stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קומפיין
היסטוריה > המאה ה-20

בשנת 1904 נבחר רובר פורנייה-סרלובז (אנ') לראשות העיר והחזיק בתפקיד זה עד 1935. בשעה 6 בבוקר ב-17 במרץ 1917, הופלה ספינת האוויר של הצי הגרמני L 39 בלהבות מעל מרכז העיר. 17 אנשי הצוות מתו. קומפיין שימשה בית חולים צבאי גדול ומאפריל 1917 עד מרץ 1918 המפקדה הראשית של הצבא הצרפתי.
קומפיין ידועה בחתימת שני הסכמי שביתת נשק בין גרמניה לצרפת בקרון הרכבת של קומפיין בקרחת ביער קומפיין:
ב-11 בנובמבר 1918, נחתמה ביער קומפיין, בקרון רכבת, הסכם שביתת הנשק בין הקיסרות הגרמנית למדינות ההסכמה שסיים את מלחמת העולם הראשונה. בין החותמים: המרשל הצרפתי פרדיננד פוש והפוליטיקאי הגרמני מתיאס ארצברגר.
כמעט 22 שנים מאוחר יותר, ב-22 ביוני 1940, נחתם הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת. בין החותמים היו הגנרלים וילהלם קייטל מהצד הגרמני ושארל הונציגר מהצד הצרפתי. בהזדמנות זו הוציאו הגרמנים את קרון הרכבת של קומפיין מהמוזיאון וחתמו בה את החוזה. הקרון הוצגה כשלל ניצחון בגרמניה והושמד ב-1945.
מאוחר יותר הוקם מחנה הריכוז קומפיין (מיוני 1941 עד אוגוסט 1944). שיתוף הפעולה מרצון (גר') בין משטר וישי למעצמה הכובשת היה שנוי במחלוקת פוליטית באותה תקופה. הרכבת הראשונה שהובילה אסירים פוליטיים יצאה ממחנה הריכוז קומפיין ב-6 ביולי 1942 למחנה ההשמדה אושוויץ.
הגידול באוכלוסייה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2011 | 2018 |
| תושבים | 24.427 | 29.700 | 37.699 | 40.384 | 41.896 | 41.254 | 39.517 | 40.542 |
אטרקציות

התיאטרון הקיסרי (Théâtre Impérial) – בהוראתו של נפוליאון השלישי בנה האדריכל אוגיסט-גבריאל אנסלה (Auguste-Gabriel Ancelet) תיאטרון ב-1866 במקום בו עמד מנזר של המסדר הכרמליתי שנהרס במהלך המהפכה הצרפתית. עם זאת, העבודה הופסקה לפני פתיחת התיאטרון עם הכיבוש של האימפריה הגרמנית ב-1870. התיאטרון שופץ בהדרגה מאז 1987 ולבסוף נפתח בשנת 1991. התיאטרון הוא ביתו של התיאטרון הצרפתי למוזיקה (Théâtre Français de la Musique), המושך קהל בינלאומי בעיקר באמצעות מופעים של אופרות ואופרטות צרפתיות המוצגים לעיתים נדירות.
טירת קומפיין (Château de Compiègne) – האדריכל לואי לה דרו דה לה שאטר, תלמיד של האדריכל אנז'-ז'אק גבריאל, בנה את הארמון הנאו-קלאסי הזה בין 1751 ל-1788. יחד עם ארמונות ורסאי ופונטנבלו, זהו אחד משלושת ארמונות המגורים המלכותיים והקיסריים החשובים ביותר בצרפת. והוא המבנה הגדול ביותר בסגנון אדריכלי זה בצרפת.
כנסיית סן-ז'אק (Église Saint-Jacques) – הייתה במקור אחת משתי כנסיות הקהילה של העיר. לבניין מהמאה ה-12 יש אזכורים רבים לשמו, השליח יעקב בן זבדי, ולמסורת העלייה לרגל של דרך סנטיאגו לסנטיאגו דה קומפוסטלה בדמויות הדקורטיביות שלו. מגדל הפעמונים מהמאה ה-15 הוגבה במאה ה-17, ובחלקו העליון הוצבו פסלים של 14 קדושים. תפקידה ככנסייה מלכותית בסביבה הקרובה של הטירה הביא לבנייה מחודשת נרחבת במאה ה-18 ולריהוט מפואר. מאז 1998 הכנסייה היא חלק מאתר המורשת העולמית של אונסק"ו "הדרכים של סנטיאגו דה קומפוסטלה בצרפת".
יער קומפיין וקרחת היער של קומפיין – יער קומפיין בן 140 הקילומטרים הרבועים שוכן מצפון-מזרח לעיר.
תחבורה

ניתן להשתמש בכל קווי האוטובוס בקומפיין ללא תשלום. מתחנת הרכבת קומפיין יש קו רכבת ישיר לתחנת הרכבת פריז צפון.
ספורט

מרוץ אופניים חד-יומי פריז–רובה מתחיל בקומפיין מדי שנה מאז 1977. קבוצת כדורגל נשים Union sportive Compiègne Club Oise שיחקה בליגת העל הצרפתית (כדורגל נשים) במשך מספר עונות בתחילת המאה ה-21.
ערים תאומות

