stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נבחרת ארגנטינה בכדורסל

| --- | --- |
ארגנטינה

 מידע כללי
 התאחדות:  פדרציית הכדורסל הארגנטינאית
 הצטרפות:  1932
 השתייכות:  פיב"א אמריקה
 דירוג פיב"א (26 בנובמבר 2024):  8      
  - ניקוד פיב"א:  731.8
 מאמן:  סרחיו הרננדס
 אתר רשמי
 
 אליפות העולם בכדורסל
 הופעות:  14 (הראשונה ב-1950)
 ההישג הטוב:  זהב: 1950 כסף: 2002, 2019
 המשחקים האולימפיים
 הופעות:  8 (הראשונה ב-1948)
 ההישג הטוב:  זהב: 2004 ארד: 2008
 אליפות אמריקה בכדורסל
 הופעות:  19 (הראשונה ב-1980)
 ההישג הטוב:  זהב: 2001, 2011, 2022  כסף: 1995, 2003, 2005, 2007, 2015, 2017   ארד: 1980, 1993, 1999, 2009, 2013
נבחרת הגברים של ארגנטינה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של ארגנטינה. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל הארגנטינאית. הדירוג הנוכחי של נבחרת ארגנטינה ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, הוא המקום ה-8 בעולם, נכון ל-26 בנובמבר 2024, ללא שינוי לעומת דירוג קודם.
נבחרת הכדורסל הלאומית של ארגנטינה נחשבת לאחת מנבחרות הכדורסל הטובות באמריקה ובעולם. נבחרת ארגנטינה זכתה פעם אחת במשחקים האולימפיים בשנת 2004, פעם אחת באליפות העולם בכדורסל בשנת 1950 ושלוש פעמים באליפות אמריקה בכדורסל בשנים 2001, 2011 ו-2022.
שחקנים בולטים

מאנו ג'ינובילי
פבריסיו אוברטו
קרלוס דלפינו
ולטר הרמן
אנדרס נוצ'יוני
לואיס סקולה
פאבלו פריג'יוני
ניקולאס לפרוויטולה
כל האולימפיאדות

| כדורסל במשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
גרמניה הנאצית 1936: לא נרשמה
| בריטניה 1948 | מקום 15 | 8 | 4 | 4 |
| פינלנד 1952 | מקום רביעי | 8 | 5 | 3 |
אוסטרליה 1956: לא העפילה
איטליה 1960: לא העפילה
יפן 1964: לא העפילה
מקסיקו 1968: לא העפילה
גרמניה המערבית 1972: לא העפילה
קנדה 1976: לא העפילה
ברית המועצות 1980: העפילה אך פרשה
ארצות הברית 1984: לא העפילה
קוריאה הדרומית 1988: לא העפילה
ספרד 1992: לא העפילה
| ארצות הברית 1996 | מקום תשיעי | 7 | 4 | 3 |
אוסטרליה 2000: לא העפילה
| יוון 2004 | מקום ראשון | 8 | 6 | 2 |
| הרפובליקה העממית של סין 2008 | מקום שלישי | 8 | 6 | 2 |
| בריטניה 2012 | מקום רביעי | 8 | 4 | 4 |
| ברזיל 2016 | מקום שמיני | 6 | 3 | 3 |
| יפן 2020 | מקום שביעי | 4 | 1 | 3 |
צרפת 2024: לא העפילה
ארצות הברית 2028: 
| סך הכל | 8 הופעות | 57 | 33 | 24 |
כל אליפויות העולם

| אליפות העולם בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
| ארגנטינה 1950 | מקום ראשון | 6 | 6 | 0 |
ברזיל 1954: לא העפילה
| צ'ילה 1959 | מקום עשירי | 6 | 3 | 3 |
| ברזיל 1963 | מקום שמיני | 8 | 4 | 4 |
| אורוגוואי 1967 | מקום שישי | 9 | 3 | 6 |
יוגוסלביה 1970: לא העפילה
| פרגוואי 1974 | מקום 11 | 7 | 2 | 5 |
הפיליפינים 1978: לא העפילה
קולומביה 1982: לא העפילה
| ספרד 1986 | מקום 12 | 10 | 5 | 5 |
| ארגנטינה 1990 | מקום שמיני | 8 | 2 | 6 |
| קנדה 1994 | מקום תשיעי | 8 | 5 | 3 |
| יוון 1998 | מקום שמיני | 9 | 3 | 6 |
| ארצות הברית 2002 | מקום שני | 9 | 8 | 1 |
| יפן 2006 | מקום רביעי | 9 | 7 | 2 |
| טורקיה 2010 | מקום חמישי | 9 | 7 | 2 |
| ספרד 2014 | מקום 11 | 6 | 3 | 3 |
| הרפובליקה העממית של סין 2019 | מקום שני | 8 | 7 | 1 |
הפיליפיניםיפןאינדונזיה 2023: לא העפילה
קטר (מדינה) 2027: 
| סך הכל | 14 הופעות | 112 | 65 | 47 |
כל אליפויות אמריקה

