stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מהפכת הארזים
הפגנות ההמונים בלבנון

מנהיג חזבאללה סייד חסן נסראללה הכריז על "איסוף עממי המוני" לתמיכה בסוריה ב-8 במרץ, והאשים את ישראל וארצות הברית בהתערבות בענייניהם הפנימיים. כמו כן, נסראללה גינה את החלטה 1559 באמרו "ההתנגדות לא תוותר על נשקה... מפני שלבנון זקוקה להתנגדות על מנת להגן על עצמה", והוסיף "כל הסעיפים של החלטת האו"ם נותנים שירות לאויב הישראלי שצריך לשלם על פשעיו וכעת הוא מגלה כי הוא מתוגמל עליהם ומשיג את כל מטרותיו".
ההתאספות בביירות גימדה את כל האירועים האנטי-סוריים. CNN דיווח כי מספר כלי תקשורת העריכו כי הקהל מונה 200,000 איש. גופי תקשורת אחרים העריכו כי יש 500,000 מפגינים פרו-סוריים, בעוד הניו יורק טיימס והלוס אנג'לס טיימס ציינו "כמה מאות אלפי מפגינים". אלג'זירה ציינה 1.5 מיליון מפגינים. המפגינים, רובם שיעים, החזיקו תמונות של בשאר אל-אסד והחזיקו שלטים עליהם היה כתוב: "לא להתערבות אמריקאית". מספר כלי תקשורת אנטי-סוריים ציינו כי רבים מתוך 500,000 העובדים הסוריים בלבנון השתתפו בהפגנות אלו.
מלבד הצגת התמיכה העממית בסוריה, ההפגנות הדגישו את התנגדותה של חזבאללה להחלטה 1559, שדורשת את פירוקם מנשקם של כל המיליציות, דבר המסכן את המשך קיומה של הזרוע הצבאית של חזבאללה, שנוצרה על מנת לשחרר את דרום לבנון. נסראללה ערך הפגנות גם בטריפולי ובנבטייה ב-11 וב-13 במרץ בהתאמה.
10 ימים לאחר התפטרותו, מונה עומר כראמי מחדש לראשות הממשלה, וקרא לאופוזיציה להשתתף בממשלה עד לבחירות באפריל 2005.
ב-14 במרץ, חודש לאחר רצח רפיק אל-חרירי, מאות אלפי לבנונים מתנגדי סוריה התאספו במרכז ביירות ודרשו את סיום הכיבוש של סוריה כשהם צועקים "חופש, ריבונות, עצמאות" ונושאים דגל לבנון ענק. הם התקבצו מכל רחבי הארץ, רבים אפילו לא הצליחו להיכנס לעיר בגלל התנועה הכבדה. ההפגנה השקטה נחשבה "ההפגנה הגדולה ביותר שנראתה אי פעם בלבנון", עם הערכות של השתתפות החל 1.2 מיליון ל 1.5 מיליון בני אדם. התקשורת הבינלאומית גם העריכה כי היו אלה הפגנות גדולות באופן משמעותי מההפגנות הפרו-סוריות. בהפגנה השתתפו הפלגים השונים של האופוזיציה האנטי-הסורית (כולל משפחת חרירי ווקבוצות אחרות), והיא סוקרה על ידי כלי תקשורת פרטיים שונים, ביניהם Future TV, הנשלטת על ידי משפחת חרירי, ואימפריית התקשורת LBCI המזוהה בדרך כלל עם הכוחות הלבנוניים (מפלגה נוצרית).
ההפגנה קוימה בכיכר השהידים, באזור קברו של חרירי ובמרכז העיר המשוקמת. במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית, מאבקי עדות שהתרחשו באזור כיכר השהידים, הפכו את האזור לשומם והרוס.
המפגינים דרשו חקירה בינלאומית של רצח חרירי, פיטורי אנשי הביטחון של ממשלת לבנון (שזכו לגיבוי סורי), וכן נסיגה מוחלטת של סוריה מהמדינה.
השלכות אלימות

החל ממרץ 2005 ובהמשך אותה שנה, שרשרת של פיצוצים והתנקשויות הכתה בלבנון. מספר דמויות אנטי-סוריות נהרגו, בהם סמיר קציר, ג'ורג' חאווי, וג'בראן תווייני. בנוסף, האזורים הנוצריים הופצצו. הפצצות אלו נותרו בלתי מפוענחות.
ההתקפות לא הסתיימו בסוף 2005. בשנה שלאחריה, חמוש ירה בחבר הפרלמנט האנטי-סורי פייר אמין ג'ומאייל, וב-2007, וליד עידו נהרג בפיצוץ מכונית תופת בביירות. הפוליטיקאי אנטואן ע'אנם נהרג במכונית תופת ב-19 בספטמבר 2007.הוא השר האנטי-סורי השישי שנהרג מאז מות חרירי.
מנגד, נפגעו גם תומכי סוריה. על פי אמנסטי אינטרנשיונל, עשרות פועלים סורים נהרגו ורבים אחרים הוכו, נורו, אוימו או נשדדו בלבנון מאז שנהרג רפיק אל-חרירי ב-14 בפברואר 2005. תוקפים לבנונים ירו לאוהלים ומבנים זמניים אחרים בהם מתגוררים פועלים סורים.
נסיגת הכוחות הסוריים

