לואי ארמסטרונג
מוזיקה

בשנותיו הראשונות, נודע ארמסטרונג בעיקר בשל הווירטואוזיות שלו בנגינה בקורנט ובחצוצרה. ניתן לשמוע את נגינתו הטובה ביותר בחצוצרה בתקופה המוקדמת בתקליטיו עם ה-"Hot Five" וה-"Hot Seven". האלתורים שביצע בהקלטות אלו, של סטנדרטים מניו-אורלינס ושל שירים עדכניים (לאותה תקופה), נחשבים עד היום לגאוניים. הדור הקודם של המוזיקאים מניו-אורלינס התייחסו לאלתורים שלהם כ"וריאציות על המלודיה"; אבל האלתורים של ארמסטרונג היו נועזים ומתוחכמים לאותה תקופה, אך שמרו על עידון ומלודיות. הוא נהג להרכיב מחדש מנגינות פופולריות שניגן, הופך אותן למעניינות יותר. נגינתו של ארמסטרונג מלאה במלודיות שמחות ומלאות השראה, קפיצות יצירתיות, ומקצבים מעודנים רגועים או נמרצים. הגאוניות של פסקאות מוזיקליות אלו היא בת-לוויה לטכניקת הנגינה של ארמסטרונג, שהושחזה באימון מתמיד, שהרחיבה את רוחב היריעה, הצליל והיכולות של החצוצרה. בתקליטיו ארמסטרונג יצר כמעט לבדו את תפקיד סוליסט הג'אז, הופך את מה שהיה מוזיקה עממית קבוצתית לצורת אמנות עם אפשרויות בלתי מוגבלות לביטוי אינדיבידואלי.
ביצירתו של ארמסטרונג בשנות ה-20 הוא מתח את יכולותיו לשיא. בתקליטי ה-"Hot Five" בעיקר ניתן להבחין בפספוסים קלים ובתווים שלא נוגנו, שאינם פוגעים בחוויית ההאזנה שכן האנרגיה של ההופעה הספונטנית מצליחה לעבור לשומע. באמצע שנות ה-30 ארמסטרונג הגיע לרמה נאותה של ביטחון עצמי, כשהוא יודע בדיוק מה הוא יכול לבצע ומיישם זאת באופן מושלם.
ככל שהמוזיקה שלו התפתחה והפופולריות שלו גברה, שירתו הפכה חשובה גם כן. ארמסטרונג לא היה הראשון להקליט שירת סקאט, אך היה רב אמן בסוגה זו ועזר להפוך אותה לפופולרית. אחד מלהיטיו בהם נודע, היה כאשר ניגן ושר סקאט בקטע "Heebie Jeebies" ושר "I done forgot the words" באמצע הקלטת "I'm A Ding Dong Daddy From Dumas". תקליטיו אלו היו להיטים ושירת סקאט הפכה לחלק חשוב בהופעותיו. אולם הרבה לפני כן שיחק ארמסטרונג עם קולו, מקצר ומאריך משפטים, משלב אלתורים, כשהוא משתמש בקולו ביצירתיות לא פחותה מאשר בחצוצרתו.
במהלך הקריירה הארוכה שלו, ניגן ושר ארמסטרונג עם הנגנים והזמרים החשובים ביותר. ביניהם עוזר-הקטר המזמר ג'ימי רודג'רס, בינג קרוסבי, דיוק אלינגטון, פלטשר הנדרסון, בסי סמית, ואלה פיצג'רלד. ארמסטרונג הקליט שלושה אלבומים עם פיצג'רלד: "Ella & Louis", "Ella & Louis again", ו-"פורגי ובס" עבור חברת "ורב רקורדס". תקליטיו, "Satch Plays Fats", שהורכב כולו מקטעים של פטס וואלר, ו-"Louis Armstrong Plays W.C. Handy" בשנות ה-50 היו, ככל הנראה, האחרונות שבהקלטות היצירתיות הגדולות שלו, אבל אפילו להקלטות אנקדוטליות כמו "Disney Songs the Satchmo Way" יש רגעי הקסם שלהן. עם זאת, רוב ההקלטות המאוחרות שלו זכו לביקורת על היותן פשטניות מדי או משעממות.
לארמסטרונג היו להיטים רבים כמו מקי סכינאי, "Stardust", "What a Wonderful World", "When the Saints Go Marchin' In", "Dream a Little Dream of Me", "Ain't Misbehavin'", ו-"Stompin' at the Savoy". הוא אפילו הדיח את להקת "הביטלס" מראש מצעדי הפזמונים עם השיר "Hello, Dolly". להיטו האחרון של ארמסטרונג היה השיר הסנטימנטלי "What A Wonderful World", שיצא בשנת 1968. (השיר זכה לעדנה מחודשת כשהופיע בפסקול הסרט "בוקר טוב, וייטנאם" בשנת 1987. הוצאתו המחודשת שוב כבשה את מצעדי הפזמונים ברחבי העולם.)
עם דני קיי הופיע בסרטים "שיר נולד" (1948) ו"חצוצרת הקסם" (1959).
ב-1961 הופיע וניגן בסרט "אינטרמצו בפריז" לצידם של פול ניומן וסידני פואטייה.
ארמסטרונג נהנה מסוגים רבים של מוזיקה, מהבלוז הארצי ביותר עד לעיבודים המתקתקים של גאי לומברדו, שירי עם מאמריקה הלטינית, סימפוניות קלאסיות ואופרה. ארמסטרונג שילב השפעות מכל המקורות הללו בהופעותיו, לעיתים מבלבל את מעריציו שרצו שהוא יישאר בקטגוריות צרות ומוגדרות. ארמסטרונג גם נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול כ"השפעה מוקדמת". כמה מקטעי הסולו שלו משנות ה-50, כמו גרסת הרוק אנד רול ל-"Saint Louis Blues" מהאלבום משירי ויליאם כריסטופר הנדי, מראים שההשפעה הייתה דו-כיוונית.