מלחמת הירושה האוסטרית
מערכת 1745

בשנת 1745 התרחשו שלושת הקרבות הגדולים של המלחמה: הוהנפרידברג, קסלדורף ופונטנואה. הקמתה של ברית הארבעה של בריטניה, אוסטריה, הרפובליקה ההולנדית וסקסוניה הסתיימה בוורשה ב-8 בינואר 1745 על ידי חוזה ורשה. כעבור 12 יום, ב-20 בינואר 1745, קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והתואר הקיסרי הועמד לבחירות חדשות. בנו של קרל השביעי ויורשו, מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, לא נחשב אפילו למועמד לכס הקיסרי. הצבא הבווארי שוב היה במצב. הוא נלכד במחנה החורף המפוזר שלו (קרב אמברג, 7 בינואר). הוא הועבר מנקודה לנקודה על ידי תמרון של הצבא האוסטרי, תחת פיקודם המשותף של הרוזן בטיאני, הברון ברנקלו והרוזן בראון. כל החילות הבוואריים נמלטו מזרחה, והצבא הבווארי בפיקודו של הרוזן טרינג היה מחולק ומשותק. הצרפתים באזור תחת הרוזן סגור צעדו כדי להציל את הבווארים. כוחו של הרוזן סגור עלה בכוחו על הצבא האוסטרי תחת הרוזן באטיאני, אך סגור והצבא הצרפתי הובסו בקרב פפנהוף. הבוחר הצעיר מקסימיליאן השלישי נטש את מינכן פעם נוספת, ובשלום פיסן שנחתם ב-22 באפריל 1745, הוא הכיר במועמדותו של פרנץ מלורן, בן זוגה של מריה תרזה. הצבא ה"קיסרי" חדל למעשה להתקיים.
פרידריך השני מפרוסיה שוב היה מבודד. שום עזרה לא הייתה צפויה מצרפת, שעד אז התמקדו במאמציה במערכה הפלמית. ואכן, ב-31 במרץ 1745, לפני שפרידריך הצטרף למערכה, צעדו לואי החמישה עשר והמרשל הצרפתי מוריס דה סאקס, אשר פיקדו על צבא של 95,000 איש, הכוח הגדול ביותר במלחמה, במורד עמק הסכלדה והטיל מצור על טורנה. טורנה הייתה מוגנת על ידי חיל המצב ההולנדי שמנה 7,000 חיילים. במאי 1745, צבא בריטי בפיקודו של הדוכס מקמברלנד ניסה לשבור את המצור הצרפתי ולשחרר את טורנה. מוריס (שזה עתה מונה למרשל בצבא הצרפתי) היה בעל אינטליגנציה טובה מאוד וידע את הדרך שקמברלנד משתמש בה כדי לתקוף את כוחותיו הצרים על הכוחות. לפיכך, מוריס היה יכול לבחור את שדה הקרב. מוריס בחר לתקוף את צבא בעלות הברית הבריטית על מישור בצד המזרחי של נהר הסכלדה, כשלושה קילומטרים מדרום מזרח לטורנה, ליד העיירה פונטנואה. שם התרחש קרב פונטנואה ב-11 במאי 1745. הלחימה החלה בשעה 5:00 בבוקר עם מטח ארטילרי צרפתי לעבר כוחות בעלות הברית הבריטים, שעדיין ניסו לעבור לעמדותיהם הנכונות לקראת ההתקפה הצפויה על טורנה. לאחר הצהריים נעצרו כוחותיו של קומברלנד, והמשמעת החלה להתמוסס, ובעקבות כך הצבא הבריטי החל בנסיגה. זה היה ניצחון של הצרפתים אשר לכדו את תשומת הלב של אירופה, כי זה הפך את המיסטיקה של העליונות הצבאית הבריטית, והצביע על החשיבות של הארטילריה. ב-20 ביוני 1745, לאחר הקרב על פונטנואה, נכנע מבצר טורנה לצרפתים.
בקיץ 1745 החליטו הצרפתים לחזור ולטעון את תביעתו של צ'ארלס אדוארד סטיוארט על כס המלכות הבריטי. המטרה הייתה להתחיל במרד בסקוטלנד, שיסיט את תשומת הלב הבריטית מהמלחמה ביבשת אירופה, ואולי אף ידרוש מבריטניה לעזוב את המלחמה לחלוטין. צ'ארלס יצא מהעיר נאנט בצרפת, כשהוא נעזר בכוחות צרפתיים, ונחת באיי סקוטלנד המערבית ב-23 ביולי 1745. כקתולי, צ'ארלס היה בטוח בתמיכת אנשי שבטי ההרים בסקוטלנד המכונים "היילנדרס". במהרה אסף מספיק כוחות שאפשרו לו להגיע לאדינבורו, אשר נכנעה לו במהרה. בספטמבר הביס כוחות נאמנים למלך ג'ורג' בקרב בפרסטופנס, ובנובמבר חצה את גבול אנגליה בראש 6,500 חיילים. הוא כבש את דרבי ואת מנצ'סטר, והדרך ללונדון הייתה פתוחה בפניו. אך לא נראה כי יוכל לקבל עזרה ולהמשיך בתנופה, שכן נמלי הים היו בשליטת בית הנובר, והדבר גרם לכך שלא יוכל לקבל סיוע צרפתי, אל מול מתנדבים פרוטסטנטים לטובת בית הנובר שהגיעו מהולנד ומגרמניה. הוא החליט לסגת. בקרב פאלקירק, עוד ניצח כוחות בריטיים, אך במהרה מצא עצמו מכותר ובעימות עם כוחות עודפים בראשות הדוכס מקמברלנד, בנו של המלך ג'ורג'. בקרב קלודן, ב-16 באפריל 1746 הושמדו כוחותיו, והוא נס על נפשו כשהוא מחופש לאישה.
תמרונים של צבאות שני הצדדים במלחמה על אזור האלבה העליונה התרחשו במשך כל הקיץ. בינתיים, השאלות הפוליטיות של הבחירות הקיסריות וההבנה בין פרוסיה לבריטניה היו תלויות ועומדות. המאמצים הראשיים של אוסטריה כוונו לעבר אזור עמק המיין ולעבר לאהן ופרנקפורט, שבו צבאות צרפת ואוסטריה תמרנו לעמדה חזקה כדי להרשים את הגוף הבוחר. המרשל האוסטרי טראון הצליח בתמרוניו, וכתוצאה מכך, פרנץ מלורן, בעלה של מריה תרזה נבחר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-13 בספטמבר 1745. פרידריך הסכים עם בריטניה להכיר בבחירות כמה ימים מאוחר יותר, אבל מריה תרזה לא הסכימה לתנאי שלום ברסלאו מ-1741, שבו הכירה בסיפוח שלזיה לפרוסיה. מריה תרזה ניסתה עכשיו לערער על גורל המלחמה כדי להחזיר את שלזיה, וסקסוניה הצטרפה לאוסטריה בניסיון האחרון לכבוש מחדש את שלזיה.
במאי 1745, הצבא הפרוסי הראשי הוצב בפרנקנשטיין. צבא זה כלל 59,000 חיילים ו-54 תותחים כבדים. פרידריך למד כי צבא אוסטרי-סקסוני משולב שכלל כ-70,000 חיילים בפיקודו של הנסיך קרל, צעד לכיוון צפון-מזרח לעבר לנדסהוט. כדי לעמוד באיום זה על שלזיה, צעד פרידריך השני צפונה לעבר רייכנבך. לפני שהגיע לרייכנבך למד פרידריך כי הנסיך קרל חוצה את ההרים ממערב למזרח, וכי הנסיך קרל תכנן לתפוס את העיר הוהנפרידברג. לפיכך, פרידריך החנה את צבאו בשווידוביץ וחיכה שהנסיך קרל יבוא אליו. במקום זה הניח פרידריך מלכודת לכוחות האוסטרים-סכסונים המעולים. ואכן, פרידריך פעל על פי התאוריה כי "כדי לתפוס עכבר, יש להשאיר את המלכודת פתוחה". בשעה 6:30 בבוקר ב-4 ביוני 1745, בעוד הכוחות האוסטרים-סקסוניים עדיין מתאוששים מהצעדה הארוכה שלהם, נסגרה עליהם המלכודת בקרב הוהנפרידברג. הכוחות האוסטרים-סכסונים לא היו ברמה של הצבא של פרידריך ובמיוחד של חיל הפרשים שלו, והם איבדו חצי מהתותחים וכמעט רבע מהלוחמים. ב-9:00 בבוקר הורה הנסיך קרל בנסיגה מלאה לעבר רייכנברג.
ההתקדמות החדשה של הנסיך קרל הובילה עד מהרה לקרב זור ב-30 בספטמבר 1745, שהתרחש על אדמות שנועדו להיות מפורסמות במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866. פרידריך פיקד על צבא, שבאותו הזמן מנה רק 20,000 חיילים בסביבות זור. מולו עמד הנסיך קרל עם צבא של 41,000 חיילים. הוא היה בתחילה במצב של סכנה גדולה, אך צבאו לחם באומץ מול האויב המתקדם, ובאומץ לב ובעקשנות זכה לניצחון יוצא דופן ב-30 בספטמבר 1745 בזור.
אבל המערכה לא הסתיימה. יחידה אוסטרית מאזור המיין הצטרפה לסקסונים בפיקודו של מרשל רוטובסקי, ותנועה משולבת נעשתה לכיוון ברלין על ידי רוטובסקי מסקסוניה והנסיך קרל מבוהמיה. הסכנה הייתה גדולה, ומשום כך פרידריך החיש את כוחותיו משלזיה וצעד במהירות האפשרית לדרזדן, סקסוניה. פרידריך ניצח בקרבות קתוליש-הנרסדורף ב-24 בנובמבר 1745 וגרליץ ב-25 בנובמבר. הנסיך קרל זנח אפוא את תוכניותיו לתקוף את שלזיה, ומהר לחזור ולהגן על סקסוניה. צבא פרוסי שני תחת דסאוור הזקן עלה במעלה הגבעה ממגדבורג לפגוש את רוטובסקי. האחרון תפס עמדה חזקה בקסלדורף בין מייסן ודרזדן, אך לאופולד הוותיק תקף אותו ישירות וללא היסוס ב-14 בדצמבר 1745. הסקסונים ובני בריתם היו מותשים לחלוטין לאחר המאבק הקשה בקרב קסלדורף. לאופולד ופרידריך איחדו את כוחותיהם וכבשו את דרזדן ללא מאבק. מריה תרזה ניכנעה לבסוף, ובחוזה דרזדן שנחתם ב־25 בדצמבר 1745, היא הכירה בסיפוחו של פרידריך בשלזיה, כפי שהוכר לראשונה בשלום ברסלאו בשנת 1741. פרידריך, לעומת זאת, הכיר בבחירת בעלה של מריה תרזה, פרנץ הראשון, כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.