בלגיה אואי, בלגיה (מ־1959)
איטליה ארונה, איטליה (מ־1962)
גרמניה לנדסהוט, גרמניה (מ־1962)
לוקסמבורג ויינדן, לוקסמבורג (מ־1964)
בריטניה ברי סנט אדמונדס, בריטניה (מ־1962)
ישראל קריית טבעון, ישראל (מ־1988)
יפן שיריקאווה, יפן (מ־1988)
ארצות הברית ראלי, ארצות הברית (מ־1962)
פולין אלבלונג, פולין (מ־2002)
פורטוגל גימארייש, פורטוגל (מ־2002)
בנוסף, קומפיין חברה בליגה של ערי נפוליאון באירופה (גר')
הערות שוליים

↑  A Royal And Imperial Palace
↑  Compiègne, nid d'amour de Napoléon I
↑  Geheime Fahrt ins Vierte Reich? – 1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567106805171  BNE: XX458945  BnF: cb15267398h (data)  GND: 4090519-6  LCCN: n86017771  MusicBrainz: 80e9a7e8-0fe3-4d16-b452-82c08fa6a5f7  NARA: 10045593  NKC: ge757086  SUDOC: 027568598  VIAF: 151351000   WorldCat (עם VIAF): 151351000
תעשיית הלווחה בוויילס

פיצול גושי הלווחה בפטיש ובאזמל לייצור לוחות קירוי דורש מיומנות רבה. תהליך זה לא היה ממוכן עד למחצית השנייה של המאה ה-20, ועדיין מייצרים כמות של לווחה בצורה זו. חוצבים אלה עובדים במחצבת דינורווג, ויילס, בערך בשנת 1910.
תעשיית הלווחה בוויילס (באנגלית: Slate industry in Wales) קיימת עוד מהתקופה הרומית כאשר לווחה שימשה לקירוי הגגות במצודה בסגונטיום, כיום קרנארבון. תעשיית הלווחה גדלה לאט עד תחילת המאה ה-18, ואז התרחבה במהירות עד סוף המאה ה-19, אז אזורי ייצור הלווחה החשובים ביותר היו בצפון-מערב ויילס, כולל מחצבת פנרין (אנ') ליד בת'סדה (אנ'), מחצבת דינורוויג (אנ') ליד ל'אנבריס, מחצבות עמק ננטל'ה (אנ'), ובליינה פסטיניוג, שם כורים את הלווחה ולא חוצבים. פנרין ודינורוויג היו שתי מחצבות הלווחה הגדולות בעולם, ומכרה אוקלי בבליינה פסטיניוג היה מכרה הלווחה הגדול ביותר בעולם. לווחה משמשת בעיקר לקירוי גגות, אך מיוצרת גם כלוח עבה יותר למגוון שימושים לרבות ריצוף, משטחי עבודה ומצבות.
עד סוף המאה ה-18 נחצבה הלווחה בקנה מידה קטן על ידי קבוצות חוצבים ששילמו תמלוגים לבעל הקרקע, העבירו לווחה לנמלים ולאחר מכן היא נשלחה לאנגליה, אירלנד ולפעמים לצרפת. לקראת סוף המאה החלו בעלי הקרקע להפעיל בעצמם את המחצבות, בהיקף גדול יותר. לאחר שהממשלה ביטלה את מס הלווחה בשנת 1831, התרחבות מהירה של התעשייה הונעה על ידי בניית מסילות רכבת להובלת לוחות הלווחה לנמלים.
תעשיית הלווחה שלטה בכלכלת צפון-מערב ויילס במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, אך הייתה בקנה מידה קטן בהרבה במקומות אחרים. בשנת 1898 ייצר כוח עבודה של 17,000 איש חצי מיליון טון לווחה. סכסוך עבודה מתמשך במחצבת פנרין בין 1900 ל-1903 סימן את תחילת הידרדרותה, ובמלחמת העולם הראשונה נרשם צמצום גדול במספר העובדים בתעשייה. השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה הביאו לסגירת מחצבות קטנות רבות, והתחרות מול חומרי קירוי אחרים, במיוחד רעפים מחרס ומבטון, הביאו לסגירת רוב המחצבות הגדולות יותר בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20. ייצור הלווחה עדיין נמשך, אבל בהיקף מופחת בהרבה.
אתרי תעשיית הלווחה בצפון-מערב ויילס הם אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, וכמו-כן מוגדרת הלווחה הוולשית על ידי האיגוד הבינלאומי למדעי הגאולוגיה (International Union of Geological Sciences או בקיצור ה-IUGS) כמשאב אבן מורשת עולמית.
התחלות

