stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצעי מגבית
מפקדים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מפקדים במבצעי מגבית 
| תפקיד  | שם | ביצועים | תמונה |  |  |
| מפקד חיל הים | אלוף בנימין תלם | אישר את הפעולות ודרש את חיסול הקומאר |  |  |  |
| ראש מחלקת ים | תא"ל צבי תירוש | קיבל אישור מהרמטכ"ל לפעולות |  |  |  |
| ראש מחלקת מודיעין (רמד"ן) | אל"ם רמי לונץ |  |  |  |  |
| נציג מפקד חיל הים בחפ"ק | אלוף (מיל') אברהם בוצר | שהה בזי"ס ימים מעטים |  האלוף אברהם בוצר |  |  |
| מפקד זירת ים סוף, | אל"ם זאב אלמוג | מפקד מגבית 16 וקצין בכיר בחפ"ק בכל יתר פעולות "מגבית" |  |  |  |
| סגן מפקד זירת ים סוף | סא"ל חיים שקד | קצין בכיר בחפ"ק מגבית 16 |  |  |  |
| מפקד שייטת 13 | סא"ל שאול זיו | הקצה כוחות |  |  |  |
| סגן מפקד שייטת 13 | רס"ן גדי שפי | מפקד מבצע מגבית 15 ומפקד כוח הסנוניות במבצע מגבית 16 |  |  |  |
| קצין אג"ם של זירת ים סוף | רס"ן אברהם בן-שושן | ומפקד כח דבורים לגיבוי ואיסוף |  |  |  |
| קצין מבצעים של שייטת 13 | רס"ן אילן אגוזי | מפקד כוחות שייטת 13 בזירה ונציג בחפ"ק מפקד הזירה |  |  |  |
| מפקד הסנוניות בפעולות מגבית 10, 11 ו־14 | רס"ן אלי מרק | מוביל הסנוניות במגבית 15 | רס"ן אלי מרק במנוחת הבראה לאחר פציעה שנייה ינואר 1974 |  |  |
| מפקד הצוללים מגבית 10 ו־11 | סרן גדי קרול | הדביק מוקשים במגבית 11 |  |  |  |
| יוזם מלווה | אלוף (מיל') יוחאי בן-נון | מתכנן פעולת התקיפה בסנוניות נשק |  |  |  |
| תומך מלווה | סא"ל (מיל') יוסף דרור |  |  |  |  |
| נציג חיל הים בשדה אופיר | אל"ם יהודה בן-צור | תיאם כוננות לחילוץ ותקיפה אך לא הופעלו | סא"ל יהודה בן-צור, 1973 |  |  |
| מפקד דבור 861 | סגן יעקב עבאדי | פגש את סירות הגומי החוזרות במגבית 10, וגרר אותן לשארם א-שייח' | סגן יעקב עבאדי מפקד דבור 861 במלחמת יום הכיפורים |  |  |
מפקדים > לוחמים בפעולות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
לוחמים במבצעי מגבית 
| תפקיד  | שם | ביצועים  |  |  |  |
| מבצע מגבית 10 | בפיקוד רס"ן אלי מרק וסרן גדי קרול |  |  |  |  |
| 6 צוללים | מוביל סרן גדי קרול |  |  |  |  |
| זוג צוללים ראשון | גדי קרול ודן עוזיאלי |  |  |  |  |
| זוג צוללים שני | אמנון שני וירון מצליח |  |  |  |  |
| זוג צוללים שלישי | אבינועם ברקין ומאיר לוי |  |  |  |  |
| סירת גומי פיקוד | אלי מרק איתמר לוי ואודי גרוסמן |  |  |  |  |
| מפעילי סירה שנייה | דוד קליאוט ואורי שטיין |  |  |  |  |
| מפעילי סירה שלישית | יוסף גוזני ורן ניר |  |  |  |  |
| מפעילי סירת גומי עתודה | ישראל דגאי וראובן שפיצר |  |  |  |  |
| נציג שייטת 13 בחפ"ק | רס"ן אילן אגוזי |  |  |  |  |
מבצע מגבית 11: 
| 4 צוללים | מוביל גדי קרול |  |  |  |  |
| זוג צוללים ראשון | גדי קרול ודן עוזיאלי |  |  |  |  |
| זוג צוללים שני | אבינועם ברקין ומאיר לוי |  |  |  |  |
