stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
למור זנב-טבעת
מאמצי שימור

למור זנב-הטבעת הוא מין דגל של מדגסקר עקב פרסומו בסרטים ומראו הייחודי. ונעשים מאמצים רבים לשמר את בתי הגידול שנותרו לו, כתוצאה מכך הוא משמש כמין מטרייה ועוזר להגנה על מינים שחולקים איתו את בית הגידול. מרבית האזורים שאוכלוסיית המין מתקיימת בהם הוכרזו כאזורים מוגנים ושמורות טבע. בנוסף, מאמצי השימור והשיקום באים ליידי ביטוי דרך אקולוגיית שימור, שמורת בזה מפאלי פועלת יחד עם אוניברסיטת ייל והשמורה משמשת מרכז למחקר על המין בניסיון לשנות את רמת האיום שבו הוא נמצא.
תיאור פיזי

למור זנב-טבעת אפור ברובו כשחלקו התחתון לבן. גופו צנום ופניו צרות, לבנות עם כתמים שחורים סביב העיניים וזרבובית זאבית שחורה. סימן ההיכר שלו הוא זנבו הארוך והשעיר, שעליו טבעות בצבעי שחור ולבן. כמו כל הלמורים, רגליו האחוריות ארוכות מהקדמיות. אצבעותיהם דקות וזריזות וציפורניהם שטוחות וחדות. על האצבע השנייה ברגליו האחוריות יש טופר מוארך, שמטרתו גירוד הדדי.
לוולדות הצעירים עיניים כחולות, ולבוגרים צהובות. גודל הבוגרים מגיע עד 46 סנטימטר ומשקל של 2.2 קילוגרם. זנבותיהם ארוכים מגופם, ועשויים להגיע עד לאורך של 56 סנטימטר.
סביבה ותזונה

משכנו של למור זנב-הטבעת בדרום ובדרום-מערב מדגסקר כאשר דפוס הפיזור שלו באי הוא דפוס פיזור מקובץ, המין חי בלהקות. הוא חי ביערות נשירים שקרקעיתם מכוסה עשב או ביערות לאורך גדות נהרות. לעיתים ניתן למוצאו באזורי שיחים יבשים בעלי מעט עצים. נראה שהוא זקוק ליער ראשוני כדי לשרוד - ששטחו הולך ומצטמק במדגסקר.
למור זנב-טבעת הוא אומניבור (אוכל כל) אך הוא ניזון בעיקר מפירות מעץ התמרהינדי, תלוי זמינות המשאבים הוא עשוי לאכול לעיתים גם עלים, גרעינים, זוחלים ואפילו חרקים.
הערות שוליים

↑  למור זנב-טבעת באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Don E. Wilson, Elizabeth Hanlon, Lemur catta (Primates: Lemuridae), Mammalian Species 42, 2010-01-25, עמ' 58–74 doi: 10.1644/854.1
↑  {{{מחבר}}}, Lemurs, Developments in Primatology: Progress and Prospect, 2006 doi: 10.1007/978-0-387-34586-4
1 2 3  Ring-tailed lemur, WNPRC (באנגלית אמריקאית)
↑  Frank P. Cuozzo, Michelle L. Sauther, Leaping Ahead, New York, NY: Springer New York, 2012, עמ' 157–163, ISBN 978-1-4614-4510-4
↑  Emma Baumhofer, Lemur catta (ring-tailed lemur), Animal Diversity Web (באנגלית)
| למוריים |
| --- | --- | --- |
| למור זנב-טבעת (סוג ומין יחיד) | למור זנב-טבעת |  |
| למור אמיתי | למור חום • למור סנפורד • למור לבן-ראש • למור אדום • למור אדום-חזית • למור חום-צוואר • למור אפור-ראש • למור שחור • למור שחור כחול-עין • למור מוכתר • למור אדום-בטן • למור הנמייה |  |
| למור צווארון | למור צווארון שחור לבן • למור צווארון אדום |  |
| למור עדין | למור במבוק אפור • למור במבוק מוזהב • למור במבוק מערבי |  |
| למור במבוק ענק (סוג ומין יחיד) | למור במבוק ענק |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534689005171  GND: 4276913-9  LCCN: sh90004367 
למור זנב-טבעת או למור קטה הוא מין יחיד בסוג למור, אחד מחמשת הסוגים במשפחת הלמוריים.
נקבת למור זנב-טבעת נושאת תאומים שנולדו זה עתה
למור זנב-טבעת בפארק הקופים
מפציצנית מרעישה

| מפציצנית מרעישה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: חיפושיות
תת־סדרה:: Adephaga
משפחה:: רצניתיים
סוג:: מפציצנית
מין:: מפציצנית מרעישה
שם מדעי
 Brachynus crepitans ‏לינאוס, 1758

