stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה ארבלי
ביוגרפיה

ארבלי נולד בעיר העתיקה בירושלים, בנם של מרים וחנוכה שעלו מצפון עיראק. סבו מצד אמו הרב יצחק ברזאני היה רב העיר ארביל, אביו לחם בשורות האצ"ל. בגיל 4 עבר עם הוריו וששת אחיו לקריית חיים, ובהמשך עברה המשפחה למושב ציפורי.
בפברואר 1955 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בחיל השריון. לאחר קורס מפקדי טנקים שירת בפלוגה א' בגדוד 82 תחת פיקודו של משה בר כוכבא. במלחמת סיני לחם כמפקד טנק עם הפלוגה בקרב סכר הרואיפה ועוטר על פועלו בצל"ש אלוף ממפקד פיקוד הדרום חיים לסקוב. ב-2 באוקטובר השתתף בתקרית ירי דו-צדדי של פלוגה א' מול פלוגת הטנקים של שמעון ליבר מחטיבה 37, שהושמדה.
ב-1957 סיים קורס קציני שריון ושירת כמפקד מחלקה בגדוד 9. המחלקה בפיקודו נבחרה לייצג את גייסות השריון בצעדת ארבעת הימים, זכתה במקום הראשון, ונשלחה לצעדת ארבעת הימים הבינלאומית בניימכן שבהולנד, בה גם זכתה במקום הראשון. במהלך הצעדה בירושלים נקע את רגלו, פציעה שהוחמרה בצעדה בהולנד, אף על פי כן המשיך לצעוד. על כך זכה בצל"ש אלוף ממפקד גייסות השריון חיים בר-לב וכן נבחר למצטיין הנשיא.
בהמשך שירותו שימש סגן מפקד פלוגת טנקי שרמן M-51, בגדוד 52, מפקד פלוגת טנקי צנטוריון בגדוד 52, מפקד קורס מ"כים חרמ"ש בגדוד 9 וקצין אג"ם בחטיבה 200. במהלך תפקיד זה שימש קצין תורן ביום שבת ב-10 במאי 1966, הוא הוזעק על ידי מפקד גייסות השריון ישראל טל לסייע בחילוץ כוח הנדסה קרבית שנקלע תחת אש ממוצב ירדני בסמוך לתל בית מירסים, הוא ארגן כוח על גבי זחל"ם שהגיע למקום התקרית ופינה את הנפגעים. על פועלו עוטר בצל"ש אלוף מישראל טל.
במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת סיור 135 בחטיבה 514, הוא נפצע במהלך הקרבות בראשו. לאחר לימודים בפו"ם שירת כמפקד גדוד 9,אז עדיין גדוד חרמ"ש בחטיבה 14, והשתתף במלחמת ההתשה. בשנים 1970–1972 פיקד על בסיס הטירונים ברפיח, לאחר מכן שימש סגן מפקד חטיבה 11. ב-1973 נשלח לאתיופיה כיועץ צבאי. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים חזר לישראל ושימש סגן מפקד חטיבה 164 באוגדה 252. לאחר המלחמה מונה למפקד בית הספר לשריון. ב-1974 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מטה עוצבת עמוד האש. ב-1975 מונה למפקד חטיבה 292, חטיבת שריון במילואים. בתפקידו האחרון שימש סגן מפקד אוגדת מילואים משוריינת.
לאחר שחרורו מונה למנהל כפר הנופש הצרפתי באשקלון. ב-1984 מונה ליועץ ראש הממשלה למגזר הבדואי. ב-1986 מונה למנהל "חוות ניבה" חווה חקלאית בחבל לכיש. ב-1989 התמודד בבחירות לראשות העיר אשקלון במסגרת רשימה מפלגתית עצמאית, ב-1992 מונה לסגן ראש העיר. ב-2010 מונה ליו"ר הסתדרות הגמלאים במרחב דרום.
סרט בו נראה שלמה ארבלי, סיום קורס טירונות בחיל השריון – ארכיון הסרטים הישראלי – סינמטק ירושלים, , ארכיון הסרטים הישראלי, סינמטק ירושלים
הערות שוליים

↑  ד"ר אורי מילשטיין (2022-09-10), בנתיבות החיים – אל"מ  שלמה ארבלי (3) – השמדת פלוגת שריון שלמה בירי דו-צדדי בסכר הרואיפה, ב"מבצע קדש", נבדק ב-2025-02-20
↑  אביתר בן-צדף, גבורה בקרב הנשכח: קצין ההנדסה הפצוע לא הפסיק ללחום ולפקד על חייליו
שלמה ארבלי (יושב במרכז התמונה) בהעברת פיקוד אל דוד רון (יושב מצד ימין של התמונה), רפיח
השערת התעודות

