stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הממאצו
ערים תאומות

פולין ורשה, פולין
ארצות הברית רוצ'סטר, ארצות הברית
ברזיל מנאוס, ברזיל
הרפובליקה העממית של סין האנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין
הרפובליקה העממית של סין שן-יאנג, הרפובליקה העממית של סין
טאיוואן טאיפיי, טאיוואן
איטליה בולוניה, איטליה
אינדונזיה באנדונג, אינדונזיה
רחוב הירוקוג'י בשנות השלושים
חלק מקו הרקיע של הממאצו
מבט ממעוף הציפור אל מרכז העיר הממאצו מהבניין הגבוה ביותר (מגדל האקט)
המרכז הלאומי למחקר רפואי למיילדות, גינקולוגיה ופרינטולוגיה ע"ש קולקוב

| --- | --- |

 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1790, 6 בינואר 1944 
 שירותים
 מיטות:  583 
 www.ncagp.ru
 גאוגרפיה
 מיקום:  מוסקבה, רוסיה
 קואורדינטות:  55°38′39″N 37°30′02″E﻿ / ﻿55.644299°N 37.500555°E﻿ / 55.644299; 37.500555
  (למפת מוסקבה מוגדלת) המרכז הלאומי למחקר רפואי למיילדות, גינקולוגיה ופרינטולוגיה ע"ש קולקוב(למפת מוסקבה רגילה) המרכז הלאומי למחקר רפואי למיילדות, גינקולוגיה ופרינטולוגיה ע"ש קולקוב he
 
המרכז הלאומי למחקר רפואי למיילדות, גינקולוגיה ופרינטולוגיה ע"ש קולקוב (ברוסית: Национальный медицинский исследовательский центр акушерства, гинекологии и перинатологии имени академика В. И. Кулакова) הוא מוסד רפואי, מחקר וחינוך רוסי. המוסד המוביל ברוסיה העוסק בנושאי מיילדות, גינקולוגיה ופרינטולוגיה.
בשנת 1944 נוסד במוסקבה המכון למחקר מדעי של כל האיגוד למיילדות וגינקולוגיה של משרד הבריאות של ברית המועצות. בשנת 1979 הוקם על בסיסו המרכז המדעי למיילדות, גינקולוגיה ופרינאטולוגיה. מאז 2008, הוא נקרא על שם פרופסור וחבר האקדמיה ולדימיר איבנוביץ' קולקוב (1937-2007), שניהל את המרכז במשך 22 שנים.
מתחם המרכז כולל יחידות קליניות ומחקריות, מעבדות, בסיס לניסויים, מרכז הדרכה, מחלקה ארגונית ומתודולוגית, ספרייה רפואית, חלק אדמיניסטרטיבי וכלכלי ושירותים משניים. בסך הכל מונה המרכז 53 חטיבות ו-17 מעבדות, המעסיקות כ-2,200 עובדים.
המרכז מפעיל את המחלקה למיילדות, גינקולוגיה ופרינטולוגיה של הפקולטה ללימודים מקצועיים לתארים מתקדמים של רופאי אוניברסיטת סצ'נוב.
הולטאון

| --- | --- |

האנדרטה לזכר הנחיתה בהולטאון
 מדינה:  ברבדוס ברבדוס
 מחוז:  סנט ג'יימס
 שפה רשמית:  אנגלית
 תאריך ייסוד:  17 בפברואר 1627
 גובה:  0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,595 (2012)
 קואורדינטות:  13°11′12″N 59°38′17″W﻿ / ﻿13.18666667°N 59.63805556°W﻿ / 13.18666667; -59.63805556 
 אזור זמן:  UTC -4
 האתר הרשמי
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ברבדוס מוגדלת) ברידג'טאון ספייטסטאון אויסטינס בת שבע קראב היל גרינלנד הילבי הים הקריביהולטאון(למפת ברבדוס רגילה) ברידג'טאון ספייטסטאון אויסטינס בת שבע קראב היל גרינלנד הילבי הים הקריביהולטאון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הולטאון (באנגלית: Holetown, לשעבר סנט ג'יימס טאון) היא עיירה קטנה במחוז סנט ג'יימס שבברבדוס. העיירה שוכנת על חופו המערבי של האי.
היסטוריה

