ביאליסטוק
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה והשואה

בתחילת מרץ ואפריל התגברו בביאליסטוק ההכנות להגנה על האוכלוסייה מפני השלכות הפצצות והתקפות הגז. האוכלוסייה אומנה להגנה עצמית ונבנו תעלות ומקלטים. נוצרו שירותים מיוחדים: אזעקה, תקשורת, כיבוי אש, הצלה-סניטריים וטכניים. בנוסף לצופים, היו מעורבים בפעילות זו גם נציגי: הליגה להגנת האוויר והגז (LOPP), הצלב האדום הפולני, האיחוד המערבי, האימוץ הצבאי, איגוד המילואים והרובאים וארגונים אחרים. העיתון "הד ביאלוסטוק" הורה מה לעשות במקרה של אזעקת אוויר. בסוף יולי החלה פעולה רחבת היקף של חפירת תעלות נ"מ בעיר. רובם היו אמורים להיות ממוקמים במרכז העיר, באזור של שתי תחנות רכבת וצריפים. אזרחים מקומיים השתתפו בריבאונדים לרכישת חימוש לצבא. לדוגמה, עובדי מפעל המדינה לבוד מדוג'ליד, המעסיקים מעל 400 עובדים, קנו מכונת ירייה כבדה עבור כוחות הצבא הפולני. כמו כן, נאסף כסף עבור קרן ההגנה הלאומית (בפולנית: Fundusz Obrony Narodowej) וקרן ההגנה הימית (בפולנית: Fundusz Obrony Morskiej). ערב פרוץ המלחמה התרחשו פעילויות ריגול וחתרנות הולכות וגדלות, שהקשו על היחסים עם הגרמנים המקומיים, והחל מ-13 במאי נאסר לקיים כינוסים ציבוריים בקרב האוכלוסייה הגרמנית.
ב-1 בספטמבר 1939 החלה פלישת גרמניה לפולין. טייסות מחבלים גרמניות טסו מעל אזור ביאליסטוק, אז הפצצות הראשונות נפלו באזור תחנת הרכבת ביאליסטוק וצריפים צבאיים. העיתונות המקומית דיווחה על הצלחות הכוחות הפולניים ופשיטות חיל האוויר הפולני על ברלין. רק המידע אודות כניסתם של טייסות פרשים הנתמכות בתותחנות סוסים למזרח פרוסיה התגלה כנכון. בקו ההגנה הראשון היה רוגע יחסית; היו רק קרבות סביב מיסשיניץ' וגרייבו. על פי תוכניות ההגנה הפולניות ביאליסטוק לא נועד להגנה, והיחידות הצבאיות שנמצאו בעיר תפסו עמדות הרחק מחיל המצב שלהן. עם זאת, הידיעות שהגיעו מנארו הובילו להחלטה להתנגד: סגן אלוף זיגמונט שפרנובסקי (מפקד פיקוד הלוגיסטיקה המחוזי ובמקביל קצין הדרגה הוותיק ביותר בביאליסטוק) וקפטן טדאוש קוסינסקי החליטו להילחם באמצעות יחידות צעדה וחילוף וכן קבוצות חיילים הנסוגים מנארו. לרשותם עמדו בעיקר גדוד הצעדה של הגדוד ה-42 וגדוד השמירה הלא שלם מספר 33. יחידות משנה נוספות נוספו, חי"ר הגיעו ליד ויזנה נאספו וכן שתי טייסות של גדוד 2 של גרוכוב אולאן מסובאלקי. היחידות יצרו קו הגנה לאורך שכונת דויילידי ונובה מיאסטו, דרך ויסוקי סטוצ'ק, עד פיטראשי: "אולנים" משתי טייסות מהגדוד השני הוצבו בשכונות יאלוסטוצ'ק ופייטראשה, גדוד השומר מספר 32 הוצב בנווה מיאסטו, ומרכז ההגנה היה גבעות ויסוקי סטוצ'ק מאוישות בגדוד הצעדה של גדוד חי"ר 42 בפיקודו של סגן איגנסי סטצ'וביאק. בנוסף, מגיני העיר נתמכו על ידי חברת מקלעים כבדים ומחלקה ארטילרית אחת. בסך הכל מנתה סדר הקרב כ־900 חיילים.
