stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט מ. ט. האנטר
מלחמת האזרחים

ביולי 1861 מינה נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס את האנטר כמזכיר המדינה של הקונפדרציה. ב-18 בפברואר 1862 הוא התפטר מתפקידו לאחר בחירתו לסנאט של הקונפדרציה. האנטר כיהן בסנאט בריצ'מונד עד תום המלחמה ובמהלך כל התקופה הזו הוא כיהן כנשיא הזמני של הסנאט. דמותו הופיע על שטר של 10 דולר של הקונפדרציה.
כסנאטור הפך האנטר למבקר חריף של נשיא הקונפדרציה דייוויס. על אף החיכוך בין השניים, מינה דייוויס את האנטר כאחד משלושת הנציגים שנשלחו לשיחות השלום בפברואר 1865. האנטר פגש את נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן ואת מזכיר המדינה ויליאם סיוארד בוועידת האמפטון רודס. אך לאחר שלינקולן סירב להכיר בעצמאותה של הקונפדרציה, ישב האנטר בראש פגישה בריצ'מונד בה התחייבו אנשי הקונפדרציה שהם לעולם לא יניחו את נשקם לפני שישיגו את עצמאותם. לאחר כניעתו של הגנרל רוברט אדוארד לי, זימן הנשיא לינקולן את האנטר להתייעצות בנוגע לחזרתה של וירג'יניה לאיחוד.
רבים מקרובי משפחתו של האנטר ממשפחת גארנט היו לקצינים בצבא הקונפדרציה ובן דודו, השופט מוסקו גארנט פיקד על משמר הבית במחוז אסקס. בני דודו ממשפחת אמו שהיו קצינים בצבא ארצות הברית ושהפכו לגנרלים בצבא הקונפדרציה, רוברט ס. גארנט וריצ'רד ב. גארנט, נהרגו שניהם במלחמה. בנו, ג'יימס ד. האנטר גויס כטוראי בפלוגה של רגימנט הפרשים התשיעי של וירג'יניה שהתארגנה בדצמבר 1861 כשלוטננט גארנט נמנה עם קציניה ובתחילה הוצבה להגן על נהר רפהנוק ועל ערי הנמל השוכנות למימיו, פלמות' ופרדריקסבורג. ג'יימס ד. האנטר שירת חודשים ספורים בלבד לפני ששוחרר על רקע בריאותי ביולי 1862, אך הוא השתתף בפשיטות בפיקודם של גנרל סטיוארט וקפטן ויליאם לאטן במתקפת שבעת הימים בפיקודו של הגנרל לי שהסתיימו במערכת חצי האי. למעט רוברט האנטר הבן שנודע כ"האנטר מטאליפרו" ושהתגייס לחיל הרגלים של צבא הקונפדרציה, בניו האחרים של האנטר האב לא שירתו בצבא.
כאשר הועלתה ההצעה בשלבים המאוחרים של המלחמה שלעבדים יינתן נשק והם ישרתו בצבא הקונפדרציה תמורת חירותם, התנגד לכך האנטר נחרצות בנאום ארוך שנשא בגנות ההצעה, אך לאחר שבית המחוקקים של וירג'יניה העביר החלטה מנוגדת, הוא הצביע בעדה אך תחת מחאה.
שנותיו האחרונות

ב-1867 העניק הנשיא אנדרו ג'ונסון חנינה להאנטר על פעולותיו לתמיכה במדינות הקונפדרציה. הוא התמודד שוב באי הצלחה על מושב בסנאט ב-1874 כדי לנסות ולרשת את הרפובליקני היוניוניסט ג'ון פ. לואיס ובמקומו ניצח ותיק צבא הקונפדרציה וגיבור המלחמה רוברט א. וית'רס מהמפלגה השמרנית. לאחר תבוסתו זו, קיבל האנטר מינוי כשר האוצר של וירג'יניה וכיהן בתפקיד זה מ-1874 עד 1880, כאשר הוא שב לאחוזתו. האנטר פרסם ספר בשם "מקורות המלחמה האחרונה" (Origin of the Late War), על הגורמים למלחמת האזרחים. מ-1885 ועד מותו הוא שימש בתפקיד גובה המכס של נמל טאפאהאנוק.
רוברט האנטר נפטר ליד לוידס, וירג'יניה ב-1887. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית של משפחת גארנט בלורטו שבמחוז אסקס.
הערות שוליים

