תאובלד פון בתמן-הולווג
ביוגרפיה > קנצלר הרייך > מדיניות החוץ

במדיניות החוץ בתמן-הולווג מלכתחילה ייחס חשיבות רבה להבנה עם בריטניה הגדולה. הוא ראה ביחסי אוסטריה–גרמניה יחסים חסרי בעיות, עד שחשב שחשוב יותר להוכיח ידידות עם המעצמות האחרות. הוא מינה את אלפרד פון קידרלן-וכטר למזכיר המדינה לענייני חוץ. בתחילה זה נתפס כמינוי טוב, אך מאוחר יותר התברר כאכזבה. השוואבי האימפולסיבי עמד בניגוד לקנצלר הרייך לא רק במזג שלו אלא בעיקר בענייני מדיניות חוץ. למרות שווילהלם השני קרא לאימפריה להגביר את תמיכתה ב"יחסים שלווים וידידותיים עם המעצמות האחרות" בנאומו מ-1909 על כס המלכות, הדיפלומטיה של קידרלן-וכטר בקשר למשבר מרוקו השני ב-1911 - כאשר שלח אוניית קרב גרמנית לאומה האפריקאית שלצרפת הייתה שליטה פוליטית בה - לא תאמה את דברי הקיסר. בתמן-הולווג נזף לעיתים קרובות על הפסיביות שלו במהלך המשבר. את העובדה שנתן לקידרלן-וכטר יד חופשית למרות חששותיו לגבי גישתו ניתן להסביר בתחושתו כי הוא חסר מומחיות במדיניות חוץ ואינו ראה עצמו כשיר לעמוד מול קידרלן-וכטר בסוגיית מרוקו.
משבר מרוקו הוסדר בהסכם צרפתי-גרמני שבו ויתרה האימפריה על תביעותיה למרוקו בתמורה לקמרון החדשה (Neukamerun), הרחבה של קמרון הגרמנית (קמרון). מזכיר המדינה הקולוניאלי השמרני פרידריך פון לינדקוויסט מחה בחריפות והתפטר בנובמבר 1911. במקום למנות את היורש שהציע לינדקוויסט, בחר בתמן-הולווג במושל הליברלי של סמואה, וילהלם זולף. זולף היה אחד מקובעי מדיניות החוץ הבודדים באימפריה שתמכו באופן מלא בבתמן-הולווג.
יחסי גרמניה–רוסיה נעו בכיוון חיובי לפני המשבר המרוקאי. בשנת 1910 הצאר ניקולאי השני ביקר בפוטסדאם, אשר בתמן-הולווג תיאר במכתב כ"מדריך להבנות עם אנגליה". על פי רישומי חצר המלוכה הרוסית, הצאר ראה במעורבות לוחמתית עם גרמניה "נסיגה למרחקים". בשנת 1912 ניצל קנצלר הרייך פגישה בין הקיסר והצאר בבלטישפורט (כיום פלדיסקי, אסטוניה) לדיון ידידותי. לאחר שיחות עם ראש ממשלת רוסיה ולדימיר קוקובצוב ושר החוץ סרגיי סאזונוב, כתב בתמן-הולווג שהוא הצליח ליצור "יחסי אמון וידידותיים". ב-25 ביולי 1912 ולטר רתנאו שהה בהוהנפינוב כדי לדבר עם הקנצלר על נסיעתו לרוסיה. רתנאו ציין ביומנו כי בתמן-הולווג רצה "לשמור על מודוס ויוונדי גם בשאלה הרוסית". בענייני מדיניות חוץ הציע רתנאו לבתמן-הולווג איחוד מכס אירופי, הפסקת האימפריאליזם הבריטי בים התיכון, ולאחר מכן ברית עם בריטניה הגדולה לצורך הבנה ורכישות קולוניאליות לגרמניה. הרעיונות לא היו של הקנצלר, אבל הוא חתם על רשימת ההצעות ב"מוסכמה כללית".
בעיית מדיניות החוץ השנייה של בתמן-הולווג הייתה הרחבת הצי הגרמני שרצה האדמירל אלפרד פון טירפיץ. הקנצלר התכוון להשתמש בדיאלוג עם הממלכה המאוחדת כדי לאפשר הרחבה זהירה של הצי ובמקביל לשפר את היחסים באמצעות כנות. בשל נאומים מאיימים של השמרנים הגרמנים ברייכסטאג ושל השמרנים הבריטים בבתי הפרלמנט, המאמצים לא צלחו.
במשימת האלדיין (אנ') 1912 - ניסיון של הדיפלומט הבריטי ריצ'רד האלדיין להגיע להסכמה על מרוץ החימוש הימי בין בריטניה הגדולה לגרמניה - בתמן-הולווג שוב לא הצליח להגיע להסדר. גרמניה רצתה שבריטניה תתחייב לנייטרליות בכל מלחמה עתידית בעוד בריטניה ביקשה להאט את המירוץ של שתי המדינות להרחבת הציים שלהן. בתמן-הולווג בכל זאת נהנה ממוניטין טוב עם שר החוץ הבריטי סר אדוארד גריי: "כל עוד בתמן-הולווג הוא קנצלר, נשתף פעולה עם גרמניה למען שלום אירופה." בתמן-הולווג ניהל משא ומתן על הסכמים על חלוקה בסופו של דבר של המושבות הפורטוגזיות ומסילת הרכבת המתוכננת ברלין-בגדאד, זו האחרונה נועדה בחלקה להבטיח את תמיכתן של מדינות הבלקן בברית גרמנית עם האימפריה העות'מאנית.
למרות שבתמן-הולווג היה ביקורתי על ההתרחבות הימית, באפריל 1912 הוא דחף קדימה הצעת חוק ברייכסטאג לבניית הצבא. שנה לאחר מכן הגיש את הצעת חוק ההגנה הבאה שביקשה תוספת של 136,000 איש בצבא וכמעט 1.3 מיליארד מארק כספים נוספים עבורו ועבור רכישת נשק. ה-SPD התבטאה בתוקף נגד ההתגברות הצבאית. בתמן-הולווג שילב את הצעת החוק עם שטר כיסוי שסיפק "תרומה ביטחונית יוצאת דופן" מכל הנכסים מעל 10,000 מארק. מאחר שה-SPD תמיד קראה למיסים ישירים על העשירים, היא הסכימה להצעת החוק לאחר דיון שנוי במחלוקת.