stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וסילי דוסקין
ביוגרפיה

הוא היה ממשפחת אצילים, ושימש כקצין במלחמת קרים, שם נפצע. ב-1856 נשלח לטיפול בחרקוב, והקים שם סטודיו ראשוני לצילום ב-1857, בו יצר פורטרטים של תושבים מקומיים ונופים עירוניים. הוא פתח את סטודיו הצילום המרכזי שלו ב-1864, בקורסק. עד 1875, הוא הצליח לפתוח סטודיו נוסף, במוסקבה, ברחוב טברסקאיה. בנו, ניקולאי, שהפך לצייר אימפרסיוניסטי ידוע, החל את הקריירה שלו בעבודה בסטודיו של אביו.
תצלומי הנוף העירוני שלו הופיעו מאוחר יותר בספרים היסטוריים ומדריכים המתארים מקומות וערים, כמו תולדות העיר חרקוב במשך 250 שנה - מונוגרפיה בשני כרכים מאת דמיטרו בהאלי.
בשני האולפנים שלו נערכו סדנאות צילום פופולריות, עם הציוד החדיש ביותר. הוא היה אחד הצלמים הראשונים באזור ועבר לתשלילים באיכות גבוהה. בתקופה זו השתתף בתערוכות רבות ובשנת 1865 הוענקה לו מדליה בברלין. בתערוכה הפוליטכנית במוסקבה (1872), הוענקה לו מדליית זהב עבור "פורטרטים באורך מלא".
בנוסף לסטודיו שלו היה הוא היה גם הבעלים של בית חרושת ללבנים בפאתי חרקוב, אותו פתח ב-1873, יחד עם חבר ותיק מהצבא, סרן ארקדי יונין.
הוא מת בשנת 1900, ונקבר בבית הקברות סנט ג'ון. לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בחרקוב, אבל בעקבות המהפכה שונה שמו של הרחוב ל"רחוב לנין".
הערות שוליים

↑  Detailed biography of Dosekin @ Заметки к истории харьковской фотографии (Notes on the history of Kharkov photography)
↑  Александр Николаевич Гусев, Харьков: его прошлое и настоящее в рисунках и описаниях (с приложением снимков, воспроизведенных с редких картин, акварелей, гравюр, фотографий с натуры, чертежей, планов города 1768 года и новейшего), Харьков : Типография Адольфа Дарре, 1902. (ברוסית)
↑  T. N. Shipova, Фотографы Москвы (1839-1930), 2006, Совпадение, pp.92—93
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810703739505606  PIC: 390152  VIAF: 7753151778235618130001   WorldCat (עם VIAF): 7753151778235618130001 
דוסקין, צילום העיר חרקוב 1879
ברטה לוץ

| --- | --- |

 לידה:  2 באוגוסט 1894 סאו פאולו, ברזיל 
 פטירה:  16 בספטמבר 1976 (בגיל 82) ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 מדינה:  ברזיל 
 השכלה:  סורבון 
 תפקיד:  federal deputy of Rio de Janeiro (28 ביולי 1936–10 בנובמבר 1937) 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד 
 חתימה:   
 
ברטה מריה ג'וליה לוץ (בפורטוגזית: Bertha Maria Júlia Lutz; ‏2 באוגוסט 1894 - 16 בספטמבר 1976) הייתה זואולוגית, פוליטיקאית ודיפלומטית ברזילאית. לוץ הפכה לדמות מובילה הן בתנועה הפמיניסטית הפאן-אמריקאית והן בתנועת זכויות האדם . היא הייתה בין המובילות במאבק להענקת זכות בחירה לנשים בברזיל וייצגה את מדינתה בוועידת האומות המאוחדות בנושא ארגון בינלאומי (UNCIO) שהתכנסה בשנת 1945 והיא חתומה בשמה על מגילת האו"ם. בנוסף לפעילותה הפוליטית, הייתה נטורליסטית במוזיאון הלאומי של ברזיל והתמחתה בדנדרובטיים - צפרדעי חץ הרעל. שלושה מיני צפרדעים ושני מיני לטאות נקראים על שמה.
נעורים והשכלה

ברטה לוץ נולדה בסאו פאולו. אביה, אדולפו לוץ (1855–1940), היה רופא פורץ דרך ואפידמיולוג ממוצא שווייצרי, ואמה, איימי מארי גרטרוד פאולר, הייתה אחות בריטית. ברטה לוץ למדה מדעי הטבע, ביולוגיה וזואולוגיה באוניברסיטת פריז - סורבון, וסיימה בשנת 1918. זמן קצר לאחר קבלת התואר היא חזרה לברזיל.
קריירה > זכויות נשים

