stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Super Mario 64
הערות שוליים

↑  https://www.metacritic.com/game/super-mario-64
↑  https://www.ign.com/articles/1996/09/26/super-mario-64
| מריו (זיכיון) |
| --- | --- | --- |
| המשחקים הנמכרים ביותר בזיכיון | האחים סופר מריו (1985)‏ • האחים סופר מריו 3 (1988)‏ • סופר מריו וורלד‏ (1990)‏ • סופר מריו 64‏ (1996) • האחים סופר מריו החדשים‏ (2006) • האחים סופר מריו החדשים Wii‏ (2009)‏ • האחים סופר מריו החדשים U‏ (2012)‏ • מריו קארט 8‏ (2014)‏ • סופר מריו אודיסי‏ (2017) • רשימה מורחבת של כל משחקי הזיכיון |  |
| סדרות המשחקים המרכזיות | סופר מריו • מריו קארט • מריו פארטי |  |
| סדרות משחקי ספין-אוף | דונקי קונג (אנ') • לואיג'י (אנ') • ואריו (אנ') • יושי (אנ') • מריו נגד דונקי קונג |  |
| מדיות נוספות | סרט לייב-אקשן • סרט אנימה (אנ') • סדרת טלוויזיה • סרט הנפשה ממוחשבת |  |
| דמויות מרכזיות | מריו • לואיג'י • הנסיכה פיץ' • טואוד • יושי • באוזר • ואריו • ואלואיג'י • דונקי קונג • באוזר ג'וניור • הנסיכה דייזי • רוזלינה • דידי קונג • בירדו • פאולין (אנ') • קופלינגים (אנ') |  |
| שונות | נעימת הנושא של האחים סופר מריו • נינטנדו • שיגרו מיאמוטו • צ'ארלס מרטינה • סופר נינטנדו וורלד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549094705171  BnF: cb16698122d (data)  GND: 4525193-9  LCCN: sh97000427  MusicBrainz work: d7220f8f-8eb6-42ab-9cde-17a0efc480ca 
צילום מסך מהמשחק
הדגל הפלסטיני

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי ודגל ימי לאומי
 יחס אורך/גובה:  1:2
 קבלת מעמד רשמי:  15 בנובמבר 1988
 מוטיבים עיצוביים:  צבעי הלאומיות הכלל ערבית, משולש אדום, פסים אופקיים שחור, לבן, ירוק
 גרסאות נוספות
 
הדגל הפלסטיני מונף על תורן מאולתר
הדגל הפלסטיני הוא דגלם של הפלסטינים. הוא אומץ בשנת 1964 על ידי "הארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף) כדגלם של הפלסטינים, ולאחר הסכמי אוסלו הפך לדגלה של הרשות הפלסטינית. הוא עוצב על בסיס דגל המרד הערבי וצבעי הלאומיות הכלל-ערבית.  מבנהו טריקולור תלת-פסי בצבעים שחור, לבן, ירוק, ועליהם מופיע משמאל משולש שווה-שוקיים אדום. בסיס המשולש נמצא בצד התורן, וקודקודו בשליש המרחק מהתורן.
שימוש בעולם הערבי

לפני הפלסטינים, עשו שימוש בדגל כמה ישויות פוליטיות ערביות: ממלכת חג'אז, אמירות עבר הירדן והאיחוד הערבי, הקשורות לשושלת ההאשמית, וכן מפלגת הבעת' הסורית.
דגל ירדן דומה לדגל הפלסטיני, אך במרכז המשולש האדום נמצא כוכב עם שבעה קודקודים. דגלים בעיצוב דומה, הכוללים את הצבעים האלה או את חלקם, מייצגים מדינות ערביות שקיבלו את האידאולוגיה הלאומית הערבית.
מדינות שבהן האידאולוגיה השלטת היא דתית-אסלאמית, או סוציאליסטית, או כל אידאולוגיה אחרת, משתמשות בדגלים בצבעים שונים ובעיצוב שונה. למשל, ערב הסעודית או לוב של מועמר קדאפי.
בקרב הפלסטינים, תנועות אסלאמיסטיות, כגון חמאס, משתמשות בדגלים ירוקים או בדגלים שחורים כגון הג'יהאד האסלאמי והג'יהאד הסלפי, ואילו תנועות סוציאליסטיות, כגון החזית העממית לשחרור פלסטין, משתמשות בדגלים אדומים.
צבעי הדגל