מפציצנית מרעישה (שם מדעי: Brachynus crepitans) היא חיפושית ממשפחת הרצניתיים.
מאפיינים

אורכה בבגרות 8 מילימטרים. החיפושית נפוצה במרכז ודרום אירופה, כשבית הגידול הוא סלעי גיר וכן בין אבנים. צורת ההתפחות שלה היא גלגול מלא והיא ניזונה מחסרי חוליות קטנים.
שמה ניתן לה בשל דרך התגוננותה המיוחדת מפני תוקפיה. כאשר מתקרב אליה טורף כלשהו ונוגע בה, היא מפרישה נוזל חומצי ואדמדם שריחו הדוחה מתפשט בסביבה כענן אדים. הנוזל הוא תערובת של חומרים כימיים רעילים, המופרשים מבלוטות הנמצאות בקצה הבטן ואשר הטמפרטורה שלהם מסוגלת להגיע עד 100 מעלות צלזיוס. פליטת הנוזל מלווה בפיצוץ וגורמת לפגיעה צורבת בעור. החיפושית מכוונת את הנוזל אל התוקף וגורמת למנוסתו. כלפי יצור גדול היא ממשיכה להפריש ברצף את הנוזל עד אשר הוא משתכנע להסתלק.
רגליה של המפציצנית חזקות וארוכות, ולכן היא מיטיבה לרוץ במרדף אחר טרפה, שאותו היא מגלה באמצעות מחושיה הארוכים. בתופסה את טרפה, לרוב מיני רמשים ותולעים, היא נושכת אותו בלסתותיה החזקות ומפרישה לגופו חומר הממיס את רקמותיו. אחרי כן היא מוצצת את לשדו ונוטשת את המעטה החיצוני. כנפי התעופה שלה מנוונות ולכן אינה מסוגלת לעוף. צבע כנפי החפייה הוא ירוק-כחלחל, והן משמשות לה כשריון מגן בהיותן מאוחות. שאר איברי הגוף צבעם חום-אדמדם.
מורן

ערך זה עוסק בצמח הקרוי מורן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| מורן |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו־פסיגיים
סדרה:: שלמונאים
משפחה:: מורניים
סוג:: מורן
שם מדעי
 Viburnum ‏לינאוס, 1753
מורן (שם מדעי: Viburnum) הוא סוג עצים ושיחים ממשפחת המורניים (Adoxaceae). בסוג מורן כ-203 מינים, מהם נשירים ומהם ירוקי-עד. נציגו היחיד בישראל של הסוג מורן הוא מורן החורש. מין נדיר ומוגן שגדל בחורשים, בעמק עכו, בכרמל ובגליל העליון. מין זה נפוץ מאוד כצמח גינון.
נמפית הסרפד על גבי מורן החורש
טקסונומיה

בשנת 2016 הועבר הסוג מורן ממשפחת היערתיים למשפחת המורניים (Viburnaceae). שמה העברי המוצע של המשפחה, על שם הסוג מורן, אינו רשמי והוא ממתין לאישור האקדמיה ללשון. לפי הטַקְסוֹנוֹמְיָה (תורת המיון) העכשווית (2024) משפחת השלמוניים (Dipsacaceae) בוטלה ואוחדה עם משפחת היערתיים (Caprifoliaceae) וזאת האחרונה המורחבת פוצלה למשפחת היערתיים ומשפחת המורניים (Viburnaceae) ושתיהן שייכות לסדרה שלמונאים (Dipsacales).
משפחת המורניים כוללת שלשה סוגים בלבד: מורן, סמבוק ואדוקסה (adoxa), לאחרון אין נציג בר בישראל. לסוג סמבוק שני נציגים בישראל: סמבוק שחור (Sambucus nigra) צמח נדיר עד נדיר מאוד הפורח באפריל עד מאי; וסמבוק אמיתי (Sambucus ebulus), צמח נדיר מאוד הגדל בחרמון ופורח במאי עד יולי.
לסוג מורן נציג בר אחד בישראל: מורן החורש (Viburnum tinus) הפורח ממרץ עד אפריל; למורן החורש שויכו בעבר שני תת-מינים נוספים במקרונזיה שבאוקיינוס האטלנטי: הזן Viburnum tinus subsp. rigidum (Vent.) P.Silva האנדמי לאיים הקנריים והזן Viburnum tinus subsp. subcordatum (Trel.) P.Silva האנדמי לאיים האזוריים. כיום התת-מין הראשון הוא מין בפני עצמו (.Viburnum rugosum Pers) והשני הוא המין Viburnum treleasei Gand.
מאפיינים

