stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרים ברוידא
הערות שוליים

↑  דניאל פיינמן, קומדיות שקספיר בתרגום א. ברוידא, דבר, 28 בינואר 1966.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259132805171  BnF: cb13744574h (data)  GND: 1130347494  ISNI: 0000 0000 8184 5507  LCCN: no94004508  SUDOC: 153090030  VIAF: 115860134   WorldCat (עם VIAF): 115860134 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בעלי חיים בשימוש צבאי

הסוסים שימשו את האדם עוד מהעת העתיקה. בתמונה רואים הוסר מהמאה התשע עשרה
במהלך ההיסטוריה בעלי חיים שימשו את האדם לצורכי מלחמה ולוגיסטיקה צבאית. בני האדם ניצלו את תכונותיהם המיוחדות של החיות (כוח רב, חושים מחודדים) על מנת לבצע דברים שלאדם קשה לבצעם.
בעלי חיים שימשו את האדם בתור בהמות משא ורכיבה החל מהאלף ה-4 לפנה"ס בשומר. בהמות אלו משכו את מרכבותיהם של השומרים.
בחלק מהצבאות נהגו לתת לבעלי החיים יחס מיוחד ואף מוענקים להם עיטורים ודרגות בטקסים, כחייל מן השורה.
סוסים

סוסים היו הבהמות העיקריות שמשכו את המרכבות של העולם העתיק. לאחר מכן, היו הסוסים בהמת הרכיבה העיקרית של העת העתיקה, ימי הביניים והעת החדשה. פרשים רכבו אמנם גם על בהמות אחרות כגון גמלים, אך בשל מזגם הנוח, מהירותם הרבה ואומץ לבם, היו הסוסים לבהמת הרכיבה המועדפת על הפרשים.
גם היום יש שימוש בסוסים בכוחות הביטחון, בעיקר למטרות סיור וכן לשליטה בקהל.
כלבים

הכלב הוא חיה מבויתת, נוחה לאילוף ונאמנה מאוד לבעליה. הכלב מצטיין בחוש ריח מפותח ובאינטליגנציה יחסית גבוהה המאפשרת לו ללמוד ולבצע תרגולות שונות. עקב תכונות אלה הוא שימושי בפעילותם של כוחות הביטחון.
כלבים משמשים כיום ככלי עזר רב ערך לכוחות הביטחון, בהם הצבא והמשטרה (כלב משטרה), במגוון רב של תרחישים:
כלבי שמירה - המגנים על מתקנים צבאיים ומשטרתיים מפני פולשים.
כלבי תקיפה - המתקיפים אויבים ופושעים.
כלבי איתור - כלבים המאומנים בחיפוש חשודים ואיתור סמים.
כלבי גישוש - כלבים המאומנים בחיפוש חשודים באמצעות ריח ומעקב אחרי עקבות.
כלבי חילוץ - כלבים המאומנים בחיפוש בני אדם מתחת להריסות. ישנם גם כלבי חילוץ זעירים המסוגלים להיכנס לעומק ההריסות.
כלבים לאיתור חומרי נפץ - כלבים המאומנים באיתור חומרי נפץ באמצעות חוש הריח.
כלבי התרעה - ביחידת עוקץ נעשה ניסוי שבמסגרתו הופעלו שני כלבים זעירים שנישאו בתוך אפוד הכלבן שלהם. הכלב היה מסוגל לזהות אדם מתקרב מטווח עצום ולהתריע מפני התקרבותו וכך להזהיר את הכוח. כדי שהכלב לא ינבח ויחשוף את המארב נחתכו בניתוח מיתרי הקול שלו והכלב אולף לסמן את ההתקרבות בדרכים אחרות. הניסוי היה מוצלח מאוד אך לאחר שאחד הכלבים מת לא היה לכך המשך.
כלבים מתאבדים - עוד ניסוי שנעשה בצה"ל הוא לאלף כלבים, שהורכב עליהם מטען נפץ, לרדוף אחרי נקודה של לייזר. את הלייזר כיוון לוחם של צה"ל על יעד של מחבלים, והכלב היה רץ לשם ומתפוצץ. המבצע היחיד שבו הניסוי יצא לפועל היה מבצע כחול וחום, שבו הכלבים נשלחו לתוך מערות שבהן הסתתרו מחבלים, אך למרות שהמבצע הוכתר כהצלחה, הניסיון עם כלבי הנפץ נכשל, ומאז לא נעשה ניסיון נוסף להשתמש בכלבים מתאבדים.
את הכלבים מאמנת יחידה הנקראת "כלבנים" (באנגלית: K9, נשמע כמו canine = כלבני) האחראית על אילוף והכשרת הכלבים, וכן על הפעלתם בשטח. גם לצה"ל יש יחידת כלבנים ששמה יחידת עוקץ.
ראו עוד:
סילוק פצצות
כלב נגד טנקים
כלב רפואי
בהמות משא

