stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספרד במשחקים האולימפיים
משחקי החורף

במשחקי החורף היו הישגי הספרדים צנועים יותר. הפעם הראשונה בה התקרבו ספורטאים ספרדים לזכייה במדליה הייתה באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956), אז סיימו גולשי המזחלות ויסנטה סרטוריוס ואלפונסו דה-פורטגו במקום הרביעי, אך הייתה זו הבלחה חד-פעמית.
באולימפיאדת סאפורו (1972) זכה גולש הסקי האלפיני פרנסיסקו פרננדס אוצ'ואה במדליה הראשונה של ספרד במשחקי החורף - מדליית זהב בסלאלום. ערב אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018), זוהי מדליית הזהב היחידה בה זכה ספורטאי ספרדי במשחקי החורף. באולימפיאדת סרייבו (1984) הגיעה אחותו הצעירה של פרננדס אוצ'ואה, בלנקה, למקום השישי בסלאלום ענק, ובאולימפיאדת קלגרי (1988) סיימה במקום החמישי בסלאלום. באולימפיאדת אלברוויל (1992) שיפרה עוד יותר את הישגה, וזכתה במדליית ארד.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) סיימה מריה חוסה ריינדה במקום השישי בסלאלום, באולימפיאדת טורינו (2006) דורג גולש השלג ז'ורדי פונט במקום הרביעי, ובאולימפיאדת סוצ'י (2014) סיים המחליק האמנותי חאווייר פרננדס במקום הרביעי, וגולש השלג לוקאס אגיבאר סיים במקום השביעי.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכה המחליק האמנותי פרננדס במדליית ארד וגולש השלג רג'ינו הרננדס זכה במדליית ארד בסנואבורד קרוס.
מדליות

| --- | --- |
 :  ראו גם – מדליות במשחקים האולימפיים
ראו גם

ספרד במשחקים הפאראלימפיים
ספרד במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

1 2  "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-6 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
1 2  "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-6 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
אסטדי אולימפיק דה מונז'ואיק בברצלונה, בו נערכו טקסי הפתיחה והסיום ותחרויות האתלטיקה
שחקן כדור בסקי במשחק הרשמי היחיד שנערך אי פעם במסגרת המשחקים האולימפיים, בין ספרד לצרפת, באולימפיאדת פריז
ההלך חורחה ליופארט, שזכה במדליית כסף באולימפיאדת מוסקבה, במהלך המשחקים
כדורגלן נבחרת ספרד שזכתה במדליית הזהב באולימפיאדת ברצלונה, ג'וזפ גוארדיולה
רוכב האופניים מיגל אינדוראין, שזכה במדליית זהב באטלנטה
המתעמל ז'רוואסיו דפר, שזכה במדליות זהב בסידני ובאתונה, ובמדליית כסף בבייג'ינג
חותר הקאנו דוד קאל, שזכה במדליית זהב ובמדליית כסף באתונה, ושלוש מדליות כסף נוספות בבייג'ינג ובלונדון
הטניסאית קונצ'יטה מרטינס, שזכתה בשלוש מדליות אולימפיות בין 1992 ל-2004
רוכב האופניים סמואל סאנצ'ס, שזכה במדליית זהב בבייג'ינג
הטניסאי רפאל נדאל, שזכה במדליית זהב בבייג'ינג
השחיינית מיריה בלמונטה, שזכתה בארבע מדליות אולימפיות בלונדון ובריו דה ז'ניירו
האחים פאו ומארק גאסול, חברי נבחרת הכדורסל שזכתה במדליות כסף בבייג'ינג ובלונדון, במהלך המשחקים בלונדון
הקיאקיסט סאול קרביוטו, שזכה בארבע מדליות אולימפיות בין 2008 ל-2016
האתלטית רות בייטייה, זוכת מדליית הזהב בקפיצה לגובה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו
שחקנית הבדמינטון קרולינה מארין, זוכת מדליית הזהב בריו דה ז'ניירו
וויאג'ר 2

| --- | --- |
דגם של הגשושית וויאג'ר 2
דגם של הגשושית וויאג'ר 2
 מידע כללי
 סוכנות חלל:  נאס"א
 מפעיל:  JPL
 יצרן:  המעבדה להנעה סילונית 
 תאריך שיגור:  20 באוגוסט 1977
 משגר:  טיטן 3E
 אתר שיגור:  SLC-41, נמל החלל קייפ קנוורל
 http://voyager.jpl.nasa.gov/
 משימה
 סוג משימה:  ביצוע יעף
 ביצוע יעף על:  צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון
 תאריך ביצוע היעף:  צדק: 5 באוגוסט 1979 שבתאי: 25 בספטמבר 1981 אורנוס: 24 בינואר 1986  נפטון: 2 באוקטובר 1989
 מיקום נוכחי:  תווך בין כוכבי
 משך המשימה הכולל:  20 באוגוסט 1977 – הווה (47 שנים) 
 משך המשימה:  פעיל-47  שנים, 6  חודשים ו־26  ימים חלפו
 מידע טכני
 משקל בשיגור:  721.9 ק"ג
 משקל:  815 ק"ג (נכון ל־1977) 
 כוח:  420 ואט
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  10271
 מאגר המידע הלאומי:  1977-076A
 
