stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפורוס
עבודות עיקריות

פרי עבודתו היה סדרה של 29 ספרים – ההיסטוריה האוניברסלית שלו. היצירה כולה, בעריכת בנו דמופילוס - שהוסיף את הספר השלושים - הכילה תיאור מסכם של "המלחמה הקדושה", יחד עם תיאורים נוספים מימי ההרקליידים (אנ') ועד כיבוש פרינתוס (אנ') בשנת 340 לפנה"ס על ידי פיליפוס השני, מלך מוקדון, המכסה פרק זמן של יותר משבע מאות שנים. לפי פוליביוס, אפורוס היה ההיסטוריון הראשון שאי פעם חיבר היסטוריה אוניברסלית. עבור כל אחד מ-29 הספרים הנפרדים, אפורוס כתב הקדמה. החיבור נקרא ככל הנראה בפשטות "היסטוריות" (Ἱστορίαι), והוא נבנה לפי סדר נושאי ולא כרונולוגי בנרטיב שלו. דיודורוס סיקולוס היה אחראי במידה רבה על שימור יצירה זו עבור הדורות הבאים, על ידי העתקת חלקים גדולים מכתביו. ספר 30, המכסה את השנים 356–340 לפנה"ס, נוסף על ידי דמופילוס ככל הנראה לאחר מותו. קטעי כתביהם אצל דיודורוס מהווים את הנרטיב הרציף היחיד על ההיסטוריה של יוון בין 480 ל-340 לפנה"ס. תקופה זו מתוארת גם אצל ההיסטוריון הרומי יוסטינוס בקיצור (אנ') של ההיסטוריות של פומפיוס טרוגוס, אשר גם הוא מכסה היסטוריה "אוניברסלית" עד זמנה של הרפובליקה הרומית המאוחרת.
ברור כי אפורוס עשה שימוש ביקורתי בברי־הסמכא הטובים ביותר. ההיסטוריה שלו זכתה לשבחים ונקראה בעת העתיקה, ומאוחר יותר היסטוריונים קדומים הסתמכו בחופשיות על עבודתו. ייתכן שחלקים גדולים מההיסטוריה של דיודורוס סיקולוס מקורם בהיסטוריה של אפורוס. סטראבון ייחס חשיבות רבה לחקירות הגאוגרפיות של אפורוס, ושיבח אותו על היותו הראשון להפריד את הרכיב ההיסטורי מזה הגאוגרפי. בגאוגרפיקה שלו ציטט סטראבון את אפורוס באריכות. פוליביוס, אף שייחס לו ידיעה על תנאי לוחמה ימית, לעג לתיאורו את קרב מנטיניאה (362 לפנה"ס) (אנ') כמי שמגלה בורות באופי מבצעי יבשה. יוסף בן מתתיהו, בדבריו בחיבורו "קדמוניות היהודים" על כך שנח חי 950 שנה, הזכיר את אפורוס כאחד משורה של סופרים והיסטוריונים המספרים גם הם "שהקדמונים חיו אלף שנים". בחיבורו "נגד אפיון", הזכיר את אפורוס בתוך שורה של סופרים יוונים לדוגמה, שבדו סיפורים מדמיונם וסתרו זה את זה. כך למשל, הוא מצביע על בורותו של אפורוס לגבי האיברים, שבאה לידי ביטוי בכך שהוא חשב שאיבריה היא עיר.
חיבורים נוספים

מלבד ההיסטוריה האוניברסלית, אפורוס כתב "אפיכוריוס לוגוס" (Ἐπιχώριος λόγος), חיבור פטריוטי שבו הוא שיבח את מסורות קימה. הוא כתב גם "פרי הירמאטון" (Περὶ εὑρημάτων), ספר על המצאות, ו"פרי לקסאוס" (Περὶ λέξεως), "על סגנון".
חיבורים אחרים שיוחסו לו:
"מחקר על תגליות"
"כיבוד דברים טובים ורעים"
"על דברים ראויים לציון בארצות שונות" (ספק אם מדובר ביצירות נפרדות, או רק בקטעים מההיסטוריות)
"מחקר על ארצי", על ההיסטוריה והעתיקות של קימה
"מאמר על סגנון", יצירתו הרטורית היחידה, המוזכרת מדי פעם על ידי הרטוריקן תאון.
אף על פי שכתב את כל החיבורים הללו, שום דבר פרט לקטעים בודדים לא שרד מהעולם העתיק. כל עבודתו אבדה.
ביקורת

