stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רצח העם הבנגלי
רצח העם

ב-22 בפברואר 1971 הורה יחיא חאן לגנרלים שלו "להרוג 3 מיליון מהם (אזרחי מזרח המדינה), והשאר יאכלו ישר מידנו". מושל צבאי חדש מונה למזרח בנגל – הגנרל טיקה ח'אן (אנ') אשר הכריז על כוונתו לחסל 4 מיליון אזרחים תוך 48 שעות. הוא כונה בעיתון טיים בשם "הקצב מבנגל". ההרג הממשי החל ב-21 במרץ 1971, במבצע שכונה "מבצע זרקור". הצבא הפקיסטני החל במסע טיהורים בערים נגד אינטלקטואלים וסטודנטים, תומכי מפלגת "הליגה האוואמית" ופועלים עירוניים. כל מי שידע קרוא וכתוב נחשב למשכיל, ונרצח על ידי הצבא, החל ממורים בבית הספר היסודי ועד לשופטים ואנשי אקדמיה. המטרה הייתה לפגוע בבנגלדש ולהכניע אותה. פעילות הצבא בערים גרמה למותם של אלפים נוספים ויצרה גל של כ-30 מיליון פליטים שנהרו מן הערים אל הכפרים, ועוד כ-10 מיליון שברחו להודו. הפעולה עוררה גלי התנגדות בקרב הצבא, אולם מעשי הרצח נמשכו.
ב-14 במאי שלח הקונסול האמריקאי ארצ'ר בלאד מברק לוושינגטון בדבר "הטבח בהינדים" ובו פירט כי: "הדפוס הקבוע של פעולות הצבא הוא להכניס חיילים לכפרים, לתשאל את האזרחים היכן חיים ההינדים ולהוציא להורג את הזכרים". בלאד העריך מחיר דמים של אלפים בשבעת השבועות מאז ה-25 במרץ. ב-19 במאי הוא העביר מברק נוסף ודווח ש"קצין מערב-פקיסטני צעיר (טייס קרב בתפקידו) הודה שהצבא הוא המבצע את ההרג השיטתי בהינדים". הקצין טען כי הטבח הוא "מלחמת ג'יהאד", וכי "ההינדים הם אויבים וצריך לטהר את מזרח פקיסטן". בלאד דיווח גם שבשיחות נוספות עם חיילים פקיסטנים הם ציינו כי הגיעו למזרח בנגל "להרוג הינדים".
רצח ואונס המוני נמשכו לאורך שנת 1971. רק לקראת סוף השנה פלשה הודו למזרח בנגל כדי להפסיק את הטבח ולתמוך במחתרת הבנגלית. בשבוע שלפני הפלישה, ביצע הצבא הפקיסטני מבצע חיסול אחרון, שבו שרפו כפרים, ורצחו אינטלקטואלים. במבצע אחרון זה נרצחו עוד כ-300,000 איש. מספר הקורבנות המוערך בכל תקופת רצח העם במזרח בנגל – 3 מיליון איש. הקבוצות הפוליטיות ששלטו בפקיסטן בעת הרצח מוסיפות לשלוט בה גם עתה, ופושעי המלחמה לא הובאו לדין.
ביקורת על אתוס רצח העם

ב-2006 הכחיש איימן א-זוואהירי, שהיה בשעתו המשנה למנהיג ארגון אל-קאעידה, את רצח העם הבנגלי, וטען כי פקיסטן הייתה קורבן של מלחמת האזרחים במזרח.
ב-2011 פרסמה סרמילה בוס (Sarmila Bose), חוקרת באוניברסיטת אוקספורד (מוצאה ממשפחת אליטה הודית), ספר בשם: "Dead Reckoning: Memories of the 1971 Bangladesh War". הספר הוא תוצאה של מחקר שטח ארוך שערכה ושכלל ראיונות רבים עם קצינים פקיסטנים ועם עדי ראייה בנגלדשים לגבי המאורעות בהם נטלו חלק. מסקנותיה הן כי מדובר במלחמת אזרחים בין שני זרמים פוליטיים לגיטימיים שבמסגרתה נעשה שימוש, על ידי שני הצדדים, באלימות רבה ובוצעו פשעים נגד האנושות. לטענתה, סיבות פוליטיות הביאו את בנגלדש והודו להגזמה רבה במספרי הקורבנות ובתיאורי הפשעים שבוצעו על ידי הפקיסטנים ותומכיהם. האומדן של בוס למספר הקורבנות עומד על 50–100 אלף נפש. ספרה זכה לביקורות נוקבות מצד חוקרים בנגלדשים והודים, בייחוד על רקע הסתמכותה, בין היתר, על ראיונות עם קציני צבא פקיסטנים.
הערות שוליים

