stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסילת ראשון לציון–מודיעין
הערות שוליים

↑  הרכבת הכבדה לא תעבור בין השכונות המערביות בעיר, יניב אוחנה, סגן דוברת עיריית ראשון לציון, באתר עיריית ראשון לציון
↑  רכבת ישראל בתנופת פיתוח, באתר משרד התחבורה
↑  תוכנית מפורטת מסילת משה דיין - ראשונים, באתר מנהל התכנון
↑  רועי רובינשטיין, הרכבת מדווחת על שני מכרזי תשתית, באתר ynet, 2 בדצמבר 2018
↑  משרד ראש הממשלה, משרד ראש הממשלה מפרסם את ספר "תשתית לצמיחה לשנת 2019", באתר https://www.gov.il/he, ‏3 בפברואר 2019
↑  מודיעה על זכייתה של שיכון ובינוי סולל בונה במכרז פרו' מסילת 431 בקטע מספר 5
↑  דניה זכתה במכרז רכבת ישראל לבניית הגשר הארוך בארץ, באתר וואלה, 3 בנובמבר 2020
↑   אסנת ניר ערן אזרן, מראשון לציון לירושלים ב-45 דקות: הרכבת הכריזה על הפרויקט הענק לאורך כביש 431, באתר TheMarker‏, 10 בספטמבר 2019
↑  שבתשתיות-תיעוד-פרויקטים-בתחבורה, מסילת 431, קטע מזרחי, מקטעים 4.1 ו-4.2, גשרים 8 ו-9, באתר פייסבוק
↑  אודי עציון‏, עדכון: בוטלה סגירת כביש 1 לעבודות שמירי רגב עיכבה בחצי שנה, באתר וואלה, 1 במרץ 2024
↑   יורם גביזון, שיכון ובינוי זכתה במכרז של 210 מיליון שקל להקמת מסילה לרכבת ישראל, באתר TheMarker‏, 26 במרץ 2020
↑  שבתשתיות-תיעוד-פרויקטים-בתחבורה, מסילת 431, מקטע מזרחי, באתר פייסבוק
↑  ג'וני סלומון, הרכבת למודיעין: פרויקט הקמת המסילה החדשה יוצא לדרך, באתר כל העיר מודיעין, ‏10 בספטמבר 2019
פתח המנהרה העתידה לחבר את תחנת ראשון מערב למסילת ראשון לציון–מודיעין
מחלף ענבה לכיוון מערב בתחילת המקטע המזרחי של המסילה, יולי 2020
בניית המסילה מחלף נס ציונה בין נתיבי כביש 431, אוגוסט 2020
מבנה ההגנה על תשתית החשמול העילית, גשר 1 במסילת הרכבת ירושלים - תל אביב, מעליו יבנה גשר 8.5, אוגוסט 2022
גביע מיטרופה

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1927
 תאריך פירוק:  1992
 תקופת התחרות:  ?–1992 
 יבשת:  אירופה
 הכי הרבה זכיות:  ואשאש (6)
 
גביע מיטרופה (Mitropa Cup) היה אחד מטורנירי הכדורגל הראשונים שהפגישו קבוצות כדורגל אירופאיות בכירות ממספר מדינות במסגרת בינלאומית.
היסטוריה > קודם להיווסדו

הטורניר הבינלאומי הראשון למועדוני כדורגל הוקם בשנת 1897 בווינה שבאוסטריה. שמו היה "גביע האתגר", הוגה הרעיון היה ג'ון גראמליק האב, ממיסדי "מועדון הכדורגל והקריקט של וינה". בתחרות גביע זו השתתפו מועדוני כדורגל מכל רחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, שלא היו נפגשות לולא נוסד הגביע. הטורניר לא היה פתוח לכל הקבוצות באוסטרו-הונגריה, ורוב הקבוצות שהשתתפו היו משלושת הערים: וינה, בודפשט ופראג. גביע האתגר שוחק עד לשנת 1911 והוא נחשב לטורניר שממנו צמח גביע מיטרופה ויורשיו המאוחרים, גביע אירופה לאלופות וליגת האלופות. הזוכה האחרון בטורניר הייתה "וינה ספורט קלאב", אחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים ביותר באוסטריה, אשר ברשותו נמצא הגביע עד היום.
היסטוריה > תור הזהב