אפורוס זכה לשבחים על ששרטט (אם כי לא תמיד) קו תיחום ברור בין המיתי להיסטורי; הוא אפילו הכיר בכך ששפע של פרטים, אף שהעניק כוח מאשש לתיאורים של האירועים האחרונים, הוא בסיס לחשד, בדיווחים על היסטוריה רחוקה. סגנונו היה מליצי ומעושה, באופן טבעי בהתחשב בהכשרתו המוקדמת, והוא הקריב לעיתים קרובות את האמת לטובת אפקט רטורי. עם זאת, על פי דיוניסיוס מהליקרנסוס, הוא ותאופומפוס היו הסופרים ההיסטוריים היחידים ששפתם הייתה מדויקת ומושלמת.
הערות שוליים

↑  תעתיק: אֶפוֹרוֹס הוֹ קימאיוֹס.
1 2 3 4 5 6  אפורוס, המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
1 2  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, ספר 16, פרק 14.
↑  Donald K. Yeomans (1998). "Great Comets in History". Jet Propulsion Laboratory.
1 2  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, ספר 16, פרק 76.
↑  פוליביוס, היסטוריות, ספר 5, פרק 33.
↑  פוליביוס, היסטוריות, ספר 12, פרק 25.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 1, פרק ג, סעיף 108.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק ג: "ובאיזה דרך הראה אפורוס לדעת, כי שיקר הלניקוס ברוב דבריו, וטימיאוס פרסם אז שקרי אפורוס" (תרגום יעקב נפתלי שמחוני).
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק יב: "ודברי הגאלים והאיברים נעלמו מדעת הטובים בחכמי היונים, כמו אפורוס, עד אשר חשב כי מושב האיברים הוא עיר אחת, אף כי חלק גדול מארצות המערב הוא נחלתם" (תרגום שמחוני).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007512761005171  PLWABN: 9810532133205606  BIBSYS: 95001481  BnF: cb13484712t (data)  GND: 118682180  ICCU: CUBV066327  ISNI: 0000 0004 4710 6689  LCCN: n81033797  NLG: 172068  NTA: 069922853  RERO: 02-A024197585  SUDOC: 12972694X  VcBA: 495/139995  VIAF: 288244994   WorldCat (עם VIAF): 288244994
אנרי בנטז'ה

| --- | --- |

אנרי בנטז'ה
 לידה:  27 במאי 1946 (בן 78) טאלנס, צרפת צרפת
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 השתייכות:   צבא צרפת
 תקופת הפעילות:  1966–2009 (כ־43 שנים)
 דרגה:   גנרל של ארמייה
 תפקידים בשירות
 ראש מטה הכוחות המזוינים יושב ראש הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי
 עיטורים
  הצלב הגדול של לגיון הכבוד
 
אנרי בנטז'ה (בצרפתית: Henri Bentégeat;‏ נולד ב-27 במאי 1946) הוא גנרל צרפתי בדימוס. כיהן כראש מטה הביטחון (מקביל לרמטכ"ל) של צרפת בין השנים 2002-2006, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי בין השנים 2006–2009.
ביוגרפיה

בנטז'ה נולד בטאלנס ב-27 במאי 1946. ב-1966 הוא התגייס לצבא צרפת, ולמד באקדמיה הצבאית סן-סיר. ב-1967 הוא סיים את לימודיו והחל לשרת בטרופס דה מארין. הוא הוצב בסנגל, צ'אד והרפובליקה המרכז אפריקאית, ולאחר מכן מונה למפקד רגימנט הרגלים המשוריין האמפיבי. בין השנים 1990-1992 הוא שימש כנספח הצבאי הצרפתי בוושינגטון די סי. בין 1996–1998 הוא שימש כמפקד הצבא הצרפתי באיי האנטילים הקטנים. ב-1993 הוא מונה לעוזרו הצבאי של נשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
בנטז'ה הועלה לדרגת ז'נרל דה בירגדה ב-1995, ולז'נרל דה דיוויזיה ב-1998. לאחר מכן מונה למנהל לעניינים אסטרטגיים במשרד ההגנה. באפריל 1999 הוא מונה לראש המטה הצבאי של נשיא הרפובליקה והועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס. ב-30 באוקטובר 2002 הוא מונה לראש מטה הביטחון (מקביל לרמטכ"ל). הוא כיהן בתפקיד עד 4 באוקטובר 2006. לאחר שסיים את הקדנציה שלו, הוא נבחר ליושב ראש הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי עד 6 בנובמבר 2009.
ארמון סנט אנטון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון 
 כתובת:  Triq Sant Anton 
 מיקום:  אטארד 
 מדינה:  מלטה 
 בעלים:  ממשלת מלטה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1625
 תאריך פתיחה רשמי:  1625 
 קואורדינטות:  35°53′47″N 14°26′49″E﻿ / ﻿35.896388888889°N 14.446944444444°E﻿ / 35.896388888889; 14.446944444444
  (למפת מלטה מוגדלת) ולטה ויקטוריה בירקירקארה לואה קומינוארמון סנט אנטון(למפת מלטה רגילה) ולטה ויקטוריה בירקירקארה לואה קומינוארמון סנט אנטון
 