מורן החורש פורח באביב בתפרחות. הפרחים לבנים או ורדרדים ומדיפים ריח נעים. אזור מוצאו הוא מזרח הים התיכון. צורתו היא כשיח צפוף ומעוגל, כאילו גזום. הפרי הוא ענבה שחורה דמוית ביצה. מינים אחרים של מורן הם צמחי נוי נפוצים. המורן הקירח (Viburnum Suspensum) הוא שיח ירוק עד, שעליו ותפרחותיו מכוסים שערות ואילו עליו קירחים, תפרחותיו הלבנות צפופות. המורן הריחני הוא שיח ירוק עד, שמוצאו במזרח אירופה. התפרחת דמוית פירמידה רחבה, ובה פרחים ריחניים ולבנים.
הערות שוליים

↑  .Viburnum L, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏12-2023
1 2  .Viburnum L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  מורן החורש, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  דרור מלמד, עדכונים בטקסונומיה של מכוסי הזרע - APG IV, באתר צמח השדה, ‏1-6-2016
↑  פרופ’ אבינעם דנין, סמבוק אמיתי, באתר צמחיית ישראל ברשת
↑  Viburnum rugosum Pers., WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏18-7-2023
↑  Viburnum treleasei Gand, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏8-9-2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538791105171  NKC: ph559702
מלכישליו חלודי

| מלכישליו חלודי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: עגוראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: רליתיים
סוג:: מלכישליו
מין:: מלכישליו חלודי
שם מדעי
 Crex crex ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


Crex crex
מלכישליו חלודי (שם מדעי: Crex crex) הוא עוף הנמנה עם משפחת הרליתיים שבסדרת העגוראים.
אתרי הקינון של המין באירופה ובאסיה, מזרחה עד סין. הוא נודד לאפריקה בחורף (של חצי הכדור הצפוני).
מאפיינים

זהו עוף בגודל בינוני, נוצותיו חומות-צהובות אפרפרות, צידי החזה אפורים, גבו מנוקד באופן בולט, כנפיו אדומות-חומות. המקור בגוון עור והאיריס (עין) חום. למין חד צורתיות זוויגית, למרות נטייה קלה של הנקבות להיראות פחות אפורות ויותר מפוספסות בחום. אין הבחנה לתת-מין, אך פרטים במזרח בהירים יותר מאלו במערב.
בישראל נצפה המלכישליו החלודי בסתיו ובאביב. כעוף בעל נדידה ארוכת-טווח הוא מציג בישראל תופעה ייחודית: רבים מבני המין נמצאים שכובים במצב תשישות על הקרקע ובפינות של בנינים בעיר ובכפר. מנוחה וקצת מים משיבים אותם לפעילות ולהמשך הנדידה.
הערות שוליים

↑  מלכישליו חלודי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565210605171  LCCN: sh85032795  NKC: ph508879 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מלוכיה נאכלת

| מלוכיה נאכלת |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: חלמיתאים
משפחה:: חלמיתיים
סוג:: מלוכיה
מין:: מלוכיה נאכלת
שם מדעי
 Corchorus olitorius ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה
 תפוצה בישראל
מַלּוּכְיָה נֶאֱכֶלֶת (שם מדעי: Corchorus olitorius) היא מין צמח בסוג מלוכיה ממשפחת החלמיתיים. מלוכיה נאכלת צומחת באקלים טרופי כולל דרום-מזרח אסיה ואפריקה הטרופית. בישראל היא צומחת, כעשב שוטה, בשטחים מעובדים ומושקים.
גבעוליה הקירחים צומחים לגובה של עשרים עד שמונים סנטימטרים. עליה ארוכי פטוטרת, מסורגים ומשוננים או מסוריים. מלוכיה נאכלת פורחת בחודשים מאי עד אוגוסט ופרחיה צהובים ומסודרים בתפרחת או כבודדים. הפרי דמוי תרמיל באורך חמישה עד עשרה סנטימטר הנפתח לחמש קשוות.
שימושים

עלים צעירים של מלוכיה נאכלת משמשים בישראל להתקנת מרק בשם מלוח'יה הפופולרי בקרב תושבים פלסטינים המגדלים אותה כצמח תרבות ובקרב יהודים יוצאי מספר מדינות מזרח תיכוניות, בעיקר יהודים ממוצא מצרי. ברחבי העולם היא משמשת לא רק לאכילה, אלא גם כמקור חשוב לייצור הסיבים מהם עשוי בד היוטה. בחלקים נרחבים מהדלתה של הגאנגס מגדלים אותה לשם כך.
אזכורים מוקדמים

