דליה עופר
מחקריה > חיי היום של היהודים בגטאות מזרח אירופה והיסטוריה חברתית של השואה > חיי היהודים בגטאות במזרח אירופה בזמן מלחמת העולם השנייה

בהמשך לדברים לעיל הרחיבה עופר את הבחינה של מציאות חייהם של היהודים בגטאות. את כל הגטאות יש לראות כחברה כפויה, דוגמת בתי כלא, מחנות לעבודת כפייה וכדומה, אף כי לא היו זהים להם מנקודת הראות של האוכלוסייה, הסיבות לכליאתם של היהודים, ודרכי ההתארגנות של הגטאות. לגבי השליט הנאצי שימשו הגטאות לדיכוי, נישול ועושק כלכלי, להפרדת היהודים מסביבתם ולבידודם הפיסי, החברתי והמנטאלי. הגטאות היו גם מקום לפעולות אלימות, לטרור ולשרירות חסרת רסן מצד השליטים הנאצים. עם זאת הגטאות לבשו צורה שונה בכל מקום והדברים היו קשורים בגורמים שונים יהודיים לדוגמה, המסורת הקהילתית של היהודים שגורשו אליהם, גודלו של הגטו וגורמים חיצוניים הקשורים בחברה הסובבת הלא יהודית ובשליט הנאצי. פעמים רבות גרו בגטאות אנשים שהגיעו מקהילות שונות או מיהודים שגורשו ממדינות אחרות, רקעם תרבותי והחברתי ולשונם היו שונים. בתנאי המצוקה הכלכלית, הסגירות הפיזית וצפיפות הדיור, במערך של חובות עבודה קשים ומשפילים, נוצרו עימותים, וביטויים לא פשוטים של אנוכיות ושחיתות, והתעלמות ממה שבאופן רגיל אנשים מכירים כ"טוב חברתי כללי". בצד אלו פעלו אנשים גם מתוך אמפתיה, חמלה ואלטרואיזם, לארגן סיוע ועזרה לזולת, לדאוג לבני משפחתם ולא לשקוע למצבים של דיכאון וחוסר אונים. הם התאמצו שלא לאבד את עולם הערכים שהדריך את חייהם לפני השבר הגדול של משטר הדיכוי הנאצי והמלחמה. חיים על פי עולם ערכים מוכר ונחשב סייע לרבים לראות עצמם כבני אדם, על אף המצוקה והמתח החברתי והאישי לאין שיעור ומטרתם של הנאצים למחוק מן היהודים את תכונותיהם האנושיות.
רוב המחקר על הגטאות דן בשני היבטים מרכזיים: 1. מִנהל הגטו (כלומר, היודנראט) ויחסיו עם השלטונות הנאציים ואוכלוסיית הגטו. 2. ההתנגדות היהודית לנאצים, שכללה דרכי תגובה שונות לדיכוי וההתארגנות לקראת מחתרת והתנגדות מזוינת.
עופר ניסתה להוסיף פרספקטיבה נוספת ולהתבונן על תגובתו של היחיד כבעל משפחה, אם ואב, כילד/ה, כנער/ה במסגרות שונות, כאשר עיקר עניינה היה להבין כיצד  חיו היהודים בתנאים של הגטו, כיצד התמודדו עם שאלות הבריאות, ההזנה והיחסים בתוך המשפחה.
בקשר לכך התמודדה עופר עם מושג "הנורמליות" בחיי היחיד בגטו, והראתה כיצד משפחות ניסו להתקיים למרות המצב הקיצוני בגטאות: הורים דאגו לחינוך ילדיהם, יהודים שומרי מצוות ניסו בכל דרך לקיים את מצוות הדת. כן הדבר בא לידי ביטוי בניסיון לקיים תרבות פנאי ובידור: האזנה למוזיקה והרצון ללכת לתיאטרון.
עופר התייחסה גם לסוגיית המעמד בגטו. לכאורה המושג רוקן ממשמעותו הרגילה לפי הטרמינולוגיה המרקסיסטית, היהודים נושלו מהבעלות על עסקיהם ונלקחו מהם נכסיהם, חסכונותיהם ואמצעיהם הכלכליים. לכן רבים ממי שהיו אמידים בטרם פרצה המלחמה ובטרם נוסדו הגטאות איבדו את כל שהיה להם והגיעו לגטו חסרי אמצעים. מטה לחמם של האינטלקטואלים ובעלי מקצועות חופשיים נגזל עם המעבר לגטו. ולעיתים דווקא מי שהיו בשולי החברה הצליחו דווקא כאשר חוקי החברה וכלכליה הנורמטיביים קרסו. בגטאות מסוימים היו אלה מעמד חדש של מתעשרים שחיו ברווחה. רוב הציבור היהודי במזרח אירופה, שהיה במעמד הביניים הנמוך או במעמדות נמוכים הגיעו לגטו חסרי כל, ולרבים גם לא היו כלי בית וביגוד שאותם ניתן היה להמיר תמורת אוכל, עצים לחימום בחורף וכדומה. המעמדות בגטו נקבעו על פי הקשרים אל מרכז היודנראט, אף שהיה תלוי לחלוטין בגרמנים, ביחס לציבור היהודי היה בעל סמכויות ויכול היה להפעיל אמצעי ענישה וכפייה.
עופר השתמשה בתאוריה של מרכז ופריפריה אותה פיתח אדוארד שילס ובתאוריות בדבר רשתות קשר היוצרות מרכזים של סמכות והשפעה על המערכת הפוליטית. במקור התאוריה מתייחסת למרכזי הכוח השלטוני הפוליטי במדינה בתנאים רגילים ובפריפריה הגאוגרפית המרוחקת מן המרכז. עופר לקחה את התאוריה של שילס ויישמה אותה בהערכת מעמדו של היחיד מול מרכזי הסמכות בגטו, בכללם היודנראט ומשרדיו, המשטרה היהודית, ארגוני העזרה העצמית וכדומה. ככל שהפרט היה מקושר למרכזי הסמכות בגטו, כך הוא היה נגיש יותר לתעסוקה, לדיור סביר, ליכולת לרכוש מזון, ולשירותי רפואה.