stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיוניט
מקור ותפוצה

המיוניט מצוי בדרך כלל בסלעים שעברו התמרה אזורית, בייחוד שיש, גנייס שמקורו באבן גיר ו צפחות ירוקות. כמו כן בסלעי סקארן בפגמטיטים, בסלעי יסוד מאפיים שעברו תהליך מטאסומטי ובסלעים שנפלטו מהרי געש.
כאמור, בטבע המיוניט קיים אך ורק בתערובת עם המריאליט, שבה לא עולה חלקו של אחד המינרלים על 80 אחוזים. בין המקומות בהם ניתן למצוא תערובת זו שבה אחוז המיוניט גבוה:
בהר הגעש הכבוי סומה (Suma) – קלדרה עתיקה שהר הגעש וזוב הוא חלק ממנה - במחוז קמפניה שבאיטליה (המקום בו נמצא המינרל לראשונה); סביב ימת לאכר (Laacher See) במחוז אייפל בגרמניה; בהר סנט-אילר שבדרום הפרובינציה של קוויבק, ובגודרהם (Gooderham) באונטריו שבקנדה; באזור סליודיאנקה (Слюдя́нка) דרומית לימת באיקל שברוסיה; ובבולטון (Bolton) מחוז ווסטר (Worcester) במסצ'וסטס שבארצות הברית.
לקריאה נוספת

Deer, W.A., R.A. Howie, and J. Zussman Rock Forming Minerals 4: framework silicates , 1963, Pages 321-337.
הערות שוליים

↑  פרויקט rruff
↑  אתר Webmineral
↑  לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat.
מחמוד ג'יבריל

מחמוד ג'יבריל (בערבית: محمود جبريل;‏ תעתיק מדויק: מחמוד ג'בריל; 28 במאי 1952 – 5 באפריל 2020) היה פוליטיקאי לובי, שעמד בראש "הצוות הביצועי" של מועצת המעבר הלאומית, גוף שיוסד בידי המורדים בלוב במהלך ההתקוממות בלוב ב-2011, המצהיר כי הוא "הנציגות הבלעדית של העם הלובי". מועצת המעבר הלאומית הקימה ממשלה זמנית ב-23 במרץ 2011, ובחרה רשמית במחמוד ג'יבריל לשמש כראש ממשלה זמני. באוקטובר 2011 הוא הוחלף בעבד א-רחים אל-כיב.
ג'יבריל ניהל משא ומתן עם נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, פגישה שלאחריה צרפת הכירה רשמית במועצת המעבר הלאומית כנציגיה הבלעדיים והלגיטימיים של העם הלובי.
ג'יבריל למד באוניברסיטת פיטסבורג והוביל את הצוות שניסח את "המדריך הערבי המאוחד להדרכה". כמו כן היה אחראי על ארגון וניהול שני כנסי הדרכה למנהיגות ראשונים מסוגם בעולם הערבי, בין השנים 88–1987. בשלב מאוחר יותר, נטל את הניהול על אימון והדרכה של תוכניות רבות לניהול בכיר למנהיגים בארצות ערביות, כולל, מצרים, סעודיה, לוב, איחוד האמירויות, כווית, ירדן, בחריין ומרוקו.
נפטר ב-5 באפריל 2020 מנגיף הקורונה.
ראו גם

מועצת המעבר הלאומית
מלחמת האזרחים בלוב (2011)
מוסטפא עבד אל-ג'ליל
הערות שוליים

↑  Former Libya Premier Jibril Dies in Cairo From Coronavirus, בלומברג, ‏5 באפריל 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275480405171  GND: 1158047983  ISNI: 0000 0000 8276 1794  LCCN: n87944302  SUDOC: 226966437  VIAF: 88428087   WorldCat (עם VIAF): 88428087
מישה לוריה

| --- | --- |

מישה לוריה, 2007
 לידה:  1947 (בן 77 בערך) מינסק
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  במאי, מורה לתיאטרון
 
מיכאל (מישה) לוריה, (ברוסית: Михаил Лурье; נולד ב-1947 במינסק) הוא במאי ומורה לתיאטרון ישראלי יליד מינסק.
חייו

