stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נערה ושמה כנרת

| --- | --- |
 סינגל בביצוע גאולה גיל
 מתוך האלבום "גאולה גיל שרה בלדות פולק ישראלי"
 יצא לאור:  1963
 שפה:  עברית
 אורך:  3:40
 חברת תקליטים:  סי בי אס
 כתיבה:  עמוס אטינגר
 לחן:  דובי זלצר
 עיבוד:  חנן וינטרניץ יצחק גרציאני ניצח על תזמורת הבידור של קול ישראל
 גרסאות כיסוי:  עפרה חזה ‏•‏‏ אלון אולארצ'יק ‏•‏‏ קרן הדר ‏•‏‏ דליה עמיהוד ‏•‏‏ יהורם גאון וליאל קולט
 
נערה ושמה כנרת הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית גאולה גיל, שהתפרסם ב־1963. עמוס אטינגר כתב את השיר, ודובי זלצר הלחין אותו. השיר נכלל באלבומה של גיל "גאולה גיל שרה בלדות פולק ישראלי", שהתפרסם ב־1967.
עפרה חזה הקליטה את השיר לאלבומה "שירי מולדת", שהתפרסם ב־1983 (בעיבוד שם טוב לוי). ביצעו אותו גם דליה עמיהוד, אלון אולארצ'יק, קרן הדר, ויהורם גאון וליאל קולט.
על השיר

"נערה ושמה כנרת" היה השיר הראשון שהלחין דובי זלצר לאחר שיבתם שלו ושל אשתו גאולה גיל לישראל משהותם בארצות הברית. זלצר פגש את עמוס אטינגר בבניין קול ישראל וסיפר לו על המנגינה שהלחין. אטינגר כתב את המילים ללחן של זלצר כאגדה על נערה שאהובהּ לא חזר, ומדמעותיה נוצרה ימת הכנרת.
בקורס למורי דרך שנערך במשרד התיירות לימדו את הסיפור באופן הפוך לאמת ההיסטורית כשטענו שאטינגר כתב את השיר לפי אגדה על הכנרת.
ביאורים

↑  זלצר וגיל השתקעו בארצות הברית באמצע שנות ה־50 וחזרו לישראל לאחר כעשור.
הערות שוליים

1 2  "גאולה גיל שרה בלדות פולק ישראלי", באתר סטריאו ומונו
1 2 3 4  נתוני היצירה, באתר אקו"ם
↑  "נערה ושמה כנרת" בביצוע עפרה חזה, באתר יוטיוב
↑  "נערה ושמה כנרת" בביצוע אלון אולארצ'יק, באתר יוטיוב
↑  "נערה ושמה כנרת" בביצוע קרן הדר, באתר יוטיוב
1 2   תיעוד יוצרים של מפעל הפיס עם יואב קוטנר – עמוס אטינגר (הגרסה הארוכה) (14:43 מתחילת הסרטון), סרטון בערוץ "מפעל הפיס", באתר יוטיוב
1 2  "נערה ושמה כנרת" באתר הספרייה הלאומית
נסורת

נסורת היא שבבי עצים הנותרים אחרי ניסור עץ. הנסורת יכולה להיווצר גם על ידי בעלי חיים מסוימים שחיים בעץ. הנסורת יכולה להוות סכנה בריאותית ותעשייתית ולעודד התפשטות דליקות. אולם, יש גם שימושים מועילים לנסורת.
שימושים

הנסורת נמכרת לצורך ריפוד לולים ותאי סוסים, ספיגת שמנים ונוזלים ועישון דגים. הנסורת משמשת גם ליצירת עיסת עץ, וכן היא משמשת גם במיצגים אמנותיים, כמו רכבות מינאטוריות.
הנסורת משמשת לייצור פחם, והתיעוד הראשון לשימוש כזה הוא של הנרי פורד, מייסד חברת הרכב פורד.
ראו גם

חומר חלקיקי
נמל התעופה הבין-לאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה

נמל התעופה ומגדל הפיקוח בלילה
נמל התעופה הבין-לאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה (באנגלית: Hartsfield–Jackson Atlanta International Airport) הוא נמל תעופה הממוקם בפרברי העיר אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה בארצות הברית. מאז 1998 זהו נמל התעופה העמוס ביותר בעולם. בשנת 2017 עברו בו למעלה מ-104 מיליון נוסעים.
נמל התעופה מהווה צומת לטיסות בכל אזור דרום-מזרח ארצות הברית, ובשל כך מרבית הטיסות העוברות דרכו הן טיסות פנים. הנמל מדורג שביעי בין נמלי התעופה בארצות הברית מבחינת היקף תנועת הנוסעים הבינלאומית דרכו.
נמל התעופה מוזכר כדוגמה לאירוטרופוליס, צורה חדשה (או שלב התפתחות חדש) של יישוב עירוני שנסמך על נמל תעופה גדול כעוגן כלכלי ותעסוקתי מרכזי.
בשנת 2015 חצה הנמל את סף 100 מיליון הנוסעים.
מבנה כללי של הנמל

