stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגח
מקור השם מגח > כינויים נוספים

עם הגעת טנקי ה-M48 לישראל הם זכו לכינוי "צפרדע" בשל חזית התובה המעוגלת המזכירה ראש של צפרדע. סיכת הלוחם של חיל השריון, שעוצבה בצורת החזית של דגם זה, זכתה לכינוי "צפרגול", ככל הנראה הלחם של המילים "צפרדע" ו"עגול".
בשנות השבעים של המאה העשרים הפעיל חיל השריון טנקי שוט, בעיקר בגזרות הצפוניות, וטנקי מגח, שזחליהם, עם רפידות הגומי, התאימו פחות לפעולה בסביבה סלעית, בסיני. בתקופה זו כינו אנשי הצוות של המגח את לוחמי השוט "טרקטוריסטים", אולי בזכות זחל הפלדה של השוט, שדומה יותר לזחל של טרקטורים כבדים, וזכו בעצמם לכינוי "גוזניקים", כינויים של מעין נרות שדה, עשויים מקופסה ובה חול ספוג בסולר, ולפעמים "פתיל" עשוי מפיסת שק יוטה. בעירתו של הגוזניק השחור והמפויח מסבירה את הכינוי.
חיילי חטיבות המגח (חטיבה 401, חטיבה 600, חטיבה 14 וחטיבה 500) זכו במהלך שנות השבעים של המאה העשרים לכינוי "צ'יפסים". מקור הכינוי לא ידוע, ויש גרסאות רבות באשר אליו. ייתכן שהשם "צ'יפס" בא לרמוז על ה"סיר" בתוכו יושבים אנשי צוות הטנק (בגרסאות המוקדמות ללא פלטות בזוקה) בקרבה למנוע ולמכל הדלק, עם מיגון דל למראית עין, מה שעשוי להוביל ל"טיגון" בעת פגיעה. גרסה נוספת היא שמקור הכינוי הוא הצבע הצהוב של כתפיות של החיילים בטירונות של חטיבה 500. לפי גרסאות אחרות, מדובר בשיבוש של המילה "ג'יפסים", מאנגלית – צוענים, שכן הטנקים, עם כניסתם לשירות נראו חדישים ומעוטרים בסימולים מבצעיים, והכילו אנטנות רבות, מה שיצר רושם של מרכבה צוענית. עוד חיזוק לשם ולדימוי המרכבה הצוענית מגיע מהעובדה שבטנק חסר מקום איכסון ואנשי הצוות היו תולים את שקי השינה וחלק מהציוד האישי בחוץ. ייתכן גם שמקור השם הוא סל הצריח של הטנק, שנראה כמו רשת לטיגון צ'יפס.
דגמי המגח > מגח 3

מגח 3 היה למעשה ניסיון להביא את המגחים של צה"ל לרמתו של M48A3, ולהתקין בהם את תותח ה-L7 הבריטי המצוין (שהיה בטנקי שוט). השינויים שנעשו היו:
תותח ה-90 מ"מ הוחלף בתותח ה-105 מ"מ L7.
צריחון המפקד (TC's cupola) שנחשב למטרד בקרב צוותי הטנקים הישראלי הוחלף בצריחון ישראלי נמוך פרופיל וללא מקלע ה-12.7 מ"מ (בראונינג 0.5).
מנוע הבנזין הוחלף במנוע דיזל 750 כ"ס שעלה עליו בהרבה, והיה פחות דליק.
שופרה מערכת הקשר.
800 טנקי מגח 3 שירתו בצה"ל בזמן מלחמת יום כיפור, לצד טנקי מגח/M60 פטון שהיו בתצורתם המקורית. במהלך המלחמה סבלו המגחים, כמו כל חיל השריון מאבדות קשות, וגילו נטייה להתלקחות (שנבעה ממיקום הנוזל ההידראולי בקדמת הצריח[דרוש מקור][מפני ש...] וממנוע הבנזין המקורי שנטה להתפוצץ בקלות יחסית לעומת מנוע הדיזל). רק לאחר החלפת המנוע למנוע דיזל פחת מספר הדליקות באופן משמעותי.
בתקופה מאוחרת יותר הותקן על המגח 3 מיגון ריאקטיבי שהוא מיגון של "קסטות" שחצי ריקות וחצי מלאות בסוג של חומר נפץ הודף יציב במיוחד שנועד להתפוצץ כלפי חוץ בעת פגיעת פגזי "חלול" ו"מעיך" וכך למעשה הגן על הטנק מפני חדירה ("בלטן"). עיצוב זה היה ייחודי לטנקים ישראלים, עד לתפיסת טנק מגח 6 במלחמת לבנון הראשונה, אחריו הופיעו גם טנקי T-55 עם מיגון זה, שנמצא בשימוש סוריה ומדינות נוספות.
דגמי המגח > מגח 5

בנוסף למגחים הישנים ששודרגו לגרסת מגח 3 ונשאו תותחי 105 מ"מ, נכנסו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 לשירות גם כ-150 טנקי M48A5. הטנקים הגיעו מארצות הברית והיו דומים בחימושם וביכולותיהם למגח 3.
דגמי המגח > מגח 6, מגח 6ב', 6מ' ומגח 6ב' גל

