stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרצ'לו מסטרויאני

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1924 פונטנה לירי, איטליה 
 פטירה:  19 בדצמבר 1996 (בגיל 72) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 שם לידה:  Marcello Vincenzo Domenico Mastrojanni 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 תקופת הפעילות:  1938–1996 (כ־58 שנים) 
 מקום לימודים:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 בן או בת זוג:  פלורה קארבלה (12 באוגוסט 1950, 1948–19 בדצמבר 1996)  קתרין דנב (1971–1975)  אנה מריה טאטו (1976–1996)  פיי דאנאוויי (1968–1971)  אורסולה אנדרס  אנוק איימה  קלאודיה קרדינלה  לורן האטון 
 צאצאים:  קיארה מסטרויאני, ברברה מסטרויאני 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב (1963)  פרס מפעל חיים של האקדמיה האירופית לקולנוע (1988)  גביע וולפי לשחקן הטוב ביותר (1989)  פרס סזאר (1993)  צדפת הכסף לשחקן הטוב ביותר (1965)  פרס פסטיבל קאן לשחקן הטוב ביותר  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית 
 פרופיל ב-IMDb
 
מרצ'לו וינצ'נצו דומניקו מסטרויאני (באיטלקית: Marcello Vincenzo Domenico Mastroianni;‏ 28 בספטמבר 1924 – 19 בדצמבר 1996) היה שחקן קולנוע איטלקי, שנחשב לאחד מגדולי השחקנים של איטליה וצבר שלוש מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ביוגרפיה

מסטרויאני נולד בפונטנה לירי, כפר קטן בהרי האפנינים שבפרוזינונה וגדל בטורינו ורומא שבאיטליה. בנם של אידה (לבית אירול) ואוטון מסטרויאני. שני הוריו היו מהעיירה ארפינו הסמוכה. אביו ניהל נגריה. מסטרויאני היה אחיינו של הפסל אומברטו מסטרויאני. אחיו רוג'רו מסטרויאני היה עורך קולנוע שעבד על כמה מסרטיו של מרצ'לו.
כאשר איטליה נמנתה עם בעלות הברית של גרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה, נעצר ונכלא בכלא הנאצי, אך הצליח לברוח והסתתר בוונציה.
קריירה

בשנת 1939, כאשר היה בן 14 ביצע את ההופעה הקולנועית הראשונה שלו כאשר היה ניצב בסרט הקולנוע "מריונטה" בכיכובו של הזמר בנימינו ג'ילי. בשנת 1945 החל ללמוד משחק ובשנת 1947 הופיע לראשונה בסרט "עלובי החיים" על פי ספרו של ויקטור הוגו. במהרה היה לכוכב סרטים רומנטיים
בשנת 1958 שיחק בסרטו של לוקינו ויסקונטי "לילות לבנים", על פי סיפור מאת פיודור דוסטויבסקי.
בשנת 1960 שיחק בסרטו של פדריקו פליני "לה דולצ'ה ויטה" וכיכב לצד סימון סיניורה בסרט "אודה וחברותיה".
בשנת 1961 שיחקו בסרטו של פייטרו ג'רמי "גירושין נוסח איטליה" שהקנה למסטרויאני מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, וזכה בפרס באפט"א ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
בשנת 1963 שיחק בסרטו של פדריקו פליני "שמונה וחצי", דרמה קומית סוריאליסטית. הסרט נחשב לאחד מטובי סרטי הקולנוע שנעשו אי פעם (במשאלים רבים הגיע שני רק לסרט "האזרח קיין"), וזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
שיחקו בסרט של ויטוריו דה סיקה "אתמול, היום ומחר" לצדה של סופיה לורן. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-37 שנערך ב-1964, ועל תפקידו בסרט זכה מסטרואני בפרס הבאפט"א השני שלו.
בשנת 1964 שיחק שוב בסרט של דה סיקה בשם "נישואין נוסח איטליה" המבוסס על מחזה מאת אדוארדו דה פיליפו, וזכה בפרס דוד די דונטלו לשחקן הטוב ביותר של האקדמיה האיטלקית לקולנוע וקיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי ואף זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן קולנוע אהוב.
בשנת 1970 שיחק בסרטו של אטורה סקולה "קנאה נוסח איטליה" ("קנאה איטלקית"), עליו זכה בפרס השחקן בפסטיבל הקולנוע בקאן. ב-1977 שיחק בסרט אחר של סקולה "יום מיוחד" שזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ופרס סזאר לסרט הזר הטוב ביותר, ומסטרואני אף קיבל מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט דרמה וזכה בפרס גלובוס הזהב האיטלקי הנקרא "Globo d'Oro".
בשנת 1985 כיכב לצד ג'ולייטה מזינה בסרט "ג'ינג'ר ופרד" של פדריקו פליני.
בשנת 1987 שיחק בסרט של הבמאי הרוסי ניקיטה מיכאלקוב "עיניים שחורות", המתמקד בגבר איטלקי שמתאהב באישה רוסיה נשואה בימים שלפני מלחמת העולם הראשונה. מסטרויאני זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן וקיבל מועמדות שלישית לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. ביולי אותה שנה היה אורח הכבוד של פסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 1991 כיכב לצדה של ג'ולי אנדרוז בסרט הקומדיה "מגע של ניאוף" של הבמאי האמריקאי ג'ין סאקס, ושיחק בסרט היווני "על רגל אחת" של הבמאי המוערך תיאו אנגלופולוס לצד השחקנית הצרפתייה ז'אן מורו.
בשנת 1992 כיכב בסרט האמריקאי "אנשים משומשים" על פי תסריט של טוד גרף. מסטרויאני קיבל מועמדות שישית לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט - קומדיה או מוזיקלי.
בשנת 1993 שיחק בסרט הצרפתי "1, 2, 3, Sun" של הבמאי זוכה פרס האוסקר ברטראן בלייה, וזכה בפרס לשחקן משנה בפסטיבל הסרטים של ונציה. בשנת 1994 שיחק בסרטו של רוברט אלטמן "משהו ללבוש" אודות התרחשות של רצח בשבוע האופנה בפריז לצד שחקנים כמו סופיה לורן, ג'וליה רוברטס וביתו, קיארה.
בשנת 1995 שיחקם בסרטם המשותף של וים ונדרס ומיכלאנג'לו אנטוניוני "מעבר לעננים", לצד אנסמבל שחקנים כמו אירן ז'קוב, ג'ון מלקוביץ' וסופי מרסו, ז'אן רנו ופאני ארדן. בשנת 1996 שיחק לצד השחקנית הספרדייה מריסה פארדס בסרט הצרפתי "חיים משולשים ומוות רק אחד" של הקולנוען הצ'יליאני ראול רואיס. סרטו האחרון היה "מסע להתחלת העולם" (Viagem ao Princípio do Mundo) (יצא לאקרנים בשנת 1997).
חיים אישיים