בעל תואר ראשון בהנדסה, ותואר שני בבימוי מהאקדמיה לתיאטרון ולאומנות במינסק. טרם קבלת התואר השני, היה בין 20 סטודנטים שנבחרו מתוך 5000 מועמדים למסלול היוקרתי לבימוי ולתיאטרון באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בין מוריו המשמעותיים והבולטים בתחום - הבמאים מריה קנבל, מיכאל בודקביץ' ואנטולי אפרוס. שם היה ממקימי קבוצה שפעלה נגד המשטר הסובייטי ודיכוי היצירה התרבותית. נעצר, נחקר על ידי שלטונות ברית המועצות וגורש מהמדינה.
בשל מעמדם של הוריו שהיו פרטיזנים במלחמת העולם השנייה, אושר לו לחזור לעיר הולדתו מינסק. שם הקים קבוצת תיאטרון באוניברסיטה של מינסק והיה במאי הבית ב"תיאטרון הילדים והנוער". לאחר מספר שנים נעצר שוב בגין פעילותו הציונית ויהדותו, ובימוי הצגות שנחשבו מנוגדות להליך הרוח הטוטאליטרי. הוא עזב עם תלמידיו לאזורי מדבריות הקרח של אורל, ושם הקים קבוצת תיאטרון נוספת, שהעלתה מחזות משל דוסטויבסקי (האחים קרמזוב, החטא ועונשו ועוד).
בין השנים 1974–1980 הפך למנהל האמנותי ולבמאי ב"תיאטרון הממלכתי" בגרוזני, צ'צ'ניה. בעקבות עבודתו שם, הוזמן על ידי גורבצ'וב לביים כבמאי הבית ולהקים קבוצת תיאטרון בסטברפול. לאחר פעילותו שם, בשנת 1982, מונה למנהל אמנותי ב"תיאטרון הדרמטי הממלכתי" בטאלין, אסטוניה, ושם המשיך לביים ולפעול עד 1991, עת עלה לארץ ישראל. לאחר עלייתו, לימד בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי" ולאחר שש שנים, החל ללמד באורח קבע ולביים בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב ובירושלים. בין השנים 1998–2001 היה חבר הוועדה האמנותית של פסטיבל עכו. ביים לתיאטרון הבימה, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ועוד. במאי אורח בסנקט פטרבורג ומקיים שם סדנאות למשחק, וכן במאי ומורה ב"מעבדה למשחק ובימוי" הנודדת בכל רחבי אירופה.
זכה בפרס ראשון ב"פסטיבל הבינלאומי לתיאטרון" לברית המועצות, סקנדינביה והמדינות הבלטיות, ובפרס לבימוי מחזאות קלאסית בפסטיבל ווילינדי היוקרתי.
מישל מרסייה

אין תמונה חופשית
מישל מרסייה (בצרפתית: Michel Mercier; ‏28 ביולי 1961) הוא מעצב שיער, יזם ואיש עסקים ישראלי-צרפתי.
ביוגרפיה

מרסייה נולד בשאטודן (Châteaudun) שבצרפת. הוא גדל בבורדו ובפרובאנס ובגיל 10 עלה עם משפחתו לישראל. למד גרפיקה ושרטוט בתיכון המקיף בראשון לציון. לאחר שבע שנים חזר לצרפת עם משפחתו, ושם למד ב-1981 עיצוב שיער בבית הספר של וידאל ששון ובהמשך השתלם אצל קלוד מקסים מונדיאל, בפריז.
ב-1985 עלה מרסייה לישראל בשנית ופתח את המספרה הראשונה שלו ברחוב דיזנגוף בתל אביב. לאורך השנים הקים מרסייה ארבעה סניפים נוספים והפך את המספרה לרשת ארצית. נכון לשנת 2014 שניים מבין סניפי הרשת עדיין פועלים, תחת זיכיון. ב-1998 הקים בית ספר לעיצוב שיער בתחנה המרכזית בתל אביב. כבעלים של מוסד להכשרת מעצבי שיער פעל מרסייה לקידום חקיקה רשמית מטעם המל"ג אך כיוון שטרם אושר חוק כזה, נפסקה פעילות בית הספר. מרסייה שימש גם כיועץ מקצועי בתהליכי בדיקה והכוונה של פיתוח מוצרים בכמה מהחברות הגדולות בעולם בתחום עיצוב השיער.[דרוש מקור]
ב-2002 הקים את חברת coloright (לשעבר see through) שפיתחה סורק ייחודי שנועד לאסוף מידע על השערה באמצעות הקרנת אור, בליעתו והחזרתו. הרעיון שעמד מאחורי המערכת היה מתן אפשרות למעצבי שיער להגיע אל צבע השיער הרצוי לאחר שיש בידיהם כל הנתונים הדרושים לשם כך. היזם בני לנדא רכש בהדרגה את מרבית מניותיה של החברה, ובדצמבר 2014 מכר אותה לחברת לוריאל.
ב-2006 החל מרסייה לשווק את קו מוצרי השיער שפיתח בשיתוף פעולה עם מעבדות וצוותי הנדסה. עד היום נמכרים מוצרי המותג בסניפי הרשת ובסופר-פארם. מסיבות אידאולוגיות אף לא אחד מהמוצרים שמפתח מרסייה מנוסה על בעלי חיים. מרסייה הוא ההוגה והמפתח של כמה מוצרים שנרשם עליהם פטנט, בהם מברשת להתרת קשרים בשיער שייחודה בגובה, עובי וגמישות הסיבים ו-S.O.S COLOR, אפליקטור המאפשר צביעת שורשי שיער שיבה בתוך שניות.
בשנת 2012 היה מרסייה בין צוות המומחים של התוכנית "שעת הדרקון" של דורין אטיאס ובה ייעץ לידועניות עדי אשכנזי, אפרת גוש, אנה ארונוב, רותם סלע ועוד.
ביוגרפיה > עשייה ציבורית

מרסייה משמש יו"ר "התאחדות מעצבי השיער בישראל", עמותה שהקים על מנת להוביל מהלכים מקצועיים וחברתיים בענף עיצוב השיער בישראל. מרסייה שם לו למטרה לקדם בארץ את מעמדם של מעצבי השיער ולהביא להסדרה של התחום. לדבריו, "הבנתי שעל מנת שיתייחסו אל המקצוע שלנו כמקצוע מכובד, עלינו קודם כל להתאגד לגוף אחד וגדול. אחר כך, עלינו גם למקצע את התחום ולדאוג לכך שרק מעצב שיער בעל ידע לימודי מוכח, יוכל לפתוח מספרה".
אחד ממאבקי ההתאחדות עסק בגובה הארנונה שקבעה עיריית תל אביב למספרות. להגדרתה של העירייה, מספרות נחשבו בתי מסחר ולא מקומות תעשייה ומלאכה ועל כן נדרשו לשלם ארנונה גבוהה במיוחד. מרסייה נאבק משפטית ברשויות העירייה במשך 4 שנים ואף הגיע לבית המשפט העליון. בסיום המאבק, נקבע כי מספרות אינן בתי מסחר והעירייה חויבה להשיב את ההפרשים למעצבי השיער. לדברי מרסייה, המניע להקמת ההתאחדות היה כי "תוך כדי התעסקות בתביעה הפרטית שלי מול העירייה, הבנתי שמעצבי השיער בישראל הם בגדר הפקר בכל הקשור לחקיקה- אין לנו שום מנגנוני הגנה ושום כוח כיחידים אל מול הרשויות".
מאבק נוסף שהוביל מרסייה עסק בפיקוח על שימוש בחומרים אסורים ומסוכנים על ידי מעצבי שיער. לאור העובדה כי בישראל החוק אינו מחייב מעצבי שיער לעבור הכשרה וכיוון שאין פיקוח של משרד הבריאות על ענף הספרות, ברבות מהמספרות נעשה שימוש בחומרים מסוכנים, דוגמת פורמלין המשמש להחלקת שיער וידוע בוודאות כי הוא חומר מסרטן. בנובמבר 2014 נפגש מרסייה לדיון בנושא עם הוועדה לפניות הציבור בראשות ח"כ עדי קול. בסיכום הוועדה אמרה חברת הכנסת קול כי תפנה למשרד הבריאות בבקשה לגבש רשימת חומרים מסוכנים בהם משתמשים במספרות וכן למשרד הכלכלה ולמשרד הפנים, על מנת ליצור פיקוח על ענף עיצוב השיער.
משפחה

מרסייה היה נשוי לדוגמנית לשעבר רונית זילברשטיין. לזוג נולדו שלושה ילדים ובהם השחקן טום מרסייה. משנת 2015 מרסייה בזוגיות עם הקוסמטיקאית הפרא-רפואית חלי גבריאל, לה שתי בנות מנישואה הקודמים. בני הזוג נישאו ב-7 באוקטובר 2022.
הערות שוליים

1 2 3  מישל מרסייה באתר michelmercier.co.il.
↑  אסף גלעד, בני לנדא מוכר את Coloright ללוריאל בכ- 150-200 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 21 בדצמבר 2014
↑  תוכניות "שעת הדרקון" שבהן הופיע מרסייה
↑  סיקור המאבק בארנונה בתוכנית "אורלי וגיא"
מחמוד דיאב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 באוגוסט 1932 אסמאעיליה, מצרים 
 פטירה:  11 באוקטובר 1983 (בגיל 51) 
 מדינה:  מצרים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קהיר 
 שפות היצירה:  ערבית, ערבית מצרית 
 
מחמוד דיאב (בערבית: محمود دياب; 25 באוגוסט 1932 –  11 באוקטובר 1983) הוא סופר מצרי ואחד מחלוצי התיאטרון והספרות הערבית בשנות ה-60 של המאה ה-20.
ביוגרפיה

