stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רז'יונל
הערות שוליים

| קבוצת אייר פראנס-KLM |
| --- | --- | --- |
| חברות בנות | אייר פראנס • אייר פראנס הופ • טראנסאוויה(כולל: טראנסאוויה צרפת) • מרטינאייר • KLM ‏ • KLM Cityhopper |  |
| חברות עם אחזקה במיעוט | אייר טהיטי נוי(7%) • אייר מאוריציוס(3%) • אייר קוט ד'יוואר(אנ')(20%) • אייר קורסיקה(אנ')(11.67%) • אייר קלדוניה(אנ')(2%) • גול(1.5%) • קניה איירווייז(7.12%) • רויאל אייר מרוק(1.25%) |  |
| חברות עבר | Aéropostale(אנ') ‏ • Air Orient(אנ') ‏ • Air Alps(אנ') ‏ • Air Inter(אנ') ‏ • Air Exel(אנ') ‏ • Air Union(אנ') ‏ • AirUK(אנ') ‏ • אליטליה • NLM CityHopper(אנ') ‏ • Buzz(אנ') ‏ • בריט אייר • Joon ‏ • De Kroonduif(אנ') ‏ • VLM Airlines(אנ') ‏ • TAI(אנ') ‏ • UAT(אנ') ‏ • NetherLines(אנ') ‏ • SGTA(אנ') ‏ • CFRNA(אנ') ‏ • KLM uk(אנ') ‏ • רז'יונל |  |
| סקאיי טים |
| --- | --- | --- |
| מייסדות | אארומקסיקו • אייר פראנס • דלתא איירליינס • קוריאן אייר |  |
| חברות | אארולינאס ארחנטינס • איי.טי.איי. איירווייז • אייר אירופה • אירופלוט • גארודה אינדונזיה • וייטנאם איירליינס • טארום • מידל איסט איירליינס • סעודיה • צ'ק איירליינס • צ'יינה איירליינס • צ'יינה איסטרן איירליינס • KLM • קניה איירווייז • שיאמן איירליינס |  |
| חברות שותפות | אייר אירופה אקספרס (אנ') • אייר פראנס הופ • אארומקסיקו קונקט (אנ') • דלתא קונקשן (אנ') • דלתא שאטל (אנ') • KLM Cityhopper • מנדרין איירליינס (אנ') • שנגחאי איירליינס |  |
| חברות עבר | אליטליה • אליטליה אקספרס • אליטליה סיטיליינר (אנ') • אאוסטרל ליניאס אאריאס • בריט אייר • Joon • דונאוויה • נורת'ווסט איירליינס • סיטיג'ט • צ'יינה סאות'רן איירליינס • קונטיננטל איירליינס • קופה איירליינס • רז'יונל |  |
קרל קרטיס

קרל תומאס קרטיס (באנגלית: Carl Thomas Curtis‏; 15 במרץ 1905 – 24 בינואר 2000) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שכיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה בשנים 1939–1979, תחילה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט.
ביוגרפיה

קרטיס נולד בחווה של משפחתו במחוז קירני שבנברסקה, בסמוך לעיר מינדן, מושב המחוז. הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובהמשך באוניברסיטת נברסקה וסליאן (Nebraska Wesleyan University) שם היה חבר באחווה תטא צ'י. קרטיס משפטים בכוחות עצמו ללא מוסד להשכלה גבוהה ועבר את בחינת לשכת עורכי הדין של נברסקה. הוא החל לעסוק בעריכת דין במחוז קירני וכיהן כתובע המחוזי בשנים 1931–1934.
ב-1938 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של נברסקה כשהוא מבסס את מצעו נגד הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ומדיניות הניו דיל שהנהיג. הוא שירת בבית הנבחרים משנת 1939 עד 1954, ונבחר מחדש כל שנתיים. קרטיס התמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה ב-1954 ובבחירות גבר על מושל נברסקה לשעבר קית' נוויל (אנ'). בעקבות התפטרותה של הסנאטורית המכהנת אווה בורינג, השבעתו לתפקיד הוקדמה ל-1 בינואר 1955, ובכך נהיה לסנאטור הבכיר של נברסקה בפער של יומיים. אגב, תקופת הכהונה החמישה-עשר בקבוצת הסנאטורים השנייה של נברסקה - שנמשכה בין 3 בינואר 1949 עד 3 בינואר 1955 - הייתה יוצאת דופן בכך ששישה סנאטורים שונים חלקו תקופת כהונה זו. קרטיס היה השישי והאחרון מבין אלה.
הוא נבחר שוב שלוש פעמים לתקופות בת שש שנים, וכהונתו הסתיימה ב-1979. הוא הצביע בעד חוק זכויות האזרח מ-1964 אותו יזם הנשיא הדמוקרטי לינדון ג'ונסון. קרטיס היה נאמן למפלגה הרפובליקנית, ובמיוחד תמך בעמדותיה האנטי-קומוניסטיות ובשמרנות פיסקלית, שכללה התנגדות לתוכניות חברתיות כמו הניו דיל ו"החברה הגדולה" (שכללה בין היתר מדיקייד ומדיקר) של הנשיא ג'ונסון.
כבן ברית קרוב של בארי גולדווטר ושל ריצ'רד ניקסון, פעל קרטיס למען זכייתו של גולדווטר במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות במהלך כינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964. הוא תמך בהחלטותיו של הנשיא ניקסון להסלים את מלחמת וייטנאם ונשאר נאמן אליו גם בעיצומה של פרשת ווטרגייט, וגם כאשר ניקסון אולץ להתפטר מתפקידו. קרטיס כיהן כיושב ראש הוועידה הרפובליקנית בסנאט בין השנים 1975–1979.
אחרי שעזב את החיים הפוליטיים עבר קרטיס ללינקולן, שם חזר לעסוק בעריכת דין, כיהן כראש השדולה השמרנית "קואליציית החירות האמריקאית", ומדי פעם התראיין לעיתונות. קרטיס נפטר בלינקולן ב-24 בינואר 2000. לאחר מותו זכה לשבחים במליאת הסנאט בנאום שנשא הסנאטור סטרום ת'ורמונד, חברו של קרטיס שנבחר גם הוא לסנאט בשנת 1954.
הערות שוליים

