stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממלכת הוונדלים
היסטוריה > הקמה

הוונדלים, תחת מלכם החדש גאיזריק (הידוע גם כגנסריק או גייזריק), חצו לאפריקה בשנת 429, והחלו את הכיבוש הוונדלי של אפריקה הרומית. למרות שמספרם אינו ידוע וכמה היסטוריונים מתווכחים על תקפות ההערכות, בהתבסס על קביעתו של פרוקופיוס כי הוונדלים והאלנים מנו 80,000 כאשר עברו לצפון אפריקה, פיטר הת'ר מעריך שהם יכלו להציב צבא של כ-15,000–20,000 איש. לפי פרוקופיוס, הוונדלים הגיעו לאפריקה לבקשתו של בוניפאטיוס, השליט הצבאי של האזור. עם זאת, הוצע כי הוונדלים היגרו לאפריקה בחיפוש אחר ביטחון; הם הותקפו על ידי צבא רומי בשנת 422 ולא הצליחו לחתום איתם על הסכם. הוונדלים התקדמו מזרחה לאורך החוף האפריקאי, הטילו מצור על העיר המוקפת חומה היפו רג'יוס בשנת 430. בתוך העיר, אוגוסטינוס הקדוש וכמריו התפללו להצלה מהפולשים הנוצרים האריאנים, בידיעה שנפילת העיר תגרום להמרת דת או מוות עבור נוצרים רבים בניקנה. ב-28 באוגוסט 430, שלושה חודשים לתוך המצור, מת הקדוש אוגוסטינוס בן ה-75 - אולי מרעב או מתח, שכן שדות החיטה מחוץ לעיר הוזנחו ולא נקצרו. לאחר 14 חודשים, רעב ומחלות פגעו הן בתושבי העיר והן בוונדלים מחוץ לחומות. העיר נפלה לבסוף לידי הוונדלים, שהפכו אותה לבירתם הראשונה. השלום נעשה בין הרומאים לוונדלים בשנת 435 באמצעות הסכם בין ולנטיניאנוס השלישי לגאיזריק, שהעניק לוונדלים שליטה בנומידיה ובחלקים של מאוריטניה. גאיזריק בחר להפר את ההסכם בשנת 439 כאשר פלש למחוז אפריקה פרוקונסולאריס והטיל מצור על קרתגו. העיר נכבשה ללא קרב; הוונדלים נכנסו אליו בזמן שרוב התושבים השתתפו במרוצים בהיפודרום. גאיזריק הפך אותה לבירתו והכתיר את עצמו כמלך הוונדלים והאלאנים, כדי לציין את הכללת בני בריתו האלאנים בממלכתו. כשכבש את סיציליה, סרדיניה, קורסיקה, מלטה והאיים הבלאריים, הוא בנה את ממלכתו למדינה חזקה. אבריל קמרון מציע שייתכן ששלטון הוונדלים החדש לא היה בלתי רצוי לאוכלוסיית צפון אפריקה, מכיוון שבעלי הקרקעות הקודמים היו בדרך כלל לא פופולריים.
הרושם שנתנו מקורות כמו ויקטור מויטה, פוסידיוס, קווודוולטאוס ופולג'נטיוס מרוספה היה שההשתלטות הוונדלית על קרתגו וצפון אפריקה הובילה להרס נרחב. עם זאת, חקירות ארכאולוגיות אחרונות ערערו על קביעה זו. למרות שהאודיאון של קרתגו נהרס, רשת הרחובות נותרה זהה, וכמה מבני ציבור שופצו. המרכז הפוליטי של קרתגו היה גבעת ביירסה. במהלך תקופה זו קמו מרכזי תעשייה חדשים בעיירות. ההיסטוריון אנדי מרילס משתמש בכמויות הגדולות של כלי ההחלקה האדומים האפריקאים שהתגלו ברחבי הים התיכון שמתוארכים לתקופת הוונדלים של צפון אפריקה כדי לערער על ההנחה ששלטון הוונדאלי של צפון אפריקה היה תקופה של חוסר יציבות כלכלית. כאשר הוונדלים פשטו על סיציליה בשנת 440, האימפריה הרומית המערבית הייתה עסוקה מדי במלחמה בגאליה מכדי להגיב. תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הרומית המזרחית, שלח משלחת להתמודד עם הוונדלים בשנת 441, אך היא התקדמה רק עד לסיציליה. האימפריה המערבית, תחת ולנטיניאנוס השלישי, השיגה שלום עם הוונדלים בשנת 442. במסגרת ההסכם, הוונדלים זכו בביזצנה, טריפוליטניה וחלק מנומידיה ואישרו את שליטתם באפריקה הפרוקונסולרית.
היסטוריה > הסחר בתבואה

