stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המכללה למינהל
תחומי הלימוד

בין תחומי הלימוד במכללה:
לימודים לתואר הנדסאי בשלל תחומים.
חשבונאות, לתעודת מנהל חשבונות, יועץ מס וחשב שכר
מקצועות החשמל, לרישיון חשמלאי מוסמך
לימודי ביטוח וייעוץ השקעות
לימודי ניהול
לימודי מזכירות רפואית ומזכירות משפטית
לימודי מקצועות המחשב
לימודי חשבונאות וראיית חשבון משולבים בתואר ראשון של האוניברסיטה הפתוחה
לימודי שמאות מקרקעין משולבים בתואר ראשון של האוניברסיטה הפתוחה
לימודי הנדסת תעשייה וניהול משולבים בתואר ראשון של האוניברסיטה הפתוחה
ראו גם

המסלול האקדמי המכללה למינהל - המסלול האקדמי שפועל כגוף נפרד ממנו מאז 1992
הערות שוליים

↑  נחנכה במדרשה למינהל, דבר, 18 ביולי 1962
↑  המדרשה למינהל, דבר, 26 באוגוסט 1966
↑  המכללה למינהל של ההסתדרות הוכרה כמוסד להשכלה גבוהה, דבר, 22 בפברואר 1978
↑  אודות המכללה למינהל, באתר המכללה למינהל
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפרעה דיסוציאטיבית

| --- | --- |
 תחום:  פסיכיאטריה 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D004213
 
הפרעות דיסוציאטיביות (מכונות גם "הפרעות ניתוק") הן קבוצת הפרעות נפשיות המתאפיינות בהפרעה פתאומית או הדרגתית בתפקוד האינטגרטיבי הנורמלי של הזיכרון, התודעה או תפיסת הסביבה. הפרעה כזו יכולה להימשך מספר דקות או שנים, בהתאם לסוג ההפרעה. ההפרעות הללו קשורות במידה רבה לחוויות ילדות טראומטיות.
סוגי ההפרעות הדיסוציאטיביות

במדריך האבחנות הפסיכיאטרי DSM IV מתוארות חמש הפרעות בקטגוריה זו:
הפרעת דה-פרסונליזציה - כוללת מצבים חוזרים ונשנים של ניתוק מהעצמי, במהלכם האדם חווה את עצמו כנמצא מחוץ לגופו. מצבים אלו מתקיימים ללא פגיעה בבוחן המציאות, כלומר תוך מודעות לכך שזוהי רק הרגשה.
אמנזיה דיסוציאטיבית - אובדן זמני של הזיכרון כתוצאה מאירוע מעורר דחק או טראומטי. היא עשויה להופיע בבת אחת או בהדרגה ולהמשך דקות ספורות או מספר שנים - בהתאם לחומרתה של הטראומה ולגורמים הקשורים לאדם עצמו. הפרעה זו נחשבת לנפוצה ביותר מבין ההפרעות הדיסוציאטיביות.
פוגה דיסוציאטיבית - מצב הפיך וזמני בו אדם שוכח את זהותו. פוגה דיסוציאטיבית כוללת לעיתים קרובות מסעות ונדודים בלתי צפויים, לפעמים תוך אימוץ של זהות חדשה, לפרק זמן קצר או באופן מתמשך. מצב זה קשור בדרך כלל למצבי חיים מלחיצים.
הפרעת זהות דיסוציאטיבית - מצב בו מספר אישיויות נבדלות (שתיים או יותר) מתקיימות לסירוגין, כאשר לכל אחת מהן מאגר זכרונות נפרד משלה ובדרך כלל לפחות אחת מהן אינה מודעת לקיומן של האחרות.
הפרעה דיסוציאטיבית אחרת שאינה מסווגת (Dissociative Disorder not Otherwise Specified - DDNOS) - קיומם של תסמינים דיסוציאטיביים שאינם מתאימים לאף אבחנה אחרת.
בסיווג המופיע במדריך האבחנות ICD-10 נכללת תחת קטגוריה זו גם הפרעת המרה בעוד ש-DSM-IV מסווג אותה כהפרעת סומטיזציה.
שכיחות

שכיחותן של הפרעות דיסוציאטיביות במהלך החיים נעה בין 10% בקרב האוכלוסייה הכללית ל-46% בקרב מטופלים פסיכיאטריים.
אבחנה

בקרב מבוגרים, האבחנה נעשית באמצעות ראיון קליני מובנה או על בסיס שאלון לדיווח עצמי. בנוסף קיימים כלים המותאמים לאבחון ילדים ובני נוער.
קיים קושי לסווג, לאבחן ולבחור את הגישה הטיפולית המתאימה לכל אחת מבין ההפרעות הדיסוציאטיבית השונות. לדוגמה, קיימים הבדלים בין סיווג ההפרעות ב-DSM-IV לבין זה המופיע ב-ICD-10.
אבחנה > אבחנת ילדים ובני נוער

