stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ודי קנטור
קורות חיים

קנטור, נכדה לזוג ניצולי שואה, נולדה למשפחה יהודית ברובע קווינס, בעיר ניו יורק וגדלה בלונג איילנד, ניו יורק. בנערותה עברה המשפחה לעיירה הולמדל (אנ'), ניו ג'רזי, שם סיימה את בית הספר התיכון (אנ'). קנטור סיימה את לימודיה בהצטיינות ב-אוניברסיטת קולומביה ב-1996. היא נבחרה לקבל את "מלגת דורות" בישראל בשנים 1996 עד 1997, למדה עברית ועבדה עם ארגונים ישראלים-פלסטינים במזרח ירושלים, ולאחר מכן שימשה כעמיתה בתוכנית האורבנית של העיר ניו יורק, בה המשתתפים עובדים במשך 9 חודשים בלשכת ראש העיר ובמשרדים סמוכים לו בבית העירייה. מיד לאחר מכן עברה לעבוד במגזין האינטרנטי סלייט, שם מונתה בשנת 1999 לעורכת התרבות.
הקריירה בניו יורק טיימס

בינואר 2003 התמנתה לעורכת מדור האמנות והפנאי של הניו יורק טיימס ונחשבה לאדם הצעיר ביותר אי פעם שניהל מדור בעיתון זה. בשנת 2004, בגיל 28, נבחרה להיכלל ברשימת ה-40 מתחת ל-40 של ניו יורק מטעם "הקריינס ניו יורק ביזנס" (אנ').
בשנת 2007 פנתה קנטור לסיקור פוליטיקה ב"טיימס", כולל הקמפיין לנשיאות ב-2008 והביוגרפיה של ברק אובמה. החל משנת 2007, היא כתבה כמה מהמאמרים המוקדמים ביותר על מישל אובמה, תפקידן של בנות אובמה בקריירה של אביהן, תפקיד ה-כדורסל בחיי הנשיא, יחסיו עם הכומר ג'רמיה רייט (אנ') והקריירה שלו כאדם פרופסור למשפט חוקתי. בסתיו 2009, היא הייתה שותפה לכתיבת סיפור שורשי העבדים של מישל אובמה וחיברה כתבת שער במגזין הניו יורק טיימס על הנישואים, עבורו ראיינה את הנשיא והגברת הראשונה בחדר הסגלגל.
בשנת 2012, עבודתה עם בני הזוג אובמה, הבשילה להוצאת הספר The Obamas. בספר זה קנטור נכנסה לעומק הבית הלבן ותיארה כיצד מנסים בני הזוג להתמודד עם התפקידים החדשים שלהם, לשנות את המדינה, לגדל ילדים, לשמור על חברויות ולהבין מה זה אומר להיות הנשיא והגברת הראשונה השחורים הראשונים של ארצות הברית. בוושינגטון פוסט כתבו שהספר הוא בין הספרים הטובים ביותר על הבית הלבן הזה, וספר רציני ומתחשב על הנשיאות המודרנית.
בשנת 2006, דיווחה קנטור על היעדר מקומות להנקת תינוקות בעבודה ובמקומות ציבוריים, ועל פער המעמדות בהנקה בעבודה. תחקיר זה היווה השראה ליצירת תחנות הנקה עצמאיות ראשונות, המותקנות כעת במאות שדות תעופה, אצטדיונים ובמקומות עבודה ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2013 היא דיווחה על היחס לנשים בוול סטריט ובכנסייה המורמונית, כמו גם על ניסיונותיו של בית הספר לעסקים באוניברסיטת הרווארד לשפר את יחסו לנשים. דיווח זה הוביל לדיון במגדר בבתי ספר לעסקים כמו גם בנושאי מעמד וכסף. בעקבות הפרסום, התנצל דיקן בית הספר לעסקים של הרווארד, ניטין נוהריה (אנ'), בפני כל הבוגרות על החוויות השליליות שחוו רבות מהן בהרווארד, והתחייב להגביר את מספר מקרי המבחן עם נשים הנושאות את דגל המאבק בנושא.
בשנת 2014 קנטור חקרה כיצד הטכנולוגיה משנה את מקום העבודה. מאמרהּ בניו יורק טיימס" "Working Anything but 9 to 5" מאוגוסט 2014, על בריסטה בחנות סטארבקס שהיא אם חד הורית שנאבקת לעמוד בלוח הזמנים שנקבע על ידי תוכנה אוטומטית, דִרבן את רשת הקפה לשנות את מדיניות התזמון של 130,000 עובדים ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2016, קנטור הייתה שותפה בכתיבת Refugees Welcome אחרי שבילתה 15 חודשים בתיאור כיצד אזרחים קנדיים יומיומיים אימצו עשרות אלפי פליטים סוריים. הסדרה זכתה לשבחים רבים מכל העולם, כולל מראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו, שכינה אותה "מופלאה ומאוד אנושית".
הקריירה בניו יורק טיימס > חשיפת פרשת הארווי וויינסטיין

