stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרים בלוך
ביוגרפיה

אפרים בלוך נולד בווינה שבאוסטריה, ועלה לארץ ישראל בשנת 1939.
אפרים היה מראשוני המתנדבים לפלמ"ח ביוני 1941 והתגייס למחלקת הסיירים של פלוגה ה׳ בפיקודו של חיים רון (זינגר).
אפרים היה מבכירי הסיירים של הפלמ"ח, שימש כמרגל בכפרים הערביים והיה שותף להכנת תיקי הכפרים ותיקי המטרות בשנים שלפני מלחמת העצמאות.
בזמן המאבק בבריטים, השתתף אפרים בפעולת ליל הרכבות בנובמבר 1945 וגם תכנן את מבצע פיצוץ תחנת משטרת החופים הבריטית בגבעת-אולגה. בינואר 1946 היה המתכנן והמוביל של פיצוץ גשר דמייה בליל הגשרים ביוני 1946.
בלוך היה מדריך הטופוגרפיה הבכיר של הפלמ"ח וגם מדריך החבלה של הארגון.
לפני הקמת המדינה והגברת העלאת מעפילים מאירופה, נשלח אפרים לצ'כוסלובקיה להבאת נשק ולאחר מכן לצרפת לשמש כמדריך בשם ארגון "ההגנה" על מנת לאמן מגויסים לצבא הישראלי לקראת הקמת המדינה.
בצרפת הכיר את בתיה ועם שובו לארץ התחתן עמה ונולדו להם יחזקאל, ירון ויואב.
כשחזר ארצה הצטרף אפרים לצה"ל והיה מראשוני המודיעין הקרבי של צה"ל ושירת בקבע עד שנת 1963.
ב-1962 בזמן שירותו הצבאי נשלח לאתיופיה לאמן את צבאו של היילה סלאסי.
אפרים דבר 6 שפות: עברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, יידיש וערבית.
אפרים בלוך נפטר בשנת 2005 ונקבר בבית הקברות שיכון ותיקים בנתניה.
ספריו

ב-1992 יזם, יחד עם חברו מנחם רוסק, את הוצאת הספר של פלוגה ה' "והלכתם בארץ".
הערות שוליים

↑  "אחת הפלוגות" סיפורה של פלוגה ה' פלמ"ח, הוצאת גבעת ברנר, 1992
הסטוג'ס

| --- | --- |

בהופעה ב-2010
 מקום הקמה:  אן ארבור 
 תקופת הפעילות:  מ-1967 
 סוגה:  פאנק רוק, פרוטו-פאנק 
 חברת תקליטים:  אלקטרה רקורדס, קולומביה רקורדס, בומפ! רקורדס, פאט פוסום רקורדס 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2010) 
 iggyandthestoogesmusic.com
 חברים
 איגי פופ רון אשטון Dave Alexander בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
הסטוג'ס בהופעה במילאנו, 2006
הסטוג'ס (באנגלית: Stooges) היא להקת רוק אמריקאית הנחשבת למבשרת מוזיקת הפאנק (Punk).
הסטוג'ס בהנהגת הזמר איגי פופ פעלה משנת 1967 ועד לשנת 1974. בתקופה זו הקליטה הלהקה מספר אלבומי אולפן אשר נחשבו פורצי דרך בתחום המוזיקה, על ידי הצליל הגס והאלים שבישר למעשה את סגנון הפאנק שהופיע בסוף שנות ה-70. הופעותיה של הלהקה נחשבו גם הם לאירועים מושכי תשומת לב, וזאת בזכות הופעותיו הבוטות והפרועות של סולן הלהקה איגי פופ, שהופיע לרוב ללא חולצה, התפרע על הבמה וקפץ אל תוך הקהל.
בעקבות סכסוכים פנימיים בין חבריה, התפרקה הלהקה בשנת 1974, וכל אחד מחברי הלהקה פנה לדרכו, כשהבולט מבין החברים, איגי פופ יצא לקריירת סולו מצליחה.
בשנת 2003 שבו חברי הלהקה להופיע בפני קהל, ואף הוציאו אלבום חדש.
היסטוריה