קיים קושי באבחון סימפטומים דיסוציאטיביים בקרב ילדים ובני נוער, אותו ניתן לייחס למספר סיבות: הקושי של ילדים לתאר את החוויות הפנימיות שלהם; ההורים והדמויות המטפלות עלולים להחמיץ את הסימנים ואף לנסות להחביאם במטרה להסוות את ההתנהגות המתעללת או המזניחה שלהם עצמם; הסימפטומים עשויים להיות מעודנים או חולפים; שיבושים בזיכרון, במצב הרוח או בכושר הריכוז, האופייניים למצבים דיסוציאטיביים, עשויים להיות מזוהים בטעות כסימפטומים של הפרעות אחרות.
לקריאה נוספת

יעל להב וזהבה סולומון (עורכות), משחזור לזיכרון, טיפול בטראומה נפשית, רסלינג, 2019.
הערות שוליים

↑  American Psychological Association, dissociative disorders, dictionary.apa.org, ‏4 בספטמבר 2018 (באנגלית)
↑  Ruben Vonderlin, Nikolaus Kleindienst, Georg W. Alpers, Martin Bohus, Lisa Lyssenko, Christian Schmahl, Dissociation in victims of childhood abuse or neglect: a meta-analytic review, Psychological Medicine 48, 2018-04-10, עמ' 2467–2476 doi: 10.1017/s0033291718000740
↑  American Psychiatric Association (2000). DSM-IV-TR (4th ed.). American Psychiatric Press. p. 543. ISBN 0-89042-025-4.
↑  Maldonando R.J. and Spiegel D. (2009). Dissociative Disorders. In The American Psychiatric Publishing: Board Review Guide for Psychiatry(Chapter 22). Retrieved from http://books.google.ca/books?hl=en&lr=&id=RFazteXMaj8C&oi=fnd&pg=PA397&dq=Maldonado+JR,+et+al
1 2  Schacter, D. L., Gilbert, D. T., & Wegner, D.M. (2011). Psychology: Second Edition, pages 572-573 New York, NY: Worth
↑  International Statistical Classification of Diseases and Related Health Problems, 10th Revision. F44.9
↑  Ross et al. (2002). "Prevalence, Reliability and Validity of Dissociative Disorders in an Inpatient Setting". Journal of Trauma and Dissociation: pp.7–17. doi:10.1300/J229v03n01_02.
1 2 3  Steiner, H.; Carrion, V., Plattner, B., Koopman, C. (2002). "Dissociative symptoms in posttraumatic stress disorder: diagnosis and treatment". Child and Adolescent Psychiatric Clinics North America 12: 231–249.
1 2  James, B. (1992). "The dissociatively disordered child". Unpublished paper.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534519405171  LCCN: sh92004916  LNB: 000174723  NDL: 01150107  NKC: ph378934 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
המכרז האולימפי 2024 ו-2028

המִכרז האולימפי 2024 והמכרז האולימפי 2028 הוא מכרז לבחירת העיר שתארח את המשחקים האולימפיים שיתקיימו בשנת 2024 ובשנת 2028 לאחר שב-11 ביולי 2017 החליט הוועד האולימפי הבין-לאומי לתת את האירוח לשתי הערים שנשארו במכרז לאולימפיאדת 2024: פריז ולוס אנג'לס.
המכרז לבחירת העיר המארחת החל בשנת 2015.
הוועד האולימפי הבין-לאומי הכריז ב-16 בספטמבר 2015 על מועמדותן של חמש ערים: פריז, לוס אנג'לס, בודפשט, רומא והמבורג.
לבסוף ב-31 ביולי 2017, נקבע על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי שפריז תארח את המשחקים בשנת 2024 ולוס אנג'לס בשנת 2028. ב-13 בספטמבר 2017 הכריז הוועד האולימפי הבין-לאומי בבירת פרו, לימה על כך באופן רשמי.
ערים מועמדות > מארחת אולימפיאדת 2024

צרפת פריז: פריז, בירת צרפת, מעוניינת לארח את המשחקים האולימפיים לציון 100 שנה לפעם האחרונה שאירחה משחקים אולימפיים (אולימפיאדת פריז (1924)). חלק מהאתרים שנבחרו ממוקמים במטרופולין פריז כמו הסטאד דה פראנס (טקסים, אתלטיקה, כדורגל), בריכת השחייה, ארנה 92 (התעמלות, הרמת משקולות) ועוד.
ערים מועמדות > מארחת אולימפיאדת 2028

