stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התקופה הפרסית בארץ ישראל
מנהל > מטבעות

בתקופה הפרסית החלו בארץ ישראל, כמו במזרח התיכון כולו, להשתמש במטבעות כאמצעי תשלום. שני המטבעות הקדומים ביותר הם מטבעות יווניים מסוף המאה ה-6 לפנה"ס שנמצאו בשכם ובירושלים. מהמחצית השנייה של המאה ה-5 לפנה"ס נעשו המטבעות שכיחים, אולם לא ידוע אם השימוש בהם במאה השנים הראשונות לשלטון הפרסי היה נחלת ההמונים או נהוג רק אצל סוחרים, פקידים, חיילים וכו'. המטבעות הנהוגים בארץ ישראל בתקופה הפרסית היו מ-3 סוגים עיקריים: יווניים (בעיקר אתונאיים), פיניקיים (בעיקר צורים וצידוניים) וארץ-ישראליים. מטבעות ארץ-ישראליים הוטבעו במאה ה-4 לפנה"ס ונחלקים לקבוצות שנפוצו בעיקר בדרום הארץ: "פלשתית-ערבית", "מצרית-ערבית" ומטבעות "יהֻד" של פחוות יהודה.
שפע המטבעות שהוטבעו במקומות שונים בארץ ישראל הוטבעו לרוב על ידי הערים והמדינות שזכו בתקופה הפרסית לאוטונומיה וגם על ידי פחות פרסיים, והם מטיפוס אטי, כלומר חיקוי לדרכמה האתונאית. העיר עזה הייתה הראשונה שהחלה לטבוע מטבעות מטיפוס זה וכאלה היו בדרך כלל גם מטבעות "יהד".
היישוב היהודי

עם חורבן בית ראשון בידי הבבלים בשנת 586 לפנה"ס, הסתיימה תקופת בית ראשון. בשטחי ממלכת יהודה החרבה נותרו יהודים "מדלת הארץ", שלא הוגלו לבבל ותפסו חלק מהאדמות והערים החרבות. העובדה שמלך בבל הותיר "שארית ליהודה", הביאה לשובם של פליטים יהודים מהארצות שברחו אליהן (במיוחד מואב, עמון ואדום) לארץ יהודה.
ארץ ישראל הייתה נתונה תחת שלטון בבל עד השתלטות האימפריה הפרסית על שטחי האימפריה הבבלית.
אולם המרקם האתני היהודי לא נפגם, אלא הוסיף להתקיים בתקופת הגלות ולאחר מכן בתקופת שיבת ציון, משום שבניגוד למלכי אשור, מלכי בבל לא נהגו להעביר לתחומי הממלכות שהחריבו אוכלוסיות מארצות אחרות, אלא הסתפקו בעקירת אוכלוסייה והעברתה לבבל.
היישוב היהודי > שיבת ציון

בשנת 538 לפנה"ס פרסם כורש מלך פרס את קריאתו שזכתה לכינוי "הכרזת כורש" שבה, בין השאר, הרשה ליהודים שיצאו לגלות בבל לשוב לארץ ישראל ולהקים בה אוטונומיה יהודית.
זמן מה לאחר מכן התחילה העלייה הראשונה של גולים לארץ ישראל ובראשה עמד ששבצר "הנשיא ליהודה", המכונה גם "פחה". תואר הכבוד "הנשיא ליהודה" היה הגרסה העברית הפנימית למעמדו הרשמי כמושל יהודה ("פחה") מטעם מלך פרס. לאחר תקופה קצרה נתמנה במקומו זרובבל בן שלתיאל, נכדו או נינו של יהויכין מלך יהודה, שהיה גם הוא "פחת יהודה" ועלה באחד הגלים הראשונים של השבים, ואולי אף בגל שבראשו עמד ששבצר, יחד עם הכהן הגדול יהושע בן יהוצדק.
מלכי פרס לאחר כורש נטו חסד ליהודים, נתנו אישור לבניית בית המקדש השני (בנייתו הושלמה בשנת 516 לפנה"ס) ואישור רשמי לכיסוי הוצאותיו מקופת הממלכה, אך כדי לא לחזק סיכוי למרד הרחיקו את בית דוד מהשלטון בארץ יהודה.
בשנת 457 לפנה"ס, בזמן שלטונו של ארתחששתא הראשון, עלה לירושלים עזרא הסופר, בן למשפחת כהנים גדולים המתייחס לבית צדוק. עזרא עלה בראש קבוצה של 1754 שבים וקיבל ממלך פרס כתב סמכות ("נִשְתְּוָן") שחלה על כל היהודים שישבו בנציבות עבר הנהר. אולם דאגתו העיקרית של עזרא לא הייתה נתונה למצבו המדיני של העם ביהודה, אלא ליחסים שבין קהילת שבי ציון שהוא פונה אליה המכונים בפיו "הגולה" או "זרע הקודש", לבין מתנגדיו "עמי הארצות", שאר העם, בני יהודה שלא גלו לבבל ולא עברו את התמורה הרוחנית בגולה.
בשנת 445 לפנה"ס הגיע לירושלים נחמיה, שר המשקים של ארתחששתא הראשון, שקיבל מינוי מטעמו לשמש פחת יהודה. מפעלו הראשון היה בניית חומת ירושלים, לו התנגדו סנבלט פחת שומרון, טוביה העמוני וגשם הערבי, אך למרות זאת מלאכת הבנייה הושלמה. כדי להגדיל את מספר תושבי ירושלים, הוציא נחמיה צו שחייב עשירית מאוכלוסיית יהודה להתיישב בעיר.
במהלך כ-100 שנים מאז מתן הכרזת כורש החל היישוב היהודי בארץ ישראל בצמיחה מחודשת. נעשו מספר עליות מבבל לארץ ישראל והן מתועדות בחלקן בספרים עזרא ונחמיה. בסך הכול עלו לארץ ישראל מבבל כ-50,000 יהודים.
עם חורבן בית ראשון וגלות בבל פסקה העברית לשמש לשון דיבור יחידה ביהודה. בחיי היום יום נזקקו תושבי ארץ ישראל לארמית, שהפכה לכלי מלכד של כלל האוכלוסייה, וגם רבים מבני יהודה לא יכלו עוד להבין את הכתוב בעברית ונזקקו לתרגום לארמית. נחמיה מצר על כך שיהודים נשאו נשים נוכריות והביאו להתבוללות: "בימים ההם ראיתי את היהודים השיבו נשים אשדודיות עמוניות מואביות ובניהם חצי מדבר אשדודית ואינם מכירים לדבר יהודית".
האוכלוסייה הלא יהודית > פיניקים