נמל התעופה ממוקם בדרום-מערב העיר אטלנטה וכ-16 קילומטר ממרכזה, ושטחו מתחלק בין תחומיה לבין תחומיהן של מספר רשויות מקומיות נוספות.
נמל התעופה שוכן במתחם דמוי מעוין, ששטחו הכולל הוא 19 קילומטרים מרובעים. לנמל חמישה מסלולי טיסה המשתרעים כולם ממזרח למערב – שני זוגות של מסלולים מקבילים ומסלול בודד נוסף בחלקו הדרומי. תנועת הנוסעים נעשית באמצעות שני טרמינלים, ובצידם שישה בנייני מסוף שבהם מצויים שערי העלייה למטוסים. הטרמינלים והמסופים ערוכים בשדירה ממערב למזרח, בין שני מסלולי הטיסה הצפוניים לבין שלושת המסלולים הדרומיים. התנועה היבשתית לנמל מגיעה אל בניין הטרמינלים הממוקם בקצה המערבי של שדרת הבניינים.
תולדות הנמל

נמל התעופה הוקם בשנת 1925 במסגרת הסכם, בו חכרה עיריית אטלנטה שטח של 1.16 קילומטרים מרובעים שבו שכן מסלול מרוצי מכוניות נטוש, במטרה להופכו לנמל תעופה. הוא נקרא בתחילה שדה קאנדלר (ע"ש בעליו הקודם, אסא קאנדלר (Asa Candler), שהיה גם ראש עיריית אטלנטה). בספטמבר 1926 נחתה הטיסה הראשונה בנמל התעופה. ב-1930 כבר דורג נמל התעופה במקום השלישי בארצות הברית מבחינת מספר תנועות המטוסים דרכו. מגדל הפיקוח הראשון בו נפתח ב-1939.
בצו הממשלה הפדרלית הוקם בשטח הנמל ב-1940 נמל תעופה צבאי, שפעל לצד נמל התעופה האזרחי ונסגר לאחר תום מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה הכפיל נמל התעופה את שטחו והעפיל למקום הראשון בארצות הברית במספר תנועות המטוסים בו.
ב-1946 שונה שמו של הנמל לנמל התעופה העירוני אטלנטה ובשנת 1948 עברו בו מיליון נוסעים. טיסות בינלאומיות מן השדה החלו ב-1956. ב-1961 נפתח בחלקו הצפוני של הנמל טרמינל חדש. הוא נועד ל-6 מיליון נוסעים בשנה, אך כבר בשנה שלאחר פתיחתו עברו בו 9.5 מיליון נוסעים.
ב-1971 שונה שם הנמל לנמל התעופה הבינלאומי הרטספילד אטלנטה, לכבודו של ויליאם ב. הרטספילד (William B. Hartsfield), שהיה מראשי עיריית אטלנטה. באותה שנה נפתח קו הטיסות הבינלאומי הראשון מן הנמל. בשנת 1977, לאחר תכנון בן 13 שנים, החלה בניית בנייני הטרמינלים והמסופים הנוכחיים, שיועדו לתנועת 55 מיליון נוסעים בשנה, והם נפתחו ב-1980 (למעט מסוף E, שנפתח ב-1994).
בשנת 1984 הושלמה סלילת מסלול טיסה רביעי בנמל (באתר בו עמד הטרמינל הישן). ב-1985 נסתיימה הארכת אחד המסלולים האחרים ל-3,624 מטר (המסלול הארוך ביותר בשדה כיום). ב-2006 נסתיימה בהשקעה כספית גדולה בניית המסלול הדרומי של הנמל, הבנוי מעל לנתיבו של הכביש הבינמדינתי מס' 285. מסלול זה צפוי לאפשר את הגדלת מספר ההמראות והנחיתות בנמל ב-40%. במקביל נסתיימה בניית מגדל פיקוח חדש שגובהו 121 מטר (הגבוה ביותר בארצות הברית).
ב-2003 החליטה מועצת עיריית אטלנטה לשנות את שם הנמל לנמל התעופה הבינלאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה, לכבודו של מיינרד ג'קסון (Maynard Jackson), שהיה ראש העירייה האפרו-אמריקני הראשון של אטלנטה.
ב-2007 נפתח מסלול הסעה מיוחד שנבנה בצפון-מערב הנמל (Taxiway Victor). הוא מאפשר למטוסים הנוחתים במסלול הצפוני של הנמל לנסוע אל בנייני המסוף מבלי לעצור את תנועת ההמראות במסלול המקביל לו, וזאת על ידי ירידה למפלס הנמוך ב-9 מטרים ממפלס המסלולים.
נמל התעופה הוא מרכז התעסוקה הגדול ביותר במדינת ג'ורג'יה. בתחומיו מועסקים בכל המשרות והתפקידים 55,300 עובדים.
בנייני הטרמינל והמסופים

