ריקוד אפריקאי
מאפיינים

הריקוד המסורתי באפריקה מתרחש בצורה קולקטיבית, ומבטא יותר את החיים בקהילה מאשר את חייהם של יחידים או זוגות. פרשנים מוקדמים הצביעו באופן מתמשך על היעדרותם של ריקודי זוגות צמודים: זהו ריקוד אשר נחשב ללא מוסרי בחברות אפריקאיות מסורתיות רבות. בכל הריקוד האפריקאי שמדרום לסהרה, נראה שאין כל עדות מתמשכת לריקוד אחד-על-אחת זוגי של גבר ואישה בכל מקום שהוא לפני התקופה הקולוניאלית המאוחרת, ולאחריה זה נחשב כמנהג מגונה. אצל אנשי היורובה (Yoruba), לדוגמה, נגיעה בעת הריקוד אינה נפוצה אלא בנסיבות חריגות. הריקוד הזוגי היחיד הנקשר לריקודים אפריקאיים הוא "ריקוד הבקבוק" של אנשי המנקון (Mankon People) במחוז הצפון-מערבי של קמרון או ה"אסיקו" של אנשי הדואלה (Assiko from the Douala people), המשלב אינטראקציה בין גבר לאישה ומציג את הדרך בה הם מנסים להקסים זה את זה.
הדגשת כישרונו של היחיד, לדוגמה, רקדנים ומתופפים יורובאים, מבטאים רצונות וערכים משותפים ואת היצירתיות הקולקטיבית. לעיתים קרובות, הריקודים מופרדים על בסיס מגדר, וישנה הדגשה של התפקיד המגדרי עבור הילדים. כמו כן, מבני קהילה אחרים נלמדים ומודגשים כגון קרבה, גיל וסטאטוס. ריקודים רבים מבוצעים על ידי גבר או אישה בלבד, דבר הדגיש את אמונות דומיננטיות לגבי המשמעות של היות גבר או אישה ואת האיסורים החמורים על אינטראקציות מסוימות. בנוסף, דרך ריקוד חוגגים גם את המעבר מילדות לבגרות או סגידה רוחנית. בנות צעירות מאנשי הלונדה (Lunda people) של זימבבואה מבלות חודשים בהתבודדות ומתאמנות לרגל טקס הגיל שלהן. בנים משווייצרים בסיבולת שלהם באמצעות ריקודים הדורשים אנרגטיות גבוהה מאוד, ואלו מספקים אמצעים לבנות את בריאותם הגופנית.
מאסטרים של ריקוד ותיפוף מייחסים חשיבות גבוהה ללימוד וביצוע הריקוד בדיוק כפי שלומדו. ילדים צריכים ללמוד את הריקוד בדיוק כפי שהוא ולא וריאציות שונות שלו. אלתור וביצוע וריאציה חדשה לריקוד יכולים להגיע רק לאחר התמקצעות בריקוד, העלתו במופע, וקבלת הערכה מהצופים וסנקציות מזקני הכפר. "ההכשרה המוזיקלית" באפריקה מתחילה עוד מלידה עם שירי הערש, וממשיכה, פיזית, על גבם של הקרובים, אם בעבודה ואם בפסטיבלים או שאר אירועים חברתיים. כמו כן, הילדים ממערב ומרכז אפריקה לומדים תוך כדי משחקים מיוחדים לפתח את הרגישות ואת התחושה למקצבים רבים. בודוויץ' (Bodwich), חוקר אירופאי מוקדם בתחילת המאה ה-19, ציין כי מוזיקאים שמרו על קצב מוקפד מאוד (כלומר, שימת לב לפעימה או לקצב הבסיסי), "והילדים הניעו את ראשיהם וגפיהם, בעת שנתלו על גב אימם, בתיאום מלא עם הקצב איתו הוא משחק". תחושת הקצב של שלוש פעימות על שתיים הוא חוויה יומיומית שעוזרת לפתח "יחס דו־ממדי לקצב".
כלי המוזיקה הנפוץ ביותר באפריקה הוא הקול האנושי. קבוצות נוודים כגון השבט המסאי (Maasai) עדיין לא משתמשים באופן מסורתי בתופים, אך בכפרים לאורך היבשת קצב התוף הוא שמבטא את מצב רוחם של האנשים. בקהילה אפריקאית, הגעה משותפת כתגובה לפעימות התוף נחשבת להזדמנות לתת לאדם לחוות את תחושת השייכות והסולידריות, היא מהווה זמן לחיבור האחד לשני ודרך להיות חלק מקצב קולקטיבי של החיים שבו מבוגר וצעיר, עני ועשיר, נשים וגברים מוזמנים לתרום לחברה שלהם.
כתפיים, חזה, אגן, זרועות, רגליים וכו', עשויים לנוע במקצבים שונים של המוזיקה. רקדנים ניגריים משלבים לעיתים קרובות שני מקצבים בתנועות שלהם, ואפשר אף לראות שילוב של שלושה מקצבים בריקודם של רקדנים מאומנים היטב. אך שילובם של ארבעה מקצבים לדוגמה היא נדירה במיוחד. הם עשויים גם להוסיף רכיבי קצב עצמאיים של המוזיקה, וכן שילובים מורכבים מאוד של תנועות מתאפשרים על אף שהגוף אינו תמיד זז כך בפועל. כמו כן, הרקדנים יכולים להחליף הלוך וחזור מקצבים מבלי לפספס אף תנועה.
התיפוף מייצג טקסט לשוני בסיסי שמתווה את מופע הריקוד אבל המשמעות האמיתית מגיעה מהרמזים הלא-מילוליים והמטא-שפה של המופיעים. הספונטניות של ההופעה יוצרת רושם של אלתור, ובכל זאת היא לא מדגישה את הפרט ואינה מחזקת את האגו של האנשים אלא משמרת את הקהילה ומתווכת בין הקהל לבין המציג.