stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תולדות האסלאם בארץ ישראל
היסטוריה > התקופה הצלבנית והתקופה האיובית (1099 - 1291)

בשנת 1099 הצלבנים, בתמיכת הכנסייה הקתולית, השיקו את מסע הצלב הראשון במטרה להחזיר לעצמם את השליטה על ירושלים מידי האימפריה האסלאמית ובמטרה לסייע לאימפריה הביזנטית להילחם בסלג'וקים. במהלך מסע הצלב הראשון, כוחות הצלבנים הצליחו לכבוש את ירושלים במהלך יולי 1099, בעודם טובחים רבים מהתושבים המוסלמים והיהודים בעיר. לאחר כיבוש העיר הקימו הצלבים בעיר את ממלכת ירושלים הנוצרית. הצלבנים הפכו את כיפת הסלע ל"היכל ה'" ואת מסגד אל-אקצא ל"היכל שלמה".
בשנת 1187 כוחות הצבא המוסלמים של השושלת האיובית בהנהגת צלאח א-דין הביסו את כוחות הצלבנים בקרב קרני חיטין - קרב אשר היווה את נקודת השבר של ממלכת ירושלים. לאחר קרב קרני חיטין החלה התמוטטות הממלכה עד לחורבנה הסופי - התבוסה הייתה קשה עד כדי כך שכמעט כל הערים והמבצרים הצלבניים נכנעו לצלאח א-דין לאחריה (כולל ירושלים), וממלכת ירושלים הפסיקה בעקבותיה להוות גורם משמעותי באזור הלבנט.
התבוסות של הצלבנים באזור הובילו בהמשך למסע הצלב השלישי אשר נועד להשיב את השליטה בשטחי הצלבנים שנכבשו באזור ארץ ישראל. מלך אנגליה ריצ'רד הראשון (ריצ'רד לב הארי) הוביל את המצור על עכו, כבש את העיר והוציא להורג 3,000 שבויים מוסלמים. לאחר ניצחון צלבני נוסף בקרב ארסוף המשיכו כוחות הצלבנים מזרחה, וכבשו את רמלה ולטרון, מבלי להגיע אל היעד - ירושלים, בכמה ניסיונות חוזרים לכובשה מידי המוסלמים. הצדדים החלו לנהל שיחות משא ומתן, ולבסוף, חתמו על הסכם רמלה ביוני 1192. על פי תנאי ההסכם, ירושלים נשארה תחת שליטה מוסלמית, אך הוחלט כי העיר תהיה פתוחה בפני צליינים נוצריים. ההסכם הוביל להקטנת הממלכה הצלבנית לרצועת חוף צרה שהשתרעה מצור ועד יפו.
בשנת 1250, השושלת האיובית שבמצרים הודחה על ידי גדודי עבדים, ובעקבות כך נוסדה הסולטנות הממלוכית.
באותה העת, מסעות הצלב לא נתפסו על ידי המוסלמים המקומיים כמלחמה בין המערב למזרח - הם למעשה לא נחשבו שונים מאשר הקרבות שנערכו לסירוגין בין האימפריה הביזנטית והאימפריה האסלאמית במשך מאות שנים. בחלקים של ארץ ישראל אשר נכבשו על ידי הצלבנים, האוכלוסייה המוסלמית המקומית התרגלה לכובשים החדשים באותו האופן שבו הם התרגלו לכובשים המוסלמים שכבשו אזורים אלו לפני כן.
בסופו של דבר, בשנת 1291, כוחות הממלוכים בהנהגתו של הסולטאן ח'ליל בן קלאון ערכו מצור ארוך על העיר עכו אשר הייתה העיר האחרונה באזור שנותרה בשליטה צלבנית לאחר מסעות הצלב. הממלוכים כבשו את עכו ב-18 במאי 1291 והרגו את רוב התושבים הנוצריים של עכו, ובכך בא הקץ על ממלכת ירושלים לאחר היסטוריה סוערת ומפוארת של 200 שנה שבהם התקיימה מדינה צלבנית עצמאית בארץ הקודש.
היסטוריה > התקופה הממלוכית (1260 - 1517)

ב-3 בספטמבר 1260 בקרב עין ג'אלות שנערך בעמק יזרעאל, בסמוך למעין חרוד של ימינו, בלמו כוחות הממלוכים את התפשטות האימפריה המונגולית מערבה. כתוצאה מכך הבטיחו את שלטונם באזור למשך 250 השנים הבאות.
ב-24 באוגוסט 1516, בקרב מרג' דאבק שנערך בסוריה, צפונית לחלב של ימינו, כוחות האימפריה העות'מאנית הביסו את כוחות הסולטנות הממלוכית וירשו אותם כשליטי סוריה. ב-28 באוקטובר הכוחות העות'מאנים הביסו בשנית את כוחות הסולטנות הממלוכית בקרב יאוניס חאן אשר בעקבותו הם כבשו חלקים ניכרים מאזור ארץ ישראל. בדצמבר של אותה השנה כל אזור ארץ ישראל נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית מידי הסולטנות הממלוכית.
היסטוריה > תחת השלטון העות'מאני (1516 - 1917)