צבעי הדגל הם צבעי הלאומיות הכלל ערבית הנובעים מדגל המרד הערבי, ועליו מתבססים דגליהם של רוב ארצות ערב. ישנן דעות שונות לבחירת הצבעים.
לפי סאטע אל-חוסרי הצבעים מסמלים קבוצות ערביות שונות ומאורעות עבר:
שחור – מסמל את הדגל השחור של מוחמד, את הח'ליפים הראשידון ואת ח'ליפות בית עבאס.
לבן – היה הצבע של הח'ליפות האומיית והפאטימית.
ירוק – הוא צבע המשויך לדת האסלאם, ולכן גם הוא מייצג את ח'ליפות ראשידון.
אדום – הצבע של השושלת ההאשמית.
על פי גרסה אחת, הצבעים נבחרו על ידי 'המועדון הספרותי' הערבי הלאומי באיסטנבול בשנת 1909, על סמך המשורר הערבי סאפי א-דין אל-חילי (אנ') בן המאה ה-13:
מעשינו לבנים,

קרבותינו שחורים,

שדותינו ירוקים,

ואדום הוא צבע חרבותינו.
דעה אחרת טוענת שאגודת אל-פתאת, שהוקמה בפריז בשנת 1911, בחרה את הצבעים.
גרסה נוספת גורסת שהדגל עוצב על ידי הדיפלומט הבריטי סר מארק סייקס[דרוש מקור], החתום על הסכם סייקס–פיקו.
היסטוריה

הדגל הוא אחת הגרסאות המוקדמות של הדגל הפאן-ערבי. גרסה ראשונה של הדגל הזה שימשה בחג'אז בעת המרד הערבי שהוביל השריף חוסין מהמשפחה ההאשמית במכה נגד האימפריה העות'מאנית. מרד זה התחולל במהלך מלחמת העולם הראשונה בשיתוף פעולה עם האימפריה הבריטית. מקורו של הדגל הזה נתון במחלוקת. לפי אחת הגרסאות הוא עוצב על ידי הדיפלומט האנגלי מארק סייקס (המוכר מהסכם סייקס–פיקו).
בשנת 1921 נוצרה גרסה של הדגל כדגלה של אמירות עבר הירדן (שברבות השנים הפכה לממלכת ירדן). רק בשנת 1928 נוסף לדגל ירדן הכוכב המשובע שמבדיל אותו מהדגל הפלסטיני[דרוש מקור: ר’ בערך האנגלי על דגל ירדן].
בשנת 1948 אמצה ממשלת כל פלסטין את הדגל.
היסטוריה > לאחר מלחמת ששת הימים

עם הקמת אש"ף בשנת 1964, אימץ גם הוא את אותו דגל כדגל הפלסטיני, וכך גם הרשות הפלסטינית שקמה בשנת 1994, בעקבות הסכמי אוסלו.
בשנת 1967, מיד לאחר מלחמת ששת הימים, מדינת ישראל אסרה על הנפת הדגל הפלסטיני, ששימש כדגל של אש"ף שמוגדר כארגון טרור, בתחומיה ובתחומי רצועת עזה והגדה המערבית.
לאחר החתימה על הסכמי אוסלו בשנת 1993, האיסור לא נאכף באופן גורף, ובמקרה אחד הבהיר בית המשפט שהנפת הדגל אינה מהווה עבירה. על פי הנחיות מותר למשטרה להסיר דגלי פלסטין "באותם מקרים בהם מתעורר חשד ממשי לפיו הנפת הדגל מהווה עבירה של הזדהות עם ארגון טרור או גילוי אהדה אליו, או במקרים בהם ישנו חשש ברמת הסתברות גבוהה שהנפת הדגל תוביל להפרה חמורה של שלום הציבור".
בהלווייתה של שירין אבו עאקלה, עיתונאית פלסטינית שנורתה בג'נין, שוטרים פעלו להסיר דגלי פלסטין, דבר שהוביל לתסיסה ויצר נזק תדמיתי. בעקבות האירוע הוחלט שרק קצינים ברמת מפקדי מרחב ומעלה יהיו רשאים להורות על הסרת דגלי פלסטין. בינואר 2023 הורה מפכ"ל המשטרה, קובי שבתאי, בהתאם להנחיית השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר, לאכוף את האיסור על הנפת דגלי פלסטין במרחב הציבורי.
בעקבות האיסור בישראל להניף את דגל פלסטין, החלו תומכי פלסטין בישראל ובעולם להניף שלטים בצורת פלח אבטיח בצבעי הדגל.
היסטוריה > הנפת הדגל באו"ם

ב-10 בספטמבר 2015 התקבלה בעצרת האו"ם החלטה בעד הנפת הדגל הפלסטיני במטה הארגון. תמכו 119 מדינות, התנגדו 8 ונמנעו 45, ישראל וארצות הברית התנגדו, רוב חברות האיחוד האירופי נמנעו.
בסוף אותו חודש הונף הדגל לראשונה מחוץ למטה האו"ם. במעמד זה הכריז יו"ר הרשות, אבו מאזן, על 30 בספטמבר כ"יום הדגל הפלסטיני".
ראו גם

