stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואפן אס אס
שיאו של הוואפן אס אס

לאחר הקרב על צרפת, החל הוואפן אס אס לגייס לוחמים נוספים לשורותיו. הגיוס בוצע מן האזורים הכבושים המערביים, ומן הגרמנים האתניים, החיים בדרום אירופה, במדינות שעתה הפכו לבעלות בריתה וגרורותיה של גרמניה: הונגריה, יוגוסלביה, סלובקיה ורומניה. משני מקורות אלו הקימו שתי אוגדות נוספות - דיוויזיית "ויקינג" (Wiking), שהורכבה ממתנדבים מערב אירופים בעיקר, ו"הנסיך אויגן" (Prinz Eugen), שהורכבה מגרמנים אתניים בעיקר. יחידות אלו השתתפו בכיבוש הבלקנים, יחד עם שאר הצבא הגרמני ויחידות הוואפן אס אס הוותיקות יותר (בהן "כוח הכוננות", שכונתה עתה דיוויזיית "הרייך" – Das Reich). "הנסיך אויגן" נשארה ביוגוסלביה, למשימות שיטור נגד הפרטיזנים, שהחלו לפעול ביוגוסלביה באותו הזמן, ושאר היחידות השתתפו בפלישה הגרמנית לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941.
הפלישה לברית המועצות הגשימה, למעשה, את ייעודו של הוואפן אס אס, שהוגדר כעת כצבא ארי, טהור גזע, הנלחם ב"תת–האדם הסלבי", בבולשביזם העולמי, למען יצירת מה שהוגדר "מרחב מחיה" (Lebensraum), עבור האריים, כחזונו של היטלר. כוחות הוואפן אס אס התבלטו בלחימה וגם במעשי אכזריות כלפי האוכלוסייה האזרחית, ובמיוחד היהודית, גם בתקופת החורף הנורא של סוף 1941.
ב-1942 הוסבו חלק מיחידות הוואפן אס אס ליחידות שריון וחיל רגלים משוריין (חרמ"ש), ומשקלן בשדה הקרב עלה עוד יותר. הדבר בלט במיוחד לאחר התבוסה בסטלינגרד. באביב 1943 הובילו יחידות ואפן אס אס את מתקפת הנגד המוצלחת של קבוצת ארמיות דרום הגרמנית בפיקודו של אריך פון מאנשטיין, ובקיץ אותה שנה הוביל קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 את המתקפה על האגף הדרומי של "בליטת" קורסק, הצליח להבקיע דרך מערך ההגנה הסובייטי העמוק ונבלם לבסוף רק בקרב פרוחורובקה ב-12 ביולי. מכאן ואילך הפכו יחידות הוואפן אס אס ל"מכבי השריפות" של הצבא הגרמני, ובלמו שוב ושוב את מתקפות הצבא הסובייטי, ולאחר כך, את התקדמות צבאות בעלות הברית המערביים, בגזרות השונות. הם הובילו את קרב המגננה הממושך על בודפשט ואת ההתקפה בהרי הארדנים, בדצמבר 1944. חיילי ואפן אס אס המשיכו להילחם על חורבות ברלין, עד 8 במאי 1945.
בשיאו כלל הוואפן אס אס 38 דיוויזיות - 7 דיוויזיות שריון מובחרות, דיוויזיות חיל רגלים ודיוויזיות מתנדבים ממדינות שונות - לרבות קרואטיה, אוקראינה, לטביה, הונגריה, אסטוניה, אלבניה, הולנד, בלגיה, רוסיה, איטליה ופינלנד. חלק מן הדיוויזיות נמנו עם יחידות העילית של הוורמאכט, וצוידו במיטב הציוד שעמד לרשותו, אך יחידות אחרות לא עמדו ברף זה. לרשימת הדיוויזיות בוואפן אס אס ראו כאן.
פשעי מלחמה שבוצעו על ידי הוואפן אס אס

החל מראשית מלחמת העולם השנייה וכלה בימים האחרונים של המלחמה ביצעו המשרתים בוואפן אס אס פשעי מלחמה כנגד אזרחים וחיילים לאורכה ולרוחבה של אירופה.
בין פשעי המלחמה שזכו לפרסום היו הטבח במלמדי, הטבח באורדור-סור גלן, הטבח בפוסה ארדיאטינה, טבח דיסטמו, טבח וויניצה, טבח וולה, הטבח במהלך מבצע קוטובוס, טבח מרזבוטו ועוד.
בנוסף היו חילופים קבועים של כוח אדם בין שומרי מחנות הריכוז ויחידות הוואפן אס אס, כך למשל הוקמה דיוויזיית האס אס השלישית טוטנקופף על בסיס יחידת שומרי מחנות הריכוז שנשאה את אותו שם ומפקדו לשעבר של מחנה הריכוז דכאו פיקד עליה, בדומה לכך סופח סגל מחנה הריכוז וההשמדה חלמנו לדיווזית האס אס השביעית "פרינץ אויגן" במהלך הפעילות ביוגוסלביה וחזר לאחר מכן להמשיך במלאכת ההשמדה במחנה חלמנו.
גיוס פושעים לוואפן אס אס

