הקרב על הבליטה
כוחות ופיקוד > הגרמנים > הצבא הגרמני ערב המתקפה

בתקופה שקדמה ל'קרב הבליטה' הניחו כל הערכות המודיעין של בעלות הברית המערביות, בכל הדרגים, כי אין לגרמנים אפשרות לערוך מתקפת נגד רחבת היקף עקב מחסור בכוחות עתודה זמינים. חרף זאת, הצליחו הגרמנים לארגן ולצייד בסתר עשרות דיוויזיות עתודה לקראת מתקפת הארדנים, על ידי הקמת דיוויזיות חדשות ותגבור עוצבות שהיו מותשות מקרבות קודמים. קבוצת ארמיות B בפיקודו של גנרל פלדמרשל ולטר מודל תוגברה עד שכללה כ־300 אלף חיילים ערב המתקפה; מתוכם, כ־200 אלף חיילים במסגרת 17 דיוויזיות (5 דיוויזיות פאנצר ושתים־עשרה דיוויזיות חי"ר) נועדו להשתתף בשלב הראשון של המתקפה בארדנים, ותשע דיוויזיות נוספות נשמרו כעתודה.
הוורמאכט בסוף 1944 לא היה אותו צבא מקצועי ויעיל כבשנות המלחמה הראשונות. האבדות העצומות שספג הצבא הגרמני במהלך הלחימה בחזית המזרחית, ואובדן נגדים וקצינים מנוסים רבים, גרמו לפגיעה ממשית באיכות כוח האדם ביחידות קו החזית, כולל ביחידות העילית, והפיקוד הגרמני גייס נערים החל מגיל 16, וגברים בני 45–60, כדי למלא את שורותיו. עוצבות השריון והאס אס זכו לעדיפות בהזרמת כוח אדם איכותי ובהקצאת משאבים רבים יותר מיחידות אחרות, והמוראל שלהן היה עדיין גבוה; אך כוח האדם ביחידות החי"ר של הוורמאכט היה באיכות נחותה יחסית, רמת המוטיבציה שלהן הייתה ירודה מבעבר, והן הורכבו לעיתים מחיילים ללא ניסיון קרבי, ששרתו במקור ביחידות עורפיות של חיל האוויר או של חיל הים הנאצי, והוסבו לחי"ר. רוב דיוויזיות החי"ר שהשתתפו במתקפת הארדנים היו דיוויזיות פולקסגרנדיר, שכללו אחוז גבוה של חיילים חסרי כל ניסיון קרבי שנקבצו סביב גרעין של חיילים מנוסים, ורמת האימון שלהם הייתה נמוכה ביותר.
המתקפה נתמכה על ידי 1,600–1,900 קני ארטילריה ומשגרי רקטות מסוג נבלוורפר (אנ'). הארטילריה הורכבה מתותחים בכל הקטרים הנפוצים, החל מתותחי שדה בקוטר 75 מ"מ ועד תותחים כבדים בקוטר 210 מ"מ. ואולם, לאחר המתקפה הראשונית התקשתה הארטילריה הגרמנית לסייע להתקדמות הכוחות התוקפים. מחסור בתותחים מתנייעים, והעובדה שרוב התותחים נגררו עדיין באמצעות סוסים - בין היתר כדי לחסוך בדלק - יחד עם תנאי הקרקע הקשים בארדנים, מיעוט הדרכים באזור ההררי ופקקי התנועה שנוצרו, הקשו על הארטילריה לעמוד בקצב ההתקדמות של כוחות החלוץ הגרמניים בארדנים. גם מלאי התחמושת הארטילרית היה מוגבל בהשוואה לצבאות בעלות הברית, ואספקת תחמושת התקשתה להגיע לחזית בשל התקיפות האוויריות של בעלות הברית.
לקראת המתקפה הורה היטלר על תגבור ניכר של יחידות הלופטוואפה בחזית המערבית. חלק מהמטוסים הועברו לשם ממשימות ההגנה על שמי הרייך מפני מפציצי בעלות הברית. עקב כך, גדל מספר מטוסי הקרב החד־מנועיים בחזית המערבית מ־300 באוקטובר ל־1,770 ערב המתקפה, אך מספר מטוסי התקיפה עמד על 155 בלבד. מרבית טייסי הלופטוואפה בשלב זה של המלחמה היו חסרי ניסיון קרבי ורמת האימון שלהם הייתה נמוכה יחסית ליריביהם. עם תחילת המבצע תוכננה מתקפה אווירית מסיבית על שדות התעופה הקדמיים של בנות הברית, אך בפועל מזג האוויר הקשה הגביל את פעילות הלופטוואפה בשבוע הראשון למבצע.