המהירות והמרחק של וויאג'ר 1, וויאג'ר 2
תקליט הזהב
וויאג'ר 2 (באנגלית: Voyager 2) היא גשושית מחקר שנשלחה ב־20 באוגוסט 1977 במסגרת תוכנית וויאג'ר. במקור היא תוכננה כ"מארינר 12" במסגרת תוכנית מארינר. היא זהה ברובה לגשושית האחרת מתוכנית וויאג'ר, וויאג'ר 1 (שכונתה לפני כן "מארינר 11"). עם זאת, וויאג'ר 2 השתמשה במסלול שונה בזמן מפגשה עם שבתאי, בהימנעה ממפגש קרוב עם טיטאן על מנת להשתמש במקלעת כבידתית ולהגיע לאורנוס ולנפטון. היא הגשושית הארצית הראשונה (ונכון לעכשיו, היחידה) שעברה בסביבתם הקרובה של שני כוכבי הלכת הללו, והראשונה שביקרה בכל ארבעת כוכבי הלכת הגדולים - צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון, בשל סידור גאומטרי נדיר של כוכבי הלכת שמתרחש אחת ל־175 שנה.
בדומה לוויאג'ר 1 (ובצורה דומה, לפיוניר 10 ו־11) וויאג'ר 2 נשאה עמה תקליט זהב המכיל קטעי צלילים המתארים בקצרה את המין האנושי ואת כדור הארץ, למקרה שאת הגשושית יפגוש מין חוץ-ארצי תבוני, ועליו חרוטות הוראות (בבינארית) לשימוש בתקליט. מכיוון שיחלפו כ־80,000 שנה עד שוויאג'ר 2 תגיע למערכת כוכב אחרת, התקליט הוא יותר בגדר מחווה סמלית של המין האנושי מאשר ניסיון מעשי לתקשורת.
שיגור וטיסה

וויאג'ר שוגרה ב־20 באוגוסט 1977 מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה, על גבי טיל טיטן 3E. כאשר צוותי השיגור שעל הקרקע היו עסוקים בבעיית שיגור בוויאג'ר 1, הם שכחו לשלוח רצף הפעלה חשוב לוויאג'ר 2. ללא רצף הפעלה הגשושית כיבתה את אנטנת-האלומה-הצרה הראשית שלה. צוותי הקרקע הצליחו לחדש את הקשר עם הגשושית דרך אנטנת-האלומה-הרחבה, ולהפעיל את אנטנת-האלומה-הצרה מחדש.
הגשושית התחילה לצלם את מערכת צדק ב-24 באפריל 1979.
שיגור וטיסה > מעברים פלנטריים

המעבר הקרוב ביותר של הגשושית בקרבת צדק התרחש ב־9 ביולי 1979. במהלך מעבר זה גילתה הגשושית 11 ירחים קטנים של הכוכב שלא היו ידועים עד אותה עת וכן צילמה פעילות וולקנית על איו, אחד מירחיו הגדולים של צדק.
המעבר הקרוב ביותר לשבתאי התרחש ב־25 באוגוסט 1981. בזמן שהייתה "מאחורי" שבתאי (יחסית לכדור הארץ), סרקה הגשושית את האטמוספירה העליונה של שבתאי בעזרת ראדאר, על מנת למדוד מאפיינים של חום וצפיפות.
המעבר הקרוב ביותר לאורנוס התרחש ב־24 בינואר 1986. הגשושית גילתה עשרה ירחים חדשים וחקרה את האטמוספירה הייחודית של כוכב הלכת (בשל הטיית הציר של אורנוס, בסך 97.77 מעלות) ואת מערכת הטבעות שלו.
המעבר הקרוב ביותר לנפטון התרחש ב־25 באוגוסט 1989. מכיוון שהיה זה כוכב הלכת האחרון אותו הייתה יכולה הגשושית לבקר, הוחלט לבצע מעוף קרוב לטריטון, בלי להתחשב בהשפעת המעבר על מסלול הגשושית, באופן דומה למפגשה של וויאג'ר 1 עם שבתאי וירחו טיטאן. הגשושית גילתה, בין השאר, את הכתם האפל הגדול על פניו של נפטון, שנעלם מאז לפי תצפיות של טלסקופ החלל האבל. כבר כחודש לפני המפגש עם נפטון, הודיע נאס״א על גילוי ירח חדש שלו, שלישי במספר, המקיף את נפטון. הירח התגלה בתמונות ששידרה החללית, עדיין ממרחק רב, של נפטון ומערכת ירחיו.
עם סיום המעברים הפלנטריים בספטמבר 1989, כובו המצלמות של הגשושית כדי לחסוך אנרגיה, משום שהיא לא צפויה להיות קרובה מספיק לגוף שמיימי אחר. האנרגיה משמשת לאיסוף נתונים אחרים ותקשורת עם כדור הארץ. באוגוסט 2002, 25 שנים לאחר ששוגרה, הגיעה למרחק של יותר מ-10 מיליארד ק"מ מכדור הארץ. בשלב זה בוצעה תקשורת עם הגשושית רק פעם בשלושה חודשים.
שיגור וטיסה > משימה בין כוכבית

