stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציר זמן של פילוסופים
פילוסופים מהתקופה הרומית > 200–499 לספירה

סקסטוס אמפיריקוס (במאה ה–2 ואולי ה–3 לספירה). ספקן–פירוניסט. כתביו מהווים מקור ידע עיקרי לתפיסותיהם של הפילוסופים הקדם סוקרטיים ושל האסכולות ההלניסטיות.
אלכסנדר מאפרודיסיאס (במאה ה־3). פילוסוף פריפטטי.
דיוגנס לארטיוס (במאה ה־3). ביוגרף, מחבר הספר "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים", מקור ידע מרכזי אודות חייהם ותפיסותיהם של הפילוסופים היווניים שקדמו לו.
ואנג בי (226–249). נאו-דאואיזם, פרשן משפיע של הדאו דה צ'ינג ושל האי צ'ינג.
פלוטינוס (* 205 – 270). אבי הנאופלאטוניזם.
פורפיריוס (* 232 – 304). תלמידו של פלוטינוס.
וסובנדהו (*המאה ה־4 לספירה). אחד המייסדים של אסכולת היוגאצ'ארה.
יאמבליכוס (* 245 – 325). נאופלאטוניסט ונאו-פיתגוראי.
אוגוסטינוס (*354–430). נאופלאטוניסט, מאבות הכנסייה.
פרוקלוס (* 412 – 485). נאופלאטוניסט.
דמאסקיוס (458–538). נחשב ל"אחרון הנאופלטוניסטים".
בודהידהרמה (*המאה ה־5 או ה־6 לספירה). מייסד הצ'אן בודהיזם.
פילוסופים מימי הביניים והרנסאנס

קבוצה זו כוללת פילוסים מימי הביניים, הסכולסטיקה והרנסאנס.
פילוסופים מימי הביניים והרנסאנס > 500–799 לספירה

בואתיוס (*480–524).
יואנס פילופונוס (*490–570).
סימפליקיוס (*490–560*). נאופלאטוניסט. מחבר כתבי פרשנות על אריסטו ועל אפיקטטוס. כתביו מהווים מקור ידע עיקרי לתפיסותיהם של הפילוסופים הקדם סוקרטיים.
אולימפיודורוס הצעיר (495–570). פילוסוף ביזנטי. מחבר פרשנויות על אפלטון ועל אריסטו.
פסבדו-דיוניסיוס האראופגיטי (*המאה ה־5 או ה־6 לספירה).
חווי ננג (638–713)
יוחנן מדמשק (*680–750).
שנקרה (*788–*820). מייסד אסכולת אדווייטה ודנטה.
פילוסופים מימי הביניים והרנסאנס > 800–899 לספירה

אל-כנדי (* 801 – 873). פילוסוף אסלאמי. מושפע מהניאופלטוניזם.
עבאס קאסים איבן פירנאס (809–887). איש אשכולות מוסלמי.
ג'ון סקוטוס אריגנה (* 815 – 877). נאופלטוניסט.
פילוסופים מימי הביניים והרנסאנס > 900–999 לספירה

אל–פאראבי (870 – 950 *). פילוסוף מוסלמי, נאופלאטוניסט.
רב סעדיה גאון (* 882 – 942). פילוסוף יהודי.
אל-ראזי (* 865 – 925). רציונליסט. פילוסוף מוסלמי. קבע שאלוהים יוצר את היקום על ידי סידור מחדש של חוקים קיימים.
אל-בירוני (973– לאחר 1050) איש אשכולות מוסלמי.
אבן סינא (980–1037 *). פילוסוף מוסלמי.
אבן חזם אל–אנדלוסי (994– 1064)
פילוסופים מימי הביניים והרנסאנס > 1000–1099 לספירה

מיכאל פסלוס (1018–1078). פילוסוף ביזנטי.
שלמה אבן גבירול (* 1021–1058). פילוסוף יהודי. משורר. נאופלאטוניסט.
אנסלם מקנטרברי (* 1034–1109). פילוסוף נוצרי. יוצר הטיעון האונטולוגי לקיומו של אלוהים.
עומר ח'יאם (* 1048–1131). פילוסוף מוסלמי. אגנוסטי, מתמטיקאי.
רבנו בחיי אבן פקודה (* 1050–1150). פילוסוף יהודי, סופר, רב, שופט.
אל–ע'זאלי (* 1058–1111). פילוסוף מוסלמי, מיסטיקן. מבקר של הפילוסופיה ובפרט של אבן סינא.
פייר אבלר (* 1079–1142). פילוסוף סכולאסטי, התמודד עם בעיית האוניברסליים.
אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי (1080–1165).
פילוסופים מימי הביניים והרנסאנס > 1100–1199 לספירה