| אליפות האמריקות בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
| פוארטו ריקו 1980 | מקום שלישי | 6 | 4 | 2 |
| ברזיל 1984 | מקום שביעי | 8 | 2 | 6 |
| אורוגוואי 1988 | מקום חמישי | 6 | 3 | 3 |
| מקסיקו 1989 | מקום שמיני | 8 | 2 | 6 |
| ארצות הברית 1992 | מקום שישי | 5 | 2 | 3 |
| פוארטו ריקו 1993 | מקום שלישי | 7 | 5 | 2 |
| ארגנטינה 1995 | מקום שני | 10 | 8 | 2 |
| אורוגוואי 1997 | מקום רביעי | 9 | 4 | 5 |
| פוארטו ריקו 1999 | מקום שלישי | 10 | 7 | 3 |
| ארגנטינה 2001 | מקום ראשון | 10 | 10 | 0 |
| פוארטו ריקו 2003 | מקום שני | 10 | 6 | 4 |
| הרפובליקה הדומיניקנית 2005 | מקום שני | 10 | 7 | 3 |
| ארצות הברית 2007 | מקום שני | 10 | 8 | 2 |
| פוארטו ריקו 2009 | מקום שלישי | 10 | 7 | 3 |
| ארגנטינה 2011 | מקום ראשון | 10 | 9 | 1 |
| ונצואלה 2013 | מקום שלישי | 10 | 6 | 4 |
| מקסיקו 2015 | מקום שני | 10 | 8 | 2 |
| ארגנטינה קולומביה אורוגוואי 2017 | מקום שני | 5 | 4 | 1 |
| ברזיל 2022 | מקום ראשון | 6 | 6 | 0 |
| ניקרגואה 2025 | העפילה |  |  |  |
| סך הכל | 19 הופעות | 160 | 108 | 52 |
סגל הנבחרת

סגל הנבחרת בטורניר אולימפיאדת טוקיו (עמודת 'קבוצה' מתייחסת למועדון בו שיחק השחקן בזמן הטורניר):
| שם | גובה | עמדה | קבוצה |
| --- | --- | --- | --- |
| פקונדו קמפאסו | 1.80 | PG | ארצות הברית דנוור נאגטס |
| ניקולאס לפרוויטולה | 1.90 | PG | ספרד ברצלונה |
| לוקה וילדוזה | 1.91 | PG/SG | ארצות הברית ניו יורק ניקס |
| ליאנדרו בולמארו | 1.98 | SG | ספרד ברצלונה |
| חואן פבלו ואולט | 1.98 | SF | יוון א.א.ק. אתונה |
| גבריאל דק | 1.99 | SF/PF | ארצות הברית אוקלהומה סיטי ת'אנדר |
| פטריסיו גרינו | 2.01 | SG/SF | ליטא ז'לגיריס קובנה |
| ניקולס ברוסינו | 2.01 | SF | ספרד גראן קנריה |
| לואיס סקולה | 2.06 | PF | איטליה פלקנסטרו וארזה |
| טייבק גליסי | 2.06 | PF/C | ארגנטינה רגאטס קוריינטס |
| מרכוס דליה | 2.11 | C | איטליה פלקנסטרו טריאסטה |
| פרנסיסקו קפארו | 2.14 | C | ארצות הברית אוניברסיטת וירג'יניה |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות גברים באתר פיב"א
נצרים

ערך זה עוסק בהתנחלות ישראלית לשעבר במרכז רצועת עזה. אם התכוונתם לאומנות יצירת חפצים בשתי וערב מחומרים קשיחים כגון קש, ראו .
| --- | --- |

בית הכנסת ביישוב. על גגו המנורה שהובאה לכותל המערבי לאחר הפינוי
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  1972 
 סיבת נטישה:  תוכנית ההתנתקות
 תאריך נטישה:  22 באוגוסט 2005
 דת:  יהודים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  521 (2004)
 קואורדינטות:  31°28′56″N 34°24′40″E﻿ / ﻿31.482222222222°N 34.411111111111°E﻿ / 31.482222222222; 34.411111111111 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) נצרים(למפת מערב הנגב רגילה) נצרים(למפת עזה רגילה) נצרים(למפת עזה מוגדלת) נצרים  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נצרים הייתה התנחלות במרכז רצועת עזה. בעת חתימת הסכמי אוסלו בספטמבר 1993 התגוררו ביישוב כ-25 משפחות, ובעת פינויו בשנת 2005 התגוררו בו כ-60 משפחות. תושביו עסקו במקצועות חופשיים ועבדו מחוץ ליישוב, וחלקם התפרנס מחקלאות. היישוב היה בעל אופי דתי, ופעלו בו בית כנסת, מדרשה ליהדות, מכון למורשת יהודי עזה, בית מדרש ובתי ספר. נצרים הוא היישוב הישראלי הראשון שהוקם ברצועת עזה אחרי מלחמת ששת הימים.
הקמה

