חסימת כבישים כמחאה
בישראל

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא הטיית מקומיות, פירוט ורשימתיות יתר, היעדר יכולת להסתפק במקרים מייצגים..
בישראל, שימשה חסימת כבישים קבוצות מפגינים שונות.
מפגינים חרדים, במיוחד באזור כיכר השבת ומאה שערים בירושלים, נהגו לחסום את הכביש בשבת כדי למנוע חילול שבת.
צעירים נהגו לחסום כבישים ביום הכיפורים כדי למנוע נסיעה ביום הכיפורים.
מפגינים חסמו כבישים ומסילות ברזל שנתפסו בעיניהם כמסוכנים כדי למנוע נסיעה בהם עד תיקון מפגעי בטיחות, לרוב לאחר תאונת דרכים קשה.
לעיתים חסימת הכבישים היא במסגרת מחאה של החוסמים על היעדר הסדרי תחבורה נאותים עבורם, בבחינת 'אם אני לא אסע גם אחרים לא יסעו'. כך היה למשל במחאה של תושבי שפרעם בשנת 1959, ובמחאת תושבי שכונת עין הים בחיפה בשנת 1966.
במקרים אחרים מטרת החסימה היא להפנות תשומת לב לדרישות כלכליות של המפגינים.
למשל עובדים שפוטרו נוהגים לחסום כבישים כמחאה על פיטוריהם. כך היה בעת סגירת פרויקט מטוס הלביא בתעשייה האווירית.
גם עובדים שדורשים העלאות שכר נוהגים לחסום כבישים במסגרת שביתתם. למשל, בדצמבר 2018 ובשנת 2020 חסמו עובדים סוציאליים כבישים במסגרת שביתותיהם.
מובטלים נהגו לחסום כבישים במסגרת דרישתם לקבל עבודה.
עורקי תחבורה מרכזיים נחסמו (מוצ"ש, 22.12.18) על ידי מפגינים בתל אביב במחאה נגד יוקר המחיה, וגרמו לעיכובים לאלפי כלי רכב במשך קרוב לשעה.
בדצמבר 2006 חסמו חברי הכנסת יואל חסון וסטס מיסז'ניקוב את כביש החוף באמצעות מכוניותיהם במחאה נגד הרפורמה בתחום הליסינג והכוונה לייקר את השימוש ברכב צמוד.
כחלק ממאבק הסטודנטים להקלות בשכר הלימוד, הם חסמו מספר כבישים ברחבי הארץ.
החל ממאי 2017 חסמו פעמים רבות ארגוני נכים כבישים ראשיים בישראל, במאבקם להשוואת קצבאות הנכות לשכר המינימום.
בנובמבר 2018 חסמו עובדי מלט הר טוב את הכניסה לירושלים עם שקי מלט, בדרישה להטיל היטל היצף על ייבוא מלט מטורקיה.
לעיתים חסימת כבישים היא חלק ממחאה על החלטות מדיניות:
כחלק מהתנגדות לריבונות ישראלית ביהודה והשומרון וברצועת עזה נחסמו מספר פעמים כבישים כחלק מהפגנה גדולה או כפעולה ישירה, בתחומי הקו הירוק ומחוצה לו.
במחאה נגד הסכמי אוסלו, בעיקר בשנים 1994–1995, תנועת זו ארצנו חסמה לעיתים קרובות כבישים וצמתים מרכזיים ברחבי ישראל.
במהלך תוכנית ההתנתקות ולפניה מספר צמתים מרכזיים ברחבי הארץ נחסמו על ידי מתנגדים לתוכנית. חסימות אלה בוצעו גם כמחאה סמלית על כך שמספר שבועות לפני ביצוע התוכנית נאסרה הכניסה לרצועת עזה לכל מי שאינו תושב האזור. מתנגדי תוכנית ההתנתקות טענו שאם לא מאפשרים ליהודים לנוע בחופשיות ברצועת עזה, אין סיבה שאנשים ינועו בחופשיות במרכז הארץ. בנוסף, מתנגדי תוכנית ההתנתקות ניסו למנוע הגעת כוחות צבאיים לאזור רצועת עזה. פעולה זאת זכתה לעידוד מצד חלק ממנהיגי הציונות הדתית, למשל הרב דב ליאור שצוטט באמירה: ”חוסמי הכבישים יוצאים מתוך הנחה שצריך לעשות משהו שהממשלה תתחשב בו, ובחסימות כבישים הממשלה מתחשבת... אם הנהג שנתקע בכביש מבין אותנו, מה טוב, אבל אם הוא לא מבין, סימן שהוא שנא אותנו גם קודם. והרי נהגי משאיות יכלו לחסום כבישים מפני שהעלו להם את מחיר הדלק, ועובדי הנמלים השביתו את הנמל בשביל כסף” (מתוך אתר ישיבת בית אל, תשובה שניתנה בערוץ 7, כ"ד באייר תשס"ה).
החל משנת 2012 חסמו מספר פעמים כבישים בישראל אנשי הפלג הירושלמי החרדי, כחלק ממחאתם נגד גיוס חרדים.
ב־1 ביולי 2019 חסמו אלפי מפגינים יוצאי אתיופיה כבישים עם צמיגים בוערים, במספר מוקדים ברחבי הארץ, במחאה על מותו של סלומון טקה מירי שביצע קצין משטרה בלבוש אזרחי.
ב־2020 חסמו את הרחובות הסמוכים לרחוב בלפור, במחאה על התנהלות הממשלה בתקופת הקורונה.
ב-2023 חסמו מפגינים את צירי איילון וצירים מרכזיים נוספים כמחאה נגד ממשלת ישראל כחלק מהמחאה נגד הרפורמה המשפטית.