stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חלוצי רוצ'דייל

| --- | --- |

הבניין בו שכנה המכולת הראשונה של הקואופרטיב, ברחוב טוד ליין 31. כיום משמש כמוזיאון להנצחת פעולות הקואופרטיב
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מטה הארגון:  רוצ'דייל 
 תקופת הפעילות:  1844–1991 (כ־147 שנים) 
 קואורדינטות:  53°37′07″N 2°09′34″W﻿ / ﻿53.618666666667°N 2.1594166666667°W﻿ / 53.618666666667; -2.1594166666667
 he
 
קואופרטיב "אגודת חלוצי רוצ'דייל הישרים" (באנגלית: Rochdale Society of Equitable Pioneers) שהוקם בשנת 1844 ברוצ'דייל (Rochdale) שביורקשייר, אנגליה, נחשב לאבי התנועה הקואופרטיבית. על אף שלהקמתו קדמו קואופרטיבים אחרים, קואופרטיב רוצ'דייל היווה את הבסיס להקמת התנועה הקואופרטיבית המודרנית, ו"עשרת עקרונות רוצ'דייל" נחשבים למשפיעים עליה עד היום.
התפתחות

הקואופרטיב הוקם ב-1844, בהובלת פועלים, חסידי רעיונותיו של רוברט אואן. בעת הקמתו מנה הקואופרטיב 28 חברים. בתחילה מכר הקואופרטיב מוצרי מזון בסיסיים בלבד, והופעל בהתנדבות על ידי חבריו. בהמשך הצטרפו חברים נוספים לקואופרטיב, והוקמה מאפיה בבעלותו שסיפקה לחם לחברים. ב-1950 הוקמה טחנת קמח של הקואופרטיב, שהיוותה את התפתחותו לתחום התעשייה. ב-1960 הוקמה מטוויה. עם השנים מספר החברים גדל ובנוסף על החנות המקורית הוקמו חנויות נוספות וכן מחלקה סיטונאית אשר סיפקה את הסחורה לחנויות הקואופרטיב השונות.
בהמשך הקים הקואופרטיב לחבריו קופות גמל, קרן ביטוח, בתי ספר, קרן מלגות לילדי חברים ועוד שירותים נוספים לחבריו.
עקרונות רוצ'דייל

הצטרפות חופשית לאגודה
מבנה דמוקרטי – לכל אחד קול אחד
החזרת הרווח לחברי האגודה בהתאם למכסת הקניות
ריבית מוגבלת על ההון המושקע
נייטרליות פוליטית ודתית
מכירה במזומן (לא באשראי\בהקפה)
פיתוח החינוך בעזרת ניכוי מסוים מהרווח נטו
מכירה במחירי השוק (הפרשות לקרן שמורה)
דמי מניה נמוכים (אפשרות לקניה בתשלומים)
סחורה נקייה ומשקל נכון.
השפעה

הניסיון הקואופרטיבי ברוצ'דייל מוזכר בספרו של בנימין זאב הרצל אלטנוילנד כאחד ממקורות ההשראה למערכת הקואופרטיבית של 'החברה החדשה' היהודית בארץ ישראל, ובאופן ספציפי להתיישבות הכפרית בה המכונה 'כפר חדש'.
"חלוצי רוטשדייל הישרים הרבו לעבוד בעדכם,  זאת אומרת:  הם הרבו לעשות בעד כל בני האדם בעת אשר עיניהם היו אך לטובת נפשם.   בלכתכם היום לחברות הקונים אשר לכם,  ושם תוצע לפניכם הסחורה המשובחת שבסחורות במחיר שפל,  לחלוצי רוטשדיל עליכם להודות." ~ מתוך תרגום נחום סוקולוב, 'תל אביב'.
ראו גם

קומונת רלהיין
אלטנוילנד
חלוצה

ערך זה עוסק בעיר נבטית בנגב. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
שרידי הכנסייה המזרחית באתר
חלוצה, או אלוסה במקורות היסטוריים (יוונית Eλούσα) ובפי הבדואים חלצה, הייתה עיר נבטית, כ-20 ק"מ דרומית-מערבית לבאר שבע. העיר הוקמה במאה ה-3 לפנה"ס כתחנה לאורך דרך הבשמים. היא שגשגה בתקופה הנבטית, בשנת 358 לספירה הייתה לבירת הפרובינקיה הרומית פלשתינה סלוטאריס (Palaestina Salutaris) ובשנת 409 לבירת פלשתינה טרטיה - פרובינקיה ביזנטית לצד הפרובינקיות האחיות פלשתינה פרימה ופלשתינה סקונדה. הנצרות החלה חודרת לעיר במאה ה-5, ובניגוד לערים אחרות בנגב, חלוצה לא ננטשה עם הכיבוש הערבי. העיר השתרעה על שטח של יותר מ-1,000 דונם ונראה שלא נהרסה אלא נקברה ברובה מתחת למעטה של חול. בשנת 2005 הוכרזה חלוצה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ביחד עם שבטה, עבדת וממשית, כחלק מדרך הבשמים.
אזכור העיר במקורות עתיקים

