stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביורן קויפרס
ביוגרפיה

קויפרס נולד באולדנזל שבהולנד. אביו היה שופט כדורגל. הוא למד מנהל עסקים באוניברסיטת ניימכן. בנוסף, קויפרס מחזיק בבעלות משותפת שלושה סופרמרקטים ומספרה בעיר הולדתו אולדנזל.
קויפרס שופט במפעלים של פיפ"א החל משנת 2006. הוא שפט משחקים ב-2006 באליפות אירופה עד גיל 17, בין היתר שפט במשחק הגמר. בנוסף הוא שפט משחקים במסגרת גביע אופ"א, הליגה האירופית, ליגת האלופות, גביע הקונפדרציות, אליפות אירופה ובמסגרת גביע העולם. בנוסף, הוא נחשב לאחד משופטי העילית של התאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית.
ב-14 בינואר 2009 אישר ראש הצוות הטכני של השופטים של התאחדות הכדורגל ההולנדית כי קויפרס הוערך בדירוג גבוה ויתאפשר לו לשפוט במסגרת המפעלים הגבוהים ביותר של אופ"א ושל פיפ"א.
ביורו 2012 נבחר קויפרס לשפוט את משחק שלב הבתים בין צרפת לבין אוקראינה. במהלך אותו משחק ביצע קויפרס צעד נדיר, בכך שהפסיק את המשחק לשעה עקב סופת רעמים.
קויפרס שפט במשחק הסופר קאפ האירופי בשנת 2011, ובשנת 2013 שפט בגמר הליגה האירופית, בו ניצחה צ'לסי את בנפיקה ליסבון. באותה שנה הוא גם שפט בגמר גביע הקונפדרציות 2013 בו ניצחה ברזיל את ספרד.
בסיום שנת 2013 נבחר קויפרס לשופט השנה, באתר "The 3rd Team (אורכב 10.08.2014 בארכיון Wayback Machine)", אתר המתמחה בשופטי כדורגל אירופאים.
ב-24 במאי 2014 קויפרס שפט בגמר ליגת האלופות 2014, בו ריאל מדריד ניצחה 1–4 את אתלטיקו מדריד לאחר הארכה וזכתה במפעל בפעם העשירית בתולדותיה.
קויפרס נבחר לשפוט במונדיאל 2014. הוא שפט במשחק שלב הבתים בין אנגליה לבין איטליה ואת משחק שמינית הגמר בין קולומביה לבין אורוגוואי.
במהלך יורו 2016 שפט קויפרס במשחקי שלב הבתים, בין גרמניה לבין פולין, ובין קרואטיה לבין ספרד. הוא שימש כשופט במשחק רבע הגמר, בו התמודדה המארחת צרפת, מול איסלנד.
בשנת 2017 שפט במסגרת משחקי גביע העולם עד גיל 20, ואף נבחר לשופט בגמר הטורניר, שנערך בסוואן, בו גברה נבחרת אנגליה על נבחרת ונצואלה. הוא שימש כשופט בגמר הליגה האירופית 2018, בו התמודדו אתלטיקו מדריד ומרסיי. היה זה הגמר השני של הליגה האירופית אשר קויפרס לוקח בו חלק כשופט ראשי.
במהלך מונדיאל 2018 שנערך ברוסיה, ניהל קויפרס את משחקי שלב הבתים, בין מצרים לבין אורוגוואי, ובין ברזיל לבין קוסטה ריקה. בשלב שמינית הגמר שפט במשחק בו ניצחה רוסיה את ספרד. ברבע הגמר שפט במשחק בין אנגליה לבין שוודיה. בגמר הטורניר שימש קויפרס כשופט רביעי. קויפרס שפט את גמר יורו 2020.
בוכרה

ערך זה עוסק בעיר באוזבקיסטן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בּוּכָרָה (באוזבקית: Бухоро/Buxoro; ברוסית: Бухара; בפרסית: بُخارا, תעתיק מדויק: בֹּח'ארא) היא אחת הערים הגדולות באוזבקיסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה בדרום-מרכז המדינה. העיר שוכנת על גדות הנהר זראפשאן כ-440 ק"מ דרום-מערבית לבירה טשקנט ובקרבת הגבול עם טורקמניסטן. פירוש השם הוא ככל הנראה "מנזר", או "מקום של עושר טוב", לעיר יש כינויים רבים. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 289,189 בני אדם.
אזור בוכרה היה במשך תקופה ארוכה חלק מהאימפריות הפרסיות, ובמהלך ההיסטוריה הייתה בוכרה אחד ממרכזי התרבות האיראנית, כאשר האתרים הארכאולוגיים והאדריכליים שבה הם מעמודי התווך של ההיסטוריה והאמנות הפרסית. אולם מוצא התושבים הוא מהגירה פרהיסטורית של עמים הודו-ארים למקום מאזורים שמצפון-מערב לתת-היבשת ההודית.
היסטוריה