הרעיון להקמת טורניר גביע אירופי החל לקרום עור וגידים לאחר מלחמת העולם הראשונה, שהביאה להתפרקותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. עיקר הרעיון היה להפגיש קבוצות ממדינות מרכז אירופה, שכן באותה תקופה הן היו קבוצות הכדורגל המובילות. בתחילת שנות ה-20 הציגו מדינות אלה, לראשונה כמדינות עצמאיות, ליגות כדורגל מקצועניות: אוסטריה החל בשנת 1924, הונגריה ב-1925 וצ'כוסלובקיה ב-1926. במטרה לחזק את הדומיננטיות של מדינות אלה בכדורגל האירופי, ולתמוך כלכלית בקבוצות המקצועניות, הוחלט להציג את גביע מיטרופה בפגישה בוונציה ב-17 ביולי 1927, בהמשך ליוזמה של יושב ראש התאחדות הכדורגל האוסטרית, המאמן היהודי הוגו מייזל. באותו הסכם הוחלט גם על הקמת אליפות אירופה לאומות, שבשונה מגביע האתגר וגביע מיטרופה לא נועדה להיערך בכל שנה. המשחקים הראשונים של גביע מיטרופה נערכו ב-14 באוגוסט באותה השנה.
בתחילה, שתי קבוצות מאוסטריה, מהונגריה, מצ'כוסלובקיה ומיוגוסלביה נכנסו לתחרות שנערכה בשיטת גביע (המפסיד יוצא). הקבוצה הראשונה שזכתה במפעל הייתה ספרטה פראג מצ'כוסלובקיה. בשנת 1929 החליפו קבוצות מאיטליה את הנציגות מיוגוסלביה. ב-1934 הורחבה התחרות לארבע קבוצות מכל מדינה. מדינות נוספות שהוזמנו להשתתף במפעל היו שווייץ בשנת 1936, ורומניה, שווייץ ויוגוסלביה בשנת 1937. אוסטריה פרשה מהמפעל בגלל האנשלוס בשנת 1938. המפעל התקיים בשנת 1939, בפורמט מצומצם של שמונה קבוצות בלבד (שתיים מהונגריה, מאיטליה ומצ'כוסלובקיה ואחת מרומניה ומיוגוסלביה).
בשנת 1940 התקיימו דיונים על קיום המפעל, אך לא הושגו הסכמות, על רקע מלחמת העולם השנייה, והמשחקים התקיימו בהשתתפות שמונה קבוצות (שלוש מהונגריה ומיוגוסלביה ושתיים מרומניה) בלבד. באותה שנה הופסקה התחרות לפני משחק הגמר, בו היו אמורות להשתתף פרנצווארוש ההונגרית וראפיד בוקרשט הרומנית, עקב פלישת צבא הונגריה לצפון-מזרח רומניה.
היסטוריה > שקיעה

לאחר מלחמת העולם השנייה חודש המפעל רק בשנת 1952, אך מכאן ואילך איבד מיוקרתו בשל הקמת גביעים אירופאים שונים לקבוצות בכל רחבי אירופה. מה שהיה בעבר מפעל הגביע החשוב ביותר ביבשת, הפך בשנות ה-80 לתחרות בין אלופות ליגות המשנה במדינות מרכז אירופה. ב-1992 סיים את פעילותו. הזוכה האחרונה הייתה קבוצת מיוגוסלביה, בוראץ באניה לוקה, כאשר במשחק הגמר האחרון צפו פחות מאלף צופים.
זוכות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 1927 | ספרטה פראג | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה |
| 1928 | פרנצווארוש | הונגריה (1940–1945) הונגריה |
| 1929 | אויפשט | הונגריה (1940–1945) הונגריה |
| 1930 | ראפיד וינה | אוסטריה אוסטריה |
| 1931 | פירסט וינה | אוסטריה אוסטריה |
| 1932 | בולוניה 1909 |  איטליה |
| 1933 | אוסטריה וינה | אוסטריה אוסטריה |
| 1934 | בולוניה 1909 |  איטליה |
| 1935 | ספרטה פראג | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה |
| 1936 | אוסטריה וינה | אוסטריה אוסטריה |
| 1937 | פרנצווארוש | הונגריה (1940–1945) הונגריה |
| 1938 | סלאביה פראג | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה |
| 1939 | אויפשט | הונגריה (1940–1945) הונגריה |

הטורניר לא נערך בין השנים 1940 ו-1954
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 1955 | וורוס לובוגו | הונגריה הונגריה |
| 1956 | וואסס בודפשט | הונגריה הונגריה |
| 1957 | וואסס בודפשט | הונגריה הונגריה |
| 1958 | הכוכב האדום בלגרד | יוגוסלביה יוגוסלביה |
| 1959 | בודפשט הונבד | הונגריה הונגריה |

