stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראובן גפני (חוקר)
ביוגרפיה

נולד וגדל בירושלים, בנם של ההיסטוריון ישעיהו גפני והאמנית והציירת נעמי גפני. בילדותו התגוררה המשפחה בשכונת תלפיות ולאחר מכן בשכונת רחביה בירושלים. למד בבית הספר היסודי "חורב", ולאחר מכן בישיבה התיכונית "חורב" בירושלים. לאחר תום לימודיו התיכוניים למד שש שנים בישיבת ההסדר "הר עציון" באלון שבות, ובמסגרת זו שירת כחייל "הסדר" בחיל השריון.
לאחר תום לימודיו בישיבה למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לספרות עברית ומדעי המדינה. לאחר מכן למד לתואר השני במסגרת החוג לגאוגרפיה. במסגרת עבודת המאסטר שלו, שעסקה בבתי כנסת בשכונות ירושלים הראשונות, החל לעסוק באופן ממוקד בקורותיהם של בתי הכנסת בארץ ישראל בעת החדשה, תוך בחינתם במבט רב ממדי, תרבותי, לאומי ודתי גם יחד.
בשנים 2000–2016 עבד ביד יצחק בן-צבי בירושלים, תחילה כמדריך, רכז סיורים, עוזר למערכות שונות, ועורך כתב העת עת־מול, העוסק בתולדות ארץ ישראל ועם ישראל.
בפברואר 2013 מונה לסגן ראש המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה של יד יצחק בן-צבי.
במקביל, בשנים 2009–2014 שימש כמנהל "הוצאת תבונות", הפועלת במסגרת מכללת הרצוג להכשרת מורים באלון שבות.
בשנת תשס"ט (2008-9) זכה בפרס שרת החינוך ליוצרים בתחומי התרבות היהודית.
כתב את עבודת הדוקטור בנושא "הבניית הלאומיות העברית בבתי כנסת בארץ ישראל בשנים 1948-1917", בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית.
נשוי לאורית ואב לארבעה. מתגורר ביישוב שדמות מחולה שבצפון בקעת הירדן. כתושב הבקעה, יזם מראשיתו את הכנס השנתי של "מחקרי בקעת הירדן", שנערך עד כה (2022) שש פעמים.
ספריו ופרסומיו

"מקדש מעט: בתי כנסת מוכרים ונסתרים בירושלים", ראה אור בשנת תשס"ד (2004) ועוסק בבתי הכנסת בשכונות רחביה, קריית שמואל, שערי חסד וטלביה. (הספר בקטלוג ULI)
"בית תפילה: בתי כנסת חבויים בלב ירושלים", ראה אור בשנת 2007 ועוסק בבתי הכנסת בשכונות משכנות שאננים, ימין משה, מחנה ישראל, נחלת שבעה ואבן ישראל. (הספר בקטלוג ULI)
"בין הפילבוקס לבית הנשיא: סיפורן של קריית שמואל ושכונת מרחביה", ראה אור בשנת 2010 ועוסק בקורותיהן של שכונת קריית שמואל ושכונת מרחביה הזעירה והלא-מוכרת, הסמוכות שתיהן לשכונת רחביה. כן מציע הספר מסלולי סיור מפורטים בשתי השכונות. (הספר בקטלוג ULI)
"חלומות ורוח: משכנות שאננים 2010-1860", ראה אור בשנת 2011 ועוסק בקורות משכנות שאננים וימין משה במאה וחמישים השנים האחרונות. (הספר בקטלוג ULI) יצא גם בתרגום לאנגלית (הספר בקטלוג ULI).
"נוסח ירושלים: עדות ובתי כנסת במרכז ירושלים", ראה אור בשנת 2011 ועוסק בכ-40 בתי כנסת בשכונות מקור ברוך, זיכרון משה, מחנה יהודה וסביבתן. (הספר בקטלוג ULI)
תחת כיפת הלאום: בתי כנסת ולאומיות בארץ ישראל בתקופת המנדט, ראה אור בשנת 2017 בהוצאת מכון בן-גוריון. הספר מתחקה אחר זיקתם של בתי הכנסת להוויה הלאומית המתחדשת ועוקב אחרי התפתחות בתי הכנסת במקביל לצמיחת היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט. (הספר בקטלוג ULI)
נקודה עברית בבית שאן: קהילה יהודית בעיר ערבית בשלהי התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט (הוצאת מאגנס, ירושלים, תשע"ח). (הספר בקטלוג ULI)
לעברת את שרלוק הולמס: פרשייה ספרותית אידאולוגית מתקופת המנדט (הוצאת יד בן-צבי, ירושלים, תשפ"ב). (הספר בקטלוג ULI)
פותח סידור: מסע בעולמם של סידורי ארץ ישראל בעת החדשה (הוצאת תבונות, ירושלים, תשפ"ב)
לכרוך את התפילה: מסעות נוספים בעקבות סידורים ומתפללים בארץ ישראל (הוצאת תבונות, ירושלים, תשפ"ד)
כמו כן היה שותף (יחד עם פרופ' דוד קאסוטו וד"ר אריה מורגנשטרן) לעריכת הספר "החורבה: שש מאות שנים של התיישבות יהודית בירושלים", שראה אור בראשית 2010 לרגל חנוכתו המחודשת של בית הכנסת החורבה בעיר העתיקה, ולעריכת הספר "גבוה מעל גבוה: בית הכנסת תפארת ישראל והקהילה החסידית בירושלים" (יחד עם ד"ר יוחאי בן-גדליה וד"ר אוריאל גלמן), שראה אור בשנת 2017. כן היה שותף (יחד עם ראובן ציגלר) לעריכת הספר "לעבדך באמת: לדמותו ולדרכו של הרב יהודה עמיטל", שראה אור בשנת 2011, במלאת שנה לפטירת הרב עמיטל.
לאורך השנים פרסם מספר רב של מאמרים על נושאים אלו ואחרים, במגוון כתבי עת אקדמיים ופופולריים, ביניהם "קתדרה", "כנישתא", "עלי ספר", "אריאל", "סגולה", "אופקים בגאוגרפיה", "ארץ ישראל" ואחרים.
במשך מספר שנים פרסם מדור קבוע על בתי כנסת בארץ ישראל במסגרת "מוסף שבת" בעיתון מקור ראשון. במסגרת המדור, "פתח לפנים מפתח", פורסמו לאורך השנים כ-70 סקירות על בתי כנסת שונים בכל רחבי הארץ, והסיפורים המרכיבים את זהותם הציבורית, הדתית והחברתית. בשנים האחרונות מפרסם במסגרת "מוסף שבת" של העיתון מקור ראשון ובבמות אחרות רשימות ומאמרים אישיים על נושאים שונים הנוגעים לחוויית התפילה, המסורת המשפחתית, בית הכנסת, ועולם התורה. בשנה האחרונה החל מפרסם במדיות החברתיות מדור שבועי, "סדור אחד בשבוע", המוקדש בכל פעם לסיפורו של סידור אחד שראה אור בארץ ישראל בעת החדשה.
הערות שוליים

