stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוז מסוקים
היסטוריה

בשנת 1947, ניתב הווארד יוז מחדש את מאמציה של "יוז כלי טיס", ממטוסים למסוקים. המאמץ הראשון הרציני בכיוון זה, החל בשנת 1948, כאשר יצרנית המסוקים "קלט אאוטוג'ירו" (Kellett Autogiro Corporation) מכרה ליוז את הדגם האחרון והעדכני שלה לייצור, את ה- "XH-17 Sky-Crane" ("עגורן-שמיים"). המסוק טס לראשונה באוקטובר 1952, אך היווה כישלון מסחרי. בשנת 1955, פיצל הווארד יוז את "יחידת ייצור המסוקים" מ"יוז כלי טיס" והגדיר אותה מחדש כחלק מ"חברת כלי יוז", בשם "חברת כלי יוז - חטיבת כלי טיס" (Hughes Tool Co. Aircraft Division), תוך התמקדות בייצור מסוקים קלים.
יוז דגם 269 היה עיצוב המסוק הראשון שהיה מוצלח. הוא נבנה בשנת 1956, ולאחר כניסתו לייצור סדרתי בשנת 1957, שימש את חברת יוז לתפיסת חלק גדול מהשוק המסחרי. הדגם הפך בסופו של דבר לחלק ממלאי הצבא האמריקאי, כמסוק אימון עיקרי (דגם "TH-55 Osage"). בחודש מאי 1965, זכתה החברה בחוזה לייצור מסוק תצפית חדש עבור צבא ארצות הברית וייצרה את ה- "OH-6 Cayuse" (יוז דגם 369). ה- OH-6 פוּתח מאוחר יותר לדגם האזרחי יוז-500, שגרסאות ממנו מיוצרות עד עצם היום הזה.
בשנת 1972, מכרה יוז  את "חטיבת הכלי" של "חברת כלי יוז", וגיבשה מחדש את החזקותיה הנותרות תחת השם "תאגיד סומה", שכלל את רכושו ועסקיו של הווארד יוז. "חטיבת כלי הטיס" הפכה ל"חטיבת הליקופטר יוז - תאגיד סומה". באותה השנה, פרסם הצבא האמריקאי, בקשה לקבלת הצעות עבור "מסוק תקיפה מתקדם". מתוך רשימה התחלתית של 5 יצרנים, נבחרו לבסוף 2 מועמדים סופיים: חברת בל, ו"חטיבת טוּלקוֹ כלי טיס של יוז כלי טיס" (Hughes Aircraft's Toolco Aircraft Division), שהפכה מאוחר יותר ל"יוז מסוקים". בשנת 1975, הועדף ונבחר הדגם YAH-64A/‏77 של חב' יוז, על פני הדגם YAH-63 של חברת בל. טיסתו הראשונה של האבטיפוס, התרחשה בשנת 1977.
בשנת 1981, אורגנה "חטיבת הליקופטר יוז - תאגיד סומה" והוגדרה מחדש כ"יוז מסוקים בעʺמ". עד לדצמבר אותה השנה, נבנו 6 אבות־טיפוס של המסוק AH-64A, והצבא האמריקאי העניק לחברה חוזה רכישה בגינו. עד לשנת 2005, הגיע ייצור דגם זה, ליותר מ-1100 יחידות. בשנת 1983, ירד דגם הייצור הראשון (AH-64) מפס הייצור במתקן החדש של החברה שבמסה (אריזונה). באותה שנה, זכתה החברה לציון לשבח מההתאחדות הלאומית לאווירונאוטיקה (National Aeronautic Association) והוענק לה גביע קולייר (Collier Trophy) היוקרתי. החברה גם העניקה רישיון ייצור לחברה "שווייצר כלי טיס" (Schweizer Aircraft) לייצר את דגם 300C.
בחודש ינואר 1984, נמכרה "יוז מסוקים בעʺמ", ל"מקדונל דאגלס" על ידי "תאגיד סומה", בשל מאמצי התאגיד לפשט ולייעל את התמקדותו ועניינו בפיתוח נדל"ן. "מקדונל דאגלס" שילמה 470 מיליון דולר $ עבור החברה והפכה אותה לחברת־בת. שמה של "יוז מסוקים" הוחלף ל"מקדונל דאגלס מערכות מסוק" מאוחר יותר, באוגוסט 1984. על אף שהקשר הישיר עם "יוז" נקטע, המשיכו וממשיכים עיצובי המסוקים שנוצרו על ידי "יוז מסוקים", להיות מיוצרים על ידי "בואינג מערכות כלי טיס סובבי־כנף" (Boeing Rotorcraft Systems), "מ.ד. מסוקים" (MD Helicopters), ו"שווייצר כלי טיס".
רשימת מוצרים > מסוקים אזרחיים

XH-17 Sky-Crane
יוז 269
יוז 300
יוז 500
יוז 530F
רשימת מוצרים > מסוקים צבאיים

יוז TH-55 Osage אוסאג'
יוז OH-6 Cayuse קאיוס
יוז MH-6 Little Bird ליטל בירד
יוז 500 Defender דיפנדר
יוז AH-64 Apache אפאצ'י
ראו גם

