אגדת שלושה וארבעה
נוסח שני > חלק רביעי - הסוף

נתניה וקציעה התאהבו וחיו יחדיו במגדל. הנשר החל להביא להם מנת אוכל כפולה משולחנו של המלך. טבחי המלך שמו לב שהנשר לוקח מנה כפולה וכך הבין המלך את שקרה.
הזוג הובא חזרה לירושלים, שם התגלה שנתניה הוא בן של מורד לשעבר ואף בנו של מי שהרג את אחיו של מלך ארם הנוכחי. יתרה מכך, אצל שלמה הייתה שמורה אבן ברקת זהה לזו של נתניה, שהובאה לו כמתנה מאת מלך הנחשים.
מסקנתו של שלמה היא שהנישואים לא רק מקודשים, אלא הם בבירור מעשה של קירוב לבבות אלוהי וסימן שעל בני האדם למחול ולסלוח ושבכוחם של הנישואין לאחד שונאים וליצור ברית מבוססת על אהבה:
הַיּוֹם יִוָּדַע מַה-גָּבְהוּ דַּרְכֵי אֱלֹהִים מִדַּרְכֵי אֱנוֹשׁ וְתַחְבּוּלוּת נְכָלָיו הַקְּטַנִּים וְהָרָעִים. כְּנָחָשׁ מֵאַחֲרֵי הַגָּדֵר וּכְנָמֵר מִסֻּבְּכוֹ יֶאֱרֹב גוֹאֵל הַדָּם לִזְעוּם נַפְשׁוֹ לְמַעַן הַכּוֹתוֹ בַּסֵּתֶר וְכִבָּה אֵשׁ חֲמָתוֹ בַּדָּם הַשּׁפוּךְ... וְאוּלָם לְאלֹהִים עוֹד נְתִיבוֹת גְּאֻלָּה לֹא יְדָעָן אִישׁ. לֹא בְיַד הַשָּטָן יִתֵּן אֱלֹהִים גְּאֻלָּה לַדָּם, כִּי אִם בְּיַד הַטּוֹב בְּמַלְאָכָיו, בְּיַד הָאַהֲבָה. דָּם תַּחַת דָּם וְנֶפֶשׁ תַּחַת נֶפֶשׁ. וְאוּלָם לֹא בִשְׁפֹך דָּם וּבְהַכְרֵת נֶפֶשׁ יִגְאַל אֱלֹהִים, כִּי אִם בְּהָקֵם זֶרַע וּבְהַרְבּוֹת חַיִים עַל-פְּנֵי הָאֲדָמָה, זֶרַע וחַיִים חֲדָשִׁים וְטוֹבִים מִן הָרִאשׁוֹנִים. רְאֵה הִנֵּה הֵם גוֹאֲלֵי דַם אָחִיךָ הַנֶּאֱמָנִים, מֶלֶךְ אֲרָם! הִנֵּה הֵם פֹּה לְפָנֶיךָ – בִּתְּךָ וּבֶן מַלְכִּישׁוּעַ! הַיּוֹם נִגְאַל דָּם אָחִיךָ גְּאֻלַּת שְׁלוֹמִים וּמַלְכִּישׁוּעַ וּבֵיתוֹ נְקִיִּים. אֵחַרְתָּ לָבוֹא, מֶלֶךְ אֲרָם. קְדָמְךָ אֱלֹהִים, הוּא נִקֶּם-לָךְ! קוּמָה בָרֵךְ אֶת-שְׁמוֹ, עֵקֶב אֲשֶר גָּאַל גַּם אֶת-נַפְשֵׁךָ עִם דָּם אָחִיךָ, בְּמָנְעוֹ אוֹתְךָ מִבּוֹא בִדְמֵי נְקִיִּים. כִּי אָכֵן נָקִי וְגַם נָקִי מַלְכִּישׁוּעַ מִדָּמִים, וְלֹא בְּמִשְׁפַּט רְדַפְתּוֹ עַד עַתָּה. אַךְ חִנָּם אֲיַבְתּוֹ מֵאָז וַתִּצְרְרֵהוּ עַל לֹא פָשַׁע. הֲמִמַּאֲרַב חֲצֵרִים שָׁלַח מַלְכִּישׁוּעַ חֵץ בְּאָחִיךָ? וְאִם בַּשּׂדֶה מְצָאוֹ? כְּגִבּוֹר במַעֲרָכָה הִתְרָאָה אִתּוֹ פָנִים, וְאָחִיךָ גַּם הוּא כְגִבּוֹר חַיִל נִסְפָּה בַקְרָב! אֵין דָּמִים לְמַלְכִּישׁוּעַ. אִישׁ הַכָּבוֹד הוּא, וְלוֹ נָאוֶה גְמוּל גִּבּוֹרִים, כִּי עָשָׂה בֶאֱמוּנָה דְבַר מַלְכּוֹ וְעַמוֹ וֵאלֹהָיו, כַּאֲשֶׁר יְהִי גַם שֵׁם אָחִיךָ לְזֵכֶר עוֹלָם בְּהַעֲרוֹתוֹ נַפְשׁוֹ עַל-כְּבוֹד עַמּוֹ הוּא... קוּמָה הַבְלִיגָה, אֵפוֹא, וּרְאֵה אֶת-פְּנֵי מַלְכִּישׁוּעַ כִּרְאוֹת אִישׁ שָׁלוֹם, שָׂא מִיָּדוֹ אֶת-הַכֹּפֶר הַיָּקָר אֲשֶר הֵבִיא לְךָ, אֶת-בְּנוֹ הַיָּחִיד אֲשֶר בּוֹ יִתְפָאֵר, הֲיִמְעַט הַכֹּפֶר בְעֵינֶיךָ? וְאִם לֹא תִרְצֵהוּ? חַי אֱלֹהִים וְכָל-מַלְאָכָיו הַטּוֹבִים, אִם אֵצֵא מִזֶּה עַד אִם בֵּרַכְתָּ אֶת-הַדֶּבֶק ועַד אִם הִשְׁלַמְתָּ גַּם עִם מַלְכִּישׁוּעַ. הָבָהּ נִרְאֶה הֲתָקוּם בְּךָ רוּחַ אַחֲרֵי כָל-זֹאת לַהֲדֹף בְּאֵיבָה אֶת- הַיָּד הַשּׁלוּחָה אֵלֶיךָ לְשָׁלֹום.