הטורניר לא נערך ב-1960
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 1961 | בולוניה 1909 | איטליה איטליה |
| 1962 | וואסס בודפשט | הונגריה הונגריה |
| 1963 | MTK בודפשט | הונגריה הונגריה |
| 1964 | ספרטה פראג | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה |
| 1965 | וואסס בודפשט | הונגריה הונגריה |
| 1966 | פיורנטינה | איטליה איטליה |
| 1967 | ספרטק טרנבה | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה |
| 1968 | הכוכב האדום בלגרד | יוגוסלביה יוגוסלביה |
| 1969 | אינטר ברטיסלאבה | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה |
| 1970 | וואסס בודפשט | הונגריה הונגריה |
| 1971 | צ'ליק זניקה | יוגוסלביה יוגוסלביה |
| 1972 | צ'ליק זניקה | יוגוסלביה יוגוסלביה |
| 1973 | טטבאניה באניאז | הונגריה הונגריה |
| 1974 | טטבאניה באניאז | הונגריה הונגריה |
| 1975 | אדמירה וואקר | אוסטריה אוסטריה |
| 1976 | אדמירה וואקר | אוסטריה אוסטריה |
| 1977 | וויוודינה נובי סאד | יוגוסלביה יוגוסלביה |
| 1978 | פרטיזן בלגרד | יוגוסלביה יוגוסלביה |

הטורניר לא נערך ב-1979
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 1980 | אודינזה | איטליה איטליה |
| 1981 | טטראן פרשוב | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה |
| 1982 | מילאן | איטליה איטליה |
| 1983 | וואסס בודפשט | הונגריה הונגריה |
| 1984 | אייסנסטאד | אוסטריה אוסטריה |
| 1985 | איסקרה בוגוינו | יוגוסלביה יוגוסלביה |
| 1986 | פיזה | איטליה איטליה |
| 1987 | אסקולי | איטליה איטליה |
| 1988 | פיזה | איטליה איטליה |
| 1989 | באניק אוסטראבה | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה |
| 1990 | איי.אס. בארי | איטליה איטליה |
| 1991 | טורינו | איטליה איטליה |
| 1992 | בוראץ באניה לוקה | יוגוסלביה יוגוסלביה |
ראו גם

הגביע הלטיני
הערות שוליים

↑  ש. בן גבריאל, אוסטריה - פאר הכדורגל האוסטרי של שנות ה-30, דבר, 27 בינואר 1957
↑  אלי אלכסנדרוביץ, ירידת הספורט הצ'כי, הַבֹּקֶר, 1 באוגוסט 1939
↑  האם תערכנה תחרויות מיטרופה קופ?, הַבֹּקֶר, 29 בינואר 1940
פמלה לוי

| --- | --- |
פמלה לוי
פמלה לוי
 לידה:  4 ביוני 1949 פיירפילד, איווה, ארצות הברית
 פטירה:  25 בדצמבר 2004 (בגיל 55) ירושלים, ישראל
 שם לידה:  פמלה דנמן
 תחום יצירה:  ציור, הדפס
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1980) 
 
אישה ביפו, 1989. ציור של פמלה לוי
פמלה לוי (4 ביוני 1949 – 25 בדצמבר 2004) הייתה אמנית וציירת ישראלית ילידת ארצות הברית.
ביוגרפיה

