stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון תל אביב לאמנות
היסטוריה > ביתן איל עופר (הלנה רובינשטיין לשעבר) (1959–היום)

התפתחות המוזיאון וביסוס מעמדו בקרב תושבי העיר יצרו דרישה למבנה שיענה באופן מקיף על הצרכים החדשים של המוסד. בתחילת שנות ה-40 הוחלט להקים מבנה ייעודי בשטח שנמצא בפינת הרחובות דיזנגוף-תרס"ט. קרקע זו הוקצתה על ידי העירייה עוד בסוף שנות ה-20 ל"כיכר התרבות" של העיר וכללה גם את היכל התרבות ותיאטרון הבימה. ב-1946 הוכרזה תחרות לתכנון המתחם כולו. ההצעה שנבחרה הייתה זו של האדריכלים זאב רכטר ודב כרמי והם מסרו את התכנון הדו-שלבי של המוזיאון לשני בניהם, ממשיכי דרכם במקצוע, יעקב רכטר ורם כרמי. רכטר היה אמון על השלב הראשון בו נבנה אחד האגפים כהשלמה לפעילות המוזיאלית ב"בית דיזנגוף". כרמי היה אחראי על הרחבת האגף וסיום המבנה שהתעתד להכיל את עבודת המוזיאון על כל ענפיה.
מימוש השלב הראשון התאפשר הודות לתרומתה של אשת העסקים הלנה רובינשטיין. באמצע שנות ה-50 פנו אל רובינשטיין מנהל המוזיאון אויגן קולב, ראש עיריית תל אביב חיים לבנון והקרן האמריקאית למוסדות ישראל. רובינשטיין נענתה לבקשה והעניקה תרומה למימון הקמתו של ביתן, שיקרא על שמה, כאגף במוזיאון העתידי.
תכנון המוזיאון, ובכללו הביתן, שיקף מגמות בין-לאומיות עכשוויות שעסקו בתפקידו של מבנה המוזיאון ביצירת חוויית הצפייה בתערוכות. ברוח זו תוכננו אולמות התצוגה בתוכנית פתוחה וגמישה שאינה מגבילה את המבקר למסלול צפייה יחיד. עם פתיחת הביתן היה גודלו כ-1200 מ"ר ועלותו הסתכמה ב-400,000 ל"י.
חנוכת המבנה התקיימה ב-22 בינואר 1959 בטקס רב משתתפים בו נכחו, בין השאר, גב' הלנה רובינשטיין ומנכ"ל משרד החינוך והתרבות, משה אבידור. בחוברת שהופקה לרגל האירוע מצורפים דברי ברכה מאת גולדה מאיר ופנחס ספיר – שרת החוץ ושר המסחר והתעשייה בשעתו – מנהל המטרופוליטן, מנהל המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ומושל מדינת ניו יורק. לכבוד הפתיחה הציג קולב מבחר יצירות מאוסף המוזיאון בתערוכה שזכתה לשבחים רבים בשם "המוזיאון מציג את עצמו".
ב-1962 לאחר שהושלמה עבודת התכנון של המוזיאון כולו, הוחלט שלא להתקדם בבנייה באותו אתר ולהקים את המוזיאון בשדרות שאול המלך. בין הסיבות להחלטה זו היו טענת העירייה כי השטח המקורי קטן מידי עבור המוזיאון המרכזי של העיר ומחלוקת ציבורית שהתעוררה בעקבות עקירתם המיועדת של עצי שקמה עתיקים הנטועים באתר. העירייה החליטה על שימור העצים ובעזרת תרומה הוקם במקום גן יעקב בתכנונו של יעקב רכטר. בעקבות כך, הפך ביתן הלנה רובינשטיין למבנה עצמאי ובשיפוץ יסודי שנערך ב-1964 הוא הותאם לייעודו החדש. עד שנת 1971 היה ביתן הלנה רובינשטיין מקום התצוגה העיקרי של המוזיאון ומאז הוא מתפקד כאגף נוסף ונפרד של מבני המוזיאון בשדרות שאול המלך.
במרץ 2019 התפרסמה הודעה כי ייחל תהליך של שיפוץ וחידוש הביתן הודות לתרומה בסך 5 מיליון דולר שהתקבלה מטעם קרן משפחת אייל ומרלין עופר. בעקבות התרומה הוסב שם הביתן ל"בניין אייל עופר", אך גם תרומתה של קרן הלנה רובינשטיין בעבר זכתה להנצחה. על השיפוץ הופקד האדריכל אמנון רכטר, בנו של יעקב רכטר. התכנון והביצוע נמשכו כשלוש שנים, וחנוכת הביתן לאחר שיפוצו לוותה בתערוכה מעבודתיו של הפסל השווייצרי אלברטו ג'קומטי.
היסטוריה > הבניין ע"ש קרן משפחת פאולסון (1971–היום)