↑  Senator Carl T. Curtis, 94, Staunch Nixon Ally, באתר הניו יורק טיימס, 26 בינואר 2000 (באנגלית)
↑  Carl T. Curtis Dies at 94, באתר וושינגטון פוסט, 26 בינואר 2000 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1177417995  LCCN: n85057581  NARA: 10568667  SNAC: w6n630cv  US Congress: C001006  VIAF: 108793878   WorldCat (עם VIAF): 108793878
רומן וסיאנוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באוקטובר 1980 (בן 43) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 השכלה:  המכון לקולנוע על שם גרסימוב 
 www.romanvasyanov.com
 
רומן סרגייביץ' וסיאנוב (ברוסית: Роман Сергеевич Васьянов; נולד ב-24 באוקטובר 1980, מוסקבה) הוא צלם קולנוע רוסי. זכה בשלל פרסים על סרטים שצילם.
ביוגרפיה

רומן וסיאנוב נולד ב-24 באוקטובר 1980 במוסקבה. בילדותו עסק בצילום עם אביו שעבד במפעלי ZIL ועבד כצלם פרילנסר למגזינים. מאוחר יותר, בזכות חברו של אביו מ. קורופצוב, התוודע למקצוע הצלם.
בשנת 1998 הוא נכנס ללימודים במכון VGIK, הוא קיבל את פרס הצלם הטוב ביותר בסרט "מחבואים" (בבימוי ו. פאנוב). הוא עבד כעוזרו של הצלם י. רייסקי בסדרת הטלוויזיה "בריגדה". הוא סיים את לימודיו ב-VGIK בשנת 2003.
במהלך עבודתו צילם יותר מ-300 פרסומות עבור מותגים כמו פיליפס, פומה, בודווייזר, דל, פפסי ואחרים.
בשנת 2007 יצא לאקרנים הסרט "מלחציים" בבימויו של ולרי טודורובסקי, שצולם על ידי רומן וסיאנוב. בשנת 2008 נמשך שיתוף הפעולה בין השניים, כשצילם את הסרט עטור הפרסים "המוגנדרים".
בשנת 2010 הוענק לרומן וסיאנוב פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל קינוטבר על הסרט "תופעת טבע". סרט זה של הבמאים אלכסנדר לונגין וסרגיי אוסיפיאן, המבוסס על סיפורו של הסופר יורי קובאל, צולם על מצלמת Canon Mark II, שהיה הניסיון הראשון מסוגו בסרט קולנוע באורך מלא.
באותה שנה, רומן וסיאנוב צילם פרסומת עבור פיליפס בשם "המתנה" , שבוים על ידי חתנו של רידלי סקוט, קרל אריק רינש (שלימים צילם את הסרט "47 רונין"). הסרט "מתנה" זכה בפרס אריה קאן בפסטיבל הפרסום הבינלאומי.
לאחר מכן החל ואסיאנוב לעבוד בארצות הברית: הוא צילם פרסומות, סרטים קצרים ופרויקטים בתקציב נמוך כמו "החיים במוטל" עם אמיל הירש, סטיבן דורף ודקוטה פנינג, המותחן עצמאי "כנופיית 'מזרח'" עם אליוט פייג', "אשליה מסוכנת" עם שיה לה באף ומותחן המשטרה "סוף המשמרת" בבימויו של דייוויד אייר עם ג'ייק ג'ילנהול ומייקל פניה. הסרט הביא לווסיאנוב מועמדות לפרס "הרוח העצמאית" על עבודת הצילום הטובה ביותר.
בשנת 2014 שוב עבד עם הבמאי דייוויד אייר בסרט "זעם" על מלחמת העולם השנייה עם בראד פיט בתפקיד הראשי. בשנת 2016 צולם הסרט השלישי שלו עם דייוויד אייר "יחידת המתאבדים" והתחילו ההכנות לפרויקט המשותף הבא שלהם "בהיר" עם ויל סמית' וג'ואל אדגרטון. הסרט יצא בסוף 2017.
בשנת 2019 חזר לשתף פעולה עם ולרי טודורובסקי וצילם את סרטו "אודסה", על עבודתו בסרט זכה בינואר 2020 בפרס נשר הזהב הרוסי בקטגוריית עבודת הצילום הטובה ביותר.
בשנת 2020 ביים את הסרט "המעונות", על פי ספרו של אלכסיי איוואנוב.
פילמוגרפיה > צילום

