stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל
המועדון הטוב ביותר בעולם > גברים > זכיות לפי מועדון

| מועדון | מקום ראשון | מקום שני | מקום שלישי |
| --- | --- | --- | --- |
| ספרד ברצלונה | 5 (1997, 2009, 2011, 2012, 2015) | 2 (2001, 2019) | 4 (1993, 1996, 2010, 2016) |
| ספרד ריאל מדריד | 4 (2000, 2002, 2014, 2017) | 5 (2003, 2011, 2013, 2016, 2018) | 1 (1992) |
| אנגליה ליברפול | 3 (2001, 2005, 2019) | 0 | 2 (2008, 2022) |
| גרמניה באיירן מינכן | 2 (2013, 2020) | 3 (2008, 2010, 2014) | 3 (1998, 2001, 2005) |
| איטליה יובנטוס | 2 (1993, 1996) | 3 (1995, 1997, 2015) | 0 |
| אנגליה מנצ'סטר יונייטד | 2 (1999, 2008) | 2 (2002, 2007) | 3 (2004, 2009, 2017) |
| איטליה מילאן | 2 (1995, 2003) | 2 (1992, 1993) | 2 (1994, 2007) |
| איטליה אינטר מילאנו | 2 (1998, 2010) | 2 (2005, 2006) | 0 |
| ספרד סביליה | 2 (2006, 2007) | 0 | 0 |
| ברזיל פלמיירס | 1 (2021) | 3 (1999, 2020, 2022) | 0 |
| איטליה רומא | 1 (1991) | 0 | 1 (2006) |
| הולנד אייאקס | 1 (1992) | 0 | 1 (1995) |
| צרפת פריס סן-ז'רמן | 1 (1994) | 0 | 1 (2020) |
| ספרד אתלטיקו מדריד | 1 (2018) | 0 | 1 (2014) |
| ספרד ולנסיה | 1 (2004) | 0 | 0 |
| קולומביה אתלטיקו נסיונל | 1 (2016) | 0 | 0 |
| ברזיל פלמנגו | 1 (2022) | 0 | 0 |
| אנגליה צ'לסי | 0 | 2 (2009, 2012) | 1 (2013) |
| ארגנטינה בוקה ג'וניורס | 0 | 1 (2004) | 2 (2000, 2012) |
| איטליה פארמה | 0 | 1 (1994) | 1 (1999) |
| יוגוסלביה הכוכב האדום בלגרד | 0 | 1 (1991) | 0 |
| קולומביה אמריקה קאלי | 0 | 1 (1996) | 0 |
| ברזיל ואסקו דה גאמה | 0 | 1 (1998) | 0 |
| טורקיה גלאטסראיי | 0 | 1 (2000) | 0 |
| ברזיל גרמיו | 0 | 1 (2017) | 0 |
| ברזיל אתלטיקו מיניירו | 0 | 1 (2021) | 0 |
| אנגליה מנצ'סטר סיטי | 0 | 0 | 2 (2019, 2021) |
| צרפת אולימפיק מרסיי | 0 | 0 | 1 (1991) |
| גרמניה בורוסיה דורטמונד | 0 | 0 | 1 (1997) |
| אנגליה ארסנל | 0 | 0 | 1 (2002) |
| ברזיל סנטוס | 0 | 0 | 1 (2003) |
| ארגנטינה ולס סארספילד | 0 | 0 | 1 (2011) |
| איטליה נאפולי | 0 | 0 | 1 (2015) |
| אוסטריה רד בול זלצבורג | 0 | 0 | 1 (2018) |
המועדון הטוב ביותר בעולם > גברים > זכיות לפי מדינה

| מדינה | זכיות | מועדונים |
| --- | --- | --- |
| ספרד ספרד | 13 | 5 |
| איטליה איטליה | 7 | 4 |
| אנגליה אנגליה | 5 | 2 |
| גרמניה גרמניה | 2 | 1 |
ברזיל ברזיל: 1
קולומביה קולומביה: 1
צרפת צרפת: 1
הולנד הולנד: 1
המועדון הטוב ביותר בעולם > גברים > דירוג יבשתי

כתב מודגש מייצג את המועדון שזכה בפרס המועדון הטוב ביותר בעולם.
| שנה | UEFA | CONMEBOL | CONCACAF | CAF | AFC | OFC |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020 | גרמניה באיירן מינכן | ברזיל פלמיירס | מקסיקו טיגרס | מצרים אל-אהלי | קוריאה הדרומית אולסן יונדאי | קלדוניה החדשה מג'נטה |
| 2021 | אנגליה מנצ'סטר סיטי | ברזיל פלמיירס | גואטמלה קומוניקסיונס | מצרים אל-אהלי | קוריאה הדרומית אולסן יונדאי | ניו זילנד טים ולינגטון |
| 2022 | אנגליה ליברפול | ברזיל פלמנגו | קוסטה ריקה אלחואלנסה | מצרים אל-אהלי | קוריאה הדרומית צ'ונבוק מוטורס | ניו זילנד אוקלנד סיטי |
המועדון הטוב ביותר בעולם > גברים > מועדון המאה (1901–2000)

בשנת 2009 פרסם ה־IFFHS מחקר שדירג את המועדונים הטובים ביותר בעולם במאה העשרים. ששת המועדונים המובילים בכל קונפדרציה זכו בגביע מיוחד בטקס שנערך בלונדון ב־11 במאי 2010. להלן עשרת המועדונים המובילים בכל יבשת:
| דירוג | אירופה | אמריקה הדרומית | אמריקה הצפונית | אפריקה | אסיה | אוקיאניה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ספרד ריאל מדריד | אורוגוואי פניארול | קוסטה ריקה דפורטיבו סאפריסה | גאנה אסאנטה קוטוקו | ערב הסעודית אל-הילאל | אוסטרליה סאות' מלבורן |
| 2 | איטליה יובנטוס | ארגנטינה אינדפנדיינטה | הונדורס דפורטיבו אולימפיה | מצרים אל-אהלי | יפן יוקוהמה מרינוס | אוסטרליה הכח סידני סיטי איסט |
| 3 | ספרד ברצלונה | אורוגוואי נסיונל | גואטמלה קומוניקסיונס | מצרים א-זמאלכ | איראן אסתקלאל טהראן | אוסטרליה מרקוני סטאליונס |
| 4 | איטליה מילאן | ארגנטינה ריבר פלייט | גואטמלה מוניסיפל | קמרון קאנון יאונדה | איראן פרספוליס | אוסטרליה וולונגונג וולבס |
| 5 | גרמניה באיירן מינכן | פרגוואי קלוב אולימפיה | סורינאם טרנסוואל | חוף השנהב ASEC מימוסאס | קוריאה הדרומית סאונגנם אילווה | ניו זילנד יוניברסיטי-מאונט ולינגטון |
| 6 | איטליה אינטר מילאנו | ארגנטינה בוקה ג'וניורס | קוסטה ריקה אלחואלנסה | גאנה אקרה הארטס אוף אוק | ערב הסעודית א-נסר | אוסטרליה מלבורן נייטס |
| 7 | הולנד אייאקס | ברזיל קרוזיירו | מקסיקו נקקסה | תוניסיה אספרנס | קוריאה הדרומית פוהאנג סטילרס | אוסטרליה אדלייד סיטי |
| 8 | אנגליה ליברפול | ברזיל סאו פאולו | מקסיקו קרוס אסול | גינאה אפיה | יפן טוקיו ורדי | ניו זילנד נפייר סיטי רוברס |
| 9 | פורטוגל בנפיקה ליסבון | קולומביה אמריקה קאלי | אל סלוודור אליאנסה | חוף השנהב אפריקה ספורט ד'אביגאן | הרפובליקה העממית של סין ליאונינג | ונואטו טפאה |
| 10 | בלגיה אנדרלכט | ברזיל פלמיירס | מקסיקו קלוב אמריקה | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מזמבה | תאילנד תאי פארמרס בנק | אוסטרליה סידני יונייטד 58 |
המועדון הטוב ביותר בעולם > גברים > מועדון העשור (2001–2010)

בשנת 2012 הכירה IFFHS בברצלונה, כמועדון הטוב ביותר בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת. להלן עשרת המועדונים המובילים בדירוג:
| דירוג | מועדון | קונפדרציה | נקודות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | ספרד ברצלונה | UEFA | 2,550 |
| 2 | אנגליה מנצ'סטר יונייטד | UEFA | 2,523 |
| 3 | אנגליה ליברפול | UEFA | 2,414 |
| 4 | אנגליה ארסנל | UEFA | 2,410 |
| 5 | איטליה אינטר מילאנו | UEFA | 2,358 |
| 6 | גרמניה באיירן מינכן | UEFA | 2,315 |
| 7 | איטליה מילאן | UEFA | 2,296 |
| 8 | ספרד ריאל מדריד | UEFA | 2,257 |
| 9 | אנגליה צ'לסי | UEFA | 2,235 |
| 10 | ארגנטינה בוקה ג'וניורס | CONMEBOL | 2,095 |
| דירוג | אירופה | אמריקה הדרומית | אמריקה הצפונית | אפריקה | אסיה | אוקיאניה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ספרד ברצלונה | ארגנטינה בוקה ג'וניורס | מקסיקו קלוב אמריקה | מצרים אל-אהלי | ערב הסעודית אל-הילאל | ניו זילנד אוקלנד סיטי |
| 2 | אנגליה מנצ'סטר יונייטד | ברזיל סאו פאולו | מקסיקו גוודלחרה | תוניסיה אספרנס | אוזבקיסטן פחטקור טשקנט | פיג'י בה |
| 3 | אנגליה ליברפול | ארגנטינה ריבר פלייט | מקסיקו קרוס אסול | תוניסיה אטואל דו סאהל | ערב הסעודית אל-איתיחאד | אוסטרליה פרת' גלורי |
| 4 | אנגליה ארסנל | ברזיל קרוזיירו | מקסיקו פצ'וקה | חוף השנהב ASEC מימוסאס | יפן גמבה אוסקה | ניו זילנד וואיטמטה יונייטד |
| 5 | איטליה מילאן | ברזיל סנטוס | מקסיקו דפורטיבו טולוקה | קמרון קוטון ספורט | יפן קאשימה אנטלרס | פולינזיה הצרפתית פיראה |
המועדון הטוב ביותר בעולם > גברים > מועדון העשור (2011–2020)

