stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקומדיה היוונית העתיקה של אריסטופאנס

הקומדיה היוונית התחלקה לשלוש תקופות, הקומדיה היוונית העתיקה, הקומדיה היוונית התיכונית והקומדיה היוונית החדשה. הקומדיה היוונית העתיקה מתוארכת למאה החמישית לפנה"ס. מתקופה זו, לידינו הגיעו רק 11 מחזותיו של אריסטופאנס.
מאפייני הקומדיה העתיקה של אריסטופאנס

ז'אנר ריאליסטי עם יסוד פנטזי שההסתברות התממשותו היא אפסית. למשל במחזה צפרדעים הירידה לשאול.
דרישות נמוכות - מאחר שהקומדיה התפתחה בשלב מאוחר בחגיגות, הדרישות ממנה היו קטנות. כנראה מאחר שהיה זמן מוגבל להצגת ההצגות. למשל מחזאי היה צריך להציג קומדיה אחת בלבד.
אלמנטים קומיים: בדיחות לשוניות ומשחקי מילים
היפוך קומי – המוטיב שקיים לאורך כל הקומדיות הוא ההיפוך. למשל במחזה העננות, האב שרצה לשלוח את בנו לבית ספר, הולך לבסוף בעצמו לבית הספר. בנוסף, אופי הדמויות בדרמות היווניות השתנה בהתאם לאופי המחזה. למשל דיונסוס בטרגדיה הבקכאות מתואר כאל חזק וכל יכול ואילו במחזה הצפרדעים מתואר כאל פחדן שלא שלט בצרכיו אל מול הסכנה.
לשון גסה - הומור גס. אריסטופאנס היה ידוע כמי שמתעסק בחלקי הגוף התחתונים.
מגוון רחב של נושאים (לכן יש פרולוגוס בקומדיה) להבדיל מהטרגדיה שעסקה רק בנושאים מהמיתוס היווני בלבד. מאותה סיבה, מגוון הנושאים בטרגדיה היה מוגבל מלכתחילה ואף ישנם שלושה מחזות על אותה היצירה. למשל על פילוקטטס נכתבו המחזות הבאים: פילוקטטס (סופוקלס), פילוקטטס בטרויה (סופוקלס), פילוקטטס (אייסכילוס),פילוקטטס (אוריפידס). עם זאת נעשו פארודיות על האלים ופארודיות על סצנות מתוך טרגדיות, רובן בידי אוריפידס. הקומדיה העתיקה עסקה גם בעניינים פוליטיים אקטואליים לתקופה, להבדיל מהטרגדיות שעלילתן תמיד הייתה ביחס לעבר ואולי תזכורת בעקיפין להווה. אולם מרגע שאתונה נקלעה לקשיים ונכנעה במלחמה לספרטה במלחמה, הדמוקרטיה התרופפה, ובהתאם לכך הקומדיה נחלשה ונעשתה פחות פוליטית.
שבירת האשליה הדרמטית - יש בקומדיה התייחסות אל הקהל, ישנו חלק בקומדיה שבו העלילה נפסקת והמקהלה פונה לקהל גם בעניינים הלא קשורים לעלילה.
הירוס גאמוס (Hieros gamos מילולית: "הנישואים הקדושים") - בבסיס הקומדיה עומד בסיס קדושת הנישואים. פעמים רבות הקומדיה מסתיימת בנישואים שפותרים את סיבוך העלילה. הנישואים הקדושים היו התשתית הפולחנית של החגיגות שלתוכה נכנסו הקומדיות.
המבנה הדרמטי של הקומדיה היה רופף - לא היה מבנה הדוק, מוגדר וחוקיתי. ייתכן בשל היותה קומדיה מסוג דרמטי חדש. מבנה רופף זה היה בניגוד לדרישות אותם העמיד אריסטו למחזה מוצלח. חלקי המחזה כמו האגון והפרבסיס יכלו להתמקם בנקודות שונות במחזה. ניתן אף לשנות את סדרן ללא שתשתנה מהות הרעיון.
ישנו דגש על הפוליס ופחות על האדם הקטן. הנושאים נגעו בעיקר בעניינים החשובים לכלל ולא לפרט.
חלקי המחזה:
הפארודוס החלק בו נכנסה המקהלה.
הפרולוגוס - החלק בו מציגים את הנושא והדמויות: קטע קליל שבנוסף להצגת הדמויות, מורכב מבדיחות מרובות שלרוב אינן קשורות לעלילה, ומטרתן להכניס את הקהל לאווירה.
אגון (עימות) - בקומדיה זוהי סצנת של עימות בין שתי דמויות. למשל במחזה הצפרדעים, מתעמתים אוריפדס ואייסכילוס מי הוא המחזאי הטוב ביותר.
הפרבסיס - פנייה ישירה לקהל וקטיעת הרצף העלילתי. החלק הראשון בפרבסיס הוא מילות חנופה לקהל וניסיון לשכנעו להצביע עבור ההצגה. החלק השני הוא הבעת דעה בנושא פוליטי-אקטואלי שמקושר לעלילה בעקיפין.
המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה

ספינת המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה, "סקוטיה", תקועה בקרח הים, 1903 - 1904
המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה (באנגלית: Scottish National Antarctic Expedition‏ (SNAE),‏ 1902 - 1904), הייתה פרי ארגונו והנהגתו של ויליאם ספירס ברוס, איש מדעי הטבע ולשעבר סטודנט לרפואה באוניברסיטת אדינבורו. אף כי במונחי יוקרה העיבה עליה משלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט, שיצאה לאנטארקטיקה במקביל אליה, הרי המשלחת הסקוטית השלימה תוכנית מלאה של חקר ארצות ועבודה מדעית. הישגיה כללו הקמת תחנה מטאורולוגית מאוישת, הראשונה בשטחי אנטארקטיקה, וגילוי ארץ חדשה ממזרח לים ודל. אוסף הדגימות הגדול של המשלחת, שכלל דגימות ביולוגיות וגאולוגיות, יחד עם הממצאים ממסעותיו הקודמים של ברוס, הוביל להקמת המעבדה האוקיינוגרפית הסקוטית בשנת 1906.
את רוב שנות ה-90 של המאה ה-19 ניצל ברוס לטובת השתתפות במשלחות לאנטארקטיקה ולחוג הארקטי, ובשנת 1899 היה מדען הקטבים המנוסה ביותר של הממלכה המאוחדת. במרץ של אותה שנה הגיש בקשה להצטרף למשלחת דיסקברי, אך הצעתו להרחיב את תחום עבודתה של משלחת זו למעוין ים ודל, תוך שימוש בספינה שנייה, נדחתה בביטול כ"יריבות זדונית" על ידי נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם. ברוס הגיב בגיוס מימון עצמאי וזכה לתמיכה וקידום מצד החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד.
המשלחת מתוארת כמי שהייתה, הרבה מעבר לאחרות, "המשלחת המדעית היעילה ביותר בהישגים לעומת עלות והזהירה ביותר בתכנונה בעידן ההרואי". אף על פי כן, ברוס לא זכה לשום אות כבוד או הוקרה רשמי ממשלחת בריטניה, ומחברי המשלחת נשללה מדליית הקוטב היוקרתית, על אף שתדלנות נמרצת. אחרי המשלחת הסקוטית הלאומית, לא יצא ברוס לעוד משלחות לאנטארקטיקה, אף כי הרבה במסעות לחוג הארקטי. התמקדותו במחקר מדעי רציני לא הייתה באופנה בתקופתו, והישגיו, בניגוד לאלה של הרפתקני הקוטב סקוט, שקלטון ואמונדסן, נמחו תוך זמן קצר מן הזיכרון הקיבוצי. יד הזיכרון המתמדת למשלחת הסקוטית היא תחנת החיזוי אורקדאס (אנ'), שהוקמה בשנת 1903 בשם "בית אומונד" על האי לורי (אנ'), מקבוצת איי אורקני הדרומיים, ופועלת דרך קבע מאז.
הרקע למשלחת

בתקופת לימודיו באוניברסיטה רכש ברוס ידע רב במדעי הטבע ובאוקיינוגרפיה, בקורסי קיץ אצל מורים ידועי-שם כמו פטריק גדס וג'ון ארתור תומסון. כמו כן עבד בהתנדבות אצל האוקיינוגרף ג'ון מאריי, בעזרה במיון דגימות שנאספו במהלך משלחת צ'אלנג'ר. בשנת 1892 ויתר ברוס מכל וכל על לימודי הרפואה ויצא למסע לאנטארקטיקה בספינת ציידי הלווייתנים "באלנה", כחלק ממשלחת דנדי לציד לווייתנים. עם שובו, החל לארגן משלחת משלו לג'ורג'יה הדרומית, באמרו "טעמתי ועכשיו אני רעב לעוד", אבל לא הצליח לגייס מימון. הוא עבד בתחנה מטאורולוגית על פסגת ההר בן נוויס בסקוטלנד ואחר הצטרף למשלחת ג'קסון-הרמסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף בחוג הארקטי, כעוזר מדעי. בין 1897 ל-1899 יצא לעוד מסעות ארקטיים, אל שפיצברגן ונוביה זמליה, תחילה במסע פרטי שארגן מייג'ור אנדרו קואטס, ואחר כמדען בספינת הסקר הארקטי "הנסיכה אליס". ספינה זו הייתה שייכת לנסיך אלברט הראשון ממונקו, אוקיינוגרף נודע, שהיה לידיד ותומך של ברוס.
אחרי שובו מן החוג הארקטי ב-1899, שלח ברוס מכתב ארוך לחברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון, ובו הגיש מועמדות למשרה מדעית במשלחת חשובה לאנטארקטיקה (שנודעה בהמשך בשם משלחת דיסקברי), שהחברה הגאוגרפית ארגנה אותה עת. הודות לניסיון הרב שצבר סמוך לאותו מועד "לא היה זה סביר, שלאיזה שהוא אדם אחר באיים הבריטיים בזמן ההוא יש כישורים טובים יותר לכך". מכתבו של ברוס, שפירט את כל כישוריו הנוגעים לעניין, אושר אך לא נענה כראוי עד שעברה למעלה משנה. במועד זה, רחקו רעיונותיו של ברוס מן הציפייה המקורית למשרה זוטרה בסגל המדעי. עכשיו הציע ספינה שנייה למשלחת, במימון נפרד ממקורות סקוטיים, שתעשה את עבודתה במעוין ים ודל בעוד שהספינה הראשית תתבסס בים רוס. את ההצעה הזאת הוקיע נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם, כ"זדונית" וברוס גמר אומר, לאחר חילופי מכתבים נזעמים, להתקדם באופן עצמאי. כך נולד רעיון גיבושה של משלחת סקוטית לאומית נפרדת לאנטארקטיקה. ברוס נהנה מתמיכתה של משפחת קואטס, התעשיינים העשירים, שהיו מוכנים לממן בלב שלם וביד רחבה משלחת סקוטית בהנהגתו. יוזמה זו הקימה עליו את מרקהם כאויב עד יומו האחרון.
הכנות > ה"סקוטיה"