↑  Genealogy Report: Descendants of John Garnett, www.genealogy.com
↑  Escott, Paul D. (1992). After Secession: Jefferson Davis and the Failure of Confederate Nationalism. Baton Rouge, Louisiana: Louisiana State University Press. p. 254.
↑  רוברט האנטר באתר Find A Grave
| קבינט קונפדרציית המדינות של אמריקה |
| --- | --- | --- |
| נשיא | ג'פרסון דייוויס (1865-1861) |  |
| סגן נשיא | אלכסנדר סטיבנס (1865-1861) |  |
| מזכיר המדינה | רוברט טומבס (1861) • רוברט מ. ט. האנטר (1862-1861) • יהודה פיליפ בנימין (1865-1862) |  |
| מזכיר האוצר | כריסטופר ממינגר (1864-1861) • ג'ורג' טרנהולם (1865-1864) • ג'ון רייגן (1865) |  |
| מזכיר המלחמה | ל'רוי פופ ווקר (1861) • יהודה פיליפ בנימין (1862-1861) • ג'ורג' ו. רנדולף (1862) • ג'יימס סדון (1865-1862) • ג'ון ברקינרידג' (1865) |  |
| מזכיר הצי | סטיבן מלורי (1865-1861) |  |
| המנהל הכללי של הדואר | ג'ון רייגן (1865-1861) |  |
| התובע הכללי | יהודה פיליפ בנימין (1861) • תומאס בראג (1862-1861) • תומאס ה. ווטס (1863-1862) • ג'ורג' דייוויס (1865-1864) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007378784505171  GND: 1055632611  ISNI: 0000 0001 0886 0054  LCCN: n85363382  NARA: 176892708  SNAC: w6wn23t6  SUDOC: 243636903  Trove: 1489453  US Congress: H000988  VcBA: 495/200386  VIAF: 33460405   WorldCat (עם VIAF): 33460405 
שטר של 10 דולר של הקונפדרציה עם דמותו של האנטר.
וינדהאם רוברטסון

וינדהאם רוברטסון (באנגלית: Wyndham Robertson;‏ 26 בינואר 1803 –  11 בפברואר 1888) היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל וירג'יניה בפועל בשנים 1836–1837. לאחר מכן הוא כיהן בשתי תקופות כהונה כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1838–1841 ובשנים 1859–1865.
כאיש המפלגה הוויגית תמך רוברטסון בשלמותה של ארצות הברית במהלך משבר הפרישה שהוביל לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית. עם זאת, לאחר שגייס הנשיא אברהם לינקולן כוחות, הצטרף רוברטסון לתנועת הפרישה. לאחר המלחמה הוא היה חבר "ועדת התשעה" (אנ') שסייעה למהלך להשבתה של וירג'יניה בחזרה לאיחוד מבלי להטיל מגבלות על אנשי הקונפדרציה לשעבר. בערוב ימיו, פרסם רוברטסון ספר אודות פוקהונטס וצאצאיה, כולל הוא עצמו.
ראשית חייו

וינדהאם רוברטסון נולד ליד מנצ'סטר שבמחוז צ'סטרפילד, וירג'יניה, השוכנת מעבר לנהר ג'יימס מול ריצ'מונד, כבנם של ויליאם רוברטסון ושל רעייתו, אליזבת בולינג, שהייתה צאצאית של פוקהונטס וג'ון רולף (אנ'). סבו מצד אביו, ארצ'יבלד רוברטסון, היגר מסקוטלנד כדי להיות סוחר טבק בנהר ג'יימס. אביו היה חבר מועצת המדינה של וירג'יניה. בין אחיו הגדולים של רוברטסון נמנו תומאס רוברטסון, לימים מושל לואיזיאנה, וג'ון רוברטסון (אנ'), שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. וינדהאם רוברטסון למד בבתי ספר פרטיים בריצ'מונד. ב-1821 הוא סיים את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי, ולמד משפטים בקריאה עצמית.
ב-1831 נשא רוברטסון לאישה את מרי טריג סמית', בתו של קפטן פרנסיס סמית' ממחוז וושינגטון, וירג'יניה, ששירת בצבא הקונטיננטלי וכיהן בסנאט של וירג'יניה במהלך מלחמת 1812. לשניים נולדו לפחות ארבע בנות ושני בנים.
קריירה

