stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ונקובר
שלטון > שיטור

אף שהשיטור ברוב אזור ה"לואר מיינלנד", בו נמצאת ונקובר, הוא באחריותה של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, לעיר יש כוח שיטור משלה בו משרתים 1,174 חברים. למשטרת ונקובר יש מספר מחלקות מבצעיות הכוללות יחידת אופניים, יחידה ימית ויחידת כלבנים. יש בה גם יחידה רכובה המשמשת בעיקר לסיורים בפארק סטנלי. ב-2005 יוסד כוח משטרתי חדש האחראי על התנועה בעיר.
אף על פי שהשימוש בסמים קלים אסור בעיר, שוטרי ונקובר לא עוצרים אנשים על אחזקת כמויות קטנות של מריחואנה. בשנת 2000 נוסדה יחידת סמים חדשה שנועדה למגר את תופעת גידול המריחואנה באזורי המגורים.
בשנת 2005 שיעור הפשע בוונקובר היה הרביעי בגובהו מבין 27 אזורי מטרופולין בקנדה, אולם שיעור הפשע בעיר, כמו בקנדה כולה, יורד בצורה דרמטית. שיעור פשעי הרכוש בעיר הוא מהגבוהים בצפון אמריקה אולם אף שיעור זה ירד ביותר מ-10 אחוז בין 2004 ל-2005.
ב-2022 אישרה ממשלת בריטיש קולומביה ניסוי של 3 שנים באי הפללה של משתמשי סמים כל עוד זה בכמויות קטנות ובמקומות שמיועדים לכך. כתוצאה מכך כל הסמים הפכו לחוקיים כולל סמים כבדים כמו קוק, הרואין, קריסטל ופנטה
תחבורה

לתחבורה בוונקובר יש רבים מהמאפיינים של ערים מודרניים בעולם אך גם כמה הבדלים מעניינים. בניגוד למטרופולינים רבות אחרות, בוונקובר אין כבישים מהירים העוברים במרכז העיר, כתוצאה מהתנגדות התושבים בשנות השישים. מכיוון שהעיר מוקפת במים משלושה כיוונים יש בה מספר גשרים מצפון ומדרום.
בדומה לרוב שאר הערים הגדולות בצפון אמריקה, גם בוונקובר כלי התחבורה החשוב ביותר הוא המכונית, אולם יש בה אלטרנטיבות רבות כמו מערכת הרכבת הקלה האוטומטית הארוכה בעולם ורשת נרחבת של מסלולי אופניים.
תחבורה > אוטובוסים

שירות אוטובוסים פועל ברחבי האזור תחת חברות פרטיות. בנוסף לאוטובוסים הרגילים ישנן גם חשמליות, וונקובר, יחד עם אדמונטון, הן הערים היחידות בקנדה המפעילות עדיין חשמליות. רוב האוטובוסים בעיר הם ידידותיים לכיסאות גלגלים ולאופניים.
תחבורה > "רכבת השמיים"

הסקאי טריין בוונקובר היא מערכת רכבת קלה משוכללת, הפועלת באופן אוטומטי לגמרי בעיקר על מסילות מוגבהות (ומכאן שמה). מאז בנייתה, לכבוד התערוכה העולמית של 1986, לא נרשמו מקרים של ירידות מהפסים או התנגשויות. לרכבות אין נהגים אלא דיילים שתפקדים להגיש עזרה ראשונה, לעזור עם כיוונים, לתת שירות לקוחות, לבדוק כרטיסים, לבדוק פגמים בקרונות ובמקרה הצורך אף לנהוג ברכבת.
יותר מ-86.1 הקילומטרים של המסילה של ה"סקאי טריין" הופכים אותה למערכת הרכבת הקלה האוטומטית הארוכה בעולם. הסקאי ברידג', גשר החוצה את הנהר פרייזר ונבנה בשביל הרכבת בשנת 1989, הוא גשר הרכבת הארוך בעולם (616 מטר). במערכת כולה ישנן 62 תחנות בהם עוברים יותר מ-390,000 איש בכל יום. כיום קיימים שלושה קווים, קו אקספו, קו מילניום וקו קנדה.
תחבורה > רכבת פרברים

הווסט קוסט אקספרס היא רכבת הפרברים היחידה בקולומביה הבריטית העוברת בין מספר אזורים. הרכבת יוצאת מהפרברים הנמצאים דרום-מזרחית לוונקובר ובמרכז העיר היא מתחברת אל ה"סקאי טריין".
תחבורה > אוטובוס ימי

מעבורת להולכי רגל ונוסעי אופניים בלבד, המחברת בין מרכז ונקובר לעיר צפון ונקובר.
תחבורה > אופניים

