stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צמרת (ארגון נוער)
חזון תנועת צמר"ת > עקרונות התנועה > תנועה מחנכת

תנועת צמר"ת רואה בדור הצעיר ובנוער כמחוללי השינוי בחברה. התנועה שואפת להכשיר את הנוער להיות גורם מנהיג ומוביל המתווה דרך לחברה כולה. התנועה מחנכת את חבריה לכונן חברה ישראלית משותפת על בסיס ארבעת ערכי היסוד מהן מורכב
שמה:
ציונות: חברי התנועה יחזיקו בתפיסות עולם ציוניות ויפעלו להעמיק בהבנת הערכים, התרבות, המסורת וההיסטוריה היהודית, הכרה בזרמי ציונות שונים והוגי דעות ציונים מובילים. החברים יפעלו לקידום עשייה ציונית לאור האתגרים העכשוויים. התנועה תפעל לפיתוח הרעיון הציוני ולחיזוקה של החברה הישראלית הלכה למעשה.
מנהיגות: חברי התנועה יהיו בעלי דעה והשפעה על סביבתם. החברים ישאפו לקחת מקום של הובלה בתחומים בהם יש ביכולתם לסייע ולתרום לחברה. דגש רב ניתן על מנהיגות חינוכית וערכית. בני הנוער הפעילים בתנועה הם הגורם המוביל והמניע את פעילותה.
רעות: חברי התנועה מגיעים מרקעים והשקפות עולם שונות ומגוונות. חברי התנועה יהיו קשובים וסובלניים לדעות, לצרכים ולתפיסות העולם השונות והייחודיות של חבריהם. חברי התנועה יפעלו לקיים קבוצת חברתיות מגוונות הבנויות על תחושת השייכות והערבות ההדדית בין החברים. התנועה פועלת ליצירת חברה ישראלית מגוונת ומאוחדת.
תרומה לחברה': חברי התנועה יהיו רגישים לסביבתם, וישאפו לתרום ככל יכולתם לזולת, לקהילה ולחברה. לצד זאת התנועה שואפת להשפיע במישור הלאומי והמקומי ליצירת ערבות הדדית וצדק חברתי, תוך חיזוק ערך ההתנדבות והמחויבות העמוקה לעזרה לזולת.
חזון תנועת צמר"ת > עקרונות התנועה > חברה משותפת

החברה הישראלית מורכבת מפסיפס רחב של אנשים בעלי זהויות מגוונות, מוצאים, תפיסות עולם דתיות, ואורחות חיים שונות. תנועת צמר"ת פועלת לחיזוק החברה הישראלית כחברה מגוונת ומאוחדת הנותנת מקום של כבוד לתפיסת עולם ואורחות חייו של כל אחד. התנועה מאמינה כי חברה מגוונת ומאוחדת היא חברה חזקה ובנוסף עשירה מבחינה רוחנית. תנועת צמר"ת רואה ערך רב בשונות בין חבריה ושואבת מכך כוח לעשייתה. חברי התנועה ומוביליה יהיו סבלניים כלפי הגישות השונות ויהיו קשובים לדעות חבריהם ולצורכיהם.
חזון תנועת צמר"ת > עקרונות התנועה > תנועה קהילתית

תנועת צמר"ת רואה בנוער כחלק מוביל ובלתי נפרד מהקהילה. התנועה רואה במרחב הקהילתי כר פורה לפעילותה החברתית ולליכוד החברים בה לחיי רוח ועשיה משותפים. התנועה מאמינה כי חיי קהילה פעילים ועשירים הם עוגן למעורבות חברתית ונתינה משמעותיים אצל הפרט. התנועה פועלת בשיתוף מלא עם קהילות ואף יוזמת היווצרות קהילות בעלות חיי עשיה עשירים ותורמים לסביבתן.
מתוך אמונה בכוחנו, יפעלו חברי תנועת צמר"ת ביחד למען כינון חברה ישראלית מגוונת ומאוחדת, ולעיצוב סדר יום ציבורי.
בנושאים חברתיים וציוניים מהותיים. כל זאת מתוך לימוד, בירור והעמקה בערכי התנועה.
מדריכי ארגון צמרת בקורס "מנהיגות ב'"
מחזור ו' של גרעין שנת השירות בסדרת דרום, דצמבר 2012
קהילת יהודי פשמישל

הקהילה היהודית בפשמישל בדרום מזרח פולין, הייתה קיימת ברציפות מהמאה ה-10 ועד להשמדתה בשואה.[דרוש מקור]
הקהילה מנתה בשיאה כ-17,000 יהודים.
גאוגרפיה

העיר פְּשֶׁמִישְׁל (בפולנית: Przemyśl, ביידיש: פשעמישל ובכתבים הרבניים: פרעמיסלא) היא עיר בגליציה, כיום בדרום-מזרח פולין.
תולדות הקהילה היהודית בפשמישל