הכתובת הנבטית הקדומה ביותר שהתגלתה בארץ ישראל והמתוארכת לשנת 168 לפנה"ס ציינה כי חלוצה היא "המקום אשר עשה נתירו, בימי חייו של חרתת מלך הנבטים". גם קלאודיוס פתולמאיס מהמאה ה-2 הזכיר את העיר כ"אחד מיישובי אדום שממערב לנהר הירדן" (פתולמאיס, גאוגרפיה, 5, 16, 10), ובמפת פויטינגר היא מופיעה במרחק של 71 מיל רומי מירושלים ו-24 מיל רומי מעבדת. במפת מידבא מופיע ציור של חלוצה עם מגדלי שמירה ומבנים הנושאים גגות אדומים, ככל הנראה כנסיות. שני מכתבים של ליבנוס מאנטיוכיה מאזכרים את העיר בשנים 356 ו-359 ועומדים על מעמדה כבירה אזורית.
בימי הביניים, במאה ה-4, ביקר הילריון הקדוש בחלוצה, ומצא בה מקדש המוקדש לונוס. הוא ניצר חלק מתושביה, אך כתובות יווניות רשמיות מהשנים 454 ו-455 אשר נמצאו בתיאטרון בעיר אינן נושאות סמלים נוצריים. מאידך ידוע כי בישופים מהעיר בעלי שמות נבטים-ערבים השתתפו בוועידת אפסוס בשנת 431 ובועידת כלקדון בשנת 451. תעודה של הנוסע אנטונינוס מפיאצ'נצה הזכירה את ביקורו בחלוצה באמצע המאה ה-6, ובה ציין כי בעיר, אותה כינה "אלואה", יושב בישוף והיא ממוקמת "בתחילת המדבר המשתרע עד סיני". חלוצה נזכרה בחלק ממגילות הפפירוס שהתגלו בניצנה, ובמיוחד במגילות הצבאיות שנכתבו במהלך המאה ה-6. מגילות אלה ומגילה נוספת משנת 605 מכתירות את חלוצה כבירת האזור אליו השתייכה ניצנה. עוד נזכרה חלוצה במגילה מאמצע המאה ה-6, המונה את שיעורי מיסי ההגנה שהוטלו עליה ועל הערים הסמוכות, וכן במגילות מאוחרות יותר שנכתבו בין השנים 674 ו-689, היינו לאחר הכיבוש הערבי, והמציינות כי העיר נותרה בירת מחוז בנפת עזה.
המחקר והממצאים באתר

אף על פי שנוסעים רבים פקדו את חלוצה במאה ה-19, כמעט שלא מסרו מידע אודותיה, כנראה בגלל הרושם כי לא נותר כמעט דבר מן העיר עקב שוד אבניה שנלקחו לבניית עזה. בתקופת המנדט הבריטי קם במקום כפר ערבי קטן ששימר בשמו (אלחלצה) את שמה של העיר הקדומה, וגם בתיו נבנו מאבניה של חלוצה. הארכאולוגים צ'ארלס לנרד וולי, ותומאס אדוארד לורנס (שנודע בכינויו לורנס איש ערב) סקרו את חלוצה בשנת 1915 וציינו במפתם חומה המקיפה אותה. המחקרים המודרניים בעיר נערכו בשנת 1973 על ידי אברהם נגב ושוב בשנים 1979–1980 על ידי משלחת מאוניברסיטת בן-גוריון. חפירות נוספות מטעם אוניברסיטת בן-גוריון, התנהלו בשנים 1997, 2000, בראשותם של הארכאולוגים חיים גולדפוס ופטר פביאן. בשנים אלו נחפרו הכנסייה המזרחית, התיאטרון ובית מלאכה לקרמיקה.
צורתה של העיר היא כשל אליפסה והיא גובלת בנחל בשור המקיף אותה ממערב ובנחל אטדים שממזרח לה.
בניגוד לעדותו של תומאס אדוארד לורנס לא נתגלו ראיות לקיומה של חומה בעיר, והגנתה נעשתה ממגדלים שאחד מהם נישא לגובה של יותר מ-8 מטר. כתובות הלנסיטיות נמצאו בעיקר בחלקה הצפון-מערבי של העיר, שבו התמקד היישוב גם בתקופה הביזנטית, בעוד שהעיר הנבטית התרכזה בחלקו המזרחי והדרום-מזרחי של האתר. באתר נמצאו מספר בארות, ורשת של מאגרי מים מלבניים, האחד מהם באורך של 10 מטר וברוחב של 5 מטר, סיפקה מים למערבה של העיר. צינורות העשויים מחרס ומאדמה סיפקו מים לבית מרחץ ולבתים פרטיים. שרידיהן של שתי כנסיות גדולות התגלו בצידה המזרחי ובצידה המערבי של העיר, ונראה כי הראשונה ניצבה במקום בו שכן מקדש נבטי קדום. במזרח העיר התגלו חורבותיהם של בניין גדול ששימש, אולי, כמקדש, תיאטרון בקוטר של 35 מטר, מאוזוליאום ורובע מגורים. דרומית לעיר התגלו בית מלאכה שעסק בקדרות ומבנה שייתכן ושימש כאצטדיון, ומצפון לה התגלו היפודרום ובתי קברות מהתקופה הנבטית והתקופה הרומית המאוחרת.
משלט חלוצה