יוז איירקראפט
הערות שוליים

↑  Rumerman, Judy. "The Hughes Companies". U.S. Centennial of Flight Commission. אורכב מ-המקור ב-2012-10-09.
↑  "Hughes Model 269A (TH55) Osage". www.sprucegoose.org. אורכב מ-המקור ב-2008-12-21. נבדק ב-2011-02-11.
↑  "The Boeing Logbook: 1964 – 1970". Boeing.
↑  "The Hughes Tool Co. ... Looking at Rotors". Post-War Developments: 1946–1956. Boeing.
↑  "The Boeing Logbook: 1977 – 1982". Boeing.
↑  Richardson, Doug and Lindsay Peacock. Combat Aircraft AH-64, pp. 14–15. London: Salamander Books, 1992. ISBN 0-86101-675-0.
יוז דגם TH-55 Osage
יוז דגם 369HS
מפלגת גשר (1996)

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מייסד:  דוד לוי 
 מנהיגים:  דוד לוי
 תקופת הפעילות:  11 במרץ 1996 – 2007 (כ־10 שנים) 
 אפיון:  מפלגת ימין-מרכז חברתית
 אידאולוגיות:  שמרנות ליברלית, ציונות 
 כנסות:  13, 14, 15
 ממשלות:  27, 28, 29
 שיא כוחה:  5 מנדטים (הכנסת ה-14)
 שפל כוחה:  2 מנדטים (הכנסת ה-13)
 רשימה פוליטית:  הליכוד-גשר-צומת ישראל אחת
 נוצרה מתוך:  הליכוד
 התמזגה לתוך:  הליכוד
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין-מרכז
 
מפלגת גשר ובשמה המלא תנועת גשר - תנועה לאומית חברתית הוקמה כמפלגה עדתית חברתית בשלהי הכנסת ה-13, בידי דוד לוי, שפרש מהליכוד עם דוד מגן ב-11 במרץ 1996. ב-25 בדצמבר 2018 הודיעה בתו של דוד לוי, אורלי לוי-אבקסיס, על הקמת מפלגת חדשה בעלת שם זהה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-14 התאחדה עם הליכוד וצומת במסגרת הליכוד-גשר-צומת. לאחר מכן פרשה מהממשלה ומן האיחוד והתכוננה לריצה עצמאית ואף רצה בצורה עצמאית בבחירות לרשויות המקומיות ב-1998.
ב-23 בפברואר 1999 התרחש פילוג בסיעה: דוד מגן פרש מהסיעה המשותפת וחבר לחברי כנסת מהליכוד צומת והעבודה בהקמת סיעת "ישראל במרכז" (מפלגת המרכז). מיכאל קליינר חבר לחברי כנסת מהליכוד בהקמת סיעת חרות. חברי גשר הנותרים פרשו והקימו את סיעת גשר.
בבחירות לכנסת ה-15 בשנת 1999 התאחדה עם מפלגת העבודה ומפלגת מימד במסגרת ישראל אחת. לאחר מכן פרשה גם ממנה ומן הממשלה ויצרה סיעה חדשה בכנסת בת שלושה מנדטים.
ב-7 במרץ 2001 פרשו חברי גשר מישראל אחת. ב-8 באפריל 2002 נכנסה גשר לממשלת שרון, אך פרשה ממנה לאחר שלושה חודשים וחצי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16, פרש דוד לוי מראשות המפלגה ועבר לליכוד בצעד שגרם לחילוקי דעות רבים בקרב חברי המפלגה. באספה שהתקיימה על ידי חברי המפלגה בעקבות המעבר, נבחרה אתי שירז, שעמדה עד אז בראש מטה ההסברה במפלגה, לעמוד בראש במקומו של לוי. רשימה בראשותה, עם שישה מתמודדים (כולל שירז), הוגשה לוועדת הבחירות המרכזית, בצעד שדווח בתקשורת כמפתיע. דוד לוי הגיב בעתירה הקוראת למנוע מחברי המפלגה מלקיים את "גשר", וביקש לפרק את המפלגה. בפסק דין של נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב נקבע כי המפלגה לא תוכל להתמודד בבחירות לכנסת ה-16 והחלטה זו נותרה על כנה גם לאחר ערעור שהוגש לבית המשפט העליון. המאבק על שימור המבנה המפלגתי נמשך זמן רב לאחר הבחירות. בעוד דוד לוי ותומכיו ביקשו לפרק את "גשר" ולהתייחס למעברו כאל היטמעות המפלגה כולה בליכוד, שירז ושאר חברי המפלגה נאבקו למען המשך קיומה הפוליטי ופעילותה הציבורית, אם כי במתכונת חדשה, לטובת קידום הערכים החברתיים שעל בסיסם הוקמה. לאחר שהוגשה בקשה לפירוק המפלגה, בתום מאבק המשפטי שארך מספר שנים לאחר מכן, החליט בית המשפט לאשר את הפירוק והמפלגה חדלה מלהתקיים.
דוד לוי אמנם נבחר לכהן בכנסת ה-16 אך בבחירות לכנסת ה-17 לא זכה למקום ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת ונעלם מן הזירה הפוליטית.
לאחר ההכרזה על הקדמת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס הודיעה ב-25 בדצמבר 2018 על שם מפלגתה החדשה כשם מפלגת אביה "גשר".
נציגי המפלגה בכנסת

