stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חומצה אצטית
היסטוריה

כבר בעת העתיקה היו ידועות תכונות של חומצה אצטית בחומץ הנוצר מחשיפת בירה או יין לאוויר. במאה השלישית לפנה"ס תיאר תאופרסטוס תגובות כימיות של חומץ עם מתכות שונות ליצירת פיגמנטים שימושיים לצביעה, בין השאר צבע לבן מתגובה עם עופרת וצבע ירוק מתגובה עם נחושת. הרומאים נהגו לייצר דבש ענבים על ידי בישול חומץ בסירי עופרת. התגובה של החומצה האצטית בחומץ עם העופרת הובילה לשכיחות של הרעלת עופרת בקרב האריסטוקרטים הרומאים.
הרמן קולבה סינתז לראשונה חומצה אצטית מתרכובות אי-אורגניות בשנת 1845, על ידי הלוגנציה של פחמן דו-גופרי לפחמן ארבע-כלורי, פירוליזה של הפחמן הארבע-כלורי לטטרה כלורואתילן, הלוגנציה נוזלית לחומצה הטריכלורואצטית ואלקטרוליזה שלו לחומצה אצטית.
בראשית המאה העשרים, השימושים העיקריים של חומצה אצטית היו צביעת בדים וייצור אצטטים. לאחר מלחמת העולם הראשונה עלתה מאוד הדרישה לאצטטים אורגניים, לצורך ה-Lacquer הכולל ניטרוצלולוזה, ובעקבות זאת עלתה הדרישה לחומצה אצטית. רוב החומצה האצטית יוצרה אז מעץ. למשל, עד שנת 1928 בארצות הברית יוצרה חומצה אצטית רק מעץ. בעקבות הגידול בצריכת החומצה האצטית, הייתה תנופה גדולה בפיתוח שיטות הייצור הסינתטיות, המבוססות על הפיכת אצטילן לאצטאלדהיד בתהליך של הידרציה וחמצון האצטאלדהיד לחומצה אצטית. שיטה להפיכת אצטילן לאצטאלדהיד בעזרת כספית כזרז הומצאה על ידי נתן גרינשטיין בשנת 1910 והוכנסה לשימוש תעשייתי בשנת 1916.
כיום מיוצרת רוב החומצה בתגובה בין מתנול לפחמן חד-חמצני (CO):
{\ce {CH3OH(g) + CO(g) -> CH3COOH(g)}}
בשלב הראשון של התהליך הופך המתנול ליודו-מתאן CH3I שאחר כך מגיב עם CO[דרוש מקור]
{\ce {CH3OH +HI -> CH3I +H2O}}
{\ce {CH_3I +CO -> CH_3COI}}
{\ce {CH_3COI + H_2O -> CH_3COOH + HI}}
בתהליך קָטִיבָה (Cativa process) הזרז הוא תרכובת אירידיום, התגובה מבוצעת בלחץ של 30–60 אטמוספירות ובטמפרטורה של 150–200 מעלות צלזיוס.
הערות שוליים

↑  Vanadium Catalysts in Acetic Acid Manufacture, Vancoram Review, 2 : 90-91 (1931)
↑  פטנט ארצות הברית 1044169, תאריך הגשה: 23 בינואר 1911, אתר גוגל פטנטים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293983305171  BnF: cb121118170 (data)  GND: 4153052-4  LCCN: sh85000460  NDL: 01169833
זכויות להט"ב בסנגל

| --- | --- |

סנגל
 מעמד בחוק:  פלילי, עונש: בין 1–5 שנות מאסר וקנס של 100,000 עד 1,500,000 פרנק CFA מערב אפריקני
 טרנסג'נדריות:  אין הכרה בשינוי מגדר
 שירות צבאי:  לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים לא רשאים לשרת
 הגנה מפני אפליה:  אין הגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית
 זכויות משפחה
 הכרה בזוגיות חד־מינית:  אין הכרה בזוגיות חד-מינית
 אימוץ:  אין הכרה באימוץ על ידי זוגות חד-מיניים
 
 הצבעה על הצהרת האו"ם:  נגד (תמכה בהצעה הנגדית מטעם סוריה)
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסנגל כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כעבירה פלילית ועלולה לשאת עונש של שנה עד 5 שנות מאסר וקנס של 100,000 עד 1,500,000 פרנק CFA מערב אפריקני.
מעמד בחוק

פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כעבירה פלילית בסנגל על רקע סעיף 319 בקוד הפלילי שקובע באומרו כי:
"מבלי להיות מורשע בעונשים החמורים יותר הקבועים בפסקאות הקודמות או בסעיפים 320 ו-321 לקוד זה, מי שיבצע מעשה פסול או לא טבעי עם אדם מאותו המין, ייענש במאסר של בין שנה ל-5 שנים ובקנס של 100,000 עד 1,500,000 פרנק CFA מערב אפריקני. אם המעשה בוצע באדם מתחת לגיל 21, יחול תמיד העונש המרבי".
בשנת 2016 הצהיר נשיא סנגל מאז 2012, מאקי סאל, כי לא יכשיר בחוק פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה בסנגל באומרו, "לעולם, תחת סמכותי, הומוסקסואליות לא תהיה חוקית באדמת סנגל".
תנאי מחיה

בשנת 2008 מהדורת המגזין "Icone" בבירה דקר דיווח ופרסם תמונות של נישואים חד-מיניים לכאורה שהתקיימו בבית פרטי בסנגל. עורך המגזין, מנצור דיינג, טען כי הוא קיבל לאחר מכן איומי מוות. חמישה גברים שנכללו בתמונות נעצרו לאחר מכן אך שוחררו ללא כתב אישום. לא ברור אם המעצרים נבעו מחוקי סנגל נגד הומוסקסואליות או מאיומי המוות.
ב-19 בדצמבר 2008 תשעה גברים נעצרו באשמת קיום פעילות הומוסקסואלית בדירה פרטית בדקר, לאחר שהמשטרה קיבלה עזרה עבור מציאתם מאדם אנונימי לכאורה. אחד העצורים היה דיאג'י דיוף, בעל הדירה ופעיל סנגלי ידוע העומד בראש העמותה "AIDES Senegal" שמספקת עזרה במאבק במחלות ה-HIV/איידס לגברים שמקיימים יחסי מין עם גברים בסנגל. הגברים עונו שוב ושוב כשהגיעו לתא המעצר במשטרה, גם לאחר שהודו בהיותם הומוסקסואלים.  ב-6 בינואר 2009 הורשעו כל תשעת הגברים ב-"התנהגות מגונה ומעשים לא טבעיים" (5 שנות מאסר) ובגין "היותם חברים בקבוצה פלילית" (3 שנות מאסר) עונש שהצטבר ל-8 שנות מאסר. השופט שפסק את פסק הדין הצהיר כי "AIDES Senegal" היא "כיסוי לגיוס או ארגון פגישות להומוסקסואלים בתחפושת של מתן תוכניות למניעת HIV/איידס". עם זאת, בעקבות עתירת הגברים, בית המשפט לערעורים ביטל את ההרשעות שלהם באפריל 2009 והורה על שחרורם המיידי. בזמן היותם כלואים בתא המעצר, הם הוחזקו במגורים מיוחדים בגלל איומים הומופובים מצד אסירים אחרים. זמן קצר לאחר מכן, האימאם וחבר הפרלמנט מבאי ניאנג ארגן עצרת כדי למחות נגד הומוסקסואליות ועל התערבות בית המשפט לערעורים שאפשר את שחרור הגברים.
בינואר 2009 תיאר פעיל זכויות הלהט"ב הסנגלי קארי אלן ג'ונסון במהלך השתתפותו בכנס של הוועדה הבינלאומית לזכויות אדם של הומוסקסואלים ולסביות "הפרות עקביות של זכויות אדם בסנגל" נגד אזרחי להט"ב ותיאר את סנגל כ-"סכיזופרנית" בגישתה כלפי הומוסקסואליות. עם זאת, אלן ציטט בנוסף אירוע שהתרחש לאחרונה בבירה דקר שכלל כנס גדול בנושא מאבק באיידס ומחלות המועברות במגע מיני, שבו "צורכיהם של גברים שמקיימים יחסי מין עם גברים הוצגו בצורה בולטת". ג'ונסון הוסיף כי "ישנה תנועה לעבר תרבות מתקדמת ומכילה אבל בו זמנית גם קיימות תנועות מאוד מאוד חזקות לעבר דיכוי, במיוחד כלפי נושאי מיניות".
באמצע 2009 קבוצת מוסלמים יצרה את "החזית האסלאמית להגנה על ערכים אתיים" שדגלה בהעמדת הומוסקסואלים בפני עונש מוות. באותה תקופה, היו מספר דיווחים על קבוצת אזרחים שהוציאו את גופותיהם של "גור-ג'יגן" (כינוי גנאי סנגלי לגברים נשיים) שנפטרו בבתי קברות. העיתונות המקומית והבינלאומית דיווחה במאי 2009 כי גופתו של אדם שנחשב כהומוסקסואל הוצאה פעמיים מבית קברות מוסלמי בצ'אס. בפעם הראשונה, הגופה הושארה על יד הקבר. לאחר שמשפחתו קברה אותה מחדש, הגופה פורקה על ידי אותה קבוצה בפעם השנייה ואיבריה הושלכו מחוץ לבית משפחתו.
במרץ 2010 קבוצת העבודה של האו"ם לגבי מעצרים שרירותיים (אנ') מצאה כי המשטרה הלאומית של סנגל עצרה אזרחים על רקע טענה שביצעו "מעשים מיניים לא טבעיים" שהוגדרו בפועל כיחסי מין הומוסקסואליים. הקבוצה המליצה למדינה "להקדיש תשומת לב מיוחדת למעצרים על רקע פגיעה בהגינות או במוסר ציבורי, במטרה להימנע מכל אפליה אפשרית של אנשים בעלי נטייה מינית שונה".
תנאי מחיה > 2011

דו"ח מעמד זכויות האדם בסנגל לשנת 2011 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי,
"בעבר הלא רחוק, לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) התמודדו לעיתים קרובות עם תביעות פליליות ואפליה נרחבת, חוסר סובלנות חברתית ואלימות. התקשורת לא הצליחה לדווח על פשעי שנאה או אלימות נגד להט"ב. בנובמבר 2010, פרסם "Human Rights Watch" דו"ח שכותרתו "פחד מהחיים: אלימות נגד הומוסקסואלים וגברים הנתפסים כהומוסקסואלים בסנגל". הדו"ח דן במקרים של אלימות נגד גברים הומוסקסואלים והסביבה המשפטית והתרבותית שטיפחה אלימות מסוג כזה. בעוד שהמקרים שצוינו בדו"ח היו משנת 2009 ואילך, משקיפים מטעם ארגונים לא ממשלתיים שיערו כי הירידה במספר המקרים שדווחו במהלך השנה נבעה מכמה גורמים. ראשית, אלימות נגד הומוסקסואלים ולסביות עשויה לגרום לאזרחי להט"ב רבים במדינה לרדת למחתרת. שנית, תשומת לב בינלאומית מוגברת עלולה הייתה לגרום לממשלה לצמצם את התביעות ואפליה רשמית אחרת. דו"ח של מכון פאנוס (אנ') במערב אפריקה שפורסם ב-20 ביולי מצא שהתקשורת המקומית תרמה ליחסים חברתיים שליליים נגד אזרחי להט"ב. לבסוף, מקרה של תביעה משפטית מוצלחת נגד החוק המשמש להעמדה לדין של הומוסקסואלים ולסביות בגין פעילות מינית בהסכמה סביר להניח שסייע לצמצם את השימוש בו על ידי התובעים".
תנאי מחיה > 2012

דו"ח מעמד זכויות האדם בסנגל לשנת 2012 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי,
"אזרחי להט"ב נתקלו לעיתים קרובות במעצרים, אפליה נרחבת, חוסר סובלנות חברתית ומעשי אלימות. ארגונים סנגלים לא ממשלתיים עבדו באופן פעיל בנושאי זכויות להט"ב, אבל בגלל החוקים הקיימים נגד פעילות הומוסקסואלית וסטיגמה חברתית, הם שמרו על פרופיל נמוך במיוחד. התקשורת כמעט ולא דיווחה על פשעי שנאה או אלימות שהתקיימה נגד להט"ב. ארגוני זכויות אדם מקומיים דיווחו כי אזרחי להט"ב עדיין מתמודדים עם הטרדות תכופות על ידי המשטרה, כולל מעצרים המבוססים רק על רקע דיווחים אנונימיים וקבלת יחס לקוי במעצרם בשל נטייתם המינית. בינואר 2012 נעצרו שתי נשים בעקבות הפצת סרטון שהראה אותן מתנשקות. התקרית סוקרה בהרחבה בעיתונות והמדיה המקוונת. הנשים הוחזקו במעצר ושוחררו בערבות מספר ימים לאחר מכן, ולא הואשמו רשמית בביצוע פשע. באוקטובר גזר בית משפט בדקר על תסמיר יופיטר נדיאיי 4 שנות מאסר וקנס אותו ב-200,000 פרנק CFA מעקב אפריקני בגין הפרת חוקים האוסרים על "פעולות נגד הטבע" לאחר שסירב לכאורה לשלם לגבר אחר, מטר דיופ (שנידון ל-3 שנות מאסר) עבור שירות מיני שהעניק לו בנוסף לאישומים נוספים של החזקת נשק בלתי חוקי".
בדצמבר 2012 זוג הומוסקסואלים הוכו באכזריות ליד הבירה דקר על ידי אחד ההורים של הזוג לאחר שנתפסו מקיימים יחסי מין.
תנאי מחיה > 2013

בעת ביקורו בסנגל ביוני 2013, קרא נשיא ארצות הברית ברק אובמה למדינות אפריקה להעניק לאזרחי להט"ב בשטחן שוויון זכויות בחוק. נשיא סנגל, מאקי סאל, הגיב באומרו כי "אנחנו עדיין לא מוכנים לבטל את ההפללה של הומוסקסואליות". סאל התעקש על כך שסנגל מוגדרת כ-"מאוד סובלנית" והוסיף כי אי הכשרתה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בחוק "לא מעידה על כך שאנחנו הומופובים". הוא אמר שמדינות "מקבלות החלטות בנושאים מורכבים בזמן שלהן, וציין שסנגל "הוציאה מחוץ לחוק את עונש המוות על פעילות הומוסקסואלית בעוד שמדינות אחרות לא". "הומוסקסואלים אינם נרדפים, אבל לעת עתה הם חייבים לקבל את הבחירות של סנגלים אחרים" אמר. הארגון אמנסטי אינטרנשיונל דחק בעבר בנשיא אובמה להשתמש במסע הביקורים שלו ברחבי אפריקה כדי להתבטא נגד איומים שמופנים נגד אזרחי להט"ב ביבשת שלדבריו "הגיעו לרמות מסוכנות". לפני מסעו ליבשת, ממשל אובמה אופיין כמי שנוקט בגישה "זהירה" לקידום זכויות להט"ב באפריקה כדי למנוע "הצתת תגובה נגדית שעלולה לסכן פעילים מקומיים".
תנאי מחיה > 2018

בספטמבר 2018 ארבעה אזרחים סנגלים, שני גברים ושתי נשים, נעצרו בבירה דקר על ידי המשטרה המקומית בגין ביצוע פעילות הומוסקסואלית בהסכמה לאחר שמקומיים בשכונה שלהם הפיצו סרטונים שבהם נראו עוסקים ביחסים מיניים, כחלק מ-"מסע פרסום של הפחדה לפני הבחירות לנשיאות סנגל 2019 (אנ') כדי שמתמודדים לא יוצגו כמי שבעד חקיקת זכויות להט"ב" לדבריי פעילי זכויות להט"ב מקומיים.
טבלת סיכום

| --- | --- |
פעילות הומוסקסואלית חוקית:  (עונש: בין 1–5 שנות מאסר וקנס של 100,000 עד 1,500,000 פרנק CFA מערב אפריקני)
גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים: 
חוקים נגד אפליה בתעסוקה: 
חוקים נגד אפליה במתן סחורות ושירותים: 
חוקים נגד אפליה בכל התחומים האחרים (כולל אפליה עקיפה, דברי שטנה): 
נישואים חד-מיניים: 
הכרה בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור): 
אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים: 
אימוץ ילד חורג בקרב זוגות חד-מיניים: 
גישה להפריה חוץ-גופית בקרב זוגות לסביות: 
הכרה משפטית בשינוי מגדר: 
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בצבא: 
איסור על ביצוע טיפול המרה בחוק: 
פונדקאות מסחרית לזוגות גברים הומוסקסואלים: 
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם:
ראו גם

זכויות להט"ב
זכויות להט"ב באפריקה
הערות שוליים

↑  Macky Sall : » jamais, sous mon magistère, l’homosexualité ne sera légalisée sur le sol sénégalais « ., Senego.com, ‏2016-03-01 (בצרפתית)
↑  "Senegal 'gay wedding' men freed" (באנגלית בריטית). 2008-02-07. נבדק ב-2022-11-29.
↑  Senegal: Land of impunity, Amnesty International (באנגלית)
↑  Nine Men Convicted of Homosexual Acts in Senegal, www.advocate.com, ‏2009-01-10 (באנגלית)
↑  Senegal's judicial doublespeak and homosexuality - Afrik-news.com : Africa news, Maghreb news - The african daily newspaper, www.afrik-news.com
↑  "Senegal gay convictions quashed" (באנגלית בריטית). 2009-04-20. נבדק ב-2022-11-29.
↑  Patrick Awondo, Peter Geschiere, Graeme Reid, Homophobic Africa? Toward A More Nuanced View, African Studies Review 55, 2012, עמ' 145–168
↑  "Shock at Senegal gay jail terms" (באנגלית בריטית). 2009-01-08. נבדק ב-2022-11-29.
↑  "'Gay man' disinterred in Senegal" (באנגלית בריטית). 2009-05-04. נבדק ב-2022-11-29.
↑  SENEGAL 2012 HUMAN RIGHTS REPORT, state.gov
↑  Senegal: Gay Couple Brutally Assaulted by Parents, archive.globalgayz.com
↑  Obama clashes with Senegalese president who says criminalizing homosexuality doesn't make the country homophobic - RYOT News, web.archive.org, ‏2015-07-13
↑  4 anti-gay arrests in Senegal as 2019 election approaches – Erasing 76 Crimes, 76crimes.com
משתתפים במצעד הגאווה בקלן, גרמניה מוחים נגד מדינות שמפלילות פעילות הומוסקסואלית, 2018
זכרון מאיר

ערך זה עוסק בשכונה. אם התכוונתם לבית העלמין, ראו .
| --- | --- |

זכרון מאיר, 1955
 מידע
 עיר:  בני ברק 
 תאריך ייסוד:  1933 
 מייסדים:  יעקב הלפרין 
 קואורדינטות:  32°04′58″N 34°50′18″E﻿ / ﻿32.08266944°N 34.83843889°E﻿ / 32.08266944; 34.83843889
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) זכרון מאיר(למפת גוש דן רגילה) זכרון מאיר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זכרון מאיר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זכרון מאיר  he זכרון מאירhe זכרון מאירמפת  __ בני ברק (in English: Bnei Brak) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel) מדרום וממערב: __ רמת גן (in English: Ramat Gan) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
לוחית זיכרון בכניסה לשכונת זיכרון מאיר
שער בשכונת זיכרון מאיר, רחוב מהרש"ל
בני ברק בזמן הנחת אבן הפינה בשכונת זכרון מאיר, 1953
זכרון מאיר היא השכונה השנייה בבני ברק, הממוקמת כיום במרכז העיר. מייסד השכונה הוא יעקב הלפרין.
היסטוריה

בשנת 1930 עלה יעקב הלפרין לארץ ישראל, ורכש שלושים ושניים דונם בסמוך לבני ברק, דרומית-מזרחית לאזור המיושב שלה. כעבור שנתיים, בשנת תרצ"ב (1932) הוא הרחיב את השטח, על ידי רכישת שלושים ושניים דונם נוספים. הוא חילק את השטח למאה ועשרים חלקות.
בשנת תרצ"ג (1933) הוקם השלב הראשון של השכונה שכלל שלושים בתים. כדי ליצור דרך גישה מהכביש הראשי (דרך פתח תקווה) לשכונה החדשה, מימן הלפרין שליש מעלותו של רחובה הראשי של העיר - רחוב רבי עקיבא.
בז' בחשוון תרצ"ד נפטר הרב מאיר שפירא, ראש ישיבת חכמי לובלין, שהלפרין נמנה עם תומכיה. בעקבות פטירתו החליט הלפרין לקרוא לשכונה החדשה על שמו - 'זיכרון מאיר'. השם 'זיכרון' ניתן על ידו מתוך רצון להנציח את זכר הרב שפירא שהיה חשוך ילדים. כרב השכונה החדשה התמנה אחיו, הרב שמואל הלפרין (תרל"ו - ד' בכסלו תשי"ט), ששימש קודם לכן כרב באמסטרדם.
בשנת תש"א (1941) סופחה השכונה לתחום השיפוט של בני ברק.
אופי המושבה

המושבה הוקמה כמושבה דתית וכל המתיישבים נדרשו להתחייב שלא יחללו שבת. הלפרין ומשפחתו מחו בפני מי שהעיז לחלל שבת בשכונה. הלפרין פעל לייצר למושבה תדמית של לימוד תורה ובשנת 1938 התקיים במושבה סיום לימוד הש"ס במסגרת הדף היומי.
עם סיום השלב הראשון של בניית בתי השכונה הציב הלפרין שער בכניסה לשכונה, שהיה נסגר מדי ערב שבת עד מוצאי שבת כדי למנוע תנועת כלי רכב בשבת בשכונה. המשטרה הבריטית התנגדה לסגירת רחובות השכונה בשבת ונציגי השלטונות תבעו את הלפרין למשפט. בסופו של דבר הצליח הלפרין להותיר את השער על מקומו ולמנוע תנועת כלי רכב בשבת בתחומי השכונה. במשך שנים הייתה שכונת זיכרון מאיר השכונה היחידה בבני ברק שבה נמנעה תנועת כלי רכב בשבת על ידי סגירת השערים בכניסה לשכונה לפני כניסת השבת. בשנות ה-90 הציב בנו של מייסד השכונה, רפאל הלפרין, שערים משוחזרים בכניסה לשכונה.
כמה מרחובות השכונה קרויים על שם אבות אבותיו של הלפרין: הלפרין, מהרש"ל, השל"ה, רש"י.
ביתו של החזון איש שכן בפאתי השכונה. בין תושבי השכונה בעבר - השופט יצחק קיסטר.
אופי המושבה > ישיבות ומוסדות

בשנות הארבעים תרם מייסד השכונה יעקב הלפרין לרב יוסף שלמה כהנמן שטח גדול במרכז השכונה הממוקם על גבעה, עליו נבנתה ישיבת פוניבז'. ההסכם בין השניים נערך בביתו של החזון איש, והתנאי המרכזי שהציב הלפרין היה שעל הרב כהנמן להתחיל בבנייה תוך שנה ושמדרגות הישיבה יפנו לכיוון שכונת זכרון מאיר.
בשנת תש"ז הזמין הלפרין את הרב שמואל הלוי ואזנר, מתלמידי הרב שפירא מלובלין, להקים את ישיבת חכמי לובלין, לזכר הרב מאיר שפירא, על שטח שבבעלותו בתחומי שכונת זיכרון מאיר. הרב ואזנר, שכיהן אז כרב בירושלים, סר עם הלפרין לביתו של החזון איש, ולאחר שהחזון איש התוודע אל הרב הצעיר הוא העלה בפני הלפרין את ההצעה למנותו כרבה של זיכרון מאיר. לאחר פטירתו של הרב ואזנר בליל פסח תשע"ה, מונה בנו הרב חיים מאיר ואזנר לראש הישיבה ולרב השכונה.
לאחר קום המדינה הקים הלפרין במרכז השכונה את "מוסדות הלפרין", עבור בנות ממשפחות מצוקה. כמו כן הקים מבנים למוסדות תורה ב"מתחם הלפרין", ובסמוך לו ייסד את ישיבת אוהל יעקב, הנקראת על שמו. בין מוסדות התורה הנוספים בשכונה: כולל חזון איש (שנבנה על שטח שתרם הלפרין), ישיבת רשב"י, מרכז חסידות מכנובקה, מרכז חסידות שומרי אמונים, וישיבת חזון נחום (על שם בנו של הלפרין, נחום יואל הלפרין). בעבר שכן בשכונה מוסד ליתומות פליטות השואה "בית שרה שנירר", שנבנה על שטח שתרם הלפרין.
פעילות המחתרות

בשנות ה-40 שימשה בני ברק, ובמיוחד שכונת זיכרון מאיר, מקום מסתור לרבים מראשי המחתרות אצ"ל ולח"י. ישראל שייב (לימים אלדד) הסתתר בבית ברחוב של"ה 16 במרכז השכונה, ובסמוך לו הסתתר יעקב אליאב. את דירות המסתור עבור יעקב מרידור ויצחק שמיר באזורים אחרים בבני ברק שכר אריה וילק (זאבי), שבעצמו התגורר בלב שכונת זיכרון מאיר. בביתו של וילק-זאבי, ברחוב רש"י 8, התקיימו רוב ישיבות התיאום בין ראשי המחתרות, ובהן השתתפו מנחם בגין, חיים לנדאו, יעקב מרידור, נתן ילין-מור יצחק שמיר וישראל שייב. לשם הסוואה היו מונחות על שולחן תוכניות בנייה להקמת מלון, למקרה שזר יזדמן לבית וישאל לפשר ההתכנסות. בבית זה תוכננו פעולות שונות של המחתרות, ובהן פעולת הלח"י של פיצוץ בתי הזיקוק בחיפה והתקפות האצ"ל על משרדי הבולשת הבריטית (ה–C.I.D) ביפו ובירושלים. פעמים רבות נשארו המשתתפים ללון בבית ורק למחרת היו נעלמים למקום המסתור שלהם.
חברי חוליית לח"י שביצעה את ההתקפה על שדה התעופה של חיל האוויר הבריטי בכפר סירקין יצאו למבצע מחורשה בשכונת זיכרון מאיר. הנשק והתחמושת הוחבאו בחורשה, ולאחר ששבו מן ההתקפה, שבה הושמדו שמונה מטוסי ספיטפייר, הושב הנשק למחבואו בחורשה.
הערות שוליים

↑  מושבת "זכרון מאיר" על שם הרב שפירא מלובלין, דואר היום, 7 בדצמבר 1933
↑  מלקות בעד הפרעה למחלל שבת, הצופה, 17 בדצמבר 1939
מכתב להמערכת, הצופה, 24 בדצמבר 1939
↑  זכרון מאיר למה?, הצופה, 20 ביוני 1938
↑  כבר בשנת 1938 הוכן מגרש להקמת סניף של הישיבה במושבה - מכתב להמערכת, הצופה, 23 ביוני 1938
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012799074505171
טאראהומרה

שני בני טאראהומרה, צולם בשנת 1892
הטאראהומרה או רארמורי (כפי שהם נקראים במקור) הם אינדיאנים החיים בצפון-מערב מקסיקו, אשר ידועים ביכולת שלהם לרוץ מרחקים ארוכים. במקור, הם היו תושבים של מחוז צ'יוואווה שבמקסיקו, אך הם נסוגו אל עבר קניונים כמו קניוני הנחושת בזמן הגעתם של החוקרים הספרדים במאה ה-16. כיום, האזור אותו הם מאכלסים נקרא לעיתים קרובות בפשטות על שמם - הטאראהומרה סיירה.
הערכות לשנת 2006 הם שגודל אוכלוסיית הרארמורי נע בין 50,000 ל-70,000 איש. רובם עדיין מאמצים סגנון חיים מסורתי וטבעי. הם חיים לרוב במערות או בבקתות עץ או אבן. הרארמורי מגדלים בעיקר חיטה, שעועית ותירס, וניזונים מגידולים אלה. לפני אירועים של ריצות ארוכות (אשר נערכים אצלם לעיתים קרובות) נוהגים הרארמורי לשתות בירה שהם מכינים מתירס ולאכול מאכלים מיוחדים שהם מכינים משעועית. רארמורי רבים מגדלים כבשים, עיזים וגידולי בקר. כמעט כל רארמורי נאלץ בשל כך לנדוד בצורה זו או אחרת במהלך העונה.
שפת הטאראהומרה שייכת למשפחת השפות היוטו-אצטקיות. על אף שהשפה נמצאת בירידה בשימוש עקב הדחקותה על ידי הספרדית היא עדיין נמצאת בשימוש נרחב על ידי האנשי הרארמורי.
היסטוריה

הרארמורי נראו לראשונה על ידי הספרדים במאה ה-16. כאשר הספרדים גילו אותם לראשונה הם כונו על ידם הטאראהומרה. עד תחילת המאה ה-17 הספרדים הקימו מכרות בשטחם של הרארמורי, ובעקבות כך, רארמורי רבים נחשפו למסעות פשיטה של הכובשים הספרדים כדי להשיג עבדים נוספים שיעבדו במכרות.
מסיונר ישועי בשם חואן פונטה הקים מסיון בדרום שטחם של הרארמורי. המסיון היה ידוע בשם 'סן פבלו בלזה'. פונטה נהרג בשל ההתנגדות של קבוצות נוספות של ילידים מקומיים בשנת 1616. המסיון חדל להתקיים בשל כך במשך למעלה מעשור.
עם גילוי המכרות של צ'יוואווה בשנת 1631 היו נוכחות גבוהה בשטחי הרארמורי של ספרדים, וגם הישועים שלחו מסיונרים נוספים. בנוסף, היה גידול בשיעור העבדות במכרות של הספרדים.
בשנת 1648 הלכו הרארמורי להילחם בספרדים. הם פגשו אותם לקרב ב'פאריאגיק' והשמידו מסיון נוסף שהיה קיים באזור. שניים מהמנהיגים של הרארמורי נתפסו על ידי הספרדים והוצאו להורג. זמן קצר לאחר מכן, התמקמו הספרדים במעלה השטח של הרארמורי.
בעקבות כך, מנקודה זאת בהיסטוריה, הרארמורי התפצלו ל-2 קבוצות. אלה אשר ישבו במורד השטח, נטמעו באוכלוסייה הנוצרית שהתרבתה שם, ואיבדו באופן ניכר את זהותם האותנטית. אלה אשר ישבו במעלה השטח, המשיכו להילחם בפולשים הספרדים והנוצרים, מה שהוביל לגירושם של הפולשים הזרים מהשטח. הישועים חזרו בשנת 1670 והטבילו אלפי רארמורי לנצרות, אבל אנשים אלו המשיכו לשמור על זהות נפרדת. המנהיג של הרארמורי שהתנגדו לכיבוש הספרדי הוצא להורג בשנת 1690, ובשנים 1696-1698 המשיכו הרארמורי לנהל מלחמה כנגד הספרדים אבל הובסו צבאית.
עד שנת 1753 המסיונים אשר היו במורד השטח של הרארמורי נמסרו לכמרים חילוניים, ועם הפיזור של הישועים בשטח הספרדי, בשנת 1767 רוב המסיונים שהיו בשטחם של הרארמורי כבר לא פעלו. בשנת 1767 רוב הישועים גורשו מכל השטחים הספרדיים.  הישועים הוחלפו על ידי הפרנציסקנים, אשר למרות מאמצם הרב ומסירותם, לא הצליחו לנצח בקרב שהחלו הישועים. הישועים חזרו בתחילת המאה העשרים והתיישבו מחדש במסיונים הנטושים.
כישורים אתלטיים

משמעות המילה רארמורי, בשפתם, היא 'ריצה על כפות הרגליים' או 'זה שרץ מהר'. עם התפוצה וההתפרסות הרחבה שלהם על הקרקע, פיתחו הרארמורי מסורת של ריצות ארוכות של עד 200 מייל (כ-320 ק"מ) במשך יומיים שלמים, לשם ציד, תקשורת ומעבר ממקום למקום. הריצה שלהם נעשית בסנדלי עור פשוטים, כפי שמתואר בספר 'נולדנו לרוץ' של כריסטופר מקדוגל.
חנה ואווה מלקובה

| --- | --- |
 מדינה:  צ'כוסלובקיה 
 
חנה מלקובה (בצ'כית: Hana Málková;‏ 11 ביולי 1976 – 11 בדצמבר 1892) ובתה אווה מלקובה (לימים אווה לוטובסקה; בצ'כית: Eva Lutovská;‏ 15 באפריל 1922 - ?) היו אזרחיות צ'כוסלובקיה, שהוכרו כחסידות אומות עולם על פעילותן להצלת יהודים בפראג במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