ישראל רכשה טנקי M60 בשתי תצורות עיקריות: צריח קצר וצריח ארוך (M60 ו-M60A1, בהתאמה), הנבדלות בעיקר בכמות הפגזים הזמינים לטען (21 לעומת 8 פגזים שוכבים). התותח היה בקוטר 105 מ"מ מדגם M68 ("שריר", תותח L7). בכלל, דגם אחד של הטנקים נמצא בשירות סדיר, השני במילואים ועליו נעשים השיפורים. אחת למספר שנים הדגם שבשירות סדיר מתיישן, עובר למילואים, והדגם המשופר עובר לשירות סדיר. כתוצאה מכך, טנקיסטים זוכים, על פי רוב, לשרת על אותו הטנק גם בסדיר וגם בשנות המילואים הראשונות שלהם.
מגח 6: טנקי ה-M60 שצה"ל רכש החל משנת 1968, ומאוחר יותר לאחר מלחמת יום כיפור כדי לפצות על האבדות הכבדות. השם מתייחס לטנקים בתצורה האמריקנית המקורית שלהם, שכללה צריחון עם מקלע כבד M85 מופעל חשמלית. מקלע זה סבל מתקלות מרובות והוצא משימוש תוך זמן קצר יחד עם הסרת הצריחון כולו.
מגח 6ב': טנקי M60A1 ששודרגו בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי תוספת של מיגון ריאקטיבי (ERA) והחלפת צריחון המפקד.
מגח 6ג': טנקי M60A3, בעלי מערכת בק"ש מקורית, אמר"ל תרמי ושבשבת רוח בתוספת מיגון בלטנים. רכש ה-6ג' היה מצומצם יחסית לרכש שני הדגמים האחרים.
מגח 6מ': טנקי M60 משופרים. הטנק היה ממוגן בלטנים. לתותח נוסף שרוול תרמי לשיפור דיוק הירי, מערכת הבק"ש הוחלפה במערכת "נחל-עוז" ("אורנית משופרת") שייחודה היה תאח"א (תיקוני אש חצי-אוטומטיים) וכללה גם עמוד מטאורולוגי, מערכת עקיבה (למטרות נעות) ומד שיפוע צריח. מד-הטווח האופטי הוחלף במד-טווח לייזר ובחלק מהכלים הותקן אמר"ל תרמי. מערכת הבק"ש שודרגה בהמשך למערכת לומדת. לטנק הייתה מערכת ייצוב גזרה. כמו כן נוספה מערכת עשן מיידי למיסוך ומערכת כיבוי אש צריח של ספקטרוניקס. ב-1986 שונה הזחל (לזחל של מרכבה סימן 1) והמנוע שודרג ממנוע 750 כ"ס למנוע 900 כ"ס (670 קילוואט). מערכת הבק"ש הייתה משותפת גם לשוט ד' (הדיגום הצה"לי האחרון של הצנטוריון) ולמרכבה 2ב.
מגח 6ב גל: טנקי M60A1 משופרים. בשנות ה-90 שודרגה מערכת בקרת האש בחטיבה 401 למערכת בשם "גל" (שהיא מערכת האב-טיפוס למערכת ה"ב"ז" שבה השתמשו יותר מאוחר מרכבה סימן 3) ונעשו שינויים בצריח. הגרסה הסופית של טנקים אלו הייתה המגח 6ב' גל-בט"ש. בטנקים אלה נוספו לוחות שריון, המפורסמות בכינויין "מיגון לבנון" לתובה ולצריח.
מגח 6ב' ב"ז: היא הגרסה של מגח 6ב' עם הבק"ש המשופר "ברק זוהר" (ב"ז) בהם השתמשו רק ביחידות מילואים.
דגמי המגח > מגח 7א', מגח 7ג'

טנקי המגח 7 הם טנקי M60 משופרים. במגח 7א' (מגח 6מ ללא המיגון הריאקטיבי) הוחלף המיגון הריאקטיבי בשריון פסיבי עבה באזור הצריח וקדמת הטנק, וכן נוספו פלטות בזוקה (side-skirts). במגח 7ג' הוחלף המנוע במנוע דיזל בהספק של 900 כ"ס (670 קילוואט) כדי להתמודד עם תוספת המשקל בעקבות המיגון החדש, נוספו מדוכות עשן והמיגון בקדמת הצריח שונה כך שהוא זוויתי יותר. מערכת בקרת-האש במגח 7 היא "נחל עוז" לומדת.
טנקי המגח 7 נקלטו תחילה בחטיבה 500 הסדירה, ובהמשך גם במערך המילואים.
דגמי המגח > מגח צבא טורקיה

בשנת 1997 הוצע טנק המרכבה סימן 3 לטורקיה, במסגרת מכרז הצטיידות של צבא טורקיה לטנק מערכה חדש. לבסוף החליטה טורקיה לשדרג את טנקי ה-M60 פטון שלה במסגרת עסקה עם תע"ש, בה צוידו הטנקים במערכות של המרכבה סימן 3, על בסיס גרסה מתקדמת של המגח 7. הטנק המשודרג נקרא סברה וכ-170 יחידות ממנו נמסרו לצבא טורקיה.
פעילות מבצעית

