stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכל עוד לפניי (שיר)
מצעדים

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2015)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2015)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2015)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2015)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 7 |  |
|  ישראל | רשת ג' | 2 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (ה'תשע"ו)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (ה'תשע"ו)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (ה'תשע"ו)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (ה'תשע"ו)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 23 |  |
הערות שוליים

1 2  הכול עוד לפניי (אניה בוקשטיין), באתר "פזמונט"
1 2  פריז שאחרי: צפו בקליפ של אניה בוקשטיין, באתר ynet, 21 בדצמבר 2015
1 2  הכל עוד לפניי, אניה בוקשטיין. מתוך האתר של יוסי חרסונסקי
↑  הכל עוד לפנייה: אניה בוקשטיין בסינגל חדש ומרגש, מתוך אתר פרוגי
↑  פותח קופסה לראש השנה תשע"ח, מתוך אתר "הבמה"
↑  המצעד השבועי של מדיה פורסט לתאריכים 8.11.15-14.11.15, מתוך אתר מדיה פורסט
הנס קרל

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1900 ברנדנבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  26 באפריל 1984 (בגיל 83) Grafenau, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מעסיק:  משרד החימוש והייצור המלחמתי בגרמניה הנאצית, Reich Minister of the Economy 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
הנס קרל (בגרמנית: Hans Kehrl;‏ 8 בספטמבר 1900, ברנדנבורג על נהר האבל – 26 באפריל 1984, גרפנאו, באדן-וירטמברג) היה יזם ויועץ כלכלי גרמני. בימי הרייך השלישי שימש כמזכיר במשרד החימוש, מילא שורה של תפקידי מפתח בכלכלת המלחמה הגרמנית (על אדמת גרמניה ובשטחי הכיבוש במזרח אירופה), והיה ראש מחלקת התכנון של הרייך.
קרל הצטרף למפלגה הנאצית לאחר עלייתה לשלטון בשנת 1933. בין השנים 1933 ו-1935 ניהל קרל את לשכת המסחר בעיר קוטבוס.
ב-13 בספטמבר 1936 הצטרף קרל לאס אס (מספר אישי 276899). ב-9 בנובמבר 1939 הועלה לדרגת אוברפיהרר ובהמשך אף קיבל את עיטור הכבוד הגבוה ביותר לאזרחים וחיילים עורפיים מהמשטר הנאצי (Kriegsverdienstkreuz).
עם תום מלחמת העולם השנייה נשפט קרל במסגרת משפטי נירנברג על פעולותיו כעסקן בכיר במערכת הנאצית ("משפט השגרירים"), ונידון ב-14 באפריל 1949 ל־15 שנות מאסר. בשנת 1951 השתחרר, לאחר שקיבל חנינה. לאחר שחרורו עבד בתור יועץ כלכלי בעיר לברקוזן. בשנת 1973 הוציא ספר זיכרונות. ספר זה כלל רעיונות להשקעות ממוסדות של המדינה אשר ספגו ביקורת כסוציאסליסטים מדי.
הערות שוליים

↑  על תפקידיו במסגרת זו התראיין הנס קרל לסדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית הבריטית "העולם במלחמה" בפרק 16, העוסק בין היתר במוכנות הרייך השלישי למלחמה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1722343  BnF: cb16666354g (data)  GND: 11872147X  ICCU: CUBV085905  ISNI: 0000 0000 5940 3622  LCCN: nb99025068  NTA: 070609276  SUDOC: 133002756  VIAF: 807257   WorldCat (עם VIAF): 807257 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גרמניה ובנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הספרייה הלאומית של שוודיה

| --- | --- |


הבניין הראשי בפארק הומלגארדן
 מיקום:  סטוקהולם, שוודיה שוודיה
 סוג:  ספרייה לאומית
 תאריך ייסוד:  1661
 תקציב:  364,455,000 קרונה
 מנהל:  קארין גרונוואל
 מספר מועסקים:  340
 קואורדינטות:  59°20′17″N 18°04′20″E﻿ / ﻿59.338055555556°N 18.072152777778°E﻿ / 59.338055555556; 18.072152777778
 http://www.kb.se
 he
 