חנה מלקובה ובתה אווה, חיו יחדיו בפראג לאחר שבעלה של חנה נפטר. במהלך מלחמת העולם השנייה, חנה עבדה באגף הטלפונים של בית המשפט העליון הצ'כי ובתה אווה עבדה זמנית כתור מזכירה אצל אמיל האכה, שהיה נשיא הפרוטקטורט הצ'כי. בנוסף אווה עבדה כבתור מזכירה במשרד הביטוח הלאומי הראשי.
לחנה הייתה חברה בשם צ'יצ'קובה(Čížková), שבעלה היה פעיל בתנועה האנטי פשיסטית הצ'כית pvvz (ערך בצ'כית) . בארגון זה היו גם פעילים יהודיים ובהם ד"ר ויקטור קאופמן, ואחותו, הדה קאופמן (ערך בצכ'ית), שסייעה בהעברת מסרים בין חברי הארגון. בספטמבר 1942 הדה, שנקראה להתייצב לגירוש לטרזינשטט, היא החליטה לא להתייצב ולהסתתר. לאחר מעצרו של אחיה ויקטור בתחילת יולי 1943, אירמה -אשתו של ויקטור, הצטרפה אל הדה בחיפוש אחר מקום מסתור. צ'יצ'קובה פנתה אל חנה מלקובה וביקשה שתסתיר את שתי הנשים. חנה ובתה אווה הסכימו והן החביאו את שתי הנשים בקומה השנייה של דירתן, שם שהו עד סוף המלחמה.
מדי יום, בשעה שחנה ואווה מלקובה הלכו לעבודה, הדה ואירמה קאופמן נשארו בדירתן, הסתתרו, לא הגיבו לצלצול בדלת ולא הוציאו מילה, על מנת שלא לחשוף את שהותן בדירה. בשעה שקרובי משפחה של חנה ואווה הגיעו לבקרן, הדה ואירמה הסתתרו מתחת למיטותיהן במשך מספר שעות וכך לא נחשפו. ב-1945, חנה לקתה בהתקף לב בדרכה לעבודה, וצוותה על ידי רופאה לנוח מספר ימים בבית.
חנה חוותה בעבודתה קשיים בעיקר מצד הממונה הגרמני האתני, שלחץ עליה להירשם במשרד האוכלוסין כגרמניה, בהתאם למוצא אמה, אף על פי שחנה הייתה נשואה לגבר צ'כי ומאז הייתה רשומה כצ'כית. לאחר התקף הלב בלו לקתה, האחראי דרש מחנה לקצר את חופשת המחלה ודרש ממנה להתייצב בפני הרופא במשרד בו היא עבדה. הוא המשיך להטריד את חנה והעביר אותה למשרד שהיה מרוחק ממקום מגוריה. שינוי זה הקשה על הדה ואירמה קאופמן, שנאלצו לשמור על שקט בדירה בה שהו כשחנה נעדרה שעות ממושכות יותר. במרץ 1945 חנה פרשה לגמלאות.
לקראת סוף המלחמה, באפריל 1945, חנה ואווה מלקובה הסתירו בביתן גם את האחיות חנה ולוסי וייסברגר, שברחו מצעדת המוות שעברה בין קורצבך (תת מחנה של גרוס רוזן) לגרוס רוזן, ושהו שם עד השחרור ב-5 במאי 1945.
עם סיום המלחמה נודע להדה ולאירמה כי ויקטור הוצא להורג בשנת 1945 עם פרטיזנים נוספים בברנדנבורג.
לאחר המלחמה

חנה ואווה מלקובה שרדו את המלחמה ונשארו לחיות בצ'כיה. הדה קאופמן וחנה מלקובה נשארו חברות גם לאחר המלחמה, והמשיכו לגור קרוב אחת לשנייה. באוטוביוגרפיה של הדה קאופמן, שהתפרסמה בסוף שנות ה-80, היא הדגישה את אומץ לבן של חנה ואווה. מספר שנים לאחר המלחמה, אווה עברה לגור בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הכרה והנצחה:
ב-11 בפברואר 1999, חנה ובתה אווה מלקובה הוכרו כחסידות אומות העולם על ידי יד ושם. הטקס התקיים בשגרירות ישראל בפראג. שמותיהן חקוקים בקיר הכבוד בגן חסידי אומות עולם.
לקריאה נוספת

Paldiel, Mordecai, “Malkova, Hana and Eva” in The Righteous Among the Nations, Jerusalem: Yad Vashem, pages 239-242.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מורדכי פלדיאל, The Righteous Among the Nations, ירושלים: יד ושם, עמ' 239-242
1 2  חנה ואווה מלקובה, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  עדות של מאת מילוס הג'ק, 14 בספטמבר 1995, על פי תיק חסידי אומות עולם, יד ושם, מספר M.31.2/8225
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "חנה ואווה מלקובה".