stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מונטה אלבאן
תולדות המחקר

בהיותם גלויים מכל מקום בחלק המרכזי של עמק ואחאקה, משכו החורבות המרשימות של מונטה אלבאן מבקרים ומגלי ארצות לאורך התקופה הקולוניאלית והמודרנית. בין היתר, גיירמו דופה (Guillermo Dupaix) חקר את האתר בתחילת המאה ה-19, ח. מ. גרסיה פרסם תיאור של האתר בשנת 1859, והארכאולוג האמריקני ממוצא שווייצרי אדולף בנדליר (אנ') ביקר ופרסם תיאורים נוספים של האתר בשנות ה-90 של המאה ה-19. מחקר ארכאולוגי אינטנסיבי ראשון של האתר נערך בשנת 1902 על ידי לאופולדו באטרס (Leopoldo Batres), אז המפקח הכללי על המונומנטים עבור ממשלת מקסיקו בראשות הרודן פורפיריו דיאס.
רק בשנת 1931 נערכו חפירות מדעיות רחבות היקף, בניהולו של הארכאולוג המקסיקני אלפונסו קאסו (אנ'). בשנת 1933 סייעה המחנכת והאנתרופולוגית המקסיקנית אאולליה גוסמאן (אנ') בחפירת קבר 7. במהלך שמונה עשרה השנים הבאות, חפרו קאסו ועמיתיו איגנסיו ברנאל (Ignacio Bernal) וחורחה אקוסטה (Jorge Acosta) חלקים גדולים בתוך הליבה המונומנטלית של האתר. הרבה ממה שנראה כיום באזורים הפתוחים לציבור שוחזר באותה תקופה. מלבד חפירה של מספר רב של מבני מגורים ומבנים אזרחיים-טקסיים ומאות קברים ואתרי קבורה, אחד ההישגים של הפרויקט של קאסו ועמיתיו היה הכנת כרונולוגיה של כלי חרס (שלבים מונטה אלבאן I עד V) עבור התקופה שבין הקמת האתר סביב 500 לפנה"ס עד סוף התקופה הפוסט-קלאסית (אנ') בשנת 1521.
חקירת התקופות שקדמו להקמת מונטה אלבאן הייתה בסוף שנות השישים של המאה ה-20 מוקד מרכזי ב"פרויקט הפרהיסטוריה והאקולוגיה האנושית" שהחל הארכאולוג האמריקאי קנט פלנרי (Kent Flannery) מאוניברסיטת מישיגן. במהלך שני העשורים הבאים, פרויקט זה תיעד את התפתחות המורכבות החברתית-פוליטית בעמק מהתקופה הארכאית הקדומה ביותר (בערך 8000-2000 לפנה"ס) ועד לשלב רוסאריו (700-500 לפנה"ס) מיד לפני הקמת מונטה אלבאן. המחקר היווה את הבסיס להבנת מסלול הייסוד וההתפתחות של מונטה אלבאן. בהקשר זה, בין ההישגים העיקריים של עבודתו של פלנרי בוואחאקה הם החפירות הנרחבות שלו במרכז הזפוטקי המעצב החשוב של סן חוסה מוגוטה (אנ'), פרויקט בשיתוף עם ג'ויס מרקוס (Joyce Marcus) מאוניברסיטת מישיגן.
שלב חשוב נוסף בהבנת ההיסטוריה של ההתיישבות באתר מונטה אלבאן הושג באמצעות פרויקט "דפוסי ההתיישבות הפרהיסטוריים בעמק ואחאקה" שהחלו ריצ'רד בלנטון (Richard Blanton) וכמה עמיתים מאוניברסיטת מישיגן בתחילת שנות השבעים של המאה ה-20. הסקר והמיפוי האינטנסיבי שלהם של האתר כולו הדגימו את קנה המידה והגודל המלא של מונטה אלבאן, מעבר לשטח המצומצם שנחקר על ידי קאסו. העונות הבאות של אותו פרויקט בניהולם של בלנטון, גארי פיינמן (Gary Feinman), סטיב קובלבסקי (Steve Kowalewski), לינדה ניקולס (Linda Nicholas) ואחרים הרחיבו את כיסוי הסקר כמעט לכל העמק, והפיקו כמות מידע שלא תסולא בפז של נתונים על דפוסי ההתיישבות המשתנים של האזור מהזמנים הקדומים ביותר ועד הגעתם של הספרדים בשנת 1521 לספירה.
איומים

האיום העיקרי על אתר ארכאולוגי זה הוא התפשטות עירונית, הפולשת ו"מאיימת להתרחב לשטחים בעלי ערך ארכאולוגי פוטנציאלי". כדי לסבך את העניינים, מנהלת האתר מחולקת בין ארבע רשויות שונות, מה שהופך מאמץ מאוחד לעצור את הפלישה העירונית למאתגר.
אדריכלות

