stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שדה חיטה עם עפרוני

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  וינסנט ואן גוך
 תאריך יצירה:  1887 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  64.5 ס״מ 
 גובה:  54 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  s0197V1962 (מוזיאון ואן גוך) 
 מיקום:  מוזיאון ואן גוך, אמסטרדם
 
שדה חיטה עם עפרוני הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר ההולנדי הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך. ואן גוך צייר את הציור בשנת 1887 עת התגורר בפריז.
החלק המרכזי בציור מציג שדה חיטה שנקצר בחלקו, תחת שמים עם עננים בהירים, ועפרוני בודד המתעופף לכיוון הפינה השמאלית - עליונה של הבד.
כיום נמצא הציור במוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם.
רנו (אי)

|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 מיקום:  האוקיינוס הדרומי 
 קואורדינטות:  65°40′00″S 66°00′00″W﻿ / ﻿65.666666666667°S 66°W﻿ / -65.666666666667; -66
 שטח:  618 קילומטר רבוע
 אורך:  40 קילומטר
 רוחב:  17 קילומטר
 נתונים מדיניים
 אוכלוסייה:  0
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהרנו(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהרנו(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומירנו(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומירנו
 
האי רנו (באנגלית: Renaud Island) הוא אי מכוסה קרח בארכיפלג איי ביסקו, שלמול וממערב לחצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם בין איי פיט לבין האי ראבו.
אורכו של האי 25 קילומטרים;
רוחבו של האי בין 6.4 קילומטרים ל־16.1 קילומטרים.
מצר מראקה מפריד בין האי רנו לבין איי פיט שמצפון-מזרח לאי רנו.
מצר פנדלטון מפריד בין האי רנו לבין האי לאבוזייה שמדרום-מערב לאי רנו.
מפרץ זובוב ממקום לצידו המזרחי של האי רנו, והוא חודר לפנים האי למרחק של 4.63 קילומטרים,
היסטוריה

האי התגלה על ידי ג'ון ביסקו, מגלה ארצות וימאי בריטי ששרטט לראשונה (מיפה באופן גס) את קו החוף של יבשת אנטארקטיקה. ביסקו היה הראשון שרשם את תגליתו בבריטניה תחת השם "ארץ גרהאם"; כמו כן גילה את איי ביסקו הקרויים על שמו.
האי מופה לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908–1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
שארקו נתן לאי את שמו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
| איי ביסקו |
| --- | --- | --- |
| קבוצות איים: | אדולף • בארקרוף • רוקה |  |
| איים: | ווטקינס • לאבוזייה • פיקוויק • קרו • ראבו • רנו |  |
רוברט אנרי

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1865 סינסינטי, ארצות הברית 
 פטירה:  12 ביולי 1929 (בגיל 64) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סוואן פוינט 
 השכלה:  אקדמיה ז'וליאן  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה 
 בן או בת זוג:  Marjorie Organ (5 במאי 1908–?) 
 
רוברט אנרי (Robert Henri;‏ 1865 – 1929) היה צייר אמריקני. הוא היה דמות מובילה באסכולת הריאליזם האמריקני "אשקן" ומארגן הקבוצה המכונה "השמונה", של אמנים שהפגינו נגד ההגבלות של האקדמיה הלאומית לעיצוב.
ביוגרפיה

רוברט אנרי, נולד ב-24 ביוני 1865, בשם רוברט הנרי קוזאד בסינסינטי, אוהיו לטרזה גייטווד קוזאד וג'ון ג'קסון קוזאד, מפתח נדל"ן. בשנת 1871, אביו של אנרי הקים את העיירה קוזדייל, אוהיו. בשנת 1873 עברה המשפחה מערבה לנברסקה, שם הקים ג'ון קוזאד את העיירה קוזאד.
באוקטובר 1882, אביו של אנרי הסתבך בסכסוך עם פירסון, על זכויות מרעה בקרקעותיהם. המחלוקת הפכה לאלימה, וקוזאד ירה בפירסון באורח אנוש באקדח. קוזאד התנקה בסופו של דבר מהפשע, אך אנשי העיירה פנו נגדו. הוא נמלט עם משפחתו לדנוור, קולורדו. על מנת להתנתק מהשערוריה, בני המשפחה שינו את שמם. האב נודע בכינויו ריצ'רד הנרי לי, ובניו התחזו כילדים מאומצים תחת השמות פרנק ורוברט ארל אנרי. בשנת 1883 עברה המשפחה לעיר ניו יורק, ומשם לאטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי, שם השלים האמן הצעיר את ציוריו הראשונים.
ביוגרפיה > חינוך