אבן טופייל (* 1105 – 1185).
אברהם בן דאוד (* 1110–1180). פילוסופיה יהודית.
פיטר לומברד (* 1100–1160). תאולוג סכולאסטי.
אבן רושד (* 1126–10 בדצמבר 1198). פילוסוף איסלאמי. מכונה "אבי הרציונל" ו"הפרשן".
ג'ו שי (1130–1200) - פילוסוף קונפוציאני מתקופת שושלת סונג, והדמות המובילה בנאו-קונפוציאניזם.
רמב"ם (1135–1204*). גדול הפילוסופים היהודיים בימי הביניים.
פאחר אל–דין אל–ראזי (1149 או 1150 – 1209). תאולוג ופילוסוף פרסי-מוסלמי.
סיהאב אל דין אל סוהראוואדי (אנ') (* 1154–1191). פילוסוף איסלאמי.
אבן ערבי (1165–1240). פילוסוף מוסלמי אנדלוסי, מיסטיקן, משורר, מייסד האכבריזם (אנ').
פיבונאצ'י (* 1170–1250 *). מתמטיקאי.
מייקל סקוטוס (1175–1232 *). מתמטיקאי.
רוברט גרוסטסט (* 1175–1253).
פרנציסקוס מאסיזי (1182–1226 *). נזיר סגפן. מייסד המסדר הפרנציסקני.
אלכסנדר מהאלס (* 1185–1245). פרנציסקני, סכולסטיות.
אלברטוס מגנוס (* 1193–1280). אמפיריציסט מוקדם.
פילוסופים מימי הביניים והרנסאנס > 1200–1299 לספירה

דוֹגֶן (1200–1253). מייסד זרם אסכולת הסוטו זן בזן בודהיזם היפני.
רוג'ר בייקון (* 1214–1294). אמפיריציסט, מתמטיקאי.
אבן סבעין (אנ') (1217–1271).
תומאס אקווינס (* 1221–1274). אריסטוטלי. אבי התומיזם.
בונוונטורה הקדוש (* 1225–1274). פרנציסקני.
רמון ליול (* 1232–1315) פילוסוף ספרדי.
מייסטר אקהרט (* 1260–1328). מיסטיקן.
אבן תיימיה (* 1263–1328). חוקר אסלאמי, משפטן ופילוסוף.
ג'ון דנס סקוטוס (* 1266–1308). הפרנציסקני, לימודי, החטא הקדמון.
מרסליוס מפדואה (אנ') (* 1270–1342). הבין את תפקידה הראשי של המדינה כמתווך.
ויליאם איש אוקאם (*1288–1348). הפרנציסקני. לימודי. נומינליסט, יוצר של התער של אוקהם.
רלב"ג (* 1288–1344). פילוסוף יהודי.
פילוסופים מימי הביניים והרנסאנס > 1300–1399 לספירה

ז'אן בורידן (* 1300–1358). נומינליסט.
ג'ון ויקליף (* 1320–1384).
ניקול אורסמה (אנ') (* 1320–1382). תרם לכלכלה, מדע, מתמטיקה, תאולוגיה ופילוסופיה.
אבן ח'לדון (1332–1406).
חסדאי קרשקש (* 1340–* 1411). פילוסוף יהודי.
גמיסטוס פלטו (* 1355–1454/1452). ניאופלטוניסט ביזנטי.
זאמי מוטוקיו (*1363–*1443). אסתטיקן, שחקן ומחזאי יפני.
פילוסופים מימי הביניים והרנסאנס > 1400–1499 לספירה

ניקולאוס קוזאנוס (1401–1464). פילוסוף נוצרי.
לורנצו ואלה (1407–1457). הומניסט, מבקר הלוגיקה הסכולסטית.
מרסיליו פיצ'ינו (1433–1499). ניאופלטוניסט–נוצרי, ראש האקדמיה של פלורנטין, מתרגם הראשון של כל כתבי אפלטון ללטינית.
ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה (1463–1494). הומניסט, איש רנסאנס.
ניאגויה בסאראב (* 1459–1521).
יהודה אברבנאל (1460–*1530) רב, רופא, פילוסוף, משורר.
ארסמוס מרוטרדם (1466–1536). הומניסט, חסיד של רצון חופשי.
ניקולו מקיאוולי (1469–1527). ריאליזם פוליטי.
נאנאק (1469–1539). פילוסוף בהאקטי, מייסד הסיקיזם.
ניקולאוס קופרניקוס (1473–1543). מדען, שעבודותיו השפיעו על הפילוסופיה של המדע.
תומאס מור (1478–1535). הומניסט, יוצר המונח "אוטופיה".
מרטין לותר (1483–1546). תאולוג נוצרי מערבי מרכזי. אבי הפרוטסטנטיות.
צ'יטניה (*1486–1534) אסכולת אצ'ינטיה בהדה-אבהדה.
פילוסופים מימי הביניים והרנסאנס > 1500–1549 לספירה