בוכרה היא אחת הערים העתיקות ביותר באוזבקיסטן, ולה ערך רב בעיצוב התרבות האזורית לאורך ההיסטוריה כולה. חפירות ארכאולוגיות גילו 20 מטרים של שכבות תרבותיות בהם נחפרו בתים, מבנים ציבוריים, תכשיטים וכלים שמתוארכים עד 2,500 שנה לפני זמננו, ולכן גילה המוערך של בוכרה הוא כ-2,500 שנה.
בשל היותה מרכז חשוב הייתה בוכרה מטרת כיבוש לאימפריות רבות שבאו ונעלמו במהלך ההיסטוריה של האזור ושהשפיעו עליה רבות. אלכסנדר מוקדון, שכבש את האזור, השאיר את חותמו בעיצוב מבנים בסגנון ייחודי שלא היה קיים לפני כן. האדריכלות והמנהגים החדשים השתנו בהתאם.
לאורך האלף הראשון לספירה שכנה העיר על דרך המשי וסוחרים רבים מסין, הודו ואיראן עברו דרכה וסחרו בשווקיה הרבים.
במהלך המאה השביעית, עם הגעתם של הערבים, התפשט האסלאם בבוכרה. בעיר החלו להיבנות מסגדים ומדרסות. במשך אלף השנים הבאות הארכיטקטורה השלטת הייתה דמוית כיפות עגולות אשר נבנו על ידי מיטב האדריכלים המוסלמים באותן תקופות.
בתקופה זו שלטו בעיר עמים שונים, ביניהם הקרא-ח'אנים, המונגולים, השושלת הטימורית, אמירות בוכרה שנקראה על שם העיר, ושנשלטה בפועל על ידי האימפריה הרוסית בסוף המאה ה-19.
היסטוריה > המאה ה-20

בוכרה וסמרקנד (העיר השלישית בגודלה באוזבקיסטן) מהוות יחדיו את שני המרכזים העיקריים של התרבות וההיסטוריה הטג'יקית. עובדה זו מצביעה ככל הנראה על הסיבה העיקרית לכך שמרבית אוכלוסיית בוכרה מהווה טג'יקים שלרוב דוברים טג'יקית כשפת אם.
במהלך השלטון הסובייטי סופחו שתי הערים לרפובליקה הסובייטית של אוזבקיסטן, למרות מחאותיהם של הטג'יקים. מאז מופעלת בידי שלטונות אוזבקיסטן תוכנית קשוחה להתבוללות והטמעה תרבותית של הטג'יקים במדינה.
בוכרה היא גם ביתה של קהילה יהודית גדולה שאבותיה התיישבו במקום עוד בתקופת השלטון הרומי. המונח "יהדות בוכרה" משמש לעיתים לתיאור כל יהדות מרכז אסיה. מעקב אחר שושלת היוחסין של מרביתם, מגלה כי מקור אבות אבותיהם הוא בבוכרה.
אתרים

המרכז ההיסטורי של בוכרה הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. שוכנים בו מסגדים ומדרשות (בתי-ספר) רבים. בכיכר המרכזית נמצא פסלו של החכם נאסר א-דין, בתמונתו המסורתית: רוכב על חמור כשהוא רכוב הפוך ואוחז בזנב.
ערים תאומות

איראן המדאן, המדאן, איראן
גלריה

מגדל המוות בבוכרה. צולם בספטמבר 1998
מדרסת כוכלדאש בבוכרה. צולם בספטמבר 1998
חומות המבצר
מגדל קאילן
מדרסת מיר-י ערב
מסגד קאילן
החצר הפנימית של מסגד קאילן בעיר העתיקה
ראו גם

