stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פטר אטווש
לקריאה נוספת

T. Váczi: ‘Beszélgetés Eötvös Péterrel’ [A conversation with Peter Eötvös], Muzsika, xxix/12 (1986), 29–33; xxx/2 (1987), 10–15
B.A. Varga: ‘3 kérdés, 82 zeneszerzö’ [3 questions, 82 composers], Zenemükiadó (Budapest, 1986), 101–9
B.A. Varga: ‘Composing and/or Conducting: Péter Eötvös and his Dilemma’, New Hungarian Quarterly, no.105 (1987), 218–25
P. Albèra: ‘Entretien avec Peter Eötvös’, Musique en création (Paris, 1989), 120–25
J.G. László: ‘A zenei hang fizikai jelenség’ [The musical tone as physical phenomenon], Kritika (1992–3), 31–3 [interview]
P. Eötvös: ‘Ich sehe mich als “Testpiloten” für Neue Musik’, Eine Sprache der Gegenwart: Musica viva 1945–95, ed. R. Ulm (Mainz, 1995), 332–9
M. Lorber: ‘Meine Musik ist Theatermusik’, MusikTexte, no.59 (1995), 7–14 [interview]
T. Schäfer: ‘Atlantis im Widerschein unserer Welt: Peter Eötvös’, Musik der Zeit (Cologne, 1995) [programme book]
J. Dame: ‘Wat leeft, beweegt automatisch’, Preludium (1997), Aug–Sept, 14–16
T. Derks: ‘Peter Eötvös: een componist dient het nieuwe te ontdekken’, Entr'acte, ii (1997), 6–8
T. Szitha: ‘Utálom a hősöket'’ [I hate the heroes], Muzsika, no.5 (1998), 22–5
הערות שוליים

1 2 3 4  מרטינה הומה, "פטר אטווש", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592513805171  PLWABN: 9810638585205606  BIBSYS: 1070041  BnF: cb13893677s (data)  CiNii: DA11401648  GND: 123561949  ISNI: 0000 0001 1059 1965  LCCN: n84181304  LNB: 000198644  MusicBrainz: bc807a53-e825-4452-960e-3c87e3bc95f7  NKC: xx0016097  NLA: 35805608  NSK: 000286360  NTA: 090419014  RERO: 02-A006405570  SELIBR: 310220  SUDOC: 080785735  VIAF: 42025155   WorldCat (עם VIAF): 42025155
פיררוקו

מבט מלפנים.
פיררוקו או ארפאימה ענק (שם מדעי: Arapaima gigas) הוא מין הדג הגדול ביותר באמאזונאס ואחד הגדולים ביותר בין כל דגי המים המתוקים בעולם. משמש כדג המאכל העיקרי בחבל הטרופי של ברזיל.
מאפיינים

אורך גופו של הפיררוקו 2–3 מטרים ומשקלו 150–200 ק"ג. ראשו הירקרק משוטח וחסר קשקשים. מפתח הפה רחב וקשתי כלפי מעלה, כשהלסת התחתונה בולטת מהעליונה. גופו הארוך צר ומכוסה קשקשים גדולים, וצבעו ירוק ובעל גוון אדמדם. סנפירי הגב והשת ממוקמים בחלק האחורי של הגוף וסנפירי החזה בצדו התחתון של הגוף. סנפיר הזנב מעוגל.
הפיררוקו שוכן במים רדודים או על קרקעית הנהר כמעט מבלי לנוע. עולה אל פני המים, כדי לשאוף אוויר חופשי. שלפוחית השחייה, פועלת כריאת עזר ומאפשרת לו קיבולת נשימה גדולה. זהו טורף רעבתני הניזון מתולעים, סרטנים, צפרדעים, רכיכות, צמחים ואף מדגים מתים. את טרפו הוא מחזיק בין שיניו ומועך אותו. בהיות לו שיניים בעצם הלשון ובעצם החך מאפשרות לו לסתותיו לנשוך נשיכה כפולה.
עונת הרבייה חלה בחודשי אפריל-מאי. הקן ממוקם במים צלולים, עומקו כ-15 ס"מ ורוחבו כ-50 ס"מ. הנקבה מטילה כ-180 אלף ביצים והזכר מפרה אותן מיד ואחר משגיח עליהן. הדגיגים בוקעים כעבור חמישה ימים וגדלים במהירות, אך מגיעים לבגרות מינית רק בהיותם בני חמש שנים.
את הפיררוקו צדים באמצעות חיצים או צלצלים. הילידים האינדיאנים נוהגים לבתר אותו ולייבש את הנתחים בשמש או לעשנם כדי לשמר את בשרו. התושבים המקומיים נוהגים לטגנו זמן קצר לאחר שלייתו מן המים. הנתחים מוגשים חסרי עצמות ונחשבים למעדן מלכים. משום הציד הרב ישנם אזורים בסביבת מקומות מיושבים בהם נעלמה אוכלוסיית הפיררוקו לחלוטין, ועתה נעשים מאמצים לשמרו באמצעים שונים.
הארפאימה היא המקור לסירנה הפרואנית.
הערות שוליים

