stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניסים ורטה
ביוגרפיה > קריירה

בתחילת דרכו הוכר ממערכונים וסרטי קומדיה שונים בסדרת סרטי "חבורת בלי שטויות" ("בלי שטויות" ו"בשיא הרצינות", 2003) ו-"בתום לב" (2 חלקים, 2004), לצד שאול חיון ובבימויו של יהודה גרובייס. וכן בסרט הקומי "טעות בחסד עליון" (2 חלקים, 2003), בבימויו של מאיר ישראלי ו"מארב מתוכנן" (2003), בהפקת "מדיה כהלכה". מאוחר יותר שיחק בסרט הדרמה "אין כמו אבא" בבימויו של שלום אייזנבך (2004) ובסרט ההמשך "הכי אחי שיש" בבימויו של יעקב גילינסקי (2004), ובסרט הראשון בסדרת סרטי ילדים בשם "בערל ושמערל". באותן שנים הוכר ורטה גם כאורח בתוכניות אקטואליה, מתוכניות רדיו של קול חי והצגות שונות.
בתחילת שנת 2004 יצר את סרטו הראשון "איזה זלמן זה", סרט קומדיה שזכה לביקורות חיוביות. ורטה גילם את הדמות הראשית ("זלמן") לצד כמה אנשי תעשיית הבידור כקובי סלע, אריאל ברמן, אבי בן ישראל, איציק אשל, שאול חיון ויהודה שוקרון.
לקראת סוף שנת 2004 יצר את הסרט "זעקת הנפטר" הנחשב לסרט האימה החרדי הראשון (המבוסס על עלילת הסרט "החוש השישי"). העלילה הייתה חריגה במושגים החרדיים ועל הדיסק נכתב "מומלץ מגיל 14 בלבד". את הסרט כתב והפיק ורטה שאף שיחק בו בתפקיד ראשי, ובוים על ידי אריאל כהן. בהתייחס לתקציב הדל אמר בראיון לחדשות ערוץ 2: "הסרט הזה נעשה בעשרת אלפים דולר, תן לשפילברג תקציב כזה הוא לא מוציא סרט כזה". הסרט נחל הצלחה בקופות ועל כך תכנן להרחיב את ז'אנר סרטי האימה במגזר ואמר: "יש לי חזון של תעשייה שלמה של סרטי אימה לחרדים".
ב-2005 התחיל לעבוד על יצירת שני סרטי אימה נוספים: "עולם התוהו" (2005) – שבאופן יחסי לקודמו, לא נחל הצלחה משמעותית ו-"תרפים" שלא יצא לאור.
ב-2006 יצר את "עיוורון", סרט דרמה בן 3 חלקים שזכה לביקורות חיוביות. מוטיב חוזר בסרטים "זעקת הנפטר", "עולם התוהו" ו"עיוורון" הוא ליהוק השחקן אבי הורביץ, שבאותה תקופה זכה למספר תפקידים בסרטי קולנוע חרדי, לתפקידים ראשיים או משניים.
ב-2006, גילם את "ניסים" בסדרת הסרטים "העיתון" של יהודה גרובייס, דרמת-מתח בהמשכים, שזכתה להצלחה רבה. באותה שנה חזר לז'אנר סרטי הקומדיה, בסדרת הסרטים "חבורת בלי שטויות" ("בכובד ראש", "בשפה ברורה" ו״ביושר ובכבוד״) לצד שאול חיון. בסוף אותה שנה, יצר את סרט הדרמה "דמעות".
ב-2007 יצר סרט קומי-עלילתי בשם "דרושים" שקיבל ביקורות מעורבות.
ב-2008 הופיע בתפקיד קמע בסדרת הסרטים המצליחה "נשק שחור", של "האחים כהן וחצי" (אריאל כהן ושחר בן חור).
ב-2010 יצר את סרטו האחרון "מנעי קולך מבכי", סרט דרמה לנשים שזכה לביקורות חיוביות.
ב-2012 גילם את "יואב" – מפקד טייסת ומפקד בסיס ההכנה המנטלית להתנתקות, בסרט זוהר הרקיע. למפרע, זהו תפקידו האחרון של ורטה בקולנוע.
חיים אישיים

ורטה היה גרוש ואב לבן, התגורר באלעד.
נפטר ב-23 באוגוסט 2023 במרכז הרפואי שיבא, לאחר מאבק שנמשך כשנה ושלושה חודשים במחלת הסרטן. נקבר בבית הקברות "לחיים" באלעד.
פילמוגרפיה > סרטים

