stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפיגוע בשוק הכרמל

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |

 תאריך:  1 בנובמבר 2004
 מקום:  שוק הכרמל, תל אביב, ישראל
 קואורדינטות:  32°04′07″N 34°46′09″E﻿ / ﻿32.06868333°N 34.76904722°E﻿ / 32.06868333; 34.76904722
 סוג:  פיגוע התאבדות
 הרוגים:  3
 פצועים:  50
 מבצע:  החזית העממית לשחרור פלסטיןהחזית העממית לשחרור פלסטין
 he
 
הפיגוע בשוק הכרמל היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני ב-1 בנובמבר 2004 בשוק הכרמל בתל אביב. שלושה בני אדם נרצחו בפיגוע ולמעלה מ-50 נפצעו. ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין נטל אחריות לפיגוע.
הפיגוע

ב-1 בנובמבר 2004, סמוך לשעה 11:15 בבוקר, פוצץ מחבל מתאבד מטען חבלה סמוך לדוכן ירקות בדרום שוק הכרמל בתל אביב. המטען הכיל חומר נפץ במשקל חמישה קילוגרמים, והוטמן בתוך בקבוק חלב. שלושה בני אדם, שתי נשים וגבר, שמואל לוי, בן 65 מיפו, לאה לוין, בת 64 מגבעתיים, וטטיאנה אקרמן, בת 32 מתל אביב נרצחו בפיגוע ולמעלה מ-50 נפצעו, בהם אחת במצב אנוש, שישה במצב קשה והיתר במצב קל עד בינוני.
ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין נטל אחריות לפיגוע, ובהודעתו הוא מסר כי הוא בוצע בתגובה לחיסול בכירים בארגון ול"טבח שמבצעת ישראל בשטחים".
חקירת הפיגוע

בעלי דוכנים בשוק הכרמל טענו כי האבטחה במקום הייתה לקויה. הערכת שירות הביטחון הכללי היא כי המחבל המתאבד יצא ממחנה הפליטים עסכר שבפאתי שכם, נפגש עם סייעניו באבו דיס, מזרחה לירושלים, ומשם המשיך עמם ברכב לתל אביב. משטרת ירושלים קיבלה התראה מדויקת על הימצאות המחבל בעיר 10 דקות לפני הפיגוע.
ב-9 בנובמבר הותר לפרסום כי נעצרו שני סייעניו של המחבל. בחקירתם מסרו הסייענים כי הפיגוע תוכנן במקור להתבצע בשגרירות צרפת בתל אביב. כמו כן נמסר כי חומר הנפץ שנשא המחבל יועד לשתי סטודנטיות מאוניברסיטת א-נג'אח שהיו אמורות לבצע פיגוע התאבדות כפול.
המחבל

המחבל זוהה כעאמר אל-פאר, צעיר ממחנה הפליטים עסכר. בארגון החזית העממית לשחרור פלסטין, שנטל אחריות לפיגוע, אמרו כי המחבל היה בן 18, אך במערכת הביטחון אמרו, לעומת זאת, כי הוא היה בן 15. אל-פאר היה בין המחבלים המתאבדים הצעירים ביותר בזמן האינתיפאדה השנייה.
הערות שוליים

1 2 3  אבי כהן, 2 נשים וגבר נרצחו בפיגוע בשוק הכרמל בת"א, באתר ynet, 1 בנובמבר 2004
↑  עלי ואקד, החזית העממית אחראית; "ערפאת גינה הפיגוע", באתר ynet, 2 בנובמבר 2004
↑  אבי כהן וסיגל מגריסו, בשוק טוענים: "האבטחה לקויה, הכוחות איחרו", באתר ynet, 1 בנובמבר 2004
1 2  אפרת וייס, המשטרה קיבלה התרעה 10 דקות לפני הפיגוע, באתר ynet, 2 בנובמבר 2004
1 2 3  אפרת וייס, "מטרת הפיגוע בתל אביב היתה שגרירות צרפת", באתר ynet, 9 בנובמבר 2004
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
Blue (Da Ba Dee)

Blue הוא השיר המצליח ביותר של הרכב הדאנס האיטלקי אייפל 65. השיר יצא בשנת 1998 באלבום Europop. הקולות הוקלטו דרך מכשיר שנקרא ווקודר, ונערכו במחשב ליצירת אפקט של קול רובוטי וממוחשב, בדומה לשיר "Believe" של הזמרת שר. השיר שהה שלושה שבועות במקום הראשון במצעד הלהיטים של בריטניה ובמרבית ההמצעדים השבועיים בהם השתתף (ובמצעדים השנתיים הגיע כמעט בכל המדינות למעל המקום העשירי), זכה בתוארי זהב ופלטיניום במדינות רבות (נוסף לזכייה בתואר יהלום בצרפת).
השיר