מקור שמה של המלוכיה בימינו מהערבית (ملوخي: "מלוח'י"; ראו עוד על שמה בערך "מלוכיה") אך היא מוכרת לאבותינו עוד מימים ימימה. היא הוזכרה כבר בספר איוב תחת השם תָּפֵל עם ציון חוסר התוחלת באכילתה ללא תבלינים, שכן אז חסרה היא טעם: ”הֲיֵאָכֵל תָּפֵל, מִבְּלִי-מֶלַח” (איוב ו, ו), ואולי היא גם החָצִיר ממצרים שהתגעגעו אליו בני ישראל מעת שיצאו ממצרים ”וַיָּשֻׁבוּ וַיִּבְכּוּ, גַּם בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, וַיֹּאמְרוּ... זָכַרְנוּ, אֶת-הַדָּגָה, אֲשֶׁר-נֹאכַל בְּמִצְרַיִם, חִנָּם; אֵת הַקִּשֻּׁאִים, וְאֵת הָאֲבַטִּחִים, וְאֶת-הֶחָצִיר וְאֶת-הַבְּצָלִים, וְאֶת-הַשּׁוּמִים.” (במדבר י"א, ד-ה).
הצמח היה מוכר גם לרמב"ם שמנה אותו כאחד מתשעת ”הסמים הרטובים בראשונה” ותיאר את שימושיו הרפואיים ”וממה שיעשה רטיה על מקום נשיכת הדבורים והצרעה: במלואש” (קרי מלוכיה נאכלת).
תמונות נוספות

מלוכיה נאכלת
צמחי מלוכיה נאכלת שנקטפו ונאגדו
Corchorus olitorius - Museum specimen
מנקין לבן-זקן

| מנקין לבן-זקן |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי-טירן
משפחה:: מנקיניים
סוג:: מנקין מנקוס
מין:: מנקין לבן-זקן
שם מדעי
 Manacus manacus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


מנקין לבן-זקן (שם מדעי: Manacus manacus) הוא מין של ציפור ממשפחת המנקיניים אשר חי באמריקה הדרומית מקולומביה, ונצואלה וטרינידד ודרומה עד ברזיל, בוליביה וצפון ארגנטינה.
תיאור

המנקין הוא עוף קטן באורך 10.7 סנטימטרים ומשקל של 16.5 גרם בקירוב. הוא בעל רגליים כתומות וכסות נוצות לבנות אצל הזכרים, כאשר הכיפה הזנב והכנפיים שחורים וכך גם העיניים והמקור בעוד צבע הנקבות הדהויות ירקרק-מנומר, דומות מאוד למין מנקין זהוב-ראש.
הזכרים ידועים בניפוח ציצות הצוואר הרחבות שלהם בעת החיזור בזירות עם זכרים אחרים, מה שנראה מהצד כמו זקן לבן ונתן למין את שמו.
המנקינים חיים ביערות גשם, מטעים וביערות משניים. הם נפוצים ביותר סביב אגן האמזונאס, כאשר הם נעדרים רק מנהר פורוס שבדרום-מערב המדינה אמזונאס שבברזיל. הם פעילי יום הניזונים מפירות וחרקים בין הענפים הנמוכים והבינוניים ומקננים באותו אזור.
תפוצת המנקין רחבה בטבע אך כי הוא עלול להיפגע מבירוא יערות בעתיד.
הערות שוליים

↑  מנקין לבן-זקן באתר הרשימה האדומה של IUCN
מנקין זהוב-ראש

| מנקין זהוב-ראש |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי-טירן
משפחה:: מנקיניים
סוג:: Ceratopipra
מין:: מנקין זהוב-ראש
שם מדעי
 Ceratopipra erythrocephala ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


מנקין זהוב-ראש (שם מדעי: Ceratopipra erythrocephala) הוא מין של ציפור ממשפחת המנקיניים אשר חי באמריקה הדרומית ובקצה הדרומי של אמריקה המרכזית ביערות גשם טרופיים. מין זה תואר בידי קארולוס לינאוס ב-1758 והוא קרובו של המין מנקין אדום-כיפה.
תיאור