בשנת 1919, שנה לאחר שחזרה לברזיל, הקימה לוץ את הליגה לשחרור אינטלקטואלי של נשים ומונתה לייצג את ממשלת ברזיל במועצה הבינלאומית הנשית של ארגון העבודה הבינלאומי (ILO). לימים הקימה לוץ את הפדרציה הברזילאית לקידום נשים (1922), קבוצה פוליטית שדגלה בזכויות נשים ברזילאיות, ויתרה מכך, גם בזכות הבחירה של נשים ברחבי העולם כולו. לוץ כיהנה כנציגה לוועידת הנשים הפאן-אמריקאית בבולטימור, מרילנד, באותה שנה, והמשיכה להשתתף בכנסי זכויות נשים בשנים שלאחר מכן. בשנת 1925 היא נבחרה לנשיאת איחוד הנשים הבין-אמריקניות. המעורבות של לוץ במאבק למען זכות הבחירה של נשים הפכה אותה לדמות המובילה בזכויות נשים עד סוף 1931, כאשר בסופו של מאבק הוענקה לנשים הברזילאיות זכות הבחירה.
קריירה > קמפיין פמיניסטי בין-אמריקני

פעילות הסינגור של לוץ למען זכויות נשים לא הסתיימה בזכות הבחירה, והיא המשיכה למלא תפקיד בולט במערכה הפמיניסטית. בשנת 1933, לאחר קבלת התואר במשפטים מהפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הפדרלית בריו דה ז'ניירו, השתתפה לוץ בוועידה הבין-אמריקאית במונטווידאו, אורוגוואי, והציגה מספר הצעות לשוויון מגדרי. ההצעה הבולטת ביותר הייתה קריאתה להתרכז מחדש בנושא שוויון מגדרי במקומות העבודה, במסגרת דיוני נציבות הנשים הבין-אמריקאית.
בשנת 1935 החליטה לוץ להתמודד לקונגרס הלאומי של ברזיל. היא הגיעה למקום השני אחרי קנדידו פסואה, והחליפה אותו כאשר נפטר שנה לאחר מכן, מה שהפך את לוץ לאחת הנשים הבודדות בקונגרס הברזילאי באותה תקופה. היוזמה הראשונה שהציגה לוץ בעת שכיהנה בקונגרס הייתה הקמת ועדת "חוק הנשים", שעסקה בניתוח כל חוק ותקנה ברזילאים כדי להבטיח שהם אינם פוגעים בזכויות האישה.
עם זאת, לוץ לא הצליחה לקדם את צעדיה כשז'טוליו ורגאס שב לכהן כדיקטטור בשנת 1937, מה שהביא להשעיית הפרלמנט ובכלל זה גם את ועדת "חוק הנשים". למרות זאת, לוץ המשיכה בקריירה הדיפלומטית שלה. היא הייתה אחת מארבע הנשים שחתמו על מגילת האומות המאוחדות בכנס הנשים הבין-אמריקני שהתקיים בסן פרנסיסקו בשנת 1945 וכיהנה כסגנית נשיאת הוועדה הבין אמריקאית לנשים בשנים 1953 - 1959.
קריירה > קריירה מדעית

לאחר שחזרה לברזיל בשנת 1918, התמסרה לוץ לחקר הדו-חיים, במיוחד דנדרובטיים - צפרדעי חץ הרעל ממשפחת האילניתיים. בשנת 1919, היא התקבלה לעבודה במוזיאון הלאומי של ריו דה ז'ניירו. לימים הפכה לנטורליסטית במחלקת הבוטניקה. לאורך כל חייה פרסמה לוץ מחקרים ופרסומים מדעיים רבים, בעיקר "תצפיות על תולדות חיי הצפרדע הברזילאית" (1943), "מקהלת צפרדעים בולטת בברזיל" (1946) ו"צפרדעים חדשות מהר איתאצ'יאיה". (1952) (Itatiaia Mountain). בשנת 1958, היא תיארה את הצפרדע המכונה "הצפרדע המהירה של לוץ" (Paratelmatobius lutzii Lutz and Carvalho, 1958), הנקראת כך לכבוד אביה.
לוץ כובדה בשמות של שני מינים של לטאות ברזילאיות, Liolaemus lutzae ו-Phyllopezus lutzae, וכן שלושה מינים של צפרדעים, Dendropsophus berthalutzae, Megaelosia lutzae ו-Scinax berthae .
קריירה > ועידות פוליטיות

