stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות אפטא
בעקבות השואה > אנדרטת זיכרון

בית הקברות היהודי נהרס בעקבות השואה, ומצבות רבות היו לחומרי גלם לבנייה ולקישוט בעיירה. משנת 2020 במימון מוזיאון פולין בוורשה ועוד גופים, החלו לאסוף שברי מצבות מרחבי העיירה, ונבנתה אנדרטת זיכרון, אותה חנכו ב-23 באוקטובר 2022, באירוע לציון 80 שנה לגירוש וחיסול הגטו של אופטוב
לקריאה נוספת

אפט (אופאטוב): ספר זיכרון לעיר ואם בישראל אשר הייתה ואיננה עוד (ספר אפטא). תל אביב: יוצאי אפט, 1966.
פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של היישובים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה - פולין, כרך ז, מחוזות לובלין, קיילצה. העורך: אברהם ויין. ירושלים: יד ושם, 1999.
גרשון דוד הונדרט, ביטחון ותלות - יהודי עיר "פרטית אחת בממלכת פולין. תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ד.
צבי הלוי איש הורוויץ, לקורות הקהלות בפולניה. ניו יורק: המכון לחקר בעיות היהדות החרדית, 1969. עמ' 17–90.
Gershon David Hundert, The Jews in a Private Polish Town: The Case of Opatow in the Eighteenth Century. Baltimore and London: The Johns Hopkins University Press, 1992.
Gershon David Hundert, Jews in Eastern Europe. Yale University Press, 2008, 1283-1284.
הערות שוליים

↑  הונדרט, ביטחון ותלות, עמ' 6
↑  נחום סוקולוב, פנקס קהלת אפטא, עמ' 28
↑  אופאטוב, בתוך: פנקס הקהילות - פולין, עמ' 59.
↑  G. Hundert, p. 28
↑  יוסף בורשטיין, יהודי אפט על סף המאה השמונה עשרה, עמ' 35
↑  הונדרט, עמ' 6‏7
↑  חלק מן הפרטים לקוחים מספר אפטא, עמ' 45–54
↑  שלמה בובר, אנשי-שם, קרקוב, 1895, עמ' 148
↑  פיניע טייטל, ספר אפטא, עמ' 135
↑  מרדכי גרינשטיין, ספר אפטא, עמ' 127–128
↑  מרדכי גרינשטיין, ספר אפטא, עמ' 130–132
↑  הערץ שמעלצמאן, ספר אפטא, עמ' 199
↑  תוצאות הבחירות על פי פנקס הקהילות, פולין, עמ' 62
↑  משה גרינשטיין, ספר אפטא, עמ' 196.
↑  ספר אפטא, עמ' 222
1 2  G. Hundert, Jews in Eastern Europe, p. 1284.
↑  איתמר אייכנר, אמפיתיאטרון במקום בית עלמין: המצבות האבודות של יהודי אופטוב, באתר ynet, 20 באוקטובר 2022
בית הכנסת העתיק באפטא. נבנה במחצית המאה ה-17 ונחרב על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה
יוני להב

יוני להב (נולד ב-11 בפברואר 1958) הוא שחקן, מחזאי, תסריטאי וסאטיריקן ישראלי.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יוני להב נולד בירושלים. בנו של אפרים להב, העורך הראשי של מחלקת החדשות בקול ישראל במשך שנים רבות. גדל בשכונת רחביה ולמד בגימנסיה רחביה. שרת בצה"ל בפלנ"ט בסיני. בוגר תואר ראשון בפילוסופיה וספרות באוניברסיטת תל אביב.
ב-1984 כתבו להב ודניאל לפין את הקומדיה המוזיקלית "כולם היו בני חוץ מנעמי או חופי שווייצריה", (הועלתה על ידי בית לסין בבימויו של מיכאל גורביץ' ושחקני בית ספר למשחק של ניסן נתיב) אשר זכתה להצלחה ואף זכתה בפרס כינור דוד בשנת 1985. ב-1986 כתב יחד עם לפין את "הבית ברחוב שינקין", שהועלה על ידי הבימה.
להב הוא מרצה לתסריטאות במכללה אקדמית ספיר.
משחק

