stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחל ממלוק-נעמן
מחקרה

ממלוק-נעמן עוסקת במחקר בהוראת מדעים, ובהנחיית סטודנטים לתארים מתקדמים בתחומים של: כימיה וסביבה; מהות המדע; ההיסטוריה של הכימיה; פיתוח הפעלה והערכה של תוכניות לימודים בכימיה; מעקב אחר התמקצעות מורי כימיה ומורים מובילים בפרט באמצעות מחקר פעולה; מעקב אחר קשיי למידה והמשגה של תלמידים כמו גם יחסם אל ומידת התעניינותם בלימודי הכימיה.
המאמרים המחקריים של הסטודנטים פורסמו בכתבי עת בינלאומיים לחינוך לכימיה ומדעים.
הממצאים על למידה ומוטיבציה של התלמידים מנחים אותה בתכנון ושינוי של תוכנית לימודים ותוכניות פיתוח מקצועי למורים למדעים ולכימיה. תוכניות אלה יישמה ד"ר ממלוק-נעמן וחקרה במסגרת התפתחות מקצועית של מורים לכימיה ולמדעים בארצות שונות ביניהן: ישראל, גאורגיה, גרמניה, סינגפור, טייוואן, יפן וכו'. המחקרים מבוססים הן על הוראה והן על למידה: תפיסות של התלמידים בנוגע ללימוד כימיה; מיומנויות ופעילויות מבוססות חקר – שאלת שאלות, השערות, ויכוח, ועוד, גישה היסטורית להוראת מדעים; או מורים מפתחים חומרי למידה; הוראה למידה בתרבויות שונות; נושאים רלוונטיים לכימיה, כמו חינוך לפיתוח בר-קיימא; הכלה וגיוון בהוראת הכימיה; חשיבה מערכתית בחינוך מדעי Systems Thinking.
פרסים

2025 2025 ACS Award for Encouraging Women into Careers in the Chemical Sciences.
2021 IUPAC 2021 Distinguished Woman in Chemistry or Chemical Engineering"
2018 Awardee for the ACS-CEI Award for Incorporation of Sustainability into the Chemistry Curriculum
2006 Maxine Singer award for outstanding scientists at the Weizmann Institute of Science
1999 award for an excellent dissertation, The Schnitzer Foundation for Research on the Israel Economy and Society
1985 Headmaster Award, Municipal High School, Jaffa (focusing on my work between 1970 and 1996 with disabled students in this area, who face a low socio-economic situation).
1984 Avner Bar-Ner award for excellence in teaching chemistry, Weizmann Institute of Science
פרסומים

ממלוק-נעמן פרסמה מאמרים בכתבי עת בינלאומיים מובילים, ספר, ופרקים בספרים: 57 מאמרים; ספר בנושא התפתחות מקצועית של מורים בהוצאת RSC; ‏28 פרקים ספרים בנושאי מחקר של הוראה ולמידה של כימיה ומדעים; 3 ספרי לימוד וחומרי למידה בעברית; 16 פרקי ספרים במסגרת פרויקטים אירופאיים. להלן חלק מהפרסומים.
פרסומים > ספרים

ממלוק, ר. (1990). מדריך לסיור במפעל כימי. רחובות: מכון ויצמן למדע.
ממלוק, ר. (1996). המדע כישות מתפתחת. רחובות: מכון ויצמן למדע.
ממלוק-נעמן, ר. (ריכוז צוות). (2002). כימיה במנהרת הזמן. רחובות: מכון ויצמן למדע.
Mamlok-Naaman, R., Eilks, I., Bodner, A., & Hofstein, A. (2018). Professional Development of Chemistry Teachers. Cambridge: RSC Publications.https://pubs.rsc.org/en/content/ebook/978-1-78262-706-7
פרסומים > פרקים בספרים

ממלוק, ר. (1990). מדריך לסיור במפעל כימי. רחובות: מכון ויצמן למדע.
מניס, י. ממלוק ר, הופשטיין א. (1999). התפתחות הוראת המדעים בישראל ב: גלובמן ועירם (עורכים).ההוראה: המקרה הישראלי (403–418). תל אביב הוצאת רמות.
Krajcik, J., & Mamlok-Naaman, R. (alphabetical order). (2006). Using driving questions to motivate and sustain student interest in learning science. In: K. Tobin (Ed.). Teaching and Learning Science: A Handbook (317–327). Praeger, Westport, Connecticut, London.
Mamlok-Naaman, R.. Blonder, R., & Dori, Y. J. (2011). One hundred years of women in chemistry in the 20th century: Sociocultural developments of women's status. In: M.H. Chiu, P. J. Gilmer, & D. F. Treagust (Eds.). Celebrating the 100th Anniversary of Madam Maria Sklodowska Curie’s Nobel * Prize in Chemistry (119–139). The Netherlands: Sense Publishers.
Levy Nahum, T., Mamlok-Naaman, R., & Hofstein, A. (2013). Chemical structure and bonding. In G. Tsaparlis & H. Sevian (Eds.). Concepts of Matter in Science Education (373–390). Springer publishers.
Mamlok-Naaman, R. (2016). Curriculum Implementation in Science Education. In K. S. Taber and B. Akpan (Eds.). Science Education, An International Course Companion. Sense Publishers, Rotterdam/Boston/Taipei, 199–210.
Mamlok-Naaman, R. (2018). Teachers' Professional Learning Communities (PLCs): Towards Adapting a Transformative Pedagogy to Teaching. In: I. Eilks, S. Markic and B. Ralle (Eds.). Building bridges across disciplines (173–182). Shaker, Aachen, Germany.
Mamlok-Naaman, R., & Mandler, D. (2020). Education for Sustainable Development in High School through Inquiry-Type Socio-Scientific Issues. In: S. Obare, C. Middlecamp and J Peterman (Eds). Chemistry Education for a Sustainable Society. ACS publication.
פרסומים > פרסומים נוספים