↑  פיררוקו באתר הרשימה האדומה של IUCN
פורום החפ"שים

פורום החפ"שים הוא ארגון העוסק בקידום זכויות חיילי המילואים. מקור שמו בראשי התיבות הצבאיים "חפ"ש", שפירושם "חייל פשוט".
הקמת הפורום

ביולי 2001 פרסם ד"ר דניאל לובין, מנהל יחידת הפגים בבית החולים שיבא ורופא במילואים, מאמר בשם "תמונות מחיי מילואימניק, 2001-1977" במוסף "הארץ", ובו סקר את רשמיו מ-24 שנים בהן שירת כחייל מילואים. לובין תיאר מציאות שבה צה"ל מתייחס לחיילי המילואים כאל כוח אדם זול לתפקידי שמירה וניקיון ולתפקידים שלא הוכשרו לבצעם, תוך התעלמות מהיותם אזרחים בעלי עבודה ומשפחה. דובר צה"ל, רון כתרי, כינה את המקרים שתיאר לובין "חריגים ומבישים", ואולם לאחר הפרסום פנו ללובין חיילי מילואים רבים ובפיהם סיפורים דומים. בעקבות מכתבים אלה הוקם פורום החפ"שים, מתוך במטרה להביא לשינוי ביחס הצבא והמדינה לחיילי המילואים.
פעילות הפורום

הפורום מפעיל מוקד סיוע טלפוני ואינטרנטי לחיילי מילואים. הוא פועל מול צה"ל, והיה שותף עם קצין מילואים ראשי למהלך שהביא לפרסום חוברת נוהלי הטיפול הרפואי בחיילי המילואים בשנת 2002.
במישור הציבורי, יזם הפורום דיונים בוועדה לענייני ביקורת המדינה, שעסקו בהצבת חיילי מילואים בפעילות אבט"ש מבלי שהוכשרו לכך, ובהיעדרם של אמצעי מיגון הולמים. בעקבות הדיונים פתח מבקר המדינה בבדיקה, והתייחס לכך בדו"חותיו. הפורום היה שותף בהקמת שדולת המילואים בכנסת ולפעולותיה, וכן היה מעורב בדיוני ועדת החוץ והביטחון בעת חקיקת חוק שירות המילואים ב-2008.
בשנת 2002 עתרו ראשי הפורום לבג"ץ, בדרישה להורות לשר הביטחון להכריז על שירות חיילי המילואים במבצע חומת מגן כ"שירות חירום", בהתאם לסמכותו לפי חוק הארכת מועדים. משמעותה של הכרזה כזו היא כי מועדים הקבועים בחוזים וברישיונות לגבי חיילי מילואים יוארכו. בהמלצת בית המשפט, נמשכה העתירה
ראו גם

שירות המילואים בישראל
פורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים
הערות שוליים

↑  בג"ץ 3421/02 בן חיים ואח' נ' שר הביטחון ואח' באתר בתי המשפט
פוארטו פלטה (עיר)

| --- | --- |
סמל פוארטו פלטהסמל פוארטו פלטה

מבט אווירי על פוארטו פלטה
 מדינה:  הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית
 מחוז:  פוארטו פלטה
 תאריך ייסוד:  1502
 שטח:  509.01 קמ"ר
 גובה:  8 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  338,339 (2010)
  ‑ צפיפות:  560 נפש לקמ"ר (2012)
 קואורדינטות:  19°48′00″N 70°41′00″W﻿ / ﻿19.8°N 70.683333°W﻿ / 19.8; -70.683333
 אזור זמן:  UTC -4
 http://www.puertoplata.com/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה הדומיניקנית מוגדלת) סנטו דומינגו לה וגה לה רומנה איגוויי סן קריסטובל סן פרנסיסקו דה מקוריס  סנטיאגו האוקיינוס האטלנטי הים הקריבי האיטיפוארטו פלטה(למפת הרפובליקה הדומיניקנית רגילה) סנטו דומינגו לה וגה לה רומנה איגוויי סן קריסטובל סן פרנסיסקו דה מקוריס  סנטיאגו האוקיינוס האטלנטי הים הקריבי האיטיפוארטו פלטה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סן פליפה דה פוארטו פלטה (בספרדית: San Felipe de Puerto Plata), הנקראת בקיצור פוארטו פלטה, היא בירת מחוז פוארטו פלטה ברפובליקה הדומיניקנית. פוארטו פלטה ממוקמת על חוף הים הקריבי, במרחק של 215 קילומטרים מבירת הרפובליקה הדומיניקנית, סנטו דומינגו.
היסטוריה