ארמון סנט אנטון (במלטית: Palazz ta' Sant' Anton; באנגלית: San Anton Palace) הוא ארמון מוקף גנים השוכן בעיר אטארד (Attard) במלטה, והמשמש, לצד ארמון הגראנד מאסטר בוולטה וארמון ורדאלה בגני בוסקט, כאחד משלושת מעונותיו הרשמיים של נשיא מלטה.
היסטוריה

הארמון הוקם על ידי הגראנד מאסטר אנטואן דה פול, אשר היה ידוע באורח חייו הראוותני. הוא רכש את חלקת הקרקע שעליה הקים את הארמון ליד הכפר אטארד, עוד לפני שנבחר למנהיג המסדר, שכן המקום היה קרוב יותר לבירה ולטה מארמון ורדאלה שבדרום-מערבו של האי. הארמון נבנה בין השנים 1623-1626 כך שיוכל לארח את אורחיו של דה פול, נוסף על מגורי העובדים הרבים, שכללו, בין היתר, נושאי לפידים, אופים ללחם המיוחד ששימש לתזונת כלבי הציד, טועמי מזון, יצרני פאות ומותחי שעונים. דה פול המשיך והגדיל את הארמון, והעניק לו את שמו על שם הקדוש המגן שלו, אנטוניוס הקדוש מפאדובה. הגראנד מאסטרים שלאחר דה פול המשיכו לעשות בארמון שימוש כמעונם הכפרי, ובמשך מאות שנות קיומו הוא הוגדל ועוצב מחדש מספר פעמים. בעת המרד נגד צבאו של נפוליאון, אשר פלש לאי ב-1798, שימש הארמון את מועצת המורדים, בין פברואר 1799 ועד ספטמבר 1800. לאחר מכן, מ-1802 עד 1964, שימש הארמון את המושלים הבריטים של מלטה, ומאז 1974 הוא עומד לרשותו של נשיא מלטה.
הגנים

הארמון עצמו סגור לקהל, אך חלק גדול מגניו המשתרעים ממזרח לו, נפתח לביקור הציבור כבר ב-1882. צורתם של הגנים כשל טרפז באורך של 250 מטרים וברוחב הנע בין 150 ל-210 מטרים. בגנים פרדס גדול של עצי תפוז, וכן עצי אורן ודקל, צמחי בוגנוויליה וצמחים נוספים. בעבר נהגו השליטים להעניק תפוזים מהפרדס כמתנות לאורחים ולנכבדים, ואורחים רשמיים במלטה נהגו לטעת עץ בפרדס בעת ביקורם במדינה. בגנים המתוכננים בפורמליות, משולבים שבילים, מזרקות, כדי אבן, ערוגות פרחים ובריכות נוי שבהן חיים ברווזים וברבורים. בגני הארמון נערכת תערוכת צמחים מידי קיץ וכן מתקיימים בהם מספר אירועי אמנות, כמו הצגות תיאטרון, מחול ומופעי מוזיקה.
ארמון נרישקין-שובאלוב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון, סימן נוף 
 מיקום:  סנקט פטרבורג 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1790
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־90 של המאה ה־18 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 קואורדינטות:  59°56′05″N 30°20′35″E﻿ / ﻿59.934694444444°N 30.343083333333°E﻿ / 59.934694444444; 30.343083333333
  (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניארמון נרישקין-שובאלוב(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניארמון נרישקין-שובאלוב
 