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2003 | בלי שטויות | שחקן משנה | "נועם הפקות" (סדרת סרטי "חבורת בלי שטויות", בימוי והפקה: יהודה גרובייס) |
| 2003 | בשיא הרצינות | שחקן משנה | "נועם הפקות" (סדרת סרטי "חבורת בלי שטויות", בימוי והפקה: יהודה גרובייס) |
| 2003 | טעות בחסד עליון | שחקן | "גרינטק מדיה" |
| 2003 | טעות בחסד עליון 2 | שחקן | "גרינטק מדיה" |
| 2003 | מארב מתוכנן | שחקן | "מדיה כהלכה" |
|  | בערל ושמערל: עושים מצוות וחסדים | שחקן משנה | סרטו של שאול חיון |
| 2004 | בתום לב | שחקן משנה | "נועם הפקות" (בימוי והפקה: יהודה גרובייס) |
| 2004 | בתום לב 2 | שחקן משנה | "נועם הפקות" (בימוי והפקה: יהודה גרובייס) |
| 2004 | אין כמו אבא | שחקן משנה | "נועם הפקות" (במאי: שלום אייזנבך) |
| 2004 | הכי אחי שיש | שחקן ראשי | "נועם הפקות" (המשך ל"אין כמו אבא", במאי: יעקב גילינסקי) |
| 2004 | איזה זלמן זה | במאי, יוצר, שחקן ראשי | סרטו של ניסים ורטה |
| 2004 | זעקת הנפטר | יוצר, שחקן ראשי | סרטו של ניסים ורטה (במאי: אריאל כהן) |
| 2005 | עולם התוהו | יוצר, שחקן ראשי | סרטו של ניסים ורטה |
| 2006 | עיוורון | יוצר, שחקן ראשי | סרטו של ניסים ורטה |
| 2006 | עיוורון 2 | יוצר, שחקן ראשי | סרטו של ניסים ורטה |
| 2006 | עיוורון 3 | יוצר, שחקן ראשי | סרטו של ניסים ורטה |
| 2006 | העיתון: שורה מסוכנת | שחקן | סדרת סרטים של יהודה גרובייס |
| 2006 |  העיתון 2: החפרפרת | שחקן | סדרת סרטים של יהודה גרובייס |
| 2006 | העיתון 3: המדליף | שחקן | סדרת סרטים של יהודה גרובייס |
| 2006 | העיתון 4: תיק פתוח | שחקן | סדרת סרטים של יהודה גרובייס |
| 2006 | העיתון 5: סוף ציטוט | שחקן | סדרת סרטים של יהודה גרובייס |
| 2006 | בשפה ברורה | שחקן משנה | "נועם הפקות" (סדרת סרטי "חבורת בלי שטויות") |
| 2006 | בכובד ראש | שחקן משנה | "נועם הפקות" (סדרת סרטי "חבורת בלי שטויות") |
|  | ביושר ובכבוד | שחקן משנה | "נועם הפקות" (סדרת סרטי "חבורת בלי שטויות") |
| 2006 | דמעות | יוצר, שחקן ראשי | סרטו של ניסים ורטה |
| 2007 | דרושים | יוצר, שחקן ראשי | סרטו של ניסים ורטה |
| 2007 | משפחת ג'מילי | שחקן | סרטו של עופר הלוי |
| 2007 | הנרדף | שחקן | סרטו של עופר הלוי |
| 2008 | נשק שחור: הרפתקה באיסטנבול | הופעת קמע | "האחים כהן וחצי" (אריאל כהן ושחר בן חור) |
| 2010 | מנעי קולך מבכי | יוצר | סרטו של ניסים ורטה (סרט נשים) |
| 2012 | זוהר הרקיע | שחקן | סרטו של אליהו בנימין |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | שם | תפקיד | תיאטרון |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | משפחת ג'מילי | שחקן | משמחי לב |
| 2007 | הנרדף | שחקן | משמחי לב |
|  | הצבעי אפללו | שחקן | משמחי לב |
|  | הגרף פוטוצקי | שחקן | משמחי לב |
|  | יוסל'ה קמצן קדוש | שחקן | משמחי לב |
|  | מידה כנגד מידה | שחקן | משמחי לב |
|  | כנגד כל הסיכויים | שחקן | משמחי לב |
|  | הבריחה מאיראן | שחקן | משמחי לב |
ראו גם

קולנוע חרדי
הערות שוליים

↑  ישעיהו גלינסקי, "להחיות לב נדכאים", ראיון בעיתון "יום ליום", 9 במרץ 2006
↑   אתר האינטרנט הרשמי של מורשת מכירות פומביות
↑  ביקורת: "הווידאו הכפול 'בתום לב' של נסים ורטה ושאול חיון מצחיק עד דמעות, למרות שלסצנות קשה להסתיים", אמציה האיתן, ערוץ 7
↑  בהפקת אבי גרינברג, "גרינטק"
↑  אמציה האיתן, מצחיק, הזלמן הזה, באתר ערוץ 7, 11 במרץ 2004
1 2  המולטי יקום של אלי אשד, פחד ברחובות בני ברק: סרטי אימה חרדיים
↑  אמציה האיתן, מתים מפחד, באתר ערוץ 7, 9 בדצמבר 2004
↑  ניסים ורטה – חדשות ערוץ 2, באתר יוטיוב
↑  "ניסים ורטה מתעלה על עצמו בסרט החדש, 'עיוורון', העמוס כישרונות, דרמה וסמלים דקים". אמציה האיתן, ערוץ 7
↑  "הסרט הטוב ביותר שנעשה עד היום במגזר הדתי חרדי", "קו עיתונות דתית"
↑  "קולנוע במיטבו", עיתון בשבע.
↑  לדוגמה: "חרב דוד" (2006), "נשק שחור" (2008), "הזדמנות לשינוי" (2009) ו"כוח זיקית" (2009). של "האחים כהן וחצי" (אריאל כהן ושחר בן חור)
↑  "דרוש שיפור: מניסים ורטה אפשר היה לצפות ליותר, אך גם כך 'דרושים' הוא סרט שעושה את העבודה – העסקת הילדים בשבועות האחרונים של החופש". אמציה האיתן, ערוץ 7
↑  "מנעי קולך מבכי עובר את מבחן האותנטיות המחמיר, מול קהל של צופות חרדיות". טלי פרקש, ynet
↑  הלוויית השחקן החרדי ניסים ורטה בבית העלמין באלעד, באתר יוטיוב
↑  ניסים ורטה באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298463105171  ISNI: 0000 0004 0264 132X  VIAF: 298418789   WorldCat (עם VIAF): 298418789 
"זעקת הנפטר" (2004), סרט האימה החרדי הראשון
נפת תרג'ולה