לצורך ביצוע המתקפה המתוכננת בארדנים ריכז הפיקוד הגרמני מספר גדול של כלי רכב משוריינים בחזית המערבית, על אף הקשיים בייצור, שנגרמו בשל מחסור במשאבים ומהפצצות בעלות הברית על המפעלים הנאציים. העדיפות שניתנה לחזית המערבית באה על חשבון החלשת הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית, מכיוון שרק אחוז קטן מהכלים החדשים שיוצרו הופנו לשם. מתוך 2,567 כלי רכב משוריינים – טנקים, תותחי סער ומשחיתי טנקים – שהיו בכל החזית המערבית באמצע דצמבר, 2,168 הוקצו לקבוצת ארמיות B. לפחות שליש מהם הוקצו לארמייה ה־15, שלא לקחה חלק במערכה בארדנים. בסך הכל השתתפו במערכה בארדנים כ־1,400 טנקים, משחיתי טנקים ותותחי סער, מתוכם כ־700 הופעלו בשלב הפתיחה של המתקפה הגרמנית. הטנק העיקרי בעוצבות השריון הגרמניות בדצמבר 1944 היה עדיין הפאנצר סימן 4, אולם במתקפת הארדנים הופעל מספר גדול יותר של טנקי פנתר. כן השתתפו במתקפה מספר רב של תותחי סער מדגם שטוג סימן 3 ומשחיתי טנקים מדגמים שונים (יאגדפנצר 4, יאגדפנתר ויאגדפנצר 38(t) הצר), שמספרם השתווה כמעט למספר הטנקים. במתקפה השתתפו גם כמה עשרות טנקי טיגר וקניגסטיגר כבדים, שהוקצו לשימוש דיוויזיות הפאנצר אס אס בלבד במסגרת גדודי פאנצר כבדים. כלי השריון הגרמנים נהנו מעדיפות משמעותית על מקביליהם בצבאות בעלות הברית, אך לרשות קבוצת ארמיות B עמדו רק 6 פלוגות תחזוקה לטנקים, שחסרו חלקי חילוף ורכבי חילוץ, והתוצאה הייתה קצב שחיקה מהיר ופגיעה ביכולת יחידות השריון לתפקד לאורך זמן. לפחות מחצית מאבדות השריון הגרמני בקרב הארדנים נגרמו עקב תקלות מכניות, ובעיקר - מחמת מחסור בדלק, מה שאילץ במקרים רבים את הצוותים לנטוש את הכלים שלהם.
אחת הבעיות הגדולות ביותר שניצבו בפני הגרמנים הייתה מחסור בדלק; למרות הירידה בתפוקת דלק נוזלי ב־1944, ערב המתקפה, הצליחו הגרמנים לרכז כ-4.6 מיליון גלון דלק ׁׁ(15 מיליון ליטר), אך מחצית מכמות זו לא הגיעה לכוחות בקו החזית ונתקעה בנהר הריין. תנאי השטח הקשים בארדנים הגדילו את צריכת הדלק של כלי הרכב המשוריינים, במיוחד של הטנקים הכבדים מדגם פנתר וקניגסטיגר, שצריכת הדלק שלהם הייתה 350 ו־500 ליטר בהתאמה ל־100 קילומטר, עד פי שניים מצריכת הדלק בטנק בינוני מדגם פאנצר 4. בסופו של דבר, כל טנק גרמני נכנס לקרב הארדנים כשהוא מצויד בממוצע ב־675 ליטרים דלק, המספיקים לכל היותר לתנועה של מאתיים קילומטרים – יומיים/שלושה של לחימה במקרה הטוב. לכן שאפו הגרמנים להשתלט על מאגרי דלק של בעלות הברית בימים הראשונים למתקפה, כדי לפתור את בעיית המחסור בדלק.