stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גביע הייזמן

| --- | --- |

 תיאור:  הצטיינות בליגת פוטבול המכללות
 מיקום הטקס:  Palladium Times Square 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפרס:  1935–הווה (כ־89 שנים) 
 נקרא על שם:  ג'ון הייזמן 
 www.heisman.com
 
גביע הייזמן (באנגלית: Heisman Memorial Trophy Award ובקיצור Heisman Trophy) הוא הפרס היוקרתי ביותר המוענק לספורטאי כיחיד בליגת פוטבול המכללות בארצות הברית. הפרס הקרוי על שמו של מאמן העבר ג'ון הייזמן, ניתן מדי שנה, מאז 1935, לשחקן הפוטבול המצטיין של העונה, כפי שנקבע משקלול הצבעות אנשי תקשורת ברחבי המדינה, זוכי העבר והציבור.
היסטוריה

הפרס נוסד על ידי חברי מועדון דאונטאון אתלטיק קלאב (Downtown Athletic Club) ששכן במנהטן, ניו יורק, לאחר שמינו ועדת בחירה והחליטו על צורת הגביע, העניקו אותו לראשונה לאחר סיום עונת פוטבול המכללות של 1935, לג'יי ברונגר מאוניברסיטת שיקגו. את השם "גביע הייזמן" קיבל הפרס ב-1936 לאחר מותו של ג'ון הייזמן, שחקן ומאמן עבר, שניהל את פעילות הספורט של המועדון.
באופן מסורתי מוענק הפרס מדי שנה בטקס וסעודה חגיגית שנערכים לאחר תום העונה הסדירה של ליגת המכללות, אליהם מוזמנים המועמדים המובילים. לאחר שמועדון דאונטאון הכריז על פשיטת רגל בעקבות הנזק שנגרם לבניין בו שכן בפיגועי 11 בספטמבר, אירחו את הטקס מועדון אוניברסיטת ייל ב-2002 וב-2003, מלון הילטון בניו יורק ב-2004 ותיאטרון נוקיה בכיכר טיימס מאז 2005.
מרבית הזוכים היו תלמידי השנה האחרונה, ורק מעטים זכו בגביע כבר בשנתם השלישית באוניברסיטה. ב-2007 זכה בפרס לראשונה תלמיד השנה השנייה, טים טיבו מאוניברסיטת פלורידה, ומאז ועד 2024 חזרו על הישג זה עוד חמישה שחקנים. ב-2012 זכה לראשונה שחקן השנה הראשונה, הקוורטרבק ג'וני מנזל מאוניברסיטת טקסס A&M ושנה לאחר מכן זכה בפרס ג'יימס וינסטון שחקן השנה הראשונה מאוניברסיטת המדינה של פלורידה. רק שחקן אחד, ארצ'י גריפין, זכה בפרס פעמיים, ב-1974 וב-1975. שתי עמדות בולטות הרבה מעל השאר במספר הזכיות, הקוורטרבק והרץ האחורי (ראנינג בק), עם 82 מתוך 90 גביעים שהוענקו עד 2024. רק פעמיים הוענק הפרס לשחקן הגנה (צ'ארלס וודסון ב-1997 וטרוויס האנטר ב-2024).
ב-1966 בחר זוכה גביע הייזמן, סטיב ספורייר להעביר את הגביע לנשיא אוניברסיטת פלורידה בה למד ושיחק, על מנת שהסטודנטים והסגל בה יהנו מהצגתו. ועד הסטודנטים של האוניברסיטה החליט לאות תודה לממן יצירת העתק של הגביע עבור ספורייר. מאז, מוענק גביע הייזמן בשני העתקים, אחד לשחקן הזוכה והשני לאוניברסיטה עבורה שיחק. מספר זוכי עבר מכרו את הגביע בו זכו מסיבות שונות, המפורסם שבהם הוא או. ג'יי. סימפסון, הזוכה משנת 1968, שנאלץ למכור את הגביע כתוצאה מהתביעה האזרחית נגדו, הגביע של סימפסון נמכר תמורת כ-230 אלף דולר.
בספטמבר 2010 הודיע רג'י בוש, זוכה הפרס מ-2005, כי הוא מחזיר אותו, לאחר שהודה כי בתקופת לימודיו זכה להטבות הנאה האסורות על פי תקנון ה-NCAA. ב-2024 הוחזר לו הפרס.
תיאור ומידות

עיצוב הגביע נמסר לפרנק אליסקו פסל בעל שם שבחר אד סמית', הרץ האחורי של אוניברסיטת ניו יורק כדוגמן שלו. אליסקו יצר דגם חימר של הגביע, ולאחר התייעצות עם חברי נבחרת הפוטבול של אוניברסיטת נוטרדאם שיפר את העיצוב על מנת להקנות לו חזות קרובה ככל הניתן למציאות, של שחקן פוטבול בפעולה, הנושא את הכדור בידו האחת ומותח את ידו השנייה על מנת להרחיק את שחקני הקבוצה היריבה ממנו.
הגביע עשוי ארד, גובהו ורוחב בסיסו כ-35 סנטימטרים ומשקלו כ-11 קילוגרם.
שיטת הבחירה

הבחירה בזוכה גביע ההייזמן מתבצעת על ידי הצבעות של אנשי תקשורת ברחבי ארצות הברית, המדינה מחולקת ל-6 אזורים גאוגרפיים, בכל אחד מהם 145 בוחרים מהמדיה, סך הכל 870 קולות. בנוסף זכאים גם זוכי הפרס בעבר להצביע, ומשנת 1999 נוסף גם קול אחד משקלול בחירת הציבור הרחב.
כל אחד מהמצביעים מדרג את שלושת השחקנים המובילים לפי סדר, הבחירה הראשונה מקבלת 3 נקודות, השנייה שתיים והשלישית נקודה בודדת, התוצאות משוקללות ובעל הניקוד הרב ביותר מוכרז כזוכה בפרס.
יוסף שופמן

יוסף שופמן (12 ביוני 1903 – 10 בספטמבר 1978) היה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל ושגריר ישראל בוונצואלה.
ביוגרפיה

שופמן נולד ב-1903 בעיר ורשה שבפולין. למד בחדר מתוקן, בגימנסיה הרוסית ובגימנסיית "חינוך" בוורשה. בצעירותו עבד בבית חרושת לתמרוקים שבבעלות משפחתו ובנעוריו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת ורשה והוסמך כעורך דין. משנת 1923 היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים הציונית "ירדניה". בשנים 1925–1926 שימש מנהל לשכת העיתונות בפולין של קרן קיימת לישראל, לאחר מכן יצא לצרפת ושימש בין 1926–1927 ככתב שטח עבור העיתון היהודי בשפה הפולנית "נאש פשגלונד" (Nasz Przegląd).
בשובו לפולין הצטרף שופמן לשורות התנועה הרוויזיוניסטית, ובשנת 1930 נבחר לחבר מרכז התנועה. בשנת 1937 נבחר לכהן כיושב ראש ההסתדרות הציונית החדשה בפולין, ובשנת 1940 עלה לארץ ישראל, בה הוא ניהל את המפעל הראשון לתמרוקים, מפעל "עדיף", שאותו ניהל עם גיסו (בעלה של אחותו), ד"ר שמואל אריאל (זילברדיק).
שופמן שימש גם כמנהל חברת "אוריאלי" ועמד בראש הנהלת האוצר העממי. בשנת 1946 נבחר ליושב ראש ההסתדרות הציונית החדשה בארץ ישראל והיה מראשי הצה"ר בארץ ישראל. ביוני 1946 נעצר שופמן על ידי שלטונות המנדט הבריטי. בשנת 1947 יצא בשליחות התנועה לדרום אפריקה.
בשנים 1955–1969 כיהן שופמן כחבר הכנסת, החל בכנסת השלישית ועד לתום הכנסת השישית. בשנים 1964–1966 כיהן במקביל גם כיושב ראש הנהלת תנועת החרות. לאחר תום כהונתו בכנסת, מונה שופמן לכהן כשגריר ישראל בוונצואלה, תפקיד בו שימש בשנים 1971–1974.
האישה ששרה

| --- | --- |

האישה ששרה
 מבוסס על:  שרופים 
 בימוי:  דני וילנב
 הופק בידי:  Luc Déry, Kim McCraw, Penny Mancuso, Anthony Doncque, Phoebe Greenberg, Ziad Touma, Miléna Poylo 
 תסריט:  דני וילנב ווג'די מועווד
 עריכה:  Monique Dartonne 
 שחקנים ראשיים:  לובנה אזאבל
 צילום:  André Turpin 
 מדינה:  קנדה
 חברת הפקה:  micro_scope 
 חברה מפיצה:  אנטרטיינמנט ואן, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 בספטמבר 2010
 משך הקרנה:  131 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית, ערבית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט בלשי 
 תקציב:  6.8 מיליון דולר
 הכנסות:  16 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   incendies
 פרסים:  שמונה פרסי ג'יני
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
האישה ששרה (בצרפתית: Incendies, מילולית: אש) הוא סרט דרמה קנדי שנכתב ובוים על ידי דני וילנב.
הסרט מספר את סיפור המסע של אח ואחות אשר חיים בקוויבק אחר עברה של אימם המהגרת הערביה לאחר מותה בהתאם לצוואתה. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל ונציה ב-17 בספטמבר 2010. הסרט מבוסס על המחזה "שרופים", של וג'די מועווד. סיפור חייה של גיבורת הסרט נוואל מרואן מבוסס באופן חלקי על חייה של סוהא בשארה, נוצרייה שניסתה להתנקש בחייו של אנטואן לאחד מפקד צבא דרום לבנון.
עלילה