בהמות משא כגון שוורים, חמורים, פרדות, גמלים ואחרים אפשרו את שינוע האספקה לכוחות. בהמות המשא הבטיחו את התקדמותו של הצבא ושימשו כמזונו בהיעדרו של מזון אחר. השוורים, בגלל כוחם הרב, שימשו גם לגרירת תותחים כבדים לשדה הקרב.
באזורים הרריים שימשו בעלי חיים, חלקם אנדמיים כגון יאק הבית או למה, כדי לשנע אספקה. הפרדות נשארו בשימוש צבאי עד עצם היום הזה באזורים הרריים שאליהם לא יכולים להגיע כלי רכב.
בעלי כנף > יוני מלחמה

יונים שימשו בתור שליחים מהעת העתיקה ועד העת החדשה. המסרים שהעבירו יוני הדואר היו חשובים לתפקוד הכוחות ולא פעם היו הקשר היחיד של המבצר הנצור עם העולם החיצון.
בעלי כנף > בעלי כנף אחרים

במלחמת העולם השנייה היה ניסיון להשתמש בעטלפים על מנת לפזר פצצות תבערה מעל יפן, אך רעיון פצצת העטלף נגנז לאחר פיתוח פצצת האטום. פרויקט מוזר יותר היה פרויקט יונה: פיתוח טיל המונחה באמצעות יונים, אך למרות שזה הצליח יותר מקודמו, גם הוא לא נכנס לשירות מבצעי.
בצה"ל נבחנו אווזים כמתריעים על התקרבות לגדרות בסיסים ובזים כמתריעים על התקרבות אדם לכוח שאורב בשטח. הניסויים היו מוצלחים מאוד אך לאחר ש"המשוגע לדבר" השתחרר הם הופסקו.
ידוע על שימוש בעופות דורסים למטרות איתור והכוונת מטרות, ובעבר גם כמענה ללכידת עופות שבשרות האויב דוגמת יונים.
ביולי 2018, בז שלרגלו נקשר חוט שבקצהו חומר בעירה, שימש את תושבי רצועת עזה להצתת דליקה בעוטף עזה[דרוש מקור].
פיל מלחמה

פיל מלחמה הייתה חיית המלחמה האימתנית ביותר של העת העתיקה. החיה העצומה רמסה את האויב שעמד מולה והטילה מורא בלב חייליו. הפחד לו גרמו הפילים היה עצום: רוב הצבאות, למעט הממושמעים ביותר, ברחו למראה פילי מלחמה בשורות האויב.
מקרה מפורסם הוא מותו של אלעזר המכבי באחד הקרבות של מרד החשמונאים, על ידי פיל שמחץ אותו למוות.
חזירי מלחמה

בעבר השתמשו הרומאים בחזירי מלחמה. חזירים יכולים להשמיע קולות חזקים מאוד, קרוב לרעש שמפיק מטוס שממריא. כשהיו צבאות האויב מתקרבים לשדה הקרב יחד עם פילי מלחמה, היו החזירים שבשרות הרומאים מרעישים ומבהילים את הפילים, שבתגובה, רמסו את חיילי האויב. פליניוס הזקן מתאר זאת בספרו "תולדות הטבע".
איתור חומרי נפץ

בעלי חיים יכולים לאתר חומרי נפץ בזכות חוש הריח המחודד שלהם, הרגיש במידה בלתי רגילה לחומרים כימיים וחזק אלפי מונים מזה של האדם.
השימוש בכלבים לאיתור חומרי נפץ ואמצעי לחימה הוא הנפוץ ביותר מבין בעלי החיים השונים. יכולות ההרחה של הכלבים, כושרם הגופני ויכולת הביות הקלה יחסית שלהם מהווים סיבות מרכזיות לשימוש בכלבים למשימות איתור חומרי נפץ.
כרגע משתמשים בבעלי החיים הבאים על מנת לרחרח אחרי חומרי נפץ:
כלב
חזיר
בעלי חיים ימיים

חיל הים האמריקני משתמש בדולפינים ואריות ים על מנת לאתר ולפרק מוקשים ימיים.
בעלי חיים נוספים > דובים

ידוע בעבר על שימוש בדובים מאולפי בשדה הקרב. הפעם האחרונה הידוע על שימוש בדוב הוא בזמן מלחמת העולם השנייה על ידי דוב בשם וויטק.
בעלי חיים נוספים > פרימטים

ידוע על שימושים בפרימטים בשרות הצבא שלא בניסויים מדעים בסין, בשמשו כנשק תבערה. מקרה חריג לשימוש בתקופה המודרנית היה של הבבון ג'קי(אנ') בשרות צבא דרום אפריקה בזמן מלחמת העולם הראשונה, עת ששימש בין היתר לזיהוי מוקדם של האויב.
בתרבות > סרטים

עזית הכלבה הצנחנית
פגוש את היונים
סוס מלחמה
ראו גם

דולפינים לוחמים
כלבים בשימוש צבאי
כלב נגד טנקים
תוכנית היונקים הימיים של חיל הים האמריקני
סוסים במלחמת העולם הראשונה
חתלתול אקוסטי
קבורה של בעלי חיים צבאיים
הנצחה של בעלי חיים צבאיים
הערות שוליים