הספרייה הלאומית של שוודיה (בשוודית: Kungliga biblioteket; בתרגום: הספרייה המלכותית) היא הספרייה לאומית של שוודיה. הספרייה אוספת ומשמרת את כל החומרים המודפסים והאודיו-ויזואליים בשוודית. בנוסף נשמרים גם חומרים ותכנים הנקשרים לשוודיה שהוצאו לאור במדינות אחרות. הספרייה משמשת כספרייה אקדמאית העוסקת במחקר, ומכילה גם אוספים בשפות שונות.
אוספי הספרייה מכילים מעל 20 מיליון פריטים. מלבד ספרים הם מכילים פוסטרים, תמונות, כתבי יד, עיתונים ועוד. האוסף האודיו ויזואלי מכיל יותר משבע מיליון שעות צפייה של מידע מוקלט.
ב-1953 רכשה הספרייה כמויות של חומרים של ספרות רוסית מלנינגרד וממוסקבה, שיהוו בסיס לספרייה סלאבונית בסטוקהולם. רכישה זו הובילה להסכם שנחתם ב-1964 לפיו הספרייה הממלכתית של רוסיה והספרייה הלאומית השוודית יחליפו ביניהם חומרים.
על פי החוק השוודי כל המוציאים לאור של חומר מודפס בשוודית מחויבים לשלוח עותק אחד לספרייה הלאומית ולשש ספריות אקדמיות נוספות. חוק זה נחקק ב-1661 ומטרתו המקורית הייתה לא שימור החומרים הספרותיים אלא פיקוח על תוכנם.
הספרייה אחראית לספק מידע למוסדות להשכלה גבוהה, ולתיאום בין הספריות השונות בשוודיה. היא ממוקמת בפארק הומלגארדן שבמרכז סטוקהולם.
ב-1792 תרם גוסטב השלישי, מלך שוודיה את ספרייתו האישית לספרייה, וארבע שנים לאחר מכן תרם גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה 7,500 עבודות ספרותיות לספרייה.
בניין הספרייה נבנה בשנת 1878 במחצית הראשונה של שנות ה-90, בתקופת כהונה של בירגיט אנטונסן כמנהל הספרייה היא עברה שיפוץ ממושך במהלכו גם התווספו בניינים חדשים.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 הסיפריה מתחזקת קטלוג LIBRIS שכיום מכיל מעל ל-6.5 מיליון רשומות.
משנת 2008 הספרייה מנהלת גם את ארכיון הצליל והסרטים הלאומי השוודי.
המערכה בהאזארה

המערכה בהאזארה (גם המערכה בהרים השחורים) התחוללה בין 1888 ל-1891 בין כוחות של צבא הודו הבריטית ובין שבטים מקומיים ממחוז האזארה (אנ') בפקיסטן. המערכה התחוללה כחלק מפעולותיו הראג' הבריטי לשלוט באזורים מצפון להודו (הכוללים את פקיסטן, אפגניסטן, וג'אמו וקשמיר) וזאת במסגרת הרצון של הבריטים לייצב קו הגנה מול האימפריה הרוסית במהלך ההמשחק הגדול. המערכה הסתיימה בניצחון בריטי.
רקע

במהלך רוב המאה ה-19 התחולל סכסוך בין האימפריה הבריטית לבין האימפריה הרוסית באזור הגבול בין צפון הודו ודרום רוסיה. אזור זה כלל, בעיקר, את פקיסטן, אפגניסטן וג'אמו וקשמיר. במהלך סכסוך זה שאף כל צד להשתלט על עמדות שולטות וצירים ראשיים וזאת כדי למנוע פלישה לשטחיו על ידי הצד השני.
השטחים עליהם ניסו המעצמות להשתלט אוכלסו על ידי שבטים מקומיים בעלי שאיפות עצמאיות לכן כלל תהליך ההשתלטות מלחמות ובריתות של המעצמות עם אותם שבטים. בשלהי המאה ה-19 התייצב חלק גדול מקו גבול זה אך היו עדיין מספר אזורי ספר בהם טרם התייצב קו הגבול. אחד ממקומות אלו היה מחוז האזאזרה (אנ') שבצפון פקיסטן שם התמודד הצבא הבריטי עם מספר שבטים פשטונים של ההרים השחורים(אנ') שהתנגדו לשלטון הבריטי וסירבו להכיר בקו גבול שניסו הבריטים להציב.
המערכה בהאזארה 1888 > עילת הקרבות

המערכה בהאזארה (מדרום מזרח לאיסלמאבאד) החלה ב-18 ביוני 1888 כשפטרול סיור בריטי, שכלל 19 שוטרים בריטים ו-160 חיילי גורקה, נתקל בלוחמים פשטונים ובקרב בין שני הכוחות הובסו הבריטים ונסוגו לאחר ש-2 קצינים בריטים ו-6 חיילי גורקה נהרגו. בעקבות האירוע מסר הממשל הבריטי באזור אולטימטום לשבטים שכלל קנסות בגין התנהגות בלתי הולמת ודרישה למסירת בני ערובה להבטחת התנהגות טובה בעתיד.
המערכה בהאזארה 1888 > הכוחות המעורבים

במקביל להמתנה לתשובה לאולטימטום החלו הבריטים לארגן כח צבאי בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'. וו. מקווין (Brigadier General John Withers McQueen). הכח שגויס כלל 13 בטליונים מלווים ב-3 סוללות תותחי הרים ופלוגת הנדסה. הבטליונים כללו חיילים בריטים והודים ביחס של 1:3. כלי הנשק העיקרי של הבריטים היה רובה מרטיני-הנרי.
מול הבריטים התייצבו לוחמי השבטים שהתאפיינו בחוסר מבנה הררכי ופיקוד צבאי ובלקיחת יוזמות התקפיות על ידי קבוצות לוחמים.
המערכה בהאזארה 1888 > קרבות אוקטובר 1888