↑  Richard Sisson and Leo E. Rose, War and Secession: Pakistan, India, and the Creation of Bangladesh, University of California Press, 1991, p. 306
↑  יאיר אורון, ג'נוסייד, מחשבות על הבלתי נתפס, היבטים תאורטיים בחקר רצח עם, האוניברסיטה הפתוחה, 2006, עמ' 111
1 2 3 4 5  Kiernan, Ben (2007). Blood and Soil: A World History of Genocide and Extermination from Sparta to Darfur. Yale University Press
1 2 3 4 5  רצח העם הבנגלי, באתר "הוועד למאבק ברצח עם"
↑  Martin Woollacott, Dead Reckoning by Sarmila Bose - review, The Guardian, 1 July 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282294605171  LCCN: sh85011523
רוקה דלס מורוס

רוקה דלס מורוס (בקטלאנית: Roca dels Moros; בספרדית: Roca de los Moros, רוקה דה לוס מורוס; מילולית "סלע המורים") או גם מערות אל קוגול (בקטלאנית coves del Cogul) הוא אתר ארכאולוגי פרהיסטורי השוכן בתחומי המועצה המקומית אל קוגול (ספ') במחוז לרידה (ספ') בקהילה האוטונומית קטלוניה בצפון-מזרח ספרד.
מערות קוגול הן אחד האתרים הבולטים בציורי המערות של "אמנות הסלע הלבנטינית", ביטוי אמנותי יוצא דופן וייחודי של הפרהיסטוריה האירופאית. האמנות התפשטה במהלך התקופה האפיפלאוליתית (לפני 10,000 עד 6,000 שנה) בכל הגזרה המזרחית של חצי האי האיברי, וכונתה, בניגוד לאמנות הסלע בצפון ספרד, אמנות לבנטינית. בין הציורים יש גם דוגמאות ציוריות של החקלאים הראשונים. המקום שימש כמקדש או מקום מכושף עבור האיברים והרומאים. במקום יש מרכז מבקרים וניתן לבקר במקום.
מרכז המבקרים
ציור סלע של זוג נשים עם עזים ואיילים
היסטוריה של הגילוי

הציורים התגלו על ידי כומר היישוב אל קוגול, רמון אוגט (Ramon Huguet), בשנת 1908, אך מי שפרסם אותם כתגלית בעלת ערך רב היה הגאוגרף והארכאולוג הקטלאני ספרי רוקפורט (Ceferí Rocafort). גם הכומר וחוקר המערות הצרפתי הנודע אנרי בריי העריך אותם בשנת 1909 כעדות פרהיסטורית. התייחסות נוספת לציורים הייתה בספר שכתב חואן קברה (Joan Cabré) על אמנות הסלע בספרד (El arte rupestre en España) ב-1914.
תיאור

45 הדמויות של הרוקה דלס מורוס מהווים מינימום של שמונה קומפוזיציות המייצגות בעיקרון סצנות של חיות בר וציד. מתוך 45 הדמויות, 7 חרוטות באבן ו-38 צבועות באדום בהיר, שחור ואדום כהה. סצנת הריקוד היא המפורסמת ביותר. יש תשע נשים הרוקדות בזוגות, חלקן צבועות בשחור ואחרות באדום; הן לובשות חצאיות ארוכות ורוקדות סביב דמות גברית עם פאלוס גדול באופן חריג. הדמות הגברית מיוצגת כמעט בכל אמנות הרוק הלבנטינית.
יחד עם בני אדם ישנם בעלי חיים שונים, ציורים סכמטיים, כמו גם 250 סימנים חקוקים של בכתב איברי (אנ') וכתובות בלטינית של רומאים, שאחת מהן היא נדר, מה שמעיד כי המקום שימש כמקדש עד התקופה האיברית והרומאית.
אתר מורשת עולמית

ביולי 1998 נכללו מערות אל קוגול באתר המורשת העולמית "אמנות הסלע באגן הים התיכון באיבריה" של ארגון אונסק"ו. אתר זה הוא מקבץ של 758 אתרים בכל מזרח ספרד, כשאתר מערות קוגול מזוהה במספר 021–874.
קברי סלדר

בסמוך לציורים ישנו בית קברות עם קברים ריקים שנחפרו בסלע הקרוי קברי סלדר (Tombes del Saladar).
הערות שוליים

↑  Centre d'Interpretació d'Art Rupestre de la Roca dels Moros del Cogul
רודזיה הצפונית