בוונקובר יש רשת של כ-170 ק"מ מסלולי אופניים. רוב המסלולים הללו נמצאים ברחובות שבהם אמצעים רבים להרגעת התנועה, כמו כיכרות ותמרורים. העיר מעודדת את השכונות לטפל במסלולי האופניים ואף להוסיף להם יצירות אמנות. מאז 2004 העיר מוסיפה נתיבי אופניים רבים במרכז העיר כדי לעודד את התושבים להשתמש יותר באופניים.
בוונקובר קהילת רוכבי אופניים גדולה ותוססת, וביום שישי האחרון של כל חודש נפגשים מאות רוכבים לרכיבה משותפת, הגדולה בקנדה.
תחבורה > כבישים מהירים

הכביש המהיר היחידי שנכנס לוונקובר הוא הכביש הטרנס-קנדי, העובר רק בגבול המזרחי של העיר. כל שאר הכבישים המהירים מפסיקים להיות כאלו כשהם נכנסים לתחומי העיר.
תחבורה > נמל תעופה

נמל התעופה הבינלאומי של ונקובר, הנמצא 15 ק"מ דרומית למרכז העיר, הוא הנמל החשוב במערב קנדה והשני הכי עמוס במדינה. הנמל זכה בפרסים בינלאומיים רבים ונחשב לאחד הטובים בצפון אמריקה. ב-2006 עברו בו 16.9 מיליון נוסעים.
תחבורה > רכבות

רכבות יוצאות מתחנת "פסיפיק סנטרל" למרכז ומזרח קנדה, עד טורונטו, וכן דרומית לסיאטל. רכבות טיולים יוצאות מתחנת "רוקי מאונטניר" לאזור הרי הרוקי.
אדריכלות

בין המבנים החשובים בוונקובר ניתן למצוא את קתדרלת כנסיית הצלוב, מלון ונקובר, המוזיאון לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קולומביה הבריטית והגלריה לאמנות של ונקובר. במרכז העיר ישנם מספר מבנים מודרניים מרשימים, כמו מרכז הנמל, בתי המשפט שבכיכר רובסון והספרייה הציבורית של ונקובר (שנבנתה על ידי האדריכל הישראלי משה ספדיה), המזכירה את הקולוסיאום ברומא.
תוספת בולטת לנוף העיר הוא קנדה פלייס, מבנה ענק בעל מסגרת דמוית אוהלים, המשמש כמרכז הכנסים של העיר וכן כטרמינל לספינות נוסעים. מספר מבנים אדוארדים בליבה הישנה של העיר היו בזמנם הבניינים הגבוהים ביותר באימפריה הבריטית. כיום הבניין הגבוה בוונקובר הוא שרטון וול סנאר, שגובהו 150 מטרים.
בשנת 1990 אושר בעיר חוק המגביל בניית בניינים חדשים ואת גובהם כדי לא להסתיר את נופם של הרי החוף הצפוני. אולם בשנים האחרונות ישנם קולות רבים הטוענים שיש צורך בבניינים גבוהים מאלה הקיימים כדי לגוון את קו הרקיע של העיר, וכתוצאה מכך נבנים כיום מספר בניינים העוברים את מגבלת הגובה, כשהגבוה מביניהם יגיע לגובה של 197 מטרים.
תרבות

בוונקובר נמצאים מספר מוזיאונים וגלריות, ביניהם הגלריה לאמנות של ונקובר המחזיקה יותר מ-7,900 יצירות באוסף הקבוע שלה. במוזיאון הימי ניתן למצוא את הספינה "סנט רוש", שהייתה הראשונה לשוט במעבר הצפון-מערבי ממערב למזרח. המוזיאון לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קולומביה הבריטית הוא מהמובילים בעולם בנושא תרבות האומות הראשונות של החוף הפסיפי הצפון-מערבי.
ונקובר היא מרכז אזורי חשוב בהתפתחות מוזיקה קנדית בז'אנרים שונים. העיר הצמיחה להקות פאנק ורוק אלטרנטיבי חשובות כמו D.O.A ואמנים פופולריים בכל העולם כמו בריאן אדמס, שרה מקלכלן ועוד. גם לאוכלוסייה הסינית הגדולה של ונקובר יש סצנת מוזיקה חשובה שייצרה מספר אמנים חשובים בתרבות הקנטונזית. בדומה לכך מספר אמנים מהקהילה ההודית של ונקובר הפכו למפורסמים בבוליווד.
חיי הלילה של ונקובר הם די מוגבלים ביחס לערים אחרות. הבארים והמועדונים נסגרים מוקדם והרשויות לא ששות לפתח את הסצנה. למרות זאת מאז 2003 זמני הסגירה נעשים יותר גמישים וישנו ניסיון לפתח את אזור הדאונטאון כאזור בילויים.
ספורט ופעילויות