היסטוריונים מאז אדוארד גיבון ראו את לכידת צפון אפריקה על ידי הוונדלים והאלאנים כ"מכת המוות" ו"המכה היחידה הגדולה ביותר" לאימפריה הרומית המערבית במאבקה לשרוד. לפני הוונדלים, צפון אפריקה הייתה משגשגת ושלווה, הצריכה רק אחוז קטן מהכוחות הצבאיים של האימפריה הרומית, והייתה מקור חשוב של מיסים לאימפריה ותבואה לעיר רומא. המלומד יוספוס במאה ה-1 לספירה אמר שצפון אפריקה האכילה את רומא במשך שמונה חודשים בשנה, כששאר ארבעת החודשים האחרים של תבואה נחוצה הגיעו ממצרים.
ייתכן שהצורך הרומי לתבואה מצפון אפריקה הצטמצם עד המאה ה-5 מכיוון שאוכלוסיית העיר רומא הצטמצמה, ומספר החיילים הרומאים ירד. נראה שההסכם בשנת 442 בין רומא לוונדלים הבטיח את המשך משלוחי התבואה. עם זאת, במונחים של עצירת העוינות בין רומא לוונדלים, הסכם זה לא ממש כובד, והרומאים שמו עדיפות גבוהה לכיבוש מחדש של צפון אפריקה ולהחזרת שליטתם בתבואה מממלכת הוונדלים.
היסטוריה > ביזת רומא

הסכם השלום של 442 לא עצר פשיטות ונדלים במערב הים התיכון. במהלך 35 השנים הבאות, גאיזריק השתמש בצי הגדול שלו כדי לבזוז את חופי האימפריה המזרחית והמערבית כאחד. אולם לאחר מותו של אטילה ההוני בשנת 453, הרומאים החזירו את תשומת לבם לוונדלים, אשר שלטו כעת בכמה מהארצות העשירות ביותר שנשלטו בעבר על ידי רומא.
במאמץ להביא את הוונדלים לחיק האימפריה, ולנטיניאנוס השלישי הושיט את ידה של בתו, אודוקיה, בנישואים לבנו של גאיזריק הונריק כאשר אודוקיה והונריק היו ילדים. עם זאת, הם עדיין לא התחתנו כאשר בשנת 455, ולנטיניאנוס השלישי נרצח על ידי שותפיו של תופס השלטון פטרוניוס מקסימוס, שחיפש את השליטה באימפריה. מקסימוס התחתן מיד עם אלמנתו של ולנטיניאנוס, הקיסרית ליקיניה אודוקסיה, והוא גם ביטל את אירוסיה של אודוקיה להונריק וחיתן אותה במקום זאת עם בנו שלו, פאלדיוס. הדיפלומטיה בין רומא לממלכת הוונדלים התערערה. אודוקסיה כתבה מכתב לגאיזריק, והתחננה בפניו לבוא לעזרתה. בטענה שביטול האירוסין בין הונריק לאודוקיה ביטל את הסכם השלום שלו עם ולנטיניאנוס, גאיזריק בזז את רומא, והציל את אודוקסיה, אודוקיה ובתה הצעירה של אודוקסיה פלסידיה (זו האחרונה הייתה נשואה לקיסר הלא מוכר לעתיד אוליבריוס). מקסימוס ופאלדיוס נהרגו על ידי המון זועם בזמן שברחו מהעיר.
הכרוניקן פרוספר מאקוויטניה מציע את הדיווח היחיד מהמאה ה-5 לפיו ב-2 ביוני 455 קיבל האפיפיור לאו הגדול את גאיזריק והפציר בו להימנע מרצח והרס בשריפה, ולהסתפק בביזה. הוונדלים יצאו עם אינספור חפצי ערך, כולל שלל בית המקדש בירושלים שהובא לרומא על ידי טיטוס. אודוקסיה ובנותיה נלקחו לקרתגו, שם נישאה אודוקיה להונריק זמן קצר לאחר מכן.
ביזת רומא על ידי הוונדלים בהרס חסר טעם יצרה את המונח ונדליזם.
היסטוריה > כיבוש על ידי האימפריה הרומית המזרחית

