stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוזיאון לתולדות הגולאג
הערות שוליים

1 2 3 4  "О музее". Официальный сайт музея. אורכב מ-המקור ב-2018-06-25. נבדק ב-2018-07-02.
↑  "Музей истории ГУЛАГа (Москва) — страшные события, которые должен знать каждый". Rus-Ekskurs.net. נבדק ב-2018-07-02.
1 2 3  "Музей истории ГУЛАГа". Урок истории. 2009-12-29. נבדק ב-2018-07-02.
↑  "Музей истории ГУЛАГа (Москва) — страшные события, которые должен знать каждый". rus-ekskurs. נבדק ב-2018-07-02.
1 2 3 4 5  Таня Клёнова (2015-10-30). "Обновление Музея ГУЛАГа: Как переосмыслили историю репрессий в СССР". The Village. נבדק ב-2018-07-02.
↑  "Новое здание музея истории ГУЛАГа". Официальный сайт музея. אורכב מ-המקור ב-2018-07-16. נבדק ב-2018-07-02.
↑  "Государственный музей истории ГУЛАГа". Museum.ru. נבדק ב-2018-07-02.
↑  "Музей истории ГУЛАГа переехал в новое здание". Colta. 2015-10-30. נבדק ב-2018-07-02.
↑  "Государственный музей истории ГУЛАГа". Культура.РФ. נבדק ב-2018-07-02.
↑  "Музей истории ГУЛАГа в Москве закроют на несколько месяцев на реэкспозицию". ТАСС. נבדק ב-2018-07-02.
1 2   המוזיאון לתולדות הגולאג, בביצוע Государственный музей истории ГУЛАГа, סרטון  באתר יוטיוב
1 2  "Музей истории ГУЛАГа". Moscovery. נבדק ב-2018-07-02.
↑  "Государственный музей истории ГУЛАГа". Мой город. נבדק ב-2018-07-02.
↑  "Карта ГУЛАГа. Статистика НКВД и лагерное пространство". Официальный сайт музея. נבדק ב-2018-07-02.
↑  Юрий Пальмин (2016-03-25). "Музей истории ГУЛАГа, Часть I". petitegraphie. אורכב מ-המקור ב-2018-07-22. נבדק ב-2018-07-02.
↑  "Государственный музей истории ГУЛАГа". Узнай Москву. נבדק ב-2018-07-02.
↑  Ася Власик. "«Это музей, идеально функционирующий, привлекательный»". Colta. נבדק ב-2018-07-02.
↑  Хаим Сокол (2016-11-14). "От критики музея к его эмансипации". Colta. נבדק ב-2018-07-02.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1124807292  NKC: ko20181005910  SUDOC: 200690272  VIAF: 287145858150923022454   WorldCat (עם VIAF): 287145858150923022454 
הכניסה לבניין המוזיאון הישן בפטרובקה 16, 2009.
מראה לבניין המוזיאון, 2016
תערוכת המוזיאון, 2015
תערוכת המוזיאון, 2015
אלימאר הראשון, רוזן אולדנבורג

| --- | --- |

 לידה:  1040? 
 פטירה:  1108? (בגיל 68 בערך) 
 מדינה:  האימפריה הרומית הקדושה 
 בן או בת זוג:  Richeza in Dithmarschen 
 
אלימאר הראשון, רוזן אולדנבורג או אגילמר הראשון (בערך 1040–1112) היה הרוזן הראשון של אולדנבורג ושלט בין 1091–1108.
ביוגרפיה

אלימאר התחתן עם ריקסה (הנקראת גם ריכנצה), שלפי דברי הימים של סטאד הייתה בתו של דדי או אדלגר, ולפי אותו מקור, אמה הייתה אידה פון אלסדורף. ה"אנלס סטדנס" קובעים עוד כי אידה הייתה אשת אצולה ממוצא שוואבי וכי אביה של אידה היה אחיו של הקיסר הנרי השלישי ואמה של אידה הייתה אחותו של האפיפיור לאו התשיעי (ששמו החילוני היה ברונו).
שמו של אלימאר נמצא באמנה משנת 1108. אשתו טענה שהוא צאצא של ויטקינד, מגן בולט של הסקסונים והמתנגד הראשי של קרל הגדול במהלך מלחמות הסקסונים של 777 עד 785, אך אין לכך ראיות נוספות.
לאלימאר וריקסה היו 3 ילדים, ביניהם אלימאר השני, שירש אותו כרוזן של אולדנבורג.
הערות שוליים

↑  ...Comes Egilmarus... (Oldenburgisches Urkundenbuch (1926), II, 15, p. 8.)
↑  Donald C. Jackman, Canes palatini: Dynastic Transplantation and the Cult of St Simeon, p. 8
↑  The Athenæum (1894), p. 494
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811250311705606  GND: 136197493  VIAF: 6587157162106178980006   WorldCat (עם VIAF): 6587157162106178980006
קתלין באלף