האקלים הנוח של העיר וקרבתה לאוקיינוס, להרים, לנהרות ולאגמים הופכים אותה ליעד פופולרי לפעילויות בטבע. אכן, אחוז המבוגרים השמנים (Obese) בוונקובר הוא רק 12%, נמוך מאוד יחסית לממוצע הארצי של 23%. זוהי העיר הרביעית הכי רזה בקנדה, אחרי טורונטו, מונטריאול והליפקס.
בוונקובר יש כ-13 קמ"ר של פארקים, כשהגדול מביניהם הוא פארק סטנלי עם שטח של כ-4 קמ"ר. באזור העיר ישנם מספר חופים גדולים שאורכם הכולל הוא 18 קילומטר. קו החוף מאפשר סוגים רבים של ספורט ימי והעיר היא יעד פופולרי לאוהבי סירות.
בהרי החוף הצפוני ניתן למצוא שלושה אתרי סקי - הר סייפרס, הר גראוס והר סימור, כולם במרחק של עד שלושים דקות נסיעה ממרכז העיר. מספר נהרות הנמצאים רק כעשרים דקות נסיעה מהעיר הם יעד לאוהבי מים לבנים, במיוחד בתקופות גשם והפשרת שלגים.
קבוצת הייצוג המקצוענית החשובה בעיר היא קבוצת ההוקי קרח ונקובר קנאקס המשחקת בליגת ה-NHL. בוונקובר פועלות גם קבוצת פוטבול מקצוענית, בי.סי. ליונס המשחקת בליגת הפוטבול הקנדית CFL, וקבוצת כדורגל מקצוענית, ונקובר וייטקאפס, שהצטרפה ב-2011 לליגת ה-MLS.
בין 1995 ו-2001 פעלה בעיר קבוצת NBA, ונקובר גריזליס, שעברה ב-2001 לממפיס.
ערים תאומות

אוקראינה אודסה, אוקראינה (מ־1944)
יפן יוקוהאמה, יפן (מ־1965)
בריטניה אדינבורו, סקוטלנד, בריטניה (מ־1978)
הרפובליקה העממית של סין גואנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין (מ־1985)
ארצות הברית לוס אנג'לס, ארצות הברית (מ־1986)
צרפת אלברוויל, אוברן-רון-אלפ, צרפת
ראו גם

גשר שער האריות
הערות שוליים

↑
המתנדבים מסוף מערב: מתנדבי הפרובינציות המערביות בקנדה במלחמת העצמאות. עת מול, גיליון 223
↑  Tamara Hardingham-Gill, The world’s most liveable cities for 2024, CNN, ‏2024-06-27 (באנגלית)
↑   תל אביב נפלה 20 מקומות בדירוג הערים שהכי טוב לחיות בהן, באתר הארץ, 27 ביוני 2024
↑  Tamara Hardingham-Gill, The world’s most liveable cities for 2024, CNN, ‏2024-06-27 (באנגלית)
↑  A Canadian province decriminalized hard drugs. Now it’s reversing course., Washington Post, ‏2024-06-08 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550297405171  BNE: XX455343  BnF: cb12036848q (data)  CiNii: DA00489181  GND: 4119364-7  ISNI: 0000 0001 2110 2186  LCCN: n81018470  MusicBrainz: 6ccc62d1-bdd8-4f08-8fae-bfaa5310e5ef  NARA: 10045723  NKC: xx0029503  VcBA: 497/13043  VIAF: 134812645   WorldCat (עם VIAF): 134812645 
מבט אווירי על ונקובר, 1898
הפגישה הראשונה של מועצת העיר ונקובר לאחר השריפה של 1886
מצר ג'ורג'יה
"אגם ביוור" בפארק סטנלי
שכונת ווסט אנד
תהלוכת ראש השנה הסיני בוונקובר, 2007
בשנת 2001 49% מתושבי העיר היו מיעוטים נראים לעין
נמל ונקובר
חוף סנסט בווסט אנד
בית העירייה של ונקובר
החצר הפנימית של ספריית ונקובר
קנדה פלייס עם הרי החוף הצפוני ברקע
קו הרקיע של ונקובר
יוסף לישנסקי

| --- | --- |

 לידה:  1890 עיירה ליד קייב, אוקראינה
 הוצאה להורג:  16 בדצמבר 1917 (בגיל 27 בערך) א' בטבת ה'תרע"ח דמשק, האימפריה העות'מאנית
 מקום קבורה:  הר הרצל 
 תאריך עלייה:  1896
 השתייכות:  ארגון המגן  ניל"י
 תקופת הפעילות:  1912 – 16 בדצמבר 1917 (כ־5 שנים)
 תפקידים בשירות
 מְרכז פעילות ניל"י בארץ (לאחר רצח אבשלום פיינברג)
 עיטורים
   אות ניל"י
 הנצחה
 רחובות במספר ערים בישראל
 
יוסף לישַנסקי (1890 – 16 בדצמבר 1917, א' בטבת ה'תרע"ח), היה מראשי ארגון ניל"י, מייסד ומנהיג ארגון המגן. נידון לעונש מוות על ידי הטורקים והוצא להורג בתלייה בדמשק, יחד עם חברו לארגון נעמן בלקינד. הוצאתו להורג סימנה את קיצו של הארגון.
חייו > ילדות ונעורים