איגי פופ הנער ניגן במספר להקות מאזור אן ארבור שבמישיגן ביניהן הפריים מוברס והאיגואנס. איגי ספג השראה שהובילה אותו להקים את הסטוג'ס לאחר שחזה בהופעה של להקת הדלתות באן ארבור.
רון אשטון היה הגיטריסט וסקוט אשטון אחיו היה המתופף. אל האחים הצטרף נגן הבס דייב אלכסנדר. הופעת הבכורה של הלהקה הייתה באוניברסיטת מישיגן בשנת 1967. הסטוג'ס תויגו בכינוי "הסטוג'ס הפסיכדליים" כאשר נגנו עם להקת MC5 בגראנד בולרום שבדטרויט. בהופעה זו איגי צלל לתוך הקהל וספג חבטות מאיש בקהל.
הסטוג'ס במהרה זכו לתדמית פרועה. איגי היה ידוע כמשולהב במיוחד על הבמה. בהופעה אחת אף ניסה לנגן על שואב אבק.
בשנת 1968 הוחתמה הלהקה על ידי Elektra Records ושנה לאחר מכן הוציאה את אלבום הבכורה שלה שנקרא בפשטות The Stooges.
בין שיריה המוכרים של הלהקה: "1969", "I Wanna Be Your Dog", "No Fun", "Loose","T.V. Eye", "Raw Power", "Gimme Danger" ו-"Search and Destroy".
בשנת 2007 לאחר שנים רבות של הפסקת פעילות באולפני הקלטות, שבה הלהקה והוציאה את אלבום האולפן הרביעי של הלהקה "The Weirdness", כמו כן הקליטה הלהקה שיר מחווה "You Better Run", לנגן הבלוז הוותיק ג'וניור קימברוג'. בין השנים 2003-2008 הופיעה הלהקה בכל רחבי העולם. במהלך מסע זה הופיעה הלהקה לראשונה בישראל (ב-7 ביולי 2007). מסע ההופעות נקטע מספר פעמים בשל אירועים מצערים שפקדו את הלהקה ובהם גנבת הציוד כולו במונטריאול. בספטמבר הופיעה הלהקה בפעם האחרונה עם רון אשטון שנפטר מהתקף לב בינואר 2009.
בראיון במאי 2009, הכריז פופ כי הוא עומד לשוב ולאחד את חברי הלהקה יחד עם הגיטריסט ג'יימס ויליאמסון ולהופיע עם שירי האלבום Raw Power תחת השם "איגי והסטוג'ס". בדצמבר של אותה שנה, הוכרז כי הלהקה מועמדת להצטרף להיכל התהילה של הרוק במהלך שנת 2010.
אלבומי הלהקה

The Stooges, 1969
Fun House, 1970
Raw Power, 1973
The Weirdness, 2007
Ready to Die, 2013
טיהור בית המקדש

טיהור בית המקדש כפי שצויר בידי הצייר האיטלקי בנבנוטו טיסי (1481–1559)
טיהור בית המקדש בפרסקו בכנסיית ניקולאי הקדוש בבראשוב
טיהור בית המקדש הוא נרטיב שמופיע בברית החדשה בכל הבשורות הקאנוניות. אירוע זה מהווה נושא בולט באמנות נוצרית.
על פי המופיע בבשורות, ישו הגיע עם תלמידיו לירושלים בחג הפסח, והגיעו אל בית המקדש. כאשר ישו מגיע לשם, הוא מאשים את החלפנים והסוחרים בביזוי בית המקדש והופך את שולחנותיהם. הנרטיב מתואר בסוף רוב הבשורות (מתי כ"א: 12–17, מרקוס י"א: 15–19, לוקס י"ט: 45–48) אולם בתחילת הבשורה על פי יוחנן (ב': 13–16).
במקור

בבשורות השונות, מתואר האירוע באופן הבא: ישו ביקר בבית המקדש בירושלים, שם מתוארת החצר כמלאה בבעלי חיים, סוחרים ושולחנות חלפני הכספים, שהחליפו את הכסף היווני והרומי בשקלים יהודים ושקל צורי. ירושלים הייתה עמוסה ביהודים שבאו לפסח, בין כ-300,000 ל-400,000 עולי רגל.
בבשורות על פי יוחנן, בבשורה על פי לוקס, מתואר האירוע בקצרה וכבלתי אלים.
במרקוס י"ב, 40, ולוקס כ', 47, ישו האשים את רשויות בית המקדש בגניבות ומונה אלמנות עניות כקורבנותיהן, וסיפק ראיות לכך במרקוס י"ב:42 ובלוקס כ"א, 2. מוכרי יונים מכרו יונים שהוקרבו על ידי עניים, ובפרט נשים עניות, שכן לא יכלו להרשות לעצמם קורבנות גדולים יותר. לפי מרקוס י"א: 16, ישו הטיל אמברגו על אנשים הנושאים סחורה כלשהי דרך המקדש, סנקציה שהייתה משבשת את כל המסחר שאירעה בחצר החיצונית של הגויים – שם התבצעה קנייה ומכירה של בעלי חיים.
במתי כ"א: 14–16 נאמר שמנהיגי המקדש תיחקרו את ישו, ושאלו אם הוא מודע לכך שהילדים צועקים "הושענא לבן דוד". ישו הגיב בשאלה: "האם מעודכם לא קראתם, "מפי עוללים יסדת עז"?" ביטוי זה משלב ביטוי מתהילים ח' פסוק ג', "מפי עוללים וינקים יסדת עז", שלדעת עוקביו של ישו הוא הודאה באלוהות של ישו.
פרשנות