ארצות הברית לוס אנג'לס: המארגנים של האולימפיאדה טוענים ש-95% מהאתרים מוכנים (חלק מהתחרויות הקודמות) כמו למשל לוס אנג'לס ממוריאל קוליסיאום, הפורום, סטייפלס סנטר, מרכז הכנסים של לוס אנג'לס, הונדה סנטר, הום דיפו סנטר, פאולי פביליון ועוד. כמו ההצעה של פריז חלק מהאתרים יהיו במטרופולין. הכפר האולימפי יוקם ב-UCLA ששם ממוקם פאולי פביליון.
ערים מועמדות > מועמדות שפרשו

הונגריה בודפשט: עוד ב-2008 בודפשט התעניינה לארח את המשחקים האולימפיים 2020 אך לא זכתה להצטרף למכרז האולימפי של אותה תחרות. בודפשט היחידה מבין המועמדות שמדינתה עוד לא אירחה משחקים אולימפיים. עיריית בודפשט תמכה בהצעה אף על פי שסיכוייה נמוכים. בסופו של דבר ההצעה נדחתה לאחר שכ-265,000 איש חתמו על עצומה נגד אירוח המשחקים בבודפשט.
איטליה רומא: רומא, בירת איטליה, החליטה להתמודד על אירוח המשחקים. ליד הסטאדיו היו אמורים להיות 3 מתחמי שחייה. תוכנן להיבנות באוניברסיטת טור ורגטה שני אולמות הצמודים זה לזה אולם 1 - כדורסל (18,000) אולם 2 - כדוריד (15,000) ומרכז התעמלות וכדורעף (גמר 15,000 מקומות) ולודרום (6,000 מקומות), מרכז טניס שהמגרש המרכזי מכיל 15,000 מקומות ומתחם בייסבול וסופטבול. האצטדיון החדש של א.ס רומא היה אמור להיות חלק מטורניר הכדורגל (50,000–60,000). ב-21 בספטמבר 2016 אמרה ראש עיריית רומא וירג'יניה ראג'י כי עירהּ לא תוסיף להתמודד על אירוח המשחקים האולימפיים, עקב בעיות כלכליות.
גרמניה המבורג : ב-16 בספטמבר 2015 פרסם הוועד האולימפי את המועמדות והמבורג הייתה ביניהן. ראש הוועד האולימפי הגרמני העדיף את המבורג על פני ברלין החזקה. כעבור מספר חודשים, במשאל תושבי המבורג התנגדו להצעה והמבורג לא זכתה להתמודד.
ארצות הברית בוסטון: ארצות הברית התעניינה לארח את המשחקים האולימפיים. ארצות הברית שלחה 4 מועמדות (לוס אנג'לס, וושינגטון די.סי, סן פרנסיסקו ובוסטון) בוסטון זכתה להיות הנציגה של ארצות הברית. התוכנית שלה הייתה זהה לשל אולימפיאדת לונדון (2012). התרחשו מספר הפגנות נגד ובסופו של דבר בוסטון ויתרה עקב משבר כלכלי.
הערות שוליים

↑  גם פריז מגישה מועמדות לאירוח אולימפיאדת 2024, באתר גלובס, 14 באפריל 2015
1 2  אורן אהרוני, נחשפו המועמדות לאירוח אולימפיאדת 2024, באתר ynet, 16 בספטמבר 2015
↑  אורן אהרוני, בודפשט לא תארח את אולימפיאדת 2024, באתר ynet, 22 בפברואר 2017
↑  רומא מעוניינת לארח את אולימפיאדת 2024, באתר כלכליסט, 15 בדצמבר 2014
↑  רומא פרשה מהמרוץ לאירוח האולימפיאדה ב-2024, באתר ONE‏, 21 בספטמבר 2016
↑  המבורג - מועמדת גרמניה לאירוח אולימפיאדת 2024, באתר כלכליסט, 16 במרץ 2015
↑  תושבי המבורג אמרו 'לא' לאולימפיאדת 2024, באתר כלכליסט, 30 בנובמבר 2015
↑  בארה"ב קבעו: בוסטון תתמודד על אירוח משחקי 2024, באתר ערוץ הספורט, 9 בינואר 2015
↑  רון גורדון, בוסטון 2024 כבר לא, באתר כלכליסט, 28 ביולי 2015
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפלישה האיטלקית למצרים

הפלישה האיטלקית למצרים החלה את המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1940. מטרת הכוחות האיטלקיים הייתה להגיע לתעלת סואץ וכדי לעשות זאת היה עליהם לעבור דרך צפון מצרים.
האיטלקים חדרו 65 מיילים לתוך מצרים אך לא נתקלו בכוח הבריטי העיקרי. הם נתקלו רק בכוח מיסוך בריטי שכלל בריגדה משוריינת מתוגברת.
רקע > האיטלקים