מסטרויאני היה נשוי לשחקנית האיטלקייה פלורה קארבלה (1926–1999) משנת 1950 ועד מותו, להם בת אחת בשם ברברה (1951–2018). בסופו של דבר השניים נפרדו בגלל רומנים שניהל עם נשים צעירות יותר. מערכת היחסים הרצינית הראשונה של מסטרויאני לאחר הפרידה הייתה עם פיי דאנאוויי, ששיחקה לצידו בסרט "מקום לאוהבים" (1968). דאנאוויי רצתה להתחתן ולהביא ילדים, אך מסטרויאני, הקתולי, סירב להתגרש מקארבלה. בשנת 1970, לאחר יותר משנתיים של המתנה שמסטרויאני ישנה את דעתו, דאנאוויי עזבה אותו. בריאיון למגזין פיפל בשנת 1987 אמר מסטרויאני כי מעולם לא התגבר על יחסיו עם דאנאוויי. "היא הייתה האישה שהכי אהבתי", אמר. "תמיד אצטער שאיבדתי אותה. הייתי שלם איתה בפעם הראשונה בחיי."
למסטרויאני נולדה בת נוספת, השחקנית קיארה מסטרויאני, בשנת 1972, מרומן מתמשך שניהל עם השחקנית הצרפתייה קתרין דנב, שהייתה צעירה ממנו בכמעט 20 שנה וחייתה איתו ארבע שנים בשנות ה-70. באותה תקופה בני הזוג שיחקו יחד בארבעה סרטים. לאחר שמסטרויאני ודנב נפרדו, על פי הדיווחים קארבלה הציעה לאמץ את קיארה, מכיוון שעבודת הוריה הרחיקה אותם לעיתים קרובות כל כך.
על פי הדיווחים, מערכות היחסים השונות של מסטרויאני כללו את השחקניות אנוק איימה, אורסולה אנדרס, קלאודיה קרדינלה והאמריקאיות קרול מלורי ולורן האטון]. בסביבות 1976 שמו נקשר עם הסופרת והקולנוענית אנה מריה טאטו. הם נשארו יחד עד מותו ב-1996.
ב-1994 קיבל את אות מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה.
חיים אישיים > מותו

מסטרויאני מת מסרטן הלבלב ב-19 בדצמבר 1996 בגיל 72. שתי בנותיו, כמו גם דנב וטאטו, היו ליד מיטתו. מזרקת טרווי ברומא, שקשורה לתפקידו בסרט "לה דולצ'ה ויטה", כובתה ונעטפה בשחור כמחווה לזכרו.
בפסטיבל הסרטים של ונציה 1997 ניסו קיארה, קארבלה ודנב למנוע את הקרנת הסרט התיעודי בן ארבע שעות של טאטו, "מרצ'לו מסטרויאני: אני זוכר". הפסטיבל סירב והסרט הוצג. על פי הדיווחים שלוש הנשים ניסו לעשות את אותו דבר גם בפסטיבל הקולנוע בקאן.
מריה תרזה מאוסטריה (1767–1827)