נפת תֶרג'וֹלָה (בגאורגית: თერჯოლის მუნიციპალიტეტი, תֶרג'וֹליס מוניציפליטי) היא נפה במחוז אימרתי שבגאורגיה. עד שנת 1917 נכלל בפלך כותאיסי ("גוברניה של כותאיסי") במזרה של שורפני, משנת 1921 במזרה של שורפני, ומשנת 1930 באולקה של כותאיסי. ובשנה זו הופרד כנפה נפרדת. משנת 1950 נקרא נפת תרג'ולה.
בנפה 34 מוסדות ממשלתיים, 30 סיפריות, 3 תיאטראות ו-3 מוזאונים (ביניהם מוזאון דוד קלדיאשווילי). בנפה נמצאת עיר אחת, תרג'ולה, ו-45 כפרים.
בנפה גידולים כפריים של תירס.
הערות שוליים

↑   אתר הסטטיסטיקות של גאורגיה: אוכלוסיית גאורגיה לפי נפות מאתר www.geostat.ge
| נפות אימרתי |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת בר'דתי • נפת ואני • נפת זסטפוני • נפת תרג'ולה • נפת סמטרדיה • נפת סצ'חרה • נפת טקיבולי • נפת צ'יאתורה • נפת צקאלטובו • נפת חרגאולי • נפת חוני |  |
| עיר במעמד נפה | כותאיסי |  |
נטפים

ערך זה עוסק בחברה ישראלית להשקיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
סמליל החברה
 נתונים כלליים
 מוטו:  Netafim grow more with less
 מייסדים:  קיבוץ חצרים  אורי ורבר (המנהל הראשון)  שמחה בלאס
 תקופת הפעילות:  1965–הווה (כ־59 שנים)
 מיקום המטה:  ישראל 
 משרד ראשי:  תל אביב-יפו, ישראל
 שליטה בחברה:  אורביה 80%, קיבוץ חצרים 20%
 מוצרים עיקריים:  מוצרי השקיה, טפטפות, טכנולוגיות מים
 מנכ"ל:  גבי מיודובניק
 עובדים:  4,000 (2015)
  
 www.netafim.com
 
נטפים היא חברת ישראלית המייצרת טפטפות, ממטירים, וטכנולוגיות מתקדמות לניטור, בקרה ואוטומציה של הגידול (CMT) - לחקלאות, לגינון ולכרייה. החברה הוקמה בקיבוץ חצרים בשנת 1965 והייתה בין חלוצי ההשקיה בטפטוף. לחברה 29 חברות-בנות, 17 מפעלי ייצור ו-4,300 עובדים ברחבי העולם.
החברה נמצאת בבעלות משותפת של אורביה (שנקראה בעבר מקסיכם) (80%) וקיבוץ חצרים (20%). נטפים שולטת ביותר מ-30% משוק ההשקיה בטפטוף העולמי. מפעל "נטפים" הוא הגדול במפעלי התעשייה הקיבוצית. מנכ"ל החברה הוא גבי מיודובניק.
היסטוריה