1992-1993 - "נייס גיא", תוכנית סאטירה בערוץ 2
1999 - "מנדל וגורנשטיין חקירות בע"מ", קומדיית מצבים בערוץ 1 (בתפקיד שוכר סירות)
1999 - "זבנג!" (בתפקיד יוסף סבבה)
2000-2001 "המחשוף" - סדרת טלוויזיה סאטירית בערוץ 2
2003 - "גור ואוח", קומדיית מצבים בג'טיקס (בתפקיד מליחי)
2004 - "הבשורה על פי אלוהים", בתפקיד יהודה איש קריות
2004 - "במדינת היהודים" (בתפקיד עצמו)
2010 - "בובי ואני" (בתפקיד פסיכיאטר)
2011 - "גבוה וגרינבאום" (בתפקיד יונה דבקין)
2017 - "הבן-דוד" (בתפקיד עודד)
2019 - "טלוויזיה מהעתיד" (בתפקיד א.ד. גורדון).
תסריטאות ומחזאות

1993 - "נייס גיא"
1994 - "צאבלה", תוכנית מערכונים סאטירית ב-טלוויזיה החינוכית
1994 - "תלויים באוויר", סדרת טלוויזיה בטלוויזיה החינוכית
1996 - "שובו של השריף", תוכנית טלוויזיה בטלוויזיה החינוכית
1997 - "אגדו", תוכנית טלוויזיה בערוץ הראשון.
1999 - "מנדל וגורנשטיין חקירות בע"מ"
2000 - "סטגדם", תוכנית טלוויזיה לילדים בערוץ 2
2001-2002 - "המחשוף" בערוץ 2
2001-2002 - "אגרוף הזעם" בבריזה
2003-2004 - "נקניקייה" - תוכנית מערכונים בניקלודיאון
2005 - "מלון ארבע העונות" - ל"פסטיבל תיאטרון קצר"
2007 - "שדות החיטה הנצחיים", מחזה שהציג בבית ליסין וצוותא
2009 - "גור ואוח"
2010 - "בובו וזץ", פרסום תכנים ב-HOT
2013 - "המסע לכוכב המינימיקים", סרט אנימציה לילדים
2013 - "מלך הילדים" - מחזמר על לוין קיפניס, מכללת סמינר הקיבוצים
"הג'ילג'ול', עיבוד סאטירי לנובלה הגלגול מאת פרנץ קפקא - ל"פסטיבל תיאטרון קצר"
"אגרוף הזעם" - סדרת דיבוב מהונג קונג, ששודרה בYes.
שונות

1993 - "נייס גיא" - יצירה וכתיבת המילים לשיר הפתיחה
1994 - סדרת הטלוויזיה תלויים באוויר, בערוץ הראשון - כתיבת המילים והלחנים
2009 - "גור ואוח" - יצירה
2015 - "דאעש עם שיר" - מופע בידור סאטירי-מוזיקלי, הבימה - בימוי וכתיבה
2017 - "מסע הטבעת" - עריכת תסריט.
הערות שוליים

↑  טל גורדון, לוין קיפניס, מלך הילדים, אתר "הבמה", 30 במאי 2013
יחסי הפיליפינים–שווייץ

| יחסי הפיליפינים–שווייץ |
| --- | --- |
הפיליפינים: שווייץ


הפיליפינים: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
300,000: 41,277
אוכלוסייה
116,080,711: 8,933,409
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,146: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,766: 99,060
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה קונפדרטיבית

מזכיר החוץ של הפיליפינים טודורו לוקסין נפגש עם שגרירת שווייץ, 2019
יחסי הפיליפינים–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה

בין רפובליקת הפיליפינים לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים.
מאז אמצע המאה התשע עשרה לספירה החלו יחסי מסחר משמעותיים בין שווייץ לבין הפיליפינים, שהייתה אז קולוניה ספרדית. הקונסוליה השווייצרית הראשונה להיפתח ביבשת אסיה הייתה זו במנילה בשנת 1862. בשנת 1879, חברות ביטוח שווייצריות החלו לפעול בפיליפינים. במהלך השנים של מלחמת העולם השנייה, כ-15 חברות שווייצריות היו פעילות בפיליפינים, בעיקר במגזר הסחר הבינלאומי.
שווייץ הכירה לראשונה בעצמאותה של רפובליקת הפיליפינים ב-4 ביולי 1946. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו בשנת 1957.
לאחר נפילתו של הנשיא פרדיננד מרקוס בשנת 1986, מועצת הברית הקפיאה את הנכסים אשר הוחזקו בשווייץ על ידי משפחת מרקוס. הנכסים הוחזרו לרשויות הפיליפיניות בשנת 2004 בהתאם לחוק.
יחסים כלכליים

