הטיסות הראשונות לארץ ישראל
מסעות הטייסים הצרפתיים לארץ ישראל > התחרות האווירית מפריז לקהיר

בתאריך 20 באוקטובר 1913 יצאו מפריז שלושה מטוסים הנושאים שלושה טייסים ושני מכונאים בדרכם לקהיר, כחלק מתחרות אווירית שהוכרזה על ידי הליגה האווירית הלאומית. המטוס הראשון היה מדגם בורל והוטס על ידי הטייס פייר דוקור שלווה על ידי המכונאי אנרי רו; המטוס השני היה מדגם בלריו XI-2 שהוטס על ידי ז'ול ודרין שהיה גם מכונאי מטוסים בעצמו ולכן לא נזקק לליווי של מכונאי נוסף; והמטוס השלישי היה מדגם ניופורט II ואוייש על ידי הטייס מארק בונייה והמכונאי ז'וזף ברנייה.
שלוש הטיסות עוררו עניין ציבורי עצום בקרב תושבי המדינות שבתחומם עמדו המטוסים לעבור, ואף בארץ ישראל נערך סיקור עיתונאי מפורט על מעלליהם של הטייסים. בעיתון החרות פורסם ב־16 בנובמבר 1913 בהתרגשות כי "הציפור האדם" ו"המעופף" (הטייס) פייר דוקור עתיד להגיע לארץ ישראל בימים הקרובים:
"בעוד ימים אחדים יופיע באופקנו הצפור-האדם! המעופף הצרפתי דוקורט Daucourt. הוא כבר עזב את עיר הבירה העותמנית, ובעוד ימים אחדים יתגלה בגאון ובהדר על שמי ארצנו היפים. והציפור-האדם הזה, שליח הקדמה והמדע, הבא אלינו מצרפת הנאורה, עושה את דרכו לא בנקל כי אם בקושי רב וביהירות מסוכנת. ואוכל להגיד כי דוקורט הוא המעופף הראשון שהרהיב עז בנפשו לנסוע נסיעה אווירית ארוכה כזו שכמוה לא נסו לעשות אף גבורי־האוויר היותר עזמים."
על אף הציפיות הרבות, לא התנהלה טיסתם של דוקור ורו כמתוכנן. ביום הראשון למסע הם נאלצו לנחות נחיתת אונס במרחק של כ־100 ק"מ מפריז בשל רוחות חזקות, ובהמשך נתקלו בסערה מעל הים השחור. למרות זאת הם הצליחו להגיע לאיסטנבול בשלום ב־9 בדצמבר 1913, ושם התקבלו בכבוד רב וביצעו טיסת ראווה מעל העיר שבו חזו מכובדים צרפתים ועות'מאניים שהוזמנו לאירוע החגיגי. המשך דרכם מעל הרי הטאורוס הייתה רצופה קשיים בשל רוחות עזות, ערפל ושלג שהקשו על הניווט ועל הטסת מטוסם השברירי. דוקור ורו חלו שניהם אך התעקשו להמשיך במסע, עם זאת לא הצליחו לעבור את ההרים והמטוס הוטח ברוחות מגובה 1,300 מטרים ופגע בעץ על הקרקע. דוקור נחלץ מהמטוס בשלום וללא פגע, אך כנף המטוס נשברה והוא השאיר אותו להשגחתו של רועה מקומי, בעודו ממהר אל העיירה שאליה הגיע המכונאי רו קודם לכן ברכבת. הרועה שלא ידע עד כמה הדבר מסוכן, התיישב במטוס הפגוע והצית סיגריה שגרמה לדליקה ומיד לאחר מכן לפיצוץ המטוס. דוקור שב בריצה לשמע הפיצוץ אך גילה כי המטוס נמחה לחלוטין. את המשך המסע עשו דוקור ורו באוניה והגיעו לאלכסנדריה ב־13 בדצמבר 1913, לאחר שלא הצליחו להחליף את מטוסם ההרוס במטוס אחר ונאלצו לפרוש מהתחרות האווירית.
טיסתו של ז'ול ודרין הייתה מוצלחת יותר, אף על פי שהיא לא היה חפה מקשיים. בתחילת המסע הוא עוכב ונעצר ליד העיר נאנסי לאחר שחדר ביודעין ובכוונה לאזור אסור לטיסה לפי אמנת הטיס בין צרפת לגרמניה משנת 1913. בחירתו של ודרין לטוס דרך גרמניה, בנתיב צפוני יותר מזה שנבחר על ידי דוקור ורו שהעדיפו לטוס בנתיב ישיר יותר למזרח התיכון, נועדה להביע את מחאתו על הגבלת השמיים לטייסים, וגרמה לו בסופו של דבר לעיכוב של חודש במסע.
ב־20 בנובמבר 1913 לפנות בוקר המריא ודרין מנאנסי ללא אישור, תוך סיכון כי אם יאלץ לנחות בשטח גרמני הוא צפוי למאסר על הסגת גבול גרמניה. עם זאת טיסתו עברה מעל גרמניה בשלום והוא נחת בפראג בצהרי היום. מעלליו של ודרין הביאו במבוכה את שלטונות גרמניה וצרפת ואת העיתונות, שמצד אחד הללה את אומץ לבו של הטייס ומצד שני התקשתה לתרץ את החדירה הבלתי חוקית לשטח האסור לטיסה מסיבות ביטחוניות.
ב־1 בדצמבר המריא ודרין מפראג לסופיה, בירת בולגריה, והכריז כי משם ימשיך בדרכו לאיסטנבול, ירושלים, קהיר, בגדאד בומביי וקולקטה, ממנה ימשיך באונייה לאמריקה. ב־5 בדצמבר נחת ודרין בסן סטפנו, בולגריה, ושם נפגש עם הטייס מארק בונייה והמכונאי ז'וזף ברנייה אשר יצאו לפניו למסע בנתיב דומה אך טסו במקטעים קצרים ולכן התקדמותם הייתה איטית יותר. בניגוד לודרין, בונייה וברנייה קיבלו אישור לטוס מעל גרמניה ולכן נמנעה מהם הסתבכות דיפלומטית שהייתה מנת חלקו של ודרין. שלושת אנשי הצוות המשיכו ביחד לאיסטנבול והתקבלו שם בכבוד רב.