לאחר ביטול עבודות הבנייה בשדרות תרס"ט היה צורך בשטח חלופי שיענה על הדרישות של הקמת מוזיאון גדול, קבוע ומרכזי בעיר. הקרקע שנבחרה למבנה החדש הייתה שייכת בעבר למושבה הטמפלרית שרונה ותהליך רכישתה על ידי עיריית תל אביב הסתיים רק בשנות ה-60. המתחם יועד במקור למשרדי הממשלה, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל והאתר הפך למרכז של מוסדות תרבות בו ממוקמים גם התיאטרון הקאמרי, האופרה הישראלית וספריית בית אריאלה.
בשנת 1964 הוכרזה תחרות בשני סבבים לתכנון המבנה. חבר השופטים הורכב מנציגי המוזיאון, מהנדס העיר, אישי ציבור, אדריכלים מקומיים – ביניהם ורנר יוסף ויטקובר ונחום זולוטוב – כשבראשם עמד האדריכל וההיסטוריון ברונו צבי. צבי הדגיש את החשיבות שהמבנה המוזיאולי העתידי ישלב גמישות ופונקציונליות מרבית עם תחושת קבע, אך גם יהווה יצירת אמנות בפני עצמה. בפרס הראשון זכתה תוכניתם של דן איתן ויצחק ישר.
בלב התוכנית של איתן וישר ניצבות ארבע גלריות גדולות ופתוחות – 800 מ"ר כל אחת – המקיפות חלל מרכזי גבוה שנועד לטקסי פתיחת תערוכות. מהאולם הראשי ניתן לצפות בגלריות ובחלקי הבניין הנוספים וכך גם מהרמפות המובילות ומחברות בין החללים השונים. תוכנית זו הולמת את עקרונות התכנון הקורבוזיאני ומבנה הבטון המוזיאלי שייך לזרם הברוטליסטי של האדריכלות המודרנית. לאחר ההקמה הביע מנהל המוזיאון חיים גמזו את שביעות רצונו מהמבנה לא רק משום יופיו אלא בעיקר בזכות הפונקציונליות שלו. תכנונו זיכה את איתן וישר בפרס רכטר.
חנוכת המבנה החדש נערכה ב-19 באפריל 1971 בנוכחות נשיא המדינה זלמן שזר, ראש הממשלה גולדה מאיר, שר החוץ אבא אבן וראש עיריית תל אביב יהושע רבינוביץ. לכבוד האירוע התקיים קונצרט גאלה בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין ובחוברת חגיגית שהופקה לרגל המאורע מופיעים דברי ברכה מראשי ערים ברחבי המדינה. בארבע הגלריות המרכזיות הוצגו תערוכות הפתיחה: באחת הוצגה אמנות ישראלית, בשנייה פסלים ורישומים של ז'אק ליפשיץ, תערוכה שלישית הציגה ציורים של אמנים צרפתיים בולטים במאה ה-20 והתערוכה הרביעית עסקה בקשר שבין אמנות ומדע.
מאז הקמתו של המבנה ולאורך השנים נערכו בו שינויים, גם הם על ידי איתן וישר. התוספת הבולטת ביותר, האגף ע"ש מרק ריץ' וגבריאלה ריץ', תוכננה בצורה של קובייה שקופה הפונה כלפי הרחוב באופן המנוגד לחומריות של אולם המרכזי האטום למבט מבחוץ. היא כללה שתי גלריות חדשות, שתי קומות מחסנים, גן פסלים, קפטריה וחניון. הרחבה זו של המבנה בוצעה בין 1995 ל-1999 והיא סימנה מסלול תנועה חדש שהושלם, שנים אחר כך, עם בנייתו של אגף נוסף בשטח שממערב למבנה המרכזי.
בשנת 2021 קיבל המוזיאון תרומה בסך 15 מיליון דולר המיועדת לשדרוג הבניין הראשי האיקוני של המוזיאון, ובעקבותיה נקרא הבניין על שם קרן משפחת פולסון מניו יורק שתרמה את הסכום.
היסטוריה > מרכז יוסף ורבקה מאירהוף לחינוך לאמנות (1987–2020)