↑  באתר האגף לתרבות יהודית במשרד החינוך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297368205171  BnF: cb15023311g (data)  ISNI: 0000 0000 6661 6087  LCCN: no2004077745  VIAF: 32276702   WorldCat (עם VIAF): 32276702
דני כספי

ערך זה עוסק בפרופסור לרפואה, סופר ומשורר. אם התכוונתם לפרופסור לתקשורת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1946 (בן 78) ראשון לציון, פלשתינה (א"י) 
 לימודי רפואה:  בית הספר חביב, בית הספר אליאנס תל אביב, אוניברסיטת פדובה 
 תפקידים:  מנהל מחלקה 
 מספר צאצאים:  2 
 
דני כספי (נולד ב-21 בספטמבר 1946) הוא רופא, פרופסור חבר בגמלאות בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, משורר וסופר.
ביוגרפיה

דני כספי נולד וגדל בראשון לציון. אביו יליד אוקראינה (אך סבתו אם אביו ילידת ירושלים), שעלה בשנת 1925 היה מורה ומנהל בית ספר; אמו, עלתה בשנת 1936, והייתה עובדת סוציאלית וקצינת המבחן המחוזית של תל אביב. למד בבית הספר היסודי "חביב" בראשון לציון ובתיכון אליאנס בתל אביב, אותו סיים בגיל 17. ניגן בטרומבון בתזמורת הנוער של תל אביב ולמד אצל מתי גרבלר וריי פרנס מן התזמורת הפילהרמונית. בגיל 17–18 למד בחוג משולב פסיכולוגיה וזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב. צה"ל 6–1964 נגן (טרומבון, תופים) בלהקת גייסות השריון (לילה ראשון בלי אמא) ובהמשך כמפקד הלהקה. חבריו ללהקה היו בין השאר יוסי אלפי, עזרא דגן, טליה שפירא, צבי שיסל, שוקי פורר, גד קינר, והמוזיקאים טומי פרידמן, זאב אולמן, פרנקי גליקסמן וזאב מורגנשטרן. יחד הקימו את תזמורת "הקווינטט", בה היה כספי מתופף וזמר, אשר הופיעה במועדוני לילה, ב"גן הוואי" ("החתול העצבני") ובהמשך באניית הנוסעים "מולדת", בה שימש כספי גם ספרן, ובבתי מלון.
מסתיו 1967 לימודי רפואה באוניברסיטת פדובה, באיטליה, אותם סיים בהצטיינות ב-1973. סטאז' והתמחות ברפואה פנימית בבית החולים אסף הרופא. 1979-82 התמחות-על בראומטולוגיה באיכילוב (פרופ' מיכאל ירון). 1982-4 חוקר ב-Royal Postgraduate Medical School (אנ') אוניברסיטת לונדון, בית החולים המרסמית' (אנ') אצל פרופ' סר מרק פפיס (Sir Mark B Pepys, (אנ')) ‏2002 פרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. 2014-2003 מנהל המכון הראומטולוגי במרכז הרפואי תל אביב. משנת 2015 רופא בכיר במכון הראומטולוגי. כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לראומטולוגיה. רשימת פרסומיו המדעיים כוללת למעלה מ-160 מאמרים.
בגיל 42 החל כספי לכתוב שירה. השתתף בסדנאות שירה בבית אריאלה בהנחיית יעקב בסר ומאיר ויזלטיר. שיריו הראשונים ראו אור בעיתון "דבר" בשנת 1989. פרסם שירה וסיפורים קצרים גם ב"מאזנים", "עיתון 77", "עלי שיח", "ידיעות אחרונות", "דימוי", "על המשמר". בשנת 1991 ראה אור ספר השירה "רפואה פנימית" בהוצאת יחדיו.
בשנת 2004 יצא לאור בזמורה ביתן ספרו "עצירת פתע": נובלה ("מיזוודות") וסיפורים קצרים אשר זכה בפרס שרת החינוך לספר ביכורים.
ב-2009 יצא לאור ספרו השלישי, רומן בשם "ארבע רוחות אהבה" בכנרת-זמורה ביתן, ב-2018 ראה אור באנגלית.
ספרו הרביעי "חמת הספק" (שירה), ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-2018.
בשנת 2004 היה כספי שותף להקמתה של "העמותה שירת חייו, לזכרו של פרופ' עֹפר לידר", שהיה חוקר אימונולוגיה במכון ויצמן למדע ומשורר. המפעל שנועד לשוב ולחבר מדע ויצירה, מאחד במכון ויצמן מדענים, משוררים, סופרים וחוקרי ספרות. מדי שנה מתקיימת תחרות ספרות נושאת פרסים המיועדת למדענים "שירת המדע". ומופק שנתון בשם "שירת המדע" הכולל את יצירות הזוכים ונימוקי השופטים וכן שירה, אמנות ומאמרים מגוונים כספי ערך עם אסנת לידר את השנתון עד לשנת 2010. משנת 2011 הוא חבר המערכת.