2004 - גברים לא בוכים, בימוי: סרגיי בוברוב
2005 - גברים לא בוכים 2, בימוי: סרגיי בוברוב
2005 - מוכר לילה, בימוי. ולרי רוז'נוב
2006 - ציד פיראנה, בימוי: אנדריי קאבון
2007 - מלחציים, בימוי: ולרי טודורובסקי
2008 - המגונדרים, בימוי: ולרי טודורובסקי
2010 - תופעת טבע, בימוי: אלכסנדר לונגין, סרגיי אוסיפיאן
2010 - המתנה, בימוי. קארל רינש
2012 - חיים במוטל, בימוי: אלן פולסקי, גייב פולסקי
2012 - סוף המשמרת, בימוי: דייוויד אייר
2013 - כנופיית "המזרח", בימוי: זל בתמנגליג'
2013 - אשליה מסוכנת, בימוי. פרדריק בונד
2014 - זעם, בימוי: דייוויד אייר
2016 - יחידת המתאבדים, בימוי: דייוויד אייר
2017 - החומה, בימוי: דאג לימן
2017 - תודה על השירות, בימוי: ג'ייסון הול
2017 - בהיר, בימוי: דייוויד אייר
2019 - גבול משולש הגבולות, בימוי: ג'יי. סי. צ'נדור
2019 - אודסה, בימוי: ולרי טודורובסקי
פילמוגרפיה > בימוי

2020 - המעונות
הערות שוליים

1 2  "Роман Васьянов, оператор-постановщик. Интервью". Reelsource.ru. 1 באוגוסט 2016. נבדק ב-2016-08-02. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Васьянов Роман". ProfiCinema. נבדק ב-2014-11-01.
↑  "Брэд Питт спал в танке". Газета.Ru. 31 באוקטובר 2014. נבדק ב-2014-11-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Про природу и людей". Сеанс. 23 באוגוסט 2010. נבדק ב-2014-11-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Gift («Подарок»)". YouTube. נבדק ב-2014-11-01.
↑  Денис Корсаков (28 באוקטובר 2014). "В российский прокат выходит «Ярость» — фильм о том, как Брэд Питт убивает фашистов". Комсомольская правда. נבדק ב-2014-11-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Антон Сазонов (30 באוקטובר 2014). "Роман Васьянов: Никогда бы не подумал, что мой фильм о войне будет с Брэдом Питтом на танке". Сноб.ru. נבדק ב-2014-11-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Сусанна Альперина (30 באוקטובר 2014). "Пять танкистов. В прокат выходит фильм «Ярость»: русский оператор снял голливудское кино". Российская газета. נבדק ב-2014-11-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Оператор «Отряда самоубийц» Роман Васьянов: «Великие операторы всегда стояли с великими режиссёрами»". The Hollywood Reporter. 13 ביולי 2016. נבדק ב-2016-07-23. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Премьера фильма "Общага" по роману Алексея Иванова запланирована на осень
| סרטי ואלרי טודורובסקי |
| --- | --- | --- |
| סרטים בולטים | אחי החורג, פרנקנשטיין (2004) • מלחציים (2007) • המגונדרים (2008) • ההפשרה (2013) • בולשוי (2017) • אודסה (2019) • היפנוזה (2020) |  |
| שחקנים בולטים | יבגני ציגאנוב • לאוניד יארמולניק • יבגניה בריק • מקסים מטבייב |  |
| שותפים נוספים | הפקה: לאוניד יארמולניק • צילום: רומן וסיאנוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009287682305171  BNE: XX5332441  GND: 1033726796  ISNI: 0000 0004 4891 1559  LCCN: no2015163858  NTA: 36982928X  SUDOC: 185785050  VIAF: 300198711   WorldCat (עם VIAF): 300198711
רז'יס מארקון