העיר פשמישל קיימת לפחות מהמאה ה-10, והייתה לעיר ראשית מכיוון שהייתה על פרשת דרכים. בייחוד התפתחה במחצית השנייה של המאה ה-19, לאחר שחוברה במסילת ברזל אל קראקוב ב-1860 ואל הונגריה ב-1872. לביסוס מעמדה גרמה גם בניית מבצר אסטרטגי רב-ערך ב-1876.
ידיעות על יהודים המתגוררים בעיר קיימות החל משנת 1437, אך מקובל להניח שכבר במאות ה-10 וה-11 נמצאה תחנה מסחרית יהודית בעיר. מעמדם של היהודים הובטח על ידי פריבילגיות מטעם מלכי פולין, אך התחרות המסחרית בין הנוצרים ליהודים בעיר הובילה מספר פעמים לפרעות ביהודים (בשנים 1561, 1628, 1630 (שבה הועלה יהודי על המוקד בעקבות עלילת חילול לחם הקודש, יום מותו נקבע ליום צום בקהילת פשמישל לדורות), ו-1746.
חכירת טחנות קמח על ידי יהודים הייתה מוכרת בפשמישל עוד מהשנים 1564–1570 אז חכרו יהודים בשם יעקב, גנסון, והוסקו, טחנת קמח גדולה. ב-1617 אף חכר יעקב המכונה "הונדל" את כל טחנות הקמח באזור פשמישל. יזם בשם פרנקל הקים במאה ה-19 טחנת קמח מונעת בקיטור, שהייתה מן הגדולות במזרח גליציה, ואשר עבדו בה ב-1866 כ-60 פועלים לא יהודים וכ-10 פקידים יהודים. כן הייתה טחנת קמח קטנה של יהודי בשם נוסבוים אשר הוקמה ערב מלחמת העולם הראשונה.
הקהילה היהודית עד מלחמת העולם השנייה

רוב המפרנסים היהודים חיו על המסחר והמלאכה הזעירה, על הדוכנים בשוק והרוכלות בכפרי הסביבה. אך היו גם מספר קטן של עשירים, כולל בנקאים, בעלי בתים ועסקים שונים, כן יצוין כי במהלך המאה ה-19 הוקמו על ידי יהודים בעיר מספר מפעלים בתחום הגומי, קרטונים, פקקים ועוד.
בשנת 1921, חיו בעיר 18,360 יהודים מתוך 47,958 תושבים (38%).
בעיר היה בית כנסת גדול וכן בית קברות יהודי עוד מהמאה ה-16 (בית קברות זה נחרב והוא כיום מגרש ריק). הקהילה היהודית הייתה פעילה ותמכה במוסדות שונים בתחום החינוך, הבריאות והרווחה לקהילה היהודית, ובייחוד סעד וצדקה לנזקקים.
פעילות ציונית בעיר החלה בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובייחוד עם הקמת אגודת ציון בשנת 1893. בעיר פעלו מוסדות ציוניים וכן תנועות נוער. בסיכום שנמצא בידינו אודות תנועת "גורדוניה" בפשמישל, מופיע שמה של מניה שולדנפרי (בתו של אנשל שולדנפרי. לאחר נישואיה: מניה רמרז) כאחת המדריכות בקן. חניכי התנועה כולל מניה עלו לארץ והקימו מספר יישובים ובהם קיבוץ חולדה, בו התגוררה מניה עם משפחתה לאחר עלייתה ארצה.
בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הופיעו בעיר ניצני אנטישמיות שהיו כמבשרי רעות לקראת ההתרחשויות בעיר במהלך מלחמת העולם הראשונה ובשואה.
בתחילת שנת 1915 הוציא המפקד הרוסי שכבש את העיר צו, על פיו כל היהודים חייבים להתפנות מהעיר בתואנה ש"על פי החוק הרוסי אסור ליהודים להתגורר בעיר מבצר". היהודים נאלצו לעזוב את העיר ולהפקיר את בתיהם, עד לכיבושה מחדש על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי מספר חודשים לאחר מכן. כאשר שבו מצאו כי בתיהם נהרסו ורכושם נשדד, כאשר המקומיים טענו כי "הכל נעשה בידי הרוסים".
בשנת 1919 נערך פוגרום בקרב היהודים על ידי חיילים וקצינים מהצבא הפולני, בתואנה שהיהודים שיתפו פעולה עם האוקראינים בתקופה הקצרה של הרפובליקה האוקראינית העצמאית. בין המלחמות השקט חזר על כנו, אך המצב הכלכלי התדרדר מאוד, בשל מספר סיבות: האינפלציה של ראשית שנות ה-20, עלייה בתחרות מצד ערים אחרות בפולין, ירידה בחשיבותה של העיר שהובילה לירידה בביקוש לתעשייה ושירותים, וכן תחרות עזה מצד קואופרטיבים נוצריים אשר לעיתים יצאו בחרם גלוי כנגד היהודים (אשר ניסו בתגובה להתאגד בעצמם). בתקופה זו עלתה הפעילות הפוליטית כולל הציונית בקרב הקהילה היהודית, ואף התפרסמו מספר כתבי עת ליהודים בעברית, יידיש ופולנית.
תקופת השואה