דגל ירדן
דגל עיראק
דגל מצרים
הערות שוליים

↑  Pan-Arab colors, ויקיפדיה באנגלית
↑  של מי הדגל הזה, באתר מידה
↑  William Easterly, The White Man's Burden (2006), p. 295
↑  يوم العلم فلسطيني, ‏2005
↑  חיים גולדברג, ‏ביהמ"ש הכריע: דגל פלסטין לא יוחזר לדוד קרויס, באתר כיכר השבת, 31 באוגוסט 2020
↑  מסמך 'המצב המשפטי ביחס להנפת דגלי אש"ף וארגוני טרור במדינת ישראל (pdf)
↑  אורי ניר, האם מותר להניף את דגל אש"ף?, באתר הארץ, 11 במאי 2001
↑   ניר חסון, המשטרה עצרה מפגינים שהניפו דגלי פלסטין, ביהמ"ש הבהיר שזו אינה עבירה, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2021
↑  רז נזרי, המצב המשפטי ביחס להנפת דגלי אש"ף וארגוני טרור במדינת ישראל, 1 בספטמבר 2014
↑   יהושע בריינר, היעד החדש של משטרת ישראל: מניפי דגלי פלסטין, באתר הארץ, 17 במאי 2018
↑  היועמ"שית: המשטרה רשאית להסיר דגלי פלשתין במקרים מסוימים, באתר ישראל היום, ספטמבר 2022
↑  מאיר תורג'מן, לקראת המצעד בירושלים: רק קצינים בכירים ינחו על הורדת דגלי פלסטין, באתר ynet, 27 במאי 2022
↑   יהושע בריינר, בהנחיית בן גביר, שבתאי הורה לאכוף איסור הנפת דגלי פלסטין בציבור, באתר הארץ, 8 בינואר 2023
↑  שי שגב, על הסכין: איך הפך האבטיח לסמל הסכסוך הישראלי-פלסטיני, באתר ynet, 6 בנובמבר 2023
↑  הפרי האהוב שהפך לסמל משני צידי הגדר, באתר "בארי בלוג", הבלוג של דפוס בארי, ‏31 בדצמבר 2023
↑   ברק רביד, עצרת האו"ם הצביעה בעד הנפת הדגל הפלסטיני במטה הארגון, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2015
| דגלי מדינות ערב |
| --- | --- | --- |
|  | דגל הליגה הערבית |  |
| דגלי המדינות | איחוד האמירויות הערביות •  אלג'יריה • בחריין • ירדן • כווית • לבנון • לוב •  מאוריטניה • מצרים • מרוקו • סודאן • סוריה • עומאן • עיראק • ערב הסעודית • קומרו • קטר • תוניסיה • תימן |  |
| ישויות מדיניות | רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית • הרשות הפלסטינית • סומלילנד |  |
| דגלי מדינות אסיה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוזבקיסטן • אזרבייג'ן • איחוד האמירויות הערביות • אינדונזיה • איראן • אפגניסטן • ארמניה • בהוטן • בחריין • בנגלדש • ברוניי • גאורגיה • הודו • המלדיביים • הפיליפינים • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקיה • טורקמניסטן • יפן • ירדן • ישראל • כווית • לאוס • לבנון • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה • מצרים • נפאל • סוריה • סינגפור • סרי לנקה • עומאן • עיראק • ערב הסעודית • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קטר • קירגיזסטן • קמבודיה • קפריסין • רוסיה • תאילנד • תימן |  |
| שטחים תלויים | אבחזיה • אג'ריה • אי חג המולד • איי קוקוס • דרום אוסטיה • הונג קונג • הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי • הרפובליקה הסינית • הרשות הפלסטינית • כורדיסטן • מקאו • צפון קפריסין |  |
אירופה • אפריקה • אסיה • אוקיאניה • אמריקה הצפונית • אמריקה הדרומית
דגל פלסטין מונף על קולנוע אלהמברה ביפו, 1937
חייל לוקח דגל פלסטיני מידיו של מפגין בחווארה, יוני 2022
שוטרים מחרימים דגלי פלסטין ממפגינים בשייח' ג'ראח, ספטמבר 2023
טליה לדור פרשר

טליה לדור פרשר (נולדה ב-1962) היא דיפלומטית ישראלית, המכהנת כקונסולית הכללית של ישראל במינכן שבגרמניה. בעבר כיהנה כראש חטיבת אירופה במשרד החוץ וכשגרירת ישראל באוסטריה וסלובניה.
ביוגרפיה