ב-1625 היה המקום בו שוכנת הולטאון מקום תחילתה של התביעה האנגלית על הבעלות על ברבדוס. זאת למרות שחמש שנים קודם לכן עגנה בה ספינה אנגלית כדי להצטייד במים. המשלחת שהגיעה למקום סטתה מנתיבה בדרכה מדרום אמריקה לאנגליה ונצלה את ההזדמנות כדי לתבוע בעלות בשמה של ממלכת אנגליה.
ב-17 בפברואר 1627 נחת במקום קפטן הנרי פאול, יחד עם נותן החסות למסעו, הסוחר האנגלי ממוצא הולנדי, ויליאם קורטן, חמישים מתיישבים ועשרה עבדים אפריקאים. באופן אירוני, על האנדרטה המנציחה את הנחיתה, מצוין התאריך 1605. מאז 1977 נהוג בעיירה חג המציין את אירוע הנחיתה.
עד 1629 הייתה הולטאון היישוב היחיד בברבדוס ובה הוקמו המטעים הראשונים, הביצורים הראשונים, בית המשפט הראשון ובית המושל הראשון. העיירה הייתה גם חלק מרשת הסחר הטרנסאטלנטי עם בריסטול, לונדון ובוסטון, למרות שהסחר עם בוסטון היה למעשה לא חוקי. כאשר קיבל הלורד קרלייל את השליטה על ברבדוס כשטח חסות של הכתר, הוא החליט להקים יישוב חדש בחלקו הדרומי של האי וייסד את ברידג'טאון, בירת ברבדוס כיום. ב-1628 הוקמה בהולטאון כנסיית סנט ג'יימס, הקיימת עד היום והיא הכנסייה העתיקה ביותר באי.
אוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קנדה, מפעילה בהולטאון מכון מחקר העוסק בתחומי הביולוגיה הימית ולימודי סביבה.
ערים תאומות

הממלכה המאוחדת הארינגיי, לונדון, הממלכה המאוחדת.
הערות שוליים

↑  World Gazetteer
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007489582305171  LCCN: n2005039979  VIAF: 135078891   WorldCat (עם VIAF): 135078891 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בקריביים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המטוטלת של פוקו (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אומברטו אקו
 שפת המקור:  איטלקית
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  מילאנו, פריז 
 הוצאה
 הוצאה:  Valentino Bompiani 
 תאריך הוצאה:  1988
 מספר עמודים:  643
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כנרת
 תאריך:  1991
 תרגום:  גאיו שילוני
 סדרה
 ספר קודם:  שם הוורד 
 הספר הבא:  האי של יום האתמול 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001171858
 
המטוטלת של פוקו (באיטלקית: Il Pendolo di Foucault) הוא רומן מאת הסופר אומברטו אקו שיצא לאור בשנת 1988. הנושא העיקרי בו הוא הפופולריות של תאוריות הקונספירציה לאורך השנים, ושכיחותן של דעות פסבדו־דתיות ופסבדו־מדעיות.
הסיפור מתאר מעין משחק אינטלקטואלי: שלושה חברים ערכו תוכנית בדיונית, "התוכנית", שמנסה לאגד את כל תאוריות הקשר שנוסחו לאורך ההיסטוריה, גם כאשר הן לכאורה מנוגדות זו לזו, ולהציגן כפי עטה של אגודת סתרים עליונה. עם התקדמות המשחק האינטלקטואלי של השלושה מאמצים חסידי תאוריות אזוטריות את התוכנית הבדיונית כלשונה ותופסים אותה כאמת לאמיתה, דבר הגורר השלכות קטלניות. הרומן גדוש בפרטי מידע בנושאים שונים: היסטוריה, דת, מדע, ספרות, מיסטיקה, אמונות טפלות ועוד.
אגודות סתרים המופיעות בספר

מסדר אבירי היכל שלמה - הטמפלרים
רוזנקרויצים - מסדר צלב הוורד
הגנוסטים
הבונים החופשיים
האלכימאים
האילומינטי הבווארי
מסדר ציון
זקני ציון
מבנה הספר והציטוט הפותח

הספר מורכב מעשרה חלקים המקבילים לעשר הספירות שבתורת הקבלה ("כתר", "חוכמה", "בינה", "חסד" וכו'). בכל חלק ישנה פיסקה המסבירה את הקשר בין הספירה לבין העלילה בחלק זה של הספר. בראש כל אחד מ־120 הפרקים שבספר, מובאות ציטטות הלקוחות מתחומים שונים המרכיבים את "התוכנית" ומהווים לה כעין ביבליוגרפיה הנטועה בקרקע המציאות.
הציטוט הפותח את הספר הוא בעברית מתוך ספר קבלה מאת רבי יצחק לוריא:
והנה בהיות אור הא"ס נמשך, בבחינת קו ישר תוך החלל הנ"ל, לא נמשך ונפשט (ו) תיכף עד למטה, אמנם היה מתפשט לאט לאט, רצוני לומר, כי תחילה התחיל קו האור להתפשט, ושם תיכף בתחילת התפשטותו בסוד קו, נתפשט ונמשך ונעשה, כעין גלגל אחד עגול סביב.
גרסה עברית