ככל שהתארכה המלחמה גבר הצורך בכוח אדם טרי בוואפן אס אס ולכן נאלצו מפקדיו לגייס גם פושעים ואפילו אסירי מחנות ריכוז לשעבר שהעדיפו את השירות בוואפן אס אס על המשך השהות במחנה הריכוז.
הפושעים רוכזו בדיוויזיית דירלוונגר שנקראה על שם מפקדה ש"הצטיינה" בביצוע פשעי מלחמה כדוגמת טבח וולה במרד וורשה.
גיוס לא גרמנים לוואפן אס אס

לגיוס הזר לוואפן אס אס היו מספר סיבות:
בעיית כוח אדם: בעיה זו נבעה משני מקורות. ראשית, הוואפן אס אס נועד להיות "חיל משמר עילית", וככזה, דרישותיו הפיזיות והמנטליות היו גבוהות – בתחילה גויסו לוואפן אס אס רק מועמדים שהיתמרו לגובה 1.80 מטר ומעלה, ומתחת לגיל 23; אפילו סתימה בשן הייתה יכולה להוות בסיס לדחיית המגויס. דרישות כאלה מקשות על מציאת מגויסים רבים; אף על פי שרף הגיוס הורד בהמשך, עדיין הייתה דרישה לסטנדרט גבוה של מגויסים. שנית, הוורמאכט הטיל מגבלות על הגיוס לוואפן אס אס, ודרש שהמגויסים אליו יהיו מתנדבים בלבד. הצבא התיר לוואפן אס אס להשתמש בלשכות הגיוס הצבאיות, אך בדרך זו גם יכול היה לפקח מי מתנדב, ולמנוע גידול במספר המתנדבים.
אידאולוגיה: האידאולוגיה הנאצית ראתה בגרמנים האתניים גרמנים לכל דבר, ובעמים הצפון אירופיים – פלמים, הולנדים, סקנדינבים ובריטים – עממים "גרמאניים". עמים אלו נחשבו בעיניהם כעמים מאותו מוצא הינדו–ארי, גרמאני, שנחשב בעיני התורה הנאצית כבסיסה של התרבות האירופית, והעומדת כבלם מול היהדות והסלאבים. לכן נחשבו העמים הצפון אירופיים לבעלי פוטנציאל להצטרפות לרייך השלישי, כחברים לעתיד, שווי זכויות (אך תחת שלטון גרמני, וללא מדינות נפרדות לעצמם).
הקריאה הראשונה לגיוס זרים לוואפן אס אס באה כבר ב-1938. הימלר קרא לעמי אירופה הצפונית להצטרף למאבקה של גרמניה. במאי 1940 שירתו בוואפן אס אס חמישה אמריקאים, שלושה שוודים וארבעים וארבעה שווייצרים.
גיוס לא גרמנים לוואפן אס אס > גיוס הגרמנים האתניים

מחוץ לשטחי הרייך חיו ב-1933, על פי אומדן גרמני, כ-7 מיליון גרמנים אתניים. עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון החלו להיווצר בקרב מיעוטים אלו מפלגות דומות, ומכל מקום החלה הרגשת קרבה בין מיעוטים אלו לגרמניה ולמסר של עליונות העם הגרמני מעל כל אירופה. הוואפן אס אס הקדיש תשומת לב רבה למיעוטים אלו, גם בגלל התאוריות הנאציות, וגם בשל המאבק המתמיד בצבא הגרמני על מגויסים לארגון. עם כיבוש אוסטריה וחבל הסודטים ב-1938 סופחו חבלים אלו לגרמניה, ושם חלו אותן מגבלות על התנדבות לוואפן אס אס כמו בגרמניה. ואולם, הצבא הגרמני לא הכיר בגרמנים החיים ברומניה, יוגוסלביה, סלובקיה, והונגריה כבגרמנים, והוואפן אס אס ניצל פרצה זו, כדי לפנות למיעוטים אלו, ולגייס חיילים לארגון.
הקשר נוצר על ידי "לשכת הקשר לפולקסדויטשה" ( Volksdeutche Mittelstelle – VoMi). היוזם והדוחף לרעיון היה גוטלוב ברגר (Berger), ראש משרד הגיוס של הוואפן אס אס, שראה את המיעוטים הגרמנים בדרום אירופה כמוקד לגיוס. בכל המקומות, למעט סלובקיה (מדינת החסות של גרמניה) נתקל הגיוס בהתנגדות של ממש, עד לאחר כיבושה של יוגוסלביה, באפריל 1941. בעת הפלישה נעו חלק מיחידות הוואפן אס אס דרך הונגריה ורומניה, להסתערות לתוך יוגוסלביה ויוון, ובדרך הסתפחו אליהם צעירים גרמנים אתניים, שהועלו לכלי הרכב של הוואפן אס אס כאשר אלו עברו באזוריהם. לאחר כיבוש יוגוסלביה, הפכה מלאכת גיוס הגרמנים האתניים לוואפן אס אס לקלה יותר מבעבר, למרות שלא הייתה פשוטה גם בשלב זה. ביוגוסלביה היו ריכוזים של גרמנים אתניים בשני מקומות עיקריים: קרואטיה וסרביה. בסרביה יכול היה הוואפן אס אס לנהל מערכת גיוס כמעט ללא הפרעה, אך בקרואטיה ובשאר המדינות נאלצו הגרמנים לנהל משא ומתן עם הממשלות השונות, על הגיוס. בקרואטיה וסלובקיה הניחו לגרמנים לבצע גיוס כמעט בלתי מופרע, הונגריה הצרה את צעדי הגרמנים, ורומניה התנגדה לחלוטין לרעיון.
לאחר התבוסה בסטלינגרד איבדו הגרמנים את כל עכבותיהם מן העבר ופנו להכריח את גרורותיהם להניח להם לגייס את הגרמנים האתניים שבתחומן. כאשר נכבשה הונגריה במרץ 1944, היו הגרמנים יכולים לגייס ללא הפרעה את הגרמנים האתניים בארץ זו. גם בקרואטיה עבר הגיוס מהתנדבות לכפיה של ממש; הסתבר שהגרמנים האתניים לא ששו להתגייס לוואפן אס אס, לאחר שגילו כי אין ממש קשר אמיתי בינם לבין גרמניה.
מקור נוסף לגיוס היה מבין הגרמנים שהועברו מן השטחים של פולין שהועברו לברית המועצות, במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. האס אס קיבל את הסמכות לניהול מחנות עקורים אלו, כמו גם לטיפול במיעוטים הגרמנים שחיו בארצות הבלטיות, שנכבשו לאחר פלישתה של גרמניה לברית המועצות, ביוני 1941; הוואפן אס אס הפך אוכלוסיות אלה למקור נוסף לגיוס.
גיוס לא גרמנים לוואפן אס אס > גיוס הגרמאנים הצפון אירופים

