מלחמת האזרחים בספרד
בין הקרבות > מהפכה חברתית

תופעה ייחודית שאירעה באזורים רבים בספרד במהלך המלחמה זכתה לכינוי "המהפכה הספרדית" (Revolución española), ועיקרה היה סדרה של שינויים תרבותיים וכלכליים שחוו חלק מהאזורים הרפובליקנים בראשית מלחמת האזרחים. קריאות למהפכה מצד אנרכיסטים, סוציאליסטים וקומוניסטים היו פופולריות בספרד כבר מראשית המאה ה-20, והקמת הרפובליקה הייתה עבור חלק מהם הזדמנות לשינויים חברתיים באמצעים לא מהפכניים. אחרים המשיכו בכל שנות קיומה של הרפובליקה להטיף למהפכה, באופן שבא לידי ביטוי באירועים כמו המרד באסטוריאס ב-1934. פרוץ מלחמת האזרחים ב-1936 היה האות עבור האנרכיסטים והסוציאליסטים לפתוח במהפכה בעורף האזרחי בעוד הלחימה מתנהלת בחזית. המהפכנים לא היו אחידים בדרישותיהם, אך מעל הכל הם דרשו הקמה של חברה שוויונית תוך נישול העשירים והכנסייה מנכסיהם ומאבק בשאר הגורמים שאותם תפסו כמדכאים את מעמד הפועלים. בסיכומו של דבר, דווקא ההפיכה הצבאית של שנת 1936 שנועדה למנוע מהפכה בספרד, הייתה זאת שיצרה את התנאים לפריצתה, גם אם בצורה מוגבלת.
התנאי המרכזי שאפשר את המהפכה החברתית היה חולשת הממשלה הרפובליקנית בחודשים הראשונים למלחמת האזרחים. הממשלה שלטה על אזור מדריד בלבד, וגם שם באופן מוגבל, וכתוצאה מכך מיליציות וקהילות מקומיות לקחו את השליטה על רוב השטח שלהלכה שמר על נאמנותו לממשלה. המיליציות שלטו לרוב באמצעות "ועדות אנטי-פשיסטיות" שהקימו בחבלי ארץ ובערים שונות ברחבי האזורים הרפובליקניים במדינה. הוועדות כללו נציגים של כלל המיליציות והמפלגות של השמאל, והיו לממשלה דה פקטו במקביל לממשלה במדריד שהמשיכה למשול דה יורה. עד מהרה הפכה קטלוניה למעוז המהפכה לאחר שה-CNT האנרכיסטי ו-POUM הטרוצקיסטית לקחו את השליטה בברצלונה לאחר שסיימו לדכא את ניסיון ההפיכה הצבאית בעיר ביולי 1936. בכל ספרד המהפכנים עודדו את העובדים במפעלים לקחת את השליטה על מקומות העבודה שלהם מידי המנהלים והבעלים, וכך אירע ב-70% מהמפעלים בברצלונה, 50% מאלו שבוולנסיה ו-30% מאלו שבמדריד. איגודי עובדים, קואופרטיבים, קומונות וקהילות אנרכיסטיות תפסו תפקיד חשוב בערים הגדולות, הדת דוכאה והפכה למרכיב שולי, שלל רעיונות פרוגרסיביים כמו פמיניזם הפכו למקובלים ו"סגנון פרולטרי" הפך לצו השעה. עם זאת, עיקר ההשפעה של המהפכה החברתית הייתה כלכלית ולא תרבותית, ומחוץ לערים הגדולות לרוב לא אירעו שינויים חברתיים רדיקליים ואורחות החיים נשארו ללא שינויים משמעותיים. ג'ורג' אורוול תיאר בספרו מחווה לקטלוניה את האווירה המהפכנית בברצלונה:
גנרל וטוראי, איכר ולוחם, נפגשו עדיין כשווים; כולם קיבלו את אותו השכר, לבשו את אותם הבגדים, אכלו את אותו האוכל, וקראו לכל אחד אחר "אתה" ו"חבר"; לא היה מעמד בוסים, לא היה מעמד חנפנים, לא קבצנים, לא זונות, לא עורכי דין, לא כמרים... נשמתי את אוויר השוויון, והייתי מספיק תמים לדמיין שהוא מתקיים בכל רחבי ספרד. לא תיארתי לעצמי שבמקרה פחות או יותר הייתי מבודד בתוך החלק המהפכני של מעמד הפועלים הספרדי.
