stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מכון פוע"ה
הערות שוליים

↑  על שם שפרה ופועה, המיילדות העבריות בתקופת המקרא.
↑  דן אבן, עמותות חרדיות מפעילות משגיחות כשרות במעבדות הפריון במימון המדינה, באתר הארץ, 20 בינואר 2012
↑  מגן משרד הבריאות למתנדבים לשנת תשס"ח - 2007, באתר www.ivolunteer.org.il (ארכיון)
↑  מכון פועה ארכיון מכתבי רבנים למכון פועה, באתר מכון פועה
↑  צופיה הירשפלד, "רק האשה מחליטה על שימוש באמצעי מניעה", באתר ynet, 26 בינואר 2010
↑  הרב יוסף שמחה גינזבורג והרב אברהם ברוך פבזנר, הוראות כ"ק הרבי מליובאוויטש בעניין הפריית מבחנה והזרעה מלאכותית, ספר אסיא יב, תשס"ט, עמ' 227–235, באתר מכון שלזינגר
↑  עקיבא נוביק, חדש: קורס שהופך רבנים לסקסולוגים, באתר ynet, 14 בנובמבר 2010
↑  פרס משרד הבריאות הוענק למכון פוע"ה, באתר כיפה.
↑  אורי פולק, בעקבות הדרת נשים: רופאים ביטלו השתתפותם בכנס פוע"ה, באתר "כיפה", 4 בינואר 2012.
תגובות להדרת הגניקולוגיות: "גם לקוחותיכם יהיו גברים בלבד", באתר TheMarker
↑  קובי נחשוני, רופאים נגד כנס נשים ללא נשים: 'חציית קו אדום', באתר ynet, 5 בינואר 2012
↑  רויטל בלומנפלד, הכנס הגניקולוגי יישאר לגברים בלבד; כנס לנשים בקיץ, באתר הארץ, 9 בינואר 2012
↑  דוחות כספיים לשנת 2014, באתר גיידסטאר ישראל
מיעוט עמותות נתמכות מתקנה - 2015, אתר החשב הכללי, משרד האוצר
↑  מכון פוע"ה באתר גיידסטאר
↑   עידו אפרתי, המדינה מקצה שמונה מיליון שקל בשנה לצורך "השגחה הלכתית" לטיפולי הפריה, באתר הארץ, 2 בינואר 2025
| בריאות בישראל |
| --- | --- | --- |
| משרד הבריאות | שר: אוריאל בוסו • מנכ"ל: משה בר סימן טוב • רשות בתי החולים הממשלתיים • המרכז הלאומי להשתלות • אפליקציית המגן • מעבדה לבריאות הציבור • מרכז ידע תנודע |  |
| קופות חולים | מאוחדת • מכבי • לאומית • כללית • בעבר: הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה • פועלי הגליל • פועלי השומרון • עממית • אסף • הציונים הכלליים |  |
| ארגונים, עמותות ואיגודי בריאות בישראל | מגן דוד אדום • איחוד הצלה • יד שרה • האיגוד הישראלי לרפואת הפה • עזר מציון • טרם • האגודה למלחמה בסרטן • ההסתדרות הרפואית בישראל • רופאים לזכויות אדם • עמותת אדי • רחשי לב • יוסי אמבולנס |  |
| מכוני מחקר העוסקים בבריאות בישראל | מכון גרטנר • המכון לרפואה ימית  • המרכז הלאומי לרפואה משפטית • המרכז הלאומי לבקרת מחלות • הלכתיים: מכון פוע"ה • מכון שלזינגר |  |
| חקיקת בריאות בישראל | פקודת בריאות העם • חוק ביטוח בריאות ממלכתי • ועדת השירותים הציבוריים • חוק זכויות החולה • חוק החולה הנוטה למות • חוק טיפול בחולי נפש • חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות • תקנות שעת חירום למאבק בנגיף הקורונה • תקנות סימון מוצרי המזון • ועדת גרין • ועדת מור יוסף • ועדת הקורונה • קבינט הקורונה |  |
| רפואה בתקופת היישוב | רופא נודד • אגודת רופאים מדברי עברית • בית הבראה החלמה • בית החולים הירקון • תחנת הבריאות העברית • מכון פסטר |  |
| אירועים בתחום הבריאות בישראל | פרשת חולי הנפש היהודים בבית לחם • השתלת הלב הראשונה בישראל • פרשת הדם • פרשת רמדיה • שביתת הרופאים • התפרצות החצבת  בישראל • התפרצות נגיף הקורונה בישראל |  |
| לימודי רפואה בישראל | בחינת רישוי ברפואה • הפקולטה לרפואה ע"ש עזריאלי • לימודי ניהול מערכות בריאות בישראל |  |
| בצה"ל | חיל הרפואה • מסלול צמרת • מסלול בינה • פרופיל רפואי • מש"ק תברואה • בריאות הנפש בצה"ל |  |
| שונות | היריון ולידה בישראל • תרומת דם בישראל • טופס 17 • סל הבריאות • גורמי התמותה השכיחים בישראל • חוסה • פנקס הפסיכולוגים • פנקס הרופאים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265231605171  BnF: cb16042436d (data)  VIAF: 150612153   WorldCat (עם VIAF): 150612153
ביאוולף (סרט, 2007)