יורשו של תרסמונד, הילדריק (523–530) היה מלך הוונדלים שהיה סובלני ביותר כלפי נוצרים טריניטריים. הוא העניק חופש דת, וכתוצאה מכך נערכו שוב סינודים כלקדונים בצפון אפריקה. עם זאת, היה לו עניין מועט במלחמה והשאיר אותה לאחיינו הואמר. כאשר הוונדלים והממלכה הברברית של דורסייל שוב נקלעו לעימות, הואמר ספג תבוסה מכרעת על ידי הברברים בראשות גואנפן ובנו אנטלס. בעקבות כך הוביל הפלג האריאני בתוך משפחת המלוכה מרד, ובן דודו של הואמר גלימר (530–534) הפך למלך. הילדריק, הואמר וקרוביהם הושלכו לכלא. בשנת 533, הילדריק הוצא להורג כאשר הצבא הביזנטי התקרב לקרתגו.
הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון הכריז מלחמה, מתוך כוונה מוצהרת להחזיר את הילדריק לכסאו במקום הונדל. בעוד המשלחת הייתה בדרך, אחיו של ג'לימר, צאזו, הוביל חלק גדול מצבא הוונדלים והצי לסרדיניה כדי להתמודד עם מרד של האציל הגותי גודאס. זה אפשר לצבאות האימפריה הביזנטית, בפיקודו של בליסאריוס, לנחות ללא התנגדות 10 מיל (16 קילומטרים) מקרתגו. גלימר אסף במהירות צבא ופגש את בליסאריוס בקרב אד דצימום. הוונדלים ניצחו עד שאחיו של גלימר אמטאס ואחיינו גיבמונד נפלו בקרב. לאחר מכן איבד גלימר את הלב ונמלט. בליסאריוס כבש במהירות את קרתגו כשהוונדלים ששרדו נלחמו.
ב-15 בדצמבר 533, גלימר ובליסאריוס התעמתו שוב בקרב טריקמארום, כ-20 מיל (32 קילומטרים) מקרתגו. שוב, הוונדלים נלחמו היטב אך נשברו, הפעם כאשר צאזו נפל בקרב. בליסאריוס התקדם במהירות להיפו, העיר השנייה של ממלכת הוונדלים. בשנת 534 גלימר, שהיה נצור בהר פפואה על ידי הגנרל ההרוליאני פאראס, נכנע לביזנטים, ובכך נסתם הגולל על ממלכת הוונדלים ונסללה הדרך לצפון אפריקה הביזנטית.
שטחם של הוונדלים בצפון אפריקה (שהיום היא צפון תוניסיה ומזרח אלג'יריה) הפך למחוז ביזנטי. הלוחמים הוונדלים הטובים ביותר הוצבו בחמישה רגימנטים פרשים, הידועים בשם ונדאלי יוסטיניאני, והוצבו על הגבול הפרסי. חלקם הצטרפו לבוקלאריוס של בליסאריוס. ג'לימר עצמו זכה לכבוד והוענק לו אחוזות גדולות בגלטיה, שם חי את שארית חייו. הוצעה לו גם דרגת פטריקי אך סירב לה כי לא היה מוכן להמיר דתו מהאריאניזם לנצרות ניקנית. במילותיו של ההיסטוריון רוג'ר קולינס: "הוונדלים הנותרים נשלחו לאחר מכן בחזרה לקונסטנטינופול כדי להיקלט בצבא הקיסרי," כיחידה אתנית מובהקת הם נעלמו, אם על ידי בריחה לספרד או על ידי קליטה באוכלוסייה של צפון אפריקה.
מינהל

הממשל של ממלכת הוונדלים דמה מאוד למינהל הפרובינציאלי הרומי של אפריקה. בעוד שהוא אויש על ידי אפריקאים מקומיים, מערכת המטבעות והמיסוי היו התאמה יצירתית של מודלים רומיים והיו דומים לאלה שנוהלו על ידי הרומאים. גם כוחות ונדלים עוצבו בדומה לדגם הרומי. הכוח והעושר במדינת הוונדלים הונהגו על ידי אצולה צבאית בעלת אדמות, והאליטה הפוליטית החליפה והפקיעה את האצולה הסנאטורית שנעדרה ברובה. מקורות הכנסה עיקריים נוספים כללו את השתלטותה על אזור יצוא התבואה והשמן העיקרי של הרומאים, שהיה עד כה מקור המזון של העיר הגדולה רומא. העושר שצברו מנהיגי הוונדלים הוצא על בתי עיר מפוארים ומבני דת, על פי מקורות ספרותיים וארכאולוגיה.
אוכלוסייה

רוב האנשים שחיו בממלכת הוונדלים לפני הגעת הוונדלים ראו את עצמם לרוב כרומאים. הוונדלים היו מיעוט באוכלוסייה.
כלכלה

קשה להעריך את מצב הכלכלה באופן כללי. הוונדלים לא הטביעו מטבעות זהב, אבל המיסים הוגדלו כדי לשלם בעיקר על הרחבת הצבא. המסחר אכן נמשך עם ייצוא חרס אך ברמות נמוכות יותר. לא ידוע אם משלוחי התבואה לרומא נמשכו. במאה ה-5 חלה ירידה בסחר גם ברחבי הים התיכון.
בהגיעם לאפריקה החרימו הוונדלים אדמות שהחזיקו סנאטורים ונתנו את האדמה לעצמם. אלה שהחרימו את אדמתם שמרו בסופו של דבר על זכויותיהם. אלה שחיו בשטח הקודם והיו עשירים שמרו על עושרם וכוחם.
מישל דיוטודיה