נוואל מרואן עובדת כמזכירה במשרדו של נוטריון בשם לבל בקוויבק שבקנדה. לאחר פטירתה הפתאומית מוקראת צוואתה לילדיה התאומים הבגירים ז'אן וסימון.
בצוואתה מבקשת נוואל להיקבר עירומה, בקבר בלתי מסומן כשפניה כלפי מטה. עוד מבקשת האם מילדיה לחפש את אביהם ואת אחיהם. ז'אן וסימון היו מופתעים מאחר שנאמר להם על ידי אימם עוד מילדותם שאביהם נהרג ולא ידעו כלל שיש להם אח.
סימון החליט שלא לבצע את הבקשה של אימו מאחר שתמיד הייתה אישה נוקשה ומשונה, אך אחותו ז'אן החליטה לצאת לארץ מולדתה של אמה, שהיא לבנון (זה מתברר לא רק ממה שקורה בסרט. כאשר ז'אן עולה לבקר את שרת בית הספר, אפשר לראות את דגל לבנון על מבנה בית הספר).
מסע החיפושים מוביל את ז'אן בכפרים וערים שונות כשהיא אוספת פיסות מידע אודות עברה של אימה בשנות ה-70. במהלך המסע מתוודעת ז'אן לתרבות ולמנהגים של החברה המקומית הפרימיטיבית, האלימה, המפולגת והמסוכסכת. נודע לז'אן כי אמה בצעירותה התאהבה בפליט והרתה לו. בני משפחתה שנודע להם על הקשר של נוואל עם הפליט ניסו לרצוח אותה על רקע חילול כבוד המשפחה אך סבתה הצילה אותה וסייעה לה בתקופת ההריון. את התינוק מסרה הסבתא לבית יתומים ושלחה את נוואל ללמוד באזור מרוחק כדי שתתנתק מעברה ותשקם את חייה. נוואל עזבה את מחוז מגוריה והחלה את לימודיה באוניברסיטה. בשלב מסוים בחיפושים גילתה ז'אן כי במהלך מלחמת האזרחים בין מוסלמים לנוצרים שהתחוללה בראשית שנות השבעים במדינה התנקשה אימה שהייתה אז סטודנטית בעלת תודעה פוליטית שמאלנית במנהיג הנוצרים ובעקבות זאת נכלאה ל-15 שנה. לאחר שז'אן גילתה מידע זה טלפנה נסערת לאחיה סימון וביקשה שיצטרף אליה למסע. סימון הגיע מקנדה בלווית לבל (מעסיקה לשעבר של נואל) והשלושה המשיכו במסע החיפושים. השלושה גילו כי נוואל עברה בכלא התעללויות ונאנסה באופן מתמשך על ידי חוקר בשם "אבו טארק". בשנים האחרונות לכליאתה כתוצאה ממעשי האונס החוזרים הרתה נוואל לאבו טארק וילדה בבית הכלא תאומים. היו אלה ז'אן וסימון.
לקראת סוף הסרט מגלים האחים כי אבו טארק היה בנה של נוואל אותה עינה ואנס מבלי שידע שהיא אימו לאחר שגויס כילד יתום בן חמש לשורות המוסלמים במהלך מלחמת האזרחים ובהמשך נשבה על ידי הנוצרים והחל לעבוד עבורם. כך גילו ז'אן וסימון שאביהם הוא בעצם גם אחיהם.
פרסים

הסרט זכה בשמונה פרסי ג'יני עבור השחקנית הטובה ביותר (לובנה אזאבל), הבמאי הטוב ביותר, העיבוד הטוב ביותר, הצילום, העריכה, סאונד ועוד. כמו כן זכה בפרס לומייר לסרט בשפה הצרפתית הטוב ביותר.
בשנת 2011 היה הסרט מועמד לפרס אוסקר כסרט הזר הטוב ביותר.
אדוארד השלישי, מלך אנגליה

