stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זהבה לופו
תערוכות נבחרות

1987 – מוזיאון בת ים, אוצר יעקוב חייט
1990 – בית האמנים ירושלים אוצר חגי שגב
1992 – מוזיאון הרצליה אוצר יואב דגון
1995 – בית האמנים תל אביב אוצר חגי שגב
1996 – ניס אקספו, צרפת בחסות מותג האפנה Faconnable
1998 – "חגיגות 75 שנים להכרזתה של הרפובליקה הטורקית" בורסה, טורקיה
1998 – "הכרמל מעבר לפינה בארץ לא נודעת" בית האמנים ירושלים
1998 – משכן האמנים הרצליה, אוצרת וורדה גנוסר
1999 – NOHO Gallery ניו יורק, בחסות קונסול ישראל לתרבות רפי גמזו
2002 – גלריה קסטרא, חיפה
2003 – אוניברסיטת תל אביב, תל אביב
2003 – "אנטומיה של ציור" גלריה מצפה הימים
2004 – "הרמוניה" המשכן לאמנויות הבמה תל אביב, אוצר אודי רוזנוויין
2007 – "קונטרפונקט בלבן" בית האמנים תל אביב אוצר אריה ברקוביץ
2013 – "אטיוד בצבע" בית האמנים תל אביב אוצר אריה ברקוביץ
2018 – מוזיאון קסטל, אוצרת רחל זיו.
2019 - Leonardo Da Vinci, Milano
2021 - Segnalati, Budapes תערוכות בינלאומיות
2022 - תערוכה מוזיאלית בית האמנים תל אביב, תל אביב
תערוכות נבחרות > תערוכות קבוצתיות

1982 – בית האמנים תל אביב
1985 – מוזיאון הרצליה
1986 – בית האמנים תל אביב
1989 – אמני הרצלייה במוזיאון במרל גרמניה
1993 – שבועיים יצירה בנואייבה מצרים כאורחת מרכז תרבות אוסטרי בגראץ
1996 – D.Art, ניס אקספו צרפת
1996 – מוזיאון ארץ ישראל, אמנים שליחים של שלום
1997 – דיסלדורף גרמניה Art Multiple
1998 – ארט אקספו פאלם ביץ, ארט אקספו ניו יורק
1998 – ארט אמסטרדם הולנד
1998 – גלריה מורייה וושינגטון
1998 – ארט אקספו לוס אנג'לס
1998 – קרן היסוד, ניס צרפת
2003 – FEEST Netherlands
2008 – A.L.S בחסות סותביס
2011 – לילה לבן "מוזיקה בחלל" מוזיאון יפו העתיקה
2016 – אמנות ישראלית בווינה
2018 – אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי החברה
2019 – מילאנו, Emerging M.A.D.S Gellery
2019 – לונדון, אמנות ישראלית GALLERY ESPACIO
2019 – DiverCity Eurovision MAY 2019, Tel Aviv-Yafo Exhibition
2019 – מילאנו לאונרדו דה וינצ'י, M.A.D.S GALLERY
2019 - Segnalati, בודפשט
קטלוגים וספרים

1992 - מוזיאון הרצליה, זהבה לופו ציורים 1990–1991, אוצר ועורך: יואב דגון
1996 - Zahava lupu. ניס, צרפת. בחסות ז'אן פייר בן נעים, נשיא קרן היסוד ונשיא Faconnable העולמית.
2013 - Etude in Color בית האמנים תל אביב.
2019 - The William and Mary Review. Vol. 58 by william and mary college virginia
קטלוגים וספרים > קטלוגים וספרי אמנות קבוצתיים

אמנים ישראליים מכוננים במאה ה-21. בעריכת דורון בראונשטיין
קטלוג אמנות ישראלית A.L.S סותביס
קטלוג האמנות מוזיאון הרצליה במרל גרמניה
ספר אמנות ישראלית 2014
קטלוג אמנים שולחים שלום ד"ר יונה פישר
קטלוג האמנות סיני מרכז תרבות אוסטרי
"כאן" מגזין מציאות ישראלית באמנות גיליון מס' 49
מהדורה מיוחדת Goold List, Top contemporary artists of today
Art Museum Selection
The best 2019 Modern and Contemporary Artists
Spotlight contemporary art magazine
Hrpure Plate
Art internationak contemporary magazine
Contemporary Israeli Art, Art market magazine
The Gold List, art market magazine
The William and Mary Review
מרכזי מידע וארכיונים

מרכז מידע מוזיאון תל אביב
מרכז מידע מוזיאון ישראל
הארכיון לתיעוד ולחקר האמנות בישראל ע"ש משה ציפר הפקולטה לאמנויות אוניברסיטת תל אביב
Zen Buddhismas means of Heightening Creativity. Part of Doctorate by Dr. Dorit Keidar
Presented in the neu-york National Lbrary, USA.
הערות שוליים