אף על פי שהיחסים הכלכליים בבין שתי המדינות נותרו צנועים, הפיליפינים מהווה שותפת מסחר חשובה עבור שווייץ באזור דרום מזרח אסיה. שווייץ מייצאת לפיליפינים בעיקר מוצרי פרמצבטיקה, מכונות ושעונים, ומייבאת מהפיליפינים אבני חן, מכונות ומוצרים חקלאיים.
כ-50 חברות שווייצריות פעילות בפיליפינים והן מספקות 13,000 מקומות עבודה לאזרחי הפיליפינים.
הפיליפינים ואיגוד הסחר החופשי האירופי, בו חברה שווייץ לצד נורווגיה, ליכטנשטיין ואיסלנד, חתמו על הסכם סחר חופשי ביניהן באפריל 2016.
ועדה קבועה האחראית על היחסים הכלכליים בין שתי המדינות כוננה לראשונה ביוני 2013 על מנת לחזק את היחסים הכלכליים הקיימים בין שתי המדינות. הוועדה הקבועה קיימה את הפגישה הראשונה שלה ביולי 2014 במנילה ומתכנסת מדי שנתיים לצד עבודה שוטפת.
שווייצרים בפיליפינים

על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016, שלושת אלפים שש מאות עשרים ושלושה אזרחים שווייצרים התגוררו בפיליפינים.
נציגויות דיפלומטיות

שווייץ מיוצגת בפיליפינים בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במנילה, בירת המדינה.
הפיליפינים מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה. הפיליפינים מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: ז'נבה, וציריך.
כדור הריסה

כדור הריסה המחובר לעגורן בפרויקט הבינוי של גני רוקוול בשיקגו
כדור הריסה
כדור הריסה הוא ציוד מכני הנדסי שנועד להריסת מבנים. כלי זה מורכב מעגורן נייד שאל קצה זרועו קשור כבל ואליו מחובר כדור פלדה. הכלי הורס מבנים באמצעות נדנוד הכדור והטחתו בעוצמה בקירות המבנה.
לשיטת הריסה זו יש מספר חסרונות. העיקריים שבהם היא שהיא לא יעילה ולא מדויקת. היא גם מסוכנת, שכן יש סיכוי שחלקי מבנה יעופו הצידה ותמיד קיימת הסכנה שהכדור יינתק. חסרונות נוספים הם עומסים פתאומיים וזעזועים על העגורן המניף את הכדור.
כלי זה היה פופולרי במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 להריסת מבנים רבי-קומות, אך קרנו דעכה עם המצאת המחפרים ההידראוליים וציוד מכני הנדסי אחר שאפשר הריסה מדויקת ויעילה יותר מאשר הכדור.
כדורי הריסה מודרניים שונים במקצת מכדור מושלם (ספירה), וקטע מקודקודם נחתך. צורה זו נועדה לאפשר לכדור להימשך בקלות דרך גג או חתיכות בטון אחרי שהוא שבר דרכן. משקלם של כדורי הריסה נע בין כ-500 קילוגרם לחמישה טון כאשר הנפוצים שוקלים כטון עד שני טון. כדור ההריסה עשוי מפלדה מחושלת, בה הפלדה לא נוצקת אל תוך תבנית אלא מחושלת בלחץ גבוה כאשר הפלדה היא חמה ואדומה (רכה אך לא מותכת) כדי לדחוס ולחזק אותה.
מספר חברות הריסה טוענות שהמציאו את כדור ההריסה, אך בדרך כלל הקרדיט לכך ניתן לחברת Minneapolis Wrecking and Lumber (כיום Cleveland Wrecking Company).
כדור ההריסה כיכב בשירה של מיילי סיירוס "Wrecking Ball" ("כדור הריסה") מ-2013 ובקליפ הפרובוקטיבי שלו. השיר היה ללהיט והקליפ שבר שיאי צפיות ברשת.
יחסי הפיליפינים–רוסיה

| יחסי הפיליפינים–רוסיה |
| --- | --- |
הפיליפינים: רוסיה


הפיליפינים: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
300,000: 17,098,242
אוכלוסייה
116,080,711: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,146: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,766: 13,978
משטר
רפובליקה נשיאותית: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי הפיליפינים–רוסיה הם יחסי החוץ בין רוסיה לבין הפיליפינים.
היסטוריה

