stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיקי מאוס במחנה גירס
ביקורת

גלין מורגן תיארה את מיקי מאוס במחנה גירס כתערובת של וולט דיסני והרז'ה שפורשת "ביקורת ופארודיה קומית אפלה". קייל קנודה (Kjell Knudde) אפיינה את הקומיקס כ"התנגשות מוזרה בין תמימות ילדותית למציאות הקשה של פוליטיקה ומלחמה נאצית". ברנרד מרקס כינה את עבודתו של רוזנטל "עדות לא אופטימית ומרגשת מאוד על הזוועה שעבר". מורגן אמר שמיקי מאוס הוא גם אאוטסיידר אמריקאי וגם אסיר יהודי, מה שהופך אותו ל"ישות מטא-טקסטואלית" המסוגלת להתעלות מעל המציאות של המצב ולתת לרוזנטל נקודת מבט שלא ניתנת להשגה בדרך אחרת. מורגן כינה את העמוד האחרון של הקומיקס "פנטסטיה מטא-פיקשיונלית" וערך הקבלות בין מיקי שמוחק את עצמו לבין הנאצים שמוחקים את היהודים.
פנינה רוזנברג כתבה שעטיפת הקומיקס של רוזנטל המציגה מיקי מאוס חייכן במחנה ריכוז יוצרת חוסר התאמה שגדל ככל שהסיפור מתקדם.  הדיסוננס מגיע לשיאו כאשר מיקי מחליט להימלט ממצוקתו "האבסורדית, הקפקאית", ומוחק את עצמו כדי לברוח לארץ "החירות, השוויון והאחווה",  אך הוא מבהיר שזו אמריקה שהוא הולך אליה, לא צרפת, שנטשה את המוטו הלאומי שלה, חירות, שוויון, אחווה, הפנתה עורף לזכויות האדם והפכה לאנטישמית.
אליסטר ודרבורן הציע כי על ידי הצגת מחנה ריכוז בקומיקס, רוזנטל משעה את המציאות ויוצר "מרחב מחנה מקביל" שדמותו המצוירת יכולה לחקור ולהטיל ספק "בקו רוחב שיהיה בלתי אפשרי בתוך המחנה החומרי עצמו".  ודרבורן הסביר שמיקי חוקר את גירס ב"נאיביות ילדותית". הוא אינו מסוגל להבין את מטרת המחנה ואת כללי ההתנהגות שלו, ותמה מכך, יותר מאשר הוא בהלם.  רוזנברג אמר שרוזנטל משתמש בעכבר של דיסני כדי להעביר את "המצב הסוריאליסטי" אליו נקלעו אסירי המחנה ו"מותח ביקורת נוקבת" על ממשלת צרפת על שנטשה אותם.  מרקס העיר כי בהפיכת הגיבור לדמות מצוירת, רוזנטל מדגיש את האבסורד שבמצבם.
נעשו השוואות בין מיקי מאוס במחנה גירס של רוזנטל לבין מאוס של ספיגלמן. צ'יוט כינתה את מיקי בגירס "קדימון רודף של מאוס",  והצהירה כי שתי היצירות היו מרכיב חשוב בעיצוב התפתחות הקומיקס העכשווי.  ליסה נעמי מולמן כתבה ש"הכוח המדהים" של שני הספרים הוא בגרפיקה, ש"משלבת חומרים טקסטואליים והמחשה, ומייצרת הצטלבויות אירוניות ועמוקות",  אך היא העירה שהדמיון הבולט ביותר הוא תיאור היהודי כעכבר.  רוברט ג'י ויינר (Weiner) ולין פולוול (Fallwell) ציינו כי השימוש של רוזנטל במיקי מאוס "ממחיש כיצד הופכים יהודים ל'אחר' - משהו שהוא תת-אנושי".  ריצ'רד מרן ברסם (Barsam) הצהיר כי בסרט התעמולה הנאצי "היהודי הנצחי" משנת 1940, "יהודים משווים לחולדות",  והיטלר, שטען כי "[היהודים] הם ללא ספק גזע, אבל הם לא בני אדם",  כינו עכברים מין ממאיר.  מולמן סבר כי על ידי הצגת היהודים כעכברים, רוזנטל ושפיגלמן "עוסקים באופן מטפורי בטענות הגזע המרושעות של היטלר".
סטיבן פיינשטיין כתב כי ההצהרה של רוזנטל "פורסם ללא רשותו של וולט דיסני" על השער הקדמי של מיקי מאוס במחנה גירס המחישה את דאגתו של המחבר מהפרת זכויות יוצרים.  פיינשטיין הציע שהקומיקס הלא רשמי של רוזנטל הדגיש את האירוניה ש"ההגנה המשפטית מעניקה לזכויות יוצרים מעמד חזק יותר, אפילו בעידן הנוכחי, מאשר הגנה על אנשים".  קנודה (Knudde) ציינה כי הסוף האופטימי של הקומיקס מצביע על כך שרוזנטל האמין שישוחרר ולא היה מודע למה שתכננו הנאצים עבורו ועבור העצורים האחרים. קנודה אמרה כי גורלו של רוזנטל "מטיל צל עגום ואפל על כתביו". ודרבורן הדגיש את "הגוון המובן מאליו" וה"פתוס" המעיבים על הקומיקס: בעוד שמיקי יכול להימלט מהעולם המצויר שלו, מחברו נשאר שבוי בעולם החומר.
ראו גם