אי אפשר לקבוע את זהותה של האוכלוסייה המקומית בגליל לפי המקורות הספרותיים. כלי החרס וממצאים אחרים שנתגלו בגליל מחוף הים ועד דן, חצור ובית ירח, זהים ברובם לאלה שנמצאו במישור החוף ושונים מאלה שנמצאו בהרי יהודה ושומרון. ייתכן וניתן להסיק מכך שאוכלוסיית הגליל הייתה מורכבת בתקופה הפרסית ברובה מפיניקים, או לפחות תחת השפעתם התרבותית. שלושת יישובי החוף החשובים של הצפון - אכזיב, עכו ותל שקמונה, ככל הנראה הופרדו מהגליל וייתכן נמסרו לחסות מלכי צור. גם האזור מדרום לעכו ועד הכרמל היה נתון לחסות צור.
ברוב שפכי הנחלים בחוף הים התיכון של ארץ ישראל, מנחל גלים עד נחל הירקון, הוקם בתקופה הפרסית ישוב שהשתמש בשפך כבמעגן וכך גם במפרצים: מפרץ עתלית, דאר, מכמורת, רשפון ויפו.
הערים דאר ויפו השתייכו כנראה לשליטת מלך צידון. בספר עזרא נאמר שבים יפו השתמשו, ברשות האימפריה הפרסית, גם צידונים וגם צורים. נראה שבניהול הערים הפיניקיות בארץ ישראל אחריות מנהלית מסוימת ניתנה למלך הפיניקי, שתושבי עירו היו רוב באותו מקום. יחד עם זאת, ישנן עדויות שגם סוחרים יוונים התגוררו בערי החוף הללו.
הפיניקים היו מתחריהם של היוונים בסחר הימים, אך באותה תקופה כבר היו תחת השפעתם הרבה באורח-חייהם ואומנותם. במאה ה-5 לפנה"ס גבר היבוא של כלים אטיים מקושטים לארץ ישראל. במקומות שונים בארץ נמצאו חפצי-חן שהובאו מיוון וגם חפצי-חן מקומיים שניכרת בהם השפעה יוונית ברורה.
האוכלוסייה הלא יהודית > פחוות אשדוד