הפיליפינים קיבלו עצמאות בשנת 1946, אך במהלך קרוב לשלושים השנים שלאחר מכן לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין מנילה למוסקבה. סיבה משמעותית לכך הייתה העובדה שהפיליפינים הייתה מדינה פרו-אמריקאית שבשטחה היו בסיסים צבאיים של ארצות הברית. לכן הפיליפינים התנגדו בעקביות לגוש הסוציאליסטי. המצב השתנה תחת הנשיא פרדיננד מרקוס. בתחילה, במאי 1972 הוקמה בפיליפינים אגודת הידידות הפיליפינים-ברית המועצות. ביוני 1974 קמה החברה הסובייטית "ברית המועצות - הפיליפינים". באותה 1974 הוקמה המפלגה הקומוניסטית בפיליפינים. ב-2 ביוני 1976 כוננו במהלך ביקורו של פרדיננד מרקוס במוסקבה היחסים הדיפלומטיים בין הפיליפינים לברית המועצות. בשנת 1977 התרחשו חילופי שגרירויות.
לאחר הפגישה בין נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לנשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה ב-19 בנובמבר 2016, הצדדים הסכימו לחזק את היחסים בין המדינות. במהלך הפגישה שלאחר מכן ב-23 במאי 2017 במוסקבה, נחתמו מספר מזכרים בנושא העמקת שיתוף הפעולה בתחום הכלכלי, התרבותי, הצבאי והמלחמה בטרור. בשלהי כהונתו, דוטרטה השמיעה ביקורת על התנהלות רוסיה במלחמת רוסיה-אוקראינה.
יחסים כלכליים

בשנת 2009 הוקמה המועצה העסקית הפיליפינית-רוסית שבמסגרתה מתקיימות ישיבות יזמיות קבועות וקיימות שותפויות בין ערים ואזורים של שתי המדינות. בעתיד, יתקיימו חילופי מורים וסטודנטים של ISAA בין האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה אוניברסיטת סנקט פטרבורג עם אוניברסיטת הפיליפינים.
בשנת 2010 היקף הסחר הדו-צדדי בין המדינות הסתכם ב-1.067 מיליארד דולר, היצוא הרוסי הסתכם ב-641 מיליון דולר. בתקופה מינואר עד יולי 2011 הסתכם המסחר ב-905.2 מיליון דולר. בשנת 2010 ביקרו בפיליפינים כ-15 אלף רוסים. בשנת 2016 ביקרו כבר 35 אלף. עבור אזרחי הפדרציה הרוסית הכניסה ללא ויזה מותרת עד 30 יום.
שיתוף פעולה צבאי-טכני

עד 2017, הפיליפינים וברוניי נותרו המדינות היחידות באזור אסיה-פסיפיק שמעולם לא רכשו נשק רוסי.
בתחילת דצמבר 2016 החל דיאלוג בין משרדי ההגנה של רוסיה והפיליפינים על חיזוק שיתוף הפעולה הצבאי הדו-צדדי. באוקטובר 2017 נחתם הסכם על שיתוף פעולה צבאי-טכני וחוזה לאספקה לפיליפינים של משגרי RPG-7V ותחמושתם.
נציגויות דיפלומטיות

הפיליפינים מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-2 קונסוליות בסנקט פטרבורג ובוולדיווסטוק.
רוסיה מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה וקונסוליה כללית בסבו.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית – יפן

| יחסי הרפובליקה הדומיניקנית – יפן |
| --- | --- |
הרפובליקה הדומיניקנית: יפן


הרפובליקה הדומיניקנית: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
48,670: 377,915
אוכלוסייה
11,450,910: 123,588,993
תמ"ג (במיליוני דולרים)
121,444: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
10,606: 34,088
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: מונרכיה חוקתית

הכניסה לשגרירות הרפובליקה הדומיניקנית בטוקיו
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הדומיניקנית לבין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בנובמבר 1934.
היסטוריה

בשנת 1934 שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות ובכך כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בה יפן נלחמה לצד מדינות הציר, החליטה הרפובליקה הדומיניקנית לנתק כל קשרים דיפלומטיים עם יפן. שתי המדינות כוננו שוב יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1952, כשנתיים לאחר חתימת הסכם הכניעה של יפן.
סחר

בשנת 2017, שוויו של הייצוא היפני לרפובליקה הדומיניקנית עמד על 29.68 מיליון ין וכלל בעיקר מוצרי הובלה, מכונות, ומכוניות. באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מהרפובליקה הדומיניקנית הסתכם ב-10.51 מיליון ין וכלל בעיקר תרופות, מוצרי הנעלה ומוצרים אופטיים.
יפנים ברפובליקה הדומיניקנית

על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2017 חיו ברפובליקה הדומיניקנית שבע מאות שבעים ואחד אזרחים יפניים.
נציגויות דיפלומטיות

