stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפט ראו-בלקוול
סטטיסטי מספיק

דגימה מתוך התפלגות שאינה ידועה מערבת שני גורמי אי-ודאות: הפרמטר שאינו ידוע, והאקראיות המובנית בפונקציות ההתפלגות. לפעמים אפשר לפצל את חוסר הוודאות הזה באמצעות סטטיסטי, שהוא (בדיוק כמו אומד) פונקציה ניתנת לחישוב של המדגם. אם ההתפלגות המותנית של המדגם, בהינתן ערכו של הסטטיסטי, אינה תלויה עוד בפרמטר הלא-ידוע, אז הסטטיסטי נקרא סטטיסטי מספיק.
דוגמה. מספר שגיאות הכתיב בעמוד מודפס הוא משתנה מקרי בעל התפלגות פואסון. ההתפלגות המדויקת תלויה בפרמטר  \ \lambda , השווה לתוחלת ההתפלגות. ערכו של הפרמטר תלוי כמובן במידת ההקפדה של הסופר ושל העורך, ובטיב ההגהה וההדפסה. אם דוגמים עשרה עמודים בספר וסופרים את השגיאות בכל אחד מהם, אפשר לנסות ולאמוד את  \ \lambda  מתוך עשרת המספרים שהתקבלו. במקרה זה, מתברר כי מספר השגיאות הכולל S מהווה סטטיסטי מספיק. כאשר מבקשים לחשב את הסיכוי לתופעה מסוימת במדגם (למשל, לכך שבעמוד השלישי יהיו שתי שגיאות), אפשר להסתפק בידיעת S; ערכו המדויק של הפרמטר לא יוסיף שום מידע לחישוב. גם ההפך נכון: את כל שאפשר להסיק על  \ \lambda  מתוך עשרת מספרי השגיאות, אפשר להסיק כבר מן הסכום S.
משפט ראו-בלקוול

נניח ש- S הוא סטטיסטי מספיק, ו- T הוא אומד חסר הטיה עבור הפרמטר שמבקשים לאמוד. נגדיר משתנה חדש, השווה לתוחלת המותנית  \ T'=E(T|S). אז:
המשתנה  \ T' גם הוא חסר הטיה.
\ T' תלוי ב- S ותו לא.
לכל ערך של הפרמטר, השונויות מקיימות  \ V(T')\leq V(T).
אם  \ T' אינו שווה ל- T בהסתברות 1, אז  \ V(T')<V(T) לפחות עבור ערכים מסוימים של הפרמטר.
הווה אומר, המקרה היחיד שבו המשתנה החדש אינו טוב יותר, הוא כאשר המשתנה החדש שווה לישן, ובפרט, כאשר המשתנה T תלוי במדגם רק דרך S.
לעובדה שמשפט ראו-בלקוול מייצר אומד חסר-הטיה התלוי רק בסטטיסטי המספיק S יש חשיבות מיוחדת. אם הסטטיסטי S הוא, בנוסף להיות מספיק, גם סטטיסטי שלם, אז משפט להמן-שפה מבטיח שהאומד  \ T' הוא בעל שונות מינימלית מבין כל האומדים חסרי ההטיה, וזאת באופן אחיד (על-פני כל ערכי הפרמטר).
הוכחת המשפט

עם כל חשיבותו של המשפט, ההוכחה פשוטה למדי, ומבוססת על מה שמכונה 'הפירוק האורתוגונלי' של השונות:
נאפה (מחוז)

| --- | --- |
חותם נאפהחותם נאפה

עמק נאפה
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  קליפורניה קליפורניה
 בירת המחוז:  נאפה 
 תאריך ייסוד:  1850
 על שם:  נאפה 
 שטח:  2,041 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  138,019 (1 באפריל 2020)
  ‑ צפיפות:  180 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  38°30′N 122°19′W﻿ / ﻿38.5°N 122.32°W﻿ / 38.5; -122.32 
 אזור זמן:  UTC -8
 http://www.countyofnapa.org
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נאפה (באנגלית: Napa) הוא מחוז הממוקם צפונית לאזור מפרץ סן פרנסיסקו במדינת קליפורניה שבארצות הברית. המחוז הוא חלק מהאזור המטרופוליטני של נאפה, והוא גובל במחוזות סונומה במערב, לייק בצפון, יולו וסולאנו במזרח. נכון לשנת 2011 במחוז מתגוררים 138,088 איש.
מושב המחוז ממוקם בעיר נאפה. נאפה היה אחד ממחוזותיה המקוריים של קליפורניה, שנוצר בשנת 1850 עם הצטרפותה של קליפורניה לארצות הברית. בשנת 1861, חלקים מהמחוז נמסרו למחוז השכן, מחוז לייק. המילה נאפה נגזרת מהמילה האינדיאנית, שלה ניתנו מספר תרגומים כמו "דוב גריזלי", "בית", "מולדת" ו"דג". מכול ההסברים לפירוש השם, המקובל ביותר הוא שפירוש המילה נגזר מהמילה האינדיאנית בית, למרות שבמחוז מקובלת האגדה האורבנית שפירוש השם הוא "אתה תמיד תשוב".
מחוז נאפה, שפעם היה מייצא סוגים רבים של יבולים, ידוע כיום בעיקר בזכות תעשיית היינות שלו, שעלתה בשנות ה-60 למעמד שווה לאלו של איטליה וצרפת.
ב-24 באוגוסט 2014 התרחשה רעידת אדמה בעוצמה של 6 בסולם מגניטודה בנאפה, החזקה ביותר ב-25 שנה האחרונות.
ראו גם