הרומן תורגם מאיטלקית לעברית על ידי גאיו שילוני, וראה אור בשנת 1991 בהוצאת כנרת. פרופ' יוסף דן כתב הקדמה לספר שבה הוא סוקר את מטרותיו של אקו בספר אך גם חושף את מרבית התפניות בעלילה.
הערות שוליים

↑  ב-1999 הועברה המטוטלת לפנתיאון של פריז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb121509693 (data) 
המטוטלת של פוקו ב-Musée des Arts et Métiers בפריז
הטפט הצהוב

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  שארלוט פרקינס גילמן
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 נושא:  בריאות הנפש 
 מקום התרחשות:  ארצות הברית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1892 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  סהב הוצאה לאור
 תאריך:  1993
 
הטפט הצהוב (באנגלית: The Yellow Wallpaper) הידוע גם כ"נייר הקיר הצהוב", הוא סיפור קצר מאת הסופרת האמריקאית שארלוט פרקינס גילמן (Charlotte Perkins Gilman), אשר פורסם לראשונה בינואר 1892 ב"ניו אינגלנד מגזין". הסיפור נחשב לאחת היצירות הבולטות של הספרות הפמיניסטית המוקדמת, המדגימה את הגישות המקובלות במאה ה-19 לבריאות נשים, הן הפיזית והן הנפשית.
הסיפור מסופר בגוף ראשון כאוסף של רישומים ביומן, של אישה אשר נמצאת בטיפולו של בעלה הרופא, בשל "דיכאון עצבי זמני – ונטייה קלה להיסטריה", אבחנה רווחת לנשים בתקופה זו. מבודדת ומפוחדת - היא אט-אט שוקעת לתוך מצב של טירוף ופסיכוזה.
פרשנות > פרשנותה של גילמן

בכתיבתה, גילמן בחנה את התפקידים החברתיים של נשים באמריקה בזמנה. היא עסקה בנושאים כמו היעדר חיים מחוץ לבית עבור נשים, וכיצד הכוחות הפטריארכליים השפיעו לרעה על חייהן. עבודתה סללה את הדרך עבור סופרות פמיניסטיות שבאו אחריה, כגון אליס ווקר וסילביה פלאת'.
ב"הטפט הצהוב", גילמן משתמשת באי-שפיותה של המספרת כדרך למחות נגד ההתייחסות הדכאנית של הרפואה כלפי נשים. היה מקובל - וזה משתקף בסיפור, ואף בביוגרפיה של גילמן עצמה - שהרופאים (אז, כולם גברים) והבעלים או האבות של נשים יחליטו כל החלטה רפואית עבורן, כאשר הנשים עצמן נחשבות כחלשות ושבריריות. פעילות זכויות נשים מאותה התקופה ולאחריה, טענו כי ההתפרצות של אבחוני מחלת נפש בקרב נשים הייתה ביטוי לדיכוי של נשים, ואף תוצאה של אותו הדיכוי. תחת גישה זו, אסרו, או השתדלו להניא נשים מפעילויות כמו כתיבה, מכיוון שדרך הכתיבה שלהן הן ייצרו בסופו של דבר זהות ברורה ונפרדת, והדבר יהווה סוג של התנגדות. גילמן הביעה את דעתה שכתיבה של נשים הייתה בעצם אחת הדרכים היחידות שנשים יכלו לבטא את קיומן בעולם, בתקופה שבה היו להן מעט מאוד זכויות.
גילמן ספרה שהסיפור מבוסס על הניסיון האישי שלה בתור מטופלת: "המטרה האמיתית של הסיפור היה להגיע לד"ר ס. וייר מיטשל, ולהעמיד אותו על טעותו". היא סבלה שנים של דיכאון והתייעצה עם רופא מומחה ידוע, ד"ר וייר, אשר רשם לה "ריפוי במנוחה" אשר דרש ממנה לחיות חיים ביתיים ככל האפשר. אסור היה לה לגעת בעט, או מכחול, והורשו לה רק שעתיים של גירוי אינטלקטואלי ביום.
לאחר שלושה חודשים, נואשת, גילמן החליטה להפר את תנאי טיפולה, וחזרה לכתוב. לאחר שהבינה כמה קרובה היא הייתה להתמוטטות מנטלית, היא כתבה את "הטפט הצהוב", בו הוסיפה את הפרטיים הדמיוניים כדי להמחיש את הבעייתיות באבחנה ובטיפול שהוצעו לה. היא שלחה עותק למיטשל, אך לא זכתה לתגובה.
היא הוסיפה כי "'הטפט הצהוב' לא נועד כדי לגרום לאנשים טירוף, אלא כדי למנוע מהם לאבד את דעתם, וזה עבד". גילמן טענה ששנים רבות לאחר מכן נודע לה שמיטשל שינה את שיטות הטיפול שלו, אך היסטוריונית הספרות ג'ולי בייטס כפרה באמיתות הדבר. מיטשל המשיך בשיטותיו, לפחות עד 1908 – 16 שנים אחרי שפורסם "הטפט הצהוב" – ורצה להקים בתי חולים שיוקדשו לשיטת ה"ריפוי במנוחה".
פרשנות > פרשנות פמיניסטית