ב-26 באפריל 2005 דיווחו סוכנויות ידיעות בינלאומיות והאו"ם כי אחרוני החיילים הסורים וסוכני המודיעין חצו את הגבול בנסיגתם מלבנון. ממשלת סוריה הודיעה רשמית לאו"ם כי היא הסיגה את כוחותיה מלבנון על פי החלטת מועצת הביטחון 1559, אשר התקבלה בספטמבר 2004. במכתב לאו"ם, כתב שר החוץ הסורי פארוק א-שרע כי מדינתו "מבקשת להודיעכם כי הכוחות הסורים המוצבים בלבנון, בעקבות בקשת לבנון ותחת הסכמה ערבית, נסוגו - כולל כל המנגנונים הצבאיים והביטחוניים שהוצבו במדינה". ב-7 באפריל 2005, ציינו אזרחי לבנון לראשונה את היום-ללא-סוריה. למרות זאת, ב-27 באפריל 2005 דיווח הוושינגטון פוסט כי "סוריה לא הסיגה חלק משמעותי מנוכחותה המודיענית בלבנון, בצורה שסותרת את הצהרתה על כך שהיא הפסיקה את התערבותה בענייני שכנתה". דיווח זה הוכחש על ידי מזכירת המדינה האמריקאית דאז קונדוליזה רייס.
גל דמוקרטיה

רבים מהמשתתפים ומהמשקיפים של מהפכת הארזים נשאלו האם התנועה הושפעה מההתפתחויות הדמוקרטיות שהתרחשו לאחרונה באזור. הבחירות שהתקיימו באפגניסטן, עיראק, וברשות הפלסטינית, הצהרתו של נשיא מצרים חסני מבארכ כי יאפשר בחירות רב-מפלגתיות בארצו, בחירות מוניציפליות מוגבלות בממלכת ערב הסעודית, ובנוסף המהפכה הכתומה באוקראינה, כנראה סיפקו דוגמאות של התקדמות לעבר שלטון דמוקרטי. המנהיג הדרוזי הלבנוני וליד ג'ונבלאט ציין כי "זה מוזר עבורי לומר זאת, אך תהליך השינוי הזה החל בשל הפלישה האמריקאית לעיראק. הייתי ציני בנוגע לעיראק, אך כאשר ראיתי את תושבי עיראק מצביעים לפני 3 שבועות, 8 מיליון מהם, זו הייתה תחילתו של עולם ערבי חדש". בצורה דומה, ניתן לראות במהפכת הארזים תוצר של מלחמתו של ג'ורג' בוש בטרור העולמי.
דעות אחרות גורסות כי הזעם הלבנוני הצטבר כנגד הסורים במשך עשרות שנים, ורצח אל-חרירי היה הניצוץ שהוליד את התנועה, ללא קשר להשפעות אזוריות ועולמיות. מנהיג האופוזיציה הלבנוני ובעל הטור סמיר קציר, למשל, כתב כי "הדמוקרטיה מתפשטת באזורנו לא בגלל ג'ורג' בוש אלא למרות ג'ורג' בוש". הוא נתן הרבה יותר קרדיט לבחירות הפלסטיניות שסיפקו השראה לפעילים הלבנונים.
אחרים טוענים כי מעט מאוד השתנה בפועל, מלבד ההיעלמות ה"קוסמטית" של חיילים סורים מפאתי הערים בלבנון, וכי הנוכחות הסורית מורגשת מאוד בשליטה על יחסי החוץ של המדינה והמסחר. מבקרים אף טענו כי החיפזון לחגוג "מהפכה" היה מוקדם מדי.
כאשר עומר כראמי נכשל בהרכבת ממשלה, הוא התפטר לבסוף ב-13 באפריל 2005, והבחירות נקבעו ל-29 במאי 2005. סעד אל-חרירי יצר קואליציה אנטי-סורית, וזכה ב-72 מתוך 128 מושבים בפרלמנט.
בעקבות פרוץ מלחמת לבנון השנייה ביולי 2006, נחלש מעמדה של ארצות הברית בעקבות תמיכתה החזקה בממשלת סניורה, אשר כביכול נבעה ממהפכת הארזים. בעוד ארצות הברית מנהלת מגעים עם האחים המוסלמים בסוריה, היא ממשיכה לבקר את סוריה על קשריה עם חזבאללה, ונטען כי היא דורשת מסוריה לרסן את הארגון, כאשר היא עצמה נמנעת מלרסן את ישראל. טענה זו הדגישה את חולשתה של ממשלת סניורה. יש הטוענים כי הפסיביות של ארצות הברית כלפי ישראל בתקופת המלחמה, מסמלת את מחויבותה המוגבלת להישרדותה של ממשלת סניורה. יש טענה כי הימנעותה של ארצות הברית מלרסן דיפלומטית את ישראל יצרה ואקום אליו יכלה להיכנס השפעה סורית, אותה מבקשת ארצות הברית למנוע.
אחרים, כולל הנאו-שמרנים המזוהים עם תמיכת ארצות הברית במהפכת הארזים, טוענים כי תפקידה של ארצות הברית בלבנון הוא לגמרי התנדבותי.
ימי השנה