מריה תרזה מאוסטריה (בגרמנית: Maria Theresia von Österreich, Königin von Sachsen;‏ 14 בינואר 1767 – 7 בנובמבר 1827) הייתה מלכת סקסוניה כאשתו השנייה של אנטון, מלך סקסוניה.
ביוגרפיה

מריה תרזה נולדה ב-14 בינואר 1767 בפירנצה, ללאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה ולמריה לואיסה, נסיכת ספרד, בתם של קרלוס השלישי, מלך ספרד ומריה אמליה מסקסוניה. כמו כל הבנות הבכורות של דודיה מצד אביה, היא נקראה על שם סבתה, השליטה ההבסבורגית מריה תרזה.
מריה תרזה ואחיה זכו לחינוך שונה במקצת מהרגיל אצל ילדי המלוכה באותה עת: הם גודלו למעשה על ידי הוריהם, ולא על ידי משרתים ואומנים, ונשמרו במידה רבה מכל חיי החצר הטקסיים ולמדו לחיות בפשטות ובצניעות.
ב-8 בספטמבר 1787 נישאה מריה תרזה לאנטון, נסיך סקסוניה על ידי שליח בפירנצה. בני הזוג נישאו מאוחר יותר בדרזדן ב-18 באוקטובר 1787. אנטון היה נשוי בעבר למריה קרולינה, נסיכת סבויה, שמתה מאבעבועות שחורות בשנת 1782.
האופרה של מוצרט, דון ג'ובאני, נועדה במקור להתבצע לכבודם של מריה תרזה ואנתטון בעת על ביקורם בפראג ב-14 באוקטובר 1787, בעת שנסעו מדרזדן לווינה, ועותקי הלברית הודפסו במסירות.
להצגת בכורה לא היה ניתן לתאם זמן, עם זאת, האופרה נישואי פיגארו הוחלפה על פי הוראות מפורשות של דודה של מריה תרזה, הקיסר יוזף השני. הבחירה של נישואי פיגארו נחשבה בעיני כל הצופים ליצירה לא חדשה, והזוג עזב את תיאטרון האופרה מוקדם, בלי לראות את כל היצירה. מוצרט התלונן במרירות על תככים שקרו בתקרית זו במכתב לידידו גוטפריד פון ז'קין, שנכתב בשלבים בין ה-15 באוקטובר ל-25 באוקטובר 1787. מריה תרזה גם הייתה בפראג בספטמבר 1791, לבכורה של אופרה של מוצרט לה קלמנצה די טיטו, שנכתבה במסגרת החגיגות שם לכבוד הכתרת אביה כמלך בוהמיה.
מריה תרזה תוארה כדמות פשוטה וביתית שהקדישה את זמנה לחיי משפחה פרטיים, וחשה הקלה להתחתן עם בן זוג שהיה, בזמן נישואיהם, לא צפוי לרשת כס מלכות. ארבעת ילדיה מתו כולם כתינוקות. עם זאת, עם מותה של בת דודתה וגיסתה, קרולינה, נסיכת פארמה, היא וגיסתה האחרת, אמליה מצווייבריקן-בירקנפלד, נטלו חלק באחריות לגדל את ילדיה, ועשו זאת בקפידה רבה.
מריה תרזה סייעה לאביה, לארגן את הפגישה בין אוסטריה, פרוסיה והגולים הצרפתיים בסקסוניה, שהביאה להכרזת פילניץ ב-25 באוגוסט 1791.
בשנת 1806, היא ובני משפחתה ברחו מסקסוניה לפראג במהלך המלחמה נגד נפוליאון הראשון, והם הצליחו לחזור רק בשנת 1813. במאי 1827 מת גיסה פרידריך אוגוסט הראשון, ובעלה הוכתר כאנטון, מלך סקסוניה, אולם מריה תרזה מתה בלייפציג זמן קצר לאחר מכן, ב-7 בנובמבר 1827.
משפחתה

למריה תרזה ואנטון נולדו ארבעה ילדים, אולם ארבעתם לא שרדו עד גיל שנתיים:
מריה לודוביקה, נסיכת סקסוניה (1795–1796).
פרדריך אוגוסט, נסיך סקסוניה (1796).
מריה יוהנה, נסיכת סקסוניה (1798–1799).
מריה תרזיה, נסיכת סקסוניה (1799).
מכתוב (סדרת ספרים)