| סירת גומי פיקוד | מוביל אלי מרק, ראובן שפיצר ואודי גרוסמן |  |  |  |  |
| סירה שנייה -צוללים | יוסף גוזני ורן ניר | תקלת מנועים, האנשים עברו לסירה 3 והסירה הוטבעה. |  |  |  |
| סירה שלישית -דלק | ישראל דגאי ודוד קליאוט |  |  |  |  |
| זוג סנוניות | פיקוד דודו מרום | פגשו את סירות הגומי בדרכם חזרה. |  |  |  |
| סירת גומי עתודה | אמנון שניידר ואורי שטיין | על הדבור בראס מוחמד |  |  |  |
| כוננות לחילוץ במסוק | משה דותן וגיורא גוטסמן | בשדה אופיר |  |  |  |
| נציג שייטת 13 בחפ"ק | רס"ן אילן אגוזי |  |  |  |  |
| מבצע מגבית 14 | בפיקוד רס"ן אלי מרק |  |  |  |  |
| סנונית מובילה | איתמר לוי נהג אורי שטיין ויוסף גוזני לוחמים |  |  |  |  |
| סנונית שנייה | מפקד אמנון שני, דני איתן ודוד קליאוט לוחמים |  |  |  |  |
| כוננות לחילוץ במסוק | אהוד גרוסמן | בשדה אופיר |  |  |  |
| נציג שייטת 13 בחפ"ק | רס"ן אילן אגוזי |  |  |  |  |
| מבצע מגבית 15 | בפיקוד רס"ן גדי שפי |  |  |  |  |
| סנונית פיקוד | גדי שפי אלי מרק, איתמר לוי נהג, אורי שטיין ויוסף גוזני לוחמים |  |  |  |  |
| סנונית שנייה | מפקד אמנון שני. דודו דני איתן, ואודי לוחמים |  |  |  |  |
| סירת נפץ 'פצחן' ראשונה | ידידיה יערי | הפצחן סטה ממסלולו הסתובב במעגן והתפוצץ בזמן המותקן. |  |  |  |
| סירת נפץ 'פצחן' שנייה | יאיר מיכאלי | פגע ליד חרטום ספינת הקומאר התרסק אך לא התפוצץ. |  |  |  |
| סנונית כוננות לחילוץ | יוחאי בן-נון, גדי קרול, ישראל דגאי ודוד קליאוט | ליד ראס מוחמד. |  |  |  |
| פלגת דבורים בכוננות | במארב מצפון לשדואן |  |  |  |  |
| כוננות לחילוץ במסוק | דיטקובסקי וגיורא גוטסמן | בשדה אופיר |  |  |  |
| נציג שייטת 13 בחפ"ק | רס"ן אילן אגוזי |  |  |  |  |
|  | מבצע מגבית 16 | מפקד הפעולה אל"ם זאב אלמוג; מפקד הכוח רס"ן גדי שפי |  |  |  |
| סנונית פיקוד | זאב אלמוג, גדי שפי, דוד קליאוט נהג ויוחנן שדה מאג | אורי שטיין M72 לאו |  |  |  |
| סנונית שנייה | ישראל דגאי מפקד, יאיר מיכאלי נהג ורמי צור מאג | דני איתן M72 לאו |  |  |  |
| סנונית שלישית לחילוץ | מפקד יוחאי בן-נון, איתמר לוי נהג, יאיר סלע וראובן שפיצר מאגים | התקלקלה בדרך חזרו לתיקון ויצאו בכוננות ליד ראס מוחמד. |  |  |  |
| כוננות לחילוץ במסוק | אלי מרק | בשדה אופיר |  |  |  |
לקריאה נוספת

מייק אלדר, האויב והים - פרקים מיומן המבצעים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991, עמ' 182–188.
מייק אלדר, שייטת 13 - סיפורו של הקומנדו הימי, ספרית מעריב, ישראל תשנ"ג, 1993.
זאב אלמוג, מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי, כנרת, זמורה ביתן, 2014, עמ' 838–841, 852-846, 887-870.
זאב אלמוג, עטלפים בים האדום - פעולות מיוחדות של הקומנדו הימי במלחמות ההתשה ויום הכיפורים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור ו"מכון גלילי לחקר כוח המגן", 2007, פרק ד' - פעולות שייטת 13 במעגן ע'רדקה במלחמת יום הכיפורים.
