stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דניס נילסן
מוות

נילסן פונה לבית החולים יורק ב-10 במאי 2018 לאחר שהתלונן על כאבים חמורים בבטנו. בבדיקה שעבר נתגלה אצלו קרע באבי העורקים בגינו נשלח לחדר הניתוח אשר הסתיים בצורה תקינה, אולם גרם להתפתחותו של קריש דם בגופו אשר הוביל למותו ב-12 במאי. הנתיחה שלאחר המוות קבעה כי סיבת המוות המיידית הייתה תסחיף ריאתי ודימום רטרופריטונאלי.
גופתו של נילסן נשרפה בחודש יוני 2018 במהלך טקס קטן בו נכחו רק חמישה אנשים, ביניהם חברו מארק אוסטין ושלושה סוהרים שעבדו בבית הכלא. אף אחד מבני משפחתו לא הגיע למקום, אם כי אפרו נמסר לידיהם בתום הטקס. נודע כי בהתאם למדיניות משרד המשפטים, שילם בית הסוהר סכום בגובה 3,323 לירות שטרלינג על ההלוויה.
קורבנות

מספר קורבנותיו הידועים של נילסן נאמד בשנים עשר נערים וגברים צעירים אשר נרצחו בין השנים 1978–1983, אולם ייתכן שהיו עמם שלושה נוספים, וכי מספר הקורבנות האמיתי הוא למעשה חמישה עשר. תשעה קורבנות נרצחו בשדרות מלרוז 195, ושלושה נוספים בגני קראנלי 23. מתוך שמונת הקורבנות שזוהו, רק שלושה, סטיבן הולמס, קנת אוקנדן וגרהאם אלן, היו בעלי כתובת מגורים קבועה בזמן מותם, בעוד ששאר הנרצחים היו מחוסרי בית, נוודים, נערים שברחו מביתם וגברים שעבדו בזנות.
נילסן טען ב-1992 כי רצח בסך הכל כשנים עשר אנשים ובדה את מספר הקורבנות המקורי שמסר ביום מעצרו, קרי חמישה עשר; כמו כן אמר כי שלושה קורבנות לא מזוהים אשר תיאר במהלך חקירותיו, גבר ממוצא אירי שנרצח בספטמבר 1980, היפי בעל שיער ארוך שנרצח בנובמבר או בדצמבר 1980, וגלוח ראש אנגלי שנרצח באפריל 1981, הומצאו כולם על ידו במטרה להשלים את רצף ההמשכיות של חשיפת הראיות, והמשך המשחק שניהל עם המשטרה. פקד פיטר ג'יי שלל את הטענות הללו והצהיר כי במהלך יותר משלושים שעות החקירה בהן השתתף, לא הציג נילסן אף שמץ של חוסר עקביות או פגם באמינות דבריו ביחס למראה הקורבנות, תאריכי ומקומות מפגשיהם, אופי הרצח, או הטקסים השונים שביצע בגופות.
קורבנות > 1978

30 בדצמבר: סטיבן דין הולמס בן ה-14. נראה לאחרונה חוזר לביתו מהופעת רוק. פגש את נילסן בפאב בקריקלווד בערב ה-29 בדצמבר ונענה להצעתו לבוא עמו לביתו בשדרות מלרוז. למחרת בבוקר חנק אותו נילסן בעזרת עניבה עד שאיבד את הכרתו והטביע אותו בתוך דלי מים. גופתו נותרה תחת קורות הרצפה לאורך שבעה חודשים לפני ששרף אותה במדורה בגינתו. גופתו של הולמס הייתה היחידה שלא בותרה והושלכה לאש בשלמותה, וזוהתה רק בנובמבר 2006.
קורבנות > 1979

3 בדצמבר: קנת ג'יימס אוקנדן בן ה-23. סטודנט קנדי אשר הגיע לבריטניה לבקר את קרוביו. פגש את נילסן בפאב הנסיכה לואיז בהוברן ב-3 בדצמבר. יחד טיילו השניים בלונדון לפני שחזרו לדירתו של נילסן כדי לאכול ולשתות. אוקנדן נחשב לנעדר במשך שנים רבות וזכה לסקירה תקשורתית רחבה עד לחשיפת גורלו המר בעקבות מעצרו של נילסן. הוא נחנק למוות באמצעות חוט האוזניות של נילסן בזמן שהאזין למוזיקה.
קורבנות > 1980

