stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת מטאבלה הראשונה
אחרית דבר

בכל צעד שעשתה החברה, הייתה מורגשת ידו המנחה של ססיל רודס, עובדה שקיבלה הכרה כאשר שטחה של החברה קיבל רשמית את השם "רודזיה" ב-3 במאי 1895. במהלך אותה שנה הייתה פעילות רבה בניצול אוצרות מטאבלנד. הייתה מכירת מגרשים במחירים יוצאי דופן בבולאווי. בתוך תשעה חודשים התגוררו בעיירה המחודשת 1,900 מתיישבים בנוסף ל-2,000 סוקרים ומחפשי זהב שחיו באזורים השונים.
נוסדה חברה חדשה בשם: "החברה הטרנסקונטיננטלית האפריקאית" שהוקמה בחסותו של אל"ם פרנק רודס, אחיו של ססיל. המטרה הסופית של החברה הייתה לחבר במסילות ברזל את כף התקווה הטובה עם קהיר במצריים. זמן קצר לאחר מכן, הרכבת מקייפטאון התקרבה לגבול רודזיה והגיעה לבולאווי בשנת 1897. הרכבת בקו החוף המזרחי שנועד לחיבור סליסבורי (הרארה) עם ביירה, מוזמביק (אז מושבה מזרח אפריקה פורטוגזית) הושלם בשנת 1899.
הערות שוליים

↑  Panton, Kenneth J. (2015). Historical Dictionary of the British Empire. London: Rowman & Littlefiel, p. 321
↑  Knight-Bruce, George Wyndham (1892). Journals of the Mashonaland Mission 1888 to 1892. Society for the Propagation of the Gospel in Foreign Parts.
↑  Burnham, Frederick Russell (2016). Scouting on Two Continents. Normanby Press
1 2  History Society of Zimbabwe 1993, pp. 5–6
1 2  Knight, Ian (July 1989). Queen Victoria's Enemies: Southern Africa. Oxford, pp. 35-36
↑  Ferguson, Niall (April 2004). Empire: the rise and demise of the British world order and the lessons for global power. New York, p.188
↑  Ranger, Terence O. (September 2010). Bulawayo Burning: The Social History of a Southern African City, 1893–1960. Oxford: James Currey,pp. 14-17
↑  Ransford, O. N. (July 1968). "'White Man's Camp', Bulawayo". Rhodesiana. Salisbury: The Rhodesiana Society (18): 13–2
↑  Oliver, Roland Anthony (1985). The Cambridge history of Africa. Vol. 6 : From 1870 to 1905. Cambridge: University Pres
↑  Hopkins, Donald R. (September 2002) [1983]. The Greatest Killer: Smallpox in History. Chicago, Illinois: University Of Chicago Press, p.121
1 2  Gale, W. D. (1958). Zambezi Sunrise: How Civilisation Came to Rhodesia and Nyasaland. Cape Town: Howard Timmins, pp..156-157
↑  Cary, Robert (1968). A Time to Die. Cape Town: Howard Timmins.p. 153
↑  Marshall Hole, Hugh (1926). The Making of Rhodesia. London: Macmillan Publishers.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555887705171  LCCN: sh85082021 
שטח ממלכת מטאבלה - צבועה בצהוב. הפכה למושבה הבריטית רודזיה לאחר המלחמה, ולימים קבלה עצמאות והפכה למדינת זימבבואה
המקלע (מכונת היריה) דגם "מקסים", 1895
ציור המתאר את הרגעים האחרונים של מייגור אלן וילסון והפטרול ליד הנהר שנגאנגי, שבו נהרגו כל החיילים הבריטים על ידי לוחמי מטאבלה. הצייר אלן סיוארט 1900
סוויטי

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1993 (בת 31) סקרמנטו, ארצות הברית
 שם לידה:  דיאמונטה קיאבה ולנטין הרפר
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2017
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דרום קליפורניה   אוניברסיטת סן-דייגו
 עיסוק:  זמרת, זמרת-יוצרת, ראפרית
 סוגה:  היפ-הופ
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  קול
 חברת תקליטים:  אייסי • וורנר • ארטיסטי
 בן זוג:  קוואבו
 פרסים והוקרה:  פרס המוזיקה של MTV אירופה לאמן החדש הטוב ביותר (2021) 
 www.saweetie.com
 פרופיל ב-IMDb
 