אוניות המערכה מסדרת בורודינו

| --- | --- |
מבט אלכסוני של אוריול במעגן
מבט אלכסוני של אוריול במעגן
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סדרת ספינות 
 צי:  הצי הרוסי הקיסרי
 דגל הצי:  
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  המספנה הבלטית 
 תחילת הבנייה:  1899–1902
 הושקה:  1901–1903
 תקופת הפעילות:  1904–1922 (כ־18 שנים)
 אחריתה:  3 טובעו בקרב צושימה, 1 טובעה בקרב מון סאונד, 1 נגרטה
 מידות
 הֶדְחֶק:  13,516 טון, 14,151 טון מרבי
 אורך:  121 מטר
 רוחב:  23.2 מטר
 שוקע:  7.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשר (33 קמ"ש)
 גודל הצוות:  28 קצינים, 826 ימאים
 הנעה:  מנועי קיטור, 12 דוודים מסוג בלוויל בהספק 15,800 כוח סוס
 כמות הדלק:  1,580 טון פחם
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון מסוג קרופ  דופן 193 מ"מ  צריחים 254 מ"מ  סיפון 51 מ"מ  מחיצה נגד טורפדו 25 מ"מ
 חימוש:  4 תותחי 305 מ"מ בשני צריחים  6 תותחי 152 מ"מ בשני צריחים  20 תותחי 75 מ"מ  20 תותחי 47 מ"מ  4 צינורות טורפדו 381 מ"מ
 
אוניות המערכה מסדרת בורודינו (ברוסית: Броненосцы типа «Бородино») היו קבוצה של חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי הרוסי הקיסרי בסביבות סוף המאה ה-19. התכנון שלהם התבסס על זה של צסארביץ' שנבנתה בצרפת ששונה לשימוש בציוד רוסי. ארבע האוניות הראשונות הסתיימו לאחר תחילת מלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 והיו בין הספינות שנצטוו להפליג מהים הבלטי למזרח הרחוק כדי להקל על שייטת האוקיינוס השקט שנצורה על ידי היפנים בפורט ארתור. שלוש מהאוניות הללו הוטבעו ואחת נתפסה על ידי הצי היפני הקיסרי בקרב צושימה ב-1905. האונייה החמישית והאחרונה, סלאבה, לא הושלמה בזמן כדי להשתתף במלחמה ושירתה עם הצי הבלטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
תכנון ותיאור > חימוש ובקרת אש

החימוש העיקרי של סדרת בורודינו היה מורכב משני זוגות של תותחים בקוטר 12 אינץ' 40 קליבר, מותקנים בסגנון צרפתי, מונעים חשמלית, בצריחים דו-תותחים מלפנים ומאחור. הצריחים היו בעלי הגבהה מרבית של +15° והן נשאו 60 פגזים לכל תותח. התותחים ירו פגז אחד כל 90–132 שניות. הם ירו פגזים במשקל 731 ליברות (332 קילוגרם) במהירות לוע של 2,598 רגל לשנייה (792 מטר לשנייה) לטווח של 14,640 מטרים (16,010 יארד) בהגבהה מרבית.
החימוש המשני של האוניות כלל 12 תותחי קאנה 6 אינץ' (152 מ"מ)/45 קליבר מהירי-ירי מודל 1891 המורכבים בשישה צריחים דו-תותחים המונעים חשמלית בסיפון העליון. לצריחים הייתה הגבהה מקסימלית של +15° קשת אש והצריחים המרכזיים יכלו לכסות 180°. כל תותח 6 אינץ' סופק עם 180 פגזים. קצב האש שלהם היה בערך 2–4 פגזים לדקה. הם ירו פגזים במשקל 41.4 קילוגרם (91 ליברות) עם מהירות לוע של 792.5 מטר לשנייה (2,600 רגל לשנייה). היה להם טווח מרבי של כ-12,600 יארד (11,500 מטרים).
מספר תותחים קטנים יותר נישאו להגנה מפני סירות טורפדו. אלה כללו 20 תותחי קאנה 3 אינץ' (75 מ"מ)/50 קליבר מהירי-ירי המורכבים בחרכי ירי בגוף האונייה. האוניות נשאו 300 פגזים לכל תותח. הם ירו פגזים במשקל 4.9 קילוגרם (11 ליברות) במהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (820 מטר לשנייה) לטווח מרבי של 6,405 מטרים (7,005 יארד) בהגבהה של +13°. אוניות סדרת בורודינו נשאו גם 16 או 18 תותחי הוצ'קיס 1.9 אינץ' (47 מ"מ) במבנה העילי. הם ירו פגזים במשקל 2.2 ליברות (1.00 קילוגרם) במהירות לוע של 1,400 רגל לשנייה (430 מטר לשנייה) בקצב של כ-15 מטחים לדקה.
האוניות נשאו ארבע צינורות טורפדו 381 מילימטרים (15 אינץ'), שניים מהם הותקנו מעל המים בחרטום ובירכתיים, בעוד ששני הצינורות התת-מימיים בצד הרוחב היו ממוקמים ליד מחסן התחמושת הקדמי של תותחי ה-12 אינץ'. ארבע טורפדות נישאו עבור הצינורות מעל המים ושש עבור הצינורות השקועים. הם גם נשאו 50 מוקשים שיוצבו כדי להגן על המעגן שלהם באזורים מרוחקים.