17 במאי: מרטין ברנדון דאפי בן ה-16. נמלט מבית הוריו בבירקנהד ב-17 במאי 1980, ופגש את נילסן בתחנת רכבת בלונדון, לאחר שחזר מכנס איגוד עובדים בסאות'פורט. נחנק למוות והוטבע בכיור המטבח.
20 באוגוסט (בקירוב): ויליאם דייוויד סאת'רלנד בן ה-26. אב לילד. התגורר באדינבורו ועסק מעת לעת בזנות. פגש את נילסן בפאב קרקס פיקדילי באוגוסט 1980. נילסן לא הצליח להיזכר במדויק כיצד מת, למעט העובדה שחנק אותו, וכי בבוקר למחרת מצא את גופתו על הרצפה.
ספטמבר: קורבן לא מזוהה, ככל הנראה בטווח הגילאים 27–30. נילסן תיאר את מראהו כבלונדיני גבוה ממוצא אירי אשר עסק בעבודת כפיים והיה בעל ידיים מחוספסות. השניים נפגשו בפאב בקריקלווד ב-1980. מאוחר יותר טען נילסן שקורבן זה כלל לא היה קיים וכי בדה אותו מדמיונו.
אוקטובר: קורבן לא מזוהה, ככל הנראה בטווח הגילאים 20–30. תואר כגבר רזה אשר עסק בזנות, גובהו מטר ושבעים ושמונה סנטימטרים, ממוצא פיליפיני או מקסיקני. לטענתו היה בעל תווי פנים צועניים. השניים נפגשו בפאב בסולסברי באוקטובר 1980.
נובמבר: קורבן לא מזוהה בשנות ה-20 לחייו. מחוסר בית רזה ממוצא אנגלי בעל עור חיוור ומספר שיניים חסרות. נילסן מצא אותו ישן על מפתן דלת בדרך צ'רינג קרוס ולקח אותו לביתו במונית. באותו הערב חנק אותו למוות בזמן שישן. נילסן אמר כי ברגעיו האחרונים הזיז את רגליו כאילו דיווש על אופניים. מאוחר יותר סיפר כי האמין שחייו היו אומללים ומלאי סבל, ואמר שהריגתו הייתה קלה כמו "לקחת ממתק מתינוק".
נובמבר-דצמבר: קורבן לא מזוהה, ככל הנראה בטווח הגילאים 25–30. היפי ארוך שיער אשר פגש בנילסן בוסט אנד בשעת לילה מאוחרת. גופתו הושלכה מתחת לקורות הרצפה, הוצאה מאוחר יותר, בותרה ונזרקה בחזרה לאותו מקום בחלקים. שאריותיה נשרפו כעבור שנה. נילסן טען כי הקורבן לא היה אמיתי אלא פרי דמיונו.
קורבנות > 1981

4 בינואר (בקירוב): קורבן לא מזוהה בן 18. תואר על ידי נילסן כצעיר בלונדיני ממוצא סקוטי בעל עיניים כחולות אשר לבש חולצה ירוקה ומכנסי ספורט. השניים נפגשו בפאב האריה הזהוב בסוהו בשלהי ינואר 1981. נרצח לאחר שערך עם נילסן תחרות שתייה, וגופתו בותרה ב-12 בינואר.
פברואר: קורבן לא מזוהה בשנות ה-20 המוקדמות של חייו. מעט מאוד ידוע עליו, אולם ככל הנראה הגיע מבלפסט. תואר כרזה, שחור שיער, גובהו מטר ושבעים וחמישה סנטימטרים. פגש בנילסן בוסט אנד בשעת לילה מאוחרת. לאחר שחנק אותו למוות בעזרת עניבה השליך נילסן את גופתו תחת קורות הרצפה.
אפריל: קורבן לא מזוהה, ככל הנראה בן 20. תואר כגבר שרירי וגלוח ראש ממוצא אנגלי בו פגש נילסן בדוכן אוכל בכיכר לסטר. צווארו היה מקועקע בכיתוב "לחתוך כאן"; נילסן פיתה אותו לבוא לביתו בהבטחה למזון ושתייה, ולאחר שרצח אותו תלה את גופתו מתקרת חדר השינה שלו למשך יממה, בטרם השליך אותה תחת הרצפה. מאוחר יותר טען שבדה את הקורבן מדמיונו.
18 בספטמבר: מלקולם סטנלי ברלו בן ה-23. הקורבן האחרון שנרצח בשדרות מלרוז. יתום שבילה את מרבית חייו במוסדות רווחה וסבל מאפילפסיה. נרצח לאחר ששב לביתו של נילסן כדי להודות לו על שהזמין בעבורו אמבולנס בליל אמש. בטרם החל בתהליך הביתור אחסן נילסן את גופתו בארון המטבח שלו, מאחר שלא נותר עוד מקום תחת הרצפה.
קורבנות > 1982

מרץ: ג'ון פיטר האולט בן ה-23. הגיע מהיי וויקומב, בקינגהאמשייר. הקורבן הראשון שרצח נילסן בביתו החדש בגני קראנלי. האולט נחנק למוות בזמן שישן במיטתו של נילסן, לאחר שהתעורר וראה אותו עומד מעליו וצועק "הגיע הזמן שתלך!" בעודו לוחץ על צווארו; לבסוף החזיק את ראשו תחת מי האמבט לאורך חמש דקות והטביע אותו. מיד לאחר מכן החל בביתור הגופה וזרק חלקים ממנה במורד האסלה, ואת עצמותיו השליך בפח האשפה שמחוץ לביתו. בעת מעצרו לא ידע נילסן לומר לחוקריו את שמו המלא של האולט וכינה אותו "ג'ון השומר".
ספטמבר: ארצ'יבלד גרהאם אלן בן ה-27. אב לילד. הגיע ממאדרוול, צפון לנרקשייר, ופגש בנילסן בשדרות שאפטסברי בזמן שניסה לתפוס מונית. נחנק למוות בזמן שאכל חביתה שנילסן הכין לו. גופתו זוהתה בעזרת צילומים דנטליים של שיניו ולסתו. שאריות גופתו הן שגרמו לסתימה בצנרת אשר הובילה למעצרו של נילסן.
קורבנות > 1983