מרבצי הלווחה של ויילס שייכים לשלוש תקופות גאולוגיות: תור הקמבריון, תור האורדוביק ותור הסילור. המרבצים מהקמבריון משתרעים מדרום-מערב מקונווי (Conwy) עד ליד קריקיית' (אנ'). מרבצים אלה נחצבו במחצבות פנרין ודינורוויג ובעמק ננטל'ה. יש מחשופים קטנים יותר במקומות אחרים, למשל על אנגלסי. המרבצים של האורדוביק משתרעים מדרום-מערב מבטווס-אי-קוייד לפורת'מדוג. אלה היו המרבצים שנכרו בבליינה פסטיניוג. יש עוד רצועה של לווחה אורדוביקית דרומה יותר, הנמשכת מל'אנגינוג (Llangynnog) לאברדווי, שנחצבת בעיקר באזור קוריס (אנ'), עם כמה מחשופים בדרום-מערב ויילס, בעיקר פמברוקשייר. המרבצים הסילוריים נמצאים בעיקר מזרחה יותר בעמק די ובסביבות מחנל'ת' (אנ').
סגולותיו של אבן הלווחה כחומר בניין וגגות הוכרו מאז התקופה הרומית. המבצר הרומי בסגונטיום (קרנארבון), היה מקורה במקור ברעפי לווחה, אך המפלסים המאוחרים יותר מכילים לוחות לווחה רבים, המשמשים הן לקירוי והן לריצוף. המרבצים הקרובים ביותר נמצאים במרחק של כ-8 קילומטרים באזור קילגווין (Cilgwyn), מה שמעיד כי לא נעשה שימוש בלוחות רק משום שהיו זמינים באתר. במהלך תקופת ימי הביניים התקיימה חציבה קטנה של לווחה בכמה אזורים. מחצבת קילגווין שבעמק ננטל'ה מתוארכת למאה ה-12 ונחשבת לעתיקה ביותר בוויילס. התיעוד הראשון של מחצבת לווחה בשכנות למחצבת פנרין המאוחרת יותר הוא משנת 1413, כשברשימת הנכסים בשכירות של בעל האדמות גווילם אפ גריפית' (Gwilym ap Griffith) נכתב שכמה משוכריו קיבלו 10 פני כל אחד עבור חציבה של 5,000 לוחות לווחה. מחצבת הלווחה של אברל'ווני (Aberllefenni) החלה אולי לפעול כמכרה לווחה כבר במאה ה-14. תאריך ההפעלה המאושר המוקדם ביותר הוא מתחילת המאה ה-16, כאשר בניין מקומי, פלאס אברל'ווני, היה מקורה בלוחות לווחה ממחצבה זו.
בעיות ההובלה גרמו לכך שבדרך כלל נעשה שימוש בלווחה קרוב למחצבות. הייתה מעט הובלה בים. שיר של גוטור גלין (Guto'r Glyn), משורר ולשי מהמאה ה-15, מבקש מכומר הבכיר של בנגור לשלוח לו מטען של לוחות לווחה מאברוגוון (Aberogwen), ליד בנגור, לריד'לן כדי לקרות גג בית בהנל'אן (Henllan), ליד דנבי (אנ'). הריסות ספינת עץ הנושאת לוחות לווחה מוגמרים התגלתה במצר מנאי, והיא מתוארכת למאה ה-16. במחצית השנייה של המאה ה-16 התקיים סחר יצוא קטן של לווחה לאירלנד מנמלים כגון בומריס (אנ') וקרנארבון. ייצוא לווחה מאחוזת פנרין תועד משנת 1713 כאשר 14 משלוחים של בסך הכל 415,000 לוחות לווחה נשלחו לדבלין. הלוחות הובלו לנמלים על גבי סוסי משא, ומאוחר יותר עגלות. לעיתים עשו זאת נשים, המעורבות הנשית היחידה בתעשייה שהייתה בכל מאפיין אחר גברית באופן בלעדי.
עד סוף המאה ה-18 נחצבה הלווחה מבורות קטנים רבים על ידי שותפויות קטנות של גברים מקומיים, שלא היה להם ההון הנדרש להרחבה נוספת. החוצבים נאלצו בדרך כלל לשלם שכר דירה או תמלוגים לבעל הקרקע, אם כי החוצבים בקילגווין לא עשו זאת. במכתב שכתב סוכן אחוזת פנרין, ג'ון פאיינטר, בשנת 1738 הוא מתלונן כי התחרות מצד קילגווין השפיעה על מכירת הלווחה של פנרין. ניתן לחצוב את הלווחה של קילגווין בזול יותר ולמכור אותם במחיר גבוה יותר. מחצבת פנרין הכניסה לשוק גדלים גדולים יותר של לווחה בשנים 1730–1740, ונתנה לגדלים אלה את הכינויים שהפכו לסטנדרטיים. אלה נעים בין "דוכסיות" (Duchesses), הגדולה ביותר בגודל 24 אינץ' (610 מילימטרים) על 12 אינץ' (300 מילימטרים), דרך "רוזנויות" (Countesses), "גבירות" (Ladies) ו"כפולים" (Doubles), ועד "בודדים" (Singles) הקטנים ביותר.
צמיחה (1760–1830)

מתושלם ג'ונס (Methusalem Jones), בעבר חוצב בקילגווין, החל לעבוד במחצבת דיפויס (Diffwys) בבליינה פסטיניוג בשנות ה-60 של המאה ה-19, שהפכה למחצבה הגדולה הראשונה באזור. בעלי הקרקע הגדולים הסתפקו בהתחלה בהנפקת "רשימות", המאפשרים לאנשים לחצוב לווחה על אדמותיהם תמורת שכירות שנתית של כמה שילינגים ותמלוגים על הלוחות המיוצרים. בעל הקרקע הראשון שהשתלט על עבודת הלווחה על אדמתו היה הבעלים של אחוזת פנרין, ריצ'רד פננט (Richard Pennant), לימים הברון פנרין. בשנת 1782, הגברים שעבדו במחצבות באחוזה הפכו שכירים או נפלטו, ופננט מינה את ג'יימס גרינפילד כסוכן. באותה שנה פתח הלורד פנרין מחצבה חדשה ב-Caebraichycafn שליד בת'סדה, שבשם מחצבת פנרין תהפוך למחצבת הלווחה הגדולה בעולם. בשנת 1792 העסיקה מחצבה זו 500 איש וייצרה 15,000 טון לווחה בשנה. בדינורוויג פעלה שותפות אחת גדולה בשנת 1787, ובשנת 1809 לקח בעל הקרקע, תומאס אסשטון סמית, את ניהול המחצבה לידיו. חברה השתלטה על מחצבות קילגווין בשנת 1800, והעבודה המפוזרת בכל שלושת המקומות אוחדה למחצבה אחת. מנוע הקיטור הראשון ששימש את תעשיית הלווחה היה משאבה שהותקנה במחצבת הבודלאס (Hafodlas) שבעמק ננטל'ה בשנת 1807, אך רוב המחצבות הסתמכו על אנרגיית מים להנעת מכונות.
ויילס ייצרה אז יותר ממחצית תפוקת הלווחה של בריטניה, 26,000 טון מכלל הייצור בבריטניה של 45,000 טון בשנת 1793. ביולי 1794 הטילה הממשלה מס של 20% על כל הלווחה ששונעה לאורך החוף, מה שהעמיד את היצרנים הוולשים בעמדת נחיתות בהשוואה ליצרנים היבשתיים שיכולים להשתמש ברשת התעלות כדי להפיץ את המוצר שלהם. לא היה מס על הלוחות שנשלחו מחוץ לבריטניה, והיצוא לארצות הברית גדל בהדרגה. מחצבת פנרין המשיכה לצמוח, ובשנת 1799 הכניס גרינפילד לשימוש את מערכת ה"גלריות", מרפסות ענקיות בעומק של 9 מטרים עד 21 מטרים. בשנת 1798 בנה הלורד פנריין את מסילת ל'אנדגאי (Llandegai) של קרוניות רתומות לסוסים כדי להעביר לווחה ממחצבת פנרין, ובשנת 1801 הוחלפה במסילת רכבת מחצבת פנרין, אחת מקווי הרכבת הקדומים ביותר. הלוחות הועברו לים בנמל פורט פנרין שנבנה בשנות ה-90 של המאה ה-18. מסילת פדרן נפתחה בשנת 1824 עבור קרוניות רתומות לסוסים למחצבת דינורוויג, והוסבה למסילת רכבת בשנת 1843. מסילת ננטל'ה נבנתה בשנת 1828 והופעלה באמצעות סוסים כדי להוביל לווחה מכמה מחצבות לווחה בעמק ננטל'ה לנמל בקרנארבון.
שיא הייצור (1831–1878) > התרחבות בבליינה פסטיניוג

בשנת 1831 בוטל מס הלווחה, פעולה שסייעה ליצירת התרחבות מהירה בתעשייה, במיוחד מכיוון שהמכס על אריחים לא בוטל עד 1833. קו הרכבת פסטיניוג נבנה בשנים 1833–1836 כדי להעביר לווחה מבליינה פסטיניוג לעיירת החוף פורת'מאדוג, שם הועמסה על ספינות. מסילת הרכבת שודרגה כך שניתן היה להסיע עגלות לווחה עמוסות בכוח המשיכה במורד כל הדרך מבליינה פסטיניוג לנמל. העגלות הריקות הועלו בחזרה על ידי סוסים, שהוסעו למטה בקרונות מיוחדים. השיטה עזרה להתרחבות במחצבות בליינה פסטיניוג, שבעבר נאלצו לשנע את הלווחה לכפר מנטוורוג (Maentwrog) כדי להעמיס את לוחות הלווחה על סירות קטנות ולהושיט אותן במורד הנהר דאויריד (Dwyryd) לשפך, שם הם הועברו לכלי שיט גדולים יותר. הייתה התרחבות נוספת בבליינה כאשר ג'ון וייטהד גרייבס (John Whitehead Greaves), שניהל את מחצבת ווטי (Votty) מאז 1833, חכר את הקרקע שבין מחצבה זו לבין הכביש הראשי שבין פסטיניוג לבטווס-אי-קוייד. לאחר שנים של חפירות פגע בעורק הישן (Old Vein) המפורסם בשנת 1846 במה שהפך למחצבת ל'חאווד' (Llechwedd). השרפה הגדולה של המבורג (אנ') שהרסה חלק גדול מהעיר המבורג בשנת 1842 גרמה לביקוש ללווחה לבנייה מחדש, וגרמניה הפכה לשוק חשוב, במיוחד ללווחה של פסטיניוג.
שיא הייצור (1831–1878) > מיכון והגדלת הייצור