שני הטרמינלים של הנמל – הטרמינל הצפוני והטרמינל הדרומי - ממוקמים בבניין הניצב בקצהו המערבי של הנמל. בהם נערכים הבידוק לקראת טיסה של הנוסעים היוצאים ומסירת המטען לנוסעים הנכנסים. בין שני הטרמינלים משתרעת מבואה (Atrium), שבה מצויים שירותים שונים לנוסעים (בנמל כולו מצויים כ-260 בתי עסק, חנויות ודוכנים).
ששת בנייני המסופים (Concourse), בהם מצויים שערי העלייה למטוסים של הנמל, ניצבים במקביל זה לזה ממזרח לבניין הטרמינלים. אלו הם בניינים מוארכים המשתרעים מצפון לדרום במרחק של כ-300 מטר זה מזה. המסוף המערבי ביותר (מסוף T) מחובר לבניין הטרמינלים, בניצב לו (במסוף זה בלבד נמצאים שערי יציאה רק בצידו האחד, המזרחי). המסופים מכילים 199 שערי עליה למטוסים ובהם גשרי עלייה. 40 מאלו הם שערים בינלאומיים והיתר – שערים לטיסות פנים.
אלו בנייני המסוף (לפי סדרם ממערב למזרח) ומספר שערי העלייה למטוס שבהם:
מסוף T – ‏15 שערים
מסוף A – ‏29 שערים
מסוף B – ‏32 שערים
מסוף C – ‏40 שערים
מסוף D – ‏43 שערים
מסוף E – ‏28 שערים
מסוף F – ‏12 שערים
מאז 1994, טיסות בינלאומיות מגיעות לנמל ויוצאות ממנו דרך מסוף E ו-F בלבד. מסוף E נפתח באותה שנה לקראת אולימפיאדת אטלנטה ב-1996, והחליף את מסוף T כמסוף הטיסות הבינלאומיות.
תנועת הנוסעים והעובדים בין בניין הטרמינלים לבין בנייני המסוף נעשית בשדרת תעבורה המתמשכת לאורכה של שדרת הבניינים, מתחת למפלס המסלולים. השדרה מאפשרת מעבר לאורכה באמצעות מסועים להולכי רגל, אך עיקרה הוא שירות רכבת (הנקראת The Plane Train), הנעה במנהרת לולאה באורך של 5.6 קילומטר משני צידיה של השדרה. לרכבת זו שבע תחנות – אחת מתחת למרכזו של כל אחד מבנייני המסוף (התחנה של מסוף T משותפת לו ולבניין הטרמינלים), ותחנה נוספת מתחת לבניין הטרמינלים, לשירות נוסעים נכנסים המגיעים לקבל שם את מטענם. כ-200 אלף איש בממוצע נוסעים ברכבת זו מדי יום (64 מיליון במהלך שנת 2002).
בניין הטרמינלים ובנייני המסופים משתרעים על פני שטח כולל של 539 אלף מטרים רבועים.
פעילות הטיסה בנמל

במהלך שנת 2009 עברו בנמל התעופה בכל יום 240 אלף נוסעים בממוצע, ובסך הכל – 88 מיליון נוסעים במסגרת 970,235 תנועות מטוסים.
נמל התעופה משמש בעיקר לטיסות פנים - ל-151 יעדים בארצות הברית, אך גם בטיסות בינלאומיות נכנסות ויוצאות ל-80 יעדים ב-52 מדינות - בצפון אמריקה, מרכז אמריקה ודרום אמריקה, אירופה, אסיה ואפריקה.
נמל התעופה הוא בסיס הפעולה המרכזי (Airline hub) של חברת התעופה דלתא איירליינס (שהטיסה ממנו ב-2009 כ-56% מן הנוסעים שלה), של חברת אטלנטיק סאות'ווסט ושל חברות תעופה נוספות.
קו טיסות הפנים העמוס ביותר מנמל התעופה (בשנה שמאוגוסט 2009 ועד יולי 2010) היה הקו לעיר אורלנדו שבפלורידה – 1.285 מיליון נוסעים. אחריו מדורגים הקו לעיר פורט לודרדייל שבפלורידה (1.136 מיליון) והקו לנמל התעופה לה גוארדיה שבעיר ניו יורק (1.065 מיליון).
בשטח הנמל מצויים מתקנים לטיפול בהטסת מטענים בשטח של כ-121 אלף מטרים רבועים ו-28 עמדות חניה למטוסי מטען.
שירותי תחבורה בנמל

