stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכוכית גורילה
היסטוריה

קורנינג עבדה עם הנדסה כימית של זכוכיות מחוזקות בשנת 1960. תוך כמה שנים החברה פיתחה זכוכית מחוזקת בשם זכוכית ״כמקור״. המוצר היה בשימוש עד תחילת שנות התשעים במספר שימושים מסחריים ותעשייתיים, ובעיקר במכוניות מרוץ, בהן משקל כלי הרכב הוא קריטי.
פיתוח

קורנינג המשיכה בפיתוח חומרים למגוון טלפונים חכמים ומכשירים אלקטרוניים נוספים למגוון רחב של חברות. לטענתם, תכונותיו העיקריות של החומר ממנו מורכבת זכוכית הגורילה הן עמידות גבוהה לשריטות (כיסוי מגן), וקשיחות גבוהה (לפי שיטת ויקרס קיבלה ציון של 622 מתוך 701), המאפשרת יצירת זכוכית דקה אך לא שבירה. כמו כן, החומר עצמו ניתן למיחזור.
עד שנת 2010 זכוכית גורילה הייתה בשימוש בכ-20% ממכשירים ניידים ברחבי העולם, כלומר כ-200 מיליון יחידות.
זכוכית גורילה 2 יצאה לשוק בשנת 2012. זכוכית זו דקה ב-20% מזכוכית הגורילה המקורית שיוצרה.
ב-2012 הודיעה קורנינג שמעל מיליארד מכשירים ניידים משתמשים בזכוכית גורילה. באותה שנה הציגה קורנינג את זכוכית ערבה (Willow Glass)[דרושה הבהרה], זכוכית גמישה המתבססת על זכוכית בורוסיליקט.
זכוכית גורילה 3 יצאה לשוק בשנת 2013. היא עמידה לנזק פי 3 יותר מזכוכית גורילה 2, כיוון שהיא עמידה בפני שריטות עמוקות שמחלישות את הזכוכית. היא גמישה יותר ועמידה ב-40% יותר לשריטות.
ורוניקה מבריקה

| ורוניקה מבריקה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: לחכיים
סוג:: ורוניקה
מין:: ורוניקה מבריקה
שם מדעי
 Veronica polita ‏Fries

וֵרוֹנִיקָה מַבְרִיקָה (שם מדעי: Veronica polita) היא מין צמח עשבוני חד-שנתי, שפרחיו קטנים וכחולים מהאזור הים-תיכוני ההררי ממשפחת הלחכיים (בעבר היא נקראה ברוניקה ושויכה למשפחת הלועניתיים). מין זה לא מצוי והוא מאכלס שדות ובתי-גידול מופרים מהאזור הים תיכוני ההררי. ורוניקה מבריקה מלווה את ורוניקה לבנה במעזבות ובשטחים פתוחים בחבל הים-תיכוני ושכיחה על מדשאות. תפוצתה רחבה מאוד ומשתרעת מאגן הים התיכון ומאירופה ועד מרכז אסיה ועד מערב ההימלאיה, ומהאיים הקנריים ועד צפון סומליה. בישראל היא גדלה בשפלה המרכזית, בכל ההר, בעמק יזרעאל, בבקעת הירדן וברמת הגולן. פרחיה קטנים וכחולים עם כותרת זעירה שנפרשת באור השמש, ונסגרת בבוא החשיכה.
אטימולוגיה - מקורות השם

שם הסוג בֵּרוֹנִיקָה שונה ונקבע בווי"ו כבשם המדעי מאחר שהתברר שהכתיב בבי"ת דגושה - השגור בספרות הבוטנית העברית הישנה - אין לו על מה להסתמך. השם שונה על ידי האקדמיה ללשון העברית בשנת 2003. שמה המדעי cymbalaria ניתן לה משום הדמיון של עליה לעלים של צלצל.
מורפולוגיה