בשנת 2021, הוכרזה ברצלונה בשנית, כמועדון הטוב ביותר של העשור השני של המאה העשרים ואחת. להלן עשרת המועדונים המובילים:
| דירוג | מועדון | קונפדרציה | נקודות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | ספרד ברצלונה | UEFA | 2,877 |
| 2 | ספרד ריאל מדריד | UEFA | 2,782 |
| 3 | גרמניה באיירן מינכן | UEFA | 2,594.5 |
| 4 | צרפת פריז סן-ז'רמן | UEFA | 2,357 |
| 5 | ספרד אתלטיקו מדריד | UEFA | 2,302 |
| 6 | איטליה יובנטוס | UEFA | 2,272 |
| 7 | אנגליה צ'לסי | UEFA | 2,113 |
| 7 | אנגליה מנצ'סטר סיטי | UEFA | 2,113 |
| 9 | אנגליה מנצ'סטר יונייטד | UEFA | 2,020 |
| 10 | אנגליה ארסנל | UEFA | 2,016 |
| דירוג | אירופה | אמריקה הדרומית | אמריקה הצפונית | אפריקה | אסיה | אוקיאניה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ספרד ברצלונה | ברזיל גרמיו | מקסיקו טיגרס | תוניסיה אספרנס | קוריאה הדרומית צ'ונבוק מוטורס | ניו זילנד אוקלנד סיטי |
| 2 | ספרד ריאל מדריד | קולומביה אתלטיקו נסיונל | מקסיקו מונטריי | מצרים אל-אהלי | ערב הסעודית אל-הילאל | ניו זילנד טים ולינגטון |
| 3 | גרמניה באיירן מינכן | ארגנטינה ריבר פלייט | מקסיקו קלוב אמריקה | תוניסיה אטואל דו סאהל | קוריאה הדרומית אולסן יונדאי | קלדוניה החדשה מג'נטה |
| 4 | צרפת פריז סן-ז'רמן | ארגנטינה בוקה ג'וניורס | מקסיקו סנטוס לגונה | מצרים א-זמאלכ | קוריאה הדרומית פ.צ. סיאול | קלדוניה החדשה היינג'ין ספורט |
| 5 | ספרד אתלטיקו מדריד | פרגוואי ליברטד | מקסיקו קרוס אסול | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מזמבה | ערב הסעודית אל-אהלי | פולינזיה הצרפתית א.ס. טפאנה |
המועדון הטוב ביותר בעולם > נשים

| --- | --- |
 מדינה:  שווייץ 
 הגוף המעניק:  IFFHS
 תקופת הפרס:  2012–הווה (כ־13 שנים)
 המספר הרב ביותר של זכיות:  צרפת ליון (7)
 www.iffhs.com
המועדון הטוב ביותר בעולם > נשים > רשימת הזוכים

| שנה | מקום ראשון> מועדון | מקום ראשון> נקודות | מקום שני> מועדון | מקום שני> נקודות | מקום שלישי> מועדון | מקום שלישי> נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | צרפת אולימפיק ליון | 132 | גרמניה איינטרכט פרנקפורט | 96 | גרמניה טורבינה פוטסדאם | 32 |
| 2013 | גרמניה וולפסבורג | 140 | צרפת אולימפיק ליון | 96 | ארצות הברית פורטלנד ת'ורנס | 41 |
| 2014 | גרמניה וולפסבורג | 189 | צרפת אולימפיק ליון | 73 | ארצות הברית קנזס סיטי | 48 |
| 2015 | צרפת אולימפיק ליון | 142 | גרמניה איינטרכט פרנקפורט | 100 | גרמניה באיירן מינכן | 46 |
| 2016 | צרפת אולימפיק ליון | 241 | גרמניה וולפסבורג | 101 | גרמניה באיירן מינכן | 34 |
| 2017 | צרפת אולימפיק ליון | 303 | צרפת פריז סן-ז'רמן | 79 | גרמניה וולפסבורג | 78 |
| 2018 | צרפת אולימפיק ליון | 302 | גרמניה וולפסבורג | 138 | ארצות הברית נורת' קרוליינה קוראג' | 37 |
| 2019 | צרפת אולימפיק ליון | 284 | ספרד ברצלונה | 105 | ארצות הברית נורת' קרוליינה קוראג' | 36 |
| 2020 | צרפת אולימפיק ליון | 360 | גרמניה באיירן מינכן   צרפת פריז סן-ז'רמן   ארצות הברית נורת' קרוליינה קוראג'   אנגליה צ'לסי   ספרד ברצלונה | 5 | – | – |
| 2021 | ספרד ברצלונה | 225 | אנגליה צ'לסי | 40 | ברזיל קורינתיאנס | 30 |
| 2022 | ספרד ברצלונה | 738 | אנגליה צ'לסי | 546 | צרפת אולימפיק ליון | 532 |
המועדון הטוב ביותר בעולם > נשים > זכיות לפי מועדון

| מועדון | זכיות | שנים |
| --- | --- | --- |
| צרפת אולימפיק ליון | 7 | 2012, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 |
| גרמניה וולפסבורג | 2 | 2013, 2014 |
| ספרד ברצלונה | 2 | 2021, 2022 |
המועדון הטוב ביותר בעולם > נשים > זכיות לפי מדינה

| מדינה | זכיות | מועדונים |
| --- | --- | --- |
| צרפת צרפת | 7 | 1 |
| גרמניה גרמניה | 2 | 1 |
| ספרד ספרד | 2 | 1 |
המועדון הטוב ביותר בעולם > נשים > מועדון העשור (2011–2020)

בשנת 2021 הכירה IFFHS באולימפיק ליון, כמועדון הטוב ביותר בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת. להלן עשרת המועדונים המובילים בדירוג:
| דירוג | מועדון | קונפדרציה | נקודות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | צרפת אולימפיק ליון | UEFA | 178 |
| 2 | גרמניה וולפסבורג | UEFA | 130 |
| 3 | גרמניה באיירן מינכן | UEFA | 98 |
| 4 | צרפת פריז סן-ז'רמן | UEFA | 97 |
| 5 | ארצות הברית פורטלנד ת'ורנס | CONCACAF | 87 |
| 6 | ספרד ברצלונה | UEFA | 74 |
| 7 | אנגליה צ'לסי | UEFA | 69 |
| 8 | ארצות הברית נורת' קרוליינה קוראג' | CONCACAF | 67 |
| 9 | אנגליה מנצ'סטר סיטי | UEFA | 48 |
| 10 | שוודיה רוזנגרד | UEFA | 47 |
הליגה הלאומית החזקה בעולם > נשים

| שנה | מקום ראשון | מקום שני | מקום שלישי |
| --- | --- | --- | --- |
| 2020 | אנגליה אנגליה | ארצות הברית ארצות הברית | צרפת צרפת |
| 2021 | צרפת צרפת | אנגליה אנגליה | ספרד ספרד |
| 2021 | ספרד ספרד | אנגליה אנגליה | צרפת צרפת |
השחקן הטוב ביותר בעולם

| --- | --- |
 מדינה:  שווייץ 
 הגוף המעניק:  IFFHS
 תקופת הפרס:  1988–הווה (כ־37 שנים)
 המספר הרב ביותר של זכיות:  הולנד מרקו ואן באסטן   פולין רוברט לבנדובסקי   (2 זכיות)
 www.iffhs.com
השחקן הטוב ביותר בעולם > גברים > רשימת הזוכים

| שנה | דירוג | שחקן | מועדון | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1988 | 1 | הולנד מרקו ואן באסטן | איטליה מילאן | 101 |
| 1988 | 2 | ארגנטינה דייגו מראדונה | איטליה נאפולי | 92 |
| 1988 | 3 | הולנד רוד חוליט | איטליה מילאן | 71 |

| 1989 | 1 | הולנד מרקו ואן באסטן | איטליה מילאן | 132 |
| 1989 | 2 | איטליה פרנקו בארזי | איטליה מילאן | 62 |
| 1989 | 3 | הולנד רוד חוליט | איטליה מילאן | 57 |

| 1990 | 1 | גרמניה לותר מתאוס | איטליה אינטר מילאנו | – |
| 1990 | 2 | ארגנטינה דייגו מראדונה | איטליה נאפולי | – |
| 1990 | 3 | איטליה סלבטורה סקילאצ'י | איטליה יובנטוס | – |

| 2020 | 1 | פולין רוברט לבנדובסקי | גרמניה באיירן מינכן | 95% |

| 2021 | 1 | פולין רוברט לבנדובסקי | גרמניה באיירן מינכן | 150 |
| 2021 | 2 | ארגנטינה ליונל מסי | ספרד ברצלונה צרפת פריס סן-ז'רמן | 105 |
| 2021 | 3 | איטליה ז'ורז'יניו | אנגליה צ'לסי | 40 |

| 2022 | 1 | ארגנטינה ליונל מסי | צרפת פריס סן-ז'רמן | 275 |
| 2022 | 2 | צרפת קיליאן אמבפה | צרפת פריס סן-ז'רמן | 35 |
| 2022 | 3 | צרפת כרים בנזמה | ספרד ריאל מדריד | 30 |

| 2023 | 1 | נורווגיה ארלינג הולאנד | אנגליה מנצ'סטר סיטי | 208 |
| 2023 | 2 | צרפת קיליאן אמבפה | צרפת פריס סן-ז'רמן | 105 |
| 2023 | 3 | ארגנטינה ליונל מסי | צרפת פריס סן-ז'רמן ארצות הברית אינטר מיאמי | 85 |

| 2024 | 1 | ספרד רודרי | אנגליה מנצ'סטר סיטי | 191 |
| 2024 | 2 | ברזיל ויניסיוס ז'וניור | ספרד ריאל מדריד | 166 |
| 2024 | 3 | אנגליה ג'וד בלינגהאם | ספרד ריאל מדריד | 62 |
נשיאי הפדרציה