ערך זה עוסק באחת התאוריות הביקורתיות בדבר חבורו של החומש. אם התכוונתם לכלל המחקר הביקורתי של המקרא, ראו .
אנליזה של ארבעת ספרי התורה הראשונים לפי ארבעת המקורות
השערת התעודות (או תורת התעודות, תורת המקורות, וכן השערת גרף-ולהאוזן) היא התאוריה שלפיה חמשת חומשי תורה נוצרו על ידי צירוף של מספר תעודות, שכל אחת מהן הייתה נרטיב עצמאי ושלם העומד בפני עצמו. התעודות הללו שיש ביניהן הקבלה מסוימת, נבדלות, לפי ההשערה, בסגנונן ובתוכניהן.
ההשערה פותחה במאות ה-18 וה-19, בניסיון להבין את הסתירות בתורה. לרוב מקובל לזהות ארבע תעודות, אך לב ההשערה איננו המספר המדויק של התעודות, אלא ההנחה שכל אחת מהן הייתה מסמך שלם. השערת התעודות מכונה גם "השערת גרף-ולהאוזן" על שם מנסחיה העיקריים, יוליוס ולהאוזן וקרל היינריך גרף, אך עצם ההבחנה בין המקורות השונים נעשתה בידי חוקרים שקדמו להם. ההשערה שייכת לענף "הביקורת הגבוהה", חקר התפתחות ומקור הטקסטים, בתחום ביקורת המקרא.
ארבעת המקורות המשוערים כפי שהם מתוארכים לפי הצעתו של ולהאוזן, שהציע זאת לראשונה:
המקור היהוויסטי (ס"י, בלעז: Jehovist – J): נכתב ב-950 לפנה"ס לערך בממלכת יהודה.
המקור האלוהיסטי (ס"א, בלעז: Elohist – E): נכתב ב-850 לפנה"ס לערך בממלכת ישראל.
המקור הדברימי (ס"ד, בלעז: Deuteronomist – D): נכתב ב-600 לפנה"ס לערך, בתקופת הרפורמה הדתית של יאשיהו בירושלים.
המקור הכהני (ס"כ, בלעז: Priestly – P): נכתב ב-500 לפנה"ס לערך, על ידי כהנים בגלות בבל.
השערת התעודות הייתה ההשערה הדומיננטית לגבי חיבור התורה משלהי המאה ה-19 ועד לשלהי המאה ה-20. מאז שנות ה-80 ירדה קרנה, אם כי לא התגבשה לה חלופה מוסכמת. עם זאת, לגרסאות מתוקנות של השערת גרף-ולהאוזן יש תומכים בולטים במחקר בן זמננו.
רקע > הטענה המוסלמית על עזרא הסופר

כבר בראשית ימי הביניים עלו טענות מוסלמיות על זיופים (תחריף, تحريف) שעשו היהודים (והנוצרים) בספריהם. טענות כאלו עלו בקוראן בסורת אל-בקרה, ובמסורות חדית' בעקבותיה.
אחת הטענות שנפוצו בהקשר זה הייתה שעזרא הסופר שִכתב את התורה מתוך מגילות משה ששרדו את חורבן בית ראשון. היהודי שהתאסלם סמואל אל-מוגרבי בספרו אפחאם אל-יהוד, הרחיב על כך וקבע כי "התורה שבידיהם היא למעשה ספר עזרא (كتاب عزرا), לא ספרו של האל".
רקע > ז'אן אסטרוק ושני שמותיו של האל