בשנת 1886 נרשם אנרי לאקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה, שם למד אצל תומאס פולוק אנשוץ, בן טיפוחיו של תומאס אייקינס, ותומאס הובנדן. בשנת 1888 הוא נסע לפריז ללמוד באקדמיה ג'וליאן, שם למד אצל ויליאם אדולף בוגרו והתאהב באימפרסיוניזם. בתקופה זו ביקר בבריטני ובאיטליה. בסוף 1891 הוא חזר לפילדלפיה ולמד אצל רוברט וונו באקדמיה בפנסילבניה. בשנת 1892 החל ללמד בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה, וזכה להצלחה מיידית בבית הספר."
יצירה

בפילדלפיה החל אנרי למשוך קבוצה של עמיתים שנפגשו בסטודיו שלו כדי לדון באמנות ותרבות, כולל כמה מאיירים מהעיתון "פילדלפיה פרס" - ויליאם גלקנס, ג'ורג' לוקאס, אברט שין, ו-ג'ון סלואן. הם קראו לעצמם מועדון הפחם. במפגשיהם התדיינו וקראו יצירות של ראלף וולדו אמרסון, וולט וויטמן, אמיל זולא, ויליאם מוריס האנט וג'ורג' מור.
יצירה > אסכולת אשקאן (Ashcan School)

בשנת 1895 אנרי העריך מחדש את אהבתו לאימפרסיוניזם, וכינה זאת "אקדמיזם חדש". הוא דחק בחבריו ליצור אמנות חדשה ומציאותית יותר שתדבר ישירות לזמנם ולחוויותיהם. הוא האמין שזה היה הרגע הנכון עבור ציירים אמריקאים לחפש נושאים חדשים ופחות עדינים בעיר האמריקאית המודרנית. הציורים של אנרי, סלואן, גלקנס, לוקס, שין ואחרים ממכריהם שנוצרו בהשראת השקפה זו נקראו בסופו של דבר אסכולה לאמנות אמריקאית אשקאן. מבקר האמנות רוברט יוז אמר כי "אנרי רצה שהאמנות תהיה דומה לעיתונאות. הוא רצה שהצבע יהיה אמיתי כמו בוץ, כמו חבלי השלג שקפאו בברודוויי בחורף, כמוצר אנושי אמיתי. שהצבעים יהיו כמו זיעה, כשהם נושאים את הריח של חיי אדם."
ציירי האסכולה הזאת, החלו למשוך תשומת לב ציבורית באותו עשור בו הסגנון הריאליסטי של סטיבן קריין, תיאודור דרייזר, ופרנק נוריס מצאו את הקהל שלהם, והעיתונות הסבה תשומת את תשומת הלב לתנאי שכונות העוני.
במשך כמה שנים חילק אנרי את זמנו בין פילדלפיה לפריז, שם פגש את האמן הקנדי ג'יימס וילסון מוריס. מוריס הכיר לאנרי את הציור על לוחות עץ זעירים שניתן היה לשאת בכיס מעיל יחד עם ערכה קטנה של מברשות ושמן. שיטה זו הקלה על תיאורים ספונטניים של סצנות אורבניות שהיו קשורות לסגנון.
בשנת 1898 התחתן אנרי עם לינדה קרייג, סטודנטית לאמנות שלו. השניים בילו את השנתיים הבאות בירח דבש מורחב בצרפת. בשנת 1899 הציג את "אישה במנטו" ואת "לה נייג' "("השלג") שנרכשה על ידי ממשלת צרפת להצגה במוזיאון. הוא לימד בבית הספר לנערות ולטן החל משנת 1900 ובבית הספר לאמנות בניו יורק בשנת 1902, שם בין תלמידיו היה ג'וזף סטלה, אדוארד הופר, רוקוול קנט, ג'ורג' בלוז, נורמן ראבן, סטיוארט דייוויס. בשנת 1905 נפטרה לינדה. שלוש שנים אחר כך התחתן אנרי שנית. אשתו השנייה, מרג'ורי אורגן, הייתה קריקטוריסטית בת עשרים ושתיים, שעבדה עבור כתב-עת בניו יורק.
בשנת 1906 נבחר אנרי לאקדמיה הלאומית לעיצוב, אך כאשר ציירים אחרים מהאסכולה שלו, נדחו מתערוכת האקדמיה ב-1907, הוא עזב את האקדמיה, וארגן תערוכה משלו. לימים יתייחס לאקדמיה כ"בית קברות לאמנות".
יצירה > השמונה