בסתיו 1901 רכש ברוס ספינת ציידי לווייתנים נורווגית בשם "הקלה", תמורת 2,620 ליש"ט. במהלך החודשים הבאים, נבנתה הספינה כולה מחדש כספינת מחקר אנטארקטית, עם שתי מעבדות, חדר חושך וציוד ייחודי יקר-ערך. שני גלילי ענק מסתובבים, שכל אחד מהם נושא כבל באורך 11,000 מ', חוברו אל הסיפון כדי לאפשר איסוף דגימות ימיות באמצעות מכמורת. עוד פריטי ציוד הותקנו בספינה לעריכת מדידות עומק, לאיסוף מי-ים ודגימות מקרקעית הים, ולתצפיות מטאורולוגיות ומגנטיות. השדרית חוזקה בקורות איתנות לעמידה בלחץ קרח הים האנטארקטי, והותקנו מנועי עזר. עבודה זו העלתה את מחיר הספינה ל-16,700 ליש"ט, הפרש שכיסתה משפחת קואוטס (Coats), שתרומתה הסתכמה בסך 30,000 ליש"ט מתוך העלות הכוללת של המשלחת בסך 36,000. הספינה, בשמה החדש "סקוטיה", הייתה מוכנה לצאת לניסויים ימיים באוגוסט 1902.
הכנות > הסגל

בסגל המדעי של המשלחת היו שישה אנשים, כולל ברוס. הזואולוג היה דייוויד וילטון, שהשתתף, כמו ברוס, במשלחת ג'קסון-הרמסוורת'. הוא רכש כישורי סקי שטח ונהיגת כלבי מזחלות שעשה במשך שנים אחדות בצפון רוסיה. רוברט רודמוז-בראון, מאוניברסיטת דנדי, ובעברו עוזר במחלקת הבוטניקה במוזיאון הבריטי, היה הבוטינקאי של המשלחת. ד"ר הארווי פירי, שעבד במשרד של משלחת צ'אלנג'ר אצל ג'ון מאריי, היה הגאולוג, הבקטריולוג וקצין הרפואה של המשלחת. רוברט מוסמן ניהל את העבודה המטאורולוגית והמגנטית, ואלאסטר רוס, סטודנט לרפואה, היה אחראי על יצירת פוחלצים.
ברוס מינה את תומאס רוברטסון לרב החובל של ה"סקוטיה". רוברטסון היה ימאי מנוסה במימי אנטארקטיקה והחוג הארקטי, שפיקד על ספינת ציידי הלווייתנים "אקטיב" במשלחת דנדי. יתר 25 הקצינים והמלחים, שחתמו על חוזי עבודה לשלוש שנים, היו כולם סקוטים, ורבים מהם היו רגילים לשייט במי קרח במסעות ללכידת לווייתנים.
הכנות > מטרות

מטרות המשלחת התפרסמו ב"מגזין הגאוגרפי הסקוטי" וב"כתב העת הגאוגרפי" (RGS) באוקטובר 1902. הן כללו הקדמת תחנת חורף "קרוב אל הקוטב הדרומי ככל שיימצא מעשי", חקר מצולות והיבטים אחרים של האוקיינוס הדרומי, ותצפיות שיטתיות ומחקר במטאורולוגיה, גאולוגיה, ביולוגיה, טופוגרפיה ופיזיקה יבשתית. האופי הסקוטי במהותו של המשלחת בא לביטוי ב"סקוטסמן" זמן קצר לפני ההפלגה: "המנהיג וכל אנשי הסגל המדעי והימי של המשלחת הם סקוטים; המימון גויס ברובו הגדול מצד זה של הגבול; זהו תוצר של מאמץ התנדבותי, ושלא כמו המשלחת שתעסוק במקביל בחקר אנטארקטיקה, אין היא חייבת דבר לעזרת הממשלה".
כיוון שרוב עבודת המשלחת נועדה להתבצע בים, או בתחומי תחנת החורף, נלקחו רק כלבים מעטים, לסייע במסע מזחלות מזדמן. רודמוס בראון מציין, שמתוך שמונת הכלבים המקוריים, שרדו ארבעה את המשלחת; הם "משכו היטב ברתמה, ונקודת התורפה היחידה שלהם הייתה בכפותיהם ... שנטו להיחתך על קרח טרשי".
המשלחת > בואנוס איירס - 1903–1904