פמלה לוי נולדה בשם פמלה דנמן (Denman) בפיירפילד שבאיווה. בשנת 1967 נולדה בתה סמנתה. בשנת 1972 סיימה תואר ראשון מאוניברסיטת צפון איווה, והצטרפה לקומונת אמנים בסנטה-פה. ב-1976 עלתה לישראל, לאחר שהתגיירה ונישאה לפסיכואנליטיקאי ומבקר האמנות איתמר לוי. באותה שנה נולד בנם יובל. ב-25 בדצמבר 2004 מתה לוי בירושלים מדום לב בגיל 55.
את יצירתה ניתן לחלק לשתי תקופות עיקריות. הראשונה, משנת 1976 ל-1980, הייתה מורכבת מקולאז'ים גדולי ממדים ובעלי מראית עין מרושלת, המשלבים בתוכם בדים בתפירה גסה, וחומרים עניים אחרים. המכלול יצר טקסטורות ושקיפויות רבות, שבתוכם שילבה דימויים שציירה בצבעי מים או שמן. נקודת המבט בעבודות אלה הייתה לרוב ממבט הציפור. תהליך עבודתה דמה לתהליך עבודתן של אמניות הדגם והעיטור הפמיניסטיות האמריקאיות משנות השבעים.
בשנות ה-80 עברה לוי לציור בסגנון פיגורטיבי-ריאליסטי, שהיה מבוסס על תצלומים שצילמה בעצמה בדרך כלל. יצירותיה עסקו לעיתים בנושאים פוליטיים כמלחמת לבנון הראשונה והסוגיה הפלסטינית, כמו גם היבטים הקשורים ברב תרבותיות ובמגדר. היא הרבתה לצייר נשים ונערות מתבגרות בבריכה ועל חוף הים, ולא בחלה בנושאים קשים כעירום בוטה, סצנות אונס וגוויות חיילים. גם ציורים אלה היו לעיתים קרובות דמויי קולאז', ללא ספק בהשפעת עבודותיה המוקדמות. מרביתם היו מרובי שכבות והציור נעשה על גבי מצע של שרבוטים בשפה האנגלית או הדפסה של חיתוך עץ על הבד. בהקשר זה יודגש שפמלה לוי הייתה אמנית חיתוך עץ מיומנת וחלק נכבד מיצירתה נעשה במדיום זה.
ציוריה היו עשירים בפרטים ומלאי חיוניות ודינמיות, קולנועיים אפילו, אך שידרו תחושה של איום וקטסטרופה. "הצופה שואף לראות התרחשות אחדותית, קוהרנטית, אבל משאלתו מסוכלת", כותבת אלן גינתון, במאמר בקטלוג תערוכתה במוזיאון ת"א ב-1994. "הדמויות וחלקי הסצנה שמקורם בזמנים ובמקומות שונים, אינם מתחברים. מכאן אי הנוחות ואפילו האימה שמעוררים ציוריה של פמלה לוי".
"היא החזירה את הגוף לציור על רקע תקופה שבה הגוף נעלם מהיצירה", סיפר הצייר לארי אברמסון לאחר מותה. "הציורים שלה התמקדו בגוף ובבני אדם ועסקו בסביבה חברתית ופוליטית. [...] היא הייתה מציירת דברים שלא ציירו אותם במסורת של ציור הגוף, כמו השערות השחורות על הרגליים, קמטים וצלקות".
ביוגרפיה > איור ספרים

דליה רביקוביץ, חצי שעה לפני המונסון, אבן חושן, 1998 (חיתוכי עץ)
ביוגרפיה > ציורי קיר

בית ספר תיכון "דקל וילנאי", מעלה אדומים
ביוגרפיה > פרסים

1980 - מענק קרן גוגנהיים
1987 - פרס ז'אק וגניה אוחנה לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב
1990 - פרס שר החינוך והתרבות
1996 - מענק קרן הייטלנד עבור נסיעה לברלין
ביוגרפיה > מבחר תערוכות יחיד

1981 - בית האמנים בירושלים
1994 - מוזיאון תל אביב לאמנות
1999 - מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2012 - בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2017 - מוזיאון תל אביב לאמנות
2023 - חיתוכי עץ סדנת ההדפס ירושלים
ביוגרפיה > לקריאה נוספת

גדעון עפרת, "צאו-נא צאו-נא חיילים וראו נא - בנות במושבה", בתוך: ציור ופיסול, גיליון מס' 18, עמ' 18-23, 1979
גדעון עפרת, חיתוך העץ בישראל 1920-1986, סדנת ההדפס ירושלים, 1986
אמנון ברזל, Art in Israel, מילאנו, 1988
אלן גינתון, יגאל צלמונה ואחרים, צבע טרי - הדור הצעיר באמנות ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1988
אלן גינתון (אוצרת), הנוכחות הנשית - אמניות ישראליות בשנות השבעים והשמונים, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1990
איתמר לוי, פמלה לוי - עבודות 1987 - 1990, הקרן לירושלים, סדנת ההדפס ירושלים, 1991
אלן גינתון ואחרים, פמלה לוי - ציורים 1983 - 1994, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1994
מאירה פרי-להמן ושלומית שטיינברג, ממזרח ממערב ומעץ: חמישה אמני חיתוך-עץ ישראלים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1997
גדעון עפרת, One Hundred Years of Art in Israel, בולדר, קולורדו, 1998
דוד פיקלני, פמלה לוי - תמונת מחזור, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ,1999
אלן גינתון, חדש באוסף: רכישות קרן עוזי צוקר לאמנות ישראלית עכשווית, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2001
נחמה גורלניק, אלן גינתון, עדנה מושנזון, נילי גורן ואחרים, אמנות ישראלית צעירה - אוסף ז'אק וגניה אוחנה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2003
אילנה טננבאום, צ'ק-פוסט: שנות השמונים באמנות ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות, 2008
גדעון עפרת, אריק קילמניק ואירנה גורדון, 100 שנות אמנות הדפס בישראל, סדנת ההדפס ירושלים, 2015
גדעון עפרת, 'פמלה לוי: בחיפוש אחר הזהות הנשית', בתוך: ניו יורק - תל אביב: הקשר האמריקאי של האמנות הישראלית, קרן עופר לוין לאמנות ישראלית, 2016, עמ' 432-429
אלן גינתון, איתמר לוי ואחרים, פמלה לוי 1949 - 2004, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2017
יעל גילעת, דור המפנה: אמנות צעירה בשנות השמונים בישראל, מכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2019, עמ' 76, 104, 127-125, 188, 217, 241, 243
אליק מישורי, מ"אפקים חדשים" ל"רוח אחרת" אמנות ישראלית 1988-1948, למדא הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2019
הערות שוליים