מאז כניסתם לשירות בשנות ה-60 ועד לשנת 1979 כאשר נכנס לשירות המרכבה סימן 1, היו המגחים טנקי הקו הראשון של צה"ל. הם שירתו בארבע מלחמות, שתי אינתיפאדות ומאות תקריות. בשנת 2003 פורקה חטיבה 500 שהפעילה טנקי מגח 7ג'. ב-2004 החלה חטיבה 401 בהסבה מדגמי מגח 6ב גל ומגח 6ב גל-בט"ש לטנקי מרכבה סימן 4. טנקי המגח סיימו את תפקידם בצבא הסדיר באפריל 2005 עם השלמת הסבת גדוד המגחים האחרון, ומאז הם שירתו רק במערך המילואים.
בינואר 2014 פורסם שטנקי המגח יוצאו משירות והם יימכרו כגרוטאות להיתוך. בהמשך השנה פורקו יחידות המגח האחרונות וצה"ל נפרד ממערך המגח.
באפריל 2014 ביצעו תת-אלוף במיל' אורי אגמון כמט"ק, אלוף גרשון הכהן כנהג, עם תותחנית, מדריכת שריון במיל' וטען-קשר בדימוס, מסלול צוות אחרון כהוקרה לסיום שירותו של הטנק. בנוסף, ממשיך צה"ל להפעיל טנקי גישור ואת טנק חילוץ M-88 המבוססים גם הם על טנקי הפטון.
פרא

רק"ם הפרא הוא טנק מגח 5 בו הוסר התותח והותקנה כוורת נושאת 12 טילים המתרוממת מהצריח וניתנת לטעינה מחדש מתוך הכלי. במקום התותח הותקן קנה דמה מפח, זאת במטרה לשמור על קיומו בסוד ולאפשר לו להיטמע בתוך כוחות השריון. נשק זה משמש כנשק הנ"ט העיקרי של צה"ל, ותפקידו הוא לדלל משמעותית את טורי השריון של האויב בטרם יפגשו את השריון הישראלי.
הפרא היה פלטפורמת השיגור העיקרית של יחידת מיתר לשיגור טילי התמוז. טיל זה הוא טיל נגד טנקים מתקדם מדור שלישי, בעל טווח של מעל ל-25 ק"מ והוא תוכנן כנשק הפתעה כנגד השריון הסורי והמצרי. בשל כך, הנשק היה מסווג עד לשנת 2011 (הוכרז כמבצעי כבר בשנות ה-80 של המאה ה-20). פלטפורמת השיגור העיקרית, הפרא, נותרה מסווגת עד לשנת 2015.
ראו גם

סברה (טנק) – טנק המבוסס על הניסיון שנצבר בהשבחת טנקי המגח.
ביאורים

↑  בשנות השישים הסכימה בריטניה לספק לישראל טנקי צ'יפטיין בתמורה להשתתפותה של ישראל במימון פיתוח הטנק. שני טנקי צ'פטיין הובאו לארץ לצורך ניסויים, וצה"ל אף סייע לשפר את הטנק, אך ב-1969, בעקבות לחץ של מדינות ערב, נסוגה בריטניה מן ההסכם.
↑  אם כי הנגמ"שים מוכרים יותר בכינוי הלא-רשמי "זלדה".
↑  בשנת 1963 הסכימה ממשלת גרמניה למכור לישראל טנקי לאופרד, אך פיתוח הטנק התעכב, ולבסוף בוטל עקב חילופי השלטון בגרמניה.
↑  תותחים אלה משתמשים בתחמושת שאינה אחודה – כלומר, הפגז והמטען ההודף מוטענים בנפרד.
↑  כתוצאה מהשמן ששימש את מנגנון הצידוד ההידראולי של הצריח.
הערות שוליים