אולד פיית'פול (קליפורניה)
נאפולי (נפה)

נפת נאפולי (באיטלקית: Provincia di Napoli) היא נפה במחוז קמפניה שבאיטליה.
נפת נאפולי שוכנת סביב מפרץ נאפולי בים הטירני בדרום קמפניה שבאיטליה. הנפה משתרעת על שטח של 1,171.13 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 3,088,461 נפש, שהם רוב אוכלוסייתו של המחוז. בירתה בעיר נאפולי שעל שמה היא נקראת.
עם הערים הנוספות בנפת נאפולי נמנות סורנטו, פומפיי וארקולנו.
אתרי תיירות ידועים הם פומפי, הרקולנאום, וזוב, טורה אנונציאטה, המערה הכחולה והאיים קאפרי ואיסקיה.
ראו גם

מפרץ נאפולי
נמייה דקה סומאלית

| נמייה דקה סומאלית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: נמייתיים
סוג:: נמייה דקה
מין:: נמייה דקה אנגולית
שם מדעי
 Galerella ochracea ‏גריי, 1848
תחום תפוצה


נמייה דקה סומאלית (שם מדעי: Galerella ochracea) הוא מין של נמייה ממשפחת הנמייתיים האנדמית למדינת סומליה באפריקה. היא קרובת משפחה של הנמייה הדקה האנגולית.
זוהי נמייה קטנה יחסית. אורכה הממוצע 25–29 ס"מ ומשקלה 0.6 ק"ג. נמייה זו בעלת פרווה חומה-כתומה ולפעמים כהה יותר. הזנב ארוך, הגפיים קטנות, האוזניים קטנות והראש מוארך מעט עם אף מחודד ושינים חדות.
נמייה זו חיה בערבות והסוואנות של סומליה שבמזרח אפריקה והיא חיה בחבורות קטנות.
כמו רוב הנמיות היא אוכלת כל היוצאת לציד בעיקר ביום. היא אוכלת חרקים, זוחלים קטנים כמו לטאות ונחשים, יונקים קטנים ועופות וביצים וגם פירות.
נובו-פרדלקינו

נובו-פרדלקינו (ברוסית: Ново-Переделкино) הוא ראיון של המחוז המערבי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטח הראיון הוא 8.4782 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 121,718 תושבים (2020).
נובו-פרדלקינו ממוקם מחוץ לכביש הטבעת של מוסקבה. הראיון נקרא על שמו של היישוב פרדלקינו הממוקם בשטחו, שנמצא כיום ביישוב ונוקובסקויה.
בשטח הראיון ממוקמים מפעלים של קוקה-קולה ומקדונלד'ס, כמו גם המשרד הראשי של החברה "רוסקי סטנדרט".
יש בראיון מדרון סקי מלאכותי, בריכת שחייה, משטח החלקה על הקרח, מגרש טניס, בית ספר להיאבקות, 13 בתי ספר מקיפים, 14 גני ילדים, וכן 2 קופות חולים למבוגרים ולילדים.
אתרים ראויים לציון

קתדרלת איגור הקדוש מצ'רניגוב בפרדלקינו (אנ')
הדאצ'ה של לבנסון (רו')
תחנות מטרו "בוריסובסקויה שוסה" (אנ') ו"נובופרדלקינו" (אנ')
נעמה שנדר

| --- | --- |

נעמה שנדר בסרטו של וידי בילו ודליה הגר "קרוב לבית", 2005
 לידה:  10 ביולי 1982 (בת 42) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
נעמה שנדר (נולדה ב-10 ביולי 1982) היא שחקנית ואמנית ישראלית. התפרסמה בשל תפקידה בסדרת הטלוויזיה "חשופים".
ביוגרפיה