וויאג'ר 2 המשיכה במסלולה אל מחוץ למערכת השמש, והגיעה אל קצה גבול ההליוספירה ב-30 באוגוסט 2007. בהשוואה לוויאג'ר 1, היא עברה גבול זה כשמרחקה מן השמש היה קרוב בכ-1.6 מיליארד קילומטר, עקב מבנה ההליוספירה שאינו עגול.
ב-13 באוגוסט 2012, וויאג'ר 2 הפכה להיות המשימה הרציפה הארוכה ביותר של נאס"א, כאשר עקפה את השיא שהוצב על ידי פיוניר 6 שעבדה 12,765 ימים ברצף.
ב-7 בנובמבר 2012, וויאג'ר 2 הגיעה למרחק של 100 יחידות אסטרונומיות מכדור-הארץ, והפכה לגשושית השלישית שעשתה זו (לאחר וויאג'ר 1 ופיוניר 10), באותו זמן, שתי הגשושיות וויאג'ר עבדו והמשיכו לשדר נתונים.
באוגוסט 2017, המשימה חגגה 40 שנות פעילות רציפה.
נכון לאוקטובר 2018 הייתה הגשושית במרחק 118 יחידות אסטרונומיות מכדור-הארץ (כ-17 מיליארד ק"מ) והיא מתרחקת ממערכת השמש במהירות 15.464 ק"מ/שנייה או כ־3.3 יחידות אסטרונומיות לשנה. הגשושית ממשיכה לשדר מידע על סביבותיה (כעת כבר מחוץ למסלולו של פלוטו) בעזרת מערך רשת החלל העמוק (DSN), בעוד כ-40,000 שנים צפויה הגשושית לחלוף במרחק של 1.7 שנות אור מכוכב רוס 248.
ב-5 בנובמבר 2018 הגיעה הגשושית לתווך הבין-כוכבי, כלומר יצאה ממערכת השמש, בהיותה מרוחקת 119.7 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ. ב-4 בנובמבר 2019 הגיעו המדידות הראשונות מהגשושית לאחר שיצאה ממערכת השמש ובהם נתונים על ירידת הפלזמה ועליית הקרניים הקוסמיות אליהן נחשפה הגשושית. להבדיל מוויאג׳ר 1 לה לקח כ-28 ימים לחצות את ההליופאוזה, וויאג׳ר 2 חלפה אל התווך הבין-כוכבי בפחות מיום.
במרץ 2020 נותק הקשר עם וויאג'ר 2, עקב פרויקט לשדרוג ציוד התקשורת של נאס"א. בפברואר 2021 חודש הקשר עימה.
באוגוסט 2023 שוחזר אליה הקשר לאחר שאבד בגלל פקודה שגויה.
בחודש אוקטובר 2023 בוצעו תיקוני תוכנה בחללית.
נכון למרץ 2025, עדיין מתקיים הקשר כאשר וויאג'ר 2 במרחק של 141 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ (כ 21 מיליארד ק"מ)
במרץ 2025, מתכננת נאס"א כיבוי של מכשיר למדידת חלקיקים טעונים באנרגיה נמוכה בחללית כדי לחסוך בצריכת אנרגיה ולהאריך את פעילות החללית עד לשנות ה 2030.
תמונות שצולמו מוויאג'ר 2