↑  ד"ר עמיעד ברזנר,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'‏מגח נגח מג"ח, שריון 30, דצמבר 2008, עמ' 23, באתר "יד לשריון"
↑  טל אריאל אמיר,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'‏האנשים שבטנק: בחזרה אל המבצע הסודי בגרמניה רגע לפני ששת הימים, באתר מעריב אונליין, 22 באפריל 2015
↑  עמותת חיל חימוש, מש"א 681 במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה
↑  המגח שנגח באתר יד לשריון
↑  אל"ם (במיל') שאול נגר, 17 בפברואר 2011: פרופ' מנפרד הלד (Manfred Held) - מפתח המיגון הריאקטיבי - הלך לעולמו, באתר יד לשריון
↑  דרור מרום, רן דגוני,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'‏קונסורציום ישראלי בראשות תעש מציע לתורכיה את טנק המרכבה סימן-3, באתר גלובס, 20 באוקטובר 1997
↑  אמנון ברזילי,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'האוצר מזהיר מהפסד צפוי בעסקת השבחת הטנקים של תעש בטורקיה, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2002
↑  יוחאי עופר,'"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'יותכו לברזל: שריונרים ותיקים נפרדים מטנקי המגח, באתר nrg‏, 19 בינואר 2014
↑  יואב זיתון,'"`UNIQ--nowiki-00000012-QINU`"'משוחרר! צה"ל נפרד מהטנק שחצה את התעלה, באתר ynet, 24 באפריל 2014
↑  אלוף גרשון הכהן, נפרדים מטנק המגח המיתולוגי, אתר יד לשריון, 15 ביולי 2014
↑  אור הלר, האתגר הבלתי צפוי של יחידת טילי ה"תמוז", באתר IsraelDefense.
↑  דניאלה בוקור, אחרי שנים של הצלחות: חיל התותחנים חושף את טיל הסודי "תמוז", אתר צבא ההגנה לישראל.
מגח 6ב – טנק M60A1 פטון משודרג, מצויד במיגון ריאקטיבי מסוג "בלייזר".
מגח 3 שהיה בשימוש בקרב סולטאן יעקב ונלקח שלל
טנקי מגח 3 צולחים את תעלת סואץ על גבי תמסחים, מלחמת יום הכיפורים
מגח 6מ' (פלוגה ו' גדוד 52 חטיבה 401. צולם בדצמבר 1988 בלבנון)
טנק מגח 7ג של עוצבת כפיר מתאמן בבקעת הירדן
תל עכו

ערך זה עוסק בתל המוכר גם כתל נפוליאון בעכו. אם התכוונתם לתל נפוליאון בתל אביב, ראו .
| --- | --- |

תל עכו ממערב
 שמות נוספים:  תל אל־פוחאר, תל ריצ'רד לב הארי, גבעת נפוליאון
 מידות
 שטח:  300–400 דונם
 גובה מעל פני הים:  30 מטר
 היסטוריה
 תרבויות:  כנענים, פיניקים
 תקופות:  תקופת הברונזה, תקופת הברזל בארץ ישראל I–II, תקופה הפרסית, התקופה הרומית, התקופה הצלבנית, התקופה העות'מאנית
 סוג:  תל
 אתר ארכאולוגי
 חפירות:  אוניברסיטת חיפה, רשות העתיקות
 ארכאולוגים:  משה דותן, תמי שניידר, מיכל ארצי
 מצב:  הרוס
 גישה לציבור:  כן
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  עכו
 קואורדינטות:  32°55′16″N 35°05′18″E﻿ / ﻿32.92111111°N 35.08833333°E﻿ / 32.92111111; 35.08833333
 he
 
שלט ההסבר על תל עכו
תל עכו מצומת עכו
פסל נפוליאון על ראשו של תל עכו
תל עכו, הידוע גם כתל נפוליאון, הוא תל במזרח העיר עכו. גובה התל כ-30 מטר, והוא שוכן במרכז רצועת החוף של עמק זבולון וחוף הגליל. שטחו כ-200 דונם, אורכו כ־600 מטר ורוחבו כ־350 מטר. התל נמצא במרחק של כ־700 מטר מזרחית לחוף הים, וכ־750 מטר מצפון לתוואי הנוכחי של נחל נעמן. חלקו הדרומי של התל נהרס במאות השנים האחרונות, בעיקר עקב כריית אדמה לצורכי בנייה.
מיקומו של התל בקרבת המעגן הטבעי הנוח שבמפרץ חיפה והסמיכות שלו לנתיבי סחר בינלאומיים, הפכו אותו למוקד התיישבות במשך אלפי שנים. מקורות היסטוריים רבים מעידים כי בעת העתיקה, היו בתל רצף של ערים חשובות בעלות מעמד. בתל נמצאו שרידים החל מתקופת הברונזה התיכונה ועד לתחילת התקופה ההלניסטית. הם משקפים תרבות חומרית של עיר חוף כנענית-פניקית, שלה היו קשרים ענפים מסחריים ותרבותיים עם מצרים, סוריה, לבנון, קפריסין וארצות הים. בתחילת התקופה ההלניסטית, העיר התפשטה אל המורדות המערביים ועד המקום שבו שוכנת כיום עכו העתיקה.
שמות התל והעיר

לאורך ההיסטוריה היו לתל עכו מספר שמות:
התושבים הערבים מכנים את התל "תל־אל־פוחאר" (תל החרסים), אולי בשל החרסים הרבים שמצויים על התל. אבנר רבן הציע שמקור השם נובע מבתי מלאכה לייצור כלי חרס שהתקיימו למרגלות התל עד לשנות ה-80 של המאה הקודמת. ייתכן שחלקם אף כרו את לבני האדמה של סוללות הביצורים הקדומים לטובת ייצור כלי חרס.
בתוקפה ההלניסטית העיר כונתה פתולימאוס, ככל הנראה על שמו של תלמי השני, שיזם את הבנייה המחודשת של נמל עכו. ייתכן שהשם הזה התייחס ליישוב החדש שקם במורדות וממערב לתל. שם זה היה בשימוש לאורך כל התקופה ההלניסטית וגם בתקופה הרומית והוא מופיע על מטבעות שנטבעו אז בעיר.
במסמכים שמתארים את עכו בתקופה המוסלמית הקדומה (מאה ה-9), כונתה העיר עכה (Akka).
"תל ריצ'רד לב הארי" על שמו של ריצ'רד לב הארי, מלך אנגליה בעת המצור ששם צלאח א־דין על העיר ב־1191.
"טולון" היה שמו של התל בפי הצלבנים.
"תל נפוליאון" הוא שמו העממי של התל, על שמו של נפוליאון אשר הטיל מצור על עכו בשנת 1799. התל שימש את כוחותיו של נפוליאון כעמדת תצפית, בדומה לשימוש שעשו בתל נפוליאון בתל אביב בעת המצור על יפו.
היסטוריה > תקופת הברונזה

