stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון אליוט גרדינר

| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1943 (בן 81) פונטמל מגנה, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  John Eliot Gardiner 
 מוקד פעילות:  אנגליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1964 
 מקום לימודים:  קינגס קולג', קינגס קולג' לונדון, בית הספר בריאנסטון 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית, צרפתית 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 פרסים והוקרה:  מדליית באך (2005)  פרס בך של האקדמיה המלכותית למוזיקה (2008)  פרס הנדל (2001)  דוקטור לשם כבוד מהקולג' המלכותי למוזיקה (2017)  פרס אקו קלאסיק למנצח השנה (1995)  פרס רוברט שומאן של צוויקאו (2001)  פרס לאוני סונינג למוזיקה (2005)  צלב ההצטיינות של מסדר ההצטיינות של סקסוניה התחתונה (20 באפריל 1990)  Knight Bachelor  אביר בלגיון הכבוד  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  מפקד מסדר האמנויות והספרות  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
סר ג'ון אליוט גרדינר (באנגלית: Sir John Eliot Gardiner; נולד ב-20 באפריל 1943 בפונטמל, דורסט, אנגליה) הוא מנצח בריטי בולט. התפרסם ביותר בניצוח על מוזיקת בארוק בכלים אותנטיים.
לגרדינר יש יותר מ-250 הקלטות. הוא ייסד את מקהלת מונטוורדי ואת סולני הבארוק האנגליים. רשימת הקלטותיו מקיפה יצירות החל מקלאודיו מונטוורדי וכלה בבנג'מין בריטן וכוללת, מלבד מוזיקה עתיקה ומוזיקת בארוק, שבהן הוא נודע ביותר, גם מגוון רחב מן התקופה הקלאסית במוזיקה ומן המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית. בין היצירות שהקליט תשע הסימפוניות של בטהובן, "קללת פאוסט" של ברליוז ו"פלסטף" של ורדי. כמנצח אורח הופיע גרדינר עם כמה מן התזמורות הראשונות בחשיבותן בעולם, ביניהן תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת קליבלנד, תזמורת הקונצרטחבאו והפילהרמונית של וינה.
חיים וקריירה

התנסותו הראשונה של גרדינר במוזיקה הייתה בעיקר בשירה עם משפחתו ובמקהלת הכנסייה של עיר הולדתו. בהמשך ללימודי מוזיקה בכוחות עצמו ולנגינה בכינור, החל ללמוד ניצוח בגיל 15. לאחר סיום לימודיו התיכוניים, למד היסטוריה, ערבית וספרדית של ימי הביניים בקינג'ס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופת לימודיו לתואר ראשון בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', החל בקריירה של מנצח בביצוע Vespro della Beata Vergine של קלאודיו מונטוורדי משנת 1610, בקפלת קינגס קולג', ב-5 במרץ 1964. ביצוע זה הוביל, או מילא תפקיד חשוב, בייסוד מקהלת מונטוורדי, שעמה הופיע לראשונה בלונדון, בויגמור הול בשנת 1966.
בתקופת לימודיו בקיימברידג' ניצח גרדינר על זמרי אוקספורד וקיימברידג' במסע קונצרטים במזרח התיכון.
אחרי קבלת תואר מוסמך בהיסטוריה, המשיך גרדינר בלימודי המוזיקה בקינג'ס קולג' לונדון אצל תרסטון דארט ובפריז אצל נדיה בולאנז'ה, שהמוזיקה שלה השפיעה עליו מגיל צעיר מאוד. ב-1968 ייסד את תזמורת מונטוורדי. ששינתה את שמה, עם המעבר מכלי נגינה מודרניים לכלים אותנטיים בשנת 1977, לסולני הבארוק האנגליים.
בשנת 1969 ניצח גרדינר לראשונה על אופרה, בביצוע חליל הקסם מאת מוצרט באופרה הלאומית האנגלית. כעבור ארבע שנים, ב-1973, הופיע לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בניצוח על איפיגניה בטאוריס של גלוק. "סולני הבארוק האנגליים" הופיעו עמו לראשונה באופרה בשנת 1977, בפסטיבל למוזיקה עתיקה של אינסברוק, בביצוע אותנטי של אציס וגלתיאה מאת הנדל. הופעתו הראשונה בארצות הברית הייתה בשנת 1979, כאשר ניצח על התזמורת הסימפונית של דאלאס. משנת 1980 עד 1983 כיהן כמנצח הראשי של תזמורת הרדיו של ונקובר בקנדה.
גרדינר נודע בהימנעותו מביצוע המוזיקה של ריכרד וגנר: "אני באמת מתעב את וגנר - כל מה שהוא מייצג - ואני אפילו לא מאוד אוהב את המוזיקה שלו".
בשנת 2024 פוטר ג'ון אליוט גרדינר מסולני הבארוק האנגליים וממקהלת מונטוורדי על כך שהכה לזמר בס במהלך הופעה.
משפחה