יהדות בוכרה
בוכרית
אוזבקיסטן
הערות שוליים

↑  Uzbekistan: Administrative Division (Regions and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
↑  "World History Maps & Timelines". GeaCron (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-07-14.
| האימפריה המונגולית |
| --- | --- | --- |
| מונחים | מונחים |  |
| תארים | כגן • חאן • חאטון • חאנום • ג'ינונג • נויאן • טארקאן |  |
| צבא | יארליק • יאם • אורדה • פקס מונגוליקה • יאסה • קורילטאי • פאיזה • מאנגוד • טומן • קשיג |  |
| פוליטיקה • ארגון • חיים | פוליטיקה • ארגון • חיים |  |
| נושאים | Tug Banner • פלישות וכיבושים מונגוליים • החותם הקיסרי • המבנה הארגוני-טקטי של הצבא המונגולי • דת באימפריה המונגולית • המבנה החברתי-כלכלי של האימפריה-המונגולית |  |
| ח'אנויות | שושלת יואן שושלת יואן (1271–1368) • אורדת הזהב אורדת הזהב (1242–1502) • השושלת האילח'אנית השושלת האילח'אנית (1256–1335) • צ'אגאטאי (חאנות) צ'אגאטאי (1260–1687) |  |
| ערים מרכזיות | אלמליק • אוורגה • אזוב • בוכרה • בולגר • חרחורין • חאנבאליק • מג'אר • מראגה • קרשי • סראי-ג'וק • סראי • סמרקנד • שאנגדו • סולטאניה • תבריז • אובק • חאג'יטרחאן |  |
| פלישות • כיבושים • קרבות | פלישות • כיבושים • קרבות |  |
| מרכז אסיה | סיביר (1207) • קארה חיטאי (1216–18) •  ח'ווארזם (1218–1221) |  |
| מזרח אסיה | מערב שיה (1205 / 1207 / 1209–10 / 1225–27) • צפון סין ומנצ'וריה (1211–34) •  דרום סין (1235–79) • ממלכת דאלי (1253–56) • טיבט (1236 / 1240 / 1252) • קוריאה (1231–60) • יפן (1274 / 1281) • סחלין (1264–1308) |  |
| דרום-מזרח אסיה | בורמה (1277 / 1283 / 1287) • ג'אווה (1293) • וייטנאם (1257 / 1284–88) • בורמה (1300–02) |  |
| דרום אסיה | הודו (1221–1327) |  |
| אירופה | גאורגיה (1220–22 / 1226–31 / 1237–64) • צ'צ'ניה (1237–1300s) • בולגריה של הוולגה (1229–36) • רוס (1223 / 1236–40) • פולין ובוהמיה (1240–41) • הונגריה (1241-42) • בולגריה (1242) • ליטא (1258-59) • פולין (1259–60) • תראקיה (1264-65) • הונגריה (1285–86) • פולין (1287–88) |  |
| המזרח התיכון | אנטוליה (1241–43) • עיראק (1258) • הלבנט (1260-1323) • ארץ ישראל (1260 / 1300) |  |
| מלחמות אזרחים | חלוקת האימפריה-המונגולית • מלחמת האזרחים הטולויית (1260–64) • מלחמת ברקה-הולאגו (1262) • מלחמת קאידו-קובלאי (1268–1301) • מלחמת אסן בוקה-איורברוואדה (1314–1318) |  |
| אישים מרכזיים | אישים מרכזיים |  |
| חאנים גדולים | ג'ינגיס חאן • טולוי (עוצר) • אוגדיי חאן • טורגנה חאטון (עוצרת) • גויוק חאן • אוגול גאימיש (עוצרת) • מונגקה חאן • קובלאי חאן |  |
| חאנים | צ'יוצ'י • בורטה • באטו חאן • סרטק חאן • אורדה חאן • ברקה • טוקטה • עוז בג חאן • צ'אגאטאי חאן • דווה • קבק • הולאגו • אבקה • ארגון |  |
| אנשי צבא | סובוטאי • דז'ב • מוקאלי • נגודר • בואורצ'ו • גואו קאן • בוקולה • ג'למה • צ'ילוון • אג'ו • באיין מבאירין • קדן • בורולדאי • נוגאי חאן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557557805171  BNE: XX5628094  BnF: cb12010026b (data)  GND: 4008584-3  LCCN: n82115501  NKC: ge130469  NSK: 000727457  SUDOC: 028220617  TDVİA: buhara  VIAF: 947147373396041580008   WorldCat (עם VIAF): 947147373396041580008 
הכניסה לארמון האמיר בבוכרה
בעיית התפוצצות מצבים

במתמטיקה, התפוצצות קומבינטורית מתארת גידול מהיר מאוד של פונקציות, כתוצאה משיקולים קומבינטוריים.
דוגמאות לפונקציות כאלה הן: פונקציית העצרת, פונקציית אקרמן וכדומה.
במדעי המחשב משתמשים במושג התפוצצות מצבים לתיאור בעיית מספר רב מאוד של מסלולי בקרה בתוכנה, כתלות בקלט שלה. הכוונה היא לתוכנה (המהווה למעשה פונקציה רב ערכית, אשר מקבלת קלט ומחזירה פלט כתוצאה מעיבוד הקלט), המחזירה מספר פלטים שונים, שגדל בצורה מהירה מאוד, עבור מספר קלטים שגדל לאט. כשמדובר על אימות תוכנה אוטומטי עבור כל קלט, ישנה מגבלה של זמן ומקום, המונעת, בגלל בעיית התפוצצות המצבים, אפשרות להבטיח כיסוי קוד מלא בבדיקות תוכנה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בוזלי קראות'ר

| --- | --- |

 לידה:  13 ביולי 1905 לות'רוויל, ארצות הברית 
 פטירה:  7 במרץ 1981 (בגיל 75) מאונט קיסקו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרינסטון, בית ספר וודברי פורסט 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 
פרנסיס בוזלי קראות'ר ג'וניור (באנגלית: .Francis Bosley Crowther Jr; ‏13 ביולי 1905 – 7 במרץ 1981) היה מבקר קולנוע אמריקאי.
ביוגרפיה