דיאב נולד באיסמעיליה שבמצרים. את לימודי התיכון סיים באיסמעיליה, לאחר מכן עבר לקהיר והצטרף לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קהיר בשנת 1951, וסיים תואר ראשון במשפטים בשנת 1955.
הוא מונה כתובע ברשות התביעה הממלכתית ולאחר מכן שירת בתפקידי שיפוט ברשות עד שהגיע לדרגת יועץ ברשות.
דיאב התעניין בספרות ובסוגיות חברתיות מאז ילדותו. פרסם את יצירתו הראשונה, "הנס", בשנת 1960, והיא זכתה בפרס קרן התיאטרון והמוזיקה. אחר כך פרסם סדרת סיפורים קצרים ("מכתב מלפני") שעבורם הוענק לו פרס בשנת 1961. דיאב תיאר בכתביו את חששותיו של האזרח הערבי הפשוט, ובמקביל יצירותיו כללו מבט מקיף על מצב העולם הערבי וציפיות מהמציאות באותה תקופה. בהשפעת הספרות הרוסית, התעניין דיאב בסיפורים היסטוריים וכיצד הם מוקרנים על המציאות הערבית, הוא פרסם קבוצת כתבים על רעיון הלאומיות הערבית לאורך הדורות.
תחילת דרכו בתיאטרון הייתה כשכתב את המחזה "הבית העתיק" בשנת 1963, שהוצג בקהיר, סודאן, עיראק וסוריה. ההצגה עלתה גם ב-1969 ב"אל מסרח אל־נהאד" ("התיאטרון העולה") שהקים וניהל אדיב ג'השאן בחיפה.
הוא המשיך את יצירתו התיאטרלית עם המחזה "המערבולת" בשנת 1966, שזיכתה אותו בפרס אונסק"ו למחזאי הערבי הטוב ביותר. המחזה תורגם לאנגלית, צרפתית וגרמנית. באותה שנה כתב את המחזה "הזר", שהוצג על ידי התיאטרון הלאומי המצרי, ושני מחזות "אורחים" ו"הפסנתר", שהוצגו במצרים, בסוריה ובכמה מדינות ערב.
בשנת 1971 עלה באולם הקטן של תיאטרון "הבימה" בתל אביב המחזה "הסערה" שכתב, כהצגת אורח של תיאטרון "אל־נהאד".
יצירותיו הספרותיות היו מגוונות. בתחילת דרכו פרסם את הספר "צללים בצד השני", שהופק כסרט קולנוע שזכה במספר פרסים. בשנת 1972 פרסם את הרומן "ילד ברובע הערבי", שתורגם לצרפתית, והופק גם כסדרת תסכיתים רדיו המצרי.
דיאב נפטר באוקטובר 1983 בגיל חמישים שנה.
הערות שוליים

↑  דוד זוהר, תיאטרון ערבי בחיפה, מעריב, 3 בנובמבר 1970
↑  "הבימה" מארחת הצגה בערבית, דבר, 13 במאי 1971
↑  סטאפן גלברט, "הסערה" בתיאטרון הערבי, על המשמר, 19 במאי 1971
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305228505171  GND: 119463830  ISNI: 0000 0001 0780 0754  LCCN: n92112132  VIAF: 40189143   WorldCat (עם VIAF): 40189143
מורשת העצמות

| --- | --- |

 מבוסס על:  Legado en los huesos 
 בימוי:  פרננדו גונזלס מולינה 
 הופק בידי:  Mercedes Gamero, Adrián Guerra 
 תסריט:  Luiso Berdejo 
 עריכה:  Verónica Callón 
 שחקנים ראשיים:  מרתה אטורה מיגל פרננדס Ana Wagener קולין מקפרלן לאונרדו סברגליה אלווירה מינגואז Arlette Torres 
 מוזיקה:  פרננדו ולאסקה 
 צילום:  שבי גמינז 
 מדינה:  ספרד, גרמניה 
 חברת הפקה:  Atresmedia Cine 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2019 
 משך הקרנה:  119 דק' 
 שפת הסרט:  ספרדית 
 סוגה:  סרט מתח, סרט פשע, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 סרט קודם:  השומר הבלתי נראה 
 סרט הבא:  מנחה לסערה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מורשת העצמות (בספרדית: Legado en los huesos) הוא סרט מותחן פשע על טבעי בבימויו של פרננדו גונזלס מולינה. הסרט הוא סרט המשך לסרט המותחן משנת 2017 השומר הבלתי נראה. זהו גם הסרט השני בטרילוגיית בסטאן והוא עיבוד המבוסס על הרומן באותו שם מאת דולורס רדונדו. הסרט יצא בספרד באוקטובר 2019 והוזרם באמצעות נטפליקס ב-17 באפריל 2020. נטפליקס חשפה את הטריילר הרשמי של הסרט ב-12 באפריל 2020 והסרט זכה לביקורות מעורבות של מבקרים. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים Sitges ב-5 בדצמבר 2019.
תקציר עלילת הסרט