נמל התעופה מחובר לרשת התחבורה של אטלנטה באמצעות אחד מקווי הרכבת של מערכת התחבורה העירונית (MARTA). תחנת הרכבת של קו זה (הדרומית ביותר בו) ממוקמת בקצהו המערבי של בנין הטרמינלים.
בנמל למעלה מ-30 אלף מקומות חניה לציבור.
בסוף שנת 2009 נפתח מרכז השכרת רכב חדש, שבו שוכנו כל סוכנויות השכרת הרכב שבנמל. הוא ממוקם כקילומטר וחצי ממערב לבניין הטרמינלים, מעבר לכביש הבינמדינתי 85, המקיף את נמל התעופה ממערב. המרכז כולל שני בנייני חניה בני ארבע קומות כל אחד ובהם למעלה מ-8,700 מקומות חניה, וכן שטחי שירות לקוחות ותחזוקה נרחבים. קו רכבת על גבי פסים עיליים (Skytrain) מקשר בין המרכז לבין בניין הטרמינלים.
תוכניות פיתוח

ב-1999 החל תכנון וביצוע של תוכנית פיתוח, האמורה להכין את הנמל להתמודדות עם תנועת הנוסעים החזויה בו של עד 121 מיליון נוסעים בשנת 2015.
ב-2003 הכריזה עיריית אטלנטה על תוכנית לבניית טרמינל חדש בשדה, על שמו של מיינרד ג'קסון. מקומו של הטרמינל, הנמצא בבנייה, הוא ממזרח לשדרת בנייני הנוסעים הקיימת כיום בנמל. יהיו בו שטחי בידוק נוספים וכן 12 עד 16 שערי עליה למטוס חדשים, והוא ישרת את הטיסות הבינלאומיות המגיעות לנמל. הטרמינל היה אמור להיפתח ב-2006, אך השלמת הבנייה נדחתה עקב שורה של עיכובים והוא נפתח ב-2012.
תוכנית הפיתוח של השדה כוללת גם הקמת טרמינל חדש בחלקו הדרומי של הנמל, שיכלול תוספת של 70 שערי עלייה למטוס ויהיה מיועד לשימושן של טיסות פנים בלבד. טרמינל זה יחובר אל בניין הטרמינלים הקיים באמצעות קו רכבת פנימית חדש.
יעדים

| חברות תעופה | יעדים |
| --- | --- |
סאות'ווסט איירליינס: אוסטין, שיקגו, לאס וגס, לוס אנג'לס, סנט לואיס, וושינגטון נשיונל, ניו יורק – לה גארדיה, אורלנדו, קנקון, פילדלפיה
דלתא איירליינס: פריז, ונציה, ציריך, מילאנו, ברצלונה, בלגרד-בוזמן ילוסטון, שאנגחאי פודונג, סיאול-אינצ'ון, סן פרנסיסקו, מיאמי, מינכן, לונדון-הית'רו, ניוארק, רומא, יוהנסבורג, פנמה סיטי-טוקומן, מדריד, ריו דה ז'ניירו, בריסל, קינגסטון, בוגוטה, אמסטרדם, איקג'ה, סנט מארטן, תל אביב
פרונטיר איירליינס: מיאמי, אוסטין, לאס וגס, אורלנדו
וירג'ין אטלנטיק: לונדון, מנצ'סטר
ג'ט בלו איירווייז: אורלנדו, בוסטון, ניו יורק-JFK
טורקיש איירליינס: איסטנבול
KLM: אמסטרדם
ראו גם

נמל התעופה שיקגו או'הייר
הערות שוליים

↑  endeavors age of aerotropolis
↑  http://web.archive.org/web/20070322165005/http://www.ajc.com/metro/content/metro/atlanta/stories/2007/03/18/0319metairport.html
↑  ראו להרחבה (אנ').
↑  ראו להרחבה (אנ').
↑  ראו להרחבה (אנ').
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011062241  VIAF: 170098509   WorldCat (עם VIAF): 170098509
סודיט

ערך זה עוסק במושג בתולדות נסיכויות רומניה. אם התכוונתם לאליעזר (קבצן) סודיט, לוחם אצ"ל, ואיש שירותי הביטחון בישראל, ראו .
סודיט (sudit), ברבים סודיצי (sudiţi), היה תושב של אחת הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה או ולאכיה שקיבל חסות של אחת המעצמות הזרות, בדרך כלל האימפריה האוסטרו הונגרית, האימפריה הרוסית או צרפת.
המעמד ניתן תמורת שירותים שניתנו לאותה מעצמה או תמורת תשלום והיקנה חסינות מפני השלטונות המקומיים והשלטונות העות'מאניים ופטור ממסים מסוימים. המעמד התבסס על הסכם קוצ'וק קאינרג'ה משנת 1774 והגיעה לסיומו לאחר מלחמת העצמאות הרומנית בשנת 1878.
בין הסודיטים היו אישים חשובים, כמו טודור ולדימירסקו ויהודים אשכנזים פולנים שהגיעו מרוסיה ומגליציה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית.
ראו גם