בשנת 1843 הפכה מסילת פדרן לרכבת המחצבה הראשונה שהשתמשה בקטרי קיטור, והובלת הלווחה ברכבת ולא בספינה הפכה לקלה יותר כשחברת הרכבות רכבת לונדון וצפון מערב (London and North Western Railway) סללה שלוחות לחיבור פורט פנרין ופורט דינורוויג לקו הראשי בשנת 1852.
רכבת קוריס (Corris Railway) נפתחה ב-1859 כמסילה של קרוניות הנמשכות על ידי סוסים שחיברה את מחצבות הלווחה סביב קוריס ואברל'ווני עם רציפים בשפך הנהר דווי (אנ'). רכבת פסטיניוג הוסבה לקיטור בשנת 1863, ורכבת טאליל'ין (Talyllyn) נפתחה בשנת 1866 כדי לשרת את מחצבת ברין אגלוויס (Bryn Eglwys) מעל הכפר אברגינולווין (Abergynolwyn). מחצבה זו צמחה לאחת המחצבות הגדולות ביותר במרכז ויילס, העסיקה 300 עובדים וייצרה 30% מהתפוקה הכוללת של מחוז קוריס. רכבת קרדיגן (Cardigan Railway) נפתחה בשנת 1873, בחלקה כדי לשאת תנועת לווחה, ואפשרה למחצבת הגלוגו (Glogue) בפמברוקשייר לגדול ולהעסיק 80 איש.
המיכון הונהג בהדרגה כדי לייעל את רוב ההיבטים של התעשייה, במיוחד בבליינה פסטיניוג, שם הלווחה מתור האורדוביק הייתה שבירה פחות מהלווחה מהקמבריון צפונה יותר, ולכן קלה יותר לעיבוד במכונה. מפעלי הלווחה התפתחו בשנים 1840–1860, מונעים על ידי קו כוח אחד העובר לאורך הבניין ומאגד פעולות כגון ניסור, הקצעה וחיתוך לגודל הרצוי. בשנת 1859 המציא ג'ון וייטהד גרייבס את שולחן הניסור של גרייבס כדי לייצר בלוקים למפצל, ובשנת 1856 הציג מכונה עם סכין מסתובבת לחיתוך הלווחה המפוצלת. המיכון לא הצליח לפצל בלוקים לייצור לוחות קירוי לגגות, ופעולה זו המשיכה להיעשות בעזרת פטיש ואזמל. מקור הכנסה נוסף משנות ה -60 של המאה ה-19 היה ייצור של "לוח גוש", חלקים עבים יותר של לווחה אשר תוכננו ושימשו למטרות רבות, למשל ריצוף, מצבות ושולחנות ביליארד.
המחצבות הגדולות יותר עשויות היו להיות רווחיות ביותר. כתב העת "ז'ורנל הכרייה" (Mining Journal) העריך בשנת 1859 כי מחצבות פנרין הניבו רווח נקי שנתי של 100 אלף ליש"ט, ומחצבת דינורוויג 70 אלף ליש"ט בשנה. משנת 1860 ואילך מחירי הלווחה עלו בהתמדה. המחצבות התרחבו ואוכלוסיית מחוזות החציבה עלתה, למשל אוכלוסיית קהילת פסטיניוג גדלה מ-732 בשנת 1801 ל-11,274 בשנת 1881. סך הייצור הוולשי הגיע ל-350 אלף טון בשנה עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-19. מכלל זה יותר מ-100,000 טון הגיעו מאזור בת'סדה, בעיקר ממחצבת פנרין. בבליינה פסטיניוג ייצרו כמעט אותה כמות, ומחצבת דינורוויג לבדה ייצרה 80,000 טון בשנה. מחצבות עמק ננטל'ה ייצרו 40,000 טון, בעוד שאר ויילס מחוץ לאזורים אלה ייצרו כ-20,000 טון בשנה בלבד. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, ייצרה ויילס 450,000 טון לווחה בשנה, לעומת קצת יותר מ-50,000 טון בשאר בריטניה, שכללה אז את אירלנד. בשנת 1882, 92% מהייצור של בריטניה היה מוויילס כאשר המחצבות בפנרין ובדינורוויג לבדן ייצרו מחצית מזה. אלון ריצ'רדס (Alun Richards) מעיר על החשיבות של תעשיית הלווחה:
היא שלטה בכלכלה בצפון-מערב ויילס, שם, באמצע המאה ה-19. היא היוותה כמעט מחצית מסך ההכנסות מהמסחר, התעשייה והמקצועות, ובוויילס כולה, ערך התפוקה שלה השתווה לזה של הפחם.
השגשוג בתעשיית הלווחה הוביל לצמיחתם של מספר תעשיות נלוות אחרות. בניית הספינות גדלה במספר אתרים בחוף, במיוחד בפורת'מאדוג, שם נבנו 201 ספינות בשנים 1836–1880. חברות הנדסה הוקמו לאספקה למחצבות, בעיקר דה ווינטון (De Winton) בקרנארבון. בשנת 1870, חברת דה וינטון בנתה וציידה בית מלאכה שלם למחצבת דינורוויג, עם מכונות המונעות על ידי גלגל המים הגדול ביותר בבריטניה, בקוטר של יותר מ-15 מטרים.
שיא הייצור (1831–1878) > עובדים