↑  אתר מוזיאון ישראל, זהבה לפו תערוכות, באתר מוזיאון ישראל - ארכיון
↑  כתבה על התערוכה בצרפת, Zahava Lupu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280609  NLI: 987007521046605171  ISNI: 0000 0000 3224 4289  LCCN: n95040613  VIAF: 78025220   WorldCat (עם VIAF): 78025220 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "זהבה לופו".
ובר (יחידת מידה)

ובר (באנגלית: weber, סימון: Wb) היא יחידת מידה סטנדרטית (כלומר, שייכת ליחידות SI) למדידת שטף מגנטי.
ובר אחד שווה לטסלה כפול מטר רבוע או לוולט כפול שנייה.
בניסוח מתמטי:  \ \mathrm {Wb} =\mathrm {T} \cdot \mathrm {m} ^{2}}=\mathrm {V} \cdot \mathrm {s}.
היחידה קרויה על שמו של הפיזיקאי הגרמני וילהלם אדוארד ובר (1804–1891).
הגדרה

ניתן להגדיר את ובר באמצעות חוק פאראדיי המקשר בין השינוי בשטף המגנטי העובר דרך לולאה לשדה החשמלי סביב הלולאה: שינוי בשטף המגנטי בקצב של  \mathrm {1{\frac {Wb}{s}}}  יגרום להשראה של 1 כוח אלקטרו מניע בלולאה.
ראו גם

יחידות מידה על שם אישים
| מערכת היחידות הבין-לאומית |
| --- | --- | --- |
| יחידות בסיסיות | אמפר • מול • מטר • קילוגרם • קלווין • קנדלה • שנייה |  |
| יחידות משנה | אוהם •  בקרל •  ג'ול • גריי • הנרי • הרץ • ואט • ובר • וולט • סיוורט • טסלה • לוקס • ניוטון • לומן • סטרדיאן • סימנס • פאראד •  פסקל • קולון • קטל • רדיאן |  |
יאיר אסולין

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1986 (בן 37) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ספיר לספר ביכורים (2011)  פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2016)
 
יאיר אסולין (נולד ב-23 בנובמבר 1986) הוא סופר והוגה דעות ישראלי, בעל טור בעיתון "הארץ", משמש כמרצה אורח בתוכנית למדעי היהדות ובמחלקה לספרות השוואתית באוניברסיטת ייל (סתיו 2018). חתן פרס ספיר לספרי ביכורים לשנת 2011, חתן פרס שרת התרבות ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2016.
ביוגרפיה

אסולין נולד בחיפה, גדל בקריית מוצקין וכיום מתגורר ברחובות.
שיריו וסיפוריו התפרסמו ברוב כתבי העת הספרותיים בישראל ובעיתונות היומית.
החל מספטמבר 2011 כותב אסולין את הטור ההגותי "קטע לסיום" בעמודי הדעות של עיתון "הארץ" מדי יום שישי, וכן מדור פוליטי-תרבותי בכתב העת "ליברל".
במאי 2017 החל לשדר יחד עם עמיחי חסון תוכנית תרבות שבועית ברשת כאן תרבות (רשת א') של תאגיד השידור הישראלי.
בצד הפובליציסטיקה והספרות, עוסק אסולין בעריכת תסריט וייעוץ אומנותי. בשנים 2016 - 2017 כיהן כלקטור ראשי בקרן גשר לקולנוע רב תרבותי וכיועץ אומנותי עבור המיזם המשותף עם קרן אבי חי בנוסף מייעץ לקרנות הקולנוע ולגופי שידור הן בתחום הדוקומנטרי והן בתחום הדרמה.
אסולין לימד ומלמד כתיבה ומחשבה במוסדות שונים, בהם קמרה אובסקורה, בית הספר לאומנות המילה ומוסדות נוספים.
בשנת 2017 כיהן כשופט ועדת הפרס של פרס ספיר, אשר בחרה את ספרה של אסתר פלד - ״פתח גדול מלמטה״ (הוצאת בבל).
בשנת 2020 יצא ספרו "נסיעה" בארצות הברית תחת השם THE DRIVE בהוצאת NEW VESSEL PRESS ובתרגומה של ג'סיקה כהן והתקבל בהתלהבות רבה. בין יתר הביקורות המהללות הוכתר הספר על ידי ה-The Los Angeles Review of Books כ"התפסן בשדה השיפון הישראלי" ועל ידי ה-Open Magazine ההודי כ"מדריך למה זה אומר להיות היום אינדיבידואל בתוך מדינה".
מאז חזרתו מאוניברסיטת ייל עוסק אסולין רבות ביצירה וניסוח של פילוסופיה פוליטית ועסקית חדשה תחת רעיונות היסוד של "המאה של האיך" ו"סוף עידן הפוליטיקה" המבקשים להציע פרדיגמה חדשה לחשיבה על המרחב הפוליטי-עסקי-חברתי היום, כפי שהוא מתעצב על ידי המהפכה הטכנולוגית וההשלכות שלה. תפיסות אלה שהתעצבו ופורסמו עוד טרם מגפת הקורונה הן במסות גדולות ב"הארץ" והן במרחבים נוספים (למשל המכון למחקרי ביטחון לאומי), ואף תורגמו לאנגלית, הפכו למושגים מרכזיים בחשיבה על המציאות הפוליטית עסקית וחברתית בזמן הזה. נושאים אלה גם נוכחים רבות בטורו הקבוע של אסולין ב"הארץ" והוא מתראיין עליהם רבות בתקשורת הכלכלית והכללית.
ספרו "במקום ייאוש: מדיטציות ישראליות" המבקש להתבונן ולפענח את התודעה הישראלית יצא בשנת 2020 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הוא הוגדר על ידי עיתון הארץ כ"פה ושם בארץ ישראל 2020", אך זכה גם לביקורות שליליות. אברהם בורג לדוגמה כתב "בספר המסות שלו אסולין מיטיב לגרד פצעים חברתיים שותתים, אבל לא פעם קשה לחלץ את התובנות מבין הררי המלים, האסוציאציות וההרהורים השבורים".
ספריו

