מסרק הכינים מלכיש
הכתובות > פענוח התוכן

המלה הראשונה בכתובת היא "יתש". הפועל הוא צורת איווי (אנ') בגוף שלישי מהשורש נ־ת־ש (ה־נ נטמעה ב־ת בהידמות) שמשמעו בעברית "להסיר", והוא מכוון לאנשים, חיות, צמחים, מבנים וחפצים.
למלה השנייה, "חט", אין מקבילה בשפה שמית כלשהי או במצרית עד התקופה ההלניסטית, אך יש לה מקבילה מעברית רבנית מהתקופה הרומית – "חט" או "חיט", המציינת סוג מסוים של שיני חיות – ואיתה חוקרי המסרק הציעו לזהות את המילה שעל המסרק. מאחר שהמסרק עשוי משיני פיל, ההקשר ברור; כתובת המסרק מוכיחה מקור שמי צפון־מערבי קדום למילה "חט" בעברית רבנית, שעד כה הייתה חידה לקסיקוגרפית. עוד קודם לגילוי המסרק היה ידוע שעברית רבנית שימרה שורשים שמיים קדומים רבים שנעדרו מהעברית המקראית. השיום המטונימי של המסרק על־שם החומר שממנו הוא עשוי הוא פרקטיקה מוכרת מהמקרא, כגון התייחסות לחפצים עשויים ברזל בשם "ברזל" (יהושע, ח', ל"א, ישעיהו, י', ל"ד). בקינג, שהסכים עם רוב הפרשנויות של חוקרי המסרק, חלק על פרשנות זאת. הוא ציין שהתרגום של המילה הרבנית "חיט" איננה בהכרח שן חיה אלא אולי "חניכיים", "שן חותכת", או "חוט". הוא הציע לפרש לפי השורש ח־ט־ט, המופיע בפועל בכתובת נבטית במשמעות "חרט", כך שבכתובת המסרק "חט" שם עצם שמשמעו "חריטה".
המלה השלישית היא "דֿ", כלומר "זה", מלה שהשתמרה בצורתה המקורית בערבית, נעתקה לעברית כ"זה" ולארמית כ"ד"/"דא", ובאוגריתית מופיעה לעיתים בצורתה המקורית ולעיתים במעתק ל"ד".
לאחר המילה "דֿ", באה אות השימוש "ל", אשר לפי חוקרי המסרק סברו שהיא משמשת בתפקיד nota objecti (בדומה למילית את). האות למ"ד בתפקיד זה אופיינית לארמית (במיוחד ארמית אימפריאלית (אנ')), לא נמצאת באוגריתית ובפיניקית, והופעותיה בעברית מקראית מיוחסות לתכנים מאוחרים שלשונם הושפעה מארמית, אך למעשה היא מופיעה גם בטקסטים מימי בית ראשון, ולפי חלק מהחוקרים אף בשירת דבורה (המתוארכת למאות ה־13–12 לפנה"ס) שבה לא מופיעה המילית הקלאסית "את" כמו ברוב החומר הארכאי השירי בתנ"ך. לאור הופעת האות למ"ד בתפקיד nota objecti בכתובת קדומה זאת, בשירת דבורה ובכתובים מימי בית ראשון, הציעו חוקרי המסרק שהשימוש באות למ"ד בתפקיד זה איננו נוהג ארמי בלבד אלא תופעה שמית צפון־מערבית קדומה. בקינג הסתייג מפרשנות האות "ל" כ־nota objecti בשל היעדרה מאוגריתית ופיניקית בתפקיד זה, והעלה שלוש אפשרויות דקדוקיות אחרות, אך סיכם שהצעת חוקרי המסרק היא הסבירה ביותר בשל ההקשר הטקסטואלי.
אות השימוש "ל" צמודה למילה "קמל". המילה מופיעה בערבית ("קמלה"), ארמית ("קמל" בכתובות ספירה, ומאוחר יותר קלם, קלמא, קלמה וקלמתא), באכדית (במעתק ה־q (ק) ל־k (כ): kalamtu) ובסבאית (הן בצורה "קמל" והן בצורה "קלם").
לאחר המילה "קמל" באה המילה "שׂע[ר]" שמשמעה כבעברית ובכל השפות השמיות, שיער.
המילה האחרונה בכתובת היא "זקת", כלומר זָקָן. יש שני שורשים שמיים דומים מאוד לרעיון של סנטר, זקן, ובהרחבה סמנטית, "איש זקן": השורש דֿ־ק־נ (ḏqn), הוא השורש הנפוץ יותר, והשורש ז־ק־ת (או ז־ק עם ת צורנית). השורש *דֿ־ק־נ נשאר בצורת דֿ־ק־נ בערבית ובאוגריתית, ונעתק לשורש ז־ק־נ בעברית ובפיניקית ולשורש ד־ק־נ בארמית (ייתכן שהכתיבים השונים בעברית ובארמית לא נבעו בתחילה מהגיה שונה, אלא מהיעדר אות לעיצור דֿ בכתב ששימש את דוברי השפות). השורש ז־ק־ת מופיע באכדית בניב הבבלי הקדום, בבבלית סטנדרטית ובנאו־אשורית בצורה * zuqatu, zuqtu > suqtu במשמעות "סנטר", וייתכן שמופיע גם בארמית: בסורית בצורה "זיק" ו"זיקא" (סנטר), ובמנדאית בצורה "זיקנא" (זקן), אך אלה אינן הופעות ודאיות. ייתכן אף שלשני השורשים האלה מקור דומה. המילה המופיעה על המסרק יכלה להיווצר מהצורה "דֿקנת" (צורת נקבה ל"דֿקן" = זקן), שבה ה־נ עברה הידמות ל־ת, אך מאחר שיש בכתובת הפרדה בין דֿ ל־ז, חוקרי המסרק סברו שמקור המילה בשורש ז־ק־ת.
לאור הסתייגויותיה מחלק ניכר מהקריאות של חוקרי המסרק, ריצ'י סבורה שלא ניתן לזהות מלה שלמה אחת בכתובת.