קנטור ועמיתה בשם מייגן טוהיי ניהלו במשך חודשים תחקיר מקיף ומפורט על מי שהתברר כמטריד מינית כפייתי ואף אנס, הבמאי ומפיק הסרטים הארווי ויינסטיין, מי שהיה אחד האנשים החזקים בהוליווד. הן תיארו כיצד היה מזמין עוֹבדות הפקה ושחקניות לפגישות כביכול עסקיות בבתי מלון, ובמקום זאת היה קורא להן לחדרו, שם היה מקבל את פניהן בחלוק או בעירום, מבקש עיסויים או מזמין אותן להיכנס אִתו לאמבטיה. הן תיארו גם כיצד השתמש בכוחו להשתיק את מעשיו באמצעות מערכת משוכללת של שיתוף פעולה עם עוזרים - שארגנו את הפגישות; מנהלים - שמצאו סוכנים או עבודות לשחקניות המוטרדות; ועורכי דין - שהחתימו את חלקן על הסכמי סודיות.
במשך שלושה עשורים הטריד וויינסטיין מעל 100 נשים, מבלי שהדבר ייפגע בקריירה הגדולה שלו כבמאי ומפיק סרטים הוליוודי, שסרטיו זכו ב-81 פרסי אוסקר בתחומים שונים, והוא עצמו קיבל תואר כבוד מהכתר הבריטי והפך למיליונר. התחקיר כלל עדויות לציטוט של עוֹבדוֹת רבות, שחקניות צעירות ואף כוכבות מפורסמות כמו: אנג'לינה ג'ולי, גווינת' פאלטרו, אשלי ג'אד ורוזנה ארקט.
ב-5 אוקטובר 2017 חשפו קנטור וטוהיי את התחקיר בעיתון הניו-יורק טיימס.
ריץ' לורי (אנ'), עורך הנשיונל ריוויו, כינה את תחקיר ויינשטיין של קנטור וטוהיי "היצירה העיתונאית המשפיעה ביותר שאני זוכר. זה שינה את המדינה הזו באופן מיידי".
הקריירה בניו יורק טיימס > חשיפת פרשת הארווי וויינסטיין > תוצאות משמעותיות של החשיפה

אחרי ניסיונות דחייה רבים של פרקליטיו של הארווי וויינסטיין, הסתיים משפטו בגזר דין שפורסם ב-11 מרץ 2020 ואשר דן אותו ל-23 שנות מאסר.
ב-20 דצמבר 2022 הורשע וויינסטין במשפט נוסף שהתקיים בלוס אנג'לס, קליפורניה. ההרשעה הייתה באשמת אונס ומעשים מגונים במתלוננת אחת.
החשיפה הביאה להיתפרצותה של תנועת Me Too.
בחודש ספטמבר 2019 התפרסם ספר פרי עטן של קנטור וטוהיי בשם "היא אמרה" (אנ') וכעבור 3 שנים, בנובמבר 2022 הוא עוּבד לסרט בכיכוב, בין השאר, של חלק מהקורבנות המפורסמות. שם הסרט בעברית: "מילה שלה" (אנ').
פרסים והוקרות

2004 - כלולה ברשימת ה-40 מתחת ל-40 של ניו יורק מטעם "הקריינס ניו יורק ביזנס" (אנ').
2018 - פרס פוליצר (עם 2 אחרים) על חשיפת פרשת הארווי ווינסטיין.
2018 - פרס USA’s Literary Award מטעם ארגון פֶּן-אמריקה (אנ') לחופש הביטוי.
2018 - כלולה ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר של הטיים מגזין.
2018 - מדליית מקגיל לאומץ עיתונאי ממכללת גריידי (באוניברסיטת ג'ורג'יה) לעיתונאות ותקשורת המונים (אנ').
2022 - תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
ראו גם

מייגן טוהיי
ביאורים

↑  כתבה זו נכתבה 7 שנים לאחר התחקיר ומצביעה על השינוי הגדול ונותנת את הקרדיט להנעת התהליך לקנטור.
אביה מגן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1977 (בת 47 בערך) אילת 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  גוש דן
 השכלה:  הקריה האקדמית אונו 
 תפקיד:  מנכ"לית מלונות פתאל
 