מדרגות המבואה
ארמון נרישקין-שובאלוב (ברוסית: Дворец Нарышкиных-Шуваловых) הוא מבנה מהמאה התשע עשרה בסנקט פטרבורג, הממוקם בפינה שבין גדות הפונטנקה 21, לרחוב האיטלקי 39. המבנה בנוי בסגנון נאו-קלאסי והוא טיפוסי לאדריכלות האקלקטית (שילוב של אלמנטים מאדריכלות הקלאסיציזם והנאו-רנסאנס).
היסטוריה

הרעיון לבניית הארמון נהגה בסוף המאה ה-18 על ידי הרוזן וורונצוב שהפקיד את המלאכה בידי האדריכל האיטלקי, ג'קומו קברנגי.
בשנת 1799 הארמון עבר לבעלותה של הרוזנת מריה נרישקינה ובעלה גדש את הארמון בחפצי מותרות כגון פסלי שיש, מטבעות עתיקים, כלי נשק, יצירות אמנות. הארמון אירח נשפים רבים והנשף המפורסם ביותר שהתקיים בו היה לכבוד יום הולדתו של יורש העצר, לימים הצאר אלכסנדר השני, ב-29 באפריל 1834.
הארמון במתכונתו הנוכחית נבנה במספר שלבים. החלק השמאלי של הבניין נבנה בשנות 1780 על פי פרויקט של אדריכל לא ידוע. החזית הימנית של הבית הישן נבנתה בשנים 1821–1822 על ידי הבעלים החדשים של הארמון, דמיטרי נרישקין (כנראה על פי פרויקט של קארלו רוסי).
עמנואל נרישקין מכר את הארמון לבן דודו לב נרישקין, שמימן שחזור החלל הפנימי (בפרויקט של האדריכל ברנרד דה סימון), בשנים 1844–1849 נערך שיפוץ מקיף נוסף בניהול האדריכל ניקולאי יפימוב.
מאז 1846, הארמון היה בבעלותה של סופיה נרישקינה ובעלה פיוטר שובאלוב, ולאחר מכן בנם וכלתו. בשנת 1914 שימש הארמון כבית חולים צבאי.
לאחר מהפכת אוקטובר ועד 1925 הארמון הולאם והפך למוזיאון. בשנים 1919–1925 שכן בו מוזיאון לחיים האריסטוקרטיים. אחר כך פעלו בו בית דפוס ומכון לעיצוב. בתקופת מלחמת העולם השנייה, בזמן המצור על לנינגרד, ניזוק הארמון באורח קשה ביותר ואגפים שלמים נהרסו כליל.
אחרי 1965 שימש כבית השלום והידידות עם עמי מדינות זרות.
בשנת 2006 נרכש המבנה על ידי האוליגרך ויקטור וקסלברג שמימן בו שיפוץ ושחזור כללי שנועד להשיב לארמון את מראהו המפואר מתקופת המאה ה-19.
ב-19 בנובמבר 2013, לאחר שבע שנות שיפוץ, נפתח רשמית מוזיאון פברז'ה, שהיה למוזיאון הפרטי הראשון ברוסיה בעל חשיבות פדרלית. המוזיאון מציג את ביצי הפברז'ה בטרקלין הכחול של הארמון. בחדרים אחרים, מוצגים אוספי פורצלן, אמייל, אבני גילוף, תכשיטים, סמלים רוסים, ציורים, כלי כסף ופריטים יקרים אחרים..
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מוזיאון פברז'ה – סנקט פטרבורג, רוסיה בבלוג חכמות בנתה ביתה
↑  С. В. Боглачев Шуваловых (Нарышкиных) дворец
↑  "В музее Фаберже в Петербурге покажут тысячи предметов старины".
↑  Ирина Осипова. Новые русские музеи|Фаберже и русские ювелиры в воссозданных интерьерах //  Эксперт. — М., 2014. — № 29. — С. 67-68.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4627458-3
ארמון נימפנבורג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מעון קיץ, שאטו, מוזיאון, מכלול מבני מורשת תרבותיים, secular building 
 על שם:  נימפה 
 כתובת:  Schloß Nymphenburg 1, 80638 München 
 מיקום:  נויהאוזן-נימפנבורג 
 מדינה:  גרמניה 
 בעלים:  מנהלת בוואריה לארמונות, גנים ונחלים ברכוש המדינה 
 מפעיל:  מנהלת בוואריה לארמונות, גנים ונחלים ברכוש המדינה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1664
 תאריך פתיחה רשמי:  1664 
 חומרי בנייה:  גיר קלהיים 
 אדריכל:  אגוסטינו ברלי, לורנצו פרטי 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הבארוק, בארוק 
 קואורדינטות:  48°09′29″N 11°30′13″E﻿ / ﻿48.158056°N 11.503611°E﻿ / 48.158056; 11.503611
 www.schloss-nymphenburg.de
  (למפת מינכן מוגדלת) ארמון נימפנבורג(למפת מינכן רגילה) ארמון נימפנבורג
 