המנקין הוא עוף קטן באורך ממוצע של 9.4 ס"מ ומשקל של 0.44 גרם. הזכרים שחורים לחלוטין מלבד ראשם הזהוב, המקור הצהוב, אזור השת הלבן-אדום והרגליים הורודות. הנקבות והצעירים בעלי גוון ירוק זית והרגליים ורודות. הם משמיעים קריאות חרישיות בעודם עפים ביער.
מין זה מצוי בטבע לאורך הג'ונגלים, המטעים והיערות הנמוכים עד לגובה 1,500 מטרים שבין פנמה, קולומביה, טרינידד וטובגו ודרומה עד לברזיל, פרו ומדינות גיאנה (גיאנה, גיאנה הצרפתית וסורינאם) כשגבולם הוא נהר האמזונאס והאוקיאלי.
המנקין מצוי ביערות בין הענפים שמתחת לצמרת וניזון מפירות, חרקים ועכבישים כשלעיתים הוא ניזון בקבוצות עם ציפורים אחרות.
קבוצת המנקינים מחזרים בזירות על הענפים בגובה של 6 עד 12 מטרים והם מזנקים יחדיו במקום במהירות או מרקדים על הענף, כדי להרשים את הנקבות תוך שהם קוראים חזק בין הריקודים. עד 12 פרטים יכולים להופיע יחד, אך רק אחד דומיננטי מזדווג לבסוף עם הנקבה. הנקבה מכינה קן לבדה ומטילה בו 2 ביצים, עליהם היא דוגרת במשך כ-16–17 ימים.
טווח מחייתו של מין זה רחב ומצב שימורו הוא "ללא חשש".
הערות שוליים

↑  מנקין זהוב-ראש באתר הרשימה האדומה של IUCN
מרגון

| מרגון |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
תת־משפחה:: מרגוניים
סוג:: מרגון
שם מדעי
 Mergus ‏לינאוס, 1758

מרגון (שם מדעי: Mergus) הוא סוג של עוף מימיים ממשפחת הברווזיים.
מיני המרגון הם ברווזים בינוניים בעלי מקור ארוך ומשונן, העוזר להם בציד דגים ורכיכות מימיים. הם קרובים למינים מרגון כיפה ומרגון גמד הדומים להם, אך שייכים לסוגים נפרדים.
זכרי המרגון בעלי ראשים מקושטים ולעומתם הנקבות חומות עם מקור אדום. המרגונים נפוצים בחופים ואגמים בעיקר בחצי הכדור הצפוני והם יודעים לצלול טוב.
מינים

Mergus australis - נכחד
מרגון גדול (Mergus merganser)
Mergus octosetaceus
מרגון בינוני (Mergus serrator)
Mergus squamatus
גלריה

נקבת מרגון גדול
מקוק זנב-חזיר דרומי

| מקוק זנב-חזיר דרומי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: קופים בעלי זנב
סוג:: מקוק
מין:: מקוק זנב-חזיר דרומי
שם מדעי
 Macaca nemestrina ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


מקוק זנב-חזיר דרומי (שם מדעי: Macaca nemestrina; על פי האקדמיה ללשון: מָקוֹק זְנַב חֲזִיר) הוא מין של קוף מקוק ממשפחת קופים בעלי זנב המצוי בדרום-מזרח אסיה במדינות תאילנד, מלזיה, ובאינדונזיה בכמה איים כמו סומטרה ובורנאו. הם קרובים לקוף מקוק זנב-חזיר צפוני (Macaca leonina) ובעבר נחשבו כתת-מין שלו.
מאפיינים

אורכו של מקוק זה 43-77 ס"מ ומשקלו 5-15 ק"ג. הוא בעל פרווה אפורה-זהובה עם פנים גדולות וורודות, כפות ורודות וזנב מפותל וקצר בצבע ורוד שנתן לו דימוי של זנב-חזיר. הזכרים גדולים יותר מהנקבות.
המקוקים חיים ביערות של דרום-מזרח אסיה בקבוצות משפחתיות קטנות. הם מחפשים מגוון מזונות הכוללים צמחייה, פירות ובעלי חיים קטנים.
בניגוד לפרימטים אחרים, מקוקים אלה אוהבים להתרחץ במים.
הערות שוליים

↑  מקוק זנב-חזיר דרומי באתר הרשימה האדומה של IUCN
מקוק הכיפה

| מקוק הכיפה |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: קופים בעלי זנב
סוג:: מקוק
מין:: מקוק הכיפה
שם מדעי
 Macaca sinica ‏לינאוס, 1771
תחום תפוצה


מקוק הכיפה (שם מדעי: Macaca sinica) הוא מין של קוף ממשפחת קופים בעלי זנב המצוי רק בסרי לנקה.
מאפיינים