אביה מגן (נולדה ב-1977) היא מנכ"לית רשת מלונות פתאל.
ביוגרפיה

מגן גדלה באילת. היא בעלת תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו. לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 2000, החלה את דרכה במלונאות כחיילת משוחררת במסגרת עבודה מועדפת, כפקידת קבלה במלון פורפוינטס, לימים מלון לאונרדו קלאב אילת.
היא עברה הכשרה בעתודה הניהולית של רשת פתאל, שם איישה מגוון תפקידים, בהם מנכ"לית מלון יו קורל ביץ' אילת, מנכ"לית ארמונות הרודס אילת ומנכ"לית אזור אילת במשך כחמש שנים.
בשנת 2017, מינה אותה דוד פתאל למנכ"לית רשת פתאל. עם קבלת המינוי הפכה מגן להיות האישה הראשונה העומדת בראש חברת מלונות בישראל. בשנת 2018 נבחרה לרשימת 50 המשפיעות של העיתון גלובס, בנימוק: "המנהלת הבכירה ביותר בענף המלונאות בישראל. תחת אחריותה רשת של כ-40 בתי מלון וכ-7,500 עובדים. הכנסות הרשת בישראל ב-2017 עמדו על 1.3 מיליארד שקל".
בשנת 2022 נבחרה בפעם השנייה לרשימת 50 המשפיעות של העיתון גלובס בנימוק: "הובילה את רשת המלונות הגדולה בארץ להתאוששות מרשימה מנתוני השפל של המגפה".
בשנת 2022, קיבלה ממגזין הנדל"ן הבלוק אות הוקרה על הישגיה בענף התיירות במסגרת יום האישה הבינלאומי בסימן 'נשים בונות'.
מגן היא אם לשלושה ילדים, מתגוררת בגוש דן. היא מקדישה זמן לפרויקטים העוסקים בהעצמת נשים, קידום ומנטורינג נשים לתפקידי ניהול בכירים.
הערות שוליים

↑  הסיפור של אביה, באתר מלונות פתאל
↑  מנכ"לית פתאל: "זה היה קל? לא, אבל הגשמתי את מטרותיי", באתר ישראל היום, ‏7 במרץ 2023
↑  ראיון עם אביה מזרחי מגן על קריירה בתחום המלונאות, באתר לימודים בישראל
↑  אביה מגן, באתר הבלוק, ‏22 במרץ 2022
לופטוואפה (בונדסוור)

| --- | --- |

 Immer im Einsatz תמיד בפעולה
 פרטים
 כינוי:  Team Luftwaffe
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 שיוך:  בונדסוור
 סוג:  חיל אוויר
 בסיס האם:  מפקדת חיל האוויר 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  9 בינואר 1956 – הווה (68 שנים)
 מלחמות:  המלחמה הקרה מבצע כוח מכוון מלחמת קוסובו מלחמת אפגניסטן מלחמת האזרחים בסוריה
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  28,271 חיילים סדירים ו-4,914 אנשי מילואים
 ציוד עיקרי:  פאנביה טורנדו, יורופייטר טייפון, CH-53 סי סטאליון, גרוב G-120, T-6 טקסאן II, T-38 טאלון, איירבוס A400M ואיירבוס A340
 פיקוד
 דרגת המפקד:  לוטננט גנרל
 מפקד נוכחי:  אינגו גרהרץ
 
הרונדל של חיל האוויר הגרמני
חיל האוויר הגרמני (בגרמנית: ‏Luftwaffeקובץ:De-Luftwaffe.ogg‏Ⓘ‏; "לופטוואפה" הוא שם גנרי לכל חילות האוויר הגרמניים) הוא הזרוע האווירית של הבונדסוור, צבא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. עם כוח אדם של 28,271 חיילים סדירים ו-4,914 אנשי מילואים, זהו חיל האוויר הרביעי בגודלו באיחוד האירופי, אחרי חיל האוויר של בריטניה, חיל האוויר הצרפתי וחיל האוויר האיטלקי. אף על פי שתקציבו הופחת משמעותית מאז סוף המלחמה הקרה, עדיין נחשב חיל האוויר הגרמני לאחד מחילות האוויר המחומשים ביותר בעולם.
לפני הקמת החיל, נוסד בשנת 1910 שירות האוויר הגרמני, אשר פורק בשנת 1918 בעקבות הפסד גרמניה במלחמת העולם הראשונה וחתימת חוזה ורסאי. חיל אוויר (לופטוואפה) הוקם שוב על ידי היטלר בשנת 1935, ופורק שוב עם כניעת גרמניה הנאצית בשנת 1945 עת הפסידה במלחמת העולם השנייה. בשנת 1956 הוקמו בגרמניה המזרחית ובגרמניה המערבית שני חילות אוויר נפרדים. לאחר איחוד גרמניה מחדש שולבו בתוך חיל האוויר של מערב גרמניה, חלקים מחיל האוויר של צבא העם הלאומי. בין החילות האלו, לחיל האוויר הנאצי, אין המשכיות ארגונית. הפעילות הקרבית הראשונה של החיל המאוחד נערכה בספטמבר 1995 במהלך מלחמת בוסניה.
מפקד חיל האוויר הגרמני הוא לוטננט גנרל אינגו גרהרץ. נכון לשנת 2015 חיל האוויר משתמש באחד עשר בסיסים, בשניים מהם אין כלי תעופה. יתר על כן, לחיל האוויר נוכחות בשלושה שדות תעופה אזרחיים.
רקע > שירות האוויר הגרמני

החיל נוסד בשנת 1910, בעקבות פיתוחם של המטוסים הצבאיים הראשונים. המטוסים הראשונים שימשו בעיקר לסיור, כסיוע לכוחות הקרקע.
במלחמת העולם הראשונה (1914-1918) החיל הפעיל מטוסי קרב, סיור והפצצה וספינות אוויר להפצצה. בחיל שירתו טייסי קרב בולטים שזכו לפרסום רב, כמו מנפרד פון ריכטהופן (כונה "הברון האדום", הפיל 80 מטוסים), ארנסט אודט (הפיל 62 מטוסים), הרמן גרינג (הפיל 22 מטוסים) ומקס אימלמן (הפיל 15 מטוסים).
אחרי תבוסת גרמניה במלחמה, ובהתאם לתנאי חוזה ורסאי שנחתם בשנת 1919, פורק חיל האוויר.
רקע > לופטוואפה