26 בינואר: סטיבן ניל סינקלייר בן ה-20. קורבנו האחרון של נילסן. מכור להרואין אשר הגיע ללונדון מפרת' וסבל מהרגל של פגיעה עצמית. נילסן פגש בו ברחוב אוקספורד וקנה לו המבורגר בטרם הציע כי יתלווה אליו לדירתו. לאחר ששתה לשוכרה והזריק את מנת הסם, חנק אותו נילסן למוות. ראשו, פלג גופו העליון וזרועותיו נשמרו בתיבת התה שניצבה בסלון, ואילו פלג גופו התחתון ורגליו אוחסנו מתחת לאמבטיה.
תרבות

סרט הקולנוע אור היום הקר (אנ') מ-1989 בבימויה של פיונה לואיז ובכיכובו של בוב פלאג כנילסן מציג עיבוד קולנועי לרציחותיו של נילסן ומעצרו.
סדרת הטלוויזיה הבריטית דז (אנ') מ-2020 בבימויו של לואיס ארנולד ובכיכובו של דייוויד טננט מציגה את מעצרו של נילסן לאחר מציאתם של חלקי גופות בצנרת ביתו, ועוקבת אחר חקירותיו המשטרתיות והראיונות שניהל עם הסופר בריאן מאסטרס.
העז, או מי זאת סילביה?

| --- | --- |

 כתיבה:  אדוארד אלבי
 דמויות:  סטיבי גריי מרטין גריי בילי גריי רוס טאטל
 מדינה:  ארצות הברית
 סוגה:  דרמה
 הצגת בכורה:  10 במרץ 2002 
 מספר מערכות:  3
 שפה:  אנגלית
 פרסים:  זוכה פרס טוני עבור המחזה הטוב ביותר
 
העז, או מי זאת סילביה? (באנגלית: The Goat, or Who Is Sylvia?) הוא מחזה באורך מלא שנכתב בשנת 2000 על ידי אדוארד אלבי אשר הוצג לראשונה בברודוויי בשנת 2002. הוא זכה בפרס טוני בשנת 2002 עבור המחזה הטוב ביותר. כמו כן זכה כפרס Drama Desk Award והיה מועמד לפרס פוליצר לדרמה בשנת 2003.
במרכז העלילה נמצאים מרטין, אדריכל נשוי בגיל העמידה, אשתו סטיבי ובנם בילי. חייו של מרטין מתערערים כשהוא מתאהב בעז בשם סילביה. המחזה מתמקד בגבולותיה של החברה הכביכול ליברלית בארצות הברית; באמצעות הצגת המשפחה במשבר, אלבי מאתגר את הקהל לפקפק בשיפוטו המוסרי של הטאבו החברתי.
שם המחזה מתייחס לשיר "מי היא סילביה?" ממחזהו של ויליאם שייקספיר "שני אדונים מוורונה". במחזה זה, פרוטיוס שר את השיר הזה, בתקווה לחזר אחרי סילביה. התייחסות לשיר זה נמצאת גם במחזה Finding the Sun, אותו כתב אלבי בשנת 1982.
תקציר העלילה