התל יושב לראשונה בתקופת הברונזה הקדומה (3300 עד 2200 לפנה"ס), ובמקום קם יישוב חקלאי שננטש בשנת 3000 לפנה"ס לערך. היישוב בתל התחדש רק בתקופת הברונזה התיכונה (2000 עד 1550 לפנה"ס), ואז קמה בו עיר מבוצרת בחומה קיקלופית וסוללת מגן, ובה מצודת לבנים בת שתי קומות. במקום נחשפו שרידיו של שער העיר הפונה מערבה, ועל כן זכה לכינוי "שער הים". בתקופה זו נזכרה עכו בכתבי המארות המצריים. אותה עת הפך עמק עכו לגוש העירוני הגדול והצפוף ביותר בכל שטחה של ארץ ישראל, ויכול שנחשב לשני בחשיבותו רק לחצור. העיר המשיכה והתרחבה במהלך המאה ה־15 לפנה"ס אך בסופה חרבה בשרפה.
העיר הכנענית הגיעה לשיא פריחתה בתקופת הברונזה המאוחרת במאה ה־14 לפנה"ס ובמאה ה־13 לפנה"ס, ופעל בה נמל חשוב שעמד בקשרי מסחר עם קפריסין ועם ערי הים האגאי. הנמל שכן אותה עת בשפכו של נחל נעמן שהיה קרוב יותר אל התל. לצד החקלאות פעלו במקום תעשיות של עיבוד מתכות והפקת ארגמן מחלזונות. הכנענים הפיקו את הצבע משני סוגי חלזונות – ארגמונית אדומת פה (Thais Haemastoma) וארגמון חד קוצים (Murex Brandaris). "חוף ארגמן" הסמוך לתל מנציח את הדבר באופן סמלי.
עוד נזכרת העיר שלוש־עשרה פעמים במכתבי אל־עמארנה, בכתובות שנמצאו בעיר אוגרית, ליד לטקיה בסוריה, ובכתובות מצריות של סתי הראשון ורעמסס השני. במכתב מתורגם לאוגריתית שנמצא באוגרית בכבשן (ולכן תקופתו מתוארכת לימיה האחרונים של אוגרית) נמצא מכתב שנשלח ממלך צור למלך אוגרית, בו מלך צור מספר שאניות מלך אוגרית ששלח מצרימה עגנו בזמן "גשם אדִר" בצור, ולאחר עיסוק עם מטענן שלח אותן מלך צור "עריֹת" (ללא מטען) לעכו (באוגריתית: 𐎓𐎋𐎊 – "עכי") עד שמצבן יהיה טוב יותר.
היסטוריה > תקופת הברזל

בראשית תקופת הברזל, המקבילה לכיבוש הארץ בידי שבטי ישראל, התיישבה בעיר אוכלוסייה חדשה המזוהה עם בני שרדנה (גויי ים מסרדיניה).[דרוש מקור] העיר נמנית בין הערים שלא הוריש שבט אשר, והיא נזכרה בתנ"ך רק פעם אחת: ”אָשֵׁר לֹא הוֹרִישׁ אֶת יֹשְׁבֵי עַכּוֹ, וְאֶת יוֹשְׁבֵי צִידוֹן, וְאֶת אַחְלָב, וְאֶת אַכְזִיב, וְאֶת חֶלְבָּה, וְאֶת אֲפִיק וְאֶת רְחֹב” (שופטים, א', ל"א).
במאה ה־11 לפנה"ס החלה העיר שוקעת ושטחה הצטמצם, אך היא שבה לפרוח במאה ה־9 לפנה"ס תחת שלטון פיניקי.
סנחריב, במסעו השלישי, העניש את מלך צידון המורד לולי, והחריב את הערים הבצורות עליהן הסתמך: צידון רבה וצידון זעירה, בית-זיתּי, צרפת, מַחַֿלִּיבַה, אוּשוּ, אכזיב ועכו (באכדית: ak-ku-u). עם זאת, העיר שמרה על מעמדה כנמל חשוב עד אמצע המאה ה־7 לפנה"ס בטרם חרבה ועלתה באש שוב ותושביה גלו ממנה.
אשורבניפל, בחזרתו ממסעו התשיעי נגד הקדרים והערבים, כבש את העיר אושו (כנראה צור היבשתית), וכן הרג באנשי עכו, תלה את גופותיהם על תרנים, לקח את שאירתם לאשור וגייסם לחילו המלכותי.
היסטוריה > תקופת הברזל > מטמון הכסף מתל עכו