יוסף לישנסקי נולד לאיידל (עדינה) וליעקב טוביה בעיירה בילה צרקווה, בפלך קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). עוד כשהיה בגיל רך, נספו אמו וכמעט כל אחיו ואחיותיו בדליקה. יוסף עלה עם אביו לארץ ישראל, כנראה ב-1896.
בארץ ישראל התגוררו השניים בביתו של ישראל לישנסקי, אחיו של יעקב, במטולה. באחד הימים נסע אביו של יוסף לירושלים ומאז לא שב, ולא ידוע מה עלה בגורלו. יוסף נותר לגור בבית משפחת דודו.
לישנסקי הצטיין בלימודים ונשלח ללמוד בסמינר בירושלים, אך לימודיו הופסקו כעבור כשנתיים עקב אי-יכולת מימון. הוא נסע למצרים, שם ניהל חווה חקלאית. כעבור שנתיים שב לארץ ישראל.
בשנת 1910 נשא לאשה את רבקה ברושקובסקי, בת איכרים מהמושבה בית-גן. לזוג נולדו בת ובן.
חייו > השומר

לישנסקי עסק בשמירה באופן פרטי, ובשנת 1912 ניסה להצטרף לארגון השומר. בארגון זה היה נהוג כי המתקבלים לשורותיו עוברים פרק זמן של מועמדות, ורק אז מוחלט האם לקבלם או לדחותם. הוא הוצב לשמור בראשון לציון, לאחר מכן בבן שמן ולבסוף במנחמיה.
כשהתקיפו ערבים את מנחמיה, בפברואר 1915, ירו השומרים והרגו את מנהיג המתפרעים. מדיניות "השומר" הייתה להימנע ככל האפשר מהרג ערבים, כדי להימנע מהסתבכות בנקמת דם, ולישנסקי הואשם בכך שהרג את הפורע ללא הצדקה מספקת (ככל שניתן לקבוע, הייתה זו האשמה לא מוצדקת; עדי ראייה סיפרו כי היורה היה שומר אחר). הוא הוברח למקום סתר למשך זמן קצר, מפחד נקמת הדם. בעקבות התקרית נדחתה קבלתו כחבר בארגון "השומר", אף שהצטיין בשמירה ונודע כרוכב מעולה.
סיפור זה היה רק העילה לדחייתו; למעשה נבעה הדחייה מהבדלי השקפה משמעותיים בינו לבין חברי וראשי השומר בני העלייה השנייה שהיו מושפעים מן הרוח הסוציאליסטית וחשו כי הם המעמד המקביל למעמד הפועלים ברוסיה. לישנסקי לא החזיק באידאולוגיות מסוג זה. בנוסף, הוא חלק על הגישה שהייתה מקובלת ב"השומר", לפיה יש לפגוע רק בפורעים הערבים עצמם ולא בבני כפרם.
גם בעיות אישיות היו בעוכריו. ישראל שוחט, מאנשי "השומר", כתב מאוחר יותר: "במשך תקופה ארוכה מאוד היה יוסף לישנסקי מועמד לחברות ב"השומר". הוא היה שומר טוב, ידע להשתמש בנשק; היה בקי במנהגי הסביבה ובערבית - ואף על פי כן לא נתקבל כחבר ל"השומר", ואף הורחק מהשמירה, משום שגילה חולשת אופי, נטייה להרפתקנות ושחצנות".
חייו > המגן

לאחר עזיבתו את "השומר", נפגש לישנסקי במושבה כנרת עם קבוצת שומרים, חלקם דחויי "השומר", והוחלט להקים ארגון שמירה מתחרה, בשם "המגן". כיוון שלא היה ברצונם להתחרות ב"השומר", שפעל בעיקר בגליל באותה עת, הוחלט לפנות למושבות הדרום, ולכבוש את השמירה מידי הערבים ששמרו בהן.
לישנסקי, שנבחר כמנהיג הארגון, נשלח לשאת ולתת עם מושבות הדרום כדי לקבל את השמירה. "המגן" קיבל את השמירה בכמה יישובים, ובהם רוחמה, באר טוביה ועקרון. כעבור חודשים מספר זכה בשמירה גם בגדרה.
למרות סעיף מפורש בתקנון "המגן", ולפיו לא יקיים המגן שמירה היכן ששמר בעבר "השומר" (אף אם עזב את השמירה זה מכבר), הפעיל "השומר" לחץ כדי להביא לפירוק "המגן". "השומר" נכשל במאמציו אלו, ו"המגן" הוסיף להתקיים.
לישנסקי היה עסוק בארגון השמירה ובענייניה עד יציאתו למצרים מטעם ניל"י, בינואר 1917. כשיצא, לא סיפר לחברי "המגן" את דבר השתייכותו לניל"י, והיעלמותו עוררה חשד וטרוניה כלפיו.
לאחר שחזר ארצה, לקראת פברואר, הפנה את מרצו לעבודת הריגול של ניל"י (ראו להלן), ואף גייס מאנשי "המגן" לניל"י. פעילותו ב"המגן" כמעט פסקה, ובעקבות זאת התפרק "המגן" ואנשיו פנו איש איש לדרכו. בשיא כוחו היו בו כעשרים שומרים, מהם קבועים ומהם ממלאי מקום.
חייו > סוף דרכו