השיר עוסק באדם שצבעו כחול, שעצב מקיף אותו (פירוש המילה "Blue" הוא עצוב). יש לו מכונית "כחולה", חברה "כחולה" והוא גר בבית "כחול". למרות המסר הדיכאוני במילות השיר, רוב האנשים ששמעו אותו[דרוש מקור] לא התעמקו במשמעותו, וחשבו על הביטוי "איש כחול" (שיכול להתפרש גם כ"איש עצוב") במובן פשוט, כמישהו שהצבע שלו הוא כחול. האווירה של השיר קצבית תזזיתית ושמחה, ולא בכדי הוא הפך ללהיט מועדונים במדינות רבות.
גרסאות כיסוי

ביולי 2022, סופטסט הארד וטי פיין שחררו רמיקס של השיר
באוגוסט 2022, הדי ג'יי דייוויד גטה הוציא גרסת דאנס מעודכנת שהתבססה על השיר המקורי
בשנת 2023, ליל עוזי ורט סימפל את השיר בשיר "Endless Fashion" עם ניקי מינאז'
הערות שוליים

↑  https://books.google.com.au/books?id=sA0EAAAAMBAJ&pg=PA114&lpg=PA114&dq=blue+da+ba+dee+october+1998&source=bl&ots=64AP9f_fi1&sig=9DmdMl-OQ_-JF8jI6UhSGmLlK44&hl=en&sa=X&ved=0ahUKEwjrwsv40ovaAhUILpQKHdrsC_AQ6AEIVTAG#v=onepage&q=blue%20da%20ba%20dee%20october%201998&f=false
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: c6459722-9362-361a-a16a-f58fabc900c3 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שער פאטמה

| --- | --- |
 שם רשמי:  שער "הגדר הטובה"
 מיקום:  בסמוך למטולה
 מנוהל על ידי:  ישראל צה"ל, ממשלת ישראל
 פתיחת המעבר:  יוני 1976
 סגירת המעבר:  מאי 2000 
 קואורדינטות:  33°16′50″N 35°33′53″E﻿ / ﻿33.280556°N 35.564611°E﻿ / 33.280556; 35.564611
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) שער פאטמה(למפת אצבע הגליל רגילה) שער פאטמה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שער פאטמה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שער פאטמה he
 
נגמ"ש חימוש (עם מנוף) נכנס ללבנון בשער "פטמה" (ליד מטולה) במבצע "דין וחשבון".
רחבת הכניסה לשער פאטמה תמונה מינואר 2016
שער פאטמה (או שער הגדר הטובה) הוא מעבר גבול סגור בין ישראל ללבנון.
היסטוריה > הקמת המעבר

המעבר הוקם ביוני 1976, ביוזמת שר הביטחון שמעון פרס במסגרת מדיניות "הגדר הטובה", מדיניות של סיוע רפואי וכלכלי לתושבי דרום לבנון שנפגעו במהלך מלחמת האזרחים בלבנון שפרצה באפריל 1975.
הסיוע החל במתן עזרה רפואית ללבנונים, רובם אוכלוסייה נוצרית מרונית, שהגיעו לגדר המערכת, ביקשו עזרה מסיורי צה"ל שעברו באזור, ורבים פונו לטיפול בבתי חולים בישראל. ביוני 1976, החליטה ממשלת ישראל להפוך את מתן הסיוע למדיניות רשמית ולהקים במקום מרפאה צבאית באוהל, סמוך לשער שנפתח בגדר להולכי רגל. ב-20 ביוני 1976, הוזמנו למקום עיתונאים, והדבר התפרסם באמצעי התקשורת בעולם. מטרת החשיפה הייתה יצירת תדמית חיובית לישראל בדעת הקהל העולמית. בתחילה הקיף ההסדר רק את הנוצרים, אך הורחב תוך זמן קצר לכל המבקשים סיוע - נוצרים, מוסלמים, דרוזים וצ'רקסים. באוגוסט 1976 פנו גם המתואלים (השיעים הלבנונים) לקבל עזרה ובקשתם נענתה בחיוב. השיעים בדרום לבנון באותן שנים שמרו על נייטרליות במלחמת האזרחים, הם היוו את העדה הגדולה בדרום לבנון אך רובם היו איכרים עניים. הם גם לא היו עוינים לישראל אז.
תוך שבועות ספורים גדל היקף הפעילות במקום והסיוע הרופאי הורחב גם לסיוע כלכלי. ניתנה אפשרות לתושבים בדרום לבנון לרכוש אספקה, מזון, דלק ומים מישראל. סוחרים מלבנון הורשו להיכנס עם רכבם במעבר, להגיע לקריית שמונה ולקנות מוצרים בעיר. בנוסף הורשו פועלים מדרום לבנון להיכנס ולעבוד בישראל. המקום הפך לתחנת המעבר העיקרית של סחורות ופועלים בין ישראל ודרום לבנון.
שער הגדר הטובה, הפך תוך זמן קצר לאתר תיירות, אלפי אנשים באו לראות מעבר אנשים בין ישראל למדינה ערבית. בשנת 1981 השקיע משרד התעשייה, המסחר והתיירות כמיליון שקל בפיתוח האתר. בסמוך לכניסה, הוקמה רחבה ובה קיוסקים ששירתו את התיירים והחיילים, קיוסקים הזכורים בשל "הדודה מרי", מרים פיינר, שהייתה ידועה בדאגתה ובמסירותה לחיילים. במזנון שלה נשמרו חבילות ומכתבים שנשלחו לחיילים.
היסטוריה > ביסוס כמעבר גבול