בשנים 1959–1966 קידם מהנדס המים שמחה בלאס את השימוש בשיטת ההשקיה בטפטוף, ויחד עם בנו ישעיהו, שהמציא טפטפות חדשות ופורצות דרך לזמנו, עסק בפיתוחן, בניסוין ובהחדרתן לשוק החקלאי בארץ וגם בעולם. בשנת 1959 הותקנה מערכת ניסיונית ראשונה של השקיה בטפטוף, ובשנים הבאות פותחה השיטה ושוכללה והגיעה להיקף מסחרי. ב-12 ביוני 1965 הציג גזבר קיבוץ חצרים, אורי ורבר, את הרעיון בפני אספת הקיבוץ, וב-8 באוגוסט 1965 חתמו שמחה בלאס ובנו ישעיהו על הסכם עם קיבוץ חצרים בדבר הקמת חברה משותפת, "נטפים", אליה העבירו את כל הידע, את זכויות השימוש בפטנטים ואת מערכות הייצור והשיווק של הטפטפות שהוקמו על ידם. חברת "נטפים" החלה לפעול למעשה ב-1 בינואר 1966, ואורי ורבר מונה למנהלה הראשון.
המפעל הוקם במבנה קטן של הנגרייה הישנה של הקיבוץ, בהשקעה מזערית, עם מכונת הזרקה אחת וטנדר אחד. ורבר גייס לעבודה מספר קטן של עובדים, בהם מהנדס המכונות דני רטר (שבנה את מכונת הטפטוף הראשונה), והמתכנן צביקי קרן. קרן למד מבלאס את כל פרטי השיטה, והקים במפעל מחלקת תכנון וכן מחלקה למתן שירות ללקוח בשדה. הלקוח הראשון שהזמין את הטפטפות היה מושב בני עטרות. ראשוני המפעל - ורבר, רטר וקרן - הטמינו בעצמם את מערכת הטפטוף בשדות המושב. על פי עדויות חברי המושב, המערכת פעלה במושב במשך כשלושים שנה.
"נטפים" לוותה במשך מספר שנים על ידי שמחה בלאס ובנו. לאחר זמן רכש קיבוץ חצרים את חלקו של בלאס ב"נטפים", ומאוחר יותר גם את חלק בנו. המוטיבציה הראשונית של בלאס לעסוק בטפטפות הייתה החיסכון במים, אולם כבר בשנות ה-60 הראשונות, התברר שיתרונות ההשקיה בטפטוף גדולים הרבה יותר. יישום השיטה גרם למהפכה עולמית בשיטות ההשקיה והדישון בחקלאות, והוביל לחיסכון במים ולהגדלת היבולים.
בשנת 1966: הציגה "נטפים" את הטפטפות המסחריות הראשונות בעולם. בשנת 1970 החלה לייצא לחו"ל. בשנת 1978 הציגה "נטפים" את הטפטפות הראשונות בעולם עם ויסות לחצים (PC). בשנת 2007 הציגה "נטפים" את הטפטפות הראשונות בעולם בספיקה נמוכה.
בשנת 1981 הקימה נטפים בארצות-הברית את החברה-הבת הבינלאומית הראשונה שלה - NII. כיום מעסיקה נטפים יותר מ-4,000 עובדים ב-29 חברות-בת וב-17 מפעלי ייצור ברחבי העולם.
בשנת 1987 הוענק לחברה פרס קפלן.
בשנת 2013 זכתה "נטפים" בפרס סטוקהולם של תעשיית המים על תרומתה לניהול מים בר-קיימא (SIWI Laureate)
נטפים מעורבת בכמה יוזמות גלובליות בתחום הקיימות. היא חברה בארגון "מנדט המים" של האו"ם (CEO Water Mandate) ובאמנת "גלובל קומפקט" של האו"ם (Global Compact).
מוצרים

"נטפים" מייצרת מערכות השקיה בטפטוף וטכנולוגיות מים נוספות במטרה להגדיל את תפוקת היבולים ולשפר אותם, תוך שימור איכות והמים וכמותם, ושמירה על פוריות האדמה. מוצרי החברה נועדו לספק אמצעים להשקיה יעילה ולבקרה למגוון רחב של גידולי שדה באזורים מגוונים מבחינה טופוגרפית ובתנאי אקלים שונים. במקביל מייצרת נטפים מערכת השקיה בלחץ נמוך, המהווה פתרון לאזורים שבהם לחץ המים או תשתית החשמל אינם מאפשרים שימוש במערכות בלחץ גבוה. פיתוח זה יאפשר להפיץ את מערכות ההשקיה בטפטוף באזורים חקלאיים נוספים.
בעלות

בשנת 1973 הכניסה נטפים את השותף הראשון בחברה, קיבוץ מגל השוכן בצפון השרון, ובשנת 1978 נוסף השותף השני - קיבוץ יפתח השוכן בגליל העליון. נטפים חצרים, מגל ויפתח התמזגו ב-1998 לחברה בשם נטפים (ACS) בע"מ. בשנת 2006 רכשו מרקסטון קפיטל גרופ וקרן טנא 20% מחברת נטפים. בשנת 2011 רכשה קרן פרמירה (Permira) נתח שליטה בנטפים. בעקבות רכישה זו הייתה נטפים בבעלות משותפת של קרן פרמירה (61%), קיבוץ חצרים (33%) וקיבוץ מגל (6%). ב-2016 החלה קרן פרמירה בהליך למכירת חלקה בנטפים. ב-2017 רכשה חברת מקסיכם (כיום קרויה "אורביה") המקסיקנית 80% מהבעלות בחברה עבור יותר מ-1.5 מיליארד דולר. מקסיכם רכשה את כלל האחזקות של קרן פרמירה וקיבוץ מגל, וחלק מאחזקות קיבוץ חצרים.
לקריאה נוספת

שמחה בלאס, מי מריבה ומעש, הוצאת מסדה, 1973
גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש - סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "מים שקטים חודרים עמוק", עמ' 92–97
הערות שוליים

