stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן דוד
ביוגרפיה

ז'אן דוד נולד בשנת 1908 בבוקרשט, בירת רומניה, במשפחה אמידה.
בשנת 1927 נסע לפריז ללמוד ארכיטקטורה, אך עבר ללימודי ציור באקול דה בוזאר בפריז, המשיך באותה עיר ב"אקדמיה הסקנדינבית" שבמונפרנס ובשנים 1927–1933 באקדמיה ז'וליאן. בשנת 1929 השתתף לראשונה בתערוכה קבוצתית בבוקרשט, ובשנת 1933 הציג שם תערוכת יחיד ראשונה. פעל בחוג דאדא שחזר משווייץ. באותה תקופה צייר, בין היתר, דיוקנאות, הידועים בהם "האשה עם צמות קלועות" ותמונת השחקנית לנה קאלר, שהושפעו ממודיליאני. עבד עבור כתבי עת של אוונגרד, כמו "אונו" (Unu)
של סשה פאנה, שאת ספרו "החיים הדמיוניים של אלהים" אייר. בשנת 1937 יצר, יחד עם שטפאן קונסנטינסקו, פרסקו בשביל ביתן רומניה בתערוכה העולמית בפריז וב-1939 צייר ציור קיר בביתן הרומני בתערוכה העולמית בניו יורק.
ב-1935 שהה בחיפה במשך תשעה חודשים במסגרות מסע בארץ ישראל, מצרים וקורפו.
ב-1942 עלה יחד עם עוד 12 יהודים (בהם תאודור בראונר, אחי הצייר ויקטור בראונר) על ספינת מעפילים קטנה שנלכדה על ידי הבריטים מול חופי לבנון, ושהה שנתיים במחנה מעצר בקפריסין. ב-1944 שוחרר והתגייס לצי הבריטי. עם הקמת מדינת ישראל התגייס לחיל הים הישראלי.
לאחר מלחמת העצמאות התגורר בירושלים וקשר קשרי ידידות הדוקים עם דן בן אמוץ, ואייר את הספר המשותף לו ולחיים חפר, "ילקוט הכזבים" ואת ספרו של בן אמוץ, "איך לעשות מה". נישא לסוזי, דיילת ב"אל על", מחברת ספר הבישול "המטבח הספרדי". ב-1954 נמנה עם ראשוני כפר האמנים עין הוד.
השתתף בשלוש התערוכות הראשונות של קבוצת "אופקים חדשים" במוזיאון תל אביב לאמנות ובבית האמנים בירושלים. זכה גם לתערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 1960 זכה בפרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול.
בין יצירותיו: סדרת כרזות ארץ התנ"ך לעידוד התיירות לישראל, כרזת יום העצמאות ה'תשמ"ד וכרזות נוספות, בולי דואר, עיצוב פנים למטוסי בואינג 707 הראשונים של "אל על", עיצוב הגדה של פסח וקלפי משחק לחברת "אל על", קירות דקורטיביים באוניות נוסעים של "צים", יצירות בבתי מלון ובאוניברסיטאות בישראל, ויצר תפאורות לתיאטרון הקאמרי ועוד.
דוד היה המעצב הישראלי הראשון שנבחר כחבר באגודת הגרפיקאים הבינלאומית (AGI).
בשנת 2002, תשע שנים לאחר פטירתו, נערכה במוזיאון הפתוח תפן תערוכה מקיפה של יצירותיו, ותערוכה נוספת נערכה בבית ראובן בתל אביב.
מקורות וקריאה נוספת

ש.	ז'אן דויד, 'חיל הים' חוברת ו' דצמבר 1948, עמ'	36.
הערות שוליים

↑  א. לינדנבאום, יונה הנביא במכחולו של ז'אן דוד, דבר, 27 ביוני 1963
מידע על מועדים לשמחה ה'תשכ"ד, באתר התאחדות בולאי ישראל
↑  הגדה לעילא - של אל על, מעריב, 4 באפריל 1969
↑  אילה רז, פותחת קלף לימים הנוראים
↑  ז'אן דוד, באתר המוזיאון הפתוח תפן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270378  NLI: 987007310092105171  BnF: cb13923911d (data)  ICCU: LO1V262550  ISNI: 0000 0000 8449 030X  LCCN: nr2004000131  NTA: 306237423  SUDOC: 075895560  ULAN: 500199908  VIAF: 44246808   WorldCat (עם VIAF): 44246808
ז'אן דה לה פונטן

| --- | --- |

 לידה:  8 ביולי 1621 שאטו טיירי, ממלכת צרפת 
 פטירה:  13 באפריל 1695 (בגיל 73) פריז, ממלכת צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  College of Juilly 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  משל, מעשייה 
 בן או בת זוג:  Marie Héricart 
 חתימה:   
 