אנתרופומורפיזם
הערות שוליים

1 2  Rosenberg 2002, Abstract.
1 2  Weiner & Fallwell 2010, p. 464.
↑  Wedderburn 2018, p. 13.
1 2  Chute 2016, p. 174.
↑  Wedderburn 2018, pp. 14–15.
↑  Spiegelman 2011, p. 138.
↑  Rosenberg 2002, pp. 275–276.
1 2  Rosenberg 2002, pp. 278–279.
↑  Wedderburn 2018, p. 180.
↑  Wedderburn 2018, p. 185.
↑  Rosenberg 2002, p. 275.
↑  Chute 2016, p. 176.
↑  Mulman 2010, p. 87.
↑  Mulman 2010, p. 86.
↑  Barsam 1992, p. 204.
1 2 3  Mulman 2010, p. 85.
↑  Feinstein 2008, p. 71.
↑  Feinstein 2008, p. 58.
↑  Wedderburn 2018, p. 187.
לוח 4. בנוסף לטקסט ולציור, הודבק על הדף תצלום של מחנה גירס
מיילס פוינדקסטר

מיילס פוינדקסטר (באנגלית: Miles Poindexter‏; 22 באפריל 1868 – 21 בספטמבר 1946) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי. כרפובליקני ולזמן קצר פרוגרסיבי, הוא כיהן קדנציה אחת כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1909 ל-1911, ושתי קדנציות כסנאטור של ארצות הברית מ-1911 עד 1923, וייצג את מדינת וושינגטון. פוינדקסטר שימש גם כשגריר ארצות הברית בפרו במהלך הממשלים הנשיאותיים של וורן הרדינג וקלווין קולידג'.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פוינדקסטר נולד ב-22 באפריל 1868 בממפיס, טנסי, והיה בנם של ג'וזפין (אנדרסון) פוינדקסטר וויליאם ב. פוינדקסטר. הוריו היו תושבי מלברן היל במחוז הנריקו, וירג'יניה, ואביו היה יוצא מלחמת האזרחים האמריקנית בצבא הקונפדרציה. פוינדקסטר גדל בווירג'יניה ולמד באקדמיית פנסי היל במחוז רוקברידג', וירג'יניה. לאחר מכן למד באוניברסיטת וושינגטון ולי בלקסינגטון, וירג'יניה, שם סיים תואר ראשון בשנת 1891.
ביוגרפיה > קריירה משפטית

לאחר שסיים את לימודיו, השתקע פוינדקסטר בוואלה, וושינגטון, שם התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין. בשנת 1892 הוא הפך לפרקליט התובע של מחוז וואלה. הוא עבר לספוקיין, וושינגטון ב-1897, שם המשיך בעיסוק בעריכת דין. הוא שימש כעוזר התובע של מחוז ספוקיין מ-1898 עד 1904, וכשופט של בית המשפט העליון מ-1904 עד 1908.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