נצרים הוקמה על שטח של כ-6,000 דונם מדרום לעיר עזה, חציים אדמות מדינה וחלקם נרכשו על ידי מינהל מקרקעי ישראל מהבדואים באזור. נצרים הוקמה באצבע נצרים במסגרת תוכנית אצבעות לביתור רצועת עזה על ידי התיישבות יהודית. טקס העלייה על הקרקע התקיים בפורים, י"ד אדר תשל"ב, 29 בפברואר 1972, וראשוני המתיישבים היו גרעיני נח"ל של בית"ר והאיחוד החקלאי. אל מול התנגדות של אנשי השומר הצעיר מניר עוז להקמת התנחלות ברצועה הביעו אנשי נחל עוז וארז תמיכה בהתנחלות, ואנשי נחל עוז אף סיפקו למקום מים. בנובמבר 1972 התקיים טקס לחנוכת הבתים במקום. לאחר מכן שהו בנצרים גם חיילי נח"ל של השומר הצעיר, שחוץ מבפתחת רפיח ובגולן לא השתתפו בהתנחלות מעבר לקו הירוק, מכיוון שנאמר להם שהמקום יישאר מאחז צבאי ולא יאוזרח. שמו של היישוב ניתן לו על ידי אלוף פיקוד המרכז, רחבעם זאבי, על שם מחנה הפליטים הסמוך נוציראת.
המקום יועד מלכתחילה לאזרוח על ידי הקיבוץ הדתי, אולם הדבר נדחה ובשנת 1976 טרם נמצא גרעין כלשהו שהסכים לאזרח את המקום והפיתוח החקלאי בו היה שולי. בשנת 1983 הסכים הקיבוץ הדתי לאזרח את המקום, כדי לחזק את הגוש הדרומי של קיבוציו שכלל את סעד ועלומים.
בשנת 1979, במסגרת השיחות עם מצרים, החליטה ממשלת ישראל על העברת מפקדת צה"ל ברצועה מעזה לנצרים, אולם החלטה זאת לא יצאה אל הפועל. בשנת 1980 עלה הרעיון להשתמש בנצרים כאתר הכשרה לגרעין של גן אור. ביולי 1980 הגיע גרעין גן אור לנצרים, ושהה במקום 3 שנים עד שעבר למקום הקבע שלו.
ב-22 ביולי 1984, מספר ימים לפני הבחירות לכנסת ה-11, אוזרחה הנקודה בהחלטת ועדת השרים להתיישבות והועברה לאחריות הקיבוץ הדתי. הקיבוץ לא התרומם ולאחר מספר שנים התפרק. במשך מספר שנים התגוררו ביישוב משפחות בודדות בלבד. היו שטענו שהקיבוץ לא התרומם בגלל המצב הביטחוני ולעומתם טענו אחרים שהקיבוץ לא התרומם בגלל ירידת קרנה של התנועה הקיבוצית. בשנת 1986 הועלה הרעיון לפנות את נצרים כדי להקים במקום שכונה למפוני רפיח המצרית, תוכנית שלא יצאה אל הפועל.
לקראת סוף 1991 הוקמה ליד הקיבוץ שכונת קראוונים שכונתה נצרים ב', אליה עברו חלק מתושבי הקיבוץ שהחליטו שאין לקיבוץ עתיד.
רקע ביטחוני

היישוב התפרסם בעיקר בשל העובדה שהיה מובלעת יהודית בין מרכזי אוכלוסייה ערבית צפופה. מסיבה זו נוצר ויכוח האם קיימת הצדקה לקיומו של היישוב המבודד, עקב עלותו הצבאית והכלכלית הגבוהה. ב-2002 עסק גדוד וחצי באבטחת היישוב, יחס של שני חיילים לתושב. לדברי המצדדים בקיומו של היישוב, הוא הוקם משיקולי ביטחון מובהקים, שהעיקריים שבם הם יכולת השליטה על נמל עזה ואפשרות פיקוח על מה שמועבר דרכו. בין המצדדים היה גם אריאל שרון, שהכריז בשנת 2003 כי "דין נצרים כדין תל אביב".
התקפות טרור רבות אירעו בנצרים ובציר המוביל אליו. בנובמבר 1994 אירע פיגוע התאבדות בצומת נצרים שבו נרצחו שלושה חיילים. בשנת 2000 אירעו חילופי אש בסמוך לנצרים, מהם התפתחה פרשת מוחמד א-דורה. בתחילת מרץ 2002 פוצצו 2 טנקים ליד היישוב. נהרגו שישה חיילים.
אל היישוב נורו פצצות מרגמה ורקטות וכן נעשו ניסיונות חדירה ליישוב. בפיגוע בנצרים שאירע ב-29 במרץ 2002 חדר מחבל ליישוב ורצח בדקירות סכין שני אורחים ביישוב. ב-24 באוקטובר 2003 חדרו מחבלים לגבול היישוב, ואחד מהם רצח שתי חיילות וחייל מגדוד שמשון שהיו במשימות תצפית ואבטחה בבסיס הסמוך ליישוב.
פינוי