אָז יָרִים הַמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה אֶת-כּוֹסוֹ וַיִּקְרָא בְּקוֹל נָגִיד וּמְצַוֶּה:

"גְּעַר בַּשָּׂטָן, מֶלֶךְ אֲרָם, מַלְאַךְ הַשּׁלוֹם מְחַכֶּה לָךְ!" 

לְקוֹל הַקְּרִיאָה הַזֹּאת נִשְׁבָּר פִתְאֹם עֹרֶף מֶלֶךְ אֲרָם, הִצְטַמֵּק כֻּלוֹ וַיִּקְטַן עוֹד, וּבְהַבְלִיעוֹ בְחִפָּזוֹן, כִּכְפוּי שֵׁד, אֶת-כַּף-יָדוֹ הַצְּנוּמָה וְהַזְּעוּמָה בְּכַף מַלְכִּישׁוּעַ הָרְחָבָה וְהַחֲזָקָה הַשּׁלוּחָה לְעֻמָּתוֹ, הֵנִיס אֶת-פָּנָיו הַצִּדָּה, וַיְהִי כְּמַבְרִיחַ כְּלִמָּה. וַיִרְאֵהוּ הַמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה בִמְצוּקַת נַפְשׁוֹ וַיְעוֹדְדֵהוּ וַיֹאמֶר:
"שָׂא רֹאשֶׁךָ וּזְקֹף קוֹמָתְךָ, מֶלֶךְ אֲרָם, אַל יֶחֱרַף לְבָבְךָ! הַיּוֹם הֶרְאֵיתָ לָדַּעַת כִּי אָכֵן מוֹשֵׁל אֶמֶת אַתָּה וּמִמְשָׁל וּגְבוּרָה עִמָּךְ. הַיּוֹם שָׂרִיתָ עם נַפְשְׁךָ – וַתּוּכַל! גְּדוֹלָה בְעֵינַי הַגְּבוּרָה הַזֹּאת מִכָּל אֲשֶׁר הִגְדַּלְתָּ לַעֲשׂוֹת אַתָּה וַאֲבוֹתֶיךָ עַד הַיּוֹם הַזֶּה. אֵין מוֹשֵׁל כְּמוֹשֵׁל בְּרוּחוֹ, וְאֵין גִּבּוֹר– כְּלוֹכֵד נַפְשׁוֹ. יְחִי מֶלֶךְ אֲרָם מוֹשֵׁל גִּבּוֹר! וִיחִי גַם מַלְכִּישׁוּעַ אִישׁ הֶחָיִל! תְּהִי הַבְּרִית הַכְּפוּלָה הַכְּרוּתָה בֵּינֵיכֶם הַיּוֹם בְּרִית הַחַיִים וְהַשּׁלוֹם לָכֶם וְלִבְנֵיכֶם אַחֲרֵיכֶם עַד הָעוֹלָם.