דיאמונטה קיאבה ולנטין הרפר (באנגלית: Diamonté Qiava Valentin Harper; נולדה ב-2 ביולי 1993) היא זמרת-יוצרת וראפרית אמריקאית, הידועה בשם הבמה סוויטי (Saweetie). בשנת 2018, הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה High Maintenance, אשר זכה להצלחה כאשר נכנס למצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
בשנת 2019, הוציאה את להיטה הגדול ביותר "My Type", אשר קיבל את תואר הפלטינה הכפולה מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
קריירה

בשנת 2017, הוציאה סוויטי את סינגל הבכורה שלה, "Icy Grl". השיר זכה להצלחה, תוך שקיבל את תואר הפלטינה מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, על מכירות של למעלה מ-1,000,000 עותקים במדינה. השיר הגיע אל המקום ה-16 במצעד השירים הקצביים. בהמשך, הוציאה את השיר "Up Now" ואת "Pissed", אשר לא זכו להצלחה כמו הקודם. בשנת 2019, הוציאה את להיטה "My Type", אשר הגיע אל המקום הראשון במצעד השירים הקצביים, תוך שנכנס אל מצעד הבילבורד הוט 100. באותה השנה הוציאה את המיני-אלבום השני שלה Icy, אשר הגיע אל המקום ה-50 במצעד אלבומי ה-R&B\היפ הופ.
לאחר ההצלחה לזה זכתה בשנת 2019, נבחרה סוויטי לשיר את השיר "Sway with Me", מתוך פסקול הסרט "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת", לצד מייגן די סטליון ונורמני שביצעו את "Diamonds", ודוג'ה קאט שביצעה "Boss Bitch". השיר זכה להצלחה כאשר הגיע אל המקום ה-32 במצעד השירים של ניו זילנד. כמו כן, סוויטי הוציאה ביחד עם הטיקטוקרית והזמרת לורן גריי, את השיר "Can't Do It", במאי 2019.
סוויטי הנחתה את פרסי המוזיקה של MTV אירופה 2021. היא קיבלה מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריית תגלית השנה.
בשנת 2024 שיחקה בעונתה השלישית של סדרת הפשע "BMF" ברשת Starz בתור קיאה.
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2018: High Maintenance
2019: Icy
2021: Pretty Summer Playlist: Season 1
2022: The Single Life
2024: Pretty Hu$tler Mix
הערות שוליים

↑  BILLBOARD 200
1 2  Gold & Platinum, RIAA (באנגלית)
↑  ICY GRL, נבדק ב-2020-03-07
↑  Rhythmic Songs Chart, Billboard
↑  Up Now (feat. G-Eazy and Rich The Kid), נבדק ב-2020-03-07
↑  https://www.billboard.com/archive/charts/2019/rhythmic-40
↑  /charts/search, Billboard
↑  "Icy": "R&B/Hip-Hop Album Sales : April 13, 2019". Billboard. Retrieved April 18, 2019
↑  Diamonds (with Normani), נבדק ב-2020-03-07
↑  Boss Bitch, נבדק ב-2020-03-07
↑  Sway With Me (with GALXARA), נבדק ב-2020-03-07
↑  The Official New Zealand Music Chart, THE OFFICIAL NZ MUSIC CHART (באנגלית)
↑  Loren Gray's Playlist For Takeover Tuesday: Listen, Billboard, ‏2019-05-14
↑  Saweetie to Host MTV EMAs in Budapest, The Hollywood Reporter, ‏28 באוקטובר 2021 (באנגלית)
| סוויטי |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות | דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות |  |
| אלבומי אולפן | Pretty Bitch Music |  |
| מיני-אלבומים | High Maintenance • Icy • Pretty Summer Playlist: Season 1 • The Single Life |  |
| סינגלים | "Icy Grl" • "Up Now" • "My Type" • "Bitch from da Souf (Remix)" • "Sway with Me" • "Tap In" • "Money Mouf" • "Back to the Streets" • "Best Friend" • "Slow Clap" • "Fast (Motion)" • "Get It Girl" • "Icy Chain" • "Closer" • "Baby Boo" • "Don't Say Nothin'" |  |
| השתתפות בסינגלים | "You Come First" • "Body" • "Yuso" • "Can't Do It" • "No L's" • "Baila Conmigo" • "Triggered (Dance Mix)" • "Kings & Queens, Pt. 2" • "Confetti" • "Talkin' Bout" • "Hit It" • "Out Out" • "Faking Love" • "Handstand" • "All She Wanna Do" • "F.N.F. (Let's Go) (Remix)" |  |
| סינגלים שיווקים | "Pissed" • "Pretty Bitch Freestyle" • "Risky" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 7615 310X  LCCN: no2018137938  MusicBrainz: 72d424d0-c349-4164-ae3e-8e5274f97b98  VIAF: 36154074471911742759   WorldCat (עם VIAF): 36154074471911742759
Talking Heads