המחזה נפתח עם מרטין וסטיבי בסלון ביתם שבפרוורים, חוגגים את יום הולדתו ה-50 של מרטין. הם מתכוננים לראיון בטלוויזיה אותו צפוי לקיים חברם רוס, אבל דעתו של מרטין מוסחת, והוא לא זוכר כלום. סטיבי שואלת את מרטין על כרטיס ביקור של אישה שמצאה בכיסו ועל הריח המוזר שלו. מרטין מכחיש שיש לו רומן עם אישה, אבל מתוודה שהתאהב בעז בשם סילביה. סטיבי צוחקת, חושבת שזה בדיחה. סטיבי עוזבת כאשר רוס מגיע. רוס מעוניין לחגוג בתוכנית הטלוויזיה שלו את היותו של המרטין האדריכל הצעיר ביותר הזוכה בפרס פריצקר וכן את בחירתו להיות האדריכל של פרויקט חדש ויוקרתי, אך חוסר היכולת של מרטין להתרכז בראיון מתסכלת את רוס. מרטין מגלה לרוס שהסיבה להיסח הדעת שלו היא הרומן שלו עם סילביה, שהחל במהלך החיפוש אחר בית כפרי. רוס, שמופתע לגלות שמרטין יכול להתאהב במישהי מלבד סטיבי, שואל שוב ושוב "מי היא סילביה?" וכאשר מרטין מציג בפניו תמונה שלה, רוס צורח שסילביה היא עז.
סטיבי מתעמת עם מרטין על מכתב שרוס כתב על הרומן של מרטין ועל זהותה של סילביה. בילי מזועזע, בוכה ובורח לחדרו. סטיבי קוראת את המכתב בקול רם, ואז מתארת כיצד היו חייה נורמליים לפני שפתחה אותו. היא מבינה כי מרטין אמר אמת בתמונה הראשונה, וכי היא צדקה לדאוג בגלל כרטיס הביקור והריח המוזר. הכרטיס שייך לקבוצת תמיכה בזואופיליה. מרטין מגלה כי החברים בקבוצה מחפשים אחר חברה של חיות כמנגנון התמודדות. עבורו, סילביה היא לא רק חיה; יש לה נשמה והיא מקבלת את אהבתו. במהלך הסבריו, סטיבי שוברת חפצים שונים והופכת רהיטים שונים. לבסוף, היא יוצאת, נשבעת לנקום.
בילי נכנס לסלון ההרוס שבו מרטין נשאר לבדו. בילי מציין כי מרטין וסטיבי הם אנשים טובים, והם טובים יותר מרוב ההורים של חבריו לכיתה. עם זאת, הוא מתחיל לבכות ברגע שהוא מבין כי משיכתו לבעלי חיים של מרטין קרעה את משפחתו הרגילה ומאושרת ללא תקנה. לאחר מכן הוא מכריז על אהבתו ומנשק של מרטין. רוס נכנס ועד לנשיקה של בילי. למרות היותו זועם בתחילה, מרטין מחבק את בילי כדי לנחם אותו. מרטין מגן על הנשיקה שלו עם בילי בפני רוס, ומציין כי יש לו חבר שפעם קיבל זקפה מכך שתינוק ישב על ברכיו, כשהוא רומז שהחבר היה רוס. כאשר רוס מביע את הסתייגותו ממרטין וממעשיו, מרטין קורא תיגר על שיקול דעתו של רוס ומותח ביקורת על התערבותו של רוס במשפחתו. רוס מצדיק את המכתב שכתב לסטיבי. סטיבי חוזרת, גוררת איתה פגר של עז. היא הרגה את סילביה מפני שלא יכלה לסבול את הרעיון שסילביה אוהבת את מרטין באותה מידה כמו סטיבי. רוס קופא במקומו, בילי בוכה, ומרטין נשבר.
דמויות ושחקנים

| שם הדמות | אודות הדמות | שחקנים בולטים שגילמו דמות זו |
| --- | --- | --- |
| סטיבי גריי | אשתו של מרטין. עד סילביה, היא הייתה אהבתו האחת והיחידה של מרטין. | מרסדס רוהל, סאלי פילד, סופי אוקונדו, ליליאן ברטו |
| מרטין גריי | בעלה של סטיבי. בן 50, אדריכל מצליח ועטור פרסים, שמתאהב בסילביה. | ביל פולמן, ג'ונתן פרייס, דמיאן לואיס, מוני מושונוב |
| בילי גריי | בנם בן ה-17 של סטיבי ומרטין. גיי, אמוציונאלי ורגיש. | אדי רדמיין, עידו רוזנברג |
| רוס טאטל | חבר המשפחה. מנחה טלוויזיה המתכונן לקראת ריאיון עם מרטין. | ג'ייסון יוז, אלכס אנסקי |
הפקות

ארצות הברית המחזה הוצג לראשונה בברודוויי ב-John Golden Theatre ב-10 במרץ 2002, שם רץ עד ל-15 בדצמבר 2002, ובסך הכל הוצג 309 פעמים (ועוד 23 הצגות הרצה). דייוויד אסביורנסון ביים את ביל פולמן, שגילם את דמותו של מרטין, מרסדס רוהל בתפקיד סטיבי, ג'פרי קרלסון וסטיבן רואו. ב-13 בספטמבר 2002, ביל ארווין נכנס לתפקידו של מרטין, וסאלי פילד נכנסה לתפקידה של סטיבי.
אוסטריה הבכורה האירופית התקיימה ב-Vienna's English Theatre בחודשים מרץ-מאי 2003. בהצגה, בבימויה של פם מקינון, כיכבו לורנס לאו (מרטין), ג'וריאן יוז (סטיבי), הווארד נייטינגל (רוס) ומייקל זלבינגר (בילי).
בריטניה בבריטניה, ההצגה הועלתה תחילה ב-Almeida Theatre שבאיזלינגטון משם עברה ההפקה ל-Apollo Theatre שבוסט אנד ב-15 באפריל 2004, והוצגה שם עד ל-7 באוגוסט 2004.‏ בבימויו של אנתוני פייג', בהצגה השתתפו השחקנים ג'ונתן פרייס (מרטין), קייט פאהי (סטיבי), מתיו מארש (רוס) ואדי רדמיין (בילי).
אוסטרליה המחזה הופק בניו סאות' ויילס, אוסטרליה, על ידי ה-State Theatre of South Australia והוצג ב-Seymour Centre שבסידני בין ה-6 באפריל ל-7 במאי 2006. בבימויה של מריון פוטס, בהפקה זו השתתפו השחקנים ויליאם זאפה, ויקטוריה לונגלי, קמרון גודול ופיפ מילר.
קנדה באוטווה, המחזה הופק על ידי ה-Great Canadian Theatre Company תחת בימויה של לורן פרדי, והוצג בין ה-28 באוקטובר ועד ל-14 בנובמבר 2004. השחקנים כללו את סטיוארט ארנוט בתפקיד מרטין, דיקסי סיטל בתפקיד סטיבי, פיטר מוני בתפקיד בילי, ודניס פיצג'רלד בתפקיד רוס.
ישראל המחזה הוצג בישראל בתיאטרון הבימה, על פי תרגום של רבקה משולח בבימויו של חנן שניר. ההצגה עלתה לראשונה ב-9 ביולי 2005 בהשתתפות מוני מושונוב (מרטין), ליליאן ברטו (סטיבי), אלכס אנסקי (רוס) ועידו רוזנברג (בילי). בביקורתו על ההצגה, כתב אופק מתתיאס כי מושונוב הפליא "במשחק דרמטי רגיש, נוגע ומלנכולי".
בריטניה הפקה לונדונית חדשה בבימויו של איאן ריקסון, ובכיכובם של דמיאן לואיס, סופי אוקונדו, ג'ייסון יוז מדקווה, נפתחה בתיאטרון היימרקט שבווסט אנד, בשנת 2017.‏
זכיות ומועמדויות