ב-1824 התקבל רוברטסון ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, ושלוש שנים לאחר מכן הוא ערך מסע קצר לפריז וללונדון. ב-1830 הוא נבחר למועצת המדינה של וירג'יניה, שם כיהן גם אביו לפניו. ב־1833 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת במועצה. ב-1834 בישיבה הראשונה של חברת תעלת נהר ג'יימס (אנ'), הציע רוברסטון שבמקום לכרות את התעלה ללינצ'בורג ולנסות להרחיב אותה דרך רכס הרי האפלצ'ים אל עבר נהר קאנאווה, תסלול החברה תחת זאת מסילת ברזל שבסופו של דבר תמשיך אל נהר המיסיסיפי.
ב-31 במרץ 1836 היה רוברטסון לחבר הבכיר במועצת המדינה של וירג'יניה, תפקיד שהקביל אז לתפקיד סגן המושל של היום. כאשר התפטר באותו יום מושל וירג'יניה, ליטלטון וולר טאזוול, הפך רוברטסון מתוקף תפקידו למושל בפועל. מאחר שהאספה הכללית של וירג'יניה, שבחרה את המושל, נשלטה על ידי המפלגה הדמוקרטית, ורוברטסון היה ויגי, הוא לא נבחר לתקופת כהונה נוספת כאשר ב-1837 תמה תקופת כהונתו המתוכננת של טאזוול, והוא הוחלף בדייוויד קמפבל. לאחר מכן בחר ציבור הבוחרים בריצ'מונד ברוברטסון כנציגם בבית הנבחרים של וירג'יניה במושב הבית של 1838. בתפקיד זה הוא החליף את רוברט סטרנד (אנ'), שנבחר לבית המשפט העליון של וירג'יניה. בהמשך נבחר רוברטסון לשלוש תקופות כהונה נוספות, עד 1841, כאשר הוא הוחלף כנציג ריצ'מונד בבית הנבחרים על ידי ראלי ט. דניאל.
ב-1841 עבר רוברטסון לביתה של רעייתו, "מרי מדווז", שמדרום לאבינגדון (אנ') שבדרום-מערב וירג'יניה, שם הוא עסק בחקלאות. ביולי 1842 הוא נבחר כשופט שלום במחוז וושינגטון, וב-1843 היה לחבר בחבר הנאמנים של אקדמיית אבינגדון. ב-1849 ישב רוברטסון בראש ישיבה לבחירת נציגים להרחבת מסילת הברזל וירג'יניה וטנסי (אנ') אל העיר. ב-1850 חכר רוברטסון את מכרות המלח קינג לתקופה של חמש שנים. לפניו ואחריו נחכרו המכרות על ידי תומאס ל. פרסטון. בייצור המלח באותם ימים נעשה שימוש בעבדים.
מלחמת האזרחים