במהלך הקונגרס הבינלאומי של נשים עובדות ב-1919, קראה לוץ לשוויון בין המינים ולאזכור ספציפי של נשים בסעיפים המגנים מפני עוולות והתעללות.
בוועידת הנשים הפאן-אמריקאית ב-1922, קראה לוץ לשוויון זכויות והזדמנויות של נשים, עם דגש מיוחד על הכללה פוליטית.
לוץ הגיעה מוכנה לוועידה הבין-אמריקאית של מונטווידאו ב -1933אמנת מונטווידאו, עם מחקר על מעמדן החוקי של נשים באמריקה, וטענה כי לאום האישה הנשואה לא צריך להיות תלוי בזה של בעלה. היא גם הציעה נוסח הסכם שוויון זכויות ודחפה את הוועדה הבין אמריקאית של נשים להתמקד ולהתחייב מחדש לניתוח תנאי העבודה של נשים באמריקה.
במהלך ועידת האו"ם לארגון בינלאומי ב-1945 בסן פרנסיסקו, נאבקה לוץ יחד עם מינרבה ברנרדינו על הכללת המלה "נשים" בהקדמה למגילת האו"ם. בטיוטה הראשונה לא צוינה כלל המילה "נשים". לוץ ונציגות נוספות ממדינות אמריקה הלטינית נאבקו גם כנגד צירת ארצות הברית לוועידה וירג'יניה גילדרסלי ויועצות בריטיות נוספות, והתעקשו כי בסעיף האחרון יאמר: "... אמונה בזכויות אדם יסודיות, כבוד האדם, ובשוויון זכויות לגברים ונשים ולאומות גדולות וקטנות " בנוסף היא הציעה להקים ועדה מיוחדת של נשים שמטרתה יהיה לנתח את "מעמדן החוקי של נשים" סביב העולם כדי להבין טוב יותר את אי השוויון עמו מתמודדות נשים, ולהתכונן טוב יותר למאבק בכך. נזקפת לזכותה היותה הדוגלת הבולטת והעקשנית ביותר להכללת זכויות הנשים באמנת האו"ם, וללא פועלה זה, האו"ם היה נותר ללא מנדט להגן על זכויות נשים.
בשנת 1964 עמדה לוץ בראש המשלחת הברזילאית בוועידה הבין-אמריקאית ה-14 במונטווידאו בנוסף, בישיבה השנתית ה-15 של הוועדה הבין-אמריקאית לנשים שהתקיימה בשנת 1970, היא הציעה לערוך סמינר המוקדש לטיפול בבעיות הספציפיות שעומדות בפני נשים ילידות. אף על פי שהיא הייתה כבר בת קצת יותר משבעים בשלב זה של חייה, המשיכה לוץ להשתתף בכנסים ולדחוף להרחבת זכויות הנשים, כולל הוועידה העולמית לנשים ב-1975 במקסיקו סיטי.
עבודות נבחרות

"תצפיות על תולדות חייה של הצפרדע הברזילאית" (1943)
"מקהלת צפרדעים בולטת בברזיל" (1946)
"צפרדעים חדשות מהר איתאצ'יאיה" (Itatiaia Mountain 1952).
פטירה

ברטה לוץ נפטרה בשנת 1976 בגיל 82.
ראו גם

זכות בחירה לנשים
פמיניזם בברזיל
לקריאה נוספת

האנר, ג'ון א'. שחרור המין הנשי: המאבק לזכויות נשים בברזיל, 1850–1940 (1990)
יהושע מרדכי ליפשיץ

| --- | --- |

 לידה:  1829 ברדיצ'ב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2 באוגוסט 1878 (בגיל 49 בערך) ברדיצ'ב, האימפריה הרוסית 
 ענף מדעי:  בלשנות 
 
יהושע מרדכי ליפשיץ (1829? – 2 באוגוסט 1878) היה מילונאי, בלשן וסופר יהודי יליד רוסיה. ליפשיץ היה אבי היידישיזם והראשון שקרא להעניק לניב היהודי-גרמני מעמד של שפה בפני עצמה.
חייו