| כנסת | מנדטים | חברי כנסת | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| הכנסת ה-13 (1992) | 2 / 120 | דוד לוי, דוד מגן |  הסיעה הוקמה במרץ 1996 לאחר שדוד לוי ודוד מגן פרשו מהליכוד. |
| הכנסת ה-14 (1996) במסגרת הליכוד-גשר-צומת | 5 / 120 (מתוך 32 לרשימה כולה) | דוד לוי, דוד מגן, מקסים לוי, מיכאל קליינר, יהודה לנקרי |  |
| הכנסת ה-15 (1999) במסגרת ישראל אחת | 2 / 120(מתוך 26 לרשימה כולה) | דוד לוי, מקסים לוי, מרדכי משעני |  ב-15 בפברואר 2001 פרש אלי גולדשמידט חבר העבודה מהכנסת. החליף אותו מרדכי משעני.  ב-5 ביוני 2002 פרש מקסים לוי מהכנסת לאחר שנבחר לראשות עיריית לוד. החליף אותו יהודה גלעד חבר מימד (בשל העובדה שבמקור היו שניהם ברשימת ישראל אחת). |
ראו גם

מפלגת גשר (2018)
הערות שוליים

↑  בשם האב: זה שם מפלגתה החדשה של אורלי לוי, באתר "סרוגים", 25 בדצמבר 2018
↑  29 רשימות מועמדים לכנסת ה 16 הוגשו לוועדת הבחירות המרכזית, באתר הכנסת, 13 בדצמבר 2002
 29 מפלגות יתמודדו לכנסת ה-16, באתר nana10‏, 13 בדצמבר 2002
↑  סמדר שילוני, ביהמ"ש ביטל השתתפות "גשר" בבחירות, באתר ynet, 1 בינואר 2003
↑  משה ריינפלד‏, בית המשפט העליון: "גשר" לא תרוץ לכנסת, באתר וואלה, 8 בינואר 2003
↑  ע"ב 129/03 אתי שיראז עשור נ' קובי נבון, רו"ח
↑  פר"ק (ת"א) 2203-05

עדי הגין, עקצו אתכם? מאגרי המידע שיעזרו לכם להתגבר על הביורוקרטיה הממשלתית, באתר TheMarker‏, 27 ביולי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011936175805171
טהרת המת

חדר טהרה בבית העלמין ירקון
ביהדות, טהרת המת (או בקיצור טהרה) היא תהליך של רחיצה וניקיון, פנימי וחיצוני, אותו נוהגים לעשות לגופת המת, טרם הלבשתו בתכריכים לקראת קבורתו. בעת הליך הטהרה מתנהגים המטהרים עם הנפטר בכל הכבוד הראוי, כאילו היה עדיין חי, רואה ושומע אותם. גברים עוסקים בטהרת גברים, ונשים עוסקות בטהרת נשים. כיום מתבצע הליך הטהרה בבית הלוויות או בבית העלמין. יש העושים זאת תוך אמירת פסוקים. רוחצים כל איבר בנפרד, ולאחר מכן יוצקים על כל גופו של הנפטר תשעה קבין של מים השקולה להיטהרות במקווה.
המקור למנהג

המנהג של טהרת המת אינו מוזכר בשום מקום במקרא, אך בספר חסידים (מן המאה ה-12 או ה-13) מובא שפירוש הפסוק במגילת קהלת: ”כָּל-עֻמַּת שֶׁבָּא כֵּן יֵלֵךְ” (ה', ט"ו) הוא ”כשנולד רוחצים אותו, וכשמת רוחצים אותו”. ואכן, בקברי המלכים שבירושלים נמצאו מקווי מים בסמוך לאתר הקבורה, אם כי אין הוכחה ברורה כי השתמשו במים אלו לטהרת המת.
המקור למנהג > מקור משנאי

מצוות טהרת המת מוזכרת בשני מקומות במשנה: האחד, במסכת שבת: ”עושין כל צרכי המת, סכין ומדיחין אותו, ובלבד שלא יזיזו בו אבר...” (כג, ה) – המשנה עוסקת בדיני מוקצה בשבת, אך מתוך האיסור להזיז אבר של הנפטר בשבת, לומדים את עצם נושא הטהרה. המקור השני הוא מסכת שמחות ”הגוסס הרי הוא כחי לכל דבר... אין מזיזין אותו, ואין מדיחין אותו, ואין מטילין אותו לא על גבי החול ולא על גבי המלח עד שעה שימות...” (מסכת שמחות, א', א'-ג'.). בשני מקורות אלו מוזכר המנהג להדיח את המת, מבלי לציין את פרטיו.
המקור למנהג > מקור תלמודי

מקור מאוחר יותר מתקופת התלמוד, המזכיר את הטהרה מבלי לציין את פרטיה וכלליה, הוא בויקרא רבה, שם מסופר על טהרה שערכו רבי יוחנן וריש לקיש: ”ר' יוחנן וריש לקיש: נחתין למסחי בהדין דימוסין דטבריא פגע בהון חד מסכן אמר לון: זכון בי. אמרו ליה: כי נפקון אנן זכיין בך נפקין ואשכחוניה מאית. אמרין: הואיל ולא אטפלון ביה בחייו נטפל ביה במותו, מי מסחין ליה אשכחון חדה כיס דחמש מאה דינרין תלי בצואריה...” (ויקרא רבה לד י).
תרגום: רבי יוחנן וריש לקיש, ירדו לרחוץ במרחצאות טבריה ופגשו בעני אחד. ביקש מהם העני צדקה. אמרו לו כשנחזור ניתן לך. כשחזרו מצאו את העני כשהוא מת. אמרו היות שלא טיפלנו בו בחייו, נטפל בקבורתו. כשרחצו אותו, מצאו ארנק ובו חמש מאות דינרים תלוי על צווארו.
המקור למנהג > מקורות מהפוסקים