ב-1859 נבחר רוברטסון שוב מטעם ריצ'מונד לבית הנבחרים של וירג'יניה כאחד משלושת נציגי העיר למושב הבית של 1859–1861, זאת על סמך שינויים בייצוג העיר על פי חוקת 1850 והשינויים בגודל אוכלוסיית העיר כפי שהשתקפו במפקד האוכלוסין של אותה שנה. כאשר התמודדה אז וירג'יניה עם רעיון הפרישה מארצות הברית, היה רוברטסון תומך נלהב של האיחוד וניסה למנוע את הפרישה. בהמשך הוא אפיין את עצמו כ"ידיד השלום והאיחוד" וציין שהוא התנגד באופן פעיל לקריאתה של קרוליינה הדרומית לכינוס ועידת הדרום ב-1859. בנשף שנערך על ידי הנרי קליי באפריל 1860, ושבו נכח הנשיא לשעבר ג'ון טיילר, הרים רוברטסון כוסית לכבוד האיחוד, ולאחר מכן נשא נאום קצר:
לחיי האיחוד החוקתי של המדינות - האיחוד של המדינות הוא ההרמוניה של הספירות. בעודם מצייתים לחוקי בריאתם, הם שרים תמיד "בשורת שמחה גדולה" לכל העולם. כשהם מתמרדים נגדם, האור והשמחה נבלעים בחושך, והסדר יורד בחזרה לתוהו בוהו הקדמון.
לאחר שקרוליינה הדרומית ועוד כמה מדינות פרשו מהאיחוד בחורף 1860–1861, עדיין טען רוברטסון נגד הצטרפותה של וירג'יניה לפרישה. ב-7 בינואר 1861 הוא הציג את "ההחלטה נגד הכפייה", שדחתה את רעיון הפרישה, אך הצהירה שאם הממשלה הפדרלית תשתמש בצעדי כפייה נגד המדינות הפורשות, וירג'יניה תאבק בכך. כאשר הכריז הנשיא אברהם לינקולן ב-15 באפריל על גיוס כוחות, סבר רוברטסון שההחלטה נגד הכפייה התגשמה, ומאותו רגע ואילך הוא היה פעיל אדוק לטובת נקיטת כל האמצעים להגנת מדינתו. לאחר משאל עם שנערך בווירג'יניה חודש לאחר מכן, פרשה המדינה מהאיחוד.
רוברטסון נבחר לשתי תקופות כהונה נוספות כנציג ריצ'מונד בבית הנבחרים. כהונתו הסתיימה עם נפילת הקונפדרציה ב-1865. ב-1863 הוא התנגד להצעת חוק לתיקון מחירי המזון וסייע בהפלתה, זאת על אף מהומות המזון שהתחוללו בריצ'מונד. כאשר הציגו תושבי ריצ'מונד דרישה לנציגיהם לתמיכה בהצעת חוק דומה או שיתפטרו, סירב רוברטסון. כאשר הוא גילה שעמיתיו הסכימו לדרישה, הוא התפטר כדי שלא יחטא בייצוג בלתי ראוי של ציבור בוחריו. עם זאת, חברי בית הנבחרים ביקשו שהתפטרותו תידחה עד שניתן יהיה לקבוע את רצונם של הבוחרים. נערך משאל רשמי, נקבע שהרוב לא תמך בהצעת החוק, וכך המשיך רוברטסון בכהונתו.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה שב רוברטסון לאבינגדון. במהלך תקופת השיקום הוא היה חבר "ועדת התשעה" (אנ') בהנהגתו של אלכסנדר סטיוארט, ששאפה להשיב את וירג'יניה אל חיק האיחוד. על סדר היום הייתה החוקה החדשה של המדינה, שכללה סעיף למניעת זכות הבחירה מאנשי הקונפדרציה לשעבר, סעיף שלא נכלל בתנאי הכניעה. הוועדה ניהלה בהצלחה משא ומתן עם הנשיא יוליסס ס. גרנט ועם אחרים בממשלה הפדרלית על הצבעה נפרדת על סעיף זה. הסעיף נפל, אך שאר סעיפי החוקה החדשה (ללא הסעיפים של החוקה הקודמת שנגעו לעבדות) אומצו, כך שווירג'יניה התקבלה מחדש לאיחוד.
לאחר מלחמת האזרחים החלו כמה סופרים ממדינות הצפון לפקפק בסיפור ההצלה של קפטן ג'ון סמית' ופוקהונטס, והטילו ספק בתפקיד ההיסטורי שלהם ושל בעלה של פוקהונטס, ג'ון רולף. ההיסטוריון מאוניברסיטת הרווארד, הנרי אדמס, ששירת כמזכירו של אביו, צ'ארלס פרנסיס אדמס האב (אנ'), שגרירו של לינקולן לבריטניה במהלך המלחמה, סייע למתכחשים. רוברטסון ציין את עובדת היותו צאצא של ג'ון אדמס, יריבו של ג'ון רנדולף, שהיה צאצא של פוקהונטס. יחד עם כמה אנשי וירג'יניה שהשיבו להאשמות, פרסם רוברטסון את הספר "פוקהונטס המכונה מטואקה וצאצאיה מנישואיה לג'ון רולף". התיזה שלו בספר עלתה בשל העובדה שצאצאיה של פוקהונטס היו אישים בולטים, וכן היא בעצמה. במעקב אחרי הצאצאים, שעליהם נמנו המשפחות הראשונות של וירג'יניה, כולל משפחות בולינג, ברנץ', לואיס, רנדולף ופייג', וכן משפחתו של רוברטסון, הוא כתב, "היסטוריה, שירה, ואומנות התחרו אלו באלו בהצגת שמה מאז ועד היום עם הילה של בהירות עילאית".
וינדהאם רוברטסון נפטר באבינגדון ב-11 בפברואר 1888. הוא נטמן ליד קברי הוריו בבית הקברות קוב שבעיירה אנון, מחוז צ'סטרפילד, וירג'יניה.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1637-1638
הערות שוליים

↑  Robertson, Wyndham (1986). Pocahontas, alias Matoaka, and Her Descendants through Her Marriage with John Rolfe. Baltimore, Maryland: Genealogical Publishing Co., Inc. pp. 40-41.
↑  "Guide to the Wyndham Robertson Papers 1768-1925". Archived from the original on September 8, 2018.
↑  Robertson, Wyndham (1986). Pocahontas, alias Matoaka, and Her Descendants through Her Marriage with John Rolfe. Baltimore, Maryland: Genealogical Publishing Co., Inc. p. 81.
1 2 3  Robertson, Wyndham (1986). Pocahontas, alias Matoaka, and Her Descendants through Her Marriage with John Rolfe. Baltimore, Maryland: Genealogical Publishing Co., Inc. p. 82.
↑  Tyler, Lyon Gardiner (1884). The Letters and Times of the Tylers. Richmond, Virginia: Whittet & Shepperson, p. 464.
↑  Robertson, Wyndham (1986). Pocahontas, alias Matoaka, and Her Descendants through Her Marriage with John Rolfe. Baltimore, Maryland: Genealogical Publishing Co., Inc. pp. 82-83.
↑  Robertson, Wyndham (1986). Pocahontas, alias Matoaka, and Her Descendants through Her Marriage with John Rolfe. Baltimore, Maryland: Genealogical Publishing Co., Inc. p. 83.
↑  Birchfield, Stan. "Did Pocahontas Save Captain John Smith?". Archived from the original on May 20, 2009.
↑  Fishwick, Marshall. "Was John Smith a Liar?". AmericanHeritage.com. Archived from the original on June 24, 2006.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1046666541  ISNI: 0000 0000 7367 818X  LCCN: nr88001250  SNAC: w6ff43gc  VIAF: 7762499   WorldCat (עם VIAF): 7762499 
שער ספרו של רוברטסון, "פוקהונטס המכונה מטואקה וצאצאיה מנישואיה לג'ון רולף".
סאנוק