ב-14 בפברואר 2007 התאספו מאות אלפי לבנונים בכיכר השהידים על מנת לציין את יום השנה השני לרצח חרירי. המספר הרב הוכיח כי מהפכת הארזים עודה חיה ונושמת, בייחוד כיוון שהמפגינים ניצלו את ההפגנה על מנת להטיח בסוריה ובחזבאללה האשמות על מצב המדינה. ההפגנה השתתקה בדיוק בשעה 12:55, הדקה שבה נשמע הפיצוץ שהרג את חרירי ב-14 בפברואר 2005. רק המואזין שקרא לתפילה ופעמוני הכנסייה נשמעו.
הפיגוע בביכפאיה התרחשו יום לפני ההפגנה, בהם נהרגו 3 בני אדם. פתח אל-אסלאם הואשם בפיגוע.
מאז מתקיימת הפגנה דומה באופן קבוע ב-14 בפברואר בכל שנה. ההפגנות הן המוניות (מעל מיליון אזרחים העומדים בפקקים כדי להגיע לכיכר) והן מתקיימות במתכונת הפגנת יום השנה הראשונה. ביום השנה של 2009 ההפגנה באה גם כתגובה שקטה למהומות של הקבוצות הפרו-סוריות (אמל וחזבאללה) שפלשו לביירות ב-7 במאי 2008 והשתלטו עליה עד למסירתה לידי הצבא 7 ימים לאחר מכן. במהומות אלו נהרגו כ-100 בני אדם בהתנגשויות אלימות. נאומים שנישאו בהפגנה, המריצו את האזרחים להשתתף בבחירות של יוני 2009, בהם הקואליציה האנטי-סורית, קרי קואליציית 14 במרץ, גברה על קואליציית 8 במרץ בקרב על הרוב בבית הנבחרים.
הערות שוליים

↑  כמו קורנת שהוואן, אזרחים למען לבנון חופשית, המרכז לדמוקרטיה בלבנון והארגון הבינ"ל לתומכי הדמוקרטיה
↑  מפלגת החידוש הדמוקרטי בראשות נסיב לאחוד, השמאל הדמוקרטי בהנהגת אליאס עטאללה, הזרם הפטריוטי החופשי בהנהגת מישל עאון (הזרם עזב את קואליציית 14 במרץ לפני בחירות 2005 לאחר שעאון חזר מגלותו בפריז. כיום התנועה חברה בקואליציית 8 במרץ), זרם העתיד בהנהגת סעד אל-חרירי, הכוחות הלבנוניים בהנהגת סמיר ג'עג'ע, תנועת שחרור לבנון, החזית הלאומית הלבנונית בהנהגת קרלוס אדה אחיינו של ריימונד אדה, המפלגה הלאומית הליברלית בהנהגת דורי שמעון בנו של כמיל שמעון, מפלגת הפלנגות בהנהגת אמין ג'ומאייל, המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית בהנהגת וליד ג'ונבלאט, מפלגת רמגבר מפלגה ארמנית בהנהגת חאפוג קסרג'יאן ומפלגת החנצ'אג הסוציאל-דמוקרטית בהנהגת יגיא ג'רג'יאן
↑  הודעת חדשות על חיסול ויסאם עיד
1028

שנת 1028 היא השנה ה-28 במאה ה-11. זוהי שנה מעוברת, שאורכה 366 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
נפטרו

רבינו גרשום מאור הגולה (נולד ב-960)
7 באוגוסט – אלפונסו החמישי, מלך לאון (נולד ב-994)
11 בנובמבר – קונסטנטינוס השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית (נולד ב-960)
ראו גם

ילידי 1028‎
נפטרים ב-1028‎
בית-אל (אל)

בית-אל, שפירושו 'הבית של אל' או 'בית אלוהים' בעברית, פיניקית וארמית, נחשב על ידי אחדים כשם של אל או היבט של אל בכמה טקסטים עתיקים במזרח התיכון המתוארכים לתקופות האשוריות, הפרסיות, וההלניסטיות. המונח מופיע במקרא העברי והנוצרי, אך הדעות חלוקות אם ההתייחסויות הללו הן לאל או למקום.
תיעוד היסטורי