שנדר נולדה בירושלים, בת לערן שנדר, לימים פרקליט המדינה, ולנעה צור שנדר, סופרת. נעמה גדלה במוצא עילית, למדה משחק ועיצוב בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים ובאקדמיה לאמנות ריטפלד באמסטרדם, שם התגוררה בין השנים 2005–2007. את התואר השני שלה באומנות היא עשתה ב-Royal College of Art, בלונדון, אותו היא סיימה בהצטיינות והוזמנה ללמד באוניברסיטת גולדסמיט בלונדון.
ב-2005 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "קרוב לבית", בו גילמה לוחמת משמר הגבול המשרתת במזרח ירושלים. הסרט זכה לתשבחות מצד המבקרים, זכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים ואף השתתף בפסטיבל ברלין. בשנת 2007, לאחר שובה לישראל, הופיעה שנדר בהצגות הפרינג' "אמה צונץ" ו-"הלא מחונכים", בתיאטרון תמונע, "גרילה", בתיאטרון החאן, ו"חוזר חלילה ומג'נון" בתיאטרון המעבדה. היא עבדה בין היתר עם הבמאים: אריאל אפרים אשבל, נאוה פרנקל, עינת גנץ ובן בוכנבכר, לוי זיני ואוהב פלנץ. שנדר הופיעה בתפקיד ראשי בטלנובלה "חשופים" בערוץ הוט 3, בה גילמה את דמותה של שירה מזור.
ב-2010 עבודה הראשונה, ׳תיאטרון מסך׳ כבמאית עלתה בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר וזכתה בפרס ראש העיר. ב-2012 עבודתה "ערימת ילידים" הוצגה בתיאטרון תמונע בתל אביב.
ב-2013 עלתה עבודה "בית חינוך עיוורים" בירושלים כחלק מהפקות המקור של פסטיבל בבית, עונת התרבות הירושלמית.
כמו כן בשנת 2013 השתתפה בסרט "כפויים במחלוקת".
שנדר משלבת בעבודותיה לעיתים קרובות מופיעים לא מקצועיים ועולמה האסתטי משלב בין המדיום התאטרוני לקולנועי.
הערות שוליים

↑  גואל פינטו, תנאים של חיבה, באתר הארץ, 27 ביוני 2006
↑  "קרוב לבית" יוקרן בפסטיבל ברלין, באתר ynet, 20 בנובמבר 2005
↑  שירה מזור (נעמה שנדר), באתר ynet, 19 במאי 2008
↑   NATIVES Excerpts, סרטון בערוץ "naama schendar", באתר יוטיוב (אורך: 03:41)
↑  מקודשת (מבית עונת התרבות בירושלים), באתר www.mekudeshet.com
↑   בית חינוך עיוורים - הצצה מוקדמת, סרטון בערוץ "מקודשת Mekudeshet مقدسة", באתר יוטיוב (אורך: 01:13)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462637905171  BnF: cb15777618x (data)  ISNI: 0000 0000 0543 9451  NLK: KAC2020R1693  SUDOC: 121437213  VIAF: 44633658   WorldCat (עם VIAF): 44633658
נייתן הייל

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1755 קובנטרי, קונטיקט, ארצות הברית 
 הוצאה להורג:  22 בספטמבר 1776 (בגיל 21) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Nathan Hale Cemetery 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  קולג' ייל 
 השתייכות:  הצבא הקונטיננטלי 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העצמאות של ארצות הברית 
 
פסל של נייתן הייל בסיטיהול פארק בניו יורק
פסל של נייתן הייל באוניברסיטת ייל
אנדרטת זיכרון לנייתן הייל בעיר הולדתו קובנטרי, קונטיקט
בול עם תמונתו של נייתן הייל (1925)
נייתן הייל (באנגלית: Nathan Hale‏; 6 ביוני 1755 – 22 בספטמבר 1776) היה חייל אמריקאי ששירת בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית, התנדב להיות מרגל, נתפס על ידי הבריטים והוצא להורג, ומאוחר יותר הפך לגיבור לאומי אמריקאי.
קורות חיים

הוא נולד בעיר קובנטרי בקונטיקט. בגיל 18 סיים את קולג' ייל בהצטיינות והחל לעסוק בהוראה. במלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא הצטרף לצבא הקונטיננטלי, השתתף במצור על בוסטון והגיע לדרגת קפטן. בקרב על לונג איילנד כבשו הבריטים את האי מנהטן. ב-8 בספטמבר 1776 התנדב הייל לחדור לקווי הבריטים ולדווח על תנועות הצבא. הוא נתפס כעבור זמן קצר. מרגלים נחשבו אז כלוחמים בלתי חוקיים ודינם היה הוצאה להורג.
הייל הוצא להורג בתלייה ב-22 בספטמבר 1776. גופתו נקברה במקום לא ידוע בקבר לא מסומן.
מורשת