ליפשיץ נולד ככל הידוע בברדיצ'ב שבתחום המושב. מעט ידוע על ראשית חייו, אך ברור שהשתייך לתנועת ההשכלה, שאנשיה הקפידו על כתיבה בעברית צחה ובזו לניב היהודי כז'רגון בלול. במקביל רכש חינוך כללי מקיף במדעים ובשפות זרות, והשתלם בכימיה, פיזיקה, מתמטיקה, צרפתית, גרמנית ורוסית. הוא אף ערך ניסויים מדעיים בביתו, ופעם כמעט התעוור בפיצוץ. עוד בשלהי שנות ה-50 הפגין עמדה שחרגה מאוד מהיחס המשכילי המזלזל ללשון המדוברת בפי היהודים. בעוד שהם שאפו להקנות לעם הפשוט עברית מטוהרת מחד ושפות אירופאיות מאידך, הוא השתכנע שהפצת תרבות וחינוך בקרב ההמונים תעשה בצורה מיטבית בשפתם שלהם והחל לייקר אותה: הוא ראה בה את שפת-האם האותנטית של העם, בעלת חשיבות גדולה משלה, הרבה יותר מהמליצות העבריות המצועצעות שנקטו משכילי דורו והיו מובנות בקושי לבכירי תלמידי הישיבות. משכילים אחרים השתמשו ביהודית אף הם לצרכים כאלו, אך הקפידו להדגיש כי הם עושים זאת מחוסר ברירה. ב-1861 ניסה להשיג רישיון להדפסת עיתון בלשון, ושלח איגרת לכמה משכילים על חשיבות הניב.
באותה תקופה הגיע לברדיצ'ב הסופר המשכילי הצעיר שלום יעקב אברמוביץ'; ידוע שהיה זה ליפשיץ ששכנע אותו להרפות מן הכתיבה העברית ולהקדיש מקום גם ללשון העם, שאברמוביץ' הפך לאבי הספרות המודרנית שלה. אז חברו שניהם ללחוץ על אלכסנדר הלוי צדרבוים, עורך עיתון "המליץ", להוציא מוסף בניב היהודי. צדרבוים השתכנע שלדבר היה פוטנציאל כלכלי ניכר וב-1862 החל לצאת המדור "קול מבשר", שאכן היה להצלחה גדולה. ב-18 ביוני 1863 פרסם בו ליפשיץ מאמר סמינלי, "דיא 4 קלאסען" ("ארבע הממלכות", במובן של מיון עולם הטבע). הוא קבע שם ”דיא יודישע לשון איז אינזער מיטערשפראכע”, "הלשון היהודית היא שפת אמנו", והדף את הטענות שמדובר בדיאלקט נשחת בנימוק שלפי קו מחשבה זה, הצרפתית היא לטינית וולגרית משובשת. כך הפך ליפשיץ, כדברי דוד כ"ץ, ל"יידישיסט המודע הראשון."
לפני ואחרי "קול מבשר" היה ליפשיץ פעיל כמעט יחיד להפיכת הלשון לשפה תקנית, שהוא גם היה הראשון לכנות "יודיש" באופן שיטתי (קודם נקראה בשלל שמות כולל "עברי-טייטש", "לשון אשכנז" וכו'). במאמציו לשם כך סקר את היידיש המדוברת בחבל הולדתו ווהלין וניסה להפוך אותה לבסיס לשפה המְתוּקנֵנֶת ששאף לזקק. הוא חקר את הדקדוק וביקש לנסח איות אחיד. ב-1867 הוציא לאור את עבודתו המקיפה במילון גרמני-יידי, המילון המודרני הראשון לשפה. ב-1869 חיבר גם מילון רוסי-יידי. שנות ה-70 עמדו בסימן התחדדות המתח בין קנאי תחיית השפה העברית והיידישיסטים הקיצונים, ששללו איש את מפעל רעהו. בהקדמה למילונו היידי-רוסי מ-1876 תקף ליפשיץ בשצף את מחיי העברית והכריז עליה כשפה ספרותית מתה ומנוונת. הוא היה פרוגרסיבי והתקרב לרעיונות הסוציאליזם, ופתח מתפרה בעירו כשהוא חולק ברווחים עם הפועלות העניות.
ליפשיץ נפטר מסרטן בברדיצ'ב ב-1878.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה מ: Emanuel S. Goldsmith, Modern Yiddish Culture: The Story of the Yiddish Language Movement, Fordham University Press, 1997. עמ' 44-48.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007501051305171  GND: 17321472X  ISNI: 0000 0000 4915 8328  LCCN: nr99029898  VIAF: 44221981   WorldCat (עם VIAF): 44221981
פונמילאיו רנסום-קוטי

| --- | --- |

 לידה:  25 באוקטובר 1900 אבאוקוטה
 פטירה:  13 באפריל 1978 (בגיל 77) לאגוס
 שם לידה:  Francis Abigail Olufunmilayo Thomas 
 מדינה:  ניגריה
 השכלה:  אוניברסיטת איבאדן  Abeokuta Grammar School 
 מפלגה:  המועצה הלאומית של ניגריה וקמרון (מייסדת שותפה) מפלגת פשוטי העם (מייסדת)
 דת:  אנגליקנית
 בן זוג:  ישראל אולודוטון רנסום-קוטי
 מחנכת, פעילת זכויות נשים, פוליטיקאית
 נשיאת איגוד הנשים של אבאוקוטה
 נשיאת איגוד הנשים של ניגריה
 סגן-נשיאת פדרציית הנשים הדמוקרטית הבינלאומית
 פרסים והוקרה
 פרס לנין לשלום 
 
פונמילאיו רנסום קוטי (באנגלית: Funmilayo Ransome Kuti;‏ 25 באוקטובר 1900 – 13 באפריל 1978) הייתה מורה, פעילה פוליטית, פעילה למען זכויות נשים ובת לאצולה המסורתית של ניגריה. היא הייתה במהלך חייה אחת ממנהיגי הדור הבולטים. היא גם הייתה האישה הראשונה במדינתה לנהוג במכונית. פעילותה הפוליטית זיכתה אותה בכינוי "אם אפריקה" והיא נחשבה גם לאם תנועת הנשים בניגריה. היא הייתה דמות משפיעה במאבק למען הכרה בזכות הצבעה לנשים, וכונתה פעם בעיתון "הלביאה מליסאבי" בשל הנהגתה את הקמפיין של נשות עם האגבה נגד מיסוי לא הוגן. מאבק זה הוביל לוויתורו של המלך אובה אדמולה השני על כס מלכותו ב-1949.
קוטי היא אמם של הפעילים למען זכויות האדם פלה קוטי, המוזיקאי; בקו רנסום-קוטי, רופא; ופרופסור אוליקוייה רנסום-קוטי, גם הוא רופא ושר הבריאות לשעבר של ניגריה. היא גם סבתם של המוזיקאים סאון קוטין ופמי קוטי.
ביוגרפיה