ספר משנת 1977 מאת חוויאר טייקסידור ציטט כמה אזכורים מוקדמים שתומכים בהסתכלות על בית-אל כאל ממוצא ארמי או סורי. המחבר טוען שמקורו של פולחן האל אינו ידוע, אך מספק את מה שלדעתו הם כמה מההתייחסויות המוקדמות ביותר לאותו אל:
שמות תיאופוריים במאה ה-7 לפני הספירה,
האל בית אל נזכר בחוזה שערכו אסרחדון מלך אשור ובעל I מלך צור, בשנת 677 לפנה"ס, בו הוטחו קללות שונות על ראשו של מלך צור אם יפר את הברית, ביניהן: "ביתאל וענת-ביתאל יובילו אותך לפני ארי טורף אדם";
ולוח ארמי מחלב המתוארך לשנת 570 לפני הספירה, המכיל שלושה שמות תיאופורים של האל בית-אל.
טייקסידור קובע שהאל בית-אל הפך פופולרי במהלך התקופה הנאו-בבלית, שהחלה במאה ה-7 לפני הספירה. הוא מצא אזכורים רבים לפולחן בית-אל בספרות מצרים של המאה החמישית, ומציין כי בית-אל מוזכר, אך ללא פרטים, בפפירוסים של יב והרמופוליס. הפפירוסים האלה מזכירים גם אלים עם שמות שהם גרסאות של בית-אל: אשמביתאל 'שם-בית-אל' וחרמביתאל 'חרם-בית-אל' (השוו ערבית 'חראם' 'קדוש' ו'אסור').
הסופר הפיניקי סנכוניאתון מזכיר את האל ביתילוס כאחיהם של האלים אל ודגון. בהמשך, מתואר כי אל השמים יצר אבני "בתיליה", לאחר שהצליח להכניס חיים לאבנים. נראה שמדובר בצורת הרבים לשם בית אל, והכוונה לאבנים מקודשות, כמו האבן בעיר בית-אל, אשר שימשה מקדש לאלוהי ישראל. השוו את האלה המצרית חתחור שפירוש שמה הוא 'בית הורוס'.[דרוש מקור]
במקרא

המונח בית-אל מופיע בתנ"ך העברי, אך הדעות חלוקות בשאלה האם ההתייחסויות הללו הן לאל או לשם מקום.
פורטן  חושד שבית-אל המוזכרת בספר ירמיהו  היא התייחסות לאל בית-אל, ולא לעיר בשם בית-אל:
וּבֹשׁ מוֹאָב מִכְּמוֹשׁ כַּאֲשֶׁר בֹּשׁוּ בֵּית יִשְׂרָאֵל מִבֵּית אֵל מִבְטֶחָם
מצד שני, חוקר המקרא רודני האטון אומר שבית-אל המוזכר בירמיהו הוא שם מקום או עיר, ומטאפורה לכפירה דתית, כי זה היה המקום שבו הציב ירבעם את עגל הזהב.
ישנה תמיכה נוספת בקרב חוקרי המקרא לתפיסה של בית אל כשם מקום ולא כאל:
האטון מתייחס לבית-אל כשם מקום, לא אל, בפירושו לספר שמואל (ז' יד'): "יעקב נתן למקום, שבו דיבר אליו אלוהים, את שמה של בית-אל."
פרשנותו של חוקר המקרא דייוויד מ. קאר על ספר בראשית מתייחסת בדרך כלל לבית אל כמקום, בהקשר שזה מופיע בפרק ל"ה פסוקים ט'-ט"ו ובפרק ל"א פסוק י"ג. כמו כן, ביחס לביטוי "אָנֹכִי הָאֵל בֵּית אֵל" (ל"א, י"ג), קאר קובע שהעברית לא ברורה, מה שמעלה ספק נוסף.
אספת הרבנים של בית הכנסת המאוחד של היהדות הקונסרבטיבית, בפירושה על "ההתגלות בבית אל" (בראשית ל"ה, ט-ט"ו) ממשיכה אחר פירושי הרבנים של ימי הביניים   ומתייחסת גם לבית אל כאל שם מקום.
פירוש נוסף הוא שהאבן שהציב יעקב בבית אל, אשר נקראה בית אלוהים, הייתה גם אל בפני עצמה, כביטוי והתגשמות של האל בית-אל.
בזכריה ו' פסוק ב' כנראה מוזכר השם הפרטי "בֵּית-אֵל שַׂר-אֶצֶר" ("בית-אל יגן על המלך"). משמעות הפסוק משתנה, האם הכוונה שאנשי העיר בית-אל שלחו את שר-אצר, או ששר-אצר ואנשיו נשלחו אל בית האל (בירושלים), או שהם שלחו את בית-אל שר-אצר ואנשיו.
הערות שוליים

↑  Teixidor, Javier. The Pagan God: Popular Religion in the Greco-Roman Near East. Princeton, New Jersey: Princeton University Press. pp. 30–31.
↑  משה ויינפלד, עולם התנ"ך - בראשית, באתר רעננה, דברי הימים הוצאה לאור בע"מ, 1996, עמוד: 171
↑  Teixodir op cit p. 30-31.
↑  Porten, Bezalel (באפריל 1969). "The Religion of the Jews of Elephantine". The Journal of Near Eastern Studies. 28 No. 2: 116–121. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  ירמיהו מח, יג
↑  מלכים א', פרק יב', פסוקים כ"ו–ל'
↑  Hutton, Rodney R. (2010). The New Oxford Annotated Bible, New Revised Standard Edition (College ed.). Oxford UK: Oxford University Press. p. 1133.
↑  שמואל א', פרק ז', פסוק טז'
↑  בראשית, פרק ל"ה
↑  בראשית, פרק ל"א, פסוק י"ג
↑  Carr, David M. (2010). The New Oxford Annotated Bible, New Revised Standard Edition (College ed.). Oxford UK: Oxford University Press. pp. 50, 60.
↑  "Rashi on Jeremiah 48:13:2". www.sefaria.org. נבדק ב-2022-05-17.
↑  "Abarbanel on Jeremiah 48:10". www.sefaria.org. נבדק ב-2022-05-17.
↑  The Rabbinical Assembly, The United Synagogue of Conservative Judaism (1999). Etz Hayim: Torah and Commentary. New York, NY: The Jewish Publication Society. p. 213. ISBN 0-8276-0712-1.
↑  זכריה, פרק ז', פסוק ב'
רפאל בלומנפלד