הסימטריה לא הייתה הגורם המרכזי בפריסת המבנים ברחבת מונטה אלבאן. אף על פי שהזוויות בתוך הרחבה אינן פינות מושלמות של 90 מעלות, הרחבה נראית כמו מלבן מבלי להיות כזו. המבנים אינם ערוכים בצורה סימטרית, שכן המרחקים בין המבנים משתנים מאוד מבניין לבניין. שיטות הבנייה ששימשו להתמצאות השתנו עם התרחבות מונטה אלבאן. מבנים מוקדמים, בצד המערבי של הרחבה, מסובבים מדרום למזרח, בעוד שמבנים מאוחרים יותר מתיישרים יותר עם רוחות השמיים.
היוצא מן הכלל הוא המבנה המכונה בניין "J". מבנה זה ממוקם בקו המרכזי של הכיכר אך הוא מסובב ואינו מיישר קו עם המבנים האחרים. משערים שלבניין "J" היה קשר/משמעות אסטרונומית. בתכנון/בניית המבנים נלקחו בחשבון גם רעידות אדמה. קירות עבים שימשו לעיתים קרובות בבנייה, כמו גם צדדים משופעים בעת בניית מבנים גבוהים / גדולים יותר.
חקלאות

מונטה אלבאן היה לא רק מבצר או מקום קדוש, אלא עיר מתפקדת לגמרי. התושבים הגיעו מהאדמה החקלאית העשירה מתחת למונטה אלבאן והיו תלויים מאוד בחקלאות. מונטה אלבאן הפכה למרכז חקלאי עם התרחבות האזור שפותח עם מבנים. האוכלוסייה עיבדה את העמקים ועלתה בהדרגה עד לפסגת הגבעה על מנת לתמוך באוכלוסייה ההולכת וגדלה.
גלריה

מזבח
חלק לא משוחזר של מונטה אלבאן עם העיר ואחאקה ברקע
מבט על הרחבה המרכזית מהבימה הדרומית, עם בניין J בחזית.
אסטלות
כשהשמאלית ידועה
בשם "רקדן".
תוכנית של מבנה מערכת IV של מונטה אלבאן, חתוכה מתמונה בסריקת לייזר תלת ממדית.
תמונה של מבנה מערכת IV של מונטה אלבאן, שצולמה מתמונת סריקת לייזר תלת ממדית.
בניין M כפי שנראה מהבימה הדרומית.
אבני הרקדנים, ברחבת הרקדנים, ליד בניין L.
קבר מצפון לבימה הצפונית
בניין X בבימה הצפונית
בניין שלא נחפר על הבימה הצפונית
גילופי אבן, בניין L
מבט על הרחבה המרכזית מהבימה הצפונית
לקריאה נוספת

Blanton, Richard E.; Gary M. Feinman; Stephen A. Kowalewski; Linda M. Nicholas (1999). Ancient Oaxaca: the Monte Albán State. London: Cambridge University Press. ISBN 0-521-57787-X. OCLC 41420906.
Caso, Alfonso (1932) “Monte Albán, richest archaeological find in the Americas”. National Geographic Magazine LXII: 487–512.
Coe, Michael D.; Dean Snow; Elizabeth Benson (1986). Atlas of Ancient America. New York: Facts on File. ISBN 0-8160-1199-0.
Department of the Arts of Africa, Oceania, and the Americas. “Monte Albán.” In Heilbrunn Timeline of Art History. New York: The Metropolitan Museum of Art, 2000–. http://www.metmuseum.org/toah/hd/alban/hd_alban.htm (October 2001)
Department of the Arts of Africa, Oceania, and the Americas. “Monte Albán: Sacred Architecture.” In Heilbrunn Timeline of Art History. New York: The Metropolitan Museum of Art, 2000–. http://www.metmuseum.org/toah/hd/alban2/hd_alban2.htm (October 2001) https://whc.unesco.org/en/list/415/
Field Columbian Museum. (18951905). Publication. Chicago, U.S.A.: The Museum.
Feinman, Gary M., and Linda M. Nicholas (1990) “At the Margins of the Monte Albán State: Settlement Patterns in the Ejutla Valley, Oaxaca, Mexico”. Latin American Antiquity 1: 216–246.
Feinman, Gary M. and Linda M. Nicholas (2002) “Houses on a Hill: Classic Period Life at El Palmillo, Oaxaca, Mexico. Latin American Antiquity 13:251-277.
Hutson, Scott (2002) Built Space and Bad Subjects. Journal of Social Archaeology.
Kubler, G. (1962). The art and architecture of ancient America: the Mexican, Maya, and Andean peoples. Baltimore: Penguin Books.
Paddock, John (1983) The Oaxaca Barrio at Teotihuacan. In The Cloud People, edited by K.V. Flannery and J. Marcus, pp. 170–175. Academic Press, New York.
Prado, Minerva (1994). "La población prehispánica de Monte Albán: algunos parámetros demográficos". Dimensión Antropológica (בספרדית). México, D.F.: Instituto Nacional de Antropología e Historia. 1: 7–36. ISSN 1405-776X. OCLC 33252144. אורכב מ-המקור (online journal edition) ב-2008-05-03.
ביאורים