אדוארד השלישי (13 בנובמבר 1312 – 21 ביוני 1377) היה מלך אנגליה משנת 1327 ועד מותו. נחשב למי שהצליח בשדה הקרב ושיקם את סמכות המלוכה אחרי תקופתו של אביו אדוארד השני. תקופת שלטונו (50 שנה) נחשבת לארוכה במיוחד, האחרון שמלך תקופה דומה לזו לפניו היה המלך הנרי השלישי, ואף מלך אחריו לא שלט במשך זמן כה רב עד לתקופת שלטונו של ג'ורג' השלישי.
בגיל 17 ביצע הפיכה נגד רוג'ר מורטימר, מאהבה של אימו איזבלה, אשר שימש כעוצר, והחל שולט בכוחות עצמו. משימתו הראשונה הייתה שיקום כוחה וסמכותה של המלוכה לאחר שלטונו הכושל של אביו, אדוארד השני. לאחר מכן התפנה להפיכת הממלכה האנגלית לכוח הצבאי היעיל ביותר באירופה. לאחר שהצליח לנצח (אך לא לשעבד) את ממלכת סקוטלנד, הכריז על עצמו ב-1337 בתור היורש החוקי של הכתר הצרפתי, הכרזה אשר גרמה לפריצתה של "מלחמת מאה השנים". לאחר מספר עיכובים ראשונים, הייתה ידה של אנגליה על העליונה במלחמה. ניצחונותיהם של האנגלים בקרב קרסי ובקרב פואטייה הובילו לחתימה על הסכם ברטיני. אך הצלחותיו של אדוארד נקטעו בנקודה זו, ושנות שלטונו המאוחרות יותר אופיינו בכשלונות בזירה הבינלאומית ומאבקים בתוך הממלכה, בין היתר עקב בריאותו המדרדרת של המלך.
אדוארד היה האדם אשר הקים את מסדר הבירית ובתקופת שלטונו נרשמו התפתחויות חיוניות ברשות המחוקקת והממשלה בכלל והתפתחות הפרלמנט האנגלי בפרט. בתקופתו השתוללה המגפה השחורה באירופה. אף על פי שאופיין כשליט חם מזג, נודע הוא גם כאדם רחום וחנון בעת הצורך. ברוב המקרים דמתה אישיותו למלכים אחרים של התקופה, אשר עיקר עיסוקם היה שדה הקרב. אף על פי שזכה להערצה עצומה בתקופת שלטונו ובמאות שלאחריו, הוקע אדוארד השלישי על ידי היסטוריונים ויגים ותואר כ"הרפתקן חסר אחריות". עם זאת, היסטוריונים מודרניים זוקפים לזכותו הישגים רבים.
ראשית חייו

אדוארד נולד בטירת וינדזור ב-13 בנובמבר 1312 לאדוארד השני ולאיזבלה מצרפת, בתו של פיליפ הרביעי, מלך צרפת. בתחילת ימיו כונה "אדוארד מוינדזור". בגיל 12 אדוארד קיבל את התואר הרוזן מצ'סטר (אנ'). למפגש עם הבישוף של דרהאם, ריצ'רד דה ברי, הייתה השפעה מוקדמת על הנסיך אדוארד. נראה שדה ברי, אחד הביבליופילים המרכזיים של המאה, הפך למנטור למלך. בהדרכתו של דה ברי למד אדוארד לכתוב ולקרוא צרפתית ולטינית. ב-1325 דרש מלך צרפת שארל הרביעי מגיסו אדוארד השני להעניק לו הומאגיום מתוקף החזקתו בדוכסות אקוויטניה. כדי להימנע ממעמד משפיל זה בחר אדוארד השני להעניק לבנו את דוכסות אקוויטניה, ואדוארד הצעיר נלקח לצרפת עם אמו המלכה כדי לפגוש שם את דודו מלך צרפת ולהשתתף בטקס שבועת האמונים.
תקופת שלטונו של אביו, אדוארד השני, לוותה בתבוסה צבאית, ברונות מורדת וחצר מלכות רווית שחיתות. עם זאת, לידתו של יורש זכר ב-1312 הצליחה לחזק את אחיזתו של אדוארד השני בכתר בצורה זמנית. ב-20 בינואר 1327 כאשר היה אדוארד השלישי בן 14, המלכה, בסיועו של מאהבה רוג'ר מורטימר, הדיחה מהשלטון את בעלה. לאחר הדחתו של אביו, אדוארד זכה לתואר "אדוארד השלישי" והוכתר למלך ב-1 בפברואר, בגיל 14. עד הגיעו לבגרות ניהלה להלכה מועצה את ענייני המדינה, אולם בפועל היה השלטון בידי המלכה האם איזבלה ומאהבה מורטימר. במהלך התקופה נהג מורטימר בגסות והשפיל את אדוארד לעיתים קרובות, דבר שגרם למתיחות רבה בין השניים. מורטימר גם ידע על שבריריות שלטונו.
מורטימר ניצל את כוחו כדי להשתלט על מספר אחוזות של אצילים, בהם כאלה אשר נשארו נאמנים לאדוארד השני ומאבקו באיזבלה ומורטימר. עקב כך, הוצא אדוארד השני להורג בסתר ב-17 בנובמבר 1326. רכושו ותאריו הוחרמו עם הוצאתו להורג וכך התאפשר למורטימר לרכוש אותם. עם זאת, תאוות הבצע והיהירות שהפגין מורטימר השניאו אותו בקרב רבים מהאצילים האחרים, דבר שלא חמק מעינו של המלך הצעיר.
זמן קצר לפני יום הולדתו ה-18, ב-19 באוקטובר 1330, ביצע אדוארד הפיכה בעזרת מספר קטן של בעלי ברית, אשר התרחשה בטירת נוטינגהאם ובמהלכה נאסרו מורטימר ואימו איזבלה. מורטימר נשפט ונכלא במצודת לונדון וחודש לאחר מכן הוצא להורג בתלייה. איזבלה גורשה למבצר מרוחק. בעקבות המהפך הדרמטי החל למעשה שלטונו האמיתי של אדוארד.
שנות שלטונו המוקדמות > שלל המלחמה