במאי 1977, לאחר שממשלת ישראל השמונה עשרה בראשות הליכוד עלתה לשלטון, "מדיניות הגדר הטובה" שונתה לטובת מעורבות ישירה במלחמת האזרחים בלבנון. ישראל סייעה בהקמת צבא לבנון החופשית בראשות סעד חדאד. במרץ 1978 צה"ל פלש לחלקה הדרומי של לבנון במסגרת מבצע ליטני ושוב במלחמת לבנון הראשונה. "שער פאטמה" הפך למעבר גבול דו כיווני דרכו נכנסו כוחות צה"ל, אזרחים עובדי צה"ל, אנשי תקשורת ואנשי קהילת המודיעין לתוך לבנון. התנועה מלבנון לישראל גדלה לאחר הקמת צד"ל, כשהותר לכל בן משפחה של חייל צד"ל לעבוד בישראל. לעיתים הותר גם לרכבים לבנונים להיכנס לישראל.
עם הגידול בנפח התנועה במעבר החלה גם פעילות ענפה של הברחות מלבנון לישראל, בעיקר של מוצרי חשמל, משקאות חריפים וסמים. כדי להילחם בתופעה הוצבה במקום יחידה של המשטרה הצבאית שערכה בדיקות וחיפושים לעוברים במעבר, כולל לחיילי צה"ל. באוגוסט 1990, מפקד מעבר שער פאטמה בדרגת רב-סרן, נתפס שברכבו 9 ק"ג הרואין מלבנון. הוא נידון ל-9 שנות מאסר.
היסטוריה > פיגועים בשער

ב-9 במרץ 1983, לאחר 7 שנות פעילות, אירע הפיגוע הראשון בשער. מכונית תופת התפוצצה בצידו הלבנוני של השער. חייל הבחין בשני רכבים שהגיעו לרחבת החנייה מצפון לשער. רכב אחד הושאר במקום וברכב השני נמלטו המחבלים. הרכב התפוצץ, אך איש לא נפגע משום שאיש לא היה ברחבת החנייה באותו רגע. נזק כבד נגרם לניידת השידור של תחנת ערוץ המזרח התיכון שהייתה ממוקמת במקום.
ב-19 באוקטובר 1988, אירע פיגוע נוסף בשער. מכונית תופת נהוגה בידי מתאבד שיעי מארגון חזבאללה פגעה בשיירה בת שישה ג'יפים של צה"ל, שהחזירה את החיילים מפעילות מבצעית ברצועת הביטחון בדרום לבנון וחנתה ברחבה מול שער פאטמה, בפיגוע נהרגו 8 חיילים. לאחר הפיגוע נבנה המעבר מחדש הוקמו קירות בטון, גדרות כפולים ומעבר נפרד לרכבי צה"ל.
היסטוריה > סגירת המעבר

במהלך נסיגת צה"ל מלבנון במאי 2000, רבים מחיילי צד"ל נמלטו בבהילות לישראל בהשאירם מאחוריהם את רכושם, ולעיתים את משפחותיהם. רובם הגיעו לשער פאטמה ונאלצו לחכות מספר שעות עד שאושר להם לעבור לישראל. במהלך ההמתנה אירעו חילופי אש עם לוחמי חזבאללה. בשבועות שלאחר הנסיגה התרחשו באזור השער שורה של הפגנות, מקרי השלכות אבנים ופגיעות בגדר המערכת. אזור השער הוכרז כשטח צבאי סגור, ובעלי העסקים במעבר נאלצו לסגור אותם. המעבר היה עוד פתוח מדי פעם למעבר פועלים מלבנון, אך לאחר שורה של תקריות נסגר סופית ב-2003.
בקרבת המעבר הסגור הוקמה בשנת 2021 האנדרטה לזכר חללי צבא דרום לבנון.
הערות שוליים