↑  שלב העיצוב (Formative stage) הוא השם המקובל לאחת מחמש התקופות בפרהיסטוריה של אמריקה הצפונית על פי החלוקה של ויילי ופיליפס בספרם "שיטה ותאוריה בארכאולוגיה אמריקאית" מ-1958. זמן התקופה מ-1000 לפנה"ס עד 500 לספירה
↑  השלב הקלאסי (Classic stage) הוא השם המקובל לתקופה הרביעית מתוך חמש התקופות בפרהיסטוריה של אמריקה הצפונית על פי החלוקה של ויילי ופיליפס. זמנה 500 עד 1200 לספירה
↑  חקר תרבויות ומנהגי עמים ילידים על ידי בחינת רישומים היסטוריים כמו גם מקורות מידע אחרים על חייהם ותולדותיהם. זהו גם חקר ההיסטוריה של קבוצות אתניות שונות שאולי עדיין קיימות או שלא.
↑  השלב הפוסט-קלאסי (Post-Classic stage) הוא השם המקובל לתקופה החמישית מתוך חמש התקופות בפרהיסטוריה של אמריקה הצפונית על פי החלוקה של ויילי ופיליפס. זמנה מ-1200 ועד הכיבוש הספרדי ב-1521
הערות שוליים

↑  Joyce Kelly, Jerry Kelly, An Archaeological Guide to Central and Southern Mexico, University of Oklahoma Press, 2001, ISBN 9780806133447, pages 209-215
↑  Blanton, Richard E.; Kowalewski, Stephen A.; Feinman, Gary M.; Appel, Jill (1982). "Monte Albán's Hinterland, Part I: Prehispanic Settlement Patterns of the Central and Southern Parts of the Valley of Oaxaca, Mexico". University of Michigan, Ann Arbor Museum of Anthropology Memoir 15. 15.
↑  Kowalewski, Stephen A.; Feinman, G.; Finsten, L.; Blanton, R.; Nicholas, L. (1989). "Monte Albán's Hinterland, Part II: The Prehispanic Settlement Patterns in Tlacolula, Etla and Ocotlán, the Valley of Oaxaca, Mexico". University of Michigan, Ann Arbor Museum of Anthropology Memoir 23. 23.
↑  Spencer, Charles S; Redmond, Elsa M. (2001). "Multilevel Selection and Political Evolution in the Valley of Oaxaca, 500–100 B.C.". Journal of Anthropological Archaeology. 20 (2): 195–229. doi:10.1006/jaar.2000.0371.
↑  Redmond, Elsa M. (1983). "A Fuego y Sangre: Early Zapotec Imperialism in the Cuicatlán Cañada". University of Michigan, Ann Arbor Museum of Anthropology Memoir 16. 16.
↑  Hutson, Scott (2002). "Built Space and Bad Subjects". Journal of Social Archaeology. 2 (1): 53–80. doi:10.1177/1469605302002001597.
↑  "World Heritage at Risk within Mexico". ICOMOS.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543535105171  BnF: cb11963898k (data)  GND: 4140118-9  NKC: ge130067  VIAF: 233740833   WorldCat (עם VIAF): 233740833 
נוף פנורמי המציג קטע מהבימה הצפונית בחזית.
מגרש משחקי הכדור במונטה אלבאן
תצלום אווירי של מונטה אלבאן
מבט על הרחבה המרכזית מהבימה הצפונית. מרחוק ניתן לראות את הבימה הדרומית.
המדרגות המרשימות המובילות אל הבימה הדרומית.
מבנה J במונטה אלבאן
פנורמה של מונטה אלבאן
פנורמה של מונטה אלבאן מהבימה הדרומית
מפת אתר מונטה אלבאן
נמלניים

| נמלניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: עכבישנים
סדרה:: עכבישאים
תת־סדרה:: אופיסתותלה
משפחה:: נמלניים
שם מדעי
 Zodariidae ‏טורל, 1881
תחום תפוצה