בספרי הראשונים ישנה התייחסות מפורטת יותר לדיני טהרת המת. הרמב"ם בהלכות אבלות מדבר על הדחה, סיכה, בישום, ותספורת. רבי אלעזר מוורמייזא בספרו "הרוקח" מסתמך על "ספר הכבוד" של רבי יהודה החסיד, ומפרט שלבים מתוך תהליך הטהרה: חימום המים, רחיצת גוף הנפטר, איבריו, פניו, וראשו. אליעזר בן שמואל הלוי נפטר במגנצא בשנת 1357, ובצוואתו ציווה לבניו כיצד לטהרו:
”בקשתי מאד מאד שיטהרוני במתון ובטהרה ובנקיות בין אצבעות ידיים ורגלים ובין האחור. ויחופו ראשי ויסרקוני במסרק כדרך החיים ויטלו צפורניי ידיי ורגליי כדי שאבא טהור ונקי למנוחה כמו שהלכתי לבית הכנסת בכל שבת בחפיפה ובנטילת ציפורניים ובסריקה ובבדיקת נקבים. כן יעשו לי גם למנוחת עולמים. ויתנו לעני שכר טוב שיעשה לי כל זה במתון בלא חפזון אם קשה למטהרים לעשותם.”.
רבי שמואל הנגיד מגדולי המשוררים העבריים בספרד של ימי הביניים. בשירו הֲנִּמְצָא בְּרֵעַי, מזכיר את טהרת המת.
וְלָמָּה תְּצוֹרוּן עַל בְּשַׁרִי בְּתַכְרִיכֵי 
 קְבוּרָה וְשָׁם אֶבְלֶה אֲנִי עִם צְרוֹרוֹתָי 
 וְלָמָּה בְמַיִם תִּטְבְּלוּנִי לְהיטָּהֵר 
 וּמָחָר תְּטַנֵּף צַחֲנָתִי חֲגוֹרוֹתָי
אהרן ברכיה מודינה במאמרים: "מפתח שפתי צדק" ומפתח "שפתי רננות" הנמצאים בספרו מעבר יבק, מפרט את הפעולות השונות שיש לבצע בתהליך הטהרה, ומציין את הפסוקים שיש לקרוא במהלכן.
הרב טוקצ'ינסקי (מחשובי רבני ארץ ישראל בראשית המאה ה-20) בספרו גשר החיים, מפרט את כל מנהגי הטהרה, כפי שהם נהוגים בימינו.
שלבי הטהרה

הטהרה היא תהליך של ניקיון גופת המת, הנעשית בכמה שלבים, ומתבצעת ככל שניתן בסמוך לקבורתה. הטהרה נעשית על ידי אנשים המומחים לכך ובדרך כלל משתייכים לחברה קדישא. העוסקים בטהרה המת, צריכים לעסוק בכך בטהרה ועל כן טרם בואם לעסוק במת צריכים לטבול בעצמם. בכל בית קברות מקימים "חדר טהרה" מיוחד בו מתבצעת הטהרה. אסור לאדם להיות נוכח בשעת טהרת אביו, אמו, חמיו או גיסו וכן אסור לתלמיד להיות נוכח בטהרת רבו.
שלבי הטהרה > רחיצה ראשונה

אחד המטהרים נוטל את ידיו, ומביא מים ורוחץ את ידי שאר המטהרים, על פי כללי נטילת ידיים שבבוקר. לאחר מכן אומרים תפילה שבה מוזכרת המילה "ברחמים" שבע פעמים, וכן את הפסוק: "וְהוּא רַחוּם, יְכַפֵּר עָו‍ֹן וְלֹא-יַשְׁחִית וְהִרְבָּה, לְהָשִׁיב אַפּוֹ; וְלֹא-יָעִיר, כָּל-חֲמָתוֹ".
משכיבים את המת על מדף הטהרה כשהוא על גבו, פניו כלפי מעלה, והוא מכוסה בסדין לבן, מתחתיו מתבצעת הרחיצה, כדי לשמור על צניעות הנפטר. לכתחילה, רוחצים את המת במים קרים, אלא אם כן קיימים מקומות בגוף שהלכלוך אינו מוסר אלא במים חמים.
שלבי הטהרה > רחיצה ראשונה > סדר הרחיצה

