stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים ויצמן
קורות חיים > נשיא ההסתדרות הציונית (1920–1946) > 1929–1934

ב-1929 העביר ויצמן את הסמכויות הביצועיות לניהול היישוב בארץ לידי הסוכנות היהודית, גוף שיזם את הקמתו כדי לרתום את העם היהודי כולו, לרבות החוגים שלא הזדהו עד אז כציונים, למשימת בניית הבית הלאומי.
בסוף יולי אותה שנה, כונס הקונגרס הציוני בציריך. ב-11 באוגוסט נאם ויצמן בפני המושב הראשון של מועצת הסוכנות היהודית המורחבת, שם גם נבחר לנשיא הסוכנות היהודית.
לקראת פרסום מסקנות דו"ח הופ-סימפסון, הודיע ויצמן כי יתפטר מתפקידו אם הממשלה תפרסם ספר לבן על פיהן. ב-20 באוקטובר 1930, יום לפני החלטת הממשלה לפרסם את הדו"ח באופן רשמי, הודיע ויצמן במסיבת עיתונאים על התפטרותו ופרסם גילוי דעת אל העם היהודי, תחת הכותרת "בשעה קשה זו" ("A Solemn Hour"); אלא שהאולטימטום וההתפטרות נועדו רק לאיים על הממשלה בתקווה שתחזור בה. בתום שיחות עם נציגיה, שלח ראש ממשלת בריטניה רמזי מקדונלד, ב-13 בפברואר 1931, איגרת לויצמן שהוקראה על ידי ראש הממשלה בישיבת בית הנבחרים, אשר למעשה ביטלה את מעמדם של הספר הלבן של פאספילד ודו"ח הופ-סימפסון כמסמכים בעלי תוכן מחייב.
לאחר פרסום הספר הלבן בשנת 1930, השקיע ויצמן מאמצים רבים בשינוי המדיניות הבריטית, שצמצמה את זכויות היהודים לעלייה ולהתיישבות.
ב-1 ביולי 1931 התייחס ויצמן לבעיה הערבית בנאומו בפני הקונגרס הציוני שנערך בבזל: "יש לחזק אצל הערבים את התחושה ולשכנעם, במעשים ובמלים כאחד, כי יהא היחס המספרי בין שתי האומות בארץ ישראל בעתיד אשר יהיה, אנו מצדנו איננו מעוניינים לשלוט בהם. אך עליהם גם לזכור, כי אנו מצדנו לא נהיה מוכנים לקבל עלינו את שליטתם". הוא השיב למבקרי מדיניות ה"דונם אחר דונם" של הסוכנות היהודית: "אם קיימת דרך אחרת לבנות בית, שלא באמצעות לבנה אחר לבנה, אני איני מכיר אותה". ב-3 ביולי הסביר לסוכנות הטלגרפית היהודית: "שוויון אין פירושו מדינה דו-לאומית, שהיא יצור מעורפל שאין פירושו בהכרח שוויון. אין בלבי כל אהדה או הבנה לתביעה לרוב יהודי. הרוב לא יבטיח בהכרח ביטחון... העולם כולו יפרש את הדרישה הזאת באופן אחד ויחיד – כי אנו רוצים ברוב על מנת לגרש מכאן את הערבים". ויצמן לא נבחר לנשיא הקונגרס, עקב מדיניותו, שנתפסה כפרו-בריטית מדי. אז הוא שב, בגיל 57, אל המעבדה שלו.
אחרי שקרא את ספרו של אדולף היטלר, "מיין קאמפף", כחודש לפני עליית היטלר לשלטון בינואר 1933, ביקר ויצמן בגרמניה; הוא הזהיר את הקהילה היהודית במינכן (ובגרמניה בכלל) כי "היטלר מתכוון לכל מילה" ויעץ להם לברוח מהמדינה. במאי 1933 הצטרף לוועד הפועל של "הקרן הבריטית המרכזית למען יהודי גרמניה". בספטמבר מונה מטעם הקונגרס הציוני בפראג ליושב ראש הלשכה המרכזית של הסוכנות היהודית ליישובם של יהודי גרמניה. ויצמן נועד פעמיים עם מוסוליני, באפריל 1933 ובינואר 1934, בניסיון לגייס את עזרתו להקלת מצוקת היהודים בגרמניה. מוסוליני אמר לו: "אתם זקוקים למדינה יהודית". באוקטובר 1934 העיד ויצמן בתביעה המשפטית של יהודי שווייץ נגד הפצת "הפרוטוקולים של זקני ציון".
קורות חיים > נשיא ההסתדרות הציונית (1920–1946) > עבודתו המדעית בשנות ה-30 ובמלחמת העולם השנייה