Subasteron daviesae
נִּמְלָנִיִּים (שם מדעי: Zodariidae) הם משפחה בסדרת העכבישאים המזכירה במראה נמלים. הם נפוצים בכל העולם באזורי הטרופיים והממוזגים, אך רק מינים מעטים חיים באמריקה הצפונית.
מאפיינים

מינים אלה מזכירים בצורתם נמלים כחלק מחקיינות המכונה חקיינות נמלים (myrmecomorphy), דבר הנפוץ בעוד כמה מיני עכבישים כמו Myrmaplata plataleoides. הם מידמים להם כדי לתפוס ולאכול את הנמלים שלא מודעות לטורף. ייתכן שהם גם מתגוננים מנמלים שיוצאות לצוד עכבישים. כל מין עכביש משתמש במין נמלה אחרת להערים עליה. למעשה העכבישים לא באמת מזכירים נמלים אלא רק באופן מוגבל אך מצליחים להיכנס למושבות הנמלים ולחיות איתם ואז כשכולם יוצאים מהקן כדי להילחם באויב או לצוד, העכביש בוחר לו נמלה לטרף, מזריק לה ארס והורג אותה תוך כדי ההמולה.
במקרה שנמלה פוגשת בעכביש כזה הוא מרים את 2 הרגלים הקדמיות שלו כדי להידמות להם ואם זה לא עוזר הוא נוגע עם הכליות שלו במחושי הנמלה, מה שעושים 2 נמלים שנפגשות. בדרך כלל החיקוי הזה משכנע את הנמלה והעכביש יכול להיכנס. לעיתים אפילו מעבירים לעכבישים נמלים גוססות, מידי פועלות, כדי שיעבירו אותם החוצה. אז העכביש יכול לאכול בשקט.
סוגים

Aschema
Caesetius
Capheris
Cydrela
Eocydrele - נכחד
Procydrela
Psammoduon
Psammorygma
Rotundrela
Cyrioctea
Antillorena
Australutica
Lachesana
Lutica
Chariobas
Cicynethus
Madrela
Storenomorpha
Thaumastochilus
Amphiledorus
Asceua
Asteron
Basasteron
Cavasteron
Chilumena
Cybaeodamus
Euasteron
Forsterella
Habronestes
Hermippus
Hetaerica
Ishania
Leprolochus
Leptasteron
Mallinella
Minasteron
Neostorena
Nostera
Pax
Pentasteron
Phenasteron
Platnickia
Pseudasteron
Selamia
Spinasteron
Storena
Storosa
Subasteron
Tenedos
Tropasteron
Zillimata
Akyttara
Diores
Dusmadiores
Heradida
Mallinus
Mastidiores
Microdiores
Palaestina
Palfuria
Ranops
Suffasia
Trygetus
Zodarion
Adjutor - נכחד
Admissor - נכחד
Anniculus - נכחד
Colima
Cryptothele
Epicratinus
Euryeidon
Heradion
Holasteron
Masasteron
Notasteron
Tropizodium
Zodariellum
לקריאה נוספת

"נִּמְלָנִיִּים" באנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 2 – "חסרי חוליות יבשתיים", בעריכת גרשום לוי, הוצאת משרד הביטחון, 1985, עמ' 45-44
רחוב הלל

| --- | --- |

רחוב הלל
 מידע כללי
 על שם:  הלל הזקן, מגדולי התנאים
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  ירושלים
 שכונה:  מרכז העיר
 
 קואורדינטות:  31°46′47″N 35°13′09″E﻿ / ﻿31.77976667°N 35.21916389°E﻿ / 31.77976667; 35.21916389
  מפת מיקום  מפה מפורטת  he  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כיכר רומא ברחוב הלל
מפת מרכז ירושלים משנת 1946, רחוב הלל היה במקור חלק מרחוב בצלאל
קולנוע אור-גיל (הכניסה נמצאת בצד שמאל של התמונה), במורד הרחוב - קולנוע רון הנושא את כרזת הסרט "חולות לוהטים", 1960
בית מכללת ליפשיץ ברחוב הלל
רחוב הלל הוא רחוב מרכזי בירושלים, המהווה חלק חשוב מן המע"ר של ירושלים. הרחוב משמש כציר תנועה המקשר בין רחוב המלך ג'ורג' החמישי לרחוב בן-סירא ולממילא, במקביל למדרחוב בן-יהודה. חלקו התחתון של הרחוב גובל מצידו האחד בשכונת נחלת שבעה ומצידו השני בגן העצמאות.
היסטוריה