מישל אם-נונדוקרו דיוטודיה (Michel Am-Nondokro Djotodia; נולד ב-1949 בקירוב) הוא פוליטיקאי שמינה את עצמו לנשיא הרפובליקה המרכז-אפריקאית בין השנים 2013 ל-2014. הוא היה המוסלמי הראשון שכיהן בתפקיד זה במדינה, שרוב אזרחיה נוצרים. דיוטודיה היה ממנהיגי קואליציה חדשה של קבוצות מורדים מוסלמים, סלקה (Séléka). בדצמבר 2012, האשימה סלקה את הנשיא פרנסואה בוזיזה באי-עמידה בהסכמי השלום ופתחה מלחמה שהובילה לכיבוש ערים, כולל עיר הבירה. בפברואר 2013, בעקבות הסכם שלום, דיוטודיה מונה כסגן ראשון לראש הממשלה ולשר להגנה לאומית. כשהסכם השלום התפרק, סלקה כבשה את בנגי ודיוטודיה תפס את השלטון ב-24 במרץ 2013. הוא הבטיח להוביל את המדינה לבחירות חדשות שבהן הוא לא יהיה מועמד. אך, תקופת כהונתו התאפיינה בהסלמה באלימות העדתית, ובסופו של דבר הופעל עליו לחץ להתפטר על ידי מנהיגי האזור והוא סיים את תפקידו ב-10 בינואר 2014.
ביוגרפיה

מישל דיוטודיה נולדה במחוז ואקאיה (Vakaya) שבאפריקה המשוונית הצרפתית (רפובליקה המרכז אפריקאית של ימינו), בשנת 1949. הוא בן הדת המוסלמית, מיעוט דתי ברפובליקה המרכז אפריקאית, הנוצרית ברובה. הוא חי בברית המועצות כעשור. בזמן שהותו שם, למד ורכש שליטה מספר שפות, התחתן והוליד ילדים. כשחזר לארצו הוא נתפס כאדם אינטלקטואלי, בעל שאיפות פוליטיות אך לא ידוע מחוץ לאזור הולדתו. בשנות השמונים, דיוטודיה עבד כפקיד מס, וניסה פעמיים, ללא הצלחה, להיבחר כנציג אזורו לפרלמנט. בהמשך עבד דיוטודיה במשרד התכנון ואז במשרד החוץ.
בשנת 2006 דיוטודיה החל להיות פעיל בקבוצות מורדים והיה אחד המייסדים והחברים המובילים של קבוצת המורדים "איחוד הכוחות הדמוקרטיים למען אחדות", שהצטרפה לקבוצות אחרות שהתנגדו לממשלה במלחמת האזרחים שהחלה 2004 (אנ'). במהלך המלחמה הוא שהה בבנין ושם נעצר, ללא משפט, בהוראת הנשיא. המרד הופסק בסיוע כוחות צרפתיים ב-2007, נחתם הסכם שלום ודיוטודיה שוחרר מהכלא ב-2008.
מלחמת האזרחים

בדצמבר 2012, דיוטודיה היה ממנהיגי קואליציית המורדים סלקה. הם האשימו את הממשלה באי-עמידה בהסכמי השלום, והחלו לפעול באלימות. סלקה השתלטו במהירות על חלקים גדולים מהמדינה. המורדים שרפו כפרים נוצריים, רצחו ואסרו רבים במהלך המרד. בשיחות השלום בינואר 2013 הסכים הנשיא בוזיזה למנות ראש ממשלה מהאופוזיציה ולשלב את המורדים בממשלה. בעקבות משא ומתן, ב-3 בפברואר 2013, מונתה ממשלת אחדות לאומית, בראשות ראש הממשלה בניקולס טיאנגאייה. הנשיא היה אמור להישאר בתפקידו עד 2016. הממשלה הורכבה מתומכי בוזיזה, נציגי אופוזיציה ומורדים. דיוטודיה קיבל את תפקיד סגן ראש הממשלה ושר הביטחון.
מלחמת האזרחים > נשיאוּת

כחודשיים לאחר חתימת הסכם השלום, במרץ 2013, כשקואליציית המורדים סלקה איימה להתחיל להלחם אם דרישותיהם לא יענו. כן, המורדים מנעו מחמשת השרים שלהם, כולל דיוטודיה, לחזור לבנגי האולטימטום הגיע כאשר המורדים החליטו גם לעכב את חמשת שרי הממשלה שלהם מלשוב לבירה משיחות על תהליך השלום בעיירה סיבוט. דיוטודיה טען שאנשי הצבא קיבלו את ההחלטה, והוא לא היה מעורב בה. לאחר ימים של לחימה, המורדים כבשו את בנגווי ב-24 במרץ 2013, ואילצו את הנשיא בוזיזה לברוח מהמדינה, ודיוטודיה הכריז על עצמו כנשיא. דיוטודיה אמרה שתהיה תקופת מעבר של שלוש שנים ושטיאנגאיי תמשיך לכהן כראש ממשלה. אולם, כעבור יומיים דיוטודיה השעה את החוקה ופיזר את הממשלה והאספה הלאומית. ממשלה חדשה נבחרה בראשות ראש הממשלה הקודם, בניקולס טיאנגאייה.
מנהיגי מדינות באפריקה הכריזו שהם לא מכירים בדיוטודיה כנשיא הרפובליקה המרכז-אפריקאית. במשא ומתן עם מדינות האזור הוחלט שתקום מועצה זמנית בת 105 נציגים לתקופה של 18 חודשים שלאחריהן ייערכו בחירות חדשות. דיוטודיה הסכים להצעה והמדינות הכירו בו כראש המדינה ולא כנשיא. קואליציית המורדים סלקה המשיכה לתקוף אזרחים, ואלימות בין נוצרים ומוסלמים נמשכה במדינה. דיוטודיה לא הצליח להביא להרגעת האלימות ובלחץ מדינות האזור הוא פרש מתפקידו ב-10 בינואר 2014 ועזב את המדינה לבנין.
הערות שוליים

