stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכם האוטונומיה העיראקי–כורדי (1970)

| --- | --- |

סדאם חוסיין (במרכז מימין) ומוסטפא בארזאני (במרכז משמאל) בפגישה ב-10 במרץ 1970, יום לפני החתימה על הסכם האוטונומיה
 מטרה:  כינון אוטונומיה פוליטית כורדית; הכרה בשפה הכורדית; הפסקת המרד הכורדי
 חותמים:  עיראק עיראק כורדיסטן כורדיסטן העיראקית
 תאריך יצירה:  11 במרץ 1970
 תאריך ביטול:  6 במרץ 1975 (חתימת הסכם אלג'יר בין עיראק לאיראן)
הסכם האוטונומיה העיראקי–כורדי (בערבית: اتفاق الحكم الذاتي العراقي–الكردي; תעתיק מדויק: אִתִּפָאק אַלְחֻכְּם אַלדָּ'אתִי אַלְעִרָאקִי–אַלְכֻּרְדִי; בכורדית: Peymana Xweseriyê 1970) שנודע גם בשם הצהרת 11 במרץ 1970 (בערבית: بيان 11 آذار 1970, תעתיק: בַּיַאן 11 אָדָ'אר 1970) היה הסכם שנחתם בין ממשלת הבעת' העיראקית לבין הנהגת המיעוט הכורדי בעיראק ב-11 במרץ 1970. ההסכם כלל הכרה בשאיפותיו של המיעוט הכורדי בעיראק לכינון אוטונומיה והבטיח לכורדים זכויות פוליטיות, תרבותיות, כלכליות וצבאיות מרחיקות לכת וחסרות תקדים בעיראק. היחסים בין המיעוט הכורדי לממשל הערבי בעיראק עברו תלאות רבות במהלך המאה ה-20, החל בתקופת ההשפעה הבריטית על הממלכה ההאשמית וכלה בתקופת המשטרים הצבאיים שלאחריה. שאיפותיו הלאומיות של המיעוט הכורדי בהנהגת מוסטפא בארזאני, יחד עם מספר אינטרסים של ממשלת הבעת', הביאו את הצדדים לחתימה על הסכם מרחיק לכת במידת הזכויות הרבה אשר הובטחה במסגרתו למיעוט הכורדי. בפועל, ההסכם לא הצליח להתקיים במידה רבה עקב חוסר אמון בין הצדדים לצד אינטרסים גלובליים.
רקע – שאיפות אוטונומיות למיעוט הכורדי בעיראק

ההיסטוריה של היחסים בין הממשל המרכזי המרכזי בבגדאד לבין המיעוט הכורדי במהלך המאה ה-20 התאפיינה באלימות ובדיכוי רב מצד השלטונות בבגדאד. בהשפעת החזון של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, שהדגיש את רעיון ההגדרה העצמית בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, החלו להתפתח שאיפות לאומיות כורדיות בצפון עיראק, כמו גם באיראן, טורקיה וסוריה. במהלך התקופה שבה הייתה עיראק נתונה להשפעה בריטית, בין ימי שלטונו של המלך פייסל הראשון ועד להפיכה הצבאית ב-1958, השתנו יחסי השלטון והכורדים בהתאם לאינטרסים המשתנים, ואלו ידעו תקופות של שיתוף פעולה לעומת תקופות של אלימות רבה. עליית המשטרים הצבאיים ושלטון מפלגת הבעת' הביאו לעלייה בשאיפותיהם של הכורדים להגדרה עצמית, החל משנות ה-60, באופן שהגביר את המתח והאלימות בינם לבין השלטונות. מי שהוביל את התנועה הלאומית הכורדית, עוד משנות ה-40 היה מוסטפא בארזאני. בהובלתו, הקשר בין הכורדים לבין השלטונות המתחלפים היה דומה: תחילה, ניסיון לקיים משא ומתן סביב דרישות לאוטונומיה חלקית של הכורדים, ולאחר שאלו לא הצליחו החל עימות צבאי, בין השלטון המרכזי לבין כוחות הגרילה הכורדים שכונו פשמרגה ("המתייצבים בפני המוות").
ב-1968 עלתה מפלגת הבעת' העיראקית לשלטון בפעם השנייה, לאחר הפיכת חצר בשורות המפלגה, שהעלתה לכס הנשיאות את אחמד חסן אל-בכר. הרטוריקה הפאן-ערבית שאפיינה את הבעת' בתקופת שלטונה המוקדמת(1963–1968), התחלפה בכזו המתמקדת בזהות הפנים-עיראקית, שיכולה הייתה להכיל את המיעוט הכורדי, כחלק מחזון האחדות העיראקית. שנותיו הראשונות של שלטון הבעת' החדש היו לדעת כורדים רבים מהשנים הטובות ביותר ביחסים שבין המיעוט הכורדי לבין השלטונות הערביים בעיראק. בשלב זה, הצליחו שני הצדדים לראות במידה רבה את האינטרס המשותף שבהגעה להבנות בשאלת מתן אוטונומיה מסוימת לכורדים. בארזאני ראה באפשרות להגעה להסכם כזה עם השלטונות העיראקיים כהזדמנות להחליש את יריביו בשורות התנועה הלאומית הכורדית בעיראק, סיעת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן בראשות המנהיגים אבראהים אחמד וג'לאל טאלבאני, שהייתה שותפה משמעותית יותר של השלטון המרכזי עד לחתימת ההסכם.
המשטר העיראקי, מצידו, ראה חשיבות בהגעה להסכם עם סיעתו של בארזאני, שכוחה הצבאי היה גדול יותר, כדי להימנע מעימות צבאי מולה, במסגרת תהליך החלשתה והכפפתה לצבא עיראק. אינטרס נוסף של שלטון הבעת' לחתום על ההסכם היה ההתקרבות בין בארזאני לבין השאה האיראני, שהסיוע שהעניקה מדינתו למרד הכורדי איפשר את הימשכותו לאורך שנים ארוכות והסבה אבדות רבות לכוחות העיראקיים. מסיבה זו העדיף שלטון הבעת' להגיע להסכמות עם הכורדים הכוללות ויתורים מסוימים, מאשר לאפשר את המשך העמקת השותופת בין איראן לבין הכורדים. משמעות רבה הייתה גם לרצון של שלטון לחזק את אחיזתו במצבורי הנפט הרווחיים שהיו מצויים בשטחי צפון עיראק, שאוכלסו בעיקר על-ידי כורדים.
תוכן ההצהרה