כלב לאיתור נפגעים לבוש במסכת גז, מתקופת מלחמת העולם הראשונה
Stubby כלב מלחמה ידוע אשר השתתף במלחמת העולם הראשונה ואף הוענקה לו דרגת סמל
כלבן בחיל המארינס האמריקאי, באימון עם כלבו.
חייל מצרי רוכב על גמל בגבול עם ישראל
The Happiest Days of Our Lives

| --- | --- |
 שיר בביצוע פינק פלויד
 מתוך האלבום The Wall
 יצא לאור:  30 בנובמבר 1979 (בריטניה) 8 בדצמבר 1979 (ארצות הברית)
 תאריך הקלטה:  אפריל-נובמבר 1979
 סוגה:  רוק מתקדם
 שפה:  אנגלית 
 אורך:  1:46
 חברת תקליטים:  הרווסט רקורדס, EMI 
 כתיבה:  רוג'ר ווטרס
 הפקה:  בוב אזרין, דייוויד גילמור, ג'יימס גאת'רי, רוג'ר ווטרס
 
The Happiest Days of Our Lives הוא שיר של להקת פינק פלויד, שנכלל באלבום The Wall בשנת 1979.
הרכבה

השיר הוא בערך דקה ו-46 שניות באורכו, ומתחיל עם 24 שניות של אפקט קולי של מסוק, ואחריו מנהל בית הספר צועק (במסוק) "You! Yes, you! Stand still, laddie!" בביצוע רוג'ר ווטרס. הקול המוביל של ווטרס בעל הד הפוך. הכלי המוביל הוא גיטרה חשמלית עם אפקט של דיליי.
עלילה

The Wall מספר את סיפורו של פינק, כוכב רוק ממורמר ומנוכר בנסיגה מהחברה ומערכות יחסים אישיות. "The Happiest Days of Our Lives" נוגע בילדות של פינק, הלומד בבית ספר המנוהל על ידי מורים קפדניים ולעיתים קרובות אלימים, אשר מתייחסים לתלמידים בבוז.
לדברי ווטרס, המילים היו השתקפות של זמנו השלילי בבית הספר [דרוש מקור].
סיקורים

בסיקור שנעשה לשיר נכתב כי הוא ״הקדמה מעולה״ לחלק השני של Another Brick in the Wall, וכן שהוא ״הקטע המוזיקלי הטוב ביותר״ של ווטרס. כמו כן, צוין שם שמדובר ב״אחד משירי הרוק המושמעים ביותר ברדיו האמריקאי בארבעים השנים האחרונות״.
הערות שוליים

↑  All 165 Pink Floyd Songs, Ranked From Worst to Best, מתוך אתר vulture.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: af530ac7-d7d7-3f17-b0cf-4c6ef2074fb8
יוסף מדמוני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1872
 פטירה:  1948 (בגיל 76 בערך)
 תקופת הפעילות:  ?–1948 
 אב:  סעדיה מדמוני 
 צאצאים:  ברוך מדמוני 
 
יוסף מדמוני (תעתיק מדויק: מצ'מוני; 1872–24 ביוני 1948) היה רב יוצא תימן, יליד העיר חאפד, פרבר לצנעא בירת תימן.
ביוגרפיה

מדמוני עלה לארץ ישראל בשנת 1882, בגיל תשע, בגל השני של עליית יהודי תימן "אעלה בתמר", אותה הנהיג אביו הרב סעדיה מדמוני. יחד עם אביו, הגיע לארץ ישראל לאחר מסע של חודשים והשתקע בכפר הערבי סילואן, באזור שנקרא כפר התימנים בשילוח, שם הוקמה קהילה יהודית. עם מות אביו, הפך לראש הקהילה של יהודי תימן במקום.
בשנת 1929, לאחר פרעות תרפ"ט ומפחד התפשטות הפרעות, ברח בראש בני הקהילה לחודשים אחדים אל תוך חומות העיר העתיקה. ערביי הכפר שמרו על הרכוש והבתים של בני הקהילה היהודית עד לחזרתם מספר חודשים מאוחר יותר. כעשר שנים לאחר מכן, בשנת 1938, יחד עם המוכתר האזרחי של יהודי הכפר, אהרון מליח, הוליך הרב מדמוני את יהודי הכפר בפעם השנייה אל העיר העתיקה, שוב מפחד הפרעות של ערביי חברון שהשתקעו בכפר השילוח והגדילו בו את כוחם.
לאחר חצי שנה של חיי פליטות בעיר העתיקה, העתיק מדמוני את מגוריו עם רבים מבני קהילתו אל העיר החדשה, אל שכונת נחלת אחים, מתחם בנחלאות, שהיה ממקימיה ובה הקים את ביתו. הוא הפך לראש הקהילה היהודית בשכונה, עד לפטירתו בשנת 1948. הוא נקבר בבית הקברות סנהדריה.
הרב מדמוני מילא שליחויות מטעם התנועה הציונית הן בקרב יהודי תימן, והן בקהילת יהדות הודו בבומביי. כשאר רבני תימן, גם הוא ראה בפעילות הציונית להיאחז בארץ ישראל מצווה גדולה.
הערות שוליים