| --- | --- |

 מבוסס על:  ביאוולף 
 בימוי:  רוברט זמקיס 
 הופק בידי:  רוברט זמקיס, ג'ק רפקי, סטיב סטרקי 
 תסריט:  ניל גיימן רוג'ר אוורי
 שחקנים ראשיים:  ריי וינסטון (ביאוולף) שרלוט סולט קוסטאס מנדילור דומיניק קיטינג גרג אליס (Wermund) אליסון לוהמן קריספין גלובר (גרנדל) ברנדן גליסון (Wiglaf) אנתוני הופקינס (הרותגר) רובין רייט (וילת'או) ג'ון מלקוביץ' (Unferð) אנג'לינה ג'ולי (אמו של גרנדל) סבסטיאן רושה ניק ג'יימסון 
 מוזיקה:  אלן סילבסטרי
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Shangri-La Entertainment ImageMovers
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 בנובמבר 2007 
 משך הקרנה:  113 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט שמבוסס על ספרים, סרט תקופתי (ימי הביניים), סרט דרמה, סרט הרפתקאות, סרט פעולה, סרט חרבות וכישופים 
 מקום התרחשות:  דנמרק 
 תקציב:  150 מיליון דולר
 הכנסות:  196 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   beowulf
 www.beowulfmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
עטיפת משחק הווידאו "ביאוולף: המשחק" מ-2007
ביאוולף (באנגלית: Beowulf) הוא סרט בלכידת תנועה תלת-ממד בריטי-אמריקני למבוגרים משנת 2007. זהו סרט הרפתקאות ופנטזיה בהנפשה ממוחשבת בבימויו של רוברט זמקיס, שנכתב על ידי ניל גיימן ורוג'ר אברי ומבוסס על השיר האפי האנגלי באותו שם. את הסרט דובבו ריי וינסטון, אנתוני הופקינס, רובין רייט, ברנדן גליסון, ג'ון מלקוביץ', קריספין גלובר, אליסון לוהמן ואנג'לינה ג'ולי, הסרט מציג דמויות אנושיות המונפשות באמצעות אנימציית לכידת תנועה חיה, אשר שימשה בעבר בסרט רכבת לקוטב (2004) ומפלצת של בית (2006).
הסרט יצא לאור לאקרנים בבריטניה ובארצות הברית ב-16 בנובמבר 2007 על ידי Paramount Pictures ו-Warner Bros. הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים, ששיבחו את האפקטים הוויזואליים, לכידת התנועה והמשחק הקולי תוך ביקורת על היבטים בפרשנות השיר. הסרט היה אכזבה מסחרית, לאחר שהרוויח 196.4 מיליון דולר לעומת תקציב של 150 מיליון דולר.
בהשראת הסרט במהלך 2007 יוביסופט הוציאה לשווקים את משחק הפעולה הממוחשב "ביאוולף: המשחק"(אנ') ובו ביאוולף נלחם ביצורים שונים ברחבי סקנדינביה העתיקה.
עלילה