גרדינר היה נשוי לכנרת אליזבת וילקוק משנת 1981 עד 1997; נולדו להם שלוש בנות. בשנת
2001 נשא לאישה את איזבלה דה סאבאטה, נכדתו של המנצח ויקטור דה סאבאטה. בזמנו הפנוי, גרדינר מנהל בצפון דורסט חווה אורגנית, שהקים דודו-זקנו, המלחין הנרי בלפור גרדינר.
הערות שוליים

↑  Peter Quantrill, ריאיון עם ג'ון אליוט גרדינר במגזין גראמופון, באתר Gramophone, ‏אוקטובר 2008
↑  81-year-old conductor sacked following assault allegation, euronews, ‏2024-07-25 (באנגלית)
| זוכי פרס לאוני סונינג למוזיקה |
| --- | --- | --- |
| 1959–1980 | איגור סטרווינסקי (1959) • ליאונרד ברנשטיין (1965) • בירגיט נילסון (1966) • ויטולד לוטוסלבסקי (1967) • בנג'מין בריטן (1968) • בוריס כריסטוף (1969) • סרג'יו צ'ליבידאקה (1970) • ארתור רובינשטיין (1971) • יהודי מנוחין (1972) • דמיטרי שוסטקוביץ' (1973) • אנדרס סגוביה (1974) • דיטריך פישר-דיסקאו (1975) • מוגנס וולדיקה (1976) • אוליבייה מסייאן (1977) • ז'אן-פייר רמפל (1978) • ג'נט בייקר (1979) • מארי-קלייר אליין (1980) |  |
| 1981–2000 | מסטיסלב רוסטרופוביץ' (1981) • אייזק שטרן (1982) • רפאל קובליק (1983) • מיילס דייוויס (1984) • פייר בולז (1985) • סביאטוסלב ריכטר (1986) • היינץ הוליגר (1987) • פטר שרייר (1988) • גדעון קרמר (1989) • ג'רג' ליגטי (1990) • אריק אריקסון (1991) • גאורג שולטי (1992) • ניקולאוס הרנונקור (1993) • כריסטיאן צימרמן (1994) • יורי בשמט (1995) • פר נירגארד (1996) • אנדראש שיף (1997) • הילדגארד בהרנס (1998) • סופיה גוביידולינה (1999) • מיכלה פטרי (2000) |  |
| 2001–2020 | אן-סופי מוטר (2001) • אלפרד ברנדל (2002) • ג'רג' קורטג (2003) • קית' ג'ארט (2004) • ג'ון אליוט גרדינר (2005) • יו-יו מה (2006) • לארס אולריק מורטנסן (2007) • ארוו פרט (2008) • דניאל בארנבוים (2009) • צ'צ'יליה ברטולי (2010) • קאייה סאאריאהו (2011) • ז'ורדי סאוואל (2012) • סיימון ראטל (2013) • מרטין פרוסט (2014) • תומאס אדס (2015) • הרברט בלומסטדט (2016) • לאונידס קבקוס (2017) • מאריס יאנסונס (2018) • הנס אברהמסן (2019) • ברברה האניגן (2020) |  |
| 2021 ואילך | אנסוק צ'ין (2021) • פייר לורן איימארד (2022) • אוולין גלני (2023) • עמנואל פהו (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313824605171  PLWABN: 9810677418905606  BIBSYS: 99067343  BNE: XX1017903  BnF: cb13894305b (data)  CANTIC: a12184251  CiNii: DA08195377  GND: 123592704  ICCU: RAVV090564  ISNI: 0000 0001 2103 9156  LCCN: n81015373  LNB: 000100447  MusicBrainz: eb4fb6c3-f8e5-4923-aea9-436fcf3cf2c0  NKC: js20020122049  NTA: 070142378  SELIBR: 280365  SNAC: w66t0t1b  SUDOC: 079000169  Trove: 1205787  VIAF: 113713740   WorldCat (עם VIAF): 113713740
אוגוסט מקה

ערך זה עוסק בסופר ומחזאי צרפתי. אם התכוונתם לצייר גרמני, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1813 פריז, הקיסרות הראשונה 
 פטירה:  8 בינואר 1888 (בגיל 74) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 תקופת הפעילות:  מ-1830 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 
אוגוסט מקה (בצרפתית: Auguste Maquet;‏ 13 בספטמבר 1813 – 8 בינואר 1888) היה סופר ומחזאי צרפתי, שנודע במיוחד כיוצר משותף עם אלכסנדר דיומא האב ומשום כך גם כונה "דיומא האחר" בסרט עם אותו שם.
קורות חייו