רז'יס מארקון
רז'יס מארקון (בצרפתית: Regis Marcon; נולד ב-14 ביוני 1956) הוא שף צרפתי.
ביוגרפיה

רז'יס מארקון נולד בכפר סן-בונה-לה-פרואה (משמעות השם היא: המצנפת הקדושה הקרה), בין ולה לוויוארה באזור לואר עילי. הוריו התיישבו בכפר ב-1948. אמו, מארי-לואיז, ניהלה פאב ומטבח, ואביו, יואנס, הוא סוחר יינות.
הוא פתח את מסעדת אוברז' דה סים (Auberge des Cimes) ביחד עם אשתו מישל ב-1979, בכפר בו נולד. ב-2005 הקים מבנה חדש למסעדתו באותו הכפר ושינה את שמה למסעדת רז'יס וז'אק מארקון (Régis et Jacques Marcon). הוא זכה בפרס טטינג'ה ב-1998, פרס בריה סאווארן ב-1992 ופרס בוקיז ד'אור ב-1995. ב-1997 קיבל שני כוכבים במדריך מישלן האדום. ב-2000 זכה ב-19 נקודות בגו מיו ונבחר לשף השנה וב-2001 נבחר שוב לשף השנה. ב-2005 זכה בשלושה כוכבים במישלן.
מטבחו של מארקון משלב תבשילים וחומרי גלם מאזורו. סמל המסעדה הוא הפטרייה שמעטרת בתמונות ובפסלים את קירותיה. מטבחו מבוסס על עשבים וצמחים שגדלים באזור. מדי בוקר יוצא צוות המטבח ללקט באזור. כמו כן מככבים בתפריטו ברווזים מפוטמים, טלה מקומי וגבינות האזור.
המסעדה פתוחה תשעה חודשים בשנה. בצמוד למסעדה יש מלון בוטיק, השייך לרשת רלה א שאטו, ובו 12 חדרים.
כיום (2011) המסעדה מחזיקה בשלושה כוכבי מישלן. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
ספרו

(with Jean-Francois Abert) Marvelous Recipes from the French Heartland, Ici La Pr, 2002.
לקריאה נוספת

אביטל ענבר, "מטבח הליקוט של רז'יס מארקון", גורמה מעריב, 2004.
רוני בלקלי

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1945 (בת 79) נמפה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Ronee Sue Blakley 
 סוגה מועדפת:  קאנטרי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בן או בת זוג:  וים ונדרס (1979–1981) 
 צאצאים:  שרה בלקלי-קרטרייט 
 http://roneeblakley.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
רוני בלקלי (באנגלית: Ronee Blakley; נולדה ב-24 באוגוסט 1945) היא שחקנית קולנוע וזמרת אמריקאית. הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ולפרס גראמי על הופעתה ושירתה בסרט "נאשוויל".
ביוגרפיה

בלקלי נולדה בעיר נאמפה שבמדינת איידהו, בתם של קרול ורונלד בלקלי.
למדה ב"אוניברסיטת סטנפורד" וב"מכללת מילס שבאוקלנד, לפני שעברה להתגורר בני יורק וללמוד בבית ספר לאומנויות המפורסם "בית הספר ג'וליארד".
בלקלי היא אמא לבת יחידה, הסופרת שרה בלייקלי-קרטוורייט מגירושיה מהבמאי הגרמני וים ונדרס.
קריירה > מוזיקלית

החלה את דרכה כזמרת קאנטרי באולם הקונצרטים "קרנגי הול", שם שרה את שיריו של גרשון קינגסלי.
בלקלי הוציאה את אלבום הבכורה שלה "Ronee Blakley" בשנת 1972 באדיבות חברת התקליטים "אלקטרה רקורדס".
בשנת 1975 הוציאה את אלבומה השני והמוערך בקריירה "Welcome" ושרה שלושה שירים בפסקול של הסרט בכיכובה "נאשוויל", על עבודתה המוזיקלית בסרט הייתה מועמדת לפרס גראמי ביחד עם יוצרים אחרים.
במהלך הקריירה שלה כזמרת הוציאה בלקלי שמונה אלבומים.
קריירה > משחק