הבניין הראשון ברחוב, בניין בית הספר שמידט, נבנה בין השנים 1880 - 1886. מרבית הבניינים ברחוב נבנו בתקופת המנדט הבריטי ומשקפים את הסגנון האדריכלי של התקופה. האזור היה חלק ממתחם "גן אנטימוס" (לעיתים נכתב גם כ "גן אבטימוס" - על שמו של נזיר יווני אורתודוקסי שגר במקום ועיבד את האדמה) שנקנה מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים על ידי חברת הכשרת היישוב, שהתפתח לאזור המשולש. באזור רחוב הלל חברת הכשרת היישוב הקימה מספר מבנים ומכרה או חכרה חלק מהמגרשים, עליהם הוקם בית היולדות סדובסקי ברחוב הלל 14 שנחנך בשנת 1933, מולו נחנך "בית החינוך לילדי עובדים ע"ש ח' ארלוזורוב בירושלים" באותה שנה ומלון עדן מצידו השני של הרחוב ב-1938.
בתקופת המנדט רחוב הלל היה חלק מרחוב בצלאל. לאחר הקמת המדינה שונה שם הרחוב ונקרא על שם הלל הזקן, ובסמוך לו מקבילו, רחוב שמאי, על שם שמאי הזקן. בין רחוב הלל לרחוב שמאי מקשר רחוב דרום (על שם החנות והוצאת הספרים של מיכל יצחק רבינוביץ' שחרבה בפיגוע ברחוב בן-יהודה ב-1948). רחוב זה נקרא בסלנג הירושלמי "הפסאז'" ושיכן בעבר את קולנוע אורנע וקולנוע אוריון ובתי עסק רבים אחרים, כמו גם את משרדי מינהל מקרקעי ישראל. ברחוב הלל עצמו שכנו מספר בתי קולנוע. עוד בתקופת המנדט שכן בקצהו מדרום-מזרחי, בפינת רחוב שלומציון המלכה, קולנוע רקס. בין שנות החמישים לשנות התשעים שכנו בו בתי הקולנוע "אורגיל" ו"רון". בשנות ה-50 הוקם "בית הכשרת הישוב" העומד במרכז הרחוב (באתר בו שכן בית היולדות סדובסקי) שימש כמשרדיה של חברת הכשרת הישוב טרם הופרטה ונמכרה לאיש העסקים יעקב נמרודי, שהעביר את המשרדים לתל אביב.
אתרים ומבנים לאורך הרחוב

הרחוב הוא עסקי ומסחרי ברובו, ולאורכו חנויות, בתי קפה, פאבים ובנייני משרדים. ברחוב ממוקמים הסניפים הראשונים והמקוריים של שתי רשתות בתי קפה מוכרות, שהחלו את דרכן ברחוב הלל ועם הזמן צמחו והתפשטו ברחבי הארץ - ארומה אספרסו בר וקפה הלל (שהרחוב העניק לו את שמו). עסקים נוספים שהתחילו דרכם ברחוב הלל הם רשת החנויות "שש", פיצת "צ'ילי", רשת New Deli ועוד. מבנים אחרים לאורך הרחוב אכלסו, וחלקם עודם מאכלסים, שלוחות ואגפים של משרדי ממשלה שונים כמו גם את לשכת העיתונות הממשלתית בבית אגרון.
מבנים בולטים וראויים לציון לאורך הרחוב הם:
בניין מלון עדן (בעבר משרד הקליטה וקודם לכן משרדי בנק ישראל)
בית הכשרת הישוב (הלל 14, שהוקם על מקומו ההיסטורי של בית היולדות סדובסקי שפעל בין השנים 1933 עד 1948 ונהרס בשנות החמישים). בבניין שכנו משרדי העיתון מעריב בירושלים עד שנת 2009.
מלון מגדל ירושלים
בית הכנסת האיטלקי
בית אגרון
הקמפוס הירושלמי של מכללת ליפשיץ
בית הספר הניסויי ירושלים
כיכר החתולות
מוזיאון הסובלנות
במהלך שנת 2006 בוצעו עבודות תשתית נרחבות שנעשו כחלק מפרויקט שיקום מרכז העיר ירושלים. רחוב הלל הפך לרחוב משולב עם מדרחוב, שבו נתיב אחד בלבד לכלי רכב - מרחוב המלך ג'ורג' עד כיכר החתולות. שיפוץ זה נעשה בתכנונה של אדריכלית הנוף יעל מוריה.
ראו גם

כיכר רומא
הערות שוליים

↑  יהושע בן-אריה, ארץ בראי עברה: מחקרים בגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל, בעריכת רן אהרנסון וחגית לבסקי. ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית ירושלים, 2001, עמוד: 419
↑  בית החינוך לילדי עובדים ע"ש ח' ארלוזורוב בירושלים - למלאת עשר שנים לקיומו
↑  מלון יהודי מפואר בירושלים העברית, הַבֹּקֶר, 12 באפריל 1938
↑  בעניין רחוב בצלאל, הארץ, 3 ביוני 1942
↑  לפי אתר החברה 3 הבניינים ברח´ הלל 12–16 הם עדיין בבעלות החברה
↑  מיכל מרגלית, ‏עוד צעד להתייעלות: עיתון "מעריב" יפנה את משרדיו בירושלים וישכיר אותם לגורם אחר, באתר גלובס, 21 בינואר 2009
כדורית אדומה