צמח עשבוני חד-שנתי נמוך, גובהו 5 עד 25 ס"מ, שעיר, שרוע ומסתעף מבסיסו.
הגבעולים עגולים, עדינים, ארוכים, כפופים, מזדקפים או נטויים, עם שערות שאינן בלוטיות.
לוואים חסרים. הפטוטרות קיימות.
העלים פשוטים, התחתונים נגדיים לרוב והעלים (החפים) המלווים את הפרחים מסורגים. כל העלים בעלי פטוטרת, דמויי ביצה, בסיסם כמעט דמוי-לב או קטום, משוננים-חרוקים, באורך כ-1 ס"מ, לפחות אצל חלקם אורכם ארוך מרוחבם.
הפרחים ערוכים אחד אחד בחיק עלים שצורתם אינה שונה מצורת העלים האחרים שאינם נושאים פרחים בחיקם.
עוקצי הפרחים ארוכים בערך כמו אורך העלים, והם מתעקלים עם הבשלת הפירות.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, בלתי נכונים ומאוחי עלי כותרת, כלומר עלי הכותרת מאוחים בבסיסם לצינור קטן, והם נושרים כיחידה אחת.
הגביע מחולק עמוקות ל-4 אונות דמויות ביצה או סגלגלות, קודקודן כמעט מחודד. האונות אינן מפושקות זוגות זוגות, אונות הגביע משתיירות בפרי. העורקים באונות הגביע בולטים עם הבשלת הפירות.
הכותרת כחולה, בקוטר 6 עד 8 מ"מ, גלגלית (האונות מפושקות וצינור הכותרת קצר מאוד), בלתי נכונה, האוגן בעל 4 אונות מפושקות, שאינן שוות, העליונה רחבה יותר. אוגן הכותרת כחול ועליו נמשכים עורקים רדיאליים בכחול עז יותר. לוע הכותרת וצינורה שעירים ולבנים-ירוקים.
האבקנים 2, מעורים בכותרת, ארוכים למדי ובולטים מתוך הפרח. הזרים נימיים, וקירחים. המאבקים בעלי 2 לשכות, הנפתחות בחריץ אורך, דרכו משתחררת האבקה.
השחלה עילית, עשויה 2 עלי שחלה מאוחים, היוצרים 2 מגורות. השיליה חיקית.
עמוד שחלה אחד, אורכו מ"מ אחד עד 1.5 מ"מ, משתייר בפרי, נימי, הצלקת אחת ותמימה.
הפרי הוא הלקט שעיר, פחוס כרגיל מן הצדדים ומפורץ בראשו, ומתוכו עולה עמוד השחלה והוא עטוף בגביע משתייר, בן 2 מגורות בכל מגורה 8 עד 12 זרעים. ההלקט נפתח לאורך המחיצה שבין המגורות. המפרץ שבראש ההלקט עשוי בצורה זווית מחודדת, רוחבו של ראש ההלקט 3 עד 5 מ"מ.
עוקץ הפרי גדול מהפרי ומגיע לס"מ אחד או יותר (בשונה מוורוניקה פרסית).
הזרעים זעירים, אורכם אינו עולה על 1.5 מ״מ. קעורים (דמוי סירה) וגבשושיים, בעלי אנדוספרם בשרני, המקיף את העובר הזקוף.
הזרעים מופצים באמצעות הרוח. הפריחה מסוף דצמבר ועד תחילת יוני.
הערות שוליים

↑  Veronica polita, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Veronica polita, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏24-11-2023
↑  ורוניקה מבריקה, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  Naomi Feinbrun-Dotha, Flora Palaestina – Part Three,, Jerusalem: The Israel Academy of Sciences and Humanities, 1978, עמ' 206
↑  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 412-414
↑  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 400
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 611-615
ורוניקה מבריקה
ז'ורדי סאוואל

| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1941 (בן 83) איגאלדה, ספרד 
 שם לידה:  Jordi Savall i Bernadet 
 מוקד פעילות:  ספרד 
 תקופת הפעילות:  מ-1968 
 מקום לימודים:  Conservatori Superior de Música del Liceu 
 סוגה:  מוזיקה עתיקה 
 שפה מועדפת:  ספרדית, קטלאנית, צרפתית 
 כלי נגינה:  ויולה דה גמבה 
 חברת תקליטים:  אליה ווקס 
 בן או בת זוג:  Maria Bartels (יוני 2017–?) 
 צאצאים:  Arianna Savall, Ferran Savall 
 פרסים והוקרה:  פרס לאוני סונינג למוזיקה (2012)  פרס הנדל (2009)  Prat de la Riba Award (2021)  ניצחונות המוזיקה (2002)  Guardó Pau Casals (2017)  Canigó Award (2019)  מדליית הכבוד של הפרלמנט של קטלוניה (2003)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברצלונה (27 בנובמבר 2006)  מדליית הזהב על הצטיינות באמנות יפה (ספרד) (1998)  פרס המוזיקה הלאומי (2014)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (2012)  אביר בלגיון הכבוד (2013)  מדליית הזהב של הז'נרליטט של קטלוניה (2014)  צלב סנט ז'ורדי (1990)  מדליית זהב של החוג לאמנויות היפות (2016)  פרס סזאר למוזיקה הטובה ביותר שנכתבה לסרט (1992)  Atlantida Prize (2013)  Prize of Honor Lluís Carulla (2000)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית של לוון  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוטרכט  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בזל 
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'יורדי סאוואל
ז'ורדי סאוואל אי ברנאדט (קטלאנית: Jordi Savall i Bernadet; נולד ב-1941 באיגואלאדה, קטלוניה) הוא נגן ויולה דה גמבה, מוזיקאי, מוביל הרכבים, מנצח ומלחין ספרדי.
סאוואל הוא אחת הדמויות החשובות בתחום המוזיקה העתיקה מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 ואחראי במידה רבה להשבת הוויולה דה גמבה אל הבימה. הרפרטואר שלו חובק מוזיקה מימי הביניים, דרך הרנסאנס, הבארוק, ועד למוזיקה מהתקופות הקלאסית והרומנטית.
ביוגרפיה