פרנסיס אביגייל אולופונמילאי תומאס נולדה ב-25 באוקטובר 1900, באבאוקוטה, להורים דניאל אולומייווה תומאס ולוקרשיה פיליס אומויני אדאוסולו, בני עם היורובה. אביה היה בן של עבד חוזר מסיירה לאון, שמוצאו מאבאוקוטה, היום חלק מניגריה. הוא אימץ את הדת האנגליקנית, וחזר לארץ אבותיו מעם האגבה בניגריה.
היא הייתה הילדה הראשונה שלמדה בבית ספר התיכון באבאוקוטה, ולאחר מכן למדה לתואר ראשון באנגליה, שם החליטה להשמיט את השמות האנגליים שלה, ולקצר את שם היורובה שלה לפונמילאיו. ב-1925, נישאה לכומר האנגליקני ישראל אולודוטון רנסום-קוטי. הוא היה פעיל למען זכויות אזרח, ויסד את אגודת המורים של ניגריה, וכן את אגודת הסטודנטים של ניגריה.
ב-1965 קיבלה רנסום-קוטי את אות ניגריה כהכרה בפועלה, וב-1968 דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת איבדאן. היא גם ישבה בבית ראשי השבטים של ניגריה (גוף פוסט-קולוניאליסטי שמייצג קבוצות אתניות שבאו תחת המשטר הקולוניאליסטי שעוסק בענייני מדיניות וחקיקה) בתפקיד אולויה (oloye; ראש שבט או מלכה) של עם היורובה.
אקטיביזם

ב-1932, כאשר בן זוגה מונה למנהל בית הספר באבאוקוטה, היא הייתה בין המארגנות של מועדון הנשים של אבאוקוטה. הארגון התחיל בפעילות למען נושאי צדקה ואזרחות, ובעיקר כלל נשים ממעמד גבוה שחונכו במערב. אט-אט, כולל דרך פועלה של רנסום-קוטי, הארגון הפך ליותר ויותר פוליטי, וב-1944 באופן רשמי קיבל לשורותיו נשים ממעמד עובדות השווקים, שבדרך כלל היו עניות, אנאלפביתיות, ומנוצלות על ידי כוחות המשטר הקולוניאלי הבריטי. הארגון שינה את שמו לאיגוד הנשים של אבאוקוטו (AWU), ופתח את דלתו לכל אישה באשר היא. רנסום-קוטי הייתה הנשיאה הראשונה של האיגוד, ואף עמדה בראש כל גלגולי הארגון עד מותה. תחת הנהגתה האיגוד הפך לארגון לאומי, והחל להיקרא איגוד הנשים של ניגריה (NWU), ואז ב-1949 הפך לפדרציית ארגוני הנשים של ניגריה (FNWS).
האיגוד זינק לתודעה הציבורית כאשר רנסום-קוטי ארגנה את חברות הקבוצה למאבק נגד פיקוח על מחירים, שגרם לנזק כלכלי לנשים שמכרו מרכולותיהן בשוק - מקור הכנסה עיקרי לנשים במערב ניגריה באותה העת. החל מ-1947, היא הובילה הפגנות והתעמתה עם הרשויות המחוזיות הניגריות (שגבו כספי מיסים ועסקו בסוגים של פיקוח עבור השלטונות הקולוניאליים הבריטים), ובעיקר הפנתה את הזרקור כלפי המלך הרם של אגבהלנד, המושל מטעם הבריטים, סר לדאפו אדמולה השני. כאשר הנשים לא הפסיקו ללחוץ, הוא ויתר על מלכותו למשך תקופה. רנסום-קוטי פעלה בהצלחה גם לביטול מיסוי נפרד וגבוה יותר לנשים.
המטרות הכלליות של האיגוד כללו הרחבת הזדמנויות חינוכיות לילדות ונשים, הנגשת שירותי בריאות ושירותים חברתיים אחרים לנשים. רנסום-קוטי קידמה את המטרות האלה מתוך כוונה להעלות את רמת החיים של נשים עניות ולמגר את הגורמים לעוני. בנוסף, רנסום-קוטי ניהלה קמפיינים להכרה בזכותן של נשים להשתתף ולהצביע בבחירות.
רנסום-קוטי שירתה במשך מספר קדנציות כחברה במועצה המקומית של אבאוקוטה בין 1949 ל-1960. ב-1951 היא רצה לבית הנבחרים כמועמדת מפלגת המועצה הלאומית של ניגריה וקמרון (NCNC), שהייתה בין מקימיה ב-1944, אך לא נבחרה. ב-1953, FNWS הצטרף לשורות פדרציית הנשים הדמוקרטית הבינלאומית, ורנסום-קוטי נבחרה לסגן-נשיאת הארגון. היא התחילה להרצות ברחבי עולם על מצב הנשים בניגריה. ב-1959, המפלגה שלה סירבה להריץ אותה שוב כמועמדת לבית הנבחרים, והיא פרשה ורצה כעצמאית. הקולות של המפלגה התפצלו בינה לבין המועמד הנבחר שלה, וכך האופוזיציה זכתה בבחירות. כתוצאה, רנסום-קוטי התבקשה לעזוב את NCNC. היא הקימה מפלגה משלה, מפלגת פשוטי העם, אך זו התפרקה כעבור שנה. השתלשלות עניינים זו החלישה את השפעתה הפוליטית בניגריה, וגם השתתפות נשים בארגונים בהנהגתה פחתה.
אקטיביזם > איסור נסיעות