רשימת נשיאי הפדרציה מיום הקמתה:
גרמניה אלפרדו פגה (1984–2011)
איחוד האמירויות הערביות מוחמד בן סקר אל-קאסמי (2011–2013)
צרפת רובר לה (נשיא זמני, 2013–2014)
ערב הסעודית סאלח סאלם בהוויני (2014–הווה)
הליך הדחה בארצות הברית

משפט ההדחה של הנשיא ביל קלינטון ב-1999
הליך הדחה בארצות הברית הוא הליך המאפשר לקונגרס של ארצות הברית להדיח פקידים בממשל הפדרלי ובכללם את נשיא ארצות הברית בעקבות פשעים או התנהגות פסולה שביצעו לכאורה (לרוב במהלך כהונתם). ההליך ידוע בתור אימפיצ'מנט (באנגלית: Impeachment), למרות שזה שמו של החלק הראשון של ההליך בלבד.
ההליך מקביל להליך הפלילי בארצות הברית ומורכב משני שלבים:
השלב הראשון, שהוא ההחלטה על "אימפיצ'מנט", מתנהל בבית הנבחרים, והוא מקביל לשלב של ההחלטה על הגשת האשמות (indictment) שבהליך הפלילי נעשה על ידי חבר מושבעים גדול. אם בית הנבחרים מקבל החלטה על אימפיצ'מנט, ההאשמות עולות למשפט בפני סנאט. בשלב זה הסנאט מתפקד במקביל לחבר מושבעים. על מנת להרשיע, נדרש רוב של שני שלישים מחברי הסנאט הנוכחים. על פי כללי הסנאט, גזר דין הדחה מתפקיד הוא אוטומטי במקרה של הרשעה. לאחר ההרשעה יכול הסנאט להצביע על עונש פסילה מכהונה במשרות ציבוריות בעתיד, ולשם כך דרוש רוב רגיל בהצבעה נפרדת.
מנגנון ההדחה הוקם בהתאם להמלצתו של בנג'מין פרנקלין, שבדיוני ועידת החוקה ציין כי היסטורית, הדחת מנהיג "מתועב" הושגה באמצעות התנקשות, ולכן המליץ להקים מנגנון חוקתי להדחה. הליך ההדחה בקונגרס והתפקיד של כל אחד מבתי המחוקקים מפורט בפרק הראשון לחוקת ארצות הברית. העילות שבגינן ניתן להדיח מפורטות בפרק השני של החוקה, בו נקבע כי "הנשיא, סגן הנשיא, וכל נושאי המשרות האזרחיות של ארצות הברית, יודחו מכהונתם אם יורשעו בבגידה, שוחד או פשעים ועוונות חמורים אחרים".
הליכי הדחה התנהלו נגד מספר נשיאים של ארצות הברית, אך רק שלושה מהם, אנדרו ג'ונסון, ביל קלינטון ודונלד טראמפ, הועמדו לדין על ידי בית הנבחרים, ושלושתם זוכו מאוחר יותר על ידי הסנאט. נגד ריצ'רד ניקסון נוהל בעקבות פרשת ווטרגייט הליך הדחה, שהופסק לאחר שהביא להתפטרותו של ניקסון. מאז הקונגרס הראשון החל בית הנבחרים ביותר מ-60 הליכי הדחה. רק ב-21 מהמקרים האשים בית הנבחרים את בעל התפקיד ורק ב-8 מקרים (כולם שופטים פדרליים) הרשיע הסנאט את הנאשם.
הליך הדחה יכול להתנהל גם ברמת המדינות. בתי המחוקקים בכל מדינה רשאים להדיח נושאי משרות ציבוריות ובכללם מושלים, בהתאם לחוקת המדינה.
הדחה בממשל הפדרלי > בבית הנבחרים