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1893 דרוהדה, אירלנד 
 פטירה:  14 בספטמבר 1984 (בגיל 91) דרוהדה, אירלנד 
 
קתלין באלף (באנגלית: Kathleen Balfe;‏ 18 בפברואר 1893 – 14 בספטמבר 1984) הייתה לאומנית אירית, שהייתה חברה מייסדת בקומאן נה מאן בדרוהדה (אנ'), אירלנד, והאישה הראשונה שנבחרה למועצת העיר דרוהדה בשנת 1967. כונתה "ליידי קייט" בפי משפחתה וחבריה, וזכתה להערכה בשל פעילותה החלוצית כאישה, ונוגדת הטאבואים החברתיים בתנועה הרפובליקנית ובפוליטיקה המקומית בדרוהדה.
ביוגרפיה

באלף נולדה בדרוהדה, במחוז לאות, להיו באלף, פועל, ורוז ראסל. היא הייתה אחת מעשרה ילדיהם, והיו לה חמישה אחים וארבע אחיות. הייתה לה תשוקה לכל הקשור לתרבות האירית, והיא נהנתה לרקוד בראש שער לורנס עבור תיירים אמריקאים.
בתקופת הבלאק אנד טאנס, במלחמת העצמאות האירית, פשטו הכוחות הבריטים על בית המשפחה כל שבוע במשך שנה וחצי. למרות הפשיטות התמידיות, המשיכה באלף לחיות עם משפחתה עד שהיא נישאה לבעלה וינסנט דמפסי, ב-18 בנובמבר 1923. לזוג היו חמישה ילדים: דירדרה, וינסנט, איידן, ריימונד וגרטי. בעלה וינסנט נפטר ממחלה בשנת 1937 בגיל 39 ובאלף הפכה לתופרת שמלות כדי לפרנס את משפחתה.
מרי, אחותה של באלף, פעלה כאם שנייה לילדיה של באלף. מרי, שנולדה ב-1898, הייתה הצעירה מבין אחיה של באלף, והצטרפה לאחותה הגדולה לא רק בענייני הבית, אלא גם ביצעה עמה משימות בקומאן נה מאן. מרי התגוררה עם אחותה עד למותה בשנת 1975, בגיל 77. בנה של באלף, ריימונד, היה לראש העיר דרוהדה, ובתה, גרטי, לאחר שבתה פולה נהרגה בגיל 19 על ידי נהג שיכור, הפכה לאחת הפעילות הבולטות באירלנד נגד נהיגה בגילופין, ואף זכתה על כך בפרסים.
באלף פרשה מתפקידה בגיל 84, ונפטרה בגיל 91, בשנת 1984.
חיים פוליטיים

באלף הצטרפה לקומן נה מאן בשנת 1917 כחברה מייסדת אזורית בארגון. זו הייתה ההתחלה של הקריירה הפוליטית שלה. בשנים 1919–1921 היא הייתה פעילה במלחמת העצמאות. תפקידה של באלף כלל ביקורים אצל האסירים שהוחזקו בידי המשטרה המלכותית האירית, להם העבירה מידע, ומהם העבירה הודעות. ולפחות פעם אחת, היא סייעה בהברחת מקלע מתחת למעילה שהיה מיועד לשמש בהתקפה על המוצב המלכותי בארדי, מחוז לאות.
כחברה מסורה של מפלגת פינה גייל, היא רצה כנציגת המפלגה למועצת העיר דרוהדה 1967. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
הערות שוליים

↑  "General Registrar's Office". IrishGenealogy.ie.
↑  Unsung Heroes, Raymond Dempsey, Lulu.com, 2017
סנדרה מייסון

סנדרה פרנלה מייסון (באנגלית: Sandra Prunella Mason; נולדה ב-17 בינואר 1949) היא פוליטיקאית, עורכת דין ודיפלומטית מברבדוס, שכיהנה במשרת המושלת הכללית השמינית והאחרונה של ברבדוס מאז 2018 ועד לבחירתה כנשיאת ברבדוס. היא ראש המדינה מאז 30 בנובמבר 2021, כאשר המדינה הפסיקה להיות תחת משטר המלוכה של ברבדוס והפכה לרפובליקה.
מייסון הייתה עורכת דין פעילה, ששימשה כשופטת בית הדין הגבוה של סנט לוסיה, ושופטת בית המשפט לערעורים בברבדוס, והייתה האישה הראשונה שהתקבלה ללשכת עורכי הדין בברבדוס. היא כיהנה כיושבת ראש ועדת CARICOM להערכת האינטגרציה האזורית. הייתה השופטת הראשונה שמונתה כשגרירה מטעם ברבדוס, והייתה האישה הראשונה שכיהנה בבית המשפט העליון במדינה. היא הייתה הראשונה מברבדוס לכהן בבית הדין לבוררות של מזכירות חבר העמים. ב-2017 היא מונתה למשרת המושלת הכללית השמינית של ברבדוס, מ-8 בינואר 2018. במקביל למינויה, זכתה מייסון בדרגת גבירת הצלב הגדול במסדר מיכאל וג'ורג'. עם כניסתה לתפקיד המושלת הכללית, הפכה סנדרה מייסון לראשת מסדר הגיבורים הלאומיים, מסדר ברבדוס ומסדר החירות.
ראשית חייה