בשנת 1924 החלו הגרמנים לאמן טייסי קרב בבסיס אימונים סודי, בסיועה של ברית המועצות אשר נסגר בשנת 1933. בפברואר 1935 החליט קנצלר גרמניה אדולף היטלר להקים מחדש את חיל האוויר. היטלר מינה את הרמן גרינג למפקד החיל, אשר הוקם בניגוד לחוזה ורסאי. הקמת החיל לא עוררה כל תגובה מצד חבר הלאומים, בריטניה או צרפת אשר נהגו במדיניות הפיוס כלפי גרמניה. החיל השתתף במלחמת האזרחים הספרדית (1936-1939), וסייע לכוחותיו של פרנסיסקו פרנקו לתפוס את השלטון בספרד. באפריל 1937, החיל השתתף בהפצצת גרניקה, שזכתה לגינוי בינלאומי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה החיל נחשב לחיל-האוויר החזק ביותר בעולם. הוא מילא חלק חשוב בכיבוש המהיר של פולין, נורווגיה, דנמרק, לוקסמבורג, בלגיה, הולנד וצרפת, מספטמבר 1939 עד יוני 1940. עם זאת, החיל נכשל בניסיון להשיג עליונות אווירית בקרב על בריטניה, משום שמיהר לתקוף מטרות תעשייה בערים, ולא התמקד בתקיפת שדות התעופה ותחנות המכ"ם. בחזית המזרחית, נהנה הלופטוואפה מעליונות אווירית מוחלטת מול ברית המועצות, בזכות מטוסים מתקדמים יותר וטייסים איכותיים ומנוסים יותר. למרות זאת, הצבא האדום הדף את הגרמנים מערבה כשניצח בקרב קורסק, בסטלינגרד ובלנינגרד. בצפון אפריקה, סייע החייל לכוחותיו ארווין רומל, וכן בלחימה ביוגוסלביה, ביוון, באיטליה ובהגנה על שדות הנפט ברומניה.
הלופטוואפה היה חיל האוויר הראשון בעולם שהכניס לשירות מבצעי מטוס קרב סילוני (מסרשמיט Me-262), טיל שיוט מונחה (V-1) וטיל בליסטי (V-2). אך המחסור בדלק, בטייסים ובשדות תעופה, לצד לחימתן העיקשת של בעלות הברית, הובילו לתבוסתו. בנוסף, הפעיל החיל בין השנים 1940–1941 יחידת צנחנים, פאלשירמייגר. היחידה צמצמה משמעותית את פעילותה, בעקבות מותם של יותר מ-3,000 צנחנים בכיבוש האי כרתים.
המתקפה האחרונה של החיל נערכה ב-1 בינואר 1945, במטרה להשמיד מטוסי אויב על הקרקע, אך החיל איבד יותר מ-300 מטוסים ונאלץ להתמקד במשימות הגנה. היטלר פיטר את גרינג מפיקוד על החיל זמן קצר לפני כניעת גרמניה, כשגילה שהאחרון ניסה לארגן הסכם כניעה מול בעלות הברית. למפקד הלופטוואפה מונה גנרל-פלדמרשל רוברט גריים, קצין בכיר בחיל. לקראת סוף המלחמה גריים נמלט מברלין ונתפס על ידי הצבא האמריקני ב-8 במאי 1945. הוא התאבד בכלאו באוסטריה ב-24 במאי 1945. גרינג נתפס על ידי הצבא האמריקני באוסטריה, הורשע בביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות במשפטי נירנברג, נידון למוות והתאבד בכלאו ב-15 באוקטובר 1946.
לאחר ניצחון בעלות הברית וכיבוש גרמניה הוחלט על פירוק החיל.
הקמה

לאחר מלחמת העולם השנייה התנועה האווירית בגרמניה קוצצה באופן משמעותי. הטיסה הצבאית נאסרה לחלוטין לאחר שב-1946 הלופטוואפה, חיל האוויר של הרייך השלישי, פורק על ידי ועדת הפיקוח של בעלות-הברית(אנ'). המצב השתנה בשנת 1955, כאשר גרמניה המערבית הצטרפה לנאט"ו. בעלות הברית המערביות האמינו כי גרמניה נדרשת להתמודד עם האיום הצבאי הגובר של ברית המועצות ושל בעלות בריתה מברית ורשה. לפיכך, ב-9 בינואר 1956, הוקם חיל אוויר גרמני חדש כחלק מצבא גרמניה, הבונדסוור.
טייסי קרב ידועים רבים מהלופטוואפה הצטרפו לחיל האוויר החדש ועברו הכשרה ורענון בארצות הברית בטרם חזרו לגרמניה המערבית, כדי לשדרג את הציוד העדכני שסופק על ידי האמריקאים. בניהם היו אריך הרטמן, גרהרד ברקהורן, גינטר ראל
ויוהנס שטיינהוף. שטיינהוף הפך למפקד העליון של הלופטוואפה וראל היה ליורשו. טייס נוסף שלחם במלחמת העולם השנייה, יוזף קאמהובר, עשה גם קריירה משמעותית בחיל האוויר הגרמני שלאחר המלחמה. הוא פרש ב-1962 כ"אינספקטור דר לופטוואפה" (מילולית: מפקח חיל האוויר), התפקיד הבכיר בחיל.
למרות ההסתמכות החלקית של חיל האוויר החדש על חיילים ששירתו בזרוע האווירית של הוורמאכט, לא הייתה שום המשכיות ארגונית לחיל האוויר החדש. זה עולה בקנה אחד עם המדיניות של הבונדסוור בכללותה, שאינה רואה עצמה כממשיכה של הוורמאכט, ואינה ממשיכה מסורת של כל ארגון צבאי גרמני קודם.
השנים הראשונות