במאה ה-17 חלק תומאס הובס על כך שהתורה חוברה בידי משה, וסטה מכך מהאמונה המקובלת. התאולוג הקתולי איזאק לה פיירר ביקר אף הוא את ספר בראשית במסגרת מאמציו להוכיח שנבראו גזעים אחרים לפני אדם הראשון, וברוך שפינוזה עלה על שניהם בקביעתו שכל כתבי הקודש חוברו בידי בני אנוש ללא השראה אלוהית. הכומר הצרפתי רישאר סימון פרסם ב-1678 חיבור שלפיו התורה לא הייתה טקסט אחדותי שנמסר במדויק, אלא עברה התפתחות ושכתוב ניכרים. ספרי סימון נאסרו על ידי הצנזורה הקתולית, אך הופצו באנגליה. אם בסוף המאה ה-17 כבר היה מי שפקפק בהנחה שהתורה הועלתה על הכתב בימי משה, הרי שעם התפתחות ביקורת הטקסט המודרנית במאה ה-18 החלו מלומדים לערער גם על עצם אחדותו של החיבור.
בשנת 1753 פרסם הרופא הצרפתי ז'אן אסטרוק ספר בשם "השערות בדבר התעודות שבהן השתמש משה כדי לחבר את ספר בראשית". אסטרוק, שביקש להוכיח את קדמותו של ספר בראשית ולהפריך את טענותיהם של שפינוזה והובס, היה הראשון שהפעיל על התורה את הכלים המתודיים שפותחו באותה עת בתחום הפילולוגיה הקלאסית.
מתוך שימוש בכלים אלה הסיק אסטרוק שבספר בראשית קיימים סיפורים כפולים, המדווחים על אותו אירוע, ואינם תואמים זה את זה בכל פרטיהם. הדוגמה המוכרת ביותר היא סיפור הבריאה המופיע בבראשית א שקיימות סתירות בינו לבין סיפור הבריאה המופיע בבראשית ב (ר' להלן). אסטרוק הבחין שבסדרה אחת של סיפורים האל מכונה בשם "יהוה", ואילו באחרת הוא מכונה בשם "אלהים".
אסרטוק העלה את הרעיון שהמקור להבדל טמון בכך שספר בראשית מורכב משני מקורות ספרותיים עצמאיים, שחוברו על ידי עורך לרצף סיפורי אחד. כדי לשחזר את המקורות הללו, הפריד אסטרוק את הסיפורים המשתמשים בשם אלהים מן הסיפורים המשתמשים בשם יהוה. נוסף לכך איתר אסטרוק כמה קטעים קצרים, שלטענתו, אינם משתייכים לאחד משני המקורות העיקריים אלא שולבו בטקסט בנפרד. לטענתו, משה עצמו כתב את התעודות ובחיבורו המקורי העמיד אותן כל אחת כשלעצמה זו לצד זו, וסופרים מאוחרים הם ששזרו אותן זו בזו לכדי מסמך אחד.
כשני עשורים לאחר מכן, ערך יוהאן גוטפריד אייכהורן חלוקה דומה, וטבע לראשונה את המונחים "מקור אלוהיסטי" (ובקיצור E) ו"מקור יהוויסטי" (ובקיצור J).‏ בשלב הראשון החזיק גם אייכהורן בסברה שמשה הוא שערך את התורה, אך מאוחר יותר חזר בו מקביעתו זו.[דרושה הבהרה] זו הייתה החלוקה הראשונה של התורה לשני מקורות שונים, אם כי היא שייכה את יצירת המקורות לשלב מוקדם בהרבה מהמשוער כיום.
רקע > מקורותיהם השונים של חוקי התורה

מחקריהם של אסטרוק ואייכהורן התבססו על ניתוח התכנים הסיפוריים בספר בראשית. אך באותה תקופה עסקו מלומדים אחרים בבחינה ביקורתית של חוקי התורה וזיהו את מה שראו ככפילויות וסתירות גם בחלקים החוקתיים. כך לדוגמה, לפי כתוב אחד את זבח הפסח יש לקחת מן הצאן בלבד ולאכלו צלוי באש (ספר שמות, פרק י"ב, פסוקים ג'–ה', פסוקים ח'–ט'), אך במקום אחר נכתב שזבח פסח יילקח מן הצאן ומן הבקר וכי יש לבשלו (ספר דברים, פרק ט"ז, פסוקים ב'–ז'). בשני מקומות נאמר שעבד עברי ישוחרר לאחר שש שנות עבודה (ספר שמות, פרק כ"א, פסוק ב'; ספר דברים, פרק ט"ו, פסוקים י"ב–י"ח), אך כתוב שלישי תובע את עבודתו עד שנת היובל (ספר ויקרא, פרק כ"ה, פסוקים ל"ט–מ"ג, לדוגמאות נוספות, ראו בהמשך). מתחים אלה, שמדרשי ההלכה עסקו רבות ביישובם, הובילו את מבקרי המקרא למסקנה שגם חוקי התורה מורכבים למעשה מכמה קובצי-חוק עצמאיים. קבצים אלה נתחברו, לטענתם, בתקופות שונות, ולפיכך, הם מייצגים לעיתים עקרונות משפטיים והלכתיים שונים.
בשנת 1805 פרסם החוקר הגרמני וילהלם מרטין לברכט דה וטה מחקר על ספר דברים, והצביע על אופייה המיוחד של סדרת החוקים המופיעה בו. לטענתו, המאפיין המרכזי של אוסף החוקים המופיע בספר דברים, פרק י"ב-פרק כ"ו הוא הדרישה לריכוז הפולחן במקום אחד וביעור כל מקומות הפולחן האחרים. דרישה חוזרת ונשנית זאת קושרת את חוקת ספר דברים לרפורמה של יאשיהו, המתוארת בספר מלכים ב', פרק כ"ב-כ"ג. על פי הדיווח במקרא, בשנה ה-18 למלכות יאשיהו ביהודה, מצא חלקיה הכהן במקדש ספר המכונה "ספר התורה", והעבירו לשפן הסופר שהביאו והקריאו בפני יאשיהו. בעקבות הגילוי הודה יאשיהו שהוא ואבותיו סטו מדבר האל, וערך רפורמה מרחיקת לכת שעיקרה ריכוז פולחן ה' בבית המקדש וביעור שאר הבמות והמזבחות בהם סגדו לו ולאלים אחרים. המושג "ספר התורה" מוזכר בתורה ארבע פעמים בלבד, כולן בספר דברים. דה וטה הגיע אפוא למסקנה שהספר עליו מסופר במלכים ב' אינו אלא ספר דברים. יתר על כן, הוא טען שהספר הועלה על הכתב בימי יאשיהו, על מנת להצדיק את הרפורמה שערך. חוקרים אחרים טענו, בעקבות העובדה שספר דברים מחזק את מעמד בית המקדש והכהנים, שהוא נכתב על ידי הכהנים בתקופת יאשיהו כדי להטות את הכף לכיוונם.
סדרת החוקים השנייה שעוררה את תשומת לב החוקרים היא זו המרוכזת בספר ויקרא, פרק א'-כז ובספר במדבר, פרק א'-י. חוקים אלה מתמקדים בפולחן, בדיני טומאה וטהרה, בשבתות ומועדים ובתפקידי הכהנים והלוויים. לדברי החוקרים, גם החוקים העוסקים בתחום האזרחי בחטיבה זו מתאפיינים בנקודת מבט פולחנית ומדגישים את עיקרון הטומאה ואת עבודת הקרבנות. מסגרת ההתייחסות הפולחנית של חוקים אלה והמעמד המרכזי שהם מעניקים לכהנים העלתה את הסברה שחטיבת החוק הזו מקורה בחוג כהני, ושהיא נבדלת הן מחוקת ספר דברים הן מאוספי החוקים של ספר שמות.
ב-1853 העלה הרמן הוּפְּפֵלְד את הסברה שהמקור האלוהיסטי שזיהה אסטרוק מורכב למעשה משני מקורות נפרדים, שאותם כינה E1 ו-E2.‏ כאשר שולבו האבחנות בדבר החלקים העלילתיים של התורה עם מסקנות הניתוח של חטיבות החוק, עמדו החוקרים על הקשר בין E1 לבין קובץ החוקים הכהניים של ספר ויקרא, ושתי היחידות שויכו למקור אחד, שכונה המקור הכהני (P). משעה שהוגדרו ארבעה מקורות נפרדים D, J, E ו-P, הגיעה השערת התעודות לכדי בשלות. שלב זה נקשר יותר מכל בשמו של יוליוס ולהאוזן.
עיקרי התאוריה