| --- | --- |


 מקום הקמה:  ניו יורק 
 מוקד פעילות:  ניו יורק, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1975–1991 (כ־16 שנים)
 סוגה:  פאנק   פוסט פאנק   גל חדש
 חברת תקליטים:  Sire Records XL
 פרסים והוקרה:  פרס המוזיקה של MTV לסרטון הלהקה הטוב ביותר (1987)  פרס המוזיקה של MTV לסרטון הלהקה הטוב ביותר (1986)  MTV Video Music Award for Best Concept Video (1986)  פרס VMA לווידאו השנה (1986)  פרס המוזיקה של MTV לסרטון הלהקה הטוב ביותר (1987)  פרס MTV וידאו לסרטון הטוב ביותר מסרט (1987)  Brit Award for International Group (1986)  פרס MTV וידאו למופע הטוב יותר (1985)  MTV Video Music Award for Best Concept Video (1986)  פרס גראמי להופעת הרוק הטובה ביותר על ידי קבוצה או צמד עם קולות (1984)  פרס המוזיקה של MTV  לאפקטים הטובים ביותר (1984)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2002) 
 talkingheadsofficial.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 דייוויד ביירן   כריס פרנץ   ג'רי האריסון   טינה ויימאות'
 
Talking Heads ("ראשים מדברים") הייתה להקת רוק אמריקאית שפעלה מסוף שנות השבעים ועד ראשית שנות התשעים. הלהקה, שהחלה את דרכה כחלק מתרבות הפאנק, הייתה ידועה במקוריותה ובחשיבותה בשל עירוב של סגנונות ורעיונות מוזיקליים שונים, מרוק אנד רול ועד מקצבים אפריקניים, תחת הנהגתו של הסולן דייוויד ברן, שהיה גם אחראי לכתיבת השירים. חלוציותה ותעוזתה האמנותית של הלהקה מהווים אבן דרך בתרבות הגל החדש והפוסט פאנק, וכן כאחת הלהקות שהשפעתן ניכרת עד היום במוזיקת הרוק.
בשנת 2002 צורפה הלהקה אל היכל התהילה של הרוק אנד רול. הלהקה דורגה במקום ה-100 ברשימת "100 האמנים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין המוזיקה "רולינג סטון".
בשנת 2024 כמחווה יצא אלבום "Everyone's Getting Involved: A Tribute to Talking Heads' Stop Making Sense".
חברי הלהקה

דייוויד ברן – שירה וגיטרה
ג'רי הריסון – גיטרה וקלידים
כריס פרנץ – תופים
טינה ויימות' – גיטרה בס
במהלך השנים החלה הלהקה להופיע בגיבוי של מוזיקאים נוספים בהופעותיהם. עם זאת, ארבעת החברים המקוריים הם ההרכב הרשמי והעקבי לאורך כל שנות פעילותה.
היסטוריה > השנים הראשונות (1974–1977)

דייוויד ברן, כריס פרנץ וטינה ויימות' היו חברים לספסל הלימודים במכללה לעיצוב ברוד איילנד. בשנת 1974 הקימו ברן ופרנץ להקה בשם "The Artistics"; ויימות', זוגתו של פרנץ ולימים אשתו, נהגה ללוות את הלהקה. שנה מאוחר יותר הלהקה התפרקה והשלושה עברו יחדיו לניו יורק, שם הקימו את הלהקה מחדש תחת השם Talking Heads. ויימות', בעידודו של פרנץ (ומאחר שלא הצליחו למצוא נגן בס), הצטרפה כנגנית הבס של ההרכב. שם הלהקה (שמשמעותו "ראשים מדברים") נלקח ממינוח של אולפני הטלוויזיה, המתייחס אל אופן צילום של אדם מכתפיו ומעלה, לרוב קריינים.
ב-1977, לאחר שנתיים של הופעות, חתמו חברי הלהקה על חוזה עם "Sire Records". צורף אליהם ג'רי הריסון, שניגן בגיטרה ובקלידים. הסינגל הראשון שהוציאו היה "Love → Building on Fire". עם זאת הוא לא הופיע באלבומם הראשון, "Talking Heads: 77", שיצא באותה שנה. מתוך אלבום זה זכה להצלחה הסינגל "Psycho Killer".
היסטוריה > ביסוס מעמדם (1978–1982)