התפקיד בגינו זכתה לפרסום הרב ביותר היה תפקידה הראשון בתור כוכבת הקאנטרי ברברה ג'ין, בסרטו של רוברט אלטמן "נאשוויל". על הופעתה בסרט הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לפרס באפט"א ולשני פרסי גלובוס הזהב לשחקנית המשנה ולפריצת השנה. בלקלי התפרסמה לאחר מכן בתפקידים מועטים בלבד, הבולטים בהם היו מארג', אמה האלכוהוליסטית של הנערה ננסי תומפסון בסרט האימה "סיוט ברחוב אלם" והמקשרת, בסרט הפשע "הנהג".
פילמוגרפיה נבחרת

נאשוויל (1975)
התיקים הסודיים של ג. אדגר הובר (1977)
רנאלדו וקלרה (1978)
הנהג (1978)
בהצלחה גברת ווייקוף (1979)
היא באה לעמק (1979)
כדור בולטימור (1980)
סיוט ברחוב אלם (1984)
חזרתו של צל הרשע (1987)
מישהו לאהוב (1987)
אלבומים

"Ronee Blakley" 1972
"Welcome" 1975
"I Played It for You" 2007
"Freespeak" 2008
"Lightning Over Water Soundtrack " 2008
"Ronee Blakley Live at the Mint " 2008
"River Nile " 2009
"Grief Holes" 2009
רז'ה סירמאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בספטמבר 1901 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  11 בנובמבר 1966 (בגיל 65) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Schwarczkopf Rezső 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 שם עט:  Tihaméry András 
 
רז'ה סירמאי (במקור שוורצקופף – Schwarczkopf,בהונגרית: Szirmai Rezső; בודפשט, 16 בספטמבר 1901 – בודפשט, 17 בנובמבר 1966) היה סופר, עיתונאי, מחזאי, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה

רז'ה סירמאי נולד במשפחה יהודית כבנם של אדן שוורצקופף (1862–1926), עובד בית מסחר ושל אסתר ברגר (1865–1952). הוא למד רפואה בבודפשט, אך לאחר שנתיים של לימודים באוניברסיטה, בחר להמשיך בקריירה בעיתונות. בשנת 1923 הצטרף לעיתוני אשט ומ-1934 עד 1939 היה העורך של אשט. בשנים 1934–1935 היה גם דרמטורג ב"תיאטרון כיכר בתלן". משנת 1940 כתב גם שירים בעיתון "האומה ההונגרית" (הו') תחת שם בדוי של אנדראש טיהמרי בשל החוקים (האנטי) יהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי). אחרי המלחמה משנת 1957 הוא היה מחברם של סיפורים קצרים ומאמרים של העיתון. אין תיעוד לגביו בשנות השואה, אך יש להניח שנלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). לאחר מלחמת העולם השנייה הוא היה עורך של כמה עיתונים וכתבי עת. ופרש לגמלאות בשנת 1962. בנוסף לסיפוריו הקצרים, הרומנים וההצגות, הוא כתב גם משחקי רדיו. מבין אחרונים אלה, "עץ חג המולד של אף אחד", ששודר ברדיו של שלוש עשרה מדינות אירופה, זכה להצלחה בינלאומית. הוא שיתף פעולה עם פאל גארטנר בכתיבת ספרו "נשמות פשיסטיות" על חקירת פושעי מלחמה הונגריים.
אשתו הייתה ארז'בט שומוש (מקודם: שטיינר), בתם של יוז'ף שומוש (שטיינר) ושל גיזלה שלזינגר, אותה נשא לאישה ב-10 בפברואר 1930 בבודפשט.
עבודותיו העיקריות

קבצנים (סיפורים קצרים, בודפשט, 1920)
גורלכם הוא גורלי שלי (שירים, בודפשט, 1921)
נשמות בורחות (רומן, בודפשט, 1925)
מערבולת (רומן, בודפשט, 1926)
אדון מכובד, אני משלם (מחזה 1931)
בכוונה תחילה (מחזה, בודפשט, 1933)
דיווחים מהקווקז הסובייטי (בודפשט, 1937)
במבוך (רומן, בודפשט, 1946)
נשמות פשיסטיות (בודפשט, 1946)
בחזרה על הדרך (מחזה, בודפשט, 1949)
עץ חג המולד של אף אחד (משחק קול, 1959)
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת אגנש קניירש. 1969
מרצל בנדק: לקסיקון ספרותי הונגרי 1965-1963
ג'רג' סקיי: לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה. ISBN 963-05-6635-4
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. רז'ה סירמאי
למותו של רז'ה סירמאי (23 בנובמבר 1966 ) ארץ-עולם
לזכרו של רז'ה סירמאי (15 בספטמבר 2001) מדיאר נמזט, כרך 64, מספר 216, עמוד 34
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 57089/1915. Forrás: MNL-OL 30806. mikrofilm 1044. kép 3. karton
↑  Meghalt Szirmai Rezső (1966. november 13.) Népszabadság, 24. évfolyam, 268. szám, 9. oldal
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 45/1890. folyószáma alatt".
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest II. kerületi polgári házassági akv. 38/1930. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810662531705606  ISNI: 0000 0001 1072 1715  LCCN: n98041831  VIAF: 78092199   WorldCat (עם VIAF): 78092199
קרב ויינה דגה