בוזלי קראות'ר נולד ב-13 ביולי 1905 בלות'רוויל (אנ'), מרילנד, השני מבין שלושת ילדיהם של אליזה היי לייזנרינג ופרנסיס בוזלי קראות'ר. בשנת 1911 עברו בני המשפחה לווינסטון סיילם שבקרוליינה הצפונית, ובשנת 1921 החלו להתגורר בוושינגטון די. סי. קראות'ר החל ללמוד לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת פרינסטון, שם כתב עבור העיתון המקומי "The Daily Princetonian" (אנ') ומשך את תשומת הלב של "הניו יורק טיימס". הוא הועסק במגוון תפקידים במערכת העיתון לפני שמונה למבקר הקולנוע של "הניו יורק טיימס" ב-1940.
כמבקר קולנוע התמקד קראות'ר בעיקר בהוליווד, אך הוא הפנה תשומת לב חיובית גם לסרטים זרים, במיוחד אלה של רוברטו רוסליני, ויטוריו דה סיקה, אינגמר ברגמן ופדריקו פליני, בשנות ה-50 וה-60. הוא העדיף סרטים בעלי מסר חברתי, ואף על פי שהתנגד נחרצות לצנזורה של סרטים, מתח ביקורת חריפה על סרטים המכילים אלימות קשה. עד סיום עבודתו ב"ניו יורק טיימס" בשנת 1967 כתב קראות'ר עבור העיתון כ-200 ביקורות סרטים ו-50 מאמרים בשנה. בנוסף כתב שני מחזות וחמישה ספרים, ונבחר לכהן כנשיא חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק שלוש פעמים.
ב-7 במרץ 1981 מת קראות'ר בניו-יורק מאי-ספיקת לב, והותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
ספריו

The Lion's Share: the Story of an Entertainment Empire‏ (1957) - היסטוריה של מטרו גולדווין מאייר
Hollywood Rajah: the Life and Times of Louis B. Mayer‏ (1960) - ביוגרפיה של לואי ב. מאייר
The Great Films: Fifty Golden Years of Motion Pictures‏ (1967) - אוסף מאמרים
Vintage Films‏ (1977) - אוסף מאמרים
Reruns: Fifty Memorable Films‏ (1978) - אוסף מאמרים
הערות שוליים

1 2  Kate Rauhauser-Smith, HISTORY MAKER: Francis Bosley Crowther Jr., Winston-Salem Journal, ‏2019-09-04 (באנגלית)
1 2  The New York Times, BOSLEY CROWTHER, 27 YEARS A CRITIC OF FILMS FOR TIMES, IS DEAD AT 75, The New York Times, ‏8 במרץ 1981
↑  The Editors of Encyclopaedia Britannica, Bosley Crowther | Film Reviews, Criticism & Analysis, Encyclopedia Britannica, ‏5 בדצמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462892905171  BnF: cb12480998t (data)  GND: 1189709473  ISNI: 0000 0000 2135 9937  LCCN: n50018535  LNB: 000236769  NKC: pna20211115040  NTA: 075081407  SNAC: w6807cst  SUDOC: 159286131  VIAF: 46862252   WorldCat (עם VIAF): 46862252
ביורן תורדרסון

ביורן תורדרסון (באיסלנדית: Björn Þórðarson;‏ 6 בפברואר 1879 – 25 באוקטובר 1963) היה עורך דין איסלנדי שכיהן כראש ממשלת איסלנד מדצמבר 1942 ועד אוקטובר 1944 בראש ממשלה של פוליטיקאים, מומחים ופקידים שמונו על ידי סוון ביירנסון, שכיהן אז כעוצר איסלנד ולאחר מכן כנשיא איסלנד הראשון, כדי להנהיג את איסלנד שהייתה כבושה אז בידי ארצות הברית במהלך  מלחמת העולם השנייה. לאחר פרישתו מתפקיד ראש הממשלה לא היה תורדרסון מעורב יותר בחיים הפוליטיים.
חייו

תורדרסון למד משפטים באוניברסיטת קופנהגן באותה תקופה בה למדו שם מי שלימים היה גם הוא ראש ממשלת איסלנד, איינר ארנורסון ומי שלימים כיהן כנשיא איסלנד, סוון ביירנסון ואת שניהם הוא הכיר אישית. בתום לימודיו ב-1906 הוא קיבל תואר שני וב-1926 הוא סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת איסלנד ונושא עבודת הגמר שלו היה "ענישה באיסלנד 1761-1925".
ראש ממשלה וההתנתקות מדנמרק