לדור פרשר היא בעלת תואר ראשון במנהל עסקים ובמדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1986 הצטרפה למשרד החוץ. הוצבה בשגרירות ישראל בג'מייקה ובקונסוליה הכללית בניו יורק. בשנים 2006 עד 2010 שירתה בשגרירות ישראל בלונדון, כולל בתפקיד סגנית השגריר בזמן כהונתו של רון פרושאור. בדצמבר 2015 מונתה לשגרירה באוסטריה, סלובניה ובמוסדות האו"ם ושימשה בתפקיד עד 2019. במהלך 2020 שימשה כממונה על היחסים בצרפת, בעקבות עזיבתה של השגרירה עליזה בן-נון.
בנוסף לתפקידיה בחו"ל, שימשה כראש חטיבת הטקס ואורחים רשמיים של משרד החוץ, כמו גם ראש חטיבת אירופה
באפריל 2023 לדור פרשר מונתה לקונסולית הכללית במינכן והיא החלה את כהונתה בספטמבר באותה שנה.
חיים אישיים

נשואה לאלדד פרשר יו"ר חברת הנדל"ן "גב-ים" ולשעבר מנכ"ל בנק מזרחי טפחות. לזוג שני ילדים, והם מתגוררים בירושלים.
הערות שוליים

↑  חגית קלימן, בריטניה: מפגינים הסתערו על סגנית שגריר ישראל, באתר ynet, 29 באפריל 2010
↑  אלינור פוקס, ‏מי היא הלוחשת באוזנו של נשיא ארה"ב?, באתר ‏מאקו‏, 20 במרץ 2013
↑  בכירה במשרד החוץ על המשבר עם פולין: "הצענו בחום לשגריר הפולני שיאריך את חופשתו", באתר מעריב אונליין, 15 באוגוסט 2021
↑  אנה ברסקי, ‏משרד החוץ פירסם את מינויי ראשי נציגויות ישראל בעולם, באתר מעריב אונליין, 27 באפריל 2023
↑  "Ministerpräsidentin Malu Dreyer empfängt den Botschafter des Staates Israel zum Antrittsbesuch". Landesregierung Rheinland-Pfalz (בגרמנית). 2023-09-14. נבדק ב-2024-06-21.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אפרת אנזל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 במרץ 1975 (בת 49) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  עיתונאית, מנחת טלוויזיה
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  Enzel.Efrat
 
אפרת אנזל (נולדה ב-10 במרץ 1975) היא מנחת טלוויזיה ורדיו, עיתונאית ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

אנזל גדלה בהוד השרון. בצה"ל שירתה בתוכנית חמ"ן-תלפיות. בתום שירותה, למדה רפואה באוניברסיטת תל אביב (1997–2003).
קריירה

בשנה החמישית ללימודיה החלה אנזל בקריירה טלוויזיונית. תפקידה הראשון בטלוויזיה היה הגשת פינת גאדג'טים בתוכניתה של אודטה שוורץ. באותה שנה גילמה את דמותה של מיה, הגרפיקאית של העיתון, בסדרה של חיים בוזגלו "כתב פלילי", בערוץ 1. במקביל, נסעה לצרפת ולמדה בישול. אחר כך למדה קורסים שונים במשחק.
הנחתה את התוכנית המוקומנטרית "בלאגן" בערוץ פוקס קידס (לימים ערוץ ג'טיקס), ולצדה הנחו אילן פלד ודודו ארז. הגישה את התוכנית במשך שלוש שנים, עד מרץ 2007. אחר-כך שיחקה בתוכנית ההמשך שלה "בלאגן ועד אילת".
ב-2007 שודרה סדרת הדרמה "הכל דבש", בה גילמה את דמותה של הילית, חברתו של ג'ימי (ציון ברוך).
הגישה פינת היריון ולידה בתוכנית "אודטה" בערוץ 10 בזמן שהייתה בהיריון. בד בבד הופיעה במספר פרסומות, שימשה כתבת שטח של אתר המסעדות "rest" והגישה בנענע 10 ביקורת מסעדות בשם "מרוץ שליחים". בהמשך, הגישה את פינת הקולינריה בתוכנית הבוקר של אפרת רייטן וקובי אוז בערוץ 10, ואת התוכנית "מאחורי הקלעים" של "קרב סכינים".
מנובמבר 2007 עד אוגוסט 2009 הנחתה את התוכנית "בריאות 10" בערוץ 10; בסך הכול הנחתה 423 משדרים.
מאז ספטמבר 2009 הייתה אנזל התסריטאית והמנחה של תוכניות הבריאות "אצבע על הדופק" ברשת, ערוץ 2. ב-2009 גילמה את נגה, יועצת בית הספר התיכון בתוכנית "היועצת", ספין אוף של התוכנית "השיר שלנו".
ב-2010 שיחקה באחד התפקידים הראשיים בסדרה "15 דקות" ב-yes, שעסקה בנעשה מאחורי הקלעים של עולם הריאליטי. היא גילמה את דמותה של המפיקה הלסבית נועה פז.
ממאי 2010 עד מרץ 2012 הנחתה לצדו של קובי מחט את "לחיות טוב", מגזין סגנון החיים בערוץ 2, בזכיינית רשת.
הגישה תוכנית על ניתוחים פלסטיים בערוץ הבריאות ואת "ספיישל ישראל במדיקה". כמו כן, שימשה מגישת תוכנית הבישול "הקדירה הבריאה" בערוץ הבריאות.
ממרץ 2010 החלה להשתתף בקמפיין ברשות המים של מדינת ישראל.
במרץ 2012 החלה לכתוב במדור האוכל של "Time Out תל אביב". ממאי אותה שנה, היא מגישה עם מיכל אנסקי את "אנסקי ואנזל", תוכנית האוכל של תחנת הרדיו 103FM.
בפברואר 2013 יצא לאור ספר בישול שהפיקה וערכה עם שרון איילון: "הפסח שלנו: השפים הטובים בישראל עושים סדר". זהו ספר בישול לרגל חג פסח שכל הכנסותיו הוקדשו לקניית סלי מזון לנזקקים.
בסוף שנת 2013 הגישה במשך כמה שבועות את תוכנית הבוקר "סדר יום חדש" בערוץ 10 לצד אקי אבני, במקום הילה נחשון שיצאה לחופשה.
מאז מרץ 2019, אפרת מגישה את הפודקאסט "לדבר זה לא משמין" לצדו של אורן לוקסנבורג.
ב-2012 פורסם שהיא חולה במחלה גנטית-תורשתית בשם גוֹשֶה, אם כי אנזל לוקה במחלה נדירה זו בגרסתה הקלה יחסית.
חיים אישיים