נסיעה (הוצאת חרגול, 2011) - הספר מתאר נסיעה של חייל דתי המלווה באביו אל מרפאת קצין בריאות הנפש בתל השומר. המתווה של הנסיעה הפיזית הופך למסע למעמקי הנפש תוך חשבון נפש עם החברה הישראלית, ובפרט עם העולם הציוני דתי בו הוא גדל. הספר זכה בפרס ספיר לספרי ביכורים לשנת 2011, וכן בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית בקטגוריית ספרי ביכורים לשנה זו.
הדברים עצמם (הוצאת חרגול/מודן, 2014) - רומן על שלושה נערים בני הציונות הדתית.
מינכן: אם תרצי קראי לזה זיכרון (הוצאת הליקון 2014) - פואמה ארוכה אשר מבוססת על מסע התבוננות בן שנה של יהודי דתי במינכן שבגרמניה.
התשמע קולי: תהילים ישן-חדש; עורך (הוצאת זמורה ביתן/929, 2017) - אנתולוגיה בעריכתו. שנים רבות מפרידות בין מזמורי תהילים ליצירה העברית החדשה. מפגש בין ישן לחדש, בחיפוש אחר עקבות מזמורי ספר תהילים ביצירה העברית בת זמננו.
במקום ייאוש (ספרית פועלים, 2020) - מתוך היומיום, הזיעה, ההתרוצצות האינסופית, תודעת ההישרדות הכלכלית, לוכד מבטו המשוטט של יאיר אסולין הזדמנויות ושברי אמיתות. בין רחובותיה של התנחלות בורגנית חדשה בשומרון לשוק מחנה יהודה, בין סמטאותיה של צפת לכנס בחירות של יאיר לפיד, בין הלווייתו של מוטי קירשנבאום לסבתא עזיזה, מבקש אסולין – כמי ש״חש משהו עמוק על הזמן הזה" – למצוא נקודת אחיזה.
על יצירתו

מתוך נימוקי השופטים לפרס ספיר:

"זוהי נובלה דחוסה, אינטנסיבית ורבת עוצמה שמתרחשת בזמן נסיעה של חייל דתי עם אביו למשרד הקב"ן. יומן ישיר ושלדי הנושא מימד של דחיפות ושל תנופה פואטית חפה מגינונים. ספר נועז של נסיעה אל גוף ראשון".
מתוך נימוקי השופטים לפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים:

"כתיבתו הספרותית והפובליציסטית של יאיר אסולין באה חשבון עם החברה הישראלית בכלל, ובפרט עם העולם הציוני דתי שבו גדל. לאסולין תודעה פוליטית שניכר כי נולדה מתוך התבוננות עמוקה בתהליכים ובתופעות שמתרחשים בחברה הישראלית. הוא אינו נמנע מביקורת עצמית, ומצליח לחדד שאלות של מוסר ואמונה. כישרון הכתיבה של אסולין משמש אותו לא רק כדי להעמיד יצירה ספרותית מקורית ונועזת, אלא גם ככלי לשינוי המציאות, והוא מצליח לתת ביטוי לקונפליקטים הגדולים שעמם מתמודדים אלו שחיים בארץ הזאת".
מתוך נימוקי השופטים לפרס שרת התרבות:
״בקול חד ומדויק, באוניסון משכנע וחשוב דובר אלינו גיבורו של יאיר אסולין...נסיעה הופכת למסע פנימה אל תוך הנפש הצעירה הזאת, הרוויה אהבה אל אישה צעירה מחד גיסא וקריעה דתית אמונית מאידך גיסא, פחד מפני המוות מכאן ואהבה אל הטבע ואל הנוף החי והסובב עד כאב היופי - מכאן. במונולוג חד ומרתק מצליח אסולין להכניס את הקורא בבת אחת אל לב ליבו אל הקרע המתחולל בנפש גיבורו...על אומץ הלב שגילה המחבר בכתיבת ספר זה ועל חשיבותו הרבה של הספר הן מבחינה סיפרותית והן מבחינת הערכים המשתקפים בו - ראוי יאיר אסולין לפרס...יתרה מזו - הוא ראוי לקבלו דווקא מטעמו של הממסד.״
הערות שוליים