אורכם של המקוקים 40-55 ס"מ ומשקלם 8.4 ק"ג בממוצע. הזכרים יותר כבדים מהנקבות. קופים אלה בעלי פרווה זהובה, בטן וחזה לבנים ופנים ורודות נקיות משיער. הלחיים והכיפה לבנים ושעירים. לקופים ישנו זנב ארוך ורגליים ארוכות והם מצויים הן על הקרקע והן על העצים.
הם חיים ביערות וחיים בחבורות הכוללות בין 8 ל-40 פרטים, רובם נקבות. בקבוצה ישנו זכר בכיר בעל זכויות יתר, נקבות הכנועות לזכר הגדול ופרטים צעירים שאינם מורשים להזדווג וכן תינוקים. לעיתים הזכר הבכיר עסוק מאוד כך שקופים זוטרים יכולים להזדווג מתחת לאפו או אף לחטוף לו את השלטון.
הקופים אוכלי כל הניזונים מזרעים, עלים, פירות שונים כמו מנגו, פיקוס או שיזף וגם מזון מהחי הכולל חרקים וחולייתנים קטנים.
הם עלולים להיטרף על ידי עופות דורסים, נמר, חתול דגים נמרי ופיתון הודי.
הערות שוליים

↑  מקוק הכיפה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
פרט תינוק של מקוק הכיפה אוחז באמו.
מליח

.
| מליח |
| --- | --- |
 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: סרדינאים
משפחה:: סרדיניים
סוג:: מליח
שם מדעי
 Clupea ‏לינאוס, 1758

מָלִיחַ (שם מדעי: Clupea. מכונה דג מלוח או הרינג) הוא סוג דג גרם ממשפחת הסרדיניים אשר חי במים רדודים בצפון האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, בים הבלטי ובים התיכון. הנפוץ ביותר הוא מליח אטלנטי (Clupea harengus). דגי המליח נעים בלהקות גדולות ומגיעים באביב לחופי אירופה ואמריקה הצפונית, שם הם ניצודים.
המליח נפוץ מאוד כדג מאכל בקרב קהילות יהדות המגרב ויהדות אשכנז, בעיקר כדג מלוח או דג מעושן, שנקרא לעיתים פיקלינג (מגרמנית: Bückling). חלק מן הדגים המשומרים הנמכרים ברשתות המזון ב"קופסאות סרדינים" הם למעשה שימורי מליח.
הן המליח האטלנטי והן המליח הפסיפי מתקשרים באמצעות נפיחות. הם פולטים בועות אוויר מפתח הביב (קצה המעי) ומייצרים באמצעותן תבניות של פעימות (שחוקרי התופעה מכנים Fast Repetitive Ticks - FRTs) שנמשכות עד 7 שניות. תפקיד התקשורת או משמעותה טרם הובנו, אך משום שתדירות השמעת רצפי הנפיחות לדג מתגברת בלהקות צפופות יותר של מליחים, משערים שיש לה פונקציה חברתית.
ישראלים ממוצא לובי נוהגים לכנות דג זה רינגה ובמטבח הטריפוליטאי נהוג להוסיף חתיכות של רינגה מיובשת לשקשוקה ולעסידה (מאכל מסורתי לובי מבצק ורוטב עגבניות).
מינים

מליח ארוקני (Clupea bentincki)
מליח אטלנטי (Clupea harengus)
מליח פסיפי (Clupea pallasii)
ראו גם

מטיאס
הערות שוליים

↑  Ben Wilson, Robert S. Batty, Lawrence M. Dill, Pacific and Atlantic herring produce burst pulse sounds, Proceedings of the Royal Society of London. Series B: Biological Sciences 271, 2004-02-07 doi: 10.1098/rsbl.2003.0107
↑  jonatan balcombe, what a fish knows, New York: Scientific American, 2016, עמ' 48-49
↑  דג הרינג כשר - דג הרינג מעושן עם כשרות - Crown Fish, באתר Crown Fish - מעדני דגים מהים הצפוני, ‏28 במאי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283913805171
כשותנית

ערך זה עוסק בכשותנית, מרכיב חשוב בייצור בירה. אם התכוונתם לצמח טפיל, ראו .
| כשותנית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: קנאביים
סוג:: כשותנית (Humulus)
מין:: כשותנית
שם מדעי
 Humulus lupulus ‏לינאוס, 1753

תפרחת נקבית של כשותנית הבר
תפרחת זכרית של כשותנית הבר
כְּשׁוּתָנִית (שם נרדף: כָּשׁוּת; שם מדעי: Humulus lupulus) הוא צמח רב-שנתי מטפס ממשפחת הקנאביים, נפוץ בחצי הכדור הצפוני כולל באירופה, מערב אסיה ואמריקה הצפונית. ומשמש כמרכיב חשוב בתעשיית הבירה.
השם כְּשׁוּתָנִית מצויה מתייחס גם הוא לצמח זה.
השם העברי

שם הצמח הוא "כשותנית", להבדיל מכְּשוּתית שהיא פטרייה מזיקה בצמחים (downy mildew באנגלית
במשפחת Peronosporaceae). האקדמיה ללשון העברית טבעה גם את המושג כָּשׁוּת (עם קמץ באות כ"ף) כשם נרדף לצמח זה, להבדיל מכְּשׁוּת (עם שווא באות כ"ף) שהוא צמח טפיל ממשפחת החבלבליים.
תיאור