רודזיה הצפונית (באנגלית: Northern Rhodesia) הייתה פרוטקטורט בריטי בצפונה של רודזיה, המצויה בדרומה של יבשת אפריקה. רודזיה הצפונית שכנה בתחומי זמביה של ימינו. היא הוקמה על בסיס שטחי הזיכיון של חברת דרום אפריקה הבריטית במקום בשנת 1924, והתקיימה עד לאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. במשך עשור, בין השנים 1953 ו-1963, היא הייתה חלק מהפדרציה של רודזיה וניאסלנד. בשנת 1964 הגיע קיום הפרוטקטורט לקיצו, עת הוקמה על חורבותיו הרפובליקה של זמביה. עד שנת 1935 עיר הבירה של רודזיה הצפונית הייתה העיר ליווינגסטון שלגדת מפלי ויקטוריה, ולאחר מכן העיר לוסקה שבמרכז הארץ.
השם "רודזיה" נגזר משמו של ססיל ג'ון רודס, הקפיטליסט הבריטי ובונה האימפריה שהיה דמות מנחה בהתפשטות הכבישה הבריטית מצפון לנהר הלימפופו לדרום מרכז אפריקה.
המונח הגאוגרפי, בניגוד לפוליטי, "רודזיה" התייחס לאזור הכולל בדרך כלל את האזורים שהם היום זמביה, מלאווי וזימבבואה. משנת 1964, הוא התייחס רק לדרום רודזיה לשעבר.
היסטוריה

ססיל רודס קידם את ההשפעה הבריטית באזור בו שלט על ידי השגת זכויות מינרלים (זכויות לניצול שטח עבור המחצבים שהוא כולל) מראשי השבטים המקומיים במסגרת הסכמים מפוקפקים (עקב הסכמתם בעל פה).
לאחר שהרוויח הון עצום בכרייה בדרום אפריקה, שאיפתו הבאה הייתה להרחיב את האימפריה הבריטית צפונה עד לקהיר, אם כי דבר זה היה הרבה מעבר למשאבים של כל חברה מסחרית להשיג.
המוקד העיקרי של רודס היה דרומית לזמבזי, במשונלנד ובאזורי החוף שממזרח לו. כשהעושר הצפוי של משונלנד לא התממש, נותר מעט כסף לפיתוח משמעותי באזור שמצפון לזמבזי, שאותו רצה רודס.
למרות ששלח רודס מתיישבים אירופאים לשטח שהפך לדרום רודזיה, הוא הגביל את מעורבותו מצפון לזמבזי בכדי לעודד מימון משלחות בריטיות בכדי הכנסתה לתחום ההשפעה הבריטי.
בשנת 1895 נערכו חיפושים על ידי נציג של חברת דרום אפריקה הבריטית, פרדריק ראסל ברנהאם, שהוביל ופיקח על משלחת מסיבית אשר חיפשה בשטחים הצפוניים. משלחת זו קבעה לראשונה עבור תושבי המערב כי קיימים מרבצי נחושת גדולים במרכז אפריקה. לאורך נהר "קאפווה" שבצפון רודזיה דאז, ראה ברנהאם קווי דמיון רבים למרבצי נחושת שעבד בהם בארצות הברית, והוא נתקל בילידי המקום אשר לבשו צמידי נחושת. מאוחר יותר, חברת דרום אפריקה הבריטית בנתה עיירות לאורך הנהר ומסילת רכבת כדי להעביר את הנחושת דרך מוזמביק.
BSAC דרשה בעלות על זכויות מינרלים על כל צפון רודזיה תחת זיכיונות שניתנו בין השנים 1890–1910 על ידי לווניקה (שהיה מלך בארוצלנד דאז), המכסים אזורים מוגדרים של צפון-מערב רודזיה. האזורים נוהלו על ידי ג'וזף תומסון ואלפרד שארפ בשנים 1890 ו-1891 עם צ'יפים מקומיים באזורים שנויים במחלוקות השייכים לצפון-מזרח רודזיה. דרישה זו התקבלה על ידי ממשלת בריטניה.
לאחר סיום האמנה, BSAC הצטרפה לקבוצה של תשע חברות דרום אפריקאיות ובריטיות שמימנו את הפיתוח של מכרות באזור, כדי למנוע מהם ליפול לשליטת ארצות הברית. עם זאת, דאגתה העיקרית הייתה קבלת תמלוגים.
היסטוריה > המצב הקולוניאלי בצפון רודזיה