החל מ-1931 שב חיים ויצמן למחקר המדעי, לסירוגין, ועבד בין השאר במעבדה במכון דניאל זיו ברחובות, שאותו הקים על שם בנו של ידידו הלורד ישראל זיו ובמימונו. המכון נחנך ב-3 באפריל 1934.
שם המכון שונה למכון ויצמן למדע ב-1949. כמו כן, עסק ויצמן בחקר שיטות לניצול פרי הדר לצורכי תעשייה.
בימי מלחמת העולם השנייה נרתם שוב כמדען למען המאמץ המלחמתי של בריטניה. בסתיו 1939 נועד בשווייץ עם ריצ'רד וילשטטר בנוגע לנשק החשאי שברשות גרמניה, בעיקר בנוגע לסוגי הגז שפתחה. ביוני 1940 מונה על ידי שר האספקה, הרברט מוריסון, ליועץ של כבוד לענייני כימיה למנהל המחקר המדעי. ניתנה לו מעבדה סמוך להייד פארק, שם עבד בחברת כימאים נוספים. עבודה זו הייתה מעין המשך למחקרים קודמים: פיתוח שיטות חדשות להפקת כמויות גדולות של דלק מטוסים עתיר אוקטן וגומי סינתטי, על בסיס תהליכי התסיסה שלו. במכון זיו פיקח על מחקרים בתחום הפרמקולוגיה. כמו כן חקר גם בתחום ייצור תחליפי המזון, מה שהביא להפקת חומר שנועד לסייע לרעבים במלחמה, וכונה "מרק הבליץ". בארצות הברית שוחח ויצמן עם הנשיא וסגנו, הנרי וולאס, על רעיונות שהעלה, אולם בעלי אינטרסים, בעיקר חברות הנפט, חששו שהתהליכים שפיתח מהווים סכנה לרווחיהם. ועדה ממשלתית מיוחדת שכללה מספר מדענים מכובדים, בראשות ברנרד ברוך, בחנה את תוכניותיו להפקת גומי וייצור דלק והחליטה נגדן. בסופו של דבר העביר את המצאותיו לחברה פרטית בפילדלפיה, שניצלה אותן גם לאחר המלחמה. סגן הנשיא וולאס אמר מאוחר יותר: "לעולם לא ידע העולם מה חשובה הייתה תרומתו של ויצמן להצלחת התוכנית לייצור גומי סינתטי".
קורות חיים > נשיא ההסתדרות הציונית (1920–1946) > בזמן מלחמת העולם השנייה (1939–1945)

לקראת סוף אוגוסט 1939, נערך הקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה. בנאום הפרידה שלו מצירי הקונגרס, פנה ויצמן לנציגי יהדות פולין ואמר: "יהי רצון, שגורלכם לא יהיה כגורל היהודים בארץ השכנה".
ב-29 באוגוסט 1939 שב ויצמן ללונדון ושיגר מכתב לצ'מברלין, בו הבטיח לו כי "היהודים יעמדו לצד בריטניה הגדולה ויילחמו לצד כוחות הדמוקרטיה". כעבור ימים ספורים פרצה מלחמת העולם השנייה. בדצמבר 1939 שוב העלה ויצמן את הצעתו בפני מפקד המטה האימפריאלי, פילדמרשל אדמונד איירונסייד, להקים "דיוויזיה יהודית". בפברואר 1940 נפגש עם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, והעלה בפניו מחדש את רעיון המדינה היהודית. ב-29 במאי הגיש לצ'רצ'יל תוכנית לתרומת היהודים למאמץ המלחמתי, בה הבטיח "הפניית המשאבים הכלכליים, הצבאיים, הפוליטיים והטכניים של העם היהודי בארץ ישראל ובכל מקום אחר למען הבריטים". בעת מלחמת העולם השנייה פעל ויצמן להקמת הבריגדה היהודית. בשנת 1942 שכל את בנו הצעיר, מייקל (מיכאל), שהיה טייס קרב בחיל האוויר הבריטי במלחמה; מטוסו הופל ב-11 באפריל 1942 מעל תעלת למאנש בדרך למשימה במפרץ ביסקאיה ומקום קבורתו לא נודע.
עד למתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, עודדו הבריטים את ביקוריו הרבים של ויצמן בארצות הברית, מתוך אמונה שהוא מסמל את היהודים הנרדפים וכך מעורר שם אהדה לבריטניה, העומדת לבד מול גרמניה הנאצית. בפברואר 1942 פרסם ויצמן מאמר בכתב העת "Foreign Affairs", בו קרא להקמת מדינה יהודית.
במאי 1942 התקבלה תוכנית בילטמור, שנוסחה על ידי שני עוזריו של ויצמן וייצגה את הנקודות העיקריות במאמר שפרסם. עם זאת, ויצמן טען כי יש להימנע מעימות עם ממשלת בריטניה, ובמקום זאת, קרא להמשיך לנהל משא ומתן עם הממשל הבריטי למען ביטול גזירות הספר הלבן ולמען עליית יהודים, אשר ייצרו עם השנים רוב בארץ ישראל. מדיניותו המתונה לא תאמה את המאבק שהחל להתפתח ביישוב נגד המדיניות הבריטית עוד בזמן מלחמת העולם השנייה, בייחוד לאחר פרסום הספר הלבן של מקדונלד. על רקע זה, החל להעמיק משבר בינו לבין יו"ר הסוכנות דוד בן-גוריון ושאר חברי ההנהלה הציונית, שצמצם את השפעתו בהנהגה.
ב-7 ביולי 1942 נפגש ויצמן לשיחה בת 25 דקות עם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, אולם לא הצליח להתקדם בקבלת תמיכת הממשל האמריקני במדינה יהודית. בתחילת 1943 פנה אל צ'רצ'יל בבקשה שיעצור את מדיניות הספר הלבן ויאפשר את הקמתה של מדינה יהודית בארץ ישראל. ב-4 בנובמבר 1944 נפגש לשיחה עם צ'רצ'יל שארכה שעתיים והגיש לו תזכיר בזכות חלוקת ארץ ישראל. למחרת נרצח הלורד מוין על ידי חברי לח"י. ב-15 בנובמבר הגיעו בני הזוג ויצמן לארץ ישראל. זמן קצר אחרי כן נאם ויצמן בפני חברי הוועד הפועל הציוני בירושלים ואמר כי רצח הלורד מוין הוא "טרגדיה של אומה שלמה". כבר לאחר מלחמת העולם הראשונה, סבל ויצמן מדלקת בעיניו והתקשה בקריאה. בארץ ישראל התגלה עתה לוויצמן כי הוא לוקה בגלאוקומה, שהביאה אותו בסופו של דבר לכמעט עיוורון. ויצמן תר את הארץ ונפגש עם מנהיגי כל המפלגות ביישוב, למעט הרוויזיוניסטים. בתחילת מאי 1945 נותח בעינו.
קורות חיים > נשיא ההסתדרות הציונית (1920–1946) > לאחר מלחמת העולם השנייה, 1945–1946