בספרו "אקדמות לדברי ימי ישראל" הלך ולהאוזן בדרכם של קודמיו והצביע על ריבוי הכפילויות בסיפורי המקרא: סיפורים מקבילים, שמתארים את אותו אירוע ונראים "תפורים" זה לזה באופן מלאכותי, באים בזה אחר זה ולעיתים אף עשויים להיראות כסותרים זה את זה בפרטיהם. אך בניגוד לאסטרוק, שהשתמש בקריטריון אחד להפרדת המקורות המשוערים, הסתמך ולהאוזן על אמות מידה נוספות, סגנוניות ותאולוגיות, והגיע למסקנה כי חומשי התורה (וספר יהושע) מורכבים מארבעה מקורות ספרותיים עצמאיים. לשיטתו, אם יופרדו המקורות זה מזה, תתקבלנה ארבע יחידות בעלות רצף סגנוני ונרטיבי אחיד, שכל אחת מהן חופשית מסתירות ויכולה לעמוד בפני עצמה כטקסט עצמאי. כל אחת מן היחידות כוללת חטיבה סיפורית וחטיבה חוקית, בעלת מאפיינים מובחנים. את מלאכת העריכה הייחודית הזאת, ששזרה זה בזה מקורות ספרותיים שונים מבלי להשמיט, לשנות או להתערב באופן משמעותי בתכנם ובלשונם, תלה ולהאוזן בקדושה שייחס העורך למקורותיו.
עיקרי התאוריה > מלאכת העריכה