הרפובליקה הדומיניקנית מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יפן מיוצגת ברפובליקה הדומיניקנית בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בסנטו דומינגו, בירת המדינה.
ייהבי

| --- | --- |

 מדינה:  אסטוניה אסטוניה
 מחוז:  אידה-וירו
 תאריך ייסוד:  1938
 שטח:  7.62 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  10,880 (1 בינואר 2024)
  ‑ צפיפות:  1,400 נפש לקמ"ר (2013)
 קואורדינטות:  59°21′27″N 27°25′37″E﻿ / ﻿59.35750°N 27.42694°E﻿ / 59.35750; 27.42694
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אסטוניה מוגדלת) טאלין נארווה טרטו ולגה קורסארה פרנו ויליאנדי רקוורה קרדלה פאידה וורו פינלנד לטביה רוסיה הים הבלטיייהבי(למפת אסטוניה רגילה) טאלין נארווה טרטו ולגה קורסארה פרנו ויליאנדי רקוורה קרדלה פאידה וורו פינלנד לטביה רוסיה הים הבלטיייהבי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ייהבי (באסטונית: Jõhvi, בגרמנית: Jewe, ברוסית: Йыхви) היא עיר בצפון-מזרח אסטוניה ובירת מחוז אידה-וירו. העיר נמצאת כ-50 קילומטרים מגבול רוסיה.
האסטונים נחשבים למיעוט בעיר, בשעה שכ-55 אחוזים מתושבי העיר הם רוסים.
היסטוריה

ייהבי הוזכרה לראשונה בתור כפר בשנת 1241 בספר מפקד האוכלוסין הדני, בתקופה שבה הכפר נשלט על ידי דנמרק.
תרבות

בעיר קיים בית קונצרטים אשר פתח את שעריו ב-8 באוקטובר 2005. באולם הקונצרטים נערכים כנסים, ימי עיון, תערוכות, קבלות פנים חגיגיות, קונצרטים קלאסיים, מופעי בלט, כדורים, הופעות רוק ועוד. ההיסטוריה של אולם הקונצרטים מתוארכת לשנת 1491, אז ניצבה במקום אחוזת ייהבי. בנייני האחוזה הוקפו בפארק רחב ידיים, שניתן למצוא בסמוך לבית הקונצרטים גם בימינו.
ערים תאומות

פינלנד לואימה, פינלנד
שוודיה אודבלה, שוודיה
רוסיה קינגיספ, רוסיה
דנמרק טהיסטד, דנמרק
נורווגיה שייאן, נורווגיה
פולין אולצקו, פולין
הערות שוליים

↑  Jõhvi kontserdimaja, concert.ee
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7544410-0  MusicBrainz: a0776c14-83a3-4e04-aa99-ff0bc71da873  VIAF: 243220112   WorldCat (עם VIAF): 243220112 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסטוניה ובנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ינקובה מינטה

ינקובה מינטה מואט (באנגלית: Yankuba Minteh Moat; נולד ב-22 ביולי 2004 בגמביה) הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת  ברייטון מהפרמייר ליג.
קריירת מועדונים

מינטה גדל במחלקות הנוער של סטיב ביקו ואודנסה בולקלוב. בעונת 2022/2023 ערך 17 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של אודנסה בולקלוב במסגרת ליגת העל הדנית, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-12 ביוני 2023 חתם מינטה בניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג, והושאל לפיינורד מליגת העל ההולנדית למשך עונת 2023/2024. ב-4 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לפ.ס.וו. איינדהובן במסגרת הסופר קאפ ההולנדי. ב-13 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 0-0 נגד פורטונה סיטארד במסגרת המחזור הראשון. ב-3 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-1 על אוטרכט במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-1 ביולי 2024 חתם בברייטון.
קריירה בינלאומית

ב-10 בספטמבר 2023 ערך מינטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה, בתיקו 2-2 נגד נבחרת הרפובליקה של קוגנו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
נכלל בסגל נבחרת גמביה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
הערות שוליים

↑  Feyenoord sign 18-year-old Gambian winger Yankuba Minteh on loan from Newcastle United באתר One Football, ‏ 12 ביוני 2023 (באנגלית)
↑  Newcastle United sign Gambia forward Yankuba Minteh באתר הרשמי של ניוקאסל יונייטד, 12 ביוני 2023 (באנגלית)
↑  CAF announces Final Squad List for TotalEnergies Africa Cup of Nations Cote d'Ivoire 2023  באתר הרשמי של קונפדרציית_הכדורגל_של_אפריקה, 6 בינואר 2024 (באנגלית)
| נבחרת גמביה – גביע אפריקה לאומות 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 מ. ג'ובה •  2 בארי •  3 ג'אלו •  4 אנגום •  5 ע. קולי •  6 מריח •  7 פאדרה •  8 אדמס •  9 סיסאי •  10 בארו •   11 סניאנג •  12 גומז • 13 טוראי •  14 סונקו סונדברג • 15 מנדי • 16 מאנה • 17 יאנקו • 18 גאייה • 19 א. קולי • 20 מינטה • 21 מ. סאנה • 22 סאר • 23 בדמוסי • 24 דרבו • 25 ב. סאנה • 26 סווה • 27 בוב • מאמן: סיינטפיט |  1 מ. ג'ובה •  2 בארי •  3 ג'אלו •  4 אנגום •  5 ע. קולי •  6 מריח •  7 פאדרה •  8 אדמס •  9 סיסאי •  10 בארו •   11 סניאנג •  12 גומז • 13 טוראי •  14 סונקו סונדברג • 15 מנדי • 16 מאנה • 17 יאנקו • 18 גאייה • 19 א. קולי • 20 מינטה • 21 מ. סאנה • 22 סאר • 23 בדמוסי • 24 דרבו • 25 ב. סאנה • 26 סווה • 27 בוב • מאמן: סיינטפיט | גמביה |
ינקייבו