לאחר שהאולטימטום הבריטי נדחה ב-2 באוקטובר 1889 יצא הכח הבריטי ב-4 באוקטובר מבסיסיו וחולק ל-5 כוחות משנה שרובם נעו בדרכים ההרריות ורק כח משנה אחד נע לאורך נהר האינדוס. הכוחות הלוחמים ניהלו סדרה של קרבות מול חלק מהשבטים הפשטונים כשבמהלך הדיפת לוחמי השבטים הרסו הבריטים מספר כפרים ושרפו שדות ויבולים. המערכה הוכרעה ב-19 באוקטובר כשהשבטים המעורבים חתמו על הסכם שלום עם הבריטים.
המערכה בהאזארה 1888 > קרבות נובמבר 1888

לאחר הניצחון באוקטובר פנו הכוחות הבריטים צפונה, מעבר להרים השחורים, כדי להתמודד עם שבטי מורדים אחרים (שבט אלאיוואל (אנ') ואחרים). הקרבות הסתיימו ב-3 בנובמבר 1988 לאחר שהבריטים הרסו כפר פשטוני מרכזי וראשי השבטים הצטרפו גם הם להסכם השלום לאחר שהסכימו לשלם קנס, למסור לבריטים בני ערובה לקיום ההסכם ולא להתנגד לעבודות פיתוח שתכננו הבריטים.
המערכה בהאזארה 1888 > נסיגת הבריטים

על אף הניצחונות הבריטים והסכם השלום שנחתם נאלצו הבריטים לסגת ממזרח פקיסטן בעקבות לחץ של הממשל ההודי במחוז פונג'אב לפני שהספיקו לבסס את שליטתם בזירה ולהקים, כהרגלם, תשתית של כבישים מבצרים ומבני שלטון. נסיגה זו הביאה להתעוררות של השבטים המנוצחים ולחידוש המרד.
המערכה בהאזארה 1888 > תוצאות המערכה

במערכה איבדו הבריטים 25 חיילים ובנוסף נפצעו 54 חיילים כשמהצד השני נהרגו כ-400 לוחמים פשטונים.
לחיילים שהשתתפו במערכה הוענקה מדליית השירות הכללי בהודו עם אבזם "המערכה בהאזארה 1888".
המערכה בהאזארה 1891

בעקבות דחיית הסכם השלום של 1888 על ידי השבטים הפשטונים יצא ב-1891 כוח בריטי מחודש לזירת השבטים בפיקיוד של מייג'ור גנרל וו. ק. אליס (Elles). כמסקנה מהקשיים בהם נתקלו הכוחות שנעו בהרים במערכה של 1888 הוחלט שהכח הבריטי העיקרי ינוע משני צידיו של נהר האינדוס שם נמצאו רוב הכפרים של שבטי המורדים. הכח הבריטי יצא מבסיסיו ב-12 במרץ 1891 ולרוב נתקלו בהתנגדות מועטה כשכל כפר בו התגלתה התנגדות הועלה באש.
ב-29 במאי 1891, לאחר סדרת קרבות נכנעו השבטים המורדים וחתמו על הסכם שלום לפיו יאפשרו לבריטים לפעול בזירה ללא הפרעה. ההסכם נחתם בהיעדרותו של מנהיג המורדים Hashim Ali שברח מהמחוז. הבריטים שחזרו לבסיסם השאירו מאחור חיל מצב בריטי במוצבים בעמדות מפתח.
בסיום הקרבות נמנו בצד הבריטי 9 חללים ו-39 פצועים. למשתתפים בקרב הוענקה מדליית השירות הכללי בהודו עם אבזם "המערכה בהאזארה 1891".
לקריאה נוספת

Frontier and Overseas Expeditions from India, 1905, כרך 1 (מתוך 6)
הערות שוליים

↑  ג'. וו. מקווין, באתר wikisource
↑  היו אלו שבט ההאסנזי (אנ') ושבט האקאזי (אנ')
↑  כרך 1, באתר אמזון
החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה

חיילים איטלקים באלפים
קווי אספקה אוסטרים-גרמניים, אוקטובר 1917
החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה הייתה חזית הלחימה בצפון איטליה במהלך מלחמת העולם הראשונה, שהתחוללה בין ממלכת איטליה, ולצדה צבאות נוספים ממדינות ההסכמה, לבין האימפריה האוסטרו-הונגרית, בתמיכת כוחות מן הקיסרות הגרמנית. החזית נפתחה ב-23 במאי 1915 עם הכרזת המלחמה של איטליה על אוסטרו-הונגריה, הכרזה שלוותה במתקפה איטלקית בנקודות מסוימות לאורך החזית. כניסתה של איטליה למלחמה לצד מדינות ההסכמה באה למרות חתימתה על הברית המשולשת עם הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית משנת 1882, ועל רקע רצונה לכבוש מידי אוסטרו-הונגריה אזורים שאותם ראתה כשייכים לה ושבהם התגוררו דוברי איטלקית רבים.
לאורך רוב שנותיה התנהלה החזית במלחמת חפירות סטטית בערוצי הנהרות איזונצו ופיאווה בשטחי צפון איטליה, סלובניה וקרואטיה של ימינו. אולם, בניגוד למישורים הבוציים של החזית המערבית, התאפיינה הלחימה בחזית האיטלקית בלוחמה הררית. כמו כן, בנוסף למלחמה סטטית ארוכה הוחלשו צבאות שני הצדדים על ידי מחלות מידבקות כדיזנטריה וטיפוס. התפתחות בחזית הושגה בקרב קפורטו, לאחר התגבורת שקיבלה אוסטרו-הונגריה מן הכוחות הגרמניים שהופנו לחזית לאחר יציאתה של האימפריה הרוסית מהמלחמה. אלא שההתקדמות של מעצמות המרכז נבלמה עקב התארכות קווי האספקה, כשמנגד הגיעו לצדם של האיטלקים תגבורות בריטיות, צרפתיות אמריקאיות ועוד. בקרב ויטוריו ונטו הושגה ההכרעה בחזית לטובת מדינות ההסכמה, ולאחריו נכנעו הכוחות האוסטרו-הונגריים ב-3 בנובמבר 1918.
רקע

בשנת 1882 חתמה ממלכת איטליה על הברית המשולשת עם הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית, שבה התחייבו המדינות החתומות לצאת להגנת בעלות בריתן במקרה שאחת מהן תותקף. ברית זו, שמבחינתה של איטליה באה להגן על האינטרסים האיטלקיים מעבר לים, עמדה בצלה של יריבות ארוכת שנים בין איטליה לאוסטרו-הונגריה על רקע שליטתה של האחרונה באזורים שבהם התגוררו דוברי איטלקית בצפון חצי האי האפניני ולחוף הים האדריאטי, אזורים שאיטליה רצתה לספח לעצמה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שמרה ממלכת איטליה על נייטרליות בתואנה שהתחייבותה במסגרת הברית המשולשת היא הגנתית וחלה רק במקרה שבנות בריתה תותקפנה, בעוד שגרמניה ואוסטרו-הונגריה היו הצד התוקף במלחמה. במקביל, ניסו מדינות ההסכמה לגייס את איטליה לצדן, מאמצים שנשאו פרי עם החתימה על ברית לונדון הסודית ב-26 באפריל 1915, שבה הובטחו לאיטליה אחרי המלחמה שטחים רבים מאלה שדרשה לעצמה בתמורה לוויתור על התחייבויותיה במסגרת הברית המשולשת והכרזת מלחמה על גרמניה ועל אוסטרו-הונגריה. כחודש לאחר מכן, ב-23 במאי הכריזה איטליה מלחמה על אוסטרו-הונגריה ופתחה במתקפה לאורך הגבול שנודעה בשם הזינוק הראשון (באיטלקית: Primo Sbalzo).
מהלך הלחימה > תקופת הלחימה הסטטית

מאז כניסת איטליה למלחמה נגד אוסטרו-הונגריה נערך צבאה במערך הגנתי בעמק איזונצו (נהר סוצ'ה בסלובניה של ימינו). מערך זה בלם את ההתקפה האוסטרו-הונגרית בקרב הראשון על האיזונצו והוביל לעוד אחד-עשר הקרבות על הנהר איזונצו מיוני 1915 עד ספטמבר 1917 בהם לא הושגה הכרעה של ממש, למעט הישגים זעירים. הגנרלים האיטלקים שילחו עוד ועוד התקפות באותו מבנה אחיד, בהם הסתערו חיילים איטלקים מלמטה על עמדות מבוצרות ונקטלו באמצעות אש מקלעים. הקרבות על האיזונצו גבו מהאיטלקים כ-150,000 הרוגים. עם זאת הדיווחים שהועברו על ידי ראש המטה הכללי האיטלקי לואיג'י קאדורנה לעורף (הן למלך והן לציבור) סיפרו רק על הצלחות וניצחונות.
בין 10 עד 15 במאי 1916 התחולל קרב אסיאגו. הייתה זו מתקפה גדולה של צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית נגד הצבא האיטלקי שהצליחה בהתחלה אך נהדפה ובסיום הקרב שבו הכוחות האוסטרים לנקודת ההתחלה. גם הקרב השישי על האיזונצו באוגוסט אותה שנה הסתיים בהישג איטלקי במסגרתו כבשו את העיר גוריציה.
מהלך הלחימה > ההתערבות הגרמנית והנסיגה האיטלקית