1 2 3 4  Central African Republic: Religious tinderbox, BBC, ‏4 November 2013
1 2  Smith, David (2013-11-22). "Unspeakable horrors in a country on the verge of genocide". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-04-27.
↑  The Economist: "The Central African Republic - Ever darker" 8 November 2013.
↑  Zuma joins regional leaders over crisis in Central African Republic | African News | BDlive, web.archive.org, ‏2013-04-21
↑  François Soudan, Duel entre François Bozizé et Michel Am Nondokro Djotodia, leader de Séléka, ‏24/12/20212
↑  KRISTA LARSON, C. African Republic rebel leader faces challenges, ‏Mar 28, 2013
1 2  "Meet the polygot who just took over the Central African Republic". Christian Science Monitor. ISSN 0882-7729. נבדק ב-2024-04-27.
1 2 3 4 5  Scott Sayare, "Mystery Shrouds Rise and Aims of Rebel at Helm of Central African Republic", The New York Times, 14 April 2013, page A11.
↑  Patrick Fort, "Djotodia: Central Africa's rebel boss-turned-president", AFP, 13 April 2013.
↑  "Profile: Central African Republic's Michel Djotodia". BBC News (באנגלית בריטית). 2013-03-26. נבדק ב-2024-04-28.
↑  CAR rebels 'seize' presidential palace - Africa - Al Jazeera English, web.archive.org, ‏2013-03-24
↑  Tim Lister, Religious violence in CAR plagues ‘most abandoned people on earth’, CNN, ‏2013-12-12 (באנגלית)
↑  Р. И. А. Новости, Новым премьер-министром ЦАР стал представитель оппозиции, РИА Новости, ‏20130117T1958 (ברוסית)
1 2  Michel Djotodia: Bangui’s new strongman, France 24, ‏2013-03-25 (באנגלית)
↑  Press, Associated (2013-03-24). "Central African Republic president flees as rebels enter Bangui". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-04-29.
↑  "CAR rebel head Michel Djotodia 'suspends constitution'". BBC News (באנגלית בריטית). 2013-03-26. נבדק ב-2024-04-29.
↑  Reuters (2013-04-04). "Regional Leaders Refuse to Recognize Rebel Head in Central African Republic". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-04-29.
↑  Regional leaders recognise C.African Republic rebel chief, Reuters.com, ‏April 18, 2013
↑  Madjiasra Nako and Paul-Marin Ngoupana, Celebrations in Central African Republic as leader resigns, Reuters.com, ‏January 10, 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1226529739  VIAF: 5452161274857247650006   WorldCat (עם VIAF): 5452161274857247650006
בריאות הנפש

ציור המתאר גבר שבור בייסורים יושב עם ראש בידיו, מוקף בצללים.
בריאות הנפש הוא תחום העוסק בתחושה הפסיכולוגית של רווחה נפשית של האדם, ובקיומן או היעדרן של הפרעות נפשיות; באיכות המצב הנפשי, הרגשי או באיכות יכולת התפיסה.
מאפיינים

המונח "בריאות נפש" אינו זהה למונח "רפואת נפש" (פסיכיאטריה), העוסק רק בהיבטים הקליניים של בעיות נפשיות, והוא עשוי להיות קשור לאיכות חיים. בפסיכולוגיה חיובית או בהוליזם, למשל, המונח משקף גם את יכולתו של הפרט ליהנות מחייו; ובאיזון הנדרש בין פעילויות שונות של הפרט להשגת חוסן נפשי. ארגון הבריאות העולמי קובע כי אין הגדרה מקובלת של בריאות הנפש, והדבר שונה מתרבות לתרבות; ולעיתים גם בין יחידים וגישות שונות בפסיכולוגיה. בני אדם הלוקים בהפרעה נפשית חווים בעוצמה גדולה רגשות כמו לחץ, פחד, מתח ועצבות עד שהן מקשות עליהם ביום יום. ישנה חשיבות גדולה לגורמים חברתיים על בריאות הנפש. מחקר בנושא מצא כי ישנם שלושה תחומים מרכזיים שיכולים להשפיע על בריאות נפשית חיובית: רווחה רגשית – תחושת אושר וסיפוק מחיינו, רווחה פסיכולוגית – מימוש עצמי ורווחה חברתית – היכולת להיות בעל ערך חברתי.
היסטוריה והתפתחות