הליכי הדחה עשויים להיפתח ביוזמת חבר בית הנבחרים עצמו, המאשים את נושא המשרה תחת שבועה, או בפנייה לוועדה המתאימה בקונגרס.
ההחלטה על פתיחת הליך הדחה תוגש לפתחה של אחת מוועדות המשנה של בית הנבחרים. ככלל, הדחת נושא משרה ציבורית תידון בוועדת המשפטים של הקונגרס.
הוועדה תדון בהאשמות, ובתום הדיון תתקיים הצבעה. במקרה שיש רוב לקיום הליך הדחה, יתקיים דיון והצבעה בבית הנבחרים. בית הנבחרים יהיה רשאי לאמץ חלק מהאשמות ולדחות אחרות.
ההחלטה על הליך הדחה דורשת רוב רגיל בבית הנבחרים.
לאחר השלמת ההצבעה בבית הנבחרים, נבחרים מנהלי המשפט מטעם בית הנבחרים ("House managers") שמציגים את הממצאים בפני הסנאט. מנהלים ממונים אלו משמשים כמקבילה של התביעה במשפט פלילי רגיל.
הדחה בממשל הפדרלי > בסנאט

בסנאט לובשים הליכי ההדחה צורה של משפט. לכל צד הזכות לזמן עדים ולבצע חקירות נגדיות. "מנהלי המשפט" מטעם בית הנבחרים, מציגים את טיעוני התביעה, ולנאשם ישנה זכות להתגונן גם באמצעות עורכי דין. הסנטורים מחויבים להישבע או להצהיר כי יבצעו את תפקידם ביושר ובהגינות, ולאחר שמיעת ההאשמות דן הסנאט בפרטיות בטיעונים ומקיים הצבעה. על פי חוקת ארצות הברית הרשעה דורשת רוב מיוחס של שני שלישים.
במקרה של הרשעה מודח נושא המשרה באופן מיידי ובמקרים מסוימים אף נאסר עליו לכהן בתפקיד בעתיד. המורשע עשוי לעמוד בהמשך למשפט פלילי. בניגוד למורשע במשפט פלילי, אין באפשרות הנשיא לחון את המורשע בהליך ההדחה.
החל משנות השמונים של המאה העשרים הוקמו בסנאט "ועדות משפטי הדחה" המלקטות את הראיות לקראת המשפט, מופקדות על שמיעת הראיות, מפקחות על הבדיקה והחקירה הנגדית של העדים ומציגות את הראיות בפני הסנאט כשלכל סנטור ישנה אפשרות לבחון את הראיות לפני ההצבעה. מטרת הוועדות הייתה לייעל את משפטי ההדחה שעשויים לארוך זמן רב. נאשמים אחדים עִרערו על השימוש בוועדות בטענה כי הן מהוות הפרה של זכותם למשפט הוגן וכי אין להן מנדט חוקי, אך בתי המשפט שדנו בעתירות בחרו שלא לפסול את השימוש בוועדות.
היסטוריה

בממלכה המאוחדת של בריטניה, נהוג היה הליך הדחה לפיו חבר בית הנבחרים היה יכול להאשים אדם בפשע, ובמקרה של הרשעה בבית הנבחרים, ההליך היה עובר לבית הלורדים. בניגוד להרשעה פלילית רגילה, להרשעה בבית הלורדים לא נדרש אישור מלכותי ולמעשה הליך זה נועד לאפשר הדחת פקידי ממשל בניגוד לדעתו של המלך.
המלך עצמו, לעומת זאת, היה מעל החוק ולא היה ניתן לשפטו או להדיחו. כאשר המלך צ'ארלס הראשון הועמד לדין בפני הפרלמנט בשנת 1649, הוא שלל את סמכותו המשפטית של הפרלמנט לשפטו וטען שכמלך כוחו ניתן לו מאלוהים: "שום כוח ארצי אינו יכול להתייחס אליי (בתור מלך) כעבריין ... שום מלומד במשפטים לא יאשר הפניית הליך הדחה כנגד המלך".
בעוד בית הנבחרים הבריטי התעלם מדבריו, הרשיעו והורה להוציאו להורג, השאלה המשפטית הכתימה את ההליכים.
כלקח מאירוע זה, בחרו חברי ועידת החוקה של ארצות הברית לכלול את הליך ההדחה במפורש בחוקה, כשהם מתייחסים במפורש להדחת נשיא, על מנת למנוע עמימות. עם זאת, הדעות חלוקות באשר לנסיבות בהן רשאי הקונגרס ליזום הליך הדחה. בטיוטה הראשונית של החוקה צוינו עבירות בגידה ושוחד בלבד, אך חבר הוועידה ג'ורג' מייסון העדיף להשתמש בביטוי "maladministration" שמובנו הוא ניהול כושל. לעומתו טען חבר הוועידה ג'יימס מדיסון שיש לאפשר הדחה רק על רקע פלילי, שאם לא כן יהיה הנשיא נתון תמיד ללחץ הסנאט. כפשרה התקבל בסופו של דבר הנוסח שכלל את הביטוי "treason, bribery and other high crimes and misdemeanors", ובתרגום חופשי: "בגידה, שוחד ופשעים ועוונות חמורים אחרים". ביטוי זה נתון לפרשנויות שונות. חוקרים אחדים, כגון קווין גוצמן, טוענים כי ביטוי זה יכול להתפרש גם כניצול לרעה של כוח שאינו פלילי, אך עם זאת, השתמש הקונגרס בהליך ההדחה רק במקרים קיצוניים.
מאז 1789 יזם בית הנבחרים הליכי הדחה רק 62 פעמים, כשבשניים מן המקרים הליכי ההדחה לא הושלמו מכיוון שהנאשמים התפטרו ממשרתם.
הליכי הדחה נפתחו מול תשעה עשר פקידי הממשל הפדרלי, בהם 15 שופטים פדרליים, שני נשיאים, שר בקבינט וסנטור. בנוסף אליהם התקיימו הליכי הדחה כנגד 13 שופטים מחוזיים, שופט אחד בבית המשפט לערעורים, ושופט אחד בבית המשפט העליון.
השופט אלסי הייסטינגס, שהודח מתפקידו, נבחר מאוחר יותר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הדחתו של הסנטור ויליאם בלאנט מטנסי, בשנת 1797, נעצרה לאחר שנטען[דרוש מקור] כי אין בסמכות הסנאט לדון אותו מאחר שבלאנט כבר לא היה סנטור ומאחר שסנטורים אינם מוגדרים כפקידי הממשל הפדרלי.
חוקת ארצות הברית מאפשרת לשני בתי הקונגרס להדיח את אחד מחבריהם, אך למרות זאת מעולם לא השתמשו בתי הקונגרס בסמכות זו.
הדחת נשיא ארצות הברית