מעשי ישו בבית המקדש מתוארים בתור הסיבה למותו בהמשך.
מוסבר כי החלפנים היו נחוצים לצורך החלפת כספי עולי הרגל למטבע שיוכלו להשתמש בו, וכן סוחרי החיות מכרו חיות לצורך הקרבתן – לפיכך, מוסבר כי ישו לא מחה נגד נוכחותם של החלפנים והסוחרים בבית המקדש, אלא מחה נגד רמאותם ותאוות הבצע שלהם.
חוקרי מקרא רבים טוענים כי ישו הצליח לבצע את הטיהור מבלי שנעצר עקב העובדה שהקהל תמך בו.
האפיפיור פרנציסקוס מסביר כי האירוע לא היה אלים, הוא היווה כמחאה נבואית.
ראו גם

תנו לקיסר את אשר לקיסר
מחלוקת ישו עם הפרושים
הערות שוליים

↑  יוחנן ב', 13–14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293570705171  GND: 4184688-6  LCCN: sh85069999  VIAF: 205068957   WorldCat (עם VIAF): 205068957 
דגם של בית המקדש השני
סימון וייל (פוליטיקאית)

סימון וייל (בצרפתית: Simone Veil; ההיגוי בצרפתית הוא "סימון וֵיי" ‏13 ביולי 1927 – 30 ביוני 2017) הייתה פוליטיקאית ועורכת דין יהודיה-צרפתייה, ניצולת השואה. כיהנה כשרה בממשלות צרפת והייתה נשיאת הפרלמנט האירופי. בזמן כהונתה כשרת הבריאות וייל קידמה את זכויותיהן של נשים בצרפת ובניהן את הזכות להפלה. וייל כיהנה גם כנשיאת הקרן לזכר השואה.
קורות חיים

וייל נולדה בניס בשם סימון אנני ז'אקוב, בתו של ארכיטקט יהודי. בשנת 1922 נישא הוא לאיבון שטיינמץ ולזוג היו ארבעה ילדים, סימון הייתה בת הזקונים. המשפחה עברה להתגורר בחבל קוט ד'אזור. וייל סיימה את התיכון יומיים לפני מעצרה על ידי הנאצים ב-28 מרץ 1944. במהלך מלחמת העולם השנייה, במרץ 1944, היא גורשה מצרפת עם משפחתה. יחד עם אמה ואחותה נשלחה וייל לאושוויץ-בירקנאו. אמה נפטרה כעבור זמן קצר, טרם שחרור המחנה ב-1945. אביה ואחיה נפטרו גם הם בתקופה זו, בעוד וייל ושתיים מאחיותיה ניצלו ונותרו בחיים. בתום המלחמה שבה לצרפת והחלה בלימודי משפטים ומדע המדינה, במהלכם פגשה באנטון וייל ונישאה לו ב-26 באוקטובר 1946.
בשנים 1974–1979 כיהנה וייל כשרת הבריאות בממשלותיהם של ראשי הממשלה ז'אק שיראק וריימון באר. במהלך כהונתה נחקקו חוקים המרחיבים את היתר השימוש באמצעי מניעה (1974) ולראשונה, לאחר מאבק פוליטי קשה, ניתן היתר חוקי לביצוע הפלות. בשנת 1979 נבחרה לכהן בפרלמנט האירופי ומיד לאחר מכן נבחרה לנשיאתו.
כהונתה כנשיאת הפרלמנט האירופי נמשכה עד 1982. וייל הייתה האישה הראשונה בתפקיד והייתה הראשונה לשאת בתפקיד כאישיות נבחרת (על פני מינוי פוליטי כפי שהיה נהוג עד אותה עת). בשנים 1984–1993 כיהנה פעם נוספת בפרלמנט האירופי ועד 1989 שימשה מנהיגת הגוש הליברלי-דמוקרטי בפרלמנט. במהלך שנים אלו הייתה יו"ר הוועדה לעניינים משפטיים (1982–1984), חברת הוועדה לאיכות הסביבה, בריאות וצרכנות (1984-1992), חברת הוועדה לנושאים מדיניים (1989 ובשנית בין 1990–1992), חברת הוועדה לענייני חוץ וביטחון ובמסגרתה בוועדת המשנה לזכויות אדם (1992–1993) וממלאת מקום בוועדה למעמד האישה (1989 - 1992). בין השנים 1989–1993 הייתה וייל חברת המשלחת של הפרלמנט האירופי לאספת הנבחרים המשותפת של נציגי האיחוד האירופי ונציגי מדינות אפריקה, הקריביים והאוקיינוס השקט שחתמו על אמנת לומה. עד 1992 כיהנה באספה זו כסגנית יו"ר.
בשנים 1993–1995 שבה וייל לכהן בממשלת צרפת בתפקיד שרת הרווחה והבריאות והממונה על הרשויות המקומיות.
משנת 1998 כיהנה וייל כחברה באספה החוקתית של צרפת. בשנת 2005 לקחה חלק בקמפיין לעידוד יצירת חוקה עבור האיחוד האירופי. מעורבותה זו הייתה נתונה לביקורת פנימית בצרפת, לאור סתירות שקיימות מתוקף תפקידה באספה החוקתית במדינה ועל אף יציאתה לשבתון במהלך תקופה זו. משנת 2003 חברת מועצת הקרן לסיוע לקורבנות שהוקמה במסגרת בית הדין הפלילי הבינלאומי. בנובמבר 2008 נבחרה לחברה באקדמיה הצרפתית, וב-2010 נכנסה לתפקידה, במושב הקרוי על-שם ז'אן ראסין.
בשנת 1979 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן. וייל היא כלת פרס קרל הגדול לשנת 1981, כלת פרס נסיך אסטוריאס לשנת 2005 ומשנת 1998 היא נושאת בתואר דיים במסגרת מסדר האימפריה הבריטית.
וייל נפטרה ב-30 ביוני 2017, שבועיים לפני יום הולדתה ה-90. במלאת שנה למותה הועברה לקבורה בפנתיאון של פריז. וייל היא האישה החמישית שנקברה בפנתיאון.
רחוב על שמה קרוי בעיר נתניה, שהיא העיר התאומה של ניס (מקום הולדתה של וייל)
לקריאה נוספת