בסוף שנות ה-30 התעמולה האנטישמית הלכה וגברה עד כדי אלימות, ובימים 17 בספטמבר עד 19 בספטמבר 1939 נרצחו 102 יהודים. במהלך מלחמת העולם השנייה העיר נכבשה בתחילה על ידי הצבא האדום, אשר הגלה כמות גדולה של יהודים לברית המועצות. אולם ב-28 ביוני 1941 העיר נכבשה על ידי הגרמנים, אשר החלו מייד בהפרדת היהודים, התעללות ומשלוח לעבודות כפייה. מצב היהודים הלך והתדרדר כולל מעשי הרג ושליחת קבוצות גדולות של יהודים למחנות עבודה. ב-15 ביולי 1942 הוקם הגטו היהודי, אליו הוכנסו גם יהודים מישובי הסביבה. ב-27 ביולי 1942 רוכזו בכיכר השוק אלפי יהודים, מהם נשלחו 7,000 להשמדה במחנה בלז'ץ. 3 ימים לאחר מכן, נשלחו 6,000 יהודים נוספים. קשישים וחולים שלא יכלו להתייצב בכיכר השוק, הוצאו מבתיהם ונרצחו ביריות באחד מרחובות הגטו. רכושם של הנרצחים נשדד מהם ונשלח לגרמניה. ב-11 באוגוסט 1942 נשלחו להשמדה בבלז'ץ 4,000 יהודים נוספים. מנקודה זו ואילך הגרמנים פעלו "לצמצם" עוד ועוד את כמות המתגוררים בגטו באמצעות עבודות פרך והוצאות להורג שרירותיות. עד 10 בספטמבר 1943 הסתיימה השמדתם של כמעט כל יהודי פשמישל, למעט בודדים (בעיקר בעלי אמצעים או משפחות מחוץ לעיר) שהצליחו להסתתר.
ב-27 ביולי 1944 שוחררה העיר על ידי הצבא האדום. רוב יהודי פשמישל ששרדו או חזרו מברית המועצות אחרי המלחמה לחפש את קרוביהם, עזבו את העיר, חלקם הגדול לארץ ישראל.
ראו גם

בית הכנסת טמפל (פשמישל)
הערות שוליים

↑  עורכים: דנוטה דומברובסקה, אברהם ויין, אהרון וייס, פנקס הקהילות: פולין, כרך שני - גאליציה המזרחית, ירושלים: יד ושם, 1980
↑  יד ושם, פשֶמישל (Przemyśl)
בית הכנסת הגדול בפשמישל. נבנה בשנת 1594, ונחרב על ידי הנאצים בשנת 1941
בית הכנסת "החדש" בפשמישל. נבנה בשנת 1918. כיום: ספרייה
אבן מצבה בבית הקברות היהודי "החדש" בפשמישל. למעלה נכתב בעברית: "17 ב 18 וב 19 בספטמבר 1939, רצחו נאציים ברבריים 102 יהודים, שזה מקום קבורתם. מי יתן וינוחו על משכבם בשלום, ויהי זכרם ברוך." אחר כך זה מתורגם לפולנית ולאנגלית, ואחר כך רשימת 102 שמות.
קוראים לי חאן

| --- | --- |

 בימוי:  קארן ג'והאר 
 הופק בידי:  קארן ג'והאר, Gauri Khan, שאה-רוח' ח'אן 
 תסריט:  Shibani Bathija 
 עריכה:  Deepa Bhatia 
 שחקנים ראשיים:  שאה-רוח' ח'אן ג'ימי שרגיל Tanay Chheda Jennifer Echols קאג'ול ארנולד שוורצנגר 
 מוזיקה:  Shankar Mahadevan 
 צילום:  רבי ק. צ'אנדרן 
 מדינה:  הודו 
 חברת הפקה:  סרצ'לייט פיקצ'רס, Image Nation, רטפק-דיון אנטרטיינמנט, פוקס המאה ה-20, Star China Media, Fox 2000 Pictures 
 חברה מפיצה:  20th Century Fox, וודו, נטפליקס, הולו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2010 
 משך הקרנה:  155 דק' 
 שפת הסרט:  הינדי 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מתח, סרט מותחן, מותחן פשע, סרט בלשי, סרט פעולה, social film, סרט אפי, סרט רומנטי, סרט פשע 
 הכנסות באתר מוג'ו:   mynameiskhan
 דף הסרט ב־IMDb
 
קוראים לי חאן (באנגלית: My Name Is Khan) הוא סרט דרמה רומנטית הודי משנת 2010 בבימויו של קארן ג'והר ובכיכובם שלשאה-רוח' ח'אן וקאג'ול. הסרט עוקב אחר סיפורו של ריזוואן חאן, מוסלמי הודו-אמריקאי הסובל מתסמונת אספרגר, שיוצא למסע ברחבי ארצות הברית בעקבות אסון משפחתי, בניסיון לפגוש את נשיא ארצות הברית ולהבהיר שהיותו מוסלמי אינו עושה אותו לטרוריסט. הסרט זכה לשבחים רבים על הנרטיב הייחודי שלו ועל הביצועים המרשימים של השחקנים הראשיים.
הסרט הוקרן לראשונה באיחוד באיחוד האמירויות הערביות ב-10 בפברואר 2010 והועלה לאקרנים ברחבי העולם יומיים לאחר מכן על ידי אולפני המאה ה-20. הוא זכה לשבחי ביקורת נרחבים על הנושא, הבימוי, המוזיקה, התסריט, הצילום, המשחק והמסר החברתי שלו. הסרט הכניס 48.77 מיליון דולר, והפך לאחד הסרטים ההינדיים המרוויחים ביותר של 2010 ולסרט ההודי השני עם הרווחים ביותר של 2010. הוא קיבל מספר רב של פרסים ומועמדויות.
עלילה