לאחר מערכה ארוכה ולא מוכרעת ביבשת אירופה, החליט אדוארד לקיים פלישה רחבת היקף. ב-1346 הוביל כוח בן כחמישה עשר אלף איש ששט לכיוון דוכסות נורמנדיה. צבאו בזז את העיר קן וצעד לאורך צפון צרפת. ב-26 באוגוסט התעמת הכוח האנגלי מול הכוח הצרפתי בקרב קרסי וזכה במערכה. בנוסף לכך, רשמו האנגלים ניצחון נוסף לטובתם ב-17 באוקטובר, בהביסם את דייוויד השני, מלך סקוטלנד ולקיחתו בשבי בקרב צלב נוויל. כעת, עם הרגיעה בגבולו הצפוני, ניצל אדוארד את ההזדמנות להוביל תקיפה גדולה מול הצרפתים והטיל מצור על העיר קאלה. המצור צלח והעיר נפלה באוגוסט 1347.
לאחר מותו של לודוויג הרביעי באוקטובר 1347 ניהל בנו, לודוויג החמישי, דוכס בוואריה, משא ומתן עם אדוארד כדי שיתמודד מול המלך הגרמני החדש קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בסופו של דבר החליט אדוארד במאי 1348 שלא להתמודד על הכתר הגרמני.
ב-1348 הכתה המגפה השחורה באירופה במלוא כוחה והשמידה כשליש מאוכלוסיית אנגליה. אובדן כוח האדם וכתוצאה מכך גם אובדן ההכנסה גרמו לעצירה בהכנות למלחמה. בעלי הקרקעות הגדולים נאבקו עם המחסור בכוח אדם והעלייה בשכר העובדים. בניסיון לעצור את העלייה בשכר, הגיבו, המלך והפרלמנט ב-1349 בחקיקת "חוק העבודה", ובנוסף חוקקו ב-1351 את "חוק העובדים". עם זאת, המגפה לא גרמה להתמוטטות כללית של הממשל והחברה וההתאוששות הייתה מהירה במיוחד.
ב-1356, בזמן שהמלך לחם בצפון, זכה בנו הבכור, אדוארד, הנסיך השחור, בניצחון משמעותי בקרב פואטייה. אף על פי שהכוחות האנגלים היו בנחיתות מספרית קשה, הם הצליחו לא רק להביס את הכוח הצרפתי, אלא אף לשבות את המלך הצרפתי, ז'אן השני. לאחר שורת ניצחונות ביססו האנגלים הצלחות גדולות – המלך הצרפתי נפל בשבי, והממשל הצרפתי המרכזי כמעט התמוטט כליל. בין אם טענתו של אדוארד לכתר הצרפתי הייתה אמיתית או רק עילה למלחמה, נדמה היה כעת כי מטרתו הייתה בהישג יד. אך מערכה שניטשה ב-1359, במטרה להשלים את ההשתלטות על המדינה, לא צלחה, וב-1360 הסכים אדוארד לחתום על הסכם ברטיני, במסגרתו ויתר על טענותיו כלפי הכתר, אך באותו הזמן הבטיח לעצמו החזקות רחבות בצרפת.
תקופת שלטונו המאוחרת

