ההגירה הגדולה (אפרו-אמריקאים)
השפעה > שינויים דמוגרפיים

ההגירה הגדולה ניקזה את רוב האוכלוסייה השחורה הכפרית של הדרום, ולמשך זמן מה, הקפיאה או הפחיתה את גידול האוכלוסייה האפרו-אמריקאית בחלקים מהאזור. במספר מדינות, היו עשרות שנים של ירידה באוכלוסיית השחורים של הדרום העמוק. ההגירה שינתה את הדמוגרפיה של הדרום. ב-1910, היוו האמריקאים ממוצא אפריקאי את רוב אוכלוסיית דרום קרולינה ומיסיסיפי, ויותר מ-40 אחוז בג'ורג'יה, אלבמה, לואיזיאנה וטקסס; עד 1970, רק במיסיסיפי היוותה האוכלוסייה האפרו-אמריקאית יותר מ-30 אחוז מכלל המדינה. "היעלמותה של "החגורה השחורה" הייתה אחת ההשפעות הבולטות של ההגירה הגדולה, כתב ג'יימס גרגורי.
במיסיסיפי, השחורים פחתו מכ-56% מהאוכלוסייה ב-1910 לכ-37% ב-1970, הם נותרו הרוב רק בחלק ממחוזות הדלתא של מיסיסיפי. בג'ורג'יה פחתו השחורים מכ-45% מהאוכלוסייה ב-1910 לכ-26% עד 1970. בדרום קרוליינה פחתו השחורים מכ-55% מהאוכלוסייה ב-1910 לכ-30% עד 1970.
הנוכחות השחורה הגוברת מחוץ למדינות הדרום, שינתה את הדינמיקה והדמוגרפיה של ערים רבות בצפון מזרח, המערב התיכון והמערב. בשנת 1900, רק 740,000 אפרו-אמריקאים חיו מחוץ למדינות הדרום, רק 8 אחוזים מכלל אוכלוסיית השחורים של המדינה. עד 1970, יותר מ-10.6 מיליון אפרו-אמריקאים כבר חיו מחוץ לדרום, 47% מכלל האוכלוסייה.
מכיוון שהמהגרים התרכזו בערים הגדולות בצפון ובמערב, התגברה השפעתם באותם מקומות. ערים שהיו כמעט כולן "לבנות" בתחילת המאה ה-20, הפכו למרכזים של תרבות ופוליטיקה שחורים עד אמצע המאה. אמנם, הפרדה בתחום המגורים הובילה לריכוזים של שחורים באזורים מסוימים. ה"מטרופולינים השחורים" הצפוניים פיתחו תשתית חשובה של עיתונות, עסקים, מועדוני ג'אז, כנסיות וארגונים פוליטיים, שלא התקיימו ולא יכלו להתקיים במדינות הדרום, והיוו כר נרחב לצורות חדשות של פוליטיקה על בסיס מוצא אתני, ולצורות חדשות של תרבות שחורה.
כתוצאה מההגירה הגדולה התפתחו הקהילות השחורות העירוניות הגדולות הראשונות בערים הצפוניות ניו יורק, בוסטון, בולטימור, וושינגטון די.סי ופילדלפיה, שהיו להן קהילות שחורות עוד לפני מלחמת האזרחים, ומשכו מהגרים לאחר המלחמה.
לדוגמה, בשנת 1910, אוכלוסיית דטרויט האפרו-אמריקאית כללה 6,000 איש. ההגירה הגדולה, יחד עם מהגרים מדרום ומזרח אירופה וכן צאצאיהם, הפכו את העיר במהירות לרביעית בגודלה במדינה. עם תחילת השפל הגדול ב-1929, אוכלוסיית העיר האפרו-אמריקאית גדלה ל-120,000.
זרימת האזרחים האמריקאים ממוצא אפריקאי לאוהיו, במיוחד לעיר קליבלנד, שינתה את הדמוגרפיה של המדינה והעיר התעשייתית העיקרית שלה. לפני ההגירה הגדולה, היו כ-1.1% עד 1.6% מאוכלוסיית קליבלנד אפרו-אמריקאים. עד 1920, 4.3% מאוכלוסיית קליבלנד היו אפרו-אמריקאים. מספר האפרו-אמריקאים בקליבלנד המשיך לעלות במהלך 20 השנים הבאות של ההגירה הגדולה, וכיום הוא גדול אף יותר.
גם בערים תעשייתיות אחרות בצפון מזרח ובמערב התיכון, כמו פילדלפיה, ניו יורק, בולטימור, פיטסבורג, סנט לואיס ואומהה, הייתה עלייה דרמטית באוכלוסייתן האפרו-אמריקאית. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הפכה הארלם בניו יורק למרכז חיי תרבות שחורים, בהשפעת המהגרים האמריקאים וכן מהגרים חדשים מהאזור הקאריבי.
ערים תעשייתיות מהדרג השני שהיו יעדים למהגרים שחורים רבים היו באפלו, רוצ'סטר, בוסטון, מילווקי, מיניאפוליס, קנזס סיטי, קולומבוס, סינסינטי, גרנד ראפידס ואינדיאנפוליס, וכן ערי תעשייה קטנות יותר כמו צ'סטר, גארי, דייטון, אירי, טולידו ינגסטאון, פאוריה, Muskegon, ניוארק, פלינט, סגינו, ניו הייבן ו-אולבני. אנשים נטו לקחת את כרטיס הרכבת הזול ביותר האפשרי ולנסוע לאזורים שבהם היו להם קרובי משפחה וחברים. לדוגמה, אנשים רבים ממיסיסיפי עברו ישירות צפונה ברכבת לשיקגו, מאלבמה לקליבלנד ודטרויט, מג'ורג'יה ודרום קרולינה לעיר ניו יורק, בולטימור, וושינגטון די.סי ופילדלפיה, ובהגירה השנייה, מטקסס, לואיזיאנה, וממיסיסיפי לאוקלנד, לוס אנג'לס, פורטלנד, פיניקס, דנוור וסיאטל.