כאשר הכריזו האיטלקים מלחמה על בריטניה היו להם 250,000 חיילים איטלקיים בלוב (בנוסף ל-250,000 נוספים במזרח אפריקה האיטלקית) שהיו מאורגנים בשתי ארמיות זמינות: הארמייה ה-5 שהייתה הגדולה מבין השתיים והוצבה בטריפוליטניה כדי לעמוד מול הכוחות הצרפתיים בתוניסיה, והארמייה ה-10 שהוצבה כדי להתמודד עם הבריטים וכללה 5 דיוויזיות. עם תבוסת צרפת הועברו כוח אדם ומשאבים מהארמייה ה-5 (שכבר לא נאלצה להתמודד עם האיום הצרפתי) לארמייה ה-10, וזו כללה עתה 10 דיוויזיות. למרות מספר החיילים הגדול, הארמייה סבלה מחוסר יכולת שינוע ומקצינים באיכות ירודה.
חיל התותחנים וחיל השריון היו בעלי המוראל הגבוה ביותר בצבא האיטלקי. עם זאת, חיל השריון האיטלקי כלל בעיקר מאות טנקי L3 קלים שהיו בעצם שריוניות שאוישו על ידי שני אנשי צוות (נהג ומפקד) שהפעילו שני מקלעי שמונה מילימטרים. טנקים אלו היו פגיעים במיוחד וניצבו בעמדה נחותה אל מול המתילדות הבריטיים. האיטלקים הקימו את "כוח מלטי" תחת פיקודו של הגנרל פייטרו מלטי. כוח זה שונע על ידי משאיות וכלל 6 גדודים וכן כלל הרבה יותר טנקים מכוחות אחרים. "כוח מלטי" כלל כמעט את כל הטנקים הבינוניים שכלל הצבא האיטלקי.
כוח חיל האוויר האיטלקי שהוקצה למשימה כלל 300 מפציצים ומטוסי קרב ומטרתו הייתה לסייע לכוחות היבשה. לעומת זאת, הצי המלכותי האיטלקי סבל ממחסור בדלק, ויכול לסייע רק מעט לכוחות היבשה.
רקע > הבריטים

חיל המצב הבריטי במצרים כלל בעת הפלישה האיטלקית 36,000 איש (כולל אנשי מנהלה וסיוע) תחת פיקודו של ארצ'יבלד וייוול, מפקד הכוחות הבריטיים בזירת המזרח התיכון.
האיטלקים ניצבו אל מול דיוויזיית הרגלים ההודית ה-4 והדיוויזיה המשוריינת ה-7 ("חולדות המדבר") החלשות יחסית. הבריטים צפו שהאיטלקים יתקפו לכיוון מרסא מטרוח ולכן ריכזו שם את רוב כוחות השריון שלהם, כאשר הם מותירים מול האיטלקים את כוחות הסיוע של הדיוויזיה ה-7 שתפקידם היה להטריד את היריב אם יותקפו. הצי הבריטי זכה לקראת סוף 1940 בעליונות ימית בזירת הים התיכון ולכן יכול לתקוף את החופים האיטלקיים בלוב כמעט ללא הפרעה. חיל האוויר המלכותי כלל 205 מטוסים בזירת המזרח התיכון אך רק חלקם יכלו לסייע ללוחמים במצרים.
הלחימה

ב-10 באוגוסט 1940 מסר בניטו מוסוליני למפקד הכוח האיטלקי רודולפו גרציאני:
כבר הוחלט על הפלישה לבריטניה. תוך שבוע או חודש המחלקה הגרמנית הראשונה תגיע לאדמה בריטית. אני חוזר ואומר שאין יעדים טריטוריאליים למתקפה שלנו. זוהי לא שאלה על אלכסנדריה או אפילו סאלום. אני רק מבקש ממך לתקוף את הכוחות הבריטים הניצבים מולך.
הרמטכ"ל האיטלקי, המרשל פייטרו באדוליו הבטיח למתקפה את האספקה והתחבורה הדרושים למבצע אך לא מילא את חובתו. ב-8 בספטמבר הסכים גרציאני, שחרב הפיטורין הייתה מונחת על צווארו, לתוכנית הפלישה למצרים. התוכנית נסובה סביב המחסור בתחבורה בצבא האיטלקי. בתמציתה התוכנית הייתה שכוחות השריון והתותחנים של ברטי (מפקד הארמייה ה-10) ילוו את חוד החנית בפלישה, חיל הרגלים האיטלקי, וימנעו את איגופו.
הלחימה החלה ב-9 בספטמבר בקרבות אוויר בין חיל האוויר האיטלקי למקבילו הבריטי. הבריטים הפציצו את טוברוק ועוד יעדים בעורף בלוב. האיטלקים מצידם ניסו לרכך את נתיב הפלישה העתידי. ביום תחילת המבצע צנחנים איטלקים הוצנחו בסאלום והבריטים שעמדו בנחיתות מספרית פרשו מוקשים ונסוגו. התקדמות הצבא האיטלקי על הקרקע התגלתה כמאבק: דיוויזיה שלמה איבדה את דרכה במדבר ומנועים רבים סבלו מחימום יתר.
לרוע מזלם של האיטלקים, "כוח מלטי" אבד במדבר באופן זמני וכך הפלישה האיטלקית על הקרקע הואטה מאוד. האיטלקים, שתקשורת הרדיו שלהם יורטה על ידי הבריטים, סיפקו את המידע הזה לשאר העולם. רק ב-10 בספטמבר נצפה "כוח מלטי" על ידי כוח סיור בריטי.
ב-13 בספטמבר האיטלקים חצו את הגבול בין לוב ומצרים. ארבע הדיוויזיות האיטלקיות התקדמו באיטיות מזרחה לאורך החוף המצרי, כאשר הבריטים בתגובה נסוגים ואף מותירים רכבים נטושים.
המפקד האיטלקי גרציאני הגיע לסידי בארני ב-16 בספטמבר והורה לעצור את המתקפה בשל בעיות לוגיסטיות ומחסור באמצעי תחבורה, שאפיין עוד קודם את הצבא האיטלקי. על אף רצונו של בניטו מוסוליני להמשיך במתקפה גרציאני התחפר בעמדותיו ובנה ביצורים במקומות שכבש. האיטלקים הגיעו 130 ק"מ מערבית לריכוז הכוח הבריטי העיקרי במרסא מטרוח.
תוצאות