התקלות עם כוחות גרמנים קרתה ב-13 בספטמבר ליד ז'ולטקי (אנ') וב-15 בספטמבר בשעות הבוקר הסתערו הגרמנים על החלק המרכזי בעמדות פולניות בשכונות מרצ'וק וויסוקי סטוצ'ק. היתרון של היריב היה הרסני. ק' קוסינסקי נפטר ונקבר בבית העלמין של סנט רוך. לאחר מספר שעות של הגנה מתמשכת ודחייה של ארבע התקפות גרמניות, ראשונה שתי טייסות גדוד 2 של גדוד גרוכוב, ואז פלוגות הגדוד ה-42 נסוגו לעבר העיר, ולאחר מנוחה קצרה עזבה בערב עוד מזרחה לכיוון וולקוביסק (בעקבות המלחמה עיר זו הועברה לרפובליקה הבלארוסית).
ב-15 בספטמבר נכבשה ביאליסטוק על ידי חטיבת המבצר "לוצן" בפיקודו של הגנרל אוטו-ארנסט אוטנבאכר. יומיים לאחר מכן, ב-17 בספטמבר הצטרפו אליהם כוחות סובייטים. בין ה -20 ל -22 בספטמבר נערכו דיונים בארמון ברניצקי בנוגע להעברת העיר מידי גרמניה לידיים סובייטיות. על פי ההסכם, הוורמאכט אמור היה לעזוב את העיר עד 22 בספטמבר בשעה 14:00. בתום המשא ומתן המשלחות נסעו לארוחת ערב במלון ריץ. וכך, ב-22 בספטמבר נערך טקס מסירת העיר בחצר ארמון ברניצקי בהשתתפות איוואן בולדין שהיה מפקד הקבוצה המכוננת לפרשים ברובע הצבאי בבלארוס ואנדריי ירמנקו שהיה המפקד. של חיל הפרשים השישי. הגרמנים העבירו את השלטון לברית המועצות בהתאם לפרוטוקול הסודי של הסכם מולוטוב-ריבנטרופ.
הנ.ק.ו.ד. הקים את מושבו בבניין בית המשפט המחוזי ברחוב מיצקייביצ'ה 5. בין קורבנות גל המעצרים היו עובדי בית המשפט המחוזי שנעצרו כמו יוזף אוסטרושקה, הנשיא האחרון של בית המשפט (הוא נכלא בביאליסטוק, ואז גורש יחד עם אחרים למחנות הסובייטים), סגן הנשיא קרול ווליץ, יאן בולסלאב. סטוקובסקי, המזכיר הראשי של בית הדין האזורי וראש משרד המס. האספה העממית של ביאליסטוק התכנסה בעיר ב-28–30 באוקטובר תחת הסיסמה: "מוות לנשר הלבן".
ב-22 באוקטובר 1939, פחות משבועיים לאחר הפלישה, ארגן ממשל הכיבוש הסובייטי בחירות לאספה לאומית של מערב בלארוס (בבלארוסית: Народны сход Заходняй Беларусі). שיעור ההצבעה הרשמי היה 96.7 אחוזים, ו-90 אחוז מהקולות ניתנו למועמדים שנתמכו בברית המועצות. הבחירות לאסיפות העם במערב אוקראינה ובמערב בלארוס התקיימו בשליטת NKVD והמפלגה הקומוניסטית. ב-30 באוקטובר, מושב האספה הלאומית שהתקיים בבלסטוק העביר את החלטת הצטרפותה של מערב בלארוס לברית המועצות ואיחודה עם הרפובליקה הסובייטית הסובייטית של בלארוס. עתירות אלו התקבלו רשמית על ידי הסובייט העליון של ברית המועצות ב-2 בנובמבר ועל ידי הסובייט העליון של הרפובליקה הבלארוסית ב-12 בנובמבר. העיר נהפכה לבירתה של מחוז ביילסטוק (אנ').
לאחר שילוב ביאליסטוק והסביבה כמחוז ביאליסטוק ברפובליקה הסובייטית הבלארוסית, החלה מדיניות סובייטיזציה. בשנת 1940 נהרס בית העירייה הישן, הראטוש (פול') בכיכר קושצ'יושקו כדי לספק מרחב גדול לקיום עצרות וטקסים. הכיכר עוטרה בפוסטרים עם תעמולה סובייטית. ברחוב Sovietskaya (Rynek Kosciuszki) 27 החליפה הספרייה המחוזית גורקי את הספרייה הציבורית העירונית. סמיון איגייב מונה למזכיר הוועד המחוזי של ביאליסטוק, לשעבר המזכיר השני של הוועד המחוזי של מוגילב. ה-NKVD הקים את מטהו ברחוב Mickiewicza במשרד הוויוודה כיום. המפקד הראשון של ה-NKVD המחוזי היה אלכסנדר מיסיורייב שהוחלף מאוחר יותר על ידי פיטר גלדקוב וסרגיי בילצ'נקו. מושב מועצת העיר ("גורקום") מוקם ברחוב ורשבסקה 21, בבניין שלא קיים יותר. גרישה גרשמן מונתה למזכירה הראשונה של ועד העירייה.
