stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסתדרות העובדים הכללית החדשה
מבנה ארגוני > החברות בהסתדרות החדשה

ההסתדרות פתוחה להצטרפות של כל שכיר ישראלי אשר יכול להצטרף אליה באופן עצמאי על מנת ליהנות משירותי פרט שונים שהיא מציעה. בהתאם לחוק הסכמים קיבוציים, ההסתדרות הופכת לארגון יציג של כלל העובדים במקום העבודה, היכולה לשאת ולתת לחתימת הסכם קיבוצי, אף אם חברי ההסתדרות מהווים שליש בלבד מכלל העובדים במקום העבודה ואין במקום העבודה ארגון עובדים אחר שיש לו יותר חברים. לעיתים ההסתדרות החדשה אינה גובה דמי חבר מעובדים במקומות עבודה בהם קמה התארגנות ראשונית שטרם הבשילה לכדי חתימה על הסכם קיבוצי. דמי החבר בהסתדרות עומדים על גובה של 0.9% מהשכר (עד לתקרה חודשית של 157.18 ש"ח). בנוסף גובה ההסתדרות דמי טיפול ארגוני בגובה 0.75% מהשכר (עד לתקרה חודשית של 130.98) ממי שאינם חברים בארגון עובדים, אך חל עליהם הסכם קיבוצי או צו הרחבה שבהם נקבע ניכוי זה.
כל חבר הסתדרות זכאי בהתאם למקום עבודתו ולמקצועו להיות חבר בהסתדרות ענפית אחת, ובהסתדרות מקצועית אחת (כך למשל עובדת סוציאלית המועסקת במשרד הרווחה תהיה חברה הן בהסתדרות עובדי המדינה והן באיגוד העובדים הסוציאליים).
ההסתדרות מעניקה לחברים, בתמורה לדמי החבר, סל שירותים הכולל: קרן שביתה, המבטיחה את קיומם הכלכלי של עובדים בזמן שביתה; זכות לבחור ולהיבחר למוסדות ההסתדרות; סיוע משפטי אישי מול מעסיקים; חברות בנעמת לנשים – המעניקה להן סיוע משפטי בנושאי משפחה, אפליה, זכויות סוציאליות מיוחדות ופעילויות ייחודיות לנשים; חברות במועדון הצרכנות 'ביחד בשבילך' וכן שירותי פנאי, כולל אפשרות כניסה לאחד מחמשת הקאנטרי-קלאבים של ההסתדרות, כרטיסים מסובסדים להצגות ואירועי תרבות, ועוד.
בשנת 2016 הוקם מועדון צרכנים ביחד בשבילך שמונה כ-150 אלף חברים.
היסטוריה > יצירת ההסתדרות החדשה ותקופת חיים רמון (1994–1995)