שלהי העת העתיקה, שנת 507. הלוחם האגדי ביאוולף נוסע לדנמרק עם חייליו כולל חברו הטוב וויגלף. הם פוגשים את המלך הרותגר, הזקוק לגיבור שיכול להרוג את גרנדל, יצור דמוי טרול מעוות בצורה מחרידה בעוצמה, שתקף והרג רבים מלוחמי הרותגר במהלך חגיגה באולם המשתה. בהגיעו, ביאוולף נמשך לאשת הרותגר המלכה וילת'או.
ביאוולף ואנשיו חוגגים באולם המשתה כדי לפתות את גרנדל החוצה. כאשר החיה תוקפת, ביאוולף מרתק אותו ללא חרב ובעירום. במהלך הקטטה, ביאוולף מגלה שלגרנדל יש רגישות שמיעה והוא קורע את עור התוף של היצור. גרנדל מתכווץ בגודלו ומצליח להימלט רק לאחר שביאוולף תולש את זרועו ופוצע אותו אנושות. תודה על כך ששחרר את ממלכתו מהמפלצת, הרותגר מעניק לביאוולף את קרן השתייה הזהובה שלו, שמנציחה את ניצחונו של הרותגר על הדרקון האדיר פפניר.
במערה אמו של גרנדל נשבעת לנקום. היא מגיעה לאולם המשתה ושוחטת את אנשיו של ביאוולף בזמן שהם ישנים. הרותגר מספר גם לביאוולף וגם לוויגלף, שישנו מחוץ לאולם במהלך ההתקפה, שזו הייתה עבודתה של אמו של גרנדל. היא האחרונה מבין שדי המים שנחשבו שעזבו את הארץ. ביאוולף ו-וויגלף יוצאים למערת השדים כדי להרוג אותה. ביאוולף נכנס לבד למערה ונתקל בשד, שלובש צורה של אישה יפה. הוא מנסה להרוג אותה בחרב אך נכשל; במקום זאת, היא מפתה אותו בהבטחות להפוך אותו למלך בתמורה לקרן השתייה ובן שיחליף את גרנדל. לאחר מכן, ביאוולף חוזר ומודיע שהוא הרג את השד. רק הרותגר לא הולך שולל, שכן גם הוא פותה על ידי השד; גרנדל הייתה תוצאה של הניסיון שלהם. הרותגר מכתיר למלך את ביאוולף ואז מתאבד בקפיצה ממבצר הטירה אל החוף שמתחת; שד המים מחבק את גווייתו שנעלמת באש.
שנים אחר כך, ביאוולף הקשיש הוא בעלה המנוכר של וילת'או, שקיבלה עליה את הנצרות והתנצרה. לביאוולף יש פילגש, אורסולה, אך הניסיון שלו עם אמו של גרנדל הותיר אותו סטרילי גם לאשתו וגם לפילגשו. ביום השנה לניצחון של ביאוולף נגד גרנדל, מחזיר אונפרת את קרן השתייה המוזהבת, אשר עבדו מצא. באותו לילה, כפר סמוך נהרס על ידי דרקון, ההופך לאחר מכן לדמות מוזהבת, שמורה על אונפרת למסור הודעה למלך ביאוולף, אבי הדרקון: "חטאי האב שבו אליו".
ביאוולף ו-וויגלף הולכים שוב למערה וביאוולף נכנס לבד. כשאמו של גרנדל מופיעה, ביאוולף נותן לה את קרן הזהב, אך היא מסרבת להפסיק את ההתקפות. הדרקון תוקף את הטירה של ביאוולף ומאיים על וילת'או ואורסולה. למרות גילו, ביאוולף עושה מאמצים רבים כדי לעצור את הדרקון וחותך את זרועו שלו תוך כדי. בסופו של דבר הוא הורג את הדרקון על ידי קריעת ליבו והוא והיצור נופלים אל החוף הסלעי שמתחת לטירה. הדרקון הופך לבנו של ביאוולף, לפני שהוא נשטף לים. כשוויגלף ניגש אליו, ביאוולף מנסה להגיד את האמת על הרומן שלו עם אמו של גרנדל, אך וויגלף מתעקש לשמור על מורשתו נקיה. אז מת ביאוולף.
כמלך החדש, וויגלף מעניק לביאוולף הלוויה נורדית. וויגלף מוצא את קרן הזהב בחול ואמו של גרנדל מופיעה ונותנת לביאוולף נשיקה אחרונה לפני שספינתו הבוערת שוקעת בים. כשאמו של גרנדל צפה בים, היא קוראת לוויגלף לבוא אליה ומציעה במשתמע לפתות אותו כשהיא מחייכת אליו בפיתוי. וויגלף בוהה בה בגועל כשהוא אוחז בקרן השתייה הזהובה, כשהסרט מתכהה ומשאיר לא ברור כיצד וויגלף מגיב.
שחקנים ודמויות

ריי וינסטון בתור ביאוולף, הדמות הראשית.
קריספין גלובר ואנג'לינה ג'ולי כגרנדל (אנ') ואמו של גרנדל (אנ'), הנבלים העיקריים.
אנתוני הופקינס בתפקיד המלך הרותגר (Hrothgar).
ג'ון מלקוביץ' כאונפרת'.
ברנדן גליסון בתפקיד וויגלאף, סגנו של ביאוולף
רובין רייט פן בתפקיד המלכה וילת'או (אנ')
אליסון לוהמן בתפקיד אורסולה, הפילגש של ביאוולף כשהוא מלך זקן
טיילר סטילמן בתפקיד קיין הצעיר, העבד הנכה של אונפרת'
דומיניק קיטינג בתפקיד קיין מבוגר
הערות שוליים

↑  Paul Arendt (20 בנובמבר 2007). "Children's author Michael Morpurgo on 'Beowulf'". The Guardian. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rob Carnevale (12 בנובמבר 2007). "Beowulf". BBC. נבדק ב-2007-11-16. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sheila Roberts. "Cast of Beowulf Interview". Movies Online. אורכב מ-המקור ב-2007-11-07. נבדק ב-2007-11-08.
↑  "Becoming Beowulf". IGN. 25 ביולי 2007. נבדק ב-2007-11-16. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sheila Roberts. "Anthony Hopkins Interview, Beowulf". Movies Online. אורכב מ-המקור ב-2007-11-11. נבדק ב-2007-11-13.
↑  Sheila Roberts. "John Malkovich Interview, Beowulf". Movies Online. אורכב מ-המקור ב-2007-11-14. נבדק ב-2007-11-13.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7600740-6
בטי המקפצת

