הלכות בית הכסא
בשבת

בשבת, למרות שאבנים נחשבות למוקצה מחמת גופו, התירו חכמים לקחת עמו אבנים כדי לקנח את עצמו מפני כבוד הבריות. כמו כן, התירו לעלות איתו אבנים לגג או מקום גבוה למרות שזו טרחה יתירה שאסורה בשבת.
בתלמוד מובא שמותר להכניס לבית הכיסא אבנים "מקורזלות". נחלקו בפירוש המילה: לדעת רש"י אבנים מקורזלות הן אבנים חדות שנוח לקנח איתן. לדעת התוספות הכוונה לאבנים מחומר יותר רך. והכריע הבית יוסף שאין ביניהם מחלוקת אלא ההיתר הוא אבנים שראויות לקינוח.
בברייתא נחלקו התנאים מה שיעור האבנים שמותר להכניס לבית הכסא: לדעת רבי מאיר כשיעור אגוז ולדעת רבי יהודה כשיעור ביצה. בברייתא אחרת מובא שנמנו וגמרו שמותר מלא היד. פירש רש"י שלדעת הברייתא מותר להכניס בכל מקרה מלא היד ואפילו אם אלו אבנים קטנות. לאחר מכן מובאת דעתו של רבי ינאי שאם יש מקום קבוע לבית הכיסא מותר מלא היד ואם אין מותר להכניס כשיעור "הכרע מדוכה קטנה של בשמים". לאחר מכן רב ששת אומר שאם יש עליה עד (כלומר, אם השתמשו בה כבר וזה ניכר) מותר. נחלקו הראשונים בפירוש הכרע מדוכה קטנה:
לדעת רש"י "הכרע" הוא שיעור המכריע בין כזית לכביצה דהיינו אגוז. "מדוכה קטנה של בשמים" אסור לטלטלה לבית הכיסא מכיוון שהיא כלי שמלאכתו לאיסור. ורב ששת אומר שאם יש עליה עד, מותר.
לדעת הר"ן הכרע מדוכה קטנה של בשמים הוא שיעור אחד - מותר להכניס אבן במשקל מדוכה קטנה ורב ששת מוסיף שמותר אף אבן גדולה יותר אם יש עליה עד.
לדעת רבינו חננאל ורבינו תם הכרע פירושו רגל, כלומר, מותר להכניס אבן בגודל רגל של מדוכה קטנה של בשמים. ורב ששת אומר הלכה אחרת והיא שאם יש עד על האבנים אז מותר להכניס אפילו יותר ממלא היד. וכך פסק בשולחן ערוך.
כמו שכתוב לעיל אבנים הם מוקצה מחמת גופו והתירו חכמים לטלטל אותם מפני כבוד האדם, נחלקו הראשונים האם התירו חכמים גם לטלטל מכרמלית לרשות היחיד שזהו גם דין חכמים: לדעת רש"י ורבינו ירוחם ההיתר הוא דווקא בחצר ולדעת תוספות והגהות מרדכי ההיתר הוא גם מכרמלית לרשות היחיד.
הגמרא אומרת: "אמר רב יהודה: אבל לא את הפאייס (פיסת רגב אדמה. שהואיל ונפרכת לא ראויה לקינוח ואסורה בטלטול). וכן פסקו רמב"ם, טור ושו"ע.
בהמשך הגמרא מורה רבי יוחנן שאסור לקנח בחרס בשבת. ורב נתן בר אושעיא הסביר שכוונתו היא שלמרות שכלי חרס מותר בטלטול בשבת ולכאורה היה עדיף לקנח בו, אסור לקנח בו כמו שאסור לקנח בו בחול (לעיל).
נחלקו האמוראים במקרה שיש לפניו אבן או חרס חלק שאינו פוצע את הבשר מה עדיף לקחת: לדעת רב הונא עדיף לקנח בצרור ולא בחרס משום סכנה. ולדעת רב חסדא עדיף בחרס. רי"ף רמב"ם רא"ש טור ושו"ע פסקו כרב חסדא, שעדיף להשתמש בחרס חלק הראוי לקינוח מאשר בצרור.
כתב רש"י בשם רבותיו, ורבינו ירוחם שמותר לקנח בעשבים לחים אפילו אם הם מחוברים, והאיסור להשתמש במחובר הוא דווקא באילן ולא בירק. וכן פסק השו"ע.
השו"ע סייג היתר זה במילים: "ובלבד שלא יזיזם" מגן אברהם כתב שכוונתו שלא יטלטל את העשבים, משום מוקצה. והמשנה ברורה כתב שכוונתו שלא יזיזם ממקום חיבורם, משום איסור תולש.
בעבר, כשהיה לאדם מצב של עצירות, היו נוהגים למשמש בפי הטבעת באבן וכך היה מצליח להתפנות. הגמרא אומרת: "אמר רבא: אסור למשמש בצרור בשבת כדרך שממשמש בחולׁ ׁׁׂׂ(בצרור בנקב והוא נפתח). מתקיף לה מר זוטרא: ליסתכן (יסתכן בכך שנקביו לא יצאו)?! כלאחר יד (כלאחר יד, כגון אוחז צרור בב' אצבעותיו - שפיר דמי)".
נחלקו הראשונים בפרוש משמוש רגיל וכלאחר יד:
רש"י ורבנו ירוחם פירשו ש'משמוש' הוא בפי הטבעת, שממשמש עם הצרור כדי שיפתחו נקביו. ואסור עם כל ידו, משום תלישת שערות, ומותר רק כלאחר יד כגון ב-2 אצבעותיו.
ר"ח פירש ש'משמוש' הוא החלקת הצרור כדי שלא ישרוט את בשרו. ואסור כדרכו מפני איסור טוחן, ורק כלאחר יד מותר.
בשולחן ערוך כתב כרש"י. מג"א ומ"ב הוסיפו את פירוש ר"ח.
במקום בו משתמשים באבנים גדולות לנוחות הישיבה בבית הכיסא, התירו חכמים להערים אותן בשבת למרות שזהו בניין עראי, מפני כבוד הבריות.