↑  מרכז מידע לאמנות ישראלית | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר museum.imj.org.il
↑  בנובמבר אותה השנה הציגה את תערוכתה האחרונה "פוסט אוקטובר" בגלריה המדרשה בבית ברל. התאריך שעל שמו נקראה התערוכה היה התאריך בו מת אחיה של לוי שלוש שנים קודם לכן, גם הוא מדום לב. אח נוסף מת זמן קצר אחר כך
↑  טל דקל, "הטלאת הנפש בעולם רב–תרבותי: על יצירתה של פמלה לוי", עמ' 4
↑  גילרמן דנה, "האמנית פמלה לוי מתה מדום לב", "הארץ", 26 בדצמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280537  NLI: 987007289342705171  BnF: cb15000544v (data)  ISNI: 0000 0000 7845 7327  LCCN: n98109544  NTA: 184988977  RKD: 254779  SUDOC: 119006472  ULAN: 500485253  VIAF: 23029991   WorldCat (עם VIAF): 23029991
שופט תעבורה

שופט תעבורה הוא שופט הפועל במסגרת בית משפט לתעבורה שליד בתי משפט השלום בישראל, וסמכויותיו הן כשל שופט בית משפט השלום.
שופטי תעבורה נבחרים לתפקיד על פי הקריטריונים שלפיהם נבחר שופט בית משפט השלום לפי החלטה של הוועדה למינוי שופטים לפי סעיף 4 לחוק בתי המשפט (נוסח משולב), התשמ"ד-1984. דהיינו, על שופטי תעבורה להיות בעלי ותק של חמש שנים לפחות כרשום בפנקס חברי לשכת עורכי הדין וכן בעלי אזרחות ישראלית.
בבית משפט השלום שיש בו יותר משופט תעבורה אחד ניתן למנות שופט תעבורה, שמונה מינוי של קבע, להיות סגן נשיא בית משפט השלום לענייני תעבורה.
עיקר עיסוקם של שופטי תעבורה הוא דיון בעבירות תעבורה, אשמה פלילית בתאונות דרכים וכן בעבירות שונות שעניינם ביטוח כלי רכב וכן בעבירות של זיהום הסביבה על ידי כלי רכב שאינם תקינים.
שופט לתעבורה אשר מעוניין לעבור ולכהן כשופט אזרחי רגיל, עליו להגיש בקשה לוועדה לבחירת שופטים, ושרוב החברים יאשרו את המעבר.
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דלילה (טיל)

| --- | --- |

טיל דלילה
 מידע בסיסי
 ייעוד:  טיל שיוט
 ארץ ייצור:  ישראל ישראל
 יצרן:  התעשייה הצבאית
 פיתוח:  התעשייה הצבאית
 פעילות מבצעית:  2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה
 תקופת השירות:  1995–הווה (כ־30 שנה) 
 פלטפורמת שיגור:  מטוסי קרב, מערכות קרקעיות ומערכות ימיות
 מאפיינים כלליים
 הנעה:  מנוע אחד, מנועי בית שמש שורק 4, תוצרת ישראל.
 משקל:  250 ק"ג
 ממדים
 אורך:  3.31 מטר
 קוטר:  33 ס"מ
 מוטת כנפיים:  1.15 מטר
 ביצועים
 מהירות:  0.7-0.3 מאך (צלילה: 0.9 מאך)
 טווח:  250 ק"מ
 ראש קרב והנחיה
 ראש קרבי:  30 ק"ג
 הנחיה:  ביות אינפרא-אדום הדמאתי ואלקטרו-אופטי
דלילה הוא טיל שיוט מונחה אוויר-קרקע וקרקע-קרקע לטווח בינוני מתוצרת התעשייה הצבאית. הטיל פותח תחת מעטה סודיות החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 והוצג באמצע שנות ה-80 תוך הטעיה מכוונת ככלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) ליצירת מטרת דמה למערכות נגד מטוסים (נ"מ). כיום (2009) מציגה אותו התעשייה הצבאית כטיל תגובה מהירה אלקטרו-אופטי לטווח רחוק להשמדת מטרות איכות ניידות, כגון טילי נ"מ ומערכות נ"מ אחרות.
היסטוריית פיתוח