הוא נבחר כרפובליקני לקונגרס ה-61 וכיהן מ-4 במרץ 1909 עד 3 במרץ 1911, וייצג את מחוז הקונגרס ה-3 החדש של וושינגטון. הוא נבחר מחדש ב-1910, אך התפטר ב-1911 כי בית המחוקקים של מדינת וושינגטון בחר בו לסנאט האמריקני. הוא נבחר מחדש ב-1916 וכיהן מ-4 במרץ 1911 עד 3 במרץ 1923. פוינדקסטר עזב את המפלגה הרפובליקנית ב-1913 כדי להצטרף למפלגה הפרוגרסיבית, והצטרף מחדש לרפובליקנים ב-1915.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, פוינדקסטר התרחק מתמיכה במטרות פרוגרסיביות והוביל כמה מאמצים שהטילו ספק בפטריוטיות של גרמנים-אמריקאים וניסו למנוע מהם עמדות מנהיגות בזמן מלחמה בצבא. במקרה מתוקשר מאוד האשים פוינדקסטר את קולונל קרל רייכמן יליד גרמניה (1859–1937), קצין צבא מכובד ששירת מאז 1881, בהיותו פרו-גרמני והשתמש בתהליך החקיקה כדי לחסום את קידומו של רייכמן לתפקיד בריגדיר גנרל. רייכמן הפך לאזרח אמריקאי בשנת 1887 והקידום נתמך על ידי מפקד כוחות המשלוח האמריקאי ג'ון פרשינג, יו ל. סקוט, ראש המטה של הצבא, וניוטון ד. בייקר, שר המלחמה, אך הם לא הצליחו להתגבר על התנגדותו של פוינדקסטר ורייכמן נשאר קולונל. פוינדקסטר גם מילא תפקיד בהנעת הבהלה האדומה הראשונה בכך שהאשים את ממשל וילסון בהיותו שורץ בבולשביזם והאשים את שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לואי ברנדייס בקומוניזם. פוינדקסטר היה יעד לרפורמים ולפרוגרסיבים ב-1922, והפסיד את התמודדותו לבחירה מחדש למועמד הדמוקרטי, הנציג קלרנס דיל.
ביוגרפיה > אחרית חייו

פוינדקסטר התמודד בפריימריז לנשיאות של המפלגה הרפובליקנית ב-1920, אך לא היה מתמודד רציני על מועמדות המפלגה. הוא קיבל את קולותיהם של 20 נציגים בהצבעה הראשונה בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1920, והמועמדות ניתנה לבסוף לוורן הרדינג בהצבעה העשירית. לאחר שהפסיד את מסע הבחירות שלו לסנאט ב-1922, ב-1923 מינה הרדינג את פוינדקסטר כשגריר ארצות הברית בפרו. הוא שירת עד 1928, אז התפטר וחזר לוושינגטון די. סי.. הוא כשל בניסיונו באותה שנה להיבחר לסנאט של ארצות הברית.
ביוגרפיה > פרישה ומוות

לאחר מות אשתו הראשונה, חזר פוינדקסטר לביתו, "צוק אייל" בגרינלי, ליד תחנת נטורל ברידג', וירג'יניה. הוא מת שם ב-21 בספטמבר 1946, ונקבר בפארק הזיכרון לפיירמאונט בספוקיין.
משפחתו

בשנת 1892 נישא פונדקסטר לאליזבת גייל פייג' (1866–1929) מוואלה. הם היו הורים לבן, גייל איילט פוינדקסטר (1893–1976). אליזבת גייל פייג' הייתה נכדתו של ג'וזף גייל, בכיר בממשלת אורגון הזמנית. היא ומיילס פוינדקסטר היו דודים של השחקנית גייל פייג'.
פוינדקסטר התחתן בשנית ב-1936, והפך לבעלה של אלינור ג'קסון ג'ונקין לאטן, אלמנתו של ג'ון הולידיי לאטן, פרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
אזור הבלקן הפתוח

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  29 ביולי 2021 – הווה (3 שנים) 
 
אזור הבלקן הפתוח (באנגלית: Open Balkan; באלבנית: Ballkani i Hapur; במקדונית: Отворен Балкан; בסרבית: Отворени Балкан) או אזור מיני-שנגן (באנגלית: Mini-Schengen Area) הוא אזור כלכלי ופוליטי באזור הבלקן של אלבניה, מקדוניה הצפונית וסרביה.
בין מטרותיו של אזור הבלקן הפתוח הוא להגביר את הסחר ושיתוף הפעולה ביניהן, בין היתר חילופי סטודנטים, וכן לעודד אותם להשתלב באיחוד האירופי. במעבר בין מדינות האזור, אזרחי האזור יהו מחויבים רק בתעודת זהות במקום בדרכון במעברי הגבול.
היסטוריה

הרעיון להקמת האזור כאזור כלכלי בין מדינות הבלקן היה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. עם זאת, רעיונות אלו נדחו באותה תקופה בשל מלחמות יוגוסלביה. ראש ממשלת אלבניה, אדי רמה הציע את הרעיון ב-2018, לאחר שהתייעץ עם קודמו בתפקיד, פאטוס נאנו.
התכנון לאזור הוכרז ב-10 באוקטובר 2019 בנובי סאד, עם פגישות נוספות בהמשך השנה ב-11 בנובמבר באוחריד ו-12 בדצמבר בדורס. באותה הכרזה נאמר שהאזור יוקם עד סוף 2020. האזור הוקם בסופו של דבר ב-29 ביולי 2021.
חברות פוטנציאליות באזור הבלקן הפתוח > קוסובו