↑  יוסף טובי, על התיישבות יהודי תימן בכפר השילוח
↑  יוסף מדמוני באתר GRAVEZ
אנטאנס סמטונה

אנטאנס סמטונה (בליטאית: Antanas Smetona;‏ 10 באוגוסט 1874 – 9 בינואר 1944) היה מדינאי ליטאי חשוב בליטא בתקופה של בין שתי מלחמות העולם, כיהן בתפקיד נשיא ליטא מ-4 באפריל 1919 ל-19 ביוני 1920, ושוב מ-19 בדצמבר 1926 עד 15 ביוני 1940, מעט לפני כיבושה על ידי ברית המועצות והקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית. היה לאחד מהאידאולוגים המשמעותיים של הלאומיות הליטאית.
ביוגרפיה > נעורים ותחילת דרכו

סמטונה נולד ב-10 באוגוסט 1874 בכפר אוז'ולייניס (בליטאית: Užulėnis), בפלך קובנה שבליטא שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית, בן למשפחת איכרים, צמיתים לשעבר באחוזה של משפחת רדזיוויל. סמטונה היה השמיני מבין תשעה ילדים. הוריו היו עובדים קשיי יום שהצליחו להכפיל את 5 ההקטארים שירשו. אביו ידע קרוא וכתוב וסמטונה הקטן למד קריאה בבית. אביו מת ב-1885 ולמרות הקשיים הכלכליים, סמטונה היחיד מבין אחיו שנשלח ללמוד בבית ספר יסודי בעיירה טאויינאי שם שפת הלימוד הייתה רוסית. אימו קיוותה שהוא יהיה נזיר, מה שלא עמד בקנה מידה אחד עם תוכניותיו. את הלימודים התיכוניים עבר בגימנסיות שונות, גורש כיוון שסירב להתפלל ברוסית אך לבסוף סיים אותם בגימנסיה מספר 9 בסנט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, בשנת 1897. לאחר מכן המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת סנט פטרבורג. לאחר סיום לימודיו האקדמיים ב-1902 הוא עבר לווילנה שם עבד בבנק עד 1915. הוא היה לשותף פעיל בחיי התרבות הליטאיים. מימיו הראשונים בליטא היה מעורב סמטונה בפעילויות של קבוצות ליטאיות לאומניות, והצטרף למפלגה הליטאית הדמוקרטית שיוצגה בסיימאס הגדול של וילנה, ומאוחר יותר גם נבחר לפרזידיום שלה. ב-1905–1906 הוא ערך את השבועון לייטובוס אוקינינקס (החקלאי הליטאי). ב-1907 ייסדו סמטונה והמהפכן יואזאס טומאס-ואיז'גאנטאס (Juozas Tumas-Vaižgantas) שותפות על מנת להוציא לאור את העיתון וילטיס (התקווה). בעיתון זה, סמטונה קרא לאחדות לאומית. בשנים הבאות היה חבר במספר ארגונים חברתיים ליטאיים וממייסדי חברת הוצאה לאור לספרים בליטאית.
ביוגרפיה > בפוליטיקה

במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה סגן היו"ר ולאחר מכן יושב הראש של הוועד הליטאי המרכזי להצלה, שעזר לקורבנות המלחמה. בקיץ 1916, סמטונה, ביחד עם עוד מספר ליטאים מווילנה, הציגו מזכר למפקד הגרמני העליון בחזית המזרחית בו הם דורשים את הזכות של האומה הליטאית להיות בעלת מדינה עצמאית. ב-6 בספטמבר 1917 הוא החל להוציא לאור את העיתון Lietuvos Aidas בהיותו המוציא לאור ועורך ראשי. בגיליון הראשון של העיתון, סמטונה כתב כי המטרה המרכזית והחשובה ביותר של האומה הליטאית היא ייסודה מחדש של מדינה ליטאית עצמאית. בין ה-18 ל-22 בספטמבר 1917 הוא השתתף בכנס הליטאי בווילנה, ונבחר ליו"ר מועצת ליטא (ליטאית: Lietuvos Taryba) וכיהן בתפקיד בין השנים 1917–1919. ב-16 בפברואר 1918 סמטונה חתם על הכרזת העצמאות של ליטא (ליטאית: Lietuvos Valstybės atkūrimo aktas). בין דצמבר 1918 ל-מרץ 1919 הוא חי בעיקר בגרמניה ומדינות סקנדינביות על מנת לגייס הלוואות למדינה הליטאית שזה עתה קמה.
ביוגרפיה > בפוליטיקה > נשיא ליטא- הקדנציה הראשונה