אמיה סלסאר חוזרת לעמק בסטאן (Baztán) כדי לחקור התאבדויות שיש להן דפוס מסתורי צורם. היא מאמינה כי מקרה ההתאבדות קשור לתיק רצח שפתרה בצפון ספרד שנה לפני כן. סלסאר, שילדה כעת תינוק, חוזרת כבלשית שמובילה את החקירה. כשבמקביל, עליה להתמודד עם אתגריה של אמה המעצבנת והמטרידה מאוד רוסאריו.
שחקנים ודמויות

מרתה אטורה כאמיה סלסאר
אלווירה מינגז כפלורה סלסאר, אחותה הבכורה של אמיה
פרנצסק אורלה כפרמין מונטס
מירן גזטנאגה כרוסאריו, אמה של אמיה
לאונרדו סברגליה כחואז מרקין
אלווארו סרוונטס כרופא
איטזיאר אייזפורו כדודה אנגראסי
נן בתפקיד חונן אטקסייד
מיגל פרננדס כאביה של אמיה
פדרו קסבלנק כהמפקח הכללי
קולין מקפרלן בתפקיד אלואיוס דופרי
בן נורת'ובר כמו ג'יימס
פאקו טוס כד"ר סן מרטין
מנולו סולו כדוקטור בוסטררה
ראמון באראה בתפקיד אלפונסו אלווארז דה טולדו
פטרישיה לופז ארנאז בתפקיד רוזאורה סלסאר
מרתה לראדה
סרט המשך

סרט ההמשך לסרט זה שכותרתו מנחה לסערה היה אמור לצאת לאקרנים ב-27 במרץ 2020, אך שחרורו התעכב בשל מגפת COVID-19 בספרד. זהו הסרט האחרון בטרילוגיית בסטאן ובמקום להיות מוקרן בקולנוע הועלה לצפייה ישירה בשרתי נטפליקס.
הערות שוליים

↑  "Llega a los cines el esperado 'Legado de los huesos', la segunda entrega de la trilogía del Baztán cargada de emoción y mucha intriga". LaSexta (בספרדית). 2019-12-01. נבדק ב-2020-05-01.
↑  "The Legacy of the Bones – Review | Netflix Thriller". Heaven of Horror (באנגלית אמריקאית). 2020-04-17. נבדק ב-2020-05-01.
↑  "El". La Vanguardia (בספרדית). 2019-11-27. נבדק ב-2020-05-01.
↑  ""The Legacy of the Bones" Review: A Spanish Supernatural Thriller on Netflix with an Endless String Of Mysteries and an Intense Plot". Honk News (באנגלית אמריקאית). 2020-04-19. נבדק ב-2020-05-01.
↑  "'The Legacy Of The Bones' Review: Spanish thriller blends themes of religion and evil to visual perfection". meaww.com (באנגלית). נבדק ב-2020-05-01.
↑  "The Legacy of the Bones review - Netflix film is too slow and methodical". Ready Steady Cut (באנגלית בריטית). 2020-04-17. נבדק ב-2020-05-01.
↑  Press, Europa (2019-10-10). "El Festival de Sitges acoge la "emocional" adaptación de 'Legado en los huesos' de Dolores Redondo". europapress.es. נבדק ב-2020-05-01.
↑  Legado en los huesos (2019) (בספרדית), נבדק ב-2020-05-01
↑  "'Ofrenda a la tormenta': este es el cartel oficial de última película que cierra la Trilogía del Baztán". AtresMediaCine (בספרדית). 2020-02-27. נבדק ב-2020-05-01.
מיכאל הד

| --- | --- |

 לידה:  14 במרץ 1943 ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  24 בפברואר 2014 (בגיל 70)
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 הערות:  יושב ראש החברה ההיסטורית הישראלית
 תרומות עיקריות
 חוקר העת החדשה המוקדמת, תולדות המדע
 
מיכאל הד (Heyd;‏ 14 במרץ 1943 – 24 בפברואר 2014) היה פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, יושב ראש החברה ההיסטורית הישראלית וממייסדי כתב העת "היסטוריה".
ביוגרפיה