במהלך מלחמת יום הכיפורים ומלחמת ההתשה שקדמה לה, נפגעו קשות מטוסי חיל האוויר הישראלי ממערכות נ"מ. אחד הפתרונות לבעיה שנבחן על ידי חיל האוויר היה שימוש במטרות דמה, שהן למעשה כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מים) שימשכו אליהם את אש מערכות הנ"מ והקשב שלהן ויאפשרו למטוסי תקיפה גישה בטוחה יחסית להשמדתן, בדומה ל-BQM-74 צ'אקר האמריקאי (כטב"ם המשמש כמטרה אווירית, בעיקר לצורכי אימון). בשנת 1978 החל החיל בפרויקט "רם לבב" לפיתוח טיל שיוט לשיגור מהקרקע, בעל מאפיינים המחקים מטוס קרב. אנשי הפרויקט שיגרו בהצלחה מספר אבות-טיפוס, אלא שעלות הפרויקט ובחירה בגישה של ירי-מנגד שישמיד את מערכות הנ"מ על פני תקיפה ישירה תחת מעטה של סביבה רוויה במטרות דמה, גרמו לחיל האוויר להעביר את הפרויקט לידי אחת התעשיות הביטחוניות.
התעשייה הצבאית קיבלה על עצמה את המשך פיתוח הטיל. הקונספט של פיתוח מטרת דמה המחקה מטוס קרב נזנח, ובמקומו הוחל בפיתוח טיל שיוט מונחה משוגר-מנגד מהאוויר, ארוך טווח, חמוש בראש נפץ, שיתקוף בעצמו את מערכות הנ"מ. לצורך הפיתוח קלטה התעשייה רבים מאנשי חיל האוויר שהשתתפו בפרויקט "רם לבב".
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נערכו ניסויי שיגור מלאים של דלילה ממטוסי F-4 פנטום ("קורנס"). בשנת 1994, לאחר שהניסויים הוכתרו בהצלחה, נכנסו לשימוש חיל האוויר הישראלי טילים מבצעיים, המכונים בחיל האוויר "חנית", וב-2004 פורסם קיומו של דגם קרקע-קרקע מבצעי. הטיל הותאם גם לשיגור ממטוסי "קורנס 2000" (השבחה ישראלית של ה-F-4 פנטום) ו-F-16C/D ("ברק"). כמו כן, אחד השינויים שנערכו במטוסי ה-F-16I ("סופה") לפי דרישות חיל האוויר הישראלי, היה התאמה מראש לנשיאת ה"דלילה".
במלחמת לבנון השנייה (2006) נעשה ירי מבצעי ראשון של הטיל, כאשר מטוס F-16D של חיל האוויר השמיד באמצעותו משאית תחמושת שיועדה לחזבאללה, בעודה עושה את דרכה מסוריה לדרום לבנון.
מאפיינים

הטיל מורכב ממספר מקטעים. בחלקו הקדמי מצויים אנטנה וראש ביות עם יכולות יום ולילה, מאחוריו מערכות הנחיה ובקרת טיסה הכוללות טייס אוטומטי ומערכת ניווט משולבת (מערכת ניווט אינרציאלית — INS, וניווט מבוסס GPS). מאחורי מקטע האלקטרוניקה מצויים ראש נפץ במשקל 30 קילוגרם ומכל דלק. בחלקו האחורי של הטיל מצויים משטחי היגוי ומנוע טורבו-סילון עם דחף של 165 ליברות מתוצרת מנועי בית שמש, המאפשר לטיל להגיע למאך 0.9 (כ-1100 קמ"ש) ולרום-שיוט מקסימלי של כ-30,000 רגל.
הטיל מנווט את דרכו למטרה דרך נקודות ציון וגבהי טיסה שהוזנו בו מראש. הוא נע במהירות תת-קולית ובגובה מקסימלי של 30,000 רגל ויכול להגיע לטווח של 300 קילומטר. ראש הביות של הטיל כולל מערכות צפייה ליום וללילה, חיישנים אלקטרואופטיים לרכישת מטרות המאפשרים לטיל לפגוע במטרות נעות. ניתן לזהות מטרות בטווח של 16 קילומטר מהטיל.
לדלילה מספר מאפיינים המייחדים אותו בהשוואה לטילי שיוט אחרים. קו תקשורת אלחוטי בין הטיל למשגרו מאפשר לו לשוטט באזור המטרה לשם איסוף מודיעין חזותי, איתור מטרות או הערכת פגיעה במטרות. בנוסף, יכול מפעיל הנשק לבטל את היעף הסופי של הטיל למטרה בעודו בעיצומו ולחולל תהליך אוטומטי של "הליכה-סביב", כלומר נסיקה של הטיל בחזרה לגובה שיוט וביצוע תקיפה נוספת לפי הצורך, בכך נחשב הטיל למעשה כחימוש משוטט.
דגמים