סימון וייל, חיים, אוטוביוגרפיה, (תרגום מצרפתית: דורית דליות), ירושלים: הוצאת יד ושם והוצאת מטר, 2010.
הערות שוליים

↑  Ruth Hottell, Simone Veil, Jewish Women's Archive (באנגלית)
↑  תמר גולן, סימון וייל נגד משפט פאפון, מעריב, 31 בינואר 1983
↑  שמעון פינס, שרת הבריאות של צרפת - אורחת "תל־השומר" ומכון וייצמן, דבר, 2 בספטמבר 1975
↑  גדעון קוץ, סימון וייל נבחרה לנשיא הפרלמנט האירופי, דבר, 18 ביולי 1979
↑  מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת בר-אילן
↑  אי-פי, נעה לנדאו, הפוליטיקאית ניצולת השואה סימון וייל נקברה בטקס ממלכתי בפנתיאון בפריז, באתר הארץ, 1 ביולי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309673805171  PLWABN: 9810576455505606  BIBSYS: 6008955  BNE: XX1288719  BnF: cb11927825h (data)  CANTIC: a12079340  CiNii: DA12392939  GND: 11929642X  ICCU: IEIV040728  ISNI: 0000 0001 2149 1361  LCCN: n82129023  MusicBrainz: 74f699e3-e3c4-455b-b1f8-30be896a440f  NDL: 01234240  NKC: jn20000701885  NLA: 49863594  NLG: 97154  NLK: KAC2018P7010  NTA: 072591404  RERO: 02-A003935226  SELIBR: 305144  SNAC: w67s8dj3  SUDOC: 027179273  Trove: 1508056  ULAN: 500241182  VIAF: 120689047   WorldCat (עם VIAF): 120689047 
סימון וייל למעלה משמאל בשנת הלימודים 1941–1942
שלט רחוב ע"ש סימון וייל בעיר נתניה
טירת הווארד

ַ
| --- | --- |

החזית הדרומית של הטירה, על רקע הגן
 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים שהוסב למוזיאון, שאטו, גן 
 כתובת:  Castle Howard Road, York, YO60 7DA 
 מיקום:  הנדרסקלף 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1699
 תאריך פתיחה רשמי:  1699 
 אדריכל:  ג'ון ואנברו 
 סגנון אדריכלי:  בארוק אנגלי 
 קואורדינטות:  54°07′17″N 0°54′21″W﻿ / ﻿54.121388888889°N 0.90583333333333°W﻿ / 54.121388888889; -0.90583333333333
 www.castlehoward.co.uk
  (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי טירת הווארד(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי טירת הווארד
 