כספי נשוי למירי (מרים) כספי, ולהם שני ילדים.
ספריו

"רפואה פנימית" שירים, יחדיו, 1991
קובי נסים, עתון 77: "בספר שיריו הראשון מפגין כספי כושר אבחנה חריף וחד. הוא עושה זאת בנקטו "איזמל" הבעה נקי מחידושים ורהוט בחיתוכיו, השואבים את דיוקם מן ההיצמדות לעקרונות שיריים ידועים ובדוקים. כאשר הכותב מוסיף על רעיון ההארה שלו מימד ליניארי, בין אם סיטואציוני ובין אם רטורי, לרישום, העשיר בפרטים טעונים... מרחיב את המשמעות ואף רווי הומור."
"עצירת פתע", זמורה ביתן, עמודים לספרות עברית, 2004. עורכת הילה בלום
נובלה ותשעה סיפורים קצרים. הנובלה הפותחת, "מזוודות", מספרת על פרופסור אוריאל יסעור, שהחליט בגיל מבוגר לחזור לתל אביב לנטוש את הרפואה ולשקוע בכתיבת ספור אהבתו הטראגית באיטליה. תוך התהליך הולך ונרקם קשר אהבה בלתי אפשרי נוסף עם נערת ליווי אוקראינית בשכנות. בסיפור "שקפת" – מטופל שרקמותיו הופכות בהדרגה שקופות מתידד עם רופאו החוקר את התופעה ובונה עליה קריירה בינ"ל; "לה מארסייז" – עוסק בנגן שחבריו מנסים לסייע לו להחלים מאהבה חד פעמית לנוסעת באנייה, בביקור כושל אצל פרוצה במרסיי; הספור "פרננדו פסואה שב לקפה א-ברזיליירה" – מחזיר את המשורר הפורטוגלי הנודע לביקור עתידני מסויט בבית הקפה הישן שלו.
רנה ורבין, העיר: "אפשר לשער כי בדומה לתהליך שעובר המספר בנובלה הפותחת, כתיבת "עצירת פתע" איפשרה לכספי עצמו לעצור באמצע החיים, להתחפר בכתיבה ולהיזכר. ואכן, יותר מכל הסיפורים הקצרים, הנובלה "מזוודות" היא דוגמה נפלאה לכישרון כתיבה של רופא שהחליט לשחרר מטענים. כשהוא במיטבו, כספי שובר את הדיסטאנס הרפואי הידוע ומבצע בדיקה פולשנית עצמית, מעורר את הזיכרונות המפריעים את המנוחה בלילות. ברגעים כאלה מתרחש המעבר בין רופא לסופר, שמתבטא אצל כספי ברגישות לחיים, בכתיבה פיוטית, וביכולת לעורר מרבצה גם את מנוחת הקוראים."
יורם מלצר, מעריב: "...במקרים מעטים בלבד אנו נתקלים בספר ראשון פרי עטו של כותב שצבר מטעני חיים וגם יודע לעשות בהם שימוש הוגן וצלול לטובת העניין עצמו – עיצוב יצירה ספרותית ראויה לשמה. כזה הוא "עצירת פתע" ספר הסיפורים הראשון של דני כספי."
"ארבע רוחות אהבה" (רומן), כנרת-זמורה-ביתן, 2009. עורכת הילה בלום
רומן בעל שלד אוטוביוגרפי ובדיון, בו כל פרק מסופר מפיהן ובלשונן של דמויותיו. הספר נכתב כביכול על ידי רפי, נגר ריהוט עתיק המשחזר כתב יד נטוש ביחד עם זכרונות ופורש את קורותיהם של הוריו, חבריהם ובייחוד של אימו בלה-באשינקה-בטי-בת אל. מפריז של ראשית שנות השלושים לארץ ישראל המנדטורית ועד שנות התשעים של המאה העשרים. נערה קומוניסטית הבורחת מן השלטונות בפולין לפריז, בה מתגורר ולומד אחיה. מתאהבת בצעיר ארצישראלי מכור לתרבות ההופך למתרגם. היא מהגרת לארץ-ישראל המנדטורית נישאת ליעקב, מקימה משפחה וקריירה אך יצריה ותסכולי החיים מטלטלים אותה על קו התפר שבין האפשרי לאהבות עבר.
עלית קרפ, הארץ: "זהו רומן בעל סממנים ביוגרפיים, אשר דן בגורלן המר של הנשים בפלשתינה בתקופת טרום המדינה: אמו של קורדרובו ואשתו, באשקה ורלקה חברתה - כולן נוטשות את משפחותיהן לאחר שקצו בחיים במקום. נטישתן מאירה את החיים בארץ ישראל דאז באור פתטי. הזווית המקורית הזאת, ויכולתו של כספי להבדיל את גיבוריו אלה מאלה באמצעות השפה והחללים הרבים שנותרים בטקסט, מתייגים את הספר בתג איכות."
"חמת הספק", (שירה) הקיבוץ המאוחד, 2018
רפי וייכרט, עיתון 77: "יש בשיריו של דני כספי לא מעט אזכורים של מחלות, של מיתות ושל הלוויות. מול אלה מנסה המשורר להציב שוב ושוב את מגן המילים ויצירות האמנות הפלסטית. בד בבד הוא משתדל למצוא את חוקיות הטבע שמאפשרת לכולנו קיום שהוא מעבר לגבולותינו בני החלוף: "מראשי דרדרי הסבים / ממריאים צנחנים / להנציח זרעַי - קוצים בני עונה / בשדות רחוקים"".
ספריו > תרגומיו