המושבה הוקמה בפועל בשנת 1911 כשהחברה הבריטית הדרום-אפריקאית BSCA החליטה לאחד את מושבותיה "צפון-מערב רודזיה" ו"צפון-מזרח רודזיה" למושבה אחת שקיבלה מעמד של פרוטקטורט בחסות החברה, בניגוד להסכמים קודמים. היא נוהלה בתחילה על ידי ה-BSAC, שהייתה חברה פרטית קולוניאלית, אשר פעלה בחסות האימפריה הבריטית בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. מטרת החברה הייתה לנצל את עושרם של חבלי הארץ הריקים משלטון ממשי אשר השתרעו במרכז אפריקה הדרומית, (חבלי הארץ אשר היום מכונים רודזיה).
המרכיב החשוב ביותר בכלכלת רודזיה הצפונית היה הנחושת. עבודות נחושת נדירות ועתיקות היו ידועות בקנסנשי (ליד סולווזי), בוואנה מקובווה ולואנסיה, ומה שנודע מאוחר יותר כחגורת הנחושת.
משמעותיים ככל שיהיו, לא ניתן היה לנצל את מרבצי הנחושת הללו באופן מסחרי עד שבניית מסילת הרכבת הדרומית של רודזיה לא תסתיים. בניית מסילת הרכבת התפרשה על פני נהר זמבזי (נהר בדרום-מזרח אפריקה, הוא הנהר הרביעי באורכו ביבשת) והמשיכה צפונה, כדי להגיע לגבול קונגו הבלגית. הבנייה הסתיימה בשנת 1909. עד סוף בניית מסילת הרכבת החלה כרייה בקטנגה, אשר שם היו עפרות תחמוצת נחושת רבות על פני השטח. בצפון רודזיה, עפרות פני השטח היו באיכות ירודה יותר, ונחושת עובדה רק לסירוגין עד שבשנת 1924 התגלו עפרות נחושת גופרתית עשירות כ-100 רגל מתחת לפני השטח. לפני 1924, לא היה ניצול משמעותי של המשאבים המינרלים של צפון רודזיה: היה גידול בקר בבארוצלנד, אבל אזור צפון רודזיה משך מעט התיישבות לבנה, זאת בניגוד לדרום רודזיה, שבה ההתיישבות הלבנה הייתה גדולה יותר.
בשונה מדרום רודזיה, שראתה מבול של בעלי הון שביקשו להקים מכרות עצמאיים, מדיניות הכרייה של צפון רודזיה הייתה להסכים על עסקאות בקנה מידה גדול עם חברות כרייה מסחריות גדולות.
בשנת 1924 הוקם משרד המושל של צפון רודזיה והוקמו מועצות מבצעות ומחוקקות.
משנת 1924 היא נוהלה על ידי ממשלת בריטניה כמדינת חסות, בתנאים דומים לאלו של מדינות חסות אחרות בניהול בריטי, וההוראות המיוחדות שהתקיימו בעת ניהול רודזיה על ידי BSAC בוטלו.
בשנת 1927 העניק מזכיר המושבות השמרני, ליאו אמרי, למתנחלי דרום רודזיה את הרושם שהוא תומך בתביעתם לרכוש את החלקים היצרניים יותר של צפון רודזיה.
בתום מלחמת העולם הראשונה, אוכלוסיית האירופים שבצפון רודזיה הייתה זעירה, כ-3,000 נפשות לעומת פי עשרה בדרום רודזיה, אך היא גדלה במהירות לאחר גילוי חגורת הנחושת בשנות ה-20.
מתיישבי צפון רודזיה רצו שלטון עצמי עבור ציבור המיעוט האירופי, בנפרד מדרום רודזיה. עם זאת, ברגע שראו שהממשלה הבריטית דוחה את הרעיון של ממשלות מיעוט למדינות חסות נוספות באפריקה, התחדשו הדיבורים על מיזוג צפון רודזיה יחד עם דרום רודזיה.
ה-BSAC הפעילה שליטה מנהלית וחקיקתית מלאה על השטח עד לשנת 1923 כאשר היא ויתרה על בנייניה, נכסיה וכל קרקעותיה וזכויות מונופוליסטיות אחרות, מלבד זכויות מינרלים, בתמורה לתשלום מזומן מהממשלה הבריטית.
בשנת 1927 מינתה ממשלת בריטניה את ועדת הילטון הצעירה על האיחוד האפשרי של השטחים הבריטיים במזרח ובמרכז אפריקה. רוב הוועדה חשב שצפון רודזיה וניאסלנד צריכים להדק את קשריהם עם מזרח אפריקה, אך דו"ח המיעוט העדיף קישור בין שני הטריטוריות הללו עם דרום רודזיה בעקבות סיבות כלכליות.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה, יחידות צבאיות של צפון רודזיה לחמו לצד בריטניה. כוחות צפון רודזיה היו מעורבים במערכה במזרח אפריקה, בבורמה ובקרב על מדגסקר. מאוחר יותר במלחמה, משרד האספקה של ממשלת בריטניה קבע הסכם עם מכרות הנחושת של צפון רודזיה וקנדה, שיספקו את כל הנחושת הדרושה לבריטניה תמורת מחירים קבועים. הסכם זה גרם לכך שלא תהיה תחרות חופשית ולכן הוריד את המחירים.
היסטוריה > הפדרציה של רודזיה וניאסלנד