הכשותנית היא צמח מטפס רב שנתי, בן-חלוף, דו-ביתי (שיש ממנו צמח זכר וצמח נקבה) ונפוצה באזורים בעלי אקלים ממוזג באסיה, במרכז אירופה ובאמריקה הצפונית. כשותנית הבר גדלה לרוב בקבוצות קטנות בסביבה עתירת חנקן ובקרקע לחה, למשל בקרחות יער ובשולי יערות.
מקנה שורש בודד בוקעים בדרך כלל ניצנים רבים. חלקי הצמח שמעל הקרקע הם חד עונתיים ובני חלוף (הם מתייבשים לאחר הבשלת הזרעים ומתים לכל המאוחר עם בוא החורף והכפור). לעלים 3 אונות משוננות והתפרחת היא בצבע צהוב ירקרק. כשותנית הבר צומחת לאורך של 2 עד 6 מטרים (זני התרבות הם ארוכים יותר).
תפקיד הכשותנית בבישול הבירה

הכשותנית ממלאת תפקיד חשוב בהפקת בירה, מפני שהיא מעניקה לה ארומה ייחודית ומרירות אופיינית.
לייצור הבירה משתמשים אך ורק בתפרחת הנקבית של הכשותנית. התרכובת הכימית של הכשותנית מסייעת בשימור הטריות ובייצוב הקצף של הבירה.
הכשותנית מכילה חומצות אלפא המעניקות מרירות וחומצות בטא המעניקות ארומה. עם השנים עברה הכשותנית השבחות כך שישנם תת-זנים ייחודים לארומה או למרירות. הארומה מושפעת גם מכמות ומהרכב השמן האתרי המצויים בצמח.
היסטוריה

חשיבותה של הכשותנית בייצור הבירה נובעת מן התכונות האנטיספטיות שלה (מניעת התפתחותן של בקטריות) שתרמו משמעותית לשמירת הטריות של הבירה. אזכור ראשון בכתובים לכשותנית כמרכיב בייצור בירה מצוי בגמרא במסכת עבודה זרה. מסמכים כתובים על גידול כשותנית מצויים מתחילת ימי הביניים: ממנזר סנט דניז בקרבת פריז בשנת 768, ממנזר קורביי בשנת 822 וממנזר בפרייזינג בשנים 859 עד 875.
הממצאים הארכאולוגיים באותו הקשר נמצאו בהייטבו (Haithabu) שבשלזוויג, בצפון גרמניה, ומתועדים למאה ה-9 לספירה.
באנגליה החלו בשימוש בכשותנית בייצור בירה רק במאה ה-16. בימי מלכותו של הנרי השישי נאסר על גידול כשותנית באנגליה.
בימי הביניים היו העניים אוכלים את ניצני הכשותנית כתחליף זול לאספרגוס. ניצנים אלה זמינים רק במשך כשלושה שבועות באביב.
הכשותנית כגידול חקלאי

במחיר הכשותנית במהלך השנים התחוללו תנודות חריפות, עובדה זו הופכת את ענף גידולו לבעל סיכון גבוה.
גרמניה היא היצרנית הגדולה בעולם, מעל 85 אחוז מן הגידולים מגיעים מאזור הלרטאו שבבוואריה. לפי נתונים מ-2006, שטח גידול הכשותנית בגרמניה הוא 171.7 קמ"ר, שהם כ-35 אחוז מסך כל השטח המנוצל לגידול הצמח בעולם.
ארצות הברית היא היצרנית השנייה בעולם והגידול מתרכז במדינות איידהו, אורגון ווושינגטון.
הכשותנית המבויתת היא הצמח הנקבי בלבד. מגדלי הכשותנית מקפידים לנכש כל צמח זכרי מקרבת השדות המעובדים מכיוון שאם התפרחות הנקביות מופרות, פוחתת רמת הארומטיות בהן באופן משמעותי.
ריבוי הכשותנית נעשה באמצעות ייחורים. שדה כשותנית מגיע לתפוקה מרבית החל מן השנה השלישית לאחר שתילת הייחורים.
עונת גידול הכשותנית מתחילה באביב (בגרמניה בסוף חודש מרץ), ונעשית על גבי מערכת חוטי תיל המגיעה לגובה של שבעה מטרים. ליד כל חוט תיל נשתלים שניים או שלושה ייחורים ואלה צומחים ומכסים את חוטי התיל עד סוף חודש יולי.
איסוף התפרחות הבשלות אורך כשלושה שבועות - החל בשבוע האחרון של אוגוסט וכלה במחצית ספטמבר.
בעת האיסוף נחתכות הזמורות כמעט בגובה הקרקע, נתלשות מחוטי התיל ומובאות לעיבוד במכונת הקטיפה. מכונת הקטיפה מפרידה את התפרחות מן הזמורות והתפרחות מועברות לייבוש. כאשר התפרחות מכילות רק 11 אחוז נוזלים הן נדחסות ועוברות קירור. לאחר מכן הן נארזות ונמכרות למבשלות בירה. לעיתים קרובות נדחסות התפרחות לגְלוּלִיות (Pellets), בצורה זו המשלוח תופס נפח קטן בהרבה. אריזת ואקום בטמפרטורה מסוימת חשובה מאוד לשמירת הארומה של הכשותנית.
הכשותנית כגידול חקלאי > זנים