מקה נולד בפריז, צרפת ולמד בתיכון שרל הגדול עד גיל 18 כאשר התמנה למורה להיסטוריה באותו בית ספר. הוא החל ללמוד ספרות באוניברסיטה ב-1832, אך עזב ב-1835 למען קריירה של סופר. הוא החל לפרסם בעיתוני התקופה סיפורים ושירים.
מקה הכיר ב-1838 את אלכסנדר דיומא האב ונתן לו את סיפורו Le Bonhomme Buvat, שלא הצליח לפרסם ודיומא פרסם אותו בשם Le Chevalier d'Harmental ובכך התחיל שיתוף הפעולה בין שני הסופרים.
מיצירותיו > מספריו בשיתוף עם אלכסנדר דיומא האב

טרילוגיית ד'ארטניאן שכוללת את:
1844 Les Trois Mousquetaires (שלושת המוסקטרים), תורגם על ידי אריה ענבי והופיע בהוצאת הספרייה הקטנה. מהדורה נוספת של אותו ספר הופיעה בהוצאת רמדור. המלחין האיטלקי ג'וזפה סיניקו כתב בשנת 1859 אופרה בשם "המוסקטרים" על פי הספר.
1845 Vingt ans après (אחרי עשרים שנה) (המשך של שלושת המוסקטרים) הופיע בישראל בשם ארבעת המוסקטרים בתרגומו של אריה ענבי בהוצאת הספרייה הקטנה. הופיע גם תחת השם מקץ עשרים שנה בהוצאת ניומן (1953), ותחת השם הרפתקאות המוסקטרים אחרי עשרים שנה בתרגומו של מיכה פרנקל בהוצאת זמורה ביתן, (2001).
1848 עד 1850 Le Vicomte de Bragelonne (הוויקונט דה בראז'לון), (המשך של ארבעת המוסקטרים) הכולל בחלק הרביעי גם את האיש במסכת הברזל , תורגם על ידי רפאל אלגד והופיע בשנת 1968 בהוצאת יהושע צ'צ'יק.
טרילוגיית בית ולואה שכוללת את:
1845 La Reine Margot (המלכה מרגו), רומן היסטורי העוסק בטבח ליל ברתולומאוס הקדוש ובתולדותיו ומלחמותיו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
1845 La dame de Monsoreau (גבירת מונסורו), רומן היסטורי רחב יריעה על תקופת מלחמות הדת בצרפת.
1847 Les Quarante-Cinq (הארבעים וחמישה), רומן היסטורי העוסק בסכסוכים שבין הליגה הקתולית ובין אנרי השלישי, מלך צרפת.
1844 Le Comte de Monte-Cristo (הרוזן ממונטה קריסטו), תורגם על ידי יוסף כרוסט והופיע בשנת 1959 בהוצאת מ. מזרחי. מהדורה נוספת של אותו ספר הופיעה בהוצאת כתר.
1844 La Fille du régent (בת העוצר)
1845 La Guerre des femmes (מלחמת הנשים)
1845 Le Chevalier de Maison-Rouge (האביר מהבית האדום)
1847 Le Bâtard de Mauléon
1848 Les Mémoires d'un Médecin:Joseph Balsamo (זכרונותיו של רופא:יוסף בלסמו)
1850 Le Collier de la reine (ענק המלכה)
1850 La Tulipe noire (החבצלת השחורה), תורגם על ידי י. שנהר והופיע בשנת 1961 בהוצאת י' שרברק. מהדורה של אותו ספר בשם הצבעוני השחור הופיעה בהוצאת כתר.
1852 Olympe de Clèves (אולימפ דה קלבס)
1853 Ange Pitou (אנג'ה פיטו)
1853 Ingénue
מיצירותיו > ספרים אחרים

1832 De La Fontaine comparé comme fabuliste à Ésope et à Phèdre (השוואה של ז'אן דה לה פונטן עם מחבר המשלים איזופוס ופדרה)
1843 Le Beau d'Angennes
1844 Deux Trahisons (שתי בגידות)
1844 Histoire de la Bastille (תולדות בסטיליה)
1852 Le Comte de Lavernie (הרוזן דה לאוורני)
1854 La Chute de Satan (נפילת השטן)
1854 - 1855 La Belle Gabrielle (גבריאל היפה)
1857 Dettes de cœur (חובות הלב)
1857 La Maison du baigneur (בית האופה)
1858 La Rose blanche (הוורד הלבן)
1858 L'Envers et l'Endroit, épisode de la fin du règne de Louis XIV
1862 Les Vertes Feuilles (העלים הירוקים)
1883 Paris sous Louis XIV. Monuments et vues (פריז תחת לואי ה-14. אנדרטות ונופים)
מיצירותיו > ממחזותיו שנכתבו יחד עם אלכסנדר דיומא האב

1845 Les Trois Mousquetaires (שלושת המוסקטרים), מחזה ב-5 מערכות.
1847 La Reine Margot (המלכה מרגו), מחזה ב-5 מערכות ו-16 סצנות
1847 Le Chevalier de Maison-Rouge (האביר מהבית האדום), מחזה ב-5 מערכות ו-12 סצנות
1848 Le Comte de Monte-Cristo (הרוזן ממונטה קריסטו), מחזה ב-5 מערכות
1848 Catilina (קאטילינה), מחזה ב-5 מערכות ו-7 סצנות.
1849 La Jeunesse des Mousquetaires (נעורי המוסקטרים), מחזה ב-5 מערכות ו-12 סצנות
1849 Le Chevalier d'Harmental (האביר ד'ארמנטל), מחזה ב-5 מערכות ו-10 סצנות
1849 La Guerre des femmes (מלחמת הנשים), מחזה ב-5 מערכות ו-10 סצנות
1850 Urbain Grandier (אורבן גרנדייה), מחזה ב-5 מערכות
1851 Le Comte de Morcef (הרוזן דה מורסף), דרמה ב-5 מערכות ו-10 סצנות
1851 Villefort (וילפורט), מחזה ב-5 מערכות ו-6 סצנות
1851 Le Vampire (הוומפיר)
1860 La Dame de Monsoreau (הגבירה ממונסורו), מחזה ב-5 מערכות
מיצירותיו > ממחזותיו האחרים

1851 Valéria (ולריה), מחזה מחורז ב-5 מערכות, בשותפות עם ז'ול לאקרוא
1852 Le Château de Grantier (טירת דה גרנטייה)
1952 La Chambre rouge (החדר האדום) בשותפות עם תאודור אן
1853 La Fronde (הפרונד), בשותפות עם ז'ול לאקרוא
1854 Le Comte de Lavernie (הרוזן דה לברנייה)
1854 L'Enfant du régiment (ילד הרגימנט), בשותפות עם תאודור אן
1857 La Belle Gabrielle (גבריאל היפה)
1859 Dettes de cœur (חובות הלב)
1864 La Maison du baigneur (בית האופה)
1865 Le Hussard de Bercheny (ההוסרים של ברשני)
ג'פרי (מכונית)

| --- | --- |

Jeffery
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Thomas B. Jeffery Company
 שנות ייצור:  1910–1917
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 משקל:  860 ק"ג (דגם L Rambler)  680 ק"ג (דגם K Rambler)
 מפרט טכני
 מנוע:  2 צילינדרים המפיק 14 כ"ס (מנוע מקורר מים)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות
דגם ג'פרי שנת 1915
ג'פרי (באנגלית: Jeffery) היא מכונית בתצורת קבריולה, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האמריקאית Thomas B. Jeffery Company בין השנים 1904–1917.
היסטוריה

יצרנית הרכב האמריקאית Rambler נוסדה על ידי Thomas B. Jeffery ובנו Charles T. Jeffery בקנושה, מדינת ויסקונסין בשנת 1902.
עם מותו של "Thomas B. Jeffery" בשנת 1910, שינה בנו את שם החברה ל-Thomas B. Jeffery Company, ובשנת 1917 מכר את החברה לCharles Williams Nash. החברה הייתה קרויה "Nash Motors", ומשנת 1937 "Nash-Kelvinator Corporation".
בשנת 1954 שם החברה שונה ל"American Motors Corporation (AMC)". בשנת 1987 החברה נקנתה על ידי קונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר.
משנת 1904 ייצרה חברת "רמבלר" את הדגמים : L Rambler ו- K Rambler.
מחירו של דגם "L Rambler" עמד על 1,350 דולר.
מחירו של דגם "K Rambler" עמד על 1,200 דולר.
דגמים

"L Rambler"
"K Rambler"
ג'פרי קוואד
לקריאה נוספת

"ג'פרי (מכונית)" (wisconsinhistory.org/turningpoints/search)
הערות שוליים

↑  "ג'פרי (מכונית)" oldcarsweekly
↑  דגמי מכוניות ג'פרי american-automobiles
↑  תומאס ג'פרי hemmings.com/magazine
ג'פרי אנטוקה