ב-4 באפריל 1919 מועצת המדינה של ליטא בחרה באנטאנס סמטונה להיות נשיא הרפובליקה הראשון. הוא החזיק בתפקיד זה זמן קצר כיוון שב-19 באפריל 1920 האספה המכוננת של ליטא (ליטאית: Steigiamasis Seimas) שזה עתה נבחרה, בחרה לתפקיד את אלקסנדרס סטולגינסקיס (ליטאית: Aleksandras Stulginskis). לאחר שהודח מתפקידו, ערך מספר ירחונים בין השנים 1921 ל-1924 ובהם Lietuvos balsas, Lietuviškas balsas. לאחר מרד קלייפדה (ליטאית: Klaipėdos sukilimas) שנערך במחוז בשם זה ואשר הופרד מגרמניה במסגרת חוזה ורסאי, הוא מונה לנציב שם, ב-20 בפברואר, אבל עקב חילוקי דעות עם ראש הממשלה ארנסטאס גאלוואנאוסקאס (ליטאית: Ernestas Galvanauskas) התפטר מתפקידו. בנובמבר 1923, הרשויות הליטאיות עצרו אותו בנובמבר 1923 למספר ימים עקב פרסום מאמר של אוגוסטינאס וולדמאראס (ליטאית: Augustinas Voldemaras) לאומן ליטאי שהיה ידידו ולימים ינסה לעשות נגדו הפיכת חצר. בין 1923 ל-1927 הוא היה מרצה בכיר באוניברסיטת ליטא, תחילה בחוג לאומנות והיסטוריה ואחר כך בחוג לפילוסופיה. הוא הרצה על אתיקה, פילוסופיה ובלשנות ליטאית.
ביוגרפיה > בפוליטיקה > נשיא ליטא- הקדנציה השנייה > מדיניות פנים

סמטונה היה אחד ממנהיגי הפיכה צבאית של 1926 במסגרתה הודח מהתפקיד הנשיא קאזיס גריניוס (ליטאית: Kazys Grinius). הוא נתמנה לנשיא שוב ב-19 בדצמבר של אותו שנה. הוא מינה לתפקיד ראש הממשלה את ידידו, הלאומן אוגוסטינאס וולדמאראס, פיזר את הפרלמנט ושנה לאחר מכן, ב-15 במאי 1928, עם אישורה של הממשלה, הוא הכריז על חוקה חדשה שהעניקה לנשיא סמכויות נרחבות. ב-1929 הוא הדיח את ראש הממשלה וולדמאראס. במשך 9 השנים הבאות סמטונה ניהל שלטון צווים, ללא פרלמנט. החוקה החדשה קבעה כי בין המושבים של הפרלמנט הליטאי, הסיימאס, הנשיא יהווה הן את הרשות המבצעת והן את הרשות המחוקקת. הוא נבחר לנשיא שוב פעם ב-1931, ושוב ב-1938 כאשר בשתי הפעמים הוא התמודד נגד עצמו. בתור לאומן, הוא הורה לסגור בתי ספר פולניים ועל מנת לחזק את שלטונו כל הצעירים במדינה חויבו להצטרף לתנועת הנוער "הליטאים הצעירים". התנועה הקומוניסטית במדינה דוכאה קשות ורבים מחבריה נעצרו. ב-1935 שלטונו ספג מהלומה כאשר חקלאים בדרום מזרח המדינה ארגנו שביתה וסירבו למכור את תוצרתם החקלאית. מהלכי הדיכוי הובילו לחמישה הרוגים ו-456 חקלאים נעצרו.
ולמרות זאת, בסיס התמיכה שלו היו האוכלוסייה הכפרית ועל כן ממשלת סמטונה הייתה זהירה לגבי מאמצי תיעוש. בתקופתו ההשקעות הזרות במדינה היו נמוכות מאוד. אף על פי כן, התפוקה התעשייתית, שייועדה בעיקר לשוק המקומי, עלתה, וגם מערכת התחבורה פותחה ובזה הנחתן של מסילות רכבת.
ביוגרפיה > בפוליטיקה > נשיא ליטא- הקדנציה השנייה > מדיניות חוץ

מבחוץ האיום החדש היה גרמניה הנאצית. משטר סמטונה היה הראשון להעמיד למשפט נאצים כאשר כבר ב-8 בפברואר 1934 ננקטה פעולה נגדם במחוז ממל, מחוז אוטונומי בליטא שהייתה בו אוכלוסייה גרמנית. 76 פעילים נאצים נכלאו וארבעה נשפטו להוצאה להורג, אף על פי שלבסוף גזר דין זה הומר במאסר עולם. ואף על פי כן, מחוז זה היווה בעיה קשה לממשל הליטאי אשר הוציא כרבע מתקציב המדינה לצורכי צבא וביטחון. הנאצים זכו ב-26 מתוך 29 המקומות בפרלמנט המחוזי, וב-1939 ויתר סמטונה על מחוז ממל לטובת גרמניה הנאצית, והכריז על מצב חירום במדינה.
ביוגרפיה > בפוליטיקה > הכיבוש הסובייטי