בתחילה רוחצים את הראש, לאחר מכן הצוואר, היד הימנית, חצי הגוף הימני, הירך והשוק הימניים.
בזמן רחיצת הראש אומרים המטהרים את הפסוקים הבאים: "מַעְיַן גַּנִּים, בְּאֵר מַיִם חַיִּים; וְנֹזְלִים, מִן-לְבָנוֹן". "אִם רָחַץ ה', אֵת צֹאַת בְּנוֹת-צִיּוֹן, וְאֶת-דְּמֵי יְרוּשָׁלִַם, יָדִיחַ מִקִּרְבָּהּ--בְּרוּחַ מִשְׁפָּט, וּבְרוּחַ בָּעֵר". "וְזָרַקְתִּי עֲלֵיכֶם מַיִם טְהוֹרִים, וּטְהַרְתֶּם: מִכֹּל טֻמְאוֹתֵיכֶם וּמִכָּל-גִּלּוּלֵיכֶם, אֲטַהֵר אֶתְכֶם".
תוך כדי רחיצת שאר הגוף אומרים את הפסוקים הבאים: "מִקְוֵה, יִשְׂרָאֵל, מוֹשִׁיעוֹ, בְּעֵת צָרָה--לָמָּה תִהְיֶה כְּגֵר בָּאָרֶץ, וּכְאֹרֵחַ נָטָה לָלוּן". "וְהִתְקַדִּשְׁתֶּם וִהְיִיתֶם קְדֹשִׁים, כִּי קָדוֹשׁ אָנִי". "כָּל-כְּלִי יוּצַר עָלַיִךְ, לֹא יִצְלָח, וְכָל-לָשׁוֹן תָּקוּם-אִתָּךְ לַמִּשְׁפָּט, תַּרְשִׁיעִי; זֹאת נַחֲלַת עַבְדֵי ה' וְצִדְקָתָם, מֵאִתִּי--נְאֻם-ה'". כך עד שמסיימים את כל החלק הקדמי של הגוף על שני צדדיו. לאחר שמסיימים לרחוץ בפעם הראשונה את חלקו הקדמי של הגוף, חוזרים פעם שנייה וממרקים אותו (תהליך המירוק יפורט בהמשך) ושוטפים אותו שנית במים נקיים.
בשלב זה מטים את גוף הנפטר על צדו השמאלי, ורוחצים את הגב לפי אותו סדר, רחצה, מירוק, ושטיפה נוספת.
שלבי הטהרה > רחיצה שנייה (סדר המירוק)

תהליך המירוק מתבצע עם ספוג וסבון, ונעשה בדיוק לפי אותו סדר של הרחצה הראשונה, החל בראש וכלה ברגליים, לאחר מכן שטיפת הסבון מהגוף במים, מירוק הגב, וגם שטיפתו במים. בעת המירוק מתעכבים על כל איבר ואיבר, ואף אומרים פסוק המיוחד לאותו איבר ממגילת שיר השירים.
בזמן מירוק הראש אומרים המטהרים את הפסוק: "רֹאשׁוֹ, כֶּתֶם פָּז; קְוֻצּוֹתָיו, תַּלְתַּלִּים, שְׁחֹרוֹת, כָּעוֹרֵב".
בזמן מירוק העיניים אומרים: "עֵינָיו, כְּיוֹנִים עַל-אֲפִיקֵי מָיִם; רֹחֲצוֹת, בֶּחָלָב--יֹשְׁבוֹת, עַל-מִלֵּאת".
בזמן מירוק הלחיים אומרים: "לְחָיָו כַּעֲרוּגַת הַבֹּשֶׂם, מִגְדְּלוֹת מֶרְקָחִים".
בזמן מירוק הפה אומרים: "שִׂפְתוֹתָיו, שׁוֹשַׁנִּים--נֹטְפוֹת, מוֹר עֹבֵר".
בזמן מירוק הצוואר אומרים: "צַוָּארֵךְ, כְּמִגְדַּל הַשֵּׁן; עֵינַיִךְ בְּרֵכוֹת בְּחֶשְׁבּוֹן, עַל-שַׁעַר בַּת-רַבִּים--אַפֵּךְ כְּמִגְדַּל הַלְּבָנוֹן, צוֹפֶה פְּנֵי דַמָּשֶׂק".
בזמן מירוק הידיים אומרים: "יָדָיו גְּלִילֵי זָהָב, מְמֻלָּאִים בַּתַּרְשִׁישׁ".
בזמן מירוק החזה אומרים: "שְׁנֵי שָׁדַיִךְ כִּשְׁנֵי עֳפָרִים, תָּאֳמֵי צְבִיָּה".
בזמן מירוק הבטן אומרים: "בִּטְנֵךְ עֲרֵמַת חִטִּים, סוּגָה בַּשּׁוֹשַׁנִּים". "מֵעָיו עֶשֶׁת שֵׁן, מְעֻלֶּפֶת סַפִּירִים".
בזמן מירוק השוק והירך הימניים אומרים: "שׁוֹקָיו עַמּוּדֵי שֵׁשׁ, מְיֻסָּדִים עַל-אַדְנֵי-פָז; מַרְאֵהוּ, כַּלְּבָנוֹן--בָּחוּר, כָּאֲרָזִים. חִכּוֹ, מַמְתַקִּים, וְכֻלּוֹ, מַחֲמַדִּים; זֶה דוֹדִי וְזֶה רֵעִי, בְּנוֹת יְרוּשָׁלִָם".
אין אומרים פסוקים בעת שרוחצים, או ממרקים, את החלק השמאלי, או האחורי של הגוף.
שלבי הטהרה > הבדיקה הפנימית

