stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של חיפה
תקופת המנדט הבריטי > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה, בשל הפסקת המסחר בים התיכון, נעצרה התפתחות העיר, אולם היא נותרה בעלת חשיבות אסטרטגית רבה עבור המעצמות בשל מתקני זיקוק הנפט שבה.
ארץ ישראל בכלל וחיפה בפרט היוו בסיס חשוב לפעילותם של הכוחות המזוינים של בריטניה בזירה המזרחית של הים התיכון. חשיבותה של העיר גברה משמעותית עם כיבוש צרפת, שהביא לשליטת צרפת של וישי על סוריה ועל לבנון, ולאחר פתיחת המערכה בצפון אפריקה, שבקיץ 1942 דחקה את הבריטים לעומק מצרים והפכה את חיפה לבסיס העיקרי של הצי המלכותי הבריטי במזרח הים התיכון. מדינות הציר ראו בבתי הזיקוק של חיפה, בצינור הנפט כירכוכ-חיפה ובנמל יעדים אסטרטגיים חשובים וחיפה הופצצה מהאוויר 24 פעמים.  16פעמים על ידי חיל האוויר המלכותי האיטלקי (Regia Aeronautica; ב-1940)חמש פעמים על ידי הלופטוואפה ושלוש פעמים על ידי חיל האוויר הצרפתי. חיפה הייתה העיר הארץ-ישראלית שהופצצה מספר הפעמים הרב ביותר במלחמה, אך רוב ההרוגים בהפצצות על ארץ ישראל היו דווקא בהפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב. בסך הכל גבו ההפצצות בחיפה את חייהם של כ-88 אנשים ופצעו כ-181 אנשים.
במהלך אוגוסט 1942 ערכו הגרמנים שורת גיחות צילום מעל חיפה במסגרת הסיוע למבצע מיוחד של הצי המלכותי האיטלקי נגד אוניות בריטיות בנמל. על פי התכנון הצוללת שירה (Scire) הייתה אמורה להביא כוח של מספר צוללים לקרבת הנמל שיחדרו פנימה ויצמידו מטעני נפץ לאוניות הבריטיות. במסגרת ההכנות למבצע טסו ב-7 וב-9 באוגוסט מטוסי צילום גרמניים מעל נמל חיפה. תוצאות פענוח התצלומים שודרו אל הצוללת, אשר אמורה הייתה לשלח את הצוללים בליל 13 באוגוסט. היות שהקשר עם הצוללת ניתק, שלחו האיטלקים בבוקר 15 בחודש מטוס תצפית לאזור חיפה, אולם המטוס חזר ללא תוצאות. כתוצאה מכך, לקראת ערב ביקשו האיטלקים מגיס האוויר ה-10 לבצע גיחת צילום מעל חיפה, כדי לראות האם הנמל הותקף. למחרת ניסה לפחות מטוס אחד לצלם את הנמל אך נתקל בהתנגדות בריטית ונאלץ לחזור לבסיסו ללא תוצאות. למחרת, מוקדם בבוקר, יצא מטוס נוסף מכרתים לכיוון חיפה. הפעם הצליח הצוות לצלם את העיר מגובה 9,000 מטר. התצלומים הועברו לבסיס הצי האיטלקי ברודוס ושם נמצא כי הנמל לא הותקף. לבסוף התברר כי הצוללת הוטבעה במרחק של כ-11 ק"מ מהנמל על ידי ספינת משמר בריטית כבר ב-10 באוגוסט. לאחר שהתגלתה, היא הותקפה בפצצות עומק שהשליכה אה"מ איילה ונפגעה, דבר שחייב אותה לעלות לפני הים. לאחר שהגיחה ה"שירה" החוצה הסתערה עליה הספינה הבריטית והטביעה אותה, על כל 53 אנשיה.
היישוב היהודי, שחשש מהתקדמות צבא גרמניה הנאצית בצפון אפריקה בפיקודו של ארווין רומל, הגה את "תוכנית הכרמל" (שכונתה גם "תוכנית חיפה", "תוכנית הצפון" או "מצדה בכרמל") לריכוז היישוב היהודי בארץ באזור חיפה ועל הכרמל ולהתגונן מפני הכוחות הגרמניים.
בתקופה זו גירש השלטון הבריטי את תושביה הטמפלרים של העיר מבתיהם, והם הועברו לבית לחם הגלילית שם הוחזקו במעצר עד שהועברו לגרמניה.
בתחילת 1943 התכנסו חבריה הערבים של מועצת העיר ותבעו את הדחת שבתי לוי מראשות העירייה, בטענה כי תפיסת משרה כזו על ידי יהודי מהווה פגיעה בערביותן של חיפה ושל הארץ, אולם הממשלה לא נכנעה ללחצים הללו.
מלחמת העצמאות