סאנוק (בפולנית: Królewskie Wolne Miasto Sanok, העיר החופשית המלכותית סאנוק; באוקראינית: Cянік, סאניק; ביידיש: סאָניק, סוניק) היא עיר במחוז ז'שוב בדרום פולין (בחבל פודקרפצקיה), באזור הידוע כגליציה המערבית. העיר ממוקמת על שפת הנהר סאן, כ-52 ק"מ מדרום לפשמישל, למרגלות הרי הקרפטים. מספר תושביה, נכון ל-2021, הוא כ-35,500.
ההיסטוריה של סאנוק מתחילה לפני כ-1,000 שנים בימי הביניים, אז הייתה תחנה חשובה על דרכי המסחר. בעיר התגוררו פולנים, יהודים ובני מיעוטים אתניים אחרים. סאנוק הייתה אחת אחת העיירות היהודיות הראשונות שהותקפו עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין במסע התעללות חורבן ורצח. בהמשך המלחמה עברה העיר לידיים סובייטיות אך לאחר מכן חזרה לידיים גרמניות. הקהילה היהודית עברה מסעות טבח בזקנים ובילדים, ולבסוף הושמדה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
העיר סאנוק החלה להתגבש כעיר במאה ה-11. מיקומה, בצומת דרכים בין המדינות רותניה, הונגריה ופולין הפך את העיירה לסלע מחלוקת, אך זיכה אותה גם במעמד של מרכז אדמיניסטרטיבי חשוב. בתעודות מהמאה ה-12 כונתה סאנוק Ziemia Sanocka, אדמות סאנוק. בשנת 1340 צורפה העיר לממלכתו של המלך הפולני קז'ימייז' הגדול, אך עם אובדן עצמאותה של פולין ב-1772 עברה סאנוק לידי ממלכת אוסטרו-הונגריה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-1918, זכתה פולין שוב לעצמאות וסאנוק שבה לחיקה.
היסטוריה > יהודי סאנוק

סאנוק הפכה לעיר מחוז גדולה ב- 1921 כשסופחו אליה שורה של יישובים סמוכים: פוסדה סנוצקה, דומברובקה, פולסקה, דומברובקה רוסקה וויטוסטבו. מספר תושבי העיר המורחבת היה 12.261 נפש, מהם 4391 יהודים, 31.25%, רובם משפחות חסידיות. בעיירה היו ארבעה בתי כנסת רשמיים, שנים מהם בתי מדרש של חצרות חסידיים גדולים.
משנת תרי"ח {1858} ועד לשנת תרנ"ד {1894} כיהן ברבנות העיר רבי יהודה יצחק פרנקל מחבר הספר "מעט מים" על חידושי אגדה, וספר "מחיר חלב" חידושי הלכה, והוא תיקן תקנות נכבדות בעיר, כמו כן השכין שלום בין בעלי מחלוקת אשר איימו לפצל את הקהילה.
עם כיבושה של העיר ב-8 בספטמבר 1939, במלחמת העולם השנייה, על ידי גרמניה חיילים פולנים בני המקום נעצרו ונלקחו למחנות שבויים. בראש השנה ה'ת"ש (14 בספטמבר 1939) הותקפה העיירה, יהודיה רוכזו בכיכר המרכזית ועונו. הוכרז גטו והוקם יודנראט באותו היום. הגרמנים תיעדו את ההתקפה ותמונות ממנה שרדו ופורסמו. זמן קצר לאחר מכן נשרפו גם ארבעה בתי כנסת במקום. אחד היהודים שניסה להציל ספר תורה הושלך אל מותו לתוך המבנה הבוער. ביום רביעי, ערב סוכות ה'ת"ש (ה-26 בספטמבר 1939) הגסטפו גירש חלק מיהודי העיירה יחד עם רוב יהודי העיירה הסמוכה זצאווה, לעברו המזרחי של נהר הסן אל שטח ברית המועצות ומשם גורשו על ידי השלטון הסובייטי לסיביר. שם קצין הגסטפו הגרמני היה ברנדט. יום קודם לכן הגיע לסאנוק ודרש מראש הקהל היהודי רשימה של כ-200 היהודים השוהים בזצאווה.
עם הפלישה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, הגרמנים הציבו את תותחיהם בשכונה היהודית של סאנוק ובאש החוזרת רבים היו הנפגעים היהודים. ביום שישי ה-27 בספטמבר חצו את נהר הסן לצד הסובייטי של העיירה. היהודים הוכרזו כקומוניסטים, והגיעו לעיירה ידיעות על טבח בערים אחדות בסביבה ביניהם סמבור. בשבת ה-27 בדצמבר 1941 הוכרז צו המחייב את היהודים למסור את הפרוות וביגוד חורף. נערך חיפוש ויהודים אחדים נעצרו בטענות של מה-בכך, ונשלחו למחנות ריכוז. 17 יהודים נתפסו מתפללים במניין, ונשלחו למחנה טרנוב ומשם לאושוויץ.
בחורף 1942 יחידת גסטפו גרמנית וביניהם הסוכנים פוגט, קרוצמן ומולר, עברו בבתי היהודים וירו למוות בכל הנכים כולל ילדים. הירי האקראי ביהודים בעקבות טענות שונות הלך וגבר. בשבת ה-22 ביוני הייתה התעללות ביהודי הסביבה שנקראו לקבל חותמת אישור תעסוקה בתעודת הזהות שלהם, וחלקם נרצח במקום. בהוראת המפקד החדש שוחררו אלו שלא היה ברשותם את האישור, אולם למחרת נעצרו 14 יהודים אחרים שברשותם היה האישור ונרצחו.
ב-22 ביולי 1942 הגיעה הוראה לרכז את יהודי הכפרים הסמוכים בעיירות הגדולות יותר, וביניהם בגטו בסאנוק. יהודים אמידים נקראו לחתום על העברת בעלות על רכושם לטובת הגרמנים. ביום שישי ב-10 בבוקר, ה-4 בספטמבר 1942, הודבקו כרזות ברחבי העיירה המורים לכל היהודים לעבור לזצלאו תוך שלושה ימים. למקום זה הועברו גם יהודי בוקצו, אוסטריק, לשקו ולוטובישקה. 600 מזקני היהודים ממקומות אלו נקברו חיים בבורות המתה, בסביבות תאריך זה.
בין ה-7 בספטמבר ל-10 בספטמבר 1942 (יומיים לפני ראש-השנה ה'תש"ב) נשלחו 17,000 היהודים מזלצלווה וביניהם יהודי סאנוק, אשר בשנת 1941 מנה גטו סאנוק כ-10,000–13,000 יהודים, אל מחנה ההשמדה בלז'ץ ושם נרצחו עם הגעתם.
היסטוריה > אחרי מלחמת העולם השנייה