הבדיקה הפנימית היא תהליך של ניקוי מעיו של הנפטר. מנהג זה נהוג בחברות הקדישא בארץ ישראל, ומקורו בקהילות הספרדים שחיו בארץ. בקהילות האשכנזים בחוץ לארץ המנהג אינו נהוג בדרך כלל, ויש שיצאו נגדו. בזמן תהליך זה אין אומרים פסוקים, ולא כל דבר שבקדושה שכן גם המקום וגם הידיים של העוסקים במלאכה אינם נקיים.
בעזרת מים וסבון מנקים היטב את פי הטבעת, ובעזרת ספוג וסבון מבצעים גם ניקוי פנימי (לאחר המוות, אין השרירים שולטים יותר בסוגרים, והגישה פנימה נעשית קלה). לאחר מכן מחדירים פנימה מים, תוך כדי שמעסים את בטן הנפטר, ואז מאפשרים למים לזרום החוצה. חוזרים על תהליך זה, עד שהמים החוזרים, יוצאים נקיים וללא כל ריח רע. לאחר סיום הבדיקה פוקקים את פי הטבעת בצמר פשתן.
השלב האחרון בניקוי, הוא הסרת הלכלוך שנמצא מתחת לציפורניו של הנפטר, פעולה זאת נעשית באמצעות מכשיר מיוחד המיועד לכך.
שלבי הטהרה > תשעה קבין

שלב זה הוא עיקר הטהרה, ולאחריו הנפטר נחשב טהור.
כל העוסקים במלאכה נוטלים שוב את ידיהם (כנטילת ידיים של הבוקר). מסירים מעל הנפטר את הסדין הלח שהיה מונח עליו במשך כל תהליך הטהרה. מעמידים את הנפטר, ותומכים בו מספר אנשים, כפי הנדרש לפי גודלו ומשקלו. מסתירים אותו משום צניעות בסדין פרוס אחר, ושופכין עליו בבת אחת כמות מים השווה ל-9 קבין (כ-12 - 22 ליטר מים). ראוי לשפוך את המים מכלי אחד, אך אם אין כלי אחד ניתן לחלק את המים ל-3 כלים, ולפני שיכלו המים מהכלי האחד, כבר ישפכו מהכלי השני, כדי שכל המים יישפכו בבת אחת ללא הפסק. בחדרי הטהרה המודרניים קיים מתקן מיוחד היוצק את המים על הנפטר.
בזמן שפיכת התשעה קבין, אומרים המטהרים את הפסוק: "וְזָרַקְתִּי עֲלֵיכֶם מַיִם טְהוֹרִים וּטְהַרְתֶּם מִכֹּל טֻמְאוֹתֵיכֶם וּמִכָּל גִּלּוּלֵיכֶם אֲטַהֵר אֶתְכֶם", וכן שלוש פעמים: טהור הוא, טהור הוא, טהור הוא. לאחר מכן מכסים את הנפטר בסדין חדש יבש, מנגבים ומסרקים אותו טרם לבישת התכריכים.
טהרה לנהרגים על קידוש השם

בשולחן ערוך חלק יורה דעה נאמר: "אם מצאו ישראל הרוג, יקברוהו כמו שמצאוהו, בלא תכריכין, ולא יחלצו בו אפילו מנעליו". כלומר, מי שסיבת הריגתו היא עצם היותו ישראל, אין עושים כל שינוי במצבו וקוברים אותו כמו שהוא. ומסביר הש"ך "בהרוג בידי עובד כוכבים אף על פי שבשעה שמצאוהו כבר פסק הדם קוברים אותו כאשר הוא נמצא כדי להעלות חימה ולנקום נקם".
לכן נפסק להלכה כי חללי צה"ל, וקורבנות פיגועי טרור נקברים בבגדיהם ובלא טהרה ונטמנים בארון עץ.
לטיפול השונה במתים אלו, משאר הנפטרים, שתי סיבות:
היות שדם הנפש חייב בקבורה, והחלל ובגדיו ספוגים בדם, לא נותר אלא לקבור אותו בבגדיו, ללא רחצה.
החלל נקבר בבגדיו, וללא טהרה, כדי לעורר את כעסו של הקב"ה, ובכך ימנע בעתיד הריגתם של יהודים, רק משום שהם יהודים, ואף ינקום את נקמתם.
הערות שוליים