ערך זה עוסק במחנך. אם התכוונתם למעצב פנים, ראו .
רפאל פישל בלומנפלד
רפאל פישל בלומנפלד (10 במרץ 1921 - 30 בספטמבר 2007) היה מחנך ישראלי, שכיהן כמנהל כפר הנוער ניצנים.
ילדות

רפאל פישל בלומנפלד נולד בעיר קיילצה שבפולין למשפחה חרדית מחסידות גור, מצאצאי הרב אברהם יהושע השיל מאפטא. משפחתו מנתה תשע נפשות. במהלך ילדותו ובחרותו למד רפאל במוסדות חינוך חרדיים, חיידר וישיבות, ובהן ישיבת חכמי לובלין. כבר בצעירותו היה סקרן שלא הסתפק בלימוד התחומים אליהם ייעדו אותו משפחתו והקהילה בה הוא חי. תוך כדי לימודיו התעניין בסתר בספרות כללית, לימודי מדע ותחומי עיסוק חילוניים לרבות חברות בתנועת הנוער הציוני, שהיו אסורים על ידי הקהילה בה גדל. כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא סולק מלימודיו בישיבת חכמי לובלין עקב חריגה מכללי המוסד, קשירת קשרים עם גורמים חילוניים וציוניים ופריצת המסגרות. לאחר הרחקתו מהישיבה ניגש למבחני בגרות מטעם ממשלת פולין ועבר אותם בהצלחה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בימי השואה

במהלך המלחמה שהה בגטו קילצה עם משפחתו עד סמוך למועד גירוש יהודי קילצה לטרבלינקה והשמדתם. הואיל והוא היה צעיר ובעל חזות של אדם חסון הוא נלקח על ידי הנאצים לעבודות כפייה במפעל לייצור תחמושת בפיונקי פולין שהועתק על ציודו ופועלי הכפיה שבו לאורניינבורג בגרמניה. לאחר הקמת המפעל מחדש באדמת גרמניה הוא נישלח לעבוד בעבודות כפייה במפעל לייצור מטוסים בסמוך לעיירה רטנאו ליד נהר אלבה. רפאל הוחזק, כמו עובדי כפייה אחרים, במחנה ריכוז זקסנהאוזן בתנאי מחיה ירודים והיה מצוי בתת תזונה. הצבא האדום כבש את המקום בתחילת מאי 1945 ושחרר את האסירים.
פעילות בעקבות השואה

לאחר קבלת טיפול רפואי במשך כחודשיים, שם רפאל את פעמיו אל עיר הולדתו קילצה, על מנת לאתר ניצולים מבני משפחתו (כולם הושמדו בשואה). הוא נדד בדרכים ברגל, ברכב וברכבות עד הגיעו לעיר לודז', שם נפגש עם חברי תנועת הנוער הציוני ועבר השתלמות והכשרה כמדריך חינוכי. ארגון הנוער הציוני שם לו כמטרה לרכז את בני ובנות הנוער ששרדו את השואה, ולהכשירם לקראת עלייה לארץ ישראל.
בתחילת שנת 1946, במקביל לניסיונות החיפוש אחרי בני משפחתו, הוא נישלח מטעם תנועת הנוער הציוני לעיר הולדתו קילצה על מנת להקים במקום גרעין עליה של בני נוער ולהכשיר קבוצות לעליה במסגרת תנועת הבריחה והמוסד לעלייה ב'. קבוצת בני הנוער הראשונה שהוא קיבץ ואסף מהדרכים ומתחנת הרכבת של קילצה נקראה "קיבוץ איחוד עקיבא". קבוצה זו התרכזה ביחד עם עוד יהודים וארגונים ציוניים ויהודיים בבית ברחוב פלנטי 7 בקילצה, וזאת הואיל והאווירה בעיר הייתה אנטישמית והיו לא מעט פעולות אלימות מצד תושבי העיר והסביבה נגד פליטים יהודיים שחזרו מהמחנות.
בתאריך 4 יולי 1946 אירע פוגרום קילצה, על רקע הסתה אנטישמית פרועה ועלילת דם. מאות תושבי קילצה צרו על הבית ברחוב פלנטי וטבחו ביהודים שנמצאו במקום. 42 הרוגים ועשרות פצועים היו קציר הדמים של פוגרום זה. רפאל ניפצע בראשו ממהלומת חפץ קהה, איבד את הכרתו, ומאוחר יותר מצא עצמו בערימת גופות. הוא העמיד פני מת על מנת לשרוד. 5 מחניכיו של רפאל נרצחו בפוגרום זה. רפאל אושפז לצורך טיפול רפואי למשך חודשיים.
לאחר מכן עבר ללודז' להמשיך בתהליך הכשרת קבוצות ושיגורן לארץ ישראל. בתחילת שנת 1949 עלה רפאל למדינת ישראל והתגייס לצה"ל בחיל ההנדסה. לאחר שחרורו עבר להתגורר בקיבוץ תל יצחק ולאחר מכן לקיבוץ המאבק - אלוני אבא. במהלך שהייתו בקיבוצים, הוא עבר הכשרה נוספת להדרכת נוער וחינוכו.
פועלו בניצנים