ב-2 בדצמבר 1903 הגיעה המשלחת אל פורט סטנלי, שם קיבלו את החדשות הראשונות מן העולם החיצון מאז יציאתם מאיי כף ורדה. לאחר שבוע מנוחה, הפליגה "סקוטיה" אל בואנוס איירס, לתיקונים והצטיידות לעוד עונה של עבודה. לברוס היו עוד עניינים לסדר בעיר; הוא התכוון לשכנע את ממשלת ארגנטינה לקבל אחריות על התחנה המטאורולוגית באי לורי אחרי יציאת המשלחת. במהלך המסע אל בואנוס איירס, עלתה ה"סקוטיה" על שרטון בשפך ריו דה לה פלאטה, והייתה תקועה שם ימים אחדים לפני שצפה והשתחררה והובלה אל תוך הנמל בעזרת גוררת, ביום 24 בדצמבר.
במהלך ארבעת השבועות הבאים, כשהאונייה הייתה במבדוק, ניהל ברוס משא ומתן עם ממשלת ארגנטינה על עתידה של תחנת החיזוי. עזרו לו בכך הכומר הבריטי המקומי, הקונסול הבריטי וד"ר ו. ג'. דייוויס, שהיה מנהל המשרד למטאורולוגיה של ארגנטינה. משרד החוץ הבריטי, שאליו פנה במברק, לא התנגד לתוכנית. ב-20 בינואר 1904 אישר ברוס הסכם, לפיו ייצאו שלושה עוזרים מדעיים של ממשלת ארגנטינה לאי לורי לעבוד שם במשך שנה אחת, בפיקוחו של רוברט מוסמן, כצעד הראשון להסדר שנתי קבוע. אז העביר באופן רשמי את מבנה "בית אומונד", על רהיטיו וציודו וכל המכשירים המגנטיים והמטאורולוגיים שבו, לממשלת ארגנטינה.
אחדים מאנשי הצוות המקורי עזבו את המשלחת בזמן שהותה בארגנטינה, חלקם עקב מחלה ואחד שפוטר בגלל התנהגות בלתי נאותה. מחליפים גויסו מקרב תושבי המקום. "סקוטיה" יצאה אל האי לורי ב-21 בינואר והגיעה לשם ב-14 בפברואר. כעבור שבוע, לאחר תום החפיפה עם הקבוצה המטאורולוגית, שנועדה להיאסף משם כעבור שנה בספינת התותחים הארגנטינאית "אורוגוואיי", "יצאה "סקוטיה" למסעה השני אל ים ודל.
המשלחת > המסע השני, 1904

"סקוטיה" עשתה את דרכה לדרום-מזרח, לעבר שטחו המזרחי של ים ודל, במזג אוויר נוח. אנשי המשלחת לא נתקלו בקרח דחוס עד שנמצאו דרומית לחוג האנטארקטי, ויכלו להתקדם על מי מנוחות עד 3 במרץ, אז עצר קרח דחוס כבד את הספינה ב-'18, 72° דרום, '59, 17° מערב. קריאת מעמקים גילתה עומק-ים של 2,068 מ', בהשוואה ל-4,600 מ' שהייתה המדידה הכללית עד אז. מכאן הסיקו, שהם מתקרבים ליבשה. שעות ספורות אחר כך, הגיעו אל חומת קרח, שחסמה את דרכם לכיוון דרום-מזרח. במהלך הימים הבאים, הפליגו דרומה לאורך שפת החומה הזו למשך כ-240 ק"מ. קריאת מעמקים במרחק 4 ק"מ משפת החומה נתנה עומק של 291 מ' בלבד, סימן מובהק לנוכחות יבשה מעבר לחומת הקרח. תוך זמן קצר התגלה מתווה מטושטש של יבשה זו, וברוס כינה אותה ארץ קואטס על שם המממנים העיקריים שלו. היה זה הסמן החיובי הראשון לגבולותיו המזרחיים של ים ודל בקו רוחב גבוה, שממנו עלתה האפשרות, שהים קטן במידה ניכרת מכפי ששיערו קודם. ברוס ויתר על תוכנית לביקור בארץ קואטס בקבוצת מזחלות בגלל מצב קרח הים.
ב-9 במרץ 1904 הגיעה "סקוטיה" אל קו הרוחב הדרומי ביותר שלה, '01, 74° דרום. בנקודה זו, הייתה הספינה כלואה ללא תזוזה בקרח הדחוס, ואיים עליה הסיכוי להישאר לכודה למשך החורף. במהלך תקופה זו של חוסר פעילות צולם נגן חמת החלילים גילברט קר כשהוא מנגן סרנדה לפינגווין. ב-13 במרץ השתחררה הספינה והחלה לשוט לאיטה לצפון-מזרח בכוח הקיטור. במשך כל החלק הזה של המסע התנהלה תוכנית סדירה של בדיקות מעמקים, סריקות והעלאת דגימות מקרקעית הים, שסיפקה תיעוד מקיף של האוקיינוגרפיה והחיים הימיים של ים ודל.
"סקוטיה" נעה לעבר קייפטאון בנתיב שהביא אותה אל האי גוף, בליטה וולקנית, שמעולם לא זכתה לביקור משלחת מדעית. ב-21 באפריל עשו ברוס ועוד חמישה אנשים יום תמים על החוף, באיסוף דגימות. אז התקדמה הספינה אל קייפטאון והגיעה ליעדה ב-6 במאי. אחרי עבודת מחקר נוספת באזור מפרץ סלדאנהא, הפליגה "סקוטיה" הביתה ב-21 במאי.
במסע הביתה עצרה המשלחת באי סנט הלנה וביקרה בביתו של נפוליאון הגולה, שאותו מצאו נטוש ומוזנח. ב-7 ביוני הגיעה הספינה לאי אסנסיון, שם התפעלו מצבי הענק, שאחדים מהם הגיעו לאורך של 1.2 מ'. הנמל האחרון שבו ביקרו היה הורטה, באיים האזוריים, שם עצרו לחנייה קצרה ב-5 ביולי לפני שהמשיכו בדרכם הביתה.
השיבה הביתה והשנים הבאות