טיל הדלילה השתנה לאורך השנים, ופותחו דגמים מתקדמים שלו, אך מסיבות ביטחוניות כונו כל הדגמים בשם דלילה, ללא תוספת ספרור שתעיד על מעבר דגם.
בנוסף לדגמים לירי מהאוויר המכונים כולם "דלילה", יצרה התעשייה הצבאית טילים המצוידים ברקטת האצה שניתן לשגרם ממסוקים, מהקרקע או מכלי שיט. הדגם לירי מהקרקע מכונה Delilah-GL ‏(GL הם ראשי תיבות של ground-launched) והדגם לירי מכלי שיט מכונה Delilah-SL (ship-launched)‎.
ראו גם

SkySniper
פופאי (טיל)
הארפי ("שיאון")
הארופ
לקריאה נוספת

דני שלום, אנציקלופדיה יפעת – 100 שנות תעופה וחלל בישראל 2013-1913, הוצאת "באוויר - פרסומי תעופה וחלל", ינואר 2013, פרק: "דלילה" - טיל שיוט נגד קורנים, עמ' 1347
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  נועם אופיר ואור יעקב, הסודות של דלילה, בטאון חיל האוויר, 12/2008, גיליון 184
1 2 3 4  The Delilah, אתר התעשייה הצבאית
↑  נשק ירי-מנגד הוא נשק התקפי המופעל נגד מטרה ממרחק העולה על הטווח היעיל של נשקם של המגינים, כך שבפועל התוקפים אינם חשופים לירי הגנתי.
↑  Delilah Precision Surface Attack Weapon, באתרDefense Update
1 2  טיל שיוט ראשון מתוצרת ישראל המשוגר מהקרקע, באתר ynet, 9 ביוני 2004
↑  מאיה קרני, התעשייה הצבאית חושפת: טיל חדשני נוסה במהלך המלחמה, במחנה, 2007, גיליון 26
1 2 3  Delilah cruise missile drone, Key Publishing Ltd Aviation Forums
↑  Alon Ben-David, IMI pushes Delilah to European navies, Jane's, 9 November 2006 (הכתבה באתר התעשייה הצבאית)
טיל דלילה
טיל דלילה
מונומנט

טאג' מהאל
אנדרטת התגליות בליסבון
פסל ישו הגואל בדמות ישו בריו דה ז'ניירו
קשת קונסטנטינוס ברומא
מוֹנוּמֶנְט (באנגלית: Monument) הוא פסל, אנדרטה, בניין או כל מבנה מפואר המשמש להנצחת אדם או אירוע.
הרחבה

מונומנטים מיועדים במקרים רבים לשפר את מראה העיר או האתר שבו הם נמצאים. ערים מסוג זה הן וושינגטון הבירה, ניו דלהי וברזיליה, שנבנו סביב מונומנטים. מיקומה של אנדרטת וושינגטון נקבע כך שהיא תסייע בארגון המרחב הציבורי של העיר עוד לפני שנקשרה לג'ורג' וושינגטון. בערים עתיקות יותר יש מונומנטים השוכנים במקומות שלהם יש חשיבות רבה, או שהן תוכננו כך שהמוקד שלהן יהיה המונומנט. המשורר פרסי ביש שלי הציע בפואמה Ozymandias, שהמטרה של מונומנט היא להרשים או לעורר השתאות. התואר "מונומנטלי" משמש לתיאור של גודל וכוח יוצאי דופן. המילה נגזרת מהמילה הלטינית "monere", שמשמעותה היא "להזכיר" או "להתרות".
יש המייחסים את המושג "מונומנט" גם למבנים שהוקמו לצורך מסוים והפכו לידועים בזכות הגיל, הגודל או החשיבות ההיסטורית שלהם. דבר זה יכול לקרות בגלל הגיל והגודל, כפי שניכר במקרה של החומה הגדולה של סין, או עקב אירוע היסטורי חשוב שהתרחש במקום כפי שקרה בכפר הצרפתי אורדור-סור-גלאן. בערי אירופה הקתדרלות משמשות כמונומנט ונקודת ציון עירונית בזכות גודלן, פארן וערכן האמנותי.
כמו כן, מונומנטים מעוצבים במקרים מסוימים כך שהם יעבירו מסר פוליטי או היסטורי. ניתן להשתמש במונומנטים על מנת להגביר את חשיבותו של הכוח הפוליטי, כגון עמודי טראיאנוס או הפסלים הרבים של לנין בברית המועצות לשעבר. מונומנטים עשויים לתפקד ככלי מחנך של האוכלוסייה כך שאירועים או דמויות מהעבר יוטמעו בזיכרון הציבורי.
מונומנטים נוצרו במשך אלפי שנים, ולעיתים קרובות הם הסמלים בני-הקיימא של ציוויליזציות שנכחדו. הפירמידה הגדולה של גיזה, הפרתנון והמואי של אי הפסחא הפכו לסמל של הציוויליזציות שהקימו אותם. מבנים מונומנטליים בתקופה המודרנית, כגון פסל החירות או מגדל אייפל, הפכו לסימן מזהה של מדינות ואומות מודרניות. המונח מונומנטליות קשור למעמד הסמלי והנוכחות הפיזית של המונומנט.
סוגים של מונומנטים