בשנת 1987 החכירה עיריית תל אביב למוזיאון מבנה בית ספר ריק ברחוב דובנוב על מנת שישמש באופן זמני את סדנאות האמנות שהפעילה מחלקת החינוך של המוסד. משנת 1971 ועד אותה שנה פעלו הסדנאות בצמוד למערך ההדרכה של המחלקה בביתן הלנה רובינשטיין. לקראת המעבר, ערך דן איתן שינויים קלים במבנה שנועדו להתאים את הבניין באופן חלקי לצורכי סדנאות היצירה וזאת עד למשכן קבע.
לאחר כעשור של פעילות בבית הספר עבר המבנה שיפוץ מקיף בהתאם לתוכנית שהזמין המוזיאון מקבוצת האדריכלים "תו" ובתוך כך הורחב הבניין בכ-700 מ"ר. התוכנית של "תו" נדרשה לפתור מחסור בחללי עבודה גדולים, סטודיות קטנים, מקומות לתצוגה מסודרת של עבודות התלמידים ומקומות למפגש חברתי בתוך ומחוץ למבנה. חידוש המבנה התאפשר הודות לתרומתו של ג'וזף מאירהוף והמרכז שניפתח מחדש ב-1996 נקרא על שמו.
המרכז משמש מסגרת העשרה של חינוך בלתי פורמלי המיועדת לכל הגילאים ומציעה סדנאות יצירה במגוון תחומים: ציור, רישום, פיסול, קדרות, הדפס, איור וקומיקס, וידאו ומולטימדיה. בסדנאות פועלת גם מגמת האמנות של תיכון עירוני א' לאמנויות השוכן בסמוך למרכז וזאת מאז 1988 וביוזמת ראש העירייה שלמה להט. מורי המרכז הם אמנים פעילים והשיעורים משלבים התנסות מעשית לצד סיורים בתערוכות המוזיאון.
בינואר 2015 התקבלה הוראה מעיריית תל אביב-יפו לסגירת המרכז, מבלי שימצא מיקום חלופי למוסד. לאחר מאבק ציבורי, חזרה בה העירייה מהחלטתה.
חמש שנים אחר כך ביולי 2020 בצל משבר הקורונה הודיעה מנהלת המוזיאון טניה כהן עוזיאלי על סגירת מרכז מאירהוף לאלתר.
היסטוריה > הבניין ע"ש שמואל והרטה עמיר (2011–היום)

באמצע שנות ה-90 החלו להירקם תוכניות ראשונות להקמת בניין חדש בצמוד למבנה הקיים בשדרות שאול המלך. בתקופה זו ניכר כבר הצורך בחללים נוספים לתצוגה ולפעילות הציבורית והתרבותית שהתרחשה במוסד. השטח שיועד להקמת המבנה נמצא ממערב לבניין המרכזי וב-2002 הוכרזה תחרות דו-שלבית לתכנון הבניין הנוסף. צוות השופטים הורכב ממנהל המוזיאון מרדכי עומר, אוצרת המוזיאון לאדריכלות ועיצוב מאירה יגיד-חיימוביץ, התורמים הרטה ופול עמיר, האדריכל והחוקר רוברט אוקסמן, היסטוריון האדריכלות יהודה ספרן, האדריכלים משה ספדיה ויעקב גרובמן ומהנדס העיר דני קייזר. נוכח קושי השופטים לבחור זוכה הוסיפו לתחרות שלב שלישי ובו זכתה תוכניתו של האדריכל האמריקאי פרסטון סקוט כהן. לאחר זכייתו צירף סקוט כהן לפרויקט את האדריכל הישראלי עמית נמליך ומינה אותו לאדריכל האחראי במהלך החלק התכנוני בקיימברידג' ולאדריכל מקומי מלווה לתיאום תהליך הבניה בישראל.
הקמת הבניין התאפשרה הודות למבצע גיוס כספים שהניב תרומות רבות. המרכזית מבניהן הייתה תרומה שהתקבלה בשנת 2007 מהרטה ופול עמיר בסך 10 מיליון דולר. לתרומה של הזוג עמיר קדמה הצעתו של סמי עופר על סך 20 מיליון דולר, אך עופר נסוג מההצעה בעקבות מחלוקת ציבורית שהתעוררה לנגד התנייתו את התרומה בשינוי שם המוזיאון על שמו ועל שם רעייתו.
הבניין שתכנן סקוט כהן הוא בעל שש גלריות המקיפות בסיבוב לולייני ואנכי אטריום בגובה של 27 מטרים שתקרתו שקופה. בשעות היום, אור מאיר את הקירות הלבנים האלכסונים של החלל המרכזי הגבוה והחזרי האור יוצרים תחושה של נפילה לעומקו של המבנה. בשעות החשיכה יוצרת התאורה המלאכותית תחושה דומה. מסיבה זו מכונה החלל "מפל האור". בניגוד לחלל הפנימי האנכי, נראה הבניין מבחוץ אופקי ורחב. חזיתו עשויה לוחות בטון שמשתלבים בסגנון הבנייה ההיסטורי של תל אביב ומתייחסים למאפיינים הברוטליסטים של המבנה המרכזי, אולם ההצבה הזוויתית והמורכבת של הלוחות השטוחים היא תוצר של אדריכלות דיגיטלית עכשווית. הבניין החדש הכפיל את שטח התצוגה של המוזיאון ועלות הקמתו הסתכמה בכ-225 מיליון ש"ח, כשעיקרה (140 מיליון ש"ח) מומן מתרומות והיתר (85 מיליון ש"ח) מומן על ידי עיריית ת"א.
אירוע חנוכת הבניין החדש נערך ב-30 באוקטובר 2011 בהשתתפות למעלה מ-2,000 מוזמנים, בהם נשיא המדינה שמעון פרס, ראש העירייה רון חולדאי ושרת התרבות והספורט לימור לבנת. פרס וחולדאי הזכירו בנאומיהם את מרדכי עומר, המנכ"ל והאוצר הראשי של המוזיאון, אשר יזם וקידם את הקמת הבניין אך נפטר ביוני באותה שנה ולא זכה לקחת חלק בהשקת האגף החדש. את החלק האומנותי בטקס ביצע ההרכב הישראלי TYP והופעתו כללה קטעי וידאו ארט שהוקרנו על המבנה. מערב הפתיחה ובמהלך החודשים שאחריו הוצגו בגלריות המבנה שמונה תערוכות: בשלוש תערוכות מאוספי המוזיאון הוצגו הדפסים ורישומים, צילום ישראלי ותצוגת קבע של האוסף הישראלי בשם "המוזיאון מציג את עצמו" – מחווה לשמה של תערוכת הפתיחה בביתן הלנה רובינשטיין. תערוכה קבוצתית נוספת הוקדשה לאדריכלות חמשת המבנים בהם שכן המוזיאון מאז הקמתו. בשלוש תערוכות יחיד הוצגה עבודתם של אנסלם קיפר, חנן דה-לנגה, ויעקב קאופמן. התערוכה השמינית הוקדשה לזכרו של מרדכי עומר.
היסטוריה > בצל מלחמת חרבות ברזל