נצרים פונתה בי"ז באב ה'תשס"ה, 22 באוגוסט 2005, יחד עם גוש קטיף, התוחמת הצפונית וכפר דרום במסגרת תוכנית ההתנתקות. נצרים היה היישוב היהודי האחרון שפונה מרצועת עזה. רב היישוב, ציון טוויל, הורה שלא להתנגד באלימות לפינוי. גם 200 "מסתננים", שהגיעו ליישוב על מנת להתנגד לפינוי, קיבלו בסופו של דבר את עמדת הרב והבטיחו לא לנהוג באלימות.
ביום הפינוי, התושבים התפנו ללא אלימות, למעט משפחה אחת שהתעמתה עם הכוחות. אחרי שנפרדו מגדוד שמשון והתפללו תפילה כואבת בבית הכנסת, הוציאו עמם התושבים וראשי הנהגת הציונות הדתית (ביניהם הרב חיים דרוקמן, חנן פורת ואפי איתם) את ספרי התורה ומנורת שבעת הקנים שניצבה על גג בית הכנסת.
מנצרים נסעו התושבים לתפילה בכותל המערבי שם התקבלו על ידי אלפי אנשים. אחרי התפילה, התושבים עברו זמנית לשהות במעונות של מכללת יהודה ושומרון (כיום אוניברסיטת אריאל). חלקם הושמו באופן זמני על מדשאות קיבוצי בארי, כפר עזה וניר עוז וסולקו משם זמן קצר לאחר מכן. לאחר מספר חודשים עברו רוב המפונים ליישוב יבול, שם הם גרו בקרוואנים, ובשנת 2008 חלק ממשפחות היישוב עברו למגורי קבע ביישוב בני נצרים שהוקם בחולות חלוצה, וחלק מהמשפחות נותרו באריאל, ומכונים "קהילת נצר אריאל".
לאחר עזיבת כוחות צה"ל את הרצועת עזה שרפו והרסו הפלסטינים את בית הכנסת. במלחמת חרבות ברזל כוחות צה"ל שבו לחורבות היישוב הממוקם במסדרון נצרים.
ספרים

אריק יפת, על הניסים - סיפורים מגוש קטיף, הוצאת ספרית נצרים, תשס"ה, 2005.
חגי הוברמן, שורשים בחולות, הוצאת מדרשת נצרים, תשס"ה, 2005.
הערות שוליים