ג'פרי אנטוקה-פולה (באנגלית: Jeffrey Ntuka-Pule;‏ 10 במאי 1985 – 21 בינואר 2012) היה כדורגלן דרום אפריקאי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים

אנטוקה הצטרף בשנת 2003 למחלקת הנוער של צ'לסי, והושאל במשך חמש שנים לווסטרלו מליגת העל הבלגית, במדיה ערך 93 הופעות ליגה והבקיע ששה שערים.
ב-15 בינואר 2009 חתם אנטוקה בקייזר צ'יפס מליגת העל הדרום-אפריקאית, וקבוצתו האחרונה הייתה סופרספורט יונייטד, גם היא מליגת העל הדרום-אפריקאית, ממנה שוחרר בחודש יולי 2011.
קריירה בינלאומית

ב-18 באוגוסט 2004 ערך אנטוקה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דרום אפריקה, בניצחון 0–2 על נבחרת תוניסיה במשחק ידידות. בסך הכל ערך חמש הופעות במדי הנבחרת.
מותו

ב-21 בינואר 2012, בשעות הבוקר המוקדמות, נרצח אנטוקה בדקירות. רוצחו, אפריל ג'או, נידון בחודש נובמבר 2013 ל-12 שנות מאסר.
הערות שוליים

1 2  Jeffrey Ntuka stabbed to death in South Africa באתר BBC, ‏ 21 בינואר 2012 (באנגלית)
↑  Ntuka's killer jailed באתר Kickoff, ‏ 25 בנובמבר 2013 (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'פרי אנטוקה".
ג'ון אליס מרטינו

ג'ון אליס מרטינו (באנגלית: John Ellis Martineau;‏ 2 בדצמבר 1873 –  6 במרץ 1937) היה פוליטיקאי ושופט מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-28. לאחר מכן ועד מותו הוא כיהן כשופט בבית המשפט הפדרלי של מחוז מזרח ארקנסו. תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימן השיטפון הגדול של 1927 (אנ') בנהר המיסיסיפי, כשהוא שימש כנשיא הוועדה התלת-מדינתית לשיטפון.
ראשית חייו

ג'ון אליס מרטינו נולד במחוז קליי שבמיזורי כבנם של שרה הטי למב וגרגורי מרטינו, חוואי שהגיע לשם זמן קצר קודם לכן מקוויבק, קנדה. ב-1896 קיבל מרטינו תואר בוגר אוניברסיטה מהאוניברסיטה התעשייתית של ארקנסו (כיום אוניברסיטת ארקנסו), וב-1899 תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של האוניברסיטה. באותה שנה הוא החל לעסוק בעריכת דין בליטל רוק. בשנים 1903–1905 שימש מרטינו כחבר בבית הנבחרים של ארקנסו. בשנים 1907–1927 הוא כיהן כשופט בבית משפט לדיני היושר (Court of Chancery) של המחוז השיפוטי הראשון של ארקנסו.
בעת שישב על כס השיפוט, הוציא מרטינו צו הביאס קורפוס לנאשמים במשפטים בעקבות טבח איליין (אנ') במחוז פיליפס שבמזרח ארקנסו. אף על פי שמאוחר יותר ביטל בית המשפט העליון של ארקנסו את הצו, הוא אפשר לנאשמים מספיק זמן כדי להימנע מהוצאה להורג ולקבל סעד מבית משפט פדרלי. פסקי הדין שקבעו שהם אשמים נהפכו בסופו של דבר על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "מור נגד דמפסי" (Moore v. Dempsey).
מושל ארקנסו

ב-1924 התמודד מרטינו ללא הצלחה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ארקנסו. ב-1926 הוא ניצח בבחירות המקדימות את המושל המכהן טום טרל, ובבחירות הכלליות את מועמד המפלגה הרפובליקנית דרו באוורס. מרטינו זכה ב-76.5 אחוזים מהקולות מול 23.6 אחוזים שקיבל באוורס.
מרטינו היה מושל ארקנסו הראשון שנאום ההשבעה שלו שודר ברדיו. בתקופת כהונתו הוקמה מועצת הגמלאות לותיקי צבא הקונפדרציה, ואושר סיוע המדינה לערים לסלילת כבישים במסגרת תוכנית הכבישים של מרטינו. מרטינו נאלץ לטפל במשבר כאשר אירע השיטפון הגדול של 1927 (אנ') ונהר המיסיסיפי עלה על גדותיו ומימיו כיסו 13 אחוזים משטח המדינה. בעקבות השיטפון, מונה מרטינו כיושב ראש הוועדה התלת-מדינתית לטיפול בשיטפון. במאי 1927 שיגר מרטינו את המשמר הלאומי בתגובה למעשה לינץ' נגד אסיר אפרו-אמריקאי על ידי המון של 2,000 עד 5,000 איש בליטל רוק. מרטינו קנה לעצמו מוניטין של פוליטיקאי הגון, ישר ופרוגרסיבי. תפקודו בפוליטיקה המדיניתית ובניהול יעיל של מצבי משבר העלה עוד יותר את המוניטין שלו כאחד ממושלי ארקנסו הטובים ביותר והוא זכה לתשומת לב ברמה הלאומית.
שופט פדרלי