↑  שלומי זייבלד, ‏סערת המקוואות; הנחיה הלכתית לגברים: כך תתקלחו בביתכם, באתר כיכר השבת, 23 במרץ 2020
↑  Racheli Deutsch, הכנות הנעשות על ידי החברה קדישא, באתר Itim, ‏2019-07-29
↑  ספר חסידים, עמ' 143, סימן תק"ס.
↑  ניסן רובין, קץ החיים - טקסי קבורה ואבל במקורות חז"ל, ספריית הֵילָל בן חיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 123
↑  רמב"ם הלכות אבלות, פרק ד', הלכה א'
↑  ספר הרוקח, הלכות אבילות, עמוד קצ"ד
↑  בעל הרוקח מוסיף מנהג שאינו מקובל בימינו, לערב ביצים ביין, ולרחוץ בתערובת את ראשו של הנפטר.
↑  ישראל בן ברוך בר אברהם צוואות גדולי ישראל, כרך ב', צוואת אליעזר בן שמואל הלוי, עמ' 207
↑  ספר מעבר יבק
↑  ספר גשר החיים הודפס לראשונה בירושלים בשנת ה'תש"ז ב-3 כרכים והוא עוסק בענייני הנפטר, החל ממצוות ביקור חולים, המשך ביום הפטירה, דיני האבלות ודיני יום השנה. ספר זה משמש כיום כמדריך מעשי לנושא טהרת המת.
↑  נטילת ידיים, מתוך קיצור שולחן ערוך, מאת רבי שלמה גאנצפריד: "לפי שהאדם כאשר קם ממיטתו בשהרית הוא כמו ברייה חדשה, לעבודת הבורא יתברך שמו. לכן צריך להתקדש וליטול ידיו מן הכלי כמו כהן, שהיה מקדש ידיו בכל יום מן הכיור קודם עבודתו, וסמך לנטילה זו מן המקרא שנאמר: "ארחץ בניקיון כפי ואסובבה את מזבחך ה' לשמוע בקול תודה וכו", ועוד יש טעם לנטילה זאת לפי שבשעת שינה שנסתלקה ממנו נשמתו
הקדושה בא רוח הטומאה ושורה על גופו, וכשניעור משנתו, מסתלק רוח הטומאה מכל גופו חוץ מן אצבעותיו, שאינו עובר מעליהם עד ששופך עליהם ג' פעמים מים לסירוגין".
↑  מעבר יבק, בח"א דף ל"ו. אמירת הפסוקים בזמן הטהרה, מובאת בספרים קדומים, ובספר "גשר החיים" אולם הלכה למעשה אינה נהוגה בימינו בדרך כלל.
↑  ספר תהילים, פרק ע"ח, פסוק ל"ח
↑  מגילת שיר השירים, פרק ד', פסוק ט"ו
↑  ספר ישעיהו, פרק ד', פסוק ד'
1 2  ספר יחזקאל, פרק ל"ו, פסוק כ"ה
↑  ספר ירמיהו, פרק י"ד, פסוק ח'
↑  ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק מ"ד
↑  ספר ישעיהו, פרק נ"ד, פסוק י"ז
↑  מגילת שיר השירים, פרק ה', פסוק י"א
↑  מגילת שיר השירים, פרק ה', פסוק י"ב
1 2  מגילת שיר השירים, פרק ה', פסוק י"ג
↑  מגילת שיר השירים, פרק ז', פסוק ה'
↑  מגילת שיר השירים, פרק ה', פסוק י"ד
↑  מגילת שיר השירים, פרק ז', פסוק ד'
↑  מגילת שיר השירים, פרק ז', פסוק ג'
↑  שיר השירים, פרק ה', פסוק י"ד
↑  מגילת שיר השירים, פרק ה', פסוקים ט"ו–ט"ז
↑  ר' יקותיאל יהודה גרינוולד, כל בו על דיני אבלות, ברוקלין, תשי"א, חלק ב', עמ' 39 והלאה.
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן שס"ד, סעיף ד'
↑  הש"ך על יורה דעה, שס"ד, ד'
↑  בגופו של אדם בוגר יש כחמישה ליטר דם בממוצע. עם זאת, האדם יכול לחיות גם עם פחות דם. בתהליך של איבוד דם מגיע האדם למצב של הלם תת-נפחי איבוד דם נוסף לאחר מצב קריטי זה, מביא למוות. קילוח הדם האחרון שבעקבותיו יוצאת הנשמה, מכונה בהלכה "דם הנפש"
חדר טהרה מודרני בבית קברות "ירקון"
מתקן לשפיכת תשעה קבין של מים
יוהאן השני, נסיך אנהלט-צרבסט

| --- | --- |
 לידה:  1341 
 פטירה:  11 באפריל 1382 (בגיל 41 בערך) 
 בן או בת זוג:  אליזבת מהנברג-שלאוזינגן 
 
יוהאן השני, נסיך אנהלט-צרבסט (בגרמנית: Johann II. Fürst von Anhalt-Zerbst; ‏ 1341 - 11 באפריל 1382) היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר שלט בנסיכות אנהלט-צרבסט.
ביוגרפיה

יוהאן היה בנם הצעיר של אלברכט השני, נסיך אנהלט-צרבסט ואשתו השנייה ביאטריקס מסקסוניה-ויטנברג, בתו של רודולף הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
בשנת 1359 מת אחיו הבכור אלברכט השלישי, נסיך אנהלט-צרבסט, ובשל כך לאחר מות אביו בשנת 1362, ירש יוהאן את הנסיכות, ושלט במשותף עם דודו ולדמאר הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט עד מותו בשנת 1368, ולאחר כן שלט עם בן דודו ולדמאר השני, נסיך אנהלט-צרבסט, אשר מת בשנת 1371 ללא יורשים. לאחר מות בן דודו, שלט יוהאן לבדו באנהלט-צרבסט.
ב-11 באפריל 1382 מת יוהאן, ובניו זיגיסמונד, אלברכט וולדמאר ירשו את נחלותיו במשותף.
משפחתו

בשנת 1366 התחתן יוהאן עם אליזבת מהנברג-שלאוזינגן, בתו של יוהאן הראשון, רוזן מהנברג-שלאוזינגן, ממנה היו לו ארבעה ילדים:
אגנס מאנהלט-צרבסט (מתה ב-1392), התחתנה עם בורכארד משארפלאו.
זיגיסמונד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו (1368–1405).
אלברכט הרביעי, נסיך אנהלט-קתן (מת ב-1423).
ולדמאר השלישי, נסיך אנהלט-צרבסט (מת ב-1391).
יוהאן הנריק שלגרן

| --- | --- |

 לידה:  1 בדצמבר 1751 פלובי, שוודיה 
 פטירה:  20 באפריל 1795 (בגיל 43) Jakob and Johannes parish, שוודיה 
 מדינה:  שוודיה 
 מקום קבורה:  Saint James's Church 
 מקום לימודים:  אקדמיה המלכותית של טורקו, Katedralskolan 
 שפות היצירה:  שוודית 
 סוגה:  שירה
 זרם ספרותי:  התנועה הרומנטית
 צאצאים:  Henrik Kellgren 
 