הפלישה הסתיימה ללא הכרעה ברורה. האיטלקים לעולם לא הגיעו למרסא מטרוח והיו רחוקים עוד הרבה יותר מיעדם המקורי - תעלת סואץ. מוסוליני טען שהפסקת המתקפה תרמה לבריטים יותר מאשר לאיטלקים עצמם וחרב פיטורין ריחפה מעל ראשו של רודולפו גרציאני. ב-28 באוקטובר 1940 החלה מלחמת איטליה–יוון והיא זו שגררה את מירב תשומת הלב של האיטלקים. כך יכל גרציאני לשקול את תוכניותיו באופן נינוח.
באמצע דצמבר תוכננה המתקפה להימשך עד מרסא מטרוח אולם ב-8 בדצמבר הבריטים הבקיעו בהצלחה את קווי ההגנה האיטלקיים דרומית לסידי בראני. ב-11 בדצמבר המתקפה הורחבה ונפתח מבצע מצפן במהלכו נהדפו האיטלקים חזרה לתוך לוב והארמייה ה-10 האיטלקית הושמדה כולה. למזלם של האיטלקים המתקפה נעצרה לאחר שוינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, החליט להפריש חלק מהכוחות הבריטים בצפון אפריקה לטובת אלו הלוחמים ביוון.
טנק L3/35 - היווה את עיקר חיל השריון האיטלקי
הסופר קאפ האירופי 2019

הסופר קאפ האירופי 2019 היה המהדורה ה-44 של הסופר קאפ האירופי, משחק כדורגל שנתי שמאורגן על ידי אופ"א ומשחקות בו האלופות המכהנות של שתי תחרויות המועדונים המובילות באירופה, ליגת האלופות והליגה האירופית. במשחק השתתפו שני המועדונים האנגלים ליברפול, הזוכה בליגת האלופות 2018/19, וצ'לסי, אלופת הליגה האירופית 2018/19. המשחק התקיים בוודאפון פארק באיסטנבול, טורקיה, ב-14 באוגוסט 2019. המשחק היה הסופר קאפ האירופי הראשון שכולל רק קבוצות אנגליות, והשמיני הכולל שתי קבוצות מאותה מדינה. לראשונה, מערכת ה-VAR שימשה בתחרות.
ליברפול ניצחה במשחק 5–4 בדו-קרב פנדלים לאחר תיקו 2–2 בתום הארכה ו-1–1 בתום הזמן החוקי, וזכתה בפרס כספי של 4 מיליון לירות שטרלינג.
קבוצות

| קבוצה | העפלה | השתתפויות קודמות (מודגש מציין זכייה) |
| --- | --- | --- |
| אנגליה ליברפול | הזוכה בליגת האלופות 2018/19 | 5 (1977, 1978, 1984, 2001, 2005) |
| אנגליה צ'לסי | הזוכה בליגה האירופית 2018/19 | 3 (1998, 2012, 2013) |
זו הייתה הפעם החמישית שליברפול השתתפה בסופר קאפ האירופי והזכייה הרביעית שלה, כשהיא זכתה בו שלוש פעמים בעבר וסיימה כסגנית בפעמיים נוספות. זו הייתה ההופעה הרביעית של צ'לסי בתחרות, לאחר שזכתה בה פעם אחת בעבר וסיימה כסגנית פעמיים נוספות.
מיקום