ממלוק, ר. (1992). כימיה. אנציקלופדיה יבנה לרוס, בעריכת ד. טסלר, כרך 8 53-59
https://www.nli.org.il/he/books/NNL_ALEPH001266075/NLI
ממלוק, ר. (1992). נושאים שונים. נושאים שונים בכימיה. אנציקלופדיה אביב חדש, בעריכת יואב בן דב
https://www.nli.org.il/he/books/NNL_ALEPH001266075/NLI
חיים אישיים

ממלוק-נעמן נשואה לפרופסור רון נעמן מהמחלקה לפיזיקה כימית במכון ויצמן למדע, ואם ל-3 בנים מנישואיה ליאיר ממלוק ז"ל. לרון 3 בנות ובן מנישואיו הקודמים. לרחל ורון 12 נכדים.
הערות שוליים

↑  ד"ר רחל ממלוק נעמן
↑  פרופסור ג'ו קרצ'יק (באנגלית)
↑  המרכז הארצי למורי כימיה – מכון ויצמן
↑  תכנית רוטשילד – ויצמן לתואר ששני למורים מצטיינים
↑  רחל ממלוק, אבי הופשטיין, רות בן-צבי, מרים כרמלי, הפעלת תכנית לימודים בכימיה בגליל: מודל להסבת מורים מהוראת מקצוע אחד להוראת מקצוע אחר, הלכה למעשה 10, 1995
↑  קרן טראמפ, קהילות להתפתחות של מורי כימיה, באתר https://trump.org.il/wp-content/uploads/2019/08/154_דוח-סיום-קרן-טראמפ154.pdf, ‏2018
↑  The EuChemS Division of Chemical Education
↑  IUPAC ENGAGEMENT Committee on Chemistry Education
↑  Professional Reflection-Oriented Focus on Inquiry-based Learning and Education through Science
↑  הרציונל של PARSEL
↑  Actioon research to innovate science teaching
↑  ISCE
↑  Chemistry Teacher International
↑  International Journal of Science and Mathematics Education (IJSME)
↑  Malta Conferences Foundation
↑  [https://www.mucem.org/en Mucem-musee des civilisations de l'Europe et
 de Mediteddanee]
↑  [https://gender-gap-in-science.org/ Gender Gap in Science
A Global Approach to the Gender Gap in Mathematical, Computing, and Natural Sciences: How to Measure It, How to Reduce]
↑  ד"ר רחל ממלוק-נעמן, ד"ר רות בן-צבי, תמי לוי נחום, נאוה מילנר, דבורה קצביץ, דינה רפפורט ושרה שני, כימיה במנהרת הזמן, רחובות: מכון ויצמן למדע, 2000 תש"ס
↑  דורית טייטלבאום ורחל ממלוק נעמן, התפתחויות בהוראת המדעים ובהוראת הכימיה בישראל, עלכימיה 36, 2020, עמ' 53-58
↑  רחל ממלוק – נעמן, אושרית נבון, מרים כרמלי ואבי הופשטיין, מורים חוקרים את דרך עבודתם, כנס ESERA בינלאומי, 2003 doi: https://stwww1.weizmann.ac.il/chemistry/wp-content/uploads/sites/4/2016/05/esera-heb.pdf
↑  אבי הופשטיין, אושרית נבון, מירה קיפניס ורחל ממלוק-נעמן, פיתוח יכולתם של תלמידים לשאול שאלות טובות יותר כתוצאה מעבודה במעבדה חוקרת, J. Res Sci. Teach., 42-7, 2005, עמ' 791–806 (באנגלית)
↑  רחל ממלוק נעמן, אבי הופשטיין ורות בן צבי, [https://stwww1.weizmann.ac.il/chemistry/wp-content/uploads/sites/4/2016/05/history.pdf LEARNING SCIENCE THROUGH A HISTORICAL APPROACH: DOES IT
 AFFECT THE ATTITUDES OF NON-SCIENCE-ORIENTED STUDENTS
 TOWARDS SCIENC]
↑  אבי הופשטיין, רחל ממלוק-נעמן ומרים כרמלי, מורים למדעים כמפתחי תוכניות לימודים במדע ובטכנולוגיה לכל, כנס מופ"ת בינלאומי, סמינר לווינסקי,, יולי 1996
↑  Systems Thinking in Chemistry Education —STICE Project, ‏2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311632205171  GND: 1159742243  ISNI: 0000 0004 0217 5787  NKC: jo2016935068  VIAF: 297533187   WorldCat (עם VIAF): 297533187
תורת הפערים

תורת הפערים, אשר פותחה על ידי מנחם פרי ומאיר שטרנברג, היא חלק מזרם דומיננטי בתורת הספרות שהחל בשנות ה־60, אשר מתמקד בקורא ובתגובתו לטקסט. ההתמקדות בקורא מחליפה את ההתמקדות בטקסט עצמו, כאובייקט סטטי ומנותק מן העולם. גישה זו מתמקדת בטקסט כפי שהוא נתפס ומפורש על ידי הקורא לאורך רצף הקריאה, ולכן מציגה תמונה דינמית של פרשנות. בבסיסה של תורת הפערים נמצאת הטענה, שהקורא משלים "פערים" ברצף הטקסט במהלך הקריאה, ושמשום כך "הבנה" של הטקסט אינה אלא אוסף היפותזות שהקורא יוצר כדי להשלים פערים אלו. לאור זאת, שם מדויק יותר לתורת הפערים הוא "תורת השלמת הפערים".[דרוש מקור]
המאמר הקלאסי בו הציגו פרי ושטרנברג לראשונה את תורת הפערים, נקרא "המלך במבט אירוני". הוא פורסם ב-1969, וצוטט מאז רבות. המאמר מציג את תורת הפערים באופן כללי, וכן מציג דוגמה נרחבת לשימוש בה, באמצעות קריאה בסיפור המקראי של דוד המלך ובת שבע.
תמצית התורה

לפי תורת הפערים, יש לראות את תהליך הקריאה כתהליך של השלמת "פערים" בטקסט. הטקסט הספרותי אינו יכול למסור במפורש את מלוא פרטי המציאות. את רובם צריך הקורא להשלים בעצמו, באופן מובלע. לעיתים קיים מצב בו פרטים חיוניים להבנת העלילה חסרים בטקסט. במצב זה, הקורא צריך להשלים בעצמו את הפרטים החסרים כדי להבין את העלילה, ולעיתים קיימת יותר מאפשרות אחת להשלימם.
אם ישלים הקורא את הפער לפי האפשרות האחת - תתקבל עלילה מסוימת, ואם ישלים הקורא לפי האפשרות השנייה, תתקבל עלילה שונה. למשל, אם מסופר כי אדם ביצע מעשה רצח אך מניעיו לא נתונים, בנסיבות מסוימות אפשר להשלים את הפער לגבי המניעים בשני אופנים: או כנקמה או כתאוות בצע. אם מניח הקורא שמדובר בנקמה, כל השתלשלות מעשה הרצח תתפרש על ידיו כעלילה הרואית של נקמה מוצדקת באדם רשע. אך אם מניח הקורא כי מדובר בתאוות בצע, מבין הוא גם את כל יתר פעולותיו של האדם באורח אחר לגמרי, הרואי הרבה פחות. לפי תורת הפערים, כאשר מצוי פער שניתן להשלימו בשתי דרכים שונות, בונה הקורא שתי היפותזות שונות לגבי ההתרחשות בעלילה, בהתאם להשלמות האפשריות של הפער, ומחזיק אותן בתודעתו לאורך קריאתו בטקסט, עד שיעלה בידו לפסול או לאשש אחת מהן. במילים אחרות, תורת הפערים טוענת שכאשר קיים פער חשוב בטקסט, שניתן להשלימו בשני אופנים שונים, הטקסט הופך להיות דו-משמעי: הוא מייצג בו בזמן שתי התרחשויות עלילתיות שונות. לדואליות הזו יכולים להיות אפקטים רבים על הקורא, שלא ניתן לחזותם מראש.
אפשר לראות פער מרכזי בטקסט מסוים כ"אמצעי ספרותי" שהסופר בחר בו במודע כדי להפעיל אפקט מסוים על הקורא, למשל אירוניה.
פרי ושטרנברג ניתחו לפי תורה זו את סיפור דוד ובת שבע. כאשר אוריה החתי חוזר לביתו הוא נמנע מלשכב עם בת שבע, דבר שהיה מאפשר לדוד להתחמק מהאחריות להריונה. הטקסט המקראי לא מבהיר האם אוריה ידע כי דוד שכב עם בת שבע והאם דוד ידע כי הדבר נודע לאוריה. בשל פערי המידע הקורא אינו יכול לזהות השתלשלות אירועים יחידה ועליו לשקול כמה אפשרויות. בסיפור זה כל השתלשלויות מציגות את דוד באור שלילי ובכך מדגישות את ביקורת המקרא כלפיו. כלומר, האפקט שנוצר במקרה זה כתוצאה מריבוי ההיפותזות באשר לפער הוא אירוניה.
ביקורת על תורת הפערים מנקודת המבט של פסיכולוגיה קוגניטיבית