בשנת 711 לפנה"ס כבשו האשורים את פלשת ועשו ממנה פרובינציה אשורית שנקראה "מדינת-אשׂדוּדֻ", על שם אשדוד, העיר הראשית שלה.
במשך רוב התקופה האשורית הייתה אשדוד ממלכה בשלטון שושלת מקומית. להבדיל משליטי הערבים, שומרון ועמון, שליטה של פחוות אשדוד אינו נזכר במקרא ואפשר להסיק מכך שצורת הממשל באשדוד ובערי הנמל לה הייתה דומה לזו שביתר ערי החוף, כלומר בניהול כלכלי של אחת המלכויות הפיניקיות, צור או צידון.
לפי הרודוטוס, בחבל הארץ הזה ישבו "סורים-פלשתינאים". במקרא מכונים תושבי הפחוה "אשדודים", המדברים בניב מיוחד, "אשדודית". הרודוטוס מציין שאשדוד היא "עיר גדולה בסוריה", אולם על פי המקורות מהתקופה, נראה שבמאה ה-4 לפנה"ס איבדה אשדוד מחשיבותה ואשקלון הפכה לעיר החשובה באזור. הקשר בין העיר אשקלון לצור מעיד על הימצאות אוכלוסייה פיניקית בפחווה, שעל פי הממצא האפיגרפי (כלי פולחן המוקדשים לבעל), התרבו בה במאה ה-4 לפנה"ס.
פחוות אשדוד השתרעה בין נחל שורק בצפון לנחל גרר בדרום וכללה גם את השפלה הפנימית. בגלל הרצועה הרחבה של החולות הנודדים, המפרידה באזור הזה בין אזור החוף לשפלה הפנימית הפורייה, נוצרה תופעה מיוחדת של הפרדת הערים העיקריות מהנמלים שלהן (יבנה ויבנה-ים, אשדוד ואשדוד-ים). באזור זה היו לפחות 5 ערי נמל, כאשר 4 מהן היו ערים גדולות: תל ע'זה, יבנה, אשדוד ואשקלון.
האוכלוסייה הלא יהודית > פחוות שומרון

מלכי אשור נהגו להעביר לתחומי הממלכות שהחריבו אוכלוסייה מארצות אחרות בשיטת "ההגליה הדו-סיטרית", שמטרתה הייתה ליצור מהות אתנית חדשה במקום העם שהוגלה, כאשר התושבים החדשים, שהיו זרים במקום מושבם החדש, היו תלויים בשלטון האימפריאלי בכל תחומי חייהם. תושבי שומרון הובאו לשם לאחר נפילת ממלכת ישראל (720 לפנה"ס). בכתובותיו של סרגון השני, הוא מספר על הגליית אוכלוסיות מארצות במזרח ממלכת אשור אל העיר שומרון ועל הגליית ערבים לארץ שומרון. ספר מלכים מפרט את שמות הערים בבבל ובמזרחה, על גבול עילם, שתושביהן הועברו ל"ערי שומרון תחת בני ישראל" ו"ירשו" אותה.
קשה להניח שארץ שומרון התרוקנה מתושביה וכולם הוגלו ממנה. יש לשער, אם כך, שחלה התמזגות כלשהי בין שארית אוכלוסיית ממלכת שומרון לבין העמים החדשים, אולם לא ידוע מתי ובאילו ממדים היא התרחשה.
עדויות על קיומה של פחוות שומרון בתקופה הפרסית נמצאות בכמה מקורות:
במקרא - "סַנְבַלַּט הַחֹרֹנִי", פחת שומרון, נמנה עם יריבי נחמיה.
מכתבי יב - במכתב משנת 408 לפנה"ס מוזכרים "דליה ושלמיה בני סנאבלט פחת שמרין".
יוסף בן מתתיהו מספר על "סנבלט, כותי לפי גזעו, שנשלח כפחה לשומרון על ידי דריוש המלך האחרון", וכן על החיכוכים בתקופה זו בין יהודה לשומרון.
פפירוסים מואדי דאליה משנת 375 לפנה"ס לכל המוקדם, בהם נמנים שמות פחות נוספים משושלת סנבלט.
מטבעות שמופיע עליהם השם "שמרן".
בכל המקורות הללו נזכרות שתי ערים בלבד באזור: שומרון ושכם. לא נזכרים יישובים נוספים, אולם ניתן לשער שגבולות הפחווה נותרו כשהיו בתקופה האשורית: הרי אפרים במרכז עד הירקון והשרון במערב, הגלבוע ועמק יזרעאל בצפון, הירדן במזרח וגבול פחוות יהודה באזור ההר שמצפון לירושלים בדרום.
פחוות שומרון נחלקה למספר פלכים: עפרים, עקרבה, שכם, שומרון וארובות (נרבתה), כאשר הערים שומרון ושכם היו בירות פלך. פלכי עקרבה ונברכתא (נרבתה-ארובות) נזכרים בספר יהודית, שנכתב במאה ה-4 לפנה"ס, ועל פיו נברכתא (במערב השומרון) היה מיושב יהודים עוד בתקופה הפרסית, מעין מובלעת יהודית צפונית, שהשתרע בין אזור טובאס בדרום, עמק דותן במערב, עמק יזרעאל בצפון ועמק בית שאן והירדן במזרח, ומכאן שהיה הפלך הצפוני של פחוות שומרון.
מלבד השומרונים והיהודים, היו קבוצות אתניות נוספות בפחוות שומרון. בתעודות מואדי דאליה מופיעים שמות שבהם קיים המרכיב התיאופורי היהודי "יהו", כמו גם שמות הכוללים שמות אלים אחרים: קוס (אדומי), שהר (ערבי), כמוש (מואבי), בעל (פניקי) ונבו (בבלי).
האוכלוסייה הלא יהודית > אדומים