כבר ב-1915, BSAC הציעה למזג את דרום רודזיה וצפון רודזיה, אך הדבר נדחה על ידי בית המחוקקים של דרום רודזיה ב-1917, מכיוון שהיה עשוי למנוע מדרום רודזיה לקבל שלטון עצמי. אפשרות זו נדחתה שוב ב-1921, מאותה סיבה. לאחר שציבור הבוחרים של דרום רודזיה הצביע בעד הגדרה עצמית ב-1922, התנגדות זו פסקה.
עוד לפני פרסום דו"ח הוועדה, התקיימו דיונים בין מתיישבי צפון רודזיה לממשלת דרום רודזיה על תנאי האיחוד הכולל של כל רודזיה כמושבה אחת. מתיישבי צפון רודזיה היו מוכנים להצטרף לדרום רודזיה רק כאופציה האחרונה, במקרה זה - רק אם לא הייתה דרך אחרת להשיג שלטון מיעוט. כאשר תעשיית הכרייה של צפון רודזיה סבלה ממיתון משמעותי בשנות ה-30, נציגיה דחפו למיזוג בינואר 1936, אך ממשלת בריטניה התנגדה לכך שמדיניות דרום רודזיה של שמירת עבודה והפרדה תהיה מיושמת גם בצפון.
המושבה משכה יחסית מעט מתיישבים אירופים, אולם אחרי שהם קיבלו ייצוג פוליטי, התפתחה בקרבם תנועה למען השכנת שלטון המיעוט הלבן, או במסגרת יחידה נפרדת או תוך כדי איחוד עם רודזיה הדרומית ואולי גם עם ניאסלנד.
העושר במחצבים שנתגלו במושבה זו הביא להתחזקות הרצון של הפוליטיקאים מרודזיה הדרומית למזג את מושבתם עם רודזיה הצפונית, אולם השלטונות הבריטיים העדיפו איחוד רופף בלבד שיכלול גם את ניאסלנד, זאת מפני שהורגש הצורך להגן על אוכלוסייה האפריקאית הילידית ברודזיה הצפונית ובניאסלנד מפני החוקים הגזעניים המפלים שברודזיה הדרומית. איחוד כזה אכן קם בשנת 1953 עם היווצרות הפדרציה של רודזיה וניאסלנד. פדרציה זו הייתה מאוד לא פופולרית בקרב הרוב האפריקאי שנאבק ביתר שאת להשיג אוטונומיה שלטונית. כתוצאה ממאבקו, בשנת 1963 יצאה רודזיה הצפונית ממסגרת הפדרציה והפכה למושבה אוטונומית. בשנת 1964 היא זכתה לעצמאות והחל מ-24 באוקטובר 1964 היא נקראה זמביה.
אוכלוסייה

| אוכלוסיית רודזיה הצפונית |
| --- | --- | --- |
| 1927 | 1,004,000 |   |
| 1946 | 1,656,899 |   |
| 1955 | 2,150,000 |   |
| 1960 | 2,416,000 |   |
אוכלוסייה > התפלגות גזעית

| קבוצות גזעיות באוכלוסיית רודזיה הצפונית> 1927 |
| --- | --- | --- | --- |
| לבנים | 4,000 | 0.4% |   |
| שחורים | 1,000,000 | 99.6% |   |
| סה"כ | 1,004,000 | 100% |  |
1946
| לבנים | 21,919 | 1.32% |   |
| שחורים | 1,634,980 | 97.68% |   |
| סה"כ | 1,656,899 | 100% |  |
1960
| לבנים | 76,000 | 3.14% |   |
| שחורים | 2,340,000 | 96.85% |   |
| סה"כ | 2,416,000 | 100% |  |
תרבות

השפה הרשמית של צפון רודזיה הייתה אנגלית אך גם השפות במבה, ניאנג'ה, טונגה ולוזי היו נפוצות מאוד.
ממשלת בריטניה הנפיקה בולי דואר רשמיים עבור צפון רודזיה בין השנים 1925 עד 1963.
תרבות > אולימפיאדת 1964

זמביה הפכה למדינה הראשונה אי פעם ששינתה את שמה ודגלה בין טקס הפתיחה והסיום של המשחקים האולימפיים. המדינה נכנסה לאולימפיאדת הקיץ 1964 כצפון רודזיה, ועזבה בטקס הנעילה כזמביה ב-24 באוקטובר, היום בו הוכרזה רשמית על העצמאות.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
רודזיה (חבל ארץ)
הפדרציה של רודזיה וניאסלנד
רודזיה הדרומית
זמביה
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Wills, A.J. (1967). "Three Territories". An Introduction to the History of Central Africa (2nd ed.). Durban: Oxford University Press. p. Appendix IV. ISBN 0-620-06410-2. Retrieved 10 September 2012.
| מדינות היסטוריות בזמביה |
| --- | --- | --- |
| השלטון הקולוניאלי | חברת דרום אפריקה הבריטית צ'ארטר רודזיה (1890–1924) • רודזיה הצפונית מושבת רודזיה הצפונית (1924–1964) • הפדרציה של רודזיה וניאסלנד הפדרציה של רודזיה וניאסלנד (1953–1963) |  |
| זמביה העצמאית | זמביה הרפובליקה של זמביה (החל מ-1964) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552788405171  GND: 14235-9  LCCN: n80089994  SUDOC: 026612372  VIAF: 133297384   WorldCat (עם VIAF): 133297384
ריפל