מיכאל הד נולד בירושלים וחי בה רוב חייו. אביו, אוריאל הד, שימש פרופסור בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ועמד בראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית. מיכאל הד למד במגמה הספרותית-יהדותית בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית. בין המורים שהשפיעו עליו במיוחד היו יוסף בן-שלמה, שפרה קולת ורות קלינברגר.
הד למד לתואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה בשנים 1963–1966 ולתואר שני היסטוריה בשנים 1966–1970. הוא היה תלמיד מובהק של פרופ' יעקב טלמון ושימש גם כעוזר הוראה שלו. נושא עבודת התזה שלו, שנכתבה בהדרכת פרופ' שאול פרידלנדר, היה: "לאומנות, מיליטריזם וקתוליות בצרפת ערב מלחמת העולם הראשונה: הרומנים של ארנסט פסיכארי כמשקפים מגמות ראקציוניות בקרב צעירים צרפתים בתחילת המאה ה-20". בשנים 1967–1970 הוא לימד גם היסטוריה ופילוסופיה בתיכון ליד האוניברסיטה. מיכאל הד עשה את לימודי הדוקטורט בשנים 1970–1974 בחוג להיסטוריה שבאוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית. הוא החליט להתמחות בהיסטוריה של העת החדשה המוקדמת, תחום שכמעט ולא עסקו בו בארץ באותה תקופה, במיוחד בהיסטוריה חברתית של הרעיונות וביחסי דת ומדע במאה ה-17. עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא כניסת המדע הקארטזיאני לאקדמיה של ז'נבה ותהליכי החילון באקדמיה זו (שהייתה למעשה אוניברסיטה) בשלהי המאה ה-17 וראשית ה-18 (Cartesianism, Secularism and Academic Reform: Jean-Robert Chouet and the Academy of Geneva).
הד חזר ללמד בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנת הלימודים תשל"ה (1974-75), ובשנת 1980 התמנה כמרצה בכיר עם קביעות. ב-1987 התמנה לפרופסור חבר וב-1995, לפרופסור מן המניין. ב-1982 הוא הקים באוניברסיטה העברית את התוכנית להיסטוריה ופילוסופיה של המדע ועמד בראשה בשנותיה הראשונות. בשנים 1988–1992 הוא עמד בראש החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1988–1992 הוא גם שימש כרכז אקדמי של "תוכנית עמיתי רוטשילד" מטעם "יד הנדיב", משרד החוץ והאוניברסיטה העברית, תוכנית שנועדה לתגבר את הכשרתם והשכלתם הכללית של צוערי משרד החוץ.
בראשית שנות ה-90 קיבל על עצמו הד לרכז את מפעל תולדות האוניברסיטה העברית שיזם פרופ' יורם בן-פורת. הוא ערך את הכרך הראשון יחד עם ד"ר שאול כ"ץ והיה חבר מערכת של המפעל גם לאחר שפרופ' חגית לבסקי קיבלה על עצמה את ריכוז הפרויקט שעד כה פורסמו חמישה כרכים שלו.
בשלהי שנות ה-90 שימש הד כיו"ר ועדת מקצוע ההיסטוריה בחינוך הממלכתי.
באותן שנים ריכז פרויקט של שילוב ההיסטוריה של עם ישראל בהוראת ההיסטוריה האירופית באוניברסיטאות בעולם, במסגרת "המרכז להוראת תרבות ישראל באוניברסיטאות בעולם" שליד המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
הד כיהן כיו"ר החברה ההיסטורית הישראלית בשנים 2000–2007. היה מהיוזמים של כתב העת "היסטוריה" (בהוצאת החברה ההיסטורית) ואחד מעורכיו מאז היווסדו בשנת 1998.
הד שימש כנציג הישראלי באספה הכללית של הארגון ההיסטורי הבינלאומי (Comite international des sciences historique,‏ CISH), מאז שנת 1987, ומאז שנת 2000 כיהן כחבר הנהלת הארגון (בה כ-12–13 חברים).
בשנת 2011 פרש הד כפרופסור אמריטוס.
הוא נפטר ב-2014, בגיל 71.
אחיו, דוד הד, הוא פרופסור בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
מחקריו

מחקריו של הד עוסקים בשורשי החילון והנאורות בעת החדשה המוקדמת ובתולדות ההשכלה הגבוהה והתרבות המדעית.
מחקריו > בין אורתודוקסיה לנאורות: ז'אן רוברט שואה וכניסת המדע הקארטזיאני לאקדמיה של ז'נבה