המצב הסטטי בחזית השתנה באוקטובר 1917. לאחר הקרב האחד עשר על האיזונצו, שהסתיים ללא הכרעה, החליטו הגרמנים להתערב ולהביא לשינוי בחזית זו. כוחות גדולים הובלו מהחזית המזרחית, שם נחלו הצלחה בכיבוש ריגה בעזרת הטקטיקה שפותחה על ידי גנרל אוסקר פון הוטייה שעיקרה: חדירה מהירה של יחידות קטנות ומהירות מצוידות בלהביורים, רימונים ונשק קל, פגיעה במפקדות ובסוללות התותחים תוך גרימת בהלה אצל האויב ולאחר מכן כניסת הדרג השני והשלישי שמשלימים את המלאכה. על הכוחות האוסטרו-גרמניים מונה הגנרל הגרמני אוטו פון בלוב שהשתתף קודם לכן בקרבות בפרוסיה ובמקדוניה.
המתקפה החלה ב-24 באוקטובר 1917 בשעה 02:00 בהפגזה ארטילרית מלווה בהתקפת גזים ומסך עשן. החיילים האיטלקים הופתעו כשמתוך הערפל הגיחו עליהם יחידות המחץ הגרמניות מצוידות בלהביורים ורימוני יד. במהרה נבקעו פרצות גדולות בחזית האיטלקית. הפריצה הגדולה הייתה באזור קפורטו, והגרמנים התקדמו ביום הראשון כ-25 ק"מ. תוך זמן קצר החלה מנוסת בהלה של כל הצבא האיטלקי. ב-30 באוקטובר היה הצבא האיטלקי על סף התמוטטות כללית. הוא נסוג כ-100 קילומטרים והתייצב על גדות הנהר פיאווה, 30 ק"מ בלבד מצפון לוונציה. רק התארכות קווי האספקה הגרמניים-אוסטריים גרמה להפסקת ההתקדמות.
מהלך הלחימה > נקודת המפנה והניצחון האיטלקי

האיטלקים הצליחו להתבסס ב"קו הנסיגה האחרון" של גדות הנהר פיאווה. במקביל לשינויי-גברי בצמרת הצבא, בהם מונה ארמנדו דיאז לרמטכ"ל, לאחר שרמטכ"ל הכישלון בקפורטו, לואיג'י קאדורנה הודח מתפקידו, הגיעו לחזית 3 דיווזיות בריטיות, שתי דיוויזיות צרפתיות, כוחות אמריקאים וחיילי הלגיון הצ'כוסלובקי.
לאיטלקים נודע על ידי מודיעין צבאי על כוונת האוסטרים לפתוח במתקפה רחבת-היקף ב-15 ביוני 1918 והם היו מוכנים לה. עד 23 ביוני נחלו הכוחות האיטלקים ניצחון מוחץ והנחילו תבוסה לאוסטרו-הונגרים. מפלת האוסטרו-הונגרים הייתה קשה במיוחד מבחינה מורלית כיוון שמפקדם העליון במתקפה זו היה קרל הראשון, קיסר אוסטריה עצמו.
ארבעה חודשים מאוחר יותר הצליחו האיטלקים ומדינות ההסכמה להשיג ניצחון מוחלט בקרב ויטוריו ונטו. האוסטרו-הונגרים נכנעו ב-3 בנובמבר 1918 לאחר כיבוש טריאסט.
במקביל לקרבות האחרונים על הנהר פיאווה, התקיימו שלושה קרבות על רכס ההרים השולט, קרבות מונטה גראפה היו קרבות הרריים קשים בשל הטופוגרפיה ומזג האוויר, בהם הצליחו הכוחות האיטלקים להגן על צפון איטליה מפני פלישה.
ראו גם

ממלכת איטליה במלחמת העולם הראשונה
הצבא המלכותי האיטלקי
החזית/הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה
דמוקרטיה דיונית