↑  יעקב ארז, נח"ל נצרים תוקם בקרוב מדרום לעזה, מעריב, 13 בפברואר 1972
↑  דני צדקוני, המובלעת הדתית ברצועה, דבר, 11 בספטמבר 1978
↑  עזרא ינוב, האחזות נח"ל נצרים הוקמה בשפך נחל עזה, מעריב, 1 במרץ 1972
1 2  היאחזות נחל־נצרים עלתה על הקרקע בדרום הרצועה, דבר, 7 בנובמבר 1972
↑  האיחוד החקלאי מבקש להקים ישוב ברצועה, דבר, 28 במרץ 1972
↑  נחל עוז נגד ניר עוז, מעריב, 22 במרץ 1972
↑  עזרא ינוב, חיילי הנח"ל - הפתרון הטוב ביותר להתנחלות, מעריב, 12 בספטמבר 1974
↑  דני צדקוני, מערך התיישבותי בין עזה לאל עריש, דבר, 24 באוגוסט 1977
↑  מפקד הממשל בנצרים, מעריב, 19 באפריל 1979
↑  ובאמצע נצרים, חדשות, 12 במאי 1986
↑  אלבום גוש קטיף, באתר mkatif.org
↑  דני צדקוני, התיישבות מצומצמת בפתחת רפיח, דבר, 5 ביולי 1976
↑  נצרים - אות למפנה?, דבר, 30 בנובמבר 1983
↑  מפקדת הממשל הצבאי תועתק מעזה, מעריב, 4 בספטמבר 1979
↑  עזרא ינוב, "אם לא יקומו יישובים נוספים בקטיף, אין קיום ל־3 המושבים הקיימים", מעריב, 8 ביוני 1980
↑  לנו המגל הוא החרב, עמוד 222
↑  ועדת השרים מאשרת היום עוד 6 יישובים, מעריב, 22 ביולי 1984
↑  נצרים - הקיבוץ הי"ז של הקיבוץ הדתי, ברקאי ב', סתיו תשמ"ה, עמוד 246, באתר היברובוקס
↑  3 יישובים אוזרחו בחבל עזה, מעריב, 23 ביולי 1984
↑  יהושע ביצור, חברי הליכוד יוצאים לקרב בתל סולטן, מעריב, 12 במאי 1986
↑  שרידים חרוכים (תמונה), מעריב, 12 במאי 1986
↑  חגי הוברמן, היה היה קיבוץ דתי, מצב הרוח 450, 8 בספטמבר 2017
↑  עמוס הראל, היום חילופי הרמטכ"לים, באתר הארץ, 9 ביולי 2002
↑  מרטין שרמן, דין ת"א כדין נצרים, באתר ynet, 13 ביוני 2004.
↑  עמוס הראל, 3 חיילים נהרגו בפיצוץ טנק נוסף בנצרים, באתר הארץ, 14 במרץ 2002
↑  קובי פינקלר, פיגוע רצחני ביישוב נצרים הבוקר, באתר ערוץ 7
↑  שלושה חיילים נרצחו בחדירה לנצרים, באתר ערוץ 7, ‏כ"ח בתשרי ה'תשס"ד, 24 באוקטובר 2003
↑  אמיר בוחבוט, איתי שטרן, דינה אברמסון וקלמן ליבסקינד, נצרים: רוב התושבים כבר התפנו, באתר nrg‏, 22 באוגוסט 2005
↑  שיירת המכוניות של עקורי נצרים ובראשה מנורת בית הכנסת הובילה אלפים לכותל. בכותל קיימו תפילה ועצרת., באתר ערוץ 7, 23 באוגוסט 2005
↑  לירן וינשטיין, ‏18 שנה לגירוש: על הכאב והתקווה של הפצוע מנצרים, באתר "סרוגים", 26 ביולי 2023
| ההתנחלויות שפונו במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות |
| --- | --- | --- |
| גוש קטיף | נוה דקלים • נצר חזני • פאת שדה • קטיף • רפיח ים • שירת הים • שליו • תל קטיפא • בדולח • בני עצמון • גדיד • גן אור • גני טל • כפר ים • כרם עצמונה • מורג • דהנייה |  |
| התוחמת הצפונית | אלי סיני • דוגית • ניסנית |  |
| מרכז רצועת עזה | כפר דרום • נצרים |  |
| צפון השומרון | גנים • כדים • חומש • שא-נור |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540126205171  LCCN: n96056800   WorldCat (עם LCCN): n96-056800 
שלט הכניסה לנצרים
המדרשה בנצרים ובה המכון למורשת יהודי עזה
אבו אל-חוסיין אל-חוסייני אל-קורשי

אבו אל-חוסיין אל-חוסייני אל-קורשי (בערבית: أبو الحسين الحسيني القرشي; נהרג ב-3 באוגוסט 2023) היה ראש המדינה האסלאמית (ח'ליף) הרביעי. נכנס לתפקידו ב-30 בנובמבר 2022. נהרג בעימותים בין המדינה האסלאמית (דאעש) לבין אל-קאעדה במחוז אידליב, בצפון-מערב סוריה.
ביוגרפיה > עלייה לשלטון

על פי טענות טורקיות, אל-קורשי הצטרף למדינה האסלאמית בשנת 2013. הוא השתלט על ההנהגה לאחר מותו של המנהיג הקודם אבו חסן אל-האשמי אל-קורשי. הוא הוכרז כח'ליף על ידי הדובר הרשמי של המדינה האסלאמית, אבו עומר אל-מוהאג'ר, בהודעת שמע מוקלטת, ששודרה בערוץ התקשורת אל-פורקאן (ערוץ התקשורת העיקרי של המדינה האסלאמית).
אל-קורשי היה מוותיקי המדינה האסלאמית וחבר נאמן בקבוצה. בינואר 2023, ערוץ התקשורת הבולט של המתנגדים לדאעש טען כי אל-קורשי היה עיראקי כקודמיו ומונה על ידי מועצת השורא של המדינה האסלאמית, בראשות עבד א-ראוף אל-מוהאג'ר, אמיר בממשל המדינה האסלאמית.
ביוגרפיה > מנהיג המדינה האסלאמית