בנובמבר 1947 הוקמה בקרבת מקום היאחזות חלוצה על ידי הכשרת הפלמ"ח. הנקודה שהייתה תחת מצור תקופה ארוכה הוחזקה עד סוף מלחמת העצמאות ואז עברו חבריה סמוך לביר עסלוג' והקימו את קיבוץ משאבים, כיום משאבי שדה.
הערות שוליים

↑  זיוון זאב, 2001. עברות שמות מקומות בנגב. אריאל – כתב עת לידיעת ארץ -ישראל, 150-151 – עם הפנים אל הנגב, עמ' 21–26.
| דגל ישראל סמל אונסק"ו אתרי מורשת עולמית בישראל |
| --- | --- | --- |
| אתרים | העיר העתיקה בירושלים וחומותיה • מצדה • העיר העתיקה בעכו • העיר הלבנה בתל אביב • מערות בית גוברין ומרשה בגבעות יהודה (בית גוברין ומרשה) • בית שערים |  |
| המקומות הבהאים הקדושים בחיפה ובגליל המערבי | המרכז הבהאי העולמי: מקדש הבאב • אל-באהג'ה • בית הצדק העולמי |  |
| תלים מקראיים | תל מגידו • תל חצור • תל באר שבע |  |
| דרך הבשמים | עבדת • ממשית • חלוצה • שבטה • מואה הנבטית • חורבת קצרה • מצד נקרות • מצד גרפון • מצד סהרונים • מצד מחמל |  |
| נחל מערות | מערת תנור • מערת גמל • מערת הנחל • מערת הגדי |  |
בוקר העלייה למשלט "חלוצה", 19 בנובמבר 1947, צילם אברהם מלבסקי.
חלזון פלך ענקי

| חלזון פלך ענקי |
| --- | --- |
 חלזון פלך ענקי
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
קבוצה:: Caenogastropoda
מחלקה:: חלזונות
תת־מחלקה:: חלזונות עילאיים
על־סדרה:: חלזונות גבוהים
סדרה:: Neogastropoda
משפחה:: Fasciolariidae
סוג:: Triplofusus
מין:: חלזון פלך ענקי
שם מדעי
 Triplofusus giganteus ‏Kiener, 1840

חלזון פלך ענקי (שם מדעי: Triplofusus giganteus) הוא מין של חלזונות ים (אנ') ממחלקת החלזונות המצוי בים הקריבי מחופי ארצות הברית עד לחצי האי יוקטן ולמפרץ מקסיקו, והוא אחד מהחלזונות הגדולים ביותר בעולם, והגדול ביותר מחלזונות אמריקה.
אורכו יכול להגיע ל-60 ס"מ יחד עם הקונכייה. צורתה צורת ספירלה עם גליל אחורי גדול. צבע הקונכייה אפור כהה-כחול והקצוות כתומים. מתחתיה רגל כתומה גדולה ולידה פה ענק.
חלזון זה הוא טורף גדול של מיני רכיכות אחרות ביניהם חלזונות ים אחרים, חשופיות, צדפות וסרטנים איטיים. החלזון מהיר הרבה יותר משאר הרכיכות בזכות רגלו העצומה והוא משיג מהר מאוד את טרפו ואז משתמש בחדק הגדול שלו כדי לקדוח בהם ולמצוץ את החומרים המזינים שלהם. הפה מצוי בקצה הרגל והוא מעכל את טרפו באיטיות. לעיתים משתמשים סרטני נזיר בחלזון שטרף חלזון אחר כדי לאכלס להם בית מחודש עם קונכייה עמידה יותר לטורפים.
חיים פסחוביץ

| --- | --- |

 לידה:  1879 מחוז וילנה, ליטא 
 פטירה:  4 בפברואר 1956 (בגיל 77 בערך) ירושלים 
 כינוי:  הרב האדום 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תקופת הפעילות:  ? – 4 בפברואר 1956 
 