ז'אן דה לה פונטן (בצרפתית: Jean de La Fontaine‏, בעברית נקרא לעיתים לה-פונטיין; 8 ביולי 1621 – 13 באפריל 1695), היה משורר וממשיל משלים צרפתי.
מונמנט לה פונטן ומשל השועל והעורב מאת  אלפונס דומִילָאטְר בגן ראנלאג ברובע השישה-עשר של פריז
ביוגרפיה

ז'אן דה לה פונטן הצרפתי נולד בשנת 1621 בעיר אניס בארמון מפורסם אשר נקרא "chateau Thierry" (כיום בחבל פיקרדי שבצפון צרפת) לאב שהיה ממונה על המים והיערות מטעם מלך צרפת. הוריו רצו לתת לו חינוך דתי כדי שיהיה כומר, אך הוא לא היה מעוניין בזאת. הוא למד משפטים וניסה את כוחו כפרקליט, אך נתפס יותר לשירה. בשנת 1647 אביו השיא אותו לנערה כפרית עשירה שאהבה לקרוא רומנים שבהם לא היה לו כל עניין. בשנת 1652 ירש את משרתו של אביו ורכש לעצמו ידע ממקור ראשון על הטבע. הוא בילה את זמנו ביערות, דבר שצייד אותו ברגשות ציוריים שהזינו וריעננו את יצירתו במשך כל ימי חייו הנותרים.
בשנת 1658 עזב לה פונטן את אשתו ואת בנו ונסע לפריז. מצויד בהמלצה של דודו הוא פגש את שר הכספים ניקולה פוקה והשביע את רצונו. פוקה נתן לו קצבה שנתית בתנאי שימשיך לכתוב שירים. בשנת 1661, כאשר פוקה נאסר בפקודת המלך לואי ה-14 והואשם במעילה בכספי הציבור, לה פונטן נשאר נאמן לפוקה ושלח למלך עתירה שבה ביקש מן המלך לחון אותו. פוקה נידון למאסר עולם ולה פונטן איבד את קצבתו ולא ניתנה לו גישה לחצר המלכות. הוא הפך לבן חסותה של אן, דוכסית מונפנסייה, שהייתה בת דודו של המלך לואי ה-14 והתגוררה בארמון לוקסמבורג בפריז. לה פונטן התגורר בבית העירייה של פריז ושם כתב את ספר ה"מעשיות" הראשון שלו (1665).
לה פונטן היה חבר בקבוצת הארבעה שכללה גם את המחזאים מולייר ורסין, ואת המשורר והמבקר הספרותי ניקולה בואלו. עצותיו של בואלו תרמו להחלטתו של לה פונטן לכתוב את משליו. אן, דוכסית מונפסייה הזמינה את לה פונטן להתגורר אצלה בארמון לוקסמבורג בפריז, ושם כתב את ששת הספרים הראשונים של "המשלים" (1668). שמו הגיע לכל רחבי צרפת ורבים קראו את משליו.
בשנת 1673, לה פונטן הפך לבן חסותה של מאדאם דה לה סבלייה, שניהלה חוג ספרותי בביתה בפריז. בחוג זה השתתפו, בין היתר, מאדאם דה לה פאייט ומאדאם דה סבינייה. מאדאם דה לה סבלייה הזמינה את לה פונטן להתגורר בביתה. הוא נשאר שם עשרים שנה עד מותה בשנת 1693, ושם כתב את ששת הספרים האחרונים של "המשלים". המלך לואי ה-14 התנגד למינויו של לה פונטן לחבר האקדמיה הצרפתית בגלל ספרו "מעשיות" שהכיל סיפורים שנחשבו לא מוסריים לפי קנה המידה של האמונה הקתולית. לאחר שהמלך הסיר את התנגדותו, לה פונטן נבחר לאקדמיה הצרפתית בשנת 1683. בשנת 1692 לה פונטן חזר בתשובה וקיבל את מרותה של הכנסייה הקתולית. לה פונטן נפטר בפריז בשנת 1695 
ונקבר בבית העלמין פר לשז.
יצירות