ב-11 במרץ 1970, נחתם הסכם בין שלטון הבעת' לבין בארזאני שכלל 15 סעיפים וזכה לכינוי "הצהרת מרץ". ההחלטה לאשר את ההסכם תוך 4 שנים נבעה מהצורך לקיים מפקד אוכלוסין בכדי לקבוע באילו מן האזורים ישנו רוב כורדי הזכאי להיכלל באוטונומיה. סעיפי ההסכם עסקו במתן זכויות לכורדים בתחומים שונים: מבחינה תרבותית, ההסכם התיר את השימוש בשפה הכורדית בבתי הספר והפך אותה לשפה הרשמית השנייה בעיראק. מבחינה כלכלית, ההסכם התחייב להעביר לכורדים חלק יחסי מרווחי הנפט שיופק באזורי האוטונומיה הכורדית. בהסכם הוזכרה גם התחייבות להשקעת משאבים לטובת פיתוח כלכלי מהיר של האזור הכורדי. מבחינה פוליטית, שלטון הבעת' הכיר בלגיטימיות של הלאום הכורדי ובהיותה של עיראק מדינה דו לאומית, המורכבת מערבים ומכורדים. השלטון גם הבטיח לשלב את הכורדים בהנהגת המדינה על-ידי מינוי סגן נשיא כורדי. מבחינה צבאית, ההסכם התיר לכורדים לשמור את הנשק הכבד שהיה בידי כוחות הפשמרגה למשך 4 שנים נוספות, עד להשלמת ביצוע ההסכם, ובתמורה, נדרשו לשלב את הפשמרגה, במסגרת יישום ההסכם, בשורות הצבא העיראקי.
תוכן ההצהרה > סעיפי ההסכם

להלן תקציר האמור ב-15 הסעיפים שנכללו בהצהרת מרץ:
השפה הכורדית תהיה השפה הרשמית באזורים בעלי רוב כורדי בעיראק, לצד השפה הערבית, תהיה שפת ההוראה באזורים אלה ותילמד ברחבי עיראק כשפה שנייה.
הכורדים ישתתפו באופן מלא בממשלה, כולל בתפקידים בכירים ורגישים בקבינט ובצבא.
החינוך והתרבות הכורדית יתחזקו.
כל הפקידים באזורים בעלי רוב כורדי יהיו כורדים או לפחות דוברי כורדית.
הכורדים יהיו חופשיים להקים ארגוני סטודנטים, נוער, נשים ומורים משלהם.
יופרשו כספים לטובת פיתוח של כורדיסטן.
גמלאות וסיוע יינתנו למשפחות חללים כורדים ולאחרים שנפגעו מעוני, מאבטלה או ממחסור בדיור.
אזרחים כורדים וערבים יושבו למקומות מגוריהם הקודמים.
תיושם הרפורמה האגררית.
החוקה תתוקן כך שיאמר בה "העם העיראקי מורכב משני לאומים – הלאום הערבי והלאום הכורדי".
תחנת השידור וכלי הנשק הכבדים שבידי הכורדים יושבו לידי הממשלה.
אחד מסגני הנשיאים יהיה כורדי.
חוק המחוזות העיראקי יתוקן באופן שיהלום את תוכן הצהרה זו.
איחוד אזורים עם רוב כורדי כיחידה בשלטון עצמי.
העם הכורדי ייוצג ברשות המחוקקת באופן פרופורציוני לגודלו באוכלוסיית עיראק.
יישום ההסכם וקריסתו

