חיל האוויר של ארצות הברית
תולדות החיל > הקמת החיל

שלוש שנים אחרי טיסתם הראשונה של האחים רייט, בדצמבר 1906, צבא ארצות הברית פרסם דרישה למטוס צבאי. ב-10 בפברואר 1908 נחתם חוזה עם האחים רייט, והם החלו לייצר מטוסים עבור הצבא. בשנת 1912 הוקמה מחלקה אווירית בחיל הקשר של הצבא, ובשנת 1917, בעקבות כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, הוקם "שירות האוויר" של הצבא. שירות האוויר סיפק הגנה וסיוע לכוחות הקרקע, וזכה להצלחה רבה גם בקרבות אוויר. הכוח הקרבי האווירי הגדול הראשון של ארצות הברית נוצר כאשר הוקם שירות אווירי כחלק מחיל המשלוח האמריקאי (AEF) בפיקודו של הגנרל ג'ון "בלאק ג'ק" פרשינג. הגנרל מייסון פטריק פיקד על "שירות האוויר" של חיל המשלוח וסגנו היה בריגדיר גנרל בילי מיטשל. יחידות תעופה אלו, שחלקן אומנו בצרפת, סיפקו תמיכה טקטית לצבא ארצות הברית, במיוחד במהלך קרב סן-מייל ומתקפת מז-ארגון. בין אלופי ההפלות של שירות האוויר של היו קפטן אדי ריקנבקר ולוטננט שני פרנק לוק. במקביל ליצירת כוח קרבי זה, מערך התעופה של צבא ארצות הברית הוסר משליטת "חיל האותות" (אנ') והוצב ישירות תחת אחריותו של מזכיר המלחמה. משרת תת-מזכיר הוקמה כדי להנחות את שירות האוויר של הצבא, שהייתה לו אחריות כפולה לפיתוח ורכש של מטוסים, והעלאה והדרכה של יחידות אוויריות. עם תום מלחמת העולם הראשונה, שירות האוויר של חיל המשלוח פורק ושירות האוויר של הצבא בארצות הברית שוחרר ברובו לאזרחות.
בשנת 1920 הפך המערך לזרוע של הצבא (חילות הקרקע) ובשנת 1926 שירות האוויר אורגן מחדש כחיל של צבא היבשה, והפך לגיס האווירי של צבא ארצות הברית (United States Army Air Corps - USAAC). מספר המטוסים של החיל גדל בצורה משמעותית, נערכו ניסויים בתדלוק אווירי, ופותחו מטוסים מתקדמים. במהלך תקופה זו, החל חיל האוויר להתנסות בטכניקות חדשות, ופיתח את המפציצים הראשונים ממתכת ומטוסי קרב חדשים. האמריקאים היו מוקסמים מתעופה בשנות ה-20 וה-30 ורבים בציבור האזרחי סירבו לאפשר לשמרנות של מחלקת המלחמה לחסום חדשנות. הגנרל בילי מיטשל, המשנה לראש שירות האוויר, ביקש לקבל אחריות על משמר החופים של ארצות הברית, שהיה אז נתון לגמרי באחריותו של הצי. הוא יצא בהצהרות בפומבי והתעקש שמטוסיו יוכלו להטביע אוניות מערכה מדי יום אם יידרשו, טענה שהוכחה בשורה של בדיקות שהגיעו לשיא בהטבעת דרדנוט שהוחכרה בתום המלחמה מהצי הקיסרי הגרמני. מיטשל חצה קו אדום ב-1925 כשהאשים את הצי, דרך הודעה פומבית לעיתונות, ב"חוסר כשירות, רשלנות פושעת וניהול שגובל בבגידה של ההגנה הלאומית". הוא הועמד לבית דין צבאי מתוקשר כפי שתכנן, והורשה לפרוש את התיאוריה שלו שכוח אווירי לבדו יספיק כדי לנצח במלחמה הגדולה הבאה. הוא הורשע, והודח מתפקידו. הוא הפך לגיבור פופולרי ודעת הקהל השפיעה על החלטת מחלקת המלחמה לחזק את חיל האוויר ולקדם הקצאת משאבים נוספים עבורו. הטיעון העיקרי של מיטשל היה שהכוח האווירי צריך להיות אוטונומי - צריך להיות נשלט על ידי טייסים שמבינים את הטכנולוגיה החדשה, טקטיקות חדשות, אסטרטגיות חדשות, ושלא יבזבזו נכסי אוויר יקרים בניסיון לסייע לצבאות ולציים של פעם. עד מותו בשנת 1936 מיטשל, כאזרח, היה נביא בלתי נלאה של חשיבות הכוח האווירי בפני קהלים אזרחיים רבים, אך הוא איבד קשר עם פיתוחים של עולם התעופה וחדל להיות בעל השפעה בתוך השירותים. יתרה מכך, ההתקפות הכמעט היסטריות שלו על ההרכב הקיים של הכוחות המזוינים קנו לו יריבים רבים. במהלך שנות העשרים והשלושים חיל האוויר הצליח בכמה פעלולי פרסום, אבל תמיד נראה שמקומו מואפל על ידי אזרחים קובעי שיאים אוויריים כמו צ'ארלס לינדברג (מבצע טיסת היחיד הטרנס-אטלנטית הראשונה), הווארד יוז או אמיליה ארהארט.