ערך זה עוסק במטבע מבוזר. אם התכוונתם לקומיקאי ישראלי, ראו .
| --- | --- |

 ISO 4217:  XRP
 יחידות על
 :  ריפל (ripple)
 יחידות משנה
 תחילת שימוש:  2012 
 בנק מרכזי
 https://ripple.com 
 
ריפל (מאנגלית: Ripple; הפירוש המילולי: אדווה) הוא פרוטוקול בקוד פתוח לביצוע תשלומים ברשת האינטרנט, שפותח על ידי Ripple Labs בבעלות של כריס לארסן, למינוף המטבע המבוזר של החברה, XRP, המכונה בעצמו גם "ריפל". הפרוטוקול נוצר כדי לשמש כמערכת תשלום מבוזרת, המבוססת על טופולוגיית רשת של P2P, וכשוק למטבע חוץ.
תוכנת הלקוח מאפשרת לסחור בסחורות מסוגים שונים, ובפרט במטבע XRP, המבוסס על בלוקצ'יין.
עלייה ותנודתיות

מלבד תנודתיות חזקה, לטווח ארוך, המטבעות המבוזרים חוו נסיקה חריגה בשווי בשנים 2016–2017. ובכללם גם הריפל. למרות שינויים קיצוניים תדירים יחסית, ואפילו על בסיס יומי, של עשרות אחוזים בערך המטבע (למעלה ולמטה), בכל זאת, מתחילת 2017 עד ינואר 2018 המטבע חולל שינוי עצום בתפיסת כדאיות המסחר בו. מכיוון שבסופו של דבר לא עלה ערכו ביותר מ-10% לעומת הביטקוין.
התדיינות משפטית

תובענה ייצוגית הוגשה נגד Ripple במאי 2018, "טוענת שהיא הובילה תוכנית לגייס מאות מיליוני דולרים באמצעות מכירות לא רשומות של אסימוני XRP שלה". על פי התלונה, "החברה יצרה מיליארדי מטבעות 'משום מקום' ואז הרוויחה על ידי מכירתם לציבור ב'מה שהוא למעשה הנפקת מטבע ראשונית שאינה מסתיימת'".
רשות ניירות ערך ובורסות של ארצות הברית (SEC) החלה בהליכים משפטיים נגד Ripple Labs, המנכ"ל בראד גרלינגהאוס והשותף המייסד כריס לארסן ב-21 בדצמבר 2020, בטענה למכירת ניירות ערך לא רשומים. בתביעה, ה-SEC טען ש-XRP היה נייר ערך במקום סחורה, מכיוון שהוא נוצר והופץ על ידי Ripple Labs באופן מרכזי ולא נתקבל על ידי מוסדות פיננסיים לשימושים המוצעים. ה-SEC ציין כי בכירי Ripple מכרו 14.6 מיליארד יחידות של XRP ביותר מ-1.38 מיליארד דולר כדי לממן את פעילות החברה ולהעשיר את עצמם.
כתגובה, גרלינגהאוס ביקר את ה-SEC וציין כי Ripple Labs תגן על עצמה בבית המשפט. קוינבייס הורידה את XRP ב-28 בדצמבר; משקיע הגיש תובענה ייצוגית ב-30 בדצמבר בטענה שקוינבייס מכרה אסימוני XRP בהבנה שהם ניירות ערך לא רשומים.
ב-13 באפריל 2021, פרסמה ראש הוועדה של ה-SEC, הסטר מ. פירס, את הצעת מקלט האסימונים 2.0, ש"נועדה לספק לצוותי פיתוח ראשוניים תקופת זמן של שלוש שנים שבהם הם יכולים לקדם השתתפות ברשת פונקציונלית או מבוזרת, ואת התפתחותה המתמשכת, פטורים מהוראות הרישום של חוקי ניירות הערך הפדרליים כל עוד נענים תנאים מסוימים."
השופטת אנליסה טורס פרסמה החלטה בבקשות לפסק דין סופי ב-13 ביולי 2023, וקבעה כי האסימון XRP עצמו אינו נייר ערך, אף על פי שהאופן שבו הוא נמכר עשוי להוות מכירה של נייר ערך. "XRP, כאסימון דיגיטלי, אינו בפני עצמו 'חוזה, עסקה או תוכנית' שמגלמת את דרישות האווי של חוזה השקעה." הפסק הדין מצא גם כי מכירות המוסדיות של אסימוני XRP היוו הצעה ומכירה לא רשומה של חוזי השקעה. עם זאת, מכירות תוכניתיות ומכירות אחרות של אסימוני XRP על ידי Ripple Labs לא נחשבו להצעה ומכירה של חוזי השקעה, כך פסקה. התיק עשוי לעבור למשפט מלא, או לערעור.
הערות שוליים