↑  נטפים מתרחבת: רכשה חברה במרכז אמריקה, באתר גלובס, 25 בספטמבר 2016
↑  הארץ, 10 מפעלי קיבוצים רשמו ב-2006 מחזור של יותר מ-100 מ' ד'; נטפים - ראשון, באתר TheMarker‏, 28 במאי 2007;
Dun's 100, ‏Dun's 100: חברות התעשייה הקיבוצית המובילות בישראל, באתר גלובס, 29 ביוני 2016
↑  גולן חזני, בתום חצי שנה: גבי מיודובניק נבחר למנכ"ל החדש של נטפים, באתר כלכליסט, 23 בינואר 2020
↑  שמחה בלאס, מי מריבה ומעש, הוצאת מסדה, 1973, עמ' 351
↑  "נטפים" הקימה חברת שיווק עצמאית בארה"ב, דבר, 7 בספטמבר 1981
↑  ברכות לנטפים לזכיה בפרס קפלן, מעריב, 28 בספטמבר 1987
↑  Stockholm Industry Water Award. "SIWI". Netafim, a pioneer and leading provider of drip and micro-irrigation technology worldwide, has been named the 2013 Stockholm Industry Water Award laureate.
↑  UN CEO Water Mandate. "ceowatermandate". Endorsing Companies.
↑  ענת שגב, נטפים: סיימה את 2005 עם רווח נקי של 100 מיליון שקל, באתר ביזפורטל, 20 במרץ 2006;
עופר לוי, נטפים: רווח של 23 מיליון דולר מתוך הכנסות של 359 מיליון דולר, באתר nrg‏, 23 במאי 2006
↑  גולן חזני, קרן פרמירה רוכשת את השליטה בנטפים לפי שווי של 850 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 11 ביוני 2011
↑  גולן חזני, קרן פרמירה מציעה את נטפים למכירה ב־1.5 מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 19 בדצמבר 2016;
גולן חזני, שש חברות ענק מתמודדות על רכישת נטפים, באתר כלכליסט, 14 ביוני 2017
↑  גולן חזני, מקסיכם רוכשת כ-80% מנטפים תמורת 1.5 מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 7 באוגוסט 2017
שמחה בלאס (מימין) עם אורי ורבר, 1965
משרדי נטפים בקיבוץ חצרים
ניקולאי לסקוב

| --- | --- |

ניקולאי לסקוב, דיוקן מאת ולנטין סרוב
 לידה:  4 בפברואר 1831 (יוליאני) גורוחובו, מחוז אוריול, רוסיה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 בפברואר 1895 (יוליאני) (בגיל 64) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  ליטרטורסקיה מוסטקי 
 שם עט:  М. Стебницкий 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  רומן קצר, סיפור סקטץ', סיפור קצר, סקאז 
 יצירות בולטות:  ליידי מקבת ממחוז מצנסק 
 חתימה:   
 
ניקולאי לסקוב, דיוקן בעיפרון משנת 1888–1889
נִיקוֹלָאי סֶמְיוֹנוֹבִיץ' לֶסְקוֹב (Николай Семёнович Леско́в‏, לפי כללי הכתיב הישנים Лѣсковъ‏; 4 בפברואר (לפי הלוח הגרגוריאני: 16 בפברואר)‏ 1831 – 21 בפברואר (לפי הלוח הגרגוריאני: 5 במרץ)‏ 1895) היה סופר פרוזה ועיתונאי רוסי. פרסם יצירות גם בשם העט מ' סטבניצקי (М. Стебницкий).
בכתיבתו שילב בין ביקורתיות מודרנית לבין כבוד רב למסורת הרוסית העממית.
מורשת

לסקוב זכה לפרסום יחסית מועט בחייו, אך במאה ה-20 סופרים רוסים רבים, בהם אנטון צ'כוב ומקסים גורקי, ציינו אותו כאחת מהדמויות הספרותיות שהשפיעו עליהם. גורקי אמר עליו, כי הוא "לא היה נרודניק (מהפכן), לא סלאבופיל (לאומן), לא תומך במערב ולא שמרן" – אלא סופר בעל קול ייחודי, וביקורתי כלפי כל הזרמים בחברה. בשנת 1903 כל כתביו פורסמו מחדש ב־36 כרכים ועוררו עניין ציבורי מחודש.
לאחר מהפכת אוקטובר המשטר הבולשביקי הכריז שיצירת לסקוב בורגנית ואינה מתאימה לרוח הסוציאליזם ויצירותיו הודפסו מעט מאוד במשך שנים רבות, אך הוא לא נשכח על ידי הרוסים שנמלטו מפני השלטון החדש. כך, בשנת 1926 חוקר הספרות הגולה דמיטרי סוויאטופולק-מירסקי (Дмитрий Святополк-Мирский) אמר על לסקוב: "אנשים רוסים מכירים את לסקוב בתור הרוסי ביותר מכל הסופרים הרוסים, שידע את העם הרוסי באופן העמוק והרחב ביותר, כפי שהוא באמת". בנו של ניקולאי לסקוב, אנדריי, כתב את הביוגרפיה שלו; הוא סיים לערוך אותה לפני מלחמת העולם השנייה, אך היא יצאה לאור רק בשנת 1954. בסוף שנות החמישים, בתקופת ההפשרה של חרושצ'וב, מבחר כתביו יצא לאור ב־11 כרכים. כמה מספריו הידועים זכו בברית המועצות לעיבוד בקולנוע ובתיאטרון. עבודותיו על הדת זכו לפרסום רחב מחודש רק בתקופת הגלאסנוסט בשנות ה־80 ובשנת 1996 החלה הוצאה מחדש של כל כתביו בשלושים כרכים.
היחס של לסקוב ליהודים

