילה שנכתבה על ידי האגיפטולוג והארכאולוג הצרפתי אוגוסט מארייט ("ארוסת הנילוס") ושוכתבה בפרוזה על ידי קמי דו לוקל. אאידה הוצגה לראשונה בבית האופרה הח'דיוי בקהיר ב-24 בדצמבר 1871. האופרה הוזמנה מוורדי על ידי אסמאעיל פאשא, אך בניגוד לאמונה המקובלת, לא לכבוד פתיחת תעלת סואץ שנפתחה כבר ב-1869.
באופרה, שהיא מהמפורסמות ביותר שהלחין ורדי, ישנם מספר קטעים ידועים, בהם "מארש הניצחון", שהוא אחד המוכרים במוזיקה הקלאסית בכלל ובאופרה בפרט. כמו כן, האריה לטנור מהמערכה הראשונה "Celeste Aida" היא אחת האריות המפורסמות ביותר לטנור, והוקלטה אין ספור פעמים בביצועם של זמרי אופרה רבים.
היסטוריה

האופרה הוזמנה מוורדי על ידי אסמאעיל פאשא, אך לא לכבוד פתיחת תעלת סואץ, וכן לא לכבוד חנוכת בית האופרה הח'דיוי. ורדי אמנם נתבקש לכתוב אודה לפתיחת תעלת סואץ, אך הוא סירב לעשות כך בטענה כי איננו כותב יצירות לאירועים מסוימים. במקור הוזמנה האופרה לביצוע בינואר 1871, אך הביצוע נדחה לדצמבר אותה שנה בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה

כהן הדת ראמפיס מספר לרדמס שהאתיופים מתכוונים לתקוף את המצרים. רדמס מביע את תקוותו כי המלך ימנה אותו למפקד על הצבא במערכה. רדמס שר על חלומותיו – לנצח במלחמה על האתיופים ולזכות באהובתו אאידה, נסיכה אתיופית שנשבתה, אך המצרים אינם מודעים לזהותה האמיתית. אביה, אמונסרו, מתכוון לפלוש למצרים כדי להצילה. (האריה: Se quel guerrier io fossi!...Celeste Aida). אמנריס, ביתו של מלך מצרים נכנסת לאולם, גם היא מאוהבת ברדמס, אך חוששת שמא ליבו נתון לאחרת. אאידה נכנסת, ואמנריס מזהה במבטו של רדמס, כי אאידה עלולה להיות המתחרה שלה, אך היא מסתירה את רגשותיה.
המלך נכנס בלוויית ראמפיס וכל הפמליה. שליח מודיע כי האתיופים צועדים לכיוון תבאי. המלך מכריז מלחמה וכן מכריז כי האלה איזיס בחרה את רדמס כמנהיג הצבא (המלך, ראמפיס, רדמס, אאידה, אמנריס והמקהלה: Su! del Nilo al sacro lido). רדמס וכל הפמליה יוצאים.
אאידה נותרת לבדה, ונקרעת בין אהבתה לאביה, לארצה לבין אהבתה לרדמס (אריה: Ritorna vincitor).
תפילות וטקסים נערכים על ידי הכהנים והכהנות, רדמס מתמנה רשמית למפקד הצבא. כל הנוכחים נושאים תפילה כי יזכה בניצחון למען מצרים ויחזור בשלום עם כל חייליו.
תקציר העלילה > מערכה שנייה

חגיגות וריקודים לרגל שיבת רדמס מהמלחמה כמנצח. אמנריס עדיין לא בטוחה האם רדמס מאוהב באאידה, והדבר מטריד את מנוחתה, היא מנסה להסיח את דעתה בריקודי העבדים המורים. כאשר אאידה נכנסת, אמנריס מבקשת מכל הנוכחים לצאת. היא משקרת לאאידה ומספרת לה שרדמס נהרג בקרב, כך היא מוציאה מאאידה בעורמה הודאה על אהבתה לרדמס. (אאידה, אמנריס: Fu la sorte dell' armi a' tuoi funesta ). אמנריס זועמת ומתכננת נקמה, אאידה נופלת לרגליה ומתחננת לרחמים. (Su! del Nilo al sacro lido). אמנריס עוזבת את החדר ומותירה את אאידה לבדה.
מרש הניצחון. החיילים השבים מהניצחון צועדים בסך לפני המלך. המלך מכריז כי רדמס רשאי לקבל כל שיחפוץ. השבויים האתיופים מגיעים, ביניהם אמונסארו. אאידה ממהרת להתאחד עם אביה, המצרים עדיין אינם מודעים לזהותם האמיתית. אמונסארו מספר למצרים כי מלך אתיופיה נהרג בקרב. האתיופים מתחננים למלך שיחוס על חייהם, אך המצרים דורשים את מותם. רדמס מבקש מהמלך לחון את האתיופים, המלך נענה לו. כל השבויים משוחררים למעט אאידה ואמונסארו, המוחזקים כבני ערובה. מלך מצרים מכתיר את רדמס כיורשו, ונותן לו את אמנריס בתו לאישה.
תקציר העלילה > מערכה שלישית