הייל, שהיה מרגל לא מוצלח, שנתפס מיד לאחר תחילת פעילותו, הפך לגיבור לאומי לאחר שהתפרסמו המילים שאמר לפני תלייתו. לפי המקובל אמר הייל:
"אני רק מצטער שאני יכול לתת את חיי למען ארצי רק פעם אחת"
המשפט הזה נלמד עד היום בכל בתי הספר בארצות הברית . הוא חלק חשוב באתוס של ארצות הברית. משפט דומה לו באתוס הציוני הוא "טוב למות בעד ארצנו" שאמר יוסף טרומפלדור.
הקצין הבריטי ג'ון מונטסור שהיה נוכח בעת התלייה סיפר לאחר מכן לקצין האמריקאי ויליאם האל, ידידו של הייל, על המילים שאמר הייל לפני מותו. האל היה זה שפרסם אותן. מאחר שהאל לא היה נוכח בעת התלייה יש היסטוריונים המטילים ספק באמיתותן אבל זה לא פגע ברושם שלהן שהפך את הייל לגיבור לאומי.
מנחם בגין העריך את מורשתו של נייתן הייל ובמספר פעמים התריע על יחסם השלילי של שלטונות ישראל לעולי הגרדום לעומת יחסה של ארצות הברית לנייתן הייל. בטקס זיכרון לעולה הגרדום דב גרונר ב-1957, כאשר הממשלה לא שלחה כל נציג הוא אמר:
"...במלחמת השחרור האמריקאית, שנטלה אלפי קרבנות, היה עולה לגרדום אחד ויחיד, נתן הייל, שאמר לפני צאת נשמתו "אני מצטער שאין לי אלא חיים אלה כדי לתתם למען ארצי". מאז נושא כל העם האמריקאי לדורותיו ולשכבותיו, על נבחריו ונשיאיו את שמו של הייל לתהילה. הם יודעים לכבד גבורה ולחנך על ברכיה את ילדיהם..."
.
הנצחה

פסלים רבים של הייל נמצאים בארצות הברית. היות שלא נמצאו פורטרטים שלו הסתמכו על תיאור מילולי שלו. המפורסמים ביותר הם:
ליד בניין העירייה של ניו יורק סמוך למקום המשוער של ההוצאה להורג שלו הוקם פסל לזכרו שנחנך ב-5 בנובמבר 1893.
בקמפוס אוניברסיטת ייל ליד בנין קונטיקט, הוקם ב-1914. האוניברסיטה מתגאה בנייתן הייל שהיה מבוגריה.
במפקדת ה-CIA בלאנגלי, וירג'יניה. הפסל הוקם כהוקרה למרגל האמריקאי הראשון שהוצא להורג על ריגול למען ארצו. העתק של הפסל המקורי באוניברסיטת ייל. הוא נחנך ב-1973 לציון 200 שנים לסיום לימודיו של הייל באוניברסיטת ייל.
אנדרטה בצורת אובליסק בעיר הולדתו קובנטרי, קונטיקט שהוקמה ב-1846.
הערות שוליים

↑  המשפט המקורי באנגלית: I only regret that I have but one life to lose for my country
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349678205171  BnF: cb17792448s (data)  GND: 119126257  ISNI: 0000 0000 2332 245X  LCCN: n82126548  SNAC: w6tt4qth  SUDOC: 228468116  Trove: 1510747  VIAF: 54951105   WorldCat (עם VIAF): 54951105
משפט קרנו (תרמודינמיקה)

משפט קרנו בתרמודינמיקה קובע חסם עליון לנצילות התאורטית של מנוע חום. המשפט קובע שבין כל מכונות החום שפועלות בין אמבט חם לאמבט קר, מכונת קרנו הפועלת בין שני המאגרים היא בעלת הנצילות המרבית, וערכה של נצילות מרבית זאת תלוי רק בטמפרטורות של המאגר החם והקר. נצילות זאת אינה תלויה בפרטים המדוקדקים של מחזור העבודה או בסוג המרכיב החומרי באמצעותו מתבצעת עבודה. המשפט פותח ב-1824 על ידי הפיזיקאי הצרפתי סאדי קרנו.
הנצילות המרבית היא היחס בין הפרש הטמפרטורות של המאגרים לטמפרטורה של המאגר החם, ומבוטאת במשוואה  \eta _{\text{max}}=1-{\frac {T_{\mathrm {C} }}{T_{\mathrm {H} }}}, כאשר TC ו-TH הן הטמפרטורות המוחלטות של המאגר הקר והחם, בהתאמה, והנצילות  \eta  מוגדרת להיות היחס בין העבודה המכנית שביצע המנוע לחום שנמסר מהמאגר החם.
משפט קרנו הוא מסקנה מן החוק השני של התרמודינמיקה. מבחינה היסטורית, המשפט פותח על סמך הקונספציה של תאוריית הקלוריק (השקפה שהייתה רווחת בתקופתו של קרנו), והקדים את ניסוח החוק השני.
הוכחה