אף כי ימי שלטונו המוקדמים אופיינו בהצלחות רבות, שנותיו המאוחרות יותר עמדו בסימן דעיכה, כישלונות צבאיים וסכסוכים פוליטיים. ענייני השגרה של המדינה לא משכו את אדוארד כפי שנמשך אל מערכות צבאיות, וכך ב-1360 מצא עצמו מסתמך יותר ויותר על אלה הכפופים לו ובמיוחד על ויליאם ויקהאם. אף כי ויקהאם עצמו הצליח במשך השנים לצבור מספר תפקידים, בין היתר משרת הלורד צ'נסלור, טעויות שביצע בהמשך גרמו לפרלמנט לאלצו להתפטר מתפקידו ב-1371. בעיה נוספת שהיה על אדוארד להתמודד איתה היו מותם של רבים מאנשיו הקרובים ביותר כתוצאה מהמגפה השחורה שהשתוללה. בעיות נוספות התעוררו עם כישלון בנו של אדוארד, ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, להכניע ולדכא את כוחם של הלורדים האנגלו-אירים אשר נהנו מאוטונומיה רחבה.
בשנת 1362, האנגלית החליפה את הצרפתית כשפתה הרשמית של אנגליה.
באותו זמן בצרפת, אופיין העשור שלאחר חתימת הסכם השלום עם האנגלים ברגיעה יחסית בין הצדדים, אך ב-8 באפריל 1364 מת המלך ז'אן השני בעודו בשבי האנגלי, לאחר שכשל בניסיונו לגייס את דמי הכופר שלו. יורשו, שארל החמישי, היה אדם נמרץ, וב-1369 פרצה המלחמה מחדש. בנו השלישי של אדוארד, ג'ון מגונט, אשר מונה על המערכה הצבאית, כשל במלחמה, וב-1375 נחתם הסכם חדש, בו למעשה צומצמו החזקותיהם האדירות של האנגלים בצרפת לשלוש ערי חוף בודדות.
הכישלון הצבאי מעבר לגבול ועלותה הכספית הגבוהה של המלחמה גרמו פעם נוספת לתסיסה, ששיאה הגיע במושב הפרלמנט ב-1376, שבו נקרא לאשר מיסוי נוסף. במקום זאת, בחר בית הנבחרים לנצל את ההזדמנות כדי להתייחס לתלונות שהועלו. ביקורת ספציפית כוונה אל עבר אחדים מיועציו הקרובים של המלך, והללו נושלו מתפקידיהם. פילגשו של אדוארד, אליס פררס, שנראה היה כי היא מחזיקה בכוח רב מדי גורשה מחצר המלכות.
עם זאת, יריבם הגדול ביותר של ההמונים היה בנו השלישי של אדוארד, ג'ון מגונט, שהחזיק במושכות השלטון במהלך מחלתם של אביו ואחיו הבכור. אמנם הפרלמנט הצליח לאלץ את ג'ון להיכנע לדרישותיהם, אך עד מושב הפרלמנט הבא ב-1377 בוטלו רוב הישגיו של הפרלמנט.
לאדוארד עצמו לא הייתה כבר בשלב הנוכחי השפעה אמיתית על מהלך העניינים, והחל מ-1375 ואילך תפקידו בממשלה היה מוגבל. קרוב ל-29 בספטמבר 1376 נפל למשכב בעקבות פצע מוגלתי. לאחר תקופת התאוששות קצרה בפברואר מת המלך משבץ ב-21 ביוני. בנו, הנסיך השחור, נפטר שנה קודם לכן, ואת הכתר ירש נכדו בן העשר של המלך, ריצ'רד השני.
משפחתו > צאצאיו

בניו:
אדוארד, הנסיך השחור, מת בימי חיי אביו, גם בנו הבכור של אדוארד מת, בנו השני - ריצ'רד השני עלה על כיסא המלוכה
ויליאם מהרטפילד, מת כתינוק
ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, נינתו נישאה לבית יורק וכך סייעה לטענתם לזכות המלוכה
ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, מייסד בית לנקסטר, בנו, הנרי הרביעי הדיח את בן-דודו ריצ'רד השני
אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק, מייסד בית יורק
תומאס מווינדזור, מת בילדותו
ויליאם מווינדזור, מת כתינוק
תומאס מוודסטוק, דוכס גלוסטר
בנותיו:
איזבלה, נישאה לדוכס מבדפורד
ג'ואן, מתה כנערה מאורסת מהמגפה השחורה
בלנש, מתה כתינוקת
מרי מוולת'אם, נישאה לדוכס בריטני
מרגריט, נישאה לדוכס מפמברוק
הערות שוליים