במהלך המלחמה הקרה, ולפני עצמאותה של ניגריה, רנסום-קוטי נסעה ברחבי עולם בביקורים פוליטיים, והרגיזה את ממשלות ניגריה, בריטניה וארצות הברית במגעיה עם הגוש המזרחי. ביקוריה כללו את הונגריה, ברית המועצות וסין, שם פגשה את מאו דזה-דונג. ב-1956, נשלל ממנה דרכונה, בטענה כי "ניתן להניח שבכוונתה להשפיע על ... נשים ברעיונות ומדיניות קומוניסטית". ארצות הברית סירבה לה ויזה כי תייגה אותה כקומוניסטית.
מותה

בשנות ה-70 היא שינתה את שמה לאניקולאפו-קוטי, כדי להיות מזוהה יותר עם תרבות היורובה, וכסמל למחאתה נגד הממשלה הצבאית של ניגריה. ב-1977 פרצו כאלף חיילים לשטח המשפחה, שם בנה - פלה אניקולאפו-קוטי, פעיל פוליטי מוביל בהתנגדות למשטר - יסד קומונה פוליטית אותה כינה רפובליקת קלאקוטה. החיילים תקפו את פונמילאיו, גררו אותה משערה, וזרקו אותה מחלון הקומה השנייה. היא נפלה לתרדמת, ונפטרה מסיבוכים מהפציעות מספר חודשים לאחר מכן.
משפחתה

משפחתה של פונמילאיו רנסום-קוטי הפכה לשושלת משפיעה בחיי התרבות והפוליטיקה של ניגריה. בן זוגה, ישראל רנסום-קוטי, היה איש כמורה אנגליקני, פעיל באיגודי עובדים, ואיש חינוך. גם בניה הפכו לאקטיביסטים: בנה פלה קוטי היה לאחד המוזיקאים הפאן-אפריקאים הנחשבים בעולם וכן לפעיל פוליטי בולט במאבק נגד המשטר הצבאי בניגריה בשנות ה-70. שני אחיו היו לרופאים - גם הם פעילים. אוליקויה רנסום-קוטי היה שר הבריאות של ניגריה, והיה סמנכ"ל ארגון הבריאות העולמי; בקלורי רנסום-קוטי היה מזכיר האגודה הרפואית של ניגריה.
אחייניתה של פונמילאיו, ימיסי קוטי, היא מנכל"ית רשת המלכ"רים של ניגריה; אחיינה וולה סויינקה הוא משורר וסופר ניגרי מוביל, והאפריקאי הראשון שזכה בפרס נובל לספרות.
נכדיה פמי קוטי וסאון קוטי גם היו למוזיקאים-אקטיביסטים.
סוגיית שטר 5000 NGN

ב-2012, ממשלת ניגריה הציעה להציב את תמונתה של רנסום-קוטי על שטר ה-5000 נאירה (NGN). אחד מנכדיה, המוזיקאי סאון קוטי, בשידור חי בטלוויזיה, הצהיר שסבתו נרצחה על ידי הממשלה, ודרש התנצלות למשפחה לפני שאפילו יישקל הרעיון להנציח אותה על שטר כסף. בעקבות דרישתו, קמו מספר קמפיינים של תמיכה ברשתות החברתיות כדי להפעיל לחץ על ממשלת ניגריה. הממשלה לא הגיבה, ולא התנצלה, וכעבור זמן הוסרה ההצעה לגבי השטר.
השגים