ריזוואן חאן (שאה רוח' ח'אן) הוא מוסלמי הסובל מתסמונת אספרגר ומתגורר עם אמו במומבאי. לאחר מות אמו, הוא עובר לארצות הברית, שם הוא פוגש ומתאהב במנדירה (קג'ול), אם חד-הורית הודו-אמריקאית. השניים מתחתנים וחיים באושר עד שטרגדיה פוקדת אותם לאחר אירועי 11 בספטמבר 2001, כאשר בנה של מנדירה נרצח עקב אפליה דתית. מנדירה, שבורה מהאסון, מאשימה את ריזוואן ומבקשת ממנו לעזוב. בעקבות זאת, ריזוואן יוצא למסע חוצה יבשות לפגוש את נשיא ארצות הברית ולומר לו: "קוראים לי חאן, ואני לא טרוריסט."
צוות השחקנים

שאה-רוח' ח'אן בתפקיד ריזוואן חאן - גבר מוסלמי הסובל מתסמונת אספרגר שיוצא למסע ברחבי ארצות הברית בעקבות טרגדיה משפחתית.
קאג'ול בתפקיד מנדירה - אם חד-הורית שמתחתנת עם ריזוואן ונתקלת בקשיים לאחר מותו הטרגי של בנה.
סוניה ג'חאן בתפקיד האסינה חאן - אחותו של ריזוואן המתגוררת בארצות הברית.
ג'ימי שרגיל בתפקיד זאקר חאן - אחיו של ריזוואן.
זארינה והב בתפקיד רשידה - אשתו של זאקר ואמו של סם.
פרבין דאבאס בתפקיד סאם - בנה של מנדירה, שנרצח באירוע טראגי.
ביקורות

הסרט "קוראים לי חאן" זכה להצלחה גדולה הן בקופות והן בקרב המבקרים. הסרט זכה לשבחים על הביצועים של שאה רוח' ח'אן, שמילא תפקיד מאתגר ומרגש, וכן על הנרטיב המורכב שעסק בסוגיות של אפליה דתית, זהות, ותסמונת אספרגר. הסרט קיבל ציון של 80% באתר Rotten Tomatoes וציון של 50 מתוך 100 באתר Metacritic.
פיליפינים (עם)

פיליפינים (באנגלית: Filipinos) הם אנשים ילידים או מזוהים עם מדינת הפיליפינים. הפיליפינים באים מקבוצות אתנולינגוויסטיות שונות, שהם ילידי האיים או מהגרים. כיום, יש יותר מ-175 קבוצות אתנולינגוויסטיות, כל אחת עם שפה משלה, זהות, תרבות והיסטוריה. הזהות הפיליפינית המודרנית, הושפעה בעיקר מסין, ארצות הברית וספרד.
שמות

השם "פיליפיני" נגזר מהמונח הספרדי "לַאס אִיסלַאס פִילִיפִּינַאס" ("האיים הפיליפיניים"), השם שניתן לארכיפלג בשנת 1543 על ידי חוקר ספרד והכומר הדומיניקני רוי לופז דה וילאלובוס, לכבודו של פליפה השני מלך ספרד.
בתקופת הקולוניאליזם הספרדי שימש המונח פיליפינו לסיווג ספרדים שנולדו באיים הפיליפינים, ואילו העמים האוסטרו-אסייתים של האיים נקראו אינדיו.
העדר האות "F" באלפבית טאגאלוג (לפני 1987) גרם לאות "P" להחליף אותה. עם האימוץ הרשמי של האלפבית הפיליפיני המודרני, בן 28 אותיות, בשנת 1987, העדיפו את המונח פיליפינו (עם האות F) על פני פיליפינו (עם האות P).
לפעמים משתמשים ב"פיליפינו" כדי להתייחס לאנשים וב"פיליפינית" כדי להתייחס לשפה.
כינויים אחרים לעם הפיליפיני כוללים שמות: "Patria Adorada" (ספרדית עבור "מולדת אהובה"), כפי שהופיעה אצל חוסה ריזאל בשירו "Mi último adiós", "Bayang Pilipino" (טאגאלוג: "האומה הפיליפינית") או יותר פואטי "Sambayanáng Pilipino" (מונח רשמי בשפת טאגאלוג "האומה כולה / פיליפינים כולה").
היסטוריה > פרהיסטוריה