מניית יסוד של בנק התחייה (1937)
הרב חיים פסחוביץ (ה'תרל"ט, 1879 - כ"ב בשבט ה'תשט"ז, 4 בפברואר 1956) היה רב ליטאי, שנטה בסוף ימיו בירושלים, לקומוניזם, והתפרסם בשל כך בכינוי: הרב האדום.
לקריאה נוספת

ג. ירושלמי, „רב” של מק"י [פסחוביץ המוסר מסטאר־אדארוגא], הצופה, ז' בתמוז ה'תש"י
הערות שוליים

↑  דוד תדהר בערכו שבאנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, נוקב בתאריך: ל' באדר ה'תרל"ט, 15 במרץ 1877, כתאריך לידתו, אך באוטוביוגרפיה שהדפיס פסחוביץ בסוף ספרו "דברי חפץ" התאריך שונה.
↑  על קהילה זו והרב פסחוביץ בראשה, ראו: ספר יזכור לקהילת פנקס סלוצק ובנותיה, בספריית העיר ניו יורק, ניו יורק-תל אביב תשכ"ב, 1962 עמ' 240–244.
↑  הרב פסחוביץ למנוחות, דבר, 6 בפברואר 1956
חלב הצער

| --- | --- |

 בימוי:  קלאודיה לוסה 
 הופק בידי:  חוזה מוראלס, Antonio Chavarrías, קלאודיה לוסה 
 תסריט:  קלאודיה לוסה 
 שחקנים ראשיים:  מגלי סולייר
 מוזיקה:  סלמה מוטל
 צילום:  נטשה ברייר 
 מדינה:  ספרד, פרו 
 חברת הפקה:  Oberon Cinematogràfica, Wanda Visión, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ספרד: 13 בפברואר 2009 פרו: 12 במרץ 2009
 משך הקרנה:  94 דק' 
 שפת הסרט:  ספרדית, קצ'ואה 
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   milkofsorrow
 פרסים:  פרס דוב הכסף לשנת 2009, פרס הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הסרטים ופרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של גוודלחרה
 דף הסרט ב־IMDb
 
חלב הצער (בספרדית: La teta asustada), סרט קולנוע פרואני־ספרדי בבימויה של קלאודיה יוסה משנת 2009.
הסרט מתרחש בפרו ומגולל את סיפורה של פאוסטה (בגילומה של מגלי סולייר), הסובלת ממחלה נדירה הנקראת "השד המפוחד", ואשר מועברת בחלב של אישה שהייתה קרבן לאונס או התעללות בזמן ההיריון או מיד לאחריו. נוסף על המתח הכרוך בהתמודדות עם "מחלה" זו, פאוסטה גם מתמודדת עם מות אמה הפתאומי. היא נוקטת אמצעים החלטיים על מנת שלא ללכת בעקבות אמה.
הסרט יצא לאקרנים ב-13 בפברואר 2009 בספרד, וב-12 במרץ 2009 בפרו. הסרט דובר ספרדית וקצ'ואה.
הסרט זכה בפרס דוב הכסף לשנת 2009, פרס הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הסרטים, ופרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של גוודלחרה. היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר, ובכך היה לסרט הפרואני הראשון שהיה מועמד לפרס זה.
שם הסרט

שמו המקורי של הסרט, בספרדית, הוא "La teta asustada", שפירושו "השד המפוחד" או "הפטמה המפוחדת". באנגלית נקרא הסרט "The Milk of Sorrow", ומכאן שמו בישראל, "חלב הצער".
חלץ

| --- | --- |

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: חוף אשקלון
גובה ממוצע: ‎80 מטר
תאריך ייסוד: 1950
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 504 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎3.7% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת מערב הנגב מוגדלת) חלץ(למפת מערב הנגב רגילה) חלץ(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חלץ(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חלץ31°34′41″N 34°39′31″E﻿ / ﻿31.5780226991399°N 34.6585384814877°E﻿ / 31.5780226991399; 34.6585384814877  heמפת היישובים של מועצה אזורית חוף אשקלון (in English: Hof Ashkelon Regional Council) באדום - חלץ בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 5 מתוך 10