סדרת הספרים מַכְּתוּבּ (שם רשמי: מַכְּתוּבּ مكتوب) מתרגמת ומפרסמת יצירות מהתרבות ומהספרות הערבית ומנגישה אותן לקורא הישראלי. זוהי הסדרה היחידה בישראל כיום המוקדשת לספרות ערבית. הסדרה צמחה כיוזמה של מתרגמים וחוקרי השפה הערבית, יהודים ופלסטינים, ובראשם הסופר סלמאן נאטור ופרופ' יהודה שנהב שהרבני. לפי הרציונל של מכתוב, "הסדרה שואפת להביא לקדמת הבמה את חיי האזור מתוך נקודת מבט אנושית, כמו גם לסמן מציאות חברתית-פוליטית אחרת, תוך התגברות על מכשול השפה ועל ההיחלשות וההיעלמות של הקשרים בין יהודים וערבים באזור. בכך מבקשת הסדרה להתמודד עם המציאות הישראלית העגומה שבה לפחות מ-2% מהיהודים יש ידע בערבית ברמה שמאפשרת קריאת ספרות."
סדרות ספרים קודמות

סדרות ספרים נוספות אשר הוקדשו, כולן או רובן, לתרגום ספרות ערבית לעברית התקיימו בעבר בישראל. הוצאת מפרש הייתה הבולטת בתחום זה בארץ בשלהי המאה העשרים. בין הספרים שתורגמו במסגרת ההוצאה מערבית וראו אור בעברית היו: "גברים בשמש" מאת ע'סאן כנפאני (1978), "מוות בביירות" מאת תאופיק יוסף עוואד (-1983), "החמנית" מאת סחר ח'ליפה (1987), "התנועה הלאומית הפלסטינית והעולם הערבי" מאת אמיל תומא (1990), "נפילתו של האמאם" מאת נוואל א-סעדאווי (1991), "אלוהים שוכב בערשו של הנילוס" מאת נוואל אלסעדאווי (1991), והאוטוביוגרפיה "דרך הררית" מאת פדוא טוקאן (1993). הוצאת אנדלוס, שהוקמה על ידי יעל לרר הייתה ההוצאה הבולטת בתחום זה בתחילת המאה ה-21. ההוצאה נסגרה לאחר מספר שנות פעילות, ובין הספרים שתורגמו במהלכן מערבית היו: "למה עזבת את הסוס לבדו" מאת מחמוד דרוויש (2000), "זן מתחתן" מאת א-טייב סאלח (2001), "רק לחם" מאת מוחמד שוכרי (2001), "באב אלשמס" מאת אליאס ח'ורי (2002), "מצב מצור" מאת מחמוד דרוויש (2003), "בור המים הראשון" מאת ג'ברא אבראהים ג'ברא (2003), "הסיפור של זהרה" מאת חנאן אלשיח' (2004), "אבן הצחוק" מאת הודא ברכאת (2004), "אטאטא את השמש מהגגות" מאת חנאן אלשיח' (2005), "יאלו" מאת אליאס ח'ורי (2005), קובץ שירה מאת טהא מוחמד עלי (ראה אור במהדורה דו-לשונית ב-2006), "ירושלמית" מאת סירין אלחוסייני שהיד (2006), "החורש במים" מאת הודא ברכאת (-2006), "ציור קיר" מאת מחמוד דרוויש (2006), "כמו קיץ שכבר לא יחזור" מאת מוחמד בראדה (2006), ו"בנדרשאה" מאת א-טייב סאלח (2006).
דגם עבודה דו-לשוני

דגם העבודה על כל ספר מבוסס על עיקרון של דו-לשוניות ודו-לאומיות. כך שעל כל תרגום עובדים בנוסף למתרגם גם עורך תרגום בערבית ועורך תרגום בעברית. לבד מהשבחת איכות התרגום, התהליך מאפשר תנועה בין השפות וחצייתן. כך, למשל, עורך התרגום בערבית משתתף בעריכת הטקסט בעברית, בין היתר, כדי לא ליצור חיץ ועיסוק בלעדי של יהודים בעברית וערבים בערבית.
להלן עקרונות העבודה של מכתוב (כפי שזה מופיע באתר של הפרויקט):
לא יהיה תרגום ללא זכויות יוצרים מן היוצרים וקיום דיאלוג איתם ככל הניתן. אין לעשות שימוש ביצירות המתורגמות שאינו ספרותי או שאינו עולה בקנה אחד עם השקפות היוצרים.
בניגוד למודל האינדוודואלי המסתגר והחד לאומי (יהודי), עבודת התרגום תהיה צוותית וקולקטיבית ותיעשה במסגרת צוות דו לאומי דו לשוני.
מכתוב תשאף להגדיל את מספר המתרגמים הערבים ("מתרגמים ילידים").
כל תרגום ינכיח את הערבית בעברית תוך הימנעות מאוריינטליזם גלוי או סמוי, וישמור על פוליסמיות ורב לשוניות ככל הניתן.
כל תרגום ישלב דיבור וקריאה בחלל משותף, במגמה להחזיר את המסורת האוראלית אל הספרות ולהפך את המגמה ללטיניזציה של הערבית המתקיימת בישראל.
כל תרגום יעבור עריכה ספרותית בדיאלוג עם צוות התרגום. מטרת העריכה הספרותית איננה דיוק לשוני או תחבירי בלבד אלא שיבוט טקסטואלי שמהווה מעין יצירה בפי עצמה העומדת לצד המקור ומתכתבת איתו.
כל תרגום יצרין ויצביע על פרובלמטיקות ואי הסכמות בקרב צוות התרגום.
התעתוק יהיה נאמן למקור הערבי ולא לקונבנציות שהתפתחו על מנת להקל על הקוראים היהודים (ראה טבלת תעתיקים של מכתוב כאן). כללי הכתיב והתעתיק של מכתוב מבקשים להתקרב לערבית ולמאפיינים השמיים של העברית מבחינת כתיב. צורת התעתוק והכתיב תאפיין את פרסומי מַכְּתוּבּ ותהווה מעין "חותמת" לסדרה ואופיה.
אינדקס התרגומים מערבית לעברית