בצל מלחמת חרבות ברזל נקבע שם הכיכר הסמוכה לרחבת מוזיאון תל אביב לאמנות ובית אריאלה ל:"כיכר החטופים והנעדרים", ובמקום נערכו עצרות תמיכה והוצבו מיצבים ומיצגים אמנותיים לאות הזדהות עם מאבק בני משפחות החטופים והנעדרים וכביטוי לתמיכה והזדהות עם משפחות הנופלים וחללי צה"ל. בין המיצבים הבולטים: מיצב שולחן השבת הריק, מיצב כיסאות כתר צהובים ריקים וסדרה של מראות קטנות כמספר החטופים סביב הפסל עקדת יצחק של קדישמן ופסנתר צהוב של הפסנתרן החטוף אלון אהל שהוצב כחלק ממיזם הפסנתרים הצהובים שמובילה משפחתו של אהל במטרה לשחררו משבי החמאס.
מיצב שולחן סעודת השבת ברחבת מוזיאון תל אביב לאמנות, עם יותר מ-200 כיסאות המייצגים את מספר החטופים והנעדרים המוחזקים ברצועת עזה
מיצב הכיסא הצהוב הריק – כיסאות כתר צהובים ריקים בקריאה עד שכל החטופים ישובו הביתה
מיצב נקודות של אור ברחבת מוזיאון תל אביב לאמנות, עם יותר מ-200 מראות סביב הפסל עקדת יצחק של מנשה קדישמן
מנהלי המוזיאון

1933–1947 – קרל שוורץ
1947–1949 – חיים גמזו
1949–1952 – משה קניוק
1952–1959 – אויגן קולב
1959–1962 – משה קניוק
1962–1976 – חיים גמזו
1977–1990 – מארק שפס
1990–1994 – רוני דיסנצ'יק
1995–2011 – מרדכי עומר
2012–2019 – סוזן לנדאו
2019 – טניה כהן-עוזיאלי
ראו גם

מוזיאון תל אביב לאמנות: יצירות אמנות
סיורים וירטואליים במוזיאון תל אביב לאמנות
אדריכלות בתל אביב
תרבות ישראלית
לקריאה נוספת