חֶלֶץ הוא מושב במישור החוף הדרומי, הממוקם כשבעה קילומטרים צפונית לשדרות. המושב משתייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1950 כמעברה על ידי עולים מתימן על אדמות הכפר חוליקאת ובסמוך לכפרים כאוכבה ובריר, עליהם התנהלו קרבות קשים במלחמת העצמאות. שמו של המושב נגזר משמו של חלץ הפלטי, שהיה אחד מגיבורי דוד המלך.
בנובמבר 1950 ישבו במעברה 92 משפחות שנפגעו קשה מפגעי מזג האוויר, שהפך צריפים וקרע אוהלים.
שדה הנפט חלץ, הסמוך ליישוב, היה קידוח הנפט הראשון שהצליח במדינת ישראל. הנפט פרץ מהקידוח ב-1955 והיווה סיבה לחגיגות ולכתיבת שירים במדינה הצעירה.  השדה היה שדה הנפט המסחרי היחיד בישראל. הופקו בו כ-100 חביות ביום. כיום השדה מושבת.
בשנת 2020 שווקו קרקעות והחלה בניית ההרחבה במושב.
במושב התגורר, עד להירצחו, ראש ארגון הפשיעה בני שלמה.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, משרד החינוך, מטח, 2010, עמ' 315
↑  עורך: זאב ענר, כל מקום ואתר: מדריך לכל מקום ואתר בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000, עמ' 110
↑  עורך: יובל אלעזרי, לקסיקון מפה לארץ ישראל, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, עמ' 187
↑  יד הצבא כבר מורגשת במעברות, דבר, 23 בנובמבר 1950
↑  מרדכי חיימוביץ, הוא הלך בשדות, מוסף סופשבוע של "מעריב", 26.2.2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473848605171  VIAF: 316601904   WorldCat (עם VIAF): 316601904
חלח

חְלַח הוא יישוב אשורי קדום המוזכר בתנ"ך כאחת מן הערים אליהן הוגלו בגלות אשור שבט ראובן, שבט גד וחצי שבט המנשה על ידי שלמנאסר החמישי.
חלח מוזכרת בתנ"ך בספר מלכים לאחר שמרד הושע בן אלה מלך ישראל במלך אשור שלמנאסר החמישי בשנת 724 לפנה"ס, עלה שלמנאסר לשומרון והחריבה סופית בשנת 722 לפנה"ס. שלמנאסר הגלה את תושבי השומרון לאשור. ”בִּשְׁנַת הַתְּשִׁעִית לְהוֹשֵׁעַ לָכַד מֶלֶךְ-אַשּׁוּר אֶת-שֹׁמְרוֹן וַיֶּגֶל אֶת-יִשְׂרָאֵל אַשּׁוּרָה וַיֹּשֶׁב אוֹתָם בַּחְלַח וּבְחָבוֹר נְהַר גּוֹזָן וְעָרֵי מָדָי” (מלכים ב', י"ז, ו'), ובספר דברי הימים: ”וַיַּגְלֵם לָראוּבֵנִי וְלַגָּדִי וְלַחֲצִי שֵׁבֶט מְנַשֶּׁה וַיְבִיאֵם לַחְלַח וְחָבוֹר וְהָרָא וּנְהַר גּוֹזָן עַד הַיּוֹם הַזֶּה”דברי הימים א', ה', כ"ו.
יש המזהים את חלח עם כלח (כיום תל נמרוד) שהייתה עיר אשורית חשובה.
לקריאה נוספת

עודד בוסתנאי, גלות ישראל ויהודה באשור ובבבל (מאות ח - ו לפנה"ס), תש"ע - 2010, "חלח וסביבותיה". עמ' 134.
חיים פלג

חיים פלג בסביבות 1977
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
חיים פלג (יוסמן) (ה' בטבת תרע"ב, 26 בדצמבר 1911 – ג' בניסן תשס"ב, 16 במרץ 2002) היה מתרגם, עורך וחוקר ספרות ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1911 בריגה שבלטביה (אז רוסיה). קיבל חינוך עברי ב"חדר מתוקן", וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית בעירו. בנעוריו היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר" ושלח ידו בעריכת עיתוניה. כציוני, בשנת 1933 עלה לארץ ישראל כחלוץ.
בראשית דרכו בארץ ישראל, עבד בפרדס ברמת גן. אחר כך, עבר לעבודות בניין ולהוראת עברית למבוגרים בתל אביב. בשנת 1944 החל לעסוק בעבודות עריכה, תרגום והגהה בהוצאת "ספרית פועלים". תוך כדי עבודתו למד ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים. משנת 1959 שימש גם כמרצה לספרות בבית הספר הגבוה לפועלים בתל אביב. בנוסף, פרסם מאמרים בענייני ספרות בכתבי העת "עתים" ו"משא" וב"דף לספרות" של "על המשמר".
נפטר בשנת 2002, בגיל 90 ונקבר בבית הקברות בקיבוץ שפיים.
ספריו > תרגום