פוארטו פלטה היא אחת מההתיישבויות האירופאיות הקדומות ביותר באמריקה, ביניהן לה איסבלה, היישוב הספרדי שהוקם על ידי כריסטופר קולומבוס, שנמצא לא הרחק מהעיר. תאריך ייסוד העיר נתון למחלוקת והערכות ההיסטוריונים נעות בין 1496 ל-1506, ומבין ההערכות האלו מקובלת ההערכה שפוארטו פלטה נוסדה ב-1502. העיר תוכננה על ידי קולומבוס ואחיו הצעיר. משמעות שם העיר היא "נמל הכסף", והיא נובעת משמו של ההר מונטה דה פלטה (מילולית: "הר הכסף") שנמצא באזור. השם ניתן על ידי כריסטופר קולומבוס משום שפסגתו המכוסה בערפל זמן רב נראית דומה לכסף.
בסביבות 1555 העיר ירדה מחשיבותה כנמל והיא הפכה ליעד קבוע לביקורי פיראטים. המצב היה כה גרוע, עד שהספרדים הרסו את העיר זמנית כדי לעצור את התקדמות הפיראטים ב-1605. לאחר מכן הגיעו לעיר מתיישבים רבים מהאיים הקנריים.
באפריל 1563 הביא סוחר העבדים האנגלי ג'ון הוקינז 400 אפריקאים מסיירה לאון לפוארטו פלטה. הספרדים שילמו תמורתם בפנינים, עורות, סוכר ומעט זהב. עסקה זו הייתה תחילתה של המעורבות הבריטית בסחר העבדים הטרנס-אטלנטי, במהלכו נשבו ונמכרו לעבדות 20 מיליון איש.
במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת ב-1800, כוחות ארצות הברית התקיפו ספינה צרפתית ואת מבצר פורטסלה דה סן פליפה. בין השנים 1822 ו-1844 העיר, כמו יתר המושבה הספרדית באזור, הייתה תחתן שלטון האיטי. עם עצמאות הרפובליקה הדומיניקנית ב-1844 העיר התחילה לשוב לגדולתה. זרם מהגרים אירופאים באותו זמן הותיר השפעה ייחודית מבחינה תרבותית וחברתית משאר הערים באי.
במהלך מלחמת השבת העצמאות של הרפובליקה הדומיניקנית מספרד ב-1863 העיר נהרסה לחלוטין. עבודות השיקום התחילו לאחר המלחמה ב-1865
כלכלה

כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על חקלאות ותיירות, והיא אחת התורמים העיקריים לכלכלת הרפובליקה הדומיניקנית. ענפים נוספים בכלכלה המקומית כוללים את נמל העיר, ייצור כלי שיט, דייג וטקסטיל.
כלכלה > תיירות

העיר מפורסמת באתרי הנופש שבה, כמו פלאיה דורדה וקוסטה דורדה, הנמצאים מזרחית לה. מספר המיטות בבתי המלון בעיר מגיע ל-100,000. הרכבל היחיד בכל הים הקריבי נמצא בפוארטו פלטה, באמצעותו ניתן לטפס אל מרומי ההר פיקו איסבל דה טורס המתנשא לגובה 793 מטרים. על פסגת ההר מצויים גן בוטני ורפליקה של פסל ישו הגואל מריו דה ז'ניירו. ביצורי פורטלסה סן פליפה, המצודה מן המאה ה-16 ששימשה בית כלא בתקופת הדיקטטורה של רפאל טרוחיו, משקיפים על נמלה של העיר. אחת האטרקציות המפורסמות של פוארטו פלטה הוא מוזיאון הענבר.
חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הקתולית האפיפיורית מדרה אי מאסטרה ואוניברסיטת אורגניססיון אי מטודו.
תחבורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי גרגוריו לופרון.
עלי בן חוסיין

ערך זה עוסק באימאם שיעי מהמאה ה-7. אם התכוונתם למלך חג'אז בתחילת המאה ה-20, ראו .
עלי בן חוסיין (658–713) (בערבית: علي بن حسين) המכונה גם עלי בן חוסיין זין אל-עאבדין (בערבית: علي بن حسين زين العابدين; משמעות השם: היפה / הטוב שבמאמינים) היה האימאם השיעי הרביעי. הוא בנו של חוסיין בן עלי, ונינו של הנביא מוחמד. השיעים מחשיבים את עלי כאחד האימאמים האדוקים ביותר, ובעל ידע נרחב בתחום האסלאם.
מוצאו

עלי בן חוסיין נולד ב-658 באל-מדינה (אם כי מספר היסטוריונים טוענים כי נולד בכופה, כיום בעיראק). השיעים מאמינים כי אמו, שאחר באנו, הייתה בתו של הקיסר הסאסאני האחרון. לכן, לעיתים מכונה עלי אבן אל-ח'יארתין (בנם של השניים הטובים ביותר) - כלומר, הן משבטו של הנביא, שבט קורייש מהערבים, והן מהשליטים הפרסים, מקרב הלא ערבים. לטענת השיעים, לאחר נישואיה לחוסיין הפכה למאמינה אדוקה, והתפללה בקביעות.
הגרסה השיעית טוענת כי אמו של עלי הובאה למדינה במהלך ח'ליפותו של עומר בן אל-ח'טאב, שהיה מעוניין למוכרה. עלי בן אבי טאלב הציע במקום זאת לאפשר לה לבחור בין הגברים המוסלמים, וזה שייקח אותה, ישלם מקופת המדינה. עמר הסכים, והיא בחרה בבנו של עלי, חוסיין. דיווחים שונים מוסרים כי היא מתה זמן קצר לאחר לידתו של עלי, שהיה בנה היחיד. הוא היה בן כשנתיים כשסבו עלי בן אבי טאלב נהרג (בן 12 כשדודו חסן אבן עלי מת, ובן כ-20 כשאביו נהרג).
מוצאו > משפחתו

