חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט)
הרקע לחקיקת החוק

החוק נחקק על רקע תופעת הפדאיון, שהסתננו לישראל כדי לבצע פעולות טרור ועבירות אחרות. כשהוצגה הצעת החוק בפני הכנסת הסביר ממלא מקום שר הביטחון, פנחס לבון:
המלחמה הזעירה המתנהלת נגדנו על-ידי מדינות ערב, והנקראת בלשון סגי נהור ״הסתננות״, מלווה את חיי מדינתנו במשך שנים. לצורכי מלחמה זו מופעלים יסודות מדיניים ופליליים כאחד. על-ידי שלילת כל פתרון חיובי לבעיית הפליטים, מפנות מדינות ערב חלקים מביניהם לפעולות חבלה וחדירה לשטח ישראל. כוונת ההסתננות היא לזעזע את יסודות קיומנו. מטרה זו לא הושגה ולא תושג, כי הננו מתקדמים בלי הרף בשכלול ובגיוון של דרכי התגוננותנו. אולם תוצאותיה חמורות למדי... כדי להבין את חומרת הבעיה, די לסקור את פעולות ההסתננות בשנה זו. בתקופה שבין 1 בינואר 1953 ל-1 בנובמבר 1953 נרצחו על-ידי מסתננים 56 ישראליים, ונפצעו 93. בתקופה שבין חודש מאי שנה זו לחודש נובמבר שנה זו, נרצחו מתוך המספר הכולל 46 ישראליים ונפצעו 65. במשך שני החדשים אוקטובר–נובמבר נרצחו 3 ישראליים ונפצעו 6. באותה תקופה (מאי–נובמבר) היו 14 מקרי מיקוש, 11 מקרי חבלה, 263 התנקשויות מזויינות, 54 מקרי שוד ו-542 גנבות. כל זה מחוץ להברחות ונסיונות לגנבות שלא הצליחו.
באותה העת, החקיקה הקיימת אפשרה את העמדתם לדין של מסתננים בפני בית דין צבאי רק אם הסתננו לשטח צבאי סגור, בהתאם לתקנות ההגנה (שעת חירום). יתר המסתננים הועמדו לדין בפני מערכת המשפט האזרחית, בהתאם לחוק הכניסה לישראל, ואולם העונש המרבי שניתן היה לגזור על העובר עליהם הוא שלושה חודשי מאסר או קנס של 300 לירות. הצעת החוק נועדה לקבוע את ההסתננות כעבירה חמורה, וכן להקים מערכת שיפוט צבאית מיוחדת שתוכל לשפוט את המסתננים במהירות.
במהלך הדיונים במליאת הכנסת בקריאה הראשונה, תמכו מרבית חברי הכנסת במאבק בתופעה, אך לכמה מהם היו השגות. חבר הכנסת שלום זיסמן מהציונים הכלליים סבר כי סמכות הגירוש צריכה להיות בידי שר הפנים ולא בידי שר הביטחון. חבר הכנסת ישראל בר-יהודה ממפ"ם סבר כי יש להבחין בין מסתננים שהם שלוחיהן של מדינות ערב לבין מסתננים על רקע פלילי. לשיטתו, את האחרונים הציע בר-יהודה להעמיד לדין בבית משפט רגיל ולא בבית דין צבאי, שהשופטים בו הם קציני צבא ללא רקע משפטי. כן העלה בר-יהודה חשש שמא החזקה הקבועה בחוק תוחל, בפועל, רק על אזרחים ערבים. חיים לנדאו מתנועת החרות גרס שכל ההליכים צריכים להתקיים בפני בתי משפט אזרחיים, במסגרת סדרי הדין ודיני הראיות הרגילים. חבר הכנסת אמיל חביבי ממק"י, שהתנגד לחוק, גרס שהחוק לא נועד להילחם בתופעת ההסתננות, וכי מטרתו האמיתית היא לאפשר את גירושם של ערבים מישראל. בסופו של דבר עבר החוק קריאה ראשונה ברוב של 40 מול 6.
במהלך הדיונים בוועדת החוץ והביטחון, הכניסה הוועדה מספר תיקונים בהצעת החוק. בין היתר, הוחלט כי שם החוק לא יהיה "חוק ביטחון הגבולות (עבירות ושיפוט)", כפי שהציעה הממשלה, אלא חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט). הוועדה בחנה גם את האפשרות להחיל את החוק למפרע, והחליטה לקבל אותה באופן חלקי, כך שסמכות הגירוש שבחוק תחול גם על מי שהסתנן לישראל לפני תחילתו של החוק, אם ניתן היה לגרשו גם לפי פקודת העלייה או חוק הכניסה לישראל. הוועדה קיבלה גם החלטה לפיה בית הדין יהיה רשאי להטיל עונש מוות אם הרשיע מסתנן שביצע עבירה במטרה לפגוע בביטחון המדינה, ואולם סעיף זה הושמט לאחר שמליאת הכנסת קיבלה את הסתייגותו של חבר הכנסת יעקב ריפתין. הסתייגות נוספת שקיבלה הכנסת הייתה מטעם חבר הכנסת יצחק רפאל, ובעקבות זאת לא נכללה בחוק הוראה המאפשרת לגזור מאסר עולם על מסתנן שהסתנן מתוך כוונה לבצע עבירה שיש בה פגיעה ברכוש, שימוש בכוח או הפרת השלום, אלא רק אם ביצע בפועל עבירה כזו. החוק אושר בקריאה שלישית ברוב של 52 מול 9, ו-4 נמנעים.