יחסיה של איסלנד עם דנמרק ושיתוף הפעולה עם כוחות הכיבוש האמריקאים היו שני הנושאים המרכזיים בתקופת ממשלתו של תורדרסון. בנוגע לשאלת היחסים עם דנמרק, לאחר פקיעת השלטון המשותף של שתי המדינות בסוף שנת 1943, צידד תורדרסון בניתוק הקשר עם האימפריה הדנית בהסכמה ולא באמצעות היפרדות חד צדדית. לאחר שהושג רוב סוחף במשאל עם, הכריזה איסלנד על עצמה כרפובליקה עצמאית ב-17 ביוני 1944 וסוון ביירנסון נבחר להיות נשיאה הראשון.
איסלנד הייתה אז תלויה באופן מוחלט בארצות הברית וממשלת איסלנד הרחיקה לכת כדי למלא אחר רצונותיהם של האמריקאים. ממשלת תורדרסון נודעה בכינוי "ממשלת קוקה קולה", וזאת בשל העובדה ששניים משריה הפכו ב-1943 להיות זכיינים של שתי חברות אמריקאיות. שר החוץ והתעשייה, וילהלמור תור מהמפלגה הפרוגרסיבית, היה זכיין של חברת הדלק  ESSO וביורן אולפסון, שר האוצר, ייסד את חברת Vífilfell, משווקת מוצרי חברת קוקה-קולה באיסלנד.
ברזה (מחוז משנה)

מחוז משנה ברזה (בבלארוסית: Бярозаўскі раён) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר ברזה קרטוסקה.
מחוז המשנה ברזה הוגדר לראשונה ב-1940, מיד לאחר סיפוח האזור (אז מערב בלארוס) בידי ברית המועצות בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אנ'), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ברזה 66,988 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 90.8% בלארוסים, 5.7% רוסים, 1.8% אוקראינים ו-1.0% פולנים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (61.7%) ורוסית (36.2%).
בילו בליך

| --- | --- |

 לידה:  28 באפריל 1950 (בן 74) ארצות הברית 
 מקום לימודים:  מכון פראט (1978)  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל (1995) 
 
בילו בליך (נולד ב-28 באפריל 1950) הוא אמן ישראלי.
ביוגרפיה

בילו בליך נולד בשנת 1950 בארצות-הברית. אמו הייתה האמנית מינה זיסלמן. ב-1953 חזרה משפחתו להתגורר בישראל. בתחילה התיישבו בקיבוץ עינת ולאחר מכן השתקעה בתל אביב-יפו. בין השנים 1969–1972 שירת בצה"ל. במחצית שנות ה-70 של המאה ה-20 למד אדריכלות בניו יורק. בין השנים 1982–1985 היה פעיל במסגרת גלריה "אחד העם" בתל אביב-יפו.
במקביל לעיסוקו במחקר אקדמי, עיקר יצירתו האמנותית של בליך עוסקת בהגדרת המודל האדריכלי ובקשר שלו אל המציאות החברתית. עבודותיו, העשויות במדיה הפיסול והמיצב, בוחנות את החלל, תוך שימוש בחומרים מצויים (רדי מייד).
תערוכות יחיד

1980 גלריה דוגית, תל אביב-יפו
1984 גלריה אחד העם 90, תל אביב-יפו
1985 גלריה הסדנה לאמנות, יבנה, (דף תערוכה)
1986 גלריה קלישר 5, תל אביב-יפו
1987 מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצר: יגאל צלמונה (דף תערוכה)
1990 עמי שטייניץ - אמנות עכשווית, תל אביב-יפו
1991 גלריה כברי, קיבוץ כברי (דף תערוכה)
1993 "אורנים" גלריית המכון לאמנות, סמינר אורנים (דף תערוכה)
1996 עמי שטייניץ - אמנות עכשווית - "עניינים שהארכיטקטורה עוסקת בהם", תל אביב-יפו
1998 הגלריה של המדרשה לאמנות, בית ברל - "אחד על השני"
2003 חלל משרדי, תל אביב-יפו. מיצב: IN/OUT IN HALF THE HIGHT
2004 תפוח ועץ – גלריה לאמנות של בית הספר בלפור. "בובי כלב גדול", עם אורי בליך, תל אביב-יפו
2005 פירמידה – מרכז לאמנות עכשווית, חיפה. מיצב: "עיר רכה
2006 גלריה Wschodnia בלודז', פולין. מיצב: "אלה ההולכים על הגשר (קטלוג)
2008 סדנאות האמנים בתל אביב, תל אביב-יפו, מיצב: הולך דרך. (קטלוג)
2009 הסדנא לאמנות - רמת אליהו, מיצב: הכלאה גמישה. אוצר: עמי שטיינץ (דף תערוכה)
2010 הגלריה לפיסול ע"ש קונסטנט, מיצב: איפה אנחנו??? (קטלוג)
2011 "אורנים" גלריית המכון לאמנות, מיצב: מודלים לשום דבר (ולהכל) (DVD)
2012 סטודיו מטלון 30, תל אביב-יפו, השקת ספר, וידאו ומיצג
2013 הבאר - מרכז אמנות ומדיה חזותית, אוניברסיטת בן-גוריון. מיצב: שבע בארות, אוצרת: טלי תמיר בשיתוף סטודנטיות מקורס אוצרות, (דף תערוכה).
2015 ממתין להגדרה בתערוכה: בסיס ובניין ( על) בסיס לאמנות ותרבות, הרצליה, אוצרת: שלומית ברויר (קטלוג)
2016 האם אתם רואים את העיר גם מלמעלה? בתערוכה: Repeat and Repeat גלריה בנימין, תל אביב-יפו. אוצרת: נגה יודקוביק – עציוני
Installation: roaming around the city, 2017. Platform Arts – Belfast 2017
2021 עיר אנרכיסטית על פיגומים. סטודיו - ראשית חכמה 9, תל אביב-יפו
לימודים