אשתו הראשונה של עלי הייתה בת דודתו פאטמה, בתו של האימאם השיעי השני, חסן אבן עלי. היא הייתה אמו של האימאם השיעי החמישי, מוחמד אל-באקר. הוא גם נישא בתקופות שונות לשפחות שלו. בסך הכול נולדו לו 15 ילדים, מהם 11 בנים, וארבע בנות.
הקרב בכרבלא

במהלך הקרב המפורסם בכרבלא, חוסיין ומרבית בני משפחתו נהרגו. עלי שרד, שכן היה רתוק למיטה וחולה מכדי להילחם. לטענת השיעים, עלי ביקש מאביו חוסיין להצטרף ללחימה, ולמסור את חייו למען אללה, אולם חוסיין טען כי למען האסלאם על עלי להיוותר חי, לדאוג לנשים ולילדים במשפחה ולהפיץ את המסר השיעי בעולם.
לאחר הקרב, כוחות הח'ליף מבית אומיה אסרו אותו, את הנשים והילדים והעבירו אותם לכופה ואחר כך לדמשק (מרחק כולל של כ-750 ק"מ). שם הפך לאסיר של הח'ליף יַזיד (הראשון). לטענת מקורות שיעיים, חייליו של הח'ליף התייחסו לעצורים באכזריות כאל משרתים או חיות. מספר רב של מקורות שיעיים מתארים כיצד נכבל עלי לגמל, ולעיתים הוכרח ללכת יחף על האדמה המדברית הלוהטת. לאחר פחות משנה, עלי שוחרר ופרש למדינה, שם המשיך ללמוד וללמד על האסלאם. לגרסת השיעים, עלי שהה במעצר זמן קצר יחסית, בשל עימות במסגד בדמשק שנערך בין עלי לח'ליף יַזיד, שגרם לסורים לתמוך בעלי. יַזיד, שפחד ממהפכה בשל ביקורת על מעשיו למשפחת הנביא מוחמד, שחרר את האימאם.
על פי המסורת השיעית, בכל עת בה הניחו לפניו אוכל ושתייה, היה עלי פורץ בבכי. כאשר שאל אותו המשרת, יום אחד, האם לא כדאי להפסיק עם האבל, ענה לו עלי: " ליעקב הנביא היו 12 ילדים, ואלוהים גרם לאחד מהם להיעלם. עיניו הפכו ללבנות מרוב בכי, שערותיו הלבינו מרוב צער, גבו הפך לשפוף מרוב קדרות, אף על פי שבנו היה חי בעולם הזה. אני ראיתי כיצד אבי, אמי, דודי, ו-17 מבני משפחתי נשחטו מול עיני. כיצד יכול האבל שלי להיפסק?". חדית' שיעי אחר מספר כי כל פעם שהונחו מולו מים, היה בוכה מפני שהיה נזכר בצמא של הלוחמים השיעים בכרבלא.
לימודי הדת

השיעים מחשיבים אותו לאדוק בין האימאמים, וחדית'ים רבים מתארים את תפילותיו הארוכות, הזכאת שנתן בסתר, והנסים שחולל.


בשל אדיקותו, ידוע עלי בכינוי "זין אל-עאבדין" (תכשיטם של המאמינים). לטענת השיעים, היה זה עלי בן אבי טאלב שהעניק את הכינוי לנכדו, כשהיה פעוט. השיעים גורסים כי עד מותו של סבו עלי כשהיה בן שנתיים, עלי הקטן בילה זמן רב עמו, ומגיל שנה אף החל לחקות את עלי כשהתפלל. לאחר מכן עד גיל 12, העביר חלק ניכר מזמנו עם דודו חסן אבן עלי (האימאם השיעי השני). מסורת שיעית מספרת כי כבר בגיל צעיר אהב להתפלל, ונהג להתעורר באמצע הלילה, כדי להתפלל עד עלות השחר.
לימודי הדת > תקופתו כאימאם