ערך זה עוסק בעכביש ממשפחת הכדורניים. אם התכוונתם למרכיב בדם, ראו .
| כדורית אדומה |
| --- | --- |
 נקבה של כדורית אדומה
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: עכבישנים
סדרה:: עכבישאים
תת־סדרה:: אופיסתותלה
משפחה:: כדורניים
סוג:: כדורית
מין:: כדורית אדומה
שם מדעי
 steatoda paykulliana ‏Walckenaer, 1805

כַּדּוּרִית אֲדֻמָּה (שם מדעי: Steatoda paykulliana) היא מין של עכביש ממשפחת הכדורניים.
הסוג כדורית מונה 122 מינים, מהם 11 נפוצים בישראל. למין תפוצה בכל ארצות אגן הים התיכון, דרום אירופה ומערב אסיה. בישראל המין נפוץ בבתי גידול חוליים (מדיונות מישור החוף ועד ספר המדבר) וים תיכוניים (חורשות, עשבים), וכן באזורי מגורים, מדשאות, גנים ציבוריים ושטחים חקלאיים.
תיאור

גודלה של נקבת הכדורית האדומה הוא בין 0.8 ל-1.3 ס"מ, והיא מאופיינת בשני פסים אדומים (אורכי ורוחבי) לא חופפים (כפי שניתן לראות בתמונות). בפרט בוגר צבעם של פסים אלו הוא אדום ואילו בפרט צעיר – צהוב-כתום. הזכר קטן בהרבה מהנקבה (כחצי מגודלה) ופחות מרשים ממנה.
רבים מתבלבלים בין הכדורית האדומה לבין המין אלמנה שחורה. אף על פי ששני המינים משתייכים לאותה משפחה ומצויים באותם בתי גידול יש ביניהם הבדלים בגודל ובמאפיינים פיזיולוגיים והתנהגותיים נוספים. נוסף על כך, הכדורית האדומה הרבה פחות מסוכנת מהאלמנה השחורה: הארס הנוירוטוקסי שלה כמעט לא מזיק לאדם והשפעותיו דומות לעקיצת צרעה (נפיחות, אדמומיות וכאב באזור הנשוך).
התנהגות

הכדורית היא מין טורף הניזון בעיקר מחרקים ופרוקי-רגליים אחרים הנעים על הקרקע. לעיתים עשוי העכביש גם לנסות לטרוף לטאות קטנות.
בכל הנוגע לרבייה, הזכרים לרוב מתים זמן קצר לאחר ההזדווגות, הנקבה אחראית לטוויית ושמירת פקעות הביצים (כ-200 ביצים בפקעת) ולטיפול באבקועים הצעירים בדומה לעכבישאים אחרים. ידוע כי חלק מהמינים במשפחת הכדורניים נוהגים בקניבליזם ועשויים לטרוף עכבישים אחרים.
כמו מיני עכבישים רבים, המין נוטה להתמקם בקרבת מחסות: גזעי עץ, סלעים וסדקים, צמחים ועוד.
הכדורית טווה את הקורים בסמוך לקרקע (כדי לתפוס טרף הולך ולא מעופף) וממתינה בסמוך לקורים במחסה. לאחר שהטרף נלכד בקורים הכדורית מרגישה את הרטט וניגשת להמית את הטרף.
לקריאה נוספת

"כַּדּוּרִית אֲדֻמָּה" באנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 2 – "חסרי חוליות יבשתיים", בעריכת גרשום לוי, הוצאת משרד הביטחון, 1985, עמ' 46
נקבה שומרת על פקעות ביצים
חנן הגנן וחברים

| --- | --- |
 סוגה:  סדרת טלוויזיה לילדים
 יוצרים:  רני מגר
 בימוי:  רני מגר
 שחקנים:  ערן מור, דקלה הדר, יולי אברהמי, ליה שפירא
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  12
 הפקה
 מפיק:  עירית זוטא, חני מור סילברמן, מיכל בוטל
 עורכים:  אדי טור, מיכל בוטל
 צלמים:  דוד סידר, נלי גיא, אמנון פיקר
 מוזיקה:  אמיר לקנר, צליל בירן
 אורך פרק:  8 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ הופ!
 תקופת שידור מקורית:  15 ביוני 2022 – הווה
 