ב-4 בספטמבר 2020, כחלק מהסכם סרביה–קוסובו, קוסובו מסכימה כי היא תצטרף לאזור הכלכלי. עם זאת, קוסובו לא חתמה על אף הסכם הצטרפות לאזור הכלכלי, ואפילו הודיעה כי היא מתנגדת ליוזמה. ראש ממשלת קוסובו, אלבין קורטי, דחה את ההזמנה לפסגה באוכריד באומרו כי היוזמה היא "יוזמה אזורית מזיקה וללא חזון. קוסובו לא רוצה להצטרף [לאזור] כי סרביה איזה מתייחסת אליה כאל צד שווה וכאל מדינה עצמאית".
חברות פוטנציאליות באזור הבלקן הפתוח > מונטנגרו

ראש ממשלת מונטנגרו לשעבר, דריטן אבאזוביץ', אמר כי הוא תומך באזור הכלכלי. נשיא מונטנגרו, יאקוב מילטוביץ' בריאיון עיתונאי ל-Der Standard (אנ') טכן כי הצטרפות לאזור הכלכלי תקל על היחסים בין מונטנגרו לסרביה, וכי כ-60% מהמונטנגרים מעוניניים בהצטרפות לאזור הכלכלי.
חברות פוטנציאליות באזור הבלקן הפתוח > בוסניה והרצגובינה

יושב ראש מועצת השרים של בוסניה והרצגובינה לשעבר, זוראן טגלטייה (אנ'), הביע תמיכה ביוזמה. עם זאת, מסיבות פוליטיות אין הסכמה רחבה להצטרפות לאזור הכלכלי.
הערות שוליים

1 2  Simić, Julija (11 באוקטובר 2019). "Three countries agree mini Schengen in the Balkans". Euractiv (באנגלית בריטית). ארכיון מ-2021-07-24. נבדק ב-2021-08-11. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Holroyd, Matthew (2019-11-11). "Western Balkan leaders plot their own 'mini-Schengen' zone". euronews (באנגלית). ארכיון מ-2019-11-12. נבדק ב-2020-04-25.
↑  "Mini-Schengen: what does this accord mean for the EU?". www.etiasvisa.com (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-2021-06-03. נבדק ב-2021-06-03.
↑  "Montenegro's new criticism of the Open Balkan initiative divides rather than unites - European Forum for Democracy and Solidarity". europeanforum.net (בהולנדית). 2022-11-30. ארכיון מ-2023-04-17. נבדק ב-2023-04-17.
↑  Dubessy, Frédéric. "Albania, Northern Macedonia and Serbia unite in "Open Balkans", antechamber to the Schengen Area". Econostrum | Economic News in the Mediterranean (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-2023-04-20. נבדק ב-2023-04-17.
↑  Albania, Euronews (2021-09-14). "Open Balkan – how it came to fruition and where it's heading". Euronews Albania (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-2023-04-21. נבדק ב-2023-04-17.
↑  Rama i përgjigjet Vuçiçit (באנגלית), ארכיון מ-2021-12-22, נבדק ב-2021-08-14
↑  "Šta piše u sporazumu Kosova i Srbije?". Radio Slobodna Evropa (בסרבו-קרואטית). 4 בספטמבר 2020. ארכיון מ-2024-11-12. נבדק ב-2025-02-15. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Gërvalla in Slovenia: EU must stop 'mini-Schengen'". 21 media (באנגלית). 23 ביולי 2021. אורכב מ-המקור ב-2021-07-29. נבדק ב-2025-02-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "PM Rama Criticises Kosovo Premier for Not Participating in Balkans Mini-Schengen". albanian daily news (באנגלית).
↑  "Kosovo government does not support Open Balkans initiative". Radio Slobodna Evropa (במקדונית). 29 ביולי 2021. ארכיון מ-2024-04-25. נבדק ב-2025-02-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kosovo considers the "Open Balkan" initiative as very dangerous". Alsat (במקדונית). 30 ביולי 2021. ארכיון מ-2023-08-20. נבדק ב-2025-02-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kurti refuses invitation to Open Balkan summit". N1 English (באנגלית). 3 ביוני 2022. ארכיון מ-2022-11-29. נבדק ב-2025-02-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Montenegro's New PM Supports 'Open Balkan' Initiative". Balkan Insight (באנגלית אמריקאית). 2022-05-11. ארכיון מ-2022-06-07. נבדק ב-2022-06-07.
↑  Halla, Barbara (2022-05-27). "Montenegro may be set to join Open Balkan initiative". www.euractiv.com (באנגלית בריטית). ארכיון מ-2022-06-09. נבדק ב-2022-06-07.
↑  "Milatović: 60 odsto Crnogoraca želi da se Crna Gora uključi u Otvoreni Balkan" [Milatović: 60 percent of Montenegrins want Montenegro to join the Open Balkans]. CDM (בMontenegrin). 11 ביוני 2023. נבדק ב-15 בנובמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  EWB (2022-06-08). "Open Balkan summit: Agreement on cooperation in the area of recognition of diplomas signed". European Western Balkans (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-2022-06-09. נבדק ב-2022-06-08.
↑  "Montenegro Mulls Joining 'Open Balkan' Initiative, Kosovo Remains Opposed". Balkan Insight (באנגלית אמריקאית). 2022-06-08. ארכיון מ-2022-06-08. נבדק ב-2022-06-08.
חיים מיכל