ערב קום המדינה בשנת 1948, התגוררו בחיפה לבדה כ-80,000 יהודים. היהודים ישבו בעיקר בשכונות החדשות – "הדר הכרמל", "אחוזה", "נווה שאנן" ו"כרמל מערבי".
ערב מלחמת העצמאות הייתה בחיפה אוכלוסייה של כ-70,000 ערבים. ערביי חיפה ישבו ברובם בעיר התחתית – בשכונות "חליסה", "ואדי סאליב" ו"ואדי ניסנאס".
בדצמבר 1947, לאחר החלטת החלוקה ועם תחילתן של פעולות האיבה בין שכונות יהודיות וערביות, החלה יציאת הערבים מהעיר. יציאה זו התגברה בהדרגה במהלך החודשים הבאים, בזמן שהמנהל המנדטורי התכונן להתפנותו מארץ ישראל. ראשוני העוזבים היו העשירים והמשכילים בני המעמד הבינוני. בריחת אנשי המקצוע, הסוחרים, הפקידים ואנשי העסקים השפיעה על המורל של כלל האוכלוסייה הערבית בעיר. חיפה הערבית נותקה על ידי היישובים היהודיים שלאורך דרכי הגישה לעיר. עסקים נסגרו, עובדים ערבים לא יכלו להגיע למקומות עבודתם באזורים היהודיים והאבטלה גאתה. עד התקפת ה"הגנה" על האזורים הערביים בין 21 ל-22 באפריל, אלפי ערבים כבר עזבו את העיר. עם התמוטטותה של המיליציה הערבית בעיר, אלפי ערבים מהשכונות הערביות המרוחקות ברחו אל אזור הנמל שהיה בשליטת הבריטים. הם הועמסו על סירות ופונו לעכו. המנהיגים הערבים שנותרו בעיר ביקשו הפסקת אש וה"הגנה" הסכימה, אולם המנהיגים הערבים, נוצרים ברובם, חזרו בהם בלחץ מוסלמי: הפסקת אש התפרשה ככניעה והסכמה לחיים תחת שלטון יהודי וכך ב-22 באפריל הודיעה המשלחת הערבית בבית העירייה כי הקהילה הערבית תתפנה מן העיר. ראש העירייה היהודי שבתי לוי, והמפקד הבריטי יו סטוקוול, ביקשו מההנהגה הערבית לשקול מחדש את עמדתה, אולם זו נותרה איתנה בה. היציאה ההמונית הואצה כאשר הבריטים סיפקו משוריינים לליווי שיירות היוצאים וספינות שהוציאו אותם מהעיר, ועד 1 במאי 1948 עזבה כמעט כל האוכלוסייה הערבית. בימים אלה סרקו חיילי ההגנה ואצ"ל את העיר התחתית. בעקבות החיפושים בבתים, מעצרים ופינויים זמניים בקרב האוכלוסייה שנותרה, החליטו רבים נוספים להתפנות מהעיר, עד שבתחילת מאי נותרו בעיר בין 3,000 ל-4,000 ערבים בלבד.
דוד בן-גוריון סייר בשכונות הערביות הנטושות וב-1 במאי 1948 כתב ביומנו: "מחזה מחריד ופנטסטי. עיר מתה. עיר-פגר. כיצד עזבו עשרות אלפי אנשים בבהלה כזו - ללא סיבה מספקת - את עירם, בתיהם ועשרם? מה גרם למנוסה זו? האם רק פקודה מגבוה?.. האמנם פחד?".
בעת העלייה ההמונית לאחר קום מדינת ישראל, התיישבו עולים יהודים ברכוש הנטוש.
שלטון המנדט הסתיים אמנם ב-14 במאי 1948, אך האוניות הבריטיות האחרונות עזבו את נמל חיפה רק ב-30 ביוני 1948 – היה זה המקום האחרון בארץ ישראל שנעזב על ידי הבריטים.
מדינת ישראל