ההנהגה של העות'מאנים המוסלמים בארץ ישראל חיזקה והבטיחה את מרכזיותה וחשיבותה של האסלאם כדת הדומיננטית באזור ארץ ישראל. וכתוצאה מכך, בחייה הדתיים של האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל תפסה מקום נכבד העלייה לרגל לקברות קדושים ועריכת חגיגות סביבם. בתוך מכלול החגיגות המקומיות, בולטות חגיגות נבי מוסא, שראשיתן בימי צלאח א-דין. אלו היו מרכזות עולים לרגל מכל חלקי ארץ ישראל הדרומית והמרכזית למפגש שנתי שיצר תחושה של קשר בין חלקי הארץ.
השלטון העות'מאני עודד הגירה לארץ כדי ליישב את האזורים דלילי האוכלוסייה והעניק אדמות למהגרים. הדבר הביא להאצה משמעותית ובריבוי האוכלוסייה המוסלמית. בשלהי המאה ה-19 היו בארץ כ-525,00 תושבים מוסלמים, 85% מכלל האוכלוסייה. כ-100,000 היו מהגרים ממצרים. המהגרים הדרוזים, האלג'ירים, הטורקמנים, הצ'רקסים והבהאים, מנו כ-42,300. הסודאנים מנו כ-500. הבוסנים מנו כ-840. עד מלחמת העולם הראשונה מנו המהגרים המוסלמים כ-200,00 נפש. כשליש עד מחצית מתושבי הארץ המוסלמים היו מהגרים חדשים.
האוכלוסייה המוסלמית הייתה מורכבת מארבע מעמדות: עסברי - מיעוט עות'מאני שהיווה את השכבה השלטת וכלל את הצבא והפקידות, עולמא - אנשי הדת, רעאיא - מהגרים מוסלמים מארצות מוסלמיות והאוכלוסייה העירונית והכפרית ממוצא מעורב (ערבים ומתאסלמים מהאוכלוסייה המקומית), ועבדים. כמו כן האוכלוסייה המוסלמית כללה שבטים בדואים נוודים ונוודים למחצה. הפלאחים מנו 60% מתוך כלל המוסלמים, הבדואים מנו כ-14% והעירוניים מנו 24%. רובם היו סונים, אבל בגליל היה ריכוז של מוסלמים שיעים.
במשך מאות שנים, עד המחצית השנייה של המאה ה-19, הייתה האוכלוסייה הערבית הכפרית בארץ ישראל מפולגת בין שני מחנות: קיס וימן. לפילוג זה הייתה משמעות אינטגרטיבית רחבה, משום שהוא חצה את תושבי הרי המרכז של ארץ ישראל, וכך נוצר מצב שתושבי ההר של חברון, ירושלים ושכם השתייכו לאותו מחנה ונאבקו בבני המחנה האחר. תופעה זו הייתה גורם חשוב ביצירת מגע בין תושבי אזורים שונים בארץ.
על פי ההערכות המבוססות על סיכום מתקופת מסע נפוליאון בארץ ישראל היו בתחילת המאה ה-19 פחות מרבע מיליון תושבים משני עברי הירדן. ברבע הראשון של המאה ה-19 היו בארץ ישראל המערבית 250,000 תושבים, מהם כרבע יהודים, ונוצרים שהשתייכו לקבוצות אתניות אחדות.
בשנת 1834 פרצה התקוממות עממית כנגד שלטונו של הוואלי העות'מאני מוחמד עלי. הגורם העיקרי לפרוץ המרד היה התמרמרות על חובת גיוס לצבא המצרי שהחיל עלי כחלק ממדיניות המודרניזציה שלו, וזאת במקום צבא של שכירי חרב אשר הגיעו מקרב חברי הקאסטה הצבאית. חובת הגיוס עוררה מרד בארץ ישראל, שבראשו עמדו ראשי חמולות משכם, חברון והאזור שבין ירושלים ליפו. בהתחלה המורדים הצליחו להשתלט בהצלחה על ערים רבות, כולל שכם, ירושלים וחברון. בתגובה, בשנת 1831 הקצין המצרי אבראהים פאשא עלה יחד עם צבא בן 40,000 חיילים לארץ ישראל, כבש את עזה, רמלה, יפו, חיפה וירושלים ללא קרב, ואת עכו לאחר מצור אכזרי של שישה חודשים. כיבוש הארץ בידי אבראהים פאשא הביא לשינוי דמוגרפי מהותי שכן לאחריו הייתה נהירה של מהגרים מהשבטים המוסלמים במזרח התיכון לאזור ארץ ישראל. אבראהים פאשא הביא עמו עשרות אלפי מצרים, ביניהם גם פלאחים, לשם ביצוע עבודות שונות ועל מנת לקבץ סביבו נאמני שלטון. מצרִים אלה התיישבו בכפרים ובערים, בייחוד בשפלת החוף שהייתה למעשה ריקה באותה העת.
היסטוריה > תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל

עם כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים ב-1917, הפכה ירושלים ממרכזו של מחוז עות'מאני למרכזה המנהלי של הארץ כולה, שהושמה תחת ממשל צבאי נפרד. תהליכים פוליטיים בין לאומיים שהתעוררו במהלך מלחמת העולם הראשונה שעיקרם התעוררות תנועות לאומיות לא פסחו על הציבור הערבי. בתחילת אוקטובר 1918 הגיעו כוחותיו של פייסל בן חוסיין לדמשק, בה הוקם ממשל כיבוש צבאי שפייסל הועמד בראשו, ובציבור הפוליטי הפלסטיני, שעד אז היה אדיש לתנועה הלאומית הערבית, גדלה והלכה התמיכה בתביעה לאחדות עם סוריה. הכתרת פייסל למלך סוריה המאוחדת במרץ 1920 עוררה גל של התלהבות ערבית לאומית ברחבי ארץ ישראל.
בשנת 1922, לאחר שהבריטים קיבלו את מנדט חבר הלאומים – ייפוי הכוח, על ארץ ישראל, הם ערכו מפקד אוכלוסין בשטח שהיה נתון למרותם ממערב לנהר הירדן, האזור שבו קיימות מדינת ישראל והרשות הפלסטינית. לפי המפקד מנו כלל תושבי האזור 757,182 נפש, מהם 590,890 מוסלמים, 83,794 יהודים, 73,024 נוצרים, ו-9,474 אחרים. מספר הפלסטינים צמח בתקופת המנדט הבריטי בקצב בלתי רגיל: במשך פחות מ-30 שנה הוכפל מספרם. בראשית המאה ה-20 נאמד מספרם ב-500–550 אלף, ובסוף מלחמת העולם הראשונה ב-600–650 אלף (מהם 70,000 נוצרים, השאר מוסלמים). בשנת 1948 הם מנו 1.3-1.2 מיליון מהם כ-900,000 מוסלמים. אין מסמכים המתעדים באופן מדויק את מספר הערבים המהגרים לארץ בתקופת המנדט, וישנן הערכות שונות בעניין.
בדו"ח הוועדה האנגלו-אמריקנית ב-1945, מצאה הוועדה כי בין השנים 1922–1945 צמחה האוכלוסייה המוסלמית מ-589,000 ל-1,061,000, כשמתוך זה רק ארבעה אחוז יוחסו להגירה. הם ציינו את צמיחתה הטבעית של האוכלוסייה הערבית העולה ממספרים אלה כיוצאת דופן ואת מקורה ראו, במידה רבה, בצניחה בשיעור תמותת התינוקות בקרב האוכלוסייה המוסלמית. הגאוגרף משה ברור עסק במחקרו "הגירה כגורם בגידול הכפר הערבי בארץ ישראל", בהגירה של פועלים ממצרים בתקופת המנדט הבריטי והשתקעותם בעיקר במישור החוף. הוא הגיע למסקנה כי לפחות שליש מהגידול במספר הערבים תושבי מישור החוף בתקופת המנדט מקורו בהגירה ממצרים. עוד הגיע ברור למסקנה שגידול האוכלוסין בכפרים של אזור החוף לא נבע מריבוי טבעי ומהגירה פנימית של ערבים שעזבו את כפריהם בגליל ובשומרון, והשתקעו באזור החוף היכן שאפשרויות התעסוקה היו טובות יותר.
ההתארגנות הפוליטית הלאומית של הפלסטינים צמחה מתוך אגודות לאומיות שהורכבו מנכבדים מקומיים, כגון "האגודות המוסלמיות-נוצריות", שהוקמו ב-1918. אלו בחרו צירים לוועידות לאומיות (הקונגרס הערבי-פלסטיני), שבשנת 1920 החלו לבחור את "הוועד הפועל הערבי" כארגון קבוע, בראשותו של מוסא כאט'ם אל-חוסייני. בתפקידי ייצוג למוסלמים שימש הארגון העדתי-הדתי המועצה המוסלמית העליונה, וכן בדומה היו גופי ייצוג וניהול שונים לעדות הנוצריות. היו קיימים גם ארגונים כלכליים, מקצועיים ותרבותיים. בשנות ה-20 נוצרה יריבות בין המועצה המוסלמית העליונה ובין הוועד הפועל הערבי, שהתפרק בשנת 1934, השנה שבה מת מוסא כאט'ם אל-חוסייני. בשנות ה-30, לאחר פירוק הוועד התגבשו מפלגות מדיניות, אך הן לא מילאו תפקיד חשוב.
ב-1931 רק כ-10% מן המוסלמים בארץ ישראל ידעו קרוא וכתוב, רובם ככולם מהמעמד הגבוה והמעמד הבינוני.
היסטוריה > תקופת מדינת ישראל (1948 ואילך)