עד 19 בינואר 2023, אל-קורשי קיבל שבועות נאמנות מכל מחוזות המדינה האסלאמית. הוא גם קיבל שבועות נאמנות מתומכי המדינה האסלאמית בכ-40 מדינות. הוא קיבל גם כמה הבטחות תמיכה מאנשים שמחוץ למדינה האסלאמית, שלא היו בעבר חלק מהקבוצה.
החל מאפריל 2023, על פי דיווח של גורם ביטחוני עיראקי, סוכנויות הביון העיראקיות, הטורקיות והאמריקניות שיתפו פעולה ביניהן כדי לזהות את אבו אל-חוסיין אל-חוסייני.
ביוגרפיה > דיווחים על מותו לכאורה

ב-27 בפברואר 2023 דיווחה התקשורת העיראקית על כך שאבו אל-חוסיין אל-חוסייני אל-קורשי נהרג במבצע של הצבא העיראקי במדבר אל-אנבאר, אך דיווחים אלו לא אושרו על ידי הצבא עיראקי.
ב-30 באפריל 2023 הודיע נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן שארגון הביון הלאומי הטורקי איתר לכאורה והרג את אל-קורשי ב-29 באפריל. תושבי האזור סיפרו כי המבצע נגד אל-קורשי התמקד בחווה נטושה ששימשה בעבר כבית ספר אסלאמי. אחד מהם העיד על עימותים ליליים שפרצו בקרבת העיר. לטענתו העימותים נמשכו כשעה, ובסופן נשמע פיצוץ עז.
סוכנות הידיעות הממלכתית הטורקית, אנאדולו (אנ'), דיווחה שהמבצע התרחש בג'ינדירס (אנ') שנמצאת במחוז חלב בצפון-מערב סוריה, באזור שנשלט על ידי קבוצות מורדים בגיבוי טורקי. באותו דיווח נאמר שאבו אל-חוסיין פוצץ את אפוד ההתאבדות שלו כדי להימנע מנפילתו בשבי. ארצות הברית הודיעה שאין לה מידע המאמת את טענותיה של טורקיה.
ב-15 במאי 2023 הופצה במחנה הפליטים אל-הול הודעה המיוחסת למדינה האסלאמית, שהכחישה את מותו של אבו אל-חוסיין אל-חוסייני במבצע הטורקי, אך ההודעה התבררה כזיוף.
ביוני 2023, הצהובון הבריטי "דיילי מירור" טען כי אבו אל-חוסיין היה אולי בין חמשת מנהיגי דאעש שנהרגו על פי הדיווחים בתקיפה האווירית העיראקית/בריטית באזור חמרין בעיראק. הדיווח לא אושר על ידי מקורות אחרים. לאחר בירור, אודות מותו של אבו אל-חוסיין נאמר שהוא נהרג בסוריה, לא בעיראק.
מותו

ב-3 באוגוסט 2023, הדובר הרשמי של המדינה האסלאמית, אבו חוזייפה אל-אנסארי, דיווח על מותו של אבו אל-חוסיין אל-חוסייני אל-קורשי. הדובר הודיע שאבו אל-חוסיין נהרג בעימותים בין דאעש לבין קבוצת תחריר א-שאם (HTS), שלוחת אל-קאעידה בסוריה, במחוז אידליב, בצפון-מערב סוריה שבשליטת המורדים. הדובר האשים את HTS בפעילות כסוכני המודיעין הטורקי. ב-3 באוגוסט הכריז דובר דאעש על המנהיג החדש של הארגון: אבו חפס אל-האשמי אל-קורשי.
לוקה מאיסורדזה

לוּקָה מָאִיסוּרַדּזֶה (בגאורגית: ლუკა მაისურაძე; נולד ב־30 בינואר 1998) הוא ג'ודוקא גאורגי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
קריירה

מאיסורדזה זכה במדליית הזהב באליפות העולם בג'ודו 2023, כמו כן זכה גם במדליית ארד באליפות העולם בג'ודו 2019, במדליית הארד באליפות העולם בג'ודו 2022 ומדליית ארד נוספת מאליפות העולם בג'ודו 2023 בקטגוריית נבחרות מעורבות.
בשנת 2020 הוא זכה במדליית ארד בקטגוריית משקל של עד 81 ק"ג באליפות אירופה שנערכה בפראג, צ'כיה.
במרץ 2024 הוא הושעה בשל שימוש בחומרים אסורים.
הערות שוליים

↑  Browne, Ken (20 בנובמבר 2020). "Clarisse Agbegnenou storms to fifth European title in Prague". Olympic Channel. ארכיון מ-20 בנובמבר 2020. נבדק ב-20 בנובמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
חנה מוניץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 (בת 79 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 תפקיד:  מנהלת כללית 
 
חנה מוּניץ (נולדה ב-1946) הייתה מנכ"לית האופרה הישראלית בין השנים 1995–2016.
ביוגרפיה