חנן הגנן וחברים היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים, אשר מלווה בשירים וסיפורים מאת רינת הופר. הסדרה משודרת בערוץ הופ! החל משנת 2022, כאשר מככב בה ערן מור כדמות הראשית.
עלילה

הסדרה עוקבת אחר דמותו של חנן הגנן ולצידו דחלילה, אשר בכל פרק מציגים לצופים סיפור או שיר של הסופרת רינת הופר באמצעות עיבוד מוזיקלי מקורי וסגנונות ויזואליים מגוונים, ביניהם הנפשה קלאסית, אנימציית סטופ-מושן, לייב ופלסטלינה.
שחקנים

ערן מור – חנן הגנן
דקלה הדר – דחלילה (קול)
ליה שפירא – מישו
יולי אברהמי – איילת
ציפי שביט – סבתא
פרקים

חנן הגנן
צביקה
איילת מטיילת
עושים פרצופים
ספיר על יד
שירים מקופסאות גפרורים
מישו
איך מציירים חתול
הסינור של רוני סינורוני
יצירות
החתולה של איילת
משבצות
ניסיון ההתנקשות בניקולאס מדורו

| --- | --- |

שדרות בוליבר בהן אירע ניסיון ההתנקשות
 תאריך:  4 באוגוסט 2018
 מקום:  קרקאס
 מטרה:  ניקולאס מדורו
 סוג:  ניסיון התנקשות 
 הרוגים:  0 
 פצועים:  7 
 
ניסיון ההתנקשות בנשיא ונצואלה ניקולאס מדורו היה ניסיון התנקשות שהתרחש ב-4 באוגוסט 2018 בשעה 17:40 בקראקס בזמן נאום שנשא ניקולאס מדורו במהלך מצעד צבאי שהועבר בשידור ישיר אשר במהלכו התפוצצו שני רחפני נפץ, לפי טענת גורמי הממשל, במטרה להתנקש בנשיא.
דיווחים

על פי מקורות שונים, התקיפה התבצעה בעזרת כלי טיס בלתי מאויש או רחפנים מצוידים בחומרי נפץ בזמן נאום שנשא מדורו לכבוד יום השנה ה-81 למשמר הלאומי הבוליבריאני של ונצואלה (אנ'). מדורו עצמו לא נפגע מהפיצוצים, אך, לטענת גורמי הממשל, שבעה חיילי המשמר הלאומי נפצעו.
מנגד, מקורות שונים טוענים כי לא היה כלל ניסיון התנקשות וכי מדובר בפיצוץ בלוני גז בבניין סמוך.
בנאום שנשא כשעתיים לאחר האירוע, מדורו האשים את הימין הקיצוני במדינה, את נשיא קולומביה חואן מנואל סנטוס ואת גורמי הימין הקיצוני הקולומביאני באחריות לניסיון ההתנקשות, וטען שנעצרו מספר חשודים במעורבות באירוע. חואן מנואל סנטוס הכחיש את ההאשמות.
דיווחים > לקיחת אחריות

קבוצה בשם "Soldados de Franelas" (חיילים בחולצות T) הודיעה בטוויטר שהיא לוקחת אחריות על ניסיון החיסול, תוך שהיא טוענת שהרחפנים נפגעו מאש צלפים.
הערות שוליים

↑  לקיחת אחריות על ניסיון החיסול, בטוויטר
מגדל משה אביב

תבנית:מבנה
מגדל משה אביב (או בשמו השני מגדל אוסיף-אביב על שם החברה שבנתה אותו), הידוע גם בשמו הקודם מגדל שער העיר, הוא גורד שחקים ברח' ז'בוטינסקי 7, סמוך למתחם הבורסה שברמת גן. המגדל בעל 68 הקומות מתנשא לגובה של 235 מטר. המגדל היה גורד השחקים הגבוה בישראל עד בניית מגדל עזריאלי שרונה בשנת 2016, שגבוה ממנו ב-3.5 מטרים. לאחר פטירת היזם שהקים אותו, משה אביב, נקרא המגדל על שמו.
היסטוריה