אלבומם השני, "More Songs About Buildings and Food", יצא ב-1978, ובו החל שיתוף הפעולה ארוך השנים של הלהקה עם המפיק בריאן אינו; התלהבותו של אינו מעירוב סגנונות מוזיקליים יחד, לצד תעוזתם של חברי הלהקה, יצרו שירים בסגנונות מוזיקליים מגוונים יותר, מפוסט-פאנק ועד פאנק פסיכדלי. הלהקה הופיעה בפברואר 1979 בתוכנית הטלוויזיה "סאטרדיי נייט לייב" עם שיר מתוך האלבום, גרסת כיסוי ללהיט שכתב בעבר אל גרין, "Take Me to the River"; בזכות הופעה זו זכתה הלהקה להכרה, והשיר נכנס לראשונה לדירוג 30 הלהיטים הגדולים של הבילבורד.
שיתוף הפעולה של הלהקה עם אינו המשיך באלבומם השלישי, "Fear of Music", שיצא בשנת 1979. באלבום קיבלה הלהקה תפנית לכיוון מוזיקת הפוסט-פאנק, שאופיינה בסגנון אפל יותר, לצד תוכני האלבום, שעסקו במצב הגאו-פוליטי של סוף העשור. באלבום זה החל ברן להתנסות בסגנון כתיבה אינטואטיבי מבעבר, כאשר רבים מתכני השירים עסקו בשאלות אקזיסטנציאליסטיות ובפראנויה, נושא שלבש צורות חדשות בשנותיה הבאות של הלהקה. מתוך האלבום זכה להצלחה הסינגל "Life During Wartime".
בשנת 1980 חזרה הלהקה לשתף פעולה עם אינו בפעם השלישית ברציפות. בתקופה זו החל אינו לגלות עניין בסגנונות מוזיקליים אתניים, פוליריתמיקה מערב-אפריקאית ועד סגנונות ערביים מצפון אפריקה וכן סגנונו של המוזיקאי הניגרי פלה קוטי. השפעה זו על תהליך היצירה של הלהקה הובילה להפקה היקרה ביותר שבה התנסתה עד אז, אשר יצרה את מה שנחשב לימים לאלבום המופת שלה, "Remain in Light". לצד האקספרימנטליות של האלבום וחדשניותו בעולם הרוק, נארגו בשיריו תוכן מילותיו של ברן, אשר עסקו בשאלות קיום ופחד בעידן המודרני, מ"Born Under Punches" שיוחס לפרשת ווטרגייט ואובדן האמון בממשל, דרך ערעור על מהותן של עובדות ב-"Crosseyed and Painless", וכן גם בסינגל שיצא לקידום האלבום, "Once in a Lifetime", העוסק באובדן אמון רגעי במציאותו של אינדיבידואל. בזמנו סבל האלבום ממכירות ירודות, אך עם השנים השתקם המוניטין שלו וכיום הוא נחשב לאחד האלבומים המכוננים בעולם הרוק.
בהמשך יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עם הרכב מורחב כדי לנגן מוזיקה מגוונת זו. הלהקה הורחבה לאנסמבל של כעשרה מוזיקאים, בהם הנגנים ברני וורל ואדריאן ביליו, וכן זמרות ליווי שחורות. בתקופה זו הקימו ויימות' ופרנץ הרכב מצליח משלהם, "Tom Tom Club", שניגן בסגנון הגל החדש והושפע מהיפ הופ; במקביל, הריסון הוציא אלבום סולו משלו. גם ברן הוציא אלבום משלו ב-1981, בשיתוף עם אינו, בהשפעת המוזיקה האפריקאית לה התוודעו בעבודתם המשותפת; השניים יצרו באלבום שירים בסגנון מוזיקת עולם וארט רוק, בשפות אנגלית וערבית. שלוש השנים שעברו מצאת אלבומם הרביעי, הוציאה הלהקה רק אלבום הופעה, "The Name of This Band Is Talking Heads", וקיימה מסע הופעות באירופה ובארצות הברית. בתקופה זו הופסק שיתוף הפעולה עם אינו, שעבר לעבוד עם להקת U2.
היסטוריה > הצלחה מסחרית בשיאה ופירוק הלהקה (1983–1991