כאמור, תורת הפערים נולדה כתוצאה מהתעניינות של תורת הספרות בקורא ובתגובתו לטקסט, כפי שהוא נקלט ברצף. מכאן, שאחד המקורות האקדמיים העיקריים מהן שאבה גישה זו הייתה הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, אשר התפתחה גם היא בשנות ה־60 וה־70 של המאה העשרים. החוקרים מתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית הם שהעלו את השאלה כיצד תודעת הקורא מפרשת את הטקסט, וניסו להציג מודל דינמי של קריאה והבנה. האסכולה בתורת הספרות שהתמקדה בקורא, לרבות אסכולת תל אביב, עשתה שימוש בממצאים וברעיונות של הפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
עם זאת, דווקא בשל כך קיימת ביקורת נוקבת על גישות אלו בתורת הספרות. טענתם של פסיכולוגים קוגניטיביים מסוימים היא, שבעוד שאנשי תורת הספרות לקחו רעיונות בסיסיים מתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית - הרי שהם הרחיבו ופיתחו אותם הרבה מעבר למשמעותם המקורית, ולמעשה יצרו תורה שאין לה עוד אסמכתה אמפירית. מאמריהם של שטרנברג ופרי הציגו ספקולציות מרשימות על "המתרחש בתודעתו של הקורא", אך מעולם לא ערכו ניסוי אמפירי שמטרתו לבסס או להפריך ספקולציות אלה[דרוש מקור].
ביקורת על תורת הפערים מנקודת המבט של תאוריה פוסט-סטרוקטורליסטית

תורת הפערים ספגה ביקורת גם מתוך התחום של תורת הספרות עצמה, עם עליית התאוריה הפוסט סטרוקטורליסטית. ניתן לשייך תאוריה כמו תורת הפערים אל התחום הסטרוקטורליסטי של ביקורת הספרות,[דרוש מקור] משום שעל אף שהכניסה את ה"קורא" אל תמונת המציאות שעסקו בה, הקורא דנן היה מודל של קורא מופשט ואוניברסלי, לא קורא קונקרטי ומסוים. משום כך, ההתייחסות שלהם לטקסט, באמצעות מודל של קורא אוניברסלי שכזה, עדיין נותרה - בהתאם למסורות קודמות בביקורת הספרות - כאל אובייקט אידאי המרחף מנותק מהמציאות.
לעומת זאת, תאוריה פוסט סטרוקטורליסטית, מדגישה דווקא את הטקסט כנטוע בתוך חברה מסוימת, הרוויה ביחסי כוח בין יחידים ובין מעמדות. לדעתה, לא קיים "קורא אוניברסלי". זוהי אינה אלא פיקציה שיוצרה על ידי המעמדות השליטים, ואשר מטרתה לכפות ראייה של המציאות באופן מסוים התורם להגמוניה שלהם. חוקרות פמיניסטיות, למשל, יטענו כי הקורא האוניברסלי הוא למעשה קורא גבר, ומטרתו לכפות על הנשים את צורת הקריאה הגברית, וכך לגרום להן להפנים את השליטה הגברית ואת היותו של הגבר "האדם" בה"א הידיעה. כמו כן, בני מיעוטים יטענו כי הקורא האוניברסלי הוא הגבר הלבן המערבי, שאינו מייצג אותם, ולא מתאר לאמתו של דבר את אופן הקריאה שלהם בטקסט.
ביקורת נוספת היא כנגד היומרה של תורת הפערים להציג תאוריה "נכונה" או "אמיתית" יותר של טקסטים.[דרוש מקור] הגישה הפוסט מודרניסטית יצאה כנגד מושג האמת המקובל בעולם המערבי, כשטענתה המרכזית היא שכל תאוריה בודדה, שמטרתה להגיע לחקר האמת באופן מושלם ולהסביר את העולם באופן מוחלט, אינה אלא אשליה וכזב, משום שהישג כזה אינו אפשרי. ה"פוסט מודרניזם" במובן זה הוא מעין תורה פילוסופית ספקנית, ששורשיה מצויים החל בפירהוניסטים ביוון, עבור בניטשה, וכלה בדרידה ובפוקו. הביקורת כאן איננה ספציפית, אלא כללית, באשר ליומרה ולמטרה שתורת הפערים לקחה על עצמה, כמו כל תאוריה סטרוקטורליסטית אחרת.
מענה לביקורות