פטרוס רמוס (1515–1572).
ז'אן קלווין (1509–1564). תאולוג מתנועת הרפורמציה הפרוטסטנטית, אבי הקלוויניזם.
ז'אן בודן (1530–1596). פילוסוף פוליטי. עסק במושג הריבונות.
מישל דה מונטן (1533–1592). הומניסט, ספקן. פרוטו-מורליסט צרפתי.
פייר שארון (אנ') (1541–1603).
ג'ורדנו ברונו (1548–1600). תומך במודל ההליוצנטרי.
פרנסיסקו סוארז (אנ') (1548–1617). תאולוג.
פילוסופים מהעת החדשה ופילוסופים עכשוויים

כאן נכללים פילוסופים מהעת החדשה המוקדמת, עידן הנאורות, והפוסטמודרנה.
פילוסופים מהעת החדשה ופילוסופים עכשוויים > 1550–1599 לספירה

פרנסיס בייקון (1561–1626). אמפיריציסט. ממנסחי המתודה המדעית המודרנית.
גלילאו גליליי (1564–1642). מאבות המדע המודרני. תומך במודל ההליוצנטרי.
יוהנס קפלר (1571–1630). מדען, שעבודותיו השפיעו על הפילוסופיה של המדע.
מולא סדרא (1572–1640). פילוסוף איסלאמי מרכזי.
אדוארד הרברט (אנ') (1583–1648). נטיביסט.
הוגו גרוטיוס (1583–1645). תאורטיקן של משפט הטבע.
מיאמוטו מוסאשי (1584–1645). מחבר 'ספר חמש הטבעות'.
מרן מרסן (1588–1648). מתמטיקאי, פילוסוף, תאולוג ומוזיקולוג צרפתי.
רוברט פילמר (1588–1653). מונרכיסט, דגל בזכותם האלוהית של מלכים.
פייר גסנדי (1592–1655). מטריאליזם. אפיקוריאניזם. אמפיריציסט.
רנה דקארט (1596–1650). הליוצנטריות, דואליזם גוף–נפש, רציונליזם. אבי הפילוסופיה המודרנית.
פילוסופים מהעת החדשה ופילוסופים עכשוויים > 1600–1649 לספירה

בלטסר גרסיאן (1601–1658). פילוסוף קתולי ספרדי.
תומאס הובס (1588–1679). אבי הפילוסופיה הפוליטית המודרנית, אמנה חברתית, מטריאליסט.
אנטואן ארנו (אנ') (1612–1694). תאולוג.
פרנסואה דה לה רושפוקו (1613–1680). מורליסט צרפתי.
הנרי מור (אנ') (1614–1687).
ז'אק רוהולט (1617–1672), קרטזיאני.
רלף קדוורת (1617–1688). פלטוניסט.
בלז פסקל (1623–1662). פיזיקאי, מדען. ידוע בשל ההימור של פסקל. מורליסט צרפתי.
מרגרט קוונדיש, דוכסית ניוקאסל (1623–1673). מטריאליסטית, פרוטו–פמיניסטית.
ארנולד חלינקס (1624–1669). אוקזיונליסט.
פייר ניקול (1625–1695).
ג'ראוד קורדמוי (1626–1684). דואליסט.
רוברט בויל (1627–1691).
אן קונווי, ויקונטס קונווי (1631–1679).
ריצ'רד קמברלנד (1631–1718). תומך מוקדם בתועלתנות.
ברוך שפינוזה (1632–1677). רציונליסט. אבי הפנתאיזם המודרני.
סמואל פון פופנדורף (1632–1694). תאורטיקן אמנה חברתית.
ג'ון לוק (1632–1704). אמפיריציסט, ליברליזם, פילוסוף פוליטי, תאורטיקן אמנה חברתית.
ג'וזף גלנוויל (1636–1680).
ניקולס מלברנש (1638–1715). פילוסוף קרטזיאני.
אייזק ניוטון (1643–1727). אבי המכניקה הקלאסית. מאבות החשבון האינפיניטסימלי.
סיימון פושר (1644–1696). ספקן.
ז'אן דה לה ברייר (1645–1696). מורליסט צרפתי.
גוטפריד וילהלם לייבניץ (1646–1716). רציונליסט. איש אשכולות. מאבות החשבון האינפיניטסימלי.
פייר בל (1647–1706). פירוניסט.
פילוסופים מהעת החדשה ופילוסופים עכשוויים > 1650–1699 לספירה

דמאריס מאשאם (1659–1708). פילוסופית בריטית.
ג'ון טולנד (1670–1722).
דימיטרי קנטמיר (1674–1723).
ג'ון נוריס (אנ') (1657–1711).
ז'אן מסליאר (אנ') (1664–1729).
ג'אמבטיסטה ויקו (1668–1744). היסטוריציזם, הנאורות שכנגד.
ברנרד מנדוויל (1670–1733).
אנתוני אשלי קופר, רוזן שפטסברי השלישי (אנ') (1671–1713).
סמואל קלארק (1675–1729).
קתרין קוקבורן (1679–1749).
כריסטיאן וולף (1679–1754). דטרמיניסט, רציונליסט.
ג'ורג' ברקלי (1685–1753). אידיאליסט, אמפיריסט.
מונטסקייה (1689–1755). ספקן, הומניסט. מורליסט צרפתי.
ג'וזף באטלר (1692–1752).
וולטר (1694–1778). נאורות צרפתית, דאיזם.
פרנסיס האצ'סון (1694–1746). פרוטו-תועלתני.
פילוסופים מהעת החדשה ופילוסופים עכשוויים > 1700–1749 לספירה