ארמון נימפנבורג (בגרמנית: Schloss Nymphenburg) הוא הארמון הגדול ביותר בכל מדינת בוואריה שבגרמניה, ואחד מארמונות הבארוק החשובים בעולם. הוא ממוקם בדרום בוואריה, בעיר מינכן ותפקד בעברו כמשכן הקיץ של שליטי בוואריה מבית ויטלסבאך.
היסטוריה

בנייתו של ארמון נימפנבורג החלה בשטח פתוח מחוץ לחומות העיר מינכן בשנת 1664 בסגנון וילה איטלקית על פי תוכניותיו של האדריכל אוגוסטו בארלי והוזמן על פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה. בניית הארמון הושלמה כעבור עשרות שנים בסגנון הבארוק המאוחר.
יחד עם ארמון שלייסהיים וארמון הרזידנץ מהווה ארמון נימפנבורג אחד משלושת הארמונות הגדולים והחשובים ביותר במינכן.
כיום הוא פתוח לקהל המבקרים ושוכנים בו מוזיאון הכרכרות של מינכן, מוזיאון הפורצלן של מינכן, הגנים הבוטניים של מינכן ומוזיאון האדם והטבע של מינכן.
הערות שוליים

↑  ארמון נימפנבורג (Nymphenburg Palace) - למטייל, באתר למטייל
↑  מינכן | אתרי תיירות | אטרקציות |יעדים מרכזיים |מה לראות בעיר, באתר www.ltkaplan.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282200405171  GND: 4040583-7  LCCN: sh85118206  SUDOC: 113179995  VIAF: 147213016   WorldCat (עם VIAF): 147213016 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גרמניה ובנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלעד לנדמן

אלעד לנדמן (נולד בשנת 1992) הוא אלוף ישראל ואלוף המכביה התשע-עשרה בשחייה. הוא בעל 3 מדליות מהמכביה, מהן 2 זהב.
ביוגרפיה

לנדמן מתאמן בקבוצת מכבי קריית ביאליק בהדרכת ערן גורל.
ביוגרפיה > 2010

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2010 זכה לנדמן במדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.85 דקות, אחרי נמרוד שפירא בר אור מירושלים רבתי (3:59.98 דקות) ויובל ספרא מנצרת עילית (4:02.57 דקות).
ביוגרפיה > 2011

באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2011, סיים לנדמן במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:34.50 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:06.57 דקות.
ביוגרפיה > 2012 > אלוף ישראל

באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד, בפברואר 2012, זכה לנדמן ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:51.23 דקות, לפני איתן הולדר מהפועל בני הרצליה (3:55.42 דקות) וחברו לאגודת השחייה עידו הבר (3:53.42 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 15:24.43 דקות, לפני יובל ספרא (15:37.65 דקות) ויעקב גליקמן מהפועל עמק חפר (15:43.80 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:49.91 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט ביולי אותה שנה, זכה לנדמן ב-3 מדליות ארד אישיות. מדליות ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:00.20 דקות, אחרי נמרוד שפירא בר אור (3:58.64 דקות) ויובל ספרא (3:59.00 דקות), במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:21.27 דקות, אחרי מיכאל דמיטרייב מבית שמש (8:19.28 דקות) ויובל ספרא (8:19.61 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 16:07.46 דקות, אחרי מיכאל דמטרייב (15:56.86 דקות) ויובל ספרא (16:03.20 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:52.92 דקות.
ביוגרפיה > 2013

באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2013, זכה לנדמן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:50.15 דקות, לפני עידו הבר (3:50.28 דקות) ומרק חינאווי מהפועל בת ים (3:53.79 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:25.86 דקות, אחרי מרק חינאווי שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 16 ו-17 חדש של 15:18.57 דקות ולפני עידן מורדל מהפועל דולפין נתניה (15:47.01 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.05 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.54 שניות.
ביוגרפיה > 2013 > אלוף המכביה