רעיון גיוס הגרמאנים לוואפן אס אס הועלה על ידי ברגר לאחר כיבוש ארצות השפלה, דנמרק, ונורווגיה, במאי 1940. בארצות אלו היו מפלגות נאציות או פשיסטיות, שעליהן ניתן להסתמך לגיוס חיילים; מעבר לכך, הצבא הגרמני לא יכול למנוע גיוס חיילים ממקומות אלו. באפריל 1940 הוקם רגימנט דני – נורווגי בשם "Nordland", ובמאי אותה שנה הוקם רגימנט הולנדי – פלמי בשם "Westland". בפברואר 1941 צורף לשני הרגימנטים רגימנט גרמני - "Germania". שלושת הרגימנטים הללו יצרו את הדיוויזיה "Wiking". לאוגדה זו צורף גדוד חיילים פינים, וותיקי מלחמת החורף, שהיו מעוניינים להמשיך ולהילחם בסובייטים. גדוד זה היה אחת היחידות הזרות המעולות ביותר בוואפן אס אס.
המגויסים המערב אירופים הגיעו לוואפן אס אס מסיבות רבות: רצון להרפתקה; התרשמות מהצלחת הגרמנים; התחמקות מעונש על פשעים פליליים; כתוצאה מהבטחות על שטח ואחוזה שיינתנו במזרח; כדי להימנע מעבודות כפייה בגרמניה; וגם מסיבות אידאולוגיות: רגשות אנטי-בריטיים ושנאה לבולשביזם.
יחידות נוספות שגויסו ממערב אירופה היו ה"לגיונות הלאומיים", שבאו מהולנד, נורווגיה, דנמרק ופלנדריה. את הלגיון הוואלוני (שבראשו עמד לאון דגרל) ואת הלגיון הצרפתי (Legion des Volontaires français contre le Bolshevisme – לגיון המתנדבים הצרפתי האנטי-בולשביקי), דחה הוואפן אס אס והעביר לטיפול הצבא הגרמני, משום שאנשי לגיונות אלו לא נחשבו כ"טהורים גזעית" מספיק עבור הוואפן אס אס (כך היו גם חיילי ה"אוגדה הכחולה" הספרדית, שנשלחה להילחם בחזית המזרחית). רק בשלב מאוחר יותר צורפו לגיונות אלו לוואפן אס אס. הוואפן אס אס תכנן להקים גם לגיון שווייצרי ולגיון שוודי, אולם הדבר לא הסתייע בידו, לאור התנגדות ממשלות אותן ארצות.
מכשלה נוספת, חמורה מאוד, בגיוס לוואפן אס אס היה יחס אנשי הארגון הגרמניים למתנדבים הזרים. במקרים רבים העליבו והתעללו מדריכים גרמניים את הטירונים, במיוחד הפלמיים שבהם. מתנדבים זרים היו גם העריקים הראשונים מהוואפן אס אס, עובדה שמשכה ביקורת רבה על הטיפול במתנדבים
עד 1942 התגייסו ללגיונות וליחידות הוואפן אס אס השונות כ-10,000 גרמאנים. הוואפן אס אס שינה את גודל היחידות, כדי להתאימן ללחימה בחזית המזרחית, שם התברר כי מסגרות קטנות כמו לגיון (שווה ערך לכמה גדודים), אינן נחשבות בהיקף הלחימה הנרחב ששרר בחזית זו. הלגיונות אוחדו לאוגדה אחת – Nordland שמה, ואחר כך הוקמו מסגרות נוספות. ב-1943 הועבר כל נושא הלגיונות לוואפן אס אס, שצירף אליו כעת גם את המתנדבים הצרפתים, הוואלונים, והספרדים ליחידות שונות, כאשר הצרפתים הופכים לאוגדת Sharlaman והוואלונים הופכים לאוגדת Wallonia, בפיקודו של דגרל. סה"כ שירתו בוואפן אס אס 125 אלף מערב אירופים וסקנדינביים.
ראו גם

אורדור-סור-גלאן
לקריאה נוספת

גורדון ויליאמסון, דיוויזיות הואפן אס אס (חלקים 1 - 4), הוצאת אוספרי, 2004.
הערות שוליים

↑  [https://www.britannica.com/topic/SS SS
CORPS OF NAZI PARTY], אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Wegner, Bernd, The Waffen SS: Organization, Ideology and Function, (Oxford, 1990). Pp. 62 – 64
↑  Höhne, Heinz, The Order of the Death’s Head: The Story of Hitler’s SS, 2nd Ed., (London, 1970). P. 452
↑  לן דייטון, מלחמת בזק, עמ' 54 – 58
↑  John Keegan: Wafen SS: The Asphalt Soldiers (London, 1970). p. 59
↑  Keegan, Ibid, pp. 62 - 75
↑  Höhne, Ibid., pp. 463 – 472, 478; Keegan, Ibid., pp. 80 – 91, 111 – 129
↑  למקור נוסף לעניין זה: The Oxford Companion to the Second World War, pp. 1047-1048
↑  שמואל קרקובסקי, מחנה חלמנו ומקומו ב״פתרון הסופי", באתר משואה, ‏ני0ן תשנ״ו - אפריל 1996
1 2  גלעד מרגליות, ג'נוסייד: גרמניה הנאצית והצוענים, כרך 7 עמ' 78, ‏תשס"ו-2006
↑  דייטון, מלחמת בזק, עמ' 137
↑  Rempel, Gerhard, "Gottlob Berger and Waffen – SS Recruitment: 1939 – 1945”, Militargeschichtliche Mitteilungen, 1980. Pp. 107 – 109
↑  Stein, George, H., The Waffen SS: Hitler’s Elite in War, 1939 – 1945. (Ithaca, New York, 1966). P. 143.
↑  דייטון, מלחמת בזק, עמ' 138; Blandford, Edmund L., Hitler’s Second Army: The Waffen SS, (London, 1994). P.75.
↑  Lumans, Valdis O., "The Military Obligation of the Volksdeutche of Eastern Europe towards the Third Reich”, East European Quarterly, 1989,Vol. 23(3): 305 – 325.
↑  keegan, Ibid, p. 94
↑  ג'ורג' מוסה, הנופלים בקרב: עיצובו מחדש של זיכרון שתי מלחמות העולם, (תל אביב, 1990), עמ' 205; Stein, Ibid, pp. 140 – 145.
↑  Keegan. Ibid, pp. 94- 99
↑  Keegan, Ibid, pp. 104 – 105; Mitcham Jr., Samuel W:, Hitler’s Legions: The German Army Order of Battle, World War II, (New York, 1985). Pp. 455- 456, 461 – 462, 463; Stein, Ibid, pp. 180 – 185.
↑  keegan, Ibid, pp. 99 – 100
↑  Keegan, Ibid, pp. 103 – 104; Stein, Ibid. pp. 174 – 179..
↑  Keegan, Ibid., pp. 107 – 109.
↑  Stein, Ibid, p. 185
↑  Dmytryshyn, Basyl, "The SS Division ‘Galicia’: It’s Genesis, Training, Deployment”, Nationalities Papers, 1993, Vol. 21(2): 53 – 73
↑  Keegan, Ibid, pp. 107 – 110
1 2 3 4 5 6  ויליאמסון, 2004
↑  קרל הגדול בצרפתית
↑  ynet, רצחו 40 אלף איש בשבועיים: "יחידת המתאבדים" של היטלר, באתר ynet, 3 בפברואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269623405171  BnF: cb12321373n (data)  GND: 67738-3  ISNI: 0000 0001 2353 4871  LCCN: n79055436  NKC: kn20020322101  SELIBR: 236538  SUDOC: 027412784  VIAF: 268283346   WorldCat (עם VIAF): 268283346 
מסדר של יחידת המשמר לייבשטנדרטה, 1935.
חיילי דיוויזיית האס אס השלישית, ברית המועצות, 1942.
אנשי וואפן אס אס צופים ברציחתו של היהודי האחרון בוויניצה.
חג' אמין אל-חוסייני סוקר מסדר של חיילי דיוויזיית האס אס ה-13, נובמבר 1943
סמל דיוויזיית האס אס ה-13
ריגה (כדורגל)

מועדון הכדורגל ריגה הוא מועדון כדורגל מהעיר ריגה, בירת לטביה המשחק בליגת העל הלטבית. אצטדיון הבית של המועדון היה אצטדיון סקונטו בן 9,500 המושבים.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 2014 כתוצאה מאיחוד של המועדונים "קראמבה ריגה" ו"דינמו ריגה". שנה לאחר מכן שיחק בליגה הלטבית השנייה תחת השם "פ.צ. קראמבה/דינמו". בסיום העונה המועדון עלה לליגת העל הלטבית ומאז 2016 מתמודד באליפות הבכירה ולרשותו 3 זכיות באליפות בחמש שנותיה הראשונות בליגת העל.
הישגים לפי עונה

| עונה | ליגה | מיקום | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים | ניקוד |  | גביע |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | הליגה הראשונה | 1 | 30 | 27 | 3 | 0 | 142‒14 | 84 |  | שמינית גמר |
| 2016 | ליגת העל | 5 | 28 | 8 | 12 | 8 | 28‒24 | 36 |  | גמר |
| 2017 | ליגת העל | 3 | 24 | 10 | 7 | 7 | 28‒20 | 37 |  | גמר |
| 2018 | ליגת העל | ‏1 | 28 | 20 | 4 | 4 | 45‒16 | 64 |  | מחזיקת הגביע |
| 2019 | ליגת העל | ‏1 | 32 | 20 | 6 | 6 | 59‒21 | 66 |  | חצי גמר |
| 2020 | ליגת העל | ‏1 | 26 | 23 | 0 | 3 | 18−60 | 69 |  | רבע גמר |
| 2021 | ליגת העל | 4 | 28 | 14 | 8 | 6 | 26−54 | 50 |  | חצי גמר |
ריגה במפעלים האירופיים

| עונה | טורניר | שלב | יריבה | משחק בית | משחק חוץ | בסיכום הוכלל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018/19 | הליגה האירופית | סיבוב המוקדמות הראשון | בולגריה צסק"א סופיה | ‏1−0 | ‏0−1 | ‏1−1 |
| ‏2019–20 | ליגת האלופות | סיבוב המוקדמות הראשון | אירלנד דאנדוק | ‏0−0 | ‏0−0 | ‏0−0 |
| ‏2019–20 | הליגה האירופית | סיבוב המוקדמות השני | פולין פיאסט גליביצה | ‏2−1 | ‏2−3 | ‏4−4 (יתרון שערי חוץ) |
| ‏2019–20 | הליגה האירופית | סיבוב המוקדמות השלישי | פינלנד ה.י.ק. הלסינקי | ‏1−1 | ‏2−2 | ‏3−3 (יתרון שערי חוץ) |
| ‏2019–20 | הליגה האירופית | פלייאוף | דנמרק פ.צ. קופנהגן | ‏1−0 | ‏1−3 | ‏2−3 |
| ‏2020/21 | ליגת האלופות | סיבוב המוקדמות הראשון | ישראל מכבי תל אביב | ללא | ‏0−2 | ללא |
| ‏2020/21 | הליגה האירופית | סיבוב המוקדמות השני | סן מרינו טרה פיורי | ‏1−0 | ללא | ללא |
| ‏2020/21 | הליגה האירופית | סיבוב המוקדמות השלישי | סקוטלנד סלטיק | ‏0−1 | ללא | ללא |
| 2021/2022 | ליגת האלופות | סיבוב המוקדמות הראשון |  |  |  |  |
אצטדיון הקבוצה

ריגה מארחת את משחקיה באצטדיון סקונטו (Skonto) בריגה, לטביה ומכיל 9,500 מושבים. נפתח בשנת 2000.
תארים

ליגת העל הלטבית (3): 2018, 2019, 2020
הגביע הלטבי (2): 2018, 2023
הליגה הלטבית השנייה (1): 2015
סגל > שחקנים מפורסמים

לטביה קאספרס גורקש
לטביה ארתורס ז'וז'ינס
לטביה אולגס לייזאנס
לטביה אנטונס קורקינס
לטביה ואלריס שבאלה
רוסיה סטניסלב קראפוחין
הערות שוליים

↑  הפסידה 5−3 בבעיטות עונשין.
↑  הפסידה 5−4 בפנדלים.
↑  בעקבות מגפת הקורונה לא נערכו שני משחקים בשלב המוקדמות
ערך זה הוא קצרמרבנושא לטביה ובנושא מועדוני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האצטדיון הבייתי "סקונטו" בריגה.
רינה מור

| --- | --- |

רינה מור, 26 בפברואר 2015
 לידה:  16 בפברואר 1956 (בת 68) ציפורי, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 ידועה בשל:  מיס תבל, מיס ישראל (1976)
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 בן או בת זוג:  דורון גודר 
 פרסים והוקרה:  מלכת היופי 1976  מיס תבל 1976 
 
רינה מור (גודר) (נולדה ב-16 בפברואר 1956) היא עורכת דין. הייתה מלכת היופי של ישראל ומיס תבל לשנת 1976.
ביוגרפיה

מור נולדה בשם רינה מסינגר במושב ציפורי לאב מכונאי ששירת בפלמ"ח והיה מראשוני הטייסים של חיל האוויר ולאם גננת. כשהייתה בת שנתיים עברה משפחתה לבית שערים ולאחר מכן לקריית טבעון, שם גדלה מור. היא שירתה כמדריכה לבניית טיסנים ואווירודינמיקה בגדנ"ע אוויר, בשעה שהתמודדה בתחרות מלכת היופי הישראלית. לאחר שזכתה במקום הראשון, במאי 1976, טסה להונג קונג כדי לייצג את ישראל בתחרות מיס תבל 1976. ב-11 ביולי 1976 זכתה במקום הראשון, ובכך הפכה לישראלית הראשונה שזכתה בתואר זה. מיד לאחר הזכייה ביקרה מור בניו יורק ולאחר מכן שבה לישראל, בה התקבלה על ידי נשיא מדינת ישראל וחברי הכנסת. רומן פולנסקי שהשתתף כשופט בתחרות באותה שנה ציין לאחר מכן שלאחר שראיין את כל מתמודדות התחרות התרשם יותר מכולן ממיס ישראל.
לאחר הזכייה שהתה מור במשך שלוש שנים מחוץ לישראל, שנה במסגרת התחייבויותיה כמיס תבל ושנתיים נוספות במסגרת עבודה עבור המגבית היהודית המאוחדת. על חוויותיה מתקופה זאת הוציאה את הספר "מלכה לשנה אחת".
לאחר הזכייה, עבדה כאשת יחסי ציבור ונישאה לאיש העסקים דורון גודר, לשעבר מנכ"ל צים. כמה שנים לאחר הולדת שתי בנותיהם: שרונה, העוסקת בחינוך בבית הספר התיכון על שם רוטברג ברמת השרון ודניאלה, העוסקת במחקר במכון ויצמן, בגיל 35 החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמכה כעורכת דין. לאחר סיום לימודיה נסעה המשפחה לשליחות בהולנד לכמה שנים שם סיימה תואר שני ועבדה באיחוד האירופי.
עם שובם לישראל הקימה משרד לעריכת דין והתמחתה בדיני משפחה, ובמקביל התנדבה בש.י.ל (שירות ייעוץ משפטי לאזרח) של עיריית הרצליה. כעורכת דין הייתה מור בעלת פינה קבועה בתוכנית האירוח אודטה. כן שימשה כשופטת בתחרויות מלכת היופי בשנים 1989 ו-2004.
במבט לאחור כתבה רינה מור בשנת 2002:
המסר החשוב ביותר אותו למדתי מההשתתפות בתחרות מלכת היופי הוא שלכל אחת מאיתנו, ניתנה הזכות לנצל שני פנים באישיותנו – היופי והזוהר, והפן האחר, ארצי יותר – מימוש היותנו נשים וההגשמה העצמית שלנו במלוא מובן המילה – משפחה ומקצוע. רק שילוב בין השניים יעשה אותנו מאושרות, כפי שמגיע לנו להיות.
לקריאה נוספת

רינה מור, מלכה לשנה אחת - סיפורה של "מיס תבל" 1976, הוצאת ידיעות אחרונות, 1982
הערות שוליים

↑  רינה מור מלכת היופי של ישראל, דבר, 26 במאי 1976
רינה מור (תמונה), דבר, 27 במאי 1976
↑  עמוס כרמלי, לראשונה: מיס תבל ישראלי, דבר, 12 ביולי 1976
↑  רנה מור קצרה הצלחה בניו יורק, דבר, 21 ביולי 1976
↑  בים העז לנשק את רנה מור, דבר, 29 ביולי 1976
↑  דליה מזורי, אני מרגיש גרוע אומר הידיד של מיס תבל, מעריב, 1 באוגוסט 1976
מיס תבל יצאה לניו יורק, דבר, 10 באוגוסט 1976
↑  טלי נתיב, מכל הרוחות, דבר, 5 ביוני 1981
↑  השתתפות עם פשרה באולימפיאדה, דבר, 25 באפריל 1980
↑  איתי יעקב, רינה מור, מיס יוניברס הראשונה: "הפרסום גרם לי אי נחת והיה לנטל", באתר Xnet‏, 11 ביולי 2016
| מלכות היופי של ישראל |
| --- | --- | --- |
| שנות החמישים | מרים ירון (1950) • מיכל הראל (1951) • אורה ורד ג'מילי (1952) • חבצלת דרור (1953) • אביבה פאר (1954) • אילנה כרמל (1955) • שרה טל (1956) • עטרה ברזילי (1957) • מרים הדר (1958) • רינה יצחקוב (1959) |  |
| שנות השישים | עליזה גור (1960) • דליה ליאון (1961) • יהודית מזור (1962) • אסתר כפיר (1963) • רונית רינת (1964) • עליזה שדה (1965) • אביבה ישראלי (1966) • בתיה כבירי (1967) • מירי זמיר (1968) • חווה לוי (1969) |  |
| שנות השבעים | מושית ציפורין (1970) • אתי אורגד (1971) • אילנה גורן (1972) • לימור שריר (1973) • עדנה לוי (1974) • אורית קופר (1975) • רינה מור (1976) • זהבה ורדי (1977) • דורית ילינק (1978) • ורד פולגר (1979) |  |
| שנות השמונים | אילנה שושן (1980) • דנה וקסלר (1981) • דבי הס (1982) • שמעונה הולנדר (1983) • ספיר קופמן (1984) • הילה קלמן (1985) • נילי דרוקר (1986) • ימית נוי (1987) • שירלי בן מרדכי (1988) • ניקול הלפרין (1989) |  |
| שנות התשעים | איבונה קרוגליאק (1990) • מירי גולדפרב (1991) • רוית אסף (1992) • יאנה חודריקר (1993) • רווית ירקוני (1994) • יאנה קלמן (1995) • טלי לוונטל (1996) • מירית גרינברג (1997) • לינור אברג'יל (1998) • רנא רסלאן (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | נירית בקשי (2000) • אילנית לוי (2001) • ימית הר נוי (2002) • סיון קליין (2003) • גל גדות (2004) • ילנה ראלף (2005) • יעל נזרי (2006) • לירן כוהנר (2007) • תמר זיסקינד (2008) • עדי רודניצקי (2009) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | שביט ויזל (2010) • אלה רן (2011) • שני חזן (2012) • טיטי איינאו (2013) • מור ממן (2014) • מעיין קרן (2015) • קארין עליה (2016) • רותם רבי (2017) • ניקול רזניקוב (2018) • סלע שרלין (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | תהילה לוי (2020) • נועה כוכבא (2021) • אופיר קורסיה (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445697605171  GND: 116969098X  ISNI: 0000 0003 8591 6626  LCCN: nr88003614  VIAF: 246578084   WorldCat (עם VIAF): 246578084
פרס עגנון לאמנות הפרוזה

| --- | --- |
 תיאור:  פרס לאמנות הפרוזה
 מיקום הטקס:  בית ש"י עגנון, ירושלים
 מדינה:  ישראל
 הגוף המעניק:  משרד התרבות, עיריית ירושלים ובית עגנון
 תקופת הפרס:  תשע"ז–הווה
 נקרא על שם:  ש"י עגנון
 https://agnonhouse.org.il/agnon-prize-2/
 
פרס עגנון לאמנות הפרוזה מוענק מדי שנה מאז תשע"ז לסופרים בשפה העברית.
מאפייני הפרס

בשנת 2016, לכבוד היובל למתן פרס נובל לספרות לש"י עגנון, החלה הענקתו של פרס עגנון לאמנות הפרוזה. זאת לאחר הפסקה של כעשור מהענקת פרס עגנון במסגרת פרס ירושלים.
הפרס, בסך 40,000 ש"ח, מוענק לסופר או סופרת שכבר פרסמו שני ספרים ומעלה, ומטרתו לעודד את המשך הכתיבה האיכותית.
הפרס מוענק מטעם משרד התרבות, עיריית ירושלים ובית עגנון.
חבר הנאמנים של הפרס מונה בנוסף לנציגי הגופים התומכים, גם את פרופ' אריאל הירשפלד, מיכה ינון ואגי משעול. יושבת ראש חבר הנאמנים היא נשיאת בית המשפט העליון בדימוס, דורית ביניש.
| שנה | זוכה |
| --- | --- |
תשע"ז (2016): יניב איצקוביץ'
תשע"ח (2017): חיים באר
תשע"ט (2018): סמי מיכאל
תש"ף (2019): לאה איני
תשפ"א (2020): אסף ענברי
תשפ"ב (2021): יעל נאמן
תשפ"ג (2022): יערה שחורי
תשפ"ד (2023): רועי חן
תשפ"ה (2024): צרויה שלו
חצקל איש כסית

| --- | --- |

חצקל איש-כסית בתל אביב, שנות ה-50
 לידה:  17 בינואר 1905 ז'שוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  29 בדצמבר 1979 (בגיל 74) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 תאריך עלייה:  1929
 ידוע בשל:  מייסד והבעלים של בית הקפה התל אביבי "כסית"
 תקופת הפעילות:  1930–1979 (כ־49 שנים)
 
חַצְקֵל איש כסית (17 בינואר 1905 – 29 בדצמבר 1979) היה מייסד בית הקפה התל אביבי "כסית".
ביוגרפיה