ב-2014 נישאה בשנית לדיג'יי עומרי סמדר, ולהם ילד משותף. לאנזל ילד נוסף מנישואיה הקודמים.
הערות שוליים

↑  לירון סיני, אפרת אנזל על המחלה הנדירה שלקתה בה, באתר ynet, 1 במרץ 2012
↑  יפעת הללי אברהם, ‏מזל טוב: אפרת אנזל התחתנה, באתר ‏מאקו‏, 13 ביולי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506367805171  VIAF: 308273574   WorldCat (עם VIAF): 308273574
דורית פלד הרפז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בספטמבר 1961 (בת 63)
 שם לידה:  דורית פלד 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
דורית פלד הרפז (נולדה ב-19 בספטמבר 1961) היא קומיקאית, סטנדאפיסטית, במאית, מחזאית, מדבבת, שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה. מטפלת בשיטת PHD.
חיים אישיים

פלד הרפז היא מטפלת עצמאית בשיטת PHD, שבה המטופל, הוא הדמות הראשית במחזה של עצמו. במהלך הטיפול, נחשפת בפניו האפשרות לראות את המרכיבים בסבך עלילת חייו, לזהות את המשתתפים במחזה הפרטי שלו, לגלות מה התפקידים שהם מגלמים ורמת תפקודם בעלילה.
פלד הרפז נשואה לאודי הרפז, המלחין מוזיקה לסרטים וטלוויזיה. הוא גם זה שהלחין את המוזיקה לכל ההצגות שלה. לזוג שתי בנות.
אחותה של פלד הרפז היא העיתונאית טליה פלד קינן.
בתה, אילונה הרפז, היא מוזיקאית.
דנה אמיר

| --- | --- |

 לידה:  1966 (בת 59 בערך) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה 
 עיסוק:  פסיכולוגית קלינית פסיכואנליטיקאית משוררת
 מקום לימודים:  הפקולטה למדעי החברה, אוניברסיטת חיפה  אוניברסיטת חיפה 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה (1 באוקטובר 2009)  אוניברסיטת חיפה  הפקולטה למדעי החברה, אוניברסיטת חיפה 
 מספר צאצאים:  2 
 
דנה אמיר (נולדה ב-1966) היא פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה, פסיכולוגית קלינית מומחית,פסיכואנליטיקאית, סופרת ומשוררת ישראלית.
קורות חיים