כוכב הלכת שבתאי
יאפטוס
אנקלדוס
טיטאן
אורנוס
טבעות אורנוס
נפטון
ראו גם

תקליט הזהב של וויאג'ר
פלנטרי גראנד טור
קרולין פורקו
הערות שוליים

↑  Voyager - Planetary Voyage, NASA
↑  טיל הענק "טיטאן קנטאור" ממריא לחלל בשבת כשהוא נושא בחרטומו את החללית האמריקאית "ווייאג'ר 2" , דבר, 22 באוגוסט 1977
↑  Voyager 2, In Depth, נאס"א, solarsystem.nasa.gov, ‏26 בינואר 2018
↑  תצלום פניו של ירחו של צדק אירופה, מעריב, 17 ביולי 1979
↑  יוסף פריאל, מפגש מן הסוג השלישי, דבר, 28 באוגוסט 1981
↑  אבי גאנור, ירח נוסף נתגלה סביב אורנוס, חדשות, 26 בינואר 1986
אבי גאנור, אוראנוס מכוסה אוקיינוס לוהט, חדשות, 24 בפברואר 1986
↑  אבהרם פלג, המפגש שהוליד עשרה ירחים, מעריב, 30 בינואר 1986
↑  מאיר כהן, הלילה תחלוף החללית קרוב מאוד לנפטון, חדשות, 24 באוגוסט 1989
↑  ד"ר נוח ברוש, חלל - מצאנו עוד אחד, חדשות, 10 ביולי 1989
↑  טום ווילקי ומארי פייגן, מסר אחרון מוויאג'ר 2, מעריב, 1 בספטמבר 1989
↑  כיבוי מצלמות וויאג'ר 2, אירועים במשימת וויאג'ר 2, אתר וויאג'ר, נאס"א
↑  תמרה טראובמן, שתי חלליות בדרכן לגבול מערכת השמש, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2002
↑  "NASA - Voyager 2 Proves Solar System Is Squashed". www.nasa.gov.
↑  The Ultimate Workhorse זמני משימת וויאג'ר 2, אתר וויאג'ר, נאס"א
↑  NASA’s Voyager Spacecraft Still Reaching for the Stars After 40 Years, נאס"א, ‏31 ביולי 2017
↑  וויאג'ר 2 על סף יציאה ממערכת השמש, באתר ynet, 7 באוקטובר 2018
↑  Interstellar Mission, מאמר באתר נאס"א, נצפה ב-11 בנובמבר 2016. (באנגלית)
↑  לאחר 41 שנה בחלל: וויאג'ר 2 יצאה ממערכת השמש, באתר ynet, 10 בדצמבר 2018
 NASA’s Voyager 2 Probe Enters Interstellar Space, באתר נאס"א, 10 בדצמבר 2018 (באנגלית)
↑   אסף רונאל, אחרי ארבעה עשורים בחלל, הגשושית וויאג'ר 2 עזבה את מערכת השמש, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2019
↑  Jonathan O'Callaghan, Voyager 2 Makes an Unexpectedly Clean Break from the Solar System, Scientific American, ‏4 בנובמבר 2019
↑   ניו יורק טיימס, וויאג'ר 2 מתקשרת לכדור הארץ, אבל אין מי שיענה, באתר הארץ, 13 במרץ 2020
↑   שנון סטיירון, ניו יורק טיימס, הטלפון הקוסמי חזר לפעולה: נאס"א שוב יכולה לתקשר עם וויאג'ר 2, באתר הארץ, 16 בפברואר 2021
↑  ערן איצקוביץ, אחרי שאבד איתה הקשר: שוחזר לחלוטין הקשר עם החללית וויאג'ר 2, באתר ישראל היום, 6 באוגוסט 2023
↑  Matthew Humphries, NASA Sends Software Update Over 12 Billion Miles to Voyager 2, PCMAG, ‏23.10.2023
↑  Where Are Voyager 1 and 2 Now? - NASA Science, science.nasa.gov (באנגלית אמריקאית)
↑  אבי בליזובסקי, נאס"א תסגור מכשירים בחלליות וויאג'ר כדי לחסוך חשמל, באתר הידען - Hayadan, ‏2025-03-14
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4223875-4 
אנימציה של המעברים הפלנטריים
מיקום משימות תוכנית וויאג'ר ותוכנית פיוניר ביחס למערכת השמש, נכון לינואר 2015
אייל זמיר

אייל זמיר (נולד ב-26 בינואר 1966, ה' בשבט ה'תשכ"ו) הוא קצין בדרגת רב-אלוף, המכהן כראש המטה הכללי ה-24 של צה"ל. במהלך שירותו הצבאי שירת כסגן הרמטכ"ל, מפקד פיקוד הדרום, המזכיר הצבאי של ראש הממשלה, מפקד עוצבת געש, מפקד עוצבת עמוד האש, מפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים ומפקד חטיבה 7.
ב-2022 פרש מצה"ל וכיהן כמנכ"ל משרד הביטחון תחת שר הביטחון יואב גלנט.
ב-2025 התמנה לראש המטה הכללי בצה"ל. החליף בתפקידו את רב אלוף הרצי הלוי.
ביוגרפיה

זמיר נולד וגדל באילת, הבכור בשלושת ילדיהם של יפה ושלמה. אביו שלמה שירת בצה"ל בדרגת סגן-אלוף והוצב באילת. אימו נולדה בישראל והתגוררה בירושלים, והיא בת למשפחת עבאדי, שהגיעה מהעיר חלב. סבו של זמיר מצד האב, אהרון, עלה ארצה מתימן בשנות ה-20 של המאה ה-20, שירת כלוחם באצ"ל ונפצע פעמיים.
זמיר הוא בוגר מחזור ט"ז של הפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב, שפעלה באותה עת לצד הגימנסיה העברית "הרצליה".
קריירה > ראשית שירותו הצבאי

זמיר התגייס לחיל השריון בשנת 1984. בשנת 1985 סיים קורס מפקדי טנקים בהצטיינות והשתתף בלחימה בדרום לבנון (1985–2000), בין היתר בהיתקלות מצפון לזרעית, שבמהלכה הרג צוות הטנק בפיקודו שני מחבלים. בשנת 1986 סיים קורס קצינים בבה"ד 1, הוסמך לקצין שריון והיה מפקד מחלקה ומפקד פלוגה בחטיבה 500 ובחטיבה 460. כמ"פ, בתקופת האינתיפאדה הראשונה, פיקד על מוצבים ברצועת הביטחון בלבנון בלחימה נגד ארגוני הטרור. בשנים 1992–1994 שירת כקצין אג"ם של חטיבה 7 (בדרגת רב-סרן). מ-1994 ועד 1996 שירת כמפקד גדוד 75 בחטיבה 7 (בדרגת סגן-אלוף). בהיותו מג"ד פיקד על רכס עלי טאהר ועל המוצבים בופור ודלעת ברצועת הביטחון בלבנון וביצע פעילות בט"ש ומבצעים ביהודה ושומרון.
ב-1996 היה למפקד קורס מפקדי טנקים (קמ"ט) בבית הספר לשריון. בתפקיד זה שירת עד 1997, אז יצא לשנת לימודים בבית הספר למלחמה בצרפת. בשנים 1998–2000 שירת כקצין אג"ם של עוצבת הפלדה.
קריירה > תפקידי קצונה בכירים