הכשרתו המוזיקלית של סאוואל התחילה בגיל 6 במקהלת בית הספר בעיר הולדתו (1947–1955). בהמשך השלים את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון של ברצלונה (1959-1965). לאחר מכן, התמחה במוזיקה עתיקה בשיתוף עם ארס מוזיקה ולמד בסקולה קאנטורום באזיליינסיס בבזל, שווייץ (1968-1970).
ביוגרפיה > קריירה

סאוואל מופיע בדרך כלל עם משפחתו. הרכב משפחת סאוואל כלל את אשתו של ז'ורדי, מונסראט פיגראס, עמיתתו החשובה ביותר, ואת שני ילדיהם, אריאנה ופראן. אריאנה סאוואל מנגנת בנבל ושרה, כמו אמה. פראן סאוואל מנגן בתאורבו (לאוטה בס) ושר (לא רק עם משפחתו אלא גם במועדוני ג'אז בברצלונה).
רשימת תקליטיו של סאוואל כוללת יותר מ-100 הקלטות. מאז 1998 הוא מוציא את תקליטיו בחברת הקלטות משלו בשם "אליה ווקס".
סאוואל קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברצלונה ב-27 בנובמבר 2006. הוא היה מועמד פעמיים לפרסי גראמי. בשנת 1991, כתב את המוזיקה לסרטו של אלאן קורנו "כל הבקרים שבעולם" (שזכה גם בפרס סזאר של תעשיית הקולנוע הצרפתית לשנת 1992). פסקול הסרט יצא מחדש בחברת ההקלטות של סאוואל עצמו ונמכר ביותר ממיליון עותקים ברחבי העולם. פסקול הסרט "כל הבקרים שבעולם" היה המפורסם ביותר שכתב, אך לא היחיד. כמלחין, חיבר ז'ורדי סאוואל פסקול גם לסרטים הבאים:
"ציפור האושר" של פילאר מירו, 1993
"ז'אן ד'ארק 1: הקרבות", של ז'אק ריווה, 1993
"ז'אן ד'ארק 2: הכליאה", של ז'אק ריווה, 1994
"דמדומים ארוכים", 1997
"מרקיז" של ורה בלמונט, 1997
"הגנה חשאית", 1998
ביוגרפיה > הרכבים ושיתופי פעולה

בשנת 1974 הקים את ההרכב הספריון XX (מאז שנת 2000 "הספריון XXI"), יחד עם זמרת הסופרן מונסראט פיגראס (אשתו, שנפטרה בשנת 2011 ממחלת הסרטן), לורנצו אלפרט והופקינסון סמית. הספריון XX נטה לסגנון פרשני, המאופיין בחיוניות מוזיקלית רבה לצד דיוק היסטורי מקסימלי.
בשנת 1987 חזר סאוואל לברצלונה לייסד את לה קאפלה ריאל דה קאטאלוניה, הרכב קולי, המתמסר לפרשנות מוזיקה מן התקופה שלפני המאה ה-18.
בשנת 1989 יצר סאוואל את לה קונסרט דס נאסיונס – תזמורת שהרפרטואר שלה בארוקי ברובו הגדול – אבל מדי פעם היא מופיעה גם ביצירות מן הרפרטואר הקלאסי והרומנטי.
בשנת 2008 השתתף במופע מיוחד, במסגרת פסטיבל ישראל, יחד עם המוזיקאי הישראלי יאיר דלאל. השניים הופיעו יחד עם אמנים נוספים מאזור הים התיכון, במטרה לקיים דיאלוג של שלום דרך המוזיקה.
בנובמבר 2016 ביקר שוב בישראל, כאורח תזמורת הבארוק ירושלים ושל מנהלה המוזיקלי דוד שמר.
בשנת 2020 הקליט, יחד עם תזמורת ה"קונסר דה נסיון", את חמש הסימפוניות הראשונות של בטהובן, במלאת 250 להולדתו.
בשנת 2023 הקליט עם תזמורת ה"קונסר דה נסיון" את הסימפוניה הרביעית ("האיטלקית") של מנדלסון.
הערות שוליים