לישנסקי הועבר לירושלים ומשם נלקח לכלא בדמשק. לא ברור אם במהלך חקירתו סיפר פרטים רבים או מועטים, אם שתק או פתח את פיו. ישנן עדויות סותרות על כך. לפי ד"ר משה ניימן, שהיה עם לישנסקי בכלא ושוחח עמו, "על האגודה ("השומר") בכלל אמר, שהיא אגודה סודית ומסוכנת למולדת. לכל חבר ישנו תפקיד מיוחד, ואיש אינו יודע מתפקיד חברו. מתכוננים להתקוממות ולמטרה זו מוכנים אצלם הרבה נשק וחמרי שרפה". עדות אחרת מסר איתן בלקינד, ששמע מפיו של לישנסקי ש"הוא לא הלשין על איש בחקירות... אפילו לא על אנשי 'השומר'. מתוך רצון לנקום בהם אמר רק שהוא עצמו השתייך לאגודת 'השומר'". קשה לקבוע אם אמנם הלשין לישנסקי על אנשי השומר או לא. על עניין הברחת הכספים לארץ ישראל בזמן הרעב שהיה בימי המלחמה, סירב לישנסקי להעיד, ובכך הציל כמה עסקנים עבריים שהיו מעורבים בכך. אף על פי כן, כשנחלצו עסקני היישוב להגיש עזרה לכלואים - ביניהם היו רבים שלא היה להם קשר לריגול - נמנעו מלסייע ללישנסקי, מתוך רגש נקמנות ושנאה.
במשפט שנערך לו בין כותלי הכלא, נגזר על לישנסקי עונש מוות בתלייה. הוא ביקש להימלט מכלאו על ידי שוחד, אך מאיר דיזנגוף סירב להעביר לו את הכסף הדרוש, זאת על אף שקיבל מניל"י כסף רב בשעתו ועל אף שסירובו של לישנסקי להעיד הציל אותו מעונש.
ימיהם האחרונים של לישנסקי ונעמן בלקינד עברו עליהם בדיכאון. בהזדמנות אחת ביקש לישנסקי מד"ר משה ניימן, אחד מאנשי ניל"י הכלואים שעימו היה מיודד, רעל, כדי להמית את עצמו. אך ניימן לא מילא את בקשתו.
בשעה שלוש לפנות בוקר ב-16 בדצמבר 1917 (א' בטבת תרע"ח), נלקחו יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד מתאם אל הכיכר המרכזית בדמשק, אל עמודי התלייה. איתן בלקינד סיפר:
בכיכר המרכזית נשא לישנסקי נאום אנטי-עות'מאני בערבית לאוזני קהל ערבי. דיבשה ארליך, עדת ראייה, מסרה את דבריו:
כשתורגם נאומו לטורקית, הבין התליין את רוח הדברים וציווה להפסיק לתרגם. בלקינד ולישנסקי שוחחו ואמרו וידוי לפני מותם עם שליחו של החכם באשי של דמשק, החכם נתנאל הכהן טראב מסלתון שהיה מורה לעברית בבית ספר של "אליאנס" בעיר.
לאחר מכן, נתלו לישנסקי ובלקינד. גופותיהם הורדו מהחבל בשעה תשע בבוקר, והועברו לקברם.
בשנת 1919 הגיעו שמשון ואיתן בלקינד, אביו ואחיו של נעמן, לדמשק והעבירו את שרידי גופותיהם לבית הקברות בראשון לציון. להלוויה, שנערכה ביום ל' בתשרי תר"פ, הגיעו פחות מעשרים איש: היה זה פחות משנתיים לאחר שנתפסה ניל"י, והיישוב בארץ החרים את אנשיה. הזעם עליו אף הביא לכך שקברו, בראשון לציון, חוּלל פעמים מספר.
לישנסקי הותיר אחריו שני ילדים: טוביה ועבריה.
באוגוסט 1979, כפרי המאבק הציבורי לטיהור שמו, הועברו שרידי גופתו בטקס ממלכתי-צבאי אל חלקת עולי הגרדום בהר הרצל, בסמוך לקברו של אבשלום פיינברג.
דמותו