ג'ונתן אדוארדס (1703–1758). תאולוג פילוסופי אמריקאי.
דייוויד הארטלי (1705–1757).
ז'וליאן לה מטרי (1709–1751). מטריאליסט, דטרמיניסט.
תומאס ריד (1710–1796). חבר בנאורות הסקוטית, מייסד פילוסופיית השכל הסקוטי.
דייוויד יום (1711–1776). אמפיריציסט, ספקן.
ז'אן–ז'אק רוסו (1712–1778). פילוסוף פוליטי של האמנה החברתית.
דני דידרו (1713–1784).
אלכסנדר גוטליב באומגרטן (1714–1762). אסתטיקן.
קלוד אדריאן הלווטיוס (1715–1771). תועלתן.
המרקיז דה וובנארג (1715–1747).
אטיין בונו דה קונדילק (1715–1780).
ז'אן לה רון ד'אלמבר (1717–1783).
הברון ד'אולבאק (1723–1789). מטריאליסט, אתאיסט.
אדם סמית (1723–1790). תאורטיקן כלכלי, חבר הנאורות הסקוטית.
ריצ'רד פרייס (1723–1791). ליברל פוליטי.
עמנואל קאנט (1724–1804). השפיע על כל ענפי הפילוסופיה (בייחוד: מטפיזיקה, אתיקה, אסתטיקה). אבי הקאנטיאניזם, הפילוסופיה הביקורתית והאידיאליזם הגרמני.
משה מנדלסון (1729–1786). חבר הנאורות היהודית.
גוטהולד אפרים לסינג (1729–1781).
אדמונד ברק (1729–1797). פילוסוף פוליטי, שמרנות, הנאורות שכנגד.
יוהאן גאורג האמאן (1730–1788). הנאורות שכנגד, ספקנות, פרוטו-רומנטיקה.
צ'זארה בקריה (1738–1794). קרימינולוג, משפטן ופילוסוף מתקופת הנאורות.
ניקולא שאמפור (1740–1794). מורליסט צרפתי.
ויליאם פיילי (1743–1805).
תומאס ג'פרסון (1743–1826). פילוסוף פוליטי ליברלי.
פרידריך היינריך יעקבי (1743–1819). הנאורות שכנגד.
יוהאן גוטפריד פון הרדר (1744–1803). הנאורות שכנגד, הסער והפרץ.
ג'רמי בנת'ם (1748–1832). תועלתן.
יוהאן וולפגנג פון גתה (1749–1832) איש אשכולות.
פילוסופים מהעת החדשה ופילוסופים עכשוויים > 1750–1799 לספירה

סילבן מרצ'ל (1750–1803) אנרכו-קומוניזם, דאיסט.
דוגאלד סטיוארט (1753–1828).
שלמה מימון (1753–1800).
ויליאם גודווין (1756–1836). אנרכיסט, תועלתני.
קרל לאונרד ריינהולד (1757–1823). קנטיאן.
מרי וולסטונקראפט (1759–1797). פמיניזם.
פרידריך שילר (1759–1805).
גוטלוב ארנסט שולצה (1761–1833). ספקן.
יוהאן גוטליב פיכטה (1762–1814).
ז'אן–בטיסט דה לאמארק (1744–1829). תאורטיקן אבולוציוני מוקדם.
פייר–סימון לפלס (1749–1827). דטרמיניסט.
ז'וזף דה מייסטר (1753–1821) שמרן.
קלוד–אנרי דה סן–סימון (1760–1825). סוציאליסט.
מאדאם דה סטאל (1766–1817).
פרידריך שליירמאכר (1768–1834). הרמנויטיקן.
פרידריך הולדרלין (1770–1843). משורר ופילוסוף, אידיאליסט גרמני.
גאורג וילהלם פרידריך הגל (1770–1831). אידיאליסט גרמני, אבי ההגליאניזם והאידיאליזם המוחלט, מהפילסופים המשפעים ביותר במאה ה-19.
פרידריך שלגל (1772–1829). מבקר אמנות, אידיאליסט גרמני, הרומנטיקה של יינה.
נובאליס (1772–1801). משורר, אידיאליסט גרמני, הרומנטיקה של יינה.
ג'יימס מיל (1773–1836). תועלתנות, כלכלן.
יאקוב פרידריך פריס (1773–1843). קאנטיאניזם, לאומנות.
פרידריך וילהלם שלינג (1775–1854). אידיאליסט גרמני. נטורפילוסופיה.
קרל פון קלאוזביץ (1780–1831). איש צבא פרוסי, מאבות תורת הלחימה המודרנית, מחבר על המלחמה.
ברנרד בולצאנו (1781–1848).
ריצ'רד ווטלי (1787–1863).
ארתור שופנהאואר (1788–1860). פסימיות, פוסט-קאנטיאניזם, אנטי-נטליזם, ממבשרי פילוסופיית החיים.
ג'ון אוסטין (1790–1859). פוזיטיביסט משפטי, תועלתני.
ויקטור קוזן (1792–1867). ספיריטואליזם אקלקטי, פוזיטיביזם, הגליאניזם.
ויליאם יואל (1794–1866).
סוג'ורנר טרות' (*1797–1883).
היינריך היינה (1797–1856). משורר, סופר, פילוסוף.
אוגוסט קונט (1798–1857). פילוסוף חברתי, פוזיטיביסט.
פילוסופים מהעת החדשה ופילוסופים עכשוויים > 1800–1849 לספירה