סדרת בורודינו הותקנה במקור עם מדדי טווח סטדיאמטריים של ליוז'ול שהשתמשו בזווית בין שתי נקודות אנכיות על ספינת אויב, בדרך כלל קו המים וקן העורב, כדי להעריך את הטווח. קצין התותחנות התייעץ עם הפניות שלו כדי לקבל את הטווח וחישב את הגובה והסטייה המתאימים הנדרשים כדי לפגוע במטרה. לאחר מכן הוא שידר את הפקודות שלו באמצעות מערכת הילוכים אלקטרו-מכנית של גייסלר לכל תותח או צריח. בזמן ההתאמה, מדדי הטווח הללו הוחלפו בארבע האוניות הראשונות בשני מדי טווח של Barr ו-Stroud שהשתמשו בשתי תמונות שהיה צריך להצמיד אותן כדי לחשב את הטווח. גם כוונות טלסקופיות של פרפלקין הותקנו עבור התותחים שלהם, אך הצוותים שלהם לא הוכשרו כיצד להשתמש בהם.
חגורת השריון בקו המים של סדרת בורודינו הייתה מורכבת משריון קרופ בעובי 5.7–7.64 אינץ' (145–194 מילימטרים). לשריון של צריחי התותחים שלהם היה עובי מרבי של 10 אינץ' (254 מילימטרים) והסיפון שלהם היה בעובי בין 1–2 אינץ' (25–51 מילימטרים). שריון הסיפון התחתון בעובי 1.5 אינץ' (38 מילימטרים) התעקל כלפי מטה ויצר מחיצה נגד טורפדו.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | על שם | המספנה | עלות | הונחה | הושקה | נכנסה לשירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בורודינו (Бородино) | קרב בורודינו | מספנת האדמירליות החדשה, סנקט פטרבורג | 14.572 מיליון רובל | 23 במאי 1900 | 8 בספטמבר 1901 | אוגוסט 1904 | טבעה בקרב צושימה, 27 במאי 1905 |
| אימפרטור אלכסנדר השלישי (Император Александр III) | הצאר אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה | Baltic Works, סנקט פטרבורג | 13.979 מיליון רובל | 23 במאי 1900 | 3 באוגוסט 1902 | נובמבר 1903 | טבעה בקרב צושימה, 27 במאי 1905 |
| קניאז סובורוב (Князь Суворов) | אלכסנדר סובורוב | Baltic Works, סנקט פטרבורג | 13.841 מיליון רובל | 8 בספטמבר 1901 | 25 בספטמבר 1902 | ספטמבר 1904 | טבעה בקרב צושימה, 27 במאי 1905 |
| אוריול (Орёл) | עיט | מספנת האי גלרני, סנקט פטרבורג | 13.404 מיליון רובל | 1 ביוני 1900 | 19 ביולי 1902 | אוקטובר 1904 | נכנעה בקרב צושימה, 28 במאי 1905, שמה שונה לאיוואמי על ידי היפנים, והיא נגרטה או הוטבעה כמטרה, 1924–1925 |
| סלאבה (Слава) | תהילה | Baltic Works, סנקט פטרבורג | 13.841 מיליון רובל | 1 בנובמבר 1902 | 29 באוגוסט 1903 | אוקטובר 1905 | הושמדה במהלך קרב מון סאונד, 17 באוקטובר 1917 |
היסטוריית שירות

ב-15 באוקטובר 1904 הפליגו קניאז סובורוב, אוניית הדגל של תת אדמירל זינובי רוז'סטבנסקי, מפקד שייטת האוקיינוס השקט השנייה, ושלוש אוניות המערכה האחרות מסדרת בורודינו לפורט ארתור מליבאו יחד עם כלי השיט האחרים של השייטת. רוז'סטבנסקי קיבל דיווחים רבים על סוכנים יפניים וסירות טורפדו שהתחפשו לספינות דיג לפני הפלגה והוא הורה על ערנות מרבית לאחר הגיוס בסקיין, דנמרק ב-7 באוקטובר. מוקדם בערב למחרת, כשהשייטת הייתה ליד שרטון דוגר, דיווחה אוניית העזר קמצ'טקה שהיא מותקפת על ידי סירות טורפדו בגשם. כארבע שעות לאחר מכן, נתקלה השייטת בערפל בספינות דיג בריטיות שפעלו בשרטון דוגר ופתחה עליהן באש מטווח קצר מאוד. מכמורת אחת הוטבעה ולפחות שלוש נוספות נפגעו; כמה דייגים נהרגו ואחרים נפצעו. אוניות המערכה ירו גם על הסיירות אאורורה ודמיטרי דונסקוי ופגעו בבלבול. התקרית הסעירה את האוכלוסייה הבריטית וגרמה לתקרית דיפלומטית עם הבריטים שכמעט הובילה למלחמה עד שרוסיה התנצלה והסכימה לשלם פיצויים ב-29 באוקטובר.
