בשמים ראש
תוכן

הספר מאופיין בבקיאות ולמדנות ייחודיות, ונושאיו מגוונים ומכילים סוגיות שונות מתחומים רבים בתלמוד ובהלכה.
לצד פסקים מקובלים המופיעים בין התשובות, נמצאים בו מספר תשובות משונות והקלות מרחיקות לכת, בהן:
ערעור נגד פסיקת הדין של ייהרג ואל יעבור בעבודה זרה, בגילוי עריות ובשפיכות דמים, ומתן היתר לעבור את אותן עברות כאשר קיימת מנגד סכנת חיים.
היתר רכיבה על בהמה או נסיעה בכרכרה בשבת, וכן הליכה מחוץ לתחום שבת למי ששיירתו ממשיכה בנסיעה בשבת, ושאם יפרוש ממנה ייאלץ ליפול על כתפי הציבור ולבקש צדקה, עד שיגיע למקום מכריו.
היתר להתאבל על מי שאיבד עצמו לדעת, ושאין המאבד עצמו לדעת חמור כל כך אלא רק כשבועט בטובה ושונא העולם, אבל אם איבד עצמו מחמת רוב צרות או עוני וייסורים, אין זה בכלל המאבד עצמו לדעת; ויש מצבים שבהם מי שאינו מאבד עצמו הריהו מגונה.
פטור למצטער מכל מצוות עשה שמצטער בה (על פי הפטור של מצטער מהסוכה), שכן ”התורה לחיים ניתנה, ואין זה דרכי נועם”.
התנגדות לאיסור קטניות בפסח והצגת מקורו כמנהג קראי (מגמה שהייתה רווחת בראשית תקופת תנועת ההשכלה היהודית)
היתר השחתת זקן על ידי תספורת במספריים ולאחר מכן גילוח בתער
סברה זו, המופיעה ב"בשמים ראש", הועלתה על ידי רבי זאב וולף בוסקוביץ' שכתב זאת בשאלה לרבי יחזקאל לנדא ("הנודע ביהודה"), וזה האחרון דחה אותה. לדעת רבי משה סופר ("החתם סופר"), מקור דברי השואל הם מתשובת "בשמים ראש" זו. רבי משה סופר דוחה את הדברים בתקיפות, והוא מצר על כך שרבי יחזקאל לנדא לא דחה את הדברים בנחרצות ברורה דיה. נראה כי שאול ברלין העתיק את הדברים משאלת רז"ו בוסקוביץ' שבשו"ת נודע ביהודה.
הקלה באיסור גילוח זקן בחול המועד למי שהסתפר לפני המועד.
קו דומה לפסק הלכה זה מופיע בדברי רבי יחזקאל לנדא, בשו"ת נודע ביהודה. על סיבת ההיתר כתב רבי יחזקאל לנדא כי ”הטעם כמוס בלבי ולא אוכל לגלותו אם יפציר לא אשיב”. רבי משה סופר טוען בתגובה כי היתר זה מתבסס על הסברה המופיעה בשאלת רבי זאב וולף בוסקוביץ' בשו"ת נודע ביהודה (בתשובה אחרת, שבעניין גילוח זקן בתער אחר תספורת במספריים), ומקורה בבשמים ראש (אותו הוא מכנה "כזבי הרא"ש"). רבי משה סופר מזהה כי הגם שרבי יחזקאל לנדא שדחה את סברה זו (באותה התשובה שלעניין גילוח זקן בתער), מכל מקום עדיין הסברה תפסה אצלו מקום להקל מחמת כך לגלח בחול המועד, על מנת שלא יבואו לגלח בתער את השערות אחר שיגדלו יותר. לפי עדותו של בנו רבי שמואל לנדא זו אכן הייתה סברת רבי יחזקאל לנדא, אך מכל מקום תשובתו של ר"י לנדא נכתבה מספר שנים לפני הדפסת הספר בשמים ראש. לדעת שמואל אשכנזי ייתכן שהדברים היו לנגד עיני רבי יחזקאל לנדא בעודם בכתב יד טרם שהודפסו. לעומתו, יש הסבורים כי ר"ש ברלין העתיק את סברתו משאלת רז"ו בוסקוביץ' שבשו"ת נודע ביהודה, וכן סבורים הם כי היתר הגילוח בחול המועד הנזכר בבשמים ראש, מקורו משו"ת נודע ביהודה הנ"ל (בתשובה שבעניין גילוח בחול המועד).
בעקבות הביקורת החריפה על הדברים – חזר בו שאול ברלין, ופרסם "מודעא רבא": ”לעין הקורא בספרי כסא דהרסנא סי' מ', שכתבתי דעתי דבזקן יש להתיר אם גילח קודם המועד... הרי דעתי בטילה... ולא יקרא עוד שמי על הקולא הזאת, אפילו לסניף בעלמא”.
(בשם רמ"ה) היתר עריכת נישואין בתשעה באב לכלה מאורסת שפוחז כלשהו נתן בה את עיניו והיה חשש שיעשה בה מעשה, ועם זאת היתר אכילה ושתייה לחתן ולכלה ולשושבינים ולעוד עשרה מהקרובים הקרואים לסעודת הנישואין.
היתר נישואים עם קראים, בשם רבנו ברוך, תוך הסתמכות על כך שכבר בזמן התלמוד מוזכרים הקראים בשם "אחיכם".
דברים אלו מתבססים על פירוש המונח "בעלי מקרא" שבהתלמוד (תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ל"ג, עמוד ב') כמתייחס לקראים. רבי צבי הירש חיות דוחה את פירוש זה בכך שלא ידוע על קיומם של הקראים בזמן התלמוד. רצ"ה חיות מוסיף כי ”כבר שמעתי מגאוני הדור שהיו מרננים על התשובה הזו, כי לא יצאה מתחת יד רבנו ברוך”. הוא מסיים לבסוף בלשון חריפה על ”הרב הנ"ל דפיר(ו)ש שם ענין זר שלא על פי האמת”. רבי מתתיהו שטראשון מציין לדברים אלו כדוגמה ל”דברים שנפש היפה סולדת בהם” בחיבורו של רבי שאול ברלין (ומוסיף בסוגריים כי ”גם שם נשאר מקום רחב ידיִם להפוך בזכותו”).
באופן דומה מובא בחיבור כי ”היה רבנו תם ז"ל אומר שראוי להושיב עדה גדולה של חכמים להתיר עכשיו את יינם, שאין להם שום עסק ניסוך”.
מלבד זאת דן אחד הסימנים באפשרות לשנות את ההלכה כנגד המסורת לפי שיקולים של לוגיקה ופילוסופיה, וכך הוא מביא כי: ”אם ח"ו היה אפשר להצטייר כי יגיע זמן שמשפטי התורה ומצוותיה יביאו רעה על אומתינו - על כללות האומה במוחלט, או אפילו רק יהיה מקום להצטייר כי לא יגיע מהם אושר בשום אופן ופרקנו עולה מעל צווארינו”.
פסיקות יוצאות דופן אלו וסגנונן החשידו רבנים רבים, והן היוו עילה לביקורת החריפה שספג הספר ומחברו. יש גם שזיהו כי פסקי הלכה וסברות שמופיעות בחיבור זה, מופיעות לראשונה אצל אחרונים בני אותו הדור, בחיבורים שהודפסו סמוך למועד הדפסת "בשמים ראש". כמו כן, היתר תרגום התורה ללשונות זרים עבור יהודים, המופיע בחיבור זה, יש הרואים בו כרקע לביאורו של משה מנדלסון שתרגם את התורה לגרמנית, לו העניק שאול ברלין הסכמה.