בשנות חייו ובתקופה הסמוכה למותו, הייתה דמותו של לישנסקי שנויה במחלוקת עמוקה. ישנן עדויות סותרות מן התקופה לגבי אישיותו: יש מהן המציגות את אישיותו באור שלילי, ויש המציגות אותה באור חיובי.
הוא תואר כהרפתקן וכרוכב יוצא מן הכלל, וסופר שהערבים, עמם בא במגע, כיבדו אותו ופחדו מפניו.
המחלוקת לגבי אישיותו הייתה קשורה בקשר הדוק למחנאות שפילגה את היישוב העברי בארץ ישראל באותם הימים, ובמחלוקת שבין ארגוני השמירה "השומר" ו"המגן".
משה סתוי, איש "המגן", סיפר:
לעומת זאת, הוא הואשם בשחצנות ובהרפתקנות מיותרת.
השנאה כלפיו באותה עת הייתה עזה, עד כדי כך שירמיהו יפה, בנו של הלל יפה, סיפר: "באותו יום מר שהוקפה זיכרון... הייתי בבית הכנסת, כשהוצאו כל ספרי התורה מן הארון ונרות עטופי שחורים הודלקו בעצם היום, ונתקע בשופר, והוטל חרם על יוסף לישנסקי... ואלה לא היו דברים סתם, שנאמרו רק כדי לשכך את חמת הטורקים. רובם המכריע של הקהל קיבלם כפי שנאמרו, שכן אין תוקעים בשופרות, ואין נשבעים לשקר בפני ספרי תורה". (מתוך עיתון הארץ, 8 ביוני 1944).
במהלך השנים, עברה דמותו של יוסף לישנסקי שינוי מהותי בעיני הציבור. בתחילה נחשב, בעיני הציבור הרחב, לדמות שלילית. בהצגה "שומרים" מאת עבר הדני, שהועלתה על ידי הבימה בשנת 1937, סולפו עובדות באופן שיציג את לישנסקי כדמות שלילית. ההצגה הורדה לאחר מחאתה של רבקה, אלמנתו. על ההצגה כתבה בתהייה עבריה, בתו של לישנסקי: "...[האם לאנשי השומר] הייתה כוונה נסתרת לסירוס האמת מתוך רצון לחפות על מצפון המכביד אוכפו עליהם בעוון טפילת אשמה על אדם שעד היום טרם הופיע איש לתבוע את עלבונו?".
גם לאחר שנים רבות הייתה פרשת לישנסקי וניסיון הוצאתו להורג על ידי "השומר" טעונה. ב-1962, הוכן עבור קול ישראל תסכית הרדיו "מרדף", אך בהוראת משרד ראש הממשלה, נאסר שידורו. כנראה היה זה בשל חשש לעורר פרשה כאובה, שבה היו מעורבים אנשים הקרובים לשלטון (וביניהם רחל ינאית בן-צבי, אשת הנשיא). רק מקץ שלוש שנים, בנובמבר 1965, הותר שידורו, בעקבות לחץ ציבורי.
לאחר מלחמת ששת הימים, כשנתגלה מקום הירצחו של אבשלום פיינברג, טוהר שמו של לישנסקי לחלוטין מן ההאשמות ברצח. אלמנתו וילדיו של לישנסקי פנו לראש ממשלת ישראל, לוי אשכול, וביקשו ממנו כי יועברו עצמות אביהם להר הרצל. אשכול השיב, כי הוא סבור שאין זה עניין של ממשלת ישראל. מאוחר יותר הוקם "הוועד הציבורי לרהביליטאציה של יוסף לישנסקי" בראשות יוסף נדבה, שבין חבריו היו גם אורי צבי גרינברג, רחבעם זאבי ושלמה בן אלקנה. חודשים מספר לאחר המהפך הפוליטי בישראל ובעקבותיו, החל הוועד במסע ציבורי, אשר בסופו הועברו עצמות לישנסקי להר הרצל בטקס ממלכתי-צבאי בהשתתפות נציגים רשמיים של מדינת ישראל.
בשנת 1997 יצא הספר "מרדף" מאת אפרים רחמן, שתיאר את עשרים ימי בריחתו של לישנסקי מן הטורקים, ואת הוצאתו להורג. דמותו של לישנסקי בספר מתוארת תוך כוונה לשמור על אובייקטיביות. נראה כי המחלוקת על דמותו, כמו המחלוקת על דמותה של ניל"י כולה, הוכרעה, וכיום אין רואים בו דמות שלילית אלא אדם שניסה לעשות את הטוב, למיטב הבנתו.
הנצחה בבול דאר ישראלי

ב-22 בדצמבר 1982 הנפיק דואר ישראל גיליון מזכרת של 20 בולי דאר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה". אחד מבולים אלה הוקדש להנצחת זכרו של לישנסקי שדיוקנו מופיע עליו. האמנית רות בקמן מלכא עיצבה את הדיוקן והאמן אריה גלזר עיצב את הגיליון.
לקריאה נוספת