שרידי אדם קדמון שהתגלו בשנת 2007, מתוארכים ל־67,000 שנה. לפני כן, השרידים הקדומים ביותר שנמצאו בפיליפינים היו שברים מאובנים של גולגולת ועצם, שהתגלו בשנות ה-60 על ידי ד"ר רוברט פוקס, אנתרופולוג מהמוזיאון הלאומי. אנתרופולוגים שבדקו ממצאים אלה הסכימו שהם שייכים לבני אדם מודרניים. אלה כוללים את ההומו סאפיינס, שנפרד באמצע הפלייסתוקן, מהמין הומו ארקטוס.
המאובנים של "איש הטבון" נחשבים כשייכים לקבוצה שלישית של תושבים, שהתגוררו במערה בין 22,000 ל-20,000 לפנה"ס. מפלס המערה הקדום נמצא עמוק מתחת לשכבה שהכילה מכלולי אש ובישול ומתוארכים לפלייסטוקן העליון מלפני 45 או 50 אלף שנה. החוקרים אומרים כי אלה שרידי אדם עם ראש מונגולואיד, מ 40,000 שנה. מונגולואיד הוא המונח שבו אנתרופולוגים מגדירים את הקבוצה האתנית שהיגרה לדרום מזרח אסיה בתקופת ההולוקן והתפתחה לאוסטרונ-אסתים, קבוצה של אנשים דוברי מלאו-פולינזים כולל אלה מאינדונזיה, הפיליפינים, מלזי, וחלק מטייוואן.
תנודות בחופים קדומים בין 150,000 לפנה"ס ל-17,000 לפני הספירה קשרו את אזור הארכיפלג המלאי עם הים הדרומי-מזרחי והפיליפינים. הדבר איפשר את ההגירה העתיקה לפיליפינים מהים של דרום אסיה כ-50,000 לפנה"ס עד 13,000 לפנה"ס.
רוב הפיליפינים כיום הם תוצר של תהליך ארוך של אבולוציה ותנועת אנשים. לאחר ההגירה ההמונית דרך גשרי היבשה, נמשכו ההגירות בעזרת סירות בעידן הימי של דרום מזרח אסיה. הגזעים הקדומים נעשו הומוגניים ויצרו את הקבוצה המליאו-פולינזית אשר מאכלסת את רוב הארכיפלגים הפיליפינים, מלזים ואינדונזים.
היסטוריה > התקופה הקדומה (עד 1565)

מאז המאה ה-3 לפחות הקימו קבוצות אתניות שונות כמה קהילות. אלה נוצרו על ידי הטמעה של ממלכות פיליפיניות שונות. דרום אסיה ואסיה המזרחית יחד עם אנשי הארכיפלג האינדונזי וחצי האי מאלאיה, סחרו עם הפיליפינים והביאו את ההינדואיזם והבודהיזם לשבטי הילידים של הפיליפינים. רוב האנשים האלה נשארו בפיליפינים, שם הם נקלטו באיטיות בחברות מקומיות.
רבים מהברנגאי (מועצות הכפרים בפיליפינים) היו, במידה זו או אחרת, תחת השלטון של אחת ממספר האימפריות השכנות, ובהן האימפריות ברוניי, מלאקה, אינדיאנה צ'ולה, צ'אמפה והחמר. למעשה הן הקימו מערכת שלטון עצמאית משלהם. היו קשרי מסחר עם סומטרה, בורנאו, ג'אווה, קמבודיה, חצי האי מלאיה, הודו, סין, יפן, הודו וערב. כך נולדה בפיליפינים מדינה ימית המבוססת על סחר בינלאומי. דרך התפתחות הסחר הבינלאומי הם הפכו הומוגניים יותר מבחינה תרבותית במאה ה-4. התרבות הינדית-בודהיסטית והדת פרחו בקרב האצילים בתקופה זו.
בתקופה שבין המאה השביעית ועד ראשית המאה ה-15 צמחו מרכזי מסחר משגשגים רבים, שכללו ממלכות רבות בפילפינים כולל מפרץ מנילה, כך ממלכת לוזון אשר התמחתה במסחר עם מה שידוע כיום כדרום מזרח אסיה, ועם סין, יפן וממלכת ריוקיו באוקינאווה. החל מהמאה ה-9 מספר רב של סוחרים ערבים מהמזרח התיכון התיישבו בארכיפלג המאלאי והתחתנו עם אוכלוסיית הילידים המקומיים, במאלזיה, ברוניי, אינדונזיה, לוזון ועוד.
בשנים עד 1000 לספירה, היו כבר כמה ישויות מדיניות קיימות באיים, אבל לא הייתה ישות מדינית מאחדת המקיפה את כל הארכיפלג הפיליפיני. במקום זאת, האזור היה מנוקד על ידי מספר רב של ישויות אוטונומיות למחצה (הנעות בגודלן מכפרים ועד למדינות-ערים). הן נשלטו על ידי אצילים ושליטים מקומיים בעלי תארים שונים כראג'ים או סולטנים שהתחרו אחת בשנייה. במקרים מסוימים המבנה היה פאודלי בשליטת ממלכות רחבות יותר כמו ממלכת מנילה,
היסטוריה > מערכת הקסטות