מוניץ נולדה ב-1946 בגרמניה. היא למדה באוניברסיטת תל אביב בחוגים לפילוסופיה, תיאטרון ומשפטים.
מוניץ הצטרפה לתיאטרון "במת השחקנים" ב-1968 ושנתיים לאחר מכן לתיאטראות הבימה, צוותא ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בשנת 1977 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי ושם עבדה כמנהלת שיווק, פרסום, יחסי ציבור ופרויקטים מיוחדים. אחד מהפרויקטים היה הקמת האופרה הישראלית החדשה במסגרת התיאטרון. לאחר הקמתה בשנת 1985, מילאה בה מספר תפקידים ביניהם סמנכ"לית. בשנת 1995 מונתה לתפקיד מנכ"לית. לפני כניסתה לתפקידה לא הכירה את התחום האופראי.
במהלך כהונתה הופקדה גם על פעילויות לא-אופראיות שהתקיימו במשכן לאמנויות הבמה, בעיקר קונצרטים ווקאליים ואינסטרומנטליים.
משנת 2011 יזמה את "פסטיבל האופרה למרגלות המצדה".
היא פרשה מתפקידה ב-2016 מיוזמתה.
מוניץ נשואה ואם לשני ילדים.
מוניץ חיברה ספר בשם "שקספיר בחוף גורדון", בהוצאת עקד. הספר כולל 19 סיפורים מז'אנר הסיפור הקצר. "הלב הולך מסיפור לסיפור, כמו קרונות רכבת...הרצים אחר קטר מהיר, שהוא ציר העלילות...מניע אותן במסלולן... ומטיס אותן למסלולים משתנים"
(ציפי שחרור, משוררת, סופרת ועורכת)
פרסים והוקרות

2006 - אות אשת העיר תל אביב בתחום אמנות הבימה.
2011 - עיטור האבירות האיטלקי, "קומנדטורה" ("אביר המפקד"), מטעם המסדר האיטלקי למצוינות.
הערות שוליים

↑  חנה מוניץ, שייקספיר בחוף גורדון, ישראל: הוצאת בית עקד ספרים, 2024
↑  "שלוש עשרה נשים יקבלו את אות "אשת העיר" מעיריית ת"א", אתר הבמה, 27 בפברואר 2006
↑  ציפי שוחט, עיטור כבוד מנשיא איטליה למנכ"לית האופרה הישראלית חנה מוניץ, באתר הארץ, 29 במרץ 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590691305171  VIAF: 27145304382178571623   WorldCat (עם VIAF): 27145304382178571623 
חנה מוניץ
2013 בטלוויזיה בישראל
פרסים > פרס האקדמיה לטלוויזיה

מיני סדרת דרמה: אבודים באסיה (yes)
סדרת הדרמה: שטיסל (yes)
הסדרה הקומית: הפרלמנט (ערוץ 2, קשת)
תוכנית המציאות: אקס פקטור ישראל (ערוץ 2, רשת)
תוכנית הדוקו-ריאליטי: מחוברים+ (HOT)
תוכנית הבידור והשעשועון: מצב האומה (ערוץ 2, רשת)
סדרת הילדים ונוער: החממה (ניקלודיאון yes)
תוכנית אקטואליה ו/או תחקיר ו/או חדשות: עובדה (ערוץ 2, קשת)
תוכנית אולפן לילדים ולנוער: פרויקט הלהקה (ערוץ הילדים)
ערוצים חדשים

ערוץ 25 (לימים הערוץ הים תיכוני) (yes)
ערוץ מאיר
Trace ספורט
דיסני ג'וניור ישראל
ערוץ דיסקברי
ערוץ זום (yes)
ערוץ הכלבים, קהל היעד, כמשתמע משמו, הם כלבים. הערוץ עלה ב-15 בינואר ושודר למשך שנה בלבד.
נפטרו

2 בינואר – זהרירה חריפאי, שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית (נולדה ב-1929)
14 בפברואר – נורית כהן, שחקנית ומדבבת ישראלית (נולדה ב-1939)
25 במאי – חנן עזרן, עיתונאי ומגיש טלוויזיה (נולד ב-1951)
10 ביוני – יצחק שמעוני, עורך, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה (נולד ב-1926)
3 בדצמבר – ספי ריבלין, שחקן וקומיקאי ישראלי (נולד ב-1947)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודמת: 2012 בטלוויזיה בישראל | שנים בטלוויזיה בישראל  2013 בטלוויזיה בישראל | הבאה: 2014 בטלוויזיה בישראל |
א. א. ון ווגט

