הפסוקית היוחננית
הפולמוס

הדעיכה הניכרת בידיעת היוונית במערב למן ראשית ימי הביניים, והנתק הגאוגרפי-לשוני והדתי עם המזרח האורתודוקסי, הביאו לכך שהיעדרות הפסוקית היוחננית מכתבי-היד היווניים לא עוררה כל מבוכה שידוע עליה באירופה הקתולית. אבל העניין המחודש בדקדוק ובשפות הקלאסיות שעורר ההומניזם של הרנסאנס שם לכך קץ. בתחילת המאה ה-16 עמלו הן ארסמוס מרוטרדם והן דייגו לופז דה סונייגה על מהדורות רב-לשוניות של הביבליה, שנועדו להציג גם את הטקסט היווני המקורי בגרסתו הטובה ביותר וגם להפיץ תרגום חדיש ומתוקן לציבור הקוראים. סונייגה החליט להכליל את הפסוקית בתוך הפוליגלוטה הקומפלוטנסית מתוך ביטחון באמינות הנוסח הלטיני המקובל, אך ארסמוס לא מצא אותה באף נוסח יווני שעמד לרשותו. ב-1516 הוא הוציא לאור את מהדורת הברית החדשה הדו-לשונית שלו, ה-Novum Instrumentum omne, שכללה את המקור היווני לפי המיטב שמצא ותרגום לטיני פרי עבודתו. הוא החליט להשמיט את "הפסוקית היוחננית" (השם עצמו נטבע רק הרבה אחרי כן; הוא נזכר לראשונה בכתובים ב-1686) ואיגרת יוחנן הראשונה בספרו הכילה אך את המילים "שְׁלֹשָׁה הַמְּעִידִים הָרוּחַ הַמַּיִם וְהַדָּם".
ההשמטה עוררה מחאה מצד מבקריו ויריביו של ארסמוס. התאולוג האנגלי אדוארד לי אף האשים אותו באריאניות ובניסיון לחתור תחת קדושת השילוש. "קודקס מונטפורטיאנוס" המאוחר הוצג בפניו עם הפסוקית ביוונית; מתוך רצון להימנע מהאשמות בסטייה מהאורתודוקסיה ולהיות מקובל על חוגים רחבים ככל האפשר, ועל אף שפקפק באמינות הקודקס (אם כי לא שלל כלל שהפסוקית התקיימה במקור), חזר בו ארסמוס ובמהדורת 1522 של הביבליה שלו הוא הוסיף את המילים ביוונית, בנוסח שעיבד מתוך המונטפורטיאנוס. הוא חזר על כך בהוצאות הבאות.
הרפורמציה הפרוטסטנטית שפרצה בינתיים העניקה דחיפות לשאלת נוסח הביבליה, והפכה אותו מעניין כמעט-אקדמי לסוגיה אקטואלית בוערת. היחס ל"פסוקית היוחננית" פילג את הרפורמטורים. מרטין לותר השתכנע כי התוספת היא סילוף מכוון של הכנסייה הקתולית ונמנע מלהדפיס אותה במהדורת הביבליה שלו. אולריך צווינגלי פשוט התעלם ממנה ולא ציטט ממנה גם כשהנושא עלה. הכנסייה הקתולית, שהחלה לארגן את הקונטרה-רפורמציה בוועידת טרנטו, גיבשה גם נוסח אחיד וסופי של כתבי הקודש. ב-1592 יצאה מהדורה מוסמכת של הוולגטה, כשהפסוקית נכללת בה. המחלוקת על אמינות קטע שהיה כה מרכזי לעניין השילוש העלה השראה בהוגים שקראו תיגר על עיקר אמונה זה, יותר מאלף שנים אחרי ועידת ניקיאה. מיכאל סרווטוס הוציא ב-1531 את ספרו נגד השילוש. עמדותיו של סרווטוס ותלמידו פאוסטוס סוקינוס, הניעו את ז'אן קלווין וממשיכיו לקבוע שאין ראיות מכריעות נגד "הפסוקית היוחננית" ולהכליל אותה במהדורות הביבליה שלהם, לכל היותר עם הערות שוליים על היעדרה מכתבי-היד היווניים. ויליאם טינדייל בחר לשמר אותה בתרגומיו לאנגלית, ובהמשך היא הוכללה בתרגום המלך ג'יימס.
האתגר שהציבו האוניטריאנים מתנגדי השילוש לאורתודוקסיה האנגליקנית באנגליה במאות ה-17 וה-18, יחד עם העניין הציבורי הנרחב בכתבי הקודש, הפכו את הפסוקית לנושא מרכזי בסדר היום. ב-1690 התלונן אייזק ניוטון על כך שההסתמכות על המילים שידוע לכל כי הן תוספת מאוחרת, הופכות את האנגליקניות לאמונה תפלה נלעגת. כשאדוארד גיבון כתב ב"שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית" כי הפסוקית היא זיוף מוטעה, הוא הותקף על ידי מבקרים שמרנים ואנשי כמורה. בסוף המאה ה-19 הפכה העמדה לגבי התוספת לאבן בוחן בוויכוח בין מודרניסטים לשמרנים בכנסייה הקתולית, שנגע גם בשאלת ביקורת המקרא. ב-1897 הודיעה האינקוויזיציה (האפיפיור לאו השלושה עשר הביע תמיכה אך לא גיבה את ההצהרה במלוא המגיסטריום שלו) כי קתולים אינם יכולים לדחות את האמונה באמיתות המילים השנויות במחלוקת באיגרת יוחנן. ב-1927 מיתן הכס הקדוש את התנגדותו והוציא הבהרה בה נאמר שלא הוטל איסור על מחקר.
באמצע המאה ה-20, הגילוי של כתבי-יד קדומים שלא נודעו והזמינות של כתבי-יד בכלל להשוואה, סיימו את הוויכוח אודות אמינות הפסוקית בקהילה המדעית. הקונצנזוס המחקרי מאז הוא שמדובר בטעות או בזיוף. גופים פרוטסטנטים ליברלים החלו עוד קודם לעדכן את נוסחי המקרא שלהם בהתבסס על כתבי-היד האלכסנדרוניים העתיקים, ולזנוח את "הנוסח המקובל" של המאות ה-16 וה-17 שהתבסס על מקורות בנוסח ביזנטי. הביבליות החדשות, למן מהדורת נסטלה-אלנד ביוונית משנת 1898 ודומותיה, הוציאו בין היתר את התוספת באיגרת יוחנן. הכנסייה הקתולית הכירה בכך אף היא, וב-1979 מהדורת הוולגטה המוסמכת שלה השמיטה את "הפסוקית היוחננית." היחידים שמוסיפים להאמין במקוריותה הם נוצרים אוונגליסטים שמרנים, פחות מטעמי חשיבותה לאמונת השילוש ויותר מתוך עמידה על קדושת נוסח הביבליה שהייתה מקובלת בכנסיותיהם. בולטת בכך במיוחד התנועה הדוגלת ב"תרגום המלך ג'יימס לבדו", שמקדשת את מהדורות הביבליה שהיו מקובלות בכנסיותיה ואת תרגומן האנגלי הקלאסי, ומתנגדת להסתמכות על ביקורת המקרא וכתבי-יד קדומים לצורך הגהת הנוסח.