בתחרויות השחייה של המכביה ה-19 שנערכו בבריכת השחייה החדשה שבמכון וינגייט ביולי 2013 זכה לנדמן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:12.88 דקות, לפני עידן מורדל (16:14.51 דקות) ועמית אזולאי (16:16.07 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.58 דקות.
ביוגרפיה > 2014

באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2014, סיים לנדמן פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:52.05 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:35.11 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:49.54 דקות.
ארמון סטרוגנוב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון 
 מיקום:  הרובע המרכזי 
 מדינה:  רוסיה 
 בעלים:  המוזיאון הרוסי 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1753
 תאריך פתיחה רשמי:  1753 
 אדריכל:  ברתולומאו רסטרלי 
 סגנון אדריכלי:  בארוק רוסי 
 קואורדינטות:  59°56′09″N 30°19′14″E﻿ / ﻿59.93573611°N 30.32067222°E﻿ / 59.93573611; 30.32067222
 www.rusmuseum.ru
  (למפת סנקט פטרבורג מוגדלת) ארמון סטרוגנוב(למפת סנקט פטרבורג רגילה) ארמון סטרוגנוב
 
האולם המרכזי בארמון
עיטור בחזית הארמון. ישנה סבירה לפי מדובר בדיוקנו של ברתולומאו רסטרלי.
ארמון סטורגנוב (ברוסית: Строгановский дворец) הוא ארמון הממוקם במפגש נבסקי פרוספקט עם הנהר מויקה במרכז סנקט פטרבורג שברוסיה.
הארמון נבנה בסגנון הבארוק המאוחר, בתכנונו של האדריכל ברתולומאו רסטרלי עבור הברון סרגי גריגורייביץ' סטרוגנוב ממשפחת סטרוגנוב, בין השנים 1753–1754.
פנים המבנה עוצב על ידי אנדריי וורוניכין בראשית המאה ה-19.
היסטוריה

משפחת סטרוגנוב התגוררה במבנה במיקומו של הארמון מאז שנת 1720 לערך, במבנה חד קומתי. בשנת 1740 לערך בנה האדריכל מיכאיל זמצוב קומה שנייה למבנה.
בשנת 1752 הזמין הברון סטרוגנוב את בניית הארמון מהאדריכל האיטלקי ברתולומאו רסטרלי. רסטרלי עבד באותה עת על הקמת ארמון יקטרינה ומנזר סמולני עבור הצאריצה יליזבטה, אולם בשל מעמד המשפחה לא יכל רסטרלי לסרב להזמנת העבודה.
בין השנים 1787–1791 עיצב האדריכל דמרצוב את מבני הסמך הצמודים למבנה הראשי וכן עיצב מחדש כמה מחדרי הארמון.
בראשית המאה ה-19 הוזמן האדריכל אנדרי וורוניכין (מתכנן קתדרלת קאזאן) לעצב מחדש את פנים המבנה בסגנון ניאו קלאסי.
אחת מדירות הארמון עוצבה עבור אגלאידה פרבלובנה סטרוגנוב על ידי האדריכל קארלו רוסי בשנת 1820.
לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917 עזבו בני משפחת סטרוגנוב את רוסיה, ומבנה הארמון הולאם.
השלטון הסובייטי הפך את מבנה הארמון למוזיאון תעמולה שמטרתו להציג את האופי הדקדנטי של אורך חיי האצולה ברוסיה. בשנת 1929 נסגר המוזיאון, ויצירות האמנות שבו עברו למוזיאון ההרמיטאז'. מבנה הארמון עבר בחלקו למכון הבוטני של סנקט פטרבורג, ומשרד בניית האוניות עשה שימוש במבנה החל משנת 1939 ועד 1988.
במהלך המצור על לנינגרד במלחמת העולם השנייה ספג המבנה נזק רב. המבנה שוקם בין השנים 1948–1956 ועבודות שיחזור נוספות בוצעו בשנים 1966–1967.
בשנת 1988 הועבר המבנה לרשות המוזיאון הרוסי והפך לאחד מאגפי המוזיאון, המציג תערוכות מתחלפות. בשנת 1991 עבר המבנה שחזור במטרה להביאו מחדש למצב בו היה עת התגוררה בו משפחת סטרוגנוב. קירות המבנה שוחזרו לעיצובו של רסטרלי (ונצבעו שוב בצבע ורוד, במקום בצבע הירוק הקהה בו נצבעו באמצע המאה ה-20).
תיאור המבנה