1978-1974 תואר ראשון באדריכלות, מכון פראט לאמנות, ניו יורק, ארצות-הברית
1978-1977 המכון לאדריכלות ולימודים עירוניים, ניו יורק, ארצות-הברית
1986-1983 תולדות האמנות, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו
1995-1991 תואר שני באדריכלות, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, הטכניון, חיפה
הוראה

1989-1979 המחלקה לתיאטרון, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו
1986-1980 הסדנה לאמנות, יבנה
1989-1988 הסדנה לאמנות, יבנה
1989-1984 בית הספר לאמנות הציור בתל אביב ע"ש מרגושילסקי, תל אביב-יפו
2005-1984 מכון אקדמי טכנולוגי חולון, חולון
1990 - בית הספר לאדריכלות, הטכניון, חיפה
1995-1994 בית הספר לאדריכלות, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו
פרסים

1988 פרס ביאטריס קולינר לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים
1989 פרס בתחומי האמנות הפלסטית, משרד החינוך והתרבות
1999 פרס עידוד היצירה, משרד החינוך והתרבות
2021 פרס מפעל חיים, משרד התרבות והספורט
בעיית וייטהד

בתורת החבורות, בעיית וייטהד היא השאלה הבאה: האם כל חבורה אבלית  A שעבורה מתקיים התנאי  {\text{Ext}}^{1}(A,\mathbb {Z} )=0, היא חבורה אבלית חופשית? (הסימון  {\text{Ext}}^{1} מתייחס לפונקטור הנגזר Ext). בעיה זו נחשבה לאחת הבעיות המרכזיות בתורת החבורות, עד שהתברר ב-1971 שהיא בלתי כריעה במסגרת האקסיומות הרגילות של תורת הקבוצות.
פירושו של התנאי  {\text{Ext}}^{1}(A,\mathbb {Z} )=0 הוא שכל הרחבה  1\to \mathbb {Z} \to B\to A\to 1, מתפצלת. במילים אחרות, לכל חבורה אבלית  B ואפימורפיזם  f:B\to A שהגרעין שלו הוא חבורה ציקלית אינסופית, קיים מונומורפיזם  g:A\to B כך שההרכבה  f\circ g היא העתקת הזהות של  A. אם  A מקיימת תנאים אלו, היא נקראת חבורת וייטהד. בעיית וייטהד, אם כך, שואלת האם כל חבורת וייטהד היא חופשית (אין לחבורות האלה קשר לחבורות  {\text{K}}_{1} או  {\text{SK}}_{1}).
את השאלה הציג ג'ון וייטהד בשנות ה-50 של המאה ה-20, בהקשר לבעיית Cousin השנייה. תשובה חיובית עבור חבורות בנות מנייה ניתנה זמן קצר אחר-כך. ההתקדמות בקשר לחבורות גדולות יותר הייתה איטית, והבעיה נחשבה לאחת החשובות ביותר באלגברה.
ב-1973 הראה שהרן שלח שהבעיה בלתי תלויה באקסיומות הרגילות של תורת הקבוצות, אקסיומות ZFC. ביתר פירוט, הוא הוכיח ש:
אם כל הקבוצות ניתנות לבנייה, אז כל חבורת וייטהד היא חופשית;
אם מניחים את אקסיומת מרטין ואת שלילת השערת הרצף, אז יש חבורות וייטהד לא חופשיות.
אם מניחים שאקסיומות ZFC יוצרות מערכת עקבית, אז גם המערכת הכוללת את אקסיומת הבנייה, שקובעת שכל הקבוצות ניתנות לבנייה, היא עקבית. מצד שני, אקסיומת מרטין עקבית עם שלילת השערת הרצף. יחד, שתי התוצאות מראות שבעיית וייטהד אינה ניתנת להכרעה.
תוצאה זו הייתה לחלוטין בלתי צפויה. קיומן של טענות בלתי כריעות היה ידוע מאז 1931, כאשר קורט גדל הוכיח את משפט האי-שלמות שלו. עם זאת, דוגמאות לטענות כאלה, שהבולטת שבהן היא השערת הרצף, היו בדרך כלל מוגבלות לתחומי תורת הקבוצות. הפעם הכתה האי-שלמות באחד המבצרים של המתמטיקה המודרנית, תורת החבורות.
ב-1980 הראה שלח שגם אם מניחים את השערת הרצף, בעיית וייטהד נשארת בלתי כריעה. כמה וכמה תוצאות אחרות של אי-כריעות עבור בעיה זו המחישו באופן חד את התלות של התאוריה של החבורות האבליות שאינן בנות מנייה, באקסיומות של תורת הקבוצות שמעליהן מוגדרות החבורות.
בג"ץ התנועה למען איכות השלטון בישראל נגד יושב ראש הכנסת