↑  Judaic Studies < Yale University, catalog.yale.edu (באנגלית)
↑  גילי איזיקוביץ, הוכרזו הזוכים בפרס ראש הממשלה לסופרים ויוצרים לשנת תשע"ו, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2015
↑  Tom Teicholz, Israel’s Holden Caulfield: On Yair Assulin’s “The Drive”, ‏4.7.2020
↑  New Vessel Press
↑   יאיר אסולין, סוף עידן הפוליטיקה, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2019
↑   יאיר אסולין, קניבליזם, תשתיות, תיאוריה — זה הסיפור היחיד האפשרי של המחאה, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2020
↑  עמרי זרחוביץ', ‏"הבחירה של פייסבוק בצד של המדינות היא טרגדיה בעבורה", באתר גלובס, 4 ביולי 2020
↑   אברהם בורג, "במקום ייאוש": יאיר אסולין מנסה לפצח את סוד הישראליות. האם הוא מצליח?, באתר הארץ, 8 ביולי 2020
1 2  פרס ספיר: נבחרו חמשת המועמדים הסופיים, באתר ynet, 24 בנובמבר 2011
↑  שני גורקביץ'‏, זוכי פרס שרת התרבות לספרות: נורית יובל ויהודה אטלס, באתר וואלה, 28 בפברואר 2011
↑  משרד התרבות והספורט הכריז על הזוכים בפרסי היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ו, באתר משרד התרבות והספורט, 28 בדצמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311239305171  GND: 1063757401  ISNI: 0000 0001 2094 3389  LCCN: no2011085089  VIAF: 172072271   WorldCat (עם VIAF): 172072271
ריצ'רד אטנבורו

| --- | --- |
ריצ'רד אטנבורו, 2007
ריצ'רד אטנבורו, 2007
 לידה:  29 באוגוסט 1923 קיימברידג', אנגליה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  24 באוגוסט 2014 (בגיל 90) לונדון רבתי, לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  St Mary Magdalene 
 שם לידה:  Richard Samuel Attenborough 
 סוגה מועדפת:  קומדיה שייקספירית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1942–1998 (כ־56 שנים) 
 עיסוק:  במאי ומפיק קולנוע
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1942)  הקולג' על שם וייגסטון והמלכה אליזבת הראשונה  בית הספר לבנים ויגסטון 
 יצירות בולטות:  גנדי, שורת המקהלה, צ'פלין, גשר אחד רחוק מדי
 צאצאים:  מייקל אטנבורו, שרלוט אטנבורו, ג'יין אטנבורו 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית (1967)  פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר (1983)  European Film Academy Special Achievement Award (1988)  פרס המצלמה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין (1988)  פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (1968)  פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר (1965)  פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (1983)  פרס באפט"א למפעל חיים (1983)  Knight Bachelor (1975)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (1985)  צדפת הכסף לשחקן הטוב ביותר (1964)  פדמה באושן (1983)  פרס גילדת הבמאים האמריקנית (1983)  אביר בלגיון הכבוד (1988)  פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (1967)  פרימיום אימפריאל (1998)  מדליית בודלי (2004)  פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (1981)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1981)  מסדר ידידי אוליבר טמבו  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר 
 http://www.richardattenborough.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
לורד ריצ'רד סמואל אטנבורו (באנגלית: Richard Samuel Attenborough, Baron Attenborough; 29 באוגוסט 1923 –  24 באוגוסט 2014) היה שחקן, במאי קולנוע ומפיק בריטי. סרטו "גנדי" זכה בשמונה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר ובפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, ובחמישה פרסי גלובוס הזהב.
ביוגרפיה