המקור באנגלית
General and private, peasant and militiaman, still met as equals; everyone drew the same pay, wore the same clothes, ate the same food, and called everyone else 'thou' and 'comrade'; there was no boss-class, no menial-class, no beggars, no prostitutes, no lawyers, no priests... I was breathing the air of equality, and I was simple enough to imagine that it existed all over Spain. I did not realize that more or less by chance I was isolated among the most revolutionary section of the Spanish working class.
המהפכנים קידמו רפורמה אגררית בכל רחבי ספרד והפקיעו קרקעות חקלאיות רבות מבעליהם, אותן הם העבירו לידי האיכרים. הם תמכו בקולקטיביזציה של החקלאות ובאיגוד החוות החקלאיות בקואופרטיבים, לעיתים בכפייה ולעיתים באופן וולונטרי. עד אוגוסט 1938 הופקעו למעלה מחמישים מיליון דונם, שהיוו כ-35% מהקרקע הראויה לעיבוד באזור הרפובליקני. בשורה התחתונה, 316,777 איכרים זכו בקרקע משלהם ו-2,213 קואופרטיבים חקלאיים הוקמו. הצלחה גדולה לרפורמה האגררית הייתה במזרח אראגון, אזור שנכבש על ידי מיליציות אנרכיסטיות בשבועות הראשונים למלחמה ונשלט על ידי מועצת ההגנה האזורית של אראגון (Consejo Regional de Defensa de Aragón). ה-CNT היה הארגון הדומיננטי במזרח ארגאון, רוב הקרקעות באזור הופקעו ועברו קולקטיביזציה, ומאות קואופרטיבים הוקמו. ג'ורג' אורוול תיאר בספרו מחווה לקטלוניה את האווירה המהפכנית במקום:
כאן באראגון הייתי בין עשרות אלפי אנשים, אבל בעיקר כאלו שאינם במקור ממעמד הפועלים, כולם חיים באותה הרמה ומעורבבים במובן של שוויון. בתאוריה זה היה שוויון מושלם, בפרקטיקה זה אפילו לא היה רחוק מזה... הרבה מהמוטיבים הנורמליים של החיים בציוויליזציה – סנוביות, תאוות כסף, הפחד מהבוס, וכו' – פשוט לא התקיימו... לא היה שם אף אחד מלבד האיכרים ואנחנו עצמנו, ואף אחד לא היה בעלים של אף אחד אחר בתור אדון שלו. כמובן שמצב עניינים כזה לא היה יכול להימשך.
המקור באנגלית
Up here in Aragón one was among tens of thousands of people, mainly though not entirely of working-class origin, all living at the same level and mingling on terms of equality. In theory it was perfect equality, and even in practice it was not far from it... Many of the normal motives of civilized life – snobbishness, money-grubbing, fear of the boss, etc. – had simply ceased to exist... there was no one there except the peasants and ourselves, and no one owned anyone else as his master. Of course such a state of affairs could not last.
המהפכנים נתקלו בקשיים שונים בניסיונם לבנות חברה חדשה. ראשית, הם התקשו להביא את המערכת הכלכלית החדשה שהקימו לידי יעילות כלכלית. בנוסף, קבוצות רבות סירבו להצטרף למהפכה. דוגמה לכך הייתה האוכלוסייה בחבל הבסקים הקתולי והשמרני, ששמרה על כפיפותה לממשלה במדריד וסלדה מהרעיונות המהפכניים שנגדו את ערכיהם. אך מעל הכל עמדו בהתנגדותם למהפכה הקומוניסטים, שבתמיכת ברית המועצות התנגדו לאנרכיסטים ולטרוצקיסטים. סטלין ואיתו רבים מבכירי הממשלה הרפובליקנית סברו כי מהפכה פרולטרית מסכנת את תמיכת מעמד הביניים הספרדי ומדינות המערב ברפובליקה. לדידם, תיקון חברתי יכול להיעשות רק לאחר שהניצחון במלחמה יושג, ולכן יש למקד את כלל המאמצים כדי להשיגו בהקדם. המאבק בין המהפכנים האנרכיסטים וחלק מהסוציאליסטים לבין הקומוניסטים והממשלה התפרץ בברצלונה במאי 1937. בקרבות רחוב בני שישה ימים, שזכו לכינוי ימי מאי, נהרגו מאות אנשים. לבסוף הצליחו כוחות צבא רפובליקניים לכבוש את העיר ולהעבירה לידי הממשלה, שאכפה חוק וסדר, פירקה רבים מהקואופרטיבים והביאה לסיום המהפכה.