בשנות ה-90, ובמיוחד במהלך האינתיפאדה השנייה, החריף המאבק המזוין של ארגוני הטרור הפלסטיניים הפועלים נגד ישראל כאשר הפלגים האיסלאמיים בחברה הפלסטינית, ובעיקר ארגון החמאס, זכו לפופולריות רבה בקרב הציבור הפלסטיני בעיקר לאחר ששמו למטרה לחסל את מדינת ישראל ולהחליפה במדינה פלסטינית אסלאמית תיאוקרטית, שתתקיים בשטחי ארץ ישראל במלואם. מבחינת האיסלמיסטים הפלסטינים הסכסוך הישראלי-ערבי אינו סכסוך בין שני עמים על הטריטוריות של ארץ ישראל, אלא הוא מלחמת ג'יהאד (מלחמת קודש) נגד כופרים באסלאם הכובשים אזורים אותם הם מחשיבים כאדמות מוסלמיות (ראו דאר אל-אסלאם).
נכון לתחילת המאה העשרים ואחת האסלאם הוא אחת הדתות המוכרות במדינת ישראל, בעזה ובגדה המערבית. הציבור המוסלמי במדינת ישראל כלל נכון לשנת 2005 כ-16.1% מכלל האוכלוסייה בישראל, מה שהופך אותו לקבוצה הדתית השנייה בגודלה במדינת ישראל לאחר הציבור היהודי. רוב האוכלוסייה בעזה ובגדה המערבית היא מוסלמית (75% בגדה המערבית ו-99% ברצועת עזה).
היסטוריה > תקופת מדינת ישראל (1948 ואילך) > האסלאם הפוליטי בישראל

התנועה האסלאמית היא תנועת אסלאם פוליטית ישראלית השואפת לעודד את האסלאם בקרב ערביי ישראל. לתנועה מאפיינים רבים הדומים למאפייני תנועת האחים המוסלמים וכמותה היא פועלת בשני מישורים עיקריים: דתי (חינוך מוסלמי, שירותי דת) וחברתי (שירותי רווחה). התנועה משתייכת אידאולוגית לקבוצה רחבה של תנועות אסלאמיות בעולם השואפות לתחיית האסלאם ודוגלות בעיקרון: "האסלאם הוא הפתרון", אך היא נבדלת מהם בעידודה את הלאומיות הפלסטינית, בעוד התנועות האחרות דוגלות בעידוד זהות דתית-מוסלמית, והדחקת הזהות העדתית והלאומית.
התנועה האסלאמית הוקמה ב־1971 על ידי עבדאללה נימר דרוויש שלמד קודם לכן במכללה האסלאמית בשכם. במהלך שנות השבעים התמקדה התנועה בהקמת מוסדות רווחה המקבילים למוסדות המדינה וזאת עבור הקהילה המוסלמית. בין הפעילויות השונות היו אספקת מחשבים לבתי ספר, ארגון ליגת כדורגל אסלאמית, ארגון חתונות, ייעוץ זוגי, הקמת מעונות, ארגון התרמות לעניים ועוד.
ב־1996 התפלגה לשני פלגים: הפלג הצפוני הקיצוני והפלג הדרומי המתון יותר. הצפוני מחרים את הבחירות לכנסת ובשנת 2015 הוכרז הפלג הצפוני כהתאחדות בלתי מותרת. הפלג הדרומי נחשב למתון יותר, ונציגים מטעמו משמשים כחברי הכנסת מטעם במסגרת מפלגת רע"מ אשר רצה לרוב לכנסת בסיעה משותפת עם מפלגות אחרות (כגון רע"מ-תע"ל והרשימה המשותפת) החל מהכנסת הארבע עשרה. רע"מ נכנסה לקואליציה לראשונה בכנסת העשרים וארבע.
ראו גם