קפיטולציות
נסטהורן

| --- | --- |

הצד הצפוני של הנסטהורן
 מידע כללי
 גובה:  3,822 מטר
 מדינה:  שווייץ 
 מיקום:  שווייץ שווייץ, קנטון ואלה
 רכס הרים:  האלפים הברניים
 אורך הרכס:  100 קילומטר
 העפלה ראשונה:  1865
 קואורדינטות:  46°24′48″N 7°55′33″E﻿ / ﻿46.41333°N 7.92583°E﻿ / 46.41333; 7.92583
  (למפת שווייץ מוגדלת) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.נסטהורן(למפת שווייץ רגילה) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.נסטהורן(למפת ואלה רגילה) סיון מרטיני מונטה בריג-גליסנסטהורן(למפת ואלה מוגדלת) סיון מרטיני מונטה בריג-גליסנסטהורן
 
נסטהורן (Nesthorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,822 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ואלה בשווייץ.
גאוגרפיה

ההר ממוקם בקנטון ואלה מצפון לעיר בריג, מדרום וממערב לקרחון אובראלטש ומצפון לעמק גרדטש (Gredetschtal)
העפלה ראשונה

בשנת 1865 העפילו לפסגת ההר ג'ורג' וה. מורטימר יחד עם המדריך כריסטיאן אלמר ובנו אולריך.
סודיום טריפוספט

| --- | --- |

 
 שם סיסטמטי:  Pentasodium triphosphate
 שמות נוספים:  STPP, Polygon, sodium tripolyphosphate
 כתיב כימי:  Na₅O₁₀P₃ 
 מסה מולרית:  367.864 גרם/מול
 מראה:  אבקה לבנה
 מספר CAS:  7758-29-4
 צפיפות:  2.52 גרם/סמ"ק
 מצב צבירה:  מוצק
 מסיסות:  גרם ל-100 מ"ל - 14.5
 טמפרטורת היתוך:  622 °C   895.15 K
 
סודיום טריפוספט (לעיתים STP, STPP, סודיום טריפוליפוספט או TPP) הוא תרכובת אי-אורגנית שנוסחתה Na5P3O10. זהו מלח נתרן של פוליפוספט פנטה אניון, המהווה את הבסיס המצומד של חומצת תלת-זרחתית H5P3O10.
הוא מיוצר בקנה מידה גדול כמרכיב של מוצרים ביתיים ותעשייתיים רבים, בעיקר חומרי ניקוי ואבקות כביסה. לשימוש הנרחב בתרכובת מיוחסות בעיות סביבתיות של אטרופיקציה.
הפקה ומאפיינים

סודיום טריפוספט מופק על ידי חימום תערובת מדויקת של דיסודיום פוספט, Na2HPO4, ומונוסודיום פוספט, NaH2PO4, תחת תנאים מבוקרים בקפדנות.
בדרך זו מופקים כ-2 מיליון טון בשנה.
ה-STPP הוא מלח חסר צבע, השימוש העיקרי בו הוא כתוסף לחומרי ניקוי. החומר מרכך מים משום שהוא יוצר קשר קואורדינטיבי יציב עם יונים של סידן ומגנזיום. לאניון הטריפוספט כמה זוגות אלקטרונים לא קושרים היוצרים קומפלקס יציב עם קטיוני המתכת וכך נמנע קישור שלהם לקבוצה האניונית של הדטרגנט.
החומר משמש כתוסף מזון ומספר E שלו הוא E451. הוא משמש כחומר משמר לבשר, עופות ודגים וכן כאמולסיפייר ומשמר לחות. מנהל המזון והתרופות האמריקני מגדיר את החומר "מוכר כללית כבטוח".
סגמיהארה

סגמיהארה (ביפנית: 相模原市) היא עיר במחוז קנאגאווה שביפן. נכון לשנת 2021, מתגוררים בעיר כ-723,000 תושבים בלמעלה מ-330,000 משקי בית. צפיפות האוכלוסייה עומדת על כ-1,220 נפש לקמ"ר, ושטח העיר הוא 328.91 קילומטרים רבועים. העיר היא השלישית בגודלה במחוז (לאחר יוקוהמה וקווסאקי), והחמישית בגודלה במטרופולין טוקיו. 24.6% מהתושבים לומדים או עובדים בטוקיו.
דמוגרפיה

התפתחות האוכלוסייה לאורך השנים:
1950: 106,827
1960: 137,114
1970: 317,296
1980: 494,255
1990: 602,426
2000: 681,150
2010: 717,561
היסטוריה

