אינדיו (קליפורניה)
היסטוריה

סלילת מסילת הברזל מזרחה מלוס אנג'לס החלה ב-1873. הרכבות החלו לפעול עד קולטון (Colton) ב-16 ביולי 1875 ולאינדיו (אז אינדיאן ולס (Indian Wells) – "בארות אינדיאנים") ב-29 במאי 1876. סלילת מסילת הברזל נמשכה מזרחה והגיעה לגדה המערבית של נהר הקולורדו מול יומה באריזונה ב-23 במאי 1877. היה עיכוב בקבלת האישור הצבאי להניח את הפסים לרוחב שמורת האינדיאנים של יומה, ובספטמבר של אותה שנה הושלם הגשר שאפשר לרכבת להגיע עד יומה. מסילת הברזל של חברת הרכבות סאותרן פסיפיק (Southern Pacific) הייתה אמורה להתחבר למסילות של חברת טקסס ופסיפיק (Texas & Pacific), אחת מכמה חברות רכבות שביקשו או שקיבלו אישור מהממשל הפדרלי לבנות קווי רכבת ממקומות שונים בארצות הברית מערבה אל חוף האוקיינוס השקט. אבל קצה קו המסילה של טקסס ופסיפיק היה אז תקוע הרחק בטקסס, ולכן חברת הרכבות דרום הפסיפיק המשיכה את סלילת הקו מזרחה.
העיר אינדיו קמה בשל הצורך של חברת הרכבות בנקודת מילוי מים למנועי הקיטור באמצע הדרך בין לוס אנג'לס ליומה. בתחילה היה היישוב קרוי אינדיאן ולס, אבל מכיוון שמקומות רבים אחרים כבר היו קרויים כך נבחר השם אינדיו, הגרסה בספרדית למילה "אינדיאני". לאחר שהרכבת הגיעה לאינדיו היישוב החל להתפתח. הבניין הקבוע הראשון היה המחסנים של חברת הרכבות דרום הפסיפיק והמלון. החברה ניסתה לארגן לעובדיה תנאי חיים נוחים ככל האפשר במטרה לשמור שלא יעזבו אזור שכל כך קשה היה לחיות בו בתקופה היא. המבנה היה במרכז החיים החברתיים במדבר עם חדר אוכל מהודר וריקודים בלילות שישי.
אף שאינדיו הוקמה כיישוב שהתבסס על הרכבת, תוך זמן קצר החלה להתפתח חקלאות. בצלים, כותנה, ענבים, פרי הדר ותמרים שגשגו באקלים הצחיח תודות לתושייה של החקלאים להמציא דרכים מגוונות להשיג מים. תחילה באמצעות בארות ארטזיות ומאוחר יותר באמצעות שלוחה מהתעלה הכול-אמריקנית. עם זאת, עודף מים היה גם הוא לעיתים בעיה מרכזית עבור אינדיו והעיר הוצפה כמה פעמים עד שהוכנו תעלות לקליטת מי גשמי הסופות ברחבי עמק קואצ'לה.
אנשי עסקים ונשים מצאו שמקום זה, אזור הספר של ארצות הברית הקונטיננטלית, אידיאלי על מנת להתחיל חיים מחדש. ד"ר הארי סמיילי (Harry Smiley) ואשתו נל נמנו עם התושבים הראשונים ונשארו באינדיו לאחר שמכוניתם התקלקלה בדרך ללוס אנג'לס. הם הפכו לזוג שהשפיע על האזור. א. ג. טינגמן (A.G. Tingman) נמנה עם בעלי החנויות הראשונים ושימש כמנהל הדואר הראשון באינדיו, אבל היה ידוע לשמצה כמי שניצל את הכורים בדרכם להרים, ומכר להם מוצרים במחירים מופקעים. שנים אחר-כך התבלטה ד"ר ג'וּן רוברטסון מקקרול (June Robertson McCarroll) בפעילות של נדבנות כמו גם רופאה מצליחה באינדיו. היא הייתה אחראית, יחד עם מועדון נשות אינדיו, להפעלת לחץ על קליפורניה לשרטט פסים לבנים במורד הרחובות לאחר שכמעט נפגעה מכלי רכב חולפים פעמים רבות מדי. אבל, אף שמייסדים המוקדמים נחשבים כחלוצים, הם אמצו את אורח החיים של חבריהם שחיו באזורים כמו לוס אנג'לס. אינדיו התאימה עצמה לכל המגמות כפי שהובאו על ידי הרכבת.
בתחילת המאה ה-20 הייתה אינדיו הרבה יותר מעיירת רכבות ההולכת ודוהה. בתי ספר נבנו, בית החולים לה קסיטה (La Casita hospital) סיפק שירותים רפואיים, והמשפחות השתרשו במקום. בהגיע 1920 כבר התגוררו במקום בין 1,000 ל-2,000 תושבי קבע, כאשר מספרם גדל מ-2,500 ועד 5,000 במהלך חודשי החורף. בהמשך המאה ה-20 העיר התפרסמה כעיירת בריאות לקשישים ולאלו הסובלים ממחלות בדרכי הנשימה.
באינדיו הוקמה תחנת המחקר של מחלקת החקלאות של ארצות הברית בתחום התמרים, מקום שבו התבצע המחקר הראשון במעלה על הפרי שעתיד להיות חלק מרכזי בתרבות של אינדיו. התחנה הוקמה ב-1907 וסייעה לחוואים המקומיים להבין טוב יותר מוצר חקלאי ייחודי זה ולהפיכת עמק קואצ'לה כמוביל ביבול התמרים בארצות הברית. עובדה זו יצרה קשרים עם המזרח התיכון שהובילו להענקת גוון מזרח תיכוני ליריד המחוזי.
קואצ'לה ותרמל (Thermal) הפכו במהרה לערים גדולות מאינדיו, אבל אינדיו נותרה "הציר המרכזי של העמק" כפי שכונתה. לאחר שתרמל עלתה באש וההידרדרות של קואצ'לה, אינדיו צמחה שוב. בהגיע 1930 הייתה אינדיו אזור משגשג והוכרזה רשמית כעיר. ב-6 בספטמבר 1930 קיבל פרד קולר (Fred Kohler), בעל חנות, את רישוי העסקים העירוני הראשון באינדיו.
במלחמת העולם השנייה הסתייעה הכלכלה של אינדיו בביקורי חיילים ממחנה אימוני המדבר של ג'ורג' פטון בצ'יריאקו סאמט (Chiriaco Summit) השוכנת כ-50 קילומטרים ממזרח לאינדיו. עם זאת, אינדיו חוותה הידרדרות נוספת כשהאוכלוסייה של העמק החלה לעקור מערבה לערים חדשות כמו פאלם דזרט. במאה ה-21 התהפכה המגמה והחלק המזרחי של העמק שב להיות המרכז של עמק קואצ'לה.
העיר סבלה משיעור אבטלה גבוה למדי (במקרים מסוימים מעל 20 אחוז) בשלהי המאה ה-20 ובמיתון שהחל ב-2008. שיעור האבטלה ב-2006 היה מתחת ל-5% לאחר שהכלכלה המקומית התאוששה לאחר השגשוג במכירת בתים, כאשר תושבים אמידים יותר עברו לעיר. קצב גידול האוכלוסייה המהיר הגביר את הצורך העכשווי של העיר במקורות תעסוקה.