ב-1983 יצא האלבום "Speaking in Tongues", שכלל את השיר "Burning Down the House", הלהיט היחיד של הלהקה שנכנס לדירוג American Top 10. הלהקה השיקה מהדורת אספנים לאלבום, ועל התקליט עצמו הודפסה עבודה של אמן הפופ ארט רוברט ראושנברג. יציאת האלבום לוותה במסע הופעות שתועד בסרטו של הבמאי ג'ונתן דמי, "Stop Making Sense". בנוף הפופולרי של סרטי הופעה באותה תקופה, אשר הושפעו מתרבות ה-MTV והחוויה התזזיתית שבהם, נחשב הסרט לחדשני בסגנונו ועיצובו האמנותי (הסרט צולם בעדשה רחבה, צילומי קהל כמעט ולא נראו, והוא נפתח בעלייתו של ברן לבדו לבמה העירומה וביצוע ל"Psycho Killer", כביכול בליווי טייפ, כאשר עם כל שיר מצטרף חבר להקה נוסף עד אשר מופיע האנסמבל בשלמותו על רקע התפאורה הנבנית לאיטה). בעקבותיו הוציאה הלהקה אלבום הופעה באותו שם. האלבומים הבאים שהוציאה הלהקה היו "Little Creatures", שיצא ב-1985 ומתוכו זכו להצלחה הסינגלים "And She Was" ו"Road to Nowhere"; ‏"True Stories", שיצא ב-1986 וכלל גרסאות כיסוי של חברי הלהקה לשירים שכתב ברן לסרט קומי-מוזיקלי שביים בעצמו ויצא בתקופה זו באותו שם; ו"Naked", שיצא ב-1988 והושפע מסגנונות מוזיקליים אפריקאיים, בניגוד לשני האלבומים שקדמו לו, שנטו יותר לסגנון פופ-רוק אמריקאי.
בתקופה זו ניכרו חילוקי דעות בלהקה, שבה ניסה ברן להשליט את סגנונו, והיא נכנסה להפסקה זמנית בפעילותה. רק ב-1991 הודיעה הלהקה רשמית על פירוקה. היא התאחדה לזמן קצר בהמשך אותה שנה, כשהופיעה בשיר "Sax and Violins" מתוך פסקול הסרט "Until the End of the World" של וים ונדרס. חברי הלהקה המשיכו בקריירות נפרדות – ברן הוציא שני אלבומי סולו, הריסון הוציא אלבום אחד, ו"Tom Tom Club" הוציאו גם הם שני אלבומים.
ב-1996 התאחדו ויימות', פרנץ והריסון תחת השם "The Heads", והוציאו אלבום אחד, "No Talking, Just Head", שבו הופיעו אמנים אורחים ידועים נוספים. ברן סירב להשתתף ואף תבע את ההרכב כאשר ניסה להשתמש תחילה בשם הלהקה המקורי. ההרכב יצא למסע הופעות לאחר צאת האלבום, עם ג'ונט נפוליטנו מלהקת "Concrete Blonde" כסולנית. ברן המשיך בקריירת הסולו שלו, הריסון עבר להפיק מוזיקה לאמנים אחרים, ו"Tom Tom Club" המשיכו לכתוב מוזיקה וגם להפיק לאחרים.
ב-2002 הוכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול. בטקס שנערך לכבוד מאורע זה, התאחדו חברי הלהקה ושרו שלושה מלהיטיהם, "Life During Wartime", "Psycho Killer" ו"Burning Down the House".
במסגרת הפרויקט הנרחב של מגזין הרולינג סטון ב-2003, "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" ארבעה מאלבומי הלהקה זכו להיכלל בו (בסדר עולה): Stop Making Sense", "More Songs "About" Buildings and Food", "Talking Heads 77 ו"Remain in Light".
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

Talking Heads 77
More Songs About Buildings and Food
Fear of Music
Remain in Light
Speaking in Tongues
Little Creatures
True Stories
Naked
דיסקוגרפיה > אלבומי הופעה

The Name of the Band is Talking Heads
Stop Making Sense
דיסקוגרפיה > אוספים

Sand in the Vaseline: Popular Favorites
Once in a Lifetime: The Best of Talking Heads
The Best of Talking Heads
(Talking Heads (Brick
Bonus Rarities and Outtakes
ג'יילן רוז

| --- | --- |
רוז בשנת 2012
רוז בשנת 2012
 לידה:  30 בינואר 1973 (בן 51) דטרויט שבמישיגן, ארצות הברית
 עמדה:  סמול פורוורד, קלע, רכז
 גובה:  2.03 מטר
 מכללה:  אוניברסיטת מישיגן
 דראפט:  בחירה מספר 13, 1994 דנוור נאגטס
 קבוצות כשחקן
 1994–1996   1996–2002   2002–2004   2004–2006   2006   2006–2007:  דנוור נאגטס   אינדיאנה פייסרס   שיקגו בולס   טורונטו ראפטורס   ניו יורק ניקס   פיניקס סאנס
 הישגים כשחקן
 השחקן המשתפר של העונה (2000)   חמישיית הרוקיז השנייה (1995)
ג'יילן אנתוני רוז (באנגלית: Jalen Anthony Rose; נולד ב-30 בינואר 1973) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 13 עונות בליגת ה-NBA.
רוז, שהוא שמאלי, נודע כשחקן מגוון המסוגל לשחק במידה שווה בעמדות הרכז, הקלע והסמול פורוורד הודות לגובהו (2.03 מטרים) ויכולות המסירה שלו. ממוצעיו לאורך הקריירה הם 14.3 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.
נעורים ומכללות