השותפות בין בארזאני לבין שלטון בעת' הצליחה לדחוק את סיעת "האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן" בראשות אחמד וטאלאבני אל מחוץ לעמדות השפעה והביאה גם את מתנגדיו של בארזאני מתוך הקהילה הכורדית להכיר בהצלחתו, אך מאידך לוותה בקשיים וחוסר אמון כבר לאחר תקופה קצרה. השטח שהיה מיועד לזכות באוטונומיה הוגדר בצורה המפקיעה מן הכורדים אזורים עשירים בנפט שנמצאו בשטחים שבהם ישב רוב כורדי. שלטון הבעת' כלל בשטחי האוטונומיה רק מחצית מהשטחים שבהם חי רוב כורדי בעיראק, אזורים שמעבר למשאבי טבע שבהם, היו גם פוריים מאוד והניבו יבולים חקלאיים רבים שהיו יקרים מפז בעיראק המדברית ברובה.
באזורי המחלוקת ביצעה מפלגת הבעת' תהליכי שיערוב שמטרתם הייתה לחזק את הדומיננטיות של הערבים התומכים בבעת', על חשבון האוכלוסייה הכורדית ולהביא למציאות שבה רוב ערבי מיישב את האזורים ולכן ימנע את צירופם לאוטונומיה הכורדית. בשנים שלאחר חתימת ההסכם גירשו שלטונות הבעת' מאות אלפי אזרחים כורדים מביתם והחליפו אותם בבני שבטים ערביים שהובאו מדרום המדינה. בסתיו של שנת 1971 לבדו גורשו כ-40 אלף כורדים מבתיהם והוחלפו במתיישבים ערבים.
בשנים שלאחר חתימת ההסכם, נבלעו השאיפות הפוליטיות של הכורדים והבטחותיו של שלטון הבעת' בתוך מארג אינטרסים רחב בהרבה, כפי שניתן לראות לדוגמה בהסכם שחתמה עיראק עם ברית המועצות ב-1972 ולאחר מכן גם במלחמת 1973 בין מדינות ערב לישראל, אירועים שעודדו את העיראקים להלאים את משאבי הנפט בשטחים המיושבים באוכלוסייה הכורדית.
חוסר האמון גבר בקרב שני הצדדים ככל שעבר הזמן. מצד אחד היו אלו נציגי הבעת' שסירבו לעמוד בהבטחותיהם: כשדרשו הכורדים למנות את המזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית, חבּיבּ כּרים, לתפקיד סגן הנשיא, כפי שהובטח לכורדים בהסכם, דחה שלטון הבעת' את המינוי בטענה כי כרים ממוצא פרסי, על אף שהיה כורדי-פיילי (שיעי). בנוסף, סדאם חוסיין היה אחראי לשני ניסיונות חיסול של מנהיג הכורדים בארזאני בשנים 1971 ו-1972. מנגד, גם בארזאני סירב לדרישה לסגור את הגבולות עם איראן, והמשיך לשתף פעולה איתה ועם ישראל. לצד אלו גם ביקש בארזאני וקיבל סיוע במימון ובחימוש מארצות הברית לכל אורך התקופה. ב-1974 עלה שיתוף הפעולה על שרטון באופן סופי כאשר פרצה מלחמה מחודשת בין הכורדים לשלטון הבעת', שנמשכה עד שנת 1975.
החתימה על הסכם אלג'יר בין שלטון הבעת' לבין שלטונות איראן בשנת 1975 היה האירוע שסתם את הגולל באופן סופי על הסכם האוטונומיה. הסכם אלג'יר קבע את הגבולות המוסכמים בין עיראק לאיראן וכלל הסכמה הדדית על הפסקת לחימה. בפועל, אחת המשמעויות המרכזיות שנגזרו מן ההסכם הייתה הפסקת התמיכה האיראנית במרד הכורדי בעיראק ולמעשה חיסול האפשרות למימוש השאיפות הכורדיות לאוטונומיה.
הערות שוליים