רוז'סטבנסקי הוביל את ספינותיו לאורך החוף האטלנטי של אפריקה, הקיף את כף התקווה הטובה, והגיע לאי נוסי בי מול החוף הצפון-מערבי של מדגסקר ב-9 בינואר 1905, שם הם שהו במשך חודשיים בזמן שרוז'סטבנסקי השלים את סידורי העמסת הפחם שלו. במהלך תקופה זו, נודע לו על לכידת פורט ארתור והוא שינה את יעדו לוולדיווסטוק, הנמל הנוסף היחיד שנשלט על ידי הרוסים במזרח הרחוק. השייטת הפליגה למפרץ קמרן, הודו-סין הצרפתית, ב-16 במרץ והגיעה אליה כמעט חודש לאחר מכן כדי להמתין לספינות המיושנות של שייטת האוקיינוס השקט השלישי, בפיקודו של אדמירל משנה ניקולאי נבוגטוב. האוניות האחרונות הגיעו למפרץ קמרן ב-9 במאי והכוח המשולב הפליג לוולדיווסטוק ב-14 במאי. בעוד נתונים מדויקים אינם זמינים, סביר להניח שהאוניות חרגו ב-1,700 טונות ארוכות (1,700 טונות) עודף משקל מכיוון שהם היו עמוסים בפחם ובאספקה אחרת; כל אלה אוחסנו גבוה באוניות והפחיתו את יציבותן. המשקל הנוסף הטביע גם את חגורת השריון בקו המים שלהם והותיר רק כ-4 רגל 6 אינץ' (1.4 מטרים) של חגורת השריון העליונה מעל קו המים.
היסטוריית שירות > השירות לאחר צושימה

היפנים בנו מחדש את אוריול והכניסו אותה לשירות מחדש ביוני 1907 בשם איוואמי. כדי להפחית את משקלה העליון, הם חתכו את המבנה העילי שלה והציבו מחדש את התותחים שלה. בנוסף, הדוודים שלה הוחלפו במספר לא ידוע של דוודי מיבארה שנבנו ביפן והיא חומשה מחדש בתותחים מתוצרת יפן. שינויים אלו הפחיתו את ההדחק שלה לכ-13,500 טונות ארוכות (13,700 טונות) והצוות שלה הסתכם כעת ב-750 קצינים ואנשי צוות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הספינה השתתפה במצור על צ'ינגדאו באוגוסט-נובמבר 1914 ושימשה כאוניית הדגל של שייטת ההתערבות היפנית בוולדיווסטוק בשנת 1918 כאשר יפן התערבה במלחמת האזרחים ברוסיה. היא שימשה כספינת אימונים ב-1921 ופורקה מנשקה ב-1922 בהתאם לתנאי הסכם הצי של וושינגטון. מקורות שונים באשר לגורלה הסופי; היא הוטבעה כמטרה על ידי מטוסים ליד מיורה ביולי 1924 או נגרטה בקובה בשנים 1924–1925.
סלאבה שירתה בים הבלטי במהלך מלחמת העולם הראשונה, והייתה הספינה הגדולה ביותר של שייטת מפרץ ריגה הרוסית שנלחמה בצי הים הפתוח הגרמני בקרב מפרץ ריגה באוגוסט 1915. היא נפגעה קלות משלוש פגיעות במהלך הקרב. היא הפגיזה שוב ושוב עמדות וחיילים גרמנים במשך שאר 1915 ובמהלך 1916. במהלך קרב מון סאונד בשנת 1917, סלאבה נפגעה קשות מהדרדנוט SMS קניג וההצפה הגדילה לה משמעותית את השוקע. התעלה הרדודה לא אפשרה לה להימלט והיא הוטבעה במצר מון סאונד בין האי מוהו ליבשת. האסטונים גרטו אותה ב-1935.
הערות שוליים

↑  McLaughlin, pp. 100–103
↑  McLaughlin, p. 137
↑  McLaughlin, p. 138
↑  Preston 2002, pp. 50, 55
1 2 3 4 5  McLaughlin, p. 136
1 2 3  Campbell 1978, p. 187
1 2  McLaughlin, pp. 137, 144
1 2 3 4 5 6 7  McLaughlin, p. 142
↑  Forczyk, p. 29
↑  Friedman, pp. 251–252
↑  Forczyk, p. 28
1 2 3  Forczyk, p. 30
↑  Friedman, pp. 260–261
↑  Friedman, p. 264
↑  Smigielski, p. 160
↑  Forczyk, pp. 27–28, 57
↑  McLaughlin, pp. 136–137
↑  McLaughlin, pp. 145–146
↑  Silverstone, p. 373
↑  All dates used in this article are New Style.