נבחרה לבית ראשי השבטים, גוף מחוקק ומייעץ, בתור ראש (oloye) עם היורובה
חברה בכירה במפלגת המועצה הלאומית של ניגריה וקמרון
נשיאה וגזברית אגודת הנשים של מפלגת המועצה הלאומית של ניגריה וקמרון
מקימת ומנהיגת איגוד הנשים של אבאוקוטה (AWU)
מקימת ומנהיגת מפלגת פשוטי העם (Commoner People's Party)
מקימת ומנהיגת איגוד הנשים של ניגריה (NWU)
האישה הראשונה לנהוג במכונית בניגריה
אות מסדר ניגר מטעם ממשלת ניגריה עבור תרומה לארצה (1965)
דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת איבדאן (1968)
זוכת פרס לנין לשלום (1970)
הערות שוליים

↑  "Funmilayo Ransome Kuti Nigerian Statesmen".(הקישור אינו פעיל)
↑  Modupeolu Faseke (2001). The Nigerian woman: her economic and socio-political status in time perspective. Agape Publications. ISBN 978-9-783-5626-53.
↑  "Family tree: jibolu-taiwo-of-egbaland". אורכב מ-המקור ב-2011-07-13. נבדק ב-2017-02-23.
↑  Margaret Strobel, "Women agitating internationally for change".
↑  Johnson-Odim, Cheryl; Mba, Emma (1997). For Women and the Nation: Funmilayo Ransome-Kuti of Nigeria. University of Illinois Press. ISBN 0-252-06613-8.
↑  Funmilayo Ransome-Kuti And The Women’s Union of Abeokuta, Illustrations: Alaba Onajin, Script and text: Obioma Ofoego, UNESCO, 2014
↑  Sklar, Richard L. (2004). Nigerian Political Parties: Power in an Emergent African Nation. Africa Research & Publications. ISBN 1-59221-209-3.
↑  Joyce M Chadya, "MOTHER POLITICS: Anti-colonial Nationalism and the Woman Question in Africa".
↑  "Funmilayo Kuti - 30 Years of Absence". באפריל 2008. אורכב מ-המקור ב-2012-03-11. נבדק ב-2017-02-23. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mama, Amina; Teresa Barnes. "Editorial: Rethinking Universities I" (PDF). Feminist Africa. אורכב מ-המקור (pdf) ב-2016-03-03. נבדק ב-2017-02-23.
↑  Adeniyi, Dapo. "Monuments and metamorphosis" (PDF). African Quarterly on the Arts Vol.2 No.2.
↑  [קישרו שם], פרט, פרט, פרט
↑  "Apologise for killing my grandmum before putting her face on naira, Seun Kuti tells FG". Channels Television, Nigeria.
↑  Ian Sansom (11 בדצמבר 2010). "Great Dynasties: The Ransome-Kutis". The Guardian. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Johnson-Odim, Cheryl (בינואר–בפברואר 2009). "'For their freedoms': The anti-imperialist and international feminist activity of Funmilayo Ransome-Kuti of Nigeria". Women's Studies International Forum, special issue: Circling the Globe: International Feminism Reconsidered, 1910 to 1975. ScienceDirect. 32 (1): 58. doi:10.1016/j.wsif.2009.01.004. {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: postscript (link)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420907005171  BnF: cb150674853 (data)  GND: 119553759  ISNI: 0000 0000 4346 3129  LCCN: n96074424  NTA: 169260259  SNAC: w66x1z6n  SUDOC: 072274891  VIAF: 32809337   WorldCat (עם VIAF): 32809337 
פונמילאיו רנסום-קוטי בטקס קבלת דוקטורט לשם כבוד
מתוך קומיקס של אונסק"ו - "Funmilayo Ransome-Kuti and The Women’s Union of Abeokuta"
מתוך קומיקס של אונסק"ו - "Funmilayo Ransome-Kuti and The Women’s Union of Abeokuta"
אישיות בלתי רצויה

אישיות בלתי רצויה (מוכר גם הביטוי הלטיני Persona non grata, פרסונה נון גרטה) היא הגדרה לדיפלומט שרשויות המדינה שהוא משמש בה כנציג של מדינה אחרת אינן מעוניינות בו. בדרך כלל הסיבה היא עימות בין שתי המדינות. כשמכריזים על דיפלומט כאישיות בלתי רצויה הוא מחויב לעזוב מיד את המדינה.
לפעמים סיבת ההכרזה כאישיות בלתי רצויה היא חשש מריגול או עבירה פלילית כלשהי, ועקב חסינותו הדיפלומטית של הדיפלומט אין אפשרות לעצור אותו, אלא רק לגרשו על ידי הכרזה עליו כאישיות בלתי רצויה.
בביטוי הלטיני משתמשים גם בהשאלה, ביחס לאדם שהוא אישיות בלתי רצויה במקום מסוים.
בדיפלומטיה