↑  פרס סקר מדיניות "הגדר הטובה", דבר, 12 ביולי 1976
↑  מנחם רהט ומאיר הראובני, לבנונים באים לישראל לבדיקות ולטיפול רפואי, מעריב, 10 ביוני 1976
↑  יעקב ארז,, הם באים מלבנון לקבל טיפול רפואי, מעריב, 14 ביוני 1976
↑  דוד שליו, גברה נהירת לבנונים למרפאת הגדר, דבר, 27 ביוני 1976
↑  יעקב ארז, הסיפור מאחורי הגדר הטובה, מעריב, 12 בספטמבר 1977
↑  גם מתואלים מלבנון מבקשים לקבל שרות "הגדר הטובה", מעריב, 9 באוגוסט 1976
↑  אהוד יערי, הקדמה למאבק על דרום לבנון "הגדר הטובה" - שיטה זמנית בלבד, דבר, 25 ביולי 1976
↑  מאיר הראובני, "המשביר ללבנון" פועל מקרית-שמונה, מעריב, 20 ביולי 1976
↑  מנחם תלמי, גדר טובה וניחוח תפוחים, מעריב, 17 בספטמבר 1976
↑  400 אלף ביקרו אשתקד בגדר הטובה, דבר, 28 במאי 1981
↑  שיקמית חדשה ב"שער פטמה", מעריב, 5 במאי 1983
↑  אלי אשכנזי, מתה "דודה מרי" שהפעילה את המזנון לחיילים בדרך ללבנון, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2012
↑  מנחם הרט, הלבנונים באים לישראל ע"י הצגת תעודת זהות, מעריב, 3 בדצמבר 1982
↑  יוסף וקסמן, שיעים מדרום לבנון שכרו בתים בטבריה, מעריב, 27 בפברואר 1980
↑  נחשפה הברחה מדרום לבנון, דבר, 28 במאי 1981
↑  שמעון ויס, חשיש נתפס ב"גדר הטובה, דבר, 18 בפברואר 1983
↑  דוד זוהר, "הברחת הסמים מלבנון לישראל אינה נבלמת", מעריב, 20 באוקטובר 1989
↑  שמעון וייס, רחל וכל המבריחים, דבר, 16 במאי 1983
↑  דוד זוהר, המפקד לשעבר של הגדר הטובה רוצה הקלה בעונשו, מעריב, 2 בינואר 1991
↑  שמעון וייס, מכונית תופת התפוצצה בצד הלבנוני של הגדר הטובה, דבר, 10 במרץ 1983
↑  אלכס פישמן, שעות מעטות אחרי התפוצצות מכונית התופת בשבוע שעבר, יצאה הודעה ושמית: צה״ ל הפיק לקחים, חדשות, 28 באוקטובר 1988
↑  עמנואל רוזן, יהודה גורן, 7 חיילים נהרגו ו-8 נפצעו בפיצוץ מכונית תופת ליד הגדר הטובה, מעריב, 20 באוקטובר 1988
↑  יהודה גורן, עזרא ינוב, עתי"ם, לזכר חללי התופת בשער פטמה, מעריב, 17 בנובמבר 1989
↑  עמנואל רוזן, הושלמה היערכות צה"ל ליד שער פטמה בעקבות התפוצצת מכונית התופת, מעריב, 16 בינואר 1989
↑  שי ניר, ‏"הפקרתם אותנו", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 14 בנובמבר 2018
↑  7 חיילים נפגעו מהשלכות אבנים מאז פינוי לבנון, באתר גלובס, 3 באוגוסט 2000
↑  2 אזרחים לבנונים נפגעו מירי צה"ל בשער פטמה, באתר גלובס, 30 באוגוסט 2000
↑  יריות לעבר כוח צה"ל שאיבטח עבודות בצפון; הפגנת ענק בשער פטמה, באתר גלובס, 29 באוקטובר 2000
↑  לילי גלילי, פחד מוות בשער פטמה, באתר הארץ, 22 במאי 2003
הפיגוע בקולנוע חן בתל אביב

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני |
| --- | --- |

קולנוע חן
 תאריך:  11 בדצמבר 1974
 מקום:  קולנוע חן בכיכר דיזנגוף בתל אביב
 קואורדינטות:  32°04′41″N 34°46′26″E﻿ / ﻿32.078056°N 34.773889°E﻿ / 32.078056; 34.773889
 סוג:  פיגוע
 נשק:  פצצות מאולתרות
 הרוגים:  2
 פצועים:  עשרות אזרחים
 מבצע:   החזית העממית לשחרור פלסטין
 מניע:  טרור פלסטיני לאומני
 he
 
הפיגוע בקולנוע חן בתל אביב אירע ב-11 בדצמבר 1974 בקולנוע חן בכיכר דיזנגוף בתל אביב.
הפיגוע