בשנת 1949 התקבלה החלטת ממשלה על "תוכנית שקמונה", שבמסגרתה נהרס חלק מן העיר התחתית. חיפה התרחבה באוכלוסייתה ובשטחה עם העלייה ההמונית של תחילת שנות ה-50. לאורך השנים היא שמרה על מעמדה כעיר השלישית בגודלה בישראל. בשנת 1952 גרו בעיר כ-150,000 תושבים.
בשנת 1959 פרצו בעיר התחתית מהומות שכונו בעיתונות מהומות ואדי סאליב. עולים ממרוקו ששוכנו בשכונת ואדי סאליב, שנודעה כשכונת מצוקה, התרעמו על כך שעולים אשכנזים זוכים ליחס מועדף לכאורה לעומת העולים המזרחים. המהומות בוואדי סאליב הפכו לימים לסמל של השסע העדתי בחברה הישראלית.
ראש העיר אבא חושי פעל לפתח את העיר ולהקים בה מוסדות תרבות והשכלה ובהם אוניברסיטת חיפה והתיאטרון העירוני.
ב-1959 גם נחנכה הכרמלית – הרכבת התחתית של חיפה (היחידה בישראל, והקצרה ביותר בעולם). הכרמלית נעה בקו יחיד בין שש תחנות ומקשרת בין העיר התחתית למרכז הכרמל דרך הדר הכרמל. הכרמלית פעלה ברציפות עד אמצע שנות ה-80, אז פסקה פעילותה עקב הדעיכה ההדרגתית של ציבור הנוסעים, שהעתיקו את מגוריהם לשכונות אחרות בחיפה ולא הסתפקו עוד בקו היחיד של הכרמלית. למרות חוסר הכדאיות הכלכלית, חידשה הכרמלית את פעילותה ב-1992 במעמד ראש הממשלה יצחק רבין. הכרמלית פועלת גם כיום ועיקר מימונה אינו מתשלום כרטיסי הנסיעה, אלא מתקציב עיריית חיפה.
ב-1963 הוקמה שלוחה אקדמית בחיפה בחסות משותפת של האוניברסיטה העברית בירושלים ועיריית חיפה. בשנת 1972 זכתה השלוחה להכרה כאוניברסיטת חיפה, והושלם הקמפוס בדרום הכרמל שבמרכזו מגדל אשכול, שהיה במשך עשרות שנים המגדל הגבוה ביותר בעיר.
בשנת 1974 נחנך מרכז התחבורה בשכונת בת גלים – ובו תחנת הרכבת חיפה בת גלים ותחנת האוטובוסים המרכזית של העיר. מרכז התחבורה בבת גלים היה הגדול והעיקרי בחיפה עד תחילת שנות האלפיים, אז נחנכו שני מסופי תחבורה דומים בפאתי העיר – תחנת הרכבת חוף הכרמל ומרכזית חוף הכרמל בדרום-מערב העיר ותחנת הרכבת מרכזית המפרץ ומרכזית המפרץ בצפון-מזרח העיר.
בשנות ה-90, שנות כהונתו של עמרם מצנע כראש העירייה, נבנו שלושה מרכזי קניות גדולים – קניון לב המפרץ, קניון חיפה, וה"גרנד קניון". בנוסף, הוקמו הטראסות של גני המרכז הבהאי העולמי וחודשה המושבה הגרמנית. שני אלה מהווים כיום מרכז תיירותי. העלייה הגדולה מחבר המדינות בשנים אלה הביאה לגידול משמעותי באוכלוסיית העיר ובשטח הבנוי שלה.
בשנת 1991, במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, נורו לעבר חיפה מספר טילי סקאד מעיראק.
במהלך האינתיפאדה השנייה אירעו בחיפה ארבעה פיגועים גדולים שבהם נהרגו עשרות בני אדם – הפיגוע בקו 16 בשכונת חליסה (דצמבר 2001), הפיגוע במסעדת "מצה" (במרץ 2002), הפיגוע בקו 37 בשדרות מוריה שבכרמל (מרץ 2003) והפיגוע במסעדת מקסים (אוקטובר 2003).
במהלך מלחמת לבנון השנייה הופגזו חיפה ויישובי הצפון במטחי קטיושות שגרמו לנזק רב ולנפגעים בנפש. עבור חיפה, הייתה זו הפעם הראשונה מאז מלחמת העצמאות שבה הופגזה העיר באופן מאסיבי. הפעילות העסקית בעיר צומצמה למשך כל תקופת המלחמה, וחלק מתושבי העיר מצאו מקלט ביישובים אחרים במרכז ובדרום הארץ.
ב-2006 עקב תחילת חפירות מנהרות הכרמל, החלה בחיפה תופעת חזירי הבר, מאז מסתובבים חזירי בר בחופשיות בשכונות חיפה לאחר שהתמעטו השטחים הפתוחים בהם נכחו.
ב-2010 נפתחו המנהרות הארוכות בישראל מנהרות הכרמל.
ב-2016 פרצה בעיר שרפה גדולה שהייתה חלק מגל השרפות בישראל (2016), בעקבות השריפה פונו כ-80,000 איש מבתיהם ונפצעו 165 איש (אחת מהם באורח בינוני).
בשנת 2022 נפתחה בחיפה הרכבלית, הרכבל הראשון בישראל שמהווה ככלי תחבורה ולא רק לצורכי תיירות.
באותה השנה השתרע השטח המוניציפלי של העיר על פני 65 קמ"ר והתגוררו בה כ-282,800 תושבים.
ראו גם