ההוכחה של משפט קרנו היא הוכחה על דרך השלילה: האסטרטגיה המרכזית שלה היא להראות שהנחת קיומה של מכונת חום היפותטית בעלת נצילות גבוהה מהחסם של קרנו מאפשרת לבנות מכונת חום מורכבת המזרימה חום ממאגר קר למאגר חם ללא התערבות אנרגטית חיצונית. באיור מופיעים שני מנועי חום מצומדים הפועלים בין שני מאגרים בטמפרטורות שונות. מנוע החום בעלת הנצילות הגבוהה יותר ( \eta _{M}) מניע מנוע חום עם נצילות נמוכה יותר ( \eta _{L}), ולמעשה גורם לאחרון לפעול כמשאבת חום. צמד המנועים לא מקבל שום אנרגיה ממקור חיצוני, ופועל לגמרי באמצעות האנרגיה המשתחררת כאשר חום מועבר מהמאגר החם לתוך המאגר הקר. אף על פי כן, אם מתקיים  \eta _{M}>\eta _{L}, אז זרימת החום השקולה תהיה אחורנית, כלומר מהמאגר הקר לחם ובניגוד לכיוון ההתרחשות הטבעי של תהליכים:
מצב שאינו אפשרי אודות לחוק השני של התרמודינמיקה.
הוכחה > תיאור הגדלים התרמודינמיים

החום  Q שזורם מהמאגר החם מומר לעבודה  W=\eta _{M}Q ולחום  (1-\eta _{M})Q שזורם אל המאגר הקר. מכונת החום השנייה היא משאבת חום, כך שהעבודה W שהפעיל המנוע הראשון משמשת כדי לשאוב חום מהמאגר הקר למאגר החם. מכיוון שמשאבת החום היא למעשה מנוע קרנו הפוך, החום  Q' שהיא תמסור למאגר החם יקיים:  \eta _{L}Q'=W=\eta _{M}Q\implies Q'={\frac {\eta _{M}}{\eta _{L}}}Q. מכיוון שהנחת המוצא שלנו היא ש-  \eta _{M}>\eta _{L}, קיבלנו איפה ש- Q'>Q, כלומר שזרם חום מהמאגר הקר למאגר החם ללא עזרה חיצונית, בסתירה לחוק השני.
הוכחה > הסבר מודרני למשפט קרנו

מנקודת המבט שנוצרה אחרי ניסוח משפט קרנו, מעגל קרנו הוא הדרך היעילה ביותר להמיר מפל חום (ממאגר חם למאגר קר) לעבודה מכנית משום שזהו המעגל התרמודינמי היחידי שהוא גם תהליך הפיך - כלומר כזה שהאנטרופיה הכוללת של היקום (האנטרופיה של המערכת ועוד האנטרופיה של הסביבה) בסיום התהליך שווה לזו שבתחילתו. מעגל קרנו הוא מעגל הפיך משום שכל אחד מארבעת השלבים שמרכיבים אותו (התפשטות איזותרמית, התפשטות אדיאבטית, דחיסה איזותרמית ודחיסה אדיאבטית) נעשה באופן הפיך:
בכל אחד מהשלבים האיזותרמיים, הטמפרטורה של המערכת שונה רק באופן אינפיניטסימלי מהמאגר אליו היא מצומדת, כך שמעבר חום מן המאגר אל המערכת גורע מהמאגר אותה כמות אנטרופיה שמתווספת למערכת, וסך האנטרופיה של היקום אינה משתנה.
השלבים האדיאבטיים הם למעשה הדרך היחידה לתווך בין הטמפרטורה של המאגר החם לטמפרטורה של המאגר הקר באופן הפיך - מכיוון שעל מנת לבצע על המערכת תהליך איזותרמי בצמוד למאגר החם/קר יש תחילה להביא את המערכת לטמפרטורת המאגר אליו היא מצומדת, המערכת צריכה לעבור שלבי ביניים של הפחתה והעלאת הטמפרטורה. הדרך היחידה לבצע את שלבי הביניים הללו באופן שאינו מפיק אנטרופיה (כלומר באופן הפיך) היא בעזרת תהליכים אדיאבטיים איטיים - זאת שכן בתהליך אדיאבטי הנעשה באופן איטי אין מעבר חום ואין שינויים פתאומיים בלחץ, כך שהאנטרופיה נותרת קבועה.
כאשר מבינים בדרך זו את החשיבות העקרונית של כל אחד מהשלבים במעגל קרנו, ניתן להבין באופן אינטואיטיבי יותר מדוע זהו התהליך היעיל ביותר: עלייה באנטרופיה של היקום מקושרת לתהליכים ספונטניים ובזבזניים מבחינה אנרגטית, המעלים את אי-הסדר הכולל, ולכן, מכיוון שבמעגל קרנו אין שינוי באנטרופיה הכוללת, זהו גם התהליך בעל הנצילות המרבית. בלשון ציורית, תהליך בזבזני מבחינה אנרגטית משול למנוע חורק, שרכיביו מבצעים תנועות עודפות ומיותרות, ואשר צורך בכללותו יותר אנרגיה מזו הנדרשת לפעולתו.
חשוב להבין שמשפט קרנו מספק חסם עליון תאורטי בלבד על הנצילות של מנועי חום; מעגל קרנו הפיך ניתן למימוש רק כאשר כל אחד משלבי המעגל נעשים באופן איטי במידה אינסופית, אחרת תתפתח עד מהרה סטייה בין המיקום התרמודינמי של המערכת במישור P-V למיקום המצופה שלה על פי המודל של מעגל קרנו. מטבע הדברים, מנועי חום משמשים דווקא במקום שבו נדרשת מהירות עבודה רבה (למשל במנועי רכב), כך שהנצילויות שמושגות בפועל רחוקות מחסם קרנו.
מסקנות ממשפט קרנו