ב-2 במרץ 1928 מינה הנשיא קלווין קולידג' את מרטינו כשופט בבית המשפט הפדרלי של מחוז מזרח ארקנסו, למושב שהתפנה בעקבות פטירתו של השופט ג'ייקוב טרייבר. המינוי אושר עוד באותו יום על ידי הסנאט של ארצות הברית. ג'ון אליס מרטינו כיהן על כס השיפוט עד לפטירתו ב-6 במרץ 1937. הוא נטמן בבית הקברות רוזלון שבליטל רוק.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 89.
ג'ון אלטון (צייר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בנובמבר 1925 לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 פטירה:  8 בפברואר 1969 (בגיל 43) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות שונארד  מכללת אוטיס לעיצוב ואמנות  המכללה למרכז אמנות העיצוב 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט 
 בן או בת זוג:  בבס אלטון 
 
ג'ון אלטון (באנגלית: John Altoon; ‏  5 בנובמבר 1925 – 8 בפברואר 1969) היה אמן אמריקאי. נולד בלוס אנג'לס להורים מהגרים מארמניה, מ-1947 עד 1949 למד במכון לאמנות אוטיס, מ-1947 עד 1950 למד גם במכללה לעיצוב מרכז האמנות בלוס אנג'לס, וב-1950 במכון לאמנות צ'וינארד. אלטון הייתה דמות בולטת בעולם האמנות של לוס אנג'לס בשנות ה-50 וה-60. תערוכות של עבודותיו נערכו במוזיאון לאמנות עכשווית סן דייגו, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, ניו יורק, גלריית קורקורן, וושינגטון הבירה, מוזיאוני האמנויות היפות של סן פרנסיסקו, מוזיאון בקסטר, פסדינה, ומוזיאון מחוז לוס אנג'לס אומנות.
יצירה

עבודתו של אלטון הושפעה מתנועת האקספרסיוניזם המופשט אף שהוא ידוע בעיקר בשל רישומיו הפיגורטיביים משנות ה-60, כפי שמתארת לאה אולמן "אוצר מילים של צורות פיגורטיביות, בוטניות וביולוגיות במעורפל שהוא רדף עד מותו". היה חלק מ"קבוצת Ferus" של אמנים שנקראו כך, בעקבות שיוכם לגלריה Ferus שפעלה בלוס אנג'לס בשנים 1957–1966. חלק מהאמנים האחרים הנכללים בקבוצה זו הם אדוארד קיינהולץ, לארי בל, רוברט ארווין, ואחרים. אמני Ferus אמרו שאלטון היה הכי ידידותי מכולם ואהבו אותו. הוא יכול היה להקסים כל אחד.
אלטון, במהלך שנותיו בגלריית Ferus, יצר את סדרת Ocean Park שתיארה אזור סביב עיירות החוף של ונציה וסנטה מוניקה בקליפורניה.הסדרה הייתה 18 ציורים וכן כמה עבודות שהוא עשה על נייר. הפשטת הטבע על הבד שלו על ידי דחיפה דרך גישה ספונטנית, ביומורפית ביד חופשית[5] מביעה את הפרשנות שלו לסביבת החוף.
יצירה > בריאות נפשית

לאה אולמן מתארת את חייו במאמר מ-1999 ב-Art in America, "עם אישיותו המוגזמת והעוצמה הפזיזה שלו, אלטון התבלט בסצנת האמנות של לוס אנג'לס של שנות ה-50 וה-60.
אלטון אובחן כחולה בסכיזופרניה בשנות ה-30 המאוחרות לחייו ולקה בהתקפי דיכאון ופרנויה. בתחילת שנות ה-60 הוא הפך למטופל של ד"ר מילטון וקסלר פסיכואנליטיקאי בולט שהחזיר לו את יכולת העבודה ומאז ועד מותו הפכו לשנים הפוריות והיציבות ביותר בחייו. הוא "נשלט על ידי שדים אמיתיים", אמר לארי בל.
אירווינג בלום, שותף בגלריה Ferus, נזכר: "אם הגלריה הייתה הכי קרובה ברוחה לאדם בודד, האדם הזה היה ג'ון אלטון - אהוב מאוד, מתריס, רומנטי, שאפתן מאוד - ומעט מטורף." המאבק של אלטון. עם מחלת נפש, אישיותו הגדולה, האפלה והחסונה ומותו המוקדם מהתקף לב בגיל 44, הגדירו את מורשתו, אפילו יותר מאמנותו עצמה".
חיים אישיים