אזור סגמיהארה המודרנית מיושב עוד מימי קדם, ונמצאו בו מספר שרידים מהתקופה הפלאוליתית היפנית ומתקופת קופון.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 התקיימו באזור אימונים ופעילויות רבות של הצבא היפני הקיסרי. הכפרים שבאזור אוחדו ב-29 באפריל 1941 ליצירת העיירה סגמיהארה, שהייתה מהגדולות בשטחן ביפן באותם הימים.
ממשל

סגמיהארה מתנהלת באמצעות מודל ראש עיר-מועצה. ראש העיר נבחר ישירות על ידי התושבים ומועצת העיר מונה 49 חברים.
ערים תאומות

קנדה טורונטו, אונטריו, קנדה (מ־1998)
הרפובליקה העממית של סין וושי, ג'יאנגסו, הרפובליקה העממית של סין (מ־1985)
הערות שוליים

↑  "Sagamihara city official statistics" (ביפנית). Japan.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566863005171  CiNii: DA12736481  LCCN: n81066716  MusicBrainz: 459e719b-9264-475c-bf1c-5076a2e85dd7  NDL: 00298379  NKC: ge1035500  VIAF: 259896603   WorldCat (עם VIAF): 259896603 
בניין עיריית סגמיהארה
נסיכות גוריה

| --- | --- |

 דגל  
ממלכת גאורגיה לאחר התפוררותה לממלכות נפרדות, 1490
 ממשל
 משטר:  נסיכות
 ראש המדינה:  נסיך
 נסיך:  בית גוריאלי (אנ')
 שפה נפוצה:  גאורגית
 עיר בירה:  אוזורגתי 41°56′0″N 41°59′0″E﻿ / ﻿41.93333°N 41.98333°E﻿ / 41.93333; 41.98333
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:   
 קרב צ'יחורי (אנ'):  1463
 פירוק:  סיפוח לאימפריה הרוסית
 פירוק:  2 בספטמבר 1829
 ישות קודמת:  ממלכת גאורגיה ממלכת גאורגיה
 ישות יורשת:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 דמוגרפיה
 דת:  הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית
 
דרשה בגוריה, איור של דון קריסטודולו דה קסטלי (אנ'), ‏1634-1640
חיילים מגוריה
נסיכות גוריה (בגאורגית: გურიის სამთავრო, גוּרייס סאמתאוורוֹ) הייתה נסיכות היסטורית בגאורגיה באזור המחוז גוריה שבדרום מערב גאורגיה. בין הים השחור להרי הקווקז הקטן. הנסיכות נשלטה ברצף על ידי שושלת שכללה 22 דורות של נסיכים מבית גוריאלי (אנ'), משנות השישים של המאה ה-15 ועד שנת 1829. הנסיכות התפתחה במהלך תהליך התפוררותה של ממלכת גאורגיה המאוחדת לממלכות שונות. בתקופת שלטונה גבולותיה השתנו תדיר כתוצאה מהמאבקים המתמידים כנגד הנסיכויות הגאורגיות האחרות ומאבקים כנגד האימפריה העות'מאנית. הנסיכות נהנתה ממידה רבה של אוטונומיה עד לכיבושה על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1829.
היסטוריה מוקדמת