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1792 המבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  10 ביוני 1846 (בגיל 54) 
 מדינה:  המבורג 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
חיים (היימן) יוסף מיכל (בלועזית: Heimann Joseph Michael; כ' בניסן תקנ"ב, 12 באפריל 1792 – ט"ז בסיון תר"ו, 10 ביוני 1846) היה ביבליוגרף, ביבליופיל ואספן של כתבי יד עבריים.
ביוגרפיה

נולד בהמבורג, לאביו רבי יוסף. בילדותו למד אצל חותנו לעתיד הרב אלעזר לאזי מברלין בעל משנת דר' אליעזר, רבה של אה"ו.
בשנת 1816 נישא לבתו של רבו רבי אלעזר לאזי מברלין.
מגיל צעיר נהג לרכוש ספרים וכתבי יד וספרייתו הכילה כ-1300 כתבי יד וכ-6000 ספרים. מיכל ערך קטלוג של הספרים שבספרייתו שיצא לאחר פטירתו בשם "אוצרות חיים".
הוא נמנע מלפרסם אבל הרבה להתכתב עם חכמי דורו, למשל, יהודה ליב דוקעס, פרנץ דליטש, וולף היידנהיים, שלמה יהודה רפפורט, שמואל דוד לוצאטו, וילהלם גזניוס, הרב עקיבא איגר ויום-טוב ליפמן צונץ.
אשתו הראשונה נפטרה בשנת תקפ"ז (1827). ונישא שנית אשה מהמבורג.
הוא נפטר בפתאומית בשנת תר"ו (1846) ונקבר בגרינדל שבהמבורג (גר').
מורשתו

אוסף הספרים והכתבים של מיכל הוחזק על ידי דורות מאוחרים ונמצא כיום בספרייה הבריטית ובחלקו בספריית הבודליינית. קטלוג ספרייתו והמידע שהותיר אחריו תרמו רבות לחקר הספרות וההיסטוריה היהודית, והשפיעו על חכמים ומדענים רבים של הדור שלאחריו.
חיבוריו

אוצרות חיים - רשימת ספריו, הודפס לאחר פטירתו על ידי משה שטיינשניידר בהמבורג, תר"ח; את ההקדמה לספר כתב יום-טוב ליפמן צונץ.
אור החיים - לקסיקון רבני על חכמי ישראל וספריהם, פרנקפורט דמיין, 1891.
לקריאה נוספת

משה מנדלסון, פני תבל, אמסטרדם, תרל"ב, באתר היברובוקס
יחזקאל דוקקעס, חכמי א’ה’ו’, המבורג תרס"ח, עמ’ 116-117
נפתלי בן מנחם, "אור החיים" ו"אוצרות חיים", בתוך: אור החיים, מוסד הרב קוק, תשכ"ה
איתי שילוני

| --- | --- |

איתי שילוני
 לידה:  23 בפברואר 1962 (בן 62) חיפה
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  תל אביב
 השכלה:  אוניברסיטת בוסטון
איתי שילוני (נולד ב-23 בפברואר 1962) הוא פסיכולוג קליני, יועץ ארגוני ופובליציסט ישראלי. מרצה-עמית במרכז הבינתחומי הרצליה למנהל עסקים.
ביוגרפיה