לוח התקופות בארץ ישראל
אסלאם בישראל
ערביי ארץ ישראל
פלסטינים
הערות שוליים

↑  יצחק שכטר, ‏רישום הקרקעות בארץ-ישראל במחצית השנייה של המאה הי"ט, קתדרה 45, תשרי תשמ"ח, 1987
↑  Karsh, Efraim. Islamic Imperialism: A History. New Haven: Yale University Press, 2006. p. 72
↑  Karsh, Efraim. Islamic Imperialism: A History. New Haven: Yale University Press, 2006. p. 76
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, מבוא, עמ' 5.
↑  רבקה שפק-ליסק, מתי ואיך היגרו הערבים והמוסלמים לארץ ישראל, ראשון לציון: משכל, 2018, עמ' 290
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, מבוא, עמ' 6.
↑  מרדכי אביר, "תולדות היישוב הערבי בארץ-ישראל", סקירה חודשית 1, 1975, עמ' 29.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית, עמ' 56–59.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית, עמ' 77.
↑  1922 Census of Palestine - דו"ח המפקד שנערך ב-23 באוקטובר 1922
↑  ראו: באתר מיפורום
↑  דוח הוועדה האנגלו-אמריקאית, פרק רביעי.
↑  מרחבים בגאוגרפיה של ארץ ישראל והמזרח התיכון, 2, 1975, עמ' 72–81.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 460, הערה 3.
↑  http://www1.cbs.gov.il/shnaton57/st02_01.pdf
↑  נוהאד עלי, פונדמנטליזם דתי כאידאולוגיה וכפרקטיקה: התנועה האסלאמית בישראל בפרספקטיבה השוואתית, (עמ' 9) אתר המכללה האקדמית גליל מערבי
↑  איתמר אייכנר, חסן שעלאן ויואב זיתון, הפלג הצפוני של התנועה האיסלאמית הוצא מחוץ לחוק, באתר ynet, 17 בנובמבר 2015
↑  הכרזה על התאחדות בלתי מותרת לפי תקנות ההגנה (שעת חירום), י"פ 7147 מ-17 בנובמבר 2015
ציור פרסי מתחילת המאה ה-16, המראה את עלייתו של מוחמד השמיימה
שיאה של האימפריה המוסלמית תחת הנהגתו של עומר בן אל-ח'טאב, 644
כניסת החליף עומר לירושלים הכבושה. תחריט רומנטי מהמאה ה-19
כיפת הסלע (תצלום מ-1856)
איור של קרב קרני חיטין בספר מתקופת ימי הביניים
כיפת הסלע שבירושלים הפכה ברבות השנים לאחד מהמקומות הקדושים ביותר למוסלמים בעולם ולסמל הלאומיות הערבית הפלסטינית (תצלום משנת 2007)
איץ ומיץ

| --- | --- |
 סוגה:  ילדים, מדע בדיוני
 כותבים:  אופיר בביוף עודד פלוט
 בימוי:  עופר ויצמן
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 הפקה
 מפיק:  אלונה אבט תמיר פאול
 מפיקים בפועל:  מוש דנון
 עורכים:  תמיר פאול שלומי שלום
 אורך פרק:  22 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (קשת)
 תקופת שידור מקורית:  1996–1997
 
איץ ומיץ הייתה סדרת טלוויזיה לילדים ונוער, ששודרה בשנים 1996–1997 בשידורי קשת ערוץ 2.
בעקבות התוכנית יצאו בובות בדמותם בתור מוצרים נלווים. מספר תשדירים בכיכובם על איסוף האשפה האישית ושמירה על הסביבה, שודרו במסגרת השידורים של הזכיינית קשת בערוץ 2 באותן השנים. 
כמו כן, הם כיכבו, עם מספר בובות נוספות, בפרסומת לעיתון "כולנו".
עלילה

התוכנית נסובה סביב שני חייזרים בשם איץ ומיץ שבאו מכוכב בשם "הפוכולוס" ונחתו על גג של בניין רב קומות, שם הם פגשו את שולי השכנה שזכתה להתיידד איתם ויחד הם מתגברים על המזימות של נפתלי הדייר המרושע מהמרתף. בעונה הראשונה הגישו איץ ומיץ תוכנית בשם "הפוכולוס באוויר" אשר בה בין היתר ענו על מכתבים מהצופים. בעונה השנייה שמו דגש על העלילות עצמם.
דמויות > דמויות ראשיות

איץ (רות קפלן רוט [עונה 1], איקי גלעד [עונה 2]) – חייזרית ורודה, הגיעה יחד עם איץ מכוכב "הפוכולוס" לכדור הארץ.
מיץ (אילן סביר) – חייזר כתום, הגיע יחד עם איץ מכוכב "הפוכולוס" לכדור הארץ.
שולי (חגית שמלי) – שכנה אשר עלתה לעליית הגג והתיידדה עם איץ ומיץ.
כרמלה (חגית דסברג) (עונה 2) - שכנה אשר לא האמינה שיש חייזרים בעולם.
נפתלי שטינקה (איצ'ו אביטל) - דייר מהמרתף שזומם מזימות מרושעות. שונא את איץ ומיץ, מכיוון (כפי שנראה בפתיח) שהם הרסו את האנטנה שלו כשהם נחתו על גג הבניין. אך לעיתים עוזר להם.
דמויות > דמויות אורחות

בארי (אילן סביר) - חייזר בעל אף ארוך, הגיע להתארח מכוכב "אפאכרוס".
ישראל זאב גוסטמן

| --- | --- |

 לידה:  1908 תרס"ח
 פטירה:  10 ביוני 1991 (בגיל 83 בערך) כ"ח בסיוון תשנ"א
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  וילנה, ארצות הברית, ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 12 במאי 1991 
 תלמידיו:  ראו להלן
 חיבוריו:  קונטרסי שיעורים
 