↑  "Ripple Labs Banks $3.5M for Open-Source Payments System and Virtual Currency". Wall Street Journal (באנגלית אמריקאית). 2013-11-12. ISSN 0099-9660. נבדק ב-2022-09-15.
↑  "Ripple Hit With Class-Action Suit Over 'Never Ending ICO'". Bloomberg.com (באנגלית). 2018-05-04. נבדק ב-2024-03-15.
↑  Popper, Nathaniel (2020-12-22). "Cryptocurrency Company Ripple Is Sued by S.E.C." The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-03-15.
↑  How will SEC complaint affect banks’ relationships with Ripple?, American Banker, ‏2020-12-29 (באנגלית)
↑  Ripple says it's about to be sued by the SEC, in what the company calls a parting shot at the crypto industry, Fortune (באנגלית)
↑  Ian Carlos Campbell, Coinbase halts trading of XRP following SEC suit against Ripple, The Verge, ‏2020-12-29 (באנגלית)
↑  "Coinbase Sued Over Crypto XRP Commissions After SEC Pursues Ripple". Bloomberg.com (באנגלית). 2020-12-30. נבדק ב-2024-03-15.
↑  SEC.gov | Token Safe Harbor Proposal 2.0, www.sec.gov
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רעלן עצבי

הדג Arothron nigropunctatus ממשפחת הנפוחיתיים, מכיל בעורו טטרודוטוקסין, רעלן עצבי רב-עוצמה
רעלן עצבי או נוירוטוקסין הוא רעלן אשר משבש את תפקודם התקין של תאי מערכת העצבים.
התקשורת במערכת העצבים מסתמכת על יכולתם של תאי עצב לשלוט במתח החשמלי של קרום התא, וכן על היכולת של תאים להעביר אותות ביניהם באמצעות העברה סינפטית. לרוב, האפקט הרעיל של נוירוטוקסינים נובע מכך שהם משבשים את אחד משני המנגנונים הללו.
בהתאם לאזור של מערכת העצבים שבו הם פוגעים, וכמות הרעלן שנמצאת בגוף, רעלנים עצביים עלולים לגרום לשלל תסמינים נוירולוגיים - מחולשת שרירים ועד פגיעה ביכולות קוגניטיביות מורכבות כמו זיכרון. רעלנים עצביים מסוימים מסוגלים לשבש את השליטה של מערכת העצבים על תפקודים בסיסיים של הגוף, כמו נשימה, ובכך לגרום למוות. היכולת של רעלנים עצביים לגרום לפגיעה בתוך מערכת העצבים המרכזית תלויה ביכולתם לחצות את מחסום הדם-מוח.
בנוסף לרעלנים חיצוניים שגורמים לפגיעה עצבית, המונח נוירוטוקסין עשוי להתייחס גם לחומרים שהם חלק מפעולתה התקינה של מערכת העצבים, אך עשויים לגרום לה נזק בריכוזים גבוהים (למשל גלוטמט). כמו כן, קיימים חומרים אשר מזיקים בעיקר בשלבים ההתפתחותיים של מערכת העצבים, ואינם רעילים באותה מידה לרקמה עצבית בוגרת.
רעלנים עצביים בעולם החי