↑  Silverstone, p. 376
↑  Silverstone, p. 378
↑  Silverstone, p. 380
↑  Silverstone, p. 385
↑  Forczyk, p. 9
↑  Pleshakov, pp. 91–97
↑  Hough, pp. 42–44
↑  Pleshakov, pp. 98–109
↑  McLaughlin, pp. 141, 167
↑  Forczyk, pp. 56, 58
↑  Campbell 1978, p. 129
↑  McLaughlin, p. 169
↑  Forczyk, pp. 25, 63, 66–67
1 2  Forczyk, p. 67
↑  Campbell 1978, p. 135
↑  Forczyk, pp. 67, 70
↑  Forczyk, pp. 70–71
↑  Jentschura, Jung & Mickel, p. 21
↑  McLaughlin, pp. 452–453
↑  McLaughlin, p. 146
↑  Preston 1972, p. 193
↑  Nekrasov, pp. 52, 59–64
↑  Staff, pp. 113–117
↑  Campbell 1979, p. 294
תרשים האונית כפי שמתואר ב-Brassey's Naval Annual 1906
איוואמי עוגנת
אה"מ ריפאלס (1916)

| --- | --- |
אה"מ ריפאלס בתמרונים בשנות ה-20
אה"מ ריפאלס בתמרונים בשנות ה-20
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  סיירות המערכה מסדרת רינואון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ג'ון בראון ושות' 
 הוזמנה:  30 בדצמבר 1914
 תחילת הבנייה:  25 בינואר 1915
 הושקה:  8 בינואר 1916
 תקופת הפעילות:  18 באוגוסט 1916 – 10 בדצמבר 1941 (25 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי מטוסים יפנים
 מיקום:  55°53′52″N 4°24′16″W﻿ / ﻿55.897786°N 4.404423°W﻿ / 55.897786; -4.404423 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה המערכה באוקיינוס האטלנטי 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 27,600 טון, מקסימלי: 32,740 טון
 אורך:  228.7 מטר
 רוחב:  27.5 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  31.5 קשרים
 גודל הצוות:  967–1,222
 טווח שיוט:  7,400 ק"מ
 הנעה:  4 טורבינות קיטור בהספק 112,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 3–6 אינץ' (76–152 מ"מ)   סיפונים: 1–2.5 אינץ' (25–64 מ"מ)   ברבטות: 4–7 אינץ' (102–178 מ"מ)   צריחי התותחים: 7–9 אינץ' (178–229 מ"מ)   מגדל הניווט: 10 אינץ' (254 מ"מ)   מחיצות: 3–4 אינץ' (76–102 מ"מ)
 חימוש:  6 תותחי 15 אינץ' (381 מ"מ), 17 תותחי 4 אינץ' (102 מ"מ), 6 תותחי 2 פאונד (40 מ"מ), 2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 מטוסים:  4 מטוסים ימיים
 
אה"מ ריפאלס הייתה השנייה מבין שתי אוניות בסדרה של סיירות המערכה של הצי המלכותי שנבנתה במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא הונחה במקור כגרסה משופרת של אוניות המערכה מסדרת רוונג'. בנייתה הופסקה עם פרוץ המלחמה בטענה שהיא לא תהיה מוכנה בזמן. אדמירל לורד פישר, עם מינויו ללורד הים הראשון, קיבל אישור להתחיל מחדש את בנייתה כסיירת מערכה שניתן לבנות ולהכניס לשירות במהירות. מנהל הבנייה הימית (DNC), יוסטס טניסון-ד'איינקור, יצר במהירות עיצוב חדש לחלוטין כדי לעמוד בדרישותיו של אדמירל לורד פישר והבונים הסכימו לספק את האוניות תוך 15 חודשים. הם לא ממש עמדו ביעד השאפתני הזה, אבל האונייה נמסרה כמה חודשים לאחר קרב יוטלנד ב-1916. ריפאלס, ואחותה אה"מ רינואון, היו אוניות הראשה המהירות ביותר בעולם עם כניסתן לשירות.
ריפאלס השתתפה בקרב מפרץ הלגולנד השני ב-1917, הקרב היחיד שבו השתתפה במהלך המלחמה. היא שופצה פעמיים בין המלחמות; השיפוץ של שנות ה-20 הגדיל את הגנת השריון שלה וביצע שיפורים קלים יותר, בעוד שהשיפוץ של שנות ה-30 היה הרבה יותר יסודי. ריפאלס ליוותה את סיירת המערכה הוד במהלך השייט של שייטת השירות המיוחד בשייט מסביב לעולם בשנים 1923 עד 1924 והגנה על הספנות הבינלאומית במהלך מלחמת האזרחים בספרד בשנים 1936 עד 1939.