שלט בהפגנה, עליו כתוב "דמוקרטיה דיונית עכשיו!", עם הדפס של כתבי הפדרליסט מספר 10, מאת ג'יימס מדיסון. ג'וזף באסט, שהיה הראשון שהשתמש במונח דמוקרטיה דיונית, טען שבחיבור זה תמך מדיסון ביצירת אספה דיונית, שבה נציגי העם דנים באינטרס הציבורי באופן שאינו מקריב את טובת הציבור לשיקולים זמניים או חלקיים.
דמוקרטיה דיונית (באנגלית: Deliberative Democracy) היא צורה של דמוקרטיה שבה דיון מושכל (אנ') (דיון מנומק, חופשי ושוויוני) במרחב הציבורי הוא כלי מרכזי לשם קבלת החלטות קבוצתית. היא לרוב מאמצת אלמנטים של קבלת החלטות בקונצנזוס ושל שלטון הרוב. השיטה שונה מדמוקרטית מסורתית בכך שהתלבטות ודיון אותנטיים, ולא סתם הצבעה, היא המקור המרכזי ללגיטימציה של החלטות הנוגעות לציבור וכדרך מרכזית למימוש ערכים דמוקרטיים בחברה.
דמוקרטיה דיונית קרובה לדמוקרטיה מתייעצת (consultative democracy), שבה התייעצות ציבורית עם אזרחים היא מרכזית בתהליכים דמוקרטיים.
דמוקרטיה דיונית היא גם זרם מחשבה במדעי המדינה וגישה נורמטיבית  ומעשית בתאוריה פוליטית. הגישה מנוגדת לגישות אחרות, שמתייחסות לתהליך הדמוקרטי כהליך של צירוף אינטרסים (Aggregative democracy) או של מיקוח בין קבוצות אינטרס בעלות עוצמה פוליטית.
המצדדים בדמוקרטיה דיונית מדגישים את הדיון שקודם לאקט ההצבעה ותומכים בהסדרים חברתיים ומוסדות פוליטיים שמעודדים השתתפות של אזרחים  בדיונים כאלו. תומכי הגישה מבחינים בין דיון שוויוני המבוסס על טיעון, שכנוע, ושקילת ראיות, לבין שיח השוק, שבו פרטים המצויים בעמדות כוח ומעוניינים במימוש האינטרסים הפרטיים שלהם מנהלים משא ומתן. התומכים בדמוקרטיה דיונית מצביעים על יתרונות שונים של תקשורת המבוססת על דיון, כגון איכותו החינוכית והיכולת של אזרחים לממש דרכו את האוטונומיה שלהם, להתעצב כקהילה המבוססת על ערכים מוסכמים, להשיג חברה הוגנת וצודקת יותר ולהשיג גיוון אפיסטמולוגי והחלטות טובות יותר.
רוב הדיונים בדמוקרטיה דיונית הם של אזרחים, אבל הגישה מאפשרת גם שיתוף של בני אדם אחרים. לדוגמה גישה של תכנון ידידותי לילדים מאמצת שיטות התייעצות וקבלת משוב מילדים כדי לתרום לתכנון עירוני בטוח מעניין ושוויוני יותר.
היסטוריה > ציידים לקטים

לפי חלק מהחוקרים במשך עשרות אלפי שנים, במהלך התקופה הפלאוליתית רוב הקהילות של ציידים לקטים חיו בחברות דמויות דמוקרטיה שבהן יש ערכים של חופש, שווין חברתי, ושיתוף פעולה. חלק מהמחקר בנושא התבסס על עבודתו של כריסטופר בוהם.
ראיות לחברות דמוקרטיות נובעות ממחקרים על קהילות ציידים לקטים ששרדו עד היום שרובן  רוב קהילות הציידים-לקטים הבודדות ששרדו עד היום, כמעט בכל אזור, הן שוויוניות ודמוקרטיות ביותר. קהילות אלה חיות לרוב בתנאים שונים מאבותיהן, כשהן מוגבלות במידה רבה על ידי תרבויות אחרות, לאזורים לא נוחים עם מעט משאבים. עם זאת, הדמיון בין דפוסי היחסים הפוליטיים ברוב קהילות הציידים-לקטים, למרות שאלו התפתחו בבמערכות אקולוגיות שונות, מעיד לדעת החוקרים כי יש לכך מצע בסיסי המשותף עם אבותיהם הפלאוליתיים. בנוסף, לפי החוקרים שרידים ארכאולוגיים פלאוליתים מעידים רק לעיתים נדירות על לאי-שוויון חברתי, ומכן חוקרים מסיקים כי בדרך כלל קהילות ציידים-לקטים היו בעיקר שוויוניות ודמוקרטיות
רוב מהחברות הללו הפכו מורכבות והיררכיות יותר עם התפתחויות כמו חלוקת עבודה. קבלת החלטות מבוססת קהילה נהרסה והוחלפה על ידי צורות שונות של שלטון סמכותני כמו מלוכה.
היסטוריה > אתונה הקדומה

הדוגמה הראשונה לדמוקרטיה בחברה מורכבת החלה ביוון כדמוקרטיה אתונאית במהלך המאה השישית לפני הספירה. הדמוקרטיה האתונאית הייתה דיונית ובעיקר ישירה: חלק מההחלטות התקבלו על ידי נציגים אך רובן התקבלו על ידי "העם" באופן ישיר. הדמוקרטיה האתונאית הגיעה לקיצה בשנת 322 לפני הספירה.
היסטוריה > התפתחות המושג בקרב הוגים מוקדמים