זה היה הסופר קאפ האירופי הראשון שנערך בטורקיה, והגמר השלישי של תחרות אופ"א במדינה, לאחר גמר ליגת האלופות 2005 באצטדיון אטאטורק וגמר גביע אופ"א 2009 באצטדיון שיקרי סראג'ולו, שניהם גם באיסטנבול.
האצטדיון הוא המגרש הביתי של המועדון הטורקי בשיקטש. בגלל תקנות אופ"א בנוגע לזכויות שמות של נותני חסות, הארגון דרש כי האצטדיון ייקרא פארק בשיקטש בכל החומרים של אופ"א.
מיקום > בחירת מארח

לראשונה אי פעם, הושק תהליך הגשת הצעות פתוח ב-9 בדצמבר 2016 על ידי אופ"א לבחירת המיקום של משחקי הגמר של תחרויות המועדונים (ליגת האלופות, הליגה האירופית, ליגת האלופות לנשים והסופר קאפ האירופי). התאחדויות הכדורגל של המדינות יכלו להביע עניין עד 27 בינואר 2017, ותיקי ההצעות היו צריכים להיות מוגשים עד 6 ביוני 2017.
אופ"א הודיעה ב-3 בפברואר 2017 כי תשע התאחדויות הביעו עניין באירוח, ואישרה ב-7 ביוני 2017 ששבע התאחדויות הגישו הצעות רשמיות לאירוח משחק הסופר קאפ האירופי 2019:
| מדינה | אצטדיון | עיר | תכולה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אלבניה אלבניה | ארנה קומבטרה | טירנה | 22,500 |  |
| טורקיה טורקיה | וודאפון פארק | איסטנבול | 41,188  | הגישה הצעה גם לגמר הליגה האירופית 2019 |
| ישראל ישראל | אצטדיון סמי עופר | חיפה | 30,870 |  |
| פולין פולין | אצטדיון אנרגה גדנסק | גדנסק | 41,160  |  |
| צפון אירלנד צפון אירלנד | וינדזור פארק | בלפסט | 18,434 |  |
| צרפת צרפת | האצטדיון העירוני | טולוז | 33,150 |  |
| קזחסטן קזחסטן | אסטנה ארנה | אסטנה | 30,244 | הגישה הצעה גם לגמר ליגת האלופות לנשים 2019 |
ההתאחדויות הבאות הביעו עניין באירוח המשחק אך בסופו של דבר לא הגישו הצעות:
הונגריה הונגריה: גרופמה ארנה, בודפשט
סקוטלנד סקוטלנד: האמפדן פארק, גלאזגו
דו"ח ההצעות של אופ"א פורסם ב-14 בספטמבר 2017. וודאפון פארק באיסטנבול נבחר כמיקום הסופי של המשחק על ידי הוועד הפועל של אופ"א ב-20 בספטמבר 2017.
רקע

המשחק היה הסופר קאפ האירופי הראשון בו השתתפו שתי קבוצות אנגליות, לאחר משחקי הגמר הכל-אנגלים בשני הטורנירים הגדולים של אופ"א: ליברפול ניצחה את טוטנהאם הוטספר בגמר ליגת האלופות 2019 וצ'לסי ניצחה את ארסנל בגמר הליגה האירופית 2019. המשחק היה הסופר קאפ השמיני הכולל שתי קבוצות מאותה מדינה, מה שקרה בעבר חמש פעמים עם קבוצות ספרדיות (2006, 2014, 2015, 2016 ו-2018) ופעמיים על ידי קבוצות איטלקיות (1990 ו-1993). עובדה זו הבטיחה שזה יהיה הסופר קאפ הראשון מאז ליברפול ב-2005 בו זוכה קבוצה אנגלית.
זה היה המפגש האחד-עשר בין שני המועדונים בתחרויות בינלאומיות של אופ"א. ליברפול וצ'לסי הוגרלו זו מול זו בחמש עונות רצופות של ליגת האלופות בין 2004/2005 ל-2008/2009. צ'לסי ניצחה בשלושה מהמפגשים הללו (כולל אחד לאחר הארכה) וליברפול בשניים, כאשר חמשת האחרים הסתיימו בתיקו (כולל אחד שהוכרע בדו-קרב פנדלים לטובת ליברפול).
הקבוצות נפגשו פעמיים בעבר בגמר הגביעים המקומיים, וצ'לסי ניצחה בשתי הפעמים. הראשון היה בגמר גביע הפוטבול ליג 2005, ששוחק באצטדיון המילניום בוויילס, שם ניצחו הבלוז 3–2 לאחר הארכה, ובגמר הגביע האנגלי באצטדיון ומבלי ב-2012, בו ניצחה צ'לסי 2–1. שניהם גם התמודדו בסופר-קאפ האנגלי, מגן הקהילה, ב-2006 וליברפול ניצחה 2–1.
משחק > שיפוט