רוז נולד וגדל בעיר דטרויט שבמישיגן. אביו הביולוגי, ג'ימי ווקר, נבחר בבחירה הראשונה של דראפט ה-NBA לשנת 1967, והשתתף פעמיים במשחק האולסטאר של ה-NBA, בעונות 1970 ו-1972. עם זאת, ווקר עזב את אימו של רוז בטרם נולד, ולא לקח חלק בגידולו. ווקר ורוז מעולם לא נפגשו באופן אישי, ושוחחו מספר פעמים בטלפון, בשנת 2000.
כשחקן קבוצת הכדורסל של "תיכון סאות'וסטרן" בדטרויט, שיתף רוז פעולה עם שחקני ה-NBA לעתיד וושון לנרד והווארד איזלי. לאחר לימודיו התיכוניים עבר לאוניברסיטת מישיגן, בה היה חלק מה-"Fab Five" (קיצור של "Fabulous Five", חמשת המופלאים) - חמישה פרשמנים שהרכיבו את החמישייה הפותחת של מישיגן והובילו אותה לשתי הופעות רצופות בגמר אליפות המכללות. חברי החמישייה היו רוז, כריס ובר, ג'וואן הווארד, ריי ג'קסון וג'ימי קינג. בעונת הפרשמן שלהם, 1991/1992, הפסידה מישיגן בגמר הטורניר לאוניברסיטת דיוק בה שיחקו כריסטיאן לייטנר וגרנט היל בתוצאה 51–71, ובעונה הבאה הפסידו בגמר לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בתוצאה 71–77. בשתי עונות אלו קלע רוז ממוצעים של 17.6 ו-15.4 נקודות למשחק, בהתאמה.
בעונתו השלישית והאחרונה במישיגן, לאחר עזיבתו של ובר ל-NBA, הוביל רוז את קלעי קבוצתו עם 19.9 נקודות למשחק והוליך אותה לשלב "שמונה הגדולות" בטורניר ה-NCAA. בסיום אותה עונה הודיע כי החליט לוותר על שנתו האחרונה באוניברסיטה, ולהירשם לדראפט ה-NBA יחד עם ג'וואן הווארד.
בחקירה ממושכת שהחלה בשנת 1996, נחשפה פרשת העלמת מס בו היו מעורבים מספר שחקנים מאוניברסיטת מישיגן, בהם כריס ובר. בעקבות המקרה הוטלו על הקבוצה מספר סנקציות בשנת 2002, בהן ביטול כל הישגי הקבוצה החל מפיינל פור המכללות ב-1992 ועד לסיום עונת 1992/1993, וכן כל ההישגים בין 1995 ל-1999. ג'יילן רוז עצמו לא היה בין הנאשמים בפרשה.
קריירת משחק ב-NBA

רוז נבחר בבחירה ה-13 של דראפט ה-NBA לשנת 1994 על ידי קבוצת דנוור נאגטס. בעונת הרוקי שלו קלע רוז 8.2 נקודות בממוצע למשחק, בעיקר כשחקן ספסל, ונבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה. בסיום עונתו השנייה נשלח בטרייד לאינדיאנה פייסרס, ובשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה קלע כ-9.1 נקודות למשחק, כמחליפם של רג'י מילר, כריס מאלין ודריק מקי בעמדות הקלע והסמול פורוורד. בעונת 1999/2000 הוכנס רוז לחמישייה הפותחת, ורשם עונת שיא עם 18.2 נקודות, 4.8 ריבאונדים ו-4.0 אסיסטים למשחק שזיכו אותו בתואר השחקן המשתפר של העונה. באותה עונה העפילו הפייסרס לגמר ה-NBA, לראשונה בתולדות הקבוצה, שם התמודדו מול לוס אנג'לס לייקרס של שאקיל אוניל וקובי בראיינט. בסדרת הגמר קלע רוז 23.0 נקודות למשחק, אך קבוצתו הפסידה בתוצאה 4-2.
בעונה וחצי הבאות באינדיאנה המשיך להציג יכולת גבוהה עם כ-19.7 נקודות למשחק, ובמהלך עונת 2001/2002 הועבר לשיקגו בולס בטרייד ששלח לפייסרס את בראד מילר ורון ארטסט. בתקופתו בשיקגו הפך לכוכב הקבוצה, כשקלע 21.4 נקודות בממוצע למשחק, אך הבולס הציגו יכולת חלשה ולא העפילו לפלייאוף ה-NBA. כחודש לאחר תחילת עונת 2003/2004 נשלח בטרייד לטורונטו ראפטורס, יחד עם דונייל מרשל, בתמורה לחבילה שכללה את אנטוניו דייוויס. בטורונטו תופקד בעיקר בעמדת הרכז, והיה אחד השחקנים המובילים בקבוצה, לצד וינס קרטר וכריס בוש, כשקלע 16.2 נקודות למשחק. ב-22 בינואר 2006 לקח חלק במשחק בו קלע קובי בראיינט 81 נקודות, ובחלקים רבים מהמשחק תופקד כשומר שלו.
באמצע עונת 2005/2006 הועבר בטרייד לניו יורק ניקס, שוב בתמורה לאנטוניו דייוויס. ב-26 משחקיו בניו יורק קלע 12.7 נקודות למשחק, ובסיום העונה שוחרר מהקבוצה. בעונתו האחרונה בקריירה, 2006/2007, שיחק עבור פיניקס סאנס, בה שימש כשחקן ספסל שולי וקלע 3.7 נקודות בממוצע למשחק.
לאחר הפרישה