ריצ'רד אטנבורו נולד בקיימברידג', אנגליה. אחיו הצעיר הוא סר דייוויד אטנבורו, אחד משדרני הטלוויזיה המפורסמים ביותר, חוקר טבע, וחלוץ בתחום סרטי הטבע.
ריצ'רד אטנבורו החל את קריירת המשחק שלו בשנת 1942, כאשר גילם חייל מוג לב בסרט "In Which We Serve". במשך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי. ולאחר מכן שיחק בעשרות סרטים. בסוף שנות החמישים החל להפיק סרטים ובסוף שנות השישים החל גם לביים.
קיבל תואר CBE ב-1967, תואר סר ב-1976 ותואר לורד ב-1993.
שימש כנשיא האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה (British Academy of Film and Television Arts; בראשי תיבות: BAFTA) וכנשיא האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
אטנבורו נפטר בגיל 90, ב-24 באוגוסט 2014.
קריירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פריצת הדרך בקריירה של אטנבורו הייתה בסרט "ברייטון רוק" מ-1947, עיבוד לספר של גרהם גרין, שבו הוא גילם מאפיונר צעיר.
בשנת 1982 ביים את סרט הדרמה הביוגרפי "גנדי", בכיכובו של בן קינגסלי בתפקיד מהטמה גנדי.
בשנת 1985 ביים את הדרמה המוזיקלית "שורת המקהלה", בכיכבו של מייקל דאגלס.
פילמוגרפיה

מבחר סרטים כשחקן:
עניין של חיים ומוות (1946)
ים של חול (1958)
הבריחה הגדולה (1963)
תותחי בטאסי (1964)
היאנגצה הגועש (1966)
שלל (1970)
פארק היורה (1993)
נס ברחוב 34 (1994)
פארק היורה: העולם האבוד (1997)
אליזבת (1998)
מבחר סרטים כבמאי או כמפיק:
וינסטון הצעיר (1972)
גשר אחד רחוק מדי (1977)
גנדי (1982) - זוכה פרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר.
שורת המקהלה (1985)
צ'פלין (1992)
ארץ הצללים (1993)
ברנד שניידר (נהג מרוצים)

ערך זה עוסק בנהג המרוצים גרמני ברנד שניידר. אם התכוונתם לשחקן הכדורגל ברנד שניידר, ראו .
ברנד שניידר (בגרמנית: Bernd Schneider; נולד ב-20 ביולי 1964) הוא נהג מרוצים גרמני. התחרה במשך 18 עונות באליפות גרמניה לרכבי תיור, בה זכה 5 פעמים בתואר האליפות. בנוסף, זכה באליפות הבינלאומית למכוניות תיור (1995) ובאליפות ה-GT ‏ (1997). במהלך השנים השתתף בתעשה מרוצי פורמולה 1, אך לא צבר נקודות. התחרה 3 פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן, אך לא הצליח לסיים אף פעם את התחרות.
קריירת מרוצים

ברנד נקרא על שמו של ברנד רוזמאייר, נהג המרוצים הגרמני שזכה באליפות אירופה לנהגי מרוצים בשנת 1936. את דרכו בעולם המרוצים עשה במרוצי קארטינג בהם השתתף מילדות. בשנת 1980 זכה באליפות גרמניה. שנתיים לאחר מכן היה שותף לזכייה של נבחרת גרמניה באליפות אירופה. בשנת 1983 זכה באליפות אפריקה.
ברנד לקח חלק במספר אליפויות פורמולה פורד בגרמניה וברחבי אירופה. בשנת 1986 הצטרף לאליפות הפורמולה 3 הגרמנית. שנה לאחר מכן זכה בתואר האליפות. הצלחתו משכה את תשומת הלב של אריך זקובסקי, שהחתים אותו כנהג בקבוצת זקספיד (Zakspeed), שהתחרתה באליפות הפורמולה 1. הקבוצה לא רשמה הצלחה מיוחדת על מסלול המרוצים. במהלך העונות 1988 ו-1989 הצליח לעבור את שלבי הדירוג רק בתשעה מרוצים מתוך 32. הוא הצליח לסיים רק שני מרוצים ולא צבר נקודות. בעונת 1990 עבר להתחרות עבור קבוצת Arrows, אך עזב את הקבוצה לאחר מרוץ אחד בלבד ועבר להתחרות באליפות העולם למכוניות ספורט, כשהוא נוהג בפורשה.
קריירת מרוצים > אליפות גרמניה למכוניות תיור