1 2  John Fawcett and Victor Tanner, “The Internally Displaced People of Iraq”, The Brookings Institution, ‏October 1, 2002
1 2 3 4 5  Human Rights Watch, Middle East Watch Report, Genocide in Iraq: The Anfal Campaign Against the Kurds, Human Rights Watch, (Chapter One: Ba'athis and Kurds), ‏July 1993
1 2 3 4 5 6  Phebe Marr, The Modern History of Iraq, 3rd edition, Boulder, CO: Westview Press, 2012
↑  Harris S. George, “Ethnic Conflict and the Kurds“ The Annals of the American Academy, AAPSS, no. 433 : September 1977
1 2 3 4  George S. Harris, Ethnic Conflict and the Kurds, The Annals of the American Academy of Political and Social Science 433, September 1977, עמ' 112–124‏, JSTOR 1043232
1 2  David Mcdowall, A Modern History of the Kurds, New York: IB Tauris, 2004, עמ' 327–329
↑  Human Rights Watch, Middle East Watch Report, Claims in Conflict: Reversing Ethnic Cleansing in Northern Iraq, Human Rights Watch, (Chapter III: Background: Forced Displacement and Arabization of Northern Iraq), ‏August 2, 2004
המסכה של זורו

| --- | --- |

 מבוסס על:  Zorro stories 
 בימוי:  מרטין קמפבל 
 הופק בידי:  David Foster, Doug Claybourne 
 תסריט:  ג'ון אסקו טד אליוט טרי רוזיו לפי דמויות מאת: ג'ונסטון מקולי
 עריכה:  תום נובל 
 שחקנים ראשיים:  אנטוניו בנדרס אנתוני הופקינס קת'רין זיטה-ג'ונס
 מוזיקה:  ג'יימס הורנר 
 צילום:  פיל מיהוקס 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי סוני, אמבלין אנטרטיינמנט 
 חברה מפיצה:  סרטי טריסטאר אמבלין אנטרטיינמנט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 ביולי 1998
 משך הקרנה:  132 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט הרפתקאות, סרט סייפים נועזים, סרט גיבורי-על, סרט שוד, מערבון 
 תקציב:  95 מיליון דולר
 הכנסות:  250,288,523 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   maskofzorro
 פרסים:  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר (אנטוניו בנדרס) 
 סרט הבא:  האגדה של זורו 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המסכה של זורו (באנגלית: The Mask of Zorro) הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 1998 שבוים בידי מרטין קמפבל, ומככבים בו אנטוניו בנדרס, אנתוני הופקינס וקת'רין זיטה-ג'ונס בתפקידים הראשיים.
שמונים שנה מאז הפציע לראשונה בספריו של ג'ונסטון מקולי (אנ'), זורו מגולם בסרט זה לראשונה בידי שחקן ספרדי (בנדרס). הסרט צולם במקסיקו ובאורלנדו, פלורידה וזכה להצלחה קופתית לאחר הקרנתו.
הסרט זכה למועמדויות רבות, ביניהן לאוסקר, לפרס גלובוס הזהב ולסאטורן.
סרט זה והמשכו, "האגדה של זורו", מבוססים על ספרו של מקולי "הקללה של קפיסטראנו".
ביקורת

הסרט קיבל בעיקר תגובות נלהבות, עם רייטינג של 83% באתר Rotten Tomatoes.
"מפגן של אמנות קולנוע מסורתית, בעיקר ברמת התסריט, אשר מכבד את הדמויות ואינו משתמש בהם לאתנחתאות דיאלוגים בין קטעי אקשן... כנראה הסרט הטוב ביותר של זורו שאי פעם נוצר."
הערות שוליים

↑  The Mask of Zorro - IMDb, נבדק ב-2019-03-09
↑  המסיכה של זורו - ביקורת סרט, רוג'ר איברט, 17 ביולי 1998
| סטיבן ספילברג |
| --- | --- | --- |
| סרטים שביים | שוגרלנד אקספרס (1974) • מלתעות (1975) • מפגשים מהסוג השלישי (1977) ‏• 1941 (1979) • שודדי התיבה האבודה (1981) • אי.טי. (1982) • אזור הדמדומים: הסרט (1983) • אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור (1984) • הצבע ארגמן (1985) • אימפריית השמש (1987) • אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון (1989) • תמיד (1989) • הוק (1991) • פארק היורה (1993) • רשימת שינדלר (1993) • פארק היורה: העולם האבוד (1997) • אמיסטד (1997) • להציל את טוראי ריאן (1998) • אינטליגנציה מלאכותית (2001) • דו"ח מיוחד (2002) • תפוס אותי אם תוכל (2002) • טרמינל (2004) • מלחמת העולמות (2005) • מינכן (2005) • אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח (2008) • הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן (2011) סוס מלחמה (2011) • לינקולן (2012) • גשר המרגלים (2015) • העי"ג (2016) •‏ העיתון (2017) • שחקן מספר אחת (2018) • סיפור הפרברים (2021) • הפייבלמנים (2022) |  |
| סרטים שהפיק | פולטרגייסט (1982) • גרמלינס (1984) • בחזרה לעתיד (1985) • הגוניס (1985) • סיפור אמריקאי (1986) • זהירות הבית מתפרק (1986) • יום במלכודת (1987) • המסע לעמק החלומות (1988) • מי הפליל את רוג'ר רביט (1988) בחזרה לעתיד 2 (1989) • ארכנופוביה (1990) • בחזרה לעתיד 3 (1990) • ג'ו נגד הוולקנו (1990) • פסגת הפחד (1991) • פייבל במערב הפרוע (1991) • קספר (1996) • טוויסטר (1996) • גברים בשחור (1997) • פגיעה קטלנית (1998) • המסכה של זורו (1998) פארק היורה 3 (2001) • גברים בשחור 2 (2002) • האגדה של זורו (2005) • זכרונותיה של גיישה (2005) • גיבורי הדגל (2006) • מכתבים מאיוו ג'ימה (2006) • רובוטריקים (2007) • לכודים ברשת (2008) • רובוטריקים 2 (2009) • רובוטריקים 3: אפלת הירח (2011) • גברים בשחור 3 (2012) • מסע של מאה צעדים (2014) • עולם היורה (2015)  • העי"ג (2016) •‏ העיתון‏ (2017) • שחקן מספר אחת (2018) • עולם היורה: נפילת הממלכה (2018) • עולם היורה: עולם חדש (2022) • הפייבלמנים (2022) |  |
| סדרות שהפיק | עלילות טייני טון (1990-92) • אנימניאקס (1993-98) • פינקי והמוח (1995-98) • אחים לנשק (2001) • The Pacific (2010) • השמיים נופלים (2011-15) • עולם היורה: מחנה הקרטיקון (2020-22) • עולם היורה: תאוריית הכאוס (2024-) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13547744h (data)  GND: 4529573-6  MusicBrainz work: f4030774-2480-47be-8710-4a20702905fe  VIAF: 207944351   WorldCat (עם VIAF): 207944351
הר אנדרסון (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר באנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מפת רכס סנטינל; הר אנדרסון נמצא במרכז החלק הימני   של הרביע השני משמאל בשורה העליונה של רביעי המפה
 מידע כללי
 גובה:  4,255 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס סנטינל 
 קואורדינטות:  78°09′00″S 86°13′01″W﻿ / ﻿78.15°S 86.217°W﻿ / -78.15; -86.217
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אנדרסון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אנדרסון
 
הר אנדרסון או הר אנדרסן (באנגלית: Mount Anderson) הוא הר גבוה בצפון רכס סנטינל בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 3 קילומטרים מהר בנטלי; מדרום מערב לרכס פרובודה.
קרחון אמברי מנקז את מורדותיו שצפון מזרחיים של ההר, וקרחון פונפון (יובל של קרחון אמרי מנקז את מורדותיו המזרחיים של ההר).
גובהו של ההר 4,255 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 1,504 מטרים מעל סביבתו.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר התגלה על ידי משלחת החקר חוצת ארץ מארי בירד, שנערכה בין השנים 1958–1957.
היסטוריה > מקור השם

ההר נקרא על שם ורנון ה' אנדרסון (Vernon H. Anderson) חוקר קרחונים בתחנת בירד בשנת 1957, שהיה חבר משלחת החקר.
היסטוריה > הטיפוס על ההר

הראשונים שטיפסו על ההר היו ג'ד בראון (Jed Brown) מארצות הברית, ודמיאן גילדאה (Damien Gildea) מאוסטרליה, ב-7 בינואר 2007.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2  מידע גאוגרפי
↑  לפי מקור אחר גובהו של ההר 4,254 מטרים מעל פני הים
↑  לפי מקור אחר גובהו של ההר 4,157 מטרים מעל פני הים
↑  לפי מקור אחר גובהו של ההר 4,144 מטרים מעל פני הים, וכן ראו גם ב"לקריאה נוספת" ספרו של גילדאה
↑  ראה ב"לקריאה נוספת" ספרו של גילדאה.
| אתרים בהרי אלזוורת' |
| --- | --- | --- |
| הרים | אוסבורן • אטקינסון • אייר • איצ'רה • אלן • אלפרינג • אנדרסון • סטולניק • פרידמן |  |
| אוכפים הרריים | אוכף קארנייר |  |
| רכסים ורמות | סנטינל |  |
| ספורט | מרתון הקרח באנטארקטיקה |  |
| קרחונים | זלצמן • מינסוטה |  |
| קרקס קרחוני | הרווי • מיסטהאונד |  |
| מקפא קרחוני | נווה דרווין |  |
המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945)