בימי הביניים, הובילו רופאים ערביים את הטיפול בהפרעות נפשיות, וקשרו בין רוחניות לבין מצב בריאות הנפש. הפסיכיאטר אייזק ריי, שהיה אחד ממקימי האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית, פיתח את הנושא והגדיר "היגיינה נפשית" כיכולת לשמור על הנפש חסינה מפני אירועים שפוגעים בה.
בריאות הנפש בקרב בני נוער

תקופת גיל ההתבגרות היא תקופה רגישה בה בני הנוער עוברים שינויים ואתגרים נפשיים רבים בזמן קצר. בעקבות כך מרבית ההפרעות הנפשיות נוטות להתפרץ. בריאות נפשית בקרב בני נוער היא רווחה רגשית עם תפקוד חברתי, משפחתי ובית ספרי תקינים. על מנת להתפתח באופן בריא, לבנות מערכות יחסים חזקות ולשרוד בחברה בני נוער זקוקים לבריאות נפשית טובה. מחקר שנערך בנושא השפעות גזע, אתניות ומצב סוציו אקונומי על בריאות הנפש מצא כי ילדים שהוריהם נמצאים בעוני או שחוו הפסדים כלכליים חמורים דיווחו כי יש להם יותר שיעורי דיכאון, חרדה והתנהגויות אנטי-חברתיות.
דרכי טיפול

ניתן לראות כי ידע שנצבר בעשור האחרון ממחקרים רבים, מעלה כי קיים קשר בין בריאות גופנית לבין רווחה נפשית/בריאות נפשית. פעילות גופנית קשורה להפחתת חרדה, דיכאון, שיפור במצבי רוח. בתוך תחום הפעילויות הספורטיביות תחום היוגה הוא חלק מרכזי כאסטרטגיית טיפול ושיקום בריאות הנפש. מחקרים מצאו כי תרגולים שמבוססים על יוגה או אחרים המסייעים לרגיעה הם או חלק מטיפול או כתוספת לטיפולים אחרים בהפרעות הנפש ונמצאו כמועילים.
רווחה נפשית

רווחה נפשית או מיטביות (באנגלית: Well being או Wellness) הוא מושג בפסיכולוגיה המתאר את הערכתו הסובייקטיבית של האדם את בריאותו הנפשית. זו המידה שבה תופס האדם את האיכות הכוללת של חייו כחיובית ורצויה.
מושג הרווחה הנפשית מבוסס על תפיסות הפסיכולוגיה ההומניסטית, שיצאה נגד יצירת תובנות על נפש האדם מתוך מונחים של חולי, והעדיפה להתמקד במימוש והרחבה של אנושיות האדם ופיתוח המשאבים האנושיים הגלומים בו לכיוון של התפתחות ויצירה. הרווחה הנפשית מתמקדת בתפקוד התקין של האדם. גישה זו מוליכה לחיפוש אחר מקורות הכוח, התפוקות החיוביות והתמודדויות יעילות עם המציאות.
ראו גם

פסיכותרפיה
פסיכולוגיה
פסיכיאטריה
תרופה פסיכיאטרית
לקריאה נוספת

שוקי שטאובר, בריאות הנפש בישראל, 2021.
הערות שוליים

↑  Gerben J. Westerhof, Corey L. M. Keyes, Mental Illness and Mental Health: The Two Continua Model Across the Lifespan, Journal of Adult Development 17, 2010-06-01, עמ' 110–119 doi: 10.1007/s10804-009-9082-y
↑  בריאות נפשית אצל בני נוער, באתר איך גדלת, ‏2021-01-12
↑  Rodney A. Samaan, The Influences of Race, Ethnicity, and Poverty on the Mental Health of Children, Journal of Health Care for the Poor and Underserved 11, 2000, עמ' 100–110 doi: 10.1353/hpu.2010.0557
↑  הקשר בין "אורח חיים בריא ופעיל" לבין רווחה נפשית ובריאות נפשית, באתר cms.education.gov.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562912705171  LCCN: sh85083615  LNB: 000058970  NARA: 10643483  NDL: 00570401  NKC: ph119649
יהדות אורתודוקסית בתל אביב

יהדות אורתודוקסית בתל אביב קיימת מסמוך להקמת העיר, בניסן ה'תרס"ט, (1909). בתקופות מסוימות, בעיקר מסוף שנות הארבעים ועד סוף שנות ה-70, האוכלוסייה כללה תושבים רבים שהשתייכו לזרמים החרדים והדתיים לאומיים. בעיר פעלו מאות בתי כנסת וכן תלמודי תורה וישיבות, וגם עשרות קהילות חסידיות. משנות השמונים והלאה הסתמנה נטישה משמעותית של התושבים החרדים, ובמידה פחותה גם של הדתיים הלאומיים. חלקם הגדול של בתי הכנסת אינו פעיל עוד כבעבר, ומספר מוסדות חינוכיים נסגרו לגמרי. עם זאת, קיימת בעיר התפתחות של קהילות דתיות וחרדיות ייחודיות, ופועלים בה מספר גרעינים תורניים.
רבני תל אביב