יוסף נדבה (עורך), יוסף לישנסקי איש ניל"י, הדר, 1977 (הספר בקטלוג ULI)
יוסף נדבה (עורך), יוסף, איש ניל"י - אחרית דבר, אגודת חשמונאי, מרכז לחינוך ולתרבות, 1986 (הספר בקטלוג ULI)
אלכסנדר אהרנסון, שניים שנתלו בדמשק, אחיאסף, תש"ג
אליעזר ליבנה, ד"ר יוסף נדבה, יורם אפרתי, ניל"י - תולדותיה של העזה מדינית, שוקן, 1961 (מפתח בערכו) (הספר בקטלוג ULI)
יעקב יערי-פולסקין, הנרדף, בתוך: חולמים ומגשימים, תל אביב: הוצאת מ. מזרחי, 1967, עמודים 264–300
הערות שוליים

↑  אביעזר גולן, ניל"י, בתוך לוחמי החופש בישראל, הוצאת ש. פרידמן, תשט"ו, עמ' 147
↑  בתו העידה בסרט שהוכן על ידי המרכז למורשת המודיעין שכשבאה אשתו, רבקה, לחוות הניסיונות להזהירו מפני הטורקים, ראתה בחדר את בגדיה של שרה, והדבר לא הפתיע אותה.
↑  ירון לונדון מצביע על מאיר קוזלובסקי כמי שירה בלישנסקי. ראו: ירון לונדון, לו הייתי פיראט: זיכרונות, הוצאת כתר, 2014, עמ' 12
↑  שמואל כץ, הרשת: ההגדה לבית אהרנסון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000, עמ' 285
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח - תשס"ב, קטלוג מס' 14, רשות הדואר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 227
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527033405171  ISNI: 0000 0000 2172 0542  LCCN: n78016018  SNAC: w6jq3vqx  VIAF: 65257989   WorldCat (עם VIAF): 65257989 
יוסף לישנסקי עם אשתו וילדיו
יוסף לישנסקי (משמאל, פניו למצלמה) ונעמן בלקינד תלויים בדמשק. הצלם הוא דניאל אוסטר, שהיה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי באותה תקופה
קברו של יוסף לישנסקי בהר הרצל
חיים פנחס לובינסקי

הרב חיים פנחס לובינסקי (כ"א באב ה'תרע"ה-ט"ו בכסלו ה'תשמ"ו) היה רב אמריקאי שכיהן לפני כן כמשגיח של הישיבה בברגן-בלזן והרב של העיר הנובר.
ביוגרפיה

חיים פנחס לובינסקי נולד כ"א באב ה'תרע"ה (1 באוגוסט 1915) בבלאשקי פולין. אביו הרב יחיאל מאיר לובינסקי שימש כראש ישיבה בלודז', וסבו הרב בונם מנשה לובינסקי שימש כרב בגומבין והיה בן דוד של האדמו"ר רבי יהודה אריה ליב אלתר.
לאחר ששרד את השואה, הרב לובינסקי כיהן כמשגיח של ישיבת "שארית ישראל" בברגן-בלזן שהוקמה על ידי הרב גרשון ליבמן. בינואר 1946 מינתה הרבנות הראשית של בריטניה הגדולה את הרב לובינסקי להיות הרב של הנובר. והוא היה אחד הרבנים ב"וועד הרבנים של האזור הבריטי" שהוקם על ידי הרב יואל הלפרן.
בשנת 1949 הסתיים הכיבוש הבריטי של גרמניה והרב לובינסקי עבר לאמריקה. בתחילה הוא התגורר בעיר סינסינטי, ושם שימש כמנהל בית הספר "חפץ חיים". אחרי שנה בסינסינטי, הוא עבר לברוקלין, והוא היה מרצה מכובד באירועים רבים.
לובינסקי נפטר בניו יורק ט"ו בכסלו ה'תשמ"ו ונקבר למחרת בהר הזיתים.
משפחתו

לובינסקי היה נשוי לפריווה בתו של הרב ראובן סנדר קודם השואה. היא נהרגה במחנה הריכוז שטוטהוף, והוא נישא בשנית לאחר השואה לרבנית פעסה בת של דודו מנחם לובינסקי, לשניים נולדו שני בנים.
הערות שוליים

↑  מנחם לובינסקי המודיע, "עניין", ב' סיון ה'תשע"ט דף 9
1 2 3 4 5   זיכרון חיים פנחס, ברוקלין ניו יורק תשמ"ז
1 2 3 4 5   מנחם לובינסקי המודיע, "עניין", ל' סיון ה'תשע"ה דף 42-47
↑  מגדל דוד (לעלוב) (מהדרת תשע"ה) תולדות המו"ל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007412275305171  VIAF: 37153237772529211540   WorldCat (עם VIAF): 37153237772529211540
בור ספיגה

חפירת בור ספיגה בגמביה
בור ספיגה, או בור סופג, הוא בור דמוי באר יבשה, ללא תחתית בנויה היכול לשמש לאיסוף ואחסון של שפכים, פסולת ביתית נוזלית, כולל הפרשות אדם, כדי לאפשר חלחול הנוזלים לקרקע, כחלק ממערכת ביוב ביתית שאינה תלויה בתשתיות עירוניות. באופן מסורתי, צורתו של בור ספיגה היא גליל הנחפר עמוק אל האדמה, בקוטר של כמטר ובעומק של 2–3 מטרים. בור הספיגה דומה במראהו לבאר מים חפורה.
דפנות הבור עשויות להיות מצופות לבנים, בטון, או דפנות מתכת (למשל, מחביות נפט שפתחיהן הוסרו). בדפנות הבור פתחים רבים המאפשרים את ספיגת תכולתו לאדמה מצידו ובתחתיתו. פתחו העליון של הבור מכוסה בלוח אבן או בטון, עם מכסה הניתן לפתיחה לצורך ריקונו אם הוא עולה על גדותיו.
שימוש

בורות ספיגה אפשרו לנוזלים שבתוכם לחדור אל הקרקע סביבם, בעוד חלקי המוצקים נצברו בתחתית הבור. לאחר הצטברות מוצקים רבים בבור, היה בור הספיגה מאבד מיעילותו; הבור היה מתמלא, דבר שהצריך לשאוב את תכולתו או לנטוש את הבור ולחפור בור ספיגה אחר.
באדמה שסביב דפנות הבור נוצר ביופילם המספק מידה מסוימת של סינון מזהמים והגבלתם לסביבה המיידית של בור הספיגה, אולם בורות ספיגה עמוקים עלולים לאפשר לביוב גולמי לחדור ישירות למי התהום, כמעט ללא טיהור ביולוגי, ולגרום לזיהום מי התהום ולפגיעה באיכות המים באופן שאינם ראויים עוד לשתייה. מסיבה זו, אם יש צורך בבארות מים בסביבה, חובה לקדוח אותן הרחק מבורות ספיגה.
כיוון שבורות ספיגה אינם אטומים, הם עלולים להיות מוצפים במי גשמים או בשלג נמס. בורות ספיגה הנמצאים סמוך לעצים עשויים אף להיסתם מחדירת שורשי עצים.
תקנות איכות הסביבה

מדינות מערביות רבות מנסות להפחית או לאסור את השימוש בבורות ספיגה באמצעות חקיקה המחייבת חיבור מערכות ניקוז ביתיות למערכת ביוב עירונית, או שימוש במכלי אגירת שפכים האטומים לסביבה.
במדינות אחרות נאסרה חפירת בורות ספיגה באזורים רגישים, כגון נהרות ומקווי מים.
תקנות איכות הסביבה > ארצות הברית

בחלק מהיישובים הכפריים בארצות הברית שקיימים בהם בורות ספיגה זה דורות, קיים היתר להמשיך ולהשתמש בבורות אלה עד אשר הם נסתמים. לאחר שהבור אינו יעיל עוד, חייב בעליו לנתקו ממערכת הניקוז של הבית ולהתחבר למערכת ביוב מודרנית. בחלק מן הרשויות המקומיות בארצות הברית אסורה מכירת נכס מגורים שבו בור ספיגה, עד אשר הבית מחובר למערכת הביוב העירונית. רשויות אחרות מתירות מכירה של נכסי מגורים אף אם הנכס אינו מחובר למערכת הביוב העירונית.
תקנות איכות הסביבה > אירופה

בצרפת, בגרמניה, בספרד ובשווייץ קיים איסור על שימוש בבורות ספיגה.
תקנות איכות הסביבה > ישראל

שימוש בבורות ספיגה בישראל אינו מוסדר בחקיקה בת תוקף לכל מדינת ישראל, אלא בחקיקה אשר תוקפה חל בתחומי רשויות מקומיות שקיימות בהן מערכות ביוב עירוניות. ברשויות שבהן תאגיד מים וביוב חל סעיף 97 ל"כללי תאגידי מים וביוב (אמות מידה לשירות), תשע"א-2011" קובע: ”חברה תשלח לכל צרכן שברשותו או בבעלותו בור ספיגה או בור רקב המחובר לבור ספיגה ושקיימת ערב פרסום כללים אלה מערכת ביוב באזור מגוריו, הודעה בדואר רשום ולפיה עליו להתחבר אל מערכת הביוב הקיימת בתוך שלושה חודשים מיום קבלת ההודעה; הודעה זו תכלול, בין השאר, את ההכנות שנדרש הצרכן לבצע לצורך התחברותו למערכת הביוב.” רשויות מקומיות שונות קבעו בחוקי עזר עירוניים כללים להפסקת השימוש בבורות ספיגה. כך, לדוגמה, בחולון חייב בעל נכס להפסיק להשתמש בבור ספיגה מעת שהנכס חובר למערכת הביוב העירונית. אולם הרשות מאפשרת המשך שימוש בבורות ספיגה בנסיבות מתאימות, וקובעת כללים ל"ניקוי ואחזקת בורות שפכים".
הוראות נוספות לקביעת מיקומם ולאחזקתם התקינה של בורות ספיגה קיימות במספר חוקים אחרים.