הדיוויזיה השביעית (אוסטרליה)
היסטוריה > גינאה החדשה

בדצמבר 1941, כאשר הכוחות היפניים התקדמו במהירות בדרום-מזרח אסיה, הוחלט כי יש צורך בדיוויזיות ה-6 וה-7 כדי להגן על אוסטרליה. בתחילת ינואר 1942 עברה הדיוויזיה מסוריה, שם נטלו על עצמם את תפקידי חיל המצב, לארץ ישראל. ב-30 בינואר עלו כוחות הדיוויזיה על ספינות תובלה, כולל USS הר ורנון (AP-22) בסואץ כדי להתחיל את המסע חזרה לאוסטרליה כחלק ממבצע אחות חורגת. הפרוסה על פני חמש שיירות, חזרתה של הדיוויזיה הייתה מדורגת. בשלב זה, ממשלת בריטניה ביקשה לשלוח את הדיוויזיה לבורמה כדי לסייע בבלימת גאות ההתקדמות היפנית על רנגון, אך ממשלת אוסטרליה דחתה את הבקשה.
אף על פי כן, יחידות הדיוויזיה, המורכבים בעיקר מאנשי גדוד מקלעים 2/3, גדוד הנדסה 2/2 ופלוגת שדה 2/6, וכן חלק מאנשי תובלה וחובשים, באוניית התובלה "אורקייד" הופנו לג'אווה, ונלחמו שם לצד כוחות הולנדים, אך עד מהרה נשטפו. מבין האנשים הללו, ארבעה נהרגו, בעוד 206 הפכו לשבויי מלחמה. אולם עיקר הדיוויזיה נסעה ישר לאוסטרליה, והגיעה לאדלייד באמצע מרץ 1942. בחודש שלאחר מכן, הדיוויזיה הועברה לניו סאות' ויילס, שם ניתנה לחיילים חופשה קצרה לפני שעברה לקווינסלנד. שם הם הוצבו בתפקידי הגנה והכשרה לאור האיום הנתפס של פלישה יפנית. באפריל הוקצתה הדיוויזיה לקורפוס הראשון, הארמייה הראשונה. באוגוסט, כשהמצב בגינאה החדשה החמיר, התקבלה ההחלטה לפרוס את הדיוויזיה ה-7. החטיבה ה-21, בפיקודו של בריגדיר ארנולד פוטס, נשלחה לפורט מורסבי, משם יתקדמו כדי לסייע בתגבור יחידות המיליציה, כולל גדוד 39, שנלחמו במערכה על שביל קוקודה.
במקביל, החטיבה ה-18, בפיקודו של בריגדיר ג'ורג' ווטן נשלחה למפרץ מילן. יחד עם החטיבה ה-7 (יחידת מיליציה), מטוסי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וצוות הקרקע, וגדוד הנדסה אמריקאי, הם הגנו בהצלחה על שדה תעופה בקצה המזרחי של פפואה מהתקפה גדולה של כוחות נחיתה מיוחדים יפניים. הלחימה זכתה לכינוי קרב מפרץ מילן, והייתה התבוסה המוחלטת הראשונה של כוחות היבשה היפניים במלחמת העולם השנייה. רב"ט ג'ון פרנץ', מגדוד 2/9, זכה בצלב ויקטוריה לאחר מותו על מעשיו ב-4 בספטמבר 1942. חללי הדיוויזיה במפרץ מילן היו 126 הרוגים ו-182 פצועים.
בינתיים, המערכה על שביל קוקודה הפכה לקרב אכזרי ונורא, הכולל קרבות עזים סביב קוקודה עצמה ובאיסוראווה, שם הוענק לטוראי ברוס קינגסברי, מגדוד 2/14, צלב ויקטוריה לאחר מותו על מעשיו ב-29 באוגוסט. האוסטרלים נסוגו מאיסוראווה, ונטלו חלק בפעולות נוספות סביב מעבר טמפלטון ואפוג'י. החטיבה ה-25 הצטרפה לחטיבה ה-21 באיוריבאיווה לפני שהאוסטרלים עמדו בעמדתם האחרונה ברכס אימיטה באמצע ספטמבר. לאחר שעוכבו בהצלחה, קווי האספקה היפניים הורחבו כעת ובאוקטובר החטיבה ה-25 השתתפה בהתקדמות הקשה שדחקה לבסוף את היפנים מרכס אואן סטנלי. בשלב זה של הלחימה, שוב נלחמו פעולות במעבר טמפלטון ובאויבי -גורארי לפני שהאוסטרלים הגיעו לנהר הקומוסי ב-13 בנובמבר. במהלך הלחימה סביב שביל קוקודה נהרגו 359 איש מהדיוויזיה ועוד 560 נפצעו.