תרשים של בטי המקפצת
דגם של מוקש-S
בטי המקפצת (Bouncing Betty) הוא כינוי שניתן על ידי חיילים אמריקאים למוקש-S (באנגלית: S-Mine; בגרמנית: Schrapnellmine) - מוקש נגד אדם אשר נודע ביעילותו הרבה. עקרון הפעלתו התבסס על שיגור המטען העיקרי לגובה של כמטר אחד (בערך לגובה המותן) והפעלתו בעודו באוויר.
המוקש פותח על ידי גרמניה הנאצית בשנות השלושים של המאה ה-20, והוא שימש באופן נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה. היו שתי גרסאות למוקש זה - SMi-35 ו-SMi-44, אשר נכנסו לשימוש בשנים 1935 ו-1944, בהתאמה.
מוקש ה-S היה מרכיב מרכזי באמצעי ההגנה של הרייך השלישי. עד לסיום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, יוצרו כמעט 2 מיליון מוקשים מסוג זה. מוקשים אלו גרמו לאבדות רבות בקרב חיילי בעלות הברית וסייעו בהאטת התקדמותם על אדמת גרמניה.
היסטוריה

החיילים הראשונים שנתקלו במוקש ה-S היו חיילים צרפתים שניסו לפלוש לאזור חבל הסאר בין ה-7 ל-11 בספטמבר 1939, עם פתיחת מלחמת העולם השנייה. מוקש ה-S היה אחראי כמעט לבדו להברחת החיילים התוקפים, והצרפתים כינו את המוקש "החייל השקט". ביצועיו של המוקש באזור הסאר הוכיחו את יעילותו כנשק הגנתי, והובילו את ארצות הברית ומדינות נוספות לנסות לחקות את עיצוב המוקש.
במהלך הקרבות בצפון אפריקה ובאירופה השתמשו הגרמנים רבות במוקשי "בטי המקפצת". לדוגמה, הארמייה הגרמנית העשירית פרסה יותר מ-23,000 מוקשים שכאלו בהגנה מפני הפלישה של בעלות הברית לאיטליה.
בדרך כלל השתמשו במוקשי-S בשילוב עם מוקשים נגד טנקים כדי ליצור מחסום העמיד בפני התקדמות של כוחות חיל רגלים וכוחות שריון כאחד.
לכינויו "בטי המקפצת" זכה המוקש מפי חיילי בעלות הברית במהלך הקרבות באירופה. למוקש הייתה השפעה פסיכולוגית עצומה על החיילים - פעמים רבות הוא לא הרג חיילים, אלא הותיר אותם עם פציעות קשות בגפיים או באזור המפשעה. בספרו "לוחמת מוקשים ביבשה", מתאר לוטננט-קולונל סלואן את מוקש ה-S כ"ככל הנראה, הנשק המפחיד ביותר בו נתקלו חיילי בעלות הברית במלחמה".
לאחר סיום המלחמה הופסק ייצורם של מוקשי-S בגרמניה. אין ידוע מה עלה בגורל המוקשים שנותרו במחסני התחמושת בעת סיום המלחמה, אך יש להניח שהם הושמדו כחלק מפירוק-נשקו של הצבא הגרמני לאחר הכניעה.
למרות זאת, צבאות רבים בעולם אימצו את רעיון המוקש המקפץ ופיתחו גרסאות משלהם למוקש ה-S הגרמני. מוקשים מנתרים נמצאים עדיין בשימוש בעולם, כולל בישראל. מוקש מנתר שימש גם את ארגוני הטרור במהלך מלחמת וייטנאם, מלחמת עיראק, מלחמת אפגניסטן השנייה מלחמת לבנון הראשונה ומלחמת לבנון השנייה.
בצה"ל, האחריות על הטיפול במוקשים אלה, בדומה לכל חומרי הנפץ ואמצעי החבלה, מוטלת על חיילי חיל ההנדסה.
מבנה

