חי"ש
החי"ש מול הפלמ"ח

אחד האתגרים הגדולים עמם התמודדו אנשי החי"ש היה ההילה לה זכה הפלמ"ח לפני מלחמת העצמאות, במהלכה ואחריה. ההבדלים בין החי"ש לפלמ"ח היו רבים והתחלקו למספר רבדים. ראשית היה הבדל פוליטי ואידאולוגי בין מתנדבי החי"ש לאנשי הפלמ"ח. אנשי החי"ש באו מן הזרם המרכזי של הציונות, אנשי מפא"י, הציונים הכלליים, הפועל המזרחי ובלתי-מזדהים מפלגתית. לעומתם היו אנשי הפלמ"ח בעלי תודעה פוליטית ואידאולוגית מוצקה ואחידה יחסית, אנשי השמאל הציוני הסוציאליסטי והזדהו עם מפ"ם ואחדות העבודה. הפלמ"ח פיתח אתוס של גבורה, רעות ואחוות לוחמים וטיפח מיתוסים אודות לוחמים מהוללים ומעשי משובה כאחד (מייצגם העיקרי והטיפוסי ביותר הוא ילקוט הכזבים שערכו דן בן אמוץ וחיים חפר). האתוסים, המיתוסים והתודעה הפוליטית טופחו גם על ידי ההנהגה, בעיקר באמצעותו של בני מרשק ("פוליטרוק" הפלמ"ח). לחי"ש, פרט לחריג בודד בדמותו של אבא קובנר, קצין התרבות של גבעתי, לא היה פוליטרוק, לא היה אתוס מאחד ולא סיפורי עלילות שסופרו סביב המדורה. אנשי החי"ש לא שהו זה בחברת זה תקופות ארוכות. הם היו אנשים שעבדו לפרנסתם, חלקם נשואים ובעלי משפחות. הם שירתו לרוב (לפני מלחמת העצמאות) סמוך לבתיהם וחזרו אל משפחתם לאחר פעולה. אנשי החי"ש היו טרודים בטרדות פרנסה והשירות היה בעבורם, ככלל, חובה חיונית אך לא מרכזית בחייהם. אנשי הפלמ"ח חיו חיי קולקטיב, בדרך כלל התפרנסו על סמך עבודה בקיבוצים בהם הוכשרו ולא היו להם טרדות פרנסה פרטיות. הם חיו יחדיו תקופות ארוכות יחסית בתנאים קשים, דבר שיצר בקרבם גיבוש רב.
הפלמ"ח טיפח תודעה היסטורית. לוחמי פלמ"ח טרחו על תיעוד והוציאו עשרות ספרים בשנים שלאחר מכן. משוררים מקרב לוחמי הפלמ"ח (כחיים חפר וחיים גורי) כתבו שירים שהפכו לנכסי צאן ברזל של התרבות העברית במדינת ישראל הצעירה. משוררים שלא היו חברי פלמ"ח (ובמיוחד נתן אלתרמן) כתבו שירי הערצה ללוחמי הפלמ"ח. אנשי החי"ש הוציאו מספר קטן יותר של ספרי תיעוד, לא נכתבו עליהם שירים והתיעוד של פעולותיהם הן בזמן אמת והן בדיעבד היה דל.
מפקדי הפלמ"ח היו צעירים מאוד (בכיר המפקדים, יגאל אלון, היה בן 30 ב-1948) הם העלו על נס אלתור ותושיה אישית. מפקדי החי"ש היו, על פי החלטת הפיקוד העליון, מבוגרים (דוד שאלתיאל היה בן 45, משה כרמל בן 37) ומנוסים, ותיקי הצבא הבריטי בעיקר. הם חינכו על סדר ותכנון בסגנון בריטי ולא נטו לטפח כישרונות אישיים. אולם התנאים הקשים חייבו את תושיית הפלמ"ח "להסתדר" והפעילות המתוכננת התנפצה אל מול המחסור בנשק, תחמושת וכוח אדם.
לסיכום, הפלמ"ח היה כוח פורץ, כובש ומבריק, מושא להערצה ויהיר. החי"ש היה אפור ושקט. הפלמ"ח נתפס ככוח איכותי ומובחר שבא "להציל את המצב" אך אינו נשאר בשטח לאחר הכיבוש ואינו נושא בנטל הפעולה האפורה, השוחקת וחסרת התהילה של האחזקה בשטח הכבוש, משימה שהותיר לחי"ש. מאיר אביזוהר מביא בספרו "מוריה בירושלים בתש"ח - גדוד החי"ש הראשון בקרבות ירושלים" את העדות הבאה, בנוגע לקרב על הקסטל:
סלמן [יעקב סלמן, מפקד פלוגה א' של גדוד החי"ש הירושלמי "מוריה" - סגנו של מרדכי גזית בקרב על הקסטל] הציב חסימה על הדרך צובא-קסטל-ארזה, נכנס לכפר שזה עתה נכבש [הקסטל] וביקש את "רעננה" [ממפקדי פלמ"ח - הראל] להישאר אתו שעה-שעתיים, עד שהכוח שקיבל את הקסטל להחזקתו יתארגן להגנת המקום. "אין לי זמן," נענה. "בינתיים התחיל היום להאיר ויחידת הפלמ"ח התקפלה במהירות פנטסטית," סיפר סלמן. "רעננה" השאיר כיתה אחת מאנשיו ואמר לסלמן, כי הוא עושה זאת "למקרה שיהיו בעיות." "אני זוכר היטב שאמירה זו, שפירושה היה כי לא סומכים עלינו, הרגיזה אותי מאוד," סיכם סלמן.
יוצאת מן הכלל המוכיחה את הכלל הייתה חטיבת גבעתי שהיה לה מפקד יוצא פלמ"ח (שמעון אבידן), פוליטרוק פרטיזן ומשורר (אבא קובנר), יחידת סיור עילית (שועלי שמשון) ומורשת קרב עשירה, ולכן נהנתה ממוניטין מיוחד.