רוקד עם זאבים
ניתוח ופרשנות > רוויזיוניזם

הסרט הוא חלק ממסורת ארוכת שנים של יצירות קולנועיות וספרותיות שבהן מגלה הגיבור אינדיאנים. בין היצירות הללו "החץ השבור" (אנ') מ-1950, "המחפשים" מ-1956, והסרטים "איש קטן גדול" ו"איש ושמו סוס" (אנ') מ-1970. הסרט "החץ השבור" בפרט מוזכר כסרט שהקדים את "רוקד עם זאבים", שכן הוא אחד הסרטים הראשונים, אם לא הראשון, שבו האינדיאנים מתוארים באהדה. בדומה לסרט שבו מכבב קוסטנר, עוסק "החץ השבור" בגבר לבן שהופך מאויב לאוהב של האינדיאנים, ומתחתן עם אישה ילידית. "רוקד עם זאבים" גם אינו הסרט הראשון על אינדיאנים שבו הם מדברים בשפה הילידית; קדם לו בהקשר זה "Windwalker" (אנ') מ-1981. גם בדרך שבה מוצגת מלחמת האזרחים האמריקאית כ"פרסה מיותרת הקוטלת חיי אדם ללא פשר וסיבה", שלא כדרך המקובלת במערבונים האמריקאיים הקלאסיים, ניתן לזהות תקדים קולנועי – סרטו של סרג'ו לאונה "הטוב, הרע והמכוער". עם זאת, חדשנותו של הסרט התבטאה לדברי כמה חוקרים בניסיון להציג את העובדות בצורה המדויקת והאותנטית ביותר.
בדומה לתקדימים הללו, ניסיונו של הסרט לתקן את ההצגה הקלישאתית המקובלת של האינדיאנים ולהפֵּך את התפקידים המסורתיים של בוקר ואינדיאני במערבונים נתפס לעיתים כרוויזיוניסטי (אנ'), כלומר, כקורא תיגר על הנחות בסיסיות (מבחינה היסטורית, חברתית או קולנועית). מערבונים קלאסיים מוצגים פעמים רבות כעלילה היסטורית, שההיסטוריות שלהם מושגת באמצעות אסתטיקה אותנטית, גם כאשר הם אינם משקפים את העבר לאשורו. הצלחתו של המערבון לשוב לחזית התרבות האמריקאית עם "רוקד עם זאבים" נתפסה כתוצאה של יכולתו להציג לראשונה את ההיסטוריה בצורה אמינה יותר, אף כי, כאמור, היו לכך תקדימים שונים. בביקורתו ב"ניוזוויק" כתב דייוויד אנסן שזוהי "קריאה רוויזיוניסטית שאפתנית" של "הספר", ו"פיצוי על מאה שנות הטיה היסטורית בהוליווד". ז'קלין קילפטריק (Jacqueline Kilpatrick) כתבה בספרה "Celluloid Indians" ‏(1990), שעוסק בדימויי האינדיאנים בקולנוע, שהסרט רוויזיוניסטי בשל הצגת הלקוטה כאומה מאוחדת בעלת זהות לאומית מובחנת מהזהות שמביא איתו "הפולש הלבן", כמו גם כ"בני אדם עגולים". עם זאת, היו גם שהתנגדו לתפיסת הסרט כרוויזיוניסטי. ג'יימס בררדינלי, למשל, חשב שהסרט אכן מציג את הסו בצורה מאוזנת ורגישה, תכונות שחסרות בייצוג האינדיאנים בקולנוע. עם זאת, הפאוני מוצגים בצורה שאופיינית למערבונים משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, והחיילים האמריקאים מתוארים כבני אדם אמיתיים ולא מושלמים; לא כבריות חסרות מחשבה ואכזריות. לפיכך, לדבריו, שבירת המוסכמות אינה מתממשת במלואה. מאוריציה נטלי (Maurizia Natali) השוותה את הסרט ל"מרדף השמש" (אנ') של מייקל צ'ימינו מ-1996. לדעתה, שני הסרטים מעצבים מחדש את היחסים הכואבים של האמריקאים עם ה"אחר" הילידי באמצעות הנוף הוויזואלי; "הקישוט המרהיב של העלילה" טומן בחובו רמיזות קלות לבחינה המחודשת. לדוגמה, היומן של דנבאר מהדהד את תקשורת ההמונים בת-הזמן, שעשתה שימוש הנרחב בדפוס, ובכך "מזכיר לנו שהנוף [של המערב הפרוע], שדמויות שני הסרטים מגלות, כבר "עוצב" ברובו במשך מאתיים שנים של רישום, ציור, הדפסה, איור, צילום וקולנוע אמריקאי". הסרט מבקש להציג גרסה חדשה של הדימוי שעוצב לאורך השנים, השונה מהעיצוב המוכר, ומסייע לקהל האמריקאי "לרפא" את יחסיו עם המערב ועם תושביו.