בשנת 2003 המחזה היה אחד מהמועמדים הסופיים לפרס פוליצר לדרמה, אך מי שזכה בו באותה שנה בסופו של דבר היה המחזה Anna in the Tropics.‏
2002 זוכה פרס Drama Desk עבור המחזה הטוב ביותר
2002 זוכה פרס טוני עבור המחזה הטוב ביותר
2002 מועמד לפרס טוני עבור השחקנית הטובה ביותר במחזה (מרסדס רוהל)
2002 מועמד לפרס Drama Desk עבור השחקן הטוב ביותר במחזה (ביל פולמן)
2002 מועמד לפרס Drama Desk עבור השחקנית הטובה ביותר במחזה (מרסדס רוהל)
2003 מועמד לפרס פוליצר לדרמה
2006 מועמד ל-Helpmann Award עבור המחזה הטוב ביותר
ראו גם

שני אדונים מוורונה
הערות שוליים

1 2  The Goat, or Who Is Sylvia? (אורכב 17.11.2015 בארכיון Wayback Machine) playbillvault.com, accessed November 20, 2015
↑  Ehren, Christine. "Sally Field and Bill Irwin Prepare a New Goat for Broadway" Playbill, September 9, 2002
↑  Finkle, David. "Review. 'The Goat, or Who is Sylvia?'" theatermania.com, September 30, 2002
↑  The Goat, Or Who Is Sylvia? englishtheatre.at, accessed November 21, 2015
↑  The Goat, or Who is Sylvia? thisistheatre.com, accessed November 21, 2015
↑  Inverne, James. "Albee’s 'The Goat, Or Who Is Sylvia' Hoofs it to West End Opening April 15" Playbill, April 15, 2004
↑  The Goat, or Who Is Sylvia? belvoir.com.au, accessed November 21, 2015
1 2  http://www.stage-door.com/Theatre/2004/Entries/2004/11/1_The_Goat,_or_Who_Is_Sylvia.html
↑
↑
↑
↑  Simonson, Robert. "Nilo Cruz's Anna in the Tropics Wins the 2003 Pulitzer Prize for Drama" Playbill, April 7, 2003
↑  "State Theatre Company of South Australia, About Us" statetheatrecompany.com.au, accessed November 21, 2015
| פרס טוני למחזה הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1975−1948 | מר רוברטס (1948) • מותו של סוכן (1949) • מסיבת הקוקטייל (1950) • השושנה המקועקעת (1951) • ‏The Fourposter‏ (1952) • ציד המכשפות (1953) • בית התה של ירח אוגוסט (1954) • שעות גורליות (1955) • יומנה של אנה פרנק (1956) • מסע ארוך אל תוך הלילה (1957) • זריחה בקמפובלו (1958) • ‏J.B.‏ (1959) • עושת הנפלאות (1960) • בקט (1961) • אדם לכל עת (1962) • מי מפחד מווירג'יניה וולף? (1963) • לותר (1964) • הנושא היה שושנים (1965) • מארה סאד (1966) • הביתה (1967) • רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים (1968) • התקווה הלבנה הגדולה (1969) • ‏Borstal Boy‏ (1970) • ‏Sleuth‏ (1971) • ‏Sticks and Bones‏ (1972) • שנת האליפות ההיא (1973) • ‏The River Niger‏ (1974) • אקווס (1975) |  |
| 2000−1976 | ‏Travesties‏ (1976) • תיבת הצללים (1977) • דה (1978) • איש הפיל (1979) • ילדים חורגים לאלוהים (1980) • אמדאוס (1981) • חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי (1982) • סיפור אהבה בשלושה פרקים (1983) • הדבר האמיתי (1984) • טירונות בלוז (1985) • אני לא רפפורט (1986) • גדרות (1987) • מ. באטרפליי (1988) • היידי, יומן חיים (1989) • ענבי זעם (1990) • אבודים ביונקרס (1991) • רוקדים בלונאסה (1992) • מלאכים באמריקה: המילניום מגיע (1993) • מלאכים באמריקה: פרסטרויקה (1994) • ‏אהבה! אומץ! חמלה!‏ (1995) • מאסטר קלאס (1996) • ‏The Last Night of Ballyhoo‏ (1997) • אמנות  (1998) • ‏Side Man‏ (1999) • קופנהגן (2000) |  |
| 2001 ואילך | הוכחה (2001) • העז, או מי זאת סילביה? (2002) • ‏Take Me Out‏ (2003) • אני אשתי של עצמי (2004) • ספק: משל (2005) • נערי ההיסטוריה (2006) • חוף אוטופיה (2007) • אוגוסט: מחוז אוסייג' (2008) • אלוהי הקטל (2009) • אדום (2010) • סוס מלחמה (2011) • קלייבורן פארק (2012) • וניה, סוניה, מאשה ושפיץ (2013) • לאורך כל הדרך (2014) • המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה (2015) • בני האדם (2016) • אוסלו (2017) • הארי פוטר והילד המקולל (2018) • ‏The Ferryman‏ (2019) • הירושה (2021) • טרילוגיית ליהמן (2022) • לאופולד-שטאט (2023) ‏•‏‏ Stereophonic ‏(2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012278762505171  GND: 1026545943  LCCN: no2004003832  VIAF: 184131635   WorldCat (עם VIAF): 184131635
המשרד לפיתוח אזורי של רוסיה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  רוסיה 
 סוכנות אם:  ממשלת רוסיה 
 תאריך הקמה:  13 בספטמבר 2004
 תאריך פירוק:  31 במרץ 2014
 סוכנות מחליפה:  משרד צפון הקווקז   משרד המזרח הרחוק
 מטה מרכזי:  מוסקבה 
 שמות קודמים:  המשרד למדיניות אזורית   משרד הפדרציה והלאום   המשרד לפדרציה, הגירה ולאום
 MinRegion.ru
 