המשלחת התקבלה בחום בשובה לקלייד ב-21 ביולי 1904. קבלת פנים רשמית ל-400 איש נערכה בתחנה האוניברסיטאית לביולוגיה ימית במילפורט, ובה קרא ג'ון מאריי מברק ברכות מן המלך אדוארד השביעי. ברוס קיבל את מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד, ורב החובל רוברטסון קיבל את מדליית הכסף.
בעקבות המשלחת נרשמו וקטלגו יותר מ-1,000 דגימות מן החי, ש-212 מהן לא נודעו קודם למדע. עם זאת, שום הכרה רשמית לא הגיעה מלונדון, שם הפעיל מרקהם את השפעתו להתעלמות מעבודת המשלחת הסקוטית או לזלזול בממצאיה. חבריה לא זכו למדליות הקוטב היוקרתיות של החברה הגאוגרפית המלכותית, שהוענקו לחברי משלחת דיסקברי כששבה לאנגליה חודשיים אחרי "סקוטיה". מדליות הקוטב הוענקו גם לחברי כל אחת ממשלחותיו המאוחרות של סר ארנסט שקלטון ולחברי משלחת אוסטרלאסיה של דאגלס מוסון. ברוס נאבק ללא הצלחה במשך שנים לתיקון מה שראה כעוול חמור, עלבון לארצו ולמשלחתו. אפשר, שסלידת הממסד הגאוגרפי בלונדון נבעה בחלקה מן הלאומנות הסקוטית המופגנת של ברוס, שהשתקפה בהערה המקדימה שלו עצמו לתולדות המשלחת מאת רודמוז בראון, שבה נאמר: "אף כי "מדע" הייתה מילת המפתח של המשלחת, "סקוטלנד" היא שנחרתה על דגלה; וייתכן שבחתירה לשרת את האנושות בהוספת עוד חוליה לשרשרת הזהב של המדע, הוכחנו גם שהלאומיות של סקוטלנד היא כוח שאין להתעלם ממנו."
כתולדה חשובה של המשלחת, הקים ברוס מעבדה אוקיינוגרפית באדינבורו, שאלבר השני, נסיך מונקו פתח רשמית בשנת 1906. המעבדה שימשה לאחסון האוסף הגדול של ממצאים ביולוגיים, זואולוגיים וגאולוגיים שהצטברו במשך מסעות ה"סקוטיה", וכן במסעותיו הארקטיים והאנטארקטיים הקודמים של ברוס. כמו כן היה זה בסיס להכנת הדיווחים המדעיים של המשלחת הסקוטית, ומטה כללי למפגשים של חוקרי קוטב - ננסן, אמונדסן ושקלטון פקדו את המקום - ולתכנון וארגון של עוד מיזמי קטבים סקוטיים.
אף כי ברוס המשיך לנסוע לאזור הארקטי למטרות מדע ומסחר, הוא לא עמד שוב בראש משלחת לאנטארקטיקה, מאחר שתוכניותיו לחצייה טראנס-אנטארקטית עלו בתוהו עקב מחסור במימון. הדוח"ות המדעיים של המשלחת הסקוטית המלכותית הושלמו רק לאחר שנים רבות; רובם התפרסמו רק בין 1907 ל-1920, אבל כרך אחד התעכב עד 1992. הצעה להסב את המעבדה למכון קבע אוקיינוגרפי לאומי של סקוטלנד לא יצאה לפועל, ועקב קשיי מימון, נאלץ ברוס לסגור אותה בשנת 1919. הוא מת שנתיים לאחר מכן, בגיל 54.
בזמן זה, כמעט לא זכר עוד איש את משלחת "סקוטיה", אפילו בסקוטלנד, ובתולדות חקר הקטבים העיבו עליה הרפתקאותיהם המזהירות יותר של סקוט ושקלטון. כותבי הרשומות ההיסטוריות הללו הסתפקו בדרך כלל באזכור קצר או בהערת שוליים, כשהיו הדברים אמורים במשלחת הסקוטית המלכותית, וכמעט לא התייחסו להישגיה. ברוס חסר כריזמה וכישרון ליחסי ציבור (" ... דוקרני ממש כמו דרדר סקוטי", לדברי חבר ותיק), והייתה לו נטייה לרכוש אויבים רבי-השפעה. עם זאת, במילים של הפרופסור לאוקיינוגרפיה טוני רייס, משלחתו הוציאה לפועל "תוכנית מקיפה יותר מזו של כל משלחת קודמת או בת-ימינו לאנטארקטיקה".
ספינת המשלחת "סקוטיה" הוחרמה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ושירתה כאוניית משא. ב-18 בינואר 1916 עלתה באש ונשרפה כליל על גבי שרטון בתעלה הבריטית.
 מאה שנה אחרי ברוס, ב-2003, יצאה משלחת בגרסה מודרנית של ה"סקוטיה" ועשתה שימוש במידע שאספה המשלחת הסקוטית המלכותית כבסיס לחקר שינויי אקלים בג'ורג'יה הדרומית במהלך המאה ה-20. משלחת זו קבעה, שתרומתה למחלוקת הבינלאומית בסוגיית ההתחממות הגלובלית מהווה מחווה נאותה למחקר החלוצי של המשלחת הסקוטית המלכותית.
הערות שוליים