רעלנים עצביים נוצרים במגוון רחב של אורגניזמים, כולל חיידקים, בעלי חיים וצמחים.
חומרים שהם רעלנים עצביים עשויים לשמש את האורגניזם למטרות מגוונות, בין אם כמנגנון לפגיעה עצבית בבעלי חיים אחרים או לשלל תפקידים בתוך האורגניזם עצמו. העובדה שחומר מסוים הוא רעיל עבור בעלי חיים מסוימים (ובמינון מסוים) אינה בהכרח מעידה על כך שזהו תפקידו הביולוגי היחיד או המרכזי.
לעיתים מקורם של הרעלנים העצביים הוא אקסוגני - כלומר, הרעלן עשוי לאפיין בעל חיים מסוים ואף לשמש אותו, למרות שהרעלנים אינם מיוצרים על ידו באופן ישיר. כך למשל, מקורם של רעלנים בגופן של צפרדעי חץ רעילות הוא בחרקים מהם הן ניזונות.
בדומה לרעלנים שפועלים על מערכות גוף אחרות, רעלנים עצביים יכולים לשמש בעלי חיים על מנת להגן על עצמם מפני טורפים, או לסייע לבעל חיים להכניע את הטרף שלו.
מאחורי המגוון של רעלנים עצביים בעולם החי יש היגיון אבולוציוני, שכן מערכת העצבים היא מורכבת במיוחד ולפיכך רגישה מאוד לשינויים, ולצד זאת היא אחראית על שלל פונקציות הישרדותיות ובסיסיות. לדוגמה, בעל חיים עשוי להשתמש ברעלן עצבי על מנת לשתק בעל חיים אחר באופן מהיר וממוקד. קיימים גם טפילים מסוימים אשר נעזרים ברעלנים עצביים על מנת להרוג את הפונדקאי שלהם, או אפילו לגרום אצלו לשינוי התנהגותי שהוא מועיל למחזור חייו של הטפיל.
בהתאם לכך, רעלנים עצביים הם מרכיב נפוץ בסוגים שונים של ארס. ארס הוא למעשה תמיסה שמכילה רעלנים מסוגים שונים, ומוחדרת באופן אקטיבי לגופו של בעל החיים המותקף (לדוגמה בהכשת נחש). רעלנים עצביים קיימים גם בשלל אורגניזמים רעילים שאינם ארסיים. במקרים אלה, הרעלנים אינם מופרשים באופן פעיל על ידי עקיצה, הכשה וכו', אך בעלי חיים אחרים עשויים לספוג אותם דרך מגע, עיכול או נשימה.
לדוגמה, הרעלן העצבי טטרודוטוקסין מצוי בגופם של מספר בעלי חיים ימיים, אך במקרים רבים נמצא כי הוא מיוצר דווקא על ידי חיידקים (כגון Pseudomonas) הנמצאים בגופם. מספר דגים ממשפחת הנפוחיתיים מכילים בגופם כמויות גדולות של טטרודוטוקסין, אך אינם מפרישים החוצה את הרעלן. לפיכך, במקרים אלה הרעלת טטרודוטוקסין תתרחש באופן טיפוסי כתוצאה מעיכול הדג הרעיל, למשל באכילת פוגו. אותו הרעלן קיים גם בגופם של תמנונים כחולי-טבעות, אך במקרה זה מדובר בבעל חיים שהוא ארסי. תמנונים כחולי-טבעות מפרישים ארס קטלני באמצעות נשיכה, וארס זה מכיל בתוכו טטרודוטוקסין לצד מספר רעלנים ומרכיבים אחרים.
מנגנונים ביולוגיים

מנגנוני הפעולה של רעלנים עצביים נגזרים מהאופן שבו מועברים אותות במערכת העצבים.
בפרט, רעלנים עצביים עשויים לשבש את היווצרותם והעברתם של אותות חשמליים בתוך תאי עצב, לגרום להפרעות במהלכו התקין של תהליך ההעברה הסינפטית של אותות כימיים, או להוביל לאפופטוזה (מוות תאי) של תאים במערכת העצבים.
מנגנונים ביולוגיים > שינויים במתח הממברנה

| --- | --- |
 :  ראו גם –  דחף עצבי
פעילות תאי העצב מסתמכת על יכולתם לייצר דחפים עצביים (פוטנציאלי פעולה), שהם אותות שמתבססים על ההפרש בפוטנציאל החשמלי בין פנים התא לסביבתו החיצונית.
המתח החשמלי בין פנים לחוץ התא - מתח הממברנה - הוא תוצר של המטענים החשמליים של יונים, כדוגמת יוני נתרן ואשלגן, שנמצאים בריכוזים שונים משני צידי קרום התא. בין אם מדובר במתח המנוחה של התא, או בתהליך של יצירת דחפים עצביים בתגובה לגירוי, המתח בין שני צידי הממברנה מבטא איזון עדין בין סוגים שונים של תעלות יונים חוצות-ממברנה. התעלות הללו הן שמאפשרות מעבר של יונים ספציפיים בין פנים התא לסביבתו, וכל שינוי בכמות או במאפיינים של התעלות הפזורות על פני קרום התא משפיע על אופי הפעילות החשמלית של תא העצב.
קיימים שלל רעלנים עצביים אשר משפיעים על מתח הממברנה של תאי עצב, פעמים רבות דרך חסימתן של תעלות יונים מסוג מסוים. דבר זה גורם לשיבוש בהעברת האותות התקינה של תא העצב - בהתאם למאפייני התא ולסוגי התעלות שמושפעים, הרעלן עשוי למנוע או להפחית יצירה של דחפים עצביים בתא, או לחלופין לגרום ליצירת דחפים עצביים עודפים או שנמשכים לפרק זמן ארוך מהרגיל.
למשל, דנדרוטוקסינים הם קבוצה של רעלנים עצביים שמצויים בארס של נחשי ממבה. דנדרוטוקסינים חוסמים סוגים מסוימים של תעלות אשלגן ממותגות-מתח. דבר זה גורם להארכת משך הדחף העצבי בקבוצות של תאי עצב מוטוריים, ופעילות היתר בתאי העצב מובילה לפרכוסים.