המתנדבים הראשונים של חיל האוויר הגיעו לבסיס חיל האוויר נורבניך בינואר 1956. באותה שנה, סופק לחיל האוויר הגרמני המטוס הראשון שלה, ריפבליק אוויאיישן F-84 ת'אנדרסטרייק, תוצרת ארצות הברית. בתחילה, חולק חיל האוויר הגרמני לשתי מפקדות מבצעיות, אחת בצפון גרמניה, שהשתלבה עם חיל-האוויר הטקטי השני של בעלות-הברית, ושנייה בדרום גרמניה, שהשתלבה עם חיל-האוויר הטקטי הרביעי של בעלות-הברית.
הטייסת הראשונה שהוכרזה כמבצעה הייתה טייסת התובלה האווירית ה-61 בבסיס ארדינג אייר, ולאחר מכן טייסת מפציצי-קרב ה-31 בבסיס חיל האוויר בבוכל. ב-1958 גייס חיל האוויר הגרמני את חייליו הראשונים וב-1959 הכריז הלופטוואפה על יחידת הטילים ה-11 בקאופורן. היחידה חומשה בטילי שיוט קרקע-קרקע מסוג MGM-1 מטאדור, אשר היו לנשק גרעיני טקטי.
באותה שנה, כנף הקרב 71 (בגרמנית: 71 Jagdgeschwader) הפכה מבצעית, בחימוש מטוסי נורת' אמריקן אוויאיישן F-86 סייבר בבסיס הלורנר הייד. כל המטוסים הציגו, וממשיכים להציג, את צלב הברזל על גוף המטוס, בדומה למלחמת העולם הראשונה של 1918, ולא כמו צלב הקרס מתקופת הנאציזם. בזנב המטוס הוצג דגל הלאום של מערב גרמניה.
המלחמה הקרה

ב-1963 ראה הלופטוואפה את ההתארגנות הגדולה הראשונה שלו. שתי המפקדות המבצעיות של חיל האוויר, הפיקוד הצפוני והפיקוד הדרומי, פוצלו לשתי דיוויזיות מעורבות חדשות. הדיוויזיות החדשות הכילו יחידות הגנה הגנה אווירית, יחידות נ"מ וחטיבת תמיכה אחת. נוסף על כך הועלתה חטיבה של חיל האוויר השביעי בשלזוויג-הולשטיין ובה יחידות תעופה, יחידות טילים, יחידות תמיכה ותעופה ימית של חיל הים הגרמני.
איחוד גרמניה

לאחר איחוד גרמניה באוקטובר 1990, נלקחו המטוסים ואנשי חיל האוויר המזרח-גרמני לשעבר. שרידי חיל האוויר המזרח גרמני הושמו תחת פיקודה של דיוויזיית חיל האוויר החמישית בשטראוסברג. ב-1993 שונה שמה של הדיוויזיה ל-"3. Luftwaffendivision" (דיווזית חיל האוויר השלישית), היא הועברה לגאטוב בברלין ובשנת 1995 הוקצתה לנאט"ו. כבר ב-1990 הוחלפו סימני המטוסים של מזרח גרמניה בצלב הברזל אשר הוצג על מטוסי החיל האוויר של מערב גרמניה. זו הייתה הפעם הראשונה בה מטוסים שנבנו בידי הסובייטים שירתו בחיל האוויר של נאט"ו. עם זאת, מאחר שמדינות הגוש המזרחי היו הספקיות הבלעדיות של חיל האוויר של מזרח גרמניה (עם מטוסי סוחוי 17, מיג 21, מיג 23 ומיג 29) רוב הציוד לא תאם לציוד של נאט"ו, שהיה לחיל המערבי. לפיכך, הציוד המזרחי הוצא מהשירות ונמכר או הועבר לחברות מזרח אירופאיות שהצטרפו לנאט"ו לאחר נפילת מסך הברזל וסתיו העמים, ביניהן פולין והמדינות הבלטיות.
יוצאת דופן הייתה הכנף הלוחמת 3 על שם ולדימיר קומארוב (Jagdfliegergeschwader 3) שמוקמה בבסיס פרשן. הכנף עשתה שימוש במטוסי מיג 29. ב-1 ביוני 1993 שונה שם הכנף לכנף הלוחמת 73 (Jagdgeschwader 73) וב-1 באוקטובר 1994 היא השלימה את מעברה לבסיס לאג. הטייסים שלה היו מטייסי המיג 29 המנוסים בעולם. אחד מתפקידיהם העיקריים היה לשמש כטייסי תקיפה ולהכשיר טייסים אחרים בטקטיקות לחימה שונות. ארצות הברית שלחה קבוצה של טייסי קרב לגרמניה במהלך התרגיל "אוקטובר האדום" כדי לתרגל טקטיקות נגד המטוסים מולם היו מתמודדים בקרב אמת. המיגים האלו שולבו במבנה ההגנה האווירית של גרמניה. כמו כן, הם היו המטוסים הראשונים מתוצרת הגוש הסובייטי ששולבו בנאט"ו. עם התקרבות כניסתו של היורופייטר טייפון, הוחלט להפסיק את השימוש במיג 29. כל מטוסי המיג-29 הגרמניים, למעט אחד, נמכרו לפולין במחיר סמלי של יורו אחד ליחידה. ב-9 באוגוסט 2004 נחתו המטוסים האחרונים בפולין, שם הם ממשיכים לשרת בטייסת הטקטית ה-41 של חיל האוויר הפולני.
הבלקן