בשנים מאוחרות יותר יצא פרי במספר תשובות לביקורות הללו נגד תורת הפערים, אולם כל מענה שהציג נאלץ לסייג מראש את מטרותיה ויומרתה, וכך בעצם לקבל חלק גדול מהטענות שהוצגו נגדו. למשל, במענה לביקורת נגד הצגת המודל המופשט של קורא אוניברסלי, טען פרי כי הקורא אשר הוא מדבר אליו במאמריו אינו אלא "דמות הקורא", מעין דמות בדיונית שקוראיו של המאמר של פרי בונים לעצמם, ושזכותם לקבלו או לדחותו. במילים אחרות, פרי טוען שאינו מציג מודל ריאלי של קריאת הטקסט, או מודל אוטוריטטיבי שמציג קריאה "נכונה" של הטקסט, אלא רק "הצעה איך לקרוא את הטקסט", אפשרות אחת לקרוא את הטקסט מיני רבות - ובמילותיו הוא, "סיפור קריאה", שלעומתו ייתכנו סיפורים רבים אחרים.[דרוש מקור] בכך הודף פרי מעליו גם את הטענות של הפסיכולוגים הקוגניטיביים, משום שאין מדובר במודל ריאלי של קורא כפי שהפסיכולוגיה מנסה למצוא. ומצד שני, הוא אף הודף את הטענות הפוסט סטרוקטורליסטיות בדבר הצגת מודל של קורא אוניברסלי, משום שהוא פותח פתח ל"סיפורי קריאה" אחרים - למשל, של נשים ומיעוטים. החיסרון במענה זה הוא בעיקר הנסיגה ממספר מטרות מרכזיות של האסכולה בתורת הספרות - קרי, להציג תורה מדעית ואמיתית של הספרות.
לקריאה נוספת

מנחם פרי ומאיר שטרנברג, "זהירות, ספרות! – לבעיות האינטרפרטאציה והפואטיקה של הסיפור המקראי" (תשובה לבעז ערפלי ולאוריאל סימון), הספרות ב (תש"ל-תשל"א), עמ' 633–635.
אנציקלופדיה מאיר נתיב

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  שלמה זלמן אריאל 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  אנציקלופדיה 
 הוצאה
 הוצאה:  מסדה 
 תאריך הוצאה:  1960 
 
אנציקלופדיה מאיר נתיב היא חיבור אנציקלופדי לפי סדר האלף–בית העוסק במונחי יסוד ביהדות. את החיבור ערך, לקט וכתב שלמה זלמן אריאל. אריאל נעזר ברב איסר יהודה אונטרמן (שהסכמה שנתן לאנציקלופדיה מופיעה בפתיחה לספר) ובדיין הרב שמואל ברוך ורנר בכתיבת ערכים מסוימים. מטרת החיבור, כפי שמחברו מעיד עליו בהקדמתו לחיבור, היא לבאר מושגי יסוד ביהדות ברוח מסורתית, כלומר ללא "כל אבק של חקירה ובקורת".
החיבור עוסק הן ביסודות האמונה היהודית והן בהלכות הנוהגות בחיי היום יום. את החיבור הוציאה לאור הוצאת הספרים מסדה בשנת 1960. הספר זכה לפופולריות רבה ונדפס פעמים רבות.
בחלק מהערכים העוסקים בענייני הלכה שאב המחבר חומרים מתוך ספר אוצר דינים ומנהגים של יהודה דוד אייזנשטיין. עם זאת ישנו הבדל בין חיבורו של אייזנשטיין לבין חיבור זה. מחברו של אוצר דינים ומנהגים שאף שספרו יהיה ספר למדני, כלומר ישמש גם כספר עזר לרבנים ופוסקי הלכות. אנציקלופדיה מאיר נתיב כוונה מראש לקהל בעל זיקה פחות עמוקה למקצועות היהדות. עקב כך חלק ניכר מהגיוון בחומר ההלכתי בנושאים שונים המצוי ב"אוצר דינים ומנהגים" צומצם באנציקלופדיה מאיר נתיב.
הערות שוליים