מוקש ה-S הגרמני הוא גליל פלדה בגובה של פחות מ-13 ס"מ (5 אינץ') ללא החיישן שלו, ורק 10 ס"מ בהיקפו (4 אינץ'). מראש המוקש יוצא מוט פלדה המחובר למרעום הראשי, אליו חובר החיישן.
משקל המוקש עומד על 4 ק"ג בקירוב, כשהמשקל תלוי בסוג חומר-הנפץ אשר שימש את דגם המוקש הספציפי.
המטען העיקרי של המוקש התבסס על חומר נפץ מסוג TNT, בעוד ששיגורו של המטען העיקרי לאוויר בוצע באמצעות מטען קטן של חומר נפץ הודף שמוקם מתחת למטען העיקרי.
הפעלת המוקש התבססה על מרעום השהיה, אשר יזם את חומר הנפץ ההודף ארבע שניות לאחר ההפעלה הראשונית (בדרך כלל באמצעות דריכה של אדם על חיישן ההפעלה). יזימת המטען ההודף שיגרה את המוקש לאוויר, ומרעום השהיה נוסף יזם את המטען העיקרי כ-1 עד 1.5 שניות לאחר מכן (משך הזמן אשר אפשר למוקש לזנק לגובה הרצוי).
צנחן אמריקאי מדגים את תהליך ניטרולו של מוקש-S
דיאגרמה המראה את אופן פעולתו של מוקש-S
רוברט פרנק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בנובמבר 1924 ציריך, שווייץ 
 פטירה:  9 בספטמבר 2019 (בגיל 94) Inverness, קנדה 
 סוגה מועדפת:  דיוקן 
 מדינה:  ארצות הברית, שווייץ 
 בן או בת זוג:  מרי פרנק (1950–1969) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס ד״ר אריך סלומון (1985)  פרס צילום העיתונות השוויצרי למפעל חיים (2012)  פרס הסלבלד (1996)  מלגת גוגנהיים 
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט פרנק (באנגלית: Robert Frank;‏ 9 בנובמבר 1924 – 9 בספטמבר 2019) היה צלם, צלם קולנוע ובמאי יהודי-אמריקאי יליד ציריך שבשווייץ, ונחשב לאחת הדמויות הבולטות והמשפיעות ביותר בתחום הצילום האמריקאי במחצית השנייה של המאה ה-20.
המעבר מצילום לקולנוע

המעבר לקולנוע התרחש לדבריו לאחר שהגיע למבוי סתום בצילום שלא איפשר לו לבטא יותר את מה שרצה להגיד. עשיית הסרטים גם שחררה אותו מהתפקיד של צלם הסטילס – הצופה הבודד. סרטו הראשון, PULL MY DAISY, סרט ניסיוני עצמאי, נעשה בשיתוף עם הסופר ג`ק קרואק והמשורר אלן גינסבורג, ומהווה מעין תיעוד של תרבות הביטניקים.
ב-1965 התחיל פרנק לעבוד על סרטו הארוך הראשון ME AND MY BROTHER, אותו ביים וצילם. הסרט עוקב אחר ג`וליוס, אחיו הסכיזופרן של המשורר פטר אורלובסקי.
ב-1969 יצר פרנק את הסרט CONVERSATIONS IN VERMONT. בסרט, שנעשה בשנה בה נפרד מאשתו, ניסה לשוחח עם ילדיו, אנדריאה ופבלו, על חייהם, תוך שיטוט בצילומים ובקונטקטים של עבודותיו.
בשנת 1970 עבר פרנק לגור בחווה בנובה סקושה קנדה עם האמנית ג`ון ליף. עד אמצע שנות ה-70 לימד באוניברסיטאות שונות בארצות הברית וקנדה. פרנק הוזמן לתעד מסע הופעות של הרולינג סטונז ברחבי ארצות הברית ובשיתוף עם דני סימור יצר את הסרט COCKSUCKER BLUES. הסרט הכולל סצנות שימוש בסמים ואורגיות קבוצתיות נאסר להקרנות פומביות על ידי הרולינג סטונז.
בזמן שבין עשיית סרטים חזר פרנק לצלם. עבודותיו, שצולמו בעיקר עם סרטי פולורואיד שחור-לבן נגטיב-פוזיטיב, מאופיינות בכתיבה על הנגטיבים והוספת מילים לתמונה. המהלך הזה נעשה כדבריו בהשראת הסרטים על מנת להוסיף תנועה לדימוי.
ב-1974 נהרגה אנדריאה, בתו של פרנק, בגיל 21, בהתרסקות מטוס בגואטמלה. באותה שנה נרצח דני סימור, שעבד עם פרנק על מספר סרטים, על ידי סוחרי סמים. הסרט LIFE DANCES ON המוקדש לזכרם הוא יומן על החיפוש שלו אחר המתים בשגרת החיים.
ב-1975 התחתן פרנק עם ג`ון ליף והמשיך את מסע הדילוגים בין החיים המהירים בניו יורק לחיי השלווה בקנדה. בשנה זו צילם את הסרט KEEP BUSY בנובה סקושה, בהשתתפות שכנים וחברים בשילוב עם שחקנים.
ב-1982 יצר פרנק סרט דוקומנטרי בשם THIS SONG FOR JACK המנציח 25 שנה לפרסום ספרו של קרואק ON THE ROAD.
הסרטים האלה ועוד רבים נוספים, כמו גם מכלול עבודתו האמנותית, נותנים ביטוי לחיפוש הבלתי פוסק של רוברט פרנק אחר מהות החיים, תוך מגע כנה בכאב האנושי לצד אהבת החיים.
ב-1990 תרם רוברט פרנק את אוסף צילומיו ל-NATIONAL GALLERY OF ART בוושינגטון, הכולל נגטיבים, קונטקטים, עבודות והדפסות מתערוכות.
רוברט פרנק והגלריה הלאומית בוושינגטון הבירה