בנוסף ל"מעשיות" (1665, 1666, 1671 ו- 1674) לה פונטן כתב יצירות שונות בפרוזה ובחרוזים ומכתבים רבים. אך יצירתו הגדולה והעיקרית היא "המשלים" (1668, 1678 ו- 1693) שבחלקם הלך בעקבותיהם של איזופוס, הורטיוס, ג'ובאני בוקאצ'ו, לודוביקו אריוסטו, טורקוואטו טאסו, הקומדיות של ניקולו מקיאוולי, משלים מהתלמוד וספרי המדרש היהודים,  והספרות ההודית העתיקה.
"זהו ספר המשלים השני שאני מציג בפני הציבור. עליי להודות שבחלקו הגדול נכתב בהשראתו של החכם ההודי פילפה." ז'אן דה לה פונטן, הקדמה לאוסף המשלים השני (1678).
אוסף המשלים הראשון שכלל 124 משלים נבחרים הופיע ב-31 במרץ 1668 והוקדש ללואי, יורש העצר הגדול, בנם בן השש של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ושל אשתו מריה תרזה מספרד. באוסף ראשון זה הכולל את ששת הספרים הראשונים, לה פונטן לא הרשה לעצמו לסטות בהרבה מיצירותיהם של המחברים שקדמו לו, אך בספרי המשלים המאוחרים יותר הרשה לעצמו יתר חופש, ובהם בעיקר גאוניותו באה על ביטויה.
ברבים מן המשלים לה פונטן שם את הדברים בפיהן של חיות המדברות ופועלות בסביבתן הטבעית. לה פונטן אמר: "אני משתמש בחיות כדי ללמד בני אדם." בכל אחד ממשליו קיים מוסר השכל: "הצדק תמיד עם החזק יותר." (הזאב והטלה). "הגזע הגרוע ביותר הוא הסופר." (הקוף).
לה פונטן יודע גם לתאר את הנוף באופן ציורי ומדויק: "המים היו כה שקופים כמו בימים הכי יפים, ובמעלה ההר, בדרך חולית וקשה, שישה סוסים חזקים משכו מרכבה."
משליו הם מלאכת מחשבת של הספרות הצרפתית.
לה פונטן נחשב לאחד מגדולי כותבי המשלים בצרפת ובעולם. משליו שימשו כמודל ליצירותיהם של משלים מאוחרים יותר ובהם איוואן קרילוב.
תרגום לעברית של משלי לה-פונטן

שני תרגומים עיקריים של משלי לה-פונטן לעברית הם:
כל משלי לה פונטן בתרגומו של יונתן רטוש, תשי"ט
כל משלי לה פונטיין בתרגומו של ראובן וימר, 2007.
בנוסף לכך תורגמו אחדים מהמשלים על ידי מתרגמים נוספים, ובהם יהודה לייב גורדון, שמואל לייב גורדון ודורי מנור. ספרי ילדים רבים עם אוספים ממשליו יצאו לאור בעברית, בחלקם תורגם שמו כ"לה פונטיין".
ממשליו הידועים

"הצרצר והנמלה"
"השועל והעורב"
"האדם והדוב"
"השועל והענבים"
"הזאב והטלה"
"השועל והחסידה"
"הזאב והכלב"
"שני הפרדים"
הערות שוליים

↑  ראובן וימר, כל משלי לה-פונטיין
↑  הספרים של ז'אן דה לה פונטן, באתר "סימניה"
↑  הספרים של לה פונטיין, באתר "סימניה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264039105171  PLWABN: 9810598301705606  BIBSYS: 90145145  BNC: 000035134  BNE: XX951035  BnF: cb11910267w (data)  CANTIC: a10462831  CiNii: DA01967074  GND: 11856868X  ICCU: CFIV005921  ISNI: 0000 0001 2095 8636  LCCN: n79081923  LNB: 000007701  MusicBrainz: 22795c34-686b-40a6-af36-946c6d01a1a0  NDL: 00446596  NKC: jn19990004795  NLA: 35286595  NLG: 68528  NLK: KAC199615680  NSK: 000012688  NTA: 068565836  RERO: 02-A003485619  RKD: 278296  SELIBR: 223689  SNAC: w6tx3fv9  SUDOC: 02695608X  TePapa: 36084  Trove: 898097  ULAN: 500258332  VcBA: 495/107326  VIAF: 31998552   WorldCat (עם VIAF): 31998552
ז'אן דיפרן

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1829 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  13 באפריל 1893 (בגיל 64) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 מקצוע נוסף:  סופר
 מדינה:  גרמניה
 הערות:  יהודי
 
ז'אן דיפרן (בגרמנית: Jean Dufresne;‏ 14 בפברואר 1829, ברלין – 15 באפריל 1893, ברלין) היה שחמטאי יהודי-גרמני.
קריירה