↑  הקדמת הספר.
אפרו-קובנים

אפרו-קובנים הוא מונח המתייחס לקובנים, שמוצאם ממערב אפריקה, וכן אלמנטים היסטוריים או תרבותיים בקובה שמקורם כנראה בקהילה זו. המונח יכול להתייחס לשילוב של ילידים אפריקאים ומרכיבים תרבותיים אחרים אשר נמצאו בחברה הקובנית כגון גזע, דת, מוזיקה, שפה, אמנות ותרבות מעמדית.
דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2002, אשר סקר 11.2 מיליון קובנים, 1.1 מיליון קובנים תיארו את עצמם כאפרו-קובנים או שחורים ואילו 5.8 מהם ראו את עצמם כמולאטים או כמסטיסים. כלומר, חלק ניכר מתושבי קובה מאשרים שמוצאם אפריקני. הנושא מורכב עוד יותר לאור העובדה שמספר לא מבוטל של אנשים עדיין מייחסים את מוצאם לקבוצות אתניות אפריקניות מסוימות או אזורים מסוימים, בעיקר יורובה, אקאן, אררה (אנ') וקונגו, אבל גם איגבו, קרבאלי (אנ'), מנדינקה, קיסי (אנ'), פולה, מקאוה (אנ') ואחרים.
מחקר משנת 2014 העריך את התפלגות אוכלוסיית קובה כ-70% מאירופה, 22% מאפריקה ו8% ילידים אמריקאים. אף על פי שאת האפרו-קובנים ניתן למצוא בכל רחבי קובה, במזרח קובה יש את הריכוז הגבוה יותר של אפריקאים מאשר בשאר חלקי האי, ובהוואנה יש את האוכלוסייה הגדולה ביותר של אפריקאים מאשר בכל עיר אחרת בקובה. לאחרונה, אפריקנים רבים מהגרים לקובה, במיוחד מאנגולה. בנוסף, מהגרים מג'מייקה (Jamaica) והאיטי (Ayiti) מתיישבים בקובה, רובם התיישבו בחלק המזרחי של האי, בשל הקרבה למולדת שלהם, מה שתרם אף יותר לשיעור הגבוה גם ככה של אפריקאים בצד הזה של האי. אחוז האפרו-קובנים על האי גדל לאחר המהפכה הקובנית ב-1959 בהנהגת פידל קסטרו בשל ההגירה ההמונית מהאי של המעמד הבורגני הלבן. חלק קטן של אפרו-קובנים עזבו את קובה, בעיקר לארצות הברית (במיוחד לפלורידה), שם הם וילדיהם שנולדו בארצות הברית נקראים קובנים-אמריקנים, היספנים-אמריקנים ואפרו-אמריקנים. רק מעטים מהם התגוררו במדינה דוברת ספרדית הסמוכה לרפובליקה הדומיניקנית ובטריטוריית ארצות הברית בפוארטו ריקו. ( Puerto Rico).
המוסד הנכחד של לימודי קובנים וקובנים-אמריקנים באוניברסיטת מיאמי העריכו את אחוז אוכלוסיית האפריקאים בקובה ב-62%. קבוצת זכויות המיעוט הבינלאומית טוענת כי "הערכה אובייקטיבית של מצב האפרו-קובנים נותרה בעייתית עקב רישומים מועטים ומחסור במחקרים שיטתיים הן לפני והן אחרי המהפכה" .
דמוגרפיה > צאצאי אפרו-קובנים באפריקה

מדינות כמו ניגריה (Nigeria) ביתם של תרבויות יורובה ואיגבו, וגינאה המשוונית (República de Guinea Ecuatorial) חוו זרם של עבדים לשעבר מקובה שהגיעו לשם כמשרתים מובטלים במאה ה-17, ושוב במהלך המאה ה-19. בגינאה המשוונית הם נהפכו לחלק מהאמנסיפדות; בניגריה הם נקראו "אמארוס" (Amaros). למרות היותם חופשיים לחזור לקובה עם סיום תקופת עבודתם, הם נשארו במדינות אלה והתחתנו עם האוכלוסייה המקומית. העבדים לשעבר הובאו לאפריקה על ידי הצווים המלכותיים של 13 בספטמבר 1845 ושל 20 ביוני 1861, הם גורשו מקובה עקב חוסר במתנדבים שרצו לעזוב. אירועים עם נסיבות דומות התרחשו בעבר במאה ה-17 כאשר לעבדים לשעבר הן מקובה והן מברזיל הוצעו אותן הזדמנויות.
גם באנגולה יש קהילות של אפרו-קובנים, הנקראות "אמפארוס"(Amparos). הם צאצאים של חיילים אפרו-קובניים שהובאו לשם בשנת 1975 כתוצאה של המעורבות הקובנית במלחמה הקרה. פידל קסטרו פרס אלפי חיילים באנגולה במהלך מלחמת האזרחים. כתוצאה מתקופה זו, ישנה קהילה אפרו-קובנית קטנה דוברת ספרדית באנגולה המונה כ-100,000 אנשים.
דמוגרפיה > האיטי-קובנים