מבקרות פמיניסטיות פירשו את הסיפור כביקורת נגד ההגמוניה האנדרוצנטרית של מקצוע הרפואה במאה ה-19. כל הצעה של המספרת לגבי החלמתה (שהיא צריכה לעבוד ולא רק לנוח, לקיים יחסים חברתיים במקום להיות מבודדת, לנסות לתפקד כאם במקום להיות מופרדת לחלוטין מבנה, וכדומה) מבוטלת מיד, תוך שימוש בשפה סטריאוטיפית המציירת אותה כלא-רציונלית, ולכן, לא ראויה להציע רעיונות בנוגע למצבה.
בביקורת הפמיניסטית הושם דגש רב על תחושת הניצחון שבסופו של הסיפור. בעוד יש הטוענות כי דעתה של המספרת נטרפה עליה בשל ההתייחסות כלפיה, אחרות רואות את הסוף כמתאר אישה שסופסוף עומדת על שלה, בנישואים שבהם היא הרגישה לכודה. הדגש על קריאה וכתיבה כפרקטיקות ממוגדרות גם ממחיש את החשיבות של הסיפור כנרטיב פמיניסטי. אם על המספרת נאסר לקרוא ולכתוב, אזי היא התחילה "לקרוא" את הטפט עד שהיא שמצאה את נתיב הבריחה שחיפשה. כשהיא רואה את הנשים מאחורי הסורגים, המספרת מבינה כי אין היא יכולה לחיות את חייה כלואה מאחורי סורג ובריח. בסופו של הסיפור, כשבעלה שוכב על הרצפה מחוסר הכרה, היא זוחלת עליו, באופן סמלי עולה עליו. זה מתפרש כניצחון על בעלה, על חשבון השפיות שלה.
במאמרה "ביקורת פמיניסטית: 'הטפט הצהוב' ופוליטיקת הצבע בארצות הברית", כותבת סוזן לאנסר ש"הטפט הצהוב" הוא רק אחד מספרים רבים שאבדו במרוצת הזמן בגלל אידאולוגיה רווחת שראתה את תוכנם כמטריד או פוגעני. כדוגמה, העורך של "The Atlantic Monthly" דחה את הסיפור הקצר כי "לא היה יכול לסלוח לעצמו אם יגרום לאחרים את אותה מצוקה שהסיפור גרם לו". אך לאנסר מציינת שאותו הטיעון היה קיים ביחס לעבודותיו של אדגר אלן פו, אבל למרות עובדה זו עבודותיו פורסמו, וממשיכות להיות מפורסמות, וכן נחקרות על ידי אקדמאים.
במאמרה "הסופרת כרופאה: מודלים חדשים לשיח רפואי בכתיבה המאוחרת של שארלוט פרקינס גילמן", חוקרת מרתה קאטר את הניסיון של הממסד הרפואי, בשליטתם של גברים, להשתיק נשים. גילמן מתייחסת לגישה הרווחת, לפיה נשים הן "שקטות, חסרות כוח, ופאסיביות". בתקופה בה כתבה את סיפוריה, בין 1840 ל-1890, נשים באופן כללי הוגדרו כ"פחות מ-" - כחולניות וחלשות; "היסטריה" - לכאורה "מחלה נשית" - נחשבה כתוצאה מהשכלת יתר. נכתב אז בספרי הרפואה שנשים שמאמצות מידי את מוחן מביאות על עצמן את המחלה. למעשה, רבים מבין המחלות בהן אובחנו נשים נחשבו לתוצאה של היעדר שליטה עצמית מצד נשים, והרופאים, מצידם, סברו שכדי לטפל בנשים אלו, עליהם "לנקוט בטונים סמכותיים" ושאישה מרופאת היא "אישה כנועה, צייתנית ושקטה, שמעל לכל כפופה לרצונו וקולו של הרופא". אישה היסטרית נתפשה כאישה שרודפת כוח, ושכדי להירפא עליה לאפשר לרופא לחתור תחת רצונותיה. לעיתים קרובות, הטיפול המתבקש היה ריתוק למיטה, בכוונה "לאלף" את האישה ובעצם, לשלול ממנה את חירותה. בדרך זו, היה אפשר לגבור על כל יצר מרדני, ולאלץ נשים לקבל על עצמן תפקידי מגדר מצופים. גילמן רצתה להדגיש את הנזק שבטיפולים אלו, ולהראות כיצד התוצאה היא נשים מושתקות.
פרשנות > פרשנויות אחרות