לאחר כניסתם לברית המועצות גורשו אלפי פולנים אתניים, בלארוסים ויהודים בכוח לסיביר על ידי הנ.ק.ו.ד., מה שגרם למעל 100,000 איש שגורשו לחלקים המזרחיים של ברית המועצות. בין הפולנים שגורשו היו עובדי מדינה, שופטים, שוטרים, קציני צבא מקצועיים, בעלי מפעלים, בעלי בתים, פעילים פוליטיים, מנהיגי ארגוני תרבות, חינוך ודת ופעילים אחרים בקהילה, שכונו "אויבי העם".
הסיפוח של ביאליסטוק לברית המועצות, מלבד הזרם הגדול של אנשים מברית המועצות, יצרה את התנאים להגירתם של אנשים מהעיירות שמסביב, כולל רבים מהבלארוסים המקומיים לעיר, ככל הנראה בעיקר כדי לשפר את הבסיס האתני ולחזק את השלטון הסובייטי בעיר. תהליך מיסודם של בלארוסים ותרבות בלארוסית התרחש בעיר בקנה מידה גדול יותר: בין היתר הוקמו בעיר בתי ספר בלארוסיים, מכון פדגוגי עם הפקולטה לשפה בלארוסית ותיאטרון בלארוסי. בתקופה זו חל שינוי בריבוד האתני בעיר והפולנים איבדו את הדומיננטיות שלהם בעיר.
ההתנגדות הפולנית נגד הסובייטים באזור ביאליסטוק (במיוחד לאורך נהר ביברזה הביצתי) החלה מיד לאחר קמפיין ספטמבר ובאמצע 1940 היו ארגונים מחתרתיים ב -161 עיירות וכפרים באזור העתיד של מחוז ביאליסטוק. התכתשויות עם ה-NKVD היו נפוצות, בעיקר סביב ידוובנה, שם התחושות האנטי-סובייטיות היו החזקות ביותר.
ב-22 ביוני עם התחלת המתקפה של גרמניה הנאצית שררה בהלה רבה בביאליסטוק שהייתה באותה עת חלק מהרפובליקה הסובייטית הבלארוסית. הצבא האדום החל להימלט וחנויות נבזזו, ואסירים, כולל יהודים נמלטו מבתי הכלא. דוד קלמנטינובסקי כתב: "כל מי שיכול, נס עם הרוסים. הרחובות מלאים מראות טרגיים. משפחות שחיו ביחד עשרות שנים מוכרחות להיפרד. המחסנים של הצבא הסובייטי נבזזים על ידי אנשים בשביל אוכל והפולנים תוקפים את היהודים. אנחנו מפחדים לעזוב את הבית כי אין אף אחד בסביבה שישמור על החוק והסדר". עד חמישי בערב, 26 ביוני 1941 ביאליסטוק נכבשה ללא קרב. ביום הזה, 3 מחלקות של גדוד משטרה צבאית 309 (בגרמנית: Polizeibatalillon 309) נכנסו לעיר שאוכלוסייתה באותו הזמן עמדה על 105,000 נפש. המחלקות הללו התאספו בכיכר המרכזית של העיר, כיכר קושצ'יושקו (בפולנית: Rynek kosciuszki). מחלקה I שנכנסה ממערב ומחלקה 3 שנכנסה מדרום מערב הגיעו למרכז העיר מוקדם בבוקר בעוד שמחלקה 2 שנכנסה מכיוון דרום מזרח הגיעה למרכז העיר לאחר קרבות עם שאריות של יחידות צבא סובייטי שנותרו באזור. העיר הוגדרה כבירת מחוז ביאליסטוק. אריך קוך ראש המנהל האזרחי במחוז בקבע את מושבו בארמון לובומירסקי.
במהלך המלחמה השמידו הנאצים את הקהילה היהודית בעיר רובה ככולה. בעיר גם פעלו גדודים של פרטיזנים, שיהודים רבים נטלו בהם חלק. ב-27 ביולי 1944 שוחררה העיר בידי הצבא האדום ונמסרה לניהול הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. ב-29 בספטמבר 1944 הוחזרה העיר לפולין. השתייכותה לפולין נתקבעה סופית בהסכם בין פולין וברית המועצות שנחתם באוגוסט 1945.