סנדרה פרונלה מייסון נולדה ב-17 בינואר 1949 בסנט פיליפ, ברבדוס. לאחר שלמדה בבית הספר היסודי סנט קתרין עד גיל תשע, היא למדה בבית ספר תיכון בקווינס קולג' ואז החלה ללמד בבית הספר התיכון הנסיכה מרגרט בשנת 1968. בשנה שלאחר מכן עבדה בבנק ברקליס כפקידה. מייסון נרשמה לאוניברסיטת איי הודו המערבית ב-Cave Hill, שם היא קיבלה תואר ראשון במשפטים. מייסון הייתה אחת הבוגרות הראשונות של הפקולטה למשפטים מ-UWI, Cave Hill. השלימה את לימודיה ב-1973.
בשנת 1975 היא השיגה תעודת השכלה משפטית מבית הספר למשפטים יו ודינג בטרינידד וטובגו; הייתה לאישה עורכת הדין הראשונה מברבדוס שסיימה את בית הספר. היא התקבלה ללשכת עורכי הדין ב-10 בנובמבר באותה שנה והפכה לחברה הראשונה בלשכת עורכי הדין בברבדוס. היא סוראופטימיסטית של ברבדוס.
קריירה מוקדמת ועיסוק משפטי

החל משנת 1975, היא עבדה במנהל הנאמנות עבור בנק ברקליס ועברה למספר תפקידים שונים בחברה עד 1977. בשנת 1978 החלה מייסון לכהן כשופטת השלום של בית המשפט לנוער ולמשפחה ובמקביל שימשה כחונכת בדיני משפחה ב-UWI. היא הפסיקה את לימודיה ב-1983 והמשיכה להיות שופטת. בשנת 1988, סיימה את הקורס של המכון המלכותי למינהל ציבורי בלונדון בנושא מינהל ומשפט. היא כיהנה בוועדת האו"ם לזכויות הילד מאז הקמתה ב-1991 ועד 1999, וכיהנה בתפקיד סגנית היו"ר בשנים 1993 ל-1995 ויו"ר בישנים 1997 ל-1999.
בין 1991 ל-1992, שימשה מייסון כיושבת ראש והייתה אחת משתי הנשים שמונו לוועדת CARICOM שהופקדה על הערכת האינטגרציה האזורית וכללה 13 חברים. היא עזבה את בית המשפט לענייני משפחה ב-1992 כדי לשמש כשגרירה בוונצואלה, והייתה האישה השופטת הראשונה מברבדוס שכיהנה בתפקיד זה. בשנים 1993–1994 היא גם שימשה כשגרירה בצ'ילה, קולומביה וברזיל. עם שובה לברבדוס בשנת 1994, מונתה מייסון לכהן כשופטת ראשית בברבדוס, ובשנת 1997 הפכה לרשמת של בית המשפט העליון במדינה.
בשנת 2000, מייסון השלימה לימודים בנושא יישוב סכסוכים אלטרנטיביים באוניברסיטת ווינדזור בווינדזור, אונטריו, קנדה, ולאחר מכן השלימה מלגה עם המכון לחינוך משפטי בהליפקס, נובה סקוטיה, בשנת 2001, כמו גם קורס במחלוקת מתקדמת ב-UWI‏. היא המשיכה לכהן כרשמת בית המשפט העליון עד שנת 2005, אז מונתה ליועצת המלכה בלשכת עורכי הדין של ברבדוס. בשנת 2008, הושבעה מייסון כשופטת לערעורים והפכה לאישה הראשונה שכיהנה בבית המשפט לערעורים בברבדוס. במשך שלושה ימים בשנת 2012, היא הייתה למושלת הכללית בפועל של ברבדוס ובשנה שלאחר מכן הייתה אזרחית ברבדוס הראשונה שמונתה לחברות בבית הדין לבוררות של מזכירות חבר העמים (CSAT). בית הדין פועל בקרב חברי חבר העמים הבריטי בפתרון סוגיות הנוגעות לסכסוכי חוזים. עם מינוי זה, כונתה על ידי הלופ ניוז לאחת מעשרת הנשים החזקות ביותר בברבדוס.
המושלת הכללית של ברבדוס