חזית המבנה פונה לנבסקי פרוספקט. לכיוון זה יצר רסטרלי חזית בסגנון צרפתי אימפריאלי, בדומה למראהו של ארמון וורונצוב שנבנה על ידי רסטרלי בין השנים 1744–1750. חזית המבנה המרשימה כוללת שער מרכזי ומצדדיו עמודים קורינתיים שמטרתם עיצובית בלבד (אין לעמודים אלה משמעות ארכיטקטונית, וכל מטרתם היא להדגיש את כיפת המבנה ואת סמל משפחת סטרוגנוב המופיע עליו).
רסטרלי שילב במבנה אלמנטים בארוקיים, כך לדוגמה חלונות הקומה השנייה והשלישית מחוברים יחדיו על מנת ליצור מראה מודגש לחלונות אלה.
מתחת לחלונות החזית מופיע פרופיל של אדם, כאשר ישנה סברה לפיו זהו פרופיל הברון סטרוגנוב, אולם יש הסוברים כי מדובר בדיוקנו של רטסרלי עצמו.
חזית הארמון הפונה לנהר מויקה
מבט על הארמון מכיוון הגשר הירוק
שלט האצולה של משפחת סטרוגנוב
אפיקיון

| אפיקיון |
| --- | --- |
 שלד ושחזור של אפיקיון
תקופה
מיוקן 11.4–5.4 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
תת־משפחה:: Borophaginae
שבט:: Borophagini
תת־שבט:: Borophagina
סוג:: אפיקיון
מינים
 E. aelurodontoides  E. haydeni  E. saevus
שם מדעי
 Epicyon ‏ליידי, 1858
תחום תפוצה


אפיקיון (שם מדעי: Epicyon; מילולית: "יותר מכלב") הוא סוג טורף נכחד ממשפחת הכלביים שהיה דומה לזאב המודרני, אך היה גדול ממנו, ולמעשה היה הגדול שבכל הכלבים מעולם. הוא השתייך לתת-המשפחה הנכחדת בורופגיים (Borophaginae) אשר דמתה לצבועים ויכלו לרסק עצמות במלתעותיהם החזקות. מאובניו נמצאו ב-1858 באמריקה הצפונית מפלורידה עד אלברטה ועד קליפורניה. במקור שייכו אותו לסוג כלב, אך בהמשך העבירו אותו לסוג חדש ששייך לקבוצת כלבים אחרת.
מאפיינים

האפיקיון הגיע לאורך 1.5 מטר והגיע למשקל 60–170 קילוגרם, שהגדול מביניהם היה המין Epicyon haydeni, מה שהופך אותו לכלב הגדול ביותר מעולם. הא היה בעל לסתות חזקות המזכירות לסתות אריה שהיו בעלות יכולת נשיכה חזקה מהרבה מכל כלב מודרני ועזרו לו לרסק עצמות.
האפיקיון חי בערבות אמריקה הקדומה לצד טורפים נוספים כמו דוביים, שנחרבים, ברבורופליים וכלבים דומים אליו כמו הבורופאגוס (Borophagus). כלב זה היה מטורפי-העל של אמריקה ונראה שצד בקבוצות, איתם היה יכול להפיל טרף כבד ממנו בהרבה בדומה לזאבים רגילים. כמו כן סביר להניח שהוא חטף טרף של טורפים אחרים אשר צדו לבדם.
הטרף העיקרי שלו היה גמליים נכחדים כמו האייפיקמלוס הגבוה, סוסיים קדומים וקרנפיים שרעו בערבות אמריקה של המיוקן.
בתרבות

להקות של כלב זה מופיעות בסדרה מפלצות חוזרות לתחייה שם הן הורגות אמפיקיונים צעירים.
ארגילורניס

| ארגילורניס |
| --- | --- |
איור של ארגילורניס  שחזור של ארגילורניס
תקופה
סוף אאוקן-מיוקן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: עגוראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אאוגרואידיים
סוג:: ארגילורניס
שם מדעי
 Ergilornis