בשעת ערב ב-11 בדצמבר 1974, בעת הקרנת הסרט "גבר ושמו פלפוט", נכנס המחבל לקולנוע חן בכיכר דיזנגוף בתל אביב והתיישב בשורה האחרונה. המחבל הגיע עם מעיל, אך הדבר לא עורר חשד שכן הייתה זו עונת החורף. המחבל התיישב באולם הגדול, שיכול היה להכיל 1,400 צופים, בשורה האחרונה, אף על פי שרק רבע אולם היה מלא. בשעה 22:10 החל להשליך על הקהל פצצות מאולתרות, שאותן הרכיב בעצמו. אחרי הפצצה השנייה הפסיקו המקרינים את ההקרנה. השתררה בהלה, והקהל שעט אל היציאה.
שני צופים נהרגו: קית ברברי, מהנדס בריטי בן 34, ושרה שוכמן, צעירה תושבת רמת גן. עשרות נפצעו. המחבל עצמו כנראה לא התכוון להתאבד, אך התפוצץ בשל תקלה ברימוני היד שהיו מחוברים בחגורה לגופו, וגופתו רוטשה לגמרי. הוא נשא דרכון בריטי, ושמו על פי הדרכון היה אלכסנדר אדם הופר. ההנחה הייתה שדרכון זה מזויף, ואכן החזית העממית לשחרור פלסטין בראשות ג'ורג' חבש שנטלה אחריות לפיגוע פרסמה תמונה שיוחסה למחבל והודיעה ששמו היה מוזעפר. גם פתקים שהותיר המחבל ונכתבו עליהם סיסמאות האופייניות לחזית כמו "יחי המרקסיזם לניניזם" הראו שהמחבל נמנה עם שורותיה. המחבל עורר תשומת לב הביטחון בנמל התעופה בן-גוריון כשהגיע מוקדם יותר באותו שבוע לישראל, בטיסת TWA מבנגקוק, שגם עברה דרך ערים אחרות במזרח הרחוק, אך כשהציג את דרכונו בפני הבודקים, לא סברו שהוא מזויף והניחו לו להמשיך בדרכו. הוא נסע במונית אל מלון קומודור בכיכר דיזנגוף. לאחר הפיגוע נמצאו בחדרו חומרי נפץ. העובדה שמחבל הצליח להגיע לארץ ולבצע פיגוע תוך שימוש בכמות גדולה של חומר נפץ עוררה שאלות לגבי טיב הביקורת בנמל התעופה בן-גוריון. ברם, בנמל התעופה טענו שאין זה סביר שחומר הנפץ הגיע יחד עם המחבל, וכי במקרה כזה הביקורת הביטחונית הייתה מגלה זאת.
אחרית דבר

אחרי הפיגוע התאסף המון בכיכר דיזנגוף בקריאות נגד המחבלים. מתוך מחשבה שגויה שבידי המשטרה מחבלים חיים, המפגינים ניסו להתעמת עם השוטרים כדי לעשות שפטים במי שהם מחזיקים בידיהם, והמשטרה נאלצה לעשות שימוש בגז מדמיע כדי לפזרם.
בתגובה לפיגוע קרא ראש עיריית תל אביב שלמה להט לתושבים נוספים להצטרף למשמר האזרחי, אך לצד זאת אמר שעל החיים להימשך כרגיל. העיתונאי אורי דן פרסם טור דעה שבו הזהיר מתגובה של הגברת ההתגוננות שתבוא במקום מלחמה שערה במחבלים במקום שבו הם נמצאים. ראש אש"ף, יאסר ערפאת, אמר שהפעולה הייתה תגמול על התקפת טילים שבוצעה בידי סוכנים ישראלים כלפי משרדי אש"ף בביירות יום קודם לכן, ושגם בעתיד ארגונו יגיב במהירות על פעולות ישראליות. חיל האוויר הישראלי תקף למחרת הפיגוע מתקן אימונים של אש"ף מדרום לביירות. הסטייט דפרטמנט סירב להתייחס לכל אחד מהאירועים לבדו, וגינה את "מעגל האלימות" המתבטא באירועים כמו "הטרגדיה בתל אביב והנוהג של ישראל לתקוף מחנות פליטים".
אף שהפיגוע אירע ביום רביעי בלילה, קולנוע חן חזר לפעילות במהרה ופעל כרגיל בסוף השבוע. במהלך ליל שישי אף נערך מופע מיוחד של הגשש החיוור בנוכחות ראש העירייה להט וממלא מקומו, יצחק ארצי.
הערות שוליים