ראלף וולדו אמרסון (1803–1882). טרנסצנדנטליסט, הומניסט.
לודוויג פוירבך (1804–1872). מטריאליסט, אתאיסט, ליברל, הגליאן-שמאלי.
אלכסיס דה טוקוויל (1805–1859).
מקס שטירנר (1806–1856). אנרכיסט, אגואיזם אתי, הגליאניזם שמאלי.
אוגוסטוס דה מורגן (1806–1871). לוגיקן.
ג'ון סטיוארט מיל (1806–1873). ליברליזם, תועלתנית, פמיניזם, לוגיקן, כלכלן.
הרייט טיילור מיל (1807–1858). ליברליזם, תועלתנות, פמיניזם.
שלמה פורמשטכר (1808–1889). פילוסופיה יהודית, תאולוגיה, מאבות היהדות הרפורמית.
דוד שטראוס (1808–1874). הגליאן-שמאלי.
ברונו באואר (1809–1882). הגליאן-שמאלי.
פייר–ז'וזף פרודון (1809–1865). אנרכיסט.
צ'ארלס דרווין (1809–1882). מדען, שעבודותיו בתחום האבולוציה השפיעו על הפילוסופיה של המדע.
חיימה באלמס (אנ') (1810–1848).
מרגרט פולר (1810–1850).
יוליוס פראונשטדט (1813–1879) פסימיזם.
סרן קירקגור (1813–1855). אבי האקזיסטנציאליזם הדתי.
הנרי דייוויד ת'רו (1817–1862). טרנסצנדנטליסט, פציפיסט
משה הס (1812–1875). הגליאן-שמאלי, סוציאליסט, ציוני.
מיכאיל באקונין (1814–1876). אנרכיסט.
אליזבת קיידי סטנטון (1815–1902).
ג'ורג' בול (1815–1864). אבי הלוגיקה הבוליאנית.
הרמן לוצה (אנ') (1817–1881).
פרדריק דאגלס (1818–1895).
קרל מרקס (1818–1883). סוציאליסטי והגליאן-שמאלי, כלכלן, סוציולוג, אבי המטריאליזם ההיסטורי והמרקסיזם.
פרידריך אנגלס (1820–1895). סוציאליסטי והגליאן-שמאלי, מאבות המרקסיזם.
הרברט ספנסר (1820–1903). תועלתנות, ליברטריאניזם, דרוויניזם חברתי.
סוזן ב. אנתוני (1820–1906). סופרג'יזם.
פרידריך אלברט לנגה (1828–1875). נאו-קאנטיאניזם, סוציולוג.
איפוליט טן (1828–1893). היסטוריון ופילוסוף.
יוליוס באהנסן (1830–1881). פסימיסט.
וילהלם דילטי (1833–1911). פילוסופיית החיים, הרמנויטיקה.
אויגן דירינג (1883–1921). אופטימיסט, פוזיטיביסט וכלכלן אנטישמי.
אדוארד קרד (1835–1908). אידיאליסט בריטי.
תומאס היל גרין (1836–1882). אידיאליסט בריטי.
הנרי סידג'וויק (1838–1900). רציונליזם, תועלתנות.
ארנסט מאך (1838–1916). פילוסוף של המדע, השפעה על פוזיטיביזם לוגי.
פרנץ ברנטנו (1838–1917). מאבות הפסיכולוגיה המודרנית והפנומנולוגיה. חידש את השימוש במושג ההתכוונות.
צ'ארלס פרס (1839–1914). אבי הפרגמטיזם והסמיוטיקה המודרנית.
פיליפ מיינלנדר (1841–1876). פסימיסט.
ויליאם ג'יימס (1842–1910). פרגמטיזם, אמפיריציזם רדיקלי.
הרמן כהן (1842–1918). ניאו–קנטיאניזם, פילוסופיה יהודית.
אדוארד פון הרטמן (1842–1906) פסימיסט.
פיטר קרופוטקין (1842–1921). קומוניזם אנרכיסטי.
פרידריך ניטשה (1844–1900). פילוסוף, משורר, פילולוג, ומבקר תרבות. מאבות פילוסופיית החיים והאקזיסטנציאליזם, חוזה הפוסטמודרניזם. פרספקטיביסט ועל-אדם.
ויליאם קינגדן קליפורד (1845–1879). אווידנטליסט.
פרנסיס הרברט ברדלי (1846–1924). אידיאליזם בריטי, פוסט-הגליאניזם.
וילפרדו פארטו (1848–1923). פילוסוף חברתי.
גוטלוב פרגה (1848–1925). לוגיקן, פילוסוף של השפה, אבי הפילוסופיה האנליטית.
ג'ון קוק וילסון (אנ') (1849–1915).
פאול ריי (1849–1901).
פילוסופים מהעת החדשה ופילוסופים עכשוויים > 1950–1999 לספירה