יוֹהַאן הֶנְרִיק שֶלְגְרֶן (בשוודית: Johan Henric Kellgren‏; 1 בדצמבר 1751 – 20 באפריל 1795) היה משורר, מחזאי, לבריתן ומבקר ספרות שוודי.
ביוגרפיה

הוא נולד בפלובי (אנ') בווסטרייטלנד (אנ') (כיום חלק מהקומין פולשפין (אנ'), מחוז וסטרה ייטלנד). הוא היה בן של כומר, אבל הוא היה חילוני בדעותיו. הוא למד באקדמיה המלכותית של טורקו (אנ'), וכבר היה לו מוניטין כמשורר כשהפך ל"דוסנט (אנ')" (שווה ערך לפרופסור) לאסתטיקה באקדמיה ב-1774.
שלוש שנים לאחר מכן עבר לסטוקהולם, שם החל ב-1778 לפרסם את כתב העת "הסטוקהולם-פוסט (אנ')" עם העורך קורל לנגרן (שו'). שלגרן היה העורך היחיד משנת 1788 ואילך. ב-1779 כתב שיר המתאר את הלווייתה של השחקנית הצעירה והפופולרית אולריקה רוסנבלד (Ulrica Rosenblad), שצוטט בעיתונות. שלגרן היה הספרן של גוסטב השלישי, מלך שוודיה משנת 1780, והפך למזכירו הפרטי בשנת 1785. עם הקמת האקדמיה השוודית ב-1786 הוא מונה לאחד מחבריה הראשונים.
הוא מת משחפת בסטוקהולם. שלגרן מעולם לא היה נשוי, אבל היה בשלב מסוים מאהבה של הפרימה דונה פרידריקה ליב (אנ').
יצירותיו

נטייתו הסאטירית העזה הובילה אותו למחלוקות רבות, בעיקר עם מבקר הספרות תומאס תורילד (אנ'), נגדו ביים את הסאטירה שלו Nytt försök till orimmad vers ("ניסיון חדש לפסוק לא-מחורז"), שם הוא גם מגחך על "השתוללות של שייקספיר" ו"העוויתות של גתה". חוסר ההומור שלו גורע מהעניין של כתביו הפולמוסיים. יצירותיו הפואטיות בחלקן ליריות, בחלקן דרמטיות; מחזותיו מבוססים על עלילותיו של גוסטב השלישי. השירים המשולבים בארבע האופרות שהפיקו יחד, כלומר, Gustaf Vasa ("גוסטב ואסה"), Gustaf Adolf och Ebba Brahe (גוסטב אדולף ואבה ברהה), Aeneas i Carthago (איניאס בקרתגו) ו-Drottning Kristina ("המלכה כריסטינה"), הם כולם פרי יצירתו של שלגרן.
משנת 1788 לערך, תחושה רצינית יותר שולטת בחרוזיו של שלגרן, בין היתר בשל השפעתם של לסינג וגתה, אך כנראה באופן ישיר יותר בשל המחלוקת שלו עם תורילד. מבין שיריו הקטנים שנכתבו לפני תאריך זה החשובים ביותר הם שיר האביב המקסים Vinterns valde lyktar ("הפנסים הנבחרים של החורף"), ו-Mina Löjen ("השקרים שלי") הסאטירי, מתקפה על כותב השירים קארל מיקאל בלמן, ו-Man äger ej snille för det man är galen ("אין לך גאונות כי אתה משוגע"). היצירות הטובות ביותר של מה שמכונה תקופתו המאוחרת הן הסאטירה Ljusets fiender ("אויבי האור"), השיר הקומי Dumboms lefverne ("הכבד של המטומטם"), Kantat d. 1. Jan. 1789 ("קנטטה ל-1 בינואר 1789") הפטריוטי, האודה Till Kristina ("לכריסטינה"), הקטע Sigwart och Hilma ("סיגוורט והילמה"), והשיר היפה Nya skapelsen ("בריאה חדשה"), "המתאר את כוח האהבה שביכולתה להעניק לסופר תפיסה חושית של כל פלאי הטבע, על ההרמוניה הנפלאה שבהם". שני השירים הם מיטב יצירותיו הן בחשיבה והן בצורה.
בין מילות שיריו ניתן למצוא את הפירות המובחרים ביותר של העידן הגוסטביאני של הכתיבה השוודית. שיריו הקודמים אכן מבטאים את הספק השטחי ואת קלות הדעת המחוצפת האופיינית לתקופתו; אבל ביצירותיו בשנותיו הבשלות יותר הוא אינו סתם "משורר של עונג", כפי שתיאר תורילד את סגנונו בבוז, אלא נציג ראוי של רגש מוסרי רציני ואהדה אנושית נבונה בחרוזים הולמים ומלודיים.
מהדורות

את ה-Samlade skrifter שלו ("אסופת כתבים", 3 כרכים, 1796; מהדורה מאוחרת יותר, 1884–1885) הוא תיקן בעצמו. את ההתכתבות שלו עם נילס פון רוסנשטיין (אנ') ועם אברהם ניקלאס אידלקרנץ (אנ') ערך הנריק שצ'ק (אנ') (1886–1887 ו-1894).