במהלך 1949 הוא נמנה עם מייסדי כפר הנוער ניצנים. הוא החל דרכו כמדריך קבוצות נוער, לאחר מכן שימש בתפקיד מרכז ההדרכה, ובשנת 1964 מונה לתפקיד מנהל כפר הנוער ניצנים. במהלך הזמן הוא למד לימודים אקדמאיים באוניברסיטת תל אביב תוך התמחות במקצועות מדעי הטבע, ומאוחר יותר השלים לימודי תואר שני בחינוך והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעת היותו מנהל כפר הנוער ניצנים, הוא סיגל גישה חינוכית ייחודית שבה מושם דגש על טיפוח הפרט והתאמת תנאי הסביבה לצרכיו וזאת על רקע הגעה לכפר של תלמידים וחניכים עולים חדשים מארצות מוצא שונות בעלות פערים תרבותיים בין קבוצות העולים הצעירים, הלם המעבר למדינת ישראל, הימצאות אוכלוסיית התלמידים בגיל ההתבגרות וקשיי הסתגלות פרטניים ואינדיבידואליים שכל יחיד חווה אותם. המודל החינוכי אותו יישם רפאל התבסס על תמיכה בכל תלמיד ובמיוחד בתלמידים שנתקלו בקשיים, ליווים, עידודם וחיזוקם מכל הבחינות. רפאל היה בקשר מתמשך עם מחנכים ברחבי העולם שבאו לביקורים בניצנים על מנת להתרשם מהגישה החינוכית בה הופעל הכפר בניהולו.
פועלו בגמלאות

בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 פרש לגמלאות ועבר להתגורר עם משפחתו בעיר אשקלון. שם הוא פתח במופע נוסף של פעלים שבא לידי ביטוי בטיפוח תרבות היידיש בעיר ולאחר מכן הקמת עשרות מועדוני תרבות ופולקלור יידיש ברחבי הארץ, הקמת מקהלות זמר ביידיש, הפעלתם ועריכת כנסים משותפים לעיתים תכופות. על רקע יוזמתו ופועלו הוא מונה כדירקטור של הרשות הלאומית לתרבות היידיש בישראל. בנוסף התנדב באופן קבוע לחנוך קשישים במסגרת המוסד לביטוח לאומי, חבר פעיל באגודת אנוש ונבחר לתפקיד יושב ראש ארגון יוצאי קילצה בישראל. בעת היותו יו"ר הארגון הוא יזם מפעל העברת ידע ומורשת קהילת יהודי קילצה מבני דור השואה לבני דורות ההמשך השני והשלישי, וזאת על ידי שילובם בטקסים משותפים, טיולים וסיורים הקשורים לשואה ולמורשת הקהילה, ימי עיון והרצאות והקמת אתר באינטרנט ובו נתונים אודות קהילת יהודי קילצה. כמו כן היה פעיל מאוד בהנצחת זכר קהילת יהודי קילצה בקרב שלטונות פולין והוא תרם רבות לקירוב הלבבות מול בני הנוער של העיר קילצה והסביבה מהדורות שאחרי מלחמת העולם השנייה במטרה להסיר דעות קדומות ולהפחית גילויי אנטישמיות בפולין. על פועלו בתחום זה קיבל אות הוקרה וכבוד מנשיא פולין בשנת 1996.
התנדב להנחות דוקטורנטים בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב. לימים הוא עבר עם משפחתו לנס ציונה, שם המשיך בפעילות מתן הרצאות בבתי ספר מקומיים עד יום פטירתו . נפטר ב-30 בספטמבר 2007, והובא למנוחות בבית העלמין בנס ציונה .
בנו הוא חיים בלומנפלד, קצין במשטרת ישראל.
משה הלוי הנזיר

| --- | --- |
 מקום קבורה:  חברון
 פטירה:  האימפריה העות'מאנית
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית (1453–1844) האימפריה העות'מאנית
 מקום פעילות:  חברון
 תחומי עיסוק:  שד"ר, נזיר, הלכה
 תלמידיו:  יוסף הלוי הנזיר, אברהם הלוי הנזיר
 בני דורו:  משה גאלנטי (השני), אברהם אזולאי
 חיבוריו:  יד משה
 צאצאים:  יוסף הלוי הנזיר, אברהם הלוי הנזיר
 