בשנים 2000–2002 היה ראש מחלקת תורת חיל שריון (תח"ש) במפקדת קצין שריון ראשי (מקשנ"ר), ושירת במקביל כמפקד חטיבה 656, חטיבת מילואים בפיקוד המרכז (בדרגת אלוף-משנה). במהלך מבצע חומת מגן, השתתפה החטיבה בפיקודו בכיבוש העיר ג'נין ועסקה בטיהור העיר ממחבלים ומתשתיות טרור. בשנים 2002–2003 היה מפקד המרכז לאימונים טקטיים (מא"ט) במרכז הלאומי לאימונים ביבשה (מל"י), במקביל לתפקידו כמפקד חטיבת המילואים.
בשנים 2003–2005 היה מפקד חטיבה 7. במסגרת תפקידו פיקד על הגזרה המרכזית ברצועת עזה והוביל מבצעים התקפיים נגד ארגוני הטרור בגזרת העיר ח'אן יונס ובמחנות המרכז. בשנת 2005 החטיבה תחת פיקודו של זמיר שולבה בביצוע תוכנית ההתנתקות, וזמיר שירת כמפקד "המעגל החמישי" של כוחות הפינוי, האמון על סגירת רצועת עזה לכניסת ישראלים.
בשנים 2007–2009 שירת כמפקד אוגדה 143 (בדרגת תת-אלוף), ובמקביל פיקד על קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים (קמ"פ-קמ"ג). ביוני 2009 התמנה למפקד אוגדה 36 (עוצבת געש). בתקופתו השלימה האוגדה הסבה למערכת צבא יבשה דיגיטלי (צי"ד). באוגוסט אותה שנה מונה לראש מטה זרוע היבשה.
בנובמבר 2012 מונה למזכיר הצבאי (בדרגת אלוף) של ראש הממשלה בנימין נתניהו. בתקופה זו ביצע צה"ל את המבצעים "שובו אחים" ו"צוק איתן". ב-3 בספטמבר 2015 סיים את תפקידו כמזכיר הצבאי.
ב-14 באוקטובר 2015 נכנס לתפקידו כמפקד פיקוד הדרום. בשלהי כהונתו החלו העימותים בגבול ישראל – רצועת עזה, והושם המיקוד על איתור וסיכול מנהרות התקפיות חוצות גדר ועל הקמת מכשול אינדיקטיבי בגבול עם הרצועה והתמודדות עם הפגנות הטרור בגבול. ב-6 ביוני 2018 סיים את תפקידו כמפקד פיקוד הדרום.
קריירה > כסגן הרמטכ"ל

ב-13 בדצמבר 2018 מונה לסגן הרמטכ"ל, ומילא את התפקיד עד 11 ביולי 2021. בתקופת כהונתו הוביל תהליכי בניין כוח במסגרת תר"ש "תנופה", הוביל וגיבש את תפיסת ההפעלה נגד איראן שאומצה על ידי הרמטכ"ל ושר הביטחון, ושירת כסגן הרמטכ"ל במסגרת "מבצע שומר החומות".
ב-13 ביוני 2022 הודיע שר הביטחון בני גנץ על תחילת התהליך לבחירת הרמטכ"ל ה-23 של צה"ל. זמיר היה מועמד לתפקיד, לצד הרצי הלוי ויואל סטריק. ב-17 ביולי הכריז גנץ כי צמצם את הרשימה להלוי וזמיר, וב-4 בספטמבר הודיע כי בחר בהלוי לתפקיד.
קריירה > כמנכ"ל משרד הביטחון

זמן קצר אחרי מינויו של יואב גלנט לתפקיד שר הביטחון הוא בחר בזמיר לתפקיד מנכ"ל משרד הביטחון, וב-1 בפברואר 2023 נכנס זמיר רשמית לתפקידו. עם כניסתו לתפקיד הציג זמיר את יעדי הפעולה המרכזיים: אישור תקציב הביטחון, גיבוש תוכנית רב-שנתית למשרד הביטחון ותמיכה בתר"ש צה"ל, הגדלת תקציבי המחקר והפיתוח, ובחינת הקמת התארגנויות חדשות במפא"ת ובכלל זאת דגש לנושאי בינה מלאכותית ורובוטיקה, קידום היצוא הביטחוני, קידום תוכנית שוה"ם 4 לפינוי מחנות צה"ל נוספים ממרכז הארץ, המשך רפורמת "נפש אחת" (לשיפור הטיפול בנכי צה"ל), הרחבת הדיגיטציה במשרד הביטחון, צמצום הבירוקרטיה ושיפור השירות לציבור.
זמיר מילא תפקיד זה גם במהלך מלחמת חרבות ברזל. לאחר שהשר ישראל כ"ץ החליף את השר גלנט כשר הביטחון בנובמבר 2024, ביקש זמיר לסיים את תפקידו, אך ניאות להישאר לבקשת השר כ"ץ עד לבחירתו של מנכ"ל חדש. בעקבות ההחלטה למנותו לרמטכ"ל, סיים זמיר ב-6 בפברואר 2025 את כהונתו כמנכ"ל משרד הביטחון.
קריירה > ראש המטה הכללי