"הטפט הצהוב" נחשב גם לדוגמה של ספרות גותית בשל התייחסותה לטירוף וחוסר האונים. אלן ריאן, למשל, כתב בהקדמה לסיפור: "מלבד מקורותיו זהו אחד מסיפורי האימה הטובים והחזקים ביותר שנכתבו אי פעם. ייתכן וזהו סיפור רפאים. או גרוע מכך, ייתכן והוא לא." חלוץ ז'אנר האימה, הסופר ה. פ. לאבקרפט תיאר את "הטפט הצהוב" כקלאסיקה של ספרות אימה.
הלן לפקוביץ הורוביץ, בספר "חוסר מנוחה פראי: שארלוט פרקינס גילמן ויצירת הטפט הצהוב", מסכם כי "הסיפור בא כמחאה נגד [בעלה הראשון של גילמן, האמן צ'ארלס] סטטסון, וכנגד הנישואים המסורתיים שהוא דרש ממנה".
סרי אדלשטיין טענה ש"הטפט הצהוב" הוא אלגוריה לשנאתה הגוברת של גילמן לעיתונות צהובה. לאחר יסדה את העיתון The Forerunner בנובמבר 1909, הבהירה גילמן שהיא מעוניינת בעיתונות מפוכחת יותר, שאינה מסתמכת על סיפורים מוגזמים וכותרות מתלהמות. גילמן עצמה הייתה לעיתים קרובות נושא הסיפורים הללו בתקשורת, והייתה מתרעמת על הסנסציוניות של התקשורת. על פיה אדלשטיין, הקשר בין המספרת לטפט בסיפור מקביל ליחסיה של גילמן עם העיתונות.
עיבודים דרמטיים > אודיו

עיבוד לרדיו בכיכובה של אגנס מורהד עלה לשידור פעמיים, ב-1948 וב-1957, בתוכנית Suspense.
ספר אודיו של "הטפט הצהוב" הופק ב-1997 על ידי דורקין הייז, ובביצועה של ויניפרד פיליפס.
עיבוד של רדיו BBC בביצועה של אנה מאסי.
עיבודים דרמטיים > במה

2003: מחזה בעיבודה של הת'ר ניומן, סיאטל וושינגטון. זכה בפרס הפרינג' של עיתון Seattle Times‏.
2014: מחזה בשם "מאחורי הטפט" נכתב והוצג ב"ראמג' ת'יטר", בדורסט אנגליה, המבוסס על הטפט הצהוב, אך מוצג בזמנים מודרניים ומתמקד בדיכאון סב לידתי.
2014: עיבוד מאת קריסטי בולטון, הופעת בכורה בפסטיבל הפרינג' של המילטון, קנדה. זכה בפרס הפרינג' המצטיין.
2015: הסיפור עובד לבמה בשפה העברית בידי מלכה מרין. הופעת הבכורה הייתה במרץ 2015, בתיאטרון הסימטה, בהשתתפות רונא זורלא ואלינור פלקסמן.
2015: הופעת אישה אחת בברקלי קליפורניה, בביצועה של אלנה רייט.
2016: עיבוד בכתיבתה של סו מאך, ובהפקתה וביצועה של גרייס קרטר, עלה לבמה בפורטלנד אורגון. המופע שילב אודיו אקספרסיוניסטי, וידאו, ותנועה.
עיבודים דרמטיים > סרטים

1977: סרט קצר בבימויה של מארי אשטון וכתיבתה של ג'ולי אשטון, בכיכובה של סיגריד וורשמידט.
1989: עיבוד של ה-BBC, ששודר מאוחר יותר ב-Masterpiece Theatre בארצות הברית. בעיבודה של מאגי ויידי, בבימויו של ידי ג'ון קלייב, ובכיכובם של ג'וליה ווטסון וסטיבן דיליין.
2009: סרט קצר (30 דקות) בשם "Confinement" (כליאה, או בידוד), בעיבודו ובימויו של ג'ון מקרתי, ובכיכובה של קולין לובט.
2012: סרט באורך מלא המבוסס של הסיפור אך חורג ממנו, מוצג בפרשנות אימה גותית, בעיבודו של לוגן תומאס, ובכיכובה של אריק קושינג.
2014: סרט קצר בבימויה של אמנדלה סטנברג.
2015: סרט ניסיוני קצר של האמנית הבריטית ג'וליה דוגרה-ברזל, "חוקי המשחק" (The Rules of the Game) שאב את השראתו מהסיפור.
2016: סרט באורך מלא המבוסס על הסיפור המקורי, בעיבודה של ליז רוברטס, ובבימויו של חורוש אהרי.
עיבודים דרמטיים > טלוויזיה