אלטון היה נשוי לשחקנית פיי ספרד מ-1959 עד 1962. הוא היה נשוי לרוברטה ("באבס") לונין מ-1966 ועד מותו ב-1969.
הערות שוליים

↑  David B. Griffiths, Beach and Temple: Outsider Poets and Artists of Western America, 1953-1995, International Scholars Publications, 1998, ISBN 978-1-57309-311-8. (באנגלית)
↑  Ollman, Leah (February 1999). "Altoon: Beyond the Aura – Works of John Altoon". Art in America.
↑  Ocean Park Series - Pacific Standard Time at the Getty, Pacific Standard Time at the Getty (באנגלית אמריקאית)
↑  Krull, Craig (1996). Photographing the L.A;. Art Scene 1955–1975. Santa Monica: Smart Art Press. p. 5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 14038068  GND: 119213486  ISNI: 0000 0000 8159 6432  LCCN: n84078374  MusicBrainz: cb31314d-5841-43f3-9ea1-6a70bf18b886  RKD: 1411  SNAC: w63t9htd  SUDOC: 185051324  ULAN: 500019079  VIAF: 79414827   WorldCat (עם VIAF): 79414827 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'ון אלטון (צייר)".
אוגוסט פרידריך קראנץ

| --- | --- |

דיוקן של קראנץ (1780)
 לידה:  26 בספטמבר 1737 מארביץ
 פטירה:  19 באוקטובר 1801 (בגיל 64) ברלין
 מדינה:  גרמניה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 יצירות בולטות:  החיפוש אחר האור והצדק
 
אוגוסט פרידריך קראנץ (בגרמנית: August Friedrich Cranz, נולד ב-26 בספטמבר 1737 במארביץ ליד גוז'וב ויילקופולסקי; נפטר בברלין 19 באוקטובר 1801) היה סופר גרמני.
ביוגרפיה

נולד בגרמניה ב-1737. אביו היה מטיף לותרני. הוא למד תאולוגיה ומשפטים באוניברסיטת האלי . וב-1772 כשהיה בגיל 35, מונה למורה של משפת האצולה סולמס(גר') בברלין. בהמלצתם, הוא הפך מאוחר יותר ליועץ לענייני מלחמה ומיסים בקלווה, אך הודח בגלל אי-סדרים.
ב-1773 החל לשמש כעורך של השבועון Der Freund der Wahrheit und des Vergnügens am Niederrhein, שיצא לאור בעיר קלווה על ידי יוהאן גוטליב ברשטכר.
ב-1781 פרסם חוברת בשם Ueber den Mißbrauch der geistlichen Macht oder der weltlichen Herrschaft in Glaubenssachen שעסקה בפרשת החרמתו של נתנאל פוזנר בהמבורג על יד הרב רפאל הכהן כ"ץ. ב-1782 הוציא את החלק השני של החוברת שעסק בדרשת הרב דוד טבל בן נתן נטע מליסא נגד נפתלי הרץ וייזל וחיבורו דברי שלום ואמת.
באותה השנה הוא פרסם את החוברת Das Forschen nach Licht und Recht in einem ("החיפוש אחר האור והצדק") החוברת נכתבה כתגובה לדברי משה מנדלסון, בהקדמתו לספר "תשועת ישראל" של מנשה בן ישראל. את החוברת פרסם קראנץ באנונימיות. מנדלסון, שסבר בתחילה שהיא נכתבה על ידי יוסף פון זוננפלס – פרופסור יהודי מומר בעל מעמד בשלטון האוסטרי – ראה צורך להגיב עליה באופן יסודי, וכתגובה חיבר את ספרו "ירושלים".
בשנים 1779 עד 1784 התגורר בברלין ולאחר מכן עבר להמבורג, ככל הנראה כדי להתחמק מנושיו. בהמבורג התחתן אך נישואיו הסתיימו עד מהרה בגירושין, והוא מת נטוש ועני.
כתביו

Ueber den Mißbrauch der geistlichen Macht oder der weltlichen Herrschaft in Glaubenssachen (על ניצול לרעה של כוח רוחני או סמכות חילונית בענייני אמונה). חלק א' ברלין 1781, חלק ב' ברלין 1782
Das Forschen nach Licht und Recht in einem Schreiben an Herrn Moses Mendelssohn auf Veranlassung seiner merkwürdigen Vorrede zu Manasseh Ben Israel (החיפוש אחר האור והצדק מכתב למר משה מנדלסון לרגל הקדמתו המוזרה למנשה בן ישראל) ברלין 1782. עותק דיגיטלי
הערות שוליים