התיישבות נתיני המעצמות בחיפה
ההתפתחות העירונית של חיפה
לקריאה נוספת

תמיר גורן, ההיסטוריה של חיפה, אוניברסיטת חיפה – עיריית חיפה, תשס"ח 2007
יוסי בן-ארצי, חיפה – היסטוריה מקומית, אוניברסיטת חיפה וזמורה-ביתן, 1988
מרדכי נאור, יוסי בן ארצי, עורכים, חיפה בהתפתחותה 1948-1918, יד יצחק בן צבי, ירושלים, 1989
אלכס כרמל, תולדות חיפה בימי הטורקים, יד בן צבי, ירושלים, תשל"ז 1969
מיכאל אבי יונה, "חיפה וסביבתה: בימי הבית השני, המשנה והתלמוד", בתוך מסות ומחקרים בידיעת הארץ (קבץ): תל אביב, מ. ניומן, 1964, עמ' 315–344
אמנון כהן, "חיפה במאה ה-18", אריאל, חוברת 37–39, 1985, עמ' 59
מיכאל ארליך, "פרקים בתולדות חיפה בימי הביניים – עיון מחודש", אופקים בגאוגרפיה 71, 2008, עמ' 22–47
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף מ"ה, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ק"ג, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף כ"ד, עמוד ב'
↑  איריס שגריר, מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 308.
↑  פלט בר סתו, ציורים והדפסים עתיקים של חיפה כמקור למחקר היסטורי, חיפה - בטאון העמותה לתולדות חיפה גיליון 16, 2018, עמ' 16-4
↑  יאיר ספרן ותמיר גורן, ארד אל יהוד: לתולדות שכונה שנשתכחה, חיפה - בטאון העמותה לתולדות חיפה גליון 19, 2021, עמ' 12-4
↑  שמעון שטרן, התפתחות המערך העירוני של חיפה בשנים 1918–1947, עבודת דוקטורט שהוגשה לסנאט האוניברסיטה העברית, 1974, עמ' 88
↑  יגאל גרייבר, "הנמל הנוח והמוגן ביותר בים התיכון" נמל חיפה: הרקע להקמתו, בנייתו וחנוכתו, חיפה - בטאון העמותה לתולדות חיפה גיליון 13, 2015, עמ' 22-15
↑  שמעון שטרן, התפתחות המערך העירוני של חיפה בשנים 1918–1947, עמ' 97–101
↑  שמואל דותן, המאבק על ארץ-ישראל, ההוצאה לאור משרד הביטחון, עמ' 143.
↑  יגאל גרייבר, חיפה המופצצת - ההפצצות מהאויר על חיפה במלחמת העולם השנייה, חיפה - בטאון העמותה לתולדות חיפה גליון 15, 2017, עמ' 17-10
↑  שמואל דותן, המאבק על ארץ ישראל, עמ' 242.
1 2  בני מוריס, תיקון טעות, עמ' 34–36.
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך ב, פרק ג, עמ' 700.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473968405171 
לכל אורך ההיסטוריה התבססה כלכלת העיר חיפה על הים – בין ככפר דייגים בראשית, ובין כעיר נמל.
מערת אליהו
מבצר ראש מיה שבשכונת רוממה
מבט על מפרץ חיפה ממדרונותיו הצפוניים של הר הכרמל, 1898
מנזר סטלה מאריס, 1890
אזור סטלה מריס במבט מהים, 1910
חיפה בשנת 1890 לערך, כנראה אזור כפר סמיר
פרשים הודים במצעד בעיר התחתית לאחר שנכבשה
בניין הטכניון בעת הקמתו
עמוד עשן מתנוסס מעל חיפה לאחר ההפצצה האיטלקית הרביעית
אגודת קדושת ציון

| --- | --- |

 תחום:  אהבת ארץ ישראל, מצוות כיבוש ארץ ישראל וכינון מדינה יהודית על פי התורה
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  כ"ח באייר תשע"ה (17 במאי 2015) – הווה
 kedushastzion.org
 
"אגודת קדושת ציון - התאחדות החרדים לדרישת ציון על טהרת הקודש" היא אגודה חרדית השואפת לקדם אהבת ארץ ישראל, מצוות כיבוש ארץ ישראל וכינון מדינה יהודית על פי התורה.
על האגודה > ייסוד

הוקמה בכ"ח באייר (יום ירושלים) תשע"ה על ידי יהודה אפשטיין (יושב ראש האגודה), הרב יצחק ברנד, פסח הלפרין, יהודה שרז, ועוד מספר אברכים חרדים ליטאיים, חלקם בוגרי ישיבת אדרת אליהו. כתב העת "קדושת ציון" יצא לאור לראשונה בחודש אלול של אותה שנה, ובכ"ח באייר תשע"ו התקיימה הוועידה הראשונה.
במהלך השנים שלאחר מכן הצטרפו להנהלה הרב בצלאל גנז - חסיד גור, חיים איינהורן - שנשוי לנכדה של הרב זלמן נחמיה גולדברג, ומספר אנשים נוספים מהמגזר החסידי, וכן מהמגזרים החרדי - ספרדי והליטאי כולל מהפלג הירושלמי.
על האגודה > פעילות > תוכן