↑  חל שיפור במצב הפצועים "לאיש לא נשקפת סכנה", מעריב, 12 בדצמבר 1974, המשך
↑  יהושע כהנא, זורק הפצצות: אדם אלכסנדר הופר, מעריב, 12 בדצמבר 1974, המשך
↑  רחל פרימור, איש בטחון בלוד בדק דרכונו של המחבל ומצאו "בסדר", מעריב, 15 בדצמבר 1974
↑  אורי דן, רימונים ב"חן", מעריב, 12 בדצמבר 1974
↑  אש"ף מתרברב:תגובה על ירי הטילים, מעריב, 12 בדצמבר 1974
↑  חיל האוויר הפציץ בסיס מחבלים ליד ביירות, דבר, 13 בדצמבר 1974, המשך
קרל רינק

קרל רינק (בגרמנית: Karl Rink) היה קצין בזרוע האס-אס הנאצית אשר כיהן כסגן מפקד גטו קובנה למרות תפקידו הגבוה במשטר הנאצי, רינק היה מעורב בסדרת פעולות סמויות שתרמו להצלת עשרות יהודים מהשמדה.
רקע

רינק נולד בגרמניה למשפחה פרוטסטנטית. מנעוריו הראה עניין רב בצבא ובמדיניות, ובסופו של דבר הצטרף למפלגה הנאצית ולאחר מכן לאס-אס. במהלך שירותו, רינק התמנה למספר תפקידים בכירים, אך מה שבלט ביותר היה תפקידו כקצין אחראי על בתי מלאכה בגטו קובנה.
בניגוד לרוב חבריו לאס-אס, רינק החל להציג ספקות מוסריות לגבי התוכנית הנאצית להשמדת היהודים. בעקבות אהבה גדולה שהתפתחה בינו לבין אישה יהודייה, הוא החל לפעול בחשאי כדי להציל יהודים, והשתמש במעמדו הגבוה כדי להוציאם מגטאות ולספק להם מקלט זמני או דרכי בריחה.
רינק ניצל את יכולתו לגשת למידע סווג ואת האמון שנתנו לו מפקדיו כדי לזייף מסמכים, לשחרר עצורים יהודים בטענות שקריות ולהעביר מזון ותרופות ליהודים שהתחבאו. כמו כן, הוא השתמש ברשת קשרים רחבה של עוזרים ושותפים, לעיתים קרובות מתוך סיכון רב לחייו ולקריירה שלו.
לאחר המלחמה, קרל רינק נתקל בבעיות רבות בניסיונותיו לשוב ולחיות חיים רגילים. הוא נאלץ להתמודד עם האשמות של רצח ועם התעלמות מצד החברה בגרמניה הפוסט-נאצית, שלא הכירה או לא רצתה להכיר בפעולותיו להצלת יהודים. למרות המאמצים של ניצולים ושל משפחתו לנקות את שמו, רינק לא זכה להכרה רחבה בזמן חייו.
היסטוריה ומחקר מאוחר יותר החלו לחשוף ולתעד את סיפורו של רינק, הודות לעדויות של ניצולים ומסמכים שנמצאו בארכיונים. הסיפורים על פעולותיו במהלך המלחמה חשפו דילמות מוסריות עמוקות והראו כיצד אפשר למצוא אנושיות גם בתוך האופל הכי עמוק.
קרל רינק נפטר בשנות ה-70 של המאה ה-20, מבלי לקבל הכרה רשמית על פעולותיו במהלך המלחמה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  נעמה לנסקי, קצין אס-אס וג'נטלמן, באתר הארץ, 11 ביולי 2007
הטבח בנמל התעופה לוד

| --- | --- |
 תאריך:  30 במאי 1972
 מקום:  נמל התעופה בן-גוריון
 קואורדינטות:  31°59′42″N 34°53′39″E﻿ / ﻿31.995°N 34.894166666667°E﻿ / 31.995; 34.894166666667
 סוג:  טבח, פיגוע
 נשק:  AK-47, רימון יד
 הרוגים:  24
 פצועים:  71
 מבצע:  הצבא האדום היפני, החזית העממית לשחרור פלסטין - מבצעים חיצוניים
 he
 
הטבח בנמל התעופה לוד הוא פיגוע שבוצע ב-30 במאי 1972 בידי שלושה מחבלים יפניים (קוזו אוקמוטו, צויושי אוקודיירה ויאסויוקי יאסודה) באולם הנוסעים של נמל התעופה לוד שבישראל (כיום נתב"ג), ובו נרצחו 24 אנשים (מתוכם 8 ישראלים, היתר צליינים מפוארטו ריקו) ו-71 אנשים נפצעו.
הפיגוע