זהו שם ספרו הראשון של הד שראה אור בשתי מהדורות והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו.
הספר עוסק באקדמיה של ז'נבה אותה ייסד קלווין במאה ה-16 והייתה ממוקדי הנאורות במאה ה-18. פרופסור ז'אן-רוברט שואה היה פרופסור לפילוסופיה באקדמיה של ז'נבה. הוא האיש שהכניס את המדע הקארטזיאני לאוניברסיטה, תוך שימוש בשיח הסכולסטי המסורתי ותוך הבחנה בין דת למדע או בין תאולוגיה לפילוסופיה ומשום כך לא נתקל בהתנגדות רצינית. הוויכוחים הגדולים באותו דור היו בנושאים תאולוגיים של פרה-דסטינציה והחסד האלוהי. הד גילה שלא היה ניגוד או קונפליקט של ממש בין דת למדע באותה תקופה אלא התקיים מעין מודוס ויונדי. זאת בניגוד לגישה שהייתה מקובלת בהיסטוריוגרפיה עד שנות ה-50 של המאה ה-20 שגרסה שיש קונפליקט כזה.
הד גם תיאר את תהליך החילון באירופה באקדמיה של ז'נבה שעברה ביוזמתו של שואה רפורמה אקדמית שהפכה את האקדמיה מסמינר תאולוגי במידה רבה למשהו שיותר קרוב לאוניברסיטה המודרנית המושכת תלמידים שאינם חושבים להכשיר עצמם ככמרים דווקא. כל זאת ערב תקופת הנאורות.
מחקריו > להיות מפוכח והגיוני: ביקורת ההתלהבות במאה ה-17 וראשית המאה ה-18

זהו שם ספרו השני של הד
הספר עוסק בביקורת ההתלהבות הדתית בעת החדשה. אין המדובר בהתלהבות במובן המקובל בימינו, אלא הכוונה להשראה אלוהית ישירה. "המתלהבים" היו אנשים שנתפשו או טענו כלפיהם שהם מתיימרים להתנבא, לדבר בשם האל ולבשר את בוא המשיח. ספרו של הד עסק בתגובות הנגד להם במאה ה-17 וראשית המאה ה-18.
התזה המרכזית של הספר היא שתגובת הנגד (הראקציה) להתלהבות דתית היא אחד הגורמים החשובים לחילון של התרבות ערב הנאורות. לא חילון במובן האנטי-דתי, אלא "חילון" של המחשבה הדתית עצמה: דגש על התבונה האנושית, המדע החדש, ועל גישה ביקורתית. שינויים אלה של התודעה הדתית, תודעה הנעשית תבונית, סובלנית ופתוחה יותר להתפתחויות מדעיות, הם, טוען מיכאל הד, הביטוי המובהק ביותר לתהליכי החילון באותה תקופה.
מחקריו > החטא הקדמון

בשנותיו האחרונות שקד הד על כתיבתו של ספר בנושא השינוי ביחס לחטא הקדמון ובמקומו של החטא הקדמון בתודעה הפרוטסטנטית ערב הנאורות. זהו נושא המתקשר אף הוא לתהליך החילון שבתוך התודעה הפרוטסטנטית עצמה. בעוד שבשביל קאלווין וממשיכיו האדם נולד בחטא, הוא מושחת מיסודו כתוצאה מחטא האדם הקדמון, הרי שבשביל הוגי הנאורות, ובראש וראשונה, עבור רוסו שנולד אף הוא בז'נבה והתחנך בילדותו כקאלויניסט - האדם מטבעו הוא טוב, וטהור. הציוויליזציה היא זו שמקלקלת אותו. יש אכן טרנספורמציה מרחיקת לכת בתוך המסורת הפרוטסטנטית בתקופה שבין הרפורמציה לנאורות. בעוד שטענה היסטוריוגרפית מקובלת, בה החזיקו מקס ובר, כמו גם היסטוריונים ליברלים - ופרוטסטנטיים הצביעה על קו ישיר כביכול המוביל מהרפורמציה הפרוטסטנטית למודרניות, מדגישים חוקרים בימינו את ההבדלים העמוקים בין המסר המקורי של הרפורמציה והערכים המודרניים של ליברליזם, קפיטליזם ורציונליות מדעית. עם זאת, אין להתעלם מהפוטנציאל הטרנספורמטיבי שבמסורת הפרוטסטנטית, פוטנציאל שהצביעו עליו גם סוציולוגים כשמואל נח אייזנשטדט. הד בחן את הטרנספורמציה הגדולה ביותר שחלה במסורת הפרוטסטנטית, זו הנוגעת לתפיסת טבע האדם כפי שבאה לידי ביטוי בשינוי מעמדו ומקומו של החטא הקדמון, נושא שפחות נתנו עליו את הדעת במחקר.
מחקריו > היסטוריה של רגשות

את מחקרו אודות השינוי ביחס לחטא הקדמון בחברה הפרוטסטנטית ביקש מיכאל הד לעגן גם בתחום מחקר חדש – ההיסטוריה של הרגשות. הנושא הפך לפופולרי בעולם המחקר החל משנות התשעים של המאה ה-20. הד ריכז יחד עם פרופ' יוסף קפלן קבוצת מחקר בנושא זה כבר בסוף שנות התשעים במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית. עיסוקו שלו מתמקד בעיקר ברגש האשמה ובמעבר מתחושות של אשמה קולקטיבית לאשמה אינדיבידואלית. זהו שינוי מאוד משמעותי בתודעה האירופית על סף הנאורות. לצורך כך המקורות העיקריים הם אלו המכונים "אגו-דוקומנטים" - אוטוביוגרפיות, יומנים וזיכרונות.
ספרים שכתב