במאה ה-6 לפנה"ס החל תהליך של דחיקת האדומים מעבר הירדן המזרחי על ידי שבטים ערביים. האדומים נאלצו להגר אל צפון הנגב ודרום הר יהודה והתיישבו במקומות שפונו מהאוכלוסייה היהודית שישבה בהם עד חורבן בית ראשון וגלות בבל. עדות להתיישבות אדומית בצפון הנגב בתקופה הפרסית נמצאת באוסטרקאות שנמצאו בערד ובאר שבע, בהן מופיעים שמות פרטיים אדומים רבים, ביחד עם שמות ערביים.
האוכלוסייה הלא יהודית > ערבים

בין אויבי נחמיה נזכר גם "גשם הערבי". על פי הרודוטוס, תחום מושב הערבים היה ברצועת חוף באזור עזה ודרומה ממנה, אולי עד אל עריש. הערבים ישבו באזור הזה עוד קודם, אך רק לאחר שכבשו הפרסים את עזה הם הפכו לרוב תושבי העיר, שהתקיים בה עד סוף התקופה הפרסית. זהותם השבטית של הערבים הנזכרים במקרא ואצל הרודוטוס התבררה מכתובת ארמית על קערת כסף מהמאה ה-5 לפנה"ס, שנמצאה במזרח הדלתה של מצרים, ובה נזכר "קינו בר גשם מלך קדר". התפשטות שבטי קדר בדרום הארץ החלה עוד בתקופה הבבלית והגיעה לשיאה בתקופה הפרסית, כאשר סייעו הערבים לפרסים לשלוט על שטחי המדבר. ככל הנראה אכלסו שבטי קדר את אזור עזה, הנגב וסיני.
האוכלוסייה הלא יהודית > עבר הירדן

מתוצאות סקר מקיף שנערך בשנות ה-40, עולה שממלכות עבר הירדן המזרחי נחרבו לגמרי במאה ה-6 לפנה"ס. העדות הארכאולוגית הדלה עומדת בסתירה לעדות ההיסטורית על עבר הירדן בתקופה הפרסית. בסוף התקופה האשורית התקיימו בצפון עבר הירדן 2 פחוות: קרניים (הבשן והגולן) והחורן, וייתכן שגם הגלעד היה פחווה בפני עצמה, כאשר מדרום להן עדיין התקיימו 3 החטיבות הלאומיות עמון, מואב ואדום. לגבי הפחוות הצפוניות, אין אנו יודעים דבר על גורלן בתקופה הבבלית והפרסית, אולם עמון ומואב מוזכרות בספרי עזרא ונחמיה כפחוות.
בתקופת העליות הראשונות של שיבת ציון, נזכרות משפחות יהודיות מ"פחת מואב" ובספר נחמיה מוזכר כמה פעמים טוביה "העבד העמוני", כאשר "עבד" מתפרש כאן בדרך כלל כ"עבד מלך", כלומר בשירות המלך הפרסי. ייתכן גם שטוביה היה בן למשפחה יהודית חשובה (משפחת בית טוביה) ששלטה בפחווה כולה. על קיומם של מואבים ועמונים כחטיבה לאומית במאה ה-5 לפנה"ס ניתן ללמוד מכך שבין הנשים הנכריות שנשאו היהודים באותה תקופה נמנות גם נשים "עמוניות ומואביות".
ככל הנראה, אזור מואב נפגע קשה מפלישות הערבים, שהחלו כבר בסוף התקופה האשורית ובתקופה הפרסית כבר הקיפו את כל הארץ. נראה שגם אדום חרבה כבר בתקופה הבבלית על ידי הערבים בני קדר, שהדפו את האדומים מערבה. בשלהי התקופה הפרסית, או בראשית התקופה ההלניסטית, נהדפו משם גם בני קדר - על ידי הנבטים, שהפכו את ארץ אדום למרכזם.
האוכלוסייה הלא יהודית > מיזוג אתני ותרבותי