↑  נעם בן זאב, מוסיקה קלאסית - המלצת השבוע - לזכר מונסרט פיגוארס, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2011
↑  עומר שומרוני, ‏קול השלום, באתר גלובס, 14 במאי 2008
עכבר העיר, פסטיבל ישראל 2008: מופעי המוזיקה, באתר הארץ, 18 במאי 2008
↑   אמיר מנדל, קונצרט בארוק חגיגי למושבים ריקים, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2016
↑  אמיר מנדל, אלה שחתומים על כמה מהיצירות המרגשות של השנה, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2020
↑  Mendelssohn: Symphony No. 4 'Italian', Presto Music (באנגלית)
| זוכי פרס לאוני סונינג למוזיקה |
| --- | --- | --- |
| 1959–1980 | איגור סטרווינסקי (1959) • ליאונרד ברנשטיין (1965) • בירגיט נילסון (1966) • ויטולד לוטוסלבסקי (1967) • בנג'מין בריטן (1968) • בוריס כריסטוף (1969) • סרג'יו צ'ליבידאקה (1970) • ארתור רובינשטיין (1971) • יהודי מנוחין (1972) • דמיטרי שוסטקוביץ' (1973) • אנדרס סגוביה (1974) • דיטריך פישר-דיסקאו (1975) • מוגנס וולדיקה (1976) • אוליבייה מסייאן (1977) • ז'אן-פייר רמפל (1978) • ג'נט בייקר (1979) • מארי-קלייר אליין (1980) |  |
| 1981–2000 | מסטיסלב רוסטרופוביץ' (1981) • אייזק שטרן (1982) • רפאל קובליק (1983) • מיילס דייוויס (1984) • פייר בולז (1985) • סביאטוסלב ריכטר (1986) • היינץ הוליגר (1987) • פטר שרייר (1988) • גדעון קרמר (1989) • ג'רג' ליגטי (1990) • אריק אריקסון (1991) • גאורג שולטי (1992) • ניקולאוס הרנונקור (1993) • כריסטיאן צימרמן (1994) • יורי בשמט (1995) • פר נירגארד (1996) • אנדראש שיף (1997) • הילדגארד בהרנס (1998) • סופיה גוביידולינה (1999) • מיכלה פטרי (2000) |  |
| 2001–2020 | אן-סופי מוטר (2001) • אלפרד ברנדל (2002) • ג'רג' קורטג (2003) • קית' ג'ארט (2004) • ג'ון אליוט גרדינר (2005) • יו-יו מה (2006) • לארס אולריק מורטנסן (2007) • ארוו פרט (2008) • דניאל בארנבוים (2009) • צ'צ'יליה ברטולי (2010) • קאייה סאאריאהו (2011) • ז'ורדי סאוואל (2012) • סיימון ראטל (2013) • מרטין פרוסט (2014) • תומאס אדס (2015) • הרברט בלומסטדט (2016) • לאונידס קבקוס (2017) • מאריס יאנסונס (2018) • הנס אברהמסן (2019) • ברברה האניגן (2020) |  |
| 2021 ואילך | אנסוק צ'ין (2021) • פייר לורן איימארד (2022) • אוולין גלני (2023) • עמנואל פהו (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309538205171  PLWABN: 9810591140605606  BIBSYS: 1023133  BNE: XX1113844  BnF: cb138994421 (data)  CANTIC: a10715034  CiNii: DA08507866  GND: 123640873  ICCU: RAVV092693  ISNI: 0000 0001 2148 2625  LCCN: n81146909  LNB: 000139504  MusicBrainz: 9a4bb654-35c5-4c88-8460-39d5bb01aa57  NKC: js20020225026  NTA: 073257931  SNAC: w6xd4b8k  SUDOC: 08691295X  VcBA: 495/326714  VIAF: 113929928   WorldCat (עם VIAF): 113929928
ויליאם פיט הבן

פסל של ויליאם פיט הבן מאת סר פרנסיס לגאט צ'נטרי באדינבורו
ויליאם פיט הבן (באנגלית: William Pitt the Younger;‏ 28 במאי 1759 – 23 בינואר 1806) היה מדינאי בריטי, שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשנים 1783 עד 1801, ושוב מ-1804 עד מותו ב-1806. פיט היה בן 24 כשמונה לראשונה לתפקיד – הצעיר שבין ראשי הממשלות בבריטניה אי-פעם. שם התואר "the Younger" (הצעיר יותר) נוסף לשמו כדי להבדילו מאביו ויליאם פיט האב, שכיהן אף הוא כראש ממשלה.
פיט מסווג לעיתים קרובות, על-פי עמדותיו, כאיש המפלגה הטורית, אך הצהיר על עצמו שהוא מן הוויגים העצמאיים. בתקופתו היו המפלגות רק אסופה רופפת ודינמית של פוליטיקאים, ללא מנגנונים קבועים וללא חברות פורמלית.
בתקופת כהונתו נדרש פיט להגיב למאורעות סוערים בזירה הבין-לאומית – המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות. הוא צידד בהתנגדות תקיפה לנפוליאון, ובהיותו מודע לחוסר האפשרות של בריטניה להתמודד עם צבא נפוליאון ביבשה, עמל ללא-ליאות, תוך השקעת משאבים כספיים רבים, על גיבוש בריתות אירופיות נגד צרפת. לאחר תום כהונתו הראשונה הוחזר פיט לשלטון כדי לנהל את המלחמה מול צרפת, אך מת כשסופה לא נראה עדיין באופק.
בזירה הפנימית פיט התמודד עם הגירעונות הכספיים שהותירה בקופת המדינה מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שבהמשך נוספו אליהם הוצאות המלחמה נגד צרפת. כן התמודד עם מתיחות באירלנד, שביוזמת פיט אוחדה עם בריטניה ליצירת ישות מדינית אחת, היא הממלכה המאוחדת. על מלאכת השלטון לא הקלה העובדה שהמלך ג'ורג' השלישי, שפיט מונה על ידו ונזקק לתמיכתו, סבל במשך חלק מהתקופה מבעיות נפשיות חמורות.
בתקופתו התגבש מעמדו של ראש הממשלה כמי שמוביל את השרים ומתאם את פעולותיהם.
ילדות ונעורים