בשנת 1908, אנרי היה אחד ממארגני התערוכה המפורסמת, שכותרתה "השמונה" (על שם שמונת הציירים שהציגו בה את עבודותיהם) ב"גלריית מקבת" בניו יורק. מלבד יצירותיו שלו ואלו שהופקו על ידי "הרביעייה מפילדלפיה" שהלכו בעקבותיו, הציגו עוד שלושה אמנים אחרים שציירו בסגנון שונה ופחות ריאליסטי - מוריס פרנדרגסט, ארנסט לוסון וארתור דייוויס.
התערוכה הביעה מחאה על מדיניות וצמצום הטעם של האקדמיה הלאומית לעיצוב. לאחר מכן נדדה התערוכה לכמה ערים מניוארק לשיקגו, והביאה לדיון נוסף בעיתונות על המרד נגד האמנות האקדמית והרעיונות החדשים. בשלב זה, אנרי עמד בלב הקבוצה ששאפה לתאר את החיים העירוניים הקשים ביותר.
על הציור "סלומה" של אנרי מ-1909, כתב המבקר יוז: "רגליה הארוכות מציגות יהירות מינית ...יש בה הרבה יותר ממאות דמויות בתוליות, עדינות, שציירו אקדמאים אמריקאים... אנרי למד מאדוארד מאנה, ומהוולגריות של פרנס הלס".
בשנת 1910, בסיוע ג'ון סלואן וולט קון, ארגן אנרי את תערוכה של אמנים עצמאיים. העבודות נתלו בסדר אלפביתי כדי להדגיש את פילוסופית השוויוניות. התערוכה הצליחה היטב אך לא הביאה למכירות רבות. מערכת היחסים בין אנרי לג'ון סלואן, הייתה טובה. שניהם האמינו בריאליזם של אסכולת אשקן, היו קרובים ופרודוקטיביים בתקופה זו. הביוגרף ויליאם אינס הומרוס כתב: "הדגש של אנרי על חירות ועצמאות באמנות...ההפך מכל מה שהאקדמיה הלאומית האמינה בו, הופכת אותו לאביו האידאולוגי של מופע המודרניזם בתערוכת 1913 שנקראה Armory Show."
תערוכת הארמורי 1913 (Armory Show) הייתה ההיכרות הגדולה הראשונה של אמריקה עם המודרניזם האירופי, והייתה חוויה מעורבת עבור אנרי. הוא הציג חמישה ציורים, אך כאמן מייצג הוא הבין כי הקוביזם, הפוביזם והפוטוריזם מציבים אתגר לסגנון יצירת התמונות שלו. למעשה, הייתה לו סיבה לדאגה. הוא עדיין לא היה בן חמישים, וראה את סגנונו הריאליסטי הופך להיות ייצוג של שמרן שיומו עבר. ארתור ב' דייוויס, מארגן התערוכה וחבר ב-The Eight, לא קיבל את דאגתו של אנרי שהאמנות האירופית המודרנית תאפיל על עבודתם של אמנים אמריקאים.
למרות זאת, מציינים חוקרי אמנות, כי לאנרי היה עניין עז באמנות המודרנית והמליץ לתלמידיו לנצל הזדמנויות ללמוד אותה. היסטוריונית האמנות שרה וור מציינת כי "בשנת 1910 יעץ אנרי לסטודנטים להשתתף בתערוכה של יצירות מאת אנרי מאטיס ושנתיים לאחר מכן הוא הפציר בהם לראות את יצירתיו של מקס וובר, אחד האוונגרדים האמריקנים המודרניים."
אירלנד וסנטה פה

אנרי עשה כמה נסיעות לחוף המערבי של אירלנד ושכר בית בכפר קטן באחד האיים בשנת 1913. בכל אביב וקיץ בשנים שלאחר מכן הוא היה שם וצייר את ילדיו. ציור דיוקנאות הילדים של אנרי, היו פופולריים ונמכרו היטב. בשנת 1924 הוא רכש את הבית. בקיץ 1916, 1917 ו-1922 נסע אנרי לסנטה פה, ניו מקסיקו לצייר. הוא מצא שהאזור הזה מעורר השראה כמו הכפר באירלנד. הוא הפך לדמות חשובה בתחום האמנות של סנטה פה ושכנע את מנהל מוזיאון האמנות שם לאמץ מדיניות תערוכות פתוחות. הוא גם שכנע את חבריו האמנים ג'ורג' בלוז, לאון קרול, ג'ון סלואן ורנדל דייבי להגיע לסנטה פה. בשנת 1918 הוא נבחר כחבר באגודת האמנים של טאוס.
מוות