בעקבות הפוגרומים נגד היהודים בין השנים 1881–1882 ("הסופות בנגב") הקימה ממשלת הצאר ועדת חקירה לאירועים. לסקוב הוזמן להשתתף בוועדה בעקבות היכרותו המעמיקה עם כל העמים והדתות ברחבי רוסיה. לסקוב סיכם את דעתו על הנושא במאמר ארוך בשם "מספר הערות על השאלה היהודית" (Несколько замечаний по еврейскому вопросу). במאמר דחה את הטענות הנפוצות על כך שהיהודים מנצלים את פשוטי העם הרוסים, האוקראינים, הבלארוסים והליטאים ומרמים אותם בעסקאות של הלוואה בריבית וכן על כך שהיהודים גורמים בכוונה להפצת האלכוהוליזם בקרב הרוסים. לדעת לסקוב, היהודים מעוניינים בעיקר לשמור על אורח חייהם המסורתי והנבדל מהעמים הסובבים אותם ואינם מתכוונים לפגוע בעמים אחרים בדרך כלשהי, ועל כן אין להטיל את האשמה בבעיות הכלכליות והחברתיות של רוסיה על היהודים. המלצתו המרכזית להקטנת החיכוך בין היהודים ושאר העמים ברוסיה הייתה לבטל את מגבלות תחום המושב ולהתיר ליהודים להתיישב בכל מקום ברוסיה ולהתערבב עם העם הרוסי.
ספריו שתורגמו לעברית

ליידי מקבת ממחוז מצנסק, קובץ סיפורים, תורגם מרוסית בידי צבי ארד
הנודד הקסום: פבלין, האיטר. תורגם מרוסית בידי יצחק שנהר
ליידי מקבת ממחוז מצנסק / הנווד המוקסם - סיפורים, תורגמו מרוסית בידי דינה מרקון
לקריאה נוספת

Несколько слов о писателе Н. С. Лескове, А Шелаева, 1986
נסיך קייב

| --- | --- |

הנסיך איגור,נסיך קייב הראשון
 תחום שיפוט:  רוס של קייב
 ייסוד המשרה:  912
 איוש ראשון:  הנסיך איגור
 איוש אחרון:  הנסיך סימון אוללקוביץ'
 תאריך ביטול המשרה:  1471
 
נסיך קייב (או: קניאז; מאוחר יותר: "הנסיך הגדול") היה תוארו של שליט רוס של קייב, ממלכה שהתפרשה בשיאה על מרבית המרחב הסלאבי, והתקיימה (בצורות שונות) מהמאה ה-9 עד המאה ה-15. הראשון שנשא בתואר נסיך קייב היה איגור, בנו של רוריק, שליט נובגורוד שקיבל את התואר בשנת 912. האחרון שנשא בתואר היה יורי דולגורוקי, אם כי התואר המשיך להתקיים אף שמרכז הנסיכות לא היה בקייב וייתכן שאף לא כללה את העיר.
כל הנסיכים הראשונים היו פגאנים, יוצאת דופן היא אולגה, נסיכת קייב ששלטה בנסיכות, אף כי יש הטוענים כי לא נשאה בתואר באופן רשמי.
נסיכות אלבניה

נסיכות אלבניה (באלבנית: Principata e Shqipërisë) הייתה נסיכות בחצי האי הבלקני, בטריטוריה בה שוכנת אלבניה, אשר התקיימה בין השנים 1914–1925.
היסטוריה