מכתוב הקימה לצורכי מחקר ועיון את אינדקס התרגומים מהספרות הערבית, שהוא הראשון מסוגו; מדובר בפרויקט שמטרתו ריכוז והצגה של כל הטקסטים– רומנים, סיפורים קצרים ושירים– שתורגמו מערבית לעברית מסוף המאה ה-19 ועד ימינו אנו. האינדקס נבנה על בסיס נתונים שאספה ד"ר חנה עמית-כוכבי, חברה במכתוב שעוסקת בחקר התרגום, והוא משמש החל משנת 2018 ככלי מחקר למתעניינים.
בלוג מכתוב

במקביל לספרים שיוצאים במסגרת מכתוב ולדיונים שמקיים חוג המתרגמים, פועל באתר מכתוב גם בלוג המארח מאמרים העוסקים בתרגום בכלל ובתרגום מערבית מעברית בפרט, כמו גם שלל תרגומים של שירים וסיפורים קצרים, וסקירות על תרגומים ישנים וחדשים.
בעלי תפקידים ומימון

העורך הראשי של סדרת מכתוב הוא פרופ' יהודה שנהב-שהרבני, עורכי המשנה הם איאד ברג'ותי וד"ר יונתן מנדל, אחראית תקשורת וזכויות יוצרים היא כפאח עבד אלחלים, רכזת קשרי קהילה היא בטי בנבנישתי, ורכזת המערכת היא חנאן סעדי. הסדרה פועלת במסגרת מכון ון ליר בירושלים ורואה אור בהוצאת פרדס. עיקר המימון מגיע משתי קרנות משפחתיות פרטיות מחו"ל: קרן ון ליר ההולנדית ("The Van Leer Group foundation") והקרן האמריקאית "The Twin Oak Fund in memory of Bertram J. Cohn".
הערות שוליים

↑  יהודה שנהב, מייסלון דלאשה, רמי אבנימלך, נסים מזרחי ויני מנדל, ידיעת ערבית בקרב יהודים בישראל, מנאראת- מכון ון ליר ליחסי יהודים-ערבים
מרדכי רוזנבלט מאושמינה

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1857 תקצ"ז אנטופול, בלארוס 
 פטירה:  3 במרץ 1916 (בגיל 58) כ"ה באדר א' תרע"ו סלונים, בלארוס 
 מקום קבורה:  בלארוס 
 מקום פעילות:  בוטן, קורליץ, אושמינה וסלונים
 תקופת הפעילות:  ? – 3 במרץ 1916 
 השתייכות:  רבני ליטא
 תחומי עיסוק:  תלמוד, הלכה, קבלה, מופתים
 רבותיו:  הרב פנחס מיכאל גרויסלייט מאנטופול
 תלמידיו:  הרב יהודה אידל ציזלינג מאושמינה
 חיבוריו:  "הדרת מרדכי"
 
רבי מרדכי וייצל רוזנבלט (ה'תקצ"ז, 1836 - י"ב באדר א' ה'תרע"ו, 1916) ידוע כרבי מרדכי מאושמינה על שם העיר אושמינה הסמוכה לוילנה שבה כיהן כרב.
ביוגרפיה

רוזנבלט נולד באנטופול (אז בפולין והיום ברוסיה הלבנה). היה מתלמידי הרב פנחס מיכאל גרויסלייט, רבה של אנטופול. למד בישיבה בפינסק שהקימו רבי שמואל אביגדור תוספאה ורבה של פינסק, המקובל רבי מרדכי זקהיים.
היה מקורב לאדמו"ר ה"יסוד העבודה" מסלונים אשר הוא הראשון שהמליץ לקהילה היהודית בעיר אושמינה לקחת את רבי מרדכי לרב בעירם. היה ידוע כמקובל וכבעל מופת אשר יהודים ושאינם יהודים באו לקבל את ברכתו. ה"דברי שמואל" מסלונים העיד עליו שכל מעשיו של רבי מרדכי הם לשם שמים. תמונתו התנוססה בבתים רבים ברחבי ליטא. בקרב הליטאים נודעה הסתייגות מתופעת המופתים המוכרת בחוגי תנועת החסידות, משום כך, הדמות של בעל המופתים הליטאי, ר' מרדכי מאושמינה, היא תופעה מיוחדת במינה.
רבנות