ויצמן התנגד לפעולה ישירה נגד הבריטים וראה בכך "תוקפנות". הוא סבר שיש להגביל את הפעולות רק לכאלו שחותרות תחת "הספר הלבן", כמו עלייה בלתי לגאלית והקמת יישובים חדשים. לאחר ניצחון מפלגת הלייבור ביולי 1945, בזמן שפעלה תנועת המרי העברי, נפגש ויצמן באוקטובר לראשונה עם שר החוץ ארנסט בווין. בתוך חודש נפגש איתו שלוש פעמים. ב-13 בנובמבר אמר בווין במסיבת עיתונאים: "אם היהודים... רוצים להשיג יותר מדי בלא להמתין בתור כמו כולם, הם מסתכנים בתגובה אנטישמית נוספת". ויצמן הגיב מיד לדבריו מארצות הברית: "הדברים גסים, וולגריים ואנטישמיים, אך אני מניח שזה טבעו של הג'נטלמן הנכבד הזה". בוועידה של ציוני אמריקה באטלנטיק סיטי אמר כי עד לפני זמן קצר "הייתה ליהודים זכות קדימה גבוהה ביותר בתור שהוביל למשרפות אושוויץ וטרבלינקה". ב-4 בדצמבר נפגש ויצמן לראשונה עם נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
ב-8 במרץ 1946 הופיע ויצמן בפני הוועדה האנגלו-אמריקאית בבניין ימק"א בירושלים ודיבר במשך שעתיים. ויצמן קרא לחבריה: "מצאו את האפשרות שהיא בבחינת העוול המועט". ויצמן גם הזמין אותם לביתו ברחובות. לימים אמר עליו חבר הוועדה ריצ'רד קרוסמן: "הוא היה המדינאי הגדול היחיד שפגשתי מעודי".
ב-3 ביוני 1946, במהלך סימפוזיון בין-לאומי בנושא "מגמות במדע המודרני", הניח ויצמן את אבן הפינה ל"מכון ויצמן למדע".
ב-5 בדצמבר 1946 הגיע ויצמן לקונגרס הציוני ה-22 שנערך בבזל, לאחר שהחלים מניתוח עיניים נוסף. הוא לא הצליח להתגבר על הברית שנכרתה בין אבא הלל סילבר ודוד בן-גוריון, ורובם המוחלט של הצירים מארצות הברית ומארץ ישראל ניצבו נגדו. הוא נאם את נאום הפתיחה באנגלית ואת דבריו הקשים ביותר הקדיש להוקעת פעולות ארגוני המחתרת הפורשים:
ויצמן לא זכה בקונגרס לתמיכת הבוחרים בעמדותיו לא להיאבק מאבק מזוין כנגד בריטניה, והתפטר מתפקידו כנשיא התנועה הציונית.
איש לא מונה במקומו לתפקיד והוא לא נבחר שוב להנהלת הסוכנות היהודית. בראש התנועה הציונית עמדו עתה שניים: סילבר ובן-גוריון.
קורות חיים > נשיא מדינת ישראל (1948–1952) > נשיא מועצת-המדינה הזמנית