נכון לנובמבר 2019 החלו הליכי הדחה נגד חמישה מנשיאי ארצות הברית: ג'יימס ביוקנן ב-1860, אנדרו ג'ונסון ב-1868, ריצ'רד ניקסון ב-1974, ביל קלינטון ב-1998 ודונלד טראמפ ב-2019 וב-2021. ג'ונסון, קלינטון וטראמפ זוכו במשפט שנערך בפני הסנאט, אחרי שלא היה בסנאט רוב מספיק (שני שלישים) להדחתם (בעד הרשעת ג'ונסון תמכו 35 סנאטורים ו-19 בלבד תמכו בזיכוי, במקרה של קלינטון 45 תמכו בהרשעה ו-55 בזיכוי, ובמקרה של טראמפ 47-48 תמכו בהרשעה ו-52-53 תמכו בזיכוי). נגד הנשיא ריצ'רד ניקסון נפתח הליך הדחה על רקע פרשת ווטרגייט, אך במהלך הדיונים בוועדת המשפט של בית הנבחרים הוא התפטר מתפקידו. הוועדה שהקים בית הנבחרים לבחון את ההדחה של ביוקנן, החליטה שאין מספיק ראיות, והנושא לא עלה להצבעה במליאת בית הנבחרים. טראמפ היה הנשיא היחיד בהיסטוריה האמריקנית שהועמד פעמיים להדחה, וניסיון ההדחה השני שלו נעשה לאחר שסיים את נשיאותו בהיותו אזרח, דבר שהיווה תקדים משפטי.
כאשר מתנהל הליך הדחה נגד נשיא, המשפט בסנאט מנוהל על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. בהליכי הדחה אחרים מופקד על ניהול המשפט סגן הנשיא, מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט. יש טענה כי פרצה בחוקה, מאפשרת לסגן הנשיא לפקח על הליך הדחה המתנהל נגדו.
הדחה ברמת המדינות

בתי המחוקקים בכל מדינה רשאים אף הם להדיח פקידי מדינה ובכללם מושלים, אך הליך ההדחה והמשפט עשויים להיות שונים מן ההליך הפדרלי. לדוגמה, במדינת ניו יורק פותח הבית התחתון בהליך הדחה ואת המשפט מנהל הסנאט, אך שבעת שופטי בית המשפט לערעורים יושבים אף הם עם הסנאט כמושבעים.
הדחת מושלים התרחשה מספר פעמים, בעיקר בעקבות האשמות בשחיתות. לפחות אחד עשר מושלי מדינות התמודדו עם הליכי הדחה; מושל אוקלהומה לי קרוס ניצל מהדחה בשנת 1912 על חודו של קול. מספר מושלים התפטרו מיד כשנפתח נגדם הליך הדחה.
ההדחה האחרונה של מושל אירעה ב-14 בינואר 2009, כשבית הנבחרים של אילינוי הדיח את המושל רוד בלאגוייביץ' ברוב של 117-1 בעקבות האשמות בשחיתות. ההליך הושלם ב-29 בינואר באותה שנה, כשהסנאט של אילינוי הדיחו ואסר עליו לכהן בתפקיד בעתיד. בסך הכל הוא המושל המודח השמיני בהיסטוריה של ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  למונח המקורי באנגלית 'Impeachment' אין תרגום מקובל בעברית. בערך כאן נעשה שימוש בהגדרת ההליך שהתקבלה בתקשורת הישראלית כ"הליך הדחה".
↑  Elizabeth Rybicki and Michael Greene, "The Impeachment Process in the Senate", updated January 21, 2020, pp. 20
↑  United States House of Representatives, "Impeachment"
↑  United States House of Representatives, "List of Individuals Impeached by the House of Representatives"
משפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון ב-1868, בראש ההרכב נשיא בית המשפט העליון סלמון צ'ייס.
ג'וזף אנדרסון (פוליטיקאי)