בחפירות התל נתגלה מטמון כסף קטן (257.6 גרם). תיארוך המטמון ידוע רק באופן כללי; ונע בין המאות ה-10 עד ה-9 לפני הספירה.
המטמון נתגלה בשטח A אשר ממוקם בנקודה הצפונית והגבוהה של התל ומעל לקטע הגבוה והתלול של הסוללה הצפונית (שטח B). המטמון נמצא בשכבה VII, לוקוס 762, המתואר כאזור חדרי מגורים עם כמה מתקנים תעשייתיים. מטמון הכסף הכיל אסימונים, חוטים, ומטילים חתוכים.
שיתוף פעולה בין-תחומי המשלב שיטות מדעיות עם נתונים ארכאולוגיים מדויקים חשפו את מקורות הכסף של הפיניקים.
חפירות ארכאולוגיות בתל עכו לחקר תקופת הברזל, חשפו ממצאים מרתקים העוסקים בהיסטוריה והתרבות של האזור בתקופה זו. כאשר מתייחסים לתקופת הברזל בתל עכו, מדברים בדרך כלל על התקופה האירונית הביתית, שכוללת את המאות ה-12 עד ה-9 לפני הספירה. במהלך החפירות, נמצאו מבנים מגוונים כמו בתי מגורים, אחסניה, מבני ציבור וחורבות מתקופה הברזל. המבנים היהודים מתקופה זו הוכיחו קשר עם ים התיכון, האיות הימיים ועסקים ניתוחים שונים. בנוסף למבנים, נמצאו כלים קרמיים, פסלים, חומרי בנייה, כתובות, כסף, מחזות ועוד. כל אלה מעידים על הפעילות החומרית, התרבותית והמסחרית בתקופה זו. החפירות הארכאולוגיות הללו הביאו לגילוי מגוון רחב של ממצאים המשפיעים על ההבנה שלנו לגבי החיים והתרבות באזור זה בתקופה זו. בין היתר, נמצאו במקום מטבעות כסף מתקופה הברזל. המטבעות הכספיים הללו מספקים עדויות לנוכחות ולשימוש של כסף כאמצעי תשלום בתקופה הזו. כמו כן, נמצאו תכשיטים כספיים אחרים, כגון צמידים, תכשיטי עגילים ושרשראות, המעידים על קיום תרבות שמצטיינת בשימוש נרחב של כסף. מציאת הכסף בחפירות מספק תובנות חשובות לגבי המסחר, המספרות הכלכלית והתרבות באזור בתקופה הברזל.
היסטוריה > התקופה הפרסית ואחריה

תקופת פריחה אחרונה בתל עכו באה לו בתקופה הפרסית, עת שטח היישוב התפשט מערבה והמרכז המסחרי של העיר התמקם בסמוך לחוף הים. הנמל הפיניקי מאותה תקופה נבנה תחת שובר הגלים המודרני. הוא היה בנוי מאבני גזית בצורה אופיינית לנמלים פיניקיים, והיה ככל הנראה הנמל הפיניקי עם המזח הרחב ביותר באותה תקופה. כך החל למעשה תהליך הסטת המרכז העירוני אל שטחה של עכו העתיקה כיום, ובתקופה ההלניסטית עברו גם רובעי המגורים מערבה מן התל, והוא ננטש בסוף המאה ה־2 לפנה"ס. עם זאת, על התל נמצאו ממצאים מועטים גם מהתקופה הרומית ומהתקופה הביזנטית, ובתקופת ממלכת ירושלים ניצבה עליו מצודה צלבנית.
תל עכו נכבש במלחמת העצמאות במסגרת מבצע בן עמי שהתרחש בליל ה־14 במאי 1948. כיבושו הושלם בשעה 03:30 ואיפשר מעבר כוחות ישראלים צפונה וכן את כיבוש עכו ואת הסרת המצור מעל קיבוץ יחיעם.
חפירות בתל

בתל התקיימו חפירות בין השנים 1973–1989 בראשותו של הארכאולוג משה דותן מאוניברסיטת חיפה.
חפירת הצלה התקיימה ב־2005 ובה נחשפו שרידים למן התקופה הפרסית ועד ימי הביניים ושרידי בית קברות מהתקופה הרומית.
חפירת הצלה התקיימה ב־2006 ובה נחשפו שרידים נוספים של בית הקברות מהתקופה הרומית.
עשר עונות חפירה בקיץ מאז שנת 2010 בהנהלתן של פרופסור אן קילברו מאוניברסיטת פן סטייט (פנסילבניה) ומיכל ארצי מאוניברסיטת חיפה. בחפירות הללו השתתפו מוסדות אמריקאים נוספים.
התל כיום