בשנת 2017, מייסון מונתה למושלת הכללית השמינית של ברבדוס, החל מ-8 בינואר 2018. במקביל למינויה, מייסון מונתה גם לגבירת מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
בשנת 2020, מייסון בתפקידה הרשמי הכריזה על מדיניות הממשלה בנאום מן הכס, שנכתב על ידי ממשלתה של ראש הממשלה מיה מוטלי, הצהירה כי ברבדוס תהפוך לרפובליקה ובכך הדיחה את המלכה אליזבת השנייה ממשרת ראש המדינה. היא הצהירה כי לקראת ציון 55 שנה לעצמאות ברבדוס המדינה תהפוך לרפובליקה פרלמנטרית.
נשיאת ברבדוס

ב-12 באוקטובר 2021, מייסון הועמדה כמועמדת לנשיאות על ידי ראש הממשלה מוטלי ומנהיג האופוזיציה ג'וזף את'רלי כדי לשמש הנשיאה הראשונה של ברבדוס. לאחר מכן היא נבחרה פה אחד על ידי שני בתי הפרלמנט (עם שלושה נמנעים בבית ושניים בסנאט) ב-20 באוקטובר. מייסון הושבעה לתפקידה ב-30 בנובמבר 2021, ביום השנה ה-55 לעצמאות המדינה. בפועל תפקידה בעיקר טקסי, בדומה לתפקידה כמושלת כללית.
צפון אמריקה הבריטית

| --- | --- |


 המנון לאומי:  המנון הממלכה המאוחדת 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1783 
 תאריכי פירוק:  1907 
 ישות קודמת:  ממלכת בריטניה הגדולה אמריקה הבריטית
 ישות יורשת:   הדומיניון של קנדה   הדומיניון של ניופאונדלנד   ברמודה
 
צפון אמריקה הבריטית כללה את השטחים הקולוניאליים של האימפריה הבריטית בצפון אמריקה משנת 1783 ואילך. הקולוניזציה האנגלית של צפון אמריקה החלה במאה ה-16 בניופאונדלנד, ואז דרומה יותר ברואנוק וג'יימסטאון, וירג'יניה, ובאופן משמעותי יותר עם ייסוד שלוש עשרה המושבות לאורך החוף האטלנטי של צפון אמריקה.
השטחים הקולוניאליים של האימפריה הבריטית בצפון אמריקה הורחבו מאוד בקשר עם הסכם פריז (1763), שסיים רשמית את מלחמת שבע השנים, המכונה על ידי המושבות האנגליות בצפון אמריקה כמלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ועל ידי מושבות צרפתיות בשם la Guerre de la Conquête. עם הרכישה האולטימטיבית של רוב צרפת החדשה (Nouvelle-France), השטח הבריטי בצפון אמריקה יותר מהוכפל בגודלו, והדרת צרפת שינתה באופן דרמטי את הנוף הפוליטי של היבשת.
המונח אמריקה הבריטית התייחס לשטחים הקולוניאליים של האימפריה הבריטית בצפון אמריקה לפני הכרזת העצמאות של ארצות הברית, המפורסם ביותר בנאום של תומאס ג'פרסון לשנת 1774 לקונגרס הקונטיננטלי הראשון שכותרתו: "מבט מסכם של זכויות אמריקה הבריטית".
המונח "צפון אמריקה הבריטית" שימש בתחילה בעקבות הסכם פריז שלאחר מכן משנת 1783, אשר סיים את מלחמת העצמאות האמריקאית ואישר את עצמאותן של שלוש עשרה המושבות של בריטניה הגדולה שהקימו את ארצות הברית. המונחים אמריקה הבריטית וצפון אמריקה הבריטית המשיכו לשמש עבור השטחים הנותרים של בריטניה בצפון אמריקה, אך השימוש במונח צפון אמריקה הבריטית נעשה באופן עקבי יותר בקשר עם המחוזות שבסופו של דבר יהוו את הדומיניון של קנדה, בעקבות הדו"ח על ענייני צפון אמריקה הבריטית (1839), שנקרא דו"ח דורהאם.
הדומיניון של קנדה הוקם על פי חוק צפון אמריקה הבריטי (BNA‏), 1867, המכונה גם חוק החוקה, 1867. בעקבות הסכמה מלכותית של חוק ה-BNA, שלושה מהפרובינציות של צפון אמריקה הבריטית (ניו ברנזוויק, נובה סקוטיה ומחוז קנדה (שיהפוך למחוזות הקנדיים אונטריו וקוויבק)) הצטרפו ליצירת "דומיניון אחד תחת הכתר" של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, עם חוקה דומה עקרונית לזו של הממלכה המאוחדת" ב-1 ביולי 1867, תאריך איחוד קנדה.
האי ברמודה באוקיינוס האטלנטי (נוהל במקור על ידי חברת וירג'יניה, ועם איי בהאמה, נחשב כחלק מצפון אמריקה לפני 1783), והיה מקובץ עם המחוזות הימיים משנת 1783 ועד להיווצרות הדומיניון של קנדה ב-1867, ולאחר מכן נחשב בדרך כלל עם המושבות באיי הודו המערבית הבריטיים (אם כי הכנסייה של אנגליה המשיכה להציב את ברמודה תחת הבישוף של ניופאונדלנד עד 1919).
במהלך תקופתה, צפון אמריקה הבריטית כללה את השטחים הקולוניאליים של האימפריה הבריטית בצפון אמריקה מ-1783 עד 1907, לא כולל האיים הקריביים. שטחים אלו כוללים את אלו היוצרים את קנדה של ימינו, כמו גם את כל או חלקים גדולים של שש מדינות במערב התיכון של ארצות הברית (אוהיו, אינדיאנה, אילינוי, מישיגן, ויסקונסין והחלק הצפוני-מזרחי של מינסוטה), שנוצרו מתוך הטריטוריה הצפון-מערבית, וחלקים גדולים ממיין, אשר במקור היו בשטח הצרפתי של אקדיה.
חלוקות פוליטיות