השפה הקריאולית והתרבות האיטית נכנסו לראשונה לקובה עם הגעתם של עולי האיטי בתחילת המאה ה-19. כתוצאה ממהפכת האיטי (1791-1804) בה התקוממו העבדים בהאיטי נגד השלטון הצרפתי, הגיע גל של נמלטים צרפתיים עם עבדיהם אל קובה. העולים התיישבו בעיקר במזרח קובה ועד 1804 כ-30,000 צרפתים חיו במחוז גואנטנמו, במיוחד בערים בברקואה ובמאיסי, העיירות במיקום המזרחי ביותר במחוז, שם הנהיגו מאוחר יותר את עיבוד הסוכר, בנו בתי זיקוק לסוכר ופיתחו מטעי קפה. תושבי האיטי המשיכו להגיע לקובה גם בשנים מאוחרות יותר כדי לעבוד כעובדי כפיים בשדות בחתיכת קני הסוכר. תנאי מחייתם ועבודתם לא היו טובים מאלה של העבדים והם סבלו מאפליה. אף על פי שרצו לחזור לארץ מולדתם, רבים מתושבי האיטי נשארו בקובה, ובסופו של דבר הם וצאצאיהם לא זיהו את עצמם כהאיטיים ולא דיברו יותר בשפה הקריאולית. האפליה נפסקה רק לאחר עליית שלטון פידל קסטרו ב-1959, והשפה הקריאולית נהייתה השפה השנייה המדוברת בקובה, לאחר ספרדית. נהייתה הכרה בשפה גם אצל קובניים שמעולם לא היו בהאיטי ולא היו ממוצא האיטי ואף הוקמה תחנת רדיו אשר משדרת בשפה זו.
גזענות

על פי דבריהם של חוקרים אנתרופולוגים שנשלחו לקובה על ידי האיחוד האירופי, הגזענות כנגד האפרו-קובנים מושרשת בקובה. אפרו-קובנים נדחקים במקרים רבים לדיור לקוי ולרוב אינם נכללים בעמדות ניהוליות של מוסדות המדינה הפורמליים.
אסטבן מוראלס דומינגז (Esteban Morales Domínguez) פרופ' באוניברסיטת הוואנה, גורס כי היעדר דיון בנושא הגזע מאיים על הפרויקט החברתי של "המהפכה הקובנית". קרלוס מור (Carlos Moore), חוקר שכתב רבות אודות הנושא, גורס כי האיום של "פיצוץ" מצבם של האפרו-קובנים הוא איום חסר תוכן, שכן הם מפחדים להיכנס לכלא. אך, למרות היד הקשה שבה נוקט השלטון, הממשלה עדיין מפחדת מהתפוצצות מצבם של האפרו- קובנים.
בשנים שבין ניצחון המהפכה הקובנית לניצחון בפלאיה ג'ירון (כישלון פלישת כוחות מתנגדי המהפכה בחסות האמריקאית), הייתה הממשלה הקובנית אחד המשטרים האקטיביים ביותר במאבק נגד אפליה. היא השיגה הישגים בתחום שוויון הגזע באמצעות הסדרה של רפורמות שוויוניות בתחילת שנות השישים. בתגובה לגודלה הרב של גזענות בשוק העבודה, הוציא קסטרו חוקים נגד אפליה. בנוסף, הוא ניסה לסגור את הפער המעמדי בין קובנים לבנים עשירים לאפרו קובנים ממעמד נמוך יותר, באמצעות הנגשת אוריינות לכלל האוכלוסייה ורפורמות שוויוניות אחרות.
במחקר, שנערך על ידי מספר חוקרים מערביים בשנת 2003, טענו החוקרים (Yesilernis Peña, Jim Sidanius and Mark Sawyer), כי למרות ההצהרות לגבי צמצום האפליה בשנות ה-60, האפליה החברתית של אפרו-קובנים עדיין רווחת, למרות רמות נמוכות של אפליה כלכלית. לאחר שהשלטון "פתר" את בעיית האפליה הגזעית, הממשלה עברה לגזענות, שהתבטאה באמצעות מסר אשר סימל שינוי בתפיסת החברה הגזענית של הקובנים, ונובעת מהשינוי במיקוד הממשלה. כלומר, הכרזת הממשלה בנוגע לצמצום נגעי הגזענות אפשרה לציבור הקובני להתכחש לאפליה מבלי לתקן את הסטריאוטיפים שנותרו במוחם של אלו אשר גדלו בקובה, שהייתה מחולקת מבחינה גזענית וכלכלית. רבים מהטוענים שאין גזענות בקובה, מבססים את טענותיהם על היסטוריה חברתית של נישואי תערובת וערבוב הגזעים בין הלבנים לאפריקאים. קובנים רבים פירשו את ערבוב הגזעים כ"הרמוניה גזעית", אך אמונה זו היא איננה נכונה ורק מעכבת את הגשמת ה"הרמוניה הגזעית האמיתית" שתגיע לאחר סיום הגזענות והאפליה החברתית בקובה.
שפה