הוצאת גיליון חודשי או דו חודשי בשם "קדושת ציון" העוסק בנושאי יישוב ארץ ישראל, מדינה על פי תורה, תהליכי הגאולה ועוד. ראו פסקה ייעודית להלן.
מכון "דעת תורה" של האגודה מוציא לאור ומפיץ חומרי הסברה וספרות תורנית, כמו הספר "אם הבנים שמחה" והספר "נחמו נחמו עמי" על שבע דנחמתא, פרי עטם של רבני האגודה.
על האגודה > פעילות > אירועים

מדי שנה מתקיימת ועידה ארצית בסמוך לכ"ח באייר (יום ירושלים), בה דנים בחזון ובתחומי הפעילות, וחוגגים את שחרור ירושלים וחלקים נוספים מארץ ישראל במלחמת ששת הימים. בין היתר נשאו דברים בוועידות הרבנים שלמה משה עמאר, יואל שוורץ, יצחק ברנד, זאב לף (אנ') והאדמו"ר מבוסטון. פעילים מנטורי קרתא והפלג הירושלמי פועלים מדי שנה לסכל את האירוע, בין השאר על ידי הטרדת רבנים שמשתתפים בו. מספר פעמים ביטלו רבנים מוכרים את השתתפותם בשל פעילות זו, הבולט ביניהם הוא הרב מאיר מאזוז.
אירוע מצומצם בי"ז בכסלו, יום הצהרת בלפור. וכן ערב עיון וגיבוש לפעילים בחנוכה.
בתאריך י"ג בשבט, יום השנה של הרב ישכר שלמה טייכטל, נערך כינוס לזכרו. בכינוס נמכר הספר "אם הבנים שמחה" של הרב טייכטל במחיר מסובסד.
בראש חודש אייר, יום השנה לפטירת רבי עקיבה יוסף שלזינגר, נערך כינוס מיוחד לזכרו. בשנת תשפ"ב (2022) צוין יום השנה ה-100 לפטירתו בשורת כינוסים ואירועים, וכן בגיליון מיוחד שהוקדש לדמותו.
על האגודה > פעילויות

שיעורים מדי ליל שישי הפונים לבחורי ישיבות.
טיולים וסיורים בירושלים, ביהודה ושומרון ועוד, בהשתתפות עשרות חרדים.
שבתות גיבוש לבחורי ישיבות חרדיים. בתשע"ט התקיימה שבת במצפה יריחו ובתש"פ ותשפ"ג התקיימה שבת בחברון.
בשנת תשע"ט החלה לעסוק בעידוד התיישבות חרדית ביהודה ושומרון, ובייחוד בעמנואל. היא גם החלה לארגן סיבובי שערים מחוץ הר הבית וסיורים מודרכים במקום.
בתחילת שנת תש"פ הכריזה על תחרות כתיבת מאמרים בנושאי גאולה. נושא השנה היה "למה יהודי שומר מצוות בחוץ לארץ צריך לעלות לארץ ישראל". הזוכה מקבל את "פרס הרב זילברמן", על שם הרב יצחק שלמה זילברמן שהאגודה רואה בו את אחד ממעצבי דרכה.
על האגודה > פעילויות > כתב העת "קדושת ציון"

החל מאלול תשע"ה (2015) יוצא לאור מדי חודש את ירחון "קדושת ציון", בעריכת הרב יהודה אפשטיין. הירחון נשלח למנויים ומופץ בעשרת אלפים עותקים בריכוזים חרדיים.
בכתב העת מופיעים מאמרי הלכה והשקפה בענייני ארץ ישראל, בשאלת היחס של הציבור החרדי לעם ולארץ, בשאיפה לכינון מלכות התורה ובדרכי עבודת ה' בימינו. יש בו מדורים בענייני הגאולה, עליית תלמידי הגר"א ותלמידי הבעל שם טוב לארץ ישראל, הספר קול התור, יחס גדולי ישראל לארץ ישראל, דעת החת"ם סופר בעניין זה וסיפור עליית תלמידיו ארצה. בעבר הופיעה סדרת מאמרים של הרב חיים והב עם מענה לספר "ויואל משה" והצגת דעת גדולי ישראל בנושא, וכן מאמרים בעניין שלוש השבועות.
מפעם לפעם מופיע ראיון עם דמות תורנית, בין השאר התראיינו לגיליון הרב זלמן נחמיה גולדברג, אדמו"ר מקופיטשניץ, איש ירושלים הרב ישראל גליס ועוד. הרב זלמן נחמיה גולדברג אף פרסם בגיליון מאמר פרי עטו. במלאת שנה לפטירת הרב שמחה קוק נערך בגיליון ראיון לזכרו עם נכדו.
באחד המדורים ישנה גם התייחסות לעניינים אקטואליים. בעקבות התגברות האנטישמיות בעולם ועוד קראה האגודה ליהודי הגולה לעלות לישראל, ובכך גם להכריע את שאלת הזהות של המדינה כמדינה יהודית ותורנית.
עמדות האגודה