בעת פרישתו ב-2007 החל רוז לשמש כפרשן בתוכנית הספורט "SportsCenter", ומאז שנת 2012 משתתף באולפן "NBA Countdown", המשודר ברשתות ESPN ו-ABC לפני משחקי NBA.
בשנת 2023 ביצע הופעת אורח בסדרת הפשע "BMF" ברשת Starz בדמותו של טאריק.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של רוז ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  על היחסים בין רוז לאביו, באתר ESPN,‏ 6 בספטמבר 2007
↑  סטטיסטיקות המכללות של רוז, באתר sports-reference.com
↑  U-M forfeits 117 wins, offers NCAA $450,000, בארכיון אתר mlive.com,‏ 7 בנובמבר 2002
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1994, באתר basketball-reference.com
↑  רוז נשלח בטרייד לאינדיאנה פייסרס, באתר הניו יורק טיימס, 14 ביוני 1996
↑  נתוני סדרת גמר ה-NBA‏ 2000, באתר basketball-reference.com
↑  רוז נשלח בטרייד לשיקגו בולס, באתר הרשמי של הקבוצה, 19 בפברואר 2002
↑  רוז נשלח בטרייד לטורונטו ראפטורס, באתר הרשמי של ה-NBA
↑  רוז נשלח בטרייד לניו יורק ניקס, באתר ESPN,‏ 4 בפברואר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2015154159  VIAF: 16145003619761340695   WorldCat (עם VIAF): 16145003619761340695 
חמישיית ה-Fab Five של אוניברסיטת מישיגן. רוז שני משמאל.
ג'ואן מקראקן

| --- | --- |

מקראקן, 1950
 לידה:  31 בדצמבר 1917 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  1 בנובמבר 1961 (בגיל 43) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Joan Hume McCracken 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  West Philadelphia High School 
 תקופת הפעילות:  1935–1958 (כ־23 שנים) 
 בן או בת זוג:  ג'ק דאנפי (1939–1948)  בוב פוסי (דצמבר 1952–1959) 
 
ג'ואן היום מקראקן (באנגלית: Joan Hume McCracken;‏ 31 בדצמבר 1917 – 1 בנובמבר 1961) הייתה רקדנית ושחקנית אמריקאית. מקראקן התפרסמה בזכות תפקידה כסילבי בהפקה המקורית של "אוקלהומה!" ועוד תפקידי ברודוויי רבים. מקראקן נחשבה לחלוצה בשל ריקודיה הקומיים, ונהייתה לסנסציה לאחר שנפלה באופן מתוכנן בריקוד מתוך "אוקלהומה". בהמשך הקריירה שלה גילמה גם תפקידים דרמטיים בברודוויי ובטלוויזיה, שהייתה אז בראשית דרכה. אולם, הקריירה של מקראקן נקטעה בגיל צעיר בשל התמודדותה עם מחלת הסוכרת.
מקראקן קידמה בנדיבות קריירות של אמנים צעירים, כגון השחקנית שירלי מקליין. בנוסף, השפיעה רבות על בעלה השני, בוב פוסי, אותו עודדה להיות כוריאוגרף. מקראקן נודעה בהתנהגותה המשונה והלא-שגרתית, ונחשבת לאחת מתוך שלל נשים שהעניקו לסופר טרומן קפוטה השראה עבור דמותה של הולי גולייטלי בנובלה "ארוחת בוקר בטיפאני".
ביוגרפיה