ההסתדרות החדשה קמה מתוך ההסתדרות הכללית בשנת 1994 ביוזמתו של היו"ר הנבחר חיים רמון. רמון ועמיר פרץ, שני פוליטיקאים צעירים ממפלגת העבודה (שהשתייכו לקבוצת חברי כנסת שכונו השמינייה), הקימו סיעה בשם "חיים חדשים", שפרשה מסיעת העבודה בהסתדרות, והתמודדה נגד המזכ"ל חיים הברפלד. הסיעה ניצחה בבחירות כשהציעה במצעה להפוך את ההסתדרות מגוף מדינתי מנוון ומשותק, בעל 'שני ראשים' (איגוד מקצועי במקביל למשק עובדים במסגרת חברת העובדים במסגרתו היוותה מעסיק) לאיגוד מקצועי "רזה ושרירי" שיילחם באופן יעיל למען העובדים – בין היתר על רקע המצב הכלכלי הקשה אליה נקלעה אשר הוביל לכך שנאלצה לקחת הלוואות חוזרות ונשנות מהמדינה – דבר אשר החליש לטענת רמון את כוחה הארגוני מולה כמעסיק
לאחר ניצחונם, מונה רמון למזכ"ל ההסתדרות, ופתח בסיועו של פרץ ברפורמה מקיפה שכללה הפרטה רחבה של נכסיה, הפרדתה של קופת החולים הכללית והפיכת החברות בהסתדרות לוולנטרית יותר, ותוכנית הבראה וקיצוץ דרמטית. עד לרפורמה זו הייתה החברות בקופת חולים כללית מהווה גם חברות אוטומטית בהסתדרות ותשלום מיסי חבר לה. במסגרת הרפורמה הופרדה קופת חולים כללית מההסתדרות והפכה לספק שירותי בריאות במסגרת חוק ביטוח בריאות ממלכתי (אותו יזם רמון במהלך כהונתו כשר הבריאות טרם התמודדותו לראשות ההסתדרות). בעקבות השינוי מיליוני אנשים, שהיו חברים בהסתדרות מתוקף חברותם בקופת החולים אף על פי שלא עבדו או שלא היו מאוגדים בפועל, חדלו מלהיות חברים בהסתדרות, והתקציב השוטף של ההסתדרות ממסי החבר ("מס אחיד") ירד מ-1.3 מיליארד שקל ל-300 מיליון – כולם ממסי חבר וולונטריים – דבר אשר העמיק את הגירעון בו עמד הארגון. עם זאת, במסגרת הפרדת קופת החולים מההסתדרות, נטלה על עצמה המדינה את חובות קופת החולים שהיוו חלק נכבד מחובות ההסתדרות.
גירעון זה כוסה בין היתר באמצעות תוכנית קיצוצים ופיטורין אשר צמצמה את מספר עובדי ההסתדרות מ-4,000 עובדים לפחות מ-2,000; וכן באמצעות הפרטת מפעלי ההסתדרות, כולל קונצרן התעשייה כור, חברת הבנייה "סולל בונה" ו"שיכון עובדים", מכירת נדל"ן, ועוד (את השליטה בבנק הפועלים איבדה ההסתדרות במשבר מניות הבנקים, וחברת הביטוח "הסנה" קרסה עוד בשנת 1992). ההסתדרות נפרדה, אפוא, ממרבית נכסיה הכלכליים ונעשתה ממוקדת בעיקר בייצוג עובדים ובפעילות איגוד מקצועי, בדומה לאיגודים מקצועיים רבים בעולם. אחדים מנכסיה – כמו רשת בתי האבות "משען", הוצאת הספרים "עם עובד", רשת החינוך "עמל" ובעיקר – קרנות הפנסיה, נשארו בידיה (קרנות הפנסיה, שסבלו מגירעון אקטוארי, הולאמו בשנת 2003). חובותיה של ההסתדרות נפרסו, וההסתדרות ממשיכה לשלם אותם עד היום, כשהיא ממשיכה לקיים את פעילותה השוטפת.
לדברי רמון ”אני קיבלתי לידיי אוניית-ענק בעלת עבר מפואר ומוניטין היסטוריים, אבל "טיטאניק" זאת הייתה נקובה ורקובה, והיא הייתה בדרכה למצולות, בשעה שעל סיפונה העליון עוד חגגו החוגגים”
בנוסף לרפורמות הכלכליות, פעל רמון לבצע להסתדרות "הבראה תדמיתית". אחד הצעדים הראשונים שעשה רמון בהסתדרות היה לשנות את שמה מ"ההסתדרות הכללית" ל"הסתדרות העובדים הכללית החדשה". כמו כן, שינה את תוארו מ"מזכ"ל ההסתדרות" ל"יו"ר ההסתדרות" ואת "הוועד הפועל של ההסתדרות" הפך ל"בינ"ה". בתקופתו של רמון היה ניסיון להעביר את מטה ההסתדרות אל בניין משרדים חדש באזור התעשייה גבעת שאול בירושלים אך ניסיון זה נכשל ולאחר שנה חזרה הנהלת ההסתדרות אל בית הוועד הפועל בתל אביב.
היסטוריה > תקופת ניסנקורן (יוני 2014 – מרץ 2019)

ביוני 2014 אושר על ידי בינ"ה מינויו של אבי ניסנקורן לתפקיד יו"ר ההסתדרות, לאור המלצתו של היו"ר היוצא. כנגד הליך מינויו הוגשה עתירה לבג"ץ בדרישה לקיום בחירות כלליות בהסדרות, אולם עתירה זו נדחתה. אחד ההסכמים הראשונים עליהם חתם ניסנקורן עם כניסתו לתפקיד היה הסכם קיבוצי כללי מול ארגוני המעסיקים המחייב כל מקום עבודה המעסיק למעלה ממאה עובדים להעסיק 3% עובדים עם מוגבלויות – על הסכם זה הוטל גם צו הרחבה אשר הפך אותו למחייב בכלל המשק.
בדצמבר 2014 חתמה ההסתדרות על הסכם קיבוצי עם נשיאות הארגונים העסקיים, להעלאת שכר המינימום, בשלוש פעימות, ל-5,000 ש"ח. בהתאם להסכם זה תיקנה הכנסת, בחקיקת בזק, את חוק שכר מינימום. בהמשך הוסכם על פעימה נוספת להעלאת שכר המינימום ל-5,300 ש"ח במהלך שנת 2017. ביולי 2014 חתמה ההסתדרות גם על הסכם קיבוצי ענפי חדש בענף השמירה והאבטחה לו ניתן מאוחר יותר גם צו הרחבה.
ביולי 2015 יצאה ההסתדרות בהנהגת ניסנקורן לסכסוך עבודה כללי במשק בדרישה להובלת רפורמה מקיפה לצמצום ההעסקה הקבלנית בשירות הציבורי, ובאותו החודש נחתם מסמך הסכמות בין ניסנקורן ושר האוצר משה כחלון להעברתם של עשרות אלפי עובדי קבלן להעסקה ישירה, ולשיפור תנאיהם של עובדים נוספים. בין היתר נקבע בהסכם כי כלל עובדי הניקיון בבתי החולים הציבוריים ייקלטו להעסקה ישירה, וכן כלל הסייעות המתוקצבות בגני הילדים ברשויות המקומיות, עובדי משמרות הבוקר של קרנות המחקר בבתי החולים, אלפי עובדים סוציאליים המועסקים בשירות הרשויות המקומיות ועוד. כמו כן נקבעה בצו הרחבה הצמדה של שכר העובדים הסוציאליים המועסקים בעמותות בשירות המדינה והרשויות המקומיות לשכר עמיתיהם המועסקים בהעסקה ישירה – יישום של דרישה שהעמידו העובדים הסוציאליים עוד במאבקם בשנת 2011.
בפברואר 2016, חתם ניסנקורן על מסמך הבנות עם ארגוני המעסיקים להגדלת שיעור ההפרשה הכולל לפנסיית חובה מ-17.5% ל-18.5% כשגם העובדים וגם המעסיקים יגדילו את הפרשותיהם, כל אחד בחצי אחוז – הסכם שהורחב אף הוא לכלל המשק. בפברואר 2016 יזם ניסנקורן הקמת אתר חדשות מבית ההסתדרות "דבר ראשון".
בדצמבר 2015 בעקבות סכסוך עבודה כללי במשק, נחתם מול האוצר הסכם מסגרת חדש עבור המגזר הציבורי, זאת לאחר למעלה משלוש שנים בהן לא נחתמו הסכמי מסגרת. הסכם המסגרת קבע העלאת שכר בסך 7.5%, אשר לראשונה חלק ממנה ניתן כתוספת שקלית הפועלת לטובת בעלי ההכנסות הנמוכות ולצמצום פערים. כמו כן ניתנו 7.5% נוספים לסקטורים ספציפיים בהם הוקפא השכר שנים ארוכות טרם ההסכם.
בינואר 2016 הקימה ההסתדרות מועדון צרכנות תחת המותג 'ביחד בשבילך', המקנה לחברי ההסתדרות שורה של הנחות בקניית מוצרים ובפעילויות נופש ורווחה. אחת ממטרות המהלך הייתה לעודד משלמי דמי טיפול בלבד להצטרף כחברים מן המניין בארגון, וזאת במטרה לחזק את כוחה הארגוני של ההסתדרות במשק הישראלי ובמקומות העבודה.
ב-23 במאי 2017 נערכו בחירות ליו"ר ההסתדרות ולבית נבחרי ההסתדרות, בהן התמודדו ניסנקורן ושלי יחימוביץ'. אבי ניסנקורן ניצח בבחירות ברוב של 62.42%.
במהלך כהונתו של ניסנקורן נמשכת מגמת ההתאגדויות במשק הישראלי, גם בענפים שלא היו מאורגנים בעבר. בין היתר נחתם לראשונה הסכם קיבוצי בחברת היי טק בישראל – חברת SAP.
היסטוריה > תקופת בר-דוד (מרץ 2019 ועד היום)