במהלך השנים השתתף במספר מרוצים במסגרת אליפות גרמניה למכוניות תיור. בשנת 1992 עבר להתחרות באליפות באופן מלא כנהג בקבוצת מרצדס. את עונת הבכורה סיים במקום השלישי. בשנת 1995 זכה באליפות הגרמנית ובאליפות הבינלאומית, שהתקיימה במקביל.
בין השנים 1997 עד ל-1999 לא התקיימה האליפות הגרמנית. בשנים אלה התחרה באליפות ה-GT שאורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). בעונתו הראשונה ניצח שישה מרוצים וזכה באליפות. שנה לאחר מכן ניצח חמישה מרוצים יחד עם חברו לקבוצה מארק ובר, אך השניים סיימו במקום השני. בשנים 1998 ו-1999 התחרה עבור מרצדס במרוץ 24 השעות של לה מאן, אך לא סיים את המרוץ.
האליפות חזרה לפעילות בשנת 2000. שניידר זכה בתואר האליפות בשלוש מארבע השנים שלאחר מכן (2000, 2001, 2003). בשנת 2002 סיים במקום השני. בשנת 2006 זכה באליפות נוספת. באוקטובר 2008 הודיע על פרישה בסיום אותה עונה.
קריירת מרוצים > לאחר הפרישה

לאחר הפרישה השתתף במספר מרוצי סיבולת. בשנת 2013 השתתף וניצח את מרוץ 24 השעות של דובאי, מרוץ 12 השעות של באת'ורסט, מרוץ 24 השעות של נורבורגרינג ומרוץ 24 השעות של ספא.
בשנים 2015 ו-2016 התחרה בסבב מרוצי בלאנקפיין GT ספרינט קאפ (Blancpain GT Series Sprint Cup).
הערות שוליים

↑  בשנת 1995 התקיימו 12 מרוצים באליפות הגרמנית ו-10 מרוצים שהתקיימו ברחבי אירופה, כחלק מעונת הבכורה של אליפות העולם למכוניות תיור, שאורגנה על ידי FIA.‏ בשתי האליפויות השתתפו אותם נהגים, באותם כלי רכב
↑  Schneider to retire after Hockenheim, Autosport, 21 October 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1230872523  LCCN: no2020110091  VIAF: 3581160122844540630006   WorldCat (עם VIAF): 3581160122844540630006
יואב צור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 (בן 70 בערך) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  מעריב 
 
יואב צור (נולד ב-4 ביוני 1954) הוא עיתונאי ישראלי, עורך העיתון מעריב בשנים 2009–2010.
ביוגרפיה

יואב צור נולד בשנת 1954 בראשון לציון, בנם של דוד ופסיה צור. למד בבית הספר הריאלי בחיפה עד כיתה י' והשלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה. שם סיים כחניך מצטיין. שירת בצה"ל במשך 5 שנים בהגנת מטוסים בסיני. צור נשוי ואב לשני ילדים.
בתחילת שנות השמונים החל לעבוד כעיתונאי והיה כתב ועורך בעיתונים מקומיים. עבד בעיתון כאן דרום באשדוד ככתב ספורט ולימים היה לעורכו. ב-1984 החל לעבוד בעיתון חדשות ככתב ספורט וככתב מקומי בראשון לציון. ב-1993 שימש כעורך המקומונים ערים ושתי ערים של רשת שוקן ושל על השרון (בבעלות ידיעות תקשורת).
ב-1998 החל צור לעבוד בעיתון מעריב, הופקד על הקמת מקומונים לעיתון והיה העורך הראשי שלהם. תחת ניהולו החלו לצאת לאור מקומונים בחיפה, חולון, בת-ים, ראשון לציון, נס ציונה ובאזור הדרום. תחתיו כיהנו ברשת המקומונים של מעריב שורה של עורכים, ביניהם מירן שפילברג, רון פלדהיים, אליענה שפר, סימון טטרו ורבים אחרים. צור ניהל את רשת המקומונים עד 2009.
באמצע 2009 מונה צור לעורך מעריב, לאחר התפטרותם מהתפקיד של דורון גלעזר ורותי יובל. הוא שימש בתפקידו עד דצמבר 2010. אז הוחלף על ידי אבי משולם ועבר לכהן כמנכ"ל חברת מעריב החזקות במקומו של עופר נמרודי עד יולי 2011.
בנובמבר 2011 מונה צור לאחראי על מוסף המגזין של מעריב ושימש גם כעורך מוסף הספורט.
בספטמבר 2012 הצטרף צור למשרד יחסי הציבור פאר&לוין תקשורת. לקראת הבחירות הכלליות ב-2015 עבד במטה הבחירות של הליכוד כראש מטה ההסברה, אך בינואר 2015 התפטר מתפקיד זה.
בנוסף לתפקידיו השונים כעיתונאי ועורך, בשנים 2005- 2012 שימש צור כמרצה בבית הספר לתקשורת במרכז הבינתחומי בהרצליה.
מאז מרץ 2015 צור הוא בעל חברה פרטית לאסטרטגיה וייעוץ תקשורתי.
בינואר 2020 מונה לדובר איגוד דוברי הרשויות המקומיות.
הערות שוליים