במחצבות היו קטגוריות שונות של עובדים. החוצבים בפועל, שהיוו מעט יותר מ-50% מכוח העבודה, עיבדו את הלווחה בצוותים של שלושה, ארבעה, שישה או שמונה, המכונים "כנופיות המציאה" (bargain gangs). כנופיה של ארבעה כללה בדרך כלל שני "אנשי סלע" (rockmen) שפוצצו את הסלע כדי לייצר בלוקים, מפצל (splitter), שפיצל את הגושים בפטיש ואזמל, וחותך (dresser). רייבלור (rybelwr) היה בדרך כלל ילד שלמד את המקצוע, שהיה מסתובב בין הטרסות ומציע סיוע לכנופיות. לפעמים כנופיה הייתה נותנת לו גוש לווחה לפיצול. קבוצות אחרות היו "אנשי הסלע הרע" (bad rockmen) שעבדו בדרך כלל בצוותים של שלושה, הסירו סלע בלתי ניתן לעיבוד מהחזית ו"אנשי האשפה" (rubbish men) פינו את סלעי הפסולת מהטרסות ובנו את ערמות הפסולת שהקיפו את המחצבה. טון אחד של לווחה בר מכירה היה יכול לייצר עד 30 טון פסולת.
"אנשי הסלע הרע" ו"אנשי האשפה" קיבלו שכר בדרך כלל על פי כמות החומר שהוסרה, אך השכר לחוצבים נקבע על פי מערכת מסובכת יותר. חלק מהתשלום נקבע על פי מספר הלוחות שהחבורה הפיקה, אך זה יכול להשתנות מאוד בהתאם לאופי הסלע בקטע שהוקצה להם. לפיכך, קיבלו העובדים סכום נוסף של על פי שווי הפלט המופק. "מציאות" הוקצו על ידי המנהל, שקבע את המחיר לאזור מסוים של סלע. אם הסלע במציאה שהוקצתה לכנופיה היה גרוע, היו משלמים להם יותר, בעוד שסלע טוב פירושו שכר נמוך יותר. יום שני הראשון של כל חודש היה "יום חלוקת מציאה" בו נערכו הסכמים אלה בין העובדים להנהלה. העובדים נאלצו לשלם עבור החבלים והשרשראות שלהם, עבור כלים ועל שירותים כגון השחזה ותיקון. מקדמות שולמו מדי שבוע, והשכר הסופי נקבע ב"יום השכר הגדול". אם התנאים לא היו טובים, העובדים עלולים היו להיות חייבים כספים להנהלה. מערכת תשלומי שכר זו בוטלה רק אחרי מלחמת העולם השנייה.
בגלל הסדר זה, העובדים נטו לראות בעצמם קבלנים עצמאיים ולא כעובדים בשכר, ואיגודי העובדים התפתחו לאט. עם זאת היו תלונות, כולל חוסר הוגנות בקביעת מציאות ומחלוקות על ימי חופש. איגוד החוצבים של צפון ויילס (North Wales Quarrymen's Union NWQMU) נוסד בשנת 1874, ובאותה שנה היו סכסוכי עבודה בדינורוויג ולאחר מכן בפנרין. שני סכסוכי עבודה אלו הסתיימו בניצחון של העובדים, ועד מאי 1878 היו באיגוד 8,368 חברים. אחד ממייסדי האיגוד, מורגן ריצ'רדס (Morgan Richards), תיאר בשנת 1876 את התנאים שבהם החל לעבוד במחצבות ארבעים שנה לפני כן:
אני זוכר היטב את התקופה בה הייתי בעצמי ילד עבד; כשאבי ושכני, כמוני, נאלצו לקום מוקדם, ללכת 8 קילומטרים לפני שש בבוקר, ואותו מרחק הביתה אחרי שש בערב; לעבוד קשה משש עד שש; לסעוד על קפה קר, או כוס לֶבֶּן, ופרוסת לחם וחמאה; ולפרנס (כמו שחלקם היו צריכים לעשות זאת) משפחה בת חמישה, שמונה או עשרה ילדים בשכר ממוצע של 12 עד 16 ליש"ט בשבוע.
תסיסה והידרדרות בתעשייה (1879–1938) > סכסוכי עבודה