במהלך תקופתו של עלי כאימאם השיעים בוצעו מספר ניסיונות למרוד בשלטון הח'ליף האומי יַזיד, וכולם דוכאו ביד קשה. השיעים מסבירים כי עלי לא לקח חלק במרידות, מאחר שידע כי הן נדונו לכישלון, והפצת מסר האסלאם ה"נכון" הייתה חשובה יותר מניסיון לנקום את דמו של אביו חוסיין. לטענת השיעים, דרכו של עלי להפצת התורה השיעית הייתה קינה מתמשכת ופומבית על העוול שנעשה לתומכי עלי בכרבלא, והצבת דוגמה לשליט המוסלמי הראוי, ביחס לשליטים המושחתים מבית אומיה. לדברי השיעים, עלי הקדיש את חייו ללימוד המסורת הנבואית וחוקי השריעה. הוא נחשב לכותבו של הספר השלישי הקדוש ביותר לשיעים (אחרי הקוראן, וספרו של עלי) - א-סחיפה אל-כאמלה א-סג'אדיה (أَلصَّحِيفَة الْكَامِلَة السَّجَّاديَّة), המכונה לרוב "ספר התהילים האסלאמי". בראיית השיעים, בשקט ובשלווה הפיץ עלי את המסר השיעי, וקרנו עלתה בעיני המוסלמים. כאשר הבינו השליטים הסונים את שיטתו של עלי, החליטו להיפטר ממנו.
מותו

עלי גר באל-מדינה עד מותו (712 - 714 לערך). השיעים טוענים כי הוא הורעל על ידי הח'ליף וליד אבן עבד אל-מאלכ. הוא נטמן בבית הקברות אל-באקי במדינה, שם קבורים מספר אישים אסלאמיים חשובים. ב-1926 החריבו הוהאבים הסעודים את המאוזוליאום בו נקבר, שכן ראו בעלייה לרגל לקברים עבודה זרה.
ירושתו כאימאם

הסוגיה לגבי מי ירש את עלי כאימאם גרמה לפיצול בין השיעים. התריסריים גורסים כי מוחמד אל-באקר, בנו של עלי, הוא שצריך לרשת אותו, ואילו הזיידים מאמינים כי בנו האחר של עלי, זייד בן עלי, היה היורש הראוי.
הערות שוליים

↑  לאחר מכן, לטענת מקורות שיעיים, טיפלה בו משרתת שאהב וכיבד כאילו הייתה אמו יולדתו. ראו כאן, פרק 1(הקישור אינו פעיל, 3.1.2023)
↑  לטענת השיעים עשה זאת כדי לשפר את מעמדן של "הנשים האומללות", כך שיוכלו לחיות בכבוד ועצמאות. ראו במקור השיעי הזה, תחילת פרק 7(הקישור אינו פעיל, 3.1.2023)
↑  מקורות שיעיים טוענים כי כשהיה מסיים להתפלל, כל גופו היה רועד. כנשאל על כך, ענה: "האם אינך יודע בפני מי אני מתפלל?", ראו מהמקור השיעי הזה.
 מסורת שיעית אחרת מספרת, כי במהלך תפילתו של האימאם, ביתו עלה באש, אך האימאם המשיך להתפלל למרות צעקות האנשים "שרפה, שרפה!". האימאם סיים להתפלל רק לאחר שכבכר כובתה השרפה, כששאלו אותו מדוע לא קיצר את התפילה, ענה כי צעקות המילה "שרפה" הזכירו לו את אש הגיהנום, והוא החליט כי עדיפה האש שבביתו, מאשר השרפה הנוראית בגיהנום (אם יפסיק את התפילה). ראו מהמקור השיעי הזה(הקישור אינו פעיל, 3.1.2023). אותו מקור גם מספר כיצד במהלך תפילתו של עלי, נפל בנו מוחמד אל-באקר לבאר. אמו של מוחמד דאגה מאוד וקראה לעלי להוציא את הילד משם. עלי המשיך בתפילתו, ורק לאחר מכן הוציא את מוחמד מהבאר. הילד לא נפגע.
↑  כך למשל, לאחר הקרב בכרבלא, כשאנשי המקום החליטו לקבור את הגופות, אך חששו לטעות בזיהוין, שב האימאם על סוסו, והסביר מי היה כל אחד ממאות ההרוגים, למרות מצבן של הגופות. במקרה אחר, בתקופת ניסיון המרד הכושל של אל-מוח'תאר, שטען כי מוחמד אבן אל-חנפיה, אחיו הצעיר של עלי, הוא האימאם, הלכו שני האחים לכעבה במכה. חנפיה פנה לאבן השחורה ושאל אותה מי האימאם, לא הייתה תשובה. לאחר מכן שאל עלי, וקול ברור בקע מהאבן, וקבע כי עלי הוא האימאם. ראו מ מקור שיעי זה, פרק 5(הקישור אינו פעיל, 3.1.2023)
↑  ראו את המקור השיעי הזה (פרק 1)(הקישור אינו פעיל, 3.1.2023)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276345705171  PLWABN: 9810626247505606  BIBSYS: 90228076  BnF: cb12282535z (data)  CiNii: DA1691561X  GND: 118914006  ISNI: 0000 0001 1679 8270  LCCN: n84007864  LNB: 000124484  NKC: jx20100122008  NLG: 208023  NSK: 000282149  NTA: 073548936  RERO: 02-A000180772  SELIBR: 220482  SUDOC: 031650155  TDVİA: zeynelabidin  VIAF: 81971228   WorldCat (עם VIAF): 81971228
פרויקט רונברג

| --- | --- |

 סוג:  מיזם ללא כוונת רווח
 תקופת הפעילות:  דצמבר 1992 – הווה (כ־31 שנים)
 מייסדים:  לארס ארונסון
 שירותים עיקריים:  ספרייה מקוונת
 https://runeberg.org/
 