בפרק זה יש מקורות, אולם ניתן וכדאי לשפר את המקורות שכבר קיימים בו. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
האגודה מדגישה כי מצוות יישוב ארץ ישראל היא מצווה מרכזית ביהדות, מפני שהתורה יכולה להתקיים בצורה האידיאלית רק כשעם ישראל נמצאים כאומה על אדמתם ומתנהלים על פי התורה. מסיבה זו היא רואה הכרח בלימוד הלכות דת ומדינה במטרה לגבש חוקה תורנית שתאפשר לנהל את המדינה כמדינה המתנהלת על פי התורה מוקדם ככל הניתן. הם מרבים להזכיר את דברי החתם סופר:
דכל הדר בחו"ל כמי שאין לו אלוה, אפי' קריאת שמע שקורא בחו"ל איננו כקורא בא"י כי גרשוהו מהסתפח בנחלת ה'"
כמו כן הם מדגישים שהעיסוק בנושא הוא חובת כל יהודי, ואף בנושא זה הם מצטטים את דברי החתם סופר
שהעבודה בקרקע גופה מצווה משום יישוב ארץ ישראל ולהוציא פירותיה הקדושים ועל זה ציותה התורה ואספת דגנך, ובועז זורה גורן השעורים הלילה משום מצווה, וכאלו תאמר לא אניח תפילין מפני שאני עוסק בתורה הכי נמי לא יאמר לא אאסוף דגני מפני עסק התורה
אנשיה רואים בתהליכים ההיסטוריים שהתרחשו בעשרות השנים האחרונות חלק מתהליך הגאולה, קיבוץ גלויות וקץ שעבוד מלכויות, ביחס למדינת ישראל הם מציגים עמדה מורכבת: מחד, עצם קיומה של מדינת יהודית והצלחתה הוא קידוש השם, הסותם את הגולל על טענות הנצרות שהיהודים נכרתו מעם ישראל. אך מאידך היותה מדינה חילונית שאינה מתנהלת לפי התורה היא כחילול השם, שיש לפעול ככל האפשר לשנותו.
לטענתה, האידאולוגיה שלה היא המשך להשקפתם של אישים כמו החזון איש, הרב איסר זלמן מלצר והרב יוסף חיים זוננפלד, וכממשיכי עליות תלמידי הגר"א ותלמידי הבעל שם טוב.
בהקשר זה הם מצטטים את דבריו של רבי יוסף חיים זוננפלד, הגאב"ד הראשון של העדה החרדית, אשר בדומה לאידאולוגיה שלהם - התנגד נחרצות לציונות החילונית אך ראה בפריחת הארץ אתחלתא דגאולה ואת דברי החזון איש שעודד עלייה לישראל.
לדעת אנשי האגודה הצהרת בלפור וועידת סאן רמו הם מעין הצהרת כורש. אחרי הרישיון שנתן כורש לבנות את בית המקדש, ואחרי שכבר החלה בנייתו, נכתבה "שטנה" על היהודים והמלך הורה לעצור את העלייה ואת בניית הבית, ובדומה לכך - אחרי שהכירו האנגלים בבעלותו של העם היהודי על ארץ ישראל כתבו את הספר הלבן, המגביל את עלייתם לארץ.
בשנת תש"פ, בסימן מאה שנים לוועידת סן רמו, יצאה בקמפיין לפרסום מכתבו של רבי מאיר שמחה מדווינסק, ה"אור שמח", שבו כתב כי בעקבות ההחלטה בסאן רמו "סר פחד השבועות מעלינו", כלומר פג החשש להקים שלטון יהודי מכוח שלוש השבועות, מכיוון שהאומות נתנו רשות ליהודים להקים מדינה.
אנשיה מרבים להשתמש במושגים 'אתחלתא דגאולה', 'גאולה בדרך הטבע' ו'איתערותא דלתתא'. עם זאת, הם אינם רואים בממשלת ישראל ריבון מבחינה תורנית. לדעתם העובדה שראשי המדינה הם חילונים והיא אינה מתנהלת לפי חוקי התורה היא חילול השם. גם בשאלת הגיוס לצה"ל נוקטת בעמדה החרדית כי כל עוד אין הצבא מתנהל על פי תורה אסור לשרת בו.
בשנת תשפ"א (2020) יצא לאור את הספר "מדינה של תורה" המלקט מדברי גדולי ישראל ורבנים חרדים שקראו לכינון חוקת התורה במדינת ישראל. באירוע ההשקה לספר נשאו דברים בין היתר הרב מרדכי נויגרשל, הרב פרופ' אברהם שטיינברג והרב יואל שוורץ.
תמיכה והתנגדות