פרק בסדרה "The Twilight Zone" בשם "Something in the Walls" מ-1989 מבוסס על סיפורה של גילמן, ובו אישה מתאשפזת במוסד לחולי נפש ומתעקשת על חדר עם קירות לבנים, לאחר שראתה פרצופים בהדפסים שעל הטפט הצהוב בחדר השינה שלה בבית, וקולות מוזרים יוצאים מהם.
"קירות נייר" הוא סרט קצר משנת 1992, בבימויים של גלן הולסטן ולין טומלינסון, המבוסס על "הטפט הצהוב". הסרט משלב משחק חי ואנימציה, ואורכו 6 דקות.
לקריאה נוספת

הסיפור בעברית בתוך: משה רון (עריכה ותרגום), הסיפור האמריקאי הקלאסי, עם עובד, (הספריה לעם 633), 2012
Bak, John S. (1994). "Escaping the Jaundiced Eye: Foucauldian Panopticism in Charlotte Perkins Gilman's 'The Yellow Wallpaper'," Studies in Short Fiction 31.1 (Winter 1994), pp. 39–46.
Crewe, Jonathan (1995). "Queering 'The Yellow Wallpaper'? Charlotte Perkins Gilman and the Politics of Form," Tulsa Studies in Women's Literature 14 (Fall 1995), pp. 273–293.
Cutter, Martha J. "The Writer as Doctor: New Models of Medical Discourse in Charlotte Perkins Gilman's Later Fictions." Literature and Medicine 20. 2 (Fall 2001): pp. 151–182.
Gilbert, Sandra and Gubar, Susan (1980). The Madwoman in the Attic. Yale University Press. ISBN 0-300-02596-3
Golden, Catherine (1989). "The Writing of ‘The Yellow Wallpaper’ A Double Palimpsest," Studies in American Fiction, 17 (Autumn 1989), pp. 193–201.
Haney-Peritz, Janice. "Monumental Feminism and Literature’s Ancestral House: Another Look at ‘The Yellow Wallpaper," Women’s Studies 12 (1986): 113–128.
Hume, Beverly A. "Gilman’s ‘Interminable Grotesque’: The Narrator of ‘The Yellow Wallpaper," Studies in Short Fiction 28 (Fall 1991): 477–484.
Johnson, Greg. "Gilman’s Gothic Allegory: Rage and Redemption in ‘The Yellow Wallpaper.’" Studies in Short Fiction 26 (Fall 1989): 521–530.
King, Jeannette, and Pam Morris. "On Not Reading Between the Lines: Models of Reading in ‘The Yellow Wallpaper.’" Studies in Short Fiction 26.1 (Winter 1989): 23–32.
Klotz, Michael. "Two Dickens Rooms in 'The Yellow Wall-Paper'" Notes and Queries (December 2005): 490–1.
Knight, Denise D. "The Reincarnation of Jane: ‘Through This’ – Gilman’s Companion to ‘The Yellow Wall-paper.’" Women’s Studies 20 (1992): 287–302.
Lanser, Susan S. "Feminist Criticism, ‘The Yellow Wallpaper,’ and the Politics of Color in America." Feminist Studies 15 (Fall 1989): 415–437.
הערות שוליים