בעת כהונתו באושמינה, התקבל בקהילתו הרב אברהם יצחק הכהן קוק, במסעותיו להפצת ספרו "חבש פאר". בשש שנותיו האחרונות באנטופול כיהן כדיין. לאחר מכן כיהן במשרת הרבנות הראשונה שלו בעיירה בוטן משנת תר"ל. משם עבר בתרמ"ז לשמש כרב של קורליץ. באושמינה, שעל שמה התפרסם, החל לכהן כרב בתרנ"א לאחר כמה שנים שבחלק מהם ניסה ה"יסוד העבודה" מסלונים לפעול שרבי מרדכי יכהן כרב העיר אושמינה. בשנותיו האחרונות בתרס"ה היה הרב של סלונים.
חלק מפסקיו וחידושי ההלכה שלו נדפסו בשנת ה'תרנ"ט על ידי תלמידו, הרב יהודה אידל ציזלינג מאושמינה, בספר הדרת מרדכי - חילוקים ופלפולים שדרש בסיומי משניות ומסכתות בתלמוד.
על קברו נכתב: "פה נטמן ארון הקודש הרב האמיתי שר התורה ואוצר היראה מרן ומאורן של ישראל...".
משפחתו

לרב רוזנבלט היו שני בנים ושלוש בנות משתי נשותיו:
הרב אשר, כיהן כרבה של דרוהיטשין הסמוכה לפינסק, נספה עם משפחתו בשואה.
שרה נישאה לרב אברהם יעקב ברוק, שהיה רב בבוטן ופוסק הלכה מפורסם בפלך גרודנו כולו. בתם נישאה לסופר והביבליוגרף, חייקל לונסקי, שכתב את הביוגרפיה הראשונה של הרב רוזנבלט. משפחת לונסקי נספתה בשואה.
עכסה נישאה לאליהו דוד אפשטיין, אחיו של הרב משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת חברון. בנם הרב יעקב אפשטיין, חניך הישיבות סלובודקה וסלוצק, היה רב העיירה שובט בלטביה, ונספה עם אשתו וששת בניהם בשואה.
טויבא נישאה לרב יהודה בורשטיין, ששימש רב בגודליאבה שליד סובאלק. בני הזוג היגרו לארצות הברית והשתקעו במסצ'וסטס.
זיידל, בן הזקונים ומחבר קונטרס ההספד "אבל עם" על הרב רוזנבלט, התגורר בסלונים ונספה אף הוא עם משפחתו בשואה.
"איגרת החלום"

ר' מרדכי שלח בכ"ח בשבט תרמ"א, כשהיה רב בבוטן, מכתב לרב פנחס מיכאל גרויסלייט על סדרת חלומות ובהם נגלה אליו מהר"י בן לב ואומר לו שהוא מצאצאיו של האדם שסטר לו ברחוב לעיני כל על שיצא חייב בדין לפניו, ועליו לתקן את נשמתו של אותו אחד בלימוד ושינון של הספר שו"ת מהר"י בן לב עד שידע אותו על בוריו. וכן הוסיף מהר"י בן לב לומר שאת הספר הוא חייב לקנות רק מהרב של אנטופול (ר' פנחס מיכאל) כי יש עליו תביעה בשמים מדוע לא הוציא לאור את פירושיו על מסכתות מעילה ותמורה שהחל להכין לדפוס, ובכסף שיקבל עבור 'שו"ת מהר"י בן לב' ידפיס אותם, והוא זכה להיות השליח להודיע לרב של אנטופול כי שימשו בצעירותו. בסוף המכתב ר' מרדכי מבקש בתחינה מר' פנחס מיכאל לשלוח לו בדחיפות את 'שו"ת מהר"י בן לב' כי זוגתו חלתה ונמצאת בסכנה ומהר"י בן לב אמר לו בשבוע שעבר בחלום האחרון שזה בגלל שלא הזדרז לקנות את הספר.
כארבע שנים לאחר המכתב הדפיס ר' פנחס מיכאל את פירושיו למסכתות אלו בשם "לקט הקוצרים" מסביב לדברי התלמוד שבא להשלים את פירוש רש"י עד כמה שאפשר, כפי שהוציא לאור למסכת נזיר בתרכ"ז.
איגרת החלום הודפסה כנספח בספר 'דרשות הרפ"ם' של ר' פנחס מיכאל (ראו בערכו ב"לקריאה נוספת" ו"חיבוריו" וכן ראו שם בקישורים החיצוניים לגבי "איגרת החלום").
לקריאה נוספת