רוברט ברנדום (1950). פוסט-פרגמטיזם, הגליאניזם
שילה בנחביב (1950). פמיניזם, תאוריה ביקורתית.
סמואל שפלר (1951).
עדי אופיר (1951).
צבי טאובר (1951). מרקסיזם, אבסורדיזם.
ז'אן מישל סלנקיס (1951). פילוסופיה קונטיננטלית, פילוסופיה של המתמטיקה.
כריסטין קורסגורד (1952). קאנטיאניזם.
קורנל וסט (1953).
מייקל סנדל (1953). קהילתנות, רפובליקניזם.
ארינדם צ'קרברטי (1954). פילוסופיה השוואתית, פילוסופיה אנליטית.
סאלי הסלנגר (1955).
לינדה מרטין אלקוף (1955).
ג'ודית באטלר (1956). פוסט–סטרוקטורליזם, פמיניזם, תאוריה קווירית, תורת הספרות, אי–אלימות.
שלי קגן (1956).
קתרין מלאבו (1959).
סיימון קריצ'לי (1960). פילוסופיה קונטיננטלית.
לידיה גוהר (1960).
ג'ורג' יאנסי (1961).
לואיס גורדון (אנ') (1962). פילוסופיה אפריקאית, אקזיסטנציאליזם, אקזיסטנציאליזם שחור.
איאן המילטון גרנט (1963). ריאליזם ספקולטיבי.
ריינר פורסט (1964). תיאוריה ביקורתית, ליברליזם.
ריי בראסייה (1965). ריאליזם ספקולטיבי.
דייוויד בנאטר (1966). אנטי–נטליזם.
דייוויד צ'אלמרס (1966).
רופרט ריד (1966). הויטגנשטיינים החדשים, חשיבה סביבתית.
קוונטין מייאסו (1967). ריאליזם ספקולטיבי.
אליס קררי (1967). הויטגנשטיינים החדשים.
ראהל ייגי (1967). תיאוריה ביקורתית, ביקורת של צורות חיים.
ג'ניפר סול (1968). פילוסופיה אנליטית, פמניזם.
גרהם הרמן (1968). ריאליזם ספקולטיבי.
מרק פישר (1968–2017). תיאוריה ביקורתית, מרקסיזם.
טימותי מורטון (1968). ריאליזם ספקולטיבי, אקולוגיה עמוקה, תיאוריה ביקורתית.
יאן-ורנר מילר (1970). פילוסופיה פוליטית, ליברליזם.
ראו גם

פילוסופיה - מונחים
רשימה של חיבורים פילוסופיים
הערות שוליים

1 2 3 4  פיטר אדמסון, Timeline of Philosophers - Classical | History of Philosophy without any gaps (באנגלית)
1 2 3  פיטר אדמסון, Timeline of Philosophers - India (up to Indian Independence) | History of Philosophy without any gaps (באנגלית)
↑  Anacharsis | Scythian Philosopher, Ancient Greece & Wisdom | Britannica, אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
1 2  פיטר אדמסון, Timeline Africana | History of Philosophy without any gaps (באנגלית)
ג'ון דינגל

ג'ון דייוויד דינגל הבן (באנגלית: John David Dingell Jr;‏ 8 ביולי 1926 – 7 בפברואר 2019) היה פוליטיקאי אמריקאי, שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-13 בדצמבר 1955 עד 3 בינואר 2015, 59 שנה ברציפות. דינגל, חבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג את מישיגן לאורך כל תקופתו בקונגרס של ארצות הברית, ובשנתיים האחרונות לכהונתו היה נציג מחוז הקונגרס ה-12 של מישיגן.
הוא החל את הקריירה שלו בקונגרס כחבר בית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס ה-16 של מישיגן. קודמו כנציג מחוז זה, ג'ון דינגל האב, היה אביו, שכיהן בבית הנבחרים מטעם המחוז במשך 22 שנים. לאחר תקופת כהונה רציפה בת 59 שנים, הוא חבר הקונגרס בעל תקופת הכהונה הרציפה והארוכה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. הוא היה גם האדם שנשא את הזמן הרב ביותר בתואר "ותיק חברי בית הנבחרים של ארצות הברית" (Dean of the United States House of Representatives). לצד חבר בית הנבחרים לשעבר ראלף הול מטקסס, דינגל הוא יוצא מלחמת העולם השנייה היחיד שכיהן בבית הנבחרים ב-2015. דינגל היה חבר ותיק בוועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים ויושב ראשה לתקופות מרובות.
דינגל הודיע ב-24 בפברואר 2014, כי הוא לא יתמודד מחדש לתקופת כהונה נוספת, 31 במספר, בבית הנבחרים. רעייתו, דבי דינגל, הודיעה כי היא מתכוונת להתמודד על מושבו של בעלה. היא זכתה בבחירות הכלליות ב-4 בנובמבר 2014, הביסה את טרי בומן הרפובליקני, וירשה את מקומו של בעלה בקונגרס ה-114. הוא היה חבר הקונגרס האחרון שכיהן בשנות ה-50 של המאה ה-20 ובמהלך נשיאותו של דווייט אייזנהאואר.
בשלהי 2014 עוטר בידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, במדליית החירות הנשיאותית.
תחילת דרכו