↑  Stetson, Charlotte Perkins (בינואר 1892). "The Yellow Wall-paper. A Story". The New England Magazine. 11 (5, ). {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: extra punctuation (link)
↑  The Yellow Wallpaper, Gilman, Charlotte Perkins, Dover Publications, 1892
↑  Escaping the Sentence: Diagnosis and Discourse in 'The Yellow Wallpaper', Treichler, Paula A, Tulsa Studies in Women's Literature, 1984
1 2  Quawas, Rula (2006). "A New Woman's Journey Into Insanity: Descent and Return in The Yellow Wallpaper". Journal of the Australasian Universities Modern Language Association. ProQuest Research Library (online, Oct. 2012): 35+.
↑  Doctoring "The Yellow Wallpaper", Jane F. Thrailkill, ELH, Summer 2002, 69:2
↑  Gilman, Charlotte Perkins (באוקטובר 1913). "Why I Wrote the Yellow Wallpaper". The Forerunner. אורכב מ-המקור ב-2013-11-29. נבדק ב-2016-12-16. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Yellow Wallpaper" and Women's Discourse, Karen Ford, Tulsa Studies in Women's Literature, Autumn 1985 4:2
↑  The Changing Role of Womanhood: From True Woman to New Woman in Charlotte Perkins Gilman's "The Yellow Wallpaper", Deborah Thomas, American Literature Research and Analysis, September. Florida Gulf Coast University.
↑  The Reading Habit and "The Yellow Wallpaper", Hochman, Barbara, Duke University Press, 2002
↑  Lanser, Susan (1989). "Feminist Criticism 'The Yellow Wallpaper', and the Politics of Color in America" (PDF). Feminist Studies. 15 (3): 415–441. doi:10.2307/3177938.
↑  Haunting Women, Alan Ryan, Avon Books, 1988. ISBN 978-0-380-89881-7
↑  Lovecraft, H. P. (1927). "Supernatural Horror in Literature". The Recluse. The Recluse Press.
↑  Publishers Weekly. October 4, 2010
↑  Sari Edelstein, "Charlotte Perkins Gilman and the Yellow Newspaper" Legacy 24, no. 1 (May 2007): 72–92.
↑  "Radio Tales - Horror". Radio Tales.
↑  "BBC Radio 4 - Fear on Four, The Yellow Wallpaper".
↑  "Best of the Fringe" award". Seattle Times.
↑  "Behind the Wallpaper". Rummage Theatre. Dorset, England. אורכב מ-המקור ב-2014-08-05. נבדק ב-2020-05-28.
↑  "The Yellow Wallpaper". A Company of Players. אורכב מ-המקור ב-2016-10-11. נבדק ב-2016-12-16.
↑  "The Yellow Wallpaper". 2014 Hamilton Fringe Festival.
↑  הטפט הצהוב, הבמה
↑  Hurwitt, Robert (16 במאי 2015). "'The Yellow Wallpaper' at Berkeley City Club". San Francisco Chronicle. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Coho Productions presents The Yellow Wallpaper".
↑  "LJ Media Reviews: October 1, 2015". Library Journal Reviews. אורכב מ-המקור ב-2016-05-03. נבדק ב-2016-12-16.
↑  Stenberg, Amandla (Director) (2014). The Yellow Wallpaper.
↑  Ahari, Kourosh (Director) (2016). The Yellow Wallpaper.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588286505171  BnF: cb12318468t (data)  GND: 4359467-0  LCCN: no2006021328  MusicBrainz work: 2c17046b-37db-4653-932b-289980cea855  VIAF: 185754729   WorldCat (עם VIAF): 185754729 
שארלוט פרקינס גילמן, בערך משנת 1900
המושל הכללי של דרום אפריקה

| --- | --- |


צ'ארלס רוברטס סווארט, המושל הכללי האחרון
 תחום שיפוט:  דרום אפריקה
 כפוף:  המונרך של דרום אפריקה
 ייסוד המשרה:  31 במאי 1910 
 איוש ראשון:  הרברט ג'ון גלדסטון
 איוש אחרון:  צ'ארלס רוברטס סווארט
 תאריך ביטול המשרה:  31 במאי 1961
 משרה יורשת:  נשיא הרפובליקה של דרום אפריקה
 
המושל הכללי של האיחוד של דרום אפריקה (Governor-General of the Union of South Africa) היה נציגה בדרום אפריקה של המלוכה הבריטית (ובהמשך המלוכה הדרום אפריקאית) במשך 51 שנים, מ-31 במאי 1910 ועד 31 במאי 1961, במהלך מלכותם של ג'ורג' החמישי, ג'ורג' השישי ואליזבת השנייה.
משרת המושל הכללי

המשרה נוצרה במסגרת חוק דרום אפריקה, 1909 - חוק הפרלמנט הבריטי, אשר הקים את האיחוד של דרום אפריקה. להלכה היה המושל ראש הרשות המבצעת במדינה, אך למעשה, מכוח המסורת, היה עליו לפעול על פי עצת ממשלתה וראש הממשלה העומד בראשה.
מקצת האישים שכיהנו בתחילת ימי המשרה היו בני משפחת המלוכה הבריטית. הדבר השתנה, כמו בשאר מדינות הדומיניונים, ומאז 1946 מונו למשרה רק אזרחים ותושבים של דרום אפריקה.
משרת המושל הכללי > ביטול המשרה