חיל האוויר הגרמני התנסה בפעולה מלחמתית בפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1995 במהלך מבצע כוח מכוון. שישה מטוסי קרב, מפציצים מדגם טורנדו IDS, מגובים בשמונה מטוסי טורנדו ECR (המשמשים לביון ואיסוף מודיעין) תמכו במשימות הארטילריה של נאט"ו על עמדות הסרבים בסרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה.
במרץ 1999, חיל האוויר הגרמני היה מעורב בתפקיד לחימה ישיר כחלק ממלחמת קוסובו יחד עם כוחות נאט"ו אחרים. אירוע זה צוין כבעל משמעות בעיתונות הבריטית, כאשר עיתון הסאן כתב בכותרת "הלופטוואפה וחיל האוויר המלכותי נלחמים זה לצד זה". חיל האוויר הגרמני שלח את כנף 32, המצוידת במטוסי טורנדו ECR, והיחידה הזאת השתתפה בדיכוי ההגנה האווירית של האויב בקוסובו ובסביבותיה. מטוסי קרב אלה היו מצוידים במשבשי רדאר אלקטרוניים, טילי אוויר-אוויר AIM-9 סיידוויינדר להגנה עצמית, וטיל אוויר-קרקע AGM-88 הארם.
כנף המפציצים טסה 2,108 שעות, יצאה ל-446 גיחות ושיגרה 236 טילי הארם לעבר מטרות עוינות. לא נפלו מטוסים גרמניים במהלך הקרבות.
שנות האלפיים

בשנים 2005 ו-2008 השתתפו מטוסי הקרב גרמניים מדגם מקדונל דאגלס F-4 פנטום במבצע השיטור הבלטי (של נאט"ו), אליהם הצטרפו בשנת 2009 מטוסי טייפון.
בשנת 2006, שלח חיל האוויר הגרמני כמה מטוסי סיור מדגם פאנביה טורנדו מכנף הסיור ה-51 "אימלמן" (Aufklärungsgeschwader 51 "Immelmann"), כדי לתמוך בפעולות צבאיות במזר א-שריף, צפון אפגניסטן. מבסיס חיל האוויר במזר א-שריף יצאו גם מסוקי קרב גרמניים. בנוסף, מטוסי תובלה מסוג טרנסהול C-160 ביצעו משימות תובלה באפגניסטן ובסביבותיה. מסוקי סער ומטוסי תובלה של כוחות חיל האוויר הגרמניים נפרסו במספר בסיסים באפגניסטן וסייעו לכוחות הקרקע. מאז שנות ה-70, חיל האוויר של מערב גרמניה ומאוחר יותר של גרמניה המאוחדת השתתף באופן אקטיבי בבניית מטוסי הקרב האירופאיים הבינלאומיים, כמו הפאנאוויה טורנדו והאיורופייטר טייפון.
ב-13 בינואר 2004 הודיע שר הביטחון, פיטר שטרוק, על שינויים גדולים בעתיד הכוחות המזוינים הגרמניים. חלק גדול מהכרזה זו הייתה תוכנית לקצץ את מספר מטוסי הקרב מ-426 בתחילת 2004 ל-265 ב-2015. בעבר, הכנף הימית של הצי של מערב גרמניה ("Marineflieger) צוידה ב-112 מטוסי טורנדו. עם זאת, בסוף 2004, יחידת מטוסי הטורנדו האחרונה בצי פורקה. כל תפקיד הלחימה הימית הוקצה לחיל האוויר, ויחידה אחת חימשה את מטוסי הטורנדו בטילי קורמורן II וטילי הארם מתוצרת ארצות הברית.
בשנת 2007 אולריקה פיצר הפכה לטייסת קרבית הראשונה בלופטוואפה.
2010 ואילך