דיפרן היה תלמידו של אדולף אנדרסן, והפסיד לו במשחק שנודע בכינוי "ירוק העד" בשנת 1852‏.
דיפרן היה סופר עם שם העט שהורכב מאותיות שמו בשינוי סדר E. S. Freund , אך לא הצליח במכירת ספריו הספרותיים. לספרי השחמט שכתב הייתה הצלחה, ואחד מהם Kleines Lehrbuch des Schachspiels (ספר הלימוד הקטן של השחמט, נודע בגרמניה בתור- "דיפרן הקטן") היה להצלחה גדולה והניב מהדורות רבות. דורות של שחמטאים למדו מספר זה שבשנת 2004 יצאה המהדורה ה-31 שלו (ISBN 3-15-021407-6).
כמו כן כתב ספר פופולרי על פול מורפי.
דיפרן ניצח בתחרות ברלין בשנת 1853 וניצח בדו-קרב את קארל מאיה +7 -5 חבר הפליאדות של ברלין.
לדיפרן הייתה תוצאה חיובית בסיכום משחקיו עם דניאל הארוויץ.
קברו של דיפרן ממוקם בבית הקברות היהודי Berlin-Weißensee שבברלין.
מספריו

ספרו, ספרי גוגל
הערות שוליים

↑  הנה כמה מניצחונותיו של דיפרן על אנדרסן: Adolf Anderssen vs Jean Dufresne (1851), www.chessgames.com, Adolf Anderssen vs Jean Dufresne (1851), www.chessgames.com, Adolf Anderssen vs Jean Dufresne (1851), www.chessgames.com,
Jean Dufresne vs Adolf Anderssen (1851), www.chessgames.com, ניצחון בתוך 13 מסעים בלבד,
Adolf Anderssen vs Jean Dufresne (1861), www.chessgames.com, Jean Dufresne vs Adolf Anderssen (1868), www.chessgames.com
↑  תוצאות משחקיו של ז'אן דיפרן עם דניאל הארוויץ
↑  הקבר בבית הקברות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594515605171  PLWABN: 9810582215605606  BnF: cb127223518 (data)  CANTIC: a11814846  GND: 116241462  ISNI: 0000 0001 0890 0538  LCCN: no2006116093  NKC: mzk2003210381  NLG: 158896  NTA: 067834477  SUDOC: 223610852  Trove: 873620  VIAF: 39501780   WorldCat (עם VIAF): 39501780 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חמש דקות (שיר)

| --- | --- |

 סינגל בביצוע חן אהרוני
 מתוך האלבום נוסע רחוק
 יצא לאור:  2012
 שפה:  עברית
 חברת תקליטים:  Mobile1 Music
 כתיבה:  ג'וני גולדשטיין
 הפקה:  ג'וני גולדשטיין
"חמש דקות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי חן אהרוני. את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים Mobile1 Music, והוא נכלל כסינגל מתוך אלבומו השני של הזמר, "נוסע רחוק".
רקע וכתיבה

השיר נכתב, הולחן והופק על ידי ג'וני גולדשטיין. הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-18 באוקטובר 2012. בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום השביעי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע. ב-22 בנובמבר, לאחר ארבעה שבועות רצופים, יצא מהמצעד.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2012)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2012)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2012)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2012)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 2 |  |
|  ישראל | רשת ג' | 7 |  |
הערות שוליים

↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 18 באוקטובר 2012, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 25 באוקטובר 2012, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 22 בנובמבר 2012, פזמונט
| חן אהרוני |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | חן אהרוני • נוסע רחוק • אני בחוץ |  |
| סינגלים | "חמש דקות" • "נשימה" • "מאמי" • "נותנת לי בית" |  |
ז'אן דילמן, רחוב דו קומרס 23, בריסל 1080

| --- | --- |

 בימוי:  שנטל אקרמן 
 הופק בידי:  Guy Cavagnac 
 תסריט:  שנטל אקרמן 
 שחקנים ראשיים:  דלפין סייריג (Jeanne Dielman) Jan Decorte שנטל אקרמן Jacques Doniol-Valcroze Henri Storck 
 צילום:  Babette Mangolte 
 מדינה:  בלגיה 
 חברה מפיצה:  Cirko Film, נטפליקס, קריטריון קולקשן 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 במאי 1975 
 משך הקרנה:  201 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט אמנותי, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ז'אן דילמן, רחוב דו קומרס 23, בריסל 1080 (בצרפתית: Jeanne Dielman, 23 Commerce Quay, 1080 Brussel) הוא סרט קולנוע ניסיוני בלגי משנת 1975, בבימויה של במאית הקולנוע הבלגית היהודייה שנטל אקרמן. הסרט ידוע בשל השפה הקולנועית ה"יבשה" שלו, המנוגדת למוסכמות השפה הקולנועית ההוליוודית הקלאסית: המצלמה נייחת, השוטים ארוכים, והאווירה מונוטונית ומנוכרת.
עלילה