דנה לבית בן-רון ילידת חיפה, היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה, תואר שני בפסיכולוגיה קלינית ותואר שלישי בפילוסופיה של הפסיכואנליזה מטעם אוניברסיטת חיפה. נושא עבודת הדוקטור שלה הוא "הממד הלירי של הנפש".
אמיר היא פרופסור מן המניין בבית הספר לטיפול, ייעוץ, והתפתחות האדם בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה. היא ייסדה את מסלול הדוקטורט והפוסט-דוקטורט הבין-תחומי בפסיכואנליזה ועומדת בראשו, וכן מכהנת כיו"ר תוכנית "זרמים" לפסיכותרפיה פסיכואנליטית, השייכת לבית הספר ללימודי הפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. בנוסף להיותה פסיכואנליטיקאית מנחה מטעם החברה הפסיכואנליטית בישראל וחברה בהתאחדות הפסיכואנליטית הבינלאומית, כיהנה בין השנים 2024-2019 כעורכת הראשית של מארג - כתב עת ישראלי לפסיכואנליזה היוצא לאור מטעם מרכז פרויד, האוניברסיטה העברית בירושלים. כמו כן היא ראש הקתדרה לחינוך וחברה ע"ש חנן ורחל בר-נצר.
מחקריה, שזכו לתמיכת הקרן הלאומית למדע, עוסקים בקשר בין פסיכופתולוגיה ושפה ובשסעים שונים בשפה: השסע הפסיכוטי, השסע האוטיסטי, השסע הפרוורטי והשסע הפסיכוסומטי. בנוסף היא עוסקת בחקר השפה הטראומטית, במודוסים של עדות טראומטית ובאפיוני שפת המעוול, וכן בקריאה פסיכואנליטית של יצירות ספרות.
היא אם לשני בנים, חיה בזוגיות עם מיכל בן נפתלי ומתגוררת בחיפה.
ספרה, "אבני ריחיים" (אפיק), נכלל ברשימת 70 הספרים הטובים לשנת 2022 של עיתון הארץ.
פרסים

אמיר זכתה בפרסים שונים על כתיבתה הפסיכואנליטית והספרותית:
הפרס הארצי לשירה מטעם קרן רון אדלר (חבר השופטים כלל את המשוררים יהודה עמיחי, נתן זך וארז ביטון), 1992
פרס בהט לספר עיון מקורי על כתב היד לספרה "על הליריות של הנפש", 2006
הפרס הבינלאומי ע"ש פרנסיס טסטין (Frances Tustin Memorial Prize) לכתיבה פסיכואנליטית בנושא אוטיזם, 2011
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, 2012
הפרס הבינלאומי לכתיבה פסיכואנליטית ע"ש סצ'רדוטי (Sacerdoti prize) מטעם ההתאחדות הפסיכואנליטית (International Psychoanalytic Association), 2013
פרס אקו"ם לשירה ע"ש נתן אלתרמן, 2013
פרס עבור תרומה מיוחדת לחינוך הפסיכואנליטי מטעם הפורום הבינלאומי לחינוך פסיכואנליטי (International Forum for Psychoanalytic Education), 2017
הפרס הבינלאומי ע"ש היימן (Hayman Prize) על כתיבה בנושא טראומה מטעם ההתאחדות הפסיכואנליטית (International Psychoanalytic Association), 2017
פרס הרקטור וחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה לחוקרת בכירה מצטיינת, 2020
פרס המאמר המצטיין מטעם כתב העת International Journal of Applied Psychoanalytic Studies (במשותף עם נחמה הכהן, פוסט דוקטורנטית), 2020
ספריה

"עכשיו, במתיקות הזאת" (שירה), ספרית פועלים, 1993 (זכה בפרס הארצי לשירה מטעם הקרן ע"ש רון אדלר לשנת 1992)
"עד בוא האדמה" (שירה), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
"חיי אחינֹעם" (שירה), ריתמוס - הקיבוץ המאוחד, 2004
"שירי איניג" (שירה), ריתמוס - הקבוץ המאוחד, 2007
"על הליריות של הנפש" (עיון), הוצאת מאגנס בשיתוף עם הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2008 (זוכה פרס בהט לספר עיון מקורי לשנת 2006)
"תהום שפה" (עיון), הוצאת מאגנס, 2013 (הספר זכה במענק הקרן הלאומית למדע ישראל; קישור לפרק מתוך הספר, באתר פסיכולוגיה עברית)
Cleft Tongue: The Language of Psychic Structures. London: Karnac Books, 2014 (היה בין המועמדים הסופיים לפרס גרדיווה היוקרתי, 2015)
"כל שמותי" (שירה), הקיבוץ המאוחד, 2014 (זכה בפרס אקו"ם לשירה ע"ש נתן אלתרמן)
On the Lyricism of the Mind. New-York & London: Routledge, 2016
"קריעה" (שירה), אבן חושן, 2016
"להעיד על העדים: ארבעה מודוסים של עדות טראומטית" (עיון), הוצאת מאגנס, 2018
Bearing Witness to the Witness: A Psychoanalytic Perspective on Four Modes of Traumatic Testimony. New-York & London: Routledge, 2018
"קדיש על חשיכה ועל אור" (ממואר בשירה ופרוזה), סדרת נוודים, הוצאת אפיק, 2019
"וידויי מסך" (עיון), סדרת נרקיסוס, הוצאת רסלינג, 2020
"אבני ריחיים" (ממואר בשירה ופרוזה), הוצאת אפיק, 2021.
Psychoanalysis on the Verge of Language: Clinical Cases on the Edge. New-York & London: Routledge, 2021
"גלות הגוף המדבר" (עיון), סדרת נרקיסוס, הוצאת רסלינג, 2023
"שתיים אוחזות" (ממואר בפרוזה), הוצאת אפיק, 2023
Psychoanalysis as Radical Hospitality. New-York & London: Routledge, 2024
"והלאה" (פרוזה לירית), הוצאת תרסט, 2024.
"מוצא הדרכים" (שירה). הקיבוץ המאוחד, 2015.
לקריאה נוספת