הרבגוניות בצורות הממשל וסובלנות השלטונות המרכזיים, יחד עם הביטחון ופריחת המסחר, יצרו ברחבי האימפריה הפרסית שני תהליכים תרבותיים הנראים מנוגדים. הייתה פריחה מחודשת של מרכזי התרבות הקדומים בפחוות המאורגנות על בסיס לאומי, אך המסחר החופשי הביא ליצירת תרבות משותפת, בעיקר באזורי שליטתן של ערי המסחר הגדולות שלחוף הים. לצד המסורות המקומיות הקדומות, הישראליות והפיניקיות, הופיעו יסודות חדשים. כבר בראשית התקופה הפרסית הייתה הארץ חלוקה מבחינת התרבות החומרית לשני אזורים: אזור ההר של יהודה ועבר הירדן מצד אחד, והגליל וחוף הים מצד שני. "תרבות ההר" הייתה "מזרחית" ומורכבת מתרבות מקומית ומהשפעות אשוריות, בבליות ומצריות, ואילו "תרבות החוף" הייתה "מערבית" וכללה יסודות יווניים-מזרחיים, קפריסאים ואתונאים.
הגיוון האתני-תרבותי בארץ ישראל היטשטש במשך התקופה הפרסית, כתוצאה מהמבנה המנהלי האחיד של הארץ והמכנה המשותף התרבותי - השפה הארמית הייתה שפת המנהל והדיבור. עוד לפני הכיבוש היווני ניכרו השפעותיה של התרבות ההלניסטית (בתיווך של סוחרים, מתיישבים ואנשי צבא שכירים), שסייעו גם הן לתהליך המיזוג האתני והתרבותי, וזאת לעומת אי השפעתה של התרבות הפרסית.
בשנת 332 לפנה"ס כבש אלכסנדר מוקדון את ארץ ישראל מידי הפרסים, ובכך תמה התקופה הפרסית והחלה התקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
ראו גם

השנים החסרות
לקריאה נוספת

אפרים שטרן, התרבות החומרית של ארץ ישראל בתקופה הפרסית: 538 - 332 לפסה"נ, מוסד ביאליק, 1973 .
יוסף קלוזנר, היסטוריה של הבית השני, כרך ראשון: שיבת־ציון: העלייה הראשונה (518-538), עמ' 324-119; כרך שני: יהודה בסוף מלכות־פרס (לערך 332-423), עמ' 82-8.
יעקב שביט (עורך הסדרה), ההיסטוריה של ארץ ישראל (בית הוצאה כתר, ירושלים, יד יצחק בן-צבי), ישראל אפעל (עורך הכרך), כרך שני: ישראל ויהודה בתקופת המקרא, חלק ג: שלטון פרס (332-538 לפני הספירה), עמ' 307-225.
יואל רפל (עורך), תולדות ארץ ישראל (הוצאת משרד הביטחון, מהדורה שמינית, תשמ"ה 1984), כרך א', שער שלישי - תקופת המקרא: יעקב ליוור, תקופת גלות בבל, שיבת ציון ושלטון פרס, עמ' 222-207.
אוריאל רפפורט, תולדות ישראל בתקופת הבית השני (הוצאת עמיחי, תל אביב, מהדורה שלישית, תשמ"ד), חלק ראשון: היהודים בשלטון פרס, עמ' 66-11.
אוריאל רפפורט, ד"ר מנחם מור פרסית, תקופה, בתוך אנציקלופדיה לתולדות ארץ-ישראל, כרך ג', עמ' 724.
בצלאל פורטן, "דיון: "שיבת ציון" בחזון ובמציאות", קתדרה גיליון מס' 4.
אריה אלטמן (אגרונום)

ערך זה עוסק בפרופסור אמריטוס לביוטכנולוגיה בחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים. אם התכוונתם לחבר כנסת מטעם תנועת חרות שכיהן בכנסת בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים, ראו .
פרופ' אריה אלטמן
אריה אלטמן (באנגלית: Arie Altman, נולד ב-8 ביולי 1937) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למדעי החקלאות, המזון ואיכות הסביבה באוניברסיטה העברית בירושלים. בנוסף שהה כפרופסור אורח באוניברסיטאות ומוסדות מחקר בארצות הברית, אנגליה, צרפת, הולנד ודרום אפריקה.
ביוגרפיה

אלטמן נולד בפתח תקווה לחוה ויעקב, שעלו לארץ ישראל בשנת 1933 מאזור קישינב.
בשנת 1955 סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני א' בתל אביב. לאחר מכן התגייס לצבא, שירת בנח"ל וגרעין הנח"ל שבו היה חבר נשלח לקיבוץ שדה בוקר.
עם סיום שירותו היה אלטמן מדריך כרמי גפן מטעם הסוכנות היהודית במושבים בנגב.
בשנים 1959–1964 למד אלטמן באוניברסיטה העברית ובשנת 1964 סיים בהצטיינות את לימודי המוסמך. עבודת הגמר שלו עסקה בהבדלים מורפולוגים ופיזיולוגים של מערכות השורשים של כנות הדר ונעשתה בהדרכתם של פרופסור שאול מונסליזה ופרופסור קורט מנדל. הוא המשיך ללימודי תואר שלישי באוניברסיטה העברית ובמסגרת לימודיו נסע גם לשנה לאוניברסיטת קליפורניה בריברסייד. בשנת 1969 הגיש את עבודת המחקר שלו לתואר דוקטור, שעסקה בקליטת כלור בשורשי כנות הדר בהקשר לבעיות החמורות של מליחות מי ההשקיה. עבודה זו נעשתה בהדרכתו של פרופסור קורט מנדל.
לאחר קבלת התואר התמנה אלטמן למרצה בפקולטה לחקלאות (1970), ובהמשך הועלה לדרגת מרצה בכיר (1976), פרופסור חבר (1982) ופרופסור מן המניין (1989).
ב-2006 פרש לגמלאות אך הוא ממשיך לחקור, להורות, לפרסם, להשתתף בכנסים מדעיים ולהיות חבר בוועדות מדעיות.
חיים אישיים