מתחילת המאה ה-13 נוהלה גוריה, אחת ממחוזותיה ההיסטוריים של ממלכת גאורגיה, מבחינה מנהלתית, על ידי מושלים שקיבלו את תפקידם בירושה (אריסתווי) מבית ורדניסדזה. מושלים אלה קיבלו, בסביבות שנת 1362, את הכינוי גוּריאֶלי (אנ') (מילולית "מגוריה" או "של גוריה"). שליט גוריה, שהוכתר על ידי הכתר הגאורגי ניצל את הפלישה המונגולית לגאורגיה החל, בשנות השמונים של המאה ה-13, לתבוע עצמאות. אולם בשנת 1330 לערך, המונגולים הכריחו אותו להיכנע לשליט הגאורגי גאורגי החמישי (אנ') ‏(1299–1346). עם זאת, לאחר שבנו בגרט החמישי (אנ') הוכתר למלך גאורגיה, החלה מרידה של סוואנים בצפון-מערב גאורגיה. המרידה דוכאה בידי בגרט וכתוצאה מכך, בשנת 1362, הוכפפו לאריסתווים של סוואנתי מבית ורדניסדזה.
בשנות ה-60 של המאה ה-15, כאשר כוחו של בית בגרטיוני מגאורגיה היה בירידה, בית גוריאלי-ורדניסדזה הצטרף למרד אצילים ממערב גאורגיה, שהונהג בידי בן משפחה של השושלת המלכותית של גאורגיה, בגרט השישי (אנ'), שמאן לקבל את סמכותו של המלך גאורגי השמיני. בשנת 1463 התעמתו בגרט החמישי ובעלי בריתו מול המלך והביסו אותו בקרב צ'יחורי (אנ'). כתוצאה מכך איבד גיאורגי השמיני את כל המחוזות המערביים של גאורגיה, ובגרט השישי הוכתר למלך ממלכת אימרתי, שבמערב גאורגיה. יחד עם זאת, בתמורה לסיועם, התחייבה הממלכה החדשה להקים נסיכויות וסאליות (סאמאתוורו) לכל אחת מבעלות בריתה העיקריות, ובכללם משפחת גוריאלי. הם הפכו לשליטים עצמאים למחצה של גוריה, ומקום מושבם היה באוזורגתי. בשנת 1491, גאורגי הראשון גוריאלי (אנ') ‏(1483-1512) הוכר כנסיך ריבוני. מאותו הזמן ואילך, גוריאלי הסמיך בישופים מקומיים בשמוקמדי (אנ'), ג'וּמאתי (גאו') וחינוֹצמינדָה (גאו') תחת ההנהגה הרוחנית של הקתוליקוס של אבחזיה ואימרתי (אנ'). שליטי מערב גאורגיה נלחמו אחד בשני על ההנהגה, במיוחד גוריאלי מגוריה ודאדיאני (אנ') מסמגרלו. בינואר 1533, הם נטשו באופן זמני את היריבות ביניהם, הכריזו על ברית זמנית, ויצאו במבצע צבאי כנגד שבט זיגי, שבצפון אבחזיה. המבצע הסתיים באסון, והתבוסה אפשרה למלך אימרתי להחזיר את ההגמוניה על גוריה, אבל רק לזמן קצר.
תחת האימפריה העות'מאנית

מאמצע המאה ה-16, נהנו נסיכי גוריה מעצמאות דה פקטו מאימרתי, אבל עלייתה של האימפריה העות'מאנית מדרומה הציבה איום חדש ורציני. בשנות ה-40 של אותה מאה, הטילו העות'מאנים הסגר ימי על גוריה וכבשו את הפרובינציה הדרומית של אג'ריה צפונית לצ'אנתי (מאוחר יותר לאזיסטן), ומַאצַ'אחֵלִי (אנ'), מחוז היסטורי, שנרכש מוקדם יותר על ידי רוסטום גוריאלי (אנ') ‏ (1534-1564). המצב נעשה נפיץ יותר לאחר שצבא בעלות הברית של השליטים הגאורגים סבל בשנת 1545, מפלה בקרב סוחיסטה (אנ'). מַמיָה השני גוריאלי(אנ')‏ (1600-1625), שליט גוריה, הצליח לכבוש מחדש את אג'ריה בשנת 1609, אבל הוכרח בסופו של דבר לוותר, ב-13 בדצמבר 1614, על כל תביעה על המחוז, ולשלם מס שנתי לשער הנשגב. המלחמות הפאודליות הבלתי פוסקות במערב גאורגיה, הביאו לשקיעת גוריה, שבסופו של דבר נכנעה והפכה לווסאל לשכנה הגאורגית מצפון, נסיכות סמגרלו (אנ'). עדיין, מספר נסיכים גוריים, במיוחד גאורגי השלישי גוריאלי (אנ')‏ (1669-1684), ומַמיָה השלישי גוריאלי (אנ')‏ (1689-1714), הצליחו לעיתים להגיע לכס המלוכה של סמגרלו ואימרתי. הווסאלים הנסיכיים של גוריה כללו את בית גוּגוּנַאווָה (אנ'), מַאצ'וּטַאדזֶה (אנ'), אריסתאווי מגוריה (אנ') (ענף של בית שֶׁרווַאששִׁידזֶה (אנ')), נַאקַאשִידזֶה (אנ'), תַאוודְגִירִידזֶה (אנ'), שאליקשווילי (אנ') ואַמִילַאחווַארִי (אנ').
בתחילת המאה ה-18 עמדה גוריה בפני משבר כלכלי ופוליטי הולך ומעמיק. בתקופה זו התרבו הסגות גבול עות'מאניות, ואירועים של סכסוכים אזרחיים חוזרים ונשנים. ניסיונותיהם של נסיכי גוריה להיכנס לבריתות עם השליטים הגאורגיים האחרים ורוסיה הביאו לשורה של פשיטות עונשין עות'מאניות. עד שנת 1723 הפסיד גוריאלי את בתומי ואת צַ'אכּווִי (אנ') לעות'מאנים ובקו החוף הגורי הוצב חיל מצב עות'מאני. תמיכתה של גוריה באימפריה הרוסית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774), הביאה לתגובה חריפה של הממשל העות'מאני. היר כובולתי והאזור סביבה הופרדו מגוריה והוכפפו לאסלאמיזציה. כפירה הייתה הדרך הבטוחה להתחמק מהעבדות, יתר האוכלוסייה הנוצרית נאלצה לעבור למחוזות בטוחים יותר של גאורגיה. מצב זה היה משולב בסחר עבדים נרחב וחדירות עות'מאניות, שהביאו למעשה לצמצום האוכלוסייה הגאורגית במספר אזורים של גוריה בסוף המאה ה-18. אוכלוסיית גוריה הוערכה, בשנות השבעים של המאה השמונה-עשרה, על ידי גולדנסטאד (אנ') לכדי 5,000 משפחות. ועל ידי ריינגס (גר') לכ־6,000 משפחות.
תחת האימפריה הרוסית