↑   הילו גלזר, הם היו חוד החנית של התקשורת הישראלית. ייתכן שאלה ימיהם האחרונים, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2020
↑  יוני פרת, ‏כתבי מעריב על מינוי צור: "הוא יהיה מנהל טוב", באתר ‏מאקו‏, 8 ביוני 2009
↑  יעל גאוני, ‏יואב צור מונה לעורך "מעריב" במקום דורון גלעזר ורות יובל, באתר גלובס, 7 ביוני 2009
↑  אמילי גרינצווייג‏, אבי משולם מונה לעורך מעריב, באתר וואלה, 7 בדצמבר 2010
↑  אופיר בר-זהר, עורך מעריב בעבר יואב צור חדל מלכהן כמנכ"ל מעריב אחזקות, באתר TheMarker‏, 5 ביולי 2011
↑  אמילי גרינצווייג‏, מעריב: יואב צור מונה לאחראי על "המגזין", באתר וואלה, 7 בנובמבר 2011
↑  רועי ברק, ‏יואב צור, לשעבר עורך "מעריב", עובר לפאר&לוין תקשורת, באתר גלובס, 20 בספטמבר 2012
↑  לילך ויסמן, ‏עורך "מעריב" לשעבר מצטרף לצוות קמפיין הליכוד, באתר גלובס, 7 בדצמבר 2014
↑   נתי טוקר, מטה הליכוד מתפורר: גם ראש מטה ההסברה יואב צור התפטר, באתר TheMarker‏, 18 בינואר 2015
↑  אייס, יואב צור מונה לדובר איגוד דוברי הרשויות המקומיות, באתר אייס, 19 בינואר 2020
דנוור ברונקוס

דנוור ברונקוס (באנגלית: Denver Broncos) היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה בעיר דנוור, קולורדו. הקבוצה נוסדה ב-1960 והצטרפה לליגת ה-AFL, ב-1970 עברה הקבוצה לשחק בחטיבת ה-AFC בליגת ה-NFL בעקבות איחוד הליגות המקצועניות.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה על ידי בוב האוסמן שהיה בעליה של קבוצת הבייסבול דנוור ברס מליגת המשנה. האוסמן רצה לצרף את קבוצת הבייסבול לליגה הבכירה, המייג'ור ליג בייסבול, ולשם כך הרחיב את האצטדיון בו שיחקה הקבוצה לתפוסה של 34,000 מקומות. משנכשל במשימה, החליט להקים קבוצת פוטבול שתשתמש במתקן, לאחר שלא הצליח לצרף קבוצה חדשה לליגת ה-NFL היה מייסדי ליגת ה-AFL. לאחר עונה הבכורה של הקבוצה נמכרה הקבוצה יחד עם קבוצת הבייסבול, לקבוצת אנשי עסקים בראשותם של האחים ג'רלד ואלן פיפס. ב-1965 ביקשו שאר בעלי המניות למכור את הקבוצה ולהעבירה לאטלנטה, אך האחים פיפס התנגדו לכך, הם רכשו את כל שאר המניות בקבוצה ואת האצטדיון והותירה את הקבוצה בדנוור. ב-1970 עברה הקבוצה לשחק בחטיבת ה-AFC של ליגת ה-NFL בעקבות האיחוד בין ליגת ה-AFL ל-NFL. ב-1973 רשמה הקבוצה לראשונה עונה עם מאזן ניצחונות חיובי ומאז הפכה לאחת הקבוצות המצליחות בליגה. בעונת 1977 העפילה לסופרבול XII, הסופרבול הראשון בתולדותיה, בו הפסידה לדאלאס קאובויס 20-17.
ב-1983 הצטרף לקבוצה הקוורטרבק ג'ון אלווי שהפך עד מהרה לסמלה, הוא הוביל את הברונקוס לחמישה סופרבולים, ולשתי הזכיות הראשונות בתולדותיה, סופרבול XXXII בשנת 1997 וסופרבול XXXIII בשנת 1998, לאחר הזכייה השנייה פרש ממשחק.
בתחילת 2011 מונה אלווי לסגן נשיא המועדון והמנהל המקצועי, וג'ון פוקס מונה למאמן. ב-2011 זכתה הקבוצה בראשות הבית לאחר שהקוורטרבק המחליף טים טיבו הצעיד אותה לשבעה ניצחונות, ואחר כך לניצחון בהארכה בסיבוב הראשון של הפלייאוף, עד שהודחה בהפסד לניו אינגלנד פטריוטס. בעונה הבאה שוחרר טיבו והובא הקוורטרבק הוותיק פייטון מאנינג, שחזר מפציעה. בהנהגתו זכתה הקבוצה פעם נוספת בראשות הבית. בעונת 2013 סיימה הקבוצה עם המאזן הטוב בליגה, כשמאנינג שובר את שיאי ה-NFL למסירות לטאצ'דאון ולכמות היארדים בעונה וזוכה בתואר ה-MVP של העונה, ובפלייאוף העפילה למשחק הסופרבול בו הובסה על ידי סיאטל סיהוקס. בעונת 2015 הפעילה הקבוצה בפעם השמינית בתולדותיה לסופרבול לאחר ניצחון על ניו אינגלנד פטריוטס בגמר ה-AFC. בסופרבול גברה על קרוליינה פנתרס 10-24 וזכתה בפעם השלישית באליפות הליגה.
ברוב שנות קיומה שיחקה הקבוצה במגרש ה"מייל היי". לפני עונת 1968 נמכר האצטדיון לעירייה, שמו שונה מאצטדיון הברס לאצטדיון "מייל היי" והוא עבר שיפוץ שהרחיב את מספר המקומות בו ל-51,706. בהמשך הורחב האצטדיון מספר פעמים נוספות ותכולתו גדלה ל-75,100 מקומות. כשנסגר האצטדיון ב-2001 עברה הקבוצה לשחק באצטדיונה החדש שנבנה בסמוך. כל הכרטיסים למשחקי הבית של הקבוצה נמכרו במלואם החל משנת 1970. מיקום המגרש נותן לקבוצה יתרון ביתי מובהק: כיוון שממוקם בגובה רב, מיל אמריקאי אחד מעל גובה פני הים, נפגעת יכולתם האתלטית של אלו משחקני הקבוצות היריבות שלא מורגלים לאוויר הדליל.
מגרשה הביתי של הקבוצה במייל היי, מבט מבפנים
מבט מבחוץ על האצטדיון
ג'ון אלווי
פייטון מאנינג
סוס הברונקו שמוצעד על המגרש טרם פתיחת כל משחק ביתי
חן הרצוג

