היסטוריה של אקס-מן
שנות השישים > האקס-מן המקוריים

בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, סטן לי, כותב ועורך ראשי של החברה, ביחד עם המאייר ג'ק קירבי ומספר מאיירים נוספים, הפיק מספר כותרי קומיקס בנושא סופר-גיבורים שעסקו בעומק הדמויות וקונפליקטים אישיים באותה מידה בה עסקו באקשן והרפתקאות, ביניהם ארבעת המופלאים, הענק הירוק, וספיידרמן.
בסדרת חוברות הקומיקס, האקס-מן נוסדו בידי הטלפת צ'ארלס אקסבייר, הידוע גם בשם פרופסור אקס, שאסף את האקס-מן תחת מסווה של "בית ספר לצעירים מחוננים" באחוזה כפרית גדולה במחוז וסטצ'סטר, מדינת ניו יורק.
האקס-מן המקוריים, אשר פורסמו ביצירתם כ"הגיבורים המוזרים מכל", היו חמישה בני-נוער עדיין בשלבי למידת שליטה בכוחותיהם:
סקוט סאמרס/סייקלופס, היורה קרניים אופטיות מעיניו, עליהן הוא יכול לשלוט בעזרת משקפיים מיוחדים העשויים מקוורץ אדום. סייקלופס הוא גם מנהיגם של האקס-מן במשימות שטח.
ג'ין גריי/מארוול גירל, בעלת כוחות טלקינטיים ובשלב מאוחר יותר, כאשר נבחרה להכיל את כוח הפניקס, היא פיתחה גם כוחות טלפתיים.
וורן וורת'ינגטון השלישי/אנג'ל, המסוגל לעוף בעזרת שתי כנפיים מכוסות נוצות היוצאות מגבו.
האנק מק'קוי/חיה, הניחן בכוח וקלות תנועה של קוף אדם. בשלב מאוחר יותר צבע גופו השתנה לכחול, והוא פיתח מראה פרימיטיבי וחתולי.
בובי דרייק/אייסמן, המסוגל להקפיא את הלחות באוויר סביבו ויכול לכסות את גופו בשלג, עד שבשלב מאוחר יותר פיתח את היכולת להפוך את עצמו לקרח מוצק.
הרעיון של בית ספר למוטאנטים גנטיים הופיע לראשונה בשנת 1953 בנובלת מדע בדיוני בשם "ילדי האטום" מאת וילמר שיראס, שקיבל את הקרדיט, אף על פי שמעולם לא באופן רשמי, על ההשראה לרעיון של האקס-מן. הדמויות הראשיות בנובלה היו גם הן מוטאנטיות, תוצאה של טעות בניסוי גנטי. המונח "ילדי האטום" הופיע גם הוא מספר פעמים בהיסטוריה של האקס-מן, לעיתים קרובות ככותרת משנה להוצאות שונות של הסדרה ומשחקי וידאו המבוססים עליה.
למרות הרעיונות הפילוסופיים הרבים המצויים ב"אקס-מן", סטן לי אמר שהוא המציא את המוטאנטים הגנטיים כדרך קלה ליצור מספר רב של גיבורים בעלי כוחות על ללא הצורך להמציא לכל אחד מהם עבר וסיפור מוצא שונה ומקורי.
החוברת הראשונה בסדרה, שפורסמה בספטמבר 1963, הציגה לראשונה גם את האויב הראשי של הקבוצה, מגנטו, ששלט במגנטיות והאמין שמוטאנטים צריכים לשלוט, או לחסל את כל בני האדם. עוד נודע עליו בהמשך כי הכיר בעבר את אקסבייר וביניהם התפתחה ידידות. בנוסף, הכרזתו בעניין המוטאנטים - שעליהם לשלוט או שישלטו עליהם - נבעה מכורח עברו כניצול השואה. בחוברת הרביעית הוצגה לראשונה קבוצתו של מגנטו, שנקראה אחוות המוטאנטים, ואשר כללה את קוויקסילבר, מכשפת השני, טואד ומאסטרמיינד. בתקופה זו הוצגו נבלי-על נוספים ששמם נרדף לאחוות המוטאנטים, וביניהם נכללו אונוס, המעלים ופרד "בלוב" דיוקס. זה האחרון הופיע כמעט בכל גלגולי הקבוצה מאז.
אף על פי שמספר אויבים חשובים נוספים הופיעו בשנות ה-60 בסדרה, כמו למשל ג'אגרנוט, אחיו החורג בעל החוזק העל-אנושי של פרופסור אקס או הרובוטים ציידי-המוטאנטים הנקראים זקיפי הסנטינל, האקס-מן בתקופה זו נלחמו לרוב בפושעים מוטאנטיים זניחים, פולשים מהחלל ומפלצות פראיות. כתוצאה מכך, התקופה הזו נחשבת לאחת מהפחות מצליחות של החברה במהלך שנות ה-60. בתקופה זו, רק מוטאנט אחד התווסף לזמן קצר לקבוצת האקס-מן:
קאלווין רנקין/מימיק, המסוגל להשתמש בכוחותיהם של אחרים, ושסחט את דרכו לתוך הקבוצה. סולק בהמשך מהקבוצה בידי אקסבייר. עובדת היותו מוטאנט אמיתי מוטלת בספק.
לי וקירבי נטשו את הסדרה בשנת 1966 והעבירו את מושכות הכתיבה והאיור לרוי תומאס ו-ורנר רות'. רות' ויתר על משרת המאייר הקבוע ב-1967, ותומאס עזב את תפקיד הכותב שנה לאחר מכן. הכותר המשיך להתקיים ללא שום צוות יצירתי קבוע למשך כשנה, וראה אמנים כג'ים סטרנקו ובארי וינדזור סמית'. בשנת 1969, תומאס חזר ואיתו המאייר ניל אדמס בניסיון להציל את הסדרה מהיקף המכירות ההולך ומתדרדר. חוברות אלו נחשבות יותר בעיני המעריצים, בעיקר מפני שהציגו לראשונה שני נבלי על חדשים - סאורון והמונולית האנושי - ושני חברי אקס-מן חדשים:
אלכס סאמרס/האבוק, אחיו המרדן של סייקלופס המסוגל לספוג אנרגיה קינטית ולהשתמש בה כדי לפרק אובייקטים לגורמים וליצור התפוצצויות פלזמה רבות עוצמה. כמו אחיו, גם לאלכס יש קושי בשליטה בכוחותיו.
לורנה דיין/פולאריס, מוטאנטית ירוקת שיער ובעלת כוחות מגנטיים, שהעלו את ההשערה כי ייתכן והיא בתו של מגנטו.
התנופה במכירות בתקופה של רוי תומאס וניל אדמס הגיעה בשלב מאוחר מדי, כשגורלה של הסדרה כבר נחרץ והוחלט לא להפיק חוברות חדשות של "אקס-מן" משנת 1970. הסדרה המשיכה בהדפסה מחודשת של חוברות ישנות והאקס-מן הופיעו בהופעות אורח בסדרות קומיקס אחרות של מארוול, כמו האוונג'רס, הענק הירוק וקפטן אמריקה, אך דעכו לאט לאט לאלמוניות.