בשנת 1913 הכירו המעצמות הגדולות בוועידת לונדון (אנ') בעצמאותה של אלבניה, והחלו לחפש אחר נסיך שישלוט במדינה החדשה. אליסאבטה, מלכת רומניה שלחה את טאקה יונסקו להציע את אחיינה - וילהלם, נסיך ויד לתפקיד, ואכן וילהלם נבחר לעמוד בראש המדינה החדשה. באביב 1913 קיבל וילהלם את ההצעה אולם דחה אותה, אולם האוסטרים לחצו עליו מאוד לקבל את ההצעה. ב-7 בפברואר 1914 הודיע וילהלם למעצמות הגדולות שהוא יקבל את כס המלוכה. ב-21 בפברואר 1914, משלחת של נכבדים אלבניים בראשות אסאד פאשה טופטאני וארברשה אלה (בראשות לואיג'י באפה ווינצ'נזו באפה טראשי), הציגה לו בקשה רשמית, וב-7 במרץ הוא הגיע לבירתו הזמנית בדורס והחל לארגן את ממשלתו, ומינה את טורהאן פאשה פארמטי להקים את הממשלה האלבנית הראשונה.
מייד לאחר הגעתו פרצו באלבניה מרידות של מוסלמים נגד שר ההגנה שלו, אסאד פאשה, ונגד שליטה זרה שאיננה טורקית. יוון עודדה את הקמתה של ממשלה זמנית, נפרדת, בצפון אפירוס, למרות שהוסכם על הענקת זכויות יתר למיעוט היווני שם, הצבא ההלני כבש את דרום אלבניה למעט בראט וקורצ'ה. גם מעמדו של וילהלם התערער על ידי תומכיו, ובמיוחד אסאד פאשה עצמו, שקיבל כסף מאיטליה על מנת לממן מרד ולבצע הפיכה נגד וילהלם. העלילה נחשפה, פאשה נעצר ב-19 במאי 1914, הועמד לדין על בגידה ונידון למוות. רק התערבות של ממשלת איטליה הצילה את חייו והוא נמלט לגלות באיטליה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה דרשה ממנו האימפריה האוסטרו-הונגרית לשלוח חיילים אלבנים שיילחמו לצדם. כאשר סירב, בשל הנייטרליות של אלבניה כפי שסוכם באמנת לונדון, הופסקה התמיכה שקיבל מהם. ביולי 1914 פרצה מלחמת אזרחים בנסיכות, ובעקבות כך ברח וילהלם ב-3 בספטמבר לוונציה, ומשם חזר לגרמניה. וילהלם התגייס לצבא הגרמני תחת השם הרוזן פון קרויה, ולחם בקרבות השונים במלחמה. בשנת 1916 כבשו מעצמות המרכז את סרביה ומונטנגרו ווילהלם קיווה שיחזירוהו לשלטונו, אולם הגרמנים והאוסטרים סירבו לכך. לאחר המלחמה הציג וילהלם את תביעותיו בועידת השלום בפריז (1919), אולם בשל העובדה שלחם לצד מעצמות המרכז לא זכו תביעותיו להכרה. במשך כמה שנים לחמו פלגים שונים על השלטון באלבניה כעוצרי המדינה בשם וילהלם, אולם בשנת 1925 הוקמה הרפובליקה האלבנית ובוטל שלטונו.
לאחר מכן

ב-21 בינואר 1925 בחרה האספה המכוננת של אלבניה באהמט זוגו לנשיאה הראשון של המדינה, וב-1 בפברואר הוא נכנס לתפקידו. באותה העת היה המבנה הכלכלי-חברתי במדינה דומה למצב הנוהג בעת שהייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית, כאשר הביים במדינה פועלים כפיאודלים. זוגו שאף להפוך את המדינה למודרנית יותר, בדומה למדינות אירופה. איטליה הייתה לבת בריתו העיקרית, ובתמורה נהנתה זו מהשפעה הולכת וגוברת על כלכלת המדינה. בנוסף, אסר על לבישת רעלות ויזם חוקים נגד התעללות בבעלי חיים.
משטרו של מוסוליני תמך בתחילה בזוגו, והיחסים בין המדינות היו הדוקים. בשנת 1926, נחתמה אמנת טירנה הראשונה, ובשנת 1927 נחתמה אמנת טירנה השנייה, לפיה איטליה ואלבניה נכנסו לברית הגנה. הממשלה והכלכלה אלבנית היו הונעו בעזרת הלוואות איטלקיות, הצבא האלבני הוכשר על ידי מדריכים צבאיים איטלקים, והגירה איטלקית לאלבניה זכתה לעידוד שתי הממשלות. אולם למרות ההשפעה האיטלקית הרבה, זוגו הראשון, מלך אלבניה סירב להיכנע לחלוטין ללחץ האיטלקי. 
ב-1 בספטמבר 1928 הכריז על עצמו זוגו כמלך האלבנים (Mbret i Shqiptarëve) וכפילדמרשל בצבא אלבניה. במקביל, הכריז על כינונה של מונרכיה חוקתית במבנה דומה למבנה הנהוג באיטליה באותה העת. אמו הוכתרה כ"מלכה האם" של אלבניה, וגם אחיו קיבלו תוארי אצולה. כן ניצל את ייחוסו המשפחתי כדי להכריז על עצמו כממשיכו של סקנדרבג. ממלכת אלבניה התקיימה עד לכיבוש אלבניה בידי איטליה הפשיסטית בשנת 1939, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ראו גם

ממלכת אלבניה
הערות שוליים

1 2  Italian Penetration
מרס (חברה)