המזרקה על רקע הטירה
האגם הגדול
מבט על הטירה ממעוף הציפור כפי שהיא תוכננה על ידי ואנברו ומופיעה בוויטרוביוס בריטניקוס
טירת הווארד (באנגלית: Castle Howard) היא אחוזה גדולה הנמצאת בצפון יורקשייר שבאנגליה, במרחק 24 קילומטרים צפונית ליורק. הטירה נחשבת לאחד מבתי המגורים הגדולים ביותר בממלכה המאוחדת, ורוב המבנה הנוכחי נבנה על ידי סר ג'ון ואנברו בין 1699 ל-1712 עבור צ'ארלס הווארד, הרוזן השלישי מקארלַייל.
טירת הווארד שימשה את משפחת הווארד במשך למעלה מ-300 שנים. היא מוכרת גם מהפקות טלוויזיוניות שונות שנערכו בה, וכיום היא חלק מקבוצת המורשת בתי האוצר של אנגליה.
הבית הוא בניין רשום מדרגה I, וגם באדמות האחוזה יש מבנים רשומים רבים, מתוכם אחדים הנמצאים גם ברשימת המבנים בסיכון.
הבית

הרוזן השלישי מקארליסל פנה בתחילה לאדריכל הידוע ויליאם טאלמאן, אך לבסוף פנה אל ג'ון ואנברו שהיה חבר איתו במועדון הפוליטי קיט-קאט. טירת הווארד הייתה העבודה האדריכלית הראשונה שביצע ואנברו, שעבד בשיתוף פעולה עם ניקולס הוקסמור.
עיצובו של ואנברו היה מבנה בארוק עם שתי כנפיים סימטריות שהסתעפו מהחלק המרכזי, על ציר צפון-דרום. הכיפה המרכזית, שמעליה קופולה, נוספה לתוכנית הבנייה רק לאחר שהיא החלה בפועל. הבנייה החלה בקצה המזרחי, ובין 1701 ל-1703 נשלמה בניית הכנף המזרחית, הקצה המזרחי של חזית הגן בין 1701 ל-1706, החלק המרכזי כולל הכיפה בין 1703 ל-1706, והקצה המערבי של חזית הגן בין 1707 ל-1709. כל החלקים היו מקושטים בסגנון הבארוק עם קורונטים, כרובים, כדים יווניים, פילסטרים דוריים בחזית הצפונית וקורינתיים בדרומית. רוב החלק הפנימי של הבית קושט על ידי ג'ובאני אנטוניו פלגריני.
פנים הטירה נחשב למרשים ביותר כיוון שהאולם הראשי מתנשא לתוך הקופולה ולגובה של 24 מטרים. שכבת השיש דמוית סטוקו (Scagliola), שמסביבה עמודים קורינתיים, והגלריות המקושרות על ידי קשתות נתנו את הרושם של תפאורת אופרה. ההצלחה הגדולה של ואנברו בעיצוב הטירה הובילה לכך שקיבל את מה שהפך לעבודה הידועה ביותר שלו, ארמון בלנהיים של ג'ון צ'רצ'יל.
לאחר בניית הבית הפנה הרוזן את תשומת לבו להקמת הגנים ולטיפול באדמות האחוזה. למרות שהעיצוב המלא נמצא בוויטרוביוס בריטניקוס מאת קולן קמפבל, שיצא לאור ב-1725, בנייתו של האגף המערבי טרם הסתיימה כשוואנברו מת ב-1726, למרות ההתנגדות שהביע בפני הרוזן. הבית נותר בלתי שלם עם מותו של הרוזן השלישי ב-1738, והבנייה החלה רק לאחר שהנרי הווארד, הרוזן הרביעי מקארליסל, הורה על כך. למרות זאת עיצובו של ואנברו לא הושלם: האגף המערבי נבנה בסגנון פלדיאני לפי עיצוב חתנו של הרוזן השלישי, סר תומאס רובינסון. גם עם מותו של הרוזן הרביעי ב-1758 נותר האגף בלתי גמור, ללא קומה ראשונה או גג; למרות שלאחר מכן נבנה גג פנים המבנה לא קושט עד מותו של רובינסון ב-1777. בעשורים שלאחר מכן הושלמו החדרים בהדרגה, והבניה הסתיימה רק ב-1811.
חלק גדול מהבית נהרס בשרפה שפרצה ב-9 בנובמבר 1940, כולל הכיפה המרכזית. רוב החדרים שנהרסו שוקמו בשנים שלאחר מכן, ומאז 1952 הבית פתוח לציבור.
הגנים