ז'אן דילמן (דלפין סריז') היא אלמנה המגדלת בן מתבגר. לפרנסתה היא עוסקת בשמרטפות וכן מקבלת לקוחות זנות בביתה. הסרט מתאר את שגרת חייה במשך שלושה ימים: בישול, ניקיון, גידול בנה, וקיום יחסי מין עם לקוחות גברים. בדומה לפעילויותיה האחרות, שירותי המין הם חלק מהשיגרה שהיא מבצעת בכל יום באופן מכני ומשעמם. ביום השני, שגרתה של ז'אן מתחילה להתפרק בעדינות, כשהיא מפילה כפית שטופה ומבשלת יתר על המידה את תפוחי האדמה שהיא מתכוננת לארוחת ערב. שינויים קלים אלו מכינים את הקרקע לקראת השיא המתרחש ביום השלישי, בו היא רוצחת לקוח בעזרת מספריים.
ביקורת והשפעה

כאשר יצא לאקרנים, הסרט כונה על ידי ה"ניו יורק טיימס" "יצירת המופת הראשונה של הנשיות בהיסטוריה של הקולנוע" (“the first masterpiece of the feminine in the history of the cinema”). הסרט דורג במקום ה-19 ברשימת מאה הסרטים הטובים של המאה של וילג' ווייס. ב-2019 דירג ה-BBC את הסרט במקום השלישי ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר שבוימו בידי נשים.
הסרט השפיע על יוצרים רבים, ביניהם קרן ידעיה, שבסרטה "אור" עסקה במוטיב דומה ובמיז-אנ-סצנה דומה.
הסרט זכה למחוות בידי חובבי קולנוע רבים ואפילו לגרסאות פארודיות, בין היתר על ידי סטודנטים מהחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. כשבשנת 2009 יצא הסרט במהדורת DVD מהודרת של חברת קריטריון, הוזמנו הגולשים להעלות ליוטיוב סרטוני בישול בהשראת הסרט ולזכות בפרסים.
בשנת 2022 הסרט נבחר במקום הראשון בסקר הסרטים הגדולים בכל הזמנים של סייט אנד סאונד. בסקר שלחו אלפי מבקרי קולנוע רשימה לא מדורגת של עשרת הסרטים הגדולים ביותר. מבקרת הקולנוע יעל שוב הסבירה את הזכייה המפתיעה בכך שבסקר הקודם, ב-2012, הסרט זכה במיקום ה-35 והראשון של במאית, מבקרים שרצו לכלול סרט של אישה ברשימתם בחרו לשים בה את הסרט בעל הסיכוי הגבוה יותר.
הערות שוליים

↑  https://jff.org.il/he/movie/20597
↑  https://muse.jhu.edu/article/620229/summary
↑  Hoberman, J. (2001) [4 January 2000]. "100 Best Films of the 20th Century: Village Voice Critics' Poll". The Village Voice (reprint ed.). Reprinted by AMC. אורכב מ-המקור ב-31 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  http://www.bbc.com/culture/story/20191125-the-100-greatest-films-directed-by-women-poll
↑  Jeanne Dielman Parody + Interview with Chantal Akerman, נבדק ב-2022-04-28
↑  Jeanne Dielman Cooking Video Contest, The Criterion Collection (באנגלית)
↑  עידו רוזן, מתה יוצרת הקולנוע שנטל אקרמן, באתר ynet, 6 באוקטובר 2015
↑  Nadia Khomami, Chantal Akerman first woman to top Sight and Sound’s greatest all-time films poll, הגרדיאן, ‏1 בדצמבר 2022
↑  גבירותיי, מהפך: הפתעת ענק ברשימת הסרטים הטובים בכל הזמנים, יעל שוב באתר טיים אאוט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7671488-3  SUDOC: 177240679  VIAF: 203752105   WorldCat (עם VIAF): 203752105 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חמש דקות של גן עדן

| --- | --- |

 בימוי:  אוליבר הירשביגל 
 תסריט:  גאי היברט 
 עריכה:  האנס פאנק
 שחקנים ראשיים:  ליאם ניסן (אליסטר) קווין אוניל מארק ריידר פול קנדי קונור מקנייל ג'יימס נסביט אנמריה מרינקה ריצ'רד דורמר 
 מוזיקה:  דייוויד הולמס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, אירלנד 
 חברה מפיצה:  BBC Television, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  19 ינואר 2009
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   fiveminutesofheaven
 פרסים:  Sundance World Cinema Directing Award: Dramatic  Sundance World Cinema Screenwriting Award 
 דף הסרט ב־IMDb
 