רבני העיר תל אביב (אשכנזי וספרדי):
| שנות כהונה | שם |
| --- | --- |
1923-1939 (הרב הספרדי): הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל
1923-1935 (הרב האשכנזי): הרב שלמה אהרונסון
1936-1945 (הרב האשכנזי): הרב משה אביגדור עמיאל
1942-1958 (הרב הספרדי): הרב יעקב משה טולידנו
1946-1964 (הרב האשכזי): הרב איסר יהודה אונטרמן
1969-1972 (הרב הספרדי): הרב עובדיה יוסף
1971-1972 (הרב האשכנזי): הרב שלמה גורן
1973-1986 (הרב האשכנזי): הרב יצחק ידידיה פרנקל
1973-1998 (הרב הספרדי): הרב חיים דוד הלוי
1988-1993 (הרב האשכנזי): הרב ישראל מאיר לאו
2002-2003 (הרב הספרדי): הרב שלמה משה עמאר
2005 - 2017 (הרב האשכנזי): הרב ישראל מאיר לאו
מלבדם חיו ופעלו בעיר מאות רבנים נוספים, שכיהנו כמורי הוראה, דיינים, אדמו"רים ורבני שכונות ובתי כנסת.
בין הרבנים המתגוררים בעיר:
הרב חיים גדליה צימבליסט, הרב שלמה דייכובסקי, לשעבר אבות בית דין בבית הדין הרבני הגדול, הרב משה מאיה והרב מרדכי אוירבך.
מוסדות חינוך דתיים וחרדיים בתל אביב

ברוב התקופות התקיימו בתל אביב מספר רב של מוסדות חינוך חרדיים. המוסדות כללו תלמודי תורה, ישיבות וסמינרים לבנות.
מוסדות חינוך דתיים וחרדיים בתל אביב > בתי ספר תיכוניים

מבין בתי הספר הדתיים בעיר היה התיכון העירוני ב'-ג', הידוע יותר בכינוי "צייטלין".
מוסדות חינוך דתיים וחרדיים בתל אביב > ישיבות