לטירה יש גנים רחבים ומגוונים, כשהגן הרשמי והגדול ביותר נמצא בצמוד לבית. הבית עצמו בנוי בצורה בולטת על גבעה שנוצלה כדי שתיראה כמו נוף פארק אנגלי, הנפתח החוצה מהגן הרשמי ומתמזג עם הפארק.
בנוף האחוזה ניתן להבחין בשני מבני גן עיקריים: מקדש ארבע הרוחות בקצה, ומאוזוליאום הנמצא בפארק. בכל אחד מצידי הבית נבנה אגם מלאכותי קטן. באחוזה יש גם גן בוטני הנקרא ריי ווד, והגן המוקף חומה מכיל ורדים לצורך קישוט וגני פרחים. מבנים נוספים הנמצאים מחוץ לגנים המשומרים הם הפירמידה ההרוסה שנמצאת בתהליכי שיפוצים, אובליסק ומספר מבני שטות בצורת ביצורים שנועדו למשוך את העין, וכן עמוד מקושט לזכרו של ג'ון ואנברו.
בקרבת הבית והגן שלצידו נמצא גן בוטני נוסף בשם קיו אט קאסל האוורד, המשתרע על פני 127 אקרים, ולו סידורי כניסה נפרדים. השתילה בגן החלה ב-1975, מתוך כוונה ליצור את אחד מאוספי העצים החשובים ביותר בממלכה המאוחדת. הנוף פתוח יותר בהשוואה לריי ווד, והצמחייה טרם הגיע לבגרות מלאה נכון ל-2010. גן זה הוא מיזם משותף לטירת הווארד ולגני קיו, ומנוהל על ידי קרן צדקה בשם "קרן הגן הבוטני טירת הווארד" שהוקמה ב-1997. הגן נפתח לציבור לראשונה ב-1999, ובשנת 2006 נפתח בו מרכז מבקרים חדש.
פעמיים בשנה משמשות אדמות האחוזה כחלק משתי תחרויות ריצה למטרות צדקה.
המיתוס של עשרת השבטים האבודים

יהודים מחכים על הגדה של נהר הסמבטיון. חלון ויטראז' בכנסייה בעיר פרנקפורט על האודר בגרמניה
סיפור עשרת השבטים האבודים מלווה את ההיסטוריה של עם ישראל כבר יותר מאלף שנים. בבסיסו עומדת האמונה שעשרת השבטים שהוגלו על ידי שלמנאסר החמישי מלך אשור חיים בארץ רחוקה ובלתי נודעת, בה הם מקיימים חיים יהודיים שלמים ואין עליהם שלטון זר. מכשולים בלתי עבירים, כמו נהר הסמבטיון, מונעים מהם לצאת ממנה, אך לכשתגיע הגאולה הם יחברו לאחיהם היהודים שבגולה ויחד יגיעו לארץ ישראל. עוצמתו של הסיפור נובעת מכך שהציג מודל אידיאלי לחיים יהודיים, נתן ביטוי לכיסופים לסיום הגלות וחיזק את התקוות לגאולה.
עיקרו נשען על סיפוריו של אלדד הדני במאה התשיעית. הסיפורים, שהגיעו לתפוצה נרחבת ביותר בכל העולם היהודי, לא נתפסו כבדיה אלא כמתארים מציאות ריאלית. עם השנים נוספו עליהם סיפורי נפלאות של נוסעים הטוענים שהגיעו אל ארצם של השבטים, או ידיעות על גדודי לוחמים של השבטים הנערכים למתקפה על אויבי היהודים. ידיעות אלה התרבו בעיקר בתקופות של התעוררות משיחית וחרדות מהתערערות סדרי העולם.
בתחילת העת החדשה כשלא נותרו בעולם ארצות לא נודעות זכה לכיוון חדש: האמונה שהשבטים האבודים נטמעו בין עמים היושבים בקצווי התבל וכי אם היהודים יחדשו את הקשרים עמם ויסייעו להם לחזור ליהדותם יקרבו בכך את בוא הגאולה. לאמונה זו שותפים גם היום גורמים שונים בישראל ובתפוצות הטוענים שגילו צאצאים של עשרת השבטים במקומות שונים בעולם.
המיתוס של עשרת השבטים האבודים היה נפוץ גם באירופה בימי הביניים, כחלק מן האמונה הנוצרית באחרית הימים. היהודים של השבטים האבודים תוארו כזהים עם העמים הטמאים גוג ומגוג או כבעלי בריתם, ועתידים לפרוץ את המחסומים ולהחריב את העולם הנוצרי לפני שתגיע הגאולה השלמה.
אוטופיה יהודית

המיתוס של עשרת השבטים הוא מיתוס חי ודינמי. במרכזו לא עומד סיפור על עבר מפואר שנעלם ונגוז, אלא תמונה של חיים יהודיים מושלמים הקיימים במציאות במקום אמיתי. חיי השבטים תוארו כאנטיתזה לחיי העם בגולה החיים בסבל מתמשך תחת עולו של שלטון עוין. חיים שאין בהם ביטחון ובוודאי שאין בהם גדלות או תהילה, חיים של דלות ועוני. אפילו קיום האמונה והמצוות פגומים בגלות, גם בשל הריחוק מארץ הקודש וגם בשל החיים כמיעוט דתי בארצות שבהן שליטים האסלאם והנצרות. לעומת זאת מיתוס השבטים הציג כמעט כל מה שהיהודים החיים בגלות קיוו וייחלו לו: עצמאות מדינית, ביטחון, רווחה ושלמות רוחנית. השבטים הוצגו כמעין עתודה לאומית המשמרת כוחות צבאיים, רוחניים וחומריים.
אוטופיה יהודית > עצמאות, מלכות ועושר