האונייה בילתה את החודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה בציד אחר פושטות סחר גרמניות ורצי המצור. היא השתתפה במערכה בנורווגיה באפריל עד יוני 1940 וחיפשה את אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק ב-1941. ריפאלס ליוותה שיירת חיילים סביב כף התקווה הטובה מאוגוסט עד אוקטובר 1941 והועברה לפיקוד הודו המזרחית. היא שובצה בנובמבר לכוח Z, שהיה אמור להרתיע את התוקפנות היפנית נגד נחלות בריטיות במזרח הרחוק. ריפאלס ובת זוגה, אוניית המערכה פרינס אוף ויילס, הוטבעו על ידי מטוסים יפניים ב-10 בדצמבר 1941 כאשר ניסו ליירט נחיתות במלאיה הבריטית.
בדצמבר 2023, הוקמה אנדרטה בחוף Teluk Cempedak, לזכרן של ריפאלס ופרינס אוף ויילס. האנדרטה נחשפה על ידי המלך עבדאללה מפהנג.
תכנון ותיאור

אדמירל לורד פישר הציג לראשונה את דרישותיו עבור האוניות החדשות למנהל הבנייה הימית (DNC) ב-18 בדצמבר 1914, עוד לפני שהספינות אושרו. הוא רצה חרטום ארוך, גבוה ומתרחב, כמו בפרה-דרדנוט אה"מ רינואון, אך גבוה יותר, ארבעה תותחי 15 אינץ' בשני צריחים תאומים, חימוש נגד טרפדת של עשרים תותחי 4 אינץ' (102 מילימטרים) מותקנים גבוה ומוגנים במגני תותחים בלבד, מהירות של 32 קשר באמצעות דלק נפט, ושריון בקנה מידה של סיירת המערכה אינדפטיגבל. אולם תוך מספר ימים, פישר הגדיל את מספר התותחים לשישה והוסיף שני צינורות טורפדו. שינויים קלים באומדן הראשוני בוצעו עד 26 בדצמבר ותכנון ראשוני הושלם ב-30 בדצמבר.
במהלך השבוע שלאחר מכן מחלקת ה-DNC בחנה את החומר שנמסר עבור שתי סיירות המערכה והחליטה במה ניתן להשתמש בעיצוב החדש. החומר השמיש הועבר לבנאים, שקיבלו מספיק מידע מהמחלקה של ה-DNC כדי להניח את שדרית שתי האוניות ב-25 בינואר 1915, הרבה לפני השלמת החוזים המשתנים ב-10 במרץ.
לריפאלס היה אורך כולל של 794 רגל 2.5 אינץ' (242.1 מטרים), רוחב של 89 רגל 11.5 אינץ' (27.4 מטרים), ושוקע מקסימלי של 29 רגל 9 אינץ' (9.1 מטרים). הדחק האונייה היה 26,854 טונות ארוכות (27,285 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-31,592 טונות ארוכות (32,099 טונות) במעמס מלא. טורבינות הקיטור שלה בראון-קרטיס עם הנעה ישירה תוכננו לייצר 112,000 כוחות סוס (84,000 קילוואט), שיעניקו לאונייה מהירות של 32 קשרים (59 קמ"ש). עם זאת, במהלך ניסויים בשנת 1916, הטורבינות של ריפאלס סיפקו 118,913 כוחות סוס (88,673 קילוואט), מה שאפשר לה להגיע למהירות של 31.73 קשרים (58.76 קמ"ש). האונייה נשאה בדרך כלל 1,000 טונות ארוכות (1,016 טונות) של מזוט, אך הייתה בעלת קיבולת מקסימלית של 4,289 טונות ארוכות (4,358 טונות). בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג במהירות של 18 קשרים (33 קמ"ש) לטווח של 4,000 מיילים ימיים (7,410 ק"מ).
האונייה הרכיבה שישה תותחי BL 15 אינץ' Mk I בקליבר 42 בשלושה צריחים תאומים המונעים הידראולית, המסומנים 'A', 'B' ו-'Y' מלפנים לאחור. החימוש המשני שלה כלל 17 תותחי BL 4 אינץ' Mark IX, בחמישה צריחים משולשים ושני צריחים בודדים. בנוסף, האונייה הרכיבה זוג תותחי QF 3 אינץ' 20 cwt נגד מטוסים שהותקנו על סיפון המקלט לצד הארובה האחורית. היא הרכיבה שני צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), אחד מכל צד לפני הברבטה 'A'.
חגורת השריון בקו המים של רינואון של שריון מוצק קרופ הייתה בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) באמצע האונייה. צריחי התותחים שלה היו מוגנים עם לוחות בעובי 7–9 אינץ' (178–229 מילימטרים) עם גגות 4.25 אינץ' (108 מילימטרים). כפי שתוכנן, סיפוני הפלדה בעלי מתיחה גבוהה נעו בין 0.75–1.5 אינץ' (19–38 מילימטרים) בעובי. לאחר קרב יוטלנד בשנת 1916, בזמן שהאונייה עדיין הושלמה, נוסף סנטימטר נוסף של פלדה בעלת מתיחה גבוהה על הסיפון הראשי מעל המחסנים. לריפאלס הותקנה בליטה רדודה נגד טורפדו המשולבת בגוף האונייה אשר נועדה לפוצץ את הטורפדו לפני שהוא פוגע בגוף האונייה ולשחרר את הפיצוץ התת-מימי אל פני השטח ולא לתוך האונייה.