החטיבה ה-21 חזרה לקרב בונה-גונה בסוף 1942, בו ספגו כוחות אוסטרליה וארצות הברית אבדות רבות מאוד, תוך כדי כיבוש ראשי החופים היפנים העיקריים בחוף הצפוני של פפואה. הדיוויזיה ה-7 איבדה 750 הרוגים בקרבות אלו ועוד 1,293 פצועים. בין דצמבר 1942 למרץ 1943, הוחזרה הדיוויזיה לאוסטרליה, שם, בתחילת 1943, הוסבה לתצורת דיוויזיית הג'ונגל, שבה נרשמה הפחתה בכוח האדם של הדיוויזיה בכ-4,000 איש.
במהלך 1943–1944, כל הדיוויזיה ה-7 נלחמה במבצעים נרחבים ולעיתים עקובים מדם נגד כוחות יפנים בצפון מזרח גינאה החדשה. לאחר הנחיתות המוטסות בנדזאב, ממערב ללה, הוטסו חיילי הדיוויזיה לעמק ראמו ולעמק מרקהאם בין ה-7 ל-12 בספטמבר. החל בנדזאב, שם טוראי ריצ'רד קליהר קיבל צלב ויקטוריה, הם לחמו בקרב לאה-סלמאואה במקביל לדיוויזיה ה-9, שנבלמה ב-16 בספטמבר.
לאחר נפילת לאה, בסוף ספטמבר 1943 קיבלה הדיוויזיה ה-7 הוראה להתבסס סביב דופו ומראוואסה כדי לשמור על הגישות ללה ולהתחיל בפעולות סיור לתוך רכסי פינסטר. מוגבלת על ידי קו אספקה שהיה תלוי כולו בסיוע אווירי, הדיוויזיה יכלה לפרוס רק שתי חטיבות, ה-21 וה-25. לאחר שאסקדרון הקומנדו 2/6 כבש את קאיפית, החל מ-5 באוקטובר, החלו החטיבות ה-21 וה-25 את ההתקדמות, כאשר חטיבה 21 נעה לאורך נהר הפאריה, מכוונת לעבר אוכף קנקיריו, בעוד שחטיבה 25 התקדמה דרך עמק ראמו. העמדות היפניות בקנקיריו וסביב רכס שאגי איימו על אבטחת שדות התעופה שהוקמו סביב דופו ובעקבות כך התקבלה ההחלטה על כיבושם בידי הדיוויזיה ה-7.
לאורך אוקטובר נערכו מספר קרבות. ב-8–10 באוקטובר, הגדוד ה-27/2 כבש את השטח הגבוה סביב Beveridge's Post, Trevor's Ridge ו-Palier's Hill. ב-11 באוקטובר השמידה מחלקה יחידה מגדוד 2/14 פלוגה יפנית בגבעת פאלייר לפני שהתקפת נגד של 500 חיילים יפנים על עמדות ה-2/27 בג'ון קנול וברכס טרוור נהדפה ב-12 באוקטובר. בנובמבר, כשהאוסטרלים התקרבו לעמדות היפניות סביב שאגי רידג', חטיבה 25 החליפה את החטיבה ה-21 כמאמץ העיקרי של הדיוויזיה. במשך החודש שלאחר מכן הסתפקה הדיוויזיה בפעולות סיור בלבד. בתחילת דצמבר, חטיבה 21 החליפה את החטיבה ה-25, ולאורך כל סוף דצמבר 1943 ועד ינואר 1944 התרחשו קרבות כבדים עם התקפות על שני המאפיינים של פרוטרו, רכס שאגי, פצעון הצלף הירוק ואוכף קנקיריו במהלך הקרב. של שאגי רידג'. ב-4 בינואר 1944, חטיבה 18 החליפה את החטיבה ה-21. עד פברואר, בעקבות התקפה על גבעת המכתש, נכבשו העמדות היפניות העיקריות וזמן קצר לאחר מכן החלו גורמים מהדיוויזיה ה-7 לחזור לאוסטרליה. חטיבה 25 יצאה לאורך כל ינואר ופברואר, וה-21 לאחר מכן בפברואר ומרץ. החטיבה ה-18 נשארה בגינאה החדשה עד מאי, למרות שהם הוחלפו מסביב לשאגי רידג' בפברואר על ידי החטיבה ה-15, יחידת מיליציה מוויקטוריה שהועברה מפיקוד הדיוויזיה ה-3 והועברה לפיקוד הדיוויזיה ה-7 בינואר.
כאות תודה לסיוע שהעניקו המקומיים, נבנה בית ספר לזיכרון ב-Situm על ידי איגוד ה-AIF של הדיוויזיה השביעית של אוסטרליה בשנת 1964.