ככל שהתפתחה ושוכללה התאוריה, הציעו חוקרים שונים לחדד את האבחנות וזיהו שכבות נוספות בארבע התעודות שצוינו לעיל. יתר על כן, מלאכת עריכת המקורות ושזירתם זה בזה תוארה כתהליך הדרגתי, שנמשך לאורך דורות והיו מעורבים בו עורכים שונים.
לדעת רוב החוקרים, התעודות J ו-E מוזגו בשלב מוקדם יחסית לחיבור אחד (JE) על ידי עורך יהודאי שפעל לאחר נפילת ממלכת ישראל. בהמשך, אם בתקופת מלכות יאשיהו אם בשלב מאוחר יותר, צורף JE ל-D, וכך התקבל חיבור המורכב משלושה מקורות (JED). רק בשלב האחרון, בתקופת הגלות או בימי בית שני, צורפה לחיבור גם התעודה הכהנית (P), ונוצרה התורה במתכונתה הנוכחית.
חוקרים שונים זיהו רובדי עריכה נוספים בכל אחת מן התעודות גופה. כך למשל, מעריכים רבים כי המקור הדברימי (D) מורכב אף הוא מכמה שכבות. לפי סברה זו, בשלב הראשון (Dtn) כלל המקור את קובץ החוקים לבדו (ספר דברים, פרק י"ב-כו); בשלב השני (Dtr1), המתוארך לתקופת הרפורמה של יאשיהו, נערך הקובץ מחדש ונוספו לו ההקדמה הקושרת אותו לנאומי הפרידה של משה (ספר דברים, פרק א'-יא), ורשימת הברכות והקללות המובאת בסופו (ספר דברים, פרק כ"ז-ל). בתקופת גלות בבל נערך החיבור שוב (Dtr2), ונכללו בו קטעים נוספים, חלקם מבוססים על מקורות קדומים (למשל, שירת האזינו) וחלקם תוספות מאוחרות. חוקרים אחרים ניסו להפריד בין שכבות עריכה שונות גם בתעודה היהוויסטית, והיה אף מי שהציע שהיא עצמה נשזרה משני מקורות עצמאיים. החלוקות החוזרות ונשנות הללו והמחלוקות בין החוקרים היו לאחד ממוקדי הביקורת של מתנגדי השיטה.
עיקרי התאוריה > גישות מתחרות

עם התפתחות השערת התעודות, ובייחוד במרוצת המאה העשרים, קמו לה כמה וכמה גישות מתחרות.
עיקרי התאוריה > גישות מתחרות > שיטות הרמוניסטיות

מיעוט חוקרים ישראלים צידדו בהתנגדות המסורתית לעצם המסקנה שהתורה איננה אחידה. טענה מרכזית המאפיינת גישה זאת, שהובעה למשל בידי משה צבי סגל (1876–1968), היא שזיהוי אי-האחידות בטקסט נובע מניתוח מוטעה, שנעשה על סמך קריטריונים ספרותיים מודרניים שאינם מייצגים את ציפייתו של קהל הקוראים הקדום. לעיתים לטובת טענה זאת מוצעות מקבילות ספרותיות מהעולם העתיק המדגימות את ההבדלים בין הקריטריונים הספרותיים המודרניים והעתיקים, מתודולוגיה שמייצגה הבולט היה משה דוד קאסוטו (1883–1951). מתודולוגיה חלופית שנעשה בה שימוש היא ניתוח הטקסט לפי אלגוריתמים ממוחשבים לבחינת אחידות סגנונית. אלגוריתמים כאלה לא מצאו הבדלים סגנוניים מובהקים בין הקטעים המיוחסים לס"א לבין אלה המיוחסים לס"י, אם כי כן מצאו הבדלים כאלה בין הקטעים המיוחסים לס"א ולס"י לבין אלה המיוחסים לס"כ.
עם זאת, הרוב המכריע של חוקרי המקרא קיבלו את המסקנה העקרונית בדבר אי-אחידותה של התורה, אך הציעו הסברים שונים ודרכים אחרות לגשת לבעיה.
עיקרי התאוריה > גישות מתחרות > שיטת הקטעים

גישה זו הועלתה לראשונה כבר במחצית השנייה של המאה ה-18 על ידי התאולוג הסקוטי אלכסנדר גדס (1737–1802), ובעקבותיו, על ידי התאולוג והבלשן הגרמני, יוהאן סברין פאטר (1771–1826). לשיטתם, התורה אינה מורכבת מארבע תעודות, אלא ממספר רב של מקטעים באורכים משתנים, שחוברו יחד בשלבים שונים. החלקים הקדומים ביותר בתורה, לשיטת המחזיקים בגישה זו, הם קובצי החוק.[דרושה הבהרה]
עיקרי התאוריה > גישות מתחרות > שיטת הרבדים

גישה זו מציעה שהתורה התבססה ברובה על מקור אחד, שהוא שהעניק לה את המבנה התמאטי הבסיסי שלה. במרוצת הדורות נוספו למקור זה חומרים רבים ממקורות שונים, והוא עבר עריכות חוזרות ונשנות. התוספות ומעשי העריכה הרבים הם האחראיים לריבוי הכפילויות והמתחים בטקסט, כמו גם למגוון הלשוני-סגנוני שלו.[דרוש מקור]
עיקרי התאוריה > גישות מתחרות > חקר המסורות