↑  /diaryofclimatechange.shtml אתר ה-BBC, משלחת מדעית לאנטארקטיקה בנושא התמורות באקלים, במלאת 100 שנים למשלחת הסקוטית הלאומית
↑  קיימברידג', פולאר רקורד
↑  Captain Scott, Hodder & Stoughton. 2003, p.60
↑  קיימברידג', אתר פולאר רקורד
1 2  ספרייה דיגיטלית, מסע ה"סקוטיה"
↑  מחבר הספר "אוקיינוס עמוק" (המוזיאון לטבע, לונדון 2000, ISBN 0-565-09150-6
↑  קיימברידג', פולאר רקורד
↑  בי.בי.סי., יומני שינוי האקלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 118149294310180521739   WorldCat (עם VIAF): 118149294310180521739 
ויליאם ספירס ברוס, מנהיג המשלחת הסקוטית הלאומית
ה"סלטייר" הסקוטי, נס המשלחת
איי אורקני הדרומיים
"Omond House"
מפה של האי לורי ובה ציון מיקומו של בסיס אורקדס (לשעבר "בית אומונד")
החוף של ארץ קואטס, שהתגלה על ידי המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה במרץ 1904 וצולם בשנת 1915 במהלך משלחת אנדיורנס
גילברט קר, חבר במשלחת הסקוטית, מנגן בחמת חלילים לפני פינגווין, 1904
האי גוף, שם ביקרה המשלחת בשובה מים ודל. צולם בשנת 2005
הרקולס רובינסון, ברון רוזמיד

הרקולס ג'ורג' רוברט רובינסון, ברון רוזמיד הראשון (באנגלית: Hercules George Robert Robinson, 1st Baron Rosmead, בסינית: 羅士敏勳爵 או 羅便臣; ‏19 בדצמבר 1824 - 28 באוקטובר 1897) היה המושל החמישי של הונג קונג.
קורות חיים