בשנת 1879 הסתיימה תקופה של עשרים שנה של צמיחה כמעט ללא הפרעה, ותעשיית הלווחה נפגעה ממיתון שנמשך עד שנות ה-90 של המאה ה-19. ההנהלה הגיבה בהחמרת החוקים והקשתה על העובדים לצאת לחופשה. יחסי העבודה הוחמרו בשל הבדלים בשפה, בדת ובפוליטיקה בין שני הצדדים. הבעלים והמנהלים הבכירים ברוב המחצבות היו דוברי אנגלית, אנגליקנים ותומכי המפלגה השמרנית, בעוד שהחוצבים היו דוברי ולשית ובעיקר נון-קונפורמיסטים (אנ') וליברלים. המשא ומתן בין שני הצדדים כלל בדרך כלל שימוש במתורגמנים. באוקטובר 1885 התעוררה מחלוקת בדינורוויג בנוגע לצמצום החגים שהובילה להשבתה שנמשכה עד פברואר 1886. בשנת 1885 ירש ג'ורג' שולטו גורדון דאגלס-פננט (George Sholto Gordon Douglas-Pennant) מאביו אדוארד גורדון דאגלס-פננט (Edward Gordon Douglas-Pennant) את מחצבת פנרין, ובשנת 1886 מינה את א. א. יאנג (E. A. Young) למנהל הראשי. הונהג משטר ניהול מחמיר יותר, והיחסים עם כוח העבודה הידרדרו. הדבר הגיע לשיאו בהשעיית 57 חברי ועד האיגוד ו-17 עובדים נוספים בספטמבר 1896, מה שהוביל לשביתה שנמשכה אחד עשר חודשים. העובדים נאלצו בסופו של דבר לחזור לעבודה, עקרונית על פי תנאי ההנהלה, באוגוסט 1897. שביתה זו נודעה בשם "השבתת פנרין" (The Penrhyn Lockout).
הייתה עלייה במסחר בשנת 1892, דבר המבשר על תקופה נוספת של צמיחה בענף. גידול זה היה בעיקר בבליינה פסטיניוג ובעמק ננטל'ה, שם גדל כוח העבודה במחצבת פנאייראורסד' (Pen-yr-Orsedd) עד ל-450 איש. ייצור הלווחה בוויילס הגיע לשיא של למעלה מחצי מיליון טון בשנת 1898, כאשר 17,000 איש הועסקו בתעשייה. השבתה שנייה במחצבת פנרין החלה ב-22 בנובמבר 1900 ונמשכה שלוש שנים. הסיבות לסכסוך היו מורכבות, אך כללו הרחבה של החכרת חלקים מהמחצבה. החוצבים, במקום לארגן מציאות בעצמם, מצאו את עצמם עובדים אצל קבלן. כספי האיגוד לא הספיקו לממן את שכר השובתים, והייתה מצוקה רבה בקרב 2,800 העובדים. הלורד פנרין פתח מחדש את המחצבה ביוני 1901, וכ-500 איש חזרו לעבודה, והוקעו כ"בוגדים" על ידי השאר. בסופו של דבר העובדים נאלצו לחזור לעבודה בנובמבר 1903 בתנאים שקבע הלורד פנרין. רבים מהעובדים שנחשבו לפעילים בולטים באיגוד לא הועסקו מחדש, ורבים מאלה שעזבו את האזור לחפש עבודה במקומות אחרים לא חזרו. המחלוקת הותירה מורשת מתמשכת של מרירות באזור בת'סדה.
תסיסה והידרדרות בתעשייה (1879–1938) > הירידה בייצור

אובדן הייצור בפנרין הוביל למחסור זמני בלווחה ושמר על מחירים גבוהים, אך חלק מהמחסור נפתר על ידי יבוא. יצוא של לווחה מצרפת לבריטניה עלה מ-40,000 טון בשנת 1898 ל-105,000 טון בשנת 1902. לאחר 1903 חל שפל בתעשיית הלווחה שהוביל להפחתת שכר ואובדן מקומות עבודה. טכניקות חדשות בייצור רעפים הוזילו עלויות, מה שהופך את הרעפים לתחרותיים יותר. בנוסף, מספר מדינות הטילו מכסים על יבוא לווחה בריטית, ואילו שפל בשוק הבתים החדשים הפחית את הביקוש המקומי; לבסוף יצרניות הלווחה הצרפתיות הגדילו את ייצואן לבריטניה. כל זה הוביל לירידה ממושכת בביקוש ללווחה ולשית. שמונה מחצבות פסטיניוג נסגרו בשנים 1908–1913, ובמכרה אוקלי פיטרו 350 איש בשנת 1909. ר. מרווין ג'ונס העיר:
ההשפעות של שפל זה על מחוזות החציבה היו עמוקים וכואבים. אבטלה והגירה הפכו למאפיינים קבועים של קהילות הלווחה; המצוקה הייתה נפוצה. במחצבות היו עבודות לתקופה קצרה, חלקן נסגרו והרווחים מהן פחתו. בשנים 1906–1913 מספר הגברים העובדים במחצבות מחוז פסטיניוג הצטמצם ב-28%, בדיפרין ננטל'ה מספר העובדים ירד באופן דרמטי אף יותר ב-38%.
מלחמת העולם הראשונה פגעה קשות בתעשיית הלווחה, במיוחד בבליינה פסטיניוג שם הייצוא לגרמניה היה מקור הכנסה חשוב. קילגווין, המחצבה הוותיקה ביותר בוויילס, נסגרה בשנת 1914, אם כי מאוחר יותר נפתחה מחדש. בשנת 1917 הוכרזה חציבת לווחה כתעשייה לא הכרחית ומספר מחצבות נסגרו להמשך המלחמה. הביקוש לבתים חדשים לאחר תום המלחמה השיב סוג של שגשוג. הייצור במכרות הלווחה של בליינה פסטיניוג כמעט חזר לרמות של 1913 עד 1927, אך במחצבות התפוקה עדיין הייתה הרבה מתחת לרמה שלפני המלחמה. השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20 הביא לקיצוץ בייצור, היצוא נפגע במיוחד.
המחצבות והמכרות עשו שימוש גובר במיכון מתחילת המאה ה-20, כאשר החשמל החליף את הקיטור והמים כמקור כוח. מחצבת ל'חווד' הכניסה לשימוש לראשונה את החשמל במפעל שלה בשנת 1891, וב-1906 נפתח בקום דיילי (Cwm Dyli), במורדות התחתונים של סנודון תחנת כוח הידרו-אלקטרית, שסיפקה חשמל למחצבות הגדולות באזור. השימוש במסורים חשמליים ובמכונות אחרות הפחית את העבודה הידנית הקשה הכרוכה בחציבת הצפחה, אך ייצר הרבה יותר אבק צפחה מהשיטות הידניות הישנות, מה שהוביל לעלייה בשכיחות הסיליקוזיס. העבודה הייתה מסוכנת גם בדרכים אחרות, כאשר פעולות הפיצוץ היו אחראיות למקרי מוות רבים. חקירה ממשלתית בשנת 1893 מצאה כי שיעור התמותה של העובדים במכרות הצפחה היה 3.23 לאלף, גבוה יותר משיעור התמותה של כורי הפחם.
סוף הייצור בקנה מידה גדול (1939–2005)