חמש דקות של גן עדן (באנגלית: Five Minutes of Heaven) הוא סרט בריטי-אירי בבימויו של אוליבר הירשבייגל, על פי תסריט של גיא היברט. החלק הראשון משחזר את ההרג ההיסטורי של ג'ים גריפין בן ה-19 על ידי אליסטר ליטל בן ה-17 בשנת 1975, והחלק השני מתאר מפגש דמיוני בין אליסטר ואחיו של ג'ים, ג'ו  33 שנים מאוחר יותר.
עלילה

הסרט נפתח בלורגאן שבצפון אירלנד בשנת 1975 בתקופת הצרות. בצפון אירלנד שוררת מתיחות רבה, כאשר הצבא הרפובליקני האירי שם לו למטרה את נאמני הכתר הבריטי אשר מבצעים פעולות נקם כנגד קתולים אותם הם מזהים כרפובליקנים מיליטנטיים. אליסטר ליטל, צעיר פרוטסטנטי בן 17, אשר מנהיג תא בכוח המתנדבים מאלסטר, משתוקק להיות פעיל בעימותים. הוא וחבורתו מקבלים אור ירוק להרוג אדם קתולי צעיר בשם ג'יימס גריפין, כתגמול ואזהרה לאחרים. כאשר הפעולה יוצאת לדרך הם מגיעים במכונית גנובה אל היעד, וג'ו גריפין - אחיו הצעיר בן השמונה שמשחק בכדור על המדרכה - צופה באימה כיצד אחיו נהרג. אליסטר הולך לכלא למשך 12 שנים, בעוד משפחת גריפין מתפרקת כולה, אמו של ג'ו מאשימה אותו על כך שעמד מן הצד ולא עשה דבר להגנת אחיו.
בשנת 2005 שלושים ושלוש שנים לאחר הרצח, הסכם שלום נחתם בצפון אירלנד, אליסטר ליטל וג'ו גריפין בדרך להיפגש, מול המצלמה של תוכנית בטלוויזיה, במטרה להתפייס. אליסטר ליטל ריצה את עונשו, ובכלא אף הפך לפעיל פיוס ומטיף לשלום ודו קיום, אבל ג'ו גריפין לא מגיע לפגישה במטרה ללחוץ יד. ללא ידיעת צוות ההפקה, הוא מתכוון לרצוח את רוצח אחיו במהלך הפגישה המצולמת, על מנת לזכות בחמש דקות של גן עדן. עם זאת, הוא הופך להיות רגשי ממש לפני הפגישה ודורש להסיר את המצלמות, דבר המאיים להכשיל את הפרויקט.
לאחר מכן, אליסטר ליטל מסכים להיפגש עם גריפין בבית הישן של האחרון. גריפין מנסה לדקור את ליטל וקופץ עליו מאחור. ליטל מתמודד עם גריפין, ושניהם נופלים דרך החלון, ובסופו של דבר הם שוכבים יחד על המדרכה בחוץ. השניים נפצעים.
זמן קצר לאחר מכן, גריפין משתתף בקבוצת תמיכה. הוא חולק עם הקבוצה את רצונו להיות אבא טוב לבנותיו והוא בוכה. בסופו של דבר, הוא מתקשר לליטל להודיע לו, "אנחנו סיימנו".
שחקנים

אליסטר הצעיר - מארק דוידסון
אנדי - דיארמוד נויס
אמו של אליסטר - ניב קיוזאק
סטיוארט - מתיו מק'אלחיני
דייב - קונור מק'נייל
אביו של אליסטר - פול גארט
ג'ו הצעיר - ניל קווין
ג'ים - ג'רארד ירדן
אמו של ג'ו - פאולה מק'פטריג'
ג'ו בבגרותו - ג'יימס נסביט
נהגו של ג'ו - בארי מק'אבוי
אליסטר בבגרותו - ליאם ניסן
נהגו של אליסטר - ריצ'רד אור
מיכאל - ריצ'רד דורמר
דוד - יונתן הרדן
ההשראה לסרט

הסיפור המתואר בסרט הוא סיפור שהתרחש במציאות וכל פרטיו מדויקים אך הפגישה הדמיונית לא התרחשה מעולם, בביקורו בישראל התראיין אליסטר ליטל (הפעיל כיום למען השלום וסיום סכסוכים מקומיים) לעיתונות הישראלית וסיפר:"במציאות עדיין לא נפגשנו - אני לא חושב שאנחנו מוכנים לזה. אבל כן נוצר בינינו קשר דרך היברט. אני הייתי יושב עם אתו ארבע או חמש שעות ומספר, ואז הוא היה הולך אל ג'ו ונותן לו לקרוא את זה. אני מצדי הייתי מקבל את מה שהוא סיפר. זה נמשך שנתיים. אבל בנוסף לזה הייתי שומע, בפעם הראשונה, מה הוא חושב על החוויות שלי מאז הרצח, והוא היה שומע מה אני חושב על החיים שלו. חשוב לציין ששנינו הסכמנו שאין כאן עניין של מחילה ושל פיוס. אבל היה שינוי, ואני חושב שזה היה שינוי חיובי".
חן עברי אפטר