במרץ 2019 אושר על ידי בינ"ה מינויו של ארנון בר-דוד לתפקיד יו"ר ההסתדרות, לאור המלצתו של היו"ר היוצא.
אחת מפעולויו הראשונות בתפקיד, מספר ימים לאחר כניסתו לתפקיד, הייתה סגירת אתר החדשות האינטרנטי דבר ראשון. ב-1 במאי 2019 נפתח האתר מחדש בשם דבר העובדים בארץ ישראל.
באוגוסט 2019, חתם על הסכם כחלק מהבנות הרפורמה בנמלי הים, על פיו תועבר מחלקת הים של נמל חיפה לחברה ממשלתית חדשה בבעלות חברת נמלי ישראל, אשר תשרת את שני הנמלים במפרץ חיפה, הישן והחדש. בדצמבר 2019 חתם על הסכם מקביל גם באשר למחלקת הים בנמל אשדוד שיועברו לעבוד בחנ"י או בחברת בת של חנ"י ויתנו שירותי ים לשני הנמלים באשדוד.
במהלך תקופת משבר הקורונה בשנת 2020, חתם על שורה של הסכמים קיבוציים שהסדירו את אופן פעולת המגזר הציבורי בתקופת הסגרים – כשבמהלך הסגר הראשון הוסכם כי חלק ניכר מהעובדים ייקחו חופשות על חשבונם, ובהמשך הוסדר תשלום שכר חלקי לעובדים שתפקידם לא נדרש באופן זמני. במקביל המשיך בר-דוד במגמה של הידוק הקשר בין ההסתדרות וארגוני המעסיקים.
בתקופת משבר הקורונה הוקם לצד ההסתדרות גם 'פורום עצמאים' במטרה לרתום את כוחו של הארגון כדי לקדם חקיקה שתסייע למגזר זה שנפגע קשות במשבר ושאיננו מיוצג בהסתדרות. כמו כן ייסדה ההסתדרות את מכון המחקר פורום ארלוזורוב.
כחלק ממאמציו לשיפור תדמית ההסתדרות, הוביל את הסרת הגדרות סביב למדשאה הגדולה שבחזית בית הוועד הפועל של ההסתדרות והפיכתה לגינה ציבורית בנובמבר 2020.
בנובמבר 2021 חתמה ההסתדרות על עסקת חבילה עם הממשלה וארגוני המעסיקים, שכללה העלאת שכר המינימום ב-700 ש"ח בפעימות לאורך חמש שנים עד לסכום של 6,000 ש"ח לחודש. לצד זאת הוסכם על הקפאת שכר במגזר הציבורי לשנת 2022, וכן כי עובדי המגזר הציבורי יוכלו לעבוד יום עבודה בשבוע מהבית. עוד הוסכם על אפשרות לחישוב גמול שעות נוספות גמיש לעובדים בשכר של למעלה מ-7,950 שקלים ותוספת יום חופשה לעובד בשנה.
ב-25 במאי 2022 נערכו בחירות ליו"ר ההסתדרות ולבית נבחרי ההסתדרות, בהן התמודדו ארנון בר-דוד ועופר עיני. ארנון בר-דוד ניצח בבחירות ברוב של 78.30%.
ב-26 במרץ 2023 יושב ראש הארגון ארנון בר-דוד הודיע על שביתה כללית במשק כחלק מהמחאה נגד הרפורמה המשפטית וההצהרה של ראש הממשלה בינמין נתניהו לפטר את שר הביטחון יואב גלנט. בר-דוד הודיע על סיומה של השביתה בסוף אותו היום לאחר שנתניהו הצהיר שהחקיקה תושהה והקואליציה תכנס להדברות עם האופוזיציה לגבי הרפורמה המשפטית.
ביולי 2023 חתם בר-דוד מול האוצר והשלטון המקומי על הסכם מסגרת לעובדי המגזר הציבורי, לראשונה מאז 2016, הקובע תוספת שכר של 11% עד שנת 2027, קיצור שבוע העבודה במגזר הציבורי מ-42 ל-40 שעות בשתי פעימות, מסגרת עלות של 3% לפתרון בעיות לסקטורים ספציפיים במהלך תקופת ההסכם ומענק חתימה של 6,000 שקלים לכלל עובדי המגזר הציבורי.
במהלך כהונתו נחתמו רפורמות משמעותיות במבנה השכר של העובדות הסוציאליות ושל תומכות החינוך (סייעות) ברשויות המקומיות, שהעלו את השכר במקצועות אלו.
ביקורת

מאז הקמתה של ההסתדרות החדשה, היא מהווה מטרה לביקורת ציבורית, פוליטית, תקשורתית ואקדמית רבה. ניתן לחלק את הביקורת על ההסתדרות לשני סוגים: ביקורת "מימין", וביקורת "משמאל".
ביקורת > הביקורת מימין

הביקורת ה"ימנית" באה מצד פוליטיקאים ממפלגות כמו הליכוד, מפלגת שינוי, ישראל ביתנו, ימינה והציונות הדתית כמו כן גם תומכי כלכלה ליברלית וכלכלת שוק חופשי, אנשי עסקים, מנהלי חברות, כלכלנים בבתי השקעות ובאקדמיה, עיתונאים כלכליים (בראשם נחמיה שטרסלר וגיא רולניק), מצד פקידות משרד האוצר, ולעיתים אף מפקידים בממשל האמריקני. בנוסף, ארגון ה-OECD גם הוא ביקר את ההסתדרות וטען כי היא מזיקה לכלכלה הישראלית. הדוברים הבולטים ביותר של הביקורת ה"ימנית" הם בנימין נתניהו, עומר מואב, אביר קארה וגלעד אלפר. ההסתדרות, לטענת המבקרים, היא ארגון עובדים מזיק בשל כוחה יוצא הדופן, העובדה שהיא מייצגת עובדים מוועדים רבים, המוכנים לשבות גם אלה למען אלה, הגיבוי שהיא נותנת לוועדים במונופולים והעבר ה"בולשביקי" שלה. לטעמם של המבקרים, מחזיק יו"ר ההסתדרות בכוח רב המאפשר לו אישית השפעה גדולה על כלכלת המדינה, ולמעשה, באמצעות נשק השביתה הכללית, יכול לגרום לה נזקים כבדים. המבקרים מאשימים את ההסתדרות בכך שהיא מסייעת לעובדי המונופולים להשיג לעצמם תנאי עבודה מופלגים, לעיתים מנוגדים לחוק, תוך בזבוז כספי ציבור, וגורמת לשביתות שפוגעות בכלכלת ישראל ומערערות את אמון המשקיעים הזרים. כמו כן, רבים מבקרים את ההסתדרות על חוק השליש בטענה שהוא אנטי־דמוקרטי וקיים רק בישראל. בתגובה לכך, בהסתדרות טוענים[דרוש מקור: טוענים איפה?][מפני ש...] כי כוחה של ההסתדרות אינו גדול יותר מאשר כוחם המשותף של ועדי העובדים במדינות מערביות אחרות, ואולי אף קטן יותר.[דרוש מקור] בהסתדרות הרבו גם לטעון, בעיקר בעידן עופר עיני, כי כוחה של ההסתדרות פועל בעיקר לבלימת העובדים (כפי שהיה בשנות שלטון מפא"י, בהן קיבלה על עצמה ההסתדרות את תכתיב האחריות ועסקה רבות במיתון דרישות פועלים), וכי "לממשלה עדיף לעמוד מול גוף אחראי אחד מאשר מול מאה גופים קיצוניים".[דרוש מקור] בנוסף טוענים בהסתדרות שזכותם של העובדים לשבות ולהיאבק על זכויותיהם היא זכות יסוד דמוקרטית שעולה על הצורך בשקט תעשייתי ובשגשוג כלכלי.[דרוש מקור]
ביקורת > הביקורת משמאל

הביקורת ה"שמאלית" באה מארגוני עובדים מתחרים כמו כוח לעובדים, ומען - עמותה לסיוע לעובדים, פעילים בארגוני סיוע לעובדים, כמו קו לעובד, ארגוני שמאל רדיקליים כמו הקשת הדמוקרטית המזרחית, חברי חד"ש, סוציולוגים, עיתונאים ואנשי תקשורת, אנשי רוח, אמנים, אנשי אקדמיה במדעי הרוח, ולעיתים קרובות פעילים שעזבו את ההסתדרות או הודחו ממנה. ביקורת זו טוענת שההסתדרות הפקירה, למעשה, את ציבור העובדים מהשכבות החלשות, עושה מאמצים קטנים, אם בכלל, לגייס עובדים כאלה לשורותיה, וגם כאשר היא מצליחה לאגד אותם, היא אינה נותנת להם גיבוי במאבקיהם, וכי ועדים רבים במקומות עבודה כמו מפעלים ורשתות שיווק הם, למעשה, בובות בידה של ההנהלה. יש ממבקרים שטוענים שההסתדרות להוטה למחוק את עברה ה"בולשביקי" ולהפגין שהיא השתנתה, מנסה לשמור על קשרים טובים עם המגזר העסקי, ומשתיקה מאבקי עובדים. מבקרים אחרים מהצד ה"שמאלי" תולים את בעיותיה של ההסתדרות במבנה שלה, שלטענתם, אינו דמוקרטי, כיוון שהיא נשלטת על ידי פעילי מטה שכירים ("עסקנים") ולא על ידי הנהגה נבחרת של חברי הוועדים עצמם. בתגובה לטענות אלו, בהסתדרות מודים[דרוש מקור: מודים איפה?][מפני ש...] שמצבם של העובדים החלשים בישראל בכי רע, אך טוענים כי ההסתדרות, תחת הנהגתה הנוכחית, עושה מאמצים גדולים וכנים לשנות את המצב, באמצעות גיוס עובדים חדשים וגיבוי במלחמה על זכויותיהם, וכי מצבם של עובדים מאוגדים בכל מקום עבודה הוא טוב בהרבה ממצבם של חבריהם שאינם חברים בוועד.[דרוש מקור]
ראו גם

דיני פניות ציבור בנושאי זכויות עובדים במשרדי מדינת ישראל
בית הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית
לקריאה נוספת

מ' אדמתי, מההסתדרות הישנה להסתדרות החדשה, רמת גן, 2001.
דני ואזנה, מאוגדים – התחדשות העבודה המאורגנת בישראל, הוצאת שחקים 2017
שוקי שטאובר, המאבק על הוועד – התארגנות עובדים בשנות ה-2000, הוצאת יהושוע שטאובר ספרי ניהול ועסקים, 2018.
מורן סבוראי ואמיר בשה, ספר ועדי עובדים – פרקטיקה ותאוריה בהתנהלות ארגוני עובדים וועדי עובדים, הוצאת נבו, 2019,
אריה שירום, התמרת ההסתדרות, 1994: השלכותיה האפשריות על מערכת יחסי העבודה בשירות הציבורי, רבעון לכלכלה, אפריל 1995.
מיכאל שראל, ארגוני עובדים בישראל: ניתוח כלכלי והמלצות חקיקה, פורום קהלת, מרץ 2016.
עלי סאלם

ערך זה עוסק בסופר ומחזאי מצרי. אם התכוונתם לראש עיריית נצרת, ראו .
| --- | --- |

עלי סאלם 1988
 לידה:  24 בפברואר 1936 דמיאט, מצרים
 פטירה:  22 בספטמבר 2015  (בגיל 79) גיזה, מצרים 
 מדינה:  מצרים 
 מקום מגורים:  מצרים 
 ידוע בשל:  רומנים, מחזות, מערכונים, סטירה, הומורסקות
 השכלה:  אוטודידקט
 תקופת הפעילות:  1963–2015 (כ־52 שנים)
 מקצוע:  סופר ומחזאי
 מפלגה:  באעת'
 פרסים והוקרה:  פרס האומץ האזרחי (2008) 
 
עלי סאלם (בערבית: علي سالم; 24 בפברואר 1936 - 22 בספטמבר 2015) היה סופר ומחזאי מצרי שכתב בעיקר מערכונים, הומורסקות וסאטירות.
יצירתו של עלי סאלם שראתה אור כוללת 25 ספרים ו־27 מחזות. בנוסף כתב מספר מחזות שעדיין לא פורסמו. מחזהו הראשון פורסם ב־1966. מחזותיו נכתבו בדרך-כלל בערבית מצרית מדוברת (ולא בערבית ספרותית), וגם ספריו והמאמרים שפרסם נכתבו לעיתים קרובות בשפה מעורבת - ספרותית ומדוברת. מחזותיו מערבים מציאות ודמיון, ונכתבו בהשראת הווי החיים של השכבות הנמוכות והבינוניות בחברה המצרית, הכפרית והעירונית. בכולם יש ביקורת סרקסטית, אך מרומזת, על השלטון במצרים, על אנשי החברה הגבוהה, וכן על תופעות בספרות ובאמנות המצרית. כמה ממחזותיו ומספריו מפורסמים מאוד בעולם הערבי כולו, בהם: "הפנטום של הליופוליס", "בית הספר למופרעים", "קומדיית אדיפוס", "האיש ששיטה במלאכים" ו"המזנון". כמה ממחזותיו תורגמו לאנגלית בידי עלי סאלם עצמו או בידי אחרים.
ביוגרפיה

סאלם נולד בעיר דמיאט (دمياط) שבמצרים, עיר על שפך הנילוס. אביו היה שוטר, שהתקשה לפרנס את משפחתו בגלל משכורתו הדלה. מגיל צעיר נאלץ סאלם לעבוד בעבודות מזדמנות כדי לסייע בפרנסת המשפחה. עם זאת, הוא זכה להשכלה וקרא ספרות ערבית ומתורגמת בעידודו של אביו, שממנו התייתם בגיל 21.
ב-1948 נהרג אחיו במלחמה עם ישראל, ומקום קבורתו לא אותר עד היום. ב-1952 התחוללה מהפכת הקצינים החופשיים שביטלה את המלוכה במצרים והנהיגה במקומה שלטון רפובליקני בהנהגת גמאל עבד אל נאצר. סאלם הושפע מאוד מהאווירה שיצרה ההפיכה, וקיווה כי היא תשפר את איכות חייהם של המעמדות הנמוכים. תקוותו התבדתה, ובמחזותיו הראשונים באה לידי ביטוי אכזבתו וביקורתו את השלטון החדש על שחיתותו. ב-1956 התגייס לצבא המצרי, אולם שוחרר כעבור 10 חודשים, משום שמשפחתו נותרה ללא אמצעי מחיה.
סאלם מת ממחלת סרטן הכליה, ב-22 בספטמבר 2015, בביתו במוהנדסין (المهندسين) (אנ'), שכונה בעיר גיזה, השוכנת ממערב לקהיר בירת מצרים.
מחזותיו

מחזהו הראשון של סאלם, שנכתב ב-1963 ופורסם ב-1966, נקרא "האנשים שברקיע השמיני" (الناس اللي في السماء الثامنة), והוא מתאר כוכב לכת הנשלט בידי מלך וצוות מדענים הרואים באהבה מחלה ודואגים לעקור את "בלוטת האהבה" מגופם של כל הילדים. בממלכה פורצת הפיכה בהנהגת שר הבריאות ואנשים מאוהבים. מחזותיו הבאים, "האיש ששיטה במלאכים" (الرجل اللي ضحك على الملائكة, 1966) ו"קומדיית אדיפוס: אתה הוא שהרגת את המפלצת" (كوميديا أوديب: أنت اللي قتلت الوحش, 1970), כבר כוללים ביקורת ברורה וממוקדת על השלטון החדש, והמעמד הגבוה החדש שנוצר בעקבותיו. במחזה האחרון ניכרים הדים לתחושת האכזבה הקשה מהשלטון שרווחה במצרים, בעקבות מלחמת ששת הימים.
המחזה שהביא לסאלם את הפרסום הרב ביותר בכל רחבי העולם הערבי נקרא "בית הספר למופרעים" (مدرسة المشاغبين). המחזה לא הועלה על הכתב, אלא הוקלט והופץ בווידאו. זוהי קומדיה המתארת מורה לפילוסופיה המגיעה לכיתה של מופרעים, ומנסה להשליט משמעת בשיטות רכות יותר מאלה הנהוגות בבית הספר בדרך כלל.
ביקורו בישראל

עלי סאלם תמך ביוזמת נשיא מצרים אנואר סאדאת לבקר בישראל ב־1977, והיה לאחד מאנשי הרוח הבודדים במצרים שתמכו בהסכם השלום. ב־1994, לאחר חתימת הסכמי אוסלו, החליט סאלם לבקר בישראל. הוא לא תיאם את ביקורו מראש עם אישיות ישראלית או מצרית כלשהי. הוא חצה את הגבול במכוניתו, והחל לסייר ביישובים ישראליים, יהודיים וערביים. על מסעו לישראל אמר "זה לא היה מסע של אהבה, אלא ניסיון רציני להיחלץ משנאה". במהלך מסעו נפגש עם ששון סומך מאוניברסיטת תל אביב, שנחשב למומחה בעל שם עולמי בספרות ערבית, ועם תאופיק זיאד, שהיה אז ראש עיריית נצרת וחבר הכנסת. את רשמי הביקור סיכם עלי סאלם בספר "מסע לישראל" (رحلة إلى إسرائيل), שתורגם לעברית (בידי דוד שגיב) ולאנגלית, והפך לרב-מכר.
בספרו מתאר סאלם את מסעו בפרטי פרטים, ומתעכב על תיאור ישראלים שפגש במקרה בדרכו, על שיחותיו אתם, ועל האווירה הכללית שקלט בישראל. הוא מתאר את האווירה הקשה ששררה בישראל בעקבות פיגועים שהתרחשו בעת מסעו, ואת החרדה שעוררה מכוניתו המצרית, הנושאת לוחית רישוי עם כיתוב בערבית, ביישובים יהודיים. הוא מתאר את ההבדלים התרבותיים שמצא בין היהודים בישראל לבין המצרים, וכותב בהערכה על הנכונות שמצא בישראל להיחשף לתרבות המצרית, לעומת החשש מהתרבות הישראלית שמצא במצרים. הוא מתאר גם את ביקורו ביישובים ערביים, ומתאר את הווי החיים של ערביי ישראל, וכן את מפגשיו עם יהודים ממוצא מצרי שעלו לישראל.
ביקורו בישראל > התגובות לביקורו

ביקורו של סאלם בישראל חולל סערה בקהילה האינטלקטואלית במצרים, והביא לגל של מאמרים נגדו, שעליהם השיב במאמרים משלו. בעקבות הביקור הוטל על סאלם חרם במצרים. הוא לא הצליח למצוא מפיקים למחזות החדשים שכתב, ואף נעשה ניסיון לסלק אותו מאגודת הסופרים המצרים, שלא צלח בשל בעיות פרוצדורליות. הוא הוסיף להתראיין ולפרסם מאמרים בזכות הנורמליזציה עם ישראל, וביוני 2005 הוזמן לאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע לקבלת תואר דוקטור לשם כבוד. את התואר היה אמור להעניק לו הסופר הישראלי דויד גרוסמן.
כשהגיע סאלם למעבר הגבול בטאבה, אסרו עליו השלטונות המצריים לחצות את הגבול. הוא חזר לקהיר וניסה לעלות על טיסה לישראל, אולם השלטונות מנעו ממנו גם את האפשרות הזאת, והוא נאלץ להישאר במצרים. סאלם הביע זעם רב על התקרית, וגם אוניברסיטת בן-גוריון הביעה מחאה. שלטונות מצרים לא מסרו סיבה ברורה לסירובם לאפשר לסאלם להגיע לבאר שבע. ב-19 בנובמבר 2008 הוענק לעלי סאלם פרס גבורה אזרחית על "מאמציו לשבור את המוסכמות החברתיות והניסיון שלו לקירוב לבבות עם העם היהודי, גם כאשר נגבה ממנו מחיר אישי כביר בתהליך". פרס זה הוענק לסאלם במעונו של השגריר האמריקאי בלונדון.
לקריאה נוספת

עלי סאלם, מסע לישראל, תרגום ואחרית דבר: דוד שגיב, הקדמה: שמעון שמיר, כתר הוצאה לאור, ירושלים 1995. ISBN 965-07-0500-7
עלי סאלם, קומדיית אדיפוס: אתה הוא שהרגת את המפלצת, תרגום: גבריאל רוזנבאום, הוצאת גמיר, 1998
הערות שוליים

↑  Author of iconic play Madrasset El-Mushaghebeen dies at 79
↑  Famous playwright Ali Salem dies at 79, באתר Egypt Independent
↑  רוני סופר, מצרים אסרה על המחזאי עלי סאלם לצאת לישראל, באתר ynet, 31 במאי 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590438605171  GND: 1021156000  ISNI: 0000 0001 2124 1928  LCCN: n50057513  NKC: xx0227422  NTA: 101824750  SELIBR: 234628  SUDOC: 092840299  VIAF: 23387352   WorldCat (עם VIAF): 23387352
אהרן שלוש

ערך זה עוסק באחד ממייסדי נווה צדק. אם התכוונתם לנינו, ניצב במשטרת ישראל, ראו .
| --- | --- |

דיוקן רבי אהרן שלוש. צולם על ידי הצלם היפואי דוד סאבונג'י, בשלהי המאה ה-19
 לידה:  19 במאי 1840 צפון אפריקה
 פטירה:  7 באפריל 1920 (בגיל 79) יפו, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 
קברו של אהרן שלוש בבית הקברות טרומפלדור
דיוקנו של אהרון שלוש במיצג תוצרת הארץ של האמן דוד טרטקובר במרכז סוזן דלל בנווה צדק
בית הכנסת שלוש בשכונת נווה צדק בתל אביב
רבי אהרן שְלוּש (19 במאי 1840 - 7 באפריל 1920) היה מראשי העדה הספרדית בעיר יפו, ממייסדי נווה צדק, צורף, חלפן כספים וסוחר קרקעות שעודד את ההתיישבות היהודית מחוץ לחומות העיר וראש משפחת שלוש לה היה תפקיד מרכזי בהקמת השכונות היהודיות ביפו ובעיר תל אביב.
קורות חייו

רבי אהרן שלוש נולד בצפון אפריקה, כאשר הדעות חלוקות אם נולד בפאס שבמרוקו או בעיר הנמל אוראן שבאלג'יריה. שורשי משפחתו מיוחסים לגירוש פורטוגל. בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19 הוא עלה לארץ עם הוריו אברהם ושמחה. המשפחה התיישבה, תחילה, בחיפה, ולאחר שעברה לשכם ולירושלים, קבעה, לבסוף, את משכנה ביפו. בגיל צעיר התייתם מאביו. בהדרכת גיסו, אלתר לוריא, רכש את מקצוע הצורפות. במקביל החל לעסוק גם בחלפנות.
קורות חייו > מייסד שכונות יהודיות

בשנות ה-70 של המאה ה-19, לאחר שצבר הון בעסקיו, פנה הרב שלוש לעסקי הקרקעות. בתחום זה פעל הן כעצמאי והן בשותפות עם יהודים בני הקהילה הספרדית והמוגרבית ביפו, כגון חיים אמזלג (בן למשפחה ממוצא מרוקאי-פורטוגלי, ששימש כקונסול בריטניה ביפו) ויוסף מויאל, בן למשפחה שעלתה ממרוקו. בשנת 1883 בנה את ביתו הראשון מחוץ ליפו, בחלקה הצפוני של שכונת מנשייה, בזמן שהסביבה בה בנה את הבית הייתה שוממה. משום כך, נכנסה המשפחה לגור בו רק כעבור מספר שנים, ב-1887. חמש שנים לאחר מכן, ב-1892, עבר להתגורר בבית מידות שבנה בקצה שכונת נווה צדק, ושמזוהה כיום כבית אהרן שלוש, העומד גם כיום ברחוב שלוש מספר 32 בתל אביב-יפו. בבית זה גם קבע בית כנסת משפחתי הפעיל עד היום. הבית הראשון שבנה נהרס בקרבות מלחמת העצמאות ולכן נשתכח מלב, ובשל כך יש מי שמציינים את הבית השני הקיים גם כיום כבית הראשון של משפחת שלוש מחוץ לחומות יפו (ואפילו הבית היהודי הראשון מחוץ לחומות יפו).
הרב שלוש מכר בתנאים נוחים ביותר ובהקפה לאלעזר ושמעון רוקח ולשאר חברי עזרת ישראל את עשרת הדונמים, שחולקו ל-48 מגרשים, עליהם נבנתה בשנת 1887 שכונת נווה צדק, השכונה היהודית הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות יפו. מאוחר יותר נבנו על קרקעותיו גם שכונת נווה שלום, חלק ממחנה יהודה, חלק ממחנה יוסף, שכונת אהרן (שנקראה על שמו ולימים הפכה לכרם התימנים) ושכונת התימנים במחנה ישראל, בה התיישבו חלק מבני העליות הראשונות מתימן. הוא גם רכש שטח קרקע מרוחק מן השכונות להתקנת בית קברות יהודי. הוא בית הקברות הישן ברחוב טרומפלדור, אותו תרם לקהילה.
רבי אהרן שלוש סייע לחלוצים שבאו מרוסיה ומרומניה, ובתוכם גם לביל"ויים, שהגיעו ליפו בשנת 1882.
בשנת 1890 היה חלק מיוזמה חלוצית של ראשי העדות היהודיות השונות ביפו להקים עדה משותפת, כדי ש"לא ייאמר עוד אשכנזי וספרדי". היוזמה לא האריכה ימים.
ב-1892 עבר להתגורר בשכונת נווה צדק והיה נוסע ליפו בכרכרה מדי יום, לחנות התכשיטים שבבעלותו. באחת הפעמים התהפכה כרכרתו בוואדי, והוא נפצע. מושל יפו, ששמע על המקרה, ציווה על הקמת גשר, שלימים נקרא על שמו של שלוש. את הגשר הקימה "החברה הפריזאית לעבודות ציבוריות ולבנייה", החברה הצרפתית שבנתה את מסילת הרכבת מיפו לירושלים, שהושלמה באותה שנה.
חייו האישיים

רבי אהרן שלוש נשא את שרה, בת מצליח ברוך, שמשפחתה עלתה ליפו מבצרה ואביה היה מוכתר היישוב היהודי בשכם. לרב אהרן ושרה נולדו שבעה ילדים: אברהם חיים, רחל (מהודר), יוסף אליהו, יעקב, ג'מילה, סולטאנה ולונה. בניו, יוסף אליהו ואברהם חיים הלכו בדרכו, הקימו את בית העסק של "האחים שלוש" לחומרי בניין, ובהמשך גם בית חרושת למוצרי בניין טרומיים תחת אותו שם, שרבים ממוצריו שולבו בבניינים שנבנו בתל אביב וביפו עד סוף שנות ה-20. כקבלנים פעלו האחים רבות לבניין תל אביב והשכונות שקדמו לה. שניים מבניו, יוסף אליהו ויעקב (שהיה הגזבר הראשון של בנק אפ"ק ביפו), היו ממייסדי אחוזת בית. נכדו משה שלוש (בנו של יוסף אליהו) היה ראש העירייה השלישי של תל אביב, וכיהן בתפקיד במשך זמן קצר בשנת 1936 לפני שאולץ לוותר עליו בידי השלטונות הבריטיים לטובת ישראל רוקח.
רבי אהרן שלוש נפטר בי"ט בניסן תר"פ, בגיל 79, ונקבר לצד אשתו בבית הקברות טרומפלדור.
לקריאה נוספת

אהרן שלוש, מגאלאבייה לכובע טמבל, הוצאת המחבר, 1991 (קריאת הספר בתצוגה מלאה באתר "גוגל ספרים" )
יוסף אליהו שלוש, פרשת חיי, הוצאת בבל, 2005 (1931)
יובל כספי (עורך), שלוש - משפחה אחת, בית אחד, קטלוג תערוכה, 2004
צבי אברהם פומרוק, שלוש, התל אביבי הראשון, הוצאת כרמל, 2007
אביתר שלוש (עורך), שלוש בתל אביב, חוברת מזכרת מכנס צאצאי אהרן שלוש ה'תש"ע, 2009
אולגה טוקרצ'וק,(מתרגמת: מרים בורנשטיין), ספרי יעקב, הוצאת כרמל, 2020