ב-1 בפברואר 2025 הודיעו שר הביטחון כ"ץ וראש הממשלה נתניהו כי בחרו בזמיר כמועמד להחלפת הרמטכ"ל הרצי הלוי וב-16 בפברואר 2025 אושר מינויו פה אחד על ידי הממשלה.
ב-5 במרץ 2025 נכנס זמיר לתפקיד של הרמטכ"ל ה-24.
זמיר הוא הרמטכ"ל הראשון שהתחיל את דרכו בחיל השריון, כאיש צוות טנק.
עם כניסתו לתפקיד אישר שורה ארוכה של מינויים בצה"ל שהוקפאו לפני כניסתו לתפקיד על ידי השר כ"ץ. 
באחת מהחלטותיו הראשונות וכחלק מהלקחים שהופקו בעקבות טבח שבעה באוקטובר הורה לבטל את ההדממות בצה"ל.
זמיר בנוסף החליט על פירוק אגף אסטרטגיה ואיראן, והעברת התכולות שבו לגופים אחרים. עוד הנחה על הקמת חטיבת שיריון סדירה נוספת, ועל בחינת הקמת חטיבת חי"ר סדירה נוספת. וכן על הקמה מחודשת של פלוגות סיור השריון שפורקו במסגרת תר"ש תנופה ובחינת הפיכת אחד מהם לחרדי.
השקפה ביטחונית

ב-2007 פרסם זמיר מאמר בכתב העת "מערכות", הדן בשאלות מוסריות לגבי לחימה בטרור. במאמר טען זמיר כי מבחינה מוסרית יש לראות בסיכול ממוקד, הנעשה בכפוף לתנאים מחמירים, פעולת מלחמה לצורכי הגנה עצמית, ולכן מדובר בפעולה לגיטימית. בעניין פעולת לוחמה בטרור בסביבה אזרחית מנה זמיר עקרונות מוסריים שנכון לנקוט נגד עם טרוריסטי כדי להציל חיי אזרחים חפים מפשע: עקרון המידתיות, ולפיו כל עוד סובל צד אחד מפעולות של טרור עממי, תימשך הענישה הקיבוצית נגד העם התוקפן; עקרון האי-קטלניות, ולפיו את פעולות הענישה הקיבוצית יש להגביל לאמצעים לא קטלניים; ועקרון ההומניות, ולפיו המאבק צריך להיעשות תוך גרימת נזק מינימלי לאוכלוסייה האזרחית, ולכן הרעבת אוכלוסיית האויב, ניתוקה ממקורות המים ומניעת תרופות הם צעדים בלתי מוסריים, אך סנקציות כלכליות, ניתוק זרם החשמל, הטלת סגרים ומניעת מעבר חומרי גלם ודלק הם צעדים לגיטימיים.
בנאום שנשא עם סיום תפקידו כסגן הרמטכ"ל ביולי 2021 ציין זמיר כי מדינת ישראל עלולה לעמוד בפני מערכה כבדה, ארוכה, רב-זירתית, משולבת באתגרי פנים, במתארי עורף-חזית ועומק. לשם כך, אמר, יש צורך ביכולת הכרעה, אורך נשימה, עתודה חזקה, יכולות טכנולוגיות מתקדמות, ומסה קריטית של איכות וכמות אנושית.
בחודש מאי 2022, בעבודה שפרסם כעמית מחקר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון, הצביע זמיר על שבעה עקרונות הנדרשים לניצחון על איראן במערכה האזורית. הוא ציין את הצורך להכיר כי מדובר במערכה מתמשכת, רב-זירתית, ורב-תחומית והדגיש את החשיבות הרבה לפעולה רב-ממדית, להחלשת יכולותיה ולפגיעה בשלוחותיה באמצעות הפעלת לחץ ישיר ועקיף עליהן.
במהלך מלחמת חרבות ברזל חזר והדגיש את הצורך בבניין כוח באמצעות תעשייה מקומית ישראלית ובהפחתת התלות באספקת תחמושת מארצות הברית.
השכלה

זמיר הוא בוגר פו"ם והמכללה לביטחון לאומי, בעל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני מאוניברסיטת חיפה, שניהם במדע המדינה. הוא בוגר הקורס לניהול (GMP - General Management Program) מבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה, ובוגר אקול מיליטר בפריז, צרפת. בשנת 2021 יצא לשנת מחקר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון שבארצות הברית. במסגרת לימודיו פורסמה עבודתו על גיבוש תפיסת הניצחון ועקרונות פעולה במערכה האזורית נגד איראן ושלוחותיה במזרח התיכון.
חיים אישיים

נשוי לאורנה (לבית נתנזון), לשעבר דוברת עיריית הוד השרון וסמנכ"לית העירייה. השניים הורים לשלושה ילדים. גר ברמות השבים. לבנם, אורי, הוענק אות מצטיין הרמטכ"ל ביום העצמאות ה-73 למדינת ישראל במסגרת שירותו בחיל השריון.
גליה ישי