"ולפתע כבר ערב" - מבחר משירי סלווטורה קווזימודו, הוצאת קשב לשירה, 2024
דרור בורשטיין, ידיעות אחרונות: "...זהו ספר נפלא עד מאוד, מסוג הספרים שזוהרם דוחף ומסלק אותך מהבית בחיפוש אחר ספסל מתחת לעץ, לקרוא בהם בלי הפרעה, ספרים מהסוג שמיד מעוררים בך את הרצון לנסוע למקומותיו של המשורר - סיציליה, מילנו - וללמוד את שפתו...".
לקריאה נוספת

על "רפואה פנימית":
קובי נסים, "כושר הבחנה", עתון 77, גיליון 140 (1991), עמ' 8.
אמירה המלט, "ספקנות בלתי ארסית", על המשמר, 5 בספטמבר 1991, עמ' 21.
על "עצירת פתע":
רנה ורבין, "רפואה אלטרנטיבית", העיר, גיליון 1221, 19 בפברואר 2004.
יורם מלצר, "התחלה באמצע החיים", מעריב, מוסף שבת - ספרות וספרים, 2 באפריל 2004, עמ' 24.
שולה פרומר, "פרופסור ג'קיל ומיסטר הייד", במקום, 4 ביוני 2004, עמ' 82
רות לאופר, "מזור המלים", הארץ, מוסף ספרים, גיליון 601, 1 בספטמבר 2004, עמ' 8.
עפרי אילני, תת-הטונים של הנשמה, העיר, 3 ביוני 2004, עמ' 15.
על "ארבע רוחות אהבה":
כרמית ספיר-ויץ, הרפואה משלימה, מעריב, המגזין, 11 בינואר 2011.
יהודה שינפלד, "ארבע רוחות אהבה", במדור ביקורת ספרים בכתב העת הרפואה, כרך 148, חוברת 6, יוני 2009, עמ' 409.
"ארבע רוחות אהבה", קול הכפר, 28 באוקטובר 2016, עמ' 36.
על "ולפתע כבר ערב":
גיא פרל, קריאה בשיר 'מן הטבע המעוּות' מאת סַלְוָטוֹרֶה קוָואזִימוֹדוֹ, באתר פסיכולוגיה עברית, 17 בנובמבר 2024.
הערות שוליים