| --- | --- |

חן הרצוג, 2013
 לידה:  31 באוגוסט 1969 (בן 55) רמת השרון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  תיכון אלון רמת השרון  אוניברסיטת תל אביב 
 
חן הרצוג (נולד ב-31 באוגוסט 1969) הוא הכלכלן הראשי, מנהל יחידת כלכלה, סביבה ורגולציה ושותף בפירמת רואי החשבון והייעוץ הפיננסי BDO. בעבר כיהן כמנכ"ל "מודלים קרנות נאמנות" וסמנכ"ל ומנהל הייעוץ הכלכלי בחברת "מודלים כלכליים".
ביוגרפיה

חן הרצוג נולד וגדל ברמת השרון. הוריו הם הפרופסור לסוציולוגיה כלת פרס א.מ.ת. חנה הרצוג והפרופסור לארכאולוגיה זאב הרצוג. הוא בוגר המחזור הראשון של תיכון אלון, שם היה יו"ר מועצת התלמידים.
בצה"ל שירת בגבעתי וסיים כסמל מחלקה. הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ומדעי המחשב בהצטיינות (1994) ותואר שני בכלכלה בהצטיינות (1998), שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1995 - 2014 היה הרצוג סמנכ"ל ומנהל הייעוץ הכלכלי בחברת "מודלים כלכליים"
בשנים 1996–2014 היה דירקטור וחבר ועדת השקעות במודלים קרנות נאמנות;
בשנים 1999-2014 כיהן כמנכ"ל "מודלים קרנות נאמנות",
שבשיא פעילותה בסוף 2018 ניהלה נכסים בהיקף של למעלה מ-1.6 מיליארד שקל. בעת פרישתו מהתפקיד בשנת 2014, שווי הנכסים בניהול החברה היה 302 מיליון שקלים.
במסגרת "מודלים כלכליים", היה שותף לניירות עמדה ומדיניות כלכלית שנכתבו עבור איגוד תעשיות האלקטרוניקה והתוכנה,
כנס הרצליה

והמכון הישראלי לתכנון כלכלי בראשות דרור שטרום.
החל משנת 2014 ועד היום (2020) הרצוג הוא שותף, כלכלן ראשי, מנהל יחידת כלכלה סביבה ורגולציה ב-BDO. זוהי פירמת ראיית החשבון החמישית בגודלה בישראל המעסיקה 1697 עובדים

ושייך לרשת רואי החשבון החמישית בגודלה בעולם.
ב-2014 נבחר לחבר נבחרת הדירקטורים של רשות החברות הממשלתיות.
בשנים 2017–2018 עמד בראש התוכנית ללימודי כלכלת אנרגיה בטכניון - היחידה ללימודי המשך בקמפוס שרונה.
בין השנים 2015–2016 שימש פרשן כלכלי בתוכנית הכלכלית של ערוץ i24NEWS.

בשנים 2017–2018 שימש פרשן כלכלי במהדורה המרכזית של יעקב אילון בוואלה.
חן הרצוג נשוי לליאת עברון, מעצבת פנים, מתגורר בתל אביב ולו שלושה ילדים.