אלחנני, אבא, "מוזיאון תל אביב: סימפוזיון", תווי 10, 1972, עמ' 18–31
אלמוס, חנה, יעל בורוביץ ומירה כספי, הרפתקה במוזיאון, תל אביב: מוזיאון תל אביב, 1983
בלס, גילה (עורכת), ד"ר חיים גמזו: ביקורות אמנות, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006
בר אור, גליה (עורכת), אויגן קולב: בניין תרבות בארץ ישראל, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 2003
גורלניק, נחמה (עורכת), אוסף מיזנה-בלומנטל, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 1994
גורלניק, נחמה (עורכת), אוסף סימון ומרי יגלום, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 1995
גורלניק, נחמה (עורכת), מון גוך לפיקאסו: אוסף משה ושרה מאייר, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 1995
גינתון, אלן, המוזיאון מציג את עצמו II: אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 2015
גרובמן, יאשה ואריאל בלונדר (עורכים), חמישה רגעים: מסלולים באדריכלות של מוזיאון תל אביב, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 2011
דונר, בתיה, מאוסף פרמן למוזיאון תל אביב: 1920 – 1932, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 2002
יגיד-חיימוביץ, מאירה (עורכת), בניין חדש מוזיאון תל אביב לאמנות: תחרות אדריכלים ע"ש הרטה ופול עמיר, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 2004
יפעת, דורית (עורכת), אוסף הלן וזיגפריד וולוך: פיסול מודרני, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 1997
סמירה, רז, "מוזיאון תל אביב לאמנות מתארח בברלין", טרמינל 54, 2015, עמ' 20–21
עומר, מרדכי (עורך), אוסף סוזאן ואנטון רולנד-רוזנברג, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 1996
עומר, מרדכי ואלן גינתון (עורכים), המוזיאון מציג את עצמו: אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 2011
פישר, יונה, "על המוזיאון ואמני תל אביב בשנות השלושים", שנתון מוזיאון תל אביב 2-3, תל אביב: מוזיאון תל אביב, 1984
קול-ענבר, יהודית, תולדות המוזיאונים בארץ עד קום המדינה כביטוי לחזון הציוני, ח"מ: חמו"ל, 1992
רוזנויין, אודי, "התרחבות מוזיאון תל אביב לאמנות", במוזיאון 9, 1994, עמ' 18–19
שוץ, חנה (עורכת), קרל שווארץ וראשיתו של מוזיאון תל אביב : 1933–1947, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 2010
Landau, Suzanne, Tama Box : Tel Aviv Museum of Art, Tel Aviv: Tel Aviv Museum of Art, 2015
Samira, Raz (editor), Tel Aviv Museum of Art Visits Berlin: Modern and Contemporary Art, Munich: Prestel, 2015
נחצ'יבאן

ערך זה עוסק ברפובליקה אוטונומית של אזרבייג'ן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הרפובליקה האוטונומית של נחצ'יבאן (באזרית: Naxçıvan Muxtar Respublikası) או בקיצור נחצ'יבאן, היא רפובליקה אוטונומית של אזרבייג'ן המופרדת ממנה על ידי ארמניה. מבחינה גאופוליטית הרפובליקה היא מובלעת ללא מוצא לים הגובלת בארמניה במזרח ובצפון (221 ק"מ של גבול), באיראן בדרום (179 ק"מ), ובטורקיה בצפון-מערב (15 ק"מ). הרפובליקה משתרעת על כ-5,500 קמ"ר ובירתה נחצ'יבאן, מקום משכנה של אוניברסיטת נחצ'יבאן.
משנת 1995 מכהן ואסיף טאליבוב כיושב ראש הפרלמנט של נחצ'יבאן.
היסטוריה

על פי המסורת הארמנית נוסדה נחצ'יבאן על ידי נח. הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים ביותר שנמצאו באזור תוארכו לתקופת האבן החדשה. מאוחר יותר הפכה נחצ'יבאן לחלק מממלכת מני (ממלכת מיני), אוררטו ומדי, ובשנת 521 לפנה"ס הפכה לחלק מאחשדרפנות ארמניה תחת הממלכה האחמנית. לאחר מותו של אלכסנדר הגדול, בשנת 323 לפנה"ס, ניסו מספר מפקדים מקדוניים (גנרלים של אלכסנדר הגדול) להשתלט על האזור ללא הצלחה. בשנת 189 לפנה"ס הפכה נחצ'יבאן לחלק מממלכת ארמניה.
במאה ה-18 הוקמה בשטח נחצ'יבאן חאנות פאודלית פרסית, חאנות נחצ'יבאן ונוהלה על ידי שליטים אזריים מקומיים כשבפועל האוכלוסייה הארמנית במובלעת הייתה לרוב. החאנות התפוגגה בשנת 1828, הטריטוריות שלה אוחדו עם הטריטוריות של חאנות ירוואן, שבשנת 1840 נקראה פלך ירוואן והשתייכה למלכות המשנה של הקווקז (האימפריה הרוסית). נחצ'יבאן הפכה לאוייזד נחצ'יבאן תת-מחוז של פלך ירוואן (גוברניית ירוואן).
לאחר תקופת עצמאות קצרה כחלק מהרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן נכבשה נחצ'יבאן, ביולי 1920, על ידי הצבא האדום.
ב־16 במרץ 1921 חתמו רוסיה הסובייטית וטורקיה על הסכם במוסקבה, לפיו נחיצ'באן תועבר לטיפול אזרבייג'ן הסובייטית. לאחר שהועברו השטחים לשליטת אזרבייג'ן הושמדו על ידי השלטונות האזריים כ-219 כנסיות ארמניות ומאות חצ'קרים שהיוו הוכחה חיה ועדות היסטורית לשייכות הארמנית של המובלעת[דרוש מקור].
בשנת 1922 הפכה לחלק מהרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז. ב-9 בפברואר 1924 הוקמה הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של נחצ'יבאן או בקיצור "נחצ'יבאן אסס"ר" כחלק מאזרבייג'ן הסובייטית.
עם התפוררות ברית המועצות, הכריזה נחצ'יבאן על עצמאותה ב-17 בנובמבר 1990, במחאה על דיכוי התנועה הלאומית של אזרבייג'ן. כעשרה חודשים לפני שאזרבייג'ן עצמה הכריזה על עצמאותה מברית המועצות. עם הכרזת אזרבייג'ן על עצמאותה הפכה נחצ'יבאן לרפובליקה אוטונומית של אזרבייג'ן.
בשנת 1998 לאחר ניצחון הצד הארמני במלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, בית העלמין העתיק בעיר ג'ולפה הושמד כליל על ידי השלטונות האזריים. במרוצת השנים דרשו ארגונים בינלאומיים שונים בהם אונסקו לחקור ולגשת לשטח בית העלמין אך נענו בסירוב, לפי תצלומי לוויין שביצעה ארצות הברית בשנת 2010 העדות החיה לאחת הקהילות המשגשות במובלעת אוששה כמושמדת.
מעבר הגישה היבשתי היחיד למובלעת האזרית נחצ'יבאן היה דרך שטחה של הרפובליקה האיסלאמית של איראן. האזורים שאפו להקים מסדרון יבשתי מאזרבייג'ן למטבעות שיעבור דרך ארמניה. ישנו מסדרון אראליק שמאפשר לה תקשורת יציבה עם טורקיה, שותפתם של האזרים.
בשנת 2012 המקום הוכה על ידי רעידת אדמה שגרמה למוות של מאות ואף אלפי אנשים.
מחוזות מנהליים

| מספר במפה | שם מחוז | בירת המחוז | סוג | שטח (קמ"ר) | אוכלוסייה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | באבק | באבק | מחוז | 1,170 | 66,000 |
| 2 | ג'ולפא | ג'ולפא | מחוז | 1,000 | 38,300 |
| 3 | קאנגארלי | גיבראק | מחוז | 682 | 25,500 |
| 4 | נחצ'יבאן |  | עירייה, עיר | 130 | 70,000 |
| 5 | אורדובאד | אורדובאד | מחוז | 970 | 42,700 |
| 6 | סאדאראק | היידראבאד | מחוז | 150 | 12,900 |
| 7 | שאקבוז | שאחבוז | מחוז | 920 | 21,500 |
| 8 | שארור | שארור | מחוז | 478 | 96,000 |
|  | בסך הכל |  |  | 5,500 | 372,900 |
הערות שוליים

↑  Coene, Frederik (2009). The Caucasus: an introduction. Routedge. p. 35. ISBN 978-0-415-48660-6.
↑  ארתור לנק, ארתור לנק | אזרבייג'ן כמודל, באתר הארץ, 28 ביוני 2009
↑  דין שמואל אלמס, ‏התלות בגז והזווית הישראלית: למה אזרבייג'ן תקפה את ארמניה, באתר גלובס, 14 בספטמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531118305171  BnF: cb155615655 (data)  LCCN: n96081095  NKC: ge956596  VIAF: 131515923   WorldCat (עם VIAF): 131515923
בראש של הרמן

| --- | --- |

פתיח הסדרה
 סוגה:  קומדיית מצבים
 בימוי:  J.D. Lobue, Greg Antonacci 
 שחקנים:  ויליאם רגסדייל מולי הגן קן הדסון קמפבל ריק לאולס פיטר מקנזי האנק אזריה ג'יין סיבט ירדלי סמית' ג'ייסון ברנרד
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 מספר עונות:  3 
 מספר פרקים:  71
 הפקה
 הפצה:  Disney–ABC Domestic Television 
 טכניקת צילום:  מערך מרובה מצלמות 
 שידור
 רשת שידור:  FOX
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 2
 תקופת שידור מקורית:  8 בספטמבר 1991 – 21 באפריל 1994
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בראש של הרמן (באנגלית: Herman's Head) היא קומדיית מצבים אמריקנית, ששודרה במקור ברשת FOX בין השנים 1991 עד 1994. הסדרה נוצרה על ידי אנדי גרדאט וסטיב קריינברג.
עלילת הסדרה מתמקדת בדמות הראשית, הרמן ברוקס (מגולם על ידי ויליאם רגסדייל) העובד במשרד פרסום בניו יורק. חלק ניכר מהסדרה מתמקד במהמתרחש בתוך מוחו של הרמן - בכל פעם שהדמות הראשית של התוכנית עמדה בפני החלטה, הקונפליקטים הפנימיים של הדמות יוצגו באמצעות ארבע דמויות שנמצאות בראשו של הרמן אשר ייצגו את הצדדים השונים של אישיותו של הרמן - האינטלקט, החרדה, הרגישות והתאווה.
בישראל הסדרה שודרה הסדרה בין השנים 1993 עד 1995 בערוץ 2 לקראת חצות בטלעד.
דמויות וצוות השחקנים

הרמן ברוקס (ויליאם רגסדייל) - הדמות הראשית בסדרה. הרמן הוא בחור ממוצע אשר עובד במשרד פרסום למחייתו. מחשבותיו הפנימיות ורגשותיו מגולמים בסדרה על ידי דמויות שונות הנמצאת בתוך ראשו ומייצגות היבטים שונים באישיותו.
דמויות וצוות השחקנים > הנפש של הרמן

אנג'ל (מולי הגן) - מייצגת את הצד הרגיש באישיותו של הרמן. נוטה להיות אמפתית במיוחד.
אנימל (קן הדסון קמפבל) - מייצג את הדחפים הבסיסיים ביותר של הרמן - תאווה ורעב.
ווימפ (ריק לאולס) - מייצג את החלק החרד באישיותו של הרמן. ווימפ הוא נוירוטי ונוטה תמיד לדאוג על כל דבר. לעיתים קרובות רבות ווימפ גם מזהיר אותו מפני סיכונים ומלכודות פוטנציאליות.
ג'יניוס (פיטר מקנזי) - מייצג את האינטלקט של הרמן ומשמש כקול ההיגיון במוחו של הרמן.
דמויות וצוות השחקנים > חברים ועמיתים לעבודה

ג'יי ניקולס (האנק אזריה) - חברו הטוב ביותר של הרמן. ניקולס הוא סופר שעובד בקומה העליונה בבניין בו הרמן עובד. ג'יי פופולרי למדיי בקרב נשים אך הוא גם נדחה לעיתים רבות על ידי נשים שאינן סובלות את העובדה שהוא נוטה להיות מאצ'ואיסט או את משפטי הפתיחה הקלישאתיים שלו. הרמן שואף להשיג את רמת הביטחון של ג'יי.
הדי ניומן (ג'יין סיבט) - הקולגה של הרמן ומושא אהבתו של הרמן.
לואיז פיצר (ירדלי סמית') - המזכירה במשרד בו הרמן עובד. לואיז היא אישה ביישנית, כנה, חרוצה וחביבה.
פול בראקן (ג'ייסון ברנרד) - למרות היותו מנהל במקום העבודה של הרמן ולמרות שהוא נוטה להיות קשוח במקצת, הוא בפועל חבר במעגל החברתי של הרמן ונוטה להשתתף בחלק גדול מהפעילויות החברתיות בחייו של הרמן (ימי הולדת, מסיבות וכו'). הוא גם נוהג לתת להרמן עצות במקרים שונים.
ראו גם

כל מה שרצית לדעת על מין (ולא העזת לשאול) (1972)
הקול בראש (2015) - קונספט זהה לפורמט של התוכנית
הדינוזאורים!

| --- | --- |
 סוגה:  סרט תיעודי 
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  4
 הפקה
 מפיק:  טרודי בראון קייטי בראון
 אורך פרק:  56 דקות
 שידור
 רשת שידור:  PBS
 תקופת שידור מקורית:  22 בנובמבר 1992 – 25 בנובמבר 1992
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הדינוזאורים! (באנגלית: !The Dinosaurs) היא תוכנית טלוויזיה טבע-פלאונטולוגי אמריקאית אשר שודרה בערוץ PBS בין 22 בנובמבר ל-25 בנובמבר 1992 וכללה 4 פרקים שאורכם 56 דקות. הסדרה מורכבת משיחות ומחקרי פלאונטולוגים אשר מספרים על חיי הדינוזאורים, איך הם חיו ואיך התנהגו וכן מדברים על הסיבה שהם נכחדו בסוף הקרטיקון. היא מלווה במספר איורים של דינוזאורים ובקריינותה של השחקנית ברברה פלדון.
התוכנית גם יצאה בקלטות ולייזרדיסק אך לא ב-DVD.
התוכנית

התוכנית כוללת מחקרי פלאונטולוגים שונים על חיי הדינוזאורים השונים מראשית הטריאס, כמו ההררזאורוס עד לטירנוזאורוס של סוף הקרטיקון. חלק מהדינוזאורים היו מאבותיהם של העופות המודרניים והמדענים חלוקים על חום גופם. כמו כן התוכנית בודקת ממה הם נהרגו בסוף עידן המזוזואיקון.
בתוכנית ישנם 4 פרקים:
המפלצות מגיחות: הפרק עוסק בהגעת הדינוזאורים הראשונים והיצורים שחיו באותה תקופה, באמצע הטריאס
בשר על העצמות: הפרק עוסק במבנה גופם של הדינוזאורים והמחקר על מראם וחום גופם של הדינוזאורים.
הטבע של החיה: הפרק עוסק בחיי הדינוזאורים השונים, בין שהיו טורפים, אוכלי כל או צמחוניים.
המוות של הדינוזאורים: הפרק עוסק בהכחדה הגדולה בסוף הקרטיקון שחלה לפני 66 מיליון שנה ואיך יצורים אחרים שרדו עד ימינו.
התוכנית > דינוזאורים שונים המופיעים בתוכנית

