ממלכת הוונדלים
מדיניות דתית

מאז פלישתם לצפון אפריקה בשנת 429 ואילך, הוונדלים, שהיו בעיקר חסידי האריאניזם, רדפו את הנוצרים הניקאים. רדיפה זו החלה באלימות הבלתי מוגבלת שהופעלה נגד הכנסייה במהלך פלישתו של גאיזריק, אך, עם מתן הלגיטימציה לממלכת הוונדלים, הדיכוי השתרש ב"מדיניות דתית קוהרנטית יותר". "ההיסטוריה של הרדיפה הוונדלית" של ויקטור מוויטה מפרטת את "האכזריות המרושעת" שנגרמה נגד רכוש הכנסייה והתקפות נגד "הרבה... בישופים מכובדים וכמרים אצילים" בשנים הראשונות של הכיבוש; באופן דומה, כותב הבישוף הונראטוס ש"לנגד עינינו גברים נרצחים, נשים נאנסות ואנחנו בעצמנו מתמוטטים תחת עינויים". בציטוט מקורות אלו ואחרים המאששים, מרילס טען כי יש "ספק קטן" שהפלישה הראשונית הייתה "אלימה באכזריות". הוא גם טען יחד עם ריצ'רד מיילס כי הוונדלים התמקדו בתחילה בכנסיית ניקנה מסיבות כלכליות ולא דתיות, וביקשו לשדוד ממנה את עושרה.
לאחר שגאיזריק הבטיח את אחיזתו בנומידיה ומאוריטניה בהסכם משנת 435, הוא פעל "להרוס את כוחה של הכנסייה של ניקאה בטריטוריות החדשות שלו על ידי השתלטות על הבזיליקות של שלושה מהבישופים הבלתי מתפשרים ביותר וגירושם מעריהם". מדיניות דומה נמשכה עם כיבוש קרתגו בשנת 439, כאשר המלך הוונדלי עשה מאמצים לקדם בו-זמנית את הכנסייה האריאנית ולדכא את שיטות הנצרות הניקאית. הת'ר מציינת כי ארבע כנסיות מרכזיות בתוך חומות העיר הוחרמו עבור האריאנים, והוטל איסור על כל טקס ניקאי באזורים שבהם התיישבו ונדלים; גאיזריק גם הגלה את קווודוולטדיאוס, בישוף קרתגו, ורבים מאנשי הדת שלו מאפריקה וסירב "לאפשר להסמיך מחליפים... כך שמספר הבישופים הניקאים בממלכת הוונדלים סבל מירידה". כמרים הודרו מתפקידם ולעיתים קרובות סבלו מהחרמת רכושם.
עם זאת, שיקולים דיפלומטיים קיבלו עדיפות על פני מדיניות דתית. בשנת 454, לבקשת ולנטיניאנוס השלישי, גאיזריק מינה את דאוגראטיוס כבישוף החדש של קרתגו, תפקיד שנותר ריק מאז עזיבתו של קוודבולדיאוס. הת'ר טוען שהצטרפות זו נועדה לשפר את יחסי הוונדלים עם רומא, שכן גאיזריק ניהל משא ומתן על נישואי בנו הונריק לנסיכה אודוקיה. עם זאת, לאחר שוולנטיניאנוס נהרג ויחסי הוונדלים עם רומא וקונסטנטינופול החמירו, חידש גאיזריק את מדיניות הדת המדכאת שלו, והותיר את הבישופות שוב ריקה כאשר דאוגרטיוס מת ב-457.
הת'ר טוען שלקידום הכנסייה האריאנית של גאיזריק, עם הרדיפה הנלווית של הכנסייה של ניקאה, היו מניעים פוליטיים. הוא מציין "הבחנה מרכזית" בין "הדמות האנטי-ניקאית" של פעולותיו של גאיזריק ב-Proconsularis לבין שאר ממלכתו; הרדיפה הייתה עזה ביותר כשהיא הייתה בקרבת חסידיו האריאנים. הת'ר מציעה שהאריאניזם היה אמצעי עבור גאיזריק לשמור על חסידיו מאוחדים ותחת שליטה; בכל מקום שבו אנשיו יצרו אינטראקציה עם הניקאים, האסטרטגיה הזו הייתה מאוימת. עם זאת, הת'ר גם מציין כי "האמונה האישית בוודאי מילאה גם תפקיד מהותי בקבלת ההחלטות של גאיזריק".
הונריק, בנו ויורשו של גאיזריק, המשיך והעצים את הדיכוי של הכנסייה הניקאית וניסה להפוך את האריאניזם לדת העיקרית בצפון אפריקה; ואכן, חלק ניכר מהנרטיב של ויקטור מויטה מתמקד בזוועות וברדיפות שבוצעו בתקופת שלטונו של הונריק. על כמרים נאסר לקיים את הליטורגיה, ספרים הושמדו, וכמעט 5,000 אנשי דת הוגלו למדבר. האלימות נמשכה עם "גברים ונשים... נתונים לסדרה של ייסורים כולל קרקוף, עבודת כפייה והוצאה להורג בחרב ואש". בשנת 483, הונריק הוציא צו מלכותי שציווה על כל הבישופים הכלקדונים באפריקה להשתתף בוויכוח עם נציגי האריאנים. לאחר ועידה זו, הוא אסר על הכמורה של ניקאה להתאסף או לבצע טבילות או סמיכות והורה לסגור את כל הכנסיות של ניקאה ולהחרים את הרכוש של ניקאה. הכנסיות הללו נמסרו לאחר מכן עבור הפיסק המלכותי או לשימוש פקידים אריאנים.
בעוד שמקורות ראשוניים חושפים מעט על מדיניותו הדתית של גונת'מונד, עדויות קיימות אכן מצביעות על כך שהמלך החדש "בדרך כלל היה נוטה יותר לאמונה הכלקדונית מאשר קודמו [הונריק] היה" ושמר על תקופה של סובלנות. גונת'מונד סיים את הגלות המדברית של בישוף בשם אוגניוס וגם שיקם את מקדש ניקנה של אגילוס הקדוש בקרתגו.
תרסמונד סיים את מדיניות הסובלנות של אחיו המנוח כאשר עלה לכס המלכות בשנת 496. הוא הציג מחדש "צעדים קשים נגד ההיררכיה הכנסייתית הקתולית", אך "פעל לשמירה על יחסים חיוביים עם האליטה הרומאנית-אפריקאית", כוונתו הייתה לפצל את הנאמנויות של שתי הקבוצות.
פרט להילדריק, רוב המלכים הוונדלים רדפו את הניקאים (כמו גם את הדונאטיסטים) במידה רבה או פחותה, ואסרו על המרת דת עבור ונדלים ובישופים גולים.