המחבלים היו חברי ארגון קומוניסטי קיצוני, "הצבא האדום היפני", שפעל בהשראתן ובתמיכתן של קוריאה הצפונית וסין. הם ביצעו את המתקפה בשליחות של ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - מבצעים חיצוניים (ארגון טרור שהוקם על ידי ודיע חדאד לאחר שסולק מעמדות הכוח בחזית העממית לשחרור פלסטין), לאחר שאומנו על-ידו בלבנון. המחבלים היפנים, שהחזיקו בדרכונים מזויפים ויצאו מרומא, איטליה ירדו בנמל התעופה לוד ממטוס אייר פראנס שהגיע מפריז, צרפת המתינו באולם הנוסעים למזוודותיהם, וכאשר הגיעו שלפו מהן רובי AK-47 ורימוני יד והחלו פוגעים ללא הבחנה בנוסעים, בסבלים ובפקידי המכס שמילאו אותה שעה את האולם.
יאסודה נהרג על ידי אנשי הביטחון באולם לאחר שנגמרה לו התחמושת (אך לפי גרסה אחרת נורה על ידי אחד המחבלים), אוקודיירה התאבד על ידי פיצוץ רימון יד זמן קצר לאחר מכן, והשלישי, קוזו אוקמוטו, נמלט לרחבת חניית המטוסים וניסה לפגוע בנוסעי אל על, אך נפצע קשה ונלכד. הוא נשפט ביוני 1972 למאסר עולם, אך שוחרר ללבנון בשנת 1985, במסגרת עסקת ג'יבריל, שבה שוחררו שלושה שבויי צה"ל תמורת 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים.
אחרית דבר

לאחר הטבח הוכרזו סידורי ביטחון קפדניים, גם שדות תעופה אחרים בעולם מיהרו להדק את מערך האבטחה. ממשלת יפן התנצלה רשמית בפני ישראל על מעורבותם של אזרחיה בפיגוע, ואף שילמה לנפגעים פיצויים של למעלה ממיליון דולר.
בין קורבנות הטבח היה גם פרופ' אהרן קציר, מבכירי המדענים בישראל ואחיו של אפרים קציר שנבחר בשנת 1973 לנשיאות המדינה. שמונה מבין 24 ההרוגים היו אזרחים ישראלים, ועוד 16 היו צליינים שהגיעו מפוארטו ריקו. בפוארטו ריקו מציינים את זכר הנרצחים בכל שנה ב-30 במאי. יום זיכרון זה עוגן בחקיקה בשנת 2006 תחת השם "יום הזיכרון לטבח בנמל התעופה לוד".
בשנת 2010 הגישו קרובי קורבנות הטבח וארגון שורת הדין תביעה נגד ממשלת קוריאה הצפונית, שהשתתפה באימון המחבלים. התביעה הוגשה בפוארטו ריקו, לבית משפט פדרלי של ממשלת ארצות הברית. בית המשפט קיבל את טענות התביעה, וקבע כי על קוריאה הצפונית לשלם פיצויים בסך 378 מיליון דולרים למשפחות ההרוגים.
אנדרטה לזכר הנרצחים הוקמה בטרמינל 1 של שדה התעופה.
הערות שוליים

↑  זוהר בלומנקרנץ, 37 שנים אחרי הפיגוע בנמל התעופה, משפחות הקורבנות תובעות את קוריאה הצפונית, באתר הארץ, 13 בפברואר 2010
↑  ארצות הברית: על צ' קוריאה לפצות נפגעי הטבח בנתב"ג, באתר ynet, 21 ביולי 2010
| פיגועי טרור נגד ישראלים במחצית השנייה של המאה ה-20 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | 1948 עד 1959 • שנות ה-60 • שנות ה-70 • שנות ה-80 • שנות ה-90 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | שנות ה-70: מתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן (10 בפברואר 70) • הפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר מציריך לנתב"ג (21 בפברואר 70) • חטיפת טיסת 571 של סבנה איירליינס מבריסל לנתב"ג (8 במאי 72) • טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (5–6 בספטמבר 72) • משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק (28 בדצמבר 72) • הפיגוע בטיסה 841 של טראנס וורלד איירליינס מנתב"ג לניו-יורק (8 בספטמבר 74) • חטיפת מטוס אייר פראנס 139 מנתב"ג לפריז (27 ביוני 76)  שנות ה-80: ניסיון ההתנקשות בשגריר הישראלי בלונדון (3 ביוני 82) • הפיגוע בראס בורקה (5 באוקטובר 85) • רצח הימאים הישראלים בברצלונה (5 באוקטובר 85) • הפיגועים בדלפקי אל על בנמלי התעופה של וינה ורומא (27 בדצמבר 85) • ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (17 באפריל 86)  שנות ה-90: פיגוע האוטובוס במצרים (4 בפברואר 90) • הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה (17 במרץ 92) • הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (26 ביולי 94) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
מסע הלוויה של אהרן קציר במכון ויצמן למדע ברחובות, במרכז התמונה דוד בן-גוריון
טקס החזרת גופות קורבנות הטבח הצליינים לפוארטו ריקו
הפיגוע במחסום קרני (2005)