הרב משה הלוי הנזיר היה מחכמי היישוב היהודי בחברון בארץ ישראל במאה ה-17 ושד"ר. הוא היה אביו של יוסף הלוי נזיר וחתנו של אברהם בן חנניה, רבה של חברון ותלמידו של יוסף מטראני.
עלה ככל הנראה עם ילדיו מקושטא בשנת ה'תל"א (1671) והתיישב בירושלים.
בשנים תכ"ח-תל"א (1668–1671) היה שליח חברון בסוריה ובטורקיה, וביקר בהן ב-56 קהילות יהודיות.
בספר "תורת החסד" מוזכר כי בביקורו בעיר סטרומיצה בבלקן, הבחין בבעיות במנהגי הכשרות של הקהילה וכתב על כך לרבה של סלוניקי חסדאי הכהן פרחיה על מנת שיזהיר את בני הקהילה לבל ייכשלו באותם מנהגים. אברהם יערי מציין זאת כאחד הדוגמאות למעורבותם של שליחי ארץ ישראל בהשפעה רוחנית על הקהילות בתפוצות ישראל וכן כדוגמה כיצד נדרשו השד"רים לענות לשאלות הלכתיות בקהילות רחוקות כאשר לא היה ברשותם הספרים לעיין לשם מתן התשובות. במסע שליחותו זו גם נשדד על ידי ליסטים באחת משלבי המסע אך את רוב כספי השליחות הציל. ר' יוסף הכהן שליח חברון הבא שנשלח אחריו לטובת חברון, השתמש במידע שהשאיר ר' משה הנזיר בכדי לצאת למסעו.
בשנת תל"ט (1679) יצא בשליחות חברון בשנית והגיע בין היתר גם לבלגרד כפי שמעיד החכם צבי שנפגש עמו בסעודה אצל רב העיר רבי יוסף אלמושנינו. כמנהגם רצו לכבד את שליח ארץ ישראל בזימון אשר מסתיימת בכוס של ברכה אולם מאחר שרבי משה הלוי נזיר שמשון היה, העביר לאחד מהם את כוס היין לשתות מיד לאחר שבירך מפני שאסור היה לו לשתות יין כלל.
אברהם יערי מכנה אותו בתור ”מגדולי בעלי המוסר בא"י במאה ה-17” ו”נזיר אלוהים”. כמו כן הוא מביא עדותו של הרב החיד"א ”שכך דרכו שהיה כותב בכל מקום אזהרות וענייני סדר קדושה, והיה מקבלם על עצמו בכל שנה ושנה, ולתקופת השנה, היה מוסיף והולך”.
נקבר בבית העלמין היהודי העתיק בחברון.
מיצירתו התורנית

משה הלוי הנזיר כתב שאלות ותשובות שנכללו בחלקם בספר שכתב בנו, "מטה יוסף" וחלקם בספר שכתב חסדאי הכהן פרחיה "תורת חסד". חתנו של בנו, ישועה שבאבו, טען שיש ברשותו ספרי שו"ת נוספים של משה הלוי הנזיר בשם "מים חיים" אותם כתב עם חמיו אברהם בן חנניה, ובשם "יד משה" על ארבעה טורים חלק חושן משפט.
הערות שוליים

↑  חסדאי הכהן פרחייא, שו"ת תורת חסד, תפ"ג סימן י"ז, סלוניקי
↑  אברהם יערי, "שלוחי ארץ ישראל - תולדות השליחות מהארץ לגולה, מחורבן בית שני עד המאה התשע עשרה", עמ' 106, ירושלים, מוסד הרב קוק, תשס"ב.
↑  אברהם יערי, "שלוחי ארץ ישראל - תולדות השליחות מהארץ לגולה, מחורבן בית שני עד המאה התשע עשרה", עמ' 115, ירושלים, מוסד הרב קוק, תשס"ב.
↑  אברהם יערי, "שלוחי ארץ ישראל - תולדות השליחות מהארץ לגולה, מחורבן בית שני עד המאה התשע עשרה", עמ' 487, ירושלים, מוסד הרב קוק, תשס"ב.
↑  אברהם יערי, "שלוחי ארץ ישראל - תולדות השליחות מהארץ לגולה, מחורבן בית שני עד המאה התשע עשרה", עמ' 486, ירושלים, מוסד הרב קוק, תשס"ב.
↑  שם הגדולים בערך על משה הלוי הנזיר.
↑  סיפורו של בית העלמין העתיק בחברון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 בספטמבר 2019
↑  יוסף הלוי נזיר, מחנה יוסף, קונסטנטינופול, 1717-26
↑  חסדיה הכהן פרחיה, "תורת חסד", סלוניקי, 1733
↑  בהקדמה לספר "מטה יוסף" חלק ב
גרסילירפטור

| גרסילירפטור |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון תחתון, 126 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: דרומאוזאוריים
סוג:: גרסילירפטור
מין:: Graciliraptor lujiatunensis
שם מדעי
 Graciliraptor