 תפקידים נוספים:  דיין, ראש ישיבה
 
הרב ישראל זאב גוסטמן (תמוז תרס"ח, 1908 – כ"ח בסיוון תשנ"א, 10 ביוני 1991) רב ותלמיד חכם, ראש ישיבת רמיילס וילנא, ראש ישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק ומייסד ישיבת "נצח ישראל רמיילס" בשכונת רחביה בירושלים. שיעוריו נדפסו בספרי "קונטרסי שיעורים" על הש"ס.
קורות חיים > באירופה > שנותיו הראשונות

נולד בליטא (אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית) לאברהם צבי ואיטא גוסטמן. עד גיל עשר ידע את כל ששה סדרי משנה על בוריים. כבר בצעירותו נודע כעילוי, והתקבל לגרודנא לפני הגיעו לגיל 12 שם למד מפי רבי שמעון שקופ והתחבב עליו ועל חתנו הרב שרגא פייבל הינדס, עימם הרבה לדבר בלימוד. בגרודנה גם למד בחברותא יחד עם הרב חיים שמואלביץ, לימים ראש ישיבת מיר שהיה מבוגר ממנו ונחשב מבחירי התלמידים. לאחר מכן עזב הרב שמואלביץ את הישיבה, אך כאשר חזר אליה שוב בתקופה שבין אירוסיו לנישואיו - למדו שוב ביחד והקיפו את סדר טהרות בעיון.
בהמשך למד עם הרב שמואל רוזובסקי שהיה אז נער צעיר, הרב רוזובסקי אמר לימים שמהרב גוסטמן "למד כיצד ללמוד" וכינה אותו כל ימיו "מורי ורבי". לפי בקשתו המיוחדת של הרב אלחנן וסרמן שטרח לנסוע אליו לישיבה לבקש זאת (לאחר שהתפעל מחידוש שהורצה בפניו בשם הרב גוסטמן) - למד גם עם בנו של הרב וסרמן - הרב נפתלי. עד גיל 16 ידע את התלמוד בבלי והתלמוד הירושלמי, ועד גיל 18 הספיק כבר לחזור על התלמוד הבבלי שלוש פעמים. לפי עדותו של הרב שמואל רוזובסקי, מעמדו בישיבה היה כה רם, עד שבחורים חשו מורא לשאול אותו שאלות, כפי שחשו מול ראש הישיבה הרב שמעון שקופ.
בגיל 21, שלח הרב חיים עוזר גרודז'ינסקי לברר על חתן מתאים לבתו של ידידו הרב מאיר באסין, שיחד עימו ועם הרב חנוך אייגש (בעל המרחשת) נחשבו ל"שלושת עמודי התווך" של וילנא. ראש ישיבת גרודנא, הרב שמעון שקופ שלח בתשובה שישנו את הרב גוסטמן אשר "בקי בש"ס ופוסקים ויכול להיות פוסק הדור", הרב גרודזינסקי ביקש מהרב שלמה היימן לבדוק את הנושא וזה חזר עם תשובה חיובית, והזוג התארס ונישא לאחר מספר חודשים. בין האירוסין לנישואין נפטר הרב באסן והרב גרודזינסקי פרש את חסותו על הזוג הצעיר ודאג לצרכיהם, הוא אף זה שסידר את קידושיהם, כאשר הרב שמעון שקופ קורא את הכתובה.
עם פטירת הרב באסין, מינה הרב גרודזינסקי את הרב גוסטמן לכהן במקומו ברבנות שניפישוק ובבית הדין, על אף גילו הצעיר - 21 בלבד. הרב גרודזינסקי סמך על פסקיו - ונתן לו לענות בעצמו על שאלות שהופנו אליו מרחבי העולם היהודי. הוא אף סייע לרב גרודזינסקי ברבנות וילנא - ישב עמו על המדוכה בענייני הנהגת העיר, וישב פעמיים בשבוע בקביעות להשיב על שאלות חמורות בבית המטבחיים. במקביל כיהן אף כר"מ בישיבת רמיילס, ובשנת תרצ"ה כאשר עזב שם ראש הישיבה הרב היימן - נתמנה לראש ישיבה במקומו, לצד הרב ישראל ליבוביץ, בנו של המשגיח ממיר רבי ירוחם, כשבנוסף שימש כר"מ בישיבת תומכי תמימים בווילנא.
קורות חיים > באירופה > בשואה