במפקד תושבים ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, מנתה סאנוק 11112 נפש. חלק מהיהודים השורדים שחזרו לסאנוק הותקפו ונהרגו בה לאחר המלחמה. כיום אין בעיירה יהודים.
ערים תאומות

ישראל קריית אונו, ישראל
גרמניה ריינהיים, הסה, גרמניה
הונגריה ג'נג'ש, הונגריה
שוודיה אסטרסונד, שוודיה
אוקראינה קמניץ-פודולסקי, אוקראינה
הערות שוליים

↑  סאנוק - עיירה יהודית בפולין (באנגלית), אתר העיירות היהודיות Shtetlinks (כיום JewishGen-KehilaLinks)
↑  ספר יזכור לקהילת סאנוק, בספריית העיר ניו יורק, עמ' 393
↑  יד ושם - יהודי העיירה סאנוק מרוכזים בכיכר, ראש השנה ת"ש
1 2 3 4 5  ספר היזכור לקהילת סאנוק האתר כולל ארבע תמונות של מגורשי סאנוק בזצלאו וגירושם השני למחנה בלזץ. (אנגלית, אתר תולדות היהודים)
↑  בעידותו, מרדכי זילברמן מוסר שרבים מיהודים מבוגרים אלו לבשו תכריכים, את הקיטל, או חבשו תפילין, ביודעם כי הולכים הם אל מותם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557712505171  GND: 1051089344  LCCN: n86030866  MusicBrainz: a999047b-6e5d-4ed4-bf36-57652e0f69f0  NKC: ge229434  VIAF: 137287468   WorldCat (עם VIAF): 137287468
פולין קולינס

| --- | --- |

פולין קולינס בנובמבר 2012
 לידה:  3 בספטמבר 1940 (בת 84) אקסמות, דבון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1963
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון  Sacred Heart High School 
 בן או בת זוג:  ג'ון אלדרטון (22 במאי 1970–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס מיוחד של עולם התאטרון (1989)  קצינה במסדר האימפריה הבריטית (2001)  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר (1989)  פרס אוליבייה  פרס דרמה דסק לשחקנית הטובה ביותר במחזה 
 פרופיל ב-IMDb
 
פולין קולינס (באנגלית: Pauline Collins; נולדה ב-3 בספטמבר 1940) היא שחקנית אנגלייה זוכת פרס באפט"א ופרס טוני והייתה מועמדת לפרס אוסקר. ידועה בעיקר מתפקידיה בסדרת הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים" ומהסרט "שירלי ולנטיין".
ביוגרפיה