איור אפשרי.
גרסילירפטור (שם מדעי: Graciliraptor; מלטינית: "gracilis" - חינני ו-"raptor" - גנב/שודד, כלומר: גנב חינני) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים אשר התקיים במשך הקרטיקון התחתון שלפני 126 מיליון שנה מזמננו בסין.
הסוג תואר למדע בשנת 2004 ונכלל בו מין יחיד - Graciliraptor lujiatunensis, אשר נקרא על שם הכפר Lujiatun, לצידו התגלו ממצאי המאובנים שלו. ממצאי ההולוטיפ שלו התגלו בבייפיאו (Beipiao) שבליאונינג ובתצורת יישיין.
תיאור

הממצאים היחידים שהתגלו כללו שרידים של לסת עליונה עם כמה שיניים קטועות, שרידי גפיים קדמיות ואחוריות כמעט שלמות ועשר חוליות זנב חלקיות. לפי הממצאים היה זה דינוזאור קטן שלא עלה על אורך של 90 ס"מ בבגרות. על פי החוקר גרגורי ס. פאול מהערכה מ-2010 הביע הערכה שהדינוזאור הגיע לאורך של 1 מטר ולמשקל 1.5 ק"ג בחיים והוא היה בנוי בצורה קלילה ביותר עבור תרופוד בגודל דומה שאיננו עוף והוא הכיל עצמות זנב אמצעיות מוארכות מאוד וכן עצמות רגליים תחתונות. מבנה עצמות הזנב היה מחובר עם מעטה עצם דקה יחסית אשר הקשתה מעט את האזור האמצעי של הזנב.
במראהו היה דומה לקטנים והעתיקים שבדרומזאוריים כמו המיקרורפטור והסינאורניתוזאורוס והוא נחשב לדרומזאור העתיק ביותר שמורכב משרידים טובים ושקיבל שם מדעי (אם כי ממצאי דרומזאורים לא מזוהים אחרים כבר התגלו מהיורה התיכון ואלה מורכבים בעיקר משרידי שיניים).
לפי מספר חוקרים הוא היה קרוב יותר לטרודוניים ולבני הקבוצה אביאלאה ולא היה דרומזאור אמיתי.
הערות שוליים

1 2  Xu, X. and Wang, X.-L. (2004). "A New Dromaeosaur (Dinosauria: Theropoda) from the Early Cretaceous Yixian Formation of Western Liaoning." Vertebrata PalAsiatica, 42(2): 11-119.
קונקס סאות' איסטרן

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1996 – 8 בנובמבר 2003 (כ־7 שנים) 
 חברת אם:  Veolia Transport 
  
 www.connex.co.uk
 
קווי הרכבת בקנט, שרבים מהם הופעלו על ידי קונקס סאות' איסטרן
קונקס סאות' איסטרן הייתה מפעילת רכבות בממלכה המאוחדת. החברה הייתה בבעלות קבוצת קונקס, ופעלה בין 14 באוקטובר 1996 ל-9 בנובמבר 2003. החברה הפעילה שירותי נוסעים בדרום לונדון ובמחוז קנט. הרשת הייתה בעבר חלק מהאזור הדרומי של חברת הרכבת הלאומית בריטיש רייל, ומאוחר יותר רשת דרום-מזרח של החברה.
רשת הרכבות הדרום מזרחית העמוסה הפעילה רכבות לתחנות הטרמינל הלונדוניות ויקטוריה, צ'רינג קרוס ורחוב קנון, כאשר הרכבות לשתי האחרונות עברו דרך תחנת גשר לונדון. החברה התפרסמה בכך שהבטיחה רכבות באורך 12 קרונות ברשת ללא אספקת חשמל מתאימה, בכך שגידרה תחנות כדי להוריד את מספר נוסעי החינם ורמת הוואנדליזם, ובכך שהיא ניסתה להתגבר על הגבלות ההעמסה על ידי הזמנת רכבות חדשות ללא תאי שירותים (משך הנסיעה בקווים הפרבריים של החברה היה עד שעה, בקווים הבינעירוניים עד שעתיים).
הזיכיון נועד במקור להמשיך עד שנת 2011, אך ביולי 2003 הרגולטור הבריטי - רשות הרכבות האסטרטגית החליט לסיים את זיכיונה של קונקס סאות' איסטרן בסוף שנת 2003 עקב מה שהרגולטור כינה "ניהול פיננסי גרוע". קונקס סאות' איסטרן איבדה את הזיכיון בחצות של 8 בנובמבר 2003 כאשר שירותי הרכבות שלה הועברו לסאות' איסטרן טריינס (רכבות דרום-מזרחיות), חברה בת בבעלותה המלאה של רשות הרכבות האסטרטגית.
ראו גם

קונקס סאות' סנטרל
עידית לבבי גבאי

| --- | --- |

 לידה:  1953 (בת 72 בערך) מרחביה, ישראל 
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  ציור 
 iditlevavi.com
 
מגבת מטבח על גשר צר, 2008, שמן על בד, 50/60 ס"מ
עידית לבבי-גבאי (נולדה ב-1953[דרושה הבהרה]) היא אמנית ישראלית.