חצקל איש כסית נולד בשם יחזקאל ויינשטיין בריישא שבגליציה המזרחית (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום בפולין). מנעוריו נקט עמדה ציונית והיה פעיל ב"תנועת החלוץ" בקבוצת בורוכוב. עלה לארץ ישראל בשנת 1929, כשהיה בן 21 [דרושה הבהרה], ונטל חלק בייבוש ביצות כבארה. לאחר מכן עבר להתגורר בתל אביב והחל לעבוד כשוטף-כלים, טבח, ומלצר, אז הכיר את אשתו לעתיד, לאה. לאחר שצבר ניסיון בתחום, פתח את "מועדון המלצרים" ברחוב נס ציונה, ובמהלך 1931, שימש תקופה קצרה כמנהל "קפה הוברמן" בטיילת תל אביב הישנה.
בשנת 1935, ייסד ברחוב בן-יהודה 59, יחד עם אילונה מרדכוביץ וליובה, את בית הקפה "כסית". לאחר התפרקות השותפות, עבר חצקל לרחוב דיזנגוף 117, והקים בית קפה חדש בעל אותו שם, "כסית". בית הקפה הפך במהרה למרכז הבוהמה של תל אביב, ומשך אליו אנשי-רוח ואמנים רבים כנתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, לאה גולדברג, חיים גורי, משה שמיר, חנה רובינא, אלכסנדר פן, יוסף זריצקי, חיים חפר, אורי ליפשיץ, אורי זוהר, שמוליק קראוס, ג'וזי כץ, ואריק איינשטיין.
איש כסית היה אחראי על הסעדת הפמליה של בן-גוריון במהלך ביקורו השלישי בנגב ובאילת ביוני 1949. בן-גוריון אף הודה לו בכתב על כך.
חצקל איש כסית היה ידוע כאיש נדיב והאכיל שחקנים ואמנים רבים ללא תשלום. דמותו הייתה דומיננטית בבית הקפה ובאי המקום תיעדו אותו בשירים, סיפורים, ציורים ותצלומים רבים. בתקופה זו דבק בו הכינוי "חצקל". עם פתיחת בית הקפה ישב חצקל עם אברהם שלונסקי שהציע כי יעברת את שמו מ"ויינשטיין" (בלועזית אבן יין) ל"איש כסית" וקראו לבית הקפה "כסית". המילה כסית נגזרה מהמילה הארמית "כסיתא" המשמשת בתלמוד הבבלי לאלמוג אדום, ומתאימה לשם משפחה אלמוג- אבן, אדום - יין.
חצקל גבה הקומה ורחב הכתפיים עם פניו השחרחרים הקפואים ועיניו הקטנות, שמראהו שר לגיונות אשורי עריץ ואכזר ואלו לבו לב זהב, דיבורו והליכותיו מתונים מתונים, ידו רכה וכל משאת נפשו: לראות סופרים עברים, אנשי רוח ואמנים מסבים אל שולחנו שבת אחים... חזרה חבריא אל השוקת ממנה נגמע וננוח הלאה תוך תצפית אל חסדיו של איש הגון וטוב ורע
חצקל מופיע גם בשירו של אריק איינשטיין, 'יושב בסן פרנסיסקו על המים' ("פתאום אני רוצה לחזור הביתה חזרה אל הבִּיצה, לשבת בכסית ולצחוק עם משה ועם חצקל"), וגם בשירם של יענקל'ה רוטבליט ושמוליק קראוס 'איך עושים תקליט', המתרחש בבית הקפה ("יבי ושמוליק ישבו אצל חצקל כסית").
עם פטירתו, בשנת 1979, החליט ראש עיריית תל אביב, שלמה להט, לערוך טקס הלוויה רשמי. במהלך הטקס, נחסם כל רחוב דיזנגוף לתנועה ואת ארונו נשא משמר כבוד אל תוך בית הקפה "כסית", בו נקראו עליו הספדים מפי עמיקם גורביץ ומשה ברנשטיין. לאחר מכן יצא מסע הלוויה בהשתתפות אלפים מתושבי תל אביב אל בית העלמין קריית שאול. על קברו נשא השחקן היידי שמעון דז'יגאן הספד ביידיש.
ב"שלושים" למותו נערך ערב לזכרו ב"כסית" בהנחיית אורי סלע ובהשתתפות אנשי בוהמה רבים.
הוא הותיר אחריו את רעייתו לאה ושני ילדיהם משה איש כסית וצביה ליטמן, שהמשיכו לנהל את בית הקפה. לאחר פטירתם של שני ילדיו, ניהלו את בית הקפה אשתו לאה איש כסית וחתנה זאב ליטמן.
משנת 1996 עד שנת 2001 התנהל מאבק משפטי על בית הקפה בין זאב ליטמן לבין בעלי המקום, שהשכירו לחצקל בשכירות מוגנת, בתקופה זו כבר לא הייתה לאה מעורבת בענייני בית הקפה. לאה נפטרה ב-9 בפברואר 2011, בגיל 101.
ביאורים

↑  במלאת 45 שנים לפתירתו, פרסם מכון גנזים בבלוג שלו תמונה אופיינית שלו משנת 1960 עם נתן אלתרמן ואברהם חלפי ב"כסית". צפייה בתמונה ובדברים שנכתבו שם, ראו כאן.