פולין קולינס נולדה באקסמות שבמחוז דבון באנגליה למשפחה ממוצא אירי-קתולי, וגדלה בקרבת ליברפול. היא למדה בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama" שבלונדון. עד 1962 הייתה מורה ואז פנתה לקריירת משחק. הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה בשנת 1962 בעיר וינדזור במחזה "A Gazelle in Park Lane", ובווסט אנד הופיעה לראשונה ב-1965, במחזמר "Passion Flower Hotel", הופעה שבעקבותיה קבלה תפקידים רבים על הבמה. סרט הקולנוע הראשון שבו השתתפה היה "Secrets of a Windmill Girl" מ-1966.
ב-1967 שיחקה בתפקיד סמנתה בריגס בסדרה "The Faceless Ones" (חסרי הפנים) מתוך סדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו". היא סרבה להצעה לשמש כמלווה של הדוקטור בהמשך הסדרה.
ב-1969 הופיעה עוד בטלוויזיה באופרת סבון רפואית בשם "Emergency - Ward 10" וכן בפרק הפיילוט של הסיטקום "The Liver Birds".
התפקיד שהפך את קולינס לשחקנית מוכרת היה בדמות המשרתת שרה בסדרת הדרמה של ITV משנות השבעים "על אדונים ומשרתים". דמותה של שרה הופיעה בקביעות בשתי העונות הראשונות של הסדרה, ובעונה השנייה השתתף גם בעלה ג'ון אלדרטון. השניים כיכבו מאוחר יותר בסדרת ספין אוף של "על אדונים ומשרתים" שנקראה "תומאס ושרה" (1979). הם הופיעו יחד גם בסיטקום "No, Honestly", וכן בכמה עיבודים שנעשו לסיפורים קצרים מאת פ. ג. וודהאוס בין השנים 1975 ו-1978.
ב-1988 החלה קולינס להופיע בלונדון בהצגת היחיד "שירלי ולנטיין". ב-1989 העלתה את אותו מופע בברודוויי וגם כיכבה בסרט הקולנוע באותו שם שנעשה לפי המחזה. על תפקידה זה זכתה בפרס טוני ובפרס באפט"א וכמו כן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב. היא הייתה מועמדת לפרס באפט"א גם ב-1973 על תפקידה בסדרת הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים".
אחרי "שירלי ולנטיין" הופיעה קולינס שוב בטלוויזיה לצדו של בעלה בסדרת הדרמה של ITV ‏"Forever Green", העוקבת אחרי קורותיו של זוג נשוי העובר עם ילדיו מן העיר להתחיל בחיים חדשים בכפר. 18 הפרקים של הסדרה שודרו מ-1989 ועד 1992.
בין תפקידיה בקולנוע היו תפקידים בסרטים "עיר של אושר" (1992), "האומץ של אמא" (1995), "לחיות בצל הכבוד" (1997), וב-"Mrs Caldicot's Cabbage War" ‏(2001) שוב לצידו של ג'ון אלדרטון בעלה. ב-1999 וב-2000 כיכבה קולינס בסדרת הטלוויזיה "השגריר", שבה גילמה את שגרירת בריטניה באירלנד.
ב-2002 שיחקה ב-"Man and Boy", עיבוד דרמטי לספרו רב-המכר של הסופר טוני פרסון. ב-2005 השתתפה בתפקיד מיס פלייט בעיבוד של ה-BBC לרומן של צ'ארלס דיקנס, "בית קדרות".
בשנת 2006 חזרה קולינס להופיע בסדרה המחודשת של דוקטור הו. היא גילמה את דמותה של המלכה ויקטוריה בפרק "Tooth and Claw", שבו הדוקטור נלחם באיש זאב והמלכה ויקטוריה מחליטה לייסד את "טורצ'ווד". עוד ב-2006 הופיעה בסדרת הטלוויזיה Extinct (נכחד), שבה הופיעו שמונה ידוענים בקמפיין להצלת חיות נכחדות. קולינס ייצגה את הטיגריס הבנגלי וזכתה ברוב קולות המצביעים. ב-2007 שיחקה בתפקיד הפיה הטובה בגרסת פנטומימה של אגדת סינדרלה בתיאטרון "אולד ויק" שבלונדון.
קולינס קבלה תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) ב-2001.
ב-1969 התחתנה עם השחקן ג'ון אלדרטון. היא חיה בהמפסטד שבלונדון עם בעלה ושלושת ילדיהם, ניקולס, קייט וריצ'רד. לקולינס יש בת מבוגרת יותר, לואיז, שנמסרה לאימוץ. השתיים נפגשו כשלואיז הייתה בת 22, וקולינס כתבה ספר - "Letter to Louise", אודות החוויות שלה.
פרסים