לדברי פולין קייל, הסרט "לא ממש רוויזיוניסטי", וזהו למעשה "המשך של אותו דבר, רק מעודן ומרוכך". הסופר והחוקר לואי אוונס (אנ') סבר שהסרט "מחופש למערבון רוויזיוניסטי ותקין פוליטית", מבלי להיות סרט כזה באמת. זהו, לדבריו, "האמצעי החתרני ביותר" להעברת המסר האמיתי שלו: להחזיר את הקולוניאליזם לאמריקה. כדי להצדיק זאת אמר ש"סיפור האהבה של קוסטנר לטבע הוא בדיוק זה: מכתב אהבה עוצמתי מבחינה קולנועית, הפורט על מיתרי הלב, לעבר אמריקאי מזויף לחלוטין שהמציאו אירופאים-אמריקאים כגרסה מחוטאת ורומנטית של המציאות המכוערת של קולוניזציה ורצח עם. סרטו של קוסטנר לוקח את כל זה, אורז את זה באריזה חדשה, והופך את הקלישאות החבוטות ואת המטא-נרטיב (אנ') האיתן לערבים יותר לחך". לדברי קמרון מקארתי (Cameron McCarthy) מתבטאת הבחינה המחודשת של העבר האמריקאי בהצגתם "בדרך שמאפשרת ליאפי ניו-אייג'י לעטות על עצמו את אדרת ה'קורבן'". האינדיאנים משמשים רק רקע בסיפור הניצחון והמוסריות של האדם הלבן, המגלה דרך חיים אידיאלית וטרנסצנדנטית, ובכך סיפור המאבק והשליטה של האינדיאנים נותר שולי. סטיבן נורטון כתב שהסרט אינו רוויזיוניסטי, אלא מנסה להחיות את המערבון הקלאסי: למרות הניסיון המודע להתמודד עם הקולוניאליזם בארצות הברית, הצגת האלימות והניכוס כאירוע שהיה ונגמר מאפשרת ללבנים להתנער מאחריות לסבלם המתמשך של האינידיאנים בהווה. הצגת דנבאר כאדם שסובל גם הוא מהקולוניאליזם האירופי-אמריקאי היא חלק מ"מעברי המתיישב לחפות מפשע" (settler moves to innocence), מושג בחקר קולוניאליזם התיישבותי שמתאר את מגוון הדרכים שבהן מקילים לבנים על אשמתם מבלי לפעול בצורה משמעותית לשינוי מעמדם של המדוכאים. חוקר הולנדי שלל את התפיסה שזהו סרט רוויזיוניסטי, וראה בו דוגמה ל"מיתוס רב-תרבותי", שמחליף את ההתמקדות בלבנים במערבון הקלאסי בהתמקדות לא-מאוזנת לא פחות בילידים אמריקאים. התמקדות כזו "יוצרת סטריאוטיפים חדשים, ומציגה תמונה פגומה של מיתוס המערב".