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  23 במרץ 2020, 25 במרץ 2020
 החלטה
 על יושב ראש הכנסת הזמני לכנס את המליאה לבחירת יושב ראש קבוע  ימונה יושב ראש זמני לצורך כינוס המליאה לבחירת יושב ראש קבוע באופן מיידי
 חברי המותב
 חברי המותב:  אסתר חיות, חנן מלצר, ניל הנדל, עוזי פוגלמן, יצחק עמית
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  פה אחד
 
בג"ץ 2144/20 התנועה למען איכות השלטון בישראל ואחרים נ' יושב ראש הכנסת ואחרים הוא פסק דין שבו הורה בג"ץ ליושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין, לכנס את מליאת הכנסת בהקדם האפשרי לצורך בחירת יו"ר קבוע לכנסת ה-23, ולא יאוחר מיום רביעי, 25 במרץ 2020. ב-25 במרץ הודיע אדלשטיין על התפטרותו מתפקידו כיו"ר הכנסת, ונעל את ישיבת המליאה ללא דיון במינוי יושב ראש חדש. בעקבות זאת פסק בג"ץ באותו יום שעמיר פרץ, ותיק חברי הכנסת, ינהל למחרת ישיבה של מליאת הכנסת לשם בחירת יו"ר קבוע לכנסת. פסקי דין אלה נמנים עם המקרים המעטים שבהם התערב בג"ץ בעבודת הכנסת.
רקע

ב-18 במרץ 2013 נבחר חבר הכנסת מטעם הליכוד, יולי אדלשטיין, לתפקיד יושב ראש הכנסת התשע עשרה ברוב של 96 חברי כנסת מול 8 נמנעים. הוא נבחר לתפקיד זה גם עם השבעת הכנסת העשרים והכנסת העשרים ואחת. הוא המשיך בתפקיד, מכוח עקרון הרציפות הקבוע בסעיף 20(א) לחוק יסוד: הכנסת, גם בכנסת העשרים ושתיים, שבמהלך כהונתה הקצרה לא נערכו בחירות ליו"ר הכנסת, וגם בתחילת כהונתה של הכנסת העשרים ושלוש. שלושה ימים לפני השבעת הכנסת העשרים ושלוש, הגישו הסיעות כחול לבן, הרשימה המשותפת, ישראל ביתנו והעבודה–מרצ, המונות יחדיו 61 חברי כנסת, בקשה לאדלשטיין לקיים דיון בנושא בחירת יו"ר כנסת חדש.
החקיקה הרלוונטית למועד בחירת יו"ר הכנסת היא סעיף 20 לחוק יסוד: הכנסת וסעיף 2(ב) לתקנון הכנסת הקובע כי ”יושב ראש הכנסת ייבחר לא יאוחר מהמועד שבו כונסה הכנסת לצורך כינון הממשלה”.
יום לפני השבעת הכנסת הודיע אדלשטיין שלא יקבע בסדר היום הצבעה על בחירת היו"ר. הנימוק המשפטי היה הסתמכות על סעיף 2(ב) לתקנון הכנסת, בו נקבע כי יש לקיים את בחירת יו"ר הכנסת עד ”המועד שבו כונסה הכנסת לצורך כינון הממשלה”, ומועד זה טרם נקבע. בנוסף אדלשטיין נימק את החלטתו ברמה הערכית (או הפוליטית), בכך ש”מהלכים פוליטיים חפוזים, כמו בחירת יו"ר כנסת קבוע והעברת חקיקה שנויה במחלוקת, מטרתם לסתום את הגולל על האפשרות לאחדות שאותה העם רוצה”.
העתירה לבג"ץ