ינקייבו (באוקראינית: Єнáкієве, ינקייבה; ברוסית: Ена́киево) היא עיר במחוז דונצק שבמזרח אוקראינה (דה פקטו ברפובליקה העממית של דונצק), על גדת נהר קרינקה (Krynka), כ-60 ק"מ צפונית מזרחית לדונצק.
תולדות היישוב

ינקייבו נוסדה בשנת 1898 כעיר תעשייה, אשר מכרות הברזל והמתכת באתרה החלו לפעול כמה עשרות שנים קודם לכן. בשנת 1925 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
יהודי ינקייבו

טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-3,300 יהודים, ופעל בה בית ספר יידי. במהלך התקדמות הגרמנים לעומק ברית המועצות במבצע ברברוסה, הצליחו רוב יהודי העיר להימלט ממנה מזרחה.
ב-1 בנובמבר 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ועל היהודים שנותרו בה הוטלו תוך זמן קצר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וטלאי צהוב, הגבלות תנועה וחובת ביצוע עבודות כפייה, וזאת תוך שוד רכוש היהודים בעיר.
בפברואר 1942 רוכזו כ-750 היהודים שנותרו בעיר בגטו קטן שהוקם בה, אשר רבים מיושביו מתו מרעב וממחלות. באפריל 1942 הועברו כ-500 מיושבי הגטו למכרה פחם, שם נספו. 18 משפחות יהודיות שהושארו בגטו נרצחו בספטמבר 1942.
יעקב גילדור

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1948 (בן 76) פויכטוונגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  יעקב-יוסף גילדנגורן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  סוריאליזם 
 מספר צאצאים:  3 
 www.jacobgildor.com
 
יעקב גילדור (נולד ב-21 בינואר 1948) הוא צייר ישראלי, מנציגי הסוריאליזם וציירי ה"דור השני" בציור הישראלי. מומחה ויועץ אמנותי במונטיפיורי מכירות פומביות, תל אביב ובית המכירות מקדוגל, לונדון. חי ויוצר בתל אביב.
קורות חיים