מצפון לתל עכו, מצדו האחר של כביש 85 נמצאת חורשת נפוליאון, וממערב לו שכן מגרש הכדורגל העירוני של עכו. על ראש התל ניצב פסל ברזל גדול בדמות סוס ועליו רכוב נפוליאון כשהוא מסתער ופניו לכיוון צפון. את הפסל הכין ישראל בן עזרא, שהיה פרויקטור בעיריית עכו. את הפסל ביסס על הציור המפורסם של ז'אק-לואי דויד שבו מתואר נפוליאון חוצה את האלפים.
ב־3 בפברואר 2009 נחנך הפרויקט התיירותי "תל עכו", שבמסגרתו נסללה בתל מערכת שבילים להולכי רגל ולרוכבי אופניים, נבנו מרפסות תצפית ושולבו בנוף ממצאים ארכאולוגיים ותחנות מידע. מתוכננת גם הקמתו של אמפיתיאטרון על המדרון הדרומי של התל הצופה אל נחל נעמן ואל הכרמל.
ביאורים

↑  "ערבים" בכתובות האשוריות הם לא יסוד אתני או תרבותי, אלא תואר לאנשי המדבר הנודדים ככלל.
הערות שוליים

↑  Michal Artzy, ¿Qué hay en un nombre? –Akko-Ptolemais–´Akka-Acre, Complutum 26, 1970-01-01, עמ' 205–212 doi: 10.5209/rev_cmpl.2015.v26.n1.49349
↑  העיור בעמק עכו במחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס
↑  UT 2059, KTU2 2.38; ראו פרשנות במאמר Edouard Lipinski, Recherches ugaritiques., Syria. Archéologie, Art et histoire 44, 1967, עמ' 283–284 doi: 10.3406/syria.1967.5937
↑  A. Kirk Grayson, Jamie Novotny, The royal inscriptions of Sennacherib, king of Assyria (704-681 BC). Part 1, Eisenbrauns, 2012, עמ' 63 (הקטע חוזר גם בעמ' 95, 114, 131, 175 ו־192) וכן ב־A. Kirk Grayson, Jamie Novotny, The royal inscriptions of Sennacherib, king of Assyria (704-681 BC). Part 2, Eisenbrauns, 2014, עמ' 183
↑  Jamie Novotny, Joshua Jeffers, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 1, Eisenbrauns, 2018, עמ' 260
↑  Tzilla,Yigal,Naama,Ofir&Ayelet.,2018a))
1 2  Tzilla et al.,2018a))
↑  (Tzilla,Yigal,Naama,Ofir&Ayelet.,2018b)
1 2 3 4  (Tzilla et al.,2018b)
↑  (Tzilla et al.,2018a)
1 2  ערד חגי, מיכל ארצי, על מקור שיטת הבנייה באבני גזית בים, ארץ־ישראל כט, 2009, עמ' 181
↑  מאיר הראובוני,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'האל הפיניקי שולח ברכתו לחופרים בתל עכו, מעריב, 17 ביולי 1977
↑  תל עכו דוח סופי, באתר "חדשות ארכיאולוגיות"
↑  תל עכו (מערב) דוח סופי, באתר "חדשות ארכיאולוגיות"
↑  http://wn.com/akkodig2010
מראה העיר מתל עכו
אונורה דומייה

| --- | --- |

 לידה:  26 בפברואר 1808 מרסיי, צרפת 
 פטירה:  10 בפברואר 1879 (בגיל 70) ולמונדואה, צרפת 
 מקום קבורה:  Cemetery of Valmondois 
 תחום יצירה:  הדפס 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 יצירות ידועות:  רטפויל, קרון המחלקה השלישית 
 בן או בת זוג:  Alexandrine Dassy 
 
אונורה דומייה (בצרפתית: Honoré Daumier; ‏ 26 בפברואר 1808 – 10 בפברואר 1879) היה צייר, קריקטוריסט ופסל צרפתי.
ביוגרפיה