על פי סעיף 9 לאמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים מדינה מקבלת יכולה "בכל עת ומבלי שתזדקק להסביר את החלטתה" להכריז על חבר במשלחת דיפלומטית כאישיות בלתי רצויה. אדם שהוכרז כך אינו מקובל על המדינה המקבלת ובדרך כלל נקרא לשוב למולדתו. אם המדינה השולחת אינה קוראת לדיפלומט לשוב למולדתו, המדינה המקבלת "יכולה לסרב להכיר באותו אדם כחבר משלחת."
בעוד שחסינות דיפלומטית מגינה על סגל המשלחת מהפרת חוקים אזרחיים ופליליים, בהתאם לדרג השליח, על פי סעיפים 41 ו-42 לאמנת וינה, אנשי המשלחת הדיפלומטית מחויבים לכבד את החוקים והתקנות הלאומיים המקומיים. הפרת חוקים ותקנות אלה עלול להוביל להכרזה על אישיות בלתי רצויה כאמצעי ענישה לדיפלומטים סוררים. הכרזה זו אף נמצאת בשימוש כאמצעי לגירוש דיפלומטים החשודים בריגול (פעולות המתוארות בדרך כלל כ"פעילויות שאינן מתיישבות עם מעמד דיפלומטי"), או כל התנהגות פלילית ברורה אחרת, כגון סחר בסמים. ההכרזה אף עשויה לבטא סימן סמלי לחוסר שביעות רצון. כך למשל, בתקופת המלחמה הקרה נתנו לא אחת הכרזות בדבר אישיות בלתי רצויה מצד אחד, לאחר שהצד היריב הכריז קודם לכן הכרזה דומה.
שימוש לא דיפלומטי

אנשים שאינם דיפלומטים יכולים להיות מוכרזים כפרסונה נון גרטה על ידי מדינה.
בנסיבות לא דיפלומטיות הכרזתו של אדם כאישיות בלתי רצויה משמעותה היא החרמתו של אותו אדם. מכל בחינה מעשית אדם כזה מוחרם מבחינה תרבותית, כאילו לא היה קיים.
בפיליפינים ובספרד, בתי המחוקקים המקומיים של מחוזות, עיירות וערים יכולים להכריז על אנשים או קבוצות מסוימות, כולל כאלה שאינם דיפלומטים או אינם אזרחי המדינה, כעל אישיות בלתי רצויה כדי להביע רגש שלילי כלפי אדם מסוים באמצעות החלטה לא מחייבת בחוק. זה יכול להיות בתגובה לאדם שהפר את התקנות או החוקים המקומיים.
ראו גם

אישיות חשובה מאוד
הגליה
אוסטרקיזם
פליט
הערות שוליים

↑  אישיות בלתי רצויה, באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים (סעיף 9)
↑  Deutsche Welle (www.dw.com), What does it mean to be declared persona non grata? | DW | 06.03.2019, DW.COM (באנגלית בריטית)
↑  Artemio Dumlao, Fariñas declared persona non grata by his home province, Philstar.com
↑  Europa Press, Pozoblanco (Córdoba) declara personas 'non gratas' a los miembros de 'La Manada', www.europapress.es, ‏2018-10-30
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אימרה קרטס

זהו שם הונגרי; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

אימרה קרטס, 2007
 לידה:  9 בנובמבר 1929 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  31 במרץ 2016 (בגיל 86) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 אירועים משמעותיים:  survivor of Nazi concentration camps 
 מקום לימודים:  Madách Imre High School 
 שפות היצירה:  הונגרית, גרמנית 
 יצירות בולטות:  ללא גורל, Liquidation 
 בן או בת זוג:  Albina Vas (?–1995)  Magda Ambrus (1996–2016) 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (2002)  מדליית גתה (2004)  Adelbert von Chamisso Prize (complimentary gift) (2001)  הצלב הגדול במסדר ההצטיינות של הונגריה (2003)  Jeanette Schocken Prize (1997)  תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה החופשית של ברלין (2005)  פרס הספרות של לייפציג (1997)  פרס ז'אן אמרי (2009)  אזרחות כבוד של בודפשט (2002)  פרס מריון סמואל (2007)  פרס פרידריך גונדולף (1997)  מסדר סטפנוס הקדוש של הונגריה (2014)  פרס מילאן (1983)  פרס טיבור דרי (1989)  פרס קושוט (1997)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה (2001)  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (2004)  פרס הרדר (2000)  Literaturpreis des Landes Brandenburg (1995)  מדליית ארנסט רויטר (2006)  פרס שאנדור מאראי (1996)  honorary doctor of the Sorbonne Nouvelle University (2005)  מסדר אישטוון הקדוש של הונגריה  Jeanette Schocken Prize 
 
אימְרֶה קֶרְטֶס (בהונגרית: Kertész Imre;‏ 9 בנובמבר 1929 בבודפשט, הונגריה – 31 במרץ 2016) היה סופר הונגרי ממוצא יהודי, זוכה פרס קושוט (1997) ופרס נובל לספרות (2002).