בן ציון ח' איילון (עורך), אנטופול (אנטיפאליע) - ספר זיכרון, "ארגון יוצאי אנטופול בישראל ובאמריקה", תל אביב התשל"ב, עמודות 72-59
עקיבא בן עזרא, ר' מרדכי'לי מסלונים זצ"ל, תל אביב ה'תשי"ח
שלמה קוק, מה לבעל מופת בליטא, מוסף חג (סוכות ה'תש"ע), קו עיתונות דתית
יוסף ויכלדר, החטא ותקונו, המבשר תורני, פרשת וישלח ה'תשע"ד
הערות שוליים

↑  שם משפחה זה ניתן לו על ידי מכריו לאחר שחיבר בצעירותו ספר פלפול בשם "עלה חבצלת" (ראה ב'אהלי שם' בקישוריים חיצוניים)
↑  בן עזרא, להלן "לקריאה נוספת". עמ' 11.
↑  ספר 'אוצרות יקותיאל זלמן' מגדיל ישועות חלק ב, וראה לקמן בהערות הבאות
↑  בספר הנ"ל מהרב יקותיאל ששמע בעצמו מפיו של רבי שמואל מסלונים!
↑  אפרים צורף, חיי הרב קוק, ירושלים, תש"ז, עמ' 40
↑  בספר אוצרות יקותיאל הנ"ל מהרב יקותיאל זלמן מלעמברג מובא ששמע מעד ראייה סיפור ארוך על התנגדות בהתחלה על קבלת רבי מרדכי לרב באושמינא ואיך בסוף לאחר תקופה קיבלוהו לרב שם.
↑  ספר תלת-לשוני בעברית, יידיש ואנגלית, שגרסה מקוונת שלו נצאת באתר ספריית העיר ניו יורק.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312966905171  ISNI: 0000 0004 0253 6626  VIAF: 298263328   WorldCat (עם VIAF): 298263328
מקסים ונגרוב

| --- | --- |

 לידה:  20 באוגוסט 1974 (בן 50) נובוסיבירסק, ברה"מ 
 מוקד פעילות:  גרמניה, ישראל, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית למוזיקה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  כינור 
 חברת תקליטים:  EMI 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות של חבל הסאר (27 בינואר 2006)  פרס אקו-קלאסיק: נגן השנה (1997)  פרס אקו-קלאסיק: נגן השנה (2003)  דוקטור לשם כבוד מהקולג' המלכותי למוזיקה (2019)  Classic Brit Awards 
 maximvengerov.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מקסים ונגרוב (ברוסית: Максим Александрович Венгеров; נולד ב-20 באוגוסט 1974) הוא כנר וירטואוז ישראלי יליד ברית המועצות.
חייו

ונגרוב נולד למשפחה יהודית בנובוסיבירסק. שני הוריו היו מוזיקאים. אמו הייתה זמרת ואביו היה האבובן הראשון בתזמורת הפילהרמונית של נובוסיבירסק. כשהיה בן חמש, קיבל את שיעור הכינור הראשון שלו ובגיל שבע נסע למוסקבה עם סבו וסבתו ועם מורתו ללמוד בבית הספר המרכזי למוזיקה שליד הקונסרבטוריון על שם צ'ייקובסקי.
בגיל 10, עקב מחלת סבו, חזרה המשפחה לנובוסיבירסק, שם למד מקסים אצל זכר ברון. בשנה זו זכה בתחרות וייניאבסקי לנוער. בגיל 11 ניגן בקונצרט הפתיחה של תחרות צ'ייקובסקי הבינלאומית השמינית. כשברון עזב את רוסיה בשנת 1987 ללמד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון, נסעו ונגרוב ואמו בעקבותיו, וכך עשו גם כשברון עבר לליבק שבגרמניה לפתוח שם בית ספר למוזיקה.
בשנת 1990 עלו ונגרוב ובני משפחתו לישראל ואביו קיבל משרה כאבובן בתזמורת. ונגרוב שירת תקופה קצרה בצה"ל.
קריירה