קרב ויינה דגה היה קרב שהתרחש ב-21 בפברואר 1543 מזרחית לאגם טאנה שבמחוז אמהרה דהיום, בין כוח אתיופי-פורטוגלי (הכוח הנוצרי) משולב, בפיקודו של קיסר אתיופיה גלאוודיוס, לבין סולטנות אדאל עם תיגבורת העות'מאנית (הכוח המוסלמי) תחת פיקודו של האימאם אחמד אבן איברהים אל-גאזי (הנקרא גם: אחמד גראן). הקרב הסתיים בניצחון הכוח הנוצרי, והיה הקרב האחרון במלחמת אתיופיה-אדאל. במהלך הקרב נהרג אחמד גראן מירי של רובאי פורטוגלי.
רקע

בקרב וופלה, שהתרחש ב-28 באוגוסט 1542, האימאם אחמד גראן מחץ את חיל המשלוח הפורטוגלי, והצליח להרוג כמעט את כולו, כולל מנהיג הכוח הפורטוגלי, כריסטובאו דה גאמה. גראן חשב שכעת אתיופיה בידו ולכן שילח את רוב (פרט ל-200) שכירי החרב שנשלחו מהאימפריה העות'מאנית והוליך את כוחותיו אל עבר אגם טאנה בלב האימפריה האתיופית.
הכוח הנוצרי ששרד את קרב וופלה, כ-50 חיילים יחד עם הקיסרית סבלה וואנגאל נמלטו ל-"הרי היהודים" (המזוהים כיום עם אמבסל). ההיסטוריון הפורטוגלי מיגל דה קסטניוזו מוסיף שהקיסר גלאוודיוס הצטרף יותר מאוחר ללוחמים אלו בחג המולד והם "התחננו לפרסטר שיעזור להם לנקום את מות כריסטובאו" הקיסר גלאוודיוס הסכים לנקום בגראן תוך שימוש בכלי נשק פורטוגליים שאוחסנו בעיר דברה דמו לסיוע חירום. הכוח הנוצרי החל לצעוד למחנו של גראן, מזרחית מאגם טאנה. ב-13 בפברואר 1543 הם הביסו בווגארה כוח מוסלמי בפיקוד סגן האימאם סאייד מחמד, שנהרג במהלך הקרב. הנוצרים המשיכו אל עבר המחנה המוסלמי שבו שכן גראן.
הקרב

כאשר הכוח האתיופי-פורטוגלי מצא את מחנהו של אחמד גראן, הם הקימו מחנה בסמוך על מנת שכ-50 מהלוחמים הפורטוגלים שהשמידו את צבאו של סאייד מחמד יצטרפו אליהם מכיוון שעל פי גלאוודיוס:
בארץ הזו חמישים פורטוגלים חזקים יותר מאלף מבני המקום
בימים שלאחר מכן חילות הפרשים של אתיופיה ואדאל פשטו זה על זה עד אשר המוסלמים הרגו מספר חיילי תובלה אתיופים שבראשם היה אזמץ' קאפלו. לקיסר גלאוודיוס נמאס מהמצב המתוח והוא החל בתנועה במטרה ליזום קרב פנים אל פנים. שני הכוחות החלו את הקרב ביום למחרת כאשר הכוח המוסלמי מחולק לשני ראשים. בתחילה המוסלמים הצליחו לדחוק לאחור את הכוח הנוצרי אך נעצרו על ידי הפרשים האתיופים. בתקיפה זו נהרג גראן נהרג מירי רובאי פורטוגלי. על פי כסטנהוסו, גראן זוהה על ידי הרובאים והם כיוונו את רוביהם אליו. כסטנהוסו הדגיש את ההתלכדות של הפורטוגלים לאחר מות כריסטובאו:
אנחנו משתחווים לדגל הרחמנות קדושה, פרסטר (גלאוודיוס) חיפש למנות אחד מאיתנו למפקד, אך סרבנו מכיוון שלא רצינו מפקד אחר לאחר שאיבדנו את כריסטובאו
על פי ג'ון בארמודאז מי שהרג את האימאם גראן היה ג'ון מכסטילו. ג'ון נכנס לתוך הכוח המוסלמי על מנת שיוכל לירות בגראן מטווח קרוב. לאחר שירה בגראן, הרגו המוסלמים את ג'ון.
שני ההיסטוריונים, כסטנהוסו ולובו, מסכימים שלפני מותו של אחמד גראן הציע הקיסר גלאוודיוס את אחותו לאישה למי שיהרוג את גראן. אחד החיילים האתיופים הציג את ראשו של גראן כהוכחה אך לאחר מכן התברר שהרובאי הפורטוגלי פצע קשות את גראן לפני שהחייל האתיופי כרת את ראשו.
לכן הוא (גלאוודיוס) לא נתן את ידה של בתו לחייל וגם לא פיצה את הפורטוגזי, מכיוון שלא ידוע מי הרג אותו (את גראן)
מותו של גראן הכה בהלם את המוסלמים והם החלו לברוח משדה הקרב מכיוון שהיו נאמנים למנהיג ולא למטרה. החריג היה המפקד של הרובאים העות'מאניים:
הוא היה נחוש למות עם ידיים חשופות, יחד עם חרב ארוכה נלחם כאמיץ לב כנגד חמישה פרשים אתיופים שלא יכלו לו. אחד מהם תקף אותו עם כידון הוא משך את הכידון מידיו והפיל את האתיופי מסוסו, לאחר מכן פרש פורטוגלי העונה לשם גונכלו פארננדס הצליח לדקור אותו עם חנית ופצע אותו באופן חמור מעל הברך כאשר גילה שהוא פצוע הוא הוציא את חרבו והרג את האויב.
לאחריו