Datu - הייתה האצולה שעמדה בראש החברה בעמים הפיליפינים השונים, בתקופה הטרום קולוניאלית.
Maharlika - היו בני המעמד הלוחם של עם הטאגאלוג. בעת מלחמה הם היו משרתים את datu שלהם בקרב. הם היו צריכים להתחמש על חשבונם, אבל מותר היה להם לשמור על השלל שהם לקחו. אף על פי שהיו קשורים באופן חלקי לאצולה, הלוחמים היו פחות חופשיים מבחינה טכנית מאשר בני קסטות אחרים, משום שלא יכלו לעזוב את השירות לאציל שלהם, מבלי לשלם לאציל סכום כסף גדול בזהב.
טימאווה - היו פשוטי העם החופשיים של לוזון שהיו יכולים להחזיק את אדמתם, ולא היו צריכים לשלם דמי חכירה קבועים, אם כי מעת לעת הם נאלצו לעבוד באדמת האציל ולעזור בפרויקטים ואירועים קהילתיים. הם היו חופשיים לשנות את נאמנותם לאציל אחר אם הם נישאו עם בני קהילה אחרת או אם החליטו לעבור ממקומם.
אליפין - בהווה, המילה alipin (או oripun) פירושה "עבדים", וכך גם הספרדים תרגמו את המונח. האליפינים לא היו עבדים במובן המערבי של המילה. הם לא נחטפו ונמכרו בשווקים. נכון יותר יהיה לקרוא להם אריסים. הם יורשים את חובות הוריהם, וניתן להעביר את חובותיהם מאדון אחד למשנהו. עם זאת, הייתה להם אפשרות לקנות את החופש שלהם. עניים יכלו להיות אליפינים מרצון, כי ראו בכך צורה של הגנה וסיוע ולא ענישה.
במאה ה-15 הביאו מיסיונרים וסוחרים ערביים והודים ממלזיה ואינדונזיה את האסלאם לפיליפינים, שם החליפו את הדתות המקומיות. לפני כן, אמונת שבטי הילידים של הפיליפינים הייתה תערובת של אנימיזם, הינדואיזם ובודהיזם.
כפרי ילידים, שנקראו "ברנגים", היו מאוכלסים על ידי מקומיים בכמה מעמדות חברתיים - אצולה, חופשיים, מעמד ביניים, אריסים, משרתים ועבדים. הם נשלטו על ידי שליטים שכונו בתוארים שונים: ראג'ה, דאטוס וסולטאנים. היו מעמדות של אצילים קטנים וכן של לוחמים. מסורת זו נמשכה גם בקרב הסוחרים הספרדים והפורטוגלים, אשר נישאו גם הם לאוכלוסייה המקומית.
היסטוריה > היישוב והשלטון הספרדי (1521–1898)

הגעתו של הנוסע הפורטוגזי פרדיננד מגלן בשנת 1521 מסמלת התחלת תקופה של ההתנחלות האירופית. בתקופת הקולוניאליזם הספרדי היו הפיליפינים חלק מ"ספרד החדשה", שנשלטה ממקסיקו סיטי. המתיישבים הספרדים הראשונים היו בעיקר חוקרים, חיילים, פקידי ממשלה ומיסיונרים דתיים שנולדו בספרד ובמקסיקו. רוב הספרדים שהתיישבו היו ממוצא אנדלוסי, אבל היו גם מתנחלים קטלאניים, מוריים ובסקים. מושלים ילידי ספרד, בעיקר ממוצא קסטיליאני, התיישבו באיים כדי לשלוט על הטריטוריה שלהם. רוב המתיישבים התחתנו עם בנותיהם של ראג'ים, דאטנים וסולטנים כדי לחזק את הקולוניזציה של האיים. בני המעמדות העליונים בתקופה הפרה-ספרדית, המשיכו להיות מעמד האצילים לאחר ההתיישבות הספרדית. במאות ה-16 וה-17, אלפי סוחרים יפנים היגרו גם הם לפיליפינים והשתלבו באוכלוסייה המקומית.
כחלק ממלחמת שבע השנים, כבשו הכוחות הבריטים את מנילה בין השנים 1762 ו-1764. החלק היחיד של הפיליפינים שהבריטים החזיקו בו היה אזור מנילה והנמל הימי העיקרי של קאוויט, שניהם ממוקמים במפרץ מנילה. המלחמה הסתיימה בחוזה פריז (1763) ב-1763. בסוף המלחמה לא ידעו החותמים על ההסכם שמנילה נכבשה על ידי הבריטים ומנוהלת כמושבה בריטית. כתוצאה מכך, לא נוסח בחוזה פריס, סעיף ספציפי בעניין הפיליפינים. והם נכללו בקטגוריה הכללית: "כל שאר האדמות שלא הוגדרו אחרת יוחזרו לאימפריה הספרדית". חיילים הודים רבים ומפקדיהם הבריטים נותרו במנילה ובחלקים נוספים של האיים. רובם התבוללו באוכלוסייה המקומית.
הגעתם של הספרדים לפיליפינים משכה גלי מהגרים חדשים מסין, והמסחר הימי פרח בתקופה הספרדית. הספרדים גייסו אלפי מהגרי עבודה סיניים שנקראו "סנגל" לבנות את התשתית הקולוניאלית באיים. מהגרים סינים רבים התנצרו, נישאו לא אחת עם המקומיות, אימצו שמות ומנהגים של הספרדים והתבוללו, אם כי הילדים שנולדו מנישואים בין פיליפינים וסינים המשיכו להיות מסומנים ברשומות רשמיות כ"מסטיסו דה סנגלי". בני התערובת הסיניים היו מוגבלים ברובה לאזור בינונדו עד המאה ה-19. בסופו של דבר הם התפשטו על פני שאר האיים, והפכו לסוחרים, בעלי קרקעות ומלווים בריבית.
כ 110 אוניות ביצעו את הסחר הימי מהפיליפינים למקסיקו בין 1565 ו 1815. עד 1593, כשלוש אוניות היו מפליגות מדי שנה מכל נמל להביא את העושר של הארכיפלג לספרד. קריאולים, אירופאים, מסטיסו, פורטוגלים, צרפתים, ומקסיקנים בעיקר מאמריקה הלטינית באו במגע עם הפיליפינים. נוצרים יפנים, הודים וקמבודים שנמלטו מרדיפות דתיות גם התיישבו בפיליפינים במהלך המאה ה-17 עד המאה ה-19.
עם חנוכת תעלת סואץ בשנת 1867, פתחה ספרד את הפיליפינים לסחר בינלאומי. המשקיעים האירופיים, מאירופה: בריטניה, הולנד, גרמניה, פורטוגל, רוסיה, איטלקייה וצרפת היו בין אלה שהתיישבו באיים ככל שהמסחר פרח. רבים מהמהגרים האירופאים נישאו ביניהם או עם מסטיזוס מקומיים והתבוללו באוכלוסייה הפיליפינית.
מחקרים גנטיים