וו. דודינצב (אנ'), לא על הלחם לבדו: רומאן; עברית: חיים פלג, גד עירון, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1957.
אלכסנדר סולז'ניצין, יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ' (אנ'); מרוסית: אליהו פורת, חיים פלג; סוף דבר: נתן שחם, מרחביה: ספרית פועלים ('גלבוע'), 1963.
מחצית הדרך לירח: סיפורים; עברית: בנימין טנא, חיים פלג, מרחביה: ספרית פועלים ('גלבוע'), 1964. (תרגומים מן הספרות הרוסית בת-זמננו)
יורי בונדאריב, דממה: רומן; תורגם מרוסית בידי חיים פלג, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ד 1964.
ואסילי אקסיונוב, תפוזי מארוקו; מרוסית: חיים פלג; הרישומים: סטאסיס קראסאוסקאס, מרחביה: ספרית פועלים ('גלבוע'), 1965.
יצחק בשביס, העבד; תורגם מאידיש בידי חיים פלג, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ו.
א' ראבוי, פרקי חיים; עברית: ח' פלג, מרחביה: ספרית פועלים בשיתוף עם קרן ויינפר-מורגנשטרן, תשכ"ט 1968.
יחיאל הופר, ר' תנחום; תורגם מיידיש בידי אליהו פורת (עד עמוד 128) וחיים פלג; הובא לדפוס בידי אד"ש, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ט 1968. (סיפור מהווי החסידות)
ל. אוליצקי, דודיה נפח; תורגם מאידיש בידי ד"ב מלכין וחיים פלג, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ח.
חורחה לואיס בורחס, הדוח של דוקטור ברודי: סיפורים; עברית: צבי וולובסקי, חיים פלג, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ו.
ספריו > עריכה

יעקב צבי שרגל, עלי ספים: שירים; המתרגמים: אמיר גלבע, ב' מרדכי, חיים רבינזון, אשר שופט, שלמה שנהוד; הביא לבית הדפוס חיים פלג, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים בשיתוף עם קרן ויינפר-מורגנשטרן, תשל"ב.
יפרח חביב, הזקן שהדליק מדורות; מבחר רישומי-התקופה מאת אריה נבון; הביא לדפוס חיים פלג, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים, תשל"ג. (סיפור חייו של יצחק שדה)
מנחם קפליוק, סיפורו של ג'משיד: סיפורים; הביא לדפוס חיים פלג, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ד.
שירה גורשמן, הצאן והבקר של חנה; [תרגם דניאל בן-נחום; ערך חיים פלג], תל אביב: ישראל-בוך, תשנ"ז 1997.
הערות שוליים

↑  קברו של חיים פלג (בית הקברות בשפיים) באתר Billion Graves.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504398605171  PLWABN: 9811260853605606  BnF: cb17932618h (data)  ISNI: 0000 0004 3405 3610  LCCN: n80039323  SUDOC: 255868138  VIAF: 43133271   WorldCat (עם VIAF): 43133271
ז'ה פוביניו

פסלון פורצלן של ז'ה פוביניו.
ז'ה פוביניו (בפורטוגזית: Zé Povinho) הוא דמות מצוירת, המייצגת את האדם הפורטוגלי הפשוט. ז'ה פוביניו נוצר בשנת 1875 על ידי רפאל בורדלו פיניירו. הוא הפך תחילה לסמל של בני מעמד הפועלים הפורטוגלי, ובסופו של דבר להתגלמות הלא רשמית של פורטוגל.
תיאור

"Zé", בפורטוגזית, הוא קיצור נפוץ של השם "José" (חוסה) - כמו ש"ג'ו" הוא עבור "ג'וזף", באנגלית - ו-"Povinho" הוא כינוי עממי עבור "Povo", שפירושו עם או אנשים.
הופעתו הראשונה של ז'ה פוביניו הייתה ב־22 במאי 1875 בכתב העת "לנטרנה מג'יקה", אם כי הופעה זו הייתה בעילום שם. הוא נקרא בשמו לראשונה בגיליון 6 בדצמבר 1875 של אותו כתב עת. רפאל בורדלו פיניירו המשיך לצייר דמות זו לאורך כל חייו (כמעט 30 שנה נוספות); הרישומים פורסמו ברבים מהכתבי העת והעיתונים הפופולריים יותר כמו O António Maria, A Paródia, O Commercio do Porto Illustrado ו- Pontos nos iis.
פוביניו הוא אדם הנחשב אדיב וחי בפשטות, ומתואר באופן קבוע כלועג לבעלי כוח. הוא אינו דמות של סמכות אלא איש פשוט של העם, הפועל ככלי ביקורת נגד שולי החברה, העוול והעריצות החזקים, הפוליטיים והאליטיסטיים.
ז'ה פוביניו הפך, ועודנו, לדמות פופולרית בפורטוגל. היותו מתואר כפועל פשוט הביא לסלידה והכחשה מסוימת מהעם הפורטוגלי להיות מיוצג ככזה. אולם טוב לבו, רצונו לעזור לאחרים ובעיקר זלזולו וחוסר הכבוד המוחלט כלפי החזקים המנסים לשלוט בו הפכו אותו לפופולרי. הוא מגחיך את החזקים, צוחק עליהם ואז ממשיך בחייו הפשוטים, אך יש לו אותה גישה כלפי חולשותיהם ודעותיהם הקדומות של האנשים.
דמויות דומות