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1958 
 פטירה:  6 בספטמבר 2012 (בגיל 54) 
 מדינה:  ישראל 
 תפקיד:  שגריר ישראל בלטביה (2006–2010) 
 
עברי אפטר נפגש עם ראש ממשלת לטביה ואלדיס דומברובסקיס, 2010
חן חנוך עברי אפטר (10 באפריל 1958 - 7 בספטמבר 2012) היה דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בלטביה.
ביוגרפיה

עברי נולד לנחמה ומשה (מרטין) אפטר, במשפחה בת שני ילדים. נולד וגדל בפתח תקווה. הוא התגייס לצה"ל בקיץ 1976 ושירת כקצין במשטרה הצבאית החוקרת.
הוא החל לעבוד במשרד החוץ בנובמבר 1986. היה מתמחה מדיני בחטיבת ההדרכה. בשנת 1988 הוצב כמזכיר מדיני באגף המזרח התיכון. שנה אחר כך נשלח לשמש כמזכיר מדיני בשגרירות ישראל בברזיל, עד 1993. בשנים 1993–1996 היה מזכיר מדיני באגף אמריקה הלטינית. לאחר מכן שירת שלוש שנים כיועץ מדיני בשגרירות ישראל בקנדה. במשך שנה (1999–2000) שימש כיועץ בלשכה המדינית של היחידה לקשרי חוץ במשרד ראש הממשלה. לאחר מכן שירת שש שנים כמנהל מחלקה במרכז למחקר מדיני.
בשנים 2006–2010 כיהן כשגריר ישראל בלטביה ושגריר לא-תושב בליטא. לאחר שובו ארצה הוצב כציר יועץ מדיני בלשכת סגן שר החוץ.
עברי היה האישיות הראשונה שזכתה בעיטור "הכוכב הדיפלומטי" הליטאי (Lietuvos diplomatijos žvaigždė) לשנת 2010. העיטור הוענק לו באירוע חגיגי שנערך במלון דן בתל אביב בדצמבר 2010 מידי ראש ממשלת ליטא, אנדריוס קוביליוס, שהגיע בראש משלחת ליטאית לביקור בישראל.
נשא לאישה את דליה עברי ונולדו להם ארבעה בנים.
עברי אפטר נפטר בגיל 54 ממחלה ממארת, שממנה סבל כארבע שנים. הוא הובא לקבורה בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. היה שומר מצוות. הניח אישה, הורים, ילדים ושלושה נכדים.
עבודת דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן שכתב ושעסקה בדמוקרטיה ויחסי חוץ בברזיל בשנים 1990–1993, הוגשה לאחר מותו, ב-2013.
על שמו של עברי אפטר בית ספר תיכון - בית הספר חן לשגרירים צעירים בפתח תקווה.
הערות שוליים

↑  https://lrv.lt/lt/naujienos/iskilmingos-vakarienes-metu-apdovanojimais-pagerbti-prie-lietuvos-izraelio-santykiu-stiprinimo-prisideje-zydai אתר הממשלה הליטאית
↑  פרוטוקול מס' 182 מישיבתה של הוועדה המיוחדת לפניות הציבור בכנסת, ה' באב התשע"ב (24 ביולי 2012)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526229605171  VIAF: 311793443   WorldCat (עם VIAF): 311793443 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויקרס ולנטיה

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 סוג:  מטוס תובלה והפצצה
 ארץ ייצור:  בריטניה בריטניה
 יצרן:  ויקרס
 טיסת בכורה:  1934
 תקופת שירות:  1934–1944 (כ־10 שנים)
 צוות:  2
 נוסעים:  22
 יחידות שיוצרו:  82
 משתמש ראשי:  בריטניה בריטניה חיל האוויר המלכותי
 משתמשים משניים:   דרום אפריקה
הוולנטיה (באנגלית: Valentia) היה מטוס תובלה דו-כנפי בריטי, שנבנה בידי חברת ויקרס (סומן בחברה כ-Type 264) עבור חיל האוויר המלכותי. מרבית היחידות שיוצרו היו למעשה גרסה משודרגת של מטוס הוויקטוריה שקדם לו.
תכנון ופיתוח