בין הרבנים שהביעו תמיכה פומבית באגודה: הרב מאיר מאזוז, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב לייב מינצברג, הרב יואל שוורץ, האדמו"ר מקופיטשניץ, האדמו"ר מקרעטשניף - קריית גת, האדמו"ר מבוסטון, הרב שלמה משה עמאר, הרב דב קוק, הרב מרדכי שריקי, הרב יצחק ברנד, הרב זאב לף (אנ'), הרב מנחם מנדל טוביאס - מרבני שטפנשט ואב"ד דרכי שמואל בבני ברק, הרב אליהו שלזינגר רבה של שכונות גילה ומקור חיים בירושלים, הרב יצחק דוד אלתר - בנו של האדמו"ר הפני מנחם מגור, הרב יעקב פרץ - מרבני שכונת נוה יעקב בירושלים, ראש ישיבת מדרש ספרדי ברובע היהודי ומרבני ישיבת אור חברון שבחברון, הרב יוסף קמינצקי - נכדו של הרב יעקב קמינצקי ומרבני הציבור החרדי - אמריקאי בישראל, הרב פנחס זביחי ראש מוסדות עטרת פז והרב חיים זאב מלינוביץ' - עורכו הראשי של ש"ס שוטנשטיין ורב בציבור החרדי יוצא ארצות הברית.
אישים בחוגי הקנאים, בפרט הקשורים לנטורי קרתא וחסידות סאטמר, יצאו נגדה והגדירו אותם כמינים ואפיקורסים. לפני כינוסי האגודה התפרסמו פשקווילים נגדה. יו"ר האגודה הרב אפשטיין ואחרים סבלו מהתנכלויות, וקנאים קיימו הפגנה מחוץ לאולם הכנס.
הערות שוליים

↑  לאומנים או מינים: עורך 'קדושת ציון' בראיון נטול כפפות, באתר כל הזמן, ‏2017-07-13
↑  הזמנה לוועידה, באתר טל חיים
↑  זאב בלוי, ‏הילולת הגה"ק רבי יששכר שלמה טייכטל זצ"ל אב"ד פישטיאן, באתר JDN‏, 17 בינואר 2022
הילולת הגה"ק רבי יששכר שלמה טייכטאל זצ"ל אב"ד פישטיאן, באתר JDN‏
↑  100 שנים לפטירתו של הגרע"י שלזינגר זצ"ל בעל "לב העברי", באתר JDN‏
אגודת קדושת ציון, גיליון מיוחד לדמותו של רבי עקיבה יוסף שלזינגר, ניסן תשפ"ב
↑  קדושת ציון, גיליון 48, חודש טבת תש"פ
↑  קדושת ציון, גיליון 47, חודש כסלו תש"פ
↑  קדושת ציון, גיליונות 46–47
↑  ישראל שפירא, ‏"החרדים הציונים" שממשיכים את... "הגרי"ח זוננפלד", באתר כיכר השבת, 16 ביוני 2020
↑  נחלת ה' - אוסף עלונים.pdf (עמ' 275), באתר Google Docs; "האיש על החומה", חלק ב', עמ' 313
↑  קובץ אגרות חזו"א, ח"א, אגרת עה
↑  התעוררות מלמטה - ביטוי קבלי המבטא שפעמים ניסים ותהליכים רוחניים מתרחשים דווקא כאשר היוזמה לכך מתחילה בידי בני אדם.
↑  יהודה אפשטיין, כולם נקבצו באו לך, קדושת ציון 44, חודש אב תשע"ט
↑  מדינה של תורה, באתר "אגודת קדושת ציון".
↑  שידור חוזר: ערב השקה קונטרס "מדינה של תורה", באתר "אגודת קדושת ציון"].
↑  אבי רבינא, ‏"מארב לחרדי שחוגג את 'יום ירושלים'", באתר כיכר השבת, 7 במאי 2018
↑  ראו: "מפגינים נגד קדושת ציון" באתר בעולמם של חרדים, חיים טוויל, מחאה וגז מדמיע: עימות עם מפגיני 'העדה' בכנס של ארגון חרדי ציוני, באתר חרדים10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012881445305171 
הוועידה הארצית של אגודת קדושת ציון תשפ"ד
הרב מנחם מנדל טוביאס נואם בוועידה השלישית
שנג'ן