Between Orthodoxy and the Enlightenment: Jean-Robert Chouet and the Introduction of Cartesian Science in the Academy of Geneva (The Hague, Jerusalem: Martinus Nijhoff Publishers, The Magnes Press, 1982).
“Be Sober and Reasonable”: The Critique of Enthusiasm in the Seventeenth and EarlyEighteenth Centuries (Leiden: Brill, 1995).
ספרים שערך

שמואל אלמוג ומיכאל הד (עורכים), רעיון הבחירה בישראל ובעמים, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"א.
Michael Heyd, Hans-Jörg Weinberger, eds., “Medicine as a Cultural System”, Science in Context, Vol. 8, No. 1 (1995).
Michael Heyd and Oded Helbronner, Varieties of Multiculturalism in Modern European History: The Case of the Jews (Jerusalem: The International Center for University Teaching of Jewish Civilization, The Hebrew University, 1998)
שאול כ"ץ ומיכאל הד, תולדות האוניברסיטה העברית: שורשים והתחלות (ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"א
Michael Heyd, Snait Gissis, eds. “Science and Secularization”, Science in Context, Vol. 15, No. 1 (2002).
עמנואל אטקס, תמר אלאור, מיכאל הד וברוך שוורץ (עורכים), חינוך ודת, סמכות ואוטונומיה, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"א 2011.
מאמרים נבחרים

“Christian Antecedents to Totalitarian Democratic Ideologies in the Early Modern Period”, in Totalitarian Democracy and After, International Colloquium in Memory of Jacob L. Talmon (The Israel Academy of Sciences and Humanities, The Magnes Press, 1984), pp. 86-95.
"כריזמה וממסד: משבר הרפורמציה והשפעתו על יחסי דת ומדינה" בתוך כהונה ומלוכה: עיונים ביחסי דת ומדינה, עורכים י. גפני וג. מוצקין (ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשמ"ז)
"The Emergence of Modern Science as an Autonomous World of Knowledge in the Protestant tradition of the Seventeenth Century”, in S. N. Eisenstadt and Ilana F. Silver, Cultural Traditions and Worlds of Knowledge: Explorations in the Sociology of Knowledge, Vol. 7 of Knowledge and Society: Studies in the Sociology of Culture, Past and Present (Greenwich Conn.: JAI Press, 1988), 65-180.
"שורשים נוצריים לביקורת על רעיון הבחירה ערב תקופת ההשכלה", בתוך רעיון הבחירה בישראל ובעמים, עורכים, שמואל אלמוג ומיכאל הד (ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"א), עמ' 237–250.
“Origines chrétiennes de la tolérance: le point de vue protestant”, in Jürgen Siess, ed., Qu’est-ce que la tolérance? Perspectives sur Voltaire. (Ferney-Voltaire: Centre International d’étude du XVIIIe siècle, 2002).
“Science and Secularization – Introduction”, Science in Context, Vol. 15, No. 1 (2002), pp. 1-8.
“The ‘Jewish Quaker’: Christian Perceptions of Sabbatai Zevi as an Enthusiast” in Allison Coudert and Jeffrey Schoulsson, eds. Hebraica Veritas (Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2004), pp. 234-265.
“Péché originel et responsabilité morale: Deux débats dans le calvinisme à la fin du XVIIe siècle”, in U. Eliada et al., eds., Conflits politiques, controverses religieuses: Essais d’histoire duropéenne aux 16e-18e siècles [Festschrift for Prof. Myriam Yardeni], (Paris: Editions de l’école des hautes études en science sociales, 2002).
“Changing Emotions? The Decline of Original Sin on the eve of the Enlightenmetn”, in Representing Emotions: New Connections in the Histories of Art, Music and Medicine, eds. Penelope Gouk and Helen Hills (Ashgate, 2005), pp. 123-135.
"Original Sin, the Struggle for Stability, and the Rise of Moral Individualism in Late Seventeenth-Century England", in Early Modern Europ: From Crisis to Stability, eds. Philip Benedict and Myron P. Gutmann (Newark: Unviversity of Delaware Press, 2006), pp. 197-233.
מיכאל הד ואסף בן-טוב, "חינוך לדוגמהטיות או חינוך למחשבה ביקורתית? ויכוח סכולסטי מן המאה הי"ז על קיומו של הריק", עיון, רבעון פילוסופי, כרך נ"ז (תשרי תשס"ט), 350-323.