נכון לשנת 2014, דווח כי חלק ניכר מהמטוסים הצבאיים של גרמניה הם בלתי כשירים. כמחצית ממסוקי הלינקס קורקעו לאחר שנמצאו סדקים בזנבותיהם. בנוסף, דווח כי מחצית ממטוסי היורופייטר טייפון והטורנדו אינם כשירים. כמו כן, צי מטוסי ה-C-160 מזדקן ונשאר בשירות מוגבל למשך זמן ההמתנה, עד בואם של מטוסי האיירבוס A400M, אשר הראשון בהם נמסר בדצמבר 2014. אורסולה פון דר ליין, שרת ההגנה הגרמנית, הודתה כי בשל מצבם הגרוע של הציוד של הבונדסוור, גרמניה לא יכלה עוד למלא את התחייבויותיה לנאט"ו.
חיל האוויר הגרמני היה אחד המייסדים של הפיקוד האירופאי לתחבורה האווירית (אנ') שבסיסו באיינדהובן, הולנד, ורוב מטוסי התובלה הועברו תחת ניהולו.
תוכניות עתידיות הן החלפת מסוקי סיקורסקי CH-53 סי סטאליון שנרכשו מאז שנות ה-70, ברכישת 40–70 בואינג CH-47 צ'ינוק או סיקורסקי CH-53 קינג סטאליון מ-2022 ואילך. בפברואר 2017 הודיע משרד הביטחון הגרמני על כוונתו להצטרף לפרויקט איירבוס A330 MRTT, דבר המעיד על רכישה פוטנציאלית של המטוס, והחלפת האיירבוס A310 MRTT.
חיל האוויר הגרמני עובד עם איירבוס על מערכת לוחמה אווירית עתידית, כדי להגדיר את הדרישות להחלפת מטוסי הטורנדו עד 2035, תחת תוכנית מערכת הנשק של הדור הבא.
באוגוסט 2022, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, השתתפו מטוסים גרמנים בפעילות מבצעית במזרח אסיה. במסגרת תרגיל "Rapid Pacific 2022" נחתו בסינגפור 13 מטוסים גרמניים, על רקע המתיחות של סין מול מדינות המערב.
באפריל 2023, הוקם בתוככי פיקוד הלופטוואפה פיקוד החלל (WRKdoBw), המהווה את הענף האחראי לתחום לוחמת חלל.
שיתוף פעולה עם חיל האוויר הישראלי

לחיל אוויר הגרמני שיתוף פעולה מתמשך עם חיל האוויר הישראלי. מפקד חיל האוויר הגרמני הקודם, לוטננט גנרל קרל מילנר ביקר שלוש פעמים בישראל. מדי שנתיים נפגשים נציגי החילות לשיח מקצועי ומבצעי, נערכים אימונים משותפים במסגרת חילופי צוותים בין החילות ומתקיימת למידה הדדית בין החילות באמצעות תרגילים גדולים. למפקד חיל האוויר הישראלי, האלוף אמיר אשל, הוענק בשגרירות גרמניה אות ההערכה הגרמני "צלב הכבוד של הבונדווסר" בדרגת זהב על שיתוף הפעולה בין שתי המדינות.
ב-18 באוגוסט 2020 קיימו חיל האוויר הישראלי והלופטוואפה, בהובלת מפקדיהם עמיקם נורקין ואינגו גרהרץ בהתאמה, את "מטס זיכרון לעתיד" - מטס של מטוס נחשון מטייסת 122 ושני מטוסי ברק מטייסת 105 בלוויית שני מטוסי יורופייטר טייפון גרמנים אשר עבר מעל מחנה הריכוז דכאו ומעל בסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק, המקום בו נרצחו תשעה ישראלים בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972. המטס התקיים במהלך תרגיל Blue Wings 2020 של שני הצבאות, ועל אף מגפת הקורונה.
הערות שוליים

↑  Heiner Möllers, Tradition und Traditionsverständnis in der Deutschen Luftwaffe, ‏2012 (בגרמנית)
↑  Bundeswehr, Stärke: Militärisches Personal der Bundeswehr, ‏13 ביוני 2017 (בגרמנית)
↑  Global Firepower, Total Aircraft Strength by Country, ‏2017 (באנגלית)
↑  שי לוי, ‏שוברים את כל החוקים: היכרות עם צבא גרמניה המתחזק, באתר ‏מאקו‏, 20 בדצמבר 2011
↑  The Victoria Advocate, Tornado  German Sarajevo, ‏02 בספטמבר 1995 (באנגלית)
1 2  טל מיכאל, מפקד חיל-האוויר הגרמני בישראל, ‏04 באפריל 2013
↑  עמי אטינגר, חיל הים הגרמני קרקע מחצית ממסוקי ליינקס, באתר מגהפון עיתונות חופשית, ‏26 בספטמבר 2014
↑  שי לוי, ‏המשבר עם סין: חיל האוויר הגרמני שלח 13 מטוסים לאזור תוך 24 שעות, באתר ‏מאקו‏, 18 באוגוסט 2022
↑  נועה וולמן, מפקד חיל-האוויר הגרמני ביקר בישראל, ‏10 באפריל 2017
↑  שחר צורני, ממטוס "איתן" למדליה: שת"פ גרמני-ישראלי, ‏24 באפריל 2016
↑  עוזי ברוך, שי מגרמניה לחיל האוויר הישראלי, באתר ערוץ 7, 23 באפריל 2016
↑  עמי רוחקס דומבה, מטס חיל האוויר מעל מחנה הריכוז "דכאו", באתר IsraelDefense, ‏19 אוגוסט 2020
↑  שירה פיינסקי, ‏רגע היסטורי: אימון חיל-האוויר בגרמניה הגיע לסיומו, באתר חיל האוויר הישראלי, 27 באוגוסט 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261495605171  GND: 2134939-3  ISNI: 0000 0004 0381 2741  VIAF: 126298581   WorldCat (עם VIAF): 126298581 
מטוס הפוקר של מנפרד פון ריכטהופן ("הברון האדום") ממלחמת העולם הראשונה
הרונדל הגרמני בתקופת מלחמת העולם
מטוס מסרשמיט Me-262
F-84 ת'אנדרסטרייק של חיל האוויר הגרמני
מיג 29, בשרות חיל האוויר הגרמני, בעת טיסה באנגליה