אליוראמוס
אלוזאורוס
אנקילוזאורוס
אפטוזאורוס
ארכאופטריקס
בארוזאורוס
בריוניקס
ברכיוזאורוס
ברונטוזאורוס
קיינגנתוס
קמרזאורוס
קמפטוזאורוס
קרנוטאורוס
צנטרוזאורוס
צרטוזאורוס
צ'ירוסטנוטס
צלופיזיס
קומפסוגנתוס
קוריתוזאורוס
דיינוניכוס
דילופוזאורוס
דיפלודוקוס
דריוזאורוס
אדמונטוזאורוס
אאורפטור
אאופלוצפלוס
הררזאורוס
הטרודונטוזאורוס
הילאוזאורוס
היפקרוזאורוס
היפסילופודון
איגואנודון
לאמבאוזאורוס
לסוטוזאורוס
לקסוביזאורוס
מיאזאורה
מגלוזאורוס
מיקרוצרטוס
אובירפטור
אורניתולסט
אורודרומיאוס
פכיצפלוזאורוס
פכירינוזאורוס
פרזאורולופוס
פלטאוזאורוס
פרוטוצרטופס
פסיטקוזאורוס
ריוחזאורוס
סלטזאורוס
סקלידוזאורוס
סקוטלוזאורוס
סטגוזאורוס
סטרוטיומימוס
סטירקוזאורוס
טריצרטופס
טרודון
טירנוזאורוס
ווארוזאורוס
מלחמת אתיופיה-אריתריאה

מלחמת אתיופיה-אריתריאה הייתה סכסוך טריטוריאלי מזוין שהתרחש בין אתיופיה לאריתריאה ממאי 1998 עד יוני 2000, כאשר שלום סופי הוסכם רק בשנת 2018, לאחר 20 שנה. לאחר שאריתריאה קיבלה עצמאות מאתיופיה, היחסים היו בתחילה ידידותיים. עם זאת, חילוקי דעות טריטוריאליים הובילו למלחמה. המלחמה הסתיימה בשנת 2000 בניצחון אתיופי בשדה הקרב, ובניצחון אריתריאי בחזית הדיפלומטית שהוביל לשינויי גבול מינורים באמצעות תיחום גבולות מחייב בפיקוחו של בית הדין הבינלאומי לבוררות. המלחמה הגיעה לסיומה באופן רשמי עם חתימת הסכם אלג'יר (אנ') ב-12 בדצמבר 2000.
שתי המדינות הוציאו חלק ניכר מהכנסותיהם ומעושרם על חימוש לקראת המלחמה. על פי הדיווחים נספרו כ-100,000 חללים לשני הצדדים ביחד ומספר בלתי מוגדר של פליטים.
רקע

אריתריאה פרשה מאתיופיה בעקבות מלחמת העצמאות של אריתריאה (1961-1991), ועצמאותה הוכרה באופן רשמי על ידי האו"ם לאחר משאל עם. בהמשך, התפתח סכסוך גבולות בין המדינות.
המלחמה > מהלך המלחמה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המלחמה > סיום המלחמה

בדצמבר 2000, אריתריאה ואתיופיה חתמו על הסכם השלום שסיים את המלחמה, הסכם אלג'יר (אנ'), והקימו זוג ועדות שיפוטיות מחייבות, ועדת הגבול בין אריתריאה לאתיופיה וועדת התביעות האריתריאנית-אתיופית, כדי לקבוע את גבולות המחלוקת ביניהם ואת התביעות הקשורות. באפריל 2002 הוועדה פרסמה את החלטתה (עם הבהרה ב-2003), אולם חילוקי דעות בעקבות המלחמה גרמו למבוי סתום שלווה בשל תקופות של מתיחות מוגברת ואיומים מחודשים במלחמה. מאז החלטות אלו אתיופיה סירבה להתיר את הסימון הפיזי של הגבול, בעוד שאריתריאה מתעקשת כי הגבול חייב להיות כפי שהוגדרו על ידי הוועדה. כתוצאה מכך, הגבול נקבע רק באופן וירטואלי, ובזאת סיימה הוועדה את עבודתה.
השפעת המלחמה

לפי רוב הדיווחים הבינלאומיים סך ההרוגים במלחמה משני הצדדים היה כ-70,000 בני אדם, אך לפי דיווחים אחרים המספר גבוה בהרבה ומגיע ל-300,000 בני אדם.
ראו גם

מלחמת תיגראי