היה נשוי ליהודית (חוקרת במעבדה במרכז הרפואי קפלן ברחובות) עד למותה בשנת 2009. אב לשניים: בן (רון משה אלטמן) ובת (אורלי הרמן).
מתגורר בתל אביב.
מחקרו

מזה עשרות שנים אלטמן פעיל, יוזם ומעורה בחזית המחקר בביולוגיה התפתחותית וביוטכנולוגיה של צמחים וחקלאות, בארץ ובעולם, בדגש על עמידות צמחים לעקות יובש ומליחות (עצי יער וצמחי חקלאות), פיתוח תרביות רקמה למטרות ריבוי וגידול ולייזום שיטות להנדסה גנטית ורגנרציה (התחדשות) של כמה מיני צמחים, ולאחרונה באיתור מנגנונים של יחסי גומלין בין גנים צמחיים, תרבות וחברת האדם וגומחות חיים (סינתזה אבולוציונית מורחבת Extended Evolutionary Synthesis). כאחד החלוצים בתחומים אלה, העלה אלטמן תרומה מרכזית לפיתוחה של הביוטכנולוגיה החקלאית ותחום תרביות הרקמה ועמידות לעקות, בארץ ובעולם.
עמידות צמחים לעקות יובש ומליחות: במחקריו של אלטמן אותרו ונבדקו מנגנונים פיזיולוגים (קליטת מלחים, מעורבות פוליאמינים) ומולקולריים (גנים וחלבונים) הקשורים בשיפור כושר הגדילה בתנאי מחסור במים ועלייה במליחות המים, המאפשרים עמידות חלקית לעקות אלה, בין השאר בצמחי עגבנייה ובעצי צפצפה וכן בצמחי מודל רגישים ועמידים. במסגרת זו התגלה לראשונה חלבון חדש למדע (SP-1) בעל מבנה ותפקוד ייחודיים; הגן לחלבון זה בודד ונקבע המבנה הגבישי שלו.
פיתוח תרביות רקמה והנדסה גנטית של צמחים: פותחו שיטות - חלוציות בארץ - לגידול, רגנרציה וריבוי מהיר באמצעות עוברים סומטיים ויצירת ניצנים ושורשים של צמחי סלרי, צפצפה, אורן, הדרים, שום ועגבנייה. במסגרת זו פותחו במעבדתו של אלטמן שיטות להנדסה גנטית של צמחי צפצפה, עגבנייה ועוד.
קשרי גומלין בין גנטיקה ואבולוציה של מדעי הצמח-תרבות וחברת האדם-יצירת גומחות חיים: במחקריו החלוציים בארץ בתחום של אבולוציה משותפת לגנים ולתרבות (אנ'), בדק אלטמן את ההנחה כי קיימים קשרי גומלין ברורים בין מערכות גנטיות ואבולוציוניות בצמחים (בדגש על היבטים חקלאיים), לבין אבולוציה תרבותית של האדם ורכישה מתמשכת של ידע (אבולוציה סוציו-תרבותית - Sociocultural Evolution) ותוך כדי יצירת גומחות ייחודיות (אנ') (Niche Construction). מדוע היבטים חברתיים ותרבותיים קשורים להצלחתם של שיפורים גנטיים? מדוע האדם ביית גם צמחי נוי ולא רק צמחי מאכל?
הוראה אקדמית