הערך "דנה אמיר" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 41, 2018, חיפה.
הערות שוליים

↑  ראשי, באתר החוג לפסיכולוגיה, הפקולטה למדעי החברה, אוניברסיטת חיפה
↑  איה אליה, "המוות הפגיש אותי עם הספרות": זוכת פרס ספיר בראיון, באתר ynet, 28 בינואר 2017
↑   ריכוז הפרויקט: עלית קרפ, שבוע הספר 2022: 70 הספרים הכי טובים של השנה, באתר הארץ, 22 ביוני 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311982505171  BnF: cb150507793 (data)  GND: 110196698X  ISNI: 0000 0000 6661 1841  LCCN: no94003864  NLK: KAC2022B3777  ORCID: 0000-0002-1574-5844  VIAF: 24886424   WorldCat (עם VIAF): 24886424
חרמש (רומן)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ניל שוסטרמן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  לב-מריקה
 תקופת התרחשות:  2292, שנת האוצלוט
 הוצאה
 הוצאה:  סיימון אנד שוסטר 
 תאריך הוצאה:  2016
 מספר עמודים:  443
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  ידיעות ספרים
 תאריך:  2020
 תרגום:  יעל אכמון
 מספר עמודים:  422
 סדרה
 סדרת ספרים:  להב החרמש
 הספר הבא:  עננה
 
"חרמש" (באנגלית: Scythe) הוא רומן לנוער משנת 2016 מאת ניל שוסטרמן והוא הראשון בסדרת הספרים "להב החרמש". הסיפור מתרחש בעתיד הרחוק, שבו מוות, מחלות ואומללות חוסלו הודות להתקדמות הטכנולוגיה, ובינה מלאכותית המכונה ה"עננה" שולטת בשלווה על כדור הארץ המאוחד. החריגה הבולטת לחוקי העננה היא החרמשות, קבוצת בני אדם שמטרתה העיקרית היא לסיים חיי בני אדם על מנת למנוע התפוצצות אוכלוסין. השם "חרמש" נבחר כי זהו נשקו המיתולוגי של מלאך המוות בתרבות הפופולרית.
הספר זכה בפרס מישל ל. פרינץ (אנ') למצוינות בספרי נוער.
עלילה > הקדמה

בשנת 2042, מתגלה האלמוות באופן יעיל, כך שהוא מאפשר לבני אדם לאפס את גילם הפיזי תוך שמירה על זיכרונם. בנוסף, טכנולוגיה רפואית מתקדמת מאפשרת תיקון של כל פציעה, אפילו קטלנית, תוך ימים ספורים באמצעות ננובוטים (או עבור פציעות חמורות יותר, הליך בית חולים המכונה החייאה). הטכנולוגיות המהפכניות האלו הם אלה שאיפשרו לאנושות לנצח את המוות ולסיים את מה שמיוחס כעידן התמותה.
בנוסף לכך, בינה מלאכותית כמעט כל יכולה הנקראת ה״עננה״ נוצרה בסביבות אותה התקופה, המתוארת כ״התפתחות הענן״. העננה עוצבה בקפידה עם מניעים מושלמים ואכפתיים, מתוך רצון להיות השומר האוהב של האנושות. אף על פי שבהתחלה כולם היום ספקניים, בסוף כל ממשלה נכנעה לעננה, וכל כדור הארץ הפך מאוחד ושלו. תחת שימוש בכל הידע והכוח של האנושות, העננה הצליחה לפתור את ההתחממות הגלובלית, מחלות נפשיות, ואפליה. על מנת להביא לחיים משמעות העננה החליטה שהמוות עדיין הכרחי, אבל שהיא לא תהיה אמצעי המוות, כיוון והיא לא רוצה ולא מסוגלת להיראות כרוצחת.
במקום העננה, קבוצה של אנשים הנקראת החרמשות, אנשים עצמאיים שאחראים על הרג (״ליקוט״) של אחרים לצמיתות, ללא אפשרות החייאה על פי חוק. העננה מוצאת שזאת הגישה הטובה ביותר. החרמשים עונדים טבעות המעניקות חסינות על ידי העברת ה-DNA של האדם למסד הנתונים. ברגע שנהפכים לחרמשים, הם חייבים להחליף את שמם לפטרון היסטורי (כמו החרמש פאראדיי). חרמשים מופרדים לגמרי מחוקי העננה, והם אינם צריכים לציית לשום חוק מלבד לחוקי החרמשות.
עלילה > אקספוזיציה