בדברי הפתיחה לספרו "קול מבשר" (1577) כותב יצחק עקריש: "בכל ימי היותי על אדמתי שמעתי מאנשים רבים גדולים וקטנים מדברים על עניין השבטים לאמר שיש מקומות ידועים שיש מלכים לישראל והם בתקפם ובגבורתם ואינם חסרים מאומה כי אם עבודת המקדש והנבואה". ואכן לא רק עצמאות מדינית היא מרכיב חשוב בסיפורי השבטים. בחלק מהם אפילו שולט מלך יהודי המתהדר בשושלת מלכות מפוארת. התחיל בכך אלדד הדני במאה התשיעית המספר על ארבעת השבטים שבארץ כוש: "ויש להם מלך ושמו עזיאל בן מלכיאל מבני אהליאב בן אחיסמך למטה דן, ושם השופט שלהם עבדון בן מישאל משבט אשר. וארבע מיתות בית דין עומדות על אפניהם." יש שבטים שבראשם לא עומד מלך, אלא נשיא או שופט, כמו שהיה בתקופת נדודי השבטים במדבר לפני שהגיעו לארץ ישראל. על שבט יששכר הוא אומר ש"אין עליהם עול מלכות כי אם מלכות שמים" ולהם יש שופט ושמו נחשון וגם הם מקיימים ארבע מיתות בית דין.
הסיפור על הממלכה של עשרת השבטים זלג אל המרחב הנוצרי, והשתקע בסיפורים על פרסטר ג'ון, שהייתה להם תפוצה רחבה מאוד באירופה בימי הביניים. בסיפורים המתארים ממלכה נוצרית אדירה הנמצאת אי-שם, באסיה או באפריקה, מוזכרים השבטים כמי שיש להם מלכות משלהם "מלך ישראל יש לו תחת ממשלתו מאתיים מלכים וכולם מחזיקים ארצם תחת רשותו" ואכן אין לתמוה על כך שדוד הראובני שהופיע בוונציה ב-1524, הציג את עצמו בפני האפיפיור כאחיו של המלך יוסף המולך על שלושים ריבוא בני שבט גד, שבט ראובן וחצי שבט המנשה היושבים במדבר חבור, ויש לו זקנים, יועצים ושרים רבים. והוא מוסיף ומספר על עוד מלך בשם ברוך בן יפת שמולך על שבט שמעון ושבט בנימין ליד הנילוס. בשנת 1646 ר' ברוך גד מירושלים מספר על פגישתו עם השבטים באזור פרס ומביא איגרת "מהמלך אחיטוב בן עזריה, הנשיא יהוצדק בן עוזא והזקן אוריאל בן אביסף" אפילו במאה ה-19 שד"ר שיוצא מירושלים לתימן מספר בשובו על "ממלכה גדולה הלאה מעיר "צאנאא" מהלך חדשים אחדים ומלך גדול מבני שבטם, הנקרא בשם נשיא ירעם בתום לבבו ובתבונות כפיו ינחם והוא הגבור והצדיק בעדתם פלא יועץ ושר שלום". ב-1830 קבוצה נכבדה מתלמידי הגר"א בירושלים נותנת ביד שד"ר איגרת אל מלך עשרת השבטים המבקשת שהשבטים יעזרו לעם הפזור בגלות וסובל מדיכוי ומעוני. באיגרת כלולה בקשה שישלחו אליהם חכמים שיוכלו לחדש את הסמיכה לרבנות, מאחר שעל פי סיפור אלדד הדני יש אצלם ארבע מיתות בית דין ומכאן שיש להם גם סנהדרין... ובקשתם האחרונה והעיקרית: שישלחו תרומה כספית נדיבה לעזרת כל תלמידי החכמים בירושלים.
מספרי הסיפורים על חייהם האוטופיים של השבטים לא הזניחו גם את הצד החומרי של החיים. אלדד הדני תיאר את רוב השבטים כעובדי אדמה שאדמתם טובה ופוריה והם מתקיימים ברווחה מפרי עמלם. אך נראה שהשאיפה להעצים ולפאר את השבטים הוסיפה לחייהם תיאורים של עושר ופאר: "הם שוכנים בבתים מפוארים ובניינים הדורים ומגדלים נאים...ועושין בגדים נאים ומעילים נאים וכלים נאים...ויש להם כסף וזהב הרבה מאד" גם בסיפורי פרסטר ג'ון נקלט תיאור העושר "ויש להם כ"כ זהב ואבנים יקרות שמתקנים בתיהם באבנים יקרות כמו שאנחנו מתקנים בתינו באבנים צבועות" ושם מרחיבים ומוסיפים גם "ויש להם נשים יפות תואר הרבה"
אוטופיה יהודית > צבא יהודי