כאשר ממלכת אנגליה החלה את מאמציה ליישב את צפון אמריקה בסוף המאה ה-16, היא התעלמה מתביעת הריבונות של ספרד על כל היבשת כולה (הטענה הדומה של ספרד לכל דרום אמריקה הופרכה כאשר האפיפיור חילק את זה יבשת בינה לבין פורטוגל בחוזה טורדסיאס משנת 1494). אולם אזור ההתיישבות של ספרד הוגבל רק לחלקים דרומיים מאוד של צפון אמריקה, והייתה לה יכולת מועטה לאכוף את ריבונותה. בהתעלמות, כמו גם ספרד, מריבונות המדינות הילידים, אנגליה תבעה את היבשת כולה (אם כי גבולותיה המערביים והצפוניים עדיין לא היו ברורים), אותה כינתה וירג'יניה לכבוד המלכה הבתולה, אליזבת הראשונה.
היישוב המוצלח הראשון של אנגליה בצפון אמריקה היה ג'יימסטאון, שהוקם על ידי חברת וירג'יניה מלונדון בשנת 1607, כאשר השני היה למעשה ארכיפלג ברמודה באוקיינוס האטלנטי, שנוסף לשטחה של אותה חברה בשנת 1612 (החברה הייתה עסוקה בכיבוש הארכיפלג מאז ההשמדה של ספינת הדגל שלה, Sea Venture, ב-1609). שני אזורי התיישבות בצפון אמריקה הוגדרו בשנת 1606, כשהשם וירג'יניה בא לרמוז לאזור הדרומי, בין קו הרוחב 34° ל-41° צפון, בניהולה של חברת וירג'יניה מלונדון. הצורה הקצרה של שמה של אותה חברה הייתה למעשה "חברת לונדון", אך היא זכתה לכינוי העממי בשם "חברת וירג'יניה". אזור ההתיישבות הצפוני, שהשתרע ל-45° צפון (אזור שייקרא ניו אינגלנד), היה אמור להיות מנוהל ומיושב על ידי חברת וירג'יניה של פלימות' (או חברת פלימות'), שהקימה את מושבת פופאם במה שהיא כיום מיין ב-1606, אבל האזור נזנח במהירות ושטחה של חברת פלימות' נקלט בשטחה של החברה הלונדונית.
במהלך המאה ה-17, וירג'יניה כללה רק את האזור שהוא כיום מדינת וירג'יניה בארצות הברית של אמריקה, כאשר אזורי התיישבות מאוחרים יותר ביבשת נחשבו למושבות נפרדות תחת הממשל המקומי שלהם והכל ביחד הוגדר כאמריקה (ולעיתים פחות קרובות כצפון אמריקה). ממלכת אנגליה (כולל נסיכות ויילס) וממלכת סקוטלנד נותרו מדינות נפרדות עד לאיחודן ב-1707 ליצירת ממלכת בריטניה הגדולה. ניסיונותיה של סקוטלנד להקים מושבות משלה בצפון אמריקה ובמרכז אמריקה לפני 1707 היו קצרי מועד, אך אנגליה הביאה נחלה טרנס-אטלנטית משמעותית לאיחוד החדש, כאשר אמריקה האנגלית הפכה לאמריקה הבריטית. בשנת 1775, ערב המהפכה האמריקאית, כללה אמריקה הבריטית שטחים בחצי הכדור המערבי מצפון-מזרח לספרד החדשה, מלבד האיים והתביעות של איי הודו המערבית הבריטיים. אלה היו:
ברמודה
השטחים הארקטיים הבריטיים
פלורידה (מזרח ומערב פלורידה, מנוהלים בנפרד)
השמורה האינדיאנית
ניופאונדלנד
הטריטוריה הצפון-מערבית
נובה סקוטיה
קוויבק
ארץ רופרט (השטח של חברת מפרץ הדסון)
אי סנט ג'ון (לימים אי הנסיך אדוארד)
שלוש עשרה המושבות (כל אחת מנוהלת בנפרד, זמן קצר לאחר מכן יהפכו לארצות הברית):
מושבת קונטיקט
מושבת דלאוור
פרובינציית ג'ורג'יה
פרובינציית מרילנד
פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס
פרובינציית ניו המפשייר
פרובינציית ניו ג'רזי
פרובינציית ניו יורק
פרובינציית קרוליינה הצפונית
פרובינציית פנסילבניה
מושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס
פרובינציית קרוליינה הדרומית
מושבת וירג'יניה
חלוקות פוליטיות > צרפת החדשה (Nouvelle-France)