בשנת 1934 נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, נוכח השפל הגדול, קידם קיצוץ עמוק בתקציב הכוחות המזוינים, נגד עמדתם של המפקדים. הנשיא התעמת לא פעם עם ראש מטה צבא ארצות הברית, גנרל דאגלס מקארתור, שבדיון סוער אחד אף אמר לנשיא: "כשנפסיד במלחמה הבאה, ונער אמריקאי גוסס, כידון אויב תקוע בבטנו ורגל אויב על חזהו, יפלוט את קללתו האחרונה, אני רוצה שהשם שיאמר, לא יהיה מקארתור אלא רוזוולט." בנקודה מסוימת מקארתור אף הגיש את התפטרותו לנשיא, אך האחרון סירב לקבלה. בתום עימות של הנשיא עם ראשי תעשיית התעופה הצבאית, החליט רוזוולט לפתע להעביר את אחריות משלוח הדואר האווירי לסמכות חיל האוויר כדי להגדיל את חשיבותו המעשית. תוך שבוע התרסקו שמונה מטוסים. תאונות מרובות של טייסי חיל האוויר חסרי הניסיון במטוסים בינוניים עם ציוד ניווט לקוי הדגישו את שבריריותו של השירות החדש, וחתרו תחת טענותיו של מפקדיו כי בזמן מלחמה הוא יכול לחולל ניסים. עם זאת, נוכח רוחות המלחמה, הנשיא רוזוולט היה מאמין מרכזי בחשיבות של הכוח האווירי במערכה הכוללת והעמיד מאחוריו גם את דעת הקהל וגם הקונגרס. כאשר החל גיוס לגיס האווירי באביב 1940, נוכח פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה, רוזוולט היה נמרץ כמו כל עמיתיו בקריאתו להרחבת תפקידו חיל האוויר, קרא לתעשיות הנשק לבנות חמישים אלף מטוסים בשנה, וקידם, מתחת לפני השטח, מתנדבים שנשאו עימם את מיטב הדגמים החדשים לבריטניה למלחמתה נגד הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני).
בשנת 1935, כתוצאה מהמלצות של שתי ועדות ביקורת אזרחיות, המהלך הבא לקראת עצמאותו של חיל האוויר, התרחשה כאשר כל היחידות האוויריות, שחולקו עד אז לפיקודים יבשתיים שונים, קובצו יחד ככוח משימה אווירי תחת פיקוד אחד. מפקד חיל האוויר של המטה הכללי. הגיס האווירי, בראשותו של מפקד הגיס, המשיך להתקיים כבעבר אך כעת היה אחראי רק על אספקה, שדות תעופה והדרכה, ולמעשה המהלך חילק את חיל האוויר לשני זרועות נפרדות. על שניהם פיקדו קצינים בדרגת מייג'ור גנרל (מפקדי חיל האוויר באותה התקופה היו פרנק אנדרוז ואוסקר ווסטובר, ואחריהם התמנה לתפקיד הנרי "האפ" ארנולד). בשנת 1937 תעשיות השנק השיקו את המפציץ הכבד B-17 ("מבצר מעופף"), שהפך בהמשך למפציץ הבולט ביותר במלחמת העולם השנייה. למרות שנועד להדגים את יכולתו של חיל האוויר להגן על חופי האומה, המפציץ גם הצביע על הדוקטרינה המתגבשת בתוך חיל האוויר של עליונות ההפצצה האסטרטגית. במהלך מלחמת העולם הראשונה, טכנולוגיית התעופה התפתחה במהירות; עם זאת, הרתיעה של הצבא משימוש בטכנולוגיה החדשה החלה לגרום לראשי התעשייה האווירית ושתדלני הפיתוח האווירי לחשוב שכל עוד צבא היבשה יהיה אחראי על התעופה הצבאית, הפיתוח ייעצר ויוזנח כוח בעל ערך פוטנציאלי. הקצין הבכיר בשירות האוויר, בילי מיטשל, החל לפעול למען חיל אוויר עצמאי, שווה ערך לצבא ולצי. אבל כאמור הקמפיין הקולני שלו הביא להדחתו. חסידיו, כולל מפקדי חיל האוויר העתידיים "האפ" ארנולד וקרל ספאץ, ראו את היעדר התמיכה הציבורית, הקונגרסאית והצבאית שהעניקו כולם כתף קרה למיטשל והחליטו שאמריקה עודנה מוכנה לחיל אוויר עצמאי. בהנהגת מפקד הגיס האווירי מייסון פטריק ומאוחר יותר ארנולד, חיכו מפקדי הזרועה האווירית לחלון ההזדמנויות בו עמדו לקרוא מחדש לעצמאות הזרועה מהצבא ומהצי.