דומייה נולד בשנת 1808 במרסיי, וכבר בצעירותו הראה נטייה בולטת לאמנות, שאביו ניסה לדכא ללא הועיל על ידי שליחתו לעבודה, תחילה כנער עזר ושליחויות למוציא לפועל (huissier de justice) ואחר כך אצל סוחר ספרים. בתחילת דרכו דומייה עסק באמנות הליתוגרפיה ויצר לוחות עבור מוציאים לאור של מוזיקה ואיורים למודעות. אלו לֻוו ביצירות אנונימיות בסגנון Charlet, בהן הפגין התלהבות לאגדה הנפוליאונית.
בזמן שלטונו של לואי פיליפ, ייסד צ'ארלס פיליפון (Charles Philipon) את המגזין הקומי הקריקטורה. דומייה הצטרף לסגל המגזין, שכלל אמנים כמו אשיל דבריה (Achille Devéria), דני אוגוסט מארי ראפט (Denis Auguste Marie Raffet) וז'אן גרנדוויל, והתחיל לצייר תמונות סאטיריות (כדוגמת "במעלה מדרגות היכל המשפט") על חולשות הבורגנות, השחיתות של מערכת המשפט, והממשלה המגושמת שאינה כשירה לתפקידה. קריקטורה שלו, שהציגה את המלך כ"גרגנטואה", הביאה למאסרו למשך שישה חודשים בכלא Ste Pelagic בשנת 1832. הוצאתו לאור של המגזין נפסקה זמן קצר לאחר מכן, אך פיליפון סיפק שדה מערכה חדש לפעילותו של דומייה כשייסד את המגזין הסאטירי השאריווארי (אנ').
דומייה אייר למגזין זה את הקריקטורות החברתיות שלו, בהן הוא לועג לבורגנות בדמותו של רוברט מאקאיר, גיבור מלודרמה פופולרית מאותה תקופה. סדרה נוספת שלו 'L'histoire ancienne', כוונה נגד הפסאודו-קלאסיציזם שאחז באמנות של אותה תקופה. בשנת 1848 יצא דומייה שוב במסע פוליטי, עדיין בשירות השאריווארי, אותו עזב בשנת 1860 אך שב אליו בשנת 1864.
למרות יצירתו המקיפה בתחום הקריקטורות (רשימת הליתוגרפיות של דומייה שהורכבה בשנת 1904, מנתה לא פחות מ-3,958 תבניות ליתוגרפיה), מצא זמן להמריא לרמות גבוהות יותר של ציור. תמונת "ישו והשליחים" שלו מוצגת ברייקסמוזיאום באמסטרדם, ותמונות "השומרוני הטוב", "דון קישוט וסנשו פנשה", "הלעג לישו" ואחרות, נמצאות באוסף לונידס בדרום קנזינגטון, בגלאזגו, במינכן, ובמוזאונים נוספים.
כצייר, דומייה, אחד מחלוצי הריאליזם, הקדים את זמנו ולא זכה להצלחה עד שנת 1878 - שנה לפני מותו. אז אסף מ. דוראנד-רואל את יצירותיו של דומייה והציג אותן בגלריות שלו והראה את התחום הרחב של גאוניותו של האדם שכונה "מיכלאנג'לו של הקריקטורה". בזמן התצוגה שהה דומייה, שהיה אז כבר עיוור לחלוטין, בבית כפרי בוואלמונדיו, שהועמד לרשותו על ידי הצייר קאמי קורו, שם מת בשנת 1879. תערוכה חשובה של יצירותיו נערכה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בשנת 1900.
לקריאה נוספת

גבריאל טלפיר, אונורה דומיה - חייו ויצירתו, הוצאת גזית, תל אביב, תשי"א, 1951.
הערות שוליים

↑  Christ and his Disciples - Daumier, Honoré, Google Arts & Culture
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007496377705171  PLWABN: 9810587893305606  AAG: 2587  AGSA: 3127  BIBSYS: 90088671  BNC: 000049171  BNE: XX1047419  BnF: cb11898743p (data)  CANTIC: a1036979x  CiNii: DA03136745  DSI: 5945  GND: 118523880  ICCU: CFIV017577  ISNI: 0000 0001 2144 4928  KulturNav: f82d6618-9f9b-4b6b-b462-f62f47d393bc  LCCN: n79089112  LNB: 000031090  MusicBrainz: b4357c0a-4aae-4e0e-8597-29e282e2c288  NDL: 00437272  NGV: 917  NKC: jn20000700365  NLA: 35191103  NLG: 133746  NLK: KAC199606331  NSK: 000080728  NTA: 068677146  RERO: 02-A003156436  RKD: 20126  SELIBR: 183450  SNAC: w6pz5gk0  SUDOC: 026812924  TePapa: 576  Trove: 858570  ULAN: 500117998  VcBA: 495/25872  VIAF: 96555949   WorldCat (עם VIAF): 96555949 
קרון המחלקה השלישית (1862), שמן על בד. מוזיאון המטרופוליטן, ניו-יורק
מפסק אוטומטי מגנטי תרמי

מפסק אוטומטי מגנטי תרמי (מאמ"ת)
מפסק אוטומטי מגנטי תרמי (מאמ"ת) הוא סוג של מבטח - רכיב חשמלי שנועד להגן מפני זרמי יתר: קצר או עומס יתר.
עקרון הפעולה של המאמ"ת הוא הפסקת הזרם על ידי ניתוק המעגל, כתוצאה מפעולה של ההגנות שמותקנות בתוכו.
מאמ"ת משמש בדרך כלל להגן על מעגל חשמלי אליו מחוברים מספר מכשירים, אך לעיתים נדירות ניתן למצוא מכשירים שמותקן בהם מאמ"ת כהגנה פנימית.
לאחר ניתוק המעגל או המכשיר על ידי המאמ"ת ניתן לחברו מחדש פשוט על ידי הרמת מתג.
השם מאמ"ת אינו מפורט בתקנות החשמל בישראל והוא סוג של מונח שגור. בתקנות בישראל משתמשים במפסקים אוטומטיים כשם כולל למפסקים שבהם מותקנות הגנות שגורמות להפסקתם בעת חריגה מהכוונון.
מחלקים את המפסקים האוטומטיים לשני סוגים: מפסק אוטומטי ומפסק אוטומטי זעיר (מא"ז)