שיחות ליד האח
השיחות ליד האח

לאחר כניסתו לבית הלבן העריך רוזוולט ש-85% מהעיתונים בארצות הברית מתנגדים לו. בראיון רדיופוני ללוול מאלט (נשיא מועצת החירום הלאומית) טען רוזוולט שהעיתונים מעוותים את המציאות ומוסרים לאזרחים מידע לא נכון. לדבריו, "בחלק מהקהילות זו עובדה מצערת שהדרך היחידה להתגבר על הרעש של אי-האמיתות או חצאי האמיתות המוגזמות היא דרך הרדיו". היסטוריונים חלקו על קביעתו של רוזוולט ש-85% מהעיתונים פנו נגדו, אך לפי ההיסטוריון דגלאס קרייג, לפחות 60% אכן התנגדו למדיניות בין המשבר של 1932–1933 לפרוץ מלחמת העולם השנייה. ההיסטוריונית בטי הוצ'ין וינפילד אמרה, "הוא ויועציו היו מודאגים מכך שהדעות הקדומות של העיתונים ישפיעו על טורי החדשות, ובצדק". מתוך תחושה זו, ובעקבות ההבנה שהצלחת ממשלו תלויה בדו-שיח חיובי עם קהל הבוחרים, פנה רוזוולט לרדיו ככלי תקשורת מרכזי להשגת לגיטימציה ושמירה על קשר עם האזרחים. מלבד השיחות ליד האח, רוזוולט נשא נאומים שונים ברדיו (20 נאומים עד ינואר 1934) וב-1939 הוא הכריז על סדרה של שיחות רדיו עם חברי קבינט.
בסדרת השיחות ליד האח פנה רוזוולט למאזיני הרדיו כדי שיסייעו לו בקידום סדר היום שלו. מכתבים שנשלחו על ידי המאזינים לאחר הנאומים הללו גרמו להפעלת לחץ על המחוקקים כדי שיעבירו את הצעדים שרוזוולט הציע. חידוש מרכזי בשיחות, ביחס לשימוש של נשיאים קודמים ברדיו, היה הסגנון הנינוח שלהן, שיצר אצל המאזינים תחושה של קרבה אמיתית לנשיא. רוזוולט הבין שהאפקטיביות של שיחות אלה תלויה בהתאמתן ללוח הזמנים של המאזינים ושל הרדיו – הוא קיים את רובן בימים ראשון–שלישי בערב, זמנים שבהם הקהל היה הרב ביותר ותכנן את דבריו כך שלתחנות הרדיו תהיה בעיה מינימלית לקיים את התחייבויותיהן המסחריות. בנוסף, הוא נזהר מחשיפת יתר שעשויה הייתה לשחוק לאורך זמן את העניין של הציבור בדבריו.
לאחר ארבע שיחות, רוזוולט הפחית את תדירותן בטענה ש"הפסיכולוגיה הציבורית לא יכולה לשמור על קשב לאורך תקופת זמן ארוכה לחזרה בלתי-פוסקת של התווים הגבוהים ביותר בסולם". אף על פי שמקובל לעיתים לחשוב שהשיחות ליד האח היו שיחות שבועיות, למעשה, קיים רוזוולט רק 30 שיחות כאלו בתקופת נשיאות שארכה 4,422 ימים (12 שנים). הוא התנגד לעצתם של אלו שעודדו אותו לנאום לעיתים תכופות יותר, וגישתו זו השתקפה בתשובתו לראסל לפינגוול לאחר השיחה של 23 בפברואר 1942:
"הדבר האחד שמטיל עלי אימה הוא שאם השיחות שלי יהיו תכופות מדי, הן תאבדנה את היעילות שלהן... לכל שידור קודמת הכנה קשה, שאורכת ארבעה או חמישה ימי עבודה ארוכים. למעשה, אני לא יכול להרשות לעצמי לגזול את הזמן הזה מהמשימות החשובות שעומדות בפני. אני סבור שעלינו להימנע ממנהיגות אישית מדי – ידידי היקר, וינסטון צ'רצ'יל סובל מעט מתופעה זו".
כל אחת מהשיחות נכתבה לפני השידור בכתריסר טיוטות. תשומת לב רבה ניתנה גם לאופן בו הקריא הנשיא את הנאום. כאשר הבין רוזוולט כי בשידור נקלט קול שריקה קלה שנבעה מהרווח שבין שתי השיניים הקדמיות בלסת התחתונה שלו, הוא ביקש שיותקן לו גשר לשיניים שאותו נהג להרכיב בזמן השידורים.
רוזוולט נהג לשאת את נאומיו מחדר קבלת הפנים הדיפלומטי בבית הלבן. הוא היה מגיע 15 דקות לפני תחילת השידור כדי להיוועד עם כמה עיתונאים, כולל אנשי רדיו ויוצרי יומני קולנוע. המגיש מטעם NBC בבית הלבן, קרלטון א. סמית', היה קורא משפט הקדמה פשוט: "גבירותי ורבותי, נשיא ארצות הברית". לרוב היה רוזוולט פותח את דבריו במילים, "ידידיי", או "חבריי האמריקאים" ואז היה קורא את נאומו מתוך דפים שהיו מאוגדים בתוך קלסר. יועצו של רוזוולט וכותב נאומיו, סמואל אירווינג רוזנמן, העלה בזיכרונותיו את השימוש התכוף שעשה הנשיא בהיקשים פשוטים ואת הקפדתו להימנע מהכרזות דרמטיות. "הוא חיפש לעשות שימוש במילים שיכלו להוות חלק משיחה בלתי רשמית עם אחד או שניים מידידיו". 80% מהמילים בהן עשה הנשיא שימוש בנאומיו היו בין אלף המילים השכיחות ביותר באנגלית.
מקורו של המונח "שיחות ליד האח" הוא בהצהרה שניתנה על ידי מזכיר העיתונות של רוזוולט, סטפן ארלי, שאמר שהנשיא אהב לחשוב על קהל מאזיניו כחבורת אנשים היישובים סביב לאח. המאזינים היו מסוגלים לדמיין את הנשיא, היושב גם הוא ליד אח, ואת עצמם יושבים לצדו. המונח נטבע על ידי מנהל השידורים של רשת CBS, הארי ס. בוצ'ר ממשרד הרשת בוושינגטון, בהודעה לתקשורת שפורסמה לפני השידור של 7 במאי 1933. יצירת המונח יוחסה לעיתים לכתב ה-CBS, רוברט טרוט, אך זה ציין שהוא למעשה היה רק האדם הראשון שעשה בו שימוש בפעם הראשונה בשידור רדיו. המונח נקלט על ידי העיתונות ועל ידי הציבור ומאוחר יותר עשה בו שימוש גם הנשיא עצמו, והוא נעשה לחלק מהפולקלור האמריקאי.