ליטא, ביחד עם לטביה ואסטוניה, נכבשה על ידי חיילים סובייטים ב-1940 במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין ברית המועצות וגרמניה הנאצית. יום לאחר שברית המועצות הציגה אולטימטום לליטא ביוני 1940, הציע סמטונה התנגדות חמושה לסובייטים. רובה של הממשלה והצבא הליטאיים התנגדו לכך בטענה שההתנגדות לא תצליח כאשר כוחות צבא סובייטים נמצאים בתוך המדינה. ב-15 ביוני סמטונה העביר את סמכויות הנשיא לראש הממשלה אנטנאס מרקיס (ליטאית: Antanas Merkys) לתקופה זמנית, כפי שהתירה החוקה. לפני שעזב את המדינה, סמטונה אמר "אני לא רוצה בידי שלי להפוך את ליטא למדינה בולשביקית". הוא האמין כי על ידי כך שיעזוב את המדינה הוא יהיה בעמדה להשפיע יותר על מאמצי ההתנגדות לסובייטים, על ידי שינהיג ממשלה גולה, במקום להיות ממשלת בובות סובייטית.
בבוקר 15 ביוני, מייד לאחר שהממשלה הליטאית נכנעה לאולטימטום הסובייטי, סמטונה החלה בהכנות מהירות לבריחה מהמדינה. הוא לווה באשתו, בנו וביתו ובני ביתם, קזיס מוסטיקיס (ליטאית: שר ההגנה לשעבר ושני עוזרים נשיאותיים. סמטונה עזב את ארמון הנשיאות בקובנה בסביבות השעה 15:00 באותו היום. הם עצרו בקיבארט שעל הגבול עם גרמניה הנאצית. סמטונה ומוסטיקיס ניסו בתחילה להביא את הרגימנט ה-9 ממריאמפולה להגן עליהם, ולהציג לפחות התנגדות סמלית לצבא הסובייטי, אבל הרגימנט נעצר על ידי משלחת מטעם הממשלה הליטאית שנשלחה להחזיר את סמטונה. זה האחרון החליט לחצות את הגבול ללא עיקובים, אבל שומרי גבול ליטאיים מנעו ממנו לחצות. בסביבות חצות, אדם מקומי הוביל את סמטונה, שומר הראש שלו והעוזר שלו לחצות את הגבול במעלה נהר לייפונה. משפחתו של סמטונה הצליחה לשכנע את שומרי הגבול לתת להם לחצות בסביבות 6 בבוקר. בצידו הגרמני של הגבול, המתין לו קצין גסטאפו, היינץ גרף (גרמנית: Heinz Gräfe). דרך קניגסברג (קלינינגרד של היום), סמטונה ואנשיו הועברו לאחוזת ציד ליד אגם שווינצייטי (פולנית: Święcajty) ומשם קיבל אישור להתיישב בברלין. בינתיים, בליטא, יום לאחר שעזב את המדינה הכריז יורשו הממונה מרקיס שהוא הדיח את סמטונה ועכשיו הוא נשיא ברשות עצמו. יומיים לאחר מכן, נכנע מרקיס ללחצים למנות את יוסטאס פאלצקיס (ליטאית: Justas Paleckis) הכָּפִיף יותר לתפקיד ראש הממשלה, והוא עצמו התפטר. עקב זאת פלצקיס נעשה לנשיא בפועל, ומהלך זה סלל את הדרך להקמתה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית וסיפוחה לברית המועצות חודש לאחר מכן, החלטה שאושרה באופן רשמי בפרלמנט הליטאי ב-21 ביולי 1940.
ביוגרפיה > בגלות ואחרית ימיו