חקר המסורות התפתח מתוך חקר הסוגות. חקר הסוגות יוסד על ידי תלמידו של ולהאוזן, החוקר הגרמני הרמן גונקל (1862–1932). גונקל קיבל את הנחות היסוד של השערת התעודות והציע את גישתו כנדבך נוסף בשיטת מורהו. הוא גרס כי אין די בחלוקה לארבעת המקורות הספרותיים, וכי על מנת להבינם טוב יותר יש לתת את הדעת על היחידות המצומצמות יותר המרכיבות כל אחד מהם, אך נבדלות זו מזו מבחינת סוגתן: יחידות סיפוריות, יחידות פואטיות, יחידות חוק וכו'. לטענת גונקל, כל יחידה כזו התפתחה באופן עצמאי ונמסרה בעל פה לאורך דורות לפני שהועלתה על הכתב. ניתוח היחידות לסוגותיהן השונות יאפשר, לשיטתו, לעמוד על הרקע ההיסטורי והחברתי שעמד ביסוד היווצרותן. גישתו של גונקל אומצה על ידי הוגו גרסמן (1877–1927), שבחן את הסיפורים העוסקים במשה, ועל ידי אלברכט אלט (1883–1956), שבחן את יחידות החוק ופיתח את האבחנה בין החוקים הקזואיסטיים לחוקים האפודיקטיים בתורה.
שיטה זאת הייתה המסד שמתוכו צמח חקר המסורות, אך עם התפתחותו, נזנחה למעשה החלוקה המקורית של התורה לתעודות עצמאיות. גישת חקר הסוגות פותחה על ידי גרהרד פון ראד(אנ') (1901–1971) ועל ידי ממשיך דרכו, מרטין נות (1902–1968). השניים הניחו שהחומר העלילתי בתורה מורכב ממסורות בעל־פה שונות, ומיינו אותו לגושים סיפוריים על פי עקרונות תמטיים: סיפורי יציאת מצרים, סיפורי הכניסה לכנען, סיפורי ההבטחה לאבות וכן הלאה. כל אחד מן הגושים הסיפוריים התפתח, לשיטתם, באופן עצמאי לחלוטין באזורים גאוגרפיים שונים, ורק לאחר מכן, הם חוברו יחד לכלל נרטיב אחד. כך, לדוגמה, לשיטת נות, סיפורי יעקב נולדו באזור שכם ובית אל, סיפורי אברהם באזור חברון וסיפורי יצחק בבאר שבע. שלוש המסורות העצמאיות הללו חוברו יחד עוד בשלב האוראלי באמצעות סכמה גנאלוגית, שקשרה זה לזה את שלושת הגיבורים בקשר משפחתי. מטרת הניתוח הביקורתי בגישה זו היא לאתר את הגרעין הבסיסי ביותר של כל אחד מגושי הסיפורים, כדי לעמוד על הרקע ההיסטורי שבתוכו הוא נוצר ועל ההתפתחות שעבר בתהליכי המסירה. מי שהמשיכו בקו זה, תוך ביקורת רבה על נות, היו רולף רנדטורף ובייחוד תלמידו, ארהרד בלום. הם פירקו את הטקסט לגרעיני מסורות נפרדים, שיצרו להשערת בלום שכבה כהנית ושכבה דויטרונימיסטית שאוחדו באופן מגושם אי-שם בתקופה הפרסית. מחקריו של האחרון בשנות ה-80 היו אחד הגורמים המכריעים בהוצאתה של השערת התעודות מן הקונצנזוס המחקרי, במיוחד באירופה.
עם כל זאת, על אף שהחלוקה הקלאסית של השערת התעודות נדחתה על ידי חוקרי מקרא רבים כבלתי מבוססת, גם כיום הרוב המכריע של החוקרים מקבלים את מסקנותיה היסודיות שהתורה אינה אחידה מבחינה ספרותית, שהיא פרי עטם של מחברים שונים בני תקופות שונות וממקומות שונים, וששזורות בה תפישות דתיות שונות זו מזו.
עיקרי התאוריה > גרסאות מתוקנות להשערה

עשרות שנים לאחר שירדה קרנה של השערת התעודות, בדור האחרון ישנה חזרה מסוימת במחקר, במיוחד בצפון אמריקה ובישראל, לגרסאות "מתוקנות" שלה. אחד החוקרים הבולטים האוחזים בגישה מעין זאת הוא ריצ'רד אליוט פרידמן(אנ'), הסבור כקויפמן שהמקור הכהני קדם לספר יחזקאל ולמקור המשנה-תורתי, וחובר בחצר המלך חזקיה.[דרוש מקור]
אסכולה מחקרית נוספת, המכונה "השערת התעודות המחודשת", מזוהה עם החוקר הישראלי ברוך יעקב שורץ ותלמידיו. לשיטה זאת, מעשה העריכה לא היה פעולה הדרגתית שנמשכה לאורך דורות, אלא אירוע חד-פעמי. ארבע התעודות התקיימו כולן כמסמכים כתובים רצופים ונפרדים, עד שנשזרו זו בזו בימי שיבת ציון, שבהם עלה הצורך לאחד את הגולים השבים לירושלים סביב תורה אחת בעלת מעמד סמכותי. לפי שיטה זו, הסתירות, הכפילויות, השברים ברצף העלילה והפערים הסגנוניים המצויים בתורה לכל אורכה אינם תולדה של עריכה רשלנית, אלא נובעים מרצונו המודע של המחבר לשמר ככל הניתן את מילותיהן של התעודות המקוריות, שאותן ראה כקדושות. לפיכך, מתוך העדפת השימור על הקוהרנטיות, הותיר מחבר התורה את הקשיים הטקסטואליים על כנם באופן מכוון מבלי לנסות להכריע ביניהם.
דוגמאות לניתוח הבדלים בין סיפורי המקרא ולסיווגם למקורות שונים > סיפורי האישה-האחות