ז'ה פוביניו יחד עם מיכאל הגרמני הוא סוגת דמויות המייצגות יותר את האדם הפשוט של אותה מדינה, ולא את הלך הרוח התרבותי והלאומי של המדינה. דמויות אלו לרוב מתוארות כאנשים ממעמד הביניים ומטה אך לא עניות, ובעלות מקצועות המאפיינים לרוב בעלי צווארון כחול כגון, חוואי, פועל, חייל פשוט ועוד. הם לרוב מאופיינים בסוג תכונות מסוים, המקנה להם מסגרת של איש-עם אדיב, אך גס. תמים ועם זאת מותח ביקורת. שלו ומנגד יצא להילחם כשצריך.
ראו גם

דמות הרפובליקה
סמל פורטוגל
דגל פורטוגל
הערות שוליים

↑  https://ensina.rtp.pt/artigo/o-ze-povinho-de-rafael-bordalo-pinheiro/
ערך זה הוא קצרמרבנושא פורטוגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זוגי (בלשנות)

זוגי הוא סוג של מספר דקדוקי, המציין כמות של 2 בדיוק, ובא לידי ביטוי בדרך כלל באמצעות נטייה מורפולוגית. למשל, הצורה יומיים היא צורה ייחודית בעברית לציון שני ימים, ללא צורך בשם המספר שניים. בשפות שבהן יש נטייה עשירה של זוגי, גם שמות התואר, כינויי הגוף והפעלים יכולים או צריכים לשאת התאם זוגי.
הבחנה סמנטית זוגית היא הבחנה מסומננת יחסית, ובכל שפה שבה יש צורות זוגי, יש בהכרח גם צורות רבים רגילות. בשפות המקיימות צורות זוגי, השימוש בהן הוא בדרך כלל חובה. כך למשל, בעברית, הצירוף שתי שנים פחות תקין משנתיים, וזקוק להקשר מיוחד.
זוגי בשפות עולם

ככלל, שפות בעלות הבחנה של זוגי נוטות לאבד את ההבחנה הזאת עם הזמן. בשפות עתיקות רבות (סנסקריט, יוונית, אנגלית, רוסית ואירית עתיקות, עברית מקראית ועוד) התקיימו צורות זוגי עשירות, אך ברוב השפות הללו הן הלכו והידלדלו, וכבר בימי הביניים נשמרו בצורה מוגבלת בלבד.
ברוב השפות הסלאביות (וכן בפרוטו-סלאבית) היו בעבר צורות זוגי רבות, אך השפות היחידות ממשפחה זו שמקיימות זוגי בצורה מלאה ופרודוקטיבית עד היום הן סלובנית וסורבית, בעוד שבשפות אחרות נותרו רק שרידים, ובעיקר בשמות שהקונספט הזוגי ממילא דומיננטי בהם (כגון אברי גוף). למשל, ברוסית ובסרבית/קרואטית, מתקיימת עד היום נטייה מיוחדת עבור שמות עצם המופיעים בסמיכות למספרים 2 עד 4, המבוססת על שרידים של הזוגי הקדום.
באשר למשפחת השפות השמיות, בערבית קלאסית ובעברית מקראית נמצא קיום של צורות זוגי: בערבית – לגבי כל הקטגוריות הדקדוקיות (שם, תואר, פועל, כינוי גוף) ובעברית מקראית רק לגבי שמות עצם, ובצורה זניחה לגבי תוארי פועל ("בעצלתיים") וכינויי גוף ("שתיהם", כינוי גוף מקראי המיוחד לציון שתי נקבות). אולם גם במשפחת שפות זו ניכרת הידלדלות של הזוגי: ברוב הדיאלקטים המדוברים של ערבית אמנם קיים זוגי, אולם בניגוד לערבית הספרותית, הנטייה היא רק לגבי שמות עצם, וגם היא בגדר רשות בלבד. בעברית המודרנית, אין כמעט שימוש בצורות זוגי, וכל צורות הזוגי הן צורות קפואות של שמות עצם מקראיים (להוציא מיעוט כגון גרביים שנוצרה בעברית החדשה).
ההתפתחות של צורת הזוגי בעברית