בשנת 1974 התחיל אלטמן בהוראת שני קורסי יסוד לתלמידי תואר ראשון: "ביולוגיה של ריבוי צמחי מטע וגן" ו"ניהול משתלות". במהלך 35 השנים השתתפו בשני קורסים אלה למעלה מ-2,800 סטודנטים, המשמשים עתה כמדריכי חקלאות, מנהלי משתלות, חוקרים ומורים. בשנת 1980 הוא יזם עם עמיתיו את הקמתו של הקורס הראשון בישראל ב"תרביות רקמה וביוטכנולוגיה של צמחים" והתחיל בהוראתו לתלמידי תואר שני ותואר שלישי. בקורס זה השתתפו מאות תלמידים, שחלקם הניחו את היסוד להקמת תעשיית תרביות רקמה של צמחים למטרות ריבוי וניקוי מנגיפים, בארץ ובחו"ל. בהמשך פיתח והורה את הקורס המתקדם "ביוטכנולוגיה בחקלאות" במסגרת החוג הבין-פקולטאי לביוטכנולוגיה באוניברסיטה העברית, והרצה על היבטים מדעיים ואתיים של שימוש במזון מהונדס. העברית, והרצה על היבטים מדעיים ואתיים של שימוש במזון מהונדס. בשנת 2012 החל להורות קורס חדש על קשרי מדע-תרבות באוניברסיטה העברית בהר הצופים ובאותה שנה גם הוזמן ללמד קורס דומה חדש לתלמידים מתקדמים כפרופסור אורח באוניברסיטת תל אביב ביחידה למחקר התרבות בפקולטה למדעי הרוח.
רשימת הקורסים האקדמיים העיקריים שלימד במהלך השנים:
ביולוגיה של ריבוי צמחים (תואר ראשון)
שתלנות וניהול משתלות (תואר ראשון)
תרביות רקמה וביוטכנולוגיה של צמחים (תואר שני)
התמיינות ורגנרציה של צמחים (תואר שני)
מביות צמחים להשבחה וייצור מזון: Gene-Culture Coevolution (תחום מחקר חדש בישראל, תואר שני ותוכנית "אבני פינה")
תפקידים אקדמיים נוספים

בנוסף לעיסוקו העיקרי במחקר, בהוראה ובהדרכת סטודנטים, מילא אלטמן כמה תפקידים בולטים של ניהול אקדמי, ייעוץ ומחקר:
1979-1983 - ייסד וכיהן כנשיא החברה הישראלית לריבוי צמחים.
1992-1998 - ניהל את מרכז אוטו ורבורג לביוטכנולוגיה חקלאית באוניברסיטה העברית.
1994-1998 - כיהן כנשיא האגודה הבינלאומית לתרביות רקמה ולביוטכנולוגיה של צמחים (International Assocation of Plant Biotechnology).
1993-2024 - חבר הוועדה הראשית לצמחים טרנסגנים (מהונדסים), משרד החקלאות.
2000-2003 - חבר הוועדה הלאומית לביוטכנולוגיה, משרד המדע.
1999-2005 - יזם והקים את המכון המשולב למדעי הצמח וגנטיקה בחקלאות באוניברסיטה העברית והיה מנהלו הראשון.
2013-2021 - פרופסור אורח באוניברסיטת תל אביב ביחידה למחקר התרבות בפקולטה למדעי הרוח.
2013 - עד היום (2024) - חבר המועצה האקדמית של האוניברסיטה הפתוחה.
2016, 2019, 2022 - היה עמית מחקר בכיר (Honorary Senior Research Associate), ביוניברסיטי קולג' לונדון (אנגליה).
2022 - היה עמית מחקר באוניברסיטת קיימברידג' (אנגליה).
במהלך השנים - היה עורך מדעי וחבר מערכת של 10 עיתונים מדעיים בינלאומיים.
פרסומיו > ספריו

A. Altman, ed. (1998), Agricultural Biotechnology, Marcel Dekker, Inc., New York
A. and Y. Waisel, eds. (1997), The Biology of Root Formation and Developmen, Plenum Press, N.Y., USA.
Altman, A. and M. Ziv, eds. (1997), Horticultural Biotechnology: In Vitro Culture and Breeding, Acta Horticulturae 447, Wageningen, The Netherlands.
A. Altman, M. Ziv and S. Izhar, eds. (1999), Plant Biotechnology and In Vitro Biology in the 21st Century, Kluwer Academic Publishers, Dordrecht, The Netherlands.
Altman A. and P. Hasegawa (2012), Plant Biotechnology and Agricultural Prospects for the 21st Century, Elsevier Publishers, and Academic Press, San Diego, USA.
לספר האחרון יצאו גם מהדורות מתורגמות לסינית (2018) ולמונגולית (2023).
פרסומיו > מבחר ממאמריו

אלטמן פרסם עד היום כ-200 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים ערוכים. להלן מבחר מהם:
Nadel, B.L., A. Altman and M. Ziv (1990). Regulation of large-scale somatic embryogenesis in Celery. Acta Horticulturae. 280:75-82.
Tzfira, T., C. S. Jensen, A. Vainstein and A. Altman (1997). Transformation and regeneration of transgenic aspen plants via shoot formation from stem explants. Physiol. Plant. 99: 554-561.
Wang, W.G., D. Pelah, T. Alergand, O. Shoseyov and A. Altman (2002). cDNA cloning, expression and characterization of SP1, an oligomeric water-stress responsive boiling stable protein. Plant Physiology 130: 865-875
Vinocur, B. and A. Altman (2005). Recent advances in engineering plant tolerance to abiotic stress: achievements and limitations. Curr. Opinion Biotecnology 16: 1-10.
Antoine Harfouche, Richard Meilan and Arie Altman (2014). Molecular and physiological responses to abiotic stress in forest trees and their relevance to tree improvement. Tree Physiol 34: 1181-1198. (Special issue, Invited Review).
Moshelion, M. and A. Altman (2015). Current challenges and future perspectives of plant and agricultural biotechnology. Invited Opinion Review, Trends in Biotechnology 33: 1-6.
Harfouche A, Jacobson DA, Kainer D, Romero JC, Harfouche AH, Scarascia-Mugnozza G, Moshelion M, Tuskan GA, Keurentjes J and Altman A (2019). Accelerating climate resilient plant breeding by applying next generation artificial intelligence. Trends in Biotechnology 37: 1217- 1235.
Altman A., Shennan S. and Odling-Smee, J. (2022). Gene-culture coevolution and breeding of ornamental plants is a specific aesthetics-driven socio-cultural niche. Trends in Plant Science. 27: 124-138
פרסומיו > פטנטים

על שמו של אלטמן רשומים שני פטנטים:
Wang, W., Pelah, D., Alegrand, T., Pouny, Y., Marton, I., Wolf, A., Shoseyov, O., Altman, A. (2007). Denaturant stable and/or protease resistant, chaperone-like oligomeric proteins, polynucleotides encoding same, their uses and methods of increasing a specific activity thereof. USA Patent 7,253,341.
Wolf, A., Pouny, Y., Marton, I., Dgany, O., Altman, A., Shoseyov, O. (2007). Sp1 Polypeptides, Modified Sp1 Polypeptides And Uses Thereof. Patent: Wo/2007/007325.
הערות שוליים

↑  אריה אלטמן, בדיקות פיסיולוגיות ומורפולוגיות בשרשי כנות-הדר (עבודת גמר בהנחיית שאול פ. מונסליזה וקורט מנדל), רחובות: האוניברסיטה העברית בירושלים, 1963
↑  אריה אלטמן, קליטת כלור בשרשי כנות הדר (עבודת דוקטור בהנחיית קורט מנדל), רחובות: האוניברסיטה העברית בירושלים, 1969
↑  רשויות האוניברסיטה הפתוחה - חברי מועצת האוניברסיטה, באתר האוניברסיטה הפתוחה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 39541546   WorldCat (עם VIAF): 39541546
העבריים השחורים

פוסטר המציג את תפיסת ארגון "הכנסייה הישראלית של האלוהים וישוע המשיח" לגבי הזיהוי בין שבטי ישראל לקבוצות אוכלוסייה שונות בעת המודרנית
העבריים השחורים (באנגלית: Black Hebrew Israelites או African Hebrew Israelites) הם קבוצות דתיות של אפרו-אמריקאים אשר נוסדו בארצות הברית בסוף המאה ה-19. חברי התנועה מאמינים כי הם צאצאיהם של העברים הקדומים. בשנות האלפיים הרחיבו מספר קבוצות בתנועה את טענותיהן והחלו לכלול גם את העמים הילידים של אמריקה ואמריקאים ממוצא לטיני כחלק מהגדרתם ל"עם ישראל האמיתי".
אמונות ומנהגים

התנועה מאופיינת במגוון פרקטיקות דתיות המשלבות יסודות מהכנסייה הפנטקוסטית עם מנהגים יהודיים, כגון שמירת חגי ישראל. מרבית חברי התנועה מגדירים עצמם כ"עברים" או "בני ישראל", ולא כיהודים, במטרה להדגיש את זהותם כמבוססת על מוצא ולא על דת. עם זאת, חלק מחברי התנועה עברו גיור אורתודוקסי והשתלבו בקהילה היהודית.
הקהילות מציינות שני מועדים ייחודיים: האחד באמצע מאי, המציין את יציאת קבוצה מהתנועה לליבריה, והשני בסוף פברואר, המוקדש לחיזוק האחדות הקהילתית. חלק מהקהילות נוהגות בצום בשבת, מנהג שהן מייחסות להשראת מצוות השמיטה.
התפתחות היסטורית

עשרות קבוצות של "בני ישראל העבריים השחורים" הוקמו בסוף המאה ה-19, כאשר נוצרי בשם ויליאם סאונדרס קראודי (אנ') החל להטיף שהשחורים הם העם הנבחר של האל, שעליו מסופר בתנ"ך ובברית החדשה, וכי הם היו משועבדים לאדם הלבן וחיים בעוני באמריקה כי "הפרו את הברית עם אלוהים". מאז התפצלה התנועה לקבוצות שונות, ביניהן "העבריים מדימונה" שהקימו קהילה בישראל.
מחלוקות ואירועים

המרכז המשפטי לדרום העני איתר מספר קבוצות שוליים בתנועה המחזיקות באידאולוגיה של עליונות שחורה ואנטישמיות. עם זאת, הרוב המכריע של חברי התנועה דוחה רעיונות אלו ומתנגד לכל צורה של גזענות ואלימות.