↑  רשימת הפרסומים המדעיים, באתר PubMed
↑  "ארבע רוחות אהבה", באתר כנרת-זמורה ביתן
↑  הספר "חמת הספק", בהוצאת הקיבוץ המאוחד
↑  אתר העמותה שירת חייו, לזכרו של פרופ' עֹפר לידר
↑  אתר תחרות הספרות "שירת המדע"
↑  שנתון "שירת המדע"
↑  רפי וייכרט, להעמיד את הספקות בספק, עיתון 77, דצמבר 2018-ינואר 2019
↑  דרור בורשטיין, בשלוש שורות מצליח סלוטורה קוואזימודו לתאר נוף, המוני אנשים ויצורים חיים אחרים, באתר ynet, 17 בדצמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282809705171  BnF: cb146362549 (data)  ISNI: 0000 0001 1925 4762  LCCN: no92019677  VIAF: 82286033   WorldCat (עם VIAF): 82286033
אדוארד השישי, מלך אנגליה

אדוארד השישי (באנגלית: Edward VI, ‏12 באוקטובר 1537 – 6 ביולי 1553) היה מלך אנגליה ואירלנד מ-28 בינואר 1547 ועד מותו. הוא הוכתר ב-20 בפברואר בגיל 9. אדוארד היה בנם של הנרי השמיני, מלך אנגליה ושל אשתו השלישית ג'יין סימור. הוא היה המלך השלישי לבית טיודור והראשון מבין מלכי אנגליה שחונך כפרוטסטנטי. במהלך מלכותו של אדוארד, נשלטה הממלכה על ידי מועצת עוצרים, שכן הוא לא הגיע לבגרות עד ליום מותו. בשנתיים הראשונות למלכותו של אדוארד עמד בראש המועצה אדוארד סימור, דוכס סומרסט ולאחר מכן היה זה ג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד.
תקופת מלכותו של אדוארד עמדה בסימן של משברים כלכליים ואי-שקט חברתי, שב-1549 התפתח למהומות ולמרד. מלחמה עם סקוטלנד, שעלתה בכספים מרובים, הייתה מוצלחת בתחילה, אך הסתיימה בנסיגה אנגלית מסקוטלנד ומבולון-סור-מר בתמורה לשלום. תהליך המעבר של הכנסייה של אנגליה ככנסייה פרוטסטנטית מוכרת התרחש גם הוא בתקופת מלכותו של אדוארד, שגילה עניין רב בעניינים דתיים. אף על פי שאביו ניתק את הקשרים בין הכנסייה האנגליקנית לבין הכס הקדוש, הנרי השמיני מעולם לא התיר את ההתכחשות לתורה או לטקסים הקתולים. היה זה בתקופתו של אדוארד השישי שהפרוטסטנטיות התמסדה לראשונה באנגליה עם רפורמות שכללו את ביטול הפרישות של אנשי הכנסייה ואת המיסה וחייבו את ניהולם של הטקסים הדתיים בשפה האנגלית. האדריכל של הרפורמות הללו היה תומאס קרנמר, הארכיבישוף מקנטרברי, שספר התפילות שחיבר (Book of Common Prayer), נמצא עד היום בשימוש.
בפברואר 1553, בגיל 15, נפל אדוארד למשכב. כאשר התברר שמחלתו הייתה סופנית, הכינו הוא והמועצה שלו החלטה בנוגע לירושה, מתוך כוונה למנוע את שובה של אנגליה לקתוליות. אדוארד נקב בשמה של בתה של בת דודתו, ג'יין גריי כיורשת שלו, והוציא את אחיותיו למחצה, מרי ואליזבת, מסדר הירושה. עם זאת, ההחלטה הייתה שנויה במחלוקת לאחר מותו של אדוארד וג'יין הודחה על ידי מרי לאחר 13 ימים. מרי הראשונה הפכה על פיהן את הרפורמות הפרוטסטנטיות של אדוארד, למרות שרפורמות אלו היו הבסיס להסדר הדתי של אליזבת הראשונה ב-1559.
ראשית חייו > לידתו

אדוארד נולד ב-12 באוקטובר 1537 בחדרה של אמו בהמפטון קורט. הוא היה בנם של הנרי השמיני, מלך אנגליה ושל אשתו השלישית, ג'יין סימור. בכל רחבי הממלכה חגגו האנשים את לידתו של יורש זכר שללידתו הם ציפו זמן רב. בכנסיות הושמעו מזמורים, מדורות הודלקו וממצודת לונדון נורו באותו לילה מעל אלפיים פגזי תותחים. המלכה ג'יין, שנראה היה שהיא התאוששה מהלידה במהרה, שלחה באופן אישי מכתבים בחתימת ידה המבשרים על לידתו של הנסיך. אדוארד הוטבל ב-15 באוקטובר, כשאחותו-למחצה מרי שימשה כסנדקית ואליזבת נשאה את בגד ההטבלה. אדוארד הוכתר כדוכס קורנוול וכרוזן צ'סטר. ב-23 באוקטובר לקתה המלכה בסיבוך שלאחר הלידה ומתה ביום המחרת.
ראשית חייו > גידולו וחינוכו