פיט נולד ב-1759 בהייס שבמחוז קנט בדרום מזרח אנגליה. הוא היה הרביעי מחמשת ילדיו של ויליאם פיט, הרוזן מצ'טהאם. פיט האב היה ראש ממשלה בשנים 1766–1768 ובין המדינאים הבולטים של תקופתו. גם דודו של פיט הצעיר מצד אמו, ג'ורג' גרנוויל, היה ראש ממשלה.
פיט היה נער רזה וחולני, ובריאותו הלקויה עתידה הייתה להעיק עליו עד מותו. בין היתר סבל מפודגרה, והטיפול הרפואי שהומלץ לו היה שתיית כמויות גדולות של יין פורט – טיפול שתועלתו מפוקפקת ונזקו רב, אך פיט הקפיד עליו כל חייו.
הוא התחנך בבית באמצעות מורים פרטיים, ומגיל רך הפליא ביכולתו השכלית, בשקדנותו, בכוח הריכוז שלו ובשאפתנות שגילה. כנער צעיר חיבר טרגדיה, שאין בה כלל סיפור אהבה וכולה סובבת סביב מאבק פוליטי על מינוי עוצר – מאבק שכעבור שנים אחדות התנסה בו פיט עצמו במציאות.
בגיל 14 בלבד התקבל לאוניברסיטת קיימברידג', שבה למד מגוון של נושאים בהתלהבות רבה: פילוסופיה מדינית, לימודים קלאסיים, היסטוריה ומתמטיקה. התעמקותו בספרות הקלאסית בלטינית וביוונית עתיקה, ובפרט נאומיהם של הנואמים הידועים בעולם העתיק, סייעה רבות בשיפור יכולתו הרטורית, שאותה החל לפתח עוד מילדות בסיוע אביו, נואם דגול בפני עצמו. בתקופת לימודיו התיידד עם עמית ללימודים בשם ויליאם וילברפורס, שלימים היה ממובילי התנועה לביטול העבדות. פיט היה ידידו של וילברפורס כל חייו, ופעל, ללא הצלחה, להטלת איסור על סחר עבדים. ב-1776 עזב את האוניברסיטה מפאת בעיות בריאות. שנתיים מאוחר יותר נפטר אביו, ופיט, כבן הצעיר יותר, קיבל חלק קטן של הירושה, שלא הספיק לקיומו. הוא הוסמך כפרקליט בלונדון והתקבל ללשכת עורכי הדין.
חבר פרלמנט ושר

בבחירות הכלליות של 1780 התמודד פיט על מושב בפרלמנט מטעם קיימברידג', אך ללא הצלחה. בנחישותו להיכנס לפרלמנט השיג את תמיכתו של בעל אדמות עשיר שחלש על מחוז כיס (מחוז בחירה דל-אוכלוסייה), וכך נבחר לפרלמנט בבחירות ביניים שנערכו ב-1781. פיט התבלט במהרה כפרלמנטר מצטיין וכנואם מבריק, בעל קול מרשים ועושר לשוני. נאומיו לא הסעירו את הרגש, אך הוא ידע לבנות ולהציג טיעון מנומק היטב, ולתקוף את נקודות החולשה בטיעוניו של יריביו מיד לאחר ששמע אותם לראשונה. אדמונד ברק שיבח את אחד מנאומיו הראשונים באומרו כי פיט אינו תפוח שנפל קרוב אל העץ (פיט האב), אלא העץ עצמו.
בריטניה עוד הייתה שקועה באותה עת במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ופיט הצטרף למתנגדיה של ממשלתו השמרנית של לורד נורת', בקריאה לסיים את המלחמה חסרת-התקווה תוך קבלה למעשה של עיקר הדרישות האמריקניות. בתוך האופוזיציה חבר לסיעת הרוזן משלבורן, שכללה את נאמניו הוותיקים של אביו, והחל להיבדל מסיעת הוויגים בראשות צ'ארלס ג'יימס פוקס, לימים יריבו הפוליטי המר. מלבד התנגדותו למלחמה (אשר הסתיימה באפריל 1782) התבלט פיט ביוזמתו, שלא צלחה, לרפורמה מתונה בסדרי הבחירות המושחתים בממלכה.
ביולי 1782 נפלה הממשלה והרוזן משלבורן מונה לראש ממשלה. פיט, בן 23 בלבד, מונה לשר האוצר. במרץ 1783 חבר הוויגי פוֹקס במהלך אופורטוניסטי לשמרן לורד נורת', ויחד הפילו את ממשלת שלבורן. פיט עבר לאופוזיציה, והביך את הקואליציה החדשה בניסיון נוסף להעלות את הצעתו לרפורמה בבחירות – הצעה שחברי הממשלה היו חלוקים קשות ביחס אליה. בתקופה זו ביקר יחד עם ידידו ויליאם וילברפורס בצרפת (היה זה מסעו היחיד מחוץ לארצו). בזכות ייחוסו, התקבל פיט בסקרנות רבה מעבר לתעלה, ובין היתר נפגש עם טליראן הצעיר, לימים מחשובי המדינאים של צרפת.
בדצמבר 1783 קרסה הממשלה החדשה עקב ניגודיה הפנימיים. המלך ג'ורג' השלישי, שתיעב את פוקס, מינה את פיט לראש ממשלה ושר אוצר, והוא בן 24 שנים ו-205 יום בלבד. באותם ימים עדיין היו למלכי בריטניה סמכויות פוליטיות ממשיות, והיה בכוחו של המלך לפטר ולמנות ראשי ממשלה, ולא רק לאשר את החלטות הפרלמנט.
כהונה ראשונה כראש ממשלה > לנוכח המהפכה בצרפת

