stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוליסס ס. גרנט
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > רפורמה כלכלית

עם כניסתו לתפקיד, חתם גרנט על החוק לחיזוק המלווה הציבורי, שאותו העביר הקונגרס הרפובליקני. הוא הבטיח שכל החובות לציבור, בעיקר איגרות החוב מהמלחמה, ישולמו בזהב. מחיר הזהב בבורסה נפל ל-130 דולרים לאונקייה - המחיר הנמוך ביותר מאז ביטול התשלום בזהב ב-1862.
ב-19 במאי 1869, הגן גרנט על שכר העובדים הממשלתיים. ב-1868, עבר חוק שהקטין את יום העבודה בשירות הציבורי לשמונה שעות. רוב החוק שונה כדי להקטין את השכר. גרנט חתם על צו שמנע את הורדת השכר, למרות הירידה בשעות העבודה.
מזכיר האוצר ג'ורג' באוטוול ארגן מחדש את מחלקת האוצר של ארצות הברית ופיטר עובדים לא נחוצים, שינה את מחלקת ההדפסות כדי למנוע זיוף כספים, ופישט את גביית המס. השינויים הובילו לעודף במחלקת האוצר. החוב הלאומי ירד בשנים עשר מיליון דולר. בספטמבר, החוב ירד בחמישים מיליון דולרים, לאחר מכירת העודף בזהב תמורת שטרות ואיגרות חוב מתקופת המלחמה. עיתון ה"ניו יורק טריביון" דרש שהממשלה תקנה יותר איגרות חוב ושטרות, ואילו "הניו יורק טיימס" שיבח את מדיניות הממשל.
בשנתיים הראשונות של ממשל גרנט, הקטין באוטוול את הוצאות מחלקת האוצר ל-292 מיליון דולרים ב-1871 - פחות מ-322 מיליון ב-1869. עלות גביית המיסים ירדה ל-3.11% מהתקציב ב-1871. גרנט הקטין את מספר העובדים הממשלתיים ב-2,248 עובדים, מ-6,052 ב-1 במרץ 1869 ל-3,804 ב-1 בדצמבר 1871. הוא הגדיל את הכנסות המס ב-108 מיליון דולרים מ-1869 ל-1872. במהלך תקופת כהונתו הראשונה ירד החוב הלאומי מ-2.5 מיליארד דולר ל-2.2 מיליארד.
במקרה נדיר של רפורמה לפני תופעות שחיתות בממשלו, פיטר גרנט אדם שלא היה מתאים להחזיק במשרת האחראי על גביית המיסים, לאחר שזה אישר החזר מס של 60,000 דולרים לפירמה בקונטיקט. באוטוול מנע זאת ודרש את פיטורי האדם, שניסה למחות בפני הקונגרס. גרנט פיטר אותו באופן אישי.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > ילוסטון, בופאלו ושימור

בסתיו 1869, החל מחקר נהר ילוסטון, כשמשלחת נסעה למשך חודש לחקור את הנהר. דיווחים רשמיים הובילו לעניין ציבורי בפלאים הטבעיים באזור. במרץ 1871, חתם גרנט על חוק שהקצה 40,000 דולר למימון מחקר גאולוגי באזור. הדו"חות וציורי האזור שכנעו את הקונגרס לשמור על חלקו העליון של נהר ילוסטון. ב-18 בדצמבר 1871, הוגש חוק לבית הנבחרים ולסנאט, לצורך הקמת פארק בראש הנהר. התומכים בחוק טענו שערכו האמיתי של האזור היה בפארק, שעליו יש לשמור. רוב גדול אישר את החוק בסנאט ב-30 בינואר 1872, ובבית הנבחרים ב-28 בפברואר. ב-1 במרץ, חתם גרנט על חוק שהפך את ילוסטון לפארק הלאומי האמריקני הראשון.
ב-1872, אלפיים ציידי באפלו פעלו באזורי קנזס וארקנסו והרגו אלפי באפלו לצורך עורם. שטחים רבים הוקדשו לצורך ייבוש עור הבאפלו. האינדיאנים מחו על השמדת המזון העיקרי שלהם. ב-1874, הושמדו 3,700,000 ביזונים במערב ובדרום המדינה. הדאגה לבאפלו הובילה לחוק שאסר על לבנים לצוד באפלו. גרנט בחר להטיל וטו על החוק, ולא החזיר אותו לקונגרס במשך עשרה ימים, עד לפיזורו. הוא האמין שהשמדת הבאפלו תקטין את מלחמות האינדיאנים ותכריח את השבטים להישאר בשמורות ולהפוך לחקלאים. חוואים דרשו את השמדת הבאפלו כדי להפוך את שטחי המרעה לשטחים לעדרי הבקר שלהם. האינדיאנים נאלצו להישאר בשמורותיהם.
ב-1872, חוק ילוסטון מנע דיג וציד, כולל של באפלו, בתחומי הפארק. הקונגרס לא הקצה משאבים לאכיפה. בשנות השמונים אוכלוסיית הבאפלו הידלדלה לכמה מאות פריטים, רובם בילוסטון. לאחר מלחמות האינדיאנים, חוקק הקונגרס ב-1894 חוק, שנחתם בידי הנשיא גרובר קליבלנד, ושמר על החיות בילוסטון. גרנט חתם על חוק שהגן על כלבי הים הצפוניים באיי אלסקה. היה זה החוק הראשון בתולדות המדינה שהגן על חיות בשטח ממשלתי.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > מדיניות חוץ

מדיניות החוץ של הממשל הייתה מוצלחת, פרט לניסיון לספח את הרפובליקה הדומיניקנית. סיפוח הרפובליקה היה ניסיון של גרנט לעצור את בריחת השחורים מהדרום במהלך תקופת השיקום והיה הצעד הראשון לקראת סיום העבדות בקובה ובברזיל. הסכנות שבעימות מול בריטניה בגלל ספינות בריטיות שנהרסו במלחמת האזרחים נפתרו בשלום, ולטובת ארצות הברית. נושא הגבול הקנדי יושב בקלות. מזכיר המדינה המילטון פיש ניהל מדיניות חוץ מתונה וזהירה. היסטוריונים טענו שפיש היה אחד ממזכירי המדינה הטובים ביותר במדינה. פיש מונה למזכיר המדינה של גרנט ב-17 במרץ 1869, ושירת בתפקיד עד לסיום כהונתו של גרנט ב-4 במרץ 1877. לאחר מכן שירת לזמן קצר אצל הנשיא רתרפורד הייז עד ל-12 במרץ 1877.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > מדיניות חוץ > המרד בקובה

ב-1869, לחצה דעת הקהל על גרנט לתמוך במורדים הקובנים בעזרה צבאית ולתת להם הכרה דיפלומטית מטעם ארצות הברית. גרנט ופיש ניסו להגיע להסכם בוררות עם ספרד במקום. גרנט ופיש רצו עצמאות קובנית וסיום העבדות שם ללא כיבוש או מעורבות אמריקנית. פיש, בניגוד לדעת הקהל, הצליח למנוע מגרנט מלהכיר בעצמאות הקובנית כדי לא לסכן את היחסים עם בריטניה. השיחות עם ספרד נכשלו במדריד, אולם גרנט ופיש סירבו להיכנע ללחץ ולשלוח עזרה צבאית למורדים. פיש כתב הודעה לקונגרס, עליה גרנט חתם, שהצהירה על נייטרליות ועל חוסר רצון להתערב במרד הקובני.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > מדיניות חוץ > הסכם וושינגטון

ההיסטוריונים טוענים שהסכם וושינגטון קבע את מוסד הבוררות הבינלאומית כדרך ליישוב סכסוכים. המילטון פיש, מזכיר המדינה המוכשר, ארגן את ההגעה להסכם. מזכיר המדינה ויליאם סיוארד, במהלך ממשל ג'ונסון, הציע הסכם בנוגע לנזקים שנעשו לספינות סוחר אמריקניות בידי ספינות קונפדרציה שנבנו בבריטניה. הספינות גרמו נזק עצום לצי הסוחר האמריקני במהלך מלחמת האזרחים, והאמריקנים רצו שהבריטים ישלמו על כך, ואולי אפילו ימסרו להם את קנדה.
באפריל 1869, דחה הסנאט הסכם שהציע תשלום זעום ולא הודה באשמה הבריטית במשיכת המלחמה. הסנאטור צ'ארלס סאמנר נאם בפני הקונגרס, גינה את המלכה ויקטוריה, דרש פיצוי גדול, ופתח את האפשרות של קבלת קנדה כפיצוי. הנאום הכעיס את הממשלה הבריטית, והשיחות הושעו עד שהעניינים ירגעו. המשא ומתן על ההסכם החדש החל בינואר 1871, כשבריטניה שלחה נציגים להיפגש עם פיש. ועדה משותפת הוקמה ב-9 בפברואר 1871, בוושינגטון, והכילה נציגים בריטים ואמריקנים. הוועדה הגיעה להסכם בו בית דין בינלאומי יקבע את תשלומי הפיצויים. הבריטים הודו בחרטה, ולא באשמה, על פעולות הספינות. גרנט אישר וחתם על ההסכם ב-8 במאי 1871. הסנאט אישר את הסכם וושינגטון ב-24 במאי 1871.
בית הדין נפגש בז'נבה, שווייץ. ב-25 באוגוסט 1872, העניק בית הדין לארצות הברית 15.5 מיליון דולרים בזהב, ו-1.9 מיליון דולרים לבריטניה. ההסכם פתר גם סכסוכי דיג וגבולות.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > מדיניות חוץ > תקרית קוריאה

תפקיד חשוב של הצי האמריקני במאה התשע עשרה היה להגן על אינטרסי הסחר האמריקניים ולפתוח את הסחר בשווקים המזרחיים, כולל ביפן ובסין. קוריאה סירבה לסחר חוץ, וארצות הברית רצתה להגיע להסכם בנוגע לספינה אמריקנית שנטרפה בים של קוריאה. מטרת ממשל גרנט הייתה לפתוח את קוריאה לשווקים המערביים כפי שמת'יו פרי פתח את יפן ב-1854 בעזרת הצגת כוח ימי. ב-30 במאי 1871, הגיע האדמירל ג'ון רוג'רס עם צי של חמש ספינות לנהר ליד סיאול. הצי כלל את הספינה קולורדו, אחת מהספינות הגדולות בצי, עם ארבעים ושבעה תותחים, ארבעים ושבעה קצינים, ו-571 מלחים. כשחיכה שנציגים קוריאנים ינהלו איתו משא ומתן, שלח רוג'רס ספינות לנווט בנהר.
המשלחת האמריקנית נורתה בידי הקוריאנים, ללא נזק משמעותי. רוג'רס נתן לקוריאנים עשרה ימים להתנצל או להתחיל בשיחות, אולם חצר המלוכה שמרה על שקט. לאחר עשרה ימים, ב-10 ביוני, החל רוג'רס בסדרת תקיפות אמפיביות שהשמידו חמישה מוצבים קוריאנים. כמה מאות חיילים קוריאנים ושלושה אמריקנים נהרגו. קוריאה סירבה למשא ומתן, והצי האמריקני הפליג משם. הנשיא גרנט הגן על רוג'רס בהודעתו השנתית לקונגרס בדצמבר, 1871. לאחר שינוי משטר בסיאול, ב-1881, הגיעה ארצות הברית להסכם - הראשון בין קוריאה למדינה מערבית.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > שחיתות ורפורמה (1869–1873) > חיסול "טבעת הזהב"

בספטמבר 1869, תכננו שני ספקולנטים קנוניה כדי לקנות את כל הזהב באותו הזמן ולהעלות את מחירו. התוכנית הייתה למנוע מהממשלה למכור זהב ולהעלות את מחירו. הנשיא גרנט ומזכיר האוצר באוטוול גילו זאת וציוו על מכירת ארבעה מיליון דולרים בזהב ביום שישי (השחור), 23 בספטמבר. שני הספקולנטים נכשלו, ומחיר הזהב צנח. ההשפעה של שחרור הזהב לשוק הייתה הרסנית. מחירי המניות צנחו ומחירי המזון ירדו, וחקלאים נפגעו למשך שנים.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > שחיתות ורפורמה (1869–1873) > הוועדה לשירות הציבורי

הרפורמה בנושא המינויים הפוליטיים הפכה לנושא ציבורי במהלך כהונתו של גרנט. גרנט ורבים אחרים הסכימו שמערכת המינויים הנוכחית הייתה לא יציבה, מקסמה את היתרון המפלגתי והקטינה את היעילות והרצון בממשלה טובה. אף על פי שגרנט ניסה לבצע רפורמות בשירות הציבורי, כל הצדדים ביקרו אותו בנושא והרפורמה נכשלה. גרנט היה הנשיא הראשון שהמליץ על שירות מקצועי לציבור. הוא לחץ על העברת חקיקה בקונגרס, ומינה את חברי הוועדה הראשונה לשירות הציבורי. הוועדה הזמנית קבעה מבחנים והנחיות למינוי וקידום עובדים ממשלתיים. גרנט אימץ את ההמלצות ב-1872, והן שרדו במשך שנתיים עד לדצמבר 1874. בבית המכס של ניו יורק, שהכניס מאות מיליוני דולרים בשנה, עובדים נדרשו לעבור מבחן. צ'סטר ארתור, שמונה בידי גרנט לגובה המכסים בניו יורק, טען שהמבחנים מנעו מאנשים לא מתאימים לקבל את המשרות. אולם הקונגרס סירב לבצע רפורמות וסירב לבצע חקיקה שתהפוך את השינויים לקבועים.
התנועה לרפורמה בשירות הציבורי שיקפה שתי מטרות: חיסול השחיתות וחוסר היעילות בביורוקרטיה הלא מקצועית, ופיקוח על כוחו של הנשיא. גרנט סירב ללחוץ על הקונגרס להעביר חקיקה בנושא, בטענה שהנושא נמצא בתחום סמכותו הבלעדי. הוא טען שהרצון האנושי למצוא כוח ולעזור לחברים אינו שחיתות אלא תנאי של ממשל של נציגים.
גרנט השתמש במינויים פוליטיים כדי לעזור לחבריו ולבנות את המפלגה. הוא הגן על אלו שהיה בטוח שהיו קורבנות של אי צדק או תוקפנות מאויביו, אפילו אם היו אשמים. גרנט האמין בנאמנות לחבריו.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > שחיתות ורפורמה (1869–1873) > השחיתות במחלקת הדואר

בתחילת שנות השבעים, חוזים לבלעדיות חלוקת דואר באזורים מסוימים ניתנו לקבלנים פרטיים בחוף הפסיפי ובדרום המדינה. הם נודעו כ"נתיבי הכוכב", בגלל סימן של כוכב בדואר הרשמי שנשלח בהם. השבילים המרוחