stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאול פון הינדנבורג
במלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה הינדנבורג בן 67. הוא ראה עצמו עדיין כשיר לפעילות, ושלח אל המטה הכללי מכתב בו הציע את שירותיו אם אלו יידרשו. ואכן, לא חלף זמן רב, והוא נקרא אל הדגל. המלחמה החלה כאשר גרמניה מצויה במאבק בשתי חזיתות. בחזית המערבית פלשה גרמניה לצרפת, על פי תוכנית שליפן, במטרה להגיע לפריז. מאמץ עיקרי זה השאיר את עורפה המזרחי של גרמניה מדולדל כוחות וחשוף לפלישה מצד רוסיה, שאכן הגיעה, בכוח גדול של שתי ארמיות, אשר החלו בפלישה לפרוסיה המזרחית, ואיימו להגיע עד ברלין. במצב שנוצר, איבד מפקד הכוחות הגרמניים במזרח, הגנרל מקסימיליאן פון פריטוויץ את עצביו, ופוטר מתפקידו. עלה הצורך להביא אדם יציב, בעל עצבי ברזל, אשר יוכל להרגיע את המצב במזרח ולעצור את הפלישה הרוסית. שמו של הינדנבורג עלה, והמינוי הוצע לו. יחד עמו הובא מן המערב ראש מטה, הגנרל אריך לודנדורף, שמעתה היה גורלם קשור זה בזה, על אף שקודם לכן לא נפגשו מעולם. השניים יצאו בדרכם אל החזית ב-22 באוגוסט 1914.
כך, באוגוסט 1914 נקרא הינדנבורג לחזור לפקד על הארמייה השמינית בפרוסיה המזרחית. הוא לא התמנה לתפקיד בידי המטה הכללי בזכות מיומנותו וכישוריו האסטרטגיים, אלא בזכות אופיו הרגוע והעמיד בפני מצבי לחץ חריגים. משימתו העיקרית הרשמית הייתה לספק גיבוי לראש המטה אריך לודנדורף, שהיה זוטר ממנו בגילו ובדרגתו (גנרל-אוברסט). אף על פי כן, יוחס לזכותו של הינדנבורג הניצחון בקרב טננברג בסוף אוגוסט 1914, שהוביל למהפך בחזית ולנסיגת הכוחות הרוסים מפרוסיה המזרחית.
תוכנית המבצעים הגרמנית החדשה של הינדנבורג עבור קרב טננברג הציעה פעולות מהירות נגד הארמייה הרוסית השנייה של הגנרל אלכסנדר סמסונוב, אשר נותקה מכוחות הארמייה הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף מסביב האגמים המזוריים. האירועים שהתרחשו בין 26 ל-30 באוגוסט 1914 סביב אלנשטיין ותוצאותיהם היו תערובת מורכבת של מזל ואסטרטגיה, פעולות בלתי מתואמות של הכוחות הרוסיים ושל מטות הפיקוד שלהם, וסיבולת הצבא הגרמני כמו גם גבורה של יחידות בודדות. כתוצאה מכך הצליחה הארמייה הגרמנית ה-8 להקיף את הדיוויזיות של סמסונוב, שמספרן עלה עליהן, והגנרל עצמו, שהבין את המצב בשטח, שם קץ לחייו בהתאבדות. בסופו של דבר, הצד הרוסי איבד כ-120,000 איש, מתוכם 95,000 נלקחו בשבי, וכן את כל הציוד של כוחות הארמייה השנייה שנתפסו או שנפלו.
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית מילאה תפקיד מפתח בהדגשת הרעיון שגרמניה נלחמת במלחמת הגנה - רעיון שאחרת התקשתה לשמור עליו לאור הפרת הנייטרליות של בלגיה בחזית המערבית. הניצחון המכריע בטננברג עמד בניגוד חד לקיפאון ומלחמת החפירות של החזית המערבית, והוא הבטיח את המוניטין של הינדנבורג בקרב אזרחי גרמניה עצמה.
במלחמת העולם הראשונה > בחזית המזרחית

תחת פיקודם של הינדנבורג ולודנדורף זכתה גרמניה באחד הניצחונות המשמעותיים ביותר במלחמת העולם הראשונה בקרב טננברג, בו הושמדה כליל אחת הארמיות הרוסיות הפולשים. במהלך קרב טננברג האסטרטגיה הגרמנית ניצלה קשיים לוגיסטים של הארמיות הרוסיות וכיתרו את הארמייה הרוסית השנייה בתנועת מלקחיים. ההפסד הרוסי החמיר כאשר הגנרל בשטח, אלכסנדר סמסונוב, התאבד למען לא יעיד על כישלונו בפני ניקולאי השני, קיסר רוסיה. לאחר מכן המשיכו הינדנבורג ולודנדורף וניצחו את הקרב הראשון על האגמים המזוריים.
בעוד הינדנבורג ולודנדורף הסדירו את החזית במזרח פרוסיה, כוחות צבא אוסטרו-הונגריה ספגו אבדות קשות במהלך קרב גליציה שבמסגרתו כבשו כוחות הרוסים חלקים נרחבים מחבל גליציה שהיווה חלק משטחי ציסלייטניה האוסטרית. הינדנבורג תכנן מתקפת נגד משולבת של גרמניה ואוסטרו-הונגריה על הרוסים בשיתוף מפקד הארמייה האוסטרו-הונגרית הראשונה, ויקטור דנקל. המתקפה המשולבת הסתכמה בקרב על הוויסלה שבמהלכו הגיעו הגרמנים 19 קילומטרים מורשה אך מתקפת נגד רוסית הכריחה את הכוחות הגרמנים והאוסטרו-הונגרים לסגת חזרה לקו האש קדם המתקפה.
לאחר המתקפה המערכה בפרוסיה המזרחית הפכה סטטית לזמן מה. לאחר שנשלחה בקשה, בחורף 1914–1915 אישר ראש המטה הכללי החדש, אריך פון פאלקנהיין מתקפה מרכזית נגד הכוחות הרוסים בהאגמים המזוריים. בפברואר 1915 הגיעה תגבורת אל הארמייה השמינית של הינדנבורג; הארמייה העשירית הגרמנית החדשה בפיקודו של הרמן פון אייכהורן שהוקמה למען המתקפה. אוטו פון בלו הפך למפקד הארמייה השמינית והינדנבורג הפך למפקד על הארמיות השמינית והעשירית. הקרב השני על האגמים המזוריים החל כאשר הכוחות הגרמנים תקפו בעת סופת שלג ופגעו קשות בכוחות הרוסים שנסוגו, התארגנו מחדש ובלמו את ההתקדמות הגרמנית לבסוף. אף על פי הניצחון בקרב, לא המשיכה התקדמות גרמנית באזור זה. בהמשך רוב התרכזות הכוחות בחזית המזרחית עברה לגליציה, שם החל שיתוף פעולה הדוק יותר ויותר בין הכוחות הגרמנים והאוסטרו-הונגרים.
לאחר מצב של סטטוס קוו ממושך לאורך רוב החורף של 1914–1915, קו האש הרוסי בגליציה נשבר לנוכח שיתוף הפעולה בין הארמייה ה-11 הגרמנית והארמייה הרביעית האוסטרו-הונגרית במתקפת גורליצה-טרנוב שהונהגה בידי פון מקנזן ויוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה. לאחר ההפסד הרוסי להגיב למתקפה המאוחדת של מעצמות המרכז, החלה הנסיגה הגדולה של כוחותיהם מגליציה וארץ הוויסלה. הפיקוד של הינדנבורג, לודנדורף ופאלקנהיין החליט להשתמש בנסיגה הרוסית והכוחות הגרמנים והאוסטרו-הונגרים לרחבי החזית תקפו את הרוסים הנסוגים וצלחו בכיתור וכיבוש ורשה במהלך אוגוסט 1915.
במלחמת העולם הראשונה > ראש המטה הכללי

לאחר כישלונו של הגנרל אריך פון פאלקנהיין בתפקיד ראש המטה הכללי הגרמני, שהתבטא בטבח "מכונת הגריסה" האנושית בורדן, הוחלף פאלקנהיין על ידי הצמד הינדנבורג ולודנדורף באוגוסט 1916, אשר שירתו יחדיו בתפקיד ראש המטה הכללי של צבא הקיסרות. עד מהרה הפכו השניים לשליטיה האמיתיים של גרמניה, תוך הסכמה שקטה מפי הקייזר וילהלם השני. תחת פיקוד אלכסיי ברוסילוב הכוחות הרוסים הגיעו להישג צבאי מרכזי באזור הגבול עם חבל גליציה במסגרת מתקפת ברוסילוב בין יוני לספטמבר 1916.
במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, אירועי קרב ורדן והקרב על הסום שכנעו את הינדנבורג לפעול להביא לסטטוס קוו במערכה ולהתמקד בחזית המזרחית. בחורף 1916–1917 נבנה קו הינדנבורג, קו ביצורים רחב לאורך החזית המערבית שנועד לקדם את אסטרטגיית הסטטוס קוו של הינדנבורג. בשביל האסטרטגיה הצבאית החדשה היה על הינדנבורג ולודנדורף להאדיר את יכולת הייצור התעשייתי של גרמניה. בסוף 1916 חוק שירות עזר (Hilfsdienstgesetz) החדש קבע להכניס את כל הגרמנים בגילאי 16–50 לשירות חובה.
קרול הראשון, מלך רומניה מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן נטה לתמיכה פסיבית למעצמות המרכז בתחילת מלחמת העולם הראשונה. במותו חודשיים לאחר תחילת המלחמה, בנו, פרדיננד הראשון, ירש אותו והביע תמיכה במדינות ההסכמה. באוגוסט 1916, ימים מספר לאחר שהפכו הינדנבורג ולודנדורף לראשי המטה הכללי, ממלכת רומניה הכריזה מלחמה על מעצמות המרכז. נגד החזית הרומנית החדשה, אריך פון פאלקנהיין מונה למפקד הארמייה התשיעית הגרמנית ואוגוסט פון מקנזן מונה למפקד הקורפוס ה-52. המתקפה הרומנית הראשית בקרב טרנסילבניה נעצרה בידי כוחות משולבים של מעצמות המרכז. בהמשך נפלשה רומניה מדרום וממערב ואלכיה. בתחילת דצמבר 1916 קרב בוקרשט הביא לנפילת דרום רומניה ומרכז השלטון נסג צפונה למולדובה.
לאחר מהפכת פברואר ומשבר יולי האימפריה הרוסית חדלה להתקיים ואת מקומה החליפה הרפובליקה הרוסית שחוסר יציבותה הביאו למאבקים ממושכים בשלטון. ביולי 1917 הפך אלכסנדר קרנסקי לראש ממשלת רוסיה. קרנסקי פעל לסבסד את היציבות הפוליטית על גבי ניצחון צבאי נגד גרמניה. מתקפת קרנסקי החלה עוד ביולי 1917 אך פער טכנולוגי, חוסר במיומנות הצבא הרוסי ואי ציות בתוך דרגיו הביאו לכישלון במתקפה הרוסית. הינדנבורג ניצל את החולשה שנחשפה בצבא הרוסי עקב המתקפה והכוחות הגרמנים והאוסטרו-הונגרים כבשו מחדש את השטחים שנותרו בהחזקת רוסיה מאז קרב גליציה.
במלחמת העולם הראשונה > ראש המטה הכללי > הנפילה

היה זה לודנדורף, הצעיר והנמרץ יותר מבין השניים, שניהל את המערכה, והביא בסופו של דבר ללחימת צוללות בלתי מרוסנת שגרמה לכניסת ארצות הברית למלחמה, ולמתקפה גדולה בשנת 1918, שהסתיימה בתבוסת גרמניה. ב-28 בספטמבר 1918 הגיעו הינדנבורג ולודנדורף למסקנה כי המלחמה אבודה, וכי אין כל סיכוי צבאי להמשיך במלחמה מבלי שמדינות ההסכמה יביסו את גרמניה, ויכבשו את שטחה. לודנדורף נמלט לשוודיה בעוד שהינדנבורג דרש מן הקייזר כי יתפטר ויאפשר הכרזה על הפסקת אש. לאחר הכניעה התפטר הינדנבורג ויצא לגמלאות.
בשנת 1919 הכריז, בעת מתן עדות בפני ועדת חקירה של האספה הלאומית הגרמנית, כי כניעת גרמניה הייתה כתוצאה מ"סכין בגב" אשר דקרו אותה גורמי שמאל (ובמשתמע אף יהודים). אגדה זו הייתה הרסנית הן ביחסם של הגרמנים אל היהודים, והן ביחסם של הגרמנים אל רפובליקת ויימאר שקמה לאחר התבוסה הצבאית וכתוצאה ישירה ממנה. היה זה הינדנבורג עצמו שדרש את הכניעה, בטענה כי הצבא לא יחזיק מעמד.
ברפובליקת ויימאר

לאחר המלחמה החל הינדנבורג בקריירה פוליטית. מעמדו כגיבור המלחמה היה בלתי מעורער, ובעיני רבים בגרמניה בעלת המסורת של שלטון על ידי דמות סמכותית היה הינדנבורג לדמות אב, כמו הקייזר, שהייתה חסרה מאוד במבנה השלטוני הרופס שיצרה החוקה של רפובליקת ויימאר.
בשנת 1925, לאחר מות הנשיא הסוציאל-דמוקרטי פרידריך אברט, התמודד הינדנבורג בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות כמועמד עצמאי בתמיכת הימין, מול מועמד המרכז וילהלם מרקס והקומוניסט ארנסט תלמאן. הינדנבורג, שזכה לתמיכת המפלגה הבווארית, גבר על יריבו העיקרי מרקס בפער של 3%.
בשנת 1927 קיבל במתנה אחוזה גדולה בפרוסיה המזרחית, כאות הוקרה מאת היונקרים על שירותיו במלחמת העולם הראשונה, במלאת לו שמונים שנה.
ברפובליקת ויימאר > נשיא גרמניה

השנים שבין 1925 ו-1929 היו שנים טובות עבור רפובליקת ויימאר. האבטלה הייתה בירידה, התוצר הלאומי הגולמי עלה, ונראה כי השנים הרעות הן מאחור. המפלגות הקיצוניות - המפלגה הנאצית והמפלגה הקומוניסטית לא הצליחו לסחוף אחריהן את ההמונים, ונראה כי בהנהגתו של שר החוץ המוכשר גוסטב שטרזמן והקנצלר הסוציאל-דמוקרטי הרמן מילר השיגה המדינה את היציבות שחסרה לה. באוקטובר 1929 נפטר שטרזמן באופן פתאומי, ושלושה שבועות לאחר מכן התמוטטה הבורסה בארצות הברית, והחל משבר כלכלי שנתן במהרה את אותותיו בגרמניה. הייתה זו שעת הכושר של התככנים הפוליטיים, הקיצוניים למיניהם, ובראשם אדולף היטלר והמפלגה הנאצית.
עקב חוסר ההחלטיות ברייכסטאג לאור המשבר הכלכלי הגדול, הינדנבורג הוציא לפועל את סעיף 48 בחוקת ויימאר שקבע:
במקרה שמדינה לא תמלא את החובות המוטלות עליה על פי חוקת הרייך או על פי חוקי הרייך, נשיא הרייך רשאי לעשות שימוש בכוחות המזוינים כדי לכפות עליה לעשות זאת.
אם הביטחון והסדר הציבורי נמצאים בסכנה או מופרעים קשות בתוך הרייך הגרמני, נשיא הרייך רשאי לנקוט באמצעים הדרושים להשבתם, להתערב במידת הצורך בסיוע הכוחות המזוינים. לצורך כך הוא רשאי להשעות לזמן מה, באופן מלא או חלקי, את זכויות היסוד הקבועות בסעיפים 114, 115, 117, 118, 123, 124 ו-153.
על נשיא הרייך להודיע לרייכסטאג ללא דיחוי על כל האמצעים שננקטו בהתאם לפסקאות 1 או 2 של סעיף זה. יש לבטל צעדים אלה על פי דרישת הרייכסטאג.
אם סכנה קרבה, מדינה רשאית לנקוט באמצעים זמניים בשטחה כמפורט בפסקה 2. יש לבטל צעדים אלה על פי דרישתו של נשיא הרייך או של הרייכסטאג.
הפרטים ייקבעו בחוק הרייך.
הוצאתו לפועל של סעיף 48 העניק להינדנבורג סמכויות נוספות, בין לבין שליטה על הצבא ובכך הוא תכנן להפוך את הממשלה ליציבה ויעילה יותר. בסעיף 48 של חוקת ויימאר לא נקבעו פרטים לגבי המשמעות של מצבי חירום, מה שפגע בהמשך בקבלת החלטות.
ברפובליקת ויימאר > נשיא גרמניה > עליית הנאצים

ב-10 באוקטובר 1931 נפגש הינדנבורג לראשונה עם אדולף היטלר. פגישה זו לא הותירה בגנרל-פלדמרשל לשעבר רושם עז, והוא התבטא כי "הגפרייטר הבוהמי" כפי שכינה אותו, אולי יגיע פעם למשרת שר הדואר, אך הוא, הינדנבורג, לעולם לא ימנה אותו לכל משרה חשובה יותר.
בשנת 1932 נערכו הבחירות לנשיאות. על אף שלקה בבריאותו הגופנית והשכלית, העמיד עצמו הינדנבורג שוב לנשיאות. מולו עמדו מועמד הימין המתון תיאודור דיסטרברג, מועמד הקומוניסטים ארנסט תלמאן, ומועמד הנאצים, היטלר. בבחירות הצליח הינדנבורג להתקרב כדי חצי האחוז אל הרוב המובטח להיבחרו (הוא זכה ב-49.6 אחוזים מן הקולות) ולפיכך, על פי החוקה, נערך סיבוב שני בין הינדנבורג, היטלר ותלמאן. בבחירות אלו זכה הינדנבורג ב-53% מן הקולות, היטלר זכה ב-36.8%, ותלמאן ב-10.2%. נראה היה כי מרבית העם הגרמני מאמין בערכי הרפובליקה, וכי הוא דוחה את הקיצונים מימין ומשמאל. הייתה זו אך אשליה.
תקופה זו סבלה מחוסר יציבות שלטוני, כאשר הינדנבורג ממנה ומפטר את הקנצלרים, ונתון להשפעת גורמים תככנים, וביניהם הקאנצלרים פרנץ פון פאפן, וקורט פון שלייכר. עם מינויו של איש הצבא שלייכר, בדצמבר 1932, החל פון פאפן חותר להשיג את פיטוריו, תוך שהוא עושה יד אחת עם היטלר, ועם בנו של הינדנבורג, אוסקר, שהיה בעל נטיות פרו נאציות. אוסקר הגיע למסקנה כי יש לשתף את הנאצים בשלטון.
כישלונו של שלייכר להשיג תמיכה לממשלתו הביא אותו לבקש מהינדנבורג בסוף ינואר 1933 פיזור הפרלמנט ושליטה באמצעות סמכויות חירום. הינדנבורג סירב, ושלייכר התפטר. ב-30 בינואר 1933, כשהוא נתון תחת השפעת פון פאפן (שסבר כי יוכל לשלוט בהיטלר אם זה ימונה לקאנצלר, בעזרת הרוב השמרני ברייכסטאג, ובעזרתו של הינדנבורג), ובנו אוסקר, הכריז הינדנבורג על מינויו של היטלר לקאנצלר. ב-27 בפברואר חתם על צו שריפת הרייכסטאג אשר השהה את כל החירויות האזרחיות והעניק סמכויות רבות להיטלר, הצו נחשב על ידי היסטוריונים לאחד השלבים המרכזיים בהקמתה של מדינה הנאצית בעלת משטר חד-מפלגתי. לפי הצו בוטל חופש הביטוי, חופש העיתונות, זכות הפרטיות וחופש ההפגנה.
בהמשך חוק האפשור של 1933 הותיר לממשלה להעביר חוקים ללא רוב ברייכסטאג, ומותר להם להפר את חוקת ויימאר. ההצבעות על חוק האפשור וצו שריפת הרייכסטאג עברו בעיקר משום שהמפלגה הקומוניסטית של גרמניה, שהיוותה את האופוזיציה המרכזית למפלגה הנאצית, הוצאה מחוץ לחוק, ומשום שההצבעה נערכה בבניין מלא באנשי אס אה חמושים.
ברפובליקת ויימאר > סוף ימיו ומותו

לאחר מינויו של היטלר כקנצלר היה כבר הינדנבורג במצב בריאותי ושכלי רופף ביותר. לעיתים לא זיהה את האנשים שדיברו עמו, והיה שוקע בדמדומי סניליות שיכלו להמשך זמן רב.
לקראת אמצע שנת 1934 נראה היה שחייו של הנשיא מגיעים לקיצם. באותו זמן התנהל מאבק, שנגע לירושתו של הינדנבורג, בין גורמים שונים בגרמניה - בין הצבא, השמרנים, האס אה והיטלר ומקורביו. כל אחד מגורמים אלו סבר שעם מותו של הינדנבורג תשתנה המפה הפוליטית באופן שיאפשר את ההשתלטות על השלטון. לבסוף חבר היטלר לצבא, וב-30 ביוני 1934 טבח באנשי האס אה, באירוע שכונה "ליל הסכינים הארוכות". מטרת הטבח הייתה להבטיח את שיתוף הפעולה של הצבא לאחר מותו של הינדנבורג, ולהיפטר מן האס-אה וראשו ארנסט רהם, שהיו בעלי נטיות מהפכניות, ודרשו להפטר מן הגורמים השמרנים בממשלה ובצבא. כן נפרע היטלר מן השמרנים, אשר בהנהגתו של פון פאפן (ובמשתמע בתמיכתו השקטה של הינדנבורג) דיברו כנגד סוג המשטר שהיטלר החל להשליט בגרמניה.
מיד לאחר הטבח החלה הרעה במצב בריאותו של הינדנבורג. עוד בטרם נפטר, הביא היטלר אל הרייכסטאג חוק שיאחד את משרת הנשיא והקאנצלר לאחר מותו של הינדנבורג. באותו יום בו התקבל החוק 1 באוגוסט 1934 יצא היטלר לאחוזתו של הינדנבורג בנוידק על מנת לבקרו. הינדנבורג היה שקוע בדמדומי הזקנה האחרונים, וסבר כי האורח שבא לבקרו הוא הקייזר, וכינה אותו "הוד מעלתו". יום לאחר ביקור זה מת הנשיא הזקן, מסרטן הריאות. הינדנבורג היה אמור להקבר באחוזת המשפחה בנוידק, אולם היטלר החליט לקבור אותו בטננברג.
הוא נקבר ביחד עם רעייתו בטקס רב רושם שנערך באנדרטת הניצחון בטננברג שבפרוסיה המזרחית. לאחר מכן נערך משאל עם לגבי איחוד משרות הנשיא והקנצלר, למשרה אחת שתיקרא "פיהרר ורייכסקאנצלר". היטלר זכה ב-84.6% מן הקולות וכך היה הינדנבורג לנשיאה האחרון של גרמניה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר מותו של הינדנבורג הקריא בנו אוסקר את צוואתו המדינית, ולפיה הוא רואה בהיטלר את יורשו. היה זה שקר גס, שכן על פי עדויות במשפטי נירנברג המליץ הינדנבורג דווקא על החזרת המונרכיה. שנים רבות לאחר מכן, סיפר מנחם בגין שעם מותו של הינדנבורג, שיגרה ההסתדרות הציונית מברק תנחומים להיטלר.
בינואר 1945, כאשר הצבא האדום התקרב לטננברג הוצאו ארונותיהם של הינדנבורג ורעייתו מן האנדרטה ונשלחו לגרמניה. לאחר מכן הרס חיל ההנדסה הגרמני את מתחם האנדרטה ונסוג מערבה. לאחר מכן נכבשה טננברג על ידי הרוסים ובעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם השנייה נמסרה, ביחד עם כל אזור פרוסיה המזרחית לפולין. ארונותיהם של הינדנבורג ורעייתו נשמרו במכרה מלח בתורינגיה והועברו על ידי הצבא האמריקני למרבורג, שם נטמנו בכנסיית אליזבט שבעיר.
הערות שוליים

↑  Rudolph Weterstetten, President Von Hindenburg, THE MACMILLAN COMPANY, 1930, page 3-8
↑  Rudolph Weterstetten, President Von Hindenburg, THE MACMILLAN COMPANY, 1930, page 9-10
↑  Ten Minute History - The Weimar Republic and Nazi Germany (Short Documentary), יוטיוב
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, א, 1, עמ' 23.
| נשיאי גרמניה |
| --- | --- | --- |
| רפובליקת ויימאר | פרידריך אברט • פאול פון הינדנבורג |  |
| גרמניה הנאצית | אדולף היטלר (כפיהרר) • קרל דניץ |  |
| גרמניה המערבית (במקביל לגרמניה המזרחית) | תיאודור הויס • היינריך ליבקה • גוסטב היינמן • ולטר של • קרל קרסטנס • ריכרד פון וייצזקר |  |
| גרמניה המזרחית (במקביל לגרמניה המערבית) | וילהלם פיק |  |
| גרמניה אחרי האיחוד | רומן הרצוג • יוהאנס ראו • הורסט קלר • כריסטיאן וולף • יואכים גאוק • פרנק-ואלטר שטיינמאייר |  |
פורטל גרמניה
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: פרידריך אברט | נשיא גרמניה  1925-1934 | הבא: קרל דניץ |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262759405171  PLWABN: 9810587310805606  BIBSYS: 90726361  BNC: 000264657  BNE: XX1253209  BnF: cb13981007f (data)  CANTIC: a19601438  CiNii: DA06485059  GND: 118551264  ICCU: RAVV079411  ISNI: 0000 0001 0927 2529  KulturNav: 3daf59c8-5fe2-4dab-b177-cdede6403d8b  LCCN: n50034938  LNB: 000193626  NARA: 10580917  NDL: 00522628  NKC: jn19990003528  NLA: 35196189  NLG: 226716  NSK: 000772591  NTA: 071901221  RERO: 02-A003372956  SELIBR: 209052  SNAC: w6g45n43  SUDOC: 030094801  TePapa: 67971  Trove: 860599  VcBA: 495/30996  VIAF: 95188926   WorldCat (עם VIAF): 95188926 
כרזת תעמולה הקוראת לבחירת הינדנבורג לנשיא, 1932
הינדנבורג נפגש עם היטלר ביום פוטסדאם, 21 במרץ 1933.
טקס הקבורה של הינדנבורג בטננברג
עצומה

נוער רצ מחתימים על עצומה הדורשת מהכנסת לנקוט באמצעים נגד הסתה גזענית, 1984
עצומה (בלועזית: פטיציה) היא פנייה לגוף ציבורי (כגון גוף ממשלתי, או חברה ממשלתית), לאיש ציבור או לגוף פרטי בבקשה כי ישנה את התנהגותו או יפעל לקדם מטרה מסוימת שחפצים בה מארגני העצומה.
העצומה נחתמת על ידי אנשים רבים, במטרה שהמספר הרב של החותמים עליה יפעיל לחץ וישפיע על התנהגות הגוף הנבחר השואף לרצות את בוחריו, או החברה החוששת לפגיעה בשמה ורווחיה בשל חרם צרכני כנגדה.
היסטוריה

פניות של אנשי ציבור למוסדות שלטון ידועות לכל אורך ההיסטוריה. אנשים פנו אל גופי השלטון בבקשות שונות, אולם לרוב אלו היו חתומות על ידי הפונה בלבד. ברפובליקה של ונציה ניתן היה לפנות למוסדות השלטון של הרפובליקה במעין "מלשינון" - תיבות אליהן יכלו להכניס הודעות אנונימיות. מאמרו של אמיל זולא, "אני מאשים...!", הוא פנייה לציבור התוקפת את התנהלות מערכת המשפט בצרפת במהלך פרשת דרייפוס. הזכות לפנות לשלטון בטענה כנגד מעשיו עוגנה באנגליה עוד בשנת 1215 במגנה כרטה.
עצומות במובנן המודרני - חתימה של אישים רבים על מסמך, הפכו מקובלות רק עם התפתחות שיטת הממשל הדמוקרטית המודרנית, במסגרתה אישי ציבור נבחרים מעת לעת, והעדר תמיכה ציבורית יכול להביא לתבוסה במערכת הבחירות. שיטות אלה הפכו את העצומה לכלי פוליטי בר השפעה.
השימוש הפוליטי המודרני בעצומות החל במאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 בבריטניה. עצומות הוגשו לחברי הפרלמנט הבריטי על מנת שאלה יוצגו במהלך דיוני הפרלמנט וישפיעו על הצבעת חברי הפרלמנט.
התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית מגן על הזכות להגיש עצומה לממשל כחלק מחופש הביטוי.
באמצע המאה ה-19, בין השנים 1836–1840, חתמו למעלה מ-2 מיליון מתנגדים לעבדות על עצומה שהוגשה לממשלת ארצות הברית.
ב-1891 הגיש הכומר הציוני נוצרי ויליאם יוג'ין בלקסטון את עצומתו למען השבת ארץ ישראל לעם היהודי לנשיא ארצות-הברית, בנג'מין הריסון.
דוגמה לעצומה אשר בעיקרה הייתה חסרת כוח פוליטי אולם הייתה בעלת השפעה רבה, היא העצומה שנחתמה על ידי מיליוני אנשים ברחבי העולם בפנייה לממשלת דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד לשחרר את נלסון מנדלה. עצומה זו נחתמה על ידי אנשים שאינם בעלי זכות הצבעה בדרום אפריקה, ולכן לא היוותה השפעה פוליטית ישירה על ממשלת המדינה, אולם מספר החותמים הרב הביא לכך שממשלות זרות לחצו על דרום אפריקה לשחרר את מנדלה.
בעבר נחתמו עצומות על ידי מתנדבים שעברו מבית לבית והחתימו את התומכים בעצומה, או עמדו בקרנות רחוב והחתימו את התומכים בעצומה. בעקבות פיתוח האינטרנט, התפשט הנוהג של חתימה על עצומות בפלטפורמה המקוונת, לעיתים בעמודי אינטרנט פשוט מאוד, ועדכון הציבור אודותיהם באמצעות דואר אלקטרוני והרשתות החברתיות.
עמרם עמאר

| --- | --- |

עמרם עמאר
 לידה:  1908 סלא, מרוקו 
 פטירה:  1983 (בגיל 75 בערך) פריז, צרפת
 פרופיל ב-IMDb
 
עמרם עמאר (1908–1983) היה במאי וצלם שביים את הסרט העלילתי הראשון באורך מלא במדינת ישראל, "הפוגה", שיצא לאקרנים ב-1950.
קורות חיים

נולד בשנת 1908 בעיר סלא במרוקו, ילד רביעי להוריו משה וזהרה אבוקסיס. ילדותו עברה בצל היעלמות אחיו שלא שב מאחד ממסעותיו בחיפוש הזדמנויות לסחר בצפון אפריקה. משתמה הצפייה לשובו החליטו הוריו לצאת עם עמרם בן ה-11 לאלג'יר - שם נראה בפעם האחרונה - בתקווה למוצאו.
בהגיעם לאלג'יר הוכנס לבית הספר של אליאנס בעיר, ולמסגרת זו נוסף לימוד ב"חדר". לאחר שהייה של שלוש שנים באלג'יר, אבדה התקווה של הוריו למצוא את אחיו, והם חזרו למרוקו והשתקעו בקזבלנקה. במקביל ללימודיו בבית ספר אליאנס בעיר, עמאר קיבל תעודת שוחט בקר מהקהילה היהודית. על אף הסמכתו לא ראה במקצוע זה את ייעודו בחיים, ובטרם מלאו לו עשרים החליף את שם משפחתו לעמאר והצטרף כפייטן לרבי דוד בוזגלו כמלווה בפריטה על עוד וכינור.
בשנות ה-30 עבר לפריז. לאחר ניסיונות מקצועיים שונים גילה את קסמו של עולם הצילום. בשנים הראשונות בפריז נהג לבקר תכופות את הוריו ומשפחתו בקזבלנקה, אך רוחות המלחמה שהחלו לנשוב ברחבי אירופה הביאו אותו להחלטה לעזוב ולחזור למרוקו.
עם חזרתו פתח סטודיו במרכזה של העיר. שם פגש ב-1941 את אשתו לעתיד, סול. את מקום מגוריהם בחרו בבניין יוקרתי שנבנה במרכזה של העיר, יהודים בעלי אמצעים יצאו מה"מלאח" ובאו להתגורר בו. סול הובחנה כנגועה בשחפת, והבחנה זו גרמה להתלבטות האם להיכנס להיריון ולחשוף את הוולד למחלה. ב-1944 נולדה לזוג בת בריאה והוענק לה השם ליליאן. בשנתיים הראשונות לחייה סול לא הורשתה להתקרב אליה מהחשש שתדביקה בשחפת.
בתום מלחמת העולם השנייה עבר לפריז. הוא החל לעבוד ולצלם סרטים דוקומנטריים במימון ממשלת צרפת. כבר בחודשים הראשונים לשהייתם בפריז חלה הידרדרות רפואית במצבה של רעייתו עד לאשפוזה בסנטוריום. בשנת 1946 נסע לקזבלנקה לצלם סרט דוקומנטרי על משפחת המלוכה המרוקאית. במהלך הצילומים קיבל מברק בו התבשר על מות רעייתו. לאחר מותה, הוא חיפש מסגרת מתאימה לבתו בת השלוש, ומשלא מצא מסגרת חינוכית יהודית בצרפת, נאלץ לשכן אותה בבית יתומים קתולי.
ב-1949 הגיע לישראל כדי לצלם סרט דוקומנטרי על המדינה הצעירה. הוא חבר למפיקים ישראלים ותוצאות המפגשים הביאו להפקת סרט עלילתי דובר עברית בשם "הפוגה" וחלקו בו היה תסריטאי, צילום, ובימוי. סרט זה ייחשב לימים לסרט הישראלי העלילתי הראשון באורך מלא שהופק במדינת ישראל.
עם סיום צילומי הסרט שב לצרפת לסיים את עריכת הסרט במעבדות בפריז. הפרמיירה של הסרט נערכה בלעדיו, והסרט הוקרן ב-1950 בבית קולנוע אוריון בירושלים בלבד ולאחר מספר ימים הורד עקב העניין המועט שעורר. הסרט והעותק שלו לא שרדו את פגעי הזמן, אך מספר קטעים מתוכו ראויים לצפייה והועלו ליוטיוב.
הכישלון האמנותי והקופתי מחד ואי הצלחתו למצוא מקום עבודה בארץ מאידך, הביאו אותו להחלטה שפריז היא מקומו המקצועי. בשנים 1973–1950 עבד כצלם סרטים ואף עבר לצלם בערוצי הטלוויזיה בצרפת. בשנת 1983 נפטר בגיל 75. נקבר בפריז. השאיר בת.
הערות שוליים

1 2  נתן ויעקב גרוס, דמות המלחמה בקולנוע הישראלי
1 2  על הסרט, באתר "הבמה"
פאל בקש

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1956 בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 פטירה:  28 במאי 2010 (בגיל 54) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 פרסים והוקרה:  פרס שאנדור מאראי (2009)  פרס טיבור דרי (1998)  Sándor Hevesi Award (2006)  IBBY Hungary award (1992)  פרס אטילה יוז'ף (2000)  עמית ז'יגמונד מוריץ (1981)  פרס ארנה ספ (2009)  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
פאל בקש (בהונגרית: Békés Pál;‏ 27 במרץ 1956 – 28 במאי 2010) היה סופר ומתרגם הונגרי-יהודי זוכה פרס אטילה יוז'ף.
פאל בקש נולד בבודפשט בשנת 1956, ולמן שנת 1976 ואילך פרסם ספרי ילדים ומבוגרים.
המאפיינים העיקריים של כתיבתו הם האסוציאטיוויות הפוסט-מודרניסטית, ההתבוננות באבסורד שבעולם והתפישות האירוניות של המציאות. בקש זכה בפרסים רבים על ספריו. בין יצירותיו: "עגורים" (1979), "אהבתי, באמצע הדרך" (1983), "מיתוסים מהשיכון" (1984), "היום הגדול של דוקטור מינורקה וידור" (1985), "ויולה עם הויולה" (1986), "יחסים שבטיים" (1990), "מסעות רגשניים ברחבי מרכז אירופה" (1991), "היינו הך לחיפושית" (1993) ו"אוסף בולים" (2000).