רובינסון נולד לאדמירל הרקולס רובינסון. שני הוריו היו ממוצא אירי. רובינסון למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט ולאחר תום לימודיו, ב-27 בינואר 1843, הצטרף לגדוד חיל הרגלים ה-87. ב-6 בספטמבר 1844 רכש עליה בדרגה, ועם השנים עלה בדרגה והגיע לדרגת קפטן. 
ב-24 באפריל 1846 התחתן רובינסון עם עדה רוז ד'אמור (Ada Rose D'Amour), ונולדו להם בן אחד ושלוש בנות.
בשנת 1846 מונה להנהלת רשות העבודות הציבוריות באירלנד, ולימים הפך לממונה על ירידים ושווקים. פעולותיו בתקופת הרעב האירי הגדול בשנת 1848 והדוחות ששלח לאנגליה בעניינו הביאו למינויו ב-14 בפברואר 1854 לנשיא מועצת האי מונטסראט, בגיל 29 בלבד. הצלחתו בתפקיד הביאה למינויו כסגן המושל של סנט קיטס ב-6 בנובמבר 1855.
ב-17 ביוני 1859 מונה רובינסון לתפקיד המושל החמישי של הונג קונג, תפקיד בו כיהן עד מרץ 1865.
ב-28 ביוני 1859 הוענק לרובינסון תואר אבירות.
במהלך כהונתו כמושל, הביא רובינסון להגדלת המושבה ולהכללת חצי האי קאולון כחלק מהמושבה (אשר כללה קודם לכן אך ורק את שטח האי הונג קונג. כמו כן בתקופת כהונתו נוסדו הבנקים תאגיד הבנקאות הונג קונג ושנגחאי וסטנדרט צ'ארטרד, אשר הורשו להדפיס את הדולר ההונג קונגי (תפקיד אותו הם מבצעים עד ימינו).
רובינסון פיתח את מערכת המים של המושבה והורה על הקמת מאגר פוקפולאם.
ב-6 במרץ 1865 מונה רובינסון לתפקיד מושל ציילון.
ב-30 ביוני 1869 קיבל תואר אביר מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-4 במרץ 1872 מונה רובינסון לתפקיד מושל ניו סאות' ויילס, תפקיד בו כיהן עד ה-24 בפברואר 1879. בתקופת כהונה זו פעל לסיפוח איי פיג'י והפיכתם לחלק מהאימפריה הבריטית. בשל הצלחתו קיבל ב-28 בינואר 1875 תואר אביר גדול של מסדר סנט מייקל וסנט ג'ורג'.
בין ה-10 באוקטובר 1874 ועד ה-24 ביוני 1875 כיהן רובינסון כמושל בפועל של איי פיג'י.
ב-28 בינואר 1879 הועלה בדרגת האבירות שלו ובפברואר באותה שנה עבר רובינסון לניו זילנד. ב-21 באוגוסט 1880 במהלך מלחמת הזולו עבר לדרום אפריקה ומונה לתפקיד הנציב העליון של מושבת הכף. ב-7 באפריל 1881 מונה לנציב העליון של דרום אפריקה במטרה שיסדיר את השליטה ברפובליקה הדרום-אפריקאית.
ב-1883 שב לאנגליה ומונה למועצה המלכותית במטרה לייעץ בעניין טרנסוואל וב-27 בפברואר 1884 חתם בשם ממשלת בריטניה על 
הסכם לונדון עם פול קרוגר נשיא טרנסוואל.
בשובו לדרום אפריקה נאבק רובינסון בבורים בבוטסואנה אשר הכריזו על הקמת רפובליקת סטללנד. רובינסון שלח את ג'ון מקנזי וססיל רודס לשאת ולתת עם הבורים אולם לאחר כישלון המשא ומתן שלח בשנת 1885 את סר צ'ארלס וורן לכבוש ולספח את האזור.
ב-29 בספטמבר 1886 מונה רובינסון לחקור האשמות שהועלו נגד סר ג'ון פופ הנסי, מושל מאוריציוס.
במאי 1889 פרש רובינסון מתפקידו כמושל דרום אפריקה, וב-6 בפברואר 1891 קיבל תואר ברונט. על אף פרישתו, הוא התבקש לשוב ולכהן כמושל דרום אפריקה, וב-6 באפריל 1895 מונה לתפקיד בשנית.
ב-10 באוגוסט 1896 קיבל רובינסון את התואר ברון רוזמיד ובהתאם קיבל מושב בבית הלורדים. רובינסון שב לדרום אפריקה באותה שנה אולם בשל מצבו הבריאותי התפטר מתפקידו כמושל באפריל 1897.
רובינסון נפטר ב-28 באוקטובר 1897 ונקבר בבית הקברות ברומפטון שבלונדון.
במותו ירש בנו, הרקולס ארתור טמפל רובינסון את התואר "ברון רוזמיד".
מורשתו

דרך רובינסון וכן דרך רוזמיד והאי רובינסון באי הונג קונג נקראו על שמו של רובינסון, כמו גם דרך רובינסון שבחצי האי קאולון (לימים שונה שמה לדרך נייתן). שדרות רוזמיד בקייפטאון שבדרום אפריקה נקראת על שמו, כמו גם שתי עיירות קטנות בשם רוזמיד בדרום אפריקה.
הערות שוליים

↑  הלונדון גאזט, 27 בינואר 1843, מהדורה 20190, עמ' 291
↑  הלונדון גאזט, 6 בספטמבר 1844, מהדורה 20380 עמ' 3077
↑  הלונדון גאזט, 14 בפברואר 1854, מהדורה 21521 עמ' 427
↑  הלונדון גאזט, 6 בנובמבר 1855, מהדורה 21621, עמ' 3363
↑  הלונדון גאזט, 17 ביוני 1859, מהדורה 22275, עמ' 2361
↑  הלונדון גאזט, 28 ביוני 1859, מהדורה 22280, עמ' 2514
↑  הלונדון גאזט, 6 במרץ 1865, מהדורה 22946, עמ' 1376
↑  הלונדון גאזט, 30 ביוני 1869, מהדורה 22946, עמ' 1376
↑  הלונדון גאזט, 4 במרץ 1872, מהדורה 23512 עמ' 3750
↑  הלונדון גאזט, 29 בינואר 1875, מהדורה 24175, עמ' 347
↑  הלונדון גאזט, 25 בפברואר 1879, מהדורה 24684, עמ' 932
↑  הלונדון גאזט, 24 באוגוסט 1880, מהדורה 24876, עמ' 4623
↑  הלונדון גאזט, 8 באפריל 1881, מהדורה 24960, עמ' 1734
↑  הלונדון גאזט, 1 באוקטובר 1886, מהדורה 25630, עמ' 4784
↑  הלונדון גאזט, 6 בפברואר 1891, מהדורה 26132 עמ' 680
↑  הלונדון גאזט, 9 באפריל 1895, מהדורה 26614, עמ' 2131
↑  הלונדון גאזט, 11 באוגוסט 1896, מהדורה 26767, עמ' 4571
↑  הלונדון גאזט, 4 בפברואר 1898\ מהדורה 26935, עמ' 696
| המושלים של ניו סאות' ויילס |
| --- | --- | --- |
| לפני איחוד אוסטרליה | פיליפ • הנטר • קינג • בליי • מקווארי • בריזבן • דרלינג • בורק • גיפס • פיצרוי • דניסון • יאנג • בלמור • רובינסון • לופטוס • קרינגטון • ג'רסי • דאף • המפדן • בושאם |  |
| אחרי איחוד אוסטרליה | ראוסון • צ'למספורד • סטריקלנד • דיווידסון • דה-שייר • גיים • גאורי • אנדרסון • וייקהרסט • נורתקוט • וודוורד • קטלר • רולנד • מרטין • סינקלייר • סמואלס • באשיר • הארלי • ביזלי |  |
| המושלים והמושלים הכלליים של ניו זילנד |
| --- | --- | --- |
| מושלים | הובסון • פיצרוי • גריי • גור בראון • בואן • ג'יימס פרגוסון • נורמנבי • רובינסון • המילטון גורדון • ג'רבויס • אונסלו • גלאזגו • רנרפלי • פלנקט • איזלינגטון • ליברפול |  |
| מושלים כלליים | ליברפול • ג'ליקו • צ'ארלס פרגוסון • בלדיסלאו • גולוויי • ניואול • פרייברג • נורי • קובהם • ברנרד פרגוסון • פוריט • בלנדל • הוליאוק • ביטי • ריבס • טיזרד • הרדי בויס • קרטרייט • סטיאננד • מטפארה • רדי • קירו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: robinson-sir-hercules-george-4493  GND: 1204236399  ISNI: 0000 0000 6369 5293  LCCN: n86139809  NLA: 35289856  NTA: 363589740  SNAC: w6p56xhx  Trove: 496800  VIAF: 77805368   WorldCat (עם VIAF): 77805368
הרקולס סגרס

| --- | --- |
 לידה:  1589? הארלם, הולנד 
 פטירה:  1638? (בגיל 49 בערך) האג, הרפובליקה ההולנדית 
 תחום יצירה:  ציור, אמנות חזותית, גרפיקה 
 זרם באמנות:  בארוק 
 הושפע על ידי:  Gillis van Coninxloo 
 יצירות ידועות:  River Valley, River Valley 
 
הרקולס סגרס, נופים הרריים, 1650
הרקולס סגרס (Hercules Seghers) (בערך 1589 - בערך 1638) היה צייר ומדפיס הולנדי בתור הזהב של הציור ההולנדי.  הוא נקרא "צייר הנוף בעל השראה, הניסיון והמקוריות הגדולים ביותר" בתקופתו. כנ״ל גם בתחום הדפוס החדשני עוד יותר.
חייו

הרקולס נולד בהארלם, כבנו של סוחר בדים, במקור מפלנדריה, שעבר לאמסטרדם בשנת 1596. שם הלך הרקולס לחניכות בציור נוף פלמי אצל הצייר המוביל ג'יליס ואן קונינקסלו, אך ככל הנראה, חניכתו התקצרה עקב מותו של קונינקסלו בשנת 1606. סגרס ואביו קנו מספר מיצירותיו במכירה הפומבית של אוסף הסטודיו כפי שעשה פיטר לסטמן. אביו של סגרס נפטר בשנת 1612, לאחר מכן חזר להארלם והצטרף לגילדת סנט לוק בהארלם.
הוא שב לאמסטרדם בשנת 1614 כדי להשיג משמורת על בת לא לגיטימית, ובשנה שלאחר מכן התחתן עם אנקה ואן דר ברוגן מאנטוורפן, שהייתה מבוגרת ממנו בשש עשרה שנה. בשנת 1620 קנה בית גדול בג'ורדאן שבלינדנגרכט בכ-4,000 גילדן הולנדי, אולם בסוף שנות ה-1620 היו לו חובות, ובשנת 1631 נאלץ למכור אותו. מהסטודיו שלו בגג הבית, שנהרס ב -1912, נשקף נוף שנמצא על אחד התחריטים שלו.
באותה שנה עבר לאוטרכט והחל למכור אמנות. בשנת 1633 עבר להאג. נראה שהוא נפטר בשנת 1638, כשקורנליה דה וייט מוזכרת כאלמנתו של "הרקולס פיטז". כמו פרטים נוספים מהתיעוד על חייו של סגרס, מתבסס על נדירות שמו הפרטי. מקורות מאוחרים אמרו כי סגרס היה שתיין בסוף ימיו ונפטר לאחר שנפל במדרגות.
המוניטין שלו הוכר על ידי סמואל ואן הושטראטן, שהציג אותו יותר כאב רומנטי גאון בודד, עני ולא מובן, הערכה המבוססת בעיקר על תחריטיו .