אדוארד היה תינוק בריא שהביא אושר לאביו. במאי 1538 הציג אותו אביו לעיני ההמונים מבעד לחלון. בספטמבר אותה שנה, דיווח תומאס אודלי (Audley), הלורד צ'נסלור על התפתחותו המהירה של התינוק ודיווחים אחרים מציינים שהוא היה ילד גבוה ועליז. היסטוריונים מודרניים חולקים על המסורת בנוגע להיותו של אדוארד ילד חולני. בגיל 4 הוא חלה במלריה שסיכנה את חייו, אך למרות מחלות תקופתיות שהוא לקה בהם וראיה לקויה, בריאותו הייתה בדרך כלל טובה עד לחצי השנה האחרונה של חייו.
בתחילה הושם אדוארד תחת השגחתה של מרגרט בראיין (Margaret Bryan). היא הוחלפה לאחר מכן על ידי בלאנש הרברט (Blanche Herbert). עד הגיעו לגיל 6 גודל אדוארד על ידי נשים. משק הבית המלכותי של אדוארד נוהל בתחילה על ידי סר ויליאם סידני ובהמשך על ידי סר ריצ'רד פייג', אביה החורג של אשתו של אדוארד סימור. הנרי השמיני דרש שגידולו של בנו יתקיים תוך שמירה על סטנדרטים חמורים של ניקיון ובטיחות. דווח שהנסיך היה ילד מרוצה שזכה לשפע של צעצועים ולתנאי חיים נוחים והייתה אף להקה של זמרים שהנעימה את זמנו.
החל מגיל 6, החל אדוארד באופן רשמי את חינוכו תחת ניהולם של ריצ'רד קוקס וג'ון צ'ק (Cheke), שהתרכזו בלימוד שפות, כתבי הקודש, פילוסופיה ומדעים. אדוארד למד גם אצל המורים של אליזבת, רוג'ר אשאם (Ascham) וז'אן בלמיין (Jean Belmain) ולמד צרפתית, ספרדית ואיטלקית. בנוסף, הוא למד גאומטריה ונגינה על לאוטה ווירג'ינל. הוא אסף גלובוסים ומפות וברשותו היה אוסף של מטבעות שהעיסוק בו העיד על רמה גבוהה של אינטליגנציה. חינוכו הדתי של אדוארד הביא אותו להעדיף את הרפורמה הפרוטסטנטית. סדר יומו הדתי עוצב ככל הנראה על ידי תומאס קרנמר, שהיה רפורמטור מוביל באותה תקופה. הן קוקס והן צ'ק היו קתולים שעברו תהליך של רפורמה או מחסידיו של ארסמוס מרוטרדם ומאוחר יותר, בתקופת מלכותה של מרי הראשונה, הם גלו ליבשת אירופה. ב-1549 כתב אדוארד חיבור על האפיפיור כאנטיכריסט וציין הערות מושכלות על מחלוקות תאולוגיות. היבטים רבים הנוגעים לדתו של אדוארד היו במהותם קתולים בשנותיו הראשונות, כולל קיום מיסות וההערצה לדמויות קדושים ולשרידי קדושים.
היחסים בין אדוארד לאחיותיו היו תקינים והן ביקרו אותו לעיתים קרובות. בהזדמנות אחת, אליזבת העניקה לו חולצה מעשי ידיה. אדוארד נהנה בדרך כלל בחברתה של מרי, למרות שהוא לא היה מרוצה מטעמה בריקודים. ב-1543 הזמין הנרי השמיני את ילדיו לבלות איתו את חג המולד. בכך הוא ציין את הפיוס שלו עם בנותיו שקודם לכן הוא הגדיר אותן כבנות לא חוקיות והוציא אותן מסדר ההורשה. באביב הבא הוא השיב אותן למקומן הקודם בסדר ההורשה והגדיר בחוק את מועצת העוצרות במקרה שאדוארד ימלוך כקטין. הרמוניה משפחתית זו נזקפה לזכותה של אשתו החדשה של הנרי, קתרין פאר, שעד מהרה התחבבה מאוד על אדוארד והוא התייחס אליה כאל אם.
ילדים אחרים הובאו כדי לשחק עם אדוארד, כולל נכדתו של מנהל משק הבית שלו, סר ויליאם סידני והוא חונך יחד עם בניהם של בני אצולה. בין אלה היו ברנבי פיצפטריק (Barnaby Fitzpatrick), בנו של אציל אירי, שנותר חבר קרוב של אדוארד לכל חייו. אדוארד היה מסור ללימודיו יותר מחבריו לספסל הלימודים. סביבתו של אדוארד הייתה משופעת בחפצים יקרי ערך, חדריו היו מקושטים בציורים מפוארים ובגדיו, ספריו וכלי האוכל שלו היו מעוטרים בזהב וביהלומים. כמו אביו, אדוארד היה מוקסם מאומנות המלחמה וברבים מהפורטרטים שלו הוא מופיע כשהוא אוחז בפגיון זהב שהנדן שלה מעוטר ביהלומים, חיקוי לאביו. בכרוניקות של אדוארד מתוארים מסעות מלחמה בסקוטלנד ובצרפת.
ראשית חייו > אירוסין