ב-16 במאי 1948, יומיים לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, נבחר ויצמן כנשיא מועצת-המדינה הזמנית. למחרת קיבל ויצמן מברק רשמי מבן-גוריון, המודיע לו על כך. ויצמן שלח לעמו מברק ראשון כנשיא מדינת ישראל, אותו סיים בפסוק האהוב עליו מספר ישעיהו: "צִיּוֹן בְּמִשְׁפָּט תִּפָּדֶה". באותו יום הונף דגל ישראל בחזית מלון וולדורף אסטוריה, בו שהה בניו יורק. ב-25 במאי הגיעו ורה וחיים ויצמן לביקור רשמי בבית הלבן. בקבלת הפנים במדשאה הדרומית, העניק ויצמן לטרומן ספר תורה, המסמל את המסורת היהודית. כעבור יומיים הפליג הזוג ויצמן לאירופה, אך לאור המצב הסכסוך עם בריטניה החליט לפסוח על לונדון, והמשיך לצרפת ולשווייץ. בצרפת התארחו לארוחת ערב ממלכתית אצל הנשיא ונסן אוריו בארמון האליזה בפריז, ולאחר מכן נפגשו עם לאון בלום בביתו הכפרי. ביולי בילו באתרי מרפא לחוף אגם ז'נבה. באוגוסט נשלח לסנטוריום ליד ז'נבה, לניתוח נוסף בעיניו.
בספטמבר 1948 החזיר ויצמן את דרכונו הבריטי למשרד הפנים של אנגליה. ב-30 בספטמבר, לאחר שהחלים בז'נבה מהניתוח בעינו, הוטס למדינת ישראל, הפעם כנשיאה הראשון. עקב היותה של שווייץ מדינה נייטרלית, נאסר על מטוסים צבאיים לנחות בה ועקב כך נצבע מטוס הדאגלס C-54 סקיימסטר, שהשתייך ללהק תובלה אווירית, כמטוס נוסעים אזרחי של חברת "אל על", שהוקמה במיוחד עבור צורך זה.
משדה התעופה הצבאי בתל נוף, נסעו ויצמן ורעייתו לביתם ברחובות, בליווי אופנוענים ומשמר חמוש. בהמשך היום סייר ויצמן במכון המדעי שנקרא עתה בשמו. בשעה 17:00 הגיע לישיבת מועצת העם במוזיאון תל אביב שבשדרות רוטשילד. בנאומו שם הבטיח לפעול על פי הפסוק האהוב עליו, "צִיּוֹן בְּמִשְׁפָּט תִּפָּדֶה וְשָׁבֶיהָ בִּצְדָקָה" וסיים בברכת שהחיינו, במהלכה נשבר קולו.
קורות חיים > נשיא מדינת ישראל (1948–1952) > השבעתו לנשיא המדינה

ב-1949 נבחר לכהן כנשיאהּ הראשון של מדינת ישראל, לאחר שניצח את מועמד הימין יוסף קלוזנר, והושבע לתפקיד ב-17 בפברואר 1949.
אני חיים בן עוזר ורחל ויצמן מתחייב כנשיא-המדינה לשמור אמונים למדינת-ישראל ולחוקיה.

כנסת-ישראל! אדונים, חברים!

ראשית תרשו לי להביע את צערי שראש-הממשלה אינו בתוכנו עכשיו. בשמכם, בשמי ובשם הגב' ויצמן אנחנו מאחלים לו רפואה שלמה במהרה.

הנני מודה על הכבוד הגדול שניתן לי בהיבחרי כנשיא הראשון למדינת-ישראל. בכל נפשי ובכל מאודי אתאמץ למלא את השליחות הנעלה והכבירה הזאת לטובת בני עמנו וכל תושבי הארץ ולהרמת קרן מדינתנו. גדול התפקיד שהוטל עלי. אבל בשר ודם אני, ועלול להיכשל חלילה במעשי, אל נא אהיה בעיניכם כחוטא במזיד.

ברגע גדול זה בחיי, בחיי כולנו, הנני שולח ברכה לבבית לכל אזרחי ישראל ולעם היהודי ברחבי תבל. יודע אני כי כל אשר נעשה ושלא נעשה בארץ הזאת יטיל מאורו או מצילו על עמנו כולו.

מתוך הכרת כובד האחריות הזאת הנני נכנס למילוי תפקידי כנשיא-ישראל.
קורות חיים > נשיא מדינת ישראל (1948–1952) > פעילותו כנשיא