למרות תוספות אלו, האונייה עדיין הורגשה פגיעה מדי לאש צוללת, וריפאלס הוחזרה למספנה ברוזית' בין 10 בנובמבר 1916 ל-29 בינואר 1917 ונוסף לה שריון אופקי, במשקל של כ-504 טונות ארוכות (512 טונות), שנוסף לסיפונים מעל מחסני התחמושת ומעל גלגל ההיגוי. ריפאלס הייתה אוניית הראשה הראשונה שהצטיידה בסיפון טיסה כאשר סיפון טיסה ניסיוני הותקנה על צריח 'B' בסתיו 1917. מנהיג הטייסת פרדריק רוטלנד המריא בסופווית' פאפ ב-1 באוקטובר. סיפון טיסה נוסף נבנה על צריח 'Y' ורוטלנד המריא ממנה ב-8 באוקטובר. האונייה נשאה מטוס קרב אחד ומטוס סיור.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

ריפאלס הונחה על ידי ג'ון בראון, קליידבנק, סקוטלנד ב-25 בינואר 1915. האונייה הושקה ב-8 בינואר 1916 והושלמה ב-18 באוגוסט 1916, לאחר קרב יוטלנד. הבנייה שלה עלתה 2,829,087 ליש"ט (168,660,000 ליש"ט בשער 2024). היא שירתה בצי הגדול בים הצפוני במהלך השנתיים הנותרות של מלחמת העולם הראשונה. ריפאלס החליפה את לאיון כאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה הראשונה למשך המלחמה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > קרב מפרץ הלגולנד השני

במהלך 1917 האדמירליות הפכה מודאגת יותר מהמאמצים הגרמניים בים הצפוני לטהר נתיבים דרך שדות המוקשים שהונחו על ידי בריטניה שנועדו להגביל את פעולות צי הים הפתוח והצוללות הגרמניות. פשיטה ראשונית על כוחות שליית מוקשים גרמניים ב-31 באוקטובר על ידי כוחות קלים השמידה עשר ספינות קטנות והאדמירליות החליטה על מבצע גדול יותר להשמדת שולות המוקשים והסיירות הקלות המלוות שלהם. בהתבסס על דיווחים מודיעיניים החליטה האדמירליות ב-17 בנובמבר 1917 להקצות למבצע שתי שייטות סיירות קלות, שייטת הסיירות הראשונה בחיפוי של שייטת סיירות המערכה הראשונה המחוזקת (למעט רינואון) ורחוק יותר, אוניות המערכה של שייטת אוניות המערכה הראשונה.
האוניות הגרמניות, ארבע סיירות קלות של כוח הסיור II, שמונה משחתות, שלוש פלגות של שולות מוקשים, שמונה פורצות נתיבים (מכמורות מלאות שעם, המשמשות לפוצץ מוקשים מבלי לשקוע) ושתי מכמורות לסימון הנתיב הסוחף, זוהו בשעה 7:30 בבוקר, בצללית השמש העולה. סיירת המערכה הקלה קורייג'וס והסיירת הקלה קארדיף פתחו באש בתותחים הקדמיים שלהם שבע דקות מאוחר יותר. הגרמנים הגיבו בהנחת מסך עשן יעיל. הבריטים המשיכו במרדף, אך איבדו את עקבותיהם של רוב הספינות הקטנות יותר בעשן וריכזו אש על הסיירות הקלות ככל שההזדמנות אפשרה. ריפאלס ניתקה זמן לא רב לאחר מכן ודהרה קדימה במלוא המהירות כדי לירות לעבר ספינות האויב. היא פתחה באש בערך בשעה 9:00, השיגה פגיעה בודדת בסיירת הקלה SMS קניגסברג במהלך הקרב. כאשר אוניות המערכה הגרמניות SMS קייזר ו-SMS קייזרין נצפו בסביבות השעה 9:50 הבריטים הפסיקו את המרדף וריפאלס חיפתה על נסיגתם, בסיוע ערפל כבד שירד בסביבות השעה 10:40. האונייה ירתה בסך הכל 54 פגזי 15 אינץ' במהלך הקרב והשיגה פגיעה אחת בסיירת הקלה קניגסברג שהפחיתה את מהירותה באופן זמני.
ב-12 בדצמבר 1917, ניזוקה ריפאלס בהתנגשות עם סיירת המערכה HMAS אוסטרליה. האונייה נכחה בכניעת צי הים הפתוח בסקפה פלו ב-21 בנובמבר 1918.