למין כשותנית יש חמישה זנים עיקריים:
var. lupulus – מגודל באירופה ובמערב אסיה.
H. lupulus var. cordifolius. – מגודל במזרח אסיה.
var. lupuloides / americanus – מגודל בצפון מזרח יבשת אמריקה.
H. lupulus var. neomexicanus. – מגודל בצפון מערב יבשת אמריקה.
H. lupulus var. pubescens. – מגודל בצפון מרכז יבשת אמריקה.
על בסיס זנים אלה נוצרו תתי-זנים נוספים על ידי הכלאות והרכבות.
הכשותנית כגידול חקלאי > כמויות

בין השנים 1986 ו-2006 ירד השטח המנוצל לגידול כשותנית בכל העולם מ-215,600 אקר ל-123,000 אקר.
לפי נתונים של ארגון המזון והחקלאות (FAOSTAT) משנת 2005 גידלו בכל העולם 102,216 טונות של כשותנית. בשנה זו התרכז גידול הכשותנית במדינות הבאות:
| מיקום | מדינה | כמות בטונות |
| --- | --- | --- |
| 1 | גרמניה | 29,000 |
| 2 | ארצות הברית | 26,180 |
| 3 | סין | 20,000 |
| 4 | צ'כיה | 6,800 |
| 5 | פולין | 3,355 |
| 6 | אוסטרליה | 2,000 |
| 7 | קוריאה הצפונית | 2,000 |
| 8 | בריטניה | 2,000 |
| 9 | סלובניה | 1,500 |
| 10 | צרפת | 1,400 |
הרכב כימי

הרכב ממוצע של כשותנית מיובשת:
20% חלבון
18,5% מרכיבים מרירים
8% מינרלים
0,5% שמן כשותנית - מרכיביו העיקריים הם הומולון (Humulone) ולופולון (Lupulone)
השאר הוא בעיקר תאית.
שימושים אחרים

שימושים רפואיים - כמות קטנה מסך היבול משמשת לצורכי רפואיים, בעיקר כחומר מרגיע ומרדים. תכונות הכשותנית: משככת כאבים, אנטיביוטית, מעוררת תיאבון ומזרזת עיכול, מגבירה את הפרשת החלב בקרב נשים מניקות.
שימושים קוסמטיים- השמן משמש כמרכיב בתעשיית הבשמים ובקרמים.
כתמצית במוצרי מזון ומשקאות - הכשותנית משמשת כתוסף טעם בליקרים שונים, משקאות קלים, מוצרי חלב, ממתקים ומוצרי מאפה.
כצבע - מן העלים מפיקים צבע חום המשמש בעיקר לברסוק עורות.
כמזון לבהמות - הכשותנית נאכלת על ידי צאן, בקר, סוסים וחזירים.
הצמח משמש לעיתים קרובות בספריות כסופח לחות והשמנים האתרים שבו דוחים חרקים. לשם כך מניחים תפרחות מאחורי הספרים.
יש להחליף את התפרחות אחת לכמה שנים.
למאכל - בימי הביניים שימשו הניצנים המופיעים בתחילת האביב כתחליף זול לאספרגוס. כיום התגלה מאכל זה מחדש בגרמניה, בלגיה ואנגליה.
בגלל תקופת הזמינות הקצרה (שבועיים עד שלושה) והאיסוף הידני נחשבים ניצני הכשותנית למעדן ומחירם גבוה מאוד. את הניצנים מטגנים בחמאה, מרתיחים יחד עם עשבי תיבול או מוגשים נא בחומץ.
כשותנית צעירה (נאכלת במצב זה בדומה לאספרגוס)
שדה כשותנית בשנה הראשונה לאחר השתילה
שדה כשותנית בגרמניה
מכונה לאיסוף התפרחת
שינוע התפרחות הקטופות
תפרחת הכשותנית לאחר האיסוף
שדה כשותנית בהלרטאו בספטמבר, לאחר האסיף