חודשים אחדים לאחר שתם משבר העוצרות, החלו התפתחויות מעבר לים לאיים על המשטר בבריטניה ועל אירופה כולה, כאשר ביולי 1789 פרצה המהפכה הצרפתית בדרישה לשיתוף כל שכבות העם בשלטון. כרוב הצמרת הבריטית, תחילה ראה פיט במהפכה עניין צרפתי פנימי בעיקרו. פיט גילה מידה של סימפתיה לאספה הלאומית בצרפת, ובכל אופן ביקש לשמור את בריטניה מחוץ לנעשה באירופה, וסירב להתערב במלחמות צרפת המהפכנית כשפרצו ב-1792 (בתחילת אותה שנה אף ניבא כי בריטניה צפויה לשלום ב-15 השנים הקרובות). בינתיים גם ניצח בעוד בחירות כלליות, ב-1790. אך התקווה שהלהט המהפכני לא יחצה את התעלה נכזבה, ובמהרה התברר שרפורמיסטים בריטים עומדים בקשר עם מהפכנים בצרפת, ושואבים עידוד מהצלחתם. במקביל, המהפכנים בצרפת לא הסתפקו בהישג הראשוני של הגבלת כוחה של המלוכה, אלא הכריזו על רפובליקה ובינואר 1793 אף הוציאו להורג את המלך לואי השישה עשר. פיט ראה במעשה פשע נתעב, והגיב בגירושו של שגריר צרפת, מהלך שפוקס גינה כמחרחר מלחמה. המהפכנים הצרפתים מצדם הצהירו בגלוי על נכונות לסייע למהפכנים בבריטניה ומדינות אחרות, ובפברואר 1793 הכריזו מלחמה על בריטניה. מלחמה זו עתידה הייתה להימשך, עם הפסקה קצרה, עד תבוסתה הסופית של צרפת ב-1815.
האיום החיצוני הוביל את פיט להפוך את עורו בזירה הפנימית. נאמר ש"המלחמה הפכה את פיט לטוֹרי" ואכן מרפורמיסט מתון נעשה לשמרן, הרואה בקריאות לרפורמה מעשה רדיקלי ואף בוגדני. עוד לפני פרוץ המלחמה, בינואר 1793, הוקם "המשרד לנתינים זרים" שפיקח על זרם המהגרים מצרפת בעקבות המהפכה, שמא יש ביניהם סוכנים צרפתים. בהמשך נקט פיט צעדי דיכוי קשים נגד רפורמיסטים בריטים. בין היתר השעה את הצו הביאס קורפוס המחייב הבאת עצורים לפני שופט, תיקן תקנות האוסרות על פרסום "חומרי הסתה", העמיד לדין מספר פעילים בולטים למען רפורמה וחשודים אחרים בבגידה, ואף העלה באופן חד את המיסים על דברי דפוס, כדרך להעשיר את קופת המדינה ובד בבד לצמצם את הפצתם של רעיונות בעלי פוטנציאל מהפכני.
כהונה ראשונה כראש ממשלה > ניהול המלחמה