לאחר שהתיישב בברלין, ברחוב ראנקשטראסה (Rankestraße), הוא היה נתון לפיקוח הדוק של שירותי הביטחון הגרמניים, שלא התירו לו לבצע מהלכים פוליטיים על מנת לא להרגיז את ברית המועצות, שלה היה עדיין הסכם בתוקף עם גרמניה הנאצית. ב-4 בספטמבר סמטונה הגיש בקשה לויזה לארצות הברית בשגרירות האמריקאית בברלין. הבקשה אושרה כאשר התנאי היה שסמטונה לא ייחשב למנהיג או נציג של שום מדינה או ממשל. היה זה תנאי משפיל עבורו, אבל הוא הסכים לכך, ועזב לברן, שווייץ, ב-18 בספטמבר. בברן, סמטונה נפגש עם חברים של השירות הדיפלומטי הליטאי, ארגון שהורכב משגרירים ודיפלומטים שהמשיכו לייצג את ליטא של לפני הכיבוש. הם קיוו להקים ממשלה גולה דרך הוועד הלאומי שבראשו עמד ראש הממשלה לשעבר ארנסטאס גאלוואנאוסקאס. סמטונה לא ראה הצורך בוועד הזה והעביר ביקורת על בחירתו של זה האחרון לתפקיד יושב הראש. הדיפלומטים גם הם לא קיבלו בהתלהבות את סמטונה שעתה לא היה לו ממון, שליטה או השפעה פוליטית. סמטונה עזב את ברן לליסבון בירת פורטוגל בינואר 1941.
על גבי אונייה הוא הגיע לריו דה ז'ניירו ב-14 בפברואר, שם נפגש עם מהגרים ליטאיים ופקידי ממשל מקומי וגם עם נשיא ברזיל, ז'טוליו ורגאס. סמטונה עזב את ברזיל ב-26 בפברואר. ב-9 או ב-10 במרץ 1941 הגיע לניו יורק על גבי האוניה SS Argentina שם חיכו לו כ-30 עיתונאים וצלמים אמריקאים, כמו גם נציגים ליטאיים-אמריקאים. הוא הועבר למלון היוקרתי דה פייר (אנגלית: The Pierre), שם נערך ב-13 במרץ כנס עם 400 מוזמנים. כיוון שסמטונה היה אז אזרח פרטי, לא היו באירוע זה נציגים מטעם הממשל האמריקאי. תחילה הוא התגורר עם משפחתו במבנה השגרירות הליטאית בוושינגטון די. סי., אך יחסיו עם נציג ליטא בארצות הברית פובילאס ז'אדייקיס היו מתוחים. לאחר מכן עבר להתגורר בפיטסבורו ובשיקגו, ולבסוף התיישב בקליבלנד שבאוהיו במאי 1942, ביחד עם משפחת בנו. בעודו בגלות, החל בכתיבת ספר אודות ההיסטוריה של ליטא, כמו גם כתיבת זכרונתיו. לבסוף, סמטונה מת כתוצאה משרפה שפרצה בבית בנו בקליבלנד, ב-9 בינואר 1944 ונקבר שם. אשתו סופיה מתה בקליבלנד ב-28 בדצמבר 1968. הזוג הותיר אחריו את בתם, ביורטה. ב-1975 הועברו עצמותיו מקליבלנד לבית הקברות "כל הנשמות" בצ'ארדון שבאוהיו.
אריה בבקוב

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  14 בנובמבר 1879 כ"ח בחשוון, ה'תר"מ גטצ'ינה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  20 באוקטובר 1948 (בגיל 68) י"ז בתשרי ה'תש"ט תל אביב, ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת כנסת ישראל (סלבודקה), אוניברסיטת פטרבורג
אריה בַּבּקוֹב (כ"ח בחשוון ה'תר"מ, 14 בנובמבר 1879 - י"ז בתשרי ה'תש"ט, 20 באוקטובר 1948) היה פעיל ציוני, עיתונאי פובליציסט ועורך. מראשי הצה"ר, ציר וחבר נשיאות קונגרס היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה.
קורות חיים

נולד בגטצ'ינה שליד פטרבורג, לזלמן דוד בבקוב, חייט במקצועו. קיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבת סלבודקה. אחרי לימודיו (1900–1908) למד באוניברסיטת פטרבורג.
ב-1907 נישא לרוזה דוברינר. הוא הצטרף לחבורת העסקנים הציוניים בפטרבורג, והיה חבר מערכת כתב העת ראזסווייט, שבו החל לפרסם מאמרי דעה. כן כתב ב"הזמן" העברי.
בתחילת דרכו שימש מורה, פועל בבית חרושת (1909–1918) ופקיד. במקביל החל ב-1986 בפעילות ציונית, והיה ציר בוועידת מינסק ובוועידת הלסינגפורס. אחר כך ציר בהקונגרס הציוני העולמי השביעי, האחד עשר, השנים עשר והשבעה עשר.
ב-1921 עלה לארץ ישראל. לצד עבודותיו כמנהל בחברות שונות, היה חובב רדיו (ולפי אנציקלופדיה תדהר, האדם הראשון בתל אביב שהחזיק משדר רדיו מתוצרת בית) ומנהל שירות הרדיו העברי הראשון שפעל מגני התערוכה טרום הקמת שירות השידור הראשון.
ב-1933 הצטרף למפלגת המדינה העברית והיה עורך ביטאונה "המטרה".
בקונגרס היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה (1935) היה ציר וחבר הנשיאות.
כיהן כנשיא בית הדין העליון של הסתדרות העובדים הלאומית.
בשנותיו האחרונות צמצם את פעילותו הציבורית. בבקוב נפטר בבית החולים הדסה שבתל אביב בי"ז בתשרי ה'תש"ט, 20 באוקטובר 1948. הוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
לקריאה נוספת

'בבקוב, אריה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 65. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  Homo Novus, א. בבקוב, המשקיף, 17 בנובמבר 1939
↑  דוד תדהר (עורך), "אריה בבקוב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1694
↑  לח' אריה בבקוב, המשקיף, 20 בנובמבר 1939
↑  רי אדיה בבקוב איננו, המשקיף, 21 באוקטובר 1948
↑  אריה בבקוב באתר GRAVEZ
שלמה שיבולת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באפריל 1927 (בן 97) 
 תפקידים:  רופא 
 