הפרויקט החל בשנת 1995, כאשר הקבלן משה אביב רכש מגרש של 4.5 דונם בצומת הרחובות דרך אבא הלל וז'בוטינסקי ברמת גן, עליו היה ממוקם חניון למכוניות משומשות בשם "המגרש של אפשטיין". באותה שנה השלים 2 עסקות עם בעלי קרקעות במגרש צמוד למגרש שכבר נרכש ששטחו 4.5 דונמים, וצרוף את שני המגרשים למגרש אחד בן כ-9 דונם. תוכנית בניין עיר, באותה עת התירה לבנות במקום מגדל מגורים בן 25 קומות ואביב ביקש לשנות אותה כך שתתיר לו לבנות מגדל בן 46 קומות, ובו 30,000 מ"ר משרדים, 7,300 מ"ר מגורים ו-1,250 מ"ר למסחר. השינוי אושר בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה ב-1997.
בניית שלד הבניין החלה בסוף 1997. ב-1999 רכש אביב שני מגרשים צמודים נוספים, אחד שהיה בבעלות חברת טבע ועיריית רמת גן, והשני בבעלות ידידיה כהן וחברת גבעת-מרום. לאחר העברת זכויות הבנייה משני המגרשים הנוספים למגדל, אושר לבנות לגובה של 66 קומות. טבע ועיריית רמת גן מכרו בהמשך מגרש נוסף שהיה בבעלותן, שאיפשרה לאביב להוסיף 2 קומות נוספות למגדל, ובתוספת הקומות הטכניות מתנשא המגדל ל-69 קומות. בסך הכל גדלו זכויות הבנייה מ-275% בייעוד מגורים, ל-500% בייעוד מגורים ומשרדים במהלך בנייתו.
ביוני 2000 רכש בנק המזרחי, תמורת 29.4 מיליון דולר, את 7 הקומות התחתונות, בשטח 10,400 מ"ר, במגדל. עם פתיחתו העביר למקום את ההנהלה המרכזית שלו. באוקטובר 2002 רכש שתי קומות נוספות מקבוצת קבוצת האחים עופר.
באוקטובר 2001 נפטר היזם משה אביב, לאחר שנפצע בתאונת רכיבה, והוחלט לקרוא למגדל על שמו.
אכלוס הבניין החל במהלך 2002, והוא הושלם באופן סופי ונחנך בדצמבר 2003.
באפריל 2007, רכש איש העסקים ארקדי גאידמק את השליטה בחברת אוסיף השקעות ופיתוח, שהחזיקה בחלק מהדירות בבניין, מידי משפחת אביב. בספטמבר 2008, מכר שלוש קומות פנטהאוז במגדל תמורת כ-45 מיליון שקל.
ביוני 2017 מכר בנק מזרחי טפחות את הקומות שבבעלותו תמורת 278 מיליון שקל וברווח של כ-100 מיליון שקל.
המבנה

המבנה נמצא בפינתו הצפון-מזרחית של צומת עלית, רמת גן. קודמו בתואר הבניין הגבוה בישראל היה מגדל עזריאלי העגול.
בשנת 2017 נחנך מגדל עזריאלי שרונה, שגובהו הוא 238.5 מטרים, כלומר שלושה וחצי מטרים גבוה יותר ממגדל משה אביב ובכך היה מגדל עזריאלי שרונה לבניין הגבוה ביותר בישראל.
מרבית קומות המגדל משמשות למשרדים, אך 12 הקומות העליונות משמשות למגורים בלבד. השטח הבנוי במגדל כולל כ-63,000 מטר רבוע למשרדים, 17,000 מטר רבוע למגורים ו-1,200 מטר רבוע של שטחים ציבוריים. בין היתר יש בו בית כנסת גדול. משקלו הכולל של המגדל הוא 160,000 טון. במגדל כ-1,230 מקומות חניה, 98 דירות ו-24 מעליות. מעל ל-5,000 אנשים עובדים בבניין ועלות הקמתו נאמדה ביותר מ-130 מיליון דולר.
המגדל, שתוכנן על ידי משרד האדריכלים אמנון ניב ואמנון שוורץ, מעוצב בסגנון הפוסט מודרני, תוך שימוש נרחב בזכוכית ומתכת. בקומה רגילה 42 חלונות פנורמיים שמשקיפים על מתחם הבורסה ברמת גן ועל תל אביב. מול המגדל שכן המפעל ההיסטורי של עלית ברמת גן.
עם חנוכתו, ובעקבות מידע שגוי אודות גובהו של המגדל כבן 244 מטרים, דורג הלה במקום 88‏ ברשימת גורדי השחקים הגבוהים ביותר בעולם. בשנת 2010, בהתבסס על אותה השגיאה, דורג המגדל במקום ה-161‏. ניתן לראותו פחות או יותר בבירור מנתניה בצפון עד אשקלון בדרום ומהרי ירושלים במזרח. המגדל גם נראה לעין בימים בהירים ממערב השומרון.
מבחר תמונות

מגדל משה אביב, מבט ממטוס
למרגלות המגדל
מבט על גורדי השחקים בקרבת מתחם הבורסה
מבט על המגדל ממוזיאון הארץ
מבט על המגדל ממרכז עזריאלי
מבט על המגדל מגשר שיפמן בתחילת רחוב ז'בוטינסקי
המגדל מרחוב ז'בוטינסקי בתל אביב
ראו גם

גורדי שחקים בישראל