המשרד לפיתוח אזורי של רוסיה (ברוסית: Министерство регионального развития Российской Федерации ;Минрегион России) היה המשרד הממשלתי הפדרלי ברוסיה המופקד על פיתוח חברתי וסוציאלי של אזורי השוליים במדינה.
היסטוריה

המשרד הכיל בתוכו מגוון תפקידים וכולל הגנה על המיעוטים הלאומיים, טיפוח היחסים בין העמים השונים ברוסיה, פיתוח הקוטב הצפוני ואזורי הגבול הצפוני של רוסיה, כמו גם פיתוח הרווחה באזורים הנידחים ביותר בסובייקטים הפדרליים של רוסיה ופיתוח השלטון המקומי וחיזוקו.
המשרד הוקם על פי צו נשיאותי של ולדימיר פוטין מה-13 בספטמבר 2004 ונחשב ליורש המשרד למדיניות אזורית (1998-1999), המשרד לענייני פדרציה ולאום (1999-2000) והמשרד לענייני פדרציה ומדיניות ההגירה והלאום (2000-2001). ב-2014 המשרד פוצל לשלושה משרדים נפרדים: המשרד לענייני המזרח הרחוק הרוסי, המשרד לפיתוח צפון הקווקז והמשרד לענייני קרים.
שרי הפיתוח האזורי

ולדימיר יעקובלב (2004-2007)
דמיטרי קוזאק (2007-2008)
ויקטור בסארגין (2008-2012)
אולג גובורון (2012)
איגור סליוניאייב (2012-2014)
הסנה הבוער (אנדרטה)

ערך זה עוסק באנדרטה בכניסה למשכן הכנסת. אם התכוונתם לפסל מאת יצחק דנציגר, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  פסל, אנדרטה 
 מיקום:  משכן הכנסת 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1966
 תאריך פתיחה רשמי:  1966 
 יוצר:  דוד פלומבו 
 קואורדינטות:  31°46′40″N 35°12′17″E﻿ / ﻿31.777861111111°N 35.204611111111°E﻿ / 31.777861111111; 35.204611111111
  (למפת ירושלים מוגדלת) הסנה הבוער(למפת ירושלים רגילה) הסנה הבוער(למפת הרי ירושלים רגילה) הסנה הבוער(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הסנה הבוער
 
הסנה הבוער הוא פסל מאת הפסל דוד פלומבו שמשמש כאנדרטה לזכר חללי מערכות ישראל בכניסה לרחבת משכן הכנסת בירושלים.
היסטוריה