בספר בראשית מופיעים שלושה סיפורים על גבר שמציג את אשתו כאחותו: סיפור אברהם הראשון במצרים, בספר בראשית, פרק י"ב; סיפור אברהם השני עם אבימלך מלך גרר בספר בראשית, פרק כ', וסיפור יצחק בספר בראשית, פרק כ"ו. שלושת הסיפורים מקבילים מאוד. סקינר הניח שמדובר בסיפור מקובל בעולם העתיק, והנהוג הוא לשייך את סיפור אברהם הראשון ל-J, את סיפור אברהם השני ל-E, ואת סיפור יצחק ל-J. הסיפורים מסתמכים זה על זה, באופן שמראה שנערכו לא כלאחר יד - הסיפור השני לא מסביר מדוע אברהם מציג את שרה כאחותו, ומניח שהחשש שאברהם ייהרג בשביל לקיחת אשתו מובן מאליו, והסיפור השלישי מזכיר באגביות את הרעב מהסיפור השני - "ויהי רעב בארץ מלבד הרעב הראשון" (ספר בראשית, פרק כ"ו, פסוק א'). פרט לנושא תגובת הבעל, שלא מופיע בסיפור הראשון (לעומת פרק כ"ו, פסוק ט', למשל) הסיפורים מבוססים על הראשון. הסיבה מועתקת מהסיפור הראשון או לא מפורטת, וכך גם הצגת הבעיה, דברי הבעל הם מפורטים פחות ("אמרי נא אחתי את למען ייטב לי בעבורך" בסיפור הראשון, "אחתי הוא" בשני ובשלישי), בסיפור אבימלך ואברהם הלקיחה מתוארת באופן כמעט זהה ובסיפור יצחק רבקה לא נלקחת. בשני הסיפורים הראשונים אברהם מקבל מתנות, אך בסיפור השלישי יצחק לא מקבל דבר.
דוגמאות לניתוח הבדלים בין סיפורי המקרא ולסיווגם למקורות שונים > ברכות השבטים

ישנן שתי מערכות של ברכות לשבטים, האחת של יעקב לבניו (בראשית, מ"ט, א'–כ"ח) והשנייה של משה בסוף ימיו (דברים, ל"ג, ב'–כ"ט). לקורא הרגיל נראה שאין סתירה בין השתיים, והן מקבילות.
אמנם לדבריו של אברהם בר-יוסף[דרושה הבהרה] ביחס לברכות לשמעון ולוי, בדברי יעקב לשמעון יש ביקורת בוטה ומפורשת: 'ארור אפם כי עז', ובדברי משה "נעלם" כביכול שבט שמעון, וקללת הפיזור של שבט לוי הופכת לברכה - "ברך ה' חילו". מה הרקע לשינוי הגדול הזה שביניהם? היכן נעלם שבט שמעון במדבר?
הפתרון המוצע להבדלים הוא הרקע ההיסטורי שבו נאמרו הברכות:
קטע מדבריו בעניין:
"הרקע ההיסטורי לדברי יעקב, כנראה, קדום עד מאוד, ולא אטעה אם אשער, שהרמזים השונים כרוכים לא בתקופת ההתנחלות בלבד, אלא גם בתקופת האבות... באשר לתקופת ההתנחלות, עובדה ידועה היא, ששבט לוי לא זכה לנחלה, ואנשיו היו מפוזרים בקרב שבטים אחרים; ושבט שמעון, גם ישיבתו עלובה הייתה, כי הוא נאלץ להתגורר באזורים הצחיחים שבשולי נחלת יהודה.
ומהו הרקע ההיסטורי למצבו המיוחד של שבט לוי, המתואר בברכת משה? יש אומרים, שמצבו של השבט השתנה בימי דוד, ובעיקר בימי שלמה. דוד ושלמה הזדקקו לאנשי מנהל ואנשי צבא. שלמה הזדקק לכלי קודש (אחרי בניין המקדש); והלוויים, שלא הייתה להם נחלה, ולא התפרנסו מן החקלאות... מונו לתפקידים הנ"ל, ומכאן שינוי היחס לשבט".
וכך הוא מציע לראות את כל השינויים בברכות השונות כתלויות בהקשר ההיסטורי שלהם.
התמודדות דתית