250 שנה לאחר עידן התמותה, חרמש המכונה מייקל פאראדיי מבקר בבית בלב-מריקה. שם, הוא מפריע לארוחת הערב המשפחתית ומצטרף אליהם, לכאורה לא מודע לפחד שלהם מכך שהוא הגיע ללקט אותם. הנערה, סיטרה טרנובה, עומדת מולו, מה שהוא מוצא משעשע. לאחר מכן הוא חושף בפניהם שהוא בא לא על מנת ללקט אותם אלא ללקט את השכנה שלהם, הוא מצטט סטטיסטיקות מעידן התמותה שתומכות בבחירת הליקוט שלו.
כמה שבועות לאחר מכן, נער בשם רואן דמיש לומד בתיכון כאשר הא נתקל גם בחרמש פאראדיי. פאראדיי מבקש עזרה באיתור המזכירות, ורואן מסכים בלחץ. כאשר הם מגיעים למזכירות, פאראדיי חושף בפניו שהוא הגיע ללקט את הקוורטרבק הכוכב של בית הספר, כיוון והוא מתאים לפרופיל של נהיגה ושתייה מופרזת שהיו גורמות בעידן התמותה להרבה תאונות המסתכמות במוות. הוא מבקש מרואן להנחות אותו למשרד בזמן שהצוות יאתר את הקוורטרבק ויביאו אותו למשרד. רואן מציית, אך מסרב לעזוב כשפאראדיי מלקט את הילד בעזרת הלם חשמלי, גם כאשר כולם בורחים.
בשבועות שלאחר מכן, רואן עובר בריונות בבית הספר, כיוון ושמועות התפשטו על כך שפאראדיי הוא דוד שלו ושרואן ביקש את הליקוט מקנאה. רואן בהתחלה מתכחש לשמועות, אבל אז מחליט לאמץ את זה, מצהיר על כך שפאראדיי ילקט כל אחד שהוא ירצה. זה גורם לכולם לפחד ממנו, ומפסיקים להציק לו.
עלילה > תקופת החניכות

סיטרה ורואן מקבלים הזמנה ובה כרטיסים להצגה, ושניהם מחליטים להגיע מתוך סקרנות. הם פוגשים אחד את השני ואת החרמש פאראדיי, שארגן את הכל. הוא מיידע אותם שהם נבחרו להיות שוליות חרמש שלו, מפני שהוא מעריץ את היושרה של סיטרה ואת החמלה של רואן. הם שניהם מקבלים את הידיעה שרק אחד מהם יוכל להיות מוסמך כחרמש בסוף האימונים שלהם.
בזמן החניכות שלהם, הם חיים עם החרמש פאראדיי, שמאמן אותם בדרכים שונות של הרג. בנוסף, הוא גם לוקח אותם לליקוטים שלו, על מנת שהם יוכלו להתרגל להרג. כשהם מתמלאים באשמה רק על עצם היותם נוכחים, פאראדיי שבע רצון מכך שהם לא נהנים מאומנות נטילת חיים.
כמה חודשים לאחר מכן, פאראדיי לוקח את השוליות שלו לעצרת האזורית התלת-שנתית של החרמשים, שם חוקים שונים ומעשים מסורתיים מתרחשים למשך חצי יום. החרמשות מתחלקת לגוורדיה הישנה, שמאמינה שליקוט הוא מעשה קדוש שדורש חמלה וכבוד למוות, והסדר החדש, שמאמין שחרמשים צריכים ליהנות מליקוט. העומד בראש הסדר החדש הוא החרמש גודארד, אדם כריזמטי הידוע לשמצה בשל הליקוטים ההמוניים האכזריים שלו. באופוזיציה עומדת החרמשה קירי, שידועה בכך שצדה את כל חברי הממשלה בימים המוקדמים של האלמוות על מנת שהם לא יוכלו לנסות ולעלות לשלטון מחדש.