המסקנה המתבקשת ממשפט קרנו היא:
לכל מכונות החום ההפיכות הפועלות בין שני מאגרי חום נתונים יש אותה נצילות.
זוהי תוצאה חשובה משום שהיא עוזרת לבסס את משפט קלאוזיוס, אשר קובע שהשינוי באנטרופיה הוא ייחודי עבור כל התהליכים ההפיכים:
בעבור כל המסלולים (בין a ל-b במישור V-T). אם האינטגרל הזה לא היה בלתי תלוי מסלול, אז האנטרופיה S הייתה מאבדת את מעמדה כפונקציית מצב.
ראו גם

מנוע קרנו
מצב לא אפשרי: מכונת חום בעלת יעילות גבוהה מזו של מנוע קרנו משמשת כדי להפעיל מנוע קרנו הפוך (מזגן חימום) באופן שמפר את החוק השני של התרמודינמיקה - באופן כזה שחום יזרום ממאגר קר למאגר חם ללא התערבות חיצונית.
מתאבל ללא קץ

מתאבל ללא קץ הוא מחזה מאת חנוך לוין, אחד מתוך למעלה מ-20 מחזות שלוין כתב ולא הספיק לביים.
עלילת המחזה

העלילה עוסקת בהתמודדותו של מלך המאבד את בנו הקטן לאחר מחלה קשה. כדי לשמר את זיכרון האבל והכאב על מות בנו, הוא מייצר לעצמו טקס מבעית שמשחזר את הסיוט שוב ושוב, עד אשר המלך מגיע להכרה בחוסר הטעם בטקס זה.
המחזה מתרחש כולו בחדר הילדים שבארמון. הוא נפתח כשעל הבמה ילד מפרכס ומתעוות על גבי מיטה, כשלצידו צוות רפואי והמלך, המציג את עצמו כאביו של הילד. אנו חוזים בו לאורך הגסיסה המהירה, כשהוא מתחנן להתפתחות חיובית, מתמודד עם האבל, זועם על הרופאים, מבקש נחמה אצל "מומחה הנפש", משווע לעזרתם של שני עושי נסים, מתאבל לצד שני מקוננים ומתנחם בזרועות האחות הרחמנייה. הכל לשווא: נחמה אין, והכאב קשה מנשוא.
בסוף המערכה הראשונה מתגלה כי כבר חלפו שש שנים מאז שכל המלך את בנו הביולוגי, ומדי שנה הוא מתעקש לחוות שוב את מותו של בנו - באמצעות עריכת שחזור של מות בנו. מדי שנה נבחר ילד מחצר המלך לעבור גסיסה מהירה ולמות, וכל המשתתפים בהצגה מתכנסים מדי שנה לחזור על תפקידיהם במדויק, עד השנה הבאה. לאבות האמיתיים של הילדים נותר רק לאסוף את הגופה מהתכריכן בסופו של הלילה.
המערכה השנייה מביאה את ההצגה שבתוך ההצגה אל קיצה, כשהמלך המזדקן נוכח - אל מול עוד ילד גווע - בחוסר הטעם של המשחק הסדיסטי והאגואיסטי שלו ובמותו שלו ההולך וקרב.
הדמויות