יעקב-יוסף גילדנגורן נולד בעיירה פויכטוונגן בגרמניה. בן לניצולי שואה אשר הגיעו לעיירה בנפרד לאחר המלחמה כאשר כל משפחתם נספתה במחנות ההשמדה. ב-1948, עם הולדת בנם יעקב, עלתה המשפחה ארצה והתמקמה בחולון. שנה לאחר מכן נולד האח מיכאל. בבית הספר היסודי מעברת את שמו מגילדנגורן לגילדור. הבית בו גדל גילדור היה חילוני עם דגש על הקניית חינוך וערכים לילדים, העבר המשפחתי של ההורים בשואה לא הוזכר לעולם. יחד עם זאת, ניתן למצוא ביצירתו אזכורים להיותו דור שני לניצולי שואה.
המשפחה התבססה כלכלית בארץ, רכשה בית קפה בתל אביב, "קפה עטרה", וקונדיטוריה ברחוב יפת ביפו שהיה אז אזור פשע, סמים וזנות. באותו בית קפה החל לרשום ולצייר גילדור ב 1962, כשהוא בן 14, את נופי יפו וטיפוסיה הססגוניים שישבו בבית הקפה של המשפחה.
בשנת 1965, סיים את חוק לימודיו בעודו בגיל 17, והתקבל ללימודי אמנות בבצלאל ישירות לשנה ב'. למרות זאת, פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב. המשך לימודי המשפטים עברו עליו בזמן שירותו הצבאי כחובש קרבי מוטס ב-יחידה 669. את לימודי המשפטים סיים בשנת 1971. עבד בחברת "הסנה" במשך 14 שנה בתור עורך דין עד שבגיל 40 החליט לפרוש ולהקדיש את זמנו לאמנות.
ב-1968 הוא הציג תערוכת יחיד ראשונה בבית החייל בחסות קצין חינוך ראשי.
ב-1971 הוא נישא לחווה ציילינגולד. לזוג נולדו שלושה בנים: גיא (מנהל בחברת ההזנק Pursway בהרצליה), עופר (מנהל גלריית גילדנס ארט בלונדון) ובועז (ד"ר לביולוגיה ממכון ויצמן למדע ברחובות).
ב-1972 הוזמן על ידי המורה והאמן הסוריאליסטי, ארנסט פוקס, להשתלמות באוסטריה בה למד את טכניקת הציור המסורתית בשכבות וטמפרה. בין המורה ותלמידו התפתחו יחסים קרובים והוא אשר פתח את גילדור לזרם הסוריאליסטי.
ב-1987 שהה גילדור בסיטה דה-ארט בפריז בו כל שנה אמן ישראלי אחר הוזמן ליצור ולהתארח במשך שנה שלמה.
לאורך שנות פעילותו הציג בגלריות ברחבי הארץ כגון: גלריה ישראלס, טובה אוסמן, גרפיקה 3 ורנה דרום. כמו כן הציג בין היתר גם בשוודיה, גרמניה וצרפת.
ב-2009 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית "חתכי יצירה" במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת-גן באוצרות מאיר אהרונסון, מנהל המוזיאון. התערוכה נמשכה כחצי שנה ויחד איתה הופקה מונוגרפיה בת 3 חלקים על יצירתו הכוללת מאמרים ומעל 1000 יצירות מתועדות.
קבוצת משושה

בשנת 1980 גילדור היה ממייסדיה של קבוצת משושה. קבוצה זו דגלה בהחדרת האמנות הסוריאליסטית לשדה האמנות בישראל אשר נשלט בתקופה זו באופן כמעט בלעדי על ידי האמנות המופשטת והקונספטואלית. הקבוצה המייסדת כללה שישה אמנים, ומכאן שמה. חבריה היו: גילדור, ברוך אלרון, יואב שועלי, אריה למדן, אשר רודניצקי ורחל טימור. בהמשך הצטרפה גם בתיה אפולו. הקבוצה ערכה 10 תערוכות ברחבי ישראל בין היתר בחיפה, בבית האמנים בירושלים ובמוזיאון וילפריד בקיבוץ הזורע. למרות שנחלו הצלחה בקרב הקהל, לעולם לא הצליחו לחדור אל תוך הקאנון הישראלי.
דור שני

בהיותו גילדור בן להורים ניצולי שואה הוא משתייך לקבוצה שמקובל לכנותה בני "דור שני". כינוי זה התגבש בשנות השמונים כשצעירים בנים ובנות לניצולי שואה החלו להתבגר ולעמוד על זהותם. על אף שה"דור השני" לא חווה את מוראות השואה, השפעתה ניכרת בו וביצירתו. על אף שגילדור החל לעסוק באופן ברור בנושא השואה רק באמצע שנות התשעים, יש כבר ביצירותיו המוקדמות עיסוק בלתי מודע בנושא. הנושא העסיק את יצירתו החל מ-1993 במשך כ-20 שנה.
תערוכות יחיד נבחרות

1968 – רישומים, בית החייל, תל אביב
1968 – רישומים ומונוטייפים, הספרייה המרכזית, אוניברסיטת תל אביב.
1973 – הדיוקן הסוריאליסטי, גלריה ישראלס, תל אביב
1975 – ציורי שמן, גלריה גרפיקה 3, חיפה
1976 – 31 ציורי שמן, גלריה רנה דרום, תל אביב
1977 – ציורים, גלריה ויקטוריה, גוטבורג, שוודיה
1978 – ציורים, גלריה שמיר, תל אביב
1979 – רישומים, חיתוכי עץ ורישומים, גלריה גרפיקה 3, חיפה
1983 – חיתוכי עץ בשחור ולבן, בית האמנים, ירושלים
1983 – חיתוכי עץ – אלבום חדש, גלריה טובה אוסמן, תל אביב
1984 – תערוכת חלון, קונסטהאוז וולקר, היידלברג
1987 – עבודות שמן ועבודות על נייר, סיטה אינטרנשיונל דס ארט, פריז
1991 – עבודות חדשות, גלריה ריג, תל אביב
1997 – ציורים משם, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2004 – אחורה וקדימה, גלריה שרה קישון, תל אביב
2007 – תחריטים ועבודות נייר, גילדנס ארט, לונדון
2009 – חתכי יצירה – תערוכה רטרוספקטיבית, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית
2013 – מטרות, מונטיפיורי מכירות פומביות וגלריה, תל אביב
2014 - קולאזים, גלריה גילדנס ארט, לונדון.
תערוכות קבוצתיות נבחרות