שלמה שיבולת (נולד ב-26 באפריל 1927) הוא רופא פנימאי ישראלי. לשעבר הרופא של יחידה 101 וחטיבת הצנחנים בפיקודו של אריאל שרון.
ביוגרפיה

שיבולת נולד בשם שלמה סחיוֶוסחורדר (Schijveschuurder) בעיר מאלאנג שבאי ג'אווה, אז קולוניה של ממלכת הולנד (כיום במדינת אינדונזיה), בן ליהודים הולנדים. אביו שירת כקצין רפואה בצבא הולנד והיגר עם רעייתו למושבות הודו המזרחית ההולנדית. בזמן מלחמת העולם השנייה (בין השנים 1942–1945) היו שיבולת ובני משפחתו שבוים במחנה עבודת כפייה יפני – מחנה סי-רנגו-רנגו באי סומטרה. הוא נהג לעבור את גדר התיל של המחנה יחד עם שלושה מחבריו וללכת ברגל דרך יער הגשם עד לכפר הקרוב ביותר כדי להחליף חפצי ערך במצרכי מזון בסיסיים וכינין.
בשנת 1946 חזרה המשפחה להולנד, שם למד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם. הוא החליט לעלות לישראל בשנת 1952, בעקבות גילויי אנטישמיות בהולנד.
עם עלותו ארצה עִברת את שמו מ"סחיווסחורדר" (Schijveschuurder, מילולית "משייף גלגלים"), שם יהודי ידוע בהולנד, ל"שיבולת", כביטוי לקושי הרב שיש למי שאינו הולנדי לבטא "סחיווסחורדר", ובאנלוגיה למסופר בספר שופטים (פרק י"ב) על אנשי שבט אפרים שלא יכלו לבטא שי"ן ימנית, וכאשר ביקשו מהם לאמר "שיבולת" הם בטאו "סיבולת".
שיבולת גויס לצה"ל ושימש רופא של גדוד 890 בחטיבת הצנחנים (חטיבה 202) תחת פיקודו של אריאל שרון. בשנת 1953 הוקמה יחידה 101 בפיקודו של אריאל שרון ושיבולת מונה לרופא היחידה. במהלך מבצע קדש שימש כרופא חטיבת הצנחנים, שוב תחת פיקודו של אריאל שרון. במסגרת זו עבר קורס צניחה.
בתום שירותו הצבאי החל לעבוד כרופא ומנהל מחלקה פנימית ד' בבית חולים איכילוב, ולימים ניהל אותה. בין היתר, שימש בשנת 1977 חבר בוועדה שבחנה את מצבו הבריאותי של יהושע בן-ציון והמליצה שלא לשחררו מבית סוהר. כמו כן נודע כרופאו של המרגל מרקוס קלינגברג וכמי שהיה מעורב בהחלטה לשחררו מן הכלא. פרסם שורה ארוכה של מחקרים מדעיים בתחומי מומחיותו בכתבי עת בינלאומיים. מחקריו המצוטטים ביותר עוסקים במכת חום.
בתקופת פעולות התגמול פגש את אורנה זוסמן, בתו של המשורר ומבקר התיאטרון עזרא זוסמן, ולאחר זמן מה נישא לה. לשניים נולדו חמישה ילדים. לאחר מותה של אורנה ממחלת הסרטן קיים שיבולת מספר מערכות יחסים והביא לעולם ילד נוסף. כיום נשוי שיבולת לג'נבייב, עובדת סוציאלית שפגש בעת עבודתו בבית החולים איכילוב.
בשנת 2005 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "רופא".
אוטוביוגרפיה

שלמה שיבולת, רופא, הוצאת יהלם, 2005.
הערות שוליים

↑
↑  על מעורבותו של שיבולת בפעולות התגמול באתר חטיבת הצנחנים
↑  מבנה חטיבת הצנחנים במבצע קדש
↑  שלמה שיבולת, רופא, 2005
↑  Heatstroke: its clinical picture and mechanism in 36 cases.
, The Quarterly journal of medicine 36 (144), pp. 525-548, 1967
 Heat stroke: a review
, Aviation Space and Environmental Medicine 47 (3), pp. 280-301, 1976
הרופא הגדודי, ד"ר שלמה שיבולת, מטפל בפצוע במהלך מבצע אלקיים בחאן יוניס, אוגוסט 1955
לגניצה

לגניצה (ליגניצה; בכתיב פולני: ‏Legnicaקובץ:Pl-Legnica.ogg‏Ⓘ‏; בגרמנית: ליגניץ, Liegnitz) היא עיר בדרום-מערב פולין. לפי מפקד התושבים של שנת 2006, חיו בה 105,485 תושבים. שמה ניתן לה בשנת 1946, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
משוררי תהלים: דָוִד, אָסָף, הֵימָן ואֵיתָן הָאֶזְרָחִים (על חלון כנסייה בלגניצה, פולין)