המושג "דמוקרטיה דיונית" והגישות התאורטיות שקשורות בו התפתחו רק בחצי השני של המאה ה-20, אך ניתן לראות בו התפתחות של רעיונות מוקדמים יותר בפילוסופיה פוליטית. חלק מהתומכים בגישה רואים את עצמם כממשיכי דרכו של אריסטו, ובמיוחד מדגישים את החשיבות של הדיון של אריסטו על חוכמת ההמונים.
המחשבה של ז'אן-ז'אק רוסו ניתן לראות גם אותה כאחד מהמקורות המוקדמים של הגישה, אם כי היא גם ספגה ביקורת רבה מצד התומכים בדמוקרטיה דיונית. הוגים התומכים בדמוקרטיה דיונית נוטים לדחות את האופן בו רוסו הציע למצוא את "הרצון הכללי", אך מקבלים את התפיסה לפיה קיים קשר בין חירות לבין היכולת להשתתף בחקיקה, את הרעיון שהלגיטימציה של תהליכי קבלת החלטות תלויה במעמד השוויוני של כלל האזרחים, וחלקם גם את הרעיון שהדיון הציבורי צריך להתמקד בטובת הכלל.
עמנואל קאנט לא תמך בדמוקרטיה, אבל כתביו הפוליטיים וכתביו הקשורים בפילוסופיה של המוסר כוללים חלק מהרעיונות המרכזיים של הדמוקרטיה הדיונית, כגון רעיון האוטונומיה ורעיון השימוש הציבורי בתבונה. ההגנה של ג'ון סטיוארט מיל על חופש הביטוי בספרו על החירות, וכתיבתו על תפקיד הפרלמנט בממשל של נציגים (אנ') נחשבים גם כן למקורות מוקדמים לגישה. מיל חשב שדיון רציונלי על אינטרסים, דעות ונושאים במחלוקת הוא מהותי לעבודת האספה של הנציגים.
הוגים מרכזיים בזרם הפרגמטיזם האמריקאי, ובראשם ג'ון דיואי וצ'ארלס פרס, השפיעו גם כן על ניסוח רעיונות מרכזיים בגישה.
רעיונות מרכזיים > הסדרי דיון אידיאלים

בעוד שכל התומכים בדמוקרטיה דיונית רואים בדיון את המרכיב החשוב ביותר ללגיטימציה של קבלת החלטות, לא כל דיון וכל צורת תקשורת בין אזרחים נחשבים לראויים ומתאימים. לדוגמה, ברור שדיון בו המשתתפים כלל לא מוכנים להקשיב לאחרים או לבחון אלטרנטיבות לעמדותיהם, או דיון שבו חלק מהמשתתפים כלל לא נשמעים בגלל מעמדם, הם דיונים לקויים שאינם מולידים לגיטימציה דמוקרטית. מכאן שדמוקרטיה דיונית לא עוסקת רק בעצם קיומו של דיון, אלא גם בשאלות לגבי אופן הסדרת הדיון ובנורמות שמנחות אותו. חלק מתאוריות הדמוקרטיה הדיונית הן תאוריות אידיאליות, שמנסחות נורמות כלליות לתקינותו של הדיון המהוות אידיאה רגולטיבית. תאוריות אלה לא מניחות שהאידיאל ניתן למימוש בכל מציאות. חלקן מתייחסות באופן מפורש למציאות הלא-אידיאלית שבתוכה הדמוקרטיה הדיונית צריכה לפעול. אולם, המשותף לתאוריות אלה הוא שהן עוסקות בניסוח כללים וקריטריונים נורמטיביים אידיאלים שלאורם נבחן המצב במציאות והאלטרנטיבות הקיימות לו.
סטנדרטים מרכזיים שהוצעו כחשובים לניהול דיון הם: כבוד הדדי, היעדר יחסי כוחות מלבד כוחו של הטיעון הטוב ביותר, שוויון, מתן נימוקים או שיקול דעת רלוונטי, קונצנזוס והבהרת הקונפליקט כמטרות מרכזיות, הכוונת הדיון על ידי תפיסה של הטוב המשותף, פומביות ואחריותיות.
רעיונות מרכזיים > הסדרי דיון אידיאלים > מצב הדיבור האידיאלי (הברמאס)

אחת התאוריות המשפיעות ביותר בעניין זה היא "תאוריית השיח" של יורגן הברמאס, ובמסגרתה הגדרתו את "מצב הדיבור האידיאלי" (ideal speech situation). מצב הדיבור האידיאלי הוא סט של הנחות פרגמטיות שכל המשתתפים מניחים כאשר הם דנים עם אחרים בנושאים פוליטיים:
מותר לכל אדם שמסוגל להשתתף בדיון להשתתף בו;
לכל המשתתפים יש הזדמנות שווה לתרום לדיון ולהציג את טיעוניהם. בכלל זה, לכולם מותר לשאול שאלות לגבי כל טענה שעולה בדיון; לכולם מותר להציג כל טענה באשר היא כחלק מהדיון; ולכולם מותר לבטא את גישתם מאווייהם וצרכיהם;
אף אחד מהמשתתפים לא נתון לכפייה שבמסגרתה נמנע ממנו מלממש את הזכויות המצוינות בסעיפים 1 ו-2.
הברמאס לא טען שתנאים אלה מתקיימים במציאות במרחבים ציבוריים שבהם מתקיים דיון. טענתו היא שכל אדם שמשתמש בשפה במהלך דיון שמטרתו להגיע להסכמה הדדית, בניגוד לשימוש אסטרטגי בשפה שמטרתו לנצח, מניח במודע או במובלע, שתנאים אלה מתקיימים. ההנחות האלה הם במקרים רבים הנחות נוגדות מציאות (counterfactual presuppositions). כאשר המשתתפים מקבלים את ההנחות האלה, הכוח היחיד שפועל בתוך הסיטואציה הדיונית הוא כוחו של הטיעון, והדיון ייטה להשגת הסכמה ואף לקונצנזוס. חלק מהתאורטיקנים שקידמו את רעיון הדמוקרטיה הדיונית התייחסו לרעיון זה כאידיאל שיש לשאוף אליו באופן מעשי ולעצב על פיו את המרחבים הציבוריים שבהם מתקיימים דיונים ואת הכללים הנהוגים בהם. הברמאס עצמו הביע לעיתים סקפטיות לגבי אופן מחשבה זה.
רעיונות מרכזיים > הסדרי דיון אידיאלים > הליך דיון אידיאלי (כהן)