בזמן שנסע לארצות הברית לאחר שביקר בבית הקיץ שלו באירלנד בנובמבר 1928, חלה אנרי ואושפז בבית החולים סנט לוקס בניו יורק. בהדרגה הוא נחלש, עד שנפטר מדום לב ב-12 ביולי 1929. מחלתו לא הייתה ידועה בין האומנים, והפתיעה את חוגי האמנות.
השפעה ומורשת

בשנים 1915–1927 היה אנרי מורה פופולרי ומשפיע בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק. "הוא לא הנחיל לתלמידים שלו סגנון אלא גישה לאמנות". הצייר סטיוארד דייוויס היה בין תלמידיו.
ההשפעה המכוננת של אנרי כמורה וכמנחה אמניות נשים זכתה להוכרה בקרב נשים מודרניות אמריקאיות" הסטודנטיות שלו הושפעו מהאידיאלים המודרניסטיים של אנרי.... הן תרמו משמעותית למודרניזם האמריקני. הן הפיקו גוף גדול של יצירות, הוצגו בהרחבה, זכו בפרסי אמנות גדולים, השתייכו לארגוני אמנות וניהלו אותם, ולימדו שיעורי אמנות ברחבי אמריקה. "
לכבודו את אנרי, נערכה תערוכת זיכרון של שבעים ושמונה מציוריו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. פורבס ווטסון, עורך מגזין "האמנויות" כתב, "אנרי, מלבד הקסם האישי יוצא הדופן שלו, היה אדם שהשפיעה על תקופה חשובה בהתפתחות האמנות האמריקאית."
מוזיאון רוברט אנרי בעיירה קוזאד, נברסקה נמצא באחד מבתי משפחתו הראשונים של אנרי ומתמקד בעבודותיו.
הערות שוליים

↑  Bennard B. Perlman, Paul Avrich Collection (Library of Congress) DLC, Robert Henri : his life and art, New York : Dover Publications, 1991
↑  William Innes Homer, Violet Organ, Robert Henri and his circle, Ithaca, Cornell University Press, 1969
↑  Digital Collections from The Metropolitan Museum of Art Libraries, libmma.contentdm.oclc.org
↑  Milton Wolf Brown, American painting, from the Armory Show to the depression, Princeton, Princeton University Press, 1955
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272820005171  BIBSYS: 1560455414428  BnF: cb12533523p (data)  CiNii: DA10890050  GND: 119069423  ISNI: 0000 0000 8395 5005  LCCN: n50037311  NDL: 01239056  NKC: mzk2014811296  NLA: 35187826  NLK: KAC199612130  NTA: 126236070  RERO: 02-A025619765  RKD: 37590  SNAC: w6057h7j  SUDOC: 034595406  Trove: 857303  ULAN: 500005486  VIAF: 76426766   WorldCat (עם VIAF): 76426766 
רוברט אנרי, שלג בניו-יורק, 1902
רוברט אנרי, סלומה, 1909
רוברט אנרי, גרטרוד ונדרבילט ויטני - דיוקן, 1916
רוברט אנרי, עדנה סמיט בחלוק יפני, 1915
רנה שפיץ

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  29 בינואר 1887 וינה, אוסטריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  11 בספטמבר 1974 (בגיל 87) דנוור, ארצות הברית 
 שם לידה:  Spitz Árpád René
 ענף מדעי:  פסיכואנליזה 
 מוסדות:  אוניברסיטת העיר ניו יורק 
 
רנה שפיץ (בגרמנית, צרפתית ואנגלית: René Árpád Spitz; שם הלידה בהונגרית: Spitz Árpád René, וינה, 29 בינואר 1887- דנוור, 11 בספטמבר 1974) היה פסיכואנליטיקאי אמריקאי ממוצא הונגרי-יהודי, יליד אוסטריה. הוא גדל בהונגריה, בה היה חבר בחוג יום ראשון. פעל תחילה בווינה ובצרפת, וב-1938 היגר לארצות הברית. שפיץ נודע בניתוח הפסיכולוגי של ילדים קטנים מאושפזים כשגילה קשר בין תת-תזונה קיצונית ומוות להיותם נטושים, ללא קשר עם האם או דמות דואגת. שפיץ תרם תרומות חשובות גם לפסיכולוגיית האגו.
קורות חייו