פרויקט רונברג (בשוודית: Projekt Runeberg) הוא מיזם ליצירת ספרייה ממוחשבת חופשית באינטרנט. המיזם מתמקד בספרות של המדינות הנורדיות. המיזם החל ללקט ספרות בשפות סקנדינביות בדצמבר 1992. הוא כולל בין היתר את הספר נורדיסק פמילייבוק, עבודות של מחברים סקנדינביים בשפה הלטינית. יוזמת הפרויקט באה בעקבות יצירת פרויקט גוטנברג.
מייסד פרויקט רונברג הוא לארס ארונסון.
שם הפרויקט

הפרויקט קרוי על שמו של המשורר הפיני הלאומי לודוויג רונברג. כמו כן, ניתן לתרגם את הלחם המלים Rune (אות) ו-berg (הר) כ"הר אותיות".
פייר קורניי

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1606 רואן, צרפת 
 פטירה:  1 באוקטובר 1684 (בגיל 78) פריז, ממלכת צרפת 
 מדינה:  ממלכת צרפת 
 מקום קבורה:  Eglise de Monceaux-l'Abbaye 
 מקום לימודים:  תיכון פייר-קורניי 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  קומדיה טראגית, טרגדיה, קומדיה 
 זרם ספרותי:  נאו-קלאסיציזם 
 יצירות בולטות:  לה סיד 
 תקופת הפעילות:  1625–1684 (כ־59 שנים) 
 בן או בת זוג:  épouse de Corneille 
 צאצאים:  Pierre Corneille 
 חתימה:   
 
פייר קורניי (בצרפתית: Pierre Corneille;‏ 6 ביוני 1606 – 1 באוקטובר 1684) היה מחזאי צרפתי.
קורות חייו

היה בנו בכורו של פקיד מינהל בעיר רואן שבנורמנדיה. התחנך אצל הישועים וב-1624 החל ללמוד משפטים. ב-1628 פתח בקריירה כפרקליט, ואביו רכש עבורו מישרת מפקח במחלקת המים והיערות של רואן. ב-1629 החל לכתוב שירה בחרוזים, בהמשך כתב את הקומדיה "מליט" שהוצגה על ידי להקה נודדת וזכתה להצלחה בפריז. באותה שנה קורניי עבר להתגורר בפריז והיה לאחד המחזאים הנודעים בעיר. ב-1634 נבחר לכתוב חרוזים לרגל ביקורו של הקרדינל רישלייה בעיר רואן. רישלייה מינה את קורניי לחבר בקבוצת החמישה, שנתבקשו לכתוב מחזות בהתאם לרעיונות של רישלייה. קורניי, שלא היה מרוצה מדרישותיו של הקרדינל, עזב את פריז וחזר לרואן.
ב-1635 כתב את המחזה האשליה הקומית. ב-1636 כתב את המחזה "לה סיד" (במקור הערבי "אל סעיד"), שהיה דמות של מנהיג צבאי מהולל בספרד בימי הביניים. המחזה זכה להצלחה רבה, אך גם לביקורת קשה. האקדמיה הצרפתית, שנוסדה על ידי רישלייה, קבעה כי המחזה לא עמד בקריטריונים של דרמה קלאסית ("הוויכוח על לה סיד").
ב-1640 חזר קורניי לפריז ובאותה שנה כתב את הטרגדיה "הורציוס" שהוקדשה לרישלייה. הוא המשיך לכתוב טרגדיות: "סינה" (1641), "פולייקט" (1642). מדי שנה הופיעה טרגדיה חדשה של קורניי, אולם אחרי 1652 חדל לכתוב מחזות, כי מחזותיו האחרונים לא זכו להצלחה. הוא השיב לביקורת על מחזותיו ב"מאמרים על שירה דרמטית". מאמרים אלה, בהם הגן על כתיבתו, מהווים את תחילת ביקורת האומנות המודרנית. ב-1659 קיבל מענק משר האוצר ניקולה פוקה, וחזר לכתוב מחזות. המחזה "אודיפ" זכה לשבחים מפיו של המלך הצעיר לואי הארבעה עשר, אך מחזותיו הבאים נתקלו בביקורת עוינת. מאדאם הנרייטה, הדוכסית מאורליאן, הזמינה את קורניי ואת רסין (כל אחד ללא ידיעתו של השני) לכתוב מחזה על הנושא "טיטוס וברניס". ב-21 באוקטובר 1670 הוצג מחזהו של רסין וזכה להצלחה רבה, ושבוע ימים אחרי כן הצגת מחזהו של קורניי הייתה לכישלון. בעקבות מאורע זה נפלה רוחו של קורניי. הוא כתב שני מחזות נוספים שנכשלו גם הם, ובילה את העשור האחרון לחייו הרחק מעיני הציבור.
בסוף ימיו קצבתו השנתית הופסקה למשך ארבע שנים והוא נשאר חסר אמצעים. קורניי פנה לשר האוצר קולבר, שהורה להמשיך ולשלם את הקצבה. אחרי מות קולבר (1683) הקצבה הופסקה שוב. ב-1684 ניקולה בואלו הודיע על כך למלך לואי הארבעה עשר, ששלח מיד כסף למחזאי. באותה שנה נפטר פייר קורניי בפריז, ולמקומו כחבר האקדמיה הצרפתית (מאז 1647) נבחר אחיו המחזאי תומא קורניי.
בתיאטרון הישראלי