בראשית שנות החמישים עמדה על סדר היום של ההנצחה הרשמית במדינת ישראל תוכנית להקמת אנדרטת החייל האלמוני בקריית הממשלה בירושלים. הדבר היה חלק מתוכנית הקמת תשע אנדרטאות ממלכתיות לזכר מלחמת העצמאות- אחת בקריית הממשלה ועוד שמונה באתרי קרבות ברחבי הארץ. האנדרטה הייתה אמורה להיות מוצבת ברחבת מסדרים בין משכן הכנסת לבית הנשיא (שתוכנן במקור בקריית הממשלה). לבסוף הוחלט לחכות עם הקמת האנדרטה עד לסיום התכנון הסופי של האזור והתכנון ירד מסדר היום.
בשנת 1966 נחנך משכן הכנסת, דוד פלומבו (שתכנן גם את שערי הכניסה לכנסת) התבקש ותרם את פסלו "הסנה הבוער" למטרת הנצחת הנופלים במלחמת העצמאות. הפסל הוצב על בסיס אבני בזלת גדולות בכניסה לבניין. בשנת 1971, לאחר שנדחתה הצעתה של הפסלת בתיה לישנסקי להקמת אנדרטה לנופלים ברחבת הכנסת, הוחלט להסב את "הסנה הבוער" לאנדרטה לכלל הנופלים במערכות ישראל. בפסל הועלתה אש תמיד ונוספה לבסיסו אבן בהירה שעליה נחקקו המילים ”ובדמם הבוקר יעלה” שלקוחות משירה של לאה גולדברג "העץ".
בשנות הצבתו בכניסה למשכן שימש להנחת זרים על ידי ראשי מדינות וראשי פרלמנטים זרים כשהם מלווים באנשי משמר הכנסת. דבר זה נהוג בעולם ביחס לאנדרטאות לחייל האלמוני.
בשנת 2007 בוצע שיפוץ מקיף ברחבת הכנסת ו"הסנה הבוער" הוחלף באנדרטת אש תמיד חדשה בתכנון זליג סגל. הפסל עבר אל מחוץ לרחבת הכנסת והוא מוצב לצד שערי פלומבו מימין לכניסה החדשה לרחבה.
לקריאה נוספת

אילנה שמיר, הנצחה וזיכרון: דרכה של החברה הישראלית בעיצוב נופי הזיכרון, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1996, עמ' 166–169.
המפקח בלאמי

| --- | --- |
כרזת הסרט בעברית
כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  קלוד שברול 
 הופק בידי:  פטריק גודו
 תסריט:  קלוד שברול, אודיל ברסקי 
 עריכה:  Monique Fardoulis 
 שחקנים ראשיים:  ז'ראר דפארדייה   מארי בונל   קלוביס קורניאק
 מוזיקה:  מתייה שברול 
 צילום:  אדוארדו סרה 
 מדינה:  צרפת 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בפברואר 2009
 משך הקרנה:  110 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   bellamy
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
המפקח בלאמי (צרפתית:  Bellamy) הוא סרט צרפתי משנת 2009 בבימויו של קלוד שברול. זהו סרטו האחרון של הבמאי, טרם מותו ב-2010. הסרט הוא דרמה בלשית העוסקת בחקירת מקרה מוות הנחשד כהונאת ביטוח אולם הדגש בסרט מושם על מערכות היחסים בין הדמויות המרכזיות אשר אינן קשורות במישרין לתעלומה הבלשית.
תקציר העלילה

מפקח המשטרה פול בלאמי ורעייתו פרנסואז הם זוג פריזאי בגיל העמידה החי כ"זוג יונים", כפי שמתאר אותם ז'אק, אחיו הצעיר של פול. הם נמצאים בחופשה ארוכה בנים שבריביירה הצרפתית. אמצעי התקשורת עוסקים בגופה שרופה שנתגלתה על החוף ליד מכונית שרופה שהתדרדרה מצוק ליד העיר הסמוכה, סט, והמקרה נחשד כהונאת ביטוח. במקביל, מטריד את מנוחתם זר הסובב סביב מקום שהותם. הזר מתברר כאמיל לולה, האיש שנחשד כזה שיזם את הונאת הביטוח כדי שאשתו תקבל את כספי הביטוח והוא, שנחשב כמת, יוכל לנסוע עם פילגשו ולהתחיל בחיים חדשים. לולה מבקש מהמפקח שיסייע לו בהוכחת חפותו כיוון שהנווד חסר הבית שהחליפו במכונית שהתדרדרה מהצוק, היה חולה וביקש להתאבד. המפקח בלאמי מתחיל לחקור את הפרשה ללא כל קשר לחקירת המשטרה המקומית אשר למפקח העומד בראשה הוא בז.
במקביל, מגיע לשהות בדירת הזוג, ז'אק, אחיו הצעיר של המפקח שהוא שתיין, חסר עבודה ובעל עבר פלילי ומצוי בריבים חוזרים ונשנים עם בלאמי המתעב אותו. אשתו של בלאמי דווקא מסתדרת היטב עם ז'אק ומנסה לפשר בין השניים, אך ללא הצלחה. לאחר שבלאמי מתחקר את נדיה, פילגשו של לולה ואת קלר, חברתו לשעבר של דני, הנווד שגופתו נמצאה, הוא עדיין איננו יודע בוודאות מה ארע. כשבלאמי מספר לאמיל לולה שנדיה בוגדת בו עם מפקח המשטרה המקומי וכאשר נודע ללולה שאשתו מתה באופן פתאומי, הוא מסגיר את עצמו למשטרה ועומד למשפט. בינתיים ממשיכים היחסים בין האחים פול וז'אק להתדרדר עד לסיום המפתיע.
שחקנים ראשיים