לאחר כניסת הנאצים לווילנה במלחמת העולם השנייה הם התעללו ברבני וילנה ובהם הרב גוסטמן, שאיבד דם רב והתעלף. לימים סיפר: "פעם אחת שכבתי בערימה של מתים וחשבתי שאני כבר בעולם האמת, יחד עם כל שאר המתים. ואז שמתי לב שרק אני זז, וידעתי שאני עדיין פה". הוא גזר את זקנו וחזר לגטו. בזמן האקציות הזהיר הרב גוסטמן יחד עם רבנים נוספים את ראש היודנראט יעקב גנס שלפי ההלכה אין הוא רשאי להסגיר יהודים לשלטון. בשלב מסוים הורה לכל מי שיכול שיברח מהגטו, וכך עשה בעצמו. בנו הקטן, מאיר, נלקח מידיו באקציית הילדים ונרצח על ידי הנאצים. אשתו, בתו והוא ניצלו. לימים אמר כי הבזיון הגדול בחייו היה באותו הרגע כאשר לקחו את בנו מתוך ידיו.
במהלך המלחמה חי כפרטיזן ביערות, והסתתר זמן רב בתוך בור אפל. לימים סיפר שאת חשבון הימים שעברו עליו, חישב - בהיעדר אור שמש - לפי מספר הפעמים ששינן בעל פה את מסכת זבחים ומסכת מנחות.
קורות חיים > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה חזר לווילנה ועסק בדאגה לשארית הפליטה, בסידור ענייני הדת ובהתמודדות עם הבעיות הקשות של נישואין והתרת עגונות. כשנה לאחר המלחמה, בעקבות התרעה של קומיסר קומוניסטי יהודי לפיה עומדים לשלוח אותו לסיביר, ברח לצרפת בתקווה להגיע לארץ ישראל. אולם הוא לא הצליח להשיג סרטיפיקט, ובהשתדלות הרב אליעזר סילבר ואנשי אגודת ישראל בצרפת סודרה לו נסיעה לארצות הברית באוניה של הצבא האמריקאי. בשנים ה'תש"ו–ה'תש"י כיהן ראש ישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק. לאחר מכן הקים את "ישיבת נצח ישראל - וילנא רמיילס", לזכר הישיבה בווילנה.
בשנת תשל"א עלה לישראל, ובעצת הרב מטשעבין הקים את ישיבתו בשכונת רחביה בירושלים, במבנה היסטורי הידוע כבית חבצלת. שיעוריו שנמסרו מדי יום שני נמשכו כארבע שעות והצטיינו בעיון עמוק במיוחד. לשיעור זה היו רשאים להיכנס רק בני הישיבה ואורחים שקיבלו ממנו רשות מפורשת. בימי חמישי היה מעביר שיעור לאנשים עובדים ביידיש, והיה מקפיד לסיימו כעבור שעתיים כדי שיוכלו לחזור לעבודתם. את סיכומי שיעוריו הוציא כסדרת ספרים בשם "קונטרסי שיעורים". סביב ישיבתו התקבצה קהילה של תלמידי חכמים, בהם הרב אליעזר שפירא, חבר בית הדין הרבני הגדול, ושל אקדמאים, בהם פרופ' מנחם אלון ופרופ' ישראל אומן.
הרב גוסטמן נפטר בכ"ח בסיון תשנ"א (10 ביוני 1991) ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
בתו היחידה הייתה נשואה לרב מיכל ברניקר, שעמד במקומו בראשות ישיבת "נצח ישראל" וערך והוציא לאור את סדרת הספרים של שיעורי חמיו "קונטרסי שיעורים". נפטר בתשע"ח.
סדרת 'קונטרסי שיעורים'

יצירתו העיקרית בדפוס היא סדרת ספרי "קונטרסי שיעורים" על מסכתות התלמוד: נדרים, כתובות, יבמות, גיטין, קידושין, בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא.
בספריו אלו באה לידי ביטוי גישת לימוד ייחודית, המשלבת ניתוח טקסטואלי צמוד המקדים את הנחת הסברות בביאור הסוגיה, בדומה לדרך הלימוד הבריסקאית בניתוח הטקסט של הרמב"ם, אלא שהוא מרחיב את השיטה גם לספרי ראשונים אחרים. הספר כולל שיעורים שנמסרו במשך שעות, במערכות שאורכן מגיע לעשרות עמודים.
חלק גדול של כתביו וקלטות שיעוריו נגנב, ובספרים שנדפסו הופיע פסק דין האוסר לרכשם שלא מהיורשים על פי דין.
סדרת 'קונטרסי שיעורים' > ספרים נוספים

ספר נוסף שנכתב על פי שיעוריו של הרב גוסטמן הוא 'הליכות ישראל', חלק אחד עוסק בהלכות טהרת המשפחה, ובשני דינים והנהגות על סדר שולחן ערוך אורח חיים.
השקפתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הרב אליעזר מלמד מצטט בשמו שכל חייל שנהרג הוא "קדוש", ושאמרו בשמו שאם היה יותר צעיר הוא היה משתתף בעצמו במלחמת לבנון הראשונה.
מפסקיו