מלך
רופא ראשון
רופא שני
מומחה נפש
בכיין ראשון
בכיין שני
עושה ניסים
שוליה, עוזר לעושה הניסים, נער
אחות רחמנייה
תכריכן
האב, מכונה אחר כך: האב הקודם
האב הנוכחי
ילד מת
ילד-מתוך-נס
ילד נבחר
ילד-מתוך-חלום
שבעה ילדים מועמדים
שבעה ילדים משחקים בכדור
חצרנים
על המחזה

חנוך לוין כתב את המחזה בשנת 1992, כשבע שנים לפני מותו ב-1999. המחזה "מתאבל ללא קץ" דומה ברעיון המרכזי שלו לרבים מן המחזות האחרונים שכתב לוין, העוסקים במוות, אך ייחודיותו של מחזה זה היא בכך שעיקר עיסוקו אינו במשמעות המוות ובריקנותם של החיים באופן ישיר, אלא דווקא בהתמודדות הקשה עם אובדן ואבל. לוין כינה את המחזה "קומדיה בכיינית".
הטקסט של לוין נע כרגיל בין פיוט לגרוטסקה, בין תיאורים שוברי לב של כאב ואובדן לבין דיאלוגים מיניים בוטים ומרושעים, כשהפער בין נצחיות המוות לעליבות החיים הוא אחד הכלים שהשתמש בהם כדי להמחיש את היעדר היכולת להכיל את משמעויות השכול. אלה נושאים מקובלים בכתיבה של חנוך לוין, אבל המחזה, רווי החזרות והמראות, עוד מתוחכם בהרבה מהנקודה הספציפית הזאת, חותר תחת עצמו ופורס שלל משמעויות הנלחמות ביניהן לאורכו. כך למשל בכל הנוגע לחזרתיות של האבל. נדמה לנו, לאחר חשיפת הריטואל, כי החזרתיות הזו היא רק חלק מההצגה שבתוך ההצגה - טקסט תיאטרלי שמועלה שוב ושוב כתוצאה של האובססיה המלכותית. אלא שבמערכה השנייה, הורי הילדים שנידונו למוות מבצעים ללא קשר שחזור משלהם של אותם המילים והצעדים שעשו בשנה שעברה, כלומר תהליך האבל הוא טקס שחזור אינסופי, חוויה קיומית, מעגלית, שאין ממנה מוצא. היינו רוצים להאמין שניתן לעצור אותה, שהיא נטועה בהחלטה הבלתי סבירה של המלך, אך סוף ההצגה אינו סופו של האבל, שאינו מסתיים לעולם.
מסתתר כאן במידת מה גם מהלך נוסף: אחד ההורים מוחה נגד המלך, מבקש להביט בו, לנסות להבין כיצד יכול היה להורות להרוג את בנו. כעס האב על המלך הוא כעס פוליטי, משל לזעם על הקרבת בנים במלחמות חסרות טעם בשם השררה והאגו. במקביל, הזעם על השרירותיות של השררה זהה גם לזעם הכללי יותר על שרירותו של החולי שנוטל את חייהם של ילדים רכים, שמפנה המלך עצמו כלפי העולם. בשני המקרים אין תשובה ואין נחמה. גם כאן הריטואל המלכותי המזוויע אינו אלא הרחבה גשמית של הסבל המשותף. יש ב"מתאבל ללא קץ" קומדיה לצד יגון, כמו גם התרסה.
בשנת 2016 הועלה המחזה על ידי שחקני בית הספר למשחק "גודמן" שבבאר שבע בבימויו של יאיר שרמן. ההצגה זכתה לשבחים רבים בארץ. לאחר מכן הציגו אותו בפסטיבל הצגות סטודנטים במינסק שבבלארוס, בו הועלו הצגות מכל רחבי העולם, אך ההצגה הישראלית זכתה למרב השבחים וגרפה שלושה פרסים: פרס ההצגה הטובה ביותר של חבר השופטים הבינלאומי, פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה (בוגר בית הספר איתי צ'מה).
החל מתחילת 2020, המחזה מועלה בתיאטרון הקאמרי כ"דרמה פיוטית", בבימויו של ארי פולמן, שהתפרסם קודם לכן כבמאי קולנוע מוערך, אך לא כבמאי תיאטרון. הבחירה הלא שגרתית בפולמן כבמאי הגיעה במסגרת האירועים המציינים 20 שנה למותו של חנוך לוין, מתוך רצון לייצר אינטרפטציה חדשה לשפה הייחודית של המחזאי הדגול, פנתה השחקנית ליליאן ברטו, אלמנתו של לוין, לפולמן, בבקשה שיצטרף לפרויקט והזמינה אותו לבחור מחזה מבין כ-22 המחזות שלוין כתב ועדיין לא הוצגו בתיאטרון הרפרטואי. פולמן צלל לתוך המשימה ונעצר ברגע שנתקל בטקסטים של "מתאבל ללא קץ". לתפקיד הראשי נבחר מוריס כהן, שנושא על כתפיו את הטקסטים המורכבים, לצד קבוצת שחקנים, רקדנים, נגנים והמוזיקאית והזמרת אפרת בן צור, וכל זה על רקע תפאורה שעיצב דוד פולונסקי.
הערות שוליים