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  פרנקלין מרס
 תקופת הפעילות:  1911–הווה (כ־113 שנים)
 חברות בנות:  Banfield Pet Hospital  Mars (United Kingdom)  Iams  Mars (France)  Wrigley Company  Pedigree Petfoods  Mars Chocolat France 
 מיקום המטה:  מקלין 
 משרד ראשי:  וירג'יניה, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  ממתקים, מוצרים לחיות מחמד
 מוצרים עיקריים:  חטיפי שוקולד, מסטיקים, סוכריות, משקאות, מזון לחיות מחמד. מותגים ידועים: באונטי, מרס, סקיטלס, סניקרס, טוויקס, אורביט, M&M's, הובה בובה.
 הכנסות:  40 מיליארד דולר (2021)
 יו"ר:  John Franklyn Mars 
 עובדים:  130,000 (2021)
  
 Mars.com
 
תאגיד מרס (אנגלית: Mars, Incorporated) היא חברה אמריקאית לייצור ממתקים, מזון לחיות מחמד ומוצרי מזון נוספים. עם מחזור מכירות של 30 מיליארד דולרים בשנה, נכון ל-2021, תאגיד מרס היא החברה הפרטית הרביעית בגודלה בארצות הברית לפי מחזור מכירות.
החברה נמצאת בבעלות מלאה של משפחת מרס, וממוקמת בפיירפקס, שבוירג'יניה, ארצות הברית. החברה פועלת בשישה מגזרים עסקיים בארצות הברית: שוקולד, חיות מחמד, עיבוד מזון, מזון, משקאות, ואיכות הסביבה.
בשנת 2017 הפסיקה חברת סידס לשווק ולהפיץ בישראל את מוצרי הממתקים של מרס לאחר עשרות שנים. השיווק וההפצה של מוצרי מרס עבר לחברת ריגלי ישראל, ומערך ההפצה של ממתקי מרס ושל ממתקי ריגלי יחדיו אוחד תחת חברת מרס מולטיסיילס ישראל. ב-2019 מרס הרחיבה את פעילותה בארץ ומונתה לראשונה לחברת מרס מולטיסיילס ישראל מנכ"לית. כיום מוצרי החברה משווקים על ידי חברת מרס ריגלי ישראל.
היסטוריה

פרנק מרס, מייסד החברה, מכר ממתקים עוד בגיל 19. בשנת 1911, הקים עם אשתו השנייה את חברת מרס בוושינגטון, ונחל כישלון חרוץ. בשנת 1920 חזר למדינת הולדתו מינסוטה והקים את החברה בפעם השנייה במיניאפוליס. בשנת 1923, בנו של פרנק מרס, פורסט מרס, ייצר בהשראת מילקשייק את חטיף המילקי וואי, שהפך לרב מכר. בשנת 1929 העביר את החברה לשיקגו, שבאילינוי. בשנת 1932 השיק פורסט מרס בממלכה המאוחדת את החטיף מרס.
מוצרים בולטים > חטיפי שוקולד

M&M's
באונטי
טוויקס
מאלטיזרס
מרס
מילקי וואי
סניקרס
מוצרים בולטים > מסטיקים

מסטיק פייב
מסטיק איירווייבס
מסטיק הובה בובה
מסטיק רפרשרס
מוצרים בולטים > אחר

סקיטלס
סוכריות M&M's
חטיף באונטי חצוי לשניים
חטיף טוויקס חצוי לשניים
חטיף סניקרס חצוי לשניים
מארז מסטיק פייב
הערות שוליים

1 2  Mars, Incorporated Company Profiles, פרופיל החברה באתר פורבס.
↑  America’s Largest Private Companies, Forbes (באנגלית)
↑  About Mars, על החברה, באתר חברת מרס.
↑  אורנה יפת, אחרי עשרות שנים - סידס הפסידה את הפצת מוצרי מארס בישראל, באתר כלכליסט, 17 בספטמבר 2017
↑  שני מוזס, ‏מרס מינתה לראשונה מנכ"לית לפעילות בישראל, באתר גלובס, 30 ביוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 5092202-6  MusicBrainz: 1122f915-9f7a-4ec2-8c27-b8347b17f8e2  NKC: nlk20020122146  SNAC: w6s80dxs  VIAF: 140278231   WorldCat (עם VIAF): 140278231
מרנלו

| --- | --- |
סמל מרנלוסמל מרנלו

הסוס הזוהר, סמלה של פרארי, שהמטה שלה במרנלו
 מדינה / טריטוריה:  איטליה איטליה
 בירת העיירה:  Maranello 
 שטח:  32.58 קמ"ר
 גובה:  137 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  17,307 (1 בינואר 2023)
 קואורדינטות:  44°31′32″N 10°51′59″E﻿ / ﻿44.525555555556°N 10.866388888889°E﻿ / 44.525555555556; 10.866388888889 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.comune.maranello.mo.it/
 he
 
מרנלו (במודנית: Maranèl) היא עיר וקהילה במחוז מודנה באמיליה-רומאניה שבצפון איטליה, 18 ק"מ ממודנה, עם אוכלוסייה של 17,504 נכון לשנת 2017. היא ידועה בעולם כביתם של החברות פרארי, של פורמולה 1 ושל קבוצת המרוצים פרארי. מרנלו היה גם ביתה של חברת בניית הפחונים Carrozzeria Scaglietti, שהיא חברה בבעלותם של פרארי.