בריטניה רכשה את רוב אקדיה, במלחמת המלכה אן בשנים 1702–1713, ואדמות מסוימות לאחר מכן. שטחים אלו יהפכו למחוזות נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד, כמו גם חלקים מקוויבק וטריטוריות שיהוו בסופו של דבר חלק ממיין.
בריטניה רכשה חלק ניכר משאר קנדה (צרפת החדשה) ואת החצי המזרחי של לואיזיאנה, כולל מערב פלורידה, מצרפת, ומזרח פלורידה מספרד, על ידי הסכם פריז (1763), שסיים את מלחמת שבע השנים. (ספרד לא השתלטה על אף אחד משטחי לואיזיאנה, שנמסרו לה במסגרת הסכם פונטנבלו, מצרפת עד 1769) על ידי הסכם פריז (1783) רכשה ארצות הברית את החלק של קוויבק שמדרום לאגמים הגדולים; במקביל זכתה ספרד במערב פלורידה והחזירה לעצמה את מזרח פלורידה.
נובה סקוטיה פוצלה לנובה סקוטיה של ימינו ולניו ברנזוויק ב-1784. החלק של קוויבק שנשמר לאחר 1783 פוצל לקנדה התחתונה דוברת הצרפתית בעיקרה ולקנדה העליונה דוברת האנגלית ב-1791.
לאחר מלחמת 1812, הסכם 1818 קבע את קו הרוחב ה-49 כגבול ארצות הברית–צפון אמריקה הבריטית מארץ רופרט מערבה להרי הרוקי. ואז, בשנת 1846, בריטניה וארצות הברית פיצלו את ארץ אורגון. לארצות הברית הוקצו אדמות דרומית לקו הרוחב ה-49, אך בריטניה שמרה על כל האי ונקובר (כולל מדרום לקו הרוחב ה-49).
לאחר איומים ומריבות על אדמות יער עשירות,  הגבול עם מיין הובהר על ידי הסכם וובסטר-אשברטון משנת 1842.
הקנדות אוחדו לפרובינציית קנדה ב-1841.
ב-1 ביולי 1867, הדומיניון של קנדה נוצר על ידי חוק צפון אמריקה הבריטית, 1867. תהליך האיחוד חיבר את מחוזות קנדה, ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה. המחוז לשעבר של קנדה פוצל בחזרה לשני חלקיו, כאשר שמה של קנדה מזרח (קנדה תחתית) שונה לקוויבק, וקנדה מערב (קנדה עילית) שונה לאונטריו.
בעקבות האיחוד ב-1867, הצבא הבריטי נסוג מקנדה ב-1871, והעביר את ההגנה הצבאית לידי המיליציה הקנדית. בעקבות ביטול פיקוד נובה סקוטיה של הצבא הבריטי, והמשרד של המפקד העליון שלו עבור צפון אמריקה הבריטית, הועלה חיל המצב של ברמודה למפקדת ברמודה נפרדת.
חלוקות פוליטיות > ניופאונדלנד, ארץ רופרט וטריטוריות אחרות של צפון אמריקה הבריטית