בגיל 15 הגיע ונגרוב למקום הראשון בתחרות הכינור הבינלאומית על שם קרל פלש בלונדון,שכלל מלבד הפרס הראשון גם פרס על פרשנות, פרס הקהל ועוד שני פרסים.את כיתת האמן הראשונה שלו הדריך באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בשנת 1993 קיבל ונגרוב מארגון הנסי הצרפתי כינור סטרדיוואריוס, ה"ריינייה", בהשאלה.
מקסים ונגרוב חתם על חוזה הקלטות עם ורנר/טלדק, שכלל הקלטות עם מסטיסלב רוסטרופוביץ'. הקלטות אלה כללו את הקונצ'רטי הראשונים של שוסטקוביץ' ופרוקופייב (עם התזמורת הסימפונית של לונדון, שזכו בפרס גרמופון ל"הקלטה המצטיינת של השנה" ו"הקלטות הקונצ'רטי המצטיינות", שתי מועמדויות לפרס גראמי, ופרס אדיסון. בין שאר הקלטותיו הקונצ'רטי השניים של שוסטקוביץ' ופרוקופייב והקונצ'רטו של ברהמס עם דניאל בארנבוים והתזמורת הסימפונית של שיקגו.
בשנת 1991 היה הסולן בקונצרט הבכורה של תזמורת סימפונט רעננה. הקונצרט נערך אז בכפר סבא בניצוחו של ירוחם שרובסקי ובמעמד נשיא המדינה המנוח חיים הרצוג.
בשנת 1995 השאילה אגודת סטרדיוואריוס בשיקגו לוונגרוב סטרדיוואריוס קייזווטר, שעליו ניגן עד אפריל 1998. בהמשך ניגן בסטרדיוואריוס קרויצר.
ב-1997 התמנה ונגרוב לשגריר כבוד של יוניצף, תפקיד שלכבודו פינה זמן למיזם שנתי אחד לפחות.הוא ניגן באוגנדה ובסודאן כחלק מעבודת הצדקה שלו.
בשנת 1998 החל ונגרוב ללמוד ניצוח אצל ואג פפיאן הוא קיבל את הצעתו של טרוור פינוק והקדיש שנתיים ללימוד כינור בארוק.בהמשך שיתפו השניים פעולה בסדרת קונצרטים. כמו כן למד ונגרוב נגינה בויולה והקליט כסולן את הקונצ'רטו לויולה של ויליאם וולטון, בניצוחו של רוסטרופוביץ', במסגרת חוזה ההקלטות החדש שלו עם EMI. עוד הקליט לחברת EMI את הקונצ'רטי לכינור של סטרווינסקי ורודיון שצ'דרין.
בשנת 2005 יצא ונגרוב לשבתון של תשעה חודשים מקריירת הסולן שלו, ובמהלך תקופה זו למד אלתור ג'אז וכינור חשמלי. עוד למד ונגרוב לרקוד טנגו ארגנטינאי, אצל סבסטיאן מיסה ואנדראה ריירו. לימודים אלה הביאו לשיתוף פעולה עם המלחין הישראלי בנימין יוסופוב ורקדן הטנגו כריסטיאן פאלהה, ביצירה חדשה לוונגרוב, "קונצ'רטו טנגו רוק לויולה"
ונגרוב תכנן להציג את היצירה של יוסופוב בקונצרטי הפרומס של ה-BBC ב-2007, אך ביטל את תוכניתו זו ואחרות כדי לטפל בבעיה חוזרת ונשנית בכתפו. בשנת 2008 הודיע ונגרוב, שהוא מפסיק את קריירת הכינור שלו כדי להתמקד בהוראה ובניצוח. בשידור שחתם את סדרת הטלוויזיה "מאסטרו" של ה-BBC. ב-9 בספטמבר החליף ונגרוב כשופט אורח את סימון יאנג, מחמת התחייבות קודמת שלה.
עם זאת, מעט לאחר מכן חזר ונגרוב לקדמת הבמה גם ככנר והמשיך להרבות בפעילות חובקת עולם. בשנת 2012 כיכב ב"פסטיבל ונגרוב" הראשון ביפן שנערך בטוקיו, יפן. הפסטיבל מתקיים כל שנה מאז, ובמהלכו מופיע ונגרוב לצד אמנים מובילים מיפן ומהעולם, כגון הפסנתרנית הלן גרימו והתזמורת הפילהרמונית של טוקיו. החל משנת 2013 מכהן ונגרוב כאמן שוהה (artist in residence) בתזמורת הפילהרמונית של אוקספורד. בשנת 2014 נחנך "פסטיבל ונגרוב" בישראל, בקונצרטים בהיכל התרבות בתל אביב בהם ניגן ונגרוב לצד הפסנתרנית שירה שקד, המנצח ואג פפיאן, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ותזמורת סולני האקדמיה מנוחין משווייץ.
בשנת 2015 ניגן לצד שקד קונצרט בהיכל התרבות במתכונת חסרת תקדים: התוכנית כולה נוגנה בחשיכה מוחלטת, ופעמיים ברצף.
הוראה

ונגרוב כיהן כפרופסור לכינור בבית הספר הגבוה למוזיקה בזארבריקן שבגרמניה, כממשיכו של ואלרי קלימוב. עד קיץ 2005 עסק בקביעות בהוראה וצימצם את מספר הופעותיו בקונצרטים מ-130 ל-55 בשנה, כדי לעמוד במטלות ההוראה שקיבל על עצמו. בשנת 2005 התמנה לפרופסור באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. פעילותו בתחום ההוראה בישראל כוללת קורס קיץ בקיבוץ ופרויקט "המוזיקאים של מחר" במושבה מגדל שבצפון ישראל.