ג'ון דייוויד דינגל הבן נולד ב-8 ביולי 1926 בקולורדו ספרינגס שבקולורדו, בנם של גרייס (לבית ביגלר) וג'ון דייוויד דינגל האב (1894–1955). אביו היה ממוצא אוסטרי ופולני, ואילו אמו הייתה ממוצא שווייצרי וסקוטי-אירי. משפחת דינגל השתכנו בקולורדו במסגרת חיפוש אחר תרופה למחלת השחפת ממנה סבל דינגל האב. שם משפחת דינגל במקורו היה דזלגוויץ' (Dzieglewicz), ועבר תהליך של אמריקניזציה (בדומה לעברות) על ידי אביו של ג'ון דינגל האב.
משפחת דינגל שבה למישיגן, וב-1932 נבחר דינגל האב לנציג הראשון של מחוז הקונגרס ה-15 של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית. בוושינגטון הבירה, דינגל הבן למד בבית הספר ג'ורג'טאון, בית ספר פרטי המכין תלמידי תיכון לקולג'. דינגל נכח במליאת בית הנבחרים כאשר הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט נאם את נאומו המפורסם לאחר המתקפה על פרל הארבור. ב-1944, בגיל 18, התגייס דינגל לצבא ארצות הברית. הוא עלה לדרגת לוטננט משנה (Second Lieutenant) וקיבל פקודה לקחת חלק בשלב הראשון של פלישה מתוכננת ליפן בנובמבר 1945; לימים יאמר דינגל כי החלטתו של הנשיא הארי טרומן על הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי הצילה את חייו.
אחר כך למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון הבירה, שם היה בוגר בכימיה ב-1949. ב-1952 סיים תואר במשפטים (Juris Doctor). הוא התמחה כעורך דין אצל שופטים ותובעים שונים עד 1955.
בית הנבחרים של ארצות הברית

דינגל ייצג ברציפות שלושה מחוזות קונגרס שונים במלך כהונתו:
מחוז הקונגרס ה-15 של מישיגן (13 בדצמבר 1955 – 3 בינואר 1965)
מחוז הקונגרס ה-16 של מישיגן (3 בינואר 1965 – 3 בינואר 2003)
מחוז הקונגרס ה-15 של מישיגן (3 בינואר 2003 – 3 בינואר 2013)
מחוז הקונגרס ה-12 של מישיגן (3 בינואר 2013 – 3 בינואר 2015)
בית הנבחרים של ארצות הברית > בחירות לבית הנבחרים

ב-1955, אביו של דינגל נפטר. באותה שנה זכה דינגל, בנו, בבחירות מיוחדות שנערכו על מושבו שהותיר ריק בבית הנבחרים. הוא נבחר לכהונה מלאה ב-1956 ונבחר מחדש 29 פעמים, כולל התמודדויות ב-1988 ו-2006 ללא יריב מן המפלגה הרפובליקנית. דינגל קיבל פחות מ-62% מהקולות רק בשתי מערכות בחירות. ב-1994, כאשר "המהפכה הרפובליקנית" (אנ') הפכה את הרפובליקנים לרוב בבית הנבחרים בפעם הראשונה מאז 1954, קיבל דינגל 59% מהקולות. ב-2010, כאשר השתלטו הרפובליקנים מחדש על בית הנבחרים, קיבל דינגל 57% מהקולות. הוא ואביו ייצגו את האזור הדרום-מזרחי של מישיגן במשך 80 שנה. תחילה כיהן מטעם מחוז הקונגרס ה-15 של מישיגן עשור, בשנים 1955–1965. ב-1965 התמזג המחוז ה-15 אל תוך המחוז ה-16 (דירבורן רבתי). בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית הביס את נציג המחוז ה-16 המכהן, ג'ון לסינסקי, וכיהן מטעמו מ-1965 עד 2003 - כ-38 שנים.
בית הנבחרים של ארצות הברית > כהונתו