השערת התעודות, יחד עם חלקים גדולים מגוף מחקר המקרא הביקורתי בכלל, נתקלה בדרך כלל בהתנגדות עזה בקרב רבנים ופרשנים. מרבית המפרשים האורתודוקסים התנגדו להשערה זו או התעלמו ממנה לחלוטין.
ר' דוד צבי הופמן התנצח באופן ישיר עם תורת התעודות (בפירושו לספר ויקרא שיצא בימיו, וכן בפירושיו על בראשית, שמות ודברים שיצאו אחרי מותו, בתקופות שונות) ועם שיטתו של ולהאוזן בפרט (בספר "ראיות מכריעות כנגד וולהאוזן"). אף הרב הרפורמי ומבקר המקרא בנו יעקב התנגד נחרצות לאסכולת גרף-ולהאוזן ואחז בגישה שמרנית יותר לאופן התפתחות הטקסט.
לעומתם, בניגוד לדעה האורתודוקסית המקובלת, הרב מרדכי ברויאר ב"שיטת הבחינות" שלו קיבל חלקים מטענות הביקורת - את זיהויי הרצפים הסותרים בתורה; אך ראה הן את חיבור המקורות השונים והן את פעולת העריכה שצירפה אותם כמעשים שנעשו בידי ה', כביטויים לדרכי הנהגה שונות של ה' בעולם. וואריאציה על שיטת הבחינות היא שיטת הריבוד הספרותי, שרואה ברצפים סותרים העולים מהכפילויות והסתירות בתורה אמצעי ספרותי מכוון לביטוי מסרים מורכבים; תשתית זו מביאה לשינויים בקריטריונים של החלוקה, שהשיטה טוענת שהם בעלי יתרונות פרשניים על החלוקה של תורת התעודות ומולידים חלוקה קוהרנטית יותר.
לצד פרשנים שדחו את השערת התעודות, ישנם חוקרי מקרא אורתודוקסים האוחזים בה ושהתייחסו למשמעותה מבחינה דתית. ברוך יעקב שורץ, אבי אסכולת "השערת התעודות המחודשת", מצביע על כך שחקר המקרא מלמד שהאמונה בה' וקיום מצוותיו בידי עם ישראל קדמו מבחינה היסטורית לחיבור התורה. לפיכך, הוא גורס שהתורה שבכתב מלכתחילה לא הייתה הסיבה שממנה נולדה עבודת ה', ומכאן שהשערת התעודות איננה מעלה או מורידה לגבי תוקפן של האמונה או המחויבות ההלכתית. השקפה קונסרבטיבית המאמצת את השערת התעודות הביע בנימין זומר(אנ'), שלדעתו ההבנה שהתורה מורכבת מתעודות מצביעה על כך שהתורה עצמה היא אוסף פרשנויות אנושיות לציווי האלהי שניתן בסיני, פרשנות שהולכת ומתפתחת לאורך הדורות.
ראו גם

ביקורת המקרא
השערת שני המקורות
ביקורת נוסח המקרא
ארכאולוגיה מקראית
כתיבת התורה בידי משה
לקריאה נוספת

יאיר הופמן, ‏סוגיות בביקורת המקרא, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ז ISBN 9650508538 (הספר בקטלוג ULI)
ישראל קנוהל, מאין באנו; הצופן הגנטי של התנ"ך, הוצאת דביר, 2008 (הספר בקטלוג ULI)
יאירה אמית, גלוי ונסתר במקרא : פולמוסים גלויים, עקיפים ובעיקר סמויים, תל אביב, ידיעות ספרים, 2003 (הספר בקטלוג ULI)
יעקב לוינגר, המחקר ההיסטורי של תקופת המקרא ואמונה דתית, בתוך: בין שגרה לחידוש, תשל"ג/ 1973
אמנון בזק, עד היום הזה - שאלות יסוד בלימוד תנ"ך, תל אביב, ידיעות ספרים, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
נחשי מים (קלימט)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  גוסטב קלימט
 תאריך יצירה:  1907-1904
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 אורך:  80
 רוחב:  145
 נתונים על היצירה
 מיקום:  אוסף פרטי
| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  גוסטב קלימט
 תאריך יצירה:  1904-1907
 טכניקה וחומרים:  מים וטמפרה על קלף
 ממדים בס"מ
 אורך:  50
 רוחב:  20
 נתונים על היצירה
 מיקום:  הגלריה האוסטרית בלוודר, וינה
נחשי מים (בגרמנית: Wasserschlangen) היא צמד ציורים, האחד בצבעי שמן והשני בצבעי מים, של הצייר האוסטרי גוסטב קלימט, שנוצרה בין השנים 1904 ל-1907. הציורים מתייחסים לחושניות גוף האישה וכן ליחסים חד מיניים בין נשים. הציור השני בסדרה, "נחשי מים מספר 2", הוא המפורסם מצמד היצירות, ויש לו היסטוריה ארוכה ועשירה. הציור נגנב על ידי הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה ומכירתו בשנת 2013 עוררה סערה בקשר לסכום מכירתו. הציור נחשב לאחת היצירות שנמכרו במחיר הגבוה ביותר.