↑  Mortimer, Ian., The perfect king : the life of Edward III, father of the English nation, London, עמ' 39, ISBN 978-0-7953-3548-8
| מלכי אנגליה ומלכי הממלכה המאוחדת |
| --- | --- | --- |
| ההפטרכיה (שבע הממלכות) | ההפטרכיה (שבע הממלכות) |  |
| מלכי שבע הממלכות | מזרח אנגליה • אסקס • קנט • מרסיה • נורת'מבריה • סאסקס • וסקס |  |
| ממלכת אנגליה | ממלכת אנגליה |  |
| בית וסקס | אגברט • אתלוולף • אתלבאלד • אתלברט • אתלרד הראשון • אלפרד • אדוארד הראשון • אלפווארד • אתלסטאן • אדמונד הראשון • אדרד • אדוויג • אדגר • אדוארד השני • אתלרד השני • סוון (מדנמרק) • אתלרד השני • אדמונד השני • קנוט (מדנמרק) • הרולד הראשון (מדנמרק) • הארדיקאנוט (מדנמרק) • אדוארד השלישי • הרולד השני • אדגר אתלינג |  |
| המלכים הנורמנים | ויליאם הראשון • ויליאם השני • הנרי הראשון • מתילדה • סטיבן |  |
| בית פלנטג'נט | הנרי השני • ריצ'רד הראשון ("לב הארי") • ג'ון • הנרי השלישי • אדוארד הראשון • אדוארד השני • אדוארד השלישי • ריצ'רד השני |  |
| בית לנקסטר | הנרי הרביעי • הנרי החמישי • הנרי השישי |  |
| בית יורק | אדוארד הרביעי • אדוארד החמישי • ריצ'רד השלישי |  |
| בית טיודור | הנרי השביעי • הנרי השמיני • אדוארד השישי • ג'יין גריי • מרי הראשונה • אליזבת הראשונה |  |
| בית סטיוארט | ג'יימס הראשון • צ'ארלס הראשון • צ'ארלס השני • ג'יימס השני • מרי השנייה וויליאם השלישי (בית אוראנז'-סטיוארט) • אן |  |
| הממלכה המאוחדת | הממלכה המאוחדת |  |
| בית הנובר | ג'ורג' הראשון • ג'ורג' השני • ג'ורג' השלישי • ג'ורג' הרביעי • ויליאם הרביעי • ויקטוריה |  |
| בית סקסה-קובורג-גותה | אדוארד השביעי • ג'ורג' החמישי |  |
| בית וינדזור | ג'ורג' החמישי • אדוארד השמיני • ג'ורג' השישי • אליזבת השנייה • צ'ארלס השלישי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260628705171  PLWABN: 9810674884605606  BnF: cb11963640q (data)  CANTIC: a19445180  GND: 118687883  ICCU: VEAV529558  ISNI: 0000 0001 2096 4032  LCCN: n50035067  LNB: 000303750  NKC: xx0105891  NLA: 35057303  NTA: 070464715  SELIBR: 294398  SNAC: w66v0fs0  SUDOC: 027637751  TePapa: 66150  Trove: 814180  VcBA: 495/186712  VIAF: 268155547   WorldCat (עם VIAF): 268155547 
ציור של אדוארד השלישי משנת 1392
אדוארד השלישי
קבוצת עבודה (אנסמבל תיאטרון)

מינאס קרואני, שרון אלכסנדר, בתאל משיאן, עטאללה טנוס, בהצגה "וולקאם", 2023
קבוצת עבודה היא קבוצת תיאטרון שנוסדה בשנת 2011 בניהולו האמנותי של יגאל זקס, המתמקדת בפיתוח והפקה של מחזאות ישראלית עכשווית, ובוחנת בהצגותיה את הקשר בין דמיון, מציאות, אמת ואמונה במציאות הישראלית. אנסמבל התיאטרון 'קבוצת עבודה', פועל במסגרת "קבוצת עבודה" - עמותה ליצירה וקידום של תיאטרון מקורי ועצמאי, שנוסדה בשנת 2011. העמותה שותפה בהקמה ותפעול של "אתר מחזאי ישראל" ומפיקה מיזמים נוספים לקידום מחזאות ישראלית, שהבולט ביניהם הוא תוכנית הפיתוח "נקודת פתיחה" שבסיועה פותחו עשרות מחזות ישראלים חדשים.
נכון ליוני 2023 הפיקה "קבוצת עבודה" 12 הצגות וסרט קולנוע אחד באורך מלא, עשר מההצגות הועלו בבימויו של יגאל זקס, עשר מתוכן על פי מחזות מקוריים, ושישה מהם פרי עטו של נעם גיל.
פרסים ופסטיבלים

בוץ (2013) - ההצגה הייתה מועמדת בשש קטגוריות לפרס קיפוד הזהב וזכתה בשתיים: ליז רביאן לשחקנית השנה בתפקיד הראשי ושוש רייזמן למלחינת השנה.
המתנחל (2015) – ההצגה זכתה בשני פרסי קיפוד הזהב: נעם גיל למחזאי השנה לגיל ויעקב זדה-דניאל לשחקן המשנה. אתר Nrg בחר בה לאחת מחמש הצגות הפרינג' הטובות ביותר של חורף 2016.
דו"ח התקדמות (2016) – ההצגה הועלתה לראשונה במסגרת פסטיבל ישראל.
חשש לאירוע (2017) - פסטיבל תמונע.
צעצועים (2018) - פסטיבל תמונע.
תלויים (2019) - הציגה בפסטיבל עכו.
ליידי עמר (2021) סרט קולנוע בן 76 דקות, השתתף בתחרות פרסי אופיר והוקרן בסינמטק תל אביב, בפסטיבל קולנוע דרום, ובפסטיבל Other Israel בניו יורק.
וולקאם (2023) - פסטיבל תמונע.
הצגות