איתי שילוני התגורר בחיפה עד גיל שתים עשרה, אז עברה משפחתו להתגורר ברמת השרון. שם למד בתיכון רוטברג אותו סיים בשנת 1979.
בשנת 1980 התגייס לצה"ל. את שירותו העביר בחטיבת גולני כקצין. הוא לחם במלחמת לבנון הראשונה (מבצע שלום הגליל). במלחמה פיקד על מחלקת חיילי גולני בלחימה בציר החוף, במעבר גאלרי סמעאן וכן בפריצה למערב ביירות אחרי רצח בשיר ג'ומאייל. לאחר סיום שירותו הצבאי, בשנת 1984 עבר להתגורר במרכז תל אביב. הוא הצטרף לדני דותן, חבר להקת "הקליק" ואחרים במטרה להקים גלריית "תתרמה" ולהוצאת העיתון "תתרמה", שהיה מוקדש כולו ליצירות אמנות מקוריות, שירים וסיפורים. במקביל למד משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב והחל לכתוב במקומון "תל אביב" של ידיעות אחרונות.
בשנת 1986 הוציא את ספרו הראשון, "שלושה מדורי לבנון", בהוצאת "שרברק". הספר, שהתבסס על חוויותיו ממלחמת לבנון, זיכה את מחברו בתואר "איש השנה" של שבועון "העולם הזה".
בשנת 1986, לאחר סיום התואר הראשון, איתי שילוני עבר לבוסטון שבארצות הברית. הוא התגורר שם במשך כ-6 שנים, סיים לימודי תואר שני ושלישי בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת בוסטון והתמחה בבית חולים אוניברסיטאי המסונף לאוניברסיטת הארווארד.
בין השנים 1991–1992 שימש חבר סגל אקדמי באוניברסיטאות הרווארד ובוסטון. כמו כן, ניהל רשת מרפאות בבוסטון.
בשנת 1993 שב להתגורר בישראל, ומונה למנהל מרפאת "מרים ושלדון אדלסון" למחקר וטיפול בנפגעי סמים במרכז הרפואי סוראסקי בתל אביב. בשנת 1999 יצא לאור ספרו השני, "התמכרות וגמילה", בהוצאת "פרולוג". במקביל החל לשמש כמרצה בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 הקים את S2R - Strategy2Results, חברה המתמחה בייעוץ ארגוני-אסטרטגי. בנוסף, החל שילוני לכהן בדירקטוריונים של חברות שונות וכדירקטור משקיף בקרן AMI שהוקמה על ידי Apax Partners.
בשנת 2006 יצא לאור ספרו "ניהולוגיה" בהוצאת כתר, יחד עם גלעד רבינוביץ', הספר משלב תאוריה ופרקטיקה למנהלים ונועד ללוות מנהלים בתחומי הניהול השונים.
ד"ר איתי שילוני מלמד זה כ-20 שנה בבית הספר למנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה IDC – בתוכנית ה-MBA ובתוכנית ה-MA, והוא מרצה-עמית בבית הספר אריסון למנהל עסקים.
ב-2016 יצא לאור ספרו השני בתחום הניהול, והרביעי בכלל - "ישראליזם", בהוצאת אפיק. הספר, שתורגם גם לאנגלית, מנתח את התרבות הניהולית במדינת ישראל. הוא היווה תשתית להרצאות של דר' שילוני על התרבות הארגונית של היזמות הישראלית בישראל ומחוצה לה. לאורך השנים כתב שילוני עשרות מאמרים בעיתונות מקצועית ופופולרית. הוא כותב טור דעה קבוע, "אנליסט", במגזין דה-מרקר.
ב 2024 יצא לאור ספר הפרוזה הראשון שלו - "בטון מזוין" בהוצאת אפיק. הספר מתאר את תהליך התדרדרותו של מהנדס בכיר תוך שהוא מאבד את זכרונו ואת הקשר עם המציאות
ביוגרפיה > חייו האישיים

לאיתי שילוני שתי בנות: ערגה שילוני, מנישואיו הראשונים לאירית גבעול, במאית טלוויזיה; ועלמה שילוני, מנישואיו השניים למיכל אקסלרוד, עורכת דין ומנכ"לית עמותת הידידים של בית החולים גהה.
ספריו

שלושה מדורי לבנון, הוצאת יוסף שרברק, 1983.
התמכרות וגמילה, הוצאת פרולוג, 1999.
ניהולוגיה: ניהול - תאוריה ויישום, הוצאת כתר בשיתוף עילמור ספרים, 2006.
ישראליזם, הוצאת אפיק, 2016.
בטון מזוין, הוצאת אפיק, 2024.
הערות שוליים