1 2 3  קרן נתנזון ויץ, ארי פולמן מביים את חנוך לוין: "הצופים יחוו שוק תרבותי", באתר ynet, 31 בדצמבר 2019
1 2  נדב מנוחין‏, העצב אין לו סוף: "מתאבל ללא קץ" היא הצגה מטלטלת ויפהפיה, באתר וואלה, 26 בפברואר 2020
↑  מתאבל ללא קץ / חנוך לוין - קומדיה בכיינית, באתר מחזאי ישראל
1 2  איילת ברבי, פרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל בינלאומי לתלמידי "גודמן", באתר באר שבע נט, ‏02.12.16 (ארכיון)
↑  מאיה נחום שחל, “המחזה הזה הרג אותי": ארי פולמן מביים לראשונה לתיאטרון את חנוך לוין, באתר כלכליסט, 26 בדצמבר 2019
↑  מתאבל ללא קץ, באתר התיאטרון הקאמרי(הקישור אינו פעיל)
נאפולי (כדורסל)

ההיכל הביתי פאלברבוטו
סוצ'טה ספורטיבה נאפולי באסקט (באיטלקית: Società Sportiva Basket Napoli) הייתה קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר נאפולי שבדרום איטליה, שהשתתפה בעבר בליגת העל.
המועדון נוסד ב-1999, במקומו של מועדון כדורסל מהעיר פוצ'ולי הסמוכה. בשנת 2002 עלה לליגה הראשונה ומאז לא ירד המועדון ליגה.
בעונת 2005/06 זכה בגביע האיטלקי, לאחר ניצחון בגמר מול לוטומטיקה רומא. ובליגה הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף.
בתחילת עונת 2006/07 הפסיד בגמר הסופרקאפ האיטלקי לקבוצת בנטון טרוויזו. בהמשך העונה המועדון הגיע לשיאו, כאשר הגיע לשלב טופ 16 של היורוליג.
בשנת 2008, המועדון הואשם בזיוף מסמכים שבגינו הורחק מהליגה הראשונה. והקבוצה החלה את דרכה בליגות הנמוכות.
תארים והשגים

הגביע האיטלקי :
זכייה (1): 2006
יורוליג :
טופ 16: 2006
הערות שוליים

↑  חגי סגל, איטליה: נאפולי וקאפה אורלנדו הורחקו מהליגה, שתמנה העונה 16 קבוצות, באתר nrg‏, 20 בספטמבר 2008
נחום בוכבינדר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1895 אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1940 (בגיל 45 בערך) 
 
נחום אברמוביץ' בּוּכְבִּינְדֶר (בכתב רוסי: Нахум Бухбиндер;‏ 1895 - בסביבות 1940?) היה היסטוריון ועיתונאי סובייטי-יהודי יליד אוקראינה, שנודע במחקריו על תנועת הפועלים היהודית באימפריה הרוסית. כתב בשפות רוסית ויידיש.
קורות חיים

יליד אודסה, למד במדרשה למזרחנות בפטרוגרד.
אחרי מהפכת אוקטובר עבד בנציבות לעניינים יהודים "יבסקציה".
היה עורך של מספר הוצאות לאור ועיתונים יהודיים ביידיש במוסקבה ובמינסק.
מחקריו ההיסטוריים עסקו בעיקר בתולדות הספרות היידית ובתולדות תנועת הפועלים היהודית באימפריה הרוסית. פרסם מאמרים בנושאים אלה בכתבי עת ברוסית.
אחרי שנות ה-30 נעלם. יש סבורים כי נספה באחד מגלי הטרור הסטליניסטי.
ספרים

ספרו החשוב היה "תולדות תנועת הפועלים היהודית ברוסיה" (1925;‏ История еврейского рабочего движения в России), שתורגם ב-1931 ליידיש ("געשיכטע פון דער ארבעטער באוועגונג אין רוסלאנד"). הספר מתייחס בעיקר להיסטוריה של תנועת הבונד, תוך התסמכות על חקר בארכיונים של המשטרה הצארית.
לקריאה נוספת

יודאיקה לקסיקון, מהדורת דבר, (עורך: יובל קמרט), ירושלים: בית הוצאה כתר, 1976.