הנסיכים האחרונים של גוריה אימצו אוריינטציה פרו-רוסית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), ב-19 ביוני 1810, הסכים מַמיָה החמישי גוריאלי (אנ')‏ (1803-1826), לריבונות רוסית. בגינה קיבל עיטור אינווסטיטורה מהצאר. גוריה הצטרפה לאימפריה הרוסית כנסיכות אוטונומית, שמרה על ממשל-עצמי וספר חוקים עצמי. בשאיפתו לאמץ מנהגים אירופאיים, יזם מַמיָה סדרת רפורמות ומודרניזציה במנהלה, בכלכלה וחינוך. הוא נשאר נאמן לכתר הרוסי אף בשנת 1820, כאשר דודו כַּאִיח'וֹסרוֹ (אנ'), הצטרך למרד, שפרץ באופן ספונטני באימרתי וגוריה, במחאה להתעמרות הרוסית בכנסייה הגאורגית והמסים הכבדים. לאחר מותו של מַמיָה ב-26 באוקטובר 1826, בנו הקטין, דוד גוריאלי (אנ'), ירש את הכתר תחת אלמנת המלך (אנ') הנסיכה סופיה, אמו של דוד. חרדה לביטחונה ולאוטונומיה מהממשלה הרוסית, היא צידדה ברוסיה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1828–1829. ב-2 בספטמבר 1829, השלטונות הרוסיים, הדיחו את דוד והכריחו את סופיה לגלות לטורקיה. גוריה סופחה לאימפריה הרוסית, תחילה תחת ממשלה זמנית, ולאחר מכן, בשנת 1840, כאוייזד (אנ') אוזורגתי (כיום נפת אוזורגתי), שבפלך כותאיסי.
נסיכי גוריה

נסיכי גוריה ותקופת כהונתם:
| שם | תקופת כהונה |
| --- | --- |
קַאחבֵּר השני גוריאלי (גאו'): 1462-1483
גאורגי הראשון גוריאלי (גאו'): 1483-1512
מאמיה הראשון גוריאלי (גאו'): 1512-1534
רוסטום גוריאלי (גאו'): 1534-1566
גאורגי השני גוריאלי (גאו'): 1566-1582; 1587-1600
ואחטאנג הראשון גוריאלי (גאו'): 1582-1587
מאמיה השני גוריאלי (גאו'): 1600-1625
סימון השני גוריאלי (גאו'): 1625-1626; 1658
מַאלַאכִּיָה הראשון גוריאלי (גאו'): 1626-1639
ואחטאנג השני גוריאלי (גאו'): 1639-1641
כַּאִיח'וֹסרוֹ הראשון גוריאלי (גאו'): 1641-1658
דֵמֵטרֶה גוריאלי (גאו'): 1658-1664; מלך ממלכת אימרתי 1660-1664
גאורגי השלישי גוריאלי (גאו'): 1664-1684; מלך ממלכת אימרתי 1681-1683
מַאלַאכִּיָה השני גוריאלי (גאו'): 1684-1685; 1689
כַּאִיח'וֹסרוֹ השני גוריאלי (גאו'): 1685-1689
מאמיה השלישי גוריאלי (גאו'): 1689-1711; מלך ממלכת אימרתי 1701-1702; 1711
גאורגי הרביעי גוריאלי (גאו'): 1711-1712; 1714-1716; 1717-1726 מלך ממלכת אימרתי 1716-1717;
לֶווַאן גוריאלי (גאו'): 1712-1714
כַּאִיח'וֹסרוֹ השלישי גוריאלי (גאו'): 1716-1717
מאמיה הרביעי גוריאלי (גאו'): 1726-1756; 1758-1765; 1771-1776
גאורגי החמישי גוריאלי (גאו'): 1756-1758; 1765-1771; 1776-1788
סימון השלישי גוריאלי (גאו'): 1788-1792;
ואחטאנג השלישי גוריאלי (גאו'): 1792-1797;
כַּאִיח'וֹסרוֹ בַּאטוֹנִישווִילִי (גאו'): 1797-1809;
מאמיה החמישי גוריאלי (גאו'): 1809-1826;