לאחר הקרב אשת גראן בטי דאל וומברה הצליחה להימלט מהכוח הנוצרי יחד עם החיילים העות'מאנים לעיר הרר אך בנה נלכד ויותר מאוחר שוחרר תמורת אחיו של הקיסר מינאס.
הערות שוליים

↑  R.S. Whiteway, editor and translator, The Portuguese Expedition to Abyssinia in 1441-1543, 1902. (Nendeln, Liechtenstein: Kraus Reprint, 1967), pp. 56 f.
↑  אורחים מוקדמים שהגיעו לאתיופיה זיהו את גלאוודיוס עם פרסטר ג'ון האגדי.
↑  Whiteway, p. 74
↑  Whiteway, p. 56
↑  Whiteway, p. 78.
↑  Whiteway, p. 80.
↑  Jerónimo Lobo, The Itinerário of Jerónimo Lobo, translated by Donald M. Lockhart (London: Hakluyt Society, 1984), p. 209
רשיד א-סולח

רשיד א-סולח (בערבית: رشيد الصلح; 1926 – 27 ביוני 2014) היה ראש ממשלת לבנון בשנים 1974–1975 וב-1992.
א-סולח נולד למשפחה סונית ידועה ונבחר לראשונה לפרלמנט הלבנוני בשנת 1960.
בשנת 1974 מונה א-סולח על ידי נשיא לבנון סולימאן פרנג'יה לתפקיד ראש הממשלה. מכהונתו זו הוא התפטר כעבור כשישה חודשים, בעקבות פרוץ מלחמת אזרחים בלבנון.
בשנת 1992 מונה א-סולח בשנית לתפקיד ראש הממשלה, בעקבות התפטרותו של עומר כראמי מהתפקיד. הנשיא אליאס הראווי ביקש למנותו לתפקיד עד לקיום בחירות כלליות, הראשונות שהיו עתידות להיערך בלבנון לאחר תום מלחמת האזרחים בשנת 1990. כהונתו בתפקיד נמשכה כחמישה חודשים.
בשנת 1996 פרש א-סולח מהחיים הציבוריים.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: תקי אלדין א-סולח | ראש ממשלת לבנון 31 באוקטובר 1974 - 24 במאי 1975 | הבא: נור אלדין רפאעי |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: עומר כראמי | ראש ממשלת לבנון 13 במאי 1992 - 31 באוקטובר 1992 | הבא: רפיק אלחרירי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1189762943  VIAF: 7629156253577808110002   WorldCat (עם VIAF): 7629156253577808110002
קרל קלאוברג

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1898 Leichlingen, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  9 באוגוסט 1957 (בגיל 58) קיל, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת קיל 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
ד"ר קרל קלאוברג "החיה", ציור מאת סטיבן קריקל, 1985
קרל קְלַאוּברג (בגרמנית: Carl Clauberg‏; 28 בספטמבר 1898 – 9 באוגוסט 1957) היה פושע מלחמה נאצי ורופא גרמני שערך ניסויים בבני אדם במחנות הריכוז הנאציים במהלך מלחמת העולם השנייה. קלאוברג עבד יחד עם הורסט שומאן על ניסוי של עיקור בעזרת קרני רנטגן במחנה ההשמדה אושוויץ.
ביוגרפיה