שפיץ נולד ב-1887 במשפחה יהודית עשירה. את לימודיו השלים בלוזאן, ברן ובבודפשט. הוא הכיר את כתבי זיגמונד פרויד בגיל צעיר עוד בהיותו תלמיד, ולמד על עולם הפסיכואנליזה תוך כדי התוועדות לשנדור פרנצי בבודפשט. בתום לימודי הרפואה בשנת 1910 נסע לפרויד בווינה וב-1911 לפי עצתו של פרנצי עבר פסיכואניליזה דידקטית אצל פרויד. הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה כרופא צבאי. הוא היה חבר בחוג יום ראשון. התגורר בווינה בין השנים 1924–1928, נסע לברלין ב -1932 והתיישב בפריז, שם לימד פסיכואנליזה בבית הספר École normale supérieure. הוא היגר לארצות הברית בשנת 1939 בגיל 46 ועבד כפסיכיאטר בבית החולים הר סיני.
תרומתו העיקרית של שפיץ היא בפיתוח והוספה לשלבי התפתחות הילד שקבע זיגמונד פרויד. שפיץ טיפל בילדים קטנים וגזר את עבודתו מניסיונו איתם. בשנות ה-50 של המאה העשרים הוא כתב את התאוריה שלו, לאחר שצילם והסריט ילדים רבים שבהם טיפל. שפיץ הוסיף את מושג המארגנים (organizators), שהם סימנים המעידים על שלבים חיוניים בהתפתחותו הנפשית של התינוק:
חיוך להורים - מארגן ראשון. התינוק מגיב להוריו בחיוך. משמעות החיוך היא היציאה מהעולם הסגור שלו והתחברות לעולם החיצוני. התינוק מבדיל בינו לבין העולם החיצוני. שלב זה אמור להופיע בגיל חודשיים.
חרדת זרים - מארגן שני. התינוק מפחד ובוכה בתגובה לנוכחות זרים. משמעות הבכי היא הבדלה בין הוריו והאנשים שקשורים אליו, לבין זרים. תגובה זו מראה על הקשר שיש לתינוק עם הוריו. שלב זה אמור להופיע בגיל 8 חודשים. 
שלב זה הוא חלק מבחינת ההיסטוריה הקלינית של הילד, וההורים נשאלים עליו. ילדים שסובלים מאוטיזם אינם בוכים בדרך כלל בנוכחות זרים, משום שהם אינם מזהים אנשים כפי שילדים רגילים מגיבים כלפי אנשים. זהו סימן המבדיל בין ילדים עם הפרעת התפתחות קשה כמו אוטיזם לבין ילדים עם הפרעות אחרות. ילדים עם פיגור קל יכולים, לדוגמה, להבדיל בין הוריהם לבין זרים.
אמירת לא- מארגן שלישי. התינוק מסרב ואומר "לא". אמירת "לא" מעידה על התפתחות היכולת השיפוטית ועימה הכושר לשלול. לאחר שלמד מהוריו ומהסביבה את משמעות המילה ואת תנועות הראש והגוף הנלוות אליה, מבטא הילד באמצעותה את עצמאותו. זהו שלב ראשון בסימבוליזציה, ואמור להופיע בגיל שנה וחצי.
עבודותיו

Hospitalism (The Psychoanalitic Study of the Child, vol. I, II. 1945-46)
Psychiatric Therapy in Infancy (American Journal of Orthopsychiatry, vol XX. 1950)
Übertragung und Gegenübertragung (Psyche, 1956)
לוח לזכרו בברלין
רנהו

ערך זה עוסק בפוליטיקאית יפנית. אם התכוונתם למשורר ובלשן עברי בתחילת תקופת ההשכלה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  28 בנובמבר 1967 (בת 56) טוקיו, יפן 
 שם לידה:  謝 蓮舫 
 מדינה:  טאיוואן, יפן 
 השכלה:  אוניברסיטת איואמה גקואין (מרץ 1990)  Aoyama Gakuin Kindergarten (מרץ 1974)  אוניברסיטת פקין  בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית של יפן, המפלגה הדמוקרטית, המפלגה הדמוקרטית החוקתית של יפן, המפלגה הדמוקרטית החוקתית של יפן 
 בן או בת זוג:  נובויוקי מוראטה (אוגוסט 1993–7 באוגוסט 2020) 
 renho.jp
 
רנהו, 2013
רנהו מוראטה (ביפנית: 村田 蓮舫; נולדה ב-28 בנובמבר 1967) הידועה בשם "רנהו", היא פוליטיקאית יפנית, חברת בית היועצים של יפן כנציגת טוקיו משנת 2004. כיהנה כיושבת ראש המפלגה הדמוקרטית וכמנהיגת האופוזיציה של יפן, היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
ביוגרפיה