| --- | --- |

א. א. ון ווגט ולידיה ון ווגט 1981
 לידה:  26 באפריל 1912 אדנבורג, מניטובה, קנדה
 פטירה:  26 בינואר 2000 (בגיל 87) הוליווד, ארצות הברית 
 שם לידה:  Alfred Elton van Vogt 
 מדינה:  קנדה, ארצות הברית 
 לאום:  קנדי
 עיסוק:  סופר
 שפות היצירה:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני
 זרם ספרותי:  תור הזהב של המדע הבדיוני 
 יצירות בולטות:  חנויות הנשק של אישר, The Players of Null-A, The World of Null-A 
 תקופת הפעילות:  1939–1986 (כ־47 שנים)
 בן או בת זוג:  Edna Mayne Hull 
 פרסים והוקרה:  פרס פרומתיאוס – היכל התהילה (2005)  היכל התהילה של המדע הבדיוני והפנטזיה (1996)  פרס גרנד מאסטר של דיימון נייט (1996)  פרס רטרו-הוגו לרומן הטוב ביותר (2016) 
 חתימה:   
 
אלפרד אלטון ואן ווגט (באנגלית: Alfred Elton van Vogt;‏ 26 באפריל 1912 - 26 בינואר 2000), ידוע בדרך כלל כא.א. ון ווגט, היה סופר מדע בדיוני יליד קנדה שנחשב לאחד מסופרי המדע הבדיוני הפופולריים והמורכבים ביותר של אמצע המאה ה־20 ב"תור הזהב" של הז'אנר. זכה בפרסים רבים. ב-1996 היה הסופר ה-14 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
חייו וכתיבתו המוקדמת

ואן ווגט נולד בחווה באדנבורג (Edenburg), קהילה רוסית מנוניטית במניטובה, קנדה. עד לגיל ארבע, ואן ווגט ומשפחתו דברו רק בניב של גרמנית תחתית בבית. אביו של ואן ווגט, עורך דין, העביר את המשפחה מספר פעמים מקום, ובנו סבל מכך, כפי שציין לימים: ”ילדותי הייתה תקופה נוראית בשבילי. הייתי כמו ספינה ללא עוגן, נסחף בחשכה בסערה. שוב ושוב חיפשתי מחסה, רק כדי להוציא ממנו דבר מה חדש”.
לאחר שהתחיל את קריירת הכתיבה שלו בכתיבה למגזיני ספרות זולה כמו מגזין "סיפור אמיתי" (True Story), החליט ואן ווגט לעבור לכתיבת סוגה אהובה עליו, מדע בדיוני.
סיפור המדע הבדיוני הראשון של ואן ווגט היה בהשראת מסע הביגל של צ'ארלס דרווין. "המשחתת השחורה" (The Black Destroyer) פורסם על ידי ג'ון וו. קמפבל בגיליון יולי 1939 של מגזין אסטאונדינג, שנת המאה למסעו של דרווין. בסיפור הוצג חייזר אכזרי, טורף, העוקב אחר צוות של חללית מחקר. סיפור נוסף על החללית "ביגל" הופיע בדצמבר, "Discord in Scarlet". שני הסיפורים היו הראשיים במגזין והיו מלווים באיורים, שנוצרו על ידי פרנק קרמר (מאייר של שני ספרי המשך לקוסם מארץ עוץ) ופול אורבן. (ואן ווגט וקרמר נראו לעיתים כמובילים של "תור הזהב" של המדע הבדיוני). הסיפור "המשחתת השחורה" שימש כהשראה למספר סרטי מדע בדיוני (ובהם "הנוסע השמיני"). ב־1950, שני הסיפורים הנ"ל בשילוב עם שני סיפורים אחרים אוחדו לספר אחד: "מסעותיה של שפלן החלל" (The Voyage of the Space Beagle), שתורגם למספר שפות עד 1955. הסיפור העמיד את הצורך באסטרוביולוגים שיעריכו את ההבדלים בין חייזרים ובין בני אדם, והדגיש את חשיבותום של אנשי חלל לא צבאיים בחקירה של תרבויות אחרות.
הרומן השלם הראשון של ואן ווגט, והמפורסם ביותר שלו, הוא "Slan", אותו פרסם קמפבל בהמשכים ב"אסטאונדינג" בין ספטמבר לדצמבר 1940. בסיפור היה שימוש באחד מהנושאים החוזרים ונשנים בסיפוריו של ואן ווגט, והוא סיפר את סיפורו של ילד סופרמן בן 9 החי בעולם בו בני מינו נרצחים על ידי ההומו סאפיינס.
ב־1941 החליט ואן ווגט להיות סופר במשרה מלאה, והתפטר מעבודתו במשרד ההגנה הקנדי. ואן ווגט כתב מספר רב של סיפורים קצרים. בשנות ה־50, רבים מהם אוחדו לרומנים, או Fix-ups (אנ'), כפי שכינה אותם, מונח שנכנס לשפת הביקורת של המדע הבדיוני.