בניינים המעוצבים כציוני-דרך סמליים.
מונומנטים כנסייתיים המשמשים להנצחת מתים ונמצאים מעל או בסמוך לקבר, ולעיתים קרובות כוללים תבליט או דמות.
מצבת זיכרון המשמשת להנצחת המתים, בדרך כלל הרוגים במלחמה.
עמודים שבכותרת שלהם יש פסל. לדוגמה: עמוד נלסון בלונדון.
מצבות אבן משמשות כמונומנטים קטנים עבור אנשים שנפטרו. ביהדות מקובל השימוש במלה "ציוּן" לציין מצבה שאינו קבר. כך לדוגמה יש במערת המכפלה 6 ציוּנים, אחד עבור כל אחד מאבות האומה שקבורים שם. ישנם גם ציוּנים שהוקמו כאשר מקום הקבר אינו ידוע, כמו עבור עלי הכהן.
מאוזוליאומים וקברים כגון הפירמידה הגדולה של גיזה, הטאג' מהאל והמאוזוליאום של לנין.
מונוליתים שהוקמו לצורך קיום מטרות דת או זיכרון כגון סטונהנג'.
אובליסקים כגון אנדרטת וושינגטון מוקמים בדרך כלל על מנת להנציח מנהיגים ידועים.
סמלים של אנשים או אירועים מפורסמים כגון פסל החירות.
שער ניצחון כגון שער הניצחון בפריז המסמל כמעט תמיד הישג צבאי משמעותי.
אזורים שלמים שהוכרזו כמונומנטים על מנת להנציח פשעי מלחמה כגון מחנות השמדה של הנאצים או המקומות שבהם אירעו קרבות כגון קרב גטיסברג וקרב בורודינו.
אזורים המוכרזים כמונומנטים בזכות חשיבות הסביבה הטבעית הנמצאת בהם.
ראו גם

המאוזוליאום של לנין
האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון
הקולוסיאום ברומא
גשר ריאלטו בוונציה
מגדל פיזה
עמק מונומנט בארצות הברית
שבעת פלאי תבל
שבעת פלאי תבל החדשים
הערות שוליים

↑  הקברים נמצאים במערות, שתחת המבנה העצום שהוקם מעליהן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543681505171  BNE: XX525510  BnF: cb119325230 (data)  GND: 4011453-3  HDS: 024482  LCCN: sh85087089  NDL: 00565820  NKC: ph115815
קופי (זמרת)

| --- | --- |

 לידה:  16 בפברואר 2000 (בת 24) ספניש טאון, ג'מייקה 
 שם לידה:  Mikayla Simpson
 שם במה:  Koffee 
 מוקד פעילות:  ג'מייקה 
 תקופת הפעילות:  מ-2017 
 סוגה:  רגאיי
  אתר האינטרנט הרשמי של קופי
 
מיקיילה סימפסון (נולדה ב-16 בפברואר 2000), הידועה יותר בשם קופי, היא זמרת רגאיי ג'מייקנית, כותבת שירים, ראפרית, דיגיי (אנ') וגיטריסטית מספאניש טאון (אנ'). היא הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Burning", בשנת 2017 ובשנת 2019 חתמה עם קולומביה רקורדס. ב-2019 זכתה בטקס פרסי גראמי ה-62 בפרס גראמי לאלבום הרגאיי הטוב ביותר עם המיני-אלבום "Rapture" והייתה לאשה היחידה שזכתה בפרס ולזוכה הצעירה ביותר שזכתה בקטגוריה זו.
ביוגרפיה

אמה של קופי הייתה שחקנית מזדמנת, השתייכה לכנסייה האדוונטיסטית (אנ'), והייתה עובדת משרד הבריאות.
ההשראות המוזיקליות הראשונות של קופי נבעו מהרקע הדתי של אמה. היא שרה במקהלת הכנסייה שלה, לימדה את עצמה גיטרה בגיל 12 על כלי ששאלה מחבר והחלה לכתוב שירים בהשראת הזמר-יוצר הרגאיי הג'מייקני פרוטוג'יי (אנ').