"אשליה קומית" - הועלה בשנת 2004 בתיאטרון החאן בבימוי יוסי יזרעאלי
פטידין

| --- | --- |

 
 שם IUPAC
 Ethyl 1-methyl-4-phenylpiperidine-4-carboxylate
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C15H21NO2 
 מסה מולרית:  247.33 mg/mol
 נתונים פרמוקוקינטיים
 זמינות ביולוגית:  50-60% (אוראלי)
 מטבוליזם:  כבד
 זמן מחצית חיים:  2.5-4 שעות, 7-11 שעות במחלת כבד
 הפרשה:  כיליתית
 בטיחות
 מעמד חוקי:  נכלל בפקודת הסמים המסוכנים  מותר לשימוש בצרכים רפואיים במרשם רופא בלבד
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון C (אוסטרליה), קטגוריית סיכון C 
 סיכון לתלות:  גבוה מאוד
 דרכי מתן:  פומי, תת-עורית, תוך שרירית, תוך ורידית
 מזהים
 קוד ATC:  N02AB02 
 מספר CAS:  57-42-1
 PubChem:  4058
 ChemSpider:  3918
 
פטידין (Pethidine) או מפרידין (Meperidine) הוא משכך כאבים נרקוטי אופיאטי ממשפחת הפנילפיפרידינים. סונטז ב-1939 כתרופה בעלת פוטנציאל אנטיכולינרגי (חסימת הנוירוטרנסמיטר אצטיל-כולין ובכך עיכוב פעילות המערכת הפאראסימפטטית) על ידי הכימאי הגרמני אוטו איסליב. התכונות האנלגטיות שלו התגלו לראשונה על ידי אוטו שאומן בעת עבודתו בחברת התעשייה הכימית IG Farben בגרמניה.
פטידין משמש לטיפול בכאבים בינוניים עד קשים ומנופק בטבליות, בסירופ או בהזרקה (תת עורית, תוך שרירית או תוך ורידית). במהלך רוב המאה ה-20, פטידין היה אופיאט הבחירה בשימוש של רופאים רבים, כאשר ב-1975 60% מהרופאים רשמו אותו כטיפול בכאב אקוטי ו-22% כטיפול כאב כרוני חריף.
בהשוואה לאופיאט הנפוץ מורפין (מורפיום), פטידין נחשב בעבר ליותר בטיחותי לשימוש, בעל סיכון נמוך יותר להתמכרות, והיעיל ביותר לטיפול בכאב שנגרם מחסימת דרכי המרה או מאבנים בכליות, בזכות המאפיינים האנטי כולינרגיים שלו. בהמשך כל אלו הופרכו, כאשר התגלה שהפטידין גם הוא בעל סיכון גבוה להתמכרות, ואין לו יתרונות משמעותיים לטיפול בכאבים הנ"ל בהשוואה לאופיאטים אחרים. יתרה מכך, המטבוליט שמרכיב את התרופה, נורפטידין, התגלה כרעיל יותר יחסית לאופיאטים אחרים, במיוחד בעת שימוש ממושך. הנורפטידין התגלה כבעל אפקט סרוטונרגי, ולכן הפטידין עלול, בניגוד לשאר האופיאטים, לגרום לתסמונת סרוטונין או בשמה האחר הרעלת סרוטונין (עודף סרוטונין במערכת העצבים המרכזית או ההיקפית בעקבות מנת יתר של תרופות מסוימות).
שימוש רפואי

פטידין נמצא בשימוש נרחב בעת צירים ולידה. במדינות מסוימות, כגון ארצות הברית, מעדיפים אופיאטים אחרים, בגלל אינטראקציות לא רצויות עם תרופות אחרות (כמו תרופות סרוטונרגיסטיות) ומהמטבוליט הרעיל נורפטידין.
פטידין הוא משכך הכאבים המועדף במצבים של דיברטיקוליטיס, מכיוון שהוא מפחית את הלחץ התוך רקמתי של המעי.
בנוסף משתמשים בפטידין לעיתים בעת הכנה לקראת ניתוח או לאחר ניתוח.
השפעות שליליות