המתיישבים הילידים של הפיליפינים היו בעיקר קבוצות נגריטוס, קבוצה אוסטרלואידית שנותרה מההגירה האנושית הראשונה מאפריקה לאוסטרליה. נגריטוס מהווים מיעוט קטן באוכלוסייה הכללית של המדינה. רוב אוכלוסיית הפיליפינים, הם ממוצא אוסטרונזים ( Austronesians ) קבוצה לשונית וגנטית שקשריה ההיסטוריים טמונים בדרום אסיה, אך בעקבות הגירה עתיקה ניתן למצוא עמים ילידים המשתרעים ממזרח לאיי האוקיינוס השקט ובמערב במקומות כמדגסקר לחופי אפריקה. התאוריה הרווחת כיום על התרחבות ההגירה שלהם גורסת כי האסטרונזים התיישבו באיי הפיליפינים באמצעות הגירה מתמשכת דרומה ומזרחה של האוכלוסייה הנאוליתית מטייוואן.
המחקר גנטי גדול ביותר שבוצע על ידי "הפרויקט הגאוגרפי" של נשיונל ג'יאוגרפיק, המבוסס על בדיקה גנטית מסיבית של 80,000 פיליפינים בשנים 2008–2009, מצא כי המקור העיקרי של הפיליפינים הוא אסייתי - 53% מדרום מזרח אסיה ואוקאניה ו-36% ממזרח אסיה, ורק 5% בלבד של גנים מדרום אירופה, 3% מדרום אסיה (תת-יבשתית) ו-2% גנים הודים. 2% שייכים לילידים לטינו-אמריקאיים, ממוצא ספרדי. אלה נתונים מצטברים של כלל האוכלוסייה בפיליפינים במשולב, אינם מייצגים אדם פיליפיני בודד, שערכיו משתנים ואפילו חסרים דרגת תערובת מאחד או יותר מהאבות הקדמונים.
שפות