↑  מעין מנלה, המנהל שהביט לאחור, באתר כלכליסט, 30 בדצמבר 2015
↑  ד"ר איתי שילוני, באתר הבינתחומי
↑  אסיר גבר על רעל, באתר העולם הזה, ‏9 לנובמבר 1978
↑  סימוכין על שירותו של שילוני כקצין בגולני במלחמת לבנון, באתר העולם הזה עמוד 4 גליון 2552, ‏30 ליולי 1986
↑  שלמה מן, מאחורי הקירות, באתר העין השביעית, 3 במרץ 2019
↑  לבנון - מבט מהנגמ"ש, מהמחסום ומרחוב, באתר בעז זלמנוביץ
↑  כתבה על הספר, באתר העולם הזה גליון 2548 עמוד 14, ‏2 יולי 1986
↑  אנשי השנה, באתר העולם הזה, ‏2 ביולי 1986
↑  Shilony, E., Lacey, D., O'Hagan, P., & Curto, M., All in one neighborhood: A community-based rehabilitation treatment program for homeless adults with mental illness and alcohol/substance abuse disorders., Psycnet, ‏1993
↑  רונית הורביץ, עבר למתדון, מוסף חדשות, 1993, עמ' 31
↑  הקרב על הקוטג' - אנשי הקשר של זהבית כהן. בעיתון גלובס, 21 ביוני 2011.
↑  יניב כהן, פרודוור מאחדת את כלל פעילויותיה בישראל, באתר ניוז1. 10 ביוני 2013.
↑  ספרים חדשים, בעיתון הארץ. 19 ביוני 2006.
↑  שם הספר, באתר הספריה הלאומית
↑   איתן אבריאל, "כוחני, מאלתר, מזלזל": כך נראה המנהל הישראלי – ומה הקשר לכיפת ברזל וליציאת מצרים, באתר הארץ, 18 במאי 2016
↑    שושנה חן, במדינת החפיף, באתר "ידיעות אחרונות", 10 בספטמבר 2016
↑  הרצאה של שילוני על תרבות ארגונית בישראל, באתר Youtube, ‏26 נובמבר 2018
↑  חכמת המונים או לחץ חברתי. טור בעיתון כלכליסט, 3 במאי 2013.
↑  איתי שילוני, רשימת מאמרים, באתר דה מארקר
↑  מהנדס בכיר מאבד את זכרונו בערוב ימיו: קראו פרק ראשון מתוך "בטון מזוין" - וואלה תרבות, באתר וואלה, 17 במרץ 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305722005171  LCCN: no92031493  SUDOC: 129969672  VIAF: 97372456   WorldCat (עם VIAF): 97372456
ברתולומאו רסטרלי

| --- | --- |

 לידה:  1700 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  29 באפריל 1771 (יוליאני) (בגיל 71 בערך) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 זרם באמנות:  בארוק 
 יצירות ידועות:  ארמון רונדלה, ארמון יקטרינה, ארמון סטרוגנוב, סנקט פטרבורג, מוסקבה, קתדרלת סמולני, ארמון וורונצוב, ארמון החורף, כנסיית אנדריי הקדוש, ארמון אניצ'קוב, צארסקויה סלו 
 
פרנצ'סקו ברתולומאו רסטרלי (ברוסית: Варфоломей Варфоломеевич Растрелли; ‏1700 – 29 באפריל 1771), אדריכל רוסי ממוצא איטלקי, בין האדריכלים הבולטים בסגנון הבארוק ברוסיה של המחצית של המאה ה-18.
ביוגרפיה

רסטרלי הגיע לרוסיה בשנת 1716 עם אביו, גם הוא אדריכל. בתקופה בין 1725-1730 למד אדריכלות באירופה, כנראה באיטליה.
החל משנת 1730 ועד ל-1763 היה האדריכל המקורב לקיסריות ששלטו באותה תקופה. בתקופה זו בנה מספר ארמונות למשפחת רומנוב ולמקורביה.
עם עלייתה לשלטון של יקטרינה הגדולה, שהעדיפה את הסגנון הקלסי באדריכלות, הוא התרחק מהפרויקטים הגדולים ועבר לקורלנד במטרה לסיים את עיצוב הארמונות שבנה שם.
ארכיון של האדריכל נרכש על ידי אציל פולני והחל משנת 1932 נמצא בספרייה הלאומית של פולין.
יצירותיו

מבנים שבנה ונשמרו עד היום:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| שם | תקופת הקמה | מיקום | תמונה |
| ארמון רונדלה | 1737-1740, 1764-1767 | ליד באוסקה, לטביה |  |
| ארמון ילגבה | 1738-1740, 1763-1772 | ילגבה, לטביה |  |
| הארמון הגדול בפטרהוף | 1747-1755 | פטרהוף, ליד סנקט פטרבורג |  |
| קפלה בארמון בפטרהוף | 1747-1751 | פטרהוף, ליד סנקט פטרבורג |  |
| כנסיית אנדריי הקדוש | 1748-1767 | קייב, אוקראינה |  |
| מנזר סמולני | 1748-1764 | סנקט פטרבורג |  |
| ארמון וורונצוב | 1749-1757 | סנקט פטרבורג |  |
| ארמון יקטרינה | 1752-1756 | צארסקויה סלו ליד סנקט פטרבורג |  |
| בניין קיץ ארמיטז' | 1749 | צארסקויה סלו ליד סנקט פטרבורג |  |
| ארמון מריה | 1752-1770 | קייב, אוקראינה |  |
| ארמון סטרוגנוב | 1753-1754 | סנקט פטרבורג, רוסיה |  |
| ארמון החורף | 1752-1762 | סנקט פטרבורג, רוסיה |  |
| מנזר נובו-ירוסלימסקי | 1656-1698 | העיירה איסטרה באזור מוסקבה |  |
הערות שוליים