ארגילורניס (שם מדעי: Ergilornis) הוא סוג נכחד של עוף לא מעופף ממשפחת האאוגרואידיים שבסדרת העגוראים. הוא חי באזור מונגוליה הקדומה שבין האאוקן לתחילת המיוקן. הסוג הוגדר ב-1981 בידי החוקר הרוסי יבגני קורוצ׳קין (אנ'). מרבית המאובנים שלהם השתמרו בצורה גרועה, בייחוד של הרגליים.
הארגילורניס היה עוף דמוי יען מודרני, אך היה קרוב יותר לעגורים המודרניים או לחצוצרנים. גובהו הגיע לגובה 1.2 עד 1.5 מטר ומשקלו ל-35 עד 80 קילוגרם, כך שהיה מהגדולים שבעגורים מעולם.
לעוף זה היו שרירי כנפיים מנוונים מכדי לעוף וצוואר ארוך עם ראש קטן. מבנה רגליו הזכירו את רגלי היענים ושאר בני הקבוצה עופות קדומים חסרי שיניים והיו ארוכות ושריריות בעלות שתי אצבעות חזקות בכל רגל - מבנה ששימש לעזור לעוף הלא-מעופף להימלט במהירות מטורפי הערבות הקדומות. עם זאת רוב החוקרים רואים בהם קרובים של העגורים עקב מאפיינים נוספים ברגליים ושאר השלד כאשר הדמיון ליענים הוא כתוצאה מאבולוציה מתכנסת עקב אורח חיים דומה. לעומתם החוקר אולסון (Olson 1985), קבע שלמרות המרחק מיענים ייתכן שהם צאצאים מאוחרים של היענים האמיתיים.
ארגירוזאורוס

| ארגירוזאורוס |
| --- | --- |
מאובן של עצם הירך של ארגירוזאורוס  איור של ארגירוזאורוס בהשוואה לאדם
תקופה
קרטיקון עליון, 70 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
סוג:: ארגירוזאורוס
מין:: Argyrosaurus superbus
שם מדעי
 Argyrosaurus

ארגירוזאורוס (שם מדעי: Argyrosaurus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מהענף טיטאנוזאוריה שחי באמריקה הדרומית בקרטיקון העליון לפני 70 מיליון שנה מזמננו. משמעות שמו הוא: "לטאת כסף", עקב כינויה של ארגנטינה "ארץ הכסף".
המאובנים שלו התגלו בתצורת Lago Colhué Huapí במחוזות סנטה קרוס וצ'ובוט בארגנטינה, והוא תואר בשנת 1893 בידי החוקר האנגלי ריצ'רד ליידקר (אנ'). סוג זה הכיל מין בודד - Argyrosaurus superbus.
הארגירוזאורוס היה זאורופוד בינוני באורך 17 מטרים ומשקל של עד 12 טונות, על פי החוקר גרגורי ס. פאול. החוקר תומאס הולץ הבן העריך ב-2012 את גודלו של הדינוזאור ב-28 מטרים ואת משקלו ב-43.5 עד 50.8 טונות. חוקרים נוספים העריכו שהגיע לאורך של 21 מטרים ומשקל של 26 טונות. הוא היה בעל מפרקים כבדים, חוליות קצרות ונוקשות יחסית ועצמות זרוע מלבניות. הוא הזכיר במראהו את האופיסטוקוליקאודיה ממשפחת הסלטזאוריים, אך לא ברור אם השתייך למשפחה.
הדינוזאור חי בסופו של הקרטיקון במשך המאסטריכט לצד טיטאנוזאורים גדולים נוספים וטורפים כמו הגיגאנוטוזאורוס שאולי ניזונו ממנו.
ארגירודנדרון אקטינופילום

| ארגירודנדרון אקטינופילום |
| --- | --- |
 ארגירודנדרון אקטינופילום בגן הבוטני המלכותי שבמלבורן
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: חלמיתאים
משפחה:: חלמיתיים
סוג:: ארגירודנדרון
מין:: ארגירודנדרון אקטינופילום
שם מדעי
 Argyrodendron actinophyllum ‏Edlin, 1935
תחום תפוצה
אוסטרליה (באופן טבעי)

ארגירודנדרון אקטינופילום (שם מדעי: Argyrodendron actinophyllum) הוא מין של עץ בסוג ארגירודנדרון ממשפחת החלמיתיים. העץ נפוץ באופן טבעי באוסטרליה ששם הוא ידוע בשם Black Booyong. צבעה של ליבת העץ הוא חום-ורדרד. הארגירודנדרון אקטינופילום מאופיין בצורת גזעו המזכירה תמיכות דואות גדולות.
העץ תואר על ידי פרדריק ביילי בסוף המאה ה-19.