ראשית, ההשפעות השליליות של הפטידין כוללות את ההשפעות השליליות של משפחת האופיאטיים ככלל: בחילות, הקאות, סחרחורות, דיאפורזיס (זיעה קרה), אצירת שתן ועצירות. שלא כמו אופיאטים אחרים, הוא לא גורם למיוזיס (כיווץ אישונים). מינון יתר של התרופה עלול לגרום לרפיון שרירים, דיכוי נשימתי, ערפול חושים, עור קר ולח, לחץ דם נמוך ואף קומה. במקרים של מינון יתר ניתן להשתמש באנטגוניסט נרקוטי כמו נלוקסון (נרקאן), מה שיעזור לדיכוי הנשימתי.
הרעלת סרוטונין נצפתה במטופלים שהשתמשו בנוסף בתרופות נוגדות דיכאון מסוג MAOI או SSRI. פרכוסים עוויתיים נצפו לעיתים במטופלים שקיבלו את התרופה שלא דרך הפה או המעיים באופן כרוני, בגלל הצטברות של המטבוליט נורפטידין בפלסמה. כמו כן, ישנם מקרי מוות כתוצאה ממנות יתר של התרופה.
השפעות שליליות > אינטראקציות

לפטידין יש אינטראקציות מסוכנות עם מעכבי מונואמין אוקסידאז למיניהם. מטופלים שנוטלים את שתי התרופות עלולים לסבול מסערות נפש, דליריום (הזיות), כאבי ראש, התכווצויות, היפרתרמיה. אינטראקציות קטלניות תועדו בעבר, כולל מקרה המוות של ליבי ציון (נערה שטופלה כרונית בתרופה מסוג MAOI וקיבלה פטידין מרופא במיון, דבר שגרם להרעלת סרוטונין ולמותה בגיל 18. מקרה זה עורר סערה בארצות הברית לאחר שהוריה טענו כי המקרה נגרם כתוצאה מתפקוד לקוי של הרופא, ובעקבות המקרה אף חוקק חוק שמגביל את שעות התורנות של רופאים בבתי החולים).
אם כן, הסכנה בשילוב התרופות נובעת מהסיכון לרמות גבוהות מדי של סרוטונין שיכולות להביא בסופו של דבר לדום לב.
פטידין עלול להגיב גם עם תרופות מרפות שרירים, נוגדי דיכאון, בנזודיאזפינים ואתנול.
מכניזם הפעולה

כמו מורפין, פטידין מפעיל את השפעותיו האנלגטיות בהיותו אגוניסט לרצפטורים אופיאוידיים מסוג μ-opioid receptor (ידוע גם כMOR). הפעלה של רצפטורים אלה קשורה לשיכוך כאבים, טשטוש, אופוריה, פיתוח תלות פיזית ודיכוי נשימתי.
לעיתים פטידין ניתן לטיפול ברעד שלאחר הרדמה. המכניזם הפרמקולוגי להשפעה זו אינו ברור לחלוטין, אך הסברה היא שהוא כולל סטימולציה של רצפטורים אופיאודיים אחרים (k-opiod receptors).
פטידין בעל מבנה דומה לאטרופין ואלקלואידים טרופאניים אחרים, ועלול להציג השפעות ותופעות לוואי דומות להם. בנוסף לפעילותו האנטיכולינגרית והאופיאטית, יש לו אפקט של הרדמה מקומית בזכות האינטראקציות שלו עם תעלות הנתרן.
בשימוש חוץ גופי, לפטידין יש השפעה אנטי עוויתית, בגלל תכונת ההרדמה המקומית שלו. בתוך הגוף, השפעה זו אינה קיימת.
בנוסף, לפטידין יש אפקט ממריץ בשל עיכוב הטרנספורטר לדופאמין (DAT) ולנוראפנפרין (NET). לכן משתמשים בו כתחליף לקוקאין בעת אימון בעלי חיים להבחנה בסם.
הפטידין יותר מסיס בליפידים מאשר מורפין, מה שגורם להפעלה מהירה יותר שלו. האפקט הקליני של פטידין נמשך כ-120–150 דקות, למרות שהוא ניתן במרווחים של 4–6 שעות. פטידין נראה כפחות מועיל ממורפין וסוגיו בשיכוך כאבים חזקים מאוד או הקשורים לתזוזה או שיעול.
כמו אופיאטים אחרים, לפטידין יש פוטנציאל לגרום לתלות פיזית ולהתמכרות. הוא יותר נוטה לשימוש לרעה בגלל מכניזם הפעולה המהיר שלו לעומת תרופות מרשם אחרות. בהשוואה לאוקסיקודון, הידרומורפון ופלצבו, פטידין באופן עקבי שויך עם יותר אופוריה, קושי בריכוז, בלבול, החלשות בפעילות הפסיכומוטורית וביכולות הקוגניטיביות (אצל נבדקים בריאים).
תופעות הלוואי החמורות הייחודיות לפטידין כוללות תסמונת סרוטונין, פרכוסים, דליריום, מועקה, רעידות וצמרמורות. רובן משויכות לפעילות המטבוליט הרעיל נורפטידין.