מבצע הלמות תופים (Drumbeat, ובגרמנית: Paukenschlag) היה חלק מהמערכה באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה. מערכה זו, שנמשכה מפרוץ המלחמה ועד לסיומה (והייתה הארוכה ביותר מבין כל המערכות בכל הזירות במלחמה זו) התחוללה סביב ניסיונו של הקריגסמרינה, הצי הגרמני, להכניע את בריטניה באמצעות ניתוק קשרי הים אליה, ותגובת בריטניה ובעלות הברית, בתחילה קנדה ובשלב מאוחר יותר ארצות הברית, לניסיון זה. במבצע הקשה תקפו הצוללות הגרמניות את אוניות הסוחר שנעו לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית, והסבו להן אבדות כבדות מאוד. יש הרואים במבצע זה את אחת התבוסות הימיות הכבדות ביותר של צי ארצות הברית אי פעם.
רקע

בשלב הראשון של המערכה באוקיינוס האטלנטי היו המתמודדות גרמניה, מצד אחד, ובריטניה ומדינות חבר העמים הבריטי מצד שני, בעיקר קנדה, וכן אוניות ליווי של מדינות שונות שנכבשו בידי גרמניה, וצוותיהן הצליחו להימלט עם אונייתם ולהצטרף לצי הבריטי; ביניהן היו אוניות מנורווגיה, פולין, ומצבא צרפת החופשית.
צי ארצות הברית לא היה שותף פעיל בלחימה, עקב עמדה הנייטרלית הרשמית של ארצות הברית. יחד עם זאת, נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט עשה הכל כדי לסייע לבריטניה. חוק "השאל-החכר" (Lend-Lease) שנחקק באפריל 1940 איפשר לבריטניה לקבל סיוע רב מארצות הברית, שאחד משיאיו היה העברת 50 משחתות מיושנות של צי ארצות הברית לצי הבריטי, סיוע משמעותי מאוד בשעה קשה לבריטניה. במהלך 1941 הכריזה ארצות הברית על "אזור הגנה פאן אמריקני", שבו ליוו אוניות צי ארצות הברית את אוניות הסוחר, בקטע הראשון של מסען לבריטניה. "אזור ההגנה" הלך והתרחב, וביולי 1941 כבר הגיע עד קרוב לאיסלנד; חיילים מצבא ארצות הברית קיבלו על עצמם (לבקשת ממשלת האי) את הגנת האי, במקום החיילים הבריטיים שהשתלטו עליו מאז 10 במאי 1940. היה ברור שההתנגשות בין צי ארצות הברית לצוללות הגרמניות היא עניין של זמן.
רקע > התכנון הגרמני

מפקד זרוע הצוללות של הצי הגרמני, ויזאדמירל (תת אדמירל, בקרוב אדמירל) קרל דניץ העריך שארצות הברית עומדת להיכנס בקרוב למלחמה. דניץ העריך שהחוף המזרחי של ארצות הברית יהיה חשוף למתקפת צוללות ולחלוטין לא ערוך לה. כדי לנצל נקודת תורפה זו הוא תכנן את מבצע "הקשה" (Drumbeat, בגרמנית: Paukenschlag). הצוללות הגרמניות מדגם VII, שהיו עמוד השדרה של הצי הגרמני, לא היו בעלות טווח מספיק כדי לחצות את האוקיינוס ולפעול לחופי ארצות הברית, אך לרשות הצי הגרמני עמד מספר מצומצם של צוללות ארוכות טווח מדגם IX. דניץ רצה לשלוח את כולן - אחת עשרה במספר - כדי שתהיינה מוכנות לאורך החוף לפרוץ המלחמה. ואולם, הפיקוד הגרמני העליון, בהנחיית היטלר, סירב לשלוח את כולן למשימה; חלקן נשלחו לים התיכון וחלק נשלחו לחופי נורווגיה (שם חששו הגרמנים מפלישה של בעלות הברית לאורך כל המלחמה); רק חמש צוללות נותרו למבצע, והן הפליגו בסופו של דבר לחוף המזרחי.
ארצות הברית מצטרפת למלחמה

ב-7 בדצמבר 1941 תקפה יפן את צי ארצות הברית שעגן בנמל פרל הארבור בהוואי. ארצות הברית הכריזה מלחמה על יפן, וגרמניה, בעלת בריתה של יפן, הכריזה מלחמה על ארצות הברית. מעורבותה של ארצות הברית במערכה באוקיינוס האטלנטי, שהייתה עד כה מבוססת על נייטרליות לכאורה ובפועל סייעה לבריטניה, הפכה למעורבות פעילה במוצהר.
לכאורה, נמצאה ארצות הברית במצב מעולה: לעומת בריטניה, שספגה אבדות כבדות במהלך השנתיים האחרונות, לא נפגעו כמעט כוחותיה הימיים של ארצות הברית. צי ארצות הברית יכול היה ליהנות ממה שלמדו בעלות בריתה בלחימה נגד צוללות; יכולתה התעשייתית העצומה עמדה לרשותה, יחד עם הקדמה הטכנולוגית הגבוהה שממנה נהנתה ארצות הברית. הבעיה הייתה, שארצות הברית נאלצה להילחם בשתי זירות ימיות - באוקיינוס השקט ובאוקיינוס האטלנטי בעת ובעונה אחת. באוקיינוס השקט נחלש הצי האמריקני מאוד בעקבות ההתקפה על פרל הארבור; היה צורך בבנייה ובהרחבה גדולה של הצי, וזאת תחת הלחץ של המלחמה.
ואולם, למרות כל היתרונות הללו לא הייתה ארצות הברית מוכנה כלל למלחמה מעין זו. מפקדי צי ארצות הברית ראו את כישלונותיו של הצי הקנדי בליווי השיירות, ולא האמינו בשיטה; הם חזרו על הטעות הבריטית מימי מלחמת העולם הראשונה, וסברו ששיירות רק מגדילות את המטרה ומקלות על הצוללות. למעשה, חזרה ארצות הברית על כל הטעויות שעשו הבריטים בתחילת המלחמה. לא היו אוניות ליווי למטרה זו: לרשות סגן אדמירל אדולפוס אנדרוס, שהיה אחראי על הגנת החוף המזרחי של ארצות הברית, ממיין ועד צפון קרוליינה, עמדו שבע סירות מהירות (cutter) של משמר החופים, ארבע יאכטות מוסבות, שלוש ספינות פטרול ישנות, שיוצרו עוד ב-1919, שתי סירות תותחים ישנות עוד יותר, מ-1905, וארבע ציידות צוללות עשויות מעץ. לרשותו עמדו כ-100 מטוסים, רובם הגדול מיושנים ובעלי טווח קצר, שנועדו בעיקר לאימונים. היריבות ארוכת הימים בין חיל הים האמריקני ובין צבא ארצות הברית, שבמסגרתו פעל אז חיל האוויר של ארצות הברית, הביאה לכך שהמטוסים הגדולים והחדישים יותר לא הוקצו לחיל הים.
צעדי נגד

ב-14 באפריל הטביעה אונייה אמריקנית, לראשונה, צוללת גרמנית. בתחילת אותו חודש החלו האמריקנים, סוף סוף, להפעיל שיירות, גם אם באופן מצומצם. באותו חודש החליטו רשויות הצי על בניית מספר רב של אוניות ליווי, תוכנית שנקראה "ששים אוניות בששים ימים"; ואכן, עד 4 במאי הושלמו 67 אוניות מעין אלה, ומיד הוחל שוב בתוכנית דומה. בריטניה סיפקה לצי ארצות הברית עשר קורבטות ועשרים ושתיים אוניות מכמורת, שהוסבו ללוחמה נגד צוללות (Trawler). במיאמי הוקם בית ספר לאימון אנשי הצוות של אוניות אלה. יחידות של חיל האוויר האמריקני (שהיה אז חלק מצבא ארצות הברית) הועמדו תחת פיקוד הצי (צעד יוצא דופן ביריבות הבלתי פוסקת בין שתי הזרועות) ומספר המטוסים הלך וגדל בהתמדה.
בתחילת אפריל החלו אוניות הסוחר להפליג בשיירות, ועד ספטמבר כבר הייתה כל התנועה הימית, מברזיל, דרך הים הקריבי ועד ניו יורק מאורגנת בשיירות. חיל האוויר האמריקני התחזק והחל לספק חיפוי לשיירות בטווח הקרוב לחוף, ואוניות הליווי הלכו ושיפרו את הטקטיקה שלהן ואת הישגיהן. שיטת השיירות מנעה מהצוללות טרף קל (מכיוון שהאוקיינוס התרוקן ממטרות, שהיו מרוכזות כולן במקום אחד); הנהגת האפלה לאורך ערי החוף, שהחלה ב-18 באפריל הכבידה עוד יותר על פעילותן.
מספר הצוללות שהוטבעו בידי בעלות הברית בחודשים אפריל עד יולי היה תשע; מספר קטן יחסית (הגרמנים ייצרו כל חודש 30 צוללות, בשלב זה של המלחמה). ואולם, יש לזכור שסך כל הצוללות שפעלו לאורך החוף המזרחי לא עלה על שמונה בשום שלב.
בסוף אוגוסט 1942 הורה דניץ לצוללות לעזוב את החוף המזרחי, שכבר לא הניב תוצאות כפי שהיה בתחילת השנה. השיירות המתחזקות והליווי המשופר גרמו לפיקוד הגרמני להבין ששיא ההצלחה כבר מאחוריהם. מנגד, החליט דניץ שהגיע הזמן לחזור לזירה החשובה ביותר במערכה, והורה לצוללות לחזור לנתיבי השיירות במרכז האוקיינוס האטלנטי.
הערות שוליים