למרות שניופאונדלנד ולברדור נותרו נפרדים מקנדה עד 1949, ברמודה, בעקבות איחוד קנדה, נתפסה יותר ויותר על ידי ממשלת בריטניה כחלק מאיי הודו המערבית הבריטיים, או לפחות מקובצת איתם מטעמי נוחות. הקשר המנהלי האחרון ל-Maritimes היה הכנסייה שהוקמה. בשנת 1879 הוקם הסינוד של הכנסייה האנגלית בברמודה ודיוקסיה של ברמודה הפכה נפרדת מהדיוקסיה של ניופאונדלנד, אך המשיכה להיות מקובצת תחת הבישוף של ניופאונדלנד וברמודה עד 1919, כאשר ניופאונדלנד וברמודה קיבלו כל אחת בישוף משלה.
בשנת 1870, ארץ רופרט, שהורכבה משטחים של חברת מפרץ הדסון, סופחה לקנדה כטריטוריות הצפון-מערביות והפרובינציה החדשה של מניטובה. קולומביה הבריטית, המושבה הבריטית בחוף המערבי מצפון לקו הרוחב ה-49, כולל כל האי ונקובר, הצטרפה כמחוז השישי של קנדה ב-1871, ואי הנסיך אדוארד הצטרף כשביעי ב-1873. הגבול של קולומביה הבריטית עם טריטוריית וושינגטון הוסדר בבוררות ב-1872, ועם אלסקה בבוררות ב-1903.
הארכיפלג הארקטי נמסר על ידי בריטניה לקנדה בשנת 1880 ונוסף לטריטוריות הצפון-מערביות. מאוחר יותר, חלקים גדולים מהטריטוריות הצפון-מערביות פוצלו כטריטוריות חדשות (טריטוריית יוקון ב-1898 ונונאווט ב-1899), או מחוזות (אלברטה וססקצ'ואן, שניהם ב-1905), או שנוספו למחוזות קיימים (מניטובה, אונטריו וקוויבק, בשלבים שהסתיימו ב-1912).
בשנת 1907, המושבה הבריטית היחידה שנותרה בצפון אמריקה, ניופאונדלנד, קיבלה מעמד של דומיניון, אם כי החל מ-1934 היא חזרה לממשל הבריטי תחת ועדת הממשלה. בשנת 1949, האי ניופאונדלנד, והטריטוריה היבשתית הקשורה אליו, לברדור, הצטרפו לקנדה כמחוז העשירי.
קנדה הפכה עצמאית למחצה החל מ-1867, וריבונית מלאה בענייני חוץ החל מחוק וסטמינסטר 1931. קנדה קיבלה את הזכות להקים ולקבל שגרירויות זרות, כשהראשונה הייתה בוושינגטון הבירה.
אז נותרו השרידים האחרונים של התלות החוקתית של קנדה בבריטניה עד שקנדים ממחוזות שונים הסכימו על הליך פנימי לתיקון החוקה הקנדית. הסכם זה יושם כאשר הפרלמנט הבריטי העביר את חוק קנדה 1982 לבקשת הפרלמנט של קנדה.
מושבות בריטניה בצפון אמריקה

לאחר הכרזת העצמאות של המושבות שעמדו להקים את ארצות הברית ב-1776 (שהוכרה על ידי ממשלת בריטניה ב-1783), השטחים שנותרו בריבונות בריטית נוהלו על ידי משרד הפנים, שהוקם ב-27 במרץ 1782, וששלט גם בצבא עד שהועבר למשרד המלחמה ב-1794. משרד הפנים התייחס לשאר המושבות היבשתיות של צפון אמריקה ולארכיפלג ברמודה (נמצא יחידות 640 מייל סמוך לצפון קרוליינה) כצפון אמריקה הבריטית והממשל שלהם הפך לקשור יותר ויותר. בשנת 1801 הועבר ניהול המושבות ממשרד הפנים למשרד המלחמה (שהפך למשרד המלחמה והמושבות), כאשר מזכיר המדינה למלחמה הפך בכך למזכיר המדינה למלחמה ולמושבות עד 1854, כאשר משרד המלחמה והמושבות פוצל למשרד המלחמה (תחת מזכיר המדינה למלחמה) ולמשרד המושבות (תחת מזכיר המדינה למושבות).
לפני החתימה על אמנת אורגון משנת 1846, המושבות היבשתיות של צפון אמריקה היו כדלקמן:
פרובינציית קנדה – (בעבר קנדה עילית וקנדה תחתית)
ניופאונדלנד
נובה סקוטיה
ניו ברנזוויק
אי הנסיך אדוארד
ארץ רופרט
השטחים הארקטיים הבריטיים
מחוז קולומביה / ארץ אורגון (משותף עם ארצות הברית)
הערות שוליים

↑  Marilyn Gurney, The Kings Yard, Maritime Command Museum, Halifax.
1 2  The Andrew and The Onions: The Story of The Royal Navy in Bermuda, 1795–1975, by Lieutenant-Commander B. Ian D. Stranack. Bermuda Maritime Museum Press
↑  "Bermuda Online: Bermuda's Royal Navy base at Ireland Island from 1815 to the 1960s". אורכב מ-המקור ב-3 בפברואר 2013. נבדק ב-22 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Bermuda Online: British Army in Bermuda from 1701 to 1977; 1881 to 1883". אורכב מ-המקור ב-21 באוגוסט 2014. נבדק ב-22 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Anglican Diocese of Eastern Newfoundland and Labrador
↑  Our History. Anglican Diocese of Eastern Newfoundland and Labrador
↑  Piper, Liza (2000). "The Church of England". Heritage Newfoundland and Labrador. Newfoundland and Labrador Heritage Web Site. נבדק ב-2021-08-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4069669-8  VIAF: 242992677   WorldCat (עם VIAF): 242992677 
צפון אמריקה הבריטית בערך 1747
צפון אמריקה הבריטית ב-1775; שלוש עשרה המושבות מוצגות באדום.
מושלים צבאיים וקציני מטה בחיל המצב של צפון אמריקה הבריטית ואיי הודו המערבית 1778 ו-1784
נחלה בריטית בצפון אמריקה בערך 1830
נחלה בריטית בצפון אמריקה בערך 1855
צפון אמריקה הבריטית בערך 1864
מסלמה בן חביב