פריצת מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 הובילה לשפל עמוק במסחר. חלק ממחצבת מנוד (Manod quarry) בבליינה פסטיניוג שימש לאחסון אוצרות אמנות מהגלריה הלאומית וגלריית טייט. מספר הגברים המועסקים בענף הלווחה בצפון ויילס ירד מ-7,589 בשנת 1939 ל-3,520 עד סוף המלחמה. בשנת 1945 סך הייצור היה רק 70,000 טון בשנה, ופחות מ-20 מחצבות עדיין היו פעילות לעומת 40 לפני המלחמה. עמק ננטל'ה נפגע קשות במיוחד, כאשר רק 350 עובדים הועסקו בכל המחוז, לעומת 1,000 בשנת 1937. הביקוש ללווחה ירד מכיוון שרעפים שימשו יותר ויותר לגגות, והיבוא ממדינות כמו פורטוגל, צרפת ואיטליה גדל. הייתה מעט עלייה בביקוש ללוחות לווחה לתיקון בניינים שהופצצו לאחר תום המלחמה, אך השימוש בלווחה לבניינים חדשים נאסר, למעט הגדלים הקטנים ביותר. איסור זה בוטל בשנת 1949.
סך כל ייצור הלווחה בוויילס ירד מ-54,000 טון בשנת 1958 ל-22,000 טון בשנת 1970. מחצבת דיפוייס בבליינה פסטיניוג נסגרה בשנת 1955 לאחר כמעט מאתיים שנות פעילות. המחצבות ווטי ובואיד' הסמוכות נסגרו בשנת 1963. בשנת 1969 נסגרה מחצבת דינורוויג, ומעל 300 חוצבים איבדו את מקום עבודתם. בשנה שלאחר מכן הודיעו מחצבת דורותאה (Dorothea quarry) בעמק ננטל'ה ומחצבת בראייחגוך (Braichgoch quarry) ליד קוריס על סגירתם. מכרה אוקלי בבליינה פסטיניוג נסגר בשנת 1971, אך מאוחר יותר נפתח מחדש על ידי חברה אחרת. בשנת 1972 הועסקו פחות מ-1,000 עובדים בתעשיית הלווחה של צפון ויילס. הייתה מעט תעסוקה חלופית באזורים המייצרים לווחה, וסגירת המחצבות גרמה לאבטלה גבוהה ולצמצום באוכלוסייה ככל שאנשים צעירים יותר עקרו למקומות אחרים במטרה למצוא עבודה.
במשך שנים רבות הכחישו בעלי המחצבה שאבק לווחה הוא הגורם לרמות הסיליקוזיס הגבוהות מהם סבלו החוצבים. מ-1909 הם היו אחראים לכל התאונות והמחלות שנגרמו מהעבודה, אך הצליחו לשכנע ממשלות עוקבות כי אבק הלווחה אינו מזיק. בשנת 1979, לאחר מאבק ממושך, הכירה הממשלה בסיליקוזיס כמחלה תעשייתית הראויה לפיצוי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 חלה עלייה בביקוש ללווחה, ואף על פי שזה הגיע מאוחר מדי עבור מחצבות רבות, עדיין היה ייצור מסוים באזור בליינה פסטיניוג במחצבות אוקלי, ל'חוויד' וקאוט-אי-בוגאיל (Cwt-y-Bugail), אם כי חלק הארי של הייצור של הלווחה לקירוי היה במחצבת פנרין. המחצבות הכניסו מיכון נוסף, כאשר קרן לייזר ממוחשבת משמשת לסייע בניסור קוביות הלווחה.