שדה התעופה עטרות
היסטוריה > לאחר מלחמת ששת הימים

ב-6 ביוני 1967 כבשה חטיבת הראל את שדה התעופה. לאחר סיום המלחמה ועם איחוד ירושלים, החליטה ממשלת ישראל, בהמלצתו של ראש עיריית ירושלים טדי קולק, לכלול את שדה התעופה בתחומה המונציפלי של העיר כדי שלבירה יהיה שדה תעופה משלה, ושמו של השדה שונה ל"נמל התעופה ירושלים". ניהול השדה נמסר לידי רשות שדות התעופה. בתחילת 1970 הוקצו כספים לשיפוץ השדה, ריבוד מסלול הטיסה באספלט, והתקנת תאורה ועזרי נחיתה. בשנת 1971 הוקצו סכומים נוספים להארכת המסלול, שנסגר למטוסים גדולים למשך כ-8 חודשים. לצורך הארכת המסלול דרום-מזרחה הוסט קטע כביש ירושלים–רמאללה שעבר ממזרח לשדה עוד מזרחה, לגבול מחנה הפליטים קלנדיה – מקום בו פועל עד היום מעבר קלנדיה.
חברת התעופה ארקיע החלה להשתמש בשדה לטיסות פנים ארציות, אך הוא לא שימש אותה כבסיס אלא כתחנת ביניים להעלאת והורדת נוסעים בחלק מהטיסות בין שדה דב לנמל התעופה אילת. החברה החזיקה במקום תחנה עם צוות קרקע מצומצם, ששירת את טיסות ארקיע ולעת הצורך השכיר את שירותיו לטיסות פרטיות ומסחריות אחרות שפעלו בשדה בדלילות.
בשנת 1972 השקיעה ממשלת ישראל בשיפוץ שדה התעופה מתוך מטרה שיוכל לשמש לטיסות בין-לאומיות. הדבר לא התממש בשל לחץ והתנגדות בין-לאומיים שנבעו מכך שמזרח ירושלים לא הוכרה כחלק מירושלים המאוחדת. במסגרת העבודות הורחב והוארך מסלול הטיסה והוכשר לקליטת מטוסי נוסעים גדולים, בית הנתיבות שופץ והותקנו בו עמדות מכס וביקורת גבולות, וציוד מכ"ם וניווט הותקנו בשדה. חיל האוויר הישראלי השתמש בשדה לאימון טייסים בנחיתת מכשירים, הודות למערכת ה-ILS המתקדמת שהותקנה בו, והודות לכך שהיה פנוי יחסית מתנועה אווירית.
ביולי 1974 נחת בשדה לראשונה מטוס בואינג של אל על בטיסת ניתוב, לקראת פתיחת קו ישיר מנמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט לירושלים. ב-6 בספטמבר 1974 התקיימה טיסת הבכורה מפרנקפורט לירושלים, אך בגלל התנגדות ממשל גרמניה המערבית לטיסה ישירה לעטרות, הושגה פשרה על פיה הטיסה נחתה בנמל התעופה בן-גוריון מבלי להוריד נוסעים, והמשיכה לנמל תעופה עטרות מבלי לשנות את מספר הטיסה. שדה התעופה קושט לכבוד המאורע ושר התחבורה, גד יעקובי, קיבל את פני הנוסעים. בדצמבר 1975 גינה ארגון התעופה הבין-לאומי את ישראל על השימוש בשדה.
החל בשנת 1975 יזם קלוב התעופה לישראל סניף ירושלים שימוש בשדה לדאייה בדאוני הדרכה לחברי המועדון והשדה שימש כבסיס לפעילותו. דאון של הקלוב חנה במקום דרך קבע, הנהלת השדה העמידה לרשות הדואים מקום לאחסון ציוד העזר להמראת דאונים. בימים בהם נחתה בשדה נחיתת ביניים של ארקיע פסקה פעילות הדאייה למשך כעשרים דקות בבקרת קשר אלחוטי בין מגדל הפיקוח והדואים.
בשנת 1976 אישר שר התחבורה כללים להפעלת טיסות שכר לישראל ואלו החריגו מכלל המגבלות שנועדו למנוע תחרות עם חברות התעופה הסדירות, טיסות שכר לשדה עטרות. אולם מסיבות מדיניות לא הסכימו חברות תעופה זרות להנחית טיסות שכר בירושלים. בסוף 1976 הודיעה אל על שבכוונתה לקיים טיסות שכר לשדה עטרות מהחוף המערבי בארצות הברית, אולם הדבר נתקל בווטו של מחלקת המדינה של ארצות הברית. בשנת 1977 פעלה מהשדה חברת ירושלטוס שהפעילה טיסות מעל ירושלים ומדבר יהודה. בשנת 1979 נחת ראש הממשלה, מנחם בגין, בשדה התעופה עטרות, בשובו מאלכסנדריה. בשנות ה-80 התמקמה בשדה, בצד תחנת ארקיע, חברת "נשר" שהפעילה טיסות פרטיות במטוסים קלים ובית ספר לטיסה. בשנת 1992, יזם שר התחבורה משה קצב, הצעה לשנות את שמו של השדה ל"שדה התעופה על שם מנחם בגין", אולם הצעה זאת נפלה בשל בקשת בני עטרות שלא לשנות את שם המקום המנציח את זכר יישובם שננטש.
טיסות מסחריות פעלו עד 1998, אז הופסקו רובן בגלל חוסר כדאיות כלכלית והשדה שימש בעיקר מטוסי קלים וטיסות מיוחדות.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, בשנת 2000, הוחלט לסגור את שדה התעופה, כיוון שהוא מוקף בהתיישבות פלסטינית צפופה, ממנה ניתן לטווח אותו בקלות. המקום הועבר מידי רשות שדות התעופה לרשות צה"ל, האחראי מאז על אבטחת המתקן. במתחם השדה שוכן מפעל מת"א של התעשייה האווירית, העוסק בתחזוקת מסוקים.