| --- | --- |

פוטומונטז' של שנג'ן
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז:  גואנגדונג
 מושל:  Chen Rugui
 רשות מחוקקת:  Shenzhen Municipal People's Congress 
 נפות בתת-המחוז העירוני:  10
 בירת התת-המחוז העירוני:  פוטיין 
 שפה רשמית:  סינית 
 תאריך ייסוד:  1 במאי 1980
 שטח:  1,992 קמ"ר
 גובה:  25 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בתת-המחוז העירוני:  17,494,398 (2020)
  ‑ צפיפות:  8,784 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  22°33′N 114°06′E﻿ / ﻿22.55°N 114.1°E﻿ / 22.55; 114.1
 אזור זמן:  UTC +8
 http://english.sz.gov.cn
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןשנג'ן(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןשנג'ן(למפת גואנגדונג רגילה) גואנגג'ואו דונגגוואן ג'אנג'יאנג ג'יאיאנג מאומינג שאנטואו פוג'יין ג'יאנגשי חונאן גואנגשי ים סין הדרומישנג'ן(למפת גואנגדונג מוגדלת) גואנגג'ואו דונגגוואן ג'אנג'יאנג ג'יאיאנג מאומינג שאנטואו פוג'יין ג'יאנגשי חונאן גואנגשי ים סין הדרומישנג'ן    מיקומה של שנג'ן במחוז גואנגדונג tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שֶׁנְגֶ'ן (בסינית: ‏深圳קובץ:Shenzhen pronunciation.ogg‏Ⓘ‏; בפין-יין: Shēnzhèn; מילולית: "תעלות עמוקות") היא עיר נמל תת-מחוזית (עיר גדולה בעלת סמכויות שלטוניות רבות) במחוז גואנגדונג שבדרום הרפובליקה העממית של סין. העיר נהנית מהשקעות זרות רבות (לפי ההערכות, כ-30 מיליארד דולר), ונחשבת לאחד ממרכזי תעשיית ההיי-טק הגדולים בעולם. שנג'ן מתפתחת במהירות רבה מאז 1980, ומוכרת כעיר שהתפתחותה היא מהמהירות בעולם. רוב תושבי האזור הם ממוצא ההאן. שנג'ן היא מערי הנמל העמוסות ביותר בסין.
היסטוריה

אזור שנג'ן היה מיושב כבר בתקופת האבן החדשה, אולם שנג'ן נודעה כיישוב רק במאה הרביעית.
בשנת 331, בתקופת שלטונה של שושלת ג'ין המזרחית, הוקמה נציבות דוֹנְגגְווָאן (Dongguan) כמינהלת ששת שטחי המדינות שמכסים כיום את דונגוואן, שנג'ן והונג קונג. בירת הנציבות הייתה בנָאנְטוֹאוּ (Nantou) שבמדינת בָּאואָן (Bao'an). הנציבות בוטלה בשנת 590 ומדינת באואן נכנסה תחת שלטון נציבות נאנחאי, כשעיר המחוז היא נאנטואו שבשנג'ן. בתקופת שלטון שושלת סונג הפכה נאנטואו למוקד חשוב ביותר במסחר הימי שבדרום סין. ונודעה גם בזכות המלח והתבלינים שיוצרו בה, ובתקופת שושלת יואן - גם בזכות הפנינים שהופקו שם.
עליית שושלת מינג לשלטון פתחה דף חדש בתולדות שנג'ן. ב-1394 קמו בה בסיסי הצבא של דונגגוואן ושל דָאפֶּנְג (Dapeng) באזור נאנטואו, וב-1594 הוקם בה בסיס חיל הים, על חצי האי נָאנשָׁאן (Nanshan). בשנת 1573 הוקם פלך חדש בשם שִׂין-אָן (Xin'an) באזורים המוכרים כיום כשנג'ן וכהונג קונג, תוך הרחבת הבסיס הצבאי של דונגגוואן ועיר המחוז נאנטואו.
בתחילת ימי שושלת צ'ינג שונו גבולות הפלך. שני שלישים משטחי פלך שינ-אן הפכו באופן זמני לחלק מדונגגוואן. רק ב-1669 הוקמה נציבות שינ'אן מחדש וב-1684 חזרו למקומם הגבולות הקדומים.
במהלך מלחמת ההתנגדות מול יפן נכבשה נאנטואו בידי פלוגות יפניות, והממשל הועבר באופן זמני לדונגגוואן ב-1938. ב-1953 הועברה עיר המחוז לעיירה שנג'ן, מרחק עשרה קילומטרים מנאנטואו. כיוון שקו קאולון - קנטון (KCR) עבר דרך שנג'ן, בחרו אנשים רבים להתגורר בה, והדבר גרם לפריחה ולשגשוג של התעשייה והמסחר במקום. במרץ 1979 החליטה ממשלת סין להכליל את העיר שנג'ן תחת מנהל מחוז גואנגדונג ונציבות הויאנג.
במאי 1980 חל מפנה, אז הכריזו המפלגה הקומוניסטית של סין ומועצת המדינה על שנג'ן כעל "אזור כלכלי מיוחד". הקונגרס הלאומי של העם אישר את הפיכת שנג'ן לאזור כלכלי מיוחד. הבחירה בשנג'ן הייתה במטרה למשוך משקיעים זרים מהונג קונג, עקב הקרבה התרבותית והלשונית של יושבי שתי הערים. שנג'ן הפכה לאחת הערים הגדולות בכל אזור הדלתה של נהר הפנינה ולאחת מערי הייצור הבסיסי של העולם כולו. במרץ 1981 קיבלה שנג'ן מעמד של עיר תת-מחוזית כשל גואנגג'ואו. ב-1989 הוכרזו ארבע ממועצותיה של שנג'ן כאזור כלכלי מיוחד, מעמד המקנה להן יותר זכויות, לדוגמה היתר להשקעות זרות ולסחר חופשי. ראו עוד בסעיף כלכלה.