מיקום: מקדש איזיס על שפת הנילוס

תפילות נאמרות במקדש, אמנריס מגיעה להתייצב בפני האלה איזיס בערב יום חתונתה לרדמס. אאידה מגיעה לפגישה חשאית שתכננה עם רדמס. אביה מוצא אותה ומורה לה לדובב את אהובה שיגלה לה סודות על צבא מצרים. כאשר רדמס מגיע הוא מסתתר ומצותת לשיחתם. רדמס מבטיח לאאידה שאותה הוא ישא לאישה, היא מבקשת ממנו לברוח עימה למדבר, הוא מסכים ומתכנן נתיב בריחה בטוח, ומגלה את מיקום הצבא ואת תוכניות התקיפה. אמונסארו מופיע שוב ומגלה את זהותו האמיתית. רדמס חש נבגד. באותו רגע יוצאים אמנריס וראמפיס מהמקדש ורואים את רדמס מסתודד עם האויב, הם מזעיקים את השומרים, אאידה ואמונסארו מתחננים שיברח עמם, אך הוא מסרב. הם בורחים ורדמס מאפשר לשומרים לתפוס אותו.
תקציר העלילה > מערכה רביעית

לאחר שהאויבת שלה הצליחה לברוח (L'aborrita rivale a me sfuggia), אמנריס משתוקקת להציל את רדמס. היא מבקשת ממנו להכחיש את האישומים, אך הוא מסרב. המשפט מתנהל מאחורי הקלעים, רדמס אינו מגיב לאישומים. השופטים דנים את רדמס לעונש אכזרי במיוחד - קבורה בעודו חי. רדמס נלקח מהמקום, אמנריס מקללת את ראמפיס ואת הכהנים השופטים.
רדמס מובא לביצוע גזר הדין ומוכנס לקבר הפתוח. לאחר שנסתם עליו הגולל, הוא מגלה בקבר את אאידה אהובתו שבאה למות יחד אתו, (רדמס: Morir! Si pura e bella, המוות! כה טהור ויפה). למעלה במקדש, אמנריס מבכה את מות אהובה. רדמס ואאידה מתים חבוקים.
גרסאות קולנועיות ואחרות

האופרה צולמה כמה פעמים בגרסה קולנועית, למשל ב־1958 עם לואיס מקסוול וסופיה לורן, כאשר שפתי השחקנים סונכרנו לפסקול של זמרי אופרה. סיפור האופרה, ללא המוזיקה של ורדי, זכה בשנת 1998 לגרסת מחזמר עם מוזיקה של אלטון ג'ון וטים רייס.
באצטדיוני כדורגל באירופה, נוהגים האוהדים לשיר את מרש הניצחון מהאופרה.
אאידה בישראל

האופרה הוצגה לראשונה בארץ ישראל המנדטורית באופרה הארצישראלית, את הליברית תרגם לעברית אברהם שלונסקי. באופרה הארצישראלית העממית הופיעה יוספה שוקן בתפקיד הראשי. האופרה בוצעה לראשונה בישראל בשנת 1972, כשאת התפקיד הראשי שרה נתניה דברת והמנצח היה לסלו רוט.
אאידה הוצגה בשנת 1993 בהפקה מיוחדת בתיאטרון קיסריה. בינואר 2008 הועלתה על הבמה הפקה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה. בשנת 2009, במסגרת חגיגות המאה לתל אביב, הגיע לישראל ממילאנו האנסמבל של תיאטרון לה סקאלה לבצע שש הצגות של האופרה. ב-2011 הוצגה האופרה "אאידה" למרגלות המצדה, בניצוחו של דניאל אורן.
לקריאה נוספת

אנטוניו גיזלנצוני – אאידה (נוסח עברי: אברהם שלונסקי), 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך י', 2018.
שפתה האופראית-מוזיקלית של אאידה, יהואש הירשברג באתר האופרה הישראלית החדשה
יש אופרות ויש אאידה, יוסי שיפמן באתר האופרה הישראלית החדשה
Hans Busch -Verdi's Aida in letters and documents,University of Minnesota Press,1978
הערות שוליים

↑  Oxford Dictionary of Opera ע' 9
↑  אנטוניו גיזלנצוני, תרגם: אברהם שלונסקי, ‏אאידה, דחק י', ספטמבר 2018, עמ' 330–368
↑  אאידה-ביקורת-אופרה-ורדי-הפילהרמונית-היכל התרבות-פורום תרבות
↑  מרב יודילוביץ', זו כבר אופרה אחרת, באתר ynet, 13 ביולי 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583570205171  PLWABN: 9810651436605606  BNE: XX2221648  BnF: cb13920545w (data)  GND: 300164971  LCCN: n80017867  MusicBrainz work: 6675ed9c-9b8b-43f0-9cd7-3df843b6e8d8  NLA: 35454021  NLG: 292678  SUDOC: 060271493  VIAF: 185868649   WorldCat (עם VIAF): 185868649
אייל נחמיאס

| --- | --- |

נחמיאס בסרטו של ענר פרמינגר "החיים בינתיים" (2012)
 לידה:  30 באוקטובר 1967 (בן 57)
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
שמר (אייל נחמיאס), בסרטו של ענר פרמינגר "הגרעין הקשה" (1999)
אייל נחמיאס (נולד ב-30 באוקטובר 1967 בחיפה) הוא קומיקאי, שחקן, מחזאי, במאי ומורה למשחק ישראלי.