את תפקיד נשיא המדינה מילא מביתו שברחובות, שהיה "יצוגי מאוד" ושימש כ"בית הנשיא" לכל דבר. בנוסף, נקבעה לו לשכה בפאתי הקריה בתל אביב, אך לא נעשה בה שימוש רב.
על אף שהיה כבר חולה עוד בזמן כהונתו הראשונה, גילה התעניינות מתמדת בענייני המדינה, אך כמעט שלא השתתף בהחלטות בדבר מדיניותה. לבו לא היה שלם עם הגדרת תפקידו כייצוגי בלבד. הציקה לו גם העובדה ששמו לא נכלל ברשימת החותמים על מגילת העצמאות. בשנותיו האחרונות סבל מבעיות רפואיות וכבר היה כמעט עוור. למרות מחלתו, שמר הנשיא על צלילותו המלאה, על שנינותו המפורסמת ועל חוש ההומור המלוטש שלו.
בפברואר 1949 יצא לאור ספר זיכרונותיו, "מסה ומעש", שזכה לביקורות משבחות. ב-2 בנובמבר 1949, נחנך בטקס רב משתתפים מכון ויצמן למדע. ויצמן אמר בנאומו: "אל לנו לסמוך רק, או בעיקר, על עצמתנו הפיזית. יש לנו נשק עז שעלינו לנצל ביוזמה ובמומחיות... נשק זה הוא המדע, מעוזנו ומקור התגוננותנו". באמצע שנת 1951 סיים את תפקידו כמנהל המדעי של המכון.
ויצמן תמך בהסכם השילומים עם גרמניה המערבית, אולם כאשר שהה במקרה באותו מלון בשווייץ עם קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר, סירב להיפגש עמו.
ויצמן זכה לרווחה כלכלית בזכות המצאותיו המדעיות, וחי בפאר יחסית למקובל בא"י המנדטורית ובימי ראשית המדינה. הוא סירב להתפרנס מכספי התנועה הציונית, ומעולם לא קיבל ממנה משכורת. בשנת 1949 אף הודיע לוועדת הכספים כי אינו מעוניין לקבל משכורת מהמדינה עבור תפקידו כנשיא, וכי די לו בתמלוגים שהוא מקבל בגין המצאותיו המדעיות. המדינה סירבה לבקשתו וויצמן הסכים לכך, מתוך מחשבה על הנשיאים שיבואו אחריו. משכורתו הייתה סמלית.
מכיוון שכהונת הנשיא הייתה מוצמדת בשעתו לכהונת הכנסת, הוא התמודד שוב על התפקיד לאחר השבעת הכנסת השנייה, ונבחר לקדנציה נוספת ב-19 בנובמבר 1951 ללא מתחרים.
קורות חיים > מותו ומשפחתו

חיים ויצמן נפטר בכ"א בחשוון ה'תשי"ג, 9 בנובמבר 1952, ונטמן, על פי בקשתו, בגן ביתו שברחובות, במתחם מכון ויצמן למדע הקרוי על שמו. מצבתו עוצבה בפשטות, על פי דגם המצבות לחיילים הבריטים הנעדרים. לאחר מותו הוקמה יד חיים ויצמן, האמונה על טיפוח מורשתו, אחזקת ביתו כמוזיאון וניהול גנזך ויצמן. במסגרת פעילותה פורסמו במרוצת השנים כתביו של הנשיא הראשון (לרבות התכתובת רחבת ההיקף, הכתובה בשש שפות). על פי צוואתו וצוואת רעייתו, נתרמו בית ויצמן, הגנים והגנזך לתועלת הציבור הישראלי.
לאחר מותו הוכרז יום אבל לאומי בארגנטינה ובאורוגוואי.
לחיים ולוורה ויצמן נולדו שני בנים, שניהם בוגרי אוניברסיטאות שחיו בבריטניה. בנימין (1907 מנצ'סטר – 1980 באי ג'רזי) לחם במלחמת העולם השנייה ולקה בהלם קרב. הוא הוכר כנכה ושוחרר ב-1940 מהצבא. מיכאל עזר (1916–1942), מהנדס אלקטרוניקה, היה טייס בחיל האוויר המלכותי בדרגת סרן, נעלם עם מטוסו בפברואר 1942, במלחמת העולם השנייה. מטוסו הופל מעל מפרץ ביסקאיה. גופתו לא נמצאה והוא נחשב לנעדר. בנו של בנימין, דוד, חי בבריטניה. עזר ויצמן, בנו של אחיו, יחיאל, היה נשיאהּ השביעי של מדינת ישראל.
על שמו של חיים ויצמן רחובות רבים בישראל, שכונת ויצמן בחדרה וכן המושב גן חיים, הקיבוץ כפר הנשיא וכפר הנוער החקלאי אשל הנשיא.
פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים ע"ש ד"ר חיים ויצמן מוענק מטעם עיריית תל אביב-יפו למחקרים מקוריים במדעים מדויקים.
חגיגות יום הולדתו ה-75 של ויצמן בלשכתו בקריה, 1949
ציור של חיים ויצמן על ארון חשמל ברחוב ויצמן בגבעתיים
בול לזכרו של חיים ויצמן, 1952
בית חיים ויצמן, המצוי במתחם מכון ויצמן למדע ברחובות
פרוטומה של ויצמן (מוצגת בחצר בית הנשיא)
קבר חיים וורה ויצמן (ראו תמונות נוספות)
הלווייתו של חיים ויצמן
ראו גם