קלאוברג נולד בעיר וופרהוף, בקרבת זולינגן שבגרמניה, למשפחת אמנים. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כחייל בחיל הרגלים הגרמני.
קלאוברג למד רפואה ולבסוף הגיע לדרגת רופא ראשי במחלקה הגינקולוגית שבאוניברסיטת קיל. הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1933, ומונה לראש מחלקת הגינקולוגיה של אוניברסיטת קניגסברג, שם קיבל דרגת אס.אס גרופנפיהרר של יחידת המילואים.
בשנת 1942 פנה להיינריך הימלר וביקש ממנו לתת לו הזדמנות לעקר נשים לצורך ניסוייו. הימלר הסכים, וקלאוברג עבר למחנה ההשמדה אושוויץ בדצמבר 1942. חלק מביתן 10 של המחנה הראשי היה למעבדתו.
קלאוברג תר אחר שיטה קלה וזולה לעיקור נשים. הוא הזריק חומצה נוזלית לתוך רחמן – בלי סם מאלחש. רוב קורבנות המחקר שלו היו נשים יהודיות או צועניות, והן סבלו מנזק בלתי הפיך ומזיהומים קשים עקב הניסויים האכזריים. שחלות פגומות הוסרו ממקומן ואז נשלחו לברלין לצורך מחקר נוסף. לפעמים הוקרנו הקורבנות בהקרנות רנטגן רבות. חלק מהקורבנות מתו כתוצאה מהניסויים והשאר נרצחו כדי שניתן יהיה לבצע בגופן נתיחה שלאחר המוות. ההערכה היא שמספר קורבנות הניסוי שלו ששרדו ועוקרו נע סביב 700 נשים.
…בלוק 10 היה מאוכלס בעיקר על ידי נשים נשואות בין גילאי 20 ל-40, לרוב כאלו שטרם ילדו בחייהן. היה פחד מתמיד בבלוק 10 מלהיהרג, מלהתעקר או מלקבל זריקת זרע מקלאוברג. לרוב הוא התגרה באסירות ואמר להן שכולן יחויבו לעבור משגל עם אסיר שנבחר במיוחד למטרה זו. אישה יהודיה דתית אחת ששמעה שקלאוברג בחר בה להיות הזונה של בלוק 10, הרעילה את עצמה למוות. לאחר שהוא הפרה את האסירות שלו, קלאוברג לגלג עליהן ואמר שהוא החדיר זרע של בעלי חיים לרחם שלהן ושמפלצות גדלות אצלן ברחם. בסופו של דבר, הניסוי נערך על 300 אסירות בבלוק 10…
כאשר התקרב הצבא האדום לאושוויץ, עבר קלאוברג למחנה ראוונסבריק על מנת להמשיך בניסוייו, ושם נלכד על ידי מחלקה סובייטית בשנת 1945.
לאחר המלחמה, בשנת 1948, הועמד קלאוברג למשפט בברית המועצות ונשפט ל-23 שנות מאסר. שבע שנים לאחר מכן הוא שוחרר בהסדר של החלפת שבויי מלחמה בין ברית המועצות למערב גרמניה. הוא הועבר למערב גרמניה והתפאר שם ב"הישגיו המדעיים". לאחר שקבוצה של ניצולים מחתה, קלאוברג נעצר במהרה בשנת 1955 ונידון למשפט. הוא מת מהתקף לב בתאו לפני תחילת המשפט.
במהלך אוגוסט 2010 נמצאו במתחם מחנה ההשמדה אושוויץ יותר מ-150 מכשירים גינקולוגיים וכלי ניתוח, שכפי הנראה שימשו את קלאוברג.
הערות שוליים

↑  נמצאו כלי גניקולוג שביצע ניסויים באושוויץ, באתר וואלה, 26 באוגוסט 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298951405171  PLWABN: 9810701172705606  BIBSYS: 98013273  GND: 124364705  ISNI: 0000 0001 2028 9196  NKC: mub2011640916  NTA: 071201017  RERO: 02-A003109968  SUDOC: 155001167  VIAF: 77246125   WorldCat (עם VIAF): 77246125
קרב וייהאיוויי

קרב וייהאיוויי (ביפנית: 威海衛の戦い) היה קרב במלחמת סין–יפן הראשונה, שנערך בעיר ווייהאי שבשאנדונג בין 20 בינואר ל-12 בפברואר 1895. הקרב הפגיש בין כוחות האימפריה היפנית וכוחות שושלת צ'ינג.