בניגוד לאביו, שזכה לתהילה על תרומתו לניצחון בריטניה במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, לא היו לפיט הישגים גדולים בניהול המערכה. הוא כילה מאמצים רבים, כוחות והון כספי בזירות משניות, בעוד צרפת מביסה את בעלות הברית בזירות המרכזיות. אבידותיו של חיל המשלוח ששלח פיט לאיי הודו המערבית, שנפלו קורבן לקדחת צהובה, היו כמחצית מכלל חלליה של בריטניה בכל המלחמות הנפוליאוניות.
עם הכרזת המלחמה הצרפתית בפברואר 1793 הצטרפה בריטניה לקואליציה האנטי צרפתית הראשונה, יחד עם אוסטריה, פרוסיה, ספרד, האימפריה העות'מאנית ומספר שותפות זוטרות, וכן כוחות מלוכנים צרפתים. לרשות בריטניה עמד באותה עת הצי החזק בעולם, אך צבא היבשה היה קטן ואיכותו ירודה. עיקר תרומתה הצבאית לברית התבטאה בהטלת מצור ימי על נמלי צרפת, במערכה ימית נגד הצי הצרפתי, ובפשיטות בזירות משניות באירופה ובמזרח התיכון ובנחלות קולוניאליות שונות. תרומה חשובה אף יותר הייתה במימון המערכה לבעלות בריתה של בריטניה. הקואליציה הראשונה הובסה ופורקה ב-1797 אחרי שורת ניצחונות צרפתיים, בעיקר הודות לגאוניותו של נפוליאון בונפרטה, בשלב זה עדיין קצין צבא בלבד. ב-1798 הוקמה קואליציה נוספת, ועד 1801 הובסה אף היא, אם כי עלה בידיה להנחיל מפלה ראשונה לנפוליאון, במערכה בארץ ישראל. לאחר פירוקה של הברית נותרה בריטניה לבדה מול צרפת, עליה השתלט בינתיים נפוליאון כקונסול יחיד.
על אף הכשלים בניהול המערכה, שליטתו של פיט בפרלמנט הייתה חזקה מתמיד בתקופה זו. חלק ניכר מחברי האופוזיציה, שתקפו אותו בשנות השלום, התייצבו מאחוריו – אם כי פוקס נותר בהתנגדותו לממשלה, וקרא לסיום המלחמה על ידי משא ומתן עם צרפת. פיט הפגין את מלוא כישוריו הרטוריים בנאומיו בעד עמידה תקיפה וחסרת פשרות מול נפוליאון. כך למשל הזכיר לחברי בית הנבחרים:
על מה עלינו להיאבק. על רכושנו, על חירותנו, על עצמאותנו, יותר מכך, על קיומנו כאומה; על אופיינו, על עצם שמנו כאנגלים, על כל מה שאדם מוקיר ומעריך מן העבר הזה של הקבר
בנאום אחר, בתשובה להתקפה מצד פוקס על נחיצות המלחמה, אמר:
פוקס קורא עליי תיגר לומר, במשפט אחד, מהי מטרת המלחמה. איני יודע אם אוכל לעשות זאת במשפט אחד, אבל במילה אחת אוכל לומר לו שהיא "ביטחון"; ביטחון בפני סכנה, הגדולה ביותר שאיימה אי-פעם על העולם
כדי לממן את הוצאות המלחמה העצומות העלה פיט את המיסים הקיימים והטיל שלל מיסים חדשים, כגון מס על חלונות ועל כובעי נשים, ואף קבע לראשונה בתולדות בריטניה מס על הכנסה. שיעור המס נע בין 1/240 מן ההכנסה להכנסות נמוכות, ועד 10%. הכספים שהתקבלו ממס ההכנסה חיפו על הצניחה בהכנסות ממסי צריכה ומכסים, שנגרמה מירידת היקף המסחר בתקופת המלחמה. ב-1797, במאמץ להגן על יתרות הזהב המדלדלות של הממלכה, אסר פיט על פדיון זהב מן הבנק, וכפה את השימוש בשטרות כסף בלבד לצורך עסקים.
מהלך נוסף שנקט פיט היה הנהגת מכסות גיוס לצי, שהושתו על מחוזות בריטניה השונים ב-1795. (בבריטניה לא הונהג גיוס חובה). כמו כן הוקם שירות ריגול, שמקורו ב"משרד לנתינים זרים" מ-1793, ופעל משווייץ ואחר כך משוואביה בניהולו של שופט בשם ויליאם ויקהם. השירות, שמומן בנדיבות, עסק בהתססת האוכלוסייה בצרפת, בארגון ניסיונות התנקשות בנפוליאון, ובחדירה לרשתות הריגול הצרפתיות שניסו לחולל מרד באירלנד – פעולה שהייתה הצלחתו הגדולה ביותר.
כהונה ראשונה כראש ממשלה > משבר אירלנד, חוק האיחוד והתפטרות