סמל הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני
יורופייטר טייפון של חיל האוויר הגרמני, 2016
המטס הגרמני-ישראלי מעל מחנה הריכוז דכאו, אוגוסט 2020
אמנון מרחב

| --- | --- |

 לידה:  24 בספטמבר 1965  (בן 59)
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  מודיעין-מכבים-רעות
 השכלה:  בוגר מנהל עסקים וממשל מטעם אוניברסיטת תל אביב  בוגר משפטים LLB מטעם המכללה למנהל  תואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו
 תקופת הפעילות:  מ-1994
 מקצוע:  עורך דין, מנהל כללי
 תפקיד:  יועמ"ש עיריית מודיעין  סגן ראש עיריית מודיעין  יועמ"ש עיריית ירושלים  סגן ראש עיריית ירושלים  מנכ"ל עיריית ירושלים  מנכ"ל התאחדות בוני הארץ  מנכ"ל משרד הכלכלה והתעשייה
 מספר צאצאים:  4
 
אמנון מרחב (נולד ב-24 בספטמבר 1965) הוא עורך דין ישראלי. שימש כמנכ"ל משרד הכלכלה והתעשייה. קודם לכך כיהן כסגן ראש עיריית מודיעין, כמנכ"ל עיריית ירושלים וכמנכ"ל התאחדות בוני הארץ.
ביוגרפיה

בשנים 1988–1991 ניהל שבט צופי רמת - חן.
בשנים 1991–1993 ניהל מרכז קהילתי רמת חן.
מרחב הוא בוגר מדעי המדינה וממשל באוניברסיטת תל אביב, ובוגר תואר ראשון במשפטים במכללה למנהל, ובעל תואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
בתום לימודיו הקים יחד עם עו״ד יאיר דוד את משרד עורכי הדין ״מרחב-דוד״ שהתמחה במשפט מסחרי, משפט מנהלי, דיני עבודה ועובדים זרים. במשך שנים שימש כשותף-מנהל במשרד והתמחה בעיקר בתחום המשפט הציבורי-מנהלי ברשויות מקומיות ואיגודי ערים.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

בשנים 1998–2003 היה סגן ראש עיריית מודיעין ויו"ר החברה הכלכלית לפיתוח מודיעין. בשנים 1999–2000 החזיק בתיק החינוך בעירייה.
בשנת 2008 היה מועמד בבחירות לראשות עיריית מודיעין. באותה מערכת בחירות ניצח חיים ביבס.
בשנת 2010 שר התמ"ת בנימין בן אליעזר ניסה לקדם את מינויו של מרחב לראש הרשות להגנת הצרכן ולסחר הוגן. המינוי נפסל על ידי נציבות שירות המדינה, בנימוק שלמרחב הייתה זיקה פוליטית עם בכירים במפלגת העבודה, בהם גם בן אליעזר, שתמכו בו פומבית בעת שהתמודד מול חיים ביבס לתפקיד ראש עיריית מודיעין.
בשנים 2010–2014 היה היועץ המשפטי של עיריית ירושלים,
בשנת 2014 מונה למנכ"ל עיריית ירושלים, על ידי ראש עיריית ירושלים ניר ברקת, ושימש בתפקיד עד פברואר 2019.
בתחילת שנת 2019 פרש מעיריית ירושלים.
בחודש פברואר 2019 מונה למנכ"ל התאחדות בוני הארץ לאחר שהחליף בתפקיד את אליאב בן שמעון, שפרש לאחר 6 שנים בתפקיד.
בינואר 2023 מינה אותו שר הכלכלה והתעשייה, ניר ברקת, למנכ"ל משרדו. ביולי 2024 הודיע מרחב על כוונתו לפרוש מתפקידו בספטמבר 2024. ב-1 בספטמבר סיים את תפקידו.
משפחה

אמנון מרחב נשוי ואב לארבעה, ומתגורר במודיעין.