ג'וזף אינסלי אנדרסון (באנגלית: Joseph Inslee Anderson‏; 5 בנובמבר 1757 – 17 באפריל 1837) היה חייל, שופט ופוליטיקאי אמריקאי, ששימש כחבר הסנאט של ארצות הברית מטנסי בין השנים 1797 ל-1815, ולאחר מכן כמבקר הראשון של מחלקת האוצר של ארצות הברית.  הוא גם כיהן כאחד משלושה שופטים של הטריטוריה הדרום-מערבית בשנות ה-90 של המאה ה-18, והיה ציר בוועידה החוקתית של מדינת טנסי ב-1796.
מינואר עד דצמבר 1805, אנדרסון כיהן כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אנדרסון נולד ב-5 בנובמבר 1757 בווייט מארש, ליד פילדלפיה, פרובינציית פנסילבניה, והיה בנם של ויליאם אנדרסון ואליזבת אינסלי. הוא רכש השכלה טובה ולמד משפטים. בשנת 1776, בעקבות פרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית, הוא התגייס לרגימנט ה-3 של ניו ג'רזי של הצבא הקונטיננטלי, ועלה לדרגת קפטן ושַלָם הרגימנט תוך פחות משנתיים. אנדרסון נלחם בקרב מונמות', ושהה עם הצבא במהלך החורף הקשה שלו ב-1777 בעמק פורג'. בשנת 1781, הוא עבר לרגימנט הראשון של ניו ג'רזי, ולחם עם יחידה זו בקרב יורקטאון.
בתום המלחמה שוחרר אנדרסון בדרגת מייג'ור. לאחר שלמד משפטים לפני המלחמה, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור, ועסק בעריכת דין בדלאוור מ-1784 עד 1791. בנוסף, היו בבעלותו עבדים.
אנדרסון היה בונה חופשי.
ביוגרפיה > כניסתו לפוליטיקה בבטנסי

בשנת 1791, הנשיא ג'ורג' וושינגטון מינה את אנדרסון לשופט הטריטוריה הדרום-מערבית שהוקמה לאחרונה. הוא כיהן לצד דייוויד קמפבל וג'ון מקניירי. שום תיעוד של אף אחד מהמשפטים בראשותו של אנדרסון לא שרד, למעט משפט רצח משנת 1794. משפט זה, שנערך בבלוקאוס טליקו, עסק באינדיאני שהואשם בהריגת המתיישב ג'וזף איש.
בשנת 1792, אנדרסון התחתן עם אונלי פיישנס אאוטלואו, בתו של חלוץ טנסי, אלכסנדר אאוטלואו. הנדוניה של אשתו כללה קרקע לאורך נהר נוליצ'קי במה שהוא כיום מחוז המבלן (אך היה אז חלק מג'פרסון), שם בנו בני הזוג אנדרסון את ביתם, Soldier's Rest.
בשנת 1796, אנדרסון וחמיו ייצגו את מחוז ג'פרסון בוועידה החוקתית של טנסי בנוקסוויל. ההחלטות שהציגו אנדרסון ואאוטלואו כללו הצעה לנתק את הקשרים עם ארצות הברית אם העתירה של טנסי למדינה תידחה, הצעה ליישם את הצבעת viva voce במקום הצבעה, והצעה להקמת בית מחוקקים חד-ביתי, כולן נדחו. אנדרסון נשבע בבית המחוקקים הראשון של המדינה החדשה מאוחר יותר באותה שנה.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית

בשנת 1797, אנדרסון נבחר על ידי האספה הכללית של טנסי למלא את התפקיד שהתפנה בסנאט בעקבות הדחתו של ויליאם בלאונט. תקופת כהונה זו הייתה אמורה להסתיים ב-3 במרץ 1799; עם זאת, ב-12 בדצמבר 1798, האספה הכללית של טנסי בחרה באנדרסון למושב הסנאט השני (קבוצה 1) של המדינה, שהתפנה על ידי אנדרו ג'קסון, והוחזק זמנית על ידי דניאל סמית'. אנדרסון נבחר מחדש למושב זה ב-1803, ושוב ב-1809. בבחירות האחרונות, הוא ניצח את המושל הפורש ג'ון סווייר בהצבעה של 23 מול 16.
אנדרסון הצביע נגד הצעת הסנאט להדיח את בלאנט ב-1797. הוא התנגד לחוקי הזרים וההמרדה, התערבות פדרלית בסוגיית העבדות, החזרה של הבנק הלאומי ושימוש בכוח צבאי במלחמה המדומה.  הוא הצביע בעד מלחמת 1812. בקונגרס השמיני (1803 – 1804), הוא כיהן כנשיא הזמני של הסנאט.