הוויקרס ויקטוריה בעל מנועי הנאפייר-ליאון (Napier Lion) שירת בהצלחה בחיל האוויר המלכותי כמטוס תובלה והפצצה. עם התיישנותם של המנועים ב-1932 התעורר הצורך לשדרג את המטוס עם מנועים חזקים יותר. המנוע שנבחר היה הבריסטול פגסוס (Bristol Pegasus) והוחלט בחברה על שדרוג בשני שלבים: בשלב הראשון שנקרא ויקטוריה סימן IV נשמרה השלדה המקורית, דבר שהגביל את כושר הנשיאה המרבי של המטוס. בשלב השני נעשה שימוש בשלדה מחוזקת שניצלה באופן טוב יותר את ביצועיו המשופרים של המנוע. גרסה זו נקראה ויקרס ולנטיה וטיסת הבכורה בוצעה ב-1934. הוולנטיה היה זהה חיצונית לוויקטוריה סימן IV, אך התאפיין בגלגל נחיתה בקצה זנבו בעוד בוויקטוריה נשמר מחליק הזנב (Tailskid). חיל האוויר המלכותי הזמין 28 מטוסי ולנטיה חדשים ו-54 נוספים הוסבו ממטוסי ויקטוריה קיימים (סומנו בחברה כ-Type 278). אספקת המטוס החלה במאי 1934 והייצור נמשך עד 1936.
היסטוריה מבצעית

הוולנטיה נכנס לראשונה לשירות בטייסת מס' 70 בבסיס חיל האוויר המלכותי בהינאהידי (Hinaidi), עיראק ב-1934. לאחר מכן צוידו בוולנטיה טייסות נוספות שהוצבו בהודו ובעיראק. בדומה למטוסים מסוגו ששירתו לפניו, כגון הוויקרס ורנון והוויקטוריה, גם בוולנטיה נעשה שימוש נרחב למבצעי הטסת מטען וחיילים ברחבי המזרח התיכון ולמשימות הפצצה באמצעות מתלים תחת הכנפיים. כמו כן, במספר מטוסים הורכבו רמקולים לצורכי ניסוי בלוחמה פסיכולוגית כדי למסור הודעות לאוכלוסייה מן האוויר (למשל, במבצעי שיטור כנגד שבטים מורדים). בולנטיה גם נעשה שימוש בניסויי תדלוק אווירי.
במלחמת העולם השנייה השתתף הוולנטיה במשימות הפצצה ליליות מעל המדבר המערבי, במסגרת השלבים הראשונים של המערכה בצפון אפריקה ב-1940. מעט לפני פרוץ המלחמה האנגלו-עיראקית השתתפו שבעה מטוסי ולנטיה ברכבת האווירית האסטרטגית הראשונה שהפעילו בעלות הברית במלחמה, כאשר סייעו בהובלת לוחמים מקראצ'י שבהודו הבריטית אל בסיס חיל האוויר המלכותי שועייבה הסמוך לבצרה. הוולנטיה גם לקח חלק בפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן ב-25 באוגוסט 1941, כאשר שישה מטוסים העבירו כוחות לתפיסת שדה הנפט בהאפט קל (Haft Kel). שני מטוסים התרסקו בנחיתה ללא אבדות בנפש. הוולנטיה נשאר בשירות כמטוס קישור בעיראק ואיראן עד לשנת 1944.
גרסאות

ולנטיה סימן I: מטוס לתובלה צבאית עבור חיל האוויר המלכותי.
שירות

הוולנטיה היה בשירות המדינות הבאות:
דרום אפריקה
הודו הבריטית
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
מפרט טכני > מאפיינים כלליים

צוות: 2
נוסעים: 22 חיילים
אורך: 18.14 מטר
מוטת כנפיים: 26.63 מטר
גובה: 5.41 מטר
שטח כנפיים: 202.4 מ"ר
משקל ריק: 4,975 ק"ג
משקל מקסימלי: 8,864 ק"ג
מנוע: כוכבי, 2 X בריסטול פגסוס (Bristol Pegasus) סימן II ‏ L3 או M3, ‏ 650 כ"ס כל אחד
מפרט טכני > ביצועים

מהירות מקסימלית: 209 קמ"ש בגובה 1,524 מטר
מהירות שיוט: 188 קמ"ש
טווח: 1,288 ק"מ
סייג רום: 4,950 מטר
מהירות טיפוס: 3.56 מטר/שנייה
עומס כנף: 43.8 ק"ג/מ"ר
כוח/מסה: 0.11 קילוואט/ק"ג
מפרט טכני > חימוש

פצצות: עד 997 ק"ג במתלים תחת הכנפיים.
לקריאה נוספת

Omissi, David E. Air Power and Colonial Control: The Royal Air Force, 1919-1939. Manchester University Press ND, 1990. ISBN 0719029600