1 2  Bartolomeo Francesco Rastrelli | Baroque Architect & Designer | Britannica, www.britannica.com, ‏2024-05-01 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007393044205171  PLWABN: 9810612748005606  BnF: cb15582601v (data)  GND: 119527723  ISNI: 0000 0000 7987 0500  KulturNav: 886fb633-e576-4f0f-aabe-63e54cef6974  LCCN: n83221309  LNB: 000093240  NKC: jn20011211180  NTA: 159063353  SELIBR: 86195  SUDOC: 110441974  ULAN: 500012337  VIAF: 23526361   WorldCat (עם VIAF): 23526361 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ניטיש קומאר

ניטיש קומאר (בהינדי: नीतीश कुमार; נולד ב-1 במרץ 1951) הוא פוליטיקאי הודי המכהן כראש השרים של ביהר ונשיא מפלגת ג'נטה דאל (מאוחדת).
ביוגרפיה

ניטיש קומאר נולד ב-1 במרץ 1951 בבקהטיארפור (אנ') שבביהר, והוא בעל תואר ראשון בהנדסה ממכללת ביהר להנדסה שבפטנה. לפני שהצטרף לפוליטיקה, עבד במועצת החשמל של ביהר.
ב-1974 הצטרף קומאר לתנועת ביהר (אנ'), ארגון סטודנטים שמחה נגד השחיתות בממשלת ביהר. חברותו בארגון הביאה לכליאתו במהלך מצב החירום בהודו, מיוני 1975 ועד ינואר 1977, יחד עם מרבית חברי האופוזיציה במדינה, ולאחר שחרורו הצטרף לג'נטה עם הקמתה בראשית 1977.
ב-1985 נבחר לראשונה לאספה המחוקקת של ביהר. ב-1989 מונה למזכיר הכללי של הג'נטה דאל בביהר, ובבחירות ללוק סבהה ב-1989 נבחר כחבר בלוק סבהה מטעם המפלגה. באפריל 1990 מונה לשר החקלאות והקואופרציה, תפקיד בו החזיק עד נובמבר אותה שנה.
בבחירות ללוק סבהה ב-1991 נבחר מחדש ללוק סבהה, ומ-1991 עד 1993 היה למזכיר הכללי של הג'נטה דאל. ב-1994 הצטרף לג'ורג' פרננדס שעזב את המפלגה והקים את מפלגת סמאטה (אנ').
לאחר הבחירות ללוק סבהה ב-1998 המפלגה הצטרפה לממשלת אטאל ביהארי ואג'פאיי ממפלגת העם ההודית וקומאר מונה לשר הרכבות, ובאפריל מונה גם לשר התחבורה היבשתית. הוא התפטר מתפקיד שר הרכבות באוגוסט 1999, בעקבות תאונת הרכבת בגאיסאל, ומתפקיד השררה שני באוקטובר. מנובמבר 1999 ועד מרץ 2000 ושוב עד למאי 2004 שימש כשר החקלאות. ממרץ 2001 עד יולי 2001 היה ממונה גם על הרכבות.
מפלגת סמאטה התאחדה עם שני פלגים נוספים מהג'נטה דאל המקורית באוקטובר 2003, כשהאיחוד נקרא ג'נטה דאל (מאוחדת).
בבחירות ללוק סבהה ב-2004 הפסיד קומאר במחוז הבחירה המסורתי שלו, אך ניצח במחוז בחירה נוסף בו התמודד במקביל.
במרץ 2000 שימש במשך שבעה ימים כראש השרים של ביהר. ב-24 בנובמבר 2004 נבחר לתפקיד בשנית, וכיהן בו עד ל-17 במאי 2014, כשהתפטר בעקבות כישלון מפלגתו בבחירות ללוק סבהה ב-2014. ב-22 בפברואר 2015 חזר לתפקיד, והוא מחזיק בו מאז.
בדצמבר 2023 מונה קומאר לנשיא ג'נטה דאל (מאוחדת).
ב-28 בינואר 2024 התפטר קומאר מתפקיד ראש השרים על מנת לשוב ולהתמנות באותו יום מטעם קואליציה עם מפלגת העם ההודית.
חיים אישים

קומאר התחתן בפברואר 1973 עם מנג'ו קומארי סינה (נפטרה במאי 2007), ולהם ילד אחד.