המפלגה הלאומית, אשר עלתה לשלטון בדרום אפריקה בשנת 1948 (ומייסדת משטר האפרטהייד) הייתה בעלת השקפה רפובליקנית בגלוי וראתה בקשרי ארצה עם בריטניה שריד אימפריאלי. שני המושלים הכלליים שמונו לאחר עלייתה לשלטון, ארנסט גאורג ינסן וצ'ארלס רוברטס סווארט, היו אנשי המפלגה לשעבר. הם בחרו שלא לעטות את מדי וינדזור המסורתיים ושלא להישבע שבועת אמונים למלך.
ב-1957 חדל המנון הממלכה המאוחדת להיות בעל מעמד שווה לזה של קולה של דרום אפריקה, ובדומה היוניון ג'ק איבד את מעמדו השווה לזה של דגל דרום אפריקה דאז. עם זאת, רק ב-1960 המליץ ראש הממשלה הנדריק פרוורד למושל הכללי סווארט לערוך משאל עם בנוגע להמשך הכפיפות לכתר. ב-5 באוקטובר 1960 נשאלו הבוחרים הלבנים במדינה אם הם תומכים בייסוד רפובליקה תחת האיחוד. 52 אחוזים מן המצביעים תמכו בהצעה.
המושל הכללי סווארט ביקש מן המלכה אליזבת השנייה ב-30 באפריל 1961 לשחרר אותו מתפקידו, לאחר שחתם חתימת קיום על חוקת הרפובליקה החדשה. נשיא בית המשפט העליון לוקס קורנליוס סטיין מונה לממלא מקום (Officer Administering the Government) לחודש ימים. אז הוכרזה הרפובליקה של דרום אפריקה וסווארט היה לנשיאה הראשון.
המושלים הכלליים

וייקאונט גלדסטון (1910–1914)
וייקאונט באקסטון (1914–1920)
הנסיך ארתור מקונוט (1920–1924)
אלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון הראשון (1924–1931)
הרוזן מקלרנדון (1931–1937)
סר פטריק דאנקן (1937–1943)
ניקולס יעקובוס דה וט (1943–1946) (ממלא מקום)
גדעון בראנד ון זיל (1946–1951)
ארנסט גאורג ינסן (1951–1959)
לוקס קורנליוס סטיין (1959) (ממלא מקום)
צ'ארלס רוברטס סווארט (1959–1961)
לוקס קורנליוס סטיין (1961) (ממלא מקום)
הרברט ג'ון גלדסטון, המושל הכללי הראשון
המרכז הלאומי לזכויות לסביות

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  סן פרנסיסקו 
 תקופת הפעילות:  1977–הווה (כ־47 שנים) 
 www.nclrights.org
 
המרכז הלאומי לזכויות לסביות (באנגלית: National Center for Lesbian Rights; בראשי תיבות: NCLR), לשעבר פרויקט זכויות לסביות (באנגלית:  Lesbian Rights Project), הוא מוסד ללא כוונת רווח ומשרד עורכי דין אמריקאי, הדוגל במדיניות ציבורית הוגנת הנוגעת לזכויות להט"ב, מעניק סיוע משפטי חינם ללהט"בים, ומקיים אירועים חינוכיים קהילתיים בנושאים משפטיים להט"בים. בנוסף, הארגון מפעיל קו חם המספק מידע למתקשרים עם שאלות משפטיות הקשורות לנטייתם המינית או לזהותם המגדרית. מטה הארגון נמצא בסן פרנסיסקו, קליפורניה עם מטה משני בוושינגטון די. סי.. זהו הארגון היחיד בארצות הברית המוקדש לסוגיות משפטיות לסביות, והארגון הלסבי הלאומי הגדול ביותר מבחינת מספר חברים.
הערות שוליים

↑  "For gay rights movement, a key setback" (אורכב 04.03.2016 בארכיון Wayback Machine), New York Times.
↑  "Calif. Marriage Law Found Unconstitutional" (אורכב 17.02.2013 בארכיון Wayback Machine) The Associated Press  and Fox News.
↑  Rostow, Anne (7 ביוני 2005). "NCLR earns its stripes". The Advocate. ארכיון מ-2018-09-13. נבדק ב-2021-03-29. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Same-Sex Couples Ask California Supreme Court to Strike Down Marriage Ban: California Supreme Court Hears Oral Arguments on March 4" (אורכב 04.03.2016 בארכיון Wayback Machine) Joint Pree Release with NCLR
↑  Zimmerman, Bonnie (2000). Lesbian histories and cultures: an encyclopedia. Taylor & Francis. p. 219. ISBN 9780815319207. ארכיון מ-2017-07-31. נבדק ב-2021-03-29.
↑  Van Gelder, Lindsy; Pamela Robin Brandt (1997). The Girls Next Door. Simon & Schuster. p. 38. ISBN 9780684839578. ארכיון מ-2014-01-03. נבדק ב-2021-03-29.
ערך זה הוא קצרמרבנושא להט"ב ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.