ז'ראר דפארדייה – המפקח פול בלאמי
מארי בונל – פרנסואז בלאמי
קלוביס קורניאק – ז'אק, אחיו של בלאמי
ז'אק גמבלאן – אמיל לולה, החשוד בהונאת הביטוח
והינה ג'יוקנטה – נדיה, פילגשו של לולה
אדריין פולי – קלר, חברתו לשעבר של הנווד
שני הז'ורז'ים

בסיום הכתוביות הפותחות את הסרט מופיעה הקדשה של הסרט ל-"aux deux Georges" (לשני הז'ורז'ים). הכוונה היא לסופר ז'ורז' סימנון ולזמר היוצר, ז'ורז' ברסנס. דמויותיהם של השניים באות לידי ביטוי בסרט. הסרט נפתח בתמונה מבית הקברות בסט, שם קבור ברסנס, כשברקע נשמעת שריקה של אחד משיריו. גם בהמשך הסרט שרות הדמויות בהיסח הדעת קטעים משיריו והשיא הוא כשסנגורו של אמיל לולה בוחר בזמן המשפט לשיר בפני השופטים שיר של ברסנס במקום נאום הסיכום של ההגנה. המפקח בלאמי הוא בעל מאפיינים המזכירים בנקודות רבות את דמותו של המפקח מגרה, גיבורו המפורסם של ז'ורז' סימנון. גם השם בלאמי נלקח מדמות משנה מאחד מספריו של סימנון.
ביקורת

הביקורות על הסרט היו מעורבות. אורי קליין המצהיר על עצמו כחסיד של שברול, רואה בסרט את המשך עיסוקו של שברול, "בסוגיות של חזות מתעתעת, מוסריות נזילה והווייתן התמידית של התשוקה, האלימות ואפילו הטירוף מתחת לפני השטח השלווים". הוא אף מציין את הציטוט משירו של ו.ה. אודן בסוף הסרט, "תמיד יש סיפור נוסף, תמיד יש יותר משנגלה לעין" ואומר כי משפט זה מסכם אולי את כל יצירתו של שברול.
הערות שוליים

↑  Discussion avec Claude Chabrol et Odile Barski, שיחה עם קלוד שברול ואודיל ברסקי, 20 בנובמבר 2009
הפארק הגאולוגי סרדיניה

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  16 באוקטובר 2001 
 נתונים ומידות
 שטח:  3,800 קילומטר רבוע
 מיקום
 מדינה:  איטליה איטליה
 מיקום:  סרדיניה 
 קואורדינטות:  39°18′46″N 8°31′37″E﻿ / ﻿39.312771345084°N 8.5269409998158°E﻿ / 39.312771345084; 8.5269409998158
 www.parcogeominerario.eu
  (למפת סרדיניה מוגדלת) קליארי סאסארי קוארטו סנט'אלנה  אולביה אלגרו נואורו אוריסטאנו קורסיקה הים הטירני  הים התיכון הפארק הגאולוגי סרדיניה(למפת סרדיניה רגילה) קליארי סאסארי קוארטו סנט'אלנה  אולביה אלגרו נואורו אוריסטאנו קורסיקה הים הטירני  הים התיכון הפארק הגאולוגי סרדיניה
 
מגדל המעליות למכרות הפחם בקרבונה
הפארק הגאולוגי סרדיניה (באיטלקית: Parco Geominerario della Sardegna), הוא אתר תיירות המשמש בעיקר לסיורים גאולוגיים. הפארק הוכרז באי סרדיניה בשנת 1997, והוא הראשון מסוגו באי. הוא הוקם ליד העיר קרבונה בפרובינציית קרבוניה-איגלסיס, במקום שבו פעלו מכרות במשך 6,000 שנה. מכרה הפחם שבפארק היה פעיל משנת 1937 עד לשנת 1964
שטחו הכולל של הפארק הוא 3,500 קמ"ר, הוא משתרע על שמונה חלקים והוא נחשב לפארק הגדול והמגוון ביותר באירופה.
באוקטובר 1997 החליט ארגון אונסק"ו להכריז על הפארק כפארק הגאולוגי הראשון ברשת הפארקים הגאולוגיים האירופית הכוללת עד היום 32 פארקים באירופה. טקס ההכרזה של הפארק נערך בעיר קליארי בספטמבר 1998.
הפארק, בדומה לפארקים גאולוגיים אחרים, הוקם על מנת לסייע בפיתוח התיירות הכפרית והתיירות גאולוגית. בשטח הפארק שוחזרו קטעים מהמכרות, מסופר תהליך הייצור של המחצב בהתאם לתאוריות הגאולוגיות ומוצגות תמונות וקטעי סרטים מהימים שבהם פעל המכרה.