ג'ואן היום מקרקן נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, ב-31 בדצמבר 1917. אמה הייתה מרי היומס, ואביה היה פרנקלין ט. מקראקן, כתב ספורט בכיר בעיתון מקומי שהתמחה בגולף ואגרוף. עוד לפני גיל 11 זכתה מקראקן במלגה למען אימון אקרובטי, ולאחר מכן למדה ריקוד אצל קתרין ליטלפילד (אנ'). בכיתה י' נשרה מהתיכון על מנת ללמוד מחול בניו יורק אצל ג'ורג' בלנשין.
קריירה > קריירה מוקדמת

ב-1935, לאחר לימודיה בניו יורק, חזרה מקראקן לפילדלפיה על מנת להצטרף ללהקת הבלט החדשה של קתרין ליטלפילד. בנובמבר של אותה השנה ערכה הלהקה מופע בכורה, שם הייתה מקראקן מהסולניות הראשיות. שנתיים לאחר מכן יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה. סיבוב ההופעות הבין-לאומי הקשה מאוד על מקראקן, שאובחנה באותה התקופה עם סוכרת מסוג 1. המחלה הייתה קשה לטיפול באותן השנים, וסיבוב ההופעות מנע ממקראקן להקפיד על הטיפולים להם הזדקקה. היא החביאה את היותה סוכרתית עד סוף חייה על מנת לא לגרום נזק לקריירה שלה. בשל הסוכרת, הייתה למקראקן נטייה להתעלף, לעיתים במהלך הופעות.
מקראקן נישאה לג'ק דאנפי, רקדן גם הוא, בשנת 1939, ושנה לאחר מכן עברו השניים לניו יורק. בהתחלה שניהם התקשו למצוא עבודה, ומקראקן רקדה עם להקת הבלט של רדיו סיטי מיוזיק הול. בשנה שלאחר מכן רקדה עם להקת הבלט "Jacob's Pillow" ממסצ'וסטס, ומאוחר יותר הצטרפה ללהקת ה-"Dance Players" של הכוריאוגרף יוג'ין לורינג (אנ').
קריירה > "אוקלהומה!" והוליווד

בשנת 1942 התקבלו מקראקן ודאנפי לתפקידי ריקוד במחזמר החדש של הצמד רוג'רס והמרשטיין "Away We Go". החזרות להפקה החלו בראשית שנת 1943 בבימויה של אגנס דה מיל. מקראקן ודאנפי שניהם לוהקו לתפקידים קטנים באנסמבל, אך כבר בהופעות הראשונות החלו המבקרים להבין בכשרונה של מקראקן. כאשר ההופעה הגיעה לברודוויי תחת השם "אוקלהומה!", גדל תפקידה של מקראקן, והיא הופיעה בתור הדמות סילבי. דמותה כונתה גם "הנערה שנפלה" בשל תנועת ריקוד קומית שביצעה המדמה נפילה, במהלך השיר "Many a New Day". מקראקן טענה שהרעיון לתנועה היה שלה, אך יש הזוכרים זאת בתור רעיונה של דה מיל. סלסט הולם, ששיחקה גם היא בהפקה המקורית, ייחסה את הרעיון למלחין ריצ'רד רוג'רס.
הופעתה של מקראקן ב"אוקלהומה!" הובילה לחוזה עם חברת ההפקה ההוליוודית האחים וורנר. היא לוהקה על ידי האולפן לסרט "Hollywood Canteen" (אנ') משנת 1944, בו שיחקו השחקנים את עצמם. הריקוד שביצעה בסרט זכה לאהדה בקרב המבקרים, ואולם מקראקן התייאשה מעולם הקולנוע בשל חוויותיה בעבודה על הסרט. היא לא אהבה את הטון המתנשא שהסרט נקט כלפי לאנשי צבא, בייחוד מכיוון שאחיה ובעלה שניהם שירתו בצבא באותה התקופה. בנוסף, נחרדה מקראקן מחוסר המקצועיות אליה הייתה עדה על הסט ומחוסר ההדרכה שקיבלה מציד הכוראיוגרף לירוי פרינז (אנ').
ב-1944 הפרה מקראקן את החוזה עם האחים וורנר וחזרה לברודוויי על מנת להופיע במחזמר "Bloomer Girl". המחזמר, שמתרחש במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, נחשב למחזמר הראשון בברודוויי העוסק בפמיניזם. אף על פי שלא הייתה הכוכבת הראשית במחזמר, ריקודיה הקומיים זכו לביקורות נלהבות.