בסיפורים על השבטים יש דגש מיוחד על הכח הצבאי שלהם, שבזכותו לא רק שאינם כפופים לשלטון זר, אלא הם עצמם שולטים בעמים רבים אחרים המעלים להם מיסים. אלדד הדני מפליג בתיאור כוחם הצבאי של ארבעת השבטים היושבים בארץ כוש: שבט דן, שבט נפתלי, שבט אשר ושבט גד ומתאר בפירוט את המלחמות שהם מנהלים כנגד אויביהם: כל שבט יוצא לשלשה חודשי לחימה עם 120,000 פרשים ו-100,000 רגלים. בשובו, כמנצח, הוא מחלק את השלל עם השבטים האחרים וכך מדי שנה בשנה...גם שבט אפרים וחצי שבט המנשה "הם גיבורי מלחמה אחד מהם ינצח אלף איש" דוד הראובני מציג את עצמו בפני יהודים ונוצרים כ"שר צבא" במלכות השבטים במדבר חבור. הוא מתייצב בחצרות נסיכים וחשמנים ואף נפגש עם האפיפיור ומציע ברית צבאית כדי לשחרר את ארץ ישראל מידי המוסלמים. באיגרת לאפיפיור בשנת 1525 הוא מצהיר שלרשות המלך יוסף, אחיו, עומד צבא של 300.000 לוחמים שהוא עומד בראשו. בפגישותיו הוא מסביר שצבאו מצויד ב"סייף, ברומח ובקשת" והוא מבקש שישלחו לו "אומנים חכמים ידעו לעשות כלי משחית ומזרקי אש יבואו בארצי לעשותם וילמדו אל אנשי המלחמה שלנו." פרט זה בסיפור, המתייחס למעבר לשימוש בנשק חם, מאפיין את הערבוב בין דמיון ומציאות בסיפורי השבטים.
הצגת השבטים כבעלי כח צבאי אדיר הייתה קשורה לאירועים היסטוריים. הידיעות על כיבושי האימפריה המונגולית במאה ה-13, והתפשטות האימפריה העות'מאנית במאות ה-15–17 עוררו באירופה פחדים מפני כוחות אנטי-נוצריים אדירים האורבים במזרח ועלולים להחריב את העולם הנוצרי. הסיפורים על צבא עשרת השבטים שחדרו מהמיתוס היהודי למרחב הנוצרי ונוספו לשמועות אלו. ב"איגרותיו" של פרסטר ג'ון, בהן מסופר על ממלכה יהודית אדירה שכפופה לו, מודגש "שאם היהודים יכולים לעבור יעשו היזק גדול בכל העולם בנוצרים ובישמעאלים ובכל אומה ולשון שתחת כל השמים, כי אין אומה ולשון שתוכל לעמוד בפניהם".
בשנים 1665–1666 בעקבות התסיסה המשיחית שיצרה התנועה השבתאית נפוצו בין נוצרים ויהודים באירופה ובארצות הים התיכון ידיעות על צבא השבטים העומד לכבוש את העיר מכה ולהגיע לארץ ישראל. השמועות הפליגו וסיפרו על ריכוזי צבא של אלפים ומאות אלפי לוחמים הנאספים בצפון אפריקה, או במדבר ערב, או במדבריות פרס ואין אף כח היכול לעוצרם. הסיפורים על מלכות יהודית ועל צבא יהודי מתגלגלים עד לזמן החדש ונוסע מחברון במאה ה-19 מגיע להודו ומתאר במכתבו "ממלכת היהודים ממלכה גדולה ורחבת ידיים, ומלך גדול המושל בה ממשלה בלי מצרים, גם יש למלך היהודי אנשי חיל לאלפים אנשי מלחמה גיבורי כח רגלים ורוכבי סוסים"
נראה שסיפורים אלה על הכח הצבאי של השבטים הם שעשו את הרושם החזק ביותר על היהודים. האמונה שקיימים כוחות צבאיים אדירים הסוככים עליהם מרחוק הייתה נחמה ומקור תקווה בזמנים של שפל ורדיפות והציעה דימוי אלטרנטיבי לדמות היהודי החלש והמושפל. בסאטירה החריפה שלו "מסעות בנימין השלישי" מציג מנדלי מוכר ספרים את ההיאחזות בפנטזיה על היהודים האדמונים הגיבורים שמעבר לסמבטיון כביטוי לעליבות חיי היהודים בעיירה במזרח אירופה.