בשנת 1990, שלושים שנים לאחר שביקר בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה, חזר לשם עם מתנה למוזיאון - גוף עבודותיו. פרנק העניק למוזיאון עבודות שלו שכללו גופי עבודות מודפסים מתערוכות אשר הציג בהן, גוף עבודות מודפס בשם "Black and white things" וכמות נכבדה מאוד של נגטיבים ודפי קונטקט שנעשו לפני שנות ה-70. סך הכול נתן פרנק למוזיאון מעל 1,000 מעבודותיו. כדי להודות לפרנק על נדיבותו הרבה, הציע המוזיאון לרכוש את ספר עבודותיו משנת 1989 על הספר "The Lines Of My Hand", שהוא מקבץ גוף עבודות של פרנק מתחילת דרכו בשווייץ משנות ה-40 ועד שנות ה-80. בחודש מאי 1994, פרנק תרם פעם נוספת גוף עבודות למוזיאון וגם חומרי גלם אשר השתמש בהם בצילומיו ובעבודתו. כל המתנות הללו אשר העניק פרנק למוזיאון יחד עם גוף העבודות שקנה המוזיאון ב-1990 (המוזכר פה למעלה) נותן פרספקטיבה ותובנה על צורת חשיבתו של פרנק, סגנון העבודה שלו. כל עבודותיו עדיין שייכות לגלריה הלאומית בוושינגטון הבירה ומוצגות שם.
ארל א. פאוול, מנהל המוזיאון בזמן יציאת התערוכה של עבודותיו של פרנק כתב עליו: "התערוכה של רוברנט פרנק, יוצאים החוצה (Moving out)
חוגגת את התרומה הנהדרת ומחפשת אחר התפתחות האמן האמריקאי הנהדר הזה. הטבע המהפכני שעשתה עבודתו "The Americans" והשפעתה מרחיקת הלכת, היא נכס היסטורי, אמנותי לאמריקה ומטילה צל כבדעל כל מי שניסה לפני ואחרי ליצור מפה של החברה האמריקאית. התערוכה הזו מראה מה המריץ את פרנק בעבודותיו כל השנים".
בעקבות תרומה זו של פרנק למוזיאון, המוזיאון הציג מונוגרפיה רטרוספקיבית על עבודתו.
מתוך ביקורות על עבודתו: המונוגרפיה שלו לא קונבנציונלי-כל מה שהוא עושה נראה מלוכלך, כמו סוג של וידוי, נאמר על המונוגרפיה. פרנק לוקח גופי עבודות, מוציא אותם מהקונטקסט המקורי שלהן, ונכשל בלתת להן קונטסט חדש. נראה כי אישיותו של האמן היא מעניינת לא פחות מגוף עבודותיו, מה שלא קורה לעיתים קרובות.
רוברט פרנק נפטר בקנדה ב-9 בספטמבר 2019.
רוברט פרנק והגלריה הלאומית בוושינגטון הבירה > רוברט פרנק בישראל

בשנת 1986 הגיע פרנק לתל אביב והעביר סדנת צילום יחד עם המשורר אלן גינסברג בבית הספר "קמרה אובסקורה".
ציטוטים

"כאשר אנשים יסתכלו על התמונות שלי אני רוצה שהם ירגישו את הדרך אותה הם עושים כאשר הם רוצים לקרוא שורה של שיר פעמיים."
ראו גם

אדוארד סטייכן
האמריקאים
לקריאה נוספת

Alexander, Stuart. – Robert Frank: A Bibliography, Filmography, and Exhibition Chronology 1946-1985.
Frank, Robert. – Robert Frank: Storylines (Turtleback)
Frank, Robert. – Twenty-four Photographs. In: Corina Caduff and Reto Sorg (Ed.): Nationalliteraturen heute – ein Fantom? Tradition und Imagination des Schweizerischen als Problem. Programmheft zur Internationalen Tagung vom 18. bis 21. Juni 2003 im Schauspielhaus Zürich. Mit Originalbeiträgen von Robert Frank und Michail Schischkin. Thun: Report 2003 [Switzerland].
Green, Jonathan. – American Photography: A Critical History (Abrams). ISBN 0-8109-1814-5 Chapter 5, "The Americans: Politics and Alienation"
Janis, Eugenia Parry and Wendy MacNeil, eds. – Photography Within the Humanities, Addison House Publishers, Danbury, NH, 1977. ISBN 0-89169-013-1, see pp. 52-65 for the transcript of a talk and interview with Robert Frank, conducted at Wellesley College on 14 April 1975
Leo, Vince. – Robert Frank: From Compromise to Collaboration. ("Parkett" Issue 42 1994 Pg 8-23)
Nericcio, William Anthony. – Cinematography, Photography, and Literature: The Aesthetic Triptych of Robert Frank (MOPA, San Diego, 2000) An online essay on Pull My Daisy with illustrations and film-clip
Papageorge, Tod. – Walker Evans and Robert Frank: An Essay on Influence, New Haven, CT, Yale University Art Gallery, 1981.
Sandeen, Eric. – Picturing An Exhibition. ISBN 0-8263-1558-5, see chapter 5: "Edward Steichen, Robert Frank, and American Modernism"
Tucker, Anne and Philip Brookman, eds. – New York to Nova Scotia
הערות שוליים