רנהו נולדה בטוקיו לאב טאיוואני ואם יפנית. ב-1985 נהייתה לאזרחית יפנית לאחר חקיקה שאפשרה אזרחות לילדי אמהות יפניות ואבות זרים. ב-1990 סיימה תואר ראשון במשפט ציבורי באוניברסיטת איואמה גקואין בטוקיו. היא עבדה כפרזנטורית לחברת "קלריון" ולאחר מכן כמגישה ברשתות הטלוויזיה TBS ו-TV Asahi. בשנים 1995–1997 למדה בבייג'ינג.
ב-2004 נבחרה לבית היועצים של יפן ומאז נבחרה לשתי תקופות כהונה נוספות ב-2010 וב-2016. בין 2010 ל-2012 מילאה תפקידים בממשלת יפן בראשותם של נאוטו קאן ויושיהיקו נודה, בהם שרה לענייני רפורמות בממשלה, רפורמות בשירות הציבורי, בטיחות מזון, מדיניות דו-קיום חברתי, מדיניות טיפול בירידה בילודה ומדיניות שוויון מגדרי.
ב-15 בספטמבר 2016 נבחרה לנשיאת המפלגה הדמוקרטית של יפן שאיחדה לתוכה את מפלגת החדשנות היפנית. בתחילת אוקטובר החלה לכהן בתפקיד. ביולי 2017 התפטרה מתפקידה בעקבות תבוסת המפלגה הדמוקרטית בבחירות המקומיות בטוקיו. בדצמבר 2017 עברה למפלגה הדמוקרטית החוקתית (CDP).
רנהו נשואה ואם לתאומים.
הערות שוליים

↑  Rebel Renho, אתר scmp.com‏, 22 באפריל 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA16926070  NDL: 01193509  VIAF: 259478055   WorldCat (עם VIAF): 259478055
ריצה רב יומית

רצים במרתון החולות, 2011
ריצה רב-יומית היא ריצת אולטרה מרתון שבמסגרתה הרץ מוקצב בזמן שבו עליו לרוץ את המרחק הארוך ביותר. על הרץ לתכנן את חלוקת הזמן בין מנוחה וריצה בזמן המרוץ. מרוצי אולטרה מרתון רב יומיים הם מרוצים המתוזמנים לפרק זמן קבוע, למשל 48 שעות, 72 שעות או 6 ימים.
בתחום ריצות הסיבולת הארוכות ניתן להתייחס לשלוש קטגוריות. הראשונה היא ריצת המרתון - 42.2 קילומטרים. השנייה היא האולטרה מרתון שכוללת כל אירוע ריצה שארוך ממרתון סטנדרטי. השלישית היא ריצת האולטרה מרתון הרב-יומית, שבשונה מריצות אחרות היא בדרך כלל מוקצבת בזמן ולא במספר קילומטרים. משך הריצה המינימלי הוא 24 שעות ויכול להגיע גם למספר רב של ימים.
סוגים

ישנם מרוצים רב-יומיים המתקיימים על מסלולים מעגליים קצרים, כאשר לאורך הדרך מוקמות תחנות סיוע לרצים. ליד המסלול ממוקמים אוהלים שבהם הרצים יכולים לנוח, לישון, להתקלח ולהתארגן. מרוצים אלו מוגבלים בזמן, ועל הרץ לגמוע כמה שיותר קילומטרים בריצה בזמן המוקצב.
סוגים אחרים כוללים מרוצים חוצי יבשות כמו מרוץ חוצה ארצות הברית, שחוצה את ארצות הברית מחוף לחוף, ומרוץ גובי שאורך שבעה ימים. מרתון קלהראי מתקיים במסלול שאורכו 250 קילומטרים במדבר קלהארי ונמשך שבעה ימים. האולטרה מרתון של יוקון מתקיים ביוקון בחורף, ומציע אתגרים בני 430/300/100/26 מיילים. מרוצים רב-יומיים ארוכים יותר כוללים את המרוץ הטרנס-אירופי (אנ') מליסבון למוסקבה שהתקיים ב-2003, ובו עברו הרצים מרחק של כ-5,100 קילומטרים. במרוצים הללו המטרה היא בדרך כלל לגמוע את כל המרחק במספר ימים.
מרוצים חד-שלביים הם מרוצים שבהם הרץ מקבל פרק זמן מוקצב שבו יכול לתכנן את הריצה, ולעומתם מרוצים רב שלביים, כמו מרתון החולות או מרוץ גובי, הם מרוצים שבהם הרץ נדרש לעבור מספר קילומטרים מוקצב בכל יום, במשך מספר ימים.
היסטוריה