טען שבני תורה צריכים להחמיר כדעת רבינו יונה הסובר שיש בישול אחר בישול בלח, וכפי שנפסק בשולחן ערוך. גם אם הם אשכנזים הנוהגים ככלל על פי הרמ"א שפסק בנידון זה להקל כדעת הר"ן והרשב"א. ולפיכך עליהם להימנע מעירוי מים, אפילו רותחים, לתוך סיר העומד על האש בשבת.
קבע כי באופן גורף, כל חתך בפנים מוגדר כפיקוח נפש ודוחה שבת, ולכן יש לטפל בו באופן המיטבי, כולל תפירה - אם היא נצרכת, ולא להסתפק בנתינת אנטיביוטיקה כדי להמעיט בחילול שבת.
מתלמידיו

הרב דוד ביגמן, ראש ישיבת מעלה גלבוע
הרב ד"ר מרדכי הלפרין
הרב מנחם ולדמן, ראש מכון שבות עם
הרב שמואל טל, ראש ישיבת תורת החיים.
הרב צבי קושלבסקי, ראש ישיבת היכל התורה - פרשבורג
הרב משה דימנטמן
פרופ' דוד הנשקה
לקריאה נוספת

דוד פייג', איש האשכולות: תולדות חייו דרכו ופעלו של רבי ישראל זאב גוסטמן זצ"ל, ירושלים תשע"ז. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2 3  הרב אוריאל בנר, "שריד לדור דעה: הרב ישראל זאב גוסטמן זצ"ל, שביבי אור מאישיותו", אסיף ד (תשע"ז), עמ' 537–616.
↑  אסתר פרבשטין, בסתר רעם, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תשס"ב, עמ' 163
↑  נפתלי הירץ ליבזר, ברכתו של הרבי, עמודים 41-42
↑  אליעזר מלמד, "הגאון האחרון מווילנא"
↑  הרב ד"ר מרדכי הלפרין, עשרים שנה במחיצת הגרי"ז גוסטמאן, בתוך: אסיא כרך ל', עמ' 175
↑  הרב ד"ר מרדכי הלפרין, עשרים שנה במחיצת הגרי"ז גוסטמאן, בתוך: אסיא כרך ל', עמ' 175
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297427105171  ISNI: 0000 0000 6695 529X  LCCN: n87937144  VIAF: 1545338   WorldCat (עם VIAF): 1545338
הביגבגים

| --- | --- |

 סוגה:  ילדים, מוזיקלי
 יוצרים:  דגנית אטיאס גיגי
 כותבים:  חיים אידיסיס, רן תלם, שי קפון, דנה שץ בראון, שרון קנטור, אופירה ארכוני, חיים לוין, מיכל בלומנפלד, יואב רודה, עופרה רודנר, אבי שמש
 בימוי:  עופר ויצמן יואב רודה
 שחקנים:  אבי יקיר אילן סביר מיכאל וייגל איקי גלעד שרון בר עזר
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  26 
 הפקה
 מפיק:  סיגל פרבר, צמרת אלכסנדרוני, אלון שטרוזמן
 עורכים:  דגנית אטיאס גיגי, גלעד אריאל, יונתן גלילי
 צלמים:  עופר פרנט, אילן נחום
 מוזיקה:  דנה שץ בראון, אופירה ארכוני, ורד שילוני, צוף פילוסוף, קובי אייזנמן
 שידור
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הילדים
 תקופת שידור מקורית:  1998–2000 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הביגבגים היא תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים ששודרה בשנים 1998–2000 בערוץ הילדים. התוכנית עסקה בחמש בובות של חרקים, אשר משדרים מתחנת טלוויזיה שהקימו, הנקראת "ביגבוגיה". בכל אחד מ-26 הפרקים של התוכנית עסקה החבורה בנושאים שונים ומגוונים כגון צבעים, דמיון, התבגרות, ידידות, אחריות ועוד, כאשר כל אלו מלווים בשירים מקוריים. התוכנית החלה את דרכה כרצועת שידורי רצף של סדרות מצוירות. בהמשך כל פרקי התכנית סווגו תחת נושאים. היום הפרקים המסווגים זמינים בBIGI.
שמותיהן של הדמויות נבחרו על פי שמות של מוזיקאים מפורסמים מתחום הג'אז והסול: דיזי על שם דיזי גילספי (חצוצרה), לואי על שם לואי ארמסטרונג (חצוצרה ושירה), אלה על שם אלה פיצג'רלד (שירה), בילי על שם בילי הולידיי (שירה) וצ'יק על שם צ'יק קוריאה (פסנתר).
הבובות עוצבו על ידי שי צ'רקה ואיתי דורון. ייצורן התבצע בבריטניה, בשל העלויות הזולות יותר מאשר בישראל.
לואי הזחל עצמו היה כוכב אורח ב"שש באביב", יחד עם טל מוסרי וליאת אחירון הוא הנחה מועדון מעריצים בו דיבר עם ילדים, עשה דברים מצחיקים ודמיין דברים משונים. כמו כן הוא כיכב במספר תוכניות אחרות בערוץ בתפקיד אורח.