↑  דניץ הועלה לדרגת אדמירל ב-14 במרץ 1943. ראה: http://uboat.net/men/doenitz.htm
↑  ראו: המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945) - מרכיבי הקרב#שיירות
↑  John Terrain: Buisness in Great Waters, 1989, pp. 412 - 413.
↑  Battle of the Atlantic - America Joins the War
↑  Terraine, p. 421.
↑  כך על פי הערך בוויקיפדיה באנגלית. Terraine טוען (עמ' 418) שהצוללת הגרמנית הראשונה הוטבעה על ידי מטוסים ב-1 במרץ.
↑  Terraine, pp. 413 - 418.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537056205171  LCCN: sh93006248 
צוללת גרמנית מדגם IX. הצוללת היא U-505, שנלכדה בידי בעלות הברית ונמצאת כיום בתצוגה במוזיאון למדע וטכנולוגיה בשיקגו
מכלית שנפגעה על ידי צוללת עולה באש וטובעת
המחשה של מכלית העוברת בים מול חוף מואר
מטוס ימי מדגם PBM-3 Mariner, שכדוגמתו הפעיל צי ארצות הברית במאבק נגד הצוללות
המועצה לענף הלול

סמליל המועצה
המועצה לענף הלול היא מועצה סטטוטורית, אחת ממועצות הייצור והשיווק הפועלות במסגרת משרד החקלאות, וממונה על הסדרת תחום משק העופות בישראל.
רקע

ענף הלול כולל מספר שלוחות: שלוחת ההטלה העוסקת בייצור של ביצי מאכל, שלוחת הפטם (העוף הצעיר) ושלוחת תרנגולי ההודו העוסקות באספקת בשר עוף למאכל, ושלוחת הרבייה שמספקת אפרוחים לשלוחות האחרות. נכון לשנת 2014, היקף הייצור של ענף הלול במדינת ישראל עומד על כ-5.5 מיליארד שקלים בשנה המהווים כ-17% מסך התוצרת החקלאית בישראל.
המועצה לענף הלול (ידועה גם כ"מועצת הלול") הוקמה על פי חוק המועצה לענף הלול (ייצור ושיווק), התשכ"ד-1963. על פי חוק זה תפקידי המועצה הם: לתכנן את שוק גידול העופות (להטלה, פיטום והדגרה) בהתאם להנחיות שר החקלאות ולהסדיר את היקף גידול העופות בהתאם לתכנון. כמו כן, לפקח על טיפוח הענף, להסדיר את הייצור של חומרי רבייה ושיווקם בישראל וליצוא, להסדיר את שיווק הביצים ובשר העופות בישראל ולייצוא, לסייע בשיווק בשר עוף, להקים מחסני מיון ואריזה לביצים, ולסייע במחקר שווקים ושיטות ייצור בענף. בנוסף, על פי החוק מתפקידי המועצה לפעול להגברת הצריכה של תוצרי הענף בישראל ומחוצה לה.
על פי החוק, מספר חברי מועצה הוא 50-40 חברים. במועצה מיוצגים כל הגורמים הקשורים לענף הלול: מגדלים, משווקים, צרכנים, גורמים מן התעשייה ומשרדי הממשלה. תקציב המועצה לשנת 2014 היה כ-126 מיליון ש"ח, והיא העסיקה כ-230 עובדים בשנה זו, ומקום מושבם של משרדיה בתל אביב. תקציב המועצה מגיע מהחקלאים בענף המחויבים על פי חוק לשלם היטל על כל שיווק של ביצה ועוף, ומקבלים מן המועצה שירותים שונים.