תור הזהב של מרוצים רב-יומיים נמשך עד לשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19, כאשר המרוצים הללו נערכו במסלולים הנמצאים בתוך מבנה, והוצעו בהם פרסים משמעותיים. בקיץ 1809 רץ רוברט ברקלי אלרדיס (אנ') מניומרקט, אנגליה, מייל אחד בכל שעה, ברציפות, עד שהשלים ריצה של 1000 מייל (1600 קילומטרים).
בשנת 1878, סר ג'ון אסטלי (אנ') החליט ליצור סדרה של חמישה מרוצים בינלאומיים בני שישה ימים, שנודעו בשם "מרוצי חגורת אסטלי". המרוצים הללו הפכו לנפוצים ביותר בעידן ההוא, ונמשכו מיום שני עד שבת. באחד מהמרוצים הללו גמע האמריקני אדוארד פייסון ווסטון (אנ') 800 קילומטרים ב-6 ימים בסוג של הליכה תחרותית. בשנות ה-80 של המאה ה-19, רץ צ'ארלס רוול האנגלי 241 ק"מ ביום הראשון של מרוץ בן 6 ימים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, הציבור החל להתעניין במרוצי אופניים, ואירועי הריצה הרב-יומית הגיעו לסיומם. ההתעניינות גדלה שוב בסוף שנות ה-20, עם הופעת מרוץ חוצה ארצות הברית.
בטווח הארוך דעכה ההתלהבות מהמרוצים הללו, ורק בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל להתעורר מחדש העניין באירועי ריצות רב-יומיות. בשנת 1980 אורגן המרוץ הראשון בן שישה ימים בעידן המודרני, במסלול בקליפורניה. בשנים הבאות התקיימו מספר מרוצים רב-יומיים, ביניהם מרוצי אולטרה מרתון מסידני למלבורן שנערכו בין השנים 1983–1991, ומרוץ קולאק בוויקטוריה, אוסטרליה שהתקיים בשנים 1983–2005.
מדי שנה מתקיימים מספר אירועים של ריצות רב-יומיות בארצות הברית הכוללים מרוצים בני שישה ועשרה ימים (אנ') ומרוץ 3,100 מייל (אנ'). כמו כן, מתקיימים אירועי ריצה בני 24 שעות ו-48 שעות בכל רחבי העולם. סדרת מרוצי 4 המדבריות (אנ') ומרתון החולות הם בין המרוצים הרב-יומיים הפופולריים ביותר.
הערות שוליים

1 2 3  מהו אולטרה מרתון רב-יומי או מרוץ רב-יומי?, באתר RunGuru.co.il, ‏2017-06-26
↑  "The Race With No Finish Line". Sports Illustrated (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-08-18.
↑  Finn, Adharanand (2018-04-02). "When 26.2 miles just isn't enough – the phenomenal rise of the ultramarathon". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-08-18.
↑  Walter Thom, Pedestrianism; or, An account of the performances of celebrated pedestrians during the last and present century : with a full narrative of Captain Barclay's public and private matches; and an essay on training, Aberdeen : A. Brown, and F. Frost, [etc.], 1813
↑  1,000 Milers - The Barclay Match | Ultrarunning History, ‏2019-03-09 (באנגלית אמריקאית)
↑  The First Astley Belt Six-day Race of 1878 held in London, ‏2022-04-20 (באנגלית אמריקאית)
↑  Edward Payson Weston walked against the British in 1876, ‏2022-02-02 (באנגלית אמריקאית)
↑  The Third Astley Belt Six-day Race - New York City in 1879, ‏2022-05-17 (באנגלית אמריקאית)
שגרירות צרפת ברוסיה

| --- | --- |

בית איגומנוב, מעון מגורים של שגריר צרפת
 מידע כללי
 כתובת:  בולשאיה יקימנקה מספר 45
 עיר:  מוסקבה
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°43′56″N 37°36′46″E﻿ / ﻿55.7321°N 37.6128°E﻿ / 55.7321; 37.6128
 תאריך פתיחה:  1702
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי צרפת-רוסיה
 שגריר:  פייר לוי
 שטח האמנה:  רוסיה רוסיה ברית המועצות ברית המועצות האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 ru.ambafrance.org
 he
 
שגרירות צרפת ברוסיה (ברוסית: Посольство Франции в России, בצרפתית: Ambassade de la République Française à la Fédération de Russie) היא הנציגות הדיפלומטית של צרפת בפדרציה הרוסית. מתחם השגרירות הנוכחי נמצא ברובע יאקימנקה במוסקבה. כתובת בניין המשרדים שלה היא: בולשאיה יקימנקה מספר 45.
מיקום השגרירות