ביתו של חיים ויצמן
סם זמוריי
לקריאה נוספת

חיים ויצמן הנשיא הראשון מבחר איגרות ונאומים, עורכת הסדרה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה ימימה רוזנטל, עורכת הספר לואיז פישר, ירושלים: גנזך המדינה, תשנ"ה-1995. באתר גנזך המדינה)(הספר בקטלוג ULI)
חיים וויצמן, מסה ומעש - זכרונות חייו של נשיא ישראל, תרגם: אשר ברש, תל אביב: הוצאת שוקן, 1949
יצחק לופבן (עורך), "דברים" - כתבי חיים וויצמן בארבעה כרכים, הוצאת מצפה, 1934
חיה ויצמן-ליכטנשטיין, בצל קורתנו; פרקי זכרונות מבית אבא, עם עובד, תשי"ג
יוסף גורני וגדליה יוגב (עורכים), מדינאי בעתות משבר: דרכו של חיים ויצמן בתנועה הציונית 1900–1948, הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת תל אביב, 1977
דבורה ברזילי, המדיניות הציונית של חיים ויצמן בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בתוך: אידאולוגיה ומדיניות ציונית (קובץ מאמרים), ירושלים, 1978
הרולד בלומברג, חיים וויצמן: חייו ודורו, יד חיים ויצמן, תרגום לעברית: א. עמית. המהדורה העברית – הוצאת עידנים, ירושלים, בשיתוף עם ידיעות אחרונות, 1979
ישעיה ברלין, רשמים אישיים, מאנגלית - אהרן אמיר, עמודים 70–104, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1983
יהודה ריינהרץ, חיים ויצמן: בדרך אל המנהיגות, 1914-1874, כרך א', ירושלים: הספרייה הציונית, 1987
יהודה ריינהרץ, חיים ויצמן: עלייתו של מדינאי, 1922-1914, כרך ב', ירושלים: הספרייה הציונית, 1996
מוטי גולני, יהודה ריינהרץ, האב המייסד: חיים ויצמן, ביוגרפיה, 1952-1922, כרך ג', תל אביב: עם עובד, 2020
נורמן רוז, חיים ויצמן: קורות חיים, (תרגום מאנגלית: כרמית גיא), הוצאת עידנים, 1990
בנימין זאב קדר (עורך), חיים ויצמן: המדען, המדינאי ומדינאי-המדע, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשע"ה
אורי כהן ומאיר חזן (עורכים), ויצמן מנהיג הציונות, קובץ מאמרים, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשע"ו 2016
ישראל קולת, אבות ומייסדים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975. עמודים 1–22
ורה ויצמן, חיי עם ויצמן, תל אביב: ספרית מעריב, תשכ"ח 1967
לקריאה נוספת > סרטים דוקומנטריים

הסרט הדוקומנטרי "הנשיא" (2010), בימוי ועריכה: נואית ודן גבע.
פרופ' מוטי גולני מורשתו של חיים ויצמן הנשיא הנשכח פודקאסט, היסטוריה גדולה, בקטנה
ביאורים

↑  כתיב זה (שהוא הכתיב היידי), מופיע על קברו וקבר רעייתו בעיר רחובות, וכן במספר מקורות רשמיים כגון חוק הנשיא חיים ווייצמן (גימלה ועזבון)
כיבוש תוניס (1574)

כיבוש תוניס בשנת 1574 סימן את הכיבוש האחרון של תוניס על ידי האימפריה העות'מאנית מהאימפריה הספרדית. זה אירוע בעל משמעות רבה, משום שקבע שצפון אפריקה תהיה תחת שלטון מוסלמי ולא נוצרי, וסיים את הכיבוש הספרדי של צפון אפריקה, שהתחיל בזמן איזבלה הראשונה מקסטיליה ופרדיננד השני מאראגון. כיבוש תוניס בשנת 1574 "קבע את השליטה העות'מאנית על המגרב המזרחי והמרכזי".
רקע

תוניס נכבשה בתחילה על ידי העות'מאנים תחת פיקוחו של ברברוסה בשנת 1534. בשנה שלאחר מכן, הקיסר הרומי הקדוש צ'ארלס החמישי יצא במשלחת צבאית גדולה וכבש אותה בחזרה בקרב 1535. הוא הקים חיל מצב ושליט וואסל. המושל של אלג'יר אולוג'י עלי פאשה כבש את תוניס בשנת 1569 עבור האימפריה העות'מאנית, אולם בעקבות הניצחון הנוצרי בשנת 1571 בקרב על לפנטו הצליח ג'ון מאוסטריה לכבוש את תוניס בחזרה באוקטובר 1573.
כיבוש תוניס

בשנת 1574 ניסו וילם מאורנז' ושארל התשיעי מצרפת להשיג את תמיכתו של השליט העות'מאני סלים השני, כדי לפתוח חזית חדשה נגד מלך ספרד פליפה השני. סלים השני שלח את תמיכתו דרך שליח, שהשתדל ליצור קשר עם ההולנדים עם מוריסקוס המורד בספרד ועם שודדי הים באלג'יר. סלים שלח גם צי גדול לתקוף את תוניס בסתיו 1574 ובכך הצליח להפחית את הלחץ הספרדי על ההולנדים.
לקרב לה גולט, סלים השני גייס צי של בין 250 ל-300 אוניות מלחמה, עם כ-75,000 איש. על הצי העות'מאני פיקד סינאן פאצ'ה ואלג'יי עלי. [9] הצי העות'מאני בשילוב כוחות שנשלחו על ידי מושלי אלג'יר, טריפולי ותוניס, נוצר כוח משולב של כמאה אלף חיילים. הצבא תקף את תוניס ואת לה גולט; העיר לה גולט, שהוגנה על ידי 7,000 איש, נפלה ב־24 באוגוסט 1574. הכוחות הנוצרים האחרונים במבצר קטן מול תוניס נכנעו ב־3 בספטמבר 1574.
חואן מאוסטריה ניסה להסיר את המצור עם צי מנאפולי וסיציליה אך נכשל עקב מזג האוויר. הכתר הספרדי, שהיה מעורב מאוד בהולנד ובמחסור גדול בכספים לא הצליח לעזור משמעותית.
סרוואנטס השתתף באירועים אלה כחייל והיה בין כוחותיו של דון חואן מאוסטריה שניסו לחלץ את העיר. הוא טען כי העות'מאנים ביצעו 22 תקיפות נגד מבצר תוניס, ואיבדו 25,000 איש, בעוד שרק 300 נוצרים שרדו. הוא כתב על הקרב:
"בגולט ובמבצר ביחד, החזיקו בקושי 7,000 חיילים. איך יכול היה כוח כה קטן, נחוש ככל שיהיה, לצאת ולהחזיק בעצמו כנגד צבא אויב כה גדול. ואיך אתה יכול שלא תאבד מעוז כאשר הוא מוקף בצבא עיקש ורב מאוד, ובאדמה שלו?
עבד אל-מליק, מלך מרוקו העתידי, השתתף בכיבוש תוניס 1574 לצד העות'מאנים.
לאחר הכיבוש