בעקבות כך, עתרו לבג"ץ מספר עמותות ומפלגות – התנועה למען איכות השלטון בישראל, עמותת "חוזה חדש", העמותה לדמוקרטיה מתקדמת, סיעת כחול לבן וסיעת ישראל ביתנו – בדרישה לחייב את אדלשטיין לקיים את הדיון. בעתירות דן בג"ץ בהרכב של חמישה שופטים: נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות, המשנה לנשיאה חנן מלצר והשופטים ניל הנדל, עוזי פוגלמן ויצחק עמית.
העותרים טענו כי אדלשטיין פעל בניגוד עניינים אישי, בחוסר סמכות ובחוסר סבירות, וכי החלטתו שלא לכלול בסדר יומה של הכנסת בחירת יו"ר כנסת קבוע נגועה בשיקולים זרים. הם הדגישו שאדלשטיין ”מסכל את רצונם של רוב חברי הכנסת ובכך פוגע באמון הציבור ברשויות השלטון ובעקרון הפרדת הרשויות”.
בתשובתו לבג"ץ השיב אדלשטיין כי ”נתון בידיו שיקול דעת רחב באשר לקביעת סדר יומה של מליאת הכנסת ולפיכך הוא פעל בגדר סמכותו, בסבירות ובהתאם לנוהג עת הביא בחשבון שיקולים הנוגעים למשא ומתן הקואליציוני, במיוחד על רקע התפרצות נגיף הקורונה ומצב החירום במדינה”.
היועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, הסכים שליו"ר הכנסת אכן נתון שיקול דעת באשר לקביעת סדר יומה של המליאה, אך ציין שאדלשטיין ”מכהן מכוח עקרון הרציפות ומחזיק בתפקידו זה כ"פיקדון זמני" עד לבחירת יושב ראש קבוע לכנסת. על כן, משרוב מקרב חברי הכנסת מבקשים כי הכנסת תבחר יו"ר קבוע באופן מיידי, מרחב שיקול הדעת הנתון ליו"ר הכנסת בכל הנוגע לדחיית מועד זה מצטמצם עם חלוף הזמן”. המלצתו של ינון לבית המשפט הייתה שלא לכפות על אדלשטיין מועד לקיום ההצבעה.
העתירה לבג"ץ > החלטה ראשונה

ב-23 במרץ 2020 ביקשו שופטי ההרכב לקבל את עמדת המשיב 1 (אדלשטיין) האם הוא נכון להעלות נושא זה על סדר היום של הכנסת בהקדם האפשרי ולא יאוחר מיום ד', 25.3.2020 .
שרים אחדים מתחו ביקורת על פנייה זו של בג"ץ, וקראו לאדלשטיין לדחות את ההצעה. השר יריב לוין קרא לאדלשטיין להשיב כי איננו מתכוון לכנס את המליאה במועד הנקוב, והוסיף: ”אם הנשיאה אסתר חיות רוצה לשים עצמה מעל הכנסת, היא מוזמנת להגיע לבניין עם משמר בתי המשפט ולפתוח את ישיבת המליאה בעצמה. כך יהיה ברור שמדובר בהפיכה שלטונית של קומץ שופטים הבוחרים את עצמם בחדרי-חדרים”. גם השר אמיר אוחנה קרא לאדלשטיין להשיב בשלילה לשאלה, וכך גם השר בצלאל סמוטריץ'. גם השר גלעד ארדן קרא לאדלשטיין לעמוד על כך שכינוס המליאה ייקבע לפי שיקול דעתו, אך ציין כי אם בג"ץ יהפוך את ההצעה לפסק דין מחייב, יש לציית לו כדי להימנע מאנרכיה. השרה גילה גמליאל אמרה בריאיון: "קיווינו שבג"ץ לא יתערב בפעילות הכנסת, חבל שזו ההחלטה שהתקבלה ואנחנו נכבד אותה".
בתגובתו לבג"ץ דחה אדלשטיין את הצעת השופטים, וכתב כי לא יסכים לקביעת סדר היום של המליאה בידי בית המשפט. בתשובתו כתב אדלשטיין כי בכוונתו לקיים את ההצבעה על בחירת יו"ר כנסת קבוע בהקדם, ולא יאוחר מן המועד הקבוע בחוק. הוא ציין את הנימוקים שהובילו אותו לעכב את ההליך.
העתירה לבג"ץ > פסק הדין הראשון

שעה לאחר שהוגשה לבית המשפט תגובתו של יושב ראש הכנסת, ניתן פסק הדין בעתירות. הנשיאה חיות ציינה שהסמכות לקבוע את סדר יומה של הכנסת ואת מועד דיוניה נתונה ליו"ר הכנסת, וסוגיות אלו הן עניין "פנים פרלמנטרי" מובהק ועל כן, ככלל, נמנע בג"ץ מלהתערב בהן, זאת להוציא מקרים מיוחדים שבהם קיים חשש לפגיעה "במרקם החיים הדמוקרטיים" או ביסודות המבנה של שיטתנו הפרלמנטרית. במקרה הזה, כתבה חיות, ”הסירוב הנמשך לאפשר הצבעה במליאת הכנסת על בחירתו של יו"ר קבוע לכנסת, חותר תחת יסודות התהליך הדמוקרטי. הוא פוגע במובהק במעמדה של הכנסת כרשות עצמאית וכן בתהליך המעבר השלטוני וככל שנוקפים הימים מאז השבעת הכנסת ה-23, מקבלים הדברים משנה תוקף. על כן, אין מנוס מן המסקנה כי בנסיבות שנוצרו מדובר באחד מאותם מקרים חריגים שבהם נדרשת התערבותו של בית משפט זה על מנת למנוע פגיעה בשיטת המשטר הפרלמנטרית שלנו”.
הרכב השופטים פסק פה אחד שעל אדלשטיין לכנס את המליאה לבחירת יושב ראש בהקדם האפשרי – ולא יאוחר מ-25 במרץ 2020.