אלמנטים תרבותיים אחרים הנחשבים לאפרו-קובניים ניתן למצוא בשפה (כולל תחביר, אוצר מילים וסגנון דיבור). השפה בקובה מבוססת על המיזוג בין השפה האפריקאית לבין הספרדית, החיבור הדמוגרפי שהתרחש בקובה בתקופה הקולוניאלית גרם לתוצר של שפה לשונית תרבותית שנמשכת עד היום. השפה הקובנית מושפעת מהשפות האפריקאיות והדתות האפרו קובניות כולן שומרות על מידה מסוימת של שימוש בשפות האפריקאיות. דתות הסנטריה (Santería)והאבוקה (Abakuá) שומרות שתיהן על מידה רבה של שימוש בשפות אפריקאיות ואילו פאלו (Palo) משתמשת בתערובת של ספרדית וקיקונגו (Kikongo) הידועה בשם האבלה קונגו (Habla Congo).
תנועת האפרו-קובניזם

במהלך שנות ה-20 וה- 30 של המאה ה-20 קובה חוותה תנועה אשר יועדה לתרבות האפרו-קובנית ונקראה אפרו-קובניזם (Afrocubanismo). לתנועה הייתה השפעה גדולה על הספרות הקובנית, שירה, מוזיקה ופיסול. זה היה המבצע האמנותי הראשון בקובה שהתמקד בנושא מסוים: התרבות האפריקאית. התנועה הדגישה את המאבק לעצמאות מספרד, את העבדות האפריקנית ואת בניית הזהות הלאומית הקובנית כטהורה. אף על פי שהמטרה הייתה איחוד סיפורי עם ומקצבים אפריקנים עם צורות אמנות מסורתיות, האמנויות המרכזיות בתנועה היו המוזיקה והריקוד. בניגוד לאמנויות המסורתיות – ציור, פיסול, ספרות ושירה - הריקוד והמוזיקה לא דרשו מהאמנים ללמוד לימודים פורמליים, הכשרה או אפילו ידע של קרוא וכתוב ובנוסף עלות החומרים שנדרשו להפקת המוזיקה או הריקוד לא היו גבוהים. מאפיינים אלו הנגישו את האמנויות גם לשכבות הנמוכות בחברה ובכך נתנו לה קול ועזרו לאחד את העם ולהגדיר אותו בזהות לאומית קובנית הנבדלת מזהויות אחרות.
תנועת האפרו-קובניזם > היסטוריית התנועה

התנועה התפתחה מגילוי מחודש של המורשת האפריקאית. היא התפתחה בשני שלבים שונים שהקבילו זה לזה. הראשון הכיל אמנים ואינטלקטואלים אירופאים אשר התעניינו באמנות האפריקנית ובמוזיקה המסורתית. שלב זה הקביל לרנסאנס של הארלם בניו יורק, נגרטיוד בצרפת הקריבית ולאוונגרד הסגנוני האירופאי (למשל הקוביזם וייצוג המסכות האפריקניות). השלב התאפיין בהשתתפות אינטלקטואלים לבנים, ביניהם: הקובנים – אלג'ו קרפנטייה, פרננדו אורטיז ולידיה קבררה, פוארטו ריקו – לואיס פאלאס מאטוס וספרדים – פבלו פיקאסו ורוג'ר דה לוריה. האמנים המושפעים מאפריקה נטו לייצג אפרו-קובנים בתיאורים נדושים כמו דמויות שחורות היושבות תחת עץ דקל עם סיגר. שירים ומאמרים שנכתבו על ידי אפרו-קובנים התחילו להתפרסם בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעיתונים, מגזינים ובספרים, שם הם דיברו על המורשת האישית שלהם. אפרו-קובנים ואמני המורשת האפרו קובנים הדגישו את הגזע והתרבות האפריקנית שהייתה שולית פעם, וזה הפך לסמל של העצמה ואינדיבידואליות אפרו-קובנית בתוך התרבות של אמריקה ואירופה.
מגמה זו שימשה זרז עבור השלב השני אשר התאפיין באמנים אפרו-קובנים אשר יצרו אמנות המשקפת את הווייתם אפרו-קובני. בתחילת 1930 השלב השני תיאר השקפה רצינית יותר של התרבות השחורה כמו דתות אפריקאיות ומאבקים הקשורים עם עבדות. הדמות המובילה של התנועה בשלב השני היה ניקולס גיין.
תנועת האפרו-קובניזם > תוצאות התנועה

המשכיות המוניטין של תנועת האפרו-קובניזם התקבלה מהקמת סגנון האמנות של העולם החדש, אשר שילב את האסתטיקה של התרבות האירופאית והאפריקנית גם יחד. אף על פי שהתנועה עצמה נעלמה בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, התרבות האפרו-קובנית המשיכה לשחק תפקיד חשוב בזהות קובה. זו הייתה המהפכה הקובנית שפתחה פתח למחקרים מקיפים יותר על השורשים האתניים-אפריקאים בקובה. הרטוריקה של המהפכה שילבה את ההיסטוריה השחורה ואת תרומתה לרובד החשוב בזהות הקובנית. המהפכה מימנה פרויקטים רבים ששחזרו את עבודתם של אפרו-קובנים תוך מאמץ להתאים את הזהות האפריקאית המונעת בתוך החברה הקובנית האנטי-גזענית החדשה.