ב-2 באוגוסט 2019, אופ"א מינתה את השופטת הצרפתייה סטפני פראפר כשופטת המשחק, מה שהיה הפעם הראשונה בהיסטוריה שאישה תשפוט גמר תחרות גברים של אופ"א. פראפר הייתה שופטת של פיפ"א מאז 2009, שפטה במונדיאל הנשים 2019 חודש לפני כן, ואף שימשה כשופטת הגמר. היא גם שפטה בעבר במונדיאל הנשים 2015, טורניר הנשים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 ויורו הנשים 2017, והפכה לאישה הראשונה ששפטה בליג 1 באפריל 2019. בת ארצה מנואלה ניקולוסי נבחרה כאחת מעוזרות השופטת, יחד עם השופטת האירית מישל אוניל, בעוד שג'ינייט צ'אקיר הטורקית נבחרה לשופטת הרביעית. השופט הצרפתי קלמנט טורפין מונה לשופט ה-VAR, השימוש הראשון בטכנולוגיה בסופר קאפ האירופי. בן ארצו, פרנסואה לטקסייר, נבחר כאחד מעוזרי ה-VAR במשחק, יחד עם מסימיליאנו איראטי האיטלקי, בעוד מארק בורש מגרמניה כשופט VAR נבדל.
משחק > סיקור המשחק

צ'לסי עלתה ליתרון לאחר 36 דקות, כאשר מסירה של כריסטיאן פוליסיק הגיעה לאוליבייה ז'ירו והבעיטה הראשונה שלו ברגל שמאל מצאה את הפינה הימנית של הרשת. שער שני של פוליסיק נפסל זמן קצר לאחר מכן לאחר אישור מה-VAR לנבדל. סאדיו מאנה קבע שוויון 1–1 לאחר 48 דקות כאשר כבש מקרוב בניסיון השני לאחר נגיחה של רוברטו פירמינו המחליף, שנהדפה לא טוב על ידי שוער צ'לסי, קפה אריסבלאגה. המשחק הלך להארכה ומאנה כבש את שערו השני במשחק בדקה ה-95.
צ'לסי קיבלה בעיטת עונשין שש דקות לאחר מכן, כאשר אדריאן הפיל את תמי אברהם ברחבה. ז'ורג'יניו כבש מהנקודה הלבנה וקבע 2–2 עם בעיטה נמוכה לפינה הימנית. המשחק הלך לדו-קרב פנדלים וכשהתוצאה הייתה 5–4, כשאף שחקן משתי הקבוצות לא החמיץ עד אז, הבעיטה הנמוכה של תמי אברהם נעצרה על ידי אדריאן ברגלו הימנית כדי לנצח את המשחק עבור ליברפול.
משחק > פרטים

הזוכה בליגת האלופות הוגדרה כקבוצה "הביתית"
זמן רגיל - 90 דקות
30 דקות הארכה במידת הצורך
דו-קרב פנדלים אם התוצאה עדיין שוויון
שנים עשר מחליפים רשומים
מקסימום שלושה חילופים, ועוד אחד נוסף בתוספת הזמן
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 14 באוגוסט 2019 | ליברפול | 1–1 | צ'לסי | וודאפון פארק צופים: 38,434 שיפוט: צרפת סטפני פראפר |
| 14 באוגוסט 2019 | סאדיו מאנה  48'  95' |  | אוליבייה ז'ירו  36'   ז'ורז'יניו (פ)  101' | וודאפון פארק צופים: 38,434 שיפוט: צרפת סטפני פראפר |
|   |   | תוצאת פנדלים |   |   |
|   | רוברטו פירמינו    פאביניו    דיבוק אוריגי    טרנט אלכסנדר-ארנולד    מוחמד סלאח  | 5–4 | ז'ורז'יניו    רוס בארקלי    מייסון מאונט    אמרסון    תמי אברהם  |   |
ראו גם

גמר ליגת האלופות 2019
גמר הליגה האירופית 2019
הפארק המלכותי סטאדלי

כנסיית סנט מארי
הפארק המלכותי סטאדלי (באנגלית: Studley Royal Park) הוא פארק שהוקם ופותח מסביב לשרידיו של המנזר הציסטרציאני פאונטיינז בצפון יורקשייר, אנגליה. כמו כן, בפארק שוכנים מבנים שונים המתוארכים למאה ה-18 כגון גן המים המלכותי סטאדלי.
בשנת 1986 העניק אונסק"ו לפארק מעמד של אתר מורשת עולמית.
היסטוריה