↑  Colin Westerbeck and Joel Meyerowitz, 1994. Bystander: A History of Street Photography, London: Thames and Hudson Ltd., p. 351
↑  Robert Frank, LIFE (26 November 1951), p. רוברט פרנק, life (26 בנובמבר 1951), עמ ' 21
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276386  NLI: 987007295155505171  PLWABN: 9814267313305606  BIBSYS: 7071109  BNE: XX1081206  BnF: cb120698540 (data)  CiNii: DA02127862  GND: 118855387  HDS: 027208  ICCU: RAVV057103  ISNI: 0000 0001 0927 5447  LCCN: nr2002027404  LNB: 000185407  MusicBrainz: 2900baca-c35c-40b8-90cb-5a28a2792059  NDL: 00440012  NGV: 2256  NKC: xx0118455  NLK: KAC201519554  NSK: 000159852  NTA: 072173386  PIC: 4829  RERO: 02-A016356091  RKD: 29099  SELIBR: 327596  SIKART: 4005204  SNAC: w6mh1mjk  SUDOC: 028974263  ULAN: 500019916  VIAF: 95803661   WorldCat (עם VIAF): 95803661
מקדש שלושת האמגושים

מקדש שלושת האמגושים בקתדרלת קלן
הסרקופג מהצד
המקדש בקתדרלת קלן
המקדש באפסיס
פרט: הנביא נחום
מקדש שלושת האמגושים (בגרמנית: Dreikönigsschrein) הניצב בקתדרלת קלן הוא תיבת שרידי קדושים (רליקיוויאריום) המכילה לפי המסורת את עצמותיהם של שלושת האמגושים (הידועים גם כשלושת המלכים או שלושת החכמים מהמזרח), שביקרו את מריה וישו בבית לחם וסגדו לו.
התיבה עצמה היא סרקופג והיא ניצבת בתיבת זכוכית מאחורי המזבח הראשי באפסיס של קתדרלת קלן הגותית. התיבה נחשבת לשיאה של האמנות המזאנית, תת-סגנון של הרומנסק, שהתפתח בעמקי המז והריין. מקדש שלושת האמגושים הוא תיבת שרידי הקודש הגדולה ביותר בעולם המערבי.
היסטוריה

שרידי שלושת האמגושים אוחסנו והוצגו במקור בקונסטנטינופול, אך הובאו למילאנו ב-344 על ידי אוסטרוגיוס הראשון, הבישוף של מילאנו. ב-1164 העביר פרידריך ברברוסה, קיסר הקיסרות הרומית הקדושה, את השרידים ממילאנו לקלן, והם נמסרו לארכיבישוף ריינאלד פון דאסל (Rainald von Dassel). לפי "חיי אוסטורגיוס" (Vita Eustorgii) נבנה המקדש בימיו של הבישוף פיליפ הראשון פון היינסברג (Philipp I. von Heinsberg) שכיהן בין 1167–1191:
"Temporibus domini Philippi episcopi, qui successit Reinoldo, fabricata est eis capsa..."
בימי האדון פיליפ הבישוף, שכיהן לאחר ריינלד, נבנתה תיבה זו."
חלקים מהתיבה תוכננו בידי הצורף המפורסם מימי הביניים ניקולס מוורדון (Nikolaus von Verdun‏ 1130-1205), שהתחיל לעבוד עליה בסביבות 1190 והמלאכה נשלמה ב-1220 לערך, לאחר מותו.
בשנת 1199 העניק הקיסר אוטו הרביעי שלושה כתרי זהב במתנה לכנסייה של קלן. כתרים אלה נועדו עבור שלושת האמגושים. בגלל חשיבות המקדש והקתדרלה לעיר, נראים שלושה כתרים, המסמלים את שלושת האמגושים, בסמלה של העיר.
לשרידי האמגושים הייתה חשיבות דתית עצומה, והקתדרלה הייתה לאתר עלייה לרגל. עובדה זו חייבה את הריסתה והקמת מבנה חדש שיהלום את המעמד והצרכים, ואבן הפינה הונחה ב-15 באוגוסט 1248. בית המקהלה, שנבנה בסגנון גותי קורן (Rayonnant) בניצוחו של רב הבנאים מאסטר גרהרד, נחנך ב-27 בספטמבר 1322 ושרידי האמגושים הונחו באותו מעמד באפסיס במבנה.
ב-20 ביולי 1864, נפתח הסרקופג ובתוכו נתגלו שרידי שלוש גופות לצד המטבעות שהניח בה הארכיבישוף פיליפ הראשון פון היינסברג. עד ראייה מתאר זאת:
"בתא מיוחד במקדש נראו עתה, לצד עם שרידי תכריכים עתיקים ורקובים, כנראה מביסוס (סוג של משי), חוץ מחתיכות שרף ארומטיות ומרכיבים דומים - מספר עצמות של שלושה אנשים, שתחת הדרכתם של מספר מומחים ניתנים לצירוף לכדי שלוש גופות כמעט שלמות: הראשונה בנעוריה המוקדמים, השנייה בבחרותה המוקדמת, והשלישית די מבוגרת. שני מטבעות, מעין דסקיות עשויות מכסף ורק צידן האחד מוטבע, היו מצורפות; האחת ככל הנראה מימי פיליפ פון הייזנברג, הציג כנסייה, בשני נראה צלב, מלווה בחרב הדין ובמטה הבישוף בכל צד."
העצמות נעטפו שוב בבד והושבו לתיבה.
אף שב-1794 התיבה קוצרה כאשר הוחבאה מפני חייליו של נפוליאון, היא שוחזרה לממדיה המקוריים בשחזור שנערך בין השנים 1961–1973.
תיאור