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1950 תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 פטירה:  4 בינואר 2020 (בגיל 69) תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1965–2020 (כ־55 שנים)
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרופיל ב-IMDb
 
גליה ישי (17 במאי 1950 – 4 בינואר 2020) הייתה שחקנית, קומיקאית, זמרת, מורה למשחק, במאית ודרמטורגית ישראלית.
ביוגרפיה

ישי נולדה בתל אביב. אביה היה דוד ישי, לוחם האצ"ל, שנמנה עם מייסדי תנועת החרות, ממקימי סיעת תכלת לבן בהסתדרות, יושב ראש גח"ל בהסתדרות ועיתונאי בעיתון "חרות". אמה הייתה שולמית לבית רוהלד. הזוג ניהל את משרד הפרסום המשפחתי "פרסום דרור".
למדה בבית הספר לאמנויות רננים. במהלך לימודיה הופיעה במסגרות שונות, בהן תוכנית הרדיו "תשואות ראשונות". ביצעה בין היתר את השיר "מנדלבאום" (מתוך הסרט "האם תל אביב בוערת?" בביצוע עדנה גורן) והתגלתה כזמרת. לאור הצלחת השידור הפיק "קול ישראל" את התקליט "הידד לצעירים", בו הקליטה גליה שלושה שירים, בהם "בת יחידה" שזכה להצלחה במצעד הפזמונים. לאחר שסיימה את לימודיה ב"רננים" למדה כשנתיים בבית הספר למשחק "בית צבי".
עם גיוסה לצה"ל התקבלה ללהקת פיקוד המרכז בתוכניתה "רד אלינו לבקעה" (1969).
למדה משחק ב-HB Studio בגריניץ' וילג' שבניו יורק ובאוניברסיטת תל אביב.
קריירה > בתיאטרון

סמוך לשחרורה מצה"ל, הוזמנה על ידי המחזאי והבמאי נסים אלוני להשתתף במחזה "נפוליון - חי או מת!". בהצגה שהועלתה בתיאטרון בימות גילמה ישי כיתר השחקנים מספר דמויות: גב' פיפה, סוזט, הצאר, ורוניקה ומאשנקה. עם רדת ההצגה התקבלה לתיאטרון הבימה והשתתפה בהצגות "פר גינט", "הכל יחסי", "משוגע מי שלא משוגע" ו"האוצר".
בהמשך הופיעה במסגרות שונות בתיאטרון הרפרטוארי והעצמאי, למבוגרים ולילדים: בשנת 1971 הופיעה בגרסה האנגלית למחזמר "איש חסיד היה" על בימת ברודוויי (תיאטרון "בימות"). בשנת 1973 השתתפה בהצגה המוזיקלית "לילי גם", על פי "גם הוא באצילים" למולייר, ובסאטירה החברתית "סטאטוס קוו ואדיס" מאת יהושע סובול, שתיהן בתיאטרון חיפה. הופיעה בתיאטרון הקאמרי בהצגות "ילדי הירח" ו"כולם היו בניי, במועדון "בית ליסין": הקברט "המלחמה האחרונה" (סאטירה בבימוי דוד לוין, נקראה במקור "לוקש 73" ושונתה לאחר מלחמת יום הכיפורים) ו"אחרון הפועלים". בשנת 1975 נבחרה להשתתף ב"רביעית בנות התיאטרון" (הגרסה הנשית ל"רביעיית מועדון התיאטרון"), יחד עם חנה לסלאו, מיקי קם ושולי לב, בתוכנית "פרח וקוץ בו", בבימוי שמואל בונים. בתיאטרון הסימטה, הופיעה בקברט "איש הרוח, הזונה והליצן", בתיאטרון בית הובן, בערב הבלדות "הה אישי הראשון, הישר והטוב" ובפסטיבל עכו בהצגה "המשוגעות של יפו" (על פי "המשוגעת משאיו" מאת ז'ן ז'ירדו). בשנת 1989 ערכה סיור הופעות בארצות הברית יחד עם דורית בת שלום בהצגתה של גורן אגמון, "On the Crossroad", שהועלתה באוניברסיטאות שונות ברחבי היבשת.
קריירה > בתיאטרון > הצגות לילדים

מהמחצית השנייה של שנות השבעים הופיעה במסגרת תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער וגילמה את התפקיד הראשי ז'אן ד'ארק בבימוי אורנה פורת ואת "פרנסואה ראש גזר" (לצד גדעון זינגר).
הצגות נוספות שבהן השתתפה במסגרת התיאטרון לילדים: "החתול במגפיים", "גן הדרור" ונפלאותיה של לאה" (בבימוי חגית רכבי). בתיאטרון העצמאי: "פלנטור האיש מהחלל", "הבובונים", "גוזמאי ובדאי" (מועדון הקומה השלישית) ו"משלוש יוצא אחד" (עם אושיק לוי ושולה חן). בין השנים 1984–2004 חברה לשחקנית ציפי מור, יחדיו היוו את הצמד "רגע וגלי" במופע "הדברים שאנו אוהבים" (בעברית ובאנגלית). בנוסף, השתתפו השתיים בהצגות "תעלולי פיג'מה" (בבימוי דני ליטאי), "סיפורים שענת אוהבת במיוחד" (יהונתן גפן) ו"מומיש" (מקום שני בפסטיבל הצגות ילדים, חיפה). הצמד הופיע גם באירופה, בארצות הברית ובמצרים. הצלחתה של ישי בקרב קהל הילדים באה לידי ביטוי גם בליהוקה לפסטיבל שירי ילדים בשיר "בגן החיות" עם דודו זכאי ולפסטיבל שירי משוררים לילדים (עם זכייה במקום השני בפסטיבל הראשון ב-1974 עם השיר "איה"). לצד השתתפותה בהצגות, תרמה את קולה להצגות תיאטרון הבובות של אריק סמית וקריינה תקליטי מוזיקה קלאסית לילדים, בהם: בטהובן, שופן, שטראוס ומוצארט, בבימוי מיכאל אוהד. השתתפה בתקליטים "טיול בארץ התווים", "טיף וטף מספרים" ו"קלסיטף" - מוזיקה קלאסית לילדים, יחד עם השחקן יוסי גרבר.
קריירה > בימוי, הוראה והדרכה

משנת 2000 עסקה בבימוי ובהוראת משחק במסגרות שונות. בין ההפקות שביימה: להקת "אנשי החצר", "נפש תאומה" (בימוי ודרמטורגיה) והצגות הילדים "מר צפרדע והנחל המתוק", "תעלומה בערוגת הגזר". בשנים 2017–2020 הייתה מורה למשחק באקדמיה לאמנויות הבמה של דים אמור (אלתור, קומדיה ותיאטרון).
קריירה > קריירה מוזיקלית

החלה את קריירת השירה שלה בגיל שש עשרה וחצי כשהתקבלה לתוכנית כישרונות הצעירים הרדיופונית "תשואות ראשונות" והופיעה עם השירים "מנדלבאום" (המקור מתוך פסקול הסרט "האם תל אביב בוערת?" בביצוע עדנה גורן), "קדימה השמנות!" (גרסה עברית לאחד משיריה של ריטה פאבונה) ו"בוני וקלייד". ביוזמת איש הרדיו יוסף (פפו) אריה, הפיקה חברת התקליטים "ישראפון" תקליט ביכורים לכמה ממשתתפי "תשואות ראשונות", בהם גליה ישי. שלושת השירים שהקליטה הם: "יום מאושר", "לי הבטחתך" ו"בת יחידה", שזכה להצלחה במצעד הפזמונים. במסגרת שירותה הצבאי שיחקה ושרה בתוכנית "רד אלינו לבקעה" של להקת פיקוד המרכז. התבלטה בחלקה השני של התוכנית, "מועדון הסרט הטוב", בשירים "צ'ארלי צ'אפלין", "טנגו ולנטינו", "הבלתי מאושרים". עם שחרורה מצה"ל הוחתמה בחברת התקליטים CBS והשתתפה בתקליט פסטיבל הזמר 1970 בשיר "אהבת קיץ" ובאוסף "קרוסל" בשיר "כל כך מפוזרת". בשנת 1986 השתתפה כזמרת במופע לציון 100 שנים להולדת דוד בן-גוריון, מטעם הסוכנות היהודית שהוצג בדרום צרפת. הופיעה בפסטיבל שירי ילדים בשיר "בגן החיות" (יחד עם דודו זכאי), בפסטיבל שירי משוררים לילדים והשתתפה בתקליטים "טיול לארץ התווים" ו"שירי העולם לילדים". בשנת 2005 חזרה ישי לבמה כזמרת רוק, בעידודה ובהפקתה של הזמרת איאם והופיעה בליווי להקה במועדון "בארבי".
קריירה > בטלוויזיה

לקראת סוף שירותה הצבאי, הנחתה גליה את תוכנית הפופ "במקצב ה-70". השתתפה בתוכניות בידור וזמר: "על הניסים... ערב שירי חנוכה בכפר המכבי" - תוכניתו של אליהו הכהן, "שרתי לך ארצי" ו"מועדון הצועני השורק" - תוכניותיו של דן אלמגור ובעיבוד הטלוויזיוני למחזהו של נתן אלתרמן, "כנרת כנרת". בהמשך התמקדה בתוכניות טלוויזיה לילדים, בהן: "הספינה המזמרת", "טלפלא", "שירים ונפלאות" שהוקדשו לע. הלל (לצד שלמה ארצי) ולעודד בורלא ו"מועדון החתול שמיל". כמו כן הופיעה בדמות גילגיל במסגרת תשדירי השירות מטעם הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים. במשך שלוש-עשרה שנה הופיעה בתפקיד פינגי בתוכנית "פרפר נחמד" של הטלוויזיה החינוכית. השתתפה בתוכניות "רחוב סומסום","מורובוט" "בלי סודות", "קופה ראשית", "קופיקו", "מטומטמת" ועוד.
כמו כן בשנת 1982 קריינה את סרט הדוקו הישראלי "הודו- אגדת קוצ'ין" על יהדות קוצ'ין כחלק מהתכנית בצאת שבת.