דינגל נמנה בדרך כלל עם האגף הליברלי-מתון של המפלגה הדמוקרטית ובמהלך הקריירה שלו הוא היה תומך נלהב באיגודי עובדים, רווחה חברתית ומדיניות פרוגרסיבית מסורתית. בתחילת כל קונגרס, הציג דינגל הצעת חוק המספקת מערכת ביטוח בריאות לאומי, על בסיס הצעת חוק שהציג אביו מימיו בקונגרס. דינגל גם תמך ברפורמות הבריאות של ביל קלינטון בראשית נשיאותו.
עם זאת, בתחומים אחדים שיקף דינגל את השקפותיו הקתוליות והפרולטריוניות. הוא תמך במלחמת וייטנאם עד 1971. בעוד הוא תומך בכל הצעות החוק הקשורות לזכויות האזרח, הוא התנגד להתפשטות ביטול האינטגרציה גזעית במספר פרוורים של דטרויט. הוא נקט עמדה מתונה למדי בנוגע להפלה מלאכותית. הוא פעל לאיזון חקיקת אוויר נקי עם הצורך להגן על עבודות הייצור של המפעלים. דינגל נודע כספורטאי וצייד להוט. הוא התנגד בתוקף למדיניות בקרת נשק, והוא לשעבר חבר מועצת המנהלים של איגוד הרובאים הלאומי.
ב-15 בדצמבר 2005, במליאת בית הנבחרים, קרא דינגל פואמה ביקורתית וחריפה על ביל או'ריילי ופוקס ניוז. בצוותא עם ג'ון קוניירס, באפריל 2006, הוביל דינגל הליכים נגד הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בתואנה כי הפר את חוקת ארצות הברית משחתם על הצעת חוק (חוק הפחתת הגירעון משנת 2005) שלא התקבלה על ידי הקונגרס של ארצות הברית. התיק, קוניירס נגד בוש, נסגר בסופו של דבר מפאת זכות העמידה.
לאחר שנבחר מחדש ב-2008 לכהונה ה-28 ברציפות, דינגל שבר את שיאו של ג'יימי וייטן כחבר בית הנבחרים המכהן את תקופת הכהונה הרצופה והארוכה ביותר ב-11 בפברואר 2009. לכבוד שבירת שיא נכבד זה, מושלת מישיגן ג'ניפר גרנהולם הכריזה באותו יום כי 11 בפברואר יהיה "יום ג'ון דינגל" במישיגן.
דינגל כיהן עם 2,453 חברים שונים בבית הנבחרים.
בית הנבחרים של ארצות הברית > כהונתו > יושב ראש ועדת האנרגיה והמסחר

במהלך כהונתו הראשונה כיושב ראש ועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים, נחשב דינגל בעיני מנתחי המערכת הפוליטית בארצות הברית כאחד מארבעת או חמשת החברים המשפיעים ביותר בבית.
דינגל ידוע היטב בגישתו לפיקוח של הקונגרס על הרשות המבצעת. הוא הזמין מספר רב של פקידי הממשלה הפדרלית להעיד בפני הוועדה, ותחקר אותם במשך שעות. הוא עמד על כך שכל מי שיעיד בפני הוועדה יעשה זאת בשבועה, ובכך יואשמו בגין עדות שקר, אם לא יגידו את האמת. ועדת האנרגיה והמסחר בראשותו חשפו מקרים רבים של שחיתויות וביזבוזים. הוא גם טוען כי עבודתה של הוועדה הובילה להתפטרות של פקידים רבים בסוכנות להגנת הסביבה, וחשפה מידע שהוביל להליכים משפטיים ששלחו פקידים רבים במנהל המזון והתרופות האמריקאי לכלא.
לאחר ששימש כחבר הבכיר בוועדה מטעם המפלגה הדמוקרטית במשך תריסר שנים, שב דינגל לראשות הוועדה ב-2007. לדברי ניוזוויק, הוא רצה לחקור את טיפולו של ממשל ג'ורג' ווקר בוש בתוכנית מדיקר ואת כוח המשימה של סגן הנשיא דיק צ'ייני. טיים מגזין הצהיר כי דינגל התכוון לפקח על חקיקות בדבר להתחממות כדור הארץ ולשינוי אקלים הנגרמים על ידי פליטות פחמן ממכוניות, מחברות אנרגיה ותעשייה.
דינגל איבד את ראשות הוועדה עם כינוס הקונגרס ה-111 לחבר הקונגרס הנרי וקסמן מקליפורניה במהלך ועידת הסיעה דמוקרטית בבית הנבחרים ב-20 בנובמבר 2008. וקסמן אתגר את דינגל בטענה שהוא מעכב חקיקה סביבתנית מסוימת, מה שתגביר את תקני זיהום האוויר - דבר המזיק ל"שלושת הגדולים" (פורד, ג'נרל מוטורס וקרייזלר), המהווים את מקור התעסוקה העיקרי במחוז אותו מייצג דינגל. דינגל קיבל את התואר "אמריטוס" כאות הוקרה על שנות עבודתו בוועדה.