החמור והשמנמונת (2011) - החמור והשמנמונת מיודדים מזה 25 שנה, השמנמונת מזמינה את החמור לארוחת ערב בביתה כדי להוציאו מבדידותו, החמור מבקר אותה על מערכות היחסים המזדמנות שלה עם בחורים צעירים שהכירה באינטרנט, הם רבים ומתפייסים.
בוץ (2013) - מיי מתגוררת עם לויד לצד דיר חזירים ומפרנסת את שניהם. היא מכניסה לחייהם את הנרי. הנרי עובר בתאונה ונהפך לנכה ונאבק בלויד על חסדיה של מיי.
המתנחל (2015) – עודד ואלונה הם זוג צעיר המצפה לילד, הם מכניסים לביתם את זכריה, נכה על כיסא גלגלים, שמערער את שיגרת חייהם ומערכת היחסים ביניהם.
דו"ח התקדמות (2016) – גבר עם מוגבלות שכלית הופך לגאון בעקבות ניתוח חדשני.
אידיאליזם (2016) – זאב בן יאיר הוא איש תקשורת עשיר שמחליט יום אחד לאמר את האמת שלו בפני כל העולם. מולו מתארגנת קבוצת אנשים שמנסה לחשוף בכל מחיר את פרצופו האמיתי בפני העולם.
חשש לאירוע (2017) - עדינה בלום רוצחת את בעלה, בנה אבנר ובתה רותי מנסים להציל את אימם מהעמדה לדין, ומעבירים את גופת אביהם להתנחלות. החשד נופל על ערבים בכפר הסמוך. לחקירה מתמנה יחיאל, חוקר ותיק ממרחב שומרון, ואחיו הצעיר עמוס שמצא את הגופה, מתלווה אליו אל בית משפחת בלום. בני המשפחה מספרים שאביהם שמע על רצח חייל בפיגוע, לבש את מדיו הצבאיים וסיפר שהוא הולך להציל את המדינה. יחיאל חושד באם, עמוס מתאהב בבת, והתקשורת הופכת את הנרצח לגיבור לאומי .
צעצועים (2018) – אקדמאי מובטל, מוצא עבודה אצל זוג, הדורש ממנו להתייחס אליהם כאל ראש הממשלה ואשתו.
תלויים (2019)
ג'ונגל בוילה (2021) - זוג צעיר ומאוהב שוכר יחידת דיור באזור כפרי. כשבעלי הנכס, זוג אחר, מבקשים לפנותם ללא הודעה מוקדמת, ובין הזוגות פורץ מאבק שהולך ומסלים
ליידי עמר – מחזה מאת נעם גיל שהוצג בתיאטרון בשנת 2019, בבימויו של יגאל זקס ונהפך אחר-כך לסרט קולנוע באורך מלא בשנת 2022, בבימוים של זקס וגיל, הסרט הופק בתקופת הקורונה כשהתיאטראות היו סגורים. אישה מבוגרת נחטפת באמצע הלילה וטוענת שהיא פולין וייס, מנהלת עמותה ודורשת להשיבה לבעלה העשיר. ילדיה טוענים שהיא אמם, ג'קי עמר, אלמנה עניה, כולאים אותה בדירה, שומרים עליה כל אחד בתורו, בציפייה ששפיותה תחזור אליה.
נס ציונה המחזמר (2022) - ינון יושב כל יום בתחנת האוטובוס של נס ציונה, אבל מעולם אינו עולה לאוטובוס, חייו משתנים כשהוא פוגש את ורדית מיהוד.
וולקאם (2022) – קבלן יהודי עובר עם אשתו הצעירה לגור בוילה שבנה ביישוב ערבי, הוא מפנטז על שכנות טובה ועליה במחירי הנדל"ן, אבל זוכה לקבלת פנים קרירה.
לא סוף העולם (2023) - פנטזיה רומנטית. מורה למדעים יוצא בעקבות האהבה למסע אל סוף העולם, כדי להוכיח שהעולם שטוח.
תמונות מהצגות

אורלי טובלי, דן קיזלר, מעיין ויסברג, ליז רביאן, מעיין בלום, יגאל זקס, בהצגה "חשש לאירוע", 2017
ליז רביאן, יעקב זדה-דניאל, אורלי טובלי, ויקטור סבג, בהצגה "ליידי עמר", 2019
מעיין ויסברג, יעקב זדה-דניאל, אוהד קנולר, בהצגה "המתנחל", 2015
מעיין בלום, מורן רוזנבלט, אוהד קנולר, יעל לבנטל, בהצגה "צעצועים", 2018