הצלחתם של הטורקים בפיקוד אוקשיאלי בקרב גולטה הפחית את הלחץ הספרדי על ההולנדים, והוביל למשא ומתן בוועידת ברדה. עם זאת, לאחר מותו של צ'ארלס התשיעי, במאי 1574, העות'מאנים תמכו במרד 1575–1576, והקימו, בשנת 1582, קונסוליה באנטוורפן (דה טורקס-גריקס נאטי).
העות'מאנים חתמו על הפסקת אש עם ספרד, והעבירו את תשומת ליבם לסכסוך שלהם עם פרס (1578–1590).
הכתר הספרדי הגיע לפשיטת רגל ב־1 בספטמבר 1575.
הערות שוליים

1 2  Setton, Kenneth Meyer (1984). The Papacy and the Levant, 1204–1571: Vol.IV. Philadelphia.
1 2 3  María Antonia Garcés Cervantes in Algiers: A Captive's Tale Vanderbilt University Press, 2005, pp. 222
↑  The new Cambridge modern history R. B. Wernham, p.354
↑  The Regency of Tunis and the Ottoman Porte, 1777–1814: Army and Government of a North-African Ottoman Eyâlet at the End of the Eighteenth Century by Asma Moalla, Routledge, 2004
↑  The new Cambridge modern history R. B. Wernham, p.354
↑  The General Crisis of the Seventeenth Century – Google Boeken
1 2 3  Geoffrey Parker, Lesley M. Smith The General crisis of the seventeenth century Routledge, 1978,p. 71
↑  Cervantes In Algiers: A Captive's Tale – María Antonia Garcés – Google Boeken. Books.google.com. Retrieved 18 March 2013.
↑  Garcés, p.220
1 2  Garcés, p.221
↑  history of the Muslim world by Frank Ronald Charles Bagley, Hans Joachim Kissling p.103
↑  Tarih Sitesi: Kılıç Ali Paşa
↑  Goris, J.A. (1922-1923) Turksche kooplieden te antwerpen in de XVIe Bijdragentot de Geschiedenis 14/1:30
הצבא העות'מאני תוקף את לה גולט, תוניס 1574
הישויות המדיניות במגרב, וסולטנות חאפסיד, שכיבוש תוניס נתן לה מרחב נוסף
בלדה לאביב הבוכה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  בני תורתי
 הופק בידי:  חיים שריר
 תסריט:  בני תורתי
 עריכה:  יוסף גרינפלד
 שחקנים ראשיים:  דודו טסה אדר גולד מארק אליהו ניר לוי אורי גבריאל
 מוזיקה:  מארק אליהו
 צילום:  אמנון זלאייט
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  2012 
 משך הקרנה:  105 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  3,320,100
 הכנסות:  934,000
 פרסים:  פרס על המוזיקה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, מועמדות לתשע פרסי אופיר
 דף הסרט ב־IMDb
 
בלדה לאביב הבוכה הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של בני תורתי.
אודות הסרט

הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קולנוע דרום 2012, אחר-כך הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים, בו זכה מארק אליהו לפרס על המוזיקה.
זהו השני בטרילוגית סרטיו של תורתי, נעדרי זמן ומקום. כל אחד מהם הוא מחווה למדיום שעיצב את הווי הפריפריה הישראלית. "הבלדה" היא מחווה למוזיקה המזרחית השורשית ולרדיו. כל הסרט נע סביב יצירה שנקראת "סימפוניית האביב הבוכה", אותה מנגנים בסיומו. את הבלדה מנגנים שמונה נגנים, כאשר כל אחד מהם מנגן על כלי קדום אחר: עוד, סנטור, טאר, נאי, זארב, דאריה (תופי מסגרת) וקמנצ'ה. טאווילה, גיבור הסרט, עורך מסע לחיפוש נגנים מעולים שינגנו איתו את הבלדה, הוא הולך מכפר לכפר, מבקר בבתי המרזח המקומיים, שם מנגנים ושותים ובכל כפר הוא אוסף נגן. בדרכו בתחנות השונות הוא נתקל בנבל (יחזקאל צ'קודה), שכל מה שמעניין אותו זה בצע כסף שמנסה לסכל את תוכניותיו.
הסרט הוא מחווה לסרטי הסמוראים. היחס לכלי הנגינה, לאדם שבנה אותו למורה, דומה בין הנגן במזרח לסמוראי. הסרט גם עורך מחווה למערבונים של סרג'ו לאונה, ג'ון פורד והווארד הוקס. תשעת הנגנים הם כמו תשעת המופלאים שמלווים את הסרט לאורכו, בתי המרזח ודמות הנבל, מושפעים גם הם מהמערבונים.
עלילת הסרט מתרחשת במבני אבן. לצורך כך תורתי צילם מבני אבן שונים באזורים שונים ברחבי ישראל: בין השאר בכנסייה בבית ג'מאל, ביפו, בבת שלמה ובבית גוברין.
חלק נכבד מהאנשים שמשחקים בסרט, הם חסרי ניסיון קודם במשחק (non-actors), והם בחלקם זמרים - אישתר, אדר גולד, דודו טסה, או נגנים - מארק אליהו, אמיר שהסר, גיל רון שמע.
את שיר הנושא 'בלדה לאביב הבוכה' כתב בני תורתי ללחן של מארק אליהו ומבצעות אותו בביצוע המקורי אישתאר ורינת בר, ביצוע נוסף מבוצע על ידי אישתאר ואדר גולד.
עלילה

יוסף טאווילה, נגן הטאר האגדי של להקת "אנסמבל טורקיז" ואברהם מופרדי, כתבו את הסימפוניה "האביב הבוכה".
בערב הבכורה של השמעת הסימפוניה אירעה תאונת דרכים, טאווילה נרדם תוך כדי נהיגה, שניים מאנשי התזמורת נהרגו. מהתאונה יצאו בחיים טאווילה, אברם מופרדי ומרגרט (זוגתו של טאווילה, שהייתה הזמרת של הלהקה) שנהפכה לנכה על כסא גלגלים. טאווילה נשפט ונידון למספר שנות מאסר. לאחר שחרורו מהכלא הוא נוטש את אהובתו ואת המוזיקה, פותח בית מרזח ושוקע בדיכאון.
הסרט מתאר את המתרחש עשרים שנה אחרי התאונה. יום אחד מופיע על מפתנו של טאווילה עמרם, בנו של אברהם מופרדי, ומספר שאביו גוסס מסרטן ומבקש ממנו להקים הרכב שינגן את "האביב הבוכה". טאווילה מחליט להגשים את משאלתו האחרונה של חברו משכבר הימים ויוצא למצוא את טובי הנגנים להרכב שינגן בפני מופרדי את היצירה לפני לכתו מהעולם.
מועמדויות לפרס אופיר

הסרט היה מועמד לפרס אופיר בתשע קטגוריות שונות, מתוכן זכה בארבע:
הסרט העלילתי הטוב ביותר
השחקן הראשי הטוב ביותר - אורי גבריאל
הצילום הטוב ביותר - אמנון זלאיט
הליהוק הטוב ביותר - מיכל אליאס
העיצוב האמנותי הטוב ביותר - איל אלחדד- זכה
עיצוב התלבושות הטוב ביותר - דבורה אוחנה - זכה
האיפור הטוב ביותר - מירב הורוביץ בושושה
המוזיקה המקורית הטובה ביותר - מארק אליהו - זכה
הפסקול הטוב ביותר - דוד ליס, גיל תורן - זכה
שחקנים ודמויות

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
דודו טסה: עמרם מופרדי
אדר גולד: תמרה
מארק אליהו: הדרוויש
ניר לוי: דוד פריד
אורי גבריאל: יוסף טאווילה
אורי קלאוזנר: שימעון מנחוס
ארנון צדוק: אברהם מופרדי
אלי חבקוק: יגאל עזיזו
יגאל עדיקא: ניסו הברמן
אמיר שהסאר: חיים עטלף
שמעון מימרן: יחזקאל צ'קודה
רענן חפץ: סלמן
מתי סרי: יחיאל
איציק (פיצ'קו) קונפינו: משה מנדולינה
גיל רון: יואל
פרי בר דלשדפר: שאול
אישתאר: מרגרט
דורון שמש: נחום הקבצן
אבי לוי: עובדיה עזיזו
דיקלה דורי: ברוריה
אשר דגן: אשר תרנגול
יונתן דני: יעקב הכריש
גלית גיאת: סימה
לירית בלבן: רבקה עזיזו
לקריאה נוספת

יגאל בורשטיין, "אהבת האין כיש - על הבלדה לאביב הבוכה - סרטו של בני תורתי", בתוך: ארז פרי ואפרת כורם (עורכים), קולנוע דרום - הגות וביקורת, יוני 2012, עמ' 137–143.
הערות שוליים

↑  מתן שירם, ‏דרוש קהל: אכזבה מהכנסות הסרטים הישראליים ב-2012, באתר גלובס, 8 בפברואר 2013
↑  פרסי אופיר 2012: ניצחון גדול ל"למלא את החלל", באתר נענע 10,‏ 21 בספטמבר 2012