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־6 Al-Yamama, ערב הסעודית 
 פטירה:  633 קרב עקרבה 
 בן או בת זוג:  סג'אח 
 
מַסְלָמָה בִּן חבּיבּ אל-חנפי (בערבית: مسلمة بن حبيب الحنفي; נפטר בשנת 632), או בכנוי הגנאי השגור מוּסַיילִימָה (مُسَيْلِمَةُ), היה טוען לנבואה משבט בני חניפא. במקור מא-דרעיה, היא ריאד של ימינו, היה אויב האסלאם בערביה במאה ה-7. היה מנהיג אויבי האסלאם במלחמות הרדה. מסלמה מפורסם באסלאם כדוגמה לנביא שקר, ומכונה בפי מוסלמים מוסיילימה אל-כד'אב (מוסיילימה הכזבן).
שמו האמיתי היה מסלמה, אך המוסלמים שינו את שמו למוסיילימה, שהוא הקטנה לשם לעג של מסלמה (כלומר, 'מסלמה הקטן').
ראשית חייו

מסלמה היה בנו של חביב, מהשבט באנו חניפא, אחד השבטים הגדולים של ערב שאכלסו את אזור נג'ד. בני חניפא היו ענף מונותאיסטי של באנו באכר והיו עצמאיים טרם האסלאם.
בין הדיווחים הראשונים שלו מתארים אירועים בשלהי ההיג'רי ה-9, שנת המשלחות, כאשר ליווה משלחת משבטו לאל-מדינה. המשלחת כללה שני מוסלמים בולטים נוספים. מאוחר יותר הם יעזרו למסלאמה לעלות לשלטון ולהציל את השבט שלהם מהשמדה. האנשים האלה היו נהר אר-רג'ל בן אונפווה  ומוג'אע בן מרארה. במדינה, שהתה המשלחת עם בתו של אל-חרית', אשת אנצאר מבני נג'אר. כשהמשלחת הגיעה למדינה, נקשרו הגמלים במחנה, ומסלאמה נשאר שם לשמור עליהם בזמן שהנציגים האחרים נכנסו.
הם ניהלו שיחות עם מוחמד. המשלחת לפני עזיבתם אימצה את האסלאם והתנערה מהנצרות. כמנהגו, מוחמד העניק מתנות לצירים, וכאשר קיבלו את מתנותיהם אמר אחד: "השארנו את אחד מחברינו במחנה לשמור על ההרים שלנו".
מוחמד נתן להם מתנות גם עבורו, והוסיף: "הוא לא הפחות מכם שיישאר מאחור כדי לשמור על רכושם של חבריו". בשובם הפיצו את האסלאם לשבט בני חניפא.
נביאות והוראה

הדבסטן אי-מזאהב, יצירה מהמאה ה-17 על האמונות הדתיות בהודו בתקופה שבה, טוענת שדת בשם הסדקייה שהלכה בעקבות מסלמה הייתה קיימת אז. העבודה מתעדת את תורתו לכאורה של מסלמה על פי מודיע השייך לקבוצה. במועצת הדתות של השליט המוגולי אכבר התקיים גם דיון על סדקייה בסיוע כהניה.
מסלאמה, שנטען כי היה קוסם מיומן על ידי היסטוריונים מוסלמים, סנוור המונים בניסים שונים.
מסלמה שיתף פסוקים המתיימרים להיות התגלות שמיימית. לאחר מכן, חלק מהאנשים קיבלו אותו כנביא לצד מוחמד. בהדרגה גברה השפעתו וסמכותו של מסלמה בקרב אנשי שבטו. הוא אסף צבא של 40,000 נאמנים.
א-טברי בספרו "תולדות הנביאים והמלכים" מתאר כי מסלמה גם הציע לחלוק את השלטון על ערב עם מוחמד.
חיים אישיים

במהלך מלחמות הרדה שהופיעו בעקבות מותו של מוחמד, סג'ה בינת אל-חרית' הכריזה שהיא נביאה לאחר שנודע לה שמסלאמה וטולייה הכריזו על נביאות. 4,000 אנשים התאספו סביבה כדי לצעוד למדינה. אחרים הצטרפו אליה נגד מדינה. עם זאת, המתקפה המתוכננת שלה על מדינה בוטלה לאחר שנודע לה שצבאו של ח'אלד בן אל-וליד הביס את טוליחא אל-אסאדי (עוד נביא לפי עצמו). לאחר מכן, היא ביקשה שיתוף פעולה עם מסלמה כדי להתנגד לאיום של ח'אלד. תחילה הושגה הבנה הדדית עם מסלאמה. מאוחר יותר נישאו השניים והיא קיבלה אותו כנביא. לאחר מכן הביס ח'אלד את הגורמים המרדניים שנותרו סביב סאג'ה, ואחר כך עבר להביס את מסלאמה.
מותו

מסלמה לחם בקרב יאמאמה (קרב עקרבה), ונהרג על ידי ווחשי בן חרב.