זכתה בפרס לורנס אוליבייה כשחקנית הטובה ביותר
זכתה בפרס טוני כשחקנית הטובה ביותר במחזה
זכתה ב-Theatre World Award עבור הופעת בכורה מעולה בברודוויי
זכתה ב-Drama Desk Award עבור הופעה מעולה במחזה
זכתה ב-Outer Critics Circle Award כשחקנית הטובה ביותר
זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע
ויליאם הודג'ס מאן

ויליאם הודג'ס מאן (באנגלית: William Hodges Mann;‏ 30 ביולי 1843 –  12 בדצמבר 1927) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1899–1910, ולאחר מכן ועד 1914 כמושל וירג'יניה ה-46, אחרון מושלי המדינה שלחם בשורות צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית.
ראשית חייו

ויליאם הודג'ס מאן נולד בוויליאמסבורג שבווירג'יניה כבנם של ג'ון ומרי הנאטר באוורס מאן. היה לו אח בכור, אדווין מארי מאן, שנולד במחוז דלאוור שבמדינת ניו יורק, ושכמו אחיו היה שופט לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית. אביהם נפטר, ואימם נישאה מחדש לאדם בשם טרוטר, שנפטר ב-1893. ויליאם מאן התחנך באקדמיית ויליאמסבורג המקומית, ולאחר מכן באקדמיית בראונסבורג, בית ספר תיכון פרסביטריאני בבראונסבורג שבמחוז רוקברידג' בעמק שנננודה.
מאן היה נשוי פעמיים. בפעם הראשונה לסאלי פיצג'רלד מאן, ובהמשך לאטה אדלו דונאן מאן, שממנה נולדו לו בניו, סטיוארט דונאן מאן וויליאם הודג'ס מאן הבן.
מלחמת האזרחים

כשהיה מאן בן 16, הוא מונה כסגן הפקיד של מחוז נוטוויי שבחלקה הדרומי של וירג'יניה. ב-20 באפריל 1861 הוא עזב ושב לוויליאמסבורג, והתגייס לפלוגה E של רגימנט הרגלים ה-12 של וירג'יניה, יחד עם אחיו אדוארד וג'ון, שהיה סגן פקיד בית המשפט של פיטרסבורג. כל השלושה שרדו את מלחמת האזרחים האמריקאית, וג'ון שוחרר בסוף יולי 1861 כדי לשוב לתפקידו הפקידותי. בתחילה אבטח הרגימנט ה-12 את המספנה ואת הנמל החיוניים של נורפוק, ואת העיר פיטרסבורג, שהייתה צומת רכבות חשוב ונקודת שינוע. ב-1862, בתגובה למערכת חצי האי, היה הרגימנט לחלק מהבריגדה של ויליאם מהוני (אנ') בגיס של ג'יימס לונגסטריט בארמיית צפון וירג'יניה (אנ'). לאחר מכן הוא השתתף בכמה מערכות מרכזיות, הוא שירת זמן קצר כפקיד במחלקת האוצר של הקונפדרציה בריצ'מונד. בהמשך היה מאן לסייר מאחורי קווי האויב, וב-1863 נשבה על ידי צבא האיחוד, אך נמלט, ושירת שוב במהלך המצור על פיטרסבורג (אנ'). כשהחלים באופן חלקי מפציעותיו, חידש מאן את עיסוקו כסגן פקיד מחוז נוטוויי עם סיום המלחמה.
לאחר המלחמה

לאחר כניעתו של הגנרל רוברט אדוארד לי בקרב אפומטוקס, החל מאן ללמוד משפטים בקריאה עצמית. ב-1867 הוא החל לעסוק בעריכת דין במחוז נוטוויי, והיה מעורב בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית, ובסופו של דבר היה חלק מהמנגנון שאורגן על ידי מי שלימים היה סנאטור, תומאס ס. מרטין (אנ'). ב-1890 נבחר מאן על ידי האספה הכללית של וירג'יניה כשופט בית המשפט של מחוז נוטוויי, אך קריירה שיפוטית זו הייתה קצרת ימים.
סנאטור בווירג'יניה

ב-1899 נבחר מאן לייצג את מחוזות נוטוויי, לוננבורג, וברנזוויק בסנאט של וירג'יניה, אליו הוא נבחר כמה פעמים נוספות וכיהן בו עד 1910. הוא היה יושב ראש הוועדה להגהת החוקים של וירג'יניה. ב-1906 הוא הגיש חקיקה לבניית 450 בתי ספר תיכוניים בווירג'יניה, הצעד המימוני החינוכי הפרוגרסיבי ביותר באותה תקופה. מאן גם קידם את חוק היובש, אך רק ברמה המדינתית. "חוק מאן" שהוא ניסח, הוביל לסגירת כ-800 ברים במחוזות שלא נהנו מהגנת המשטרה.