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |
 תאריך:  13 בינואר 2005
 מקום:  מעבר קרני, מחוז דרום, ישראל
 קואורדינטות:  31°28′31″N 34°28′41″E﻿ / ﻿31.475277777778°N 34.478055555556°E﻿ / 31.475277777778; 34.478055555556
 סוג:  פיגוע ירי, פיגוע תופת
 נשק:  חומרי נפץ במשקל 200 ק"ג, רימוני יד, ורובי AK-47
 הרוגים:  6
 פצועים:  5
 מבצע:  חמאס חמאס,  גדודי חללי אל-אקצא,  החזית העממית לשחרור פלסטין
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) הפיגוע במחסום קרני(למפת מערב הנגב רגילה) הפיגוע במחסום קרני(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע במחסום קרני(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע במחסום קרני
 
הפיגוע במחסום קרני היה פיגוע התאבדות ופיגוע ירי שאירע ב-13 בינואר 2005 במעבר קרני אשר בגבול בין ישראל לרצועת עזה. בפיגוע נרצחו שישה אזרחים ישראלים ונפצעו 5 ישראלים.
חמאס, גדודי חללי אל-אקצא,  והחזית העממית נטלו אחריות משותפת לפיגוע.
הפיגוע

ביום חמישי 13 בינואר 2005 בסביבות השעה 22:45 חוליה שכללה שלושה מחבלים פלסטינים, אשר היו חמושים ברובי AK-47 ורימוני יד, החנתה משאית עמוסה בחומר נפץ במשקל 200 ק"ג בצד הפלסטיני של מעבר הגבול קרני, בקרבת דלת ברזל המפרידה בין הצד הישראלי לצד הפלסטיני. בשעה 22:45 החוליה הפעילה את מטען הנפץ אשר יצר חור בדלת הברזל. מיד לאחר מכן חדרה חוליית המחבלים לצד הישראלי של מעבר קרני דרך החור. המחבלים השליכו רימוני יד וירו לעבר הישראלים במקום.
במהלך ההתקפה הצליחה החוליה הפלסטינית לרצוח 6 אזרחים ישראלים (מובילים ועובדי רשות שדות התעופה) ובנוסף הצליחה החוליה לפצוע חמישה אזרחים ישראלים.
לבסוף המחבלים נורו למוות על ידי מאבטחי רשות שדות התעופה המוצבים במעבר.
ראו גם

פיגועי התאבדות בישראל
הערות שוליים

↑  "Terrorist attack at Karni crossing thwarted by IDF forces". GxMSDev. נבדק ב-13 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  פיגוע קשה במסוף קרני: 6 הרוגים, עובדי רשות שדות התעופה, ו-5 פצועים, באתר גלובס, 14 בינואר 2005
עמוס הראל, Inquiry: Karni Attackers Had False Permits, באתר הארץ, 16 בינואר 2005(באנגלית)
↑  "BBC NEWS - Middle East - Deadly attack rocks Gaza crossing". נבדק ב-13 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
ניקולס בייקון

| --- | --- |

 לידה:  1540? 
 פטירה:  22 בנובמבר 1624 (בגיל 84 בערך) 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 השכלה:  טריניטי קולג' 
 תפקיד:  חבר הפרלמנט 1572-83  חבר הפרלמנט של 1563-67  חבר הפרלמנט של אנגליה 
 בן או בת זוג:  Anne Butts (1562–1616) 
 
ניקולס בייקון (באנגלית: Nicholas Bacon‏; 1540 – 22 בנובמבר 1624) היה איש אצולה בריטי, הראשון שקיבל את התואר ברונט וחבר הפרלמנט הבריטי.
ביוגרפיה

ניקולס בייקון נולד בשנת 1540 למשפחה אצילה. אביו היה לורד-מחזיק החותמת המלכותית. פרנסיס בייקון היה אחיו למחצה. ניקולס בייקון למד בטריניטי קולג', קיימברידג'. בשנת 1562 הוא התקבל ללשכת עורכי דין בלונדון.
בשנת 1562 הוא התחתן לאן בוטס. בשנת 1563 ניקולס בייקון התקבל לפרלמנט הבריטי כנציג של בברלי. בשנת 1572 הוא החל להיות נציג של ספולק והחזיק את המשרה עד לשנת 1583.
ב-22 באוגוסט 1578 ניקולס בייקון קיבל תואר אביר מהמלכה. ב-22 במאי 1611 הוא קיבל תואר ברונט הראשון הממלכת אנגליה.
במהלך חייו ניקולס בייקון רכש וירש שטחים נרחבים ברחבי אנגליה. הוא הוריש את הונו לילדיו וחלק העביר לעזרה לעניים. הצייר נתנאל בייקון היה בנו.