ב-1 ביולי 1543 חתם הנרי השמיני על אמנת גריניץ' עם הסקוטים וכדי לחזק את השלום הוסדרו האירוסין של אדוארד עם מרי, מלכת הסקוטים שאז מלאו לה שבעה חודשים. הסקוטים היו אז בעמדת מיקוח חלשה לאחר תבוסתם בקרב סולווי מוס (Solway Moss) בחודש נובמבר הקודם והנרי, ששאף לאחד את שתי הממלכות, התנה את החוזה בהעברתה של מרי התינוקת לחסותו כדי שתגודל באנגליה. כאשר התכחשו הסקוטים להסכם בדצמבר אותה שנה וחידשו את בריתם עם צרפת, נתקף הנרי בזעם. באפריל 1544 הוא הורה לדודו של אדוארד, אדוארד סימור, דוכס סומרסט, לפלוש לסקוטלנד, להעלות את אדינבורו באש ולנקום בסקוטים על חוסר הנאמנות שלהם. סימור ביצע את מסע המלחמה הזה בהחלטיות ושיגר כוחות אנגלים כנגד הסקוטים. המלחמה, שנמשכה גם בתקופת מלכותו של אדוארד, כונתה "החיזור הגס" (Rough Wooing).
הכתרה

ב-10 בינואר 1547 כתב אדוארד בן התשע מכתב תודה לאביו ולאמו החורגת על המתנה שהעניקו לו בערב ראש השנה, פורטרטים שלהם. ב-28 בינואר מת הנרי השמיני. חוג המקורבים לכס המלכות, בהנהגתו של אדוארד סימור וויליאם פאג'ט, הסכימו לעכב את ההכרזה על מותו של המלך עד שיושלמו הסידורים להעברה מסודרת של השלטון. סימור ואנתוני בראון (Anthony Browne), אדון הסוסים, רכבו כדי לקחת את אדוארד מהרטפורד לאנפילד, מקום מגוריה של אליזבת.
אדוארד ואליזבת קיבלו את הבשורה על מות אביהם והוקראה להם הצוואה. ב-31 בינואר נמסרה לפרלמנט הודעה על מותו של המלך והוצאה הודעה על ירושתו של אדוארד. המלך החדש נלקח למצודת לונדון, שם התקבל במטחי תותחים. ביום המחרת נשבעו אצילי הממלכה אמונים לאדוארד במצודת לונדון ואדוארד סימור הוכרז כלורד פרוטקטור. הנרי השמיני נקבר בווינדזור ב-16 בפברואר בקבר משותף עם ג'יין סימור, על פי בקשתו.
אדוארד השישי הוכתר במנזר וסטמינסטר ארבעה ימים מאוחר יותר ב-20 בפברואר 1547. הטקסים קוצרו כדי שלא ייגעו את המלך הצעיר וכן בשל הסיבה שהרפורמה הפרוטסטנטית מצאה חלק מהם מיותרים. בערב יום ההכתרה, אדוארד התקדם רכוב על סוס ממצודת לונדון למנזר וסטמינסטר דרך המוני אדם שהתקהלו בדרך. בטקס ההכתרה קרנמר אישר את העליונות המלכותית, קרא לו ללכת בדרכו של המלך התנ"כי יאשיהו ולהמשיך את הרפורמה בכנסייה של אנגליה. לאחר הטקס ישב אדוארד בראש משתה באולם וסטמינסטר.
תקופת העוצרות של אדוארד סימור > מועצת העוצרות