רוחבה של התיבה הוא 110 ס"מ, גובהה 153 ס"מ ואורכה 220 ס"מ. היא מעוצבת בצורת בזיליקה ובה שני סרקופגים בצדדים וסרקופג נוסף מוגבה ביניהם. שלושת הסרקופגים צמודים זה לזה. התיבה עשויה מעץ ומצופה בזהב, בכסף ובאמייל, ומעוטרת ביותר מאלף יהלומים וחרוזים.
על החלק החיצוני של התיבה נראות 74 דמויות מרכזיות מגולפות מצופות בכסף מוזהב. בחלק התחתון של צדדי התיבה נראות דמויות נביאים ומעליהן דמויות של השליחים והמבשרים. בקצה אחד נמצאים: בחלק התחתון, משמאל לימין, תמונות של הערצת האמגושים, המדונה והילד והטבלת ישו; ובחלק העליון ישו על כס המלכות ביום הדין האחרון. בקצה האחר מוצגים סצנות מהפסיון של ישו, ההצלפה בישו וצליבתו בחלק התחתון, ומעליהם תחייתו של ישו. במרכזו של צד זה נראית גם מעין פרוטומה של רינלאנד מדאסל.
הערות שוליים

↑  Floss, Dreikoenigenbuch, 1864, page 116-122 (Latin); copy in MGH 25, 108
↑  אתר הקתדרלה
↑  Floss, Dreikoenigenbuch, 1864, page 108
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 05119539  GND: 4219055-1  LCCN: n2007006335  VIAF: 184446487   WorldCat (עם VIAF): 184446487
רמת שלמה

| --- | --- |

רמת שלמה – מראה כללי
 מידע
 עיר:  ירושלים
 תאריך ייסוד:  1998 
 על שם:  הרב שלמה זלמן אוירבך
 אוכלוסייה:  16,736 (2017)
 קואורדינטות:  31°48′38″N 35°13′05″E﻿ / ﻿31.81047778°N 35.21804722°E﻿ / 31.81047778; 35.21804722
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) רמת שלמה(למפת ירושלים רגילה) רמת שלמה(למפת הרי ירושלים רגילה) רמת שלמה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) רמת שלמה
 
רמת שלמה (מכונה גם רכס שועפט או "הרכס") היא שכונה יהודית בצפון ירושלים, הממוקמת בין שכונת רמות לשכונת שועפאט, בשטח שצורף לירושלים עם הרחבת גבולותיה לאחר מלחמת ששת הימים. השכונה קרויה על שמו של הרב שלמה זלמן אוירבך, והיא בעלת צביון חרדי. נכון לנובמבר 2017, מספר התושבים בשכונה הוא כ-17,000.
מיקום

השכונה ממוקמת בין רמות ממערב, שועפאט במזרח וכביש 1 בדרום, ומכונה גם "רכס שועפאט", או "הרכס" מפני שנמצאת על הרכס עליו נמצאות שתי השכונות. השכונה ממוקמת בגובה של בין 690–810 מטרים מעל פני הים.
עקב מיקומה של רמת שלמה מעבר לקו הירוק, הפלסטינים וכן רבות ממדינות העולם רואים בשכונה, כשאר השכונות היהודיות שנבנו מעבר לקו הירוק, התנחלות. ב-9 במרץ 2010 אושרה הרחבת השכונה והקמת 1,600 יחידות דיור חדשות. ההודעה על כך יצרה תקרית דיפלומטית, בעיקר משום שפורסמה בעיצומו של ביקור סגן נשיא ארצות הברית דאז, ג'ו ביידן, בישראל וברשות הפלסטינית במטרה להביא לחידוש שיחות השלום בין הצדדים. ביידן ומחלקת המדינה האמריקנית מחו על התוכנית, כמו גם שרת החוץ של האיחוד האירופי, קתרין אשטון. במאי 2010, הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו כי הבנייה בשכונה תיפסק למשך שנתיים.