ב-1798 התחולל באירלנד מרד, שהותסס בידי סוכנים צרפתים ושאב תמיכה עממית מן הציבור האירי המדוכא. דיכוי המרד ארך מספר חודשים. כצעד לתיקון המצב יזם פיט את ביטולו של הפרלמנט האירי ואיחודן של בריטניה ואירלנד למדינה אחת, שבה יינתן ייצוג לאירים בפרלמנט בלונדון. חוק האיחוד של 1800 עבר בפרלמנט הבריטי ובניסיון שני גם בפרלמנט האירי, שעל ההתנגדות בקרבו גבר פיט על ידי חלוקת תוארי אצולה ותוארי כבוד למתנגדים. החוק נכנס לתוקפו בינואר 1801. כצעד משלים לאיחוד ביקש פיט להעניק שוויון זכויות לקתולים, קבוצת הרוב באירלנד, שסבלו ממגבלות חוקיות שונות. אך המלך ג'ורג' השלישי סירב לאשר הצעה זו, בטענה שאישורה יהווה בגידה בשבועת האמונים שלו ובחובתו לכנסייה האנגליקנית. פיט התפטר, ולפי בקשתו הוטל תפקיד ראש הממשלה על הנרי אדינגטון, ידידו מילדות. (אביו של אדינגטון היה רופאה של משפחתו של פיט בילדותו). יש הטוענים כי ההתפטרות לא נבעה רק מן המשבר הנקודתי של האמנציפציה הקתולית, אלא שסיבותיה העמוקות היו הנסיבות הקשות: המשבר הכלכלי המחריף והמחסור בדגנים, שעוררו אי-סדר ציבורי; חוסר היכולת לנצח במלחמה המתמשכת ללא סוף; הקרע הפוליטי בקבינט; וכן העובדה שפיט כרע פיזית ונפשית תחת העומס המתמשך.
כהונה שנייה

במרץ 1801 אושרה החלפתו של פיט בידי אדינגטון, לאחר שהתעכבה עקב התקף נוסף של אי-שפיות שעבר המלך. לאחר התפטרותו קיבל פיט את תואר הכבוד הארכאי לורד חמשת הנמלים, והעביר את מרבית זמנו במעונו הרשמי של נושא תואר זה, טירת ואלמר. הוא מיעט להשתתף בישיבות הפרלמנט. בתקופה שבה גברו החששות מפלישה צרפתית ארגן פיט את אימוניו של גדוד מתנדבים מאיכרי קנט, ופיקח על בניית מבצרים בחופי בריטניה. מלבד זאת עסק בגינון באחוזתו כשאחייניתו הסטר לוסי סטנהופ משמשת לו בת-לווייה. באופן עקרוני תמך פיט בממשלתו של אדינגטון, אך תמיכתו לא הייתה נלהבת ועוד הלכה ודעכה ככל שחלף הזמן. ב-1802 נחתם הסכם אמיין, שסיים זמנית את המלחמה עם צרפת, אך כעבור כשנה התחדשה המלחמה, ועלתה הדרישה לשובו של פיט לתפקיד ראש הממשלה במקום אדינגטון החיוור.
במאי 1804 מונה פיט בשנית לראש ממשלה ושר אוצר, נחוש כתמיד לבלום את נפוליאון שנעשה בינתיים לקיסר צרפת. הוא תכנן ליצור קואליציה רחבה, אך המלך שוב טרפד את מינויו של פוקס לשר, וגם חלק מתומכיו של אדינגטון הצטרפו לאופוזיציה. התמיכה בממשלתו השנייה של פיט הייתה חלשה בהרבה. והוא עצמו סבל מבריאות מדרדרת.
פיט יזם את כינונה של הקואליציה האנטי צרפתית השלישית, כששוב בריטניה ממלאת את תפקיד השלם לגייסותיהן של אוסטריה ורוסיה. בריטניה זכתה בניצחון ימי מכריע בקרב טרפלגר, באוקטובר 1805, שהסיר את איום הפלישה הצרפתי, אך מנגד נחלו צבאות רוסיה ואוסטריה תבוסות קשות ביבשה בקרבות אולם ואוסטרליץ. לאחר קרב אוסטרליץ אמר פיט כי יש לגלגל את מפת אירופה, כיוון שלא יהיה בה צורך בעשר השנים הקרובות.
ב-23 בינואר 1806 נפטר פיט ממחלת כבד, שהוחרפה עקב צריכת האלכוהול שלו. ירש אותו בתפקיד בן דודו ויליאם גרנוויל.
חייו הפרטיים

פיט הקדיש לעבודתו את מלוא זמנו ומרצו. הוא לא נישא, ונראה שגילה עניין מועט בנשים. הוא נודע כאדם נוקשה, קר-מזג ובעל שליטה עצמית רבה, ומרבית חסידיו כיבדוהו ואף העריצו אותו, אך לא נמשכו אליו באופן אישי. היו לפיט רק מעט חברים קרובים. דומה שהפרלמנט היה כמעט כל עולמו, וגם את פעילויות הפנאי האהובות עליו – רכיבה, צייד ושתייה – נהג לבלות בחברת חברי פרלמנט צעירים ממנו. פרט לכך היה להוט אחרי גינון ושיחק שחמט.
כמעט כל חייו היה שקוע בחובות כבדים, וכאשר התפטר מראשות הממשלה והכנסתו קטנה, סירב להצעות מהמלך ומסוחרים עשירים לפרוע את חובותיו. במותו השאיר חוב עצום של 40,000 לירות שטרלינג, ששולם על ידי הפרלמנט.