בצוואתו, נקב הנרי השמיני בשמם של 16 מוציאים לפועל שתפקידם יהיה להיות חברי המועצה של אדוארד עד שימלאו לו 18 שנים. חברי מועצה אלה הסתייעו ב-12 אנשים נוספים שנקראו להתייעצות על פי הצורך. הנוסח הסופי של הצוואה היה שנוי במחלוקת. כמה היסטוריונים משערים שהמקורבים למלך תמרנו אותו או דאגו שהצוואה תבטיח את חלוקת הכוחות לטובתם, הן מבחינה חומרית והן מבחינה דתית. בסוף תקופת מלכותו של הנרי השמיני מצאו עצמם אנשים מסוימים בחצר המלכות, שיכלו להשפיע על תוכן הצוואה, מורחקים, נכלאים ונשפטים. בנוסף, נוצרה קבוצת כוח חדשה שלאחר מותו של הנרי, זכו אנשיה בכיבודים וברכוש בנסיבות שונות. אדוארד סימור נעשה ללורד פרוטקטור של הממלכה והאפוטרופוס של אדוארד.
למעשה, לא הוזכר בצוואה דבר על מינוי פרוטקטור. דובר על כך שמועצת העוצרות תמשול בממלכה באופן קולקטיבי וההחלטות יוכרעו על פי הרוב. בכל אופן, כמה ימים לאחר מותו של הנרי, ב-4 בפברואר, החליטו המוציאים לפועל להסמיך את סימור לתפקידו בהחלטה של 13 מתוך ה-16 החברים (3 הנותרים נעדרו). רבים מהם קיבלו טובות הנאה מסימור.
מינויו של סימור עלה בקנה אחד עם תקדים היסטורי וזכותו לקבל את התפקיד קיבלה חיזוק על ידי ההצלחות הצבאיות שלו בצרפת ובסקוטלנד. במרץ 1547 הוא קיבל מכתב הרשאה מאדוארד המעניק לו את הסמכות המלכותית למנות בעצמו חברים במועצה המלכותית ולהיוועץ בהם רק כאשר הוא רוצה בכך. מרגע זה ואילך היה שלטונו האוטוקרטי מושלם. הוא המשיך למשול באמצעות מנשרים והמועצה המלכותית שמשה כחותמת גומי להחלטותיו של סימור.
תפיסת השלטון של סימור הייתה חלקה ויעילה. שלטונו היה אבסולוטי, כשפאג'ט משמש כמזכירו, למרות שהוא נתקל בבעיות מצדו של ג'ון דאדלי. למעשה, בשבועות הראשונים לכהונתו כעוצר, היוו רק תומאס רוית'סלי (Thomas Wriothesley), רוזן סאות'האמפטון, ואחיו, כאתגר לסימור. רוית'סלי, שהיה שמרן מבחינה דתית, התנגד לסמכות המלכותית של סימור על המועצה. עד מהרה הוא מצא את עצמו מודח מתפקידו בתואנות שונות.
תקופת העוצרות של אדוארד סימור > תומאס סימור

אדוארד סימור התמודד עם התנגדות שהיה לו קשה יותר לעמוד מולה מצדו של אחיו, תומאס סימור. כדודו של אדוארד, דרש תומאס סימור להיות האפוטרופוס של המלך הצעיר ולקבל חלק משמעותי יותר בשלטון. אדוארד סימור ניסה לקבל את שיתוף הפעולה של אחיו באמצעות הענקת תואר ברון, מינויו כלורד הראשון של האדמירליות ומושב במועצה המלכותית. אך תומאס היה נחוש בדעתו להשיג את כוח השליטה. הוא החל לנסות להסית את אדוארד כנגד המועצה וכנגד אדוארד סימור, אך המלך, שחונך להיות כנוע לדבר המועצה, לא שיתף איתו פעולה. באביב 1547, כשהוא עוקף את התנגדותו של אחיו תוך שימוש בתמיכתו של אדוארד, התחתן תומאס בחשאי עם אלמנתו של הנרי השמיני, קתרין פאר, שבני ביתה הפרוטסטנטים כללו את ג'יין גריי בת ה-11 ואת אליזבת בת ה-13.
בקיץ 1548 גילתה קתרין פאר, שהייתה אז בהריון, את תומאס סימור מחבק את אליזבת. כתוצאה מכך, הורחקה אליזבת מביתה של קתרין והועברה לחסותו של אנתוני דני (Anthony Denny). בספטמבר אותה שנה מתה קתרין בלידתה ותומס סימור החל מיד לחדש את כוונותיו כלפי אליזבת על ידי שליחת מכתב אליה בו תכנן להינשא לה. אליזבת הייתה פתוחה להצעה, אך כמו אחיה, היא לא הייתה מסוגלת להסכים לכל הצעה שלא תאושר על ידי המועצה. בינואר 1549 הורתה המועצה לעצור את תומאס סימור באשמות שונות, כולל מעילה במטבעה של בריסטול. בסופו של דבר לא נמצאו הוכחות לבגידה מצדו של תומאס סימור אך הוא הואשם בפשעים אחרים והוצא להורג בעריפה ב-20 במרץ 1549.
תקופת העוצרות של אדוארד סימור > מלחמה

מיומנותו הבלתי מעורערת של אדוארד סימור הייתה יכולתו הצבאית, שאותה הוא הוכיח במסעות המלחמה לסקוטלנד ובהגנה על בולון-סור-מר ב-1546. מלכתחילה, האינטרס העיקרי שלו היה המלחמה נגד סקוטלנד. לאחר הניצחון המזהיר בקרב פינקי קלף (Battle of Pinkie Cleugh) בספטמבר 1547 הוא הקים רשת של מחנות בסקוטלנד, שהשתרעה צפונה עד לדנדי. הצלחתו הראשונית איבדה את התנופה שלה, מאחר ששאיפתו לאחד את כתרי שתי המדינות הפכה להיות לא מציאותית. הסקוטים כרתו ברית עם הצרפתים, ששלחו תגבורות להגן על אדינבורו ב-1548. בעוד שמרי, מלכת הסקוטים הועברה לצרפת, שם היא אורסה ליורש העצר. העלות של החזקת הצבאות הגדולים והמחנות בסקוטלנד, הייתה לנטל כבד על הקופה המלכותית. התקפה צרפתית על בולון באוגוסט 1549 אילצה את סימור להתחיל את הנסיגה מסקוטלנד.