שפות אוסטרונזיות מדברים בפיליפינים במשך אלפי שנים. על פי מחקר שנערך על ידי מארק דונהיו מאוניברסיטת אוסטרליה, טים דנהם מאוניברסיטת מונאש ב-2014, אין ראיות לשפה שקישרה בצורה מסודרת בין השפות האוסטרונסיות בהתפשטות דרומה מטייוואן דרך הפיליפינים ועד לאי דרום מזרח אסיה. מילים רבות אומצו מסנסקריט וטמילית ושולבו בשפות מקומיות, במהלך גל חזק של הגירה מהודו (הינדו, בודהיסט) החל מהמאה ה-5 לפנה"ס, יחד עם שכנותיה בדרום מזרח אסיה. שפות סיניות היו נפוצים גם בקרב סוחרי הארכיפלג. עם כניסת האסלאם והשפות הערבית והפרסית, הן החליפו את הסנסקריט והטמילית כשפות קדושות.
החל במחצית השנייה של המאה ה-16, הספרדית הייתה השפה הרשמית של המדינה במשך יותר משלוש מאות שנים, כי האיים נשלטו ממקסיקו סיטי מטעם האימפריה הספרדית. הגרסה של הספרדית שהייתה בשימוש הייתה המקסיקנית. ספרדית, אשר כללה גם אוצר מילים אצטקיות. במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, השפה הספרדית הייתה השפה המועדפת בקרב הפיליפינים המשכילים. כנראה היקף השימוש בספרדית מעבר לשכבת המשכילים היה מוגבל ונראה כי הפיליפינים היו פחות היספניים מאשר תושבי האיים הקנריים ואמריקה.
נראה כי הספרדית אומצה רק על ידי המעמד השליט המעורב במינהל ובתרבות האזרחית והמשפטית. ספרדית הייתה השפה של כעשרה אחוזים בלבד של האוכלוסייה הפיליפינית כאשר השלטון הספרדי הסתיים בשנת 1898. [12] כמו הצרפתית או שפת קריאולית של פיליפינים, השפות הילידות העיקריות של הפיליפינים כמו הטאגאלוג הטמיעו בתוכן מילים רבות וביטויים שונים של ספרדית קסטיליאנית.
דעה אחרת טוענת היחס בין האוכלוסייה שדיברה ספרדית כשפת אם בעשור האחרון של השלטון הספרדי היה 10% או 14%. [104] 60% נוספים אמרו כי הם דיברו ספרדית כשפה שנייה עד מלחמת העולם השנייה, אבל לא האם מדובר ברור האם השתמשו בלשון השוק לעומת אלה שהיו דוברי ספרדית שוטפת בפועל.
ב־1863 פרסם השלטון הספרדי צו שיצר חינוך ציבורי חינם בספרדית, אך הוא מעולם לא יושם, עוד לפני כניסת הסיפוח האמריקאי. זו הייתה גם שפת המהפכה הפיליפינית. חוקת המדינה משנת 1899 הכריזה עליה כעל "השפה הרשמית" של הרפובליקה הפיליפינית הראשונה, אם כי שפה רשמית זמנית. הספרדית המשיכה להיות השפה העממית השכיחה באיים על ידי מעמד האליטה לפני ובמהלך המשטר הקולוניאלי האמריקני. בעקבות הכיבוש האמריקאי של הפיליפינים והבאת האנגלית, השימוש הכולל בספרדית ירד בהדרגה, במיוחד לאחר שנות הארבעים.
על פי Ethnologue, ישנן עכשיו כ-180 שפות מדוברות בפיליפינים. חוקת הפיליפינים משנת 1987 הגדירה את השפה הפיליפינית. כשפה הלאומית יחד עם אנגלית, כאחת השפות הרשמיות. שפות אזוריות מוגדרות כשפות משניות רשמיות. החוקה קובעת גם כי ספרדית וערבית יקודמו על בסיס התנדבותי ואופציונלי.
דת

ב-2010, למעלה מ-90% מהאוכלוסייה היו נוצרים, עם למעלה מ-80% השייכים לכנסייה הקתולית. הקתוליות הגיעה עם הכיבוש הספרדי. במשך 300 שנה ששלטו באיים, הם הצליחו להמיר את דתם של הרוב המכריע של פיליפינים, וכתוצאה מכך הפיליפינים היא המדינה הקתולית הגדולה ביותר באסיה. יש גם קבוצות גדולות של כתות פרוטסטנטיות, אשר גדלו או הוקמו בעקבות התפוררותה של הכנסייה הקתולית בתקופת הקולוניאליזם האמריקאי. Iglesia ni Cristo היא כעת הכנסייה המקומית הגדולה ביותר, ואחריה הכנסייה המאוחדת של ישו בפיליפינים.
קבוצות נוצריות אחרות, כגון כנסיית הניצחון, מסע הצלב של ישו, הכנסייה המורמונית, ועדי יהוה יש להן נוכחות ניכרת בארץ. תושבים אחרים הם מאמיני האסלאם, ויוצרים מיעוט גדול. האסלאם בפיליפינים מרוכז ברובו במינדנאו הדרומית-מערבית ובארכיפלג של סולו, אשר, אף שחלקם בפיליפינים, קרובים מאוד למדינות האיסלאמיות השכנות של מלזיה ואינדונזיה. המוסלמים קוראים לעצמם מורוס, מילה ספרדית שמתייחסת למורים.
מבחינה היסטורית, הפיליפינים הקדומים החזיקו באמונות אנימיות שהושפעו מההינדואיזם והבודהיזם, שהובאו על ידי סוחרים ממדינות אסיה השכנות. יש קבוצות ילידים שהם אנימיסטים, וחלק משבטי איגור ולומאד עדיין שומרים על מנהגים דתיים מסורתיים, לעיתים קרובות לצד הנצרות או האסלאם.
ישנן קבוצות דתיות שכוללות פחות מחמישה אחוזים מהאוכלוסייה והן מאמיני סיקיזם, הינדואיזם, בודהיזם, אדוונטיסטים של יום השביעי, כנסיית ישו המאוחדת, מתודיסטים מאוחדים, הכנסייה האפיסקופלית הפיליפינית, ועוד זרמים נוצרים קטנים.