שגרירות צרפת ברוסיה ממוקמת בבניין מודרני עשוי לבנים אדומות וזכוכית, אליו הועברו כל שירותי השגרירות ב-1979. ביתו הישן של הסוחר איגומנוב (אנ') במס' 43 באותו רחוב שבו שכנה השגרירות בשנים 1938 עד 1979 משמש כמעונו הרשמי של שגריר צרפת.
ראו גם

יחסי צרפת–רוסיה
הערות שוליים

↑  https://um.mos.ru/houses/dom_n_v_igumnova/
שגרירות ערב הסעודית באיראן

| --- | --- |

שגרירות ערב הסעודית בטהראן לאחר שהוצתה על ידי מפגינים איראנים
 מידע כללי
 עיר:  טהראן 
 מדינה:  איראן איראן
 תאריך סגירה:  2016
 מתקפות:  המתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי איראן-ערב הסעודית
 שטח האמנה:  איראן איראן
 מדינה מיוצגת:  ערב הסעודית ערב הסעודית
 
שגרירות ערב הסעודית באיראן (בפרסית: سفارت عربستان سعودی، تهران) הייתה הנציגות הדיפלומטית של ערב הסעודית באיראן, עד ינואר 2016, אז נותקו היחסים הדיפלומטיים הבילטרליים הישירים בין שתי הממשלות, בעקבות התקפת ההמון על השגרירות בינואר 2016.
היסטוריה

לפני ינואר 2016, בראש המשלחת הדיפלומטית עמד חסן איברהם חמד אל-זויד, שגריר ממלכת ערב הסעודית בטהראן.
בינואר 2016 הוציאה ערב הסעודית להורג 47 אנשים באשמות טרור, כולל את נימר א-נימר, שייח' סעודי שיעי בעל השפעה אשר קרא להפיכת המשטר הסעודי ("בדרכי שלום"). ההוצאה להורג גררה הפגנות אלימות באיראן. מפגינים זועמים באיראן הציתו את בנין שגרירות ערב הסעודית בטהראן, והתפרעו בנציגותה במשהד, בצפון איראן.
השגרירות הוצתה על ידי המון איראני עם בקבוק תבערה. השגרירות הייתה ריקה במהלך ההפגנות.
כוח אכיפת החוק של איראן הגיב להתפרעות ועצר 40 בני אדם במהלך התקרית. יום לאחר מכן, שוב נערכו הפגנות של מאות איראנים בטהראן, והנשיא חסן רוחאני כינה את הנזק לשגרירות "בשום אופן לא מוצדק". משרד החוץ האיראני פנה לציבור להירגע ולכבד את החסינות הדיפלומטית. ממשלת ערב הסעודית ניתקה את היחסים הדו-צדדיים בין שתי הממשלות בעקבות התקרית.
ראו גם

יחסי איראן–ערב הסעודית
המתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן
הערות שוליים

↑  embassies.mofa.gov.sa Diplomatic Mission of the Kingdom of Saudi Arabia in Iran
↑  גרדיאן, רויטרס, אי-פי, שגרירות סעודיה בטהראן הוצתה לאחר שהוציאה להורג איש דת שיעי, באתר הארץ, 3 בינואר 2016
1 2  Cassandra Vinograd. "Iran Slams Saudi Arabia's Execution of Sheikh Nimr al-Nimr as Backlash Mounts". NBC News. נבדק ב-3 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Yousuf Basil, Salma Abdelaziz and Michael Pearson, CNN (2 בינואר 2016). "Tehran protest after Saudi Arabia executes Shiite cleric - CNN.com". CNN. נבדק ב-3 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Loveluck, Louisa. "Iran supreme leader says Saudi faces 'divine revenge'". Telegraph.co.uk. אורכב מ-המקור ב-2 בינואר 2016. נבדק ב-4 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Staff writers. "Farsnews". en.farsnews.com. נבדק ב-4 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ben Brumfield, Yousuf Basil and Michael Pearson, CNN (3 בינואר 2016). "Mideast protests rage after Saudi Arabia executes Shia cleric al-Nimr, 46 others". CNN. נבדק ב-3 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Will Worley (3 בינואר 2016). "Nimr al-Nimr execution: Saudi Arabian embassy in Tehran 'attacked by protesters'". The Independent. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  רויטרס, אי-פי, לאחר ההסתערות על השגרירות: סעודיה מנתקת את קשריה עם איראן, באתר הארץ, 3 בינואר 2016