צורן הזוגי בעברית, הן לזכר והן לנקבה, הוא הסופית -ַיִם, כגון: יָדַיִם, שְׂפָתַיִם. הסופית מתחברת על פי רוב לצורת היסוד של המילה (הדומה בדרך כלל לצורת הנסמך), ולא לצורת הרבים; לכן נקודָתיים ולא נקודותיים.
כבר במקרא היו צורות הזוגי בגדר שארית זניחה של תופעה קדומה, והן הפכו - כמו שאר מרכיבי השפה - לצורות קפואות, כשהעברית פסקה להיות מדוברת, במאה השנייה לספירה. במקורות הכתובים של העברית ניתן למצוא עשרות בודדות של צורות זוגי בלבד, רובן שמות עצם, המקבלות התאם רגיל של רבים.
לאחר תחיית השפה העברית (1880 ואילך) זכו גם צורות הזוגי המקראיות להיות מדוברות ולהיכתב במילונים, אולם רוב צורות הזוגי שנכנסו לעברית החדשה היו צורות "קפואות" (כמו מאזניים, כיריים ועוד) שלא הביעו זוגיות ממשית, אלא לכל היותר שיקפו תהליך היסטורי שגרם להיווצרות הצורה בצירוף מוספית הזוגי.
בשנות ה-30 עד ה-60 – וביתר שאת בשנות ה-30 וה-40 – נוצר גידול רחב היקף של מאות צורות זוגי, בעיקר בשפה הכתובה (עיתונות, ספרות, שירה) על ידי יוצרים כמו נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, ע. הלל ובני דורם. זאת בניגוד לביאליק ולבני דורו שמיעטו מאוד להשתמש בצורות זוגי, קל וחומר להמציא צורות חדשות.
אולם, תופעה זו לא תפסה תאוצה, ולא חלחלה לגמרי ללקסיקון המדובר והחי של העברית: עד מהרה נעלמו רוב הצורות החדשות ושוב נותרו רק צורות הזוגי ה"קפואות" והצורות העתיקות. וכיום, בעברית המדוברת של שנות האלפיים, אין מוצאים צורות זוגי טהורות מלבד אלו המציינות כמויות (אלפיים, מאתיים) ויחידות זמן (יומיים, שבועיים וכו'). בשפה הכתובה, עם זאת, ניתן למצוא מעט צורות זוגי "מיוחדות" יותר, אך בחינה דקדקנית של הסמנטיקה של אותן צורות מגלה שלא מדובר תמיד בזוגי של ממש.
סוגי הזוגי בעברית

בעברית קיימות שתי קבוצות עיקריות של מילים עם מוספית הזוגי -יים ([ayim-]), לפי החלוקה הבאה:
סוגי הזוגי בעברית > זוגי טהור

לקבוצה זו שייכות כל המילים שהמוספית –יים בהן מייצגת את הכמות או המספר 2 בדיוק (כלומר הן צורות זוגי "אמיתיות"). צורות אלו עומדות בניגוד לצורת היחיד ולצורת הרבים, וניתן להמירן לפי הנוסחה: 'X' + יים = 2 'X'. לקבוצה זו שייכות מילים מהמקורות, המציינות בעיקר יחידות זמן ומדידה, ורובן שימושיות מאוד גם בעברית מודרנית:
חודשיים: בניגוד ל-חודש (יחיד) ול-חודשים (רבים), וניתן גם לומר: שני חודשים
יומיים
שבועיים
שנתיים
שעתיים
אלפיים: בניגוד לאלף (יחיד) ולאלפים (רבים), וניתן גם לומר: שני אלפים
מאתיים
פעמיים
במילים שלעיל ניכרת דרך המלך של גזירת צורת הזוגי בעברית המקראית, על בסיס צורת היחיד של השם, למשל: שעה+יים=שעתיים ולא *שעות+יים=שעותיים. על בסיס כלל זה נקבעו גם החוקים הנורמטיביים ליצירת זוגי על ידי האקדמיה ללשון בימינו, ולפיכך יש לומר "אוטובוס קומָתיים" (מן: קומה) ולא "קומותיים" (מן: קומות), כפי שנהוג בפי הדוברים, ו"נקודתיים" ולא "נקודותיים".
קיימות צורות זוגי נוספות מהמקורות, שאינן שימושיות בעברית מודרנית, וכבר בהן מתגלים סדקים בחוקיות של יצירת הזוגי בעברית המקראית, כלומר הן נגזרות מן הרבים, כגון:
אמותיים (מן: אמות) [לצד אמתיים (מן: אמה)]
חומותיים
לוחותיים