1968 – שבוע האמנות, יריד המזרח, גני התערוכה, תל אביב
1972 – תערוכת הסתיו, גלריה מבט, תל אביב
1980-1986 – עשר תערוכות קבוצת משושה
1982 – הביאנלה השישית, המוזיאון לאמנות מודרנית, חיפה
1985 – הביאנלה לאמנים צעירים, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה, חיפה.
1986 – חמישה אמנים, המוזיאון העירוני, רמת גן
1986 – חיתוכי עץ בישראל, הסדנה הירושלמית להדפס, מרכז פ. מילר לאמנות, ירושלים.
1992 – מחווה לסיטה, בית האמנים, ירושלים
1997 – חמישים כחול ולבן, המשכן לאמנות, חולון
2003 – הפירות באמנות ובמסורת ישראלית, מוזיאון בר דוד, ברעם
2004 – קבוצת משושה, גלריה שרה קישון, תל אביב.
2008 – רובדי זיכרון, בית האמנים, תל אביב
2009 – 30 שנה לגלריה טובה אוסמן
כמו כן, השתתף ומשתתף בקביעות בירידים בינלאומיים חשובים: פרנקפורט, דיסלדורף, קרלסרואה, לונדון, בודפשט, ניו יורק, לוס אנג'לס, הונג קונג.
גלריית תמונות

Nude, 1967, monotype ,33x21 cm.
Monocle, 1968,monotype, 33x21cm.
Circle of Life ,1973,oil and tempera on masonite, 75x100cm.
Max and Moritz,1974,oil and tempera on wood 40x60 cm.
Cafe Naive, 1991, oil on canvas 105x140cm.
Guard Tower, 1994, oil and asphalt on canvas, 240x140 cm.
Target,2011, oil ans collage on carton, 76x50cm
לקריאה נוספת

גזית, 385-390, ל"ג, עמ' 47-48, 1976
רחל אנגל, אמנות, משושה נגד תל חי, 20.2.1981
גדעון עפרת, בין רחמים לבין לרחם, קטלוג מוזיאון רמת גן, 1995
גדעון עפרת, יעקב גילדור – תערוכה II, ציורי שמן 1995-1996, סטודיו, 1.9.1996
יעקב גילדור – מונוגרפיה בשלושה חלקים (חתכי יצירה, הסוריאליזם, דור שני), הוצאה משותפת למוזיאון רמת גן וגילדנס ארט, לונדון, 2009.
אלי ערמון אזולאי, ביקור בסטודיו של יעקב גילדור, עכבר העיר, 25 בדצמבר 2009
הערות שוליים

↑  חוה גילדור, "סיפור שנים הראשונות", יעקב גילדור מונוגרפיה, חלק 1 – חתכי יצירה, הוצאת גילדנס ארט ומוזיאון רמת גן, 2009, עמ' 13-22.
↑  השישה של משושה, מעריב, 15 בינואר 1981
↑  תערוכת ריאליזם פנטאסטי נפתחה בחיפה, דבר, 18 בינואר 1981
↑  בתיה ברוטין, נוגע לא נוגע – יעקב גילדור אמן "דור שני",יעקב דור שנייה, מונוגרפיה, הוצאת גילדנס ארט ומוזיאון רמת גן, 2009, עמ' 9-10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308813805171  BnF: cb16512009n (data)  GND: 123480906  ISNI: 0000 0000 7866 9418  LCCN: no2009127026  ULAN: 500141779  VIAF: 96650753   WorldCat (עם VIAF): 96650753
ינקו מטושקה

| --- | --- |

 לידה:  10 בינואר 1821 דולני קובין, סלובקיה 
 פטירה:  11 בינואר 1877 (בגיל 56) דולני קובין, סלובקיה 
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  דולני קובין 
 מקום לימודים:  Ján Francisci-Rimavský Gymnasium 
 שפות היצירה:  סלובקית 
 תקופת הפעילות:  1844–1849 (כ־5 שנים) 
 
ינקו מטושקה (בסלובקית: Janko Matúška; ‏10 בינואר 1821 – 11 בינואר 1877) היה משורר סלובקי רומנטי, מחבר השיר "ישנו ברק מעבר לטאטרה" (סלובקית Nad Tatrou sa blýska) אשר שני בתיו הראשונים מהווים את המנון סלובקיה.