לאורך התקופות שכנו בתל אביב ישיבות רבות וחשובות, שהעמידו תלמידי חכמים, רבנים ודיינים.
ישיבת אור זורח בשכונת נווה שלום (אז ביפו). זו הייתה הישיבה הראשונה שיועדה לבני היישוב החדש. הישיבה הוקמה על ידי זרח ברנט ועמדה בראשות הרב נפתלי הירץ הלוי. בין מנהליה היו הרב אהרן הכהן חתנו של החפץ חיים והרב דוד פוטאש.
ישיבת "בית יוסף - נובהרדוק" הוקמה בשנת ה'תרפ"ט (1929) על ידי הרב הלל ויטקינד, מתלמידי ישיבת נובהרדוק הליטאית, שייסד הרב יוסף יוזל הורוביץ (ה"סבא" מנובהרדוק). הוקמה ברח' דבורה הנביאה (כיום רחוב זלמן שניאור), ולאחר מכן עברה לרחוב ברדיצ'בסקי. למדו בה עשרות בחורים שעלו מאירופה. הישיבה המשיכה להתפתח עד מלחמת העולם השנייה, אז נעצרה עליית התלמידים, וכן התמיכה הכספית. מאוחר יותר נפתחה בבני ברק ישיבה בסגנון דומה, והישיבה בתל אביב נסגרה. על תלמידי הישיבה נמנים הרב בן ציון ברוק, הרב שלמה טנא, הרב שלמה דיכובסקי ועוד .
ישיבה תיכונית בר-אילן ברחוב רוטשילד בעיר. בעבר עמד בראשה הרב אהרן גרז בנו של הרב זבולון גרז.
ישיבת "אחי תמימים חב"ד" הוקמה בעיר תל אביב ברחוב הרב קוק, שם היא שכנה כעשרים שנה, אז עברה ללוד ומשם לכפר חב"ד. בראשות הישיבה עמדו הרב שלום נח ברזובסקי הרב דוד פוברסקי, הרב חיים שאול ברוק והרב שלמה חיים קסלמן. בשנות התשעים הוקמו שני סניפים של ישיבת תומכי תמימים עבור בעלי תשובה, במרכז העיר ובצפון תל אביב.
ישיבת "היכל התלמוד" הוקמה בשנת ה'תרצ"א (1931) על ידי הרב שמואל פינקל, הרב חיים זאב פינקל, בנו ונכדו (בהתאמה) של הרב נתן צבי פינקל (ה"סבא" מסלובודקה), ועמם קבוצה מבוגרי ישיבת חברון. הישיבה מוקמה בדרום העיר, בקצה רחוב יהודה הלוי, בבניין שנחכר מעיריית תל אביב. בתחילה כללה הישיבה רק כולל לאברכים נשואים, ובשנת ה' תש"א נפתחה גם ישיבה לצעירים. הישיבה החזיקה מעמד בתלאות מלחמת העולם ומלחמת העצמאות, ומנתה בשיאה כשבעים תלמידים. במשך שנים עמד בראשה הרב טוביה ליסיצין, וכיום פועל במקום כולל אברכים, המנוהל על ידי בנו - הרב דוד ליסיצין.
ישיבת חידושי הרי"ם של חסידי גור הייתה שנים רבות ברחוב פרץ בעיר (באזור התחנה המרכזית הישנה). בשנות השמונים עברה הישיבה למשכנה הנוכחי, בקריית הרי"ם לוין, בשכונת נווה שרת בצפון העיר.
ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר של חסידות ויז'ניץ הוקמה על ידי האדמו"ר אליעזר הגר (בעל ה"דמשק אליעזר"). בראש הישיבה עמד אחיינו, הרב משה יהושע הגר, לימים האדמו"ר מויז'ניץ. בתש"י (1950) עברה הישיבה לקריית ויז'ניץ בבני ברק.
ישיבת "הרמב"ם ובית יוסף" שוכנת בשכונת הדר יוסף בעיר. הישיבה הוקמה עוד לפני קום המדינה על ידי רבנים שעלו מבוכרה. כיום עומד בראשה הרב יצחק אמינוב, ולומדים בה כמאה ושלושים תלמידים. בין תלמידי הישיבה בעבר היו האדמו"רים אלעזר אבוחצירא ודוד חי אבוחצירא.
ישיבת היישוב החדש שילבה לימוד תורה עם לימודים חוץ-תורניים. הישיבה נוסדה בשנת ה'תרצ"ז על ידי הרב עמיאל, רבה של תל אביב.
בתל אביב היו גם כוללים לאברכים נשואים, הן כאלו שגרו בעיר עצמה והן כאלן שהגיעו ללמוד בכוללים מחוץ לעיר. כזה היה כולל "בית יהודה" של הרב יחיאל מיכל פיינשטיין, חתנו של הרב מבריסק, שהתגורר בעיר והחזיק ישיבה וכולל, בהם למדו תושבי חוץ רבים. ממשיכים לפעול בעיר הכולל של משפחת קנול במלון דבורה, כולל בבית הכנסת סדיגורא ועוד.
מוסדות חינוך דתיים וחרדיים בתל אביב > בתי ספר ותלמודי תורה

בתל אביב היו תלמודי תורה רבים ובתי ספר לבנים ולבנות.
בית הספר הדתי הראשון בתל אביב היה בית הספר "תחכמוני". הוא הוקם תחילה ביפו, ולאחר מכן עבר לתל אביב. במשך שנים רבות הוא היה בית הספר הדתי-ציוני היחידי בעיר. בית הספר הוקם בשנת ה'תרפ"ה, על ידי רבנים ועסקנים של תנועת המזרחי. הוא כלל ארבע עשרה שנות לימוד, בחטיבה יסודית ותיכונית. נלמדו בו מקצועות היהדות, לצד לימודים כלליים. בית הספר השתכן ברחוב ליליינבלום, בבניין שנרכש בכספי תרומות שנאספו על ידי פעילי תנועת המזרחי. הוא נסגר בשנות השבעים של המאה העשרים, עקב התמעטות האוכלוסייה הדתית בתל אביב. בעיר שוכנים מספר בתי ספר ממלכתיים דתיים. מהידועים שבהם בית ספר מירון, בית ספר מוריה, ממלכתי דתי דיזנגוף.
תלמוד התורה החרדי הראשון שנוסד בעיר היה "הסתדרות החרדים", שנבנה ברחוב החשמונאים פינת מלצ'ט. מאוחר יותר הוקמו תלמוד התורה "יסודי התורה", שיועד בעיקר עבור הציבור הכללי, ו"סיני", שיועד בעיקר עבור החסידים.
אחד ממוסדות החינוך הידועים הוא תלמוד התורה של חסידי בעלז. המוסד שכן בתחילה בשכונת נווה צדק, אך הועבר אחר כך לבנין שבו התגורר האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלז, ברחוב אחד העם. במוסד זה מתחנכים רבים מבני העיר, אף כאלו שלא קשורים כלל לחסידות.
תלמוד תורה ותיק וגדול בתל אביב הוא תלמוד תורה של חסידות חב"ד. התלמוד תורה נוסד בשנת 1930 ברחוב הרב קוק, וכיום שוכן בשכונת יד אליהו ומונה כ-200 תלמידים, בהנהלת הרב יוסף שמואל גרליצקי.