מנזר פאונטיינז הוקם ב-1132 על ידי 13 נזירים בנדיקטינים. בתקופה מאוחרת יותר הם הפכו לנזירים ציסטרציאנים. לאחר פירוק המנזרים ב-1539 על ידי הנרי השמיני בנייני המנזר ושטח של 2 קמ"ר מסביבם נמכרו לסוחר בשם סר ריצ'רד גרשאם. גרשאם העביר את המנזר בירושה לצאצאיו, ולבסוף הוא נמכר לאדם בשם סטיבן פרוקטור שבנה את פאונטיינז הול בין 1598 ל-1604. פאונטיינז הול היא אחוזה בסגנון אליזבתני, וחלק מהאבנים המרכיבות אותו נלקחו מהריסות המנזר. כיום יש שני חדרים במבנה הפתוחים לציבור.
ג'ון אייסלבי ירש את אחוזת סטאדלי ב-1693. הוא היה איש חברה ופוליטיקאי שאפתן, והחבר הטורי הראשון בפרלמנט האנגלי מטעם העיר ריפון החל מ-1695, וב-1718 הוא התמנה לתפקיד שר האוצר. בשנת 1720 קרסו מניותיה של חברת הים הדרומי. אייסלבי היה מעורב עד צוואר בפרשת השחיתות סביב הנפקתה לציבור, והוא סולק מהפרלמנט ונפסל לצמיתות מלהחזיק בתפקיד ציבורי כלשהו.
אייסלבי חזר ליורקשייר והקדיש את עצמו לפיתוח הגן שהוקם על ידו ב-1718. לאחר מותו ב-1742 הורחבה התוכנית על ידי בנו, ויליאם, באמצעות רכישתם של שרידי המנזר והמבנה פאונטיינז הול. ויליאם שיפר את האזור מבחינת היופי הציורי שלו, באופן שהיה מנוגד לסגנונו הרשמי של אביב. ביחד הם יצרו את מה שנחשב לאחד מגני המים החשובים ביותר באנגליה של המאה ה-18.
לאחר מותו של ויליאם האחוזה עברה לידיה של בתו, וממנה לאחייניתה. האחוזה עברה כמה שיפוצים ולאחר מכן הגן והפארק עברו לידיה של משפחת ויינר, שבניה הם צאצאים של האייסלבים.
האחוזה נרכשה על ידי המועצה המחוזית ווסט רידינג ב-1966, וב-1983 על ידי קרן הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי. המנזר מנוהל על ידי קרן המורשת הבריטית ברשותה של הקרן הלאומית.
אתרים עיקריים

ביחד עם המנזר ופאונטיינז הול, בפארק יש כמה מקומות היסטוריים חשובים.
אתרים עיקריים > פאונטיינז הול

הבניין נבנה על ידי סטיבן פרוקטור בין 1598 ל-1604, כאשר חלק מחומרי הבנייה נלקחו מהריסות המנזר. הבניין נחשב לדוגמה נאה של האדריכלות האליזבתנית המאוחרת, וככל הנראה בנייתו הושפעה מעבודתו של רוברט סמיתסון. לאחר מותו של פרוקטור ב-1619 פאונטיינז הול עבר לחזקתה של משפחת מסנג'ר, שמכרה אותו לוויליאם אייסלבי מאה וחמישים שנים לאחר מכן. פאונטיינז הול הפך למיותר במהלך השנים כיוון שמשפחת אייסלבי התגוררה באחוזת סטאדלי. הבניין הושכר לכמה דיירים לאורך השנים ובחלק מהזמן הוא שימש כמחסן של חווה. אולם, הוא חודש ועבר תהליך מודרניזציה בין 1928 ל-1932, כאשר המלך ג'ורג' השישי ואשתו ביקרו במקום כאורחיה של ליידי דוריס ויינר.
במלחמת העולם השנייה פאונטיינז הול ושאר הבניינים באחוזה שימשו כאכסניה עבור האזרחים שפונו מהאזורים המופצצים. בית האחוזה הראשי שימש כמשכנו של בית הספר מהארוגייט על שם המלכה אתלבורגה, ואילו בפאונטיינז הול שכן סנטוריום. אורוות האבן והחצר שימשו כמגורים, ואחד מאגפי האורוות הוסב לקפלה עבור בית הספר לאחר המלחמה פאונטיינז הול הוזנח.
לפאונטיינז הול יש מרפסת גדולה, אך כיום לא ניתן להשתמש בה בגלל שהקומה השנייה משמשת לחתונות וגרם המדרגות מצוי בסכנת התמוטטות. כאשר יורדים במדרגות האחוזה ניתן לראות כתובת אבן לזכרם של צ'ארלס, בנה של דוריס ויינר שהיה טייס שמטוסו נעלם, ואליזבת שנהרגה כתוצאה מפצצה שהוטלה על ידי הלופטוואפה.
הקרן הלאומית רכשה את פאונטיינז הול מהמועצה המחוזית של צפון יורקשייר ב-1983, והיא אחראית לעבודות השיקום מאז. חלק מהבניין חולק לדירות, שאחת מהן מושכרת לנופשים מדי פעם. המבקרים במנזר פאונטיינז יכולים לצפות בבניין ובחדר תערוכות שלידו. ישנן תוכניות לשפץ את הקפלה.