על בסיס העקרונות המוצעים בתאוריה של צדק של ג'ון רולס, הציע ג'ושוע כהן במאמרו "דיון ולגיטימציה דמוקרטית" ארבעה עקרונות שראוי לקיימם בדיון דמוקרטי. כהן קיבל את הטיעון של רולס לגבי המאפיינים הבסיסיים של חברה דמוקרטית מוסדרת היטב, אך דחה את הסיבות שרולס סיפק כהצדקה לקבלת מאפיינים אלה. המאפיינים הם: הדיון הדמוקרטי מאורגן סביב ניסוחים אלטרנטיביים של הטוב הציבורי; שוויון במובן שהזדמנויות פוליטיות וכוח פוליטי הם עצמאיים ביחס למעמד כלכלי או חברתי של האזרחים, והאזרחים פחות או יותר מודעים לעצמאות הזו; והעיסוק בפוליטיקה מעצב את הדרך שבה אזרחים מבינים את עצמם ואת האינטרסים הלגיטימיים שלהם – הוא מהווה בסיס לכבוד עצמי, מעודד התפתחות של תחושת מסוגלות פוליטית ותורם להבניה של חוש הצדק של האזרחים.
דמוקרטיה דיונית – המוגדרת לפי כהן כארגון עצמאי ופלורליסטי, שחבריו רואים את הדיון בין פרטים שווים וחופשיים כבסיס ללגיטימציה, מעדיפים מוסדות שבהם קיים קשר ברור בין דיון לתוצאות ומכירים ביכולת של כולם להשתתף בדיון – צריכה לנסות להתקרב ל"הליך הדיון האידיאלי" (ideal deliberative procedure) שמקיים את התנאים הבאים:
הדיון הוא חופשי במובן שהוא מקיים שני תנאים: (א) המשתתפים רואים את עצמם מחויבים לתוצאות הדיון, ושיקול הדעת שלהם לא מוגבל על ידי דרישות או נורמות שקודמות לדיון; (ב) המשתתפים מניחים שהם יכולים לפעול על פי התוצאות. הם רואים בעובדה שהם הגיעו להחלטה מסוימת באמצעות דיון סיבה מספקת כדי לפעול על פי ההחלטה הזו.
הדיון הוא תבוני או מנומק (reasoned) במובן שהצדדים נדרשים להצביע על הסיבות לתמיכה בהצעות שלהם, והם מצפים שהסיבות שהם מספקים, ולא גורמים אחרים כגון הכוח החברתי של הדובר, יקבעו את גורל הצעתם. ההשראה לתנאי זה היא תאוריית השיח של הברמאס. תנאי זה מכוון לפרוצדורה של הדיון ולא לשיפוט של תוצאותיו. ניתן לדחות הצעות פשוט כיוון שלא הוצעו להן נימוקים.
בדיון מתקיים שוויון פורמלי ומהותי. תנאי השוויון הפורמלי הוא שהכללים שמנחים את ההליך הדיוני לא מוציאים מהכלל אף משתתף ומפלים אותו לרעה או לטובה. תנאי השוויון המהותי מתייחס לכך שחלוקת הכוח והמשאבים בחברה לא משפיעה על הסיכוי של המשתתפים לתרום לדיון ולא מהווה סמכות בדיון. המשתתפים לא רואים את עצמם מחויבים להקצאה הקיימת של זכויות, מעבר לתנאי המינימלי שקיימת לכולם זכות שווה להשתתף בדיון. כלומר, מערכת הזכויות עצמה היא נושא לדיון.
הדיון האידיאלי מכוון להשגת קונצנזוס רציונלי. כלומר, מטרת הדיון היא למצוא נימוקים רציונליים שמשכנעים את כל מי שמחויב לכללי הדיון הדמוקרטי. עם זאת, גם בתנאים אידיאלים אין הבטחה שקונצנזוס כזה יושג, ואם הוא לא מושג, הדיון מסתיים בהחלטת רוב.