↑  זאב לוי, "היהודי הנסבל" שהיה לנביא הנאורות בגרמניה, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260077805171  PLWABN: 9810682572005606  GND: 11941340X  ISNI: 0000 0000 6677 0009  LCCN: n88658122  NKC: mzk2009528399  NTA: 238352722  VIAF: 42647852   WorldCat (עם VIAF): 42647852
גלוק 19

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אקדח
 נגזרות:  גלוק 19C
 מדינה מייצרת:  אוסטריה אוסטריה, ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  גלוק
 מידע טכני
 קליבר:  9x19 מ"מ פרבלום
 פעולה:  חצי-אוטומטי
 חירוק קנה:  פוליגונלי משושה
 הזנה:  מחסנית (15 כדורים בדגם הרגיל)
 כוונות:  153 מ"מ
 אורך כולל:  174 מ"מ
 אורך קנה:  102 מ"מ
 משקל ריק:  595 גרם
 משקל מלא:  850 גרם
גלוק 19 הוא אקדח שעוצב ופותח על ידי חברת גלוק האוסטרית, שהחלה לפתחו ב־1988. קוטר האקדח 9 מ"מ. דגם זה הוא למעשה גרסה מוקטנת של דגם גלוק 17 של אותו יצרן, והוא מכונה על ידי היצרן גרסת ה-"קומפקט" בסדרת אקדחי ה-9 מ"מ של גלוק.
גלוק 19 משמש כוחות ביטחון ברחבי העולם, והוא מאוד נפוץ בתור אקדח להגנה עצמית. ארגונים רבים  שבוחרים להשתמש בגלוק 17 משתמשים בדגם ה 19 כאלטרנטיבה עבור אנשים בעלי כפות ידיים קטנות יותר - מכיוון שהגלוק 19 קטן ממדים לעומת גלוק 17, ידית האחיזה קצרה ב-12 מ"מ והמחסנית הסטנדרטית מכילה 15 כדורים בגלוק 19 לעומת 17 כדורים בגלוק 17, מה שמשפר את נוחות הנשיאה ואת יכולת ההסלקה, תוך שימור ביצועים של אקדח שירות. עם זאת, המחסניות של דגמי גלוק 17 ו-18 מתאימות גם לגלוק 19.
סקירה טכנית

ממדי האקדח הם: אורך כולל 174 מ"מ, אורך קנה 102 מ"מ, גובה 127 מ"מ ורוחב 30 מ"מ. משקלו ללא מחסנית 595 גרם ועם מחסנית סטנדרטית 850 גרם.
המחסנית הסטנדרטית מכילה 15 כדורים אך ניתן להזין מחסניות גדולות יותר המתאימות לסדרת אקדחי ה-9 מ"מ של גלוק אשר מכילות 17, 19 ו-33 כדורים.
לגלוק 19, כמו לכל אקדחי גלוק, יש שלושה מנגנוני בטיחות נפרדים. אלו כוללים פין נעילת הדק שהוא חלק אינטגרלי מההדק, ויש ללחוץ ביחד עם ההדק על מנת לאפשר ירי, פין הגנה במנגנון הנקירה שמונע מה-striker (הרכיב שמכה בנוקר, בדומה לפטיש) להכות בנוקר אם ההדק לא נלחץ ומנגנון בטיחות למקרה נפילה של האקדח (עושה שימוש באותו פין הגנה המונע מה-striker להכות בנוקר). העדר נצרה חיצונית רגילה כסטנדרט משמעו שלחיצה על ההדק (כולל פין נעילת ההדק) תוביל לירייה, דבר שיצרנית האקדחים מפרסמת כיתרון לשימוש מיידי באקדח בשעת צורך.
כמו לכל דגמי גלוק, גם לגלוק 19 יש "מחוון כדור בקנה" המתבסס על מנגנון החולץ תרמילים, באנגלית "Chamber Indicator (LCI)" המחוון מאפשר לראות ולהרגיש (במישוש) אם קיים כדור בקנה.
דגמים בעלי ניצרה חיצונית פותחו במיוחד לצורך השתתפות במכרזים של ארגונים ממשלתיים  שדרשו זאת בתנאי המכרז, אך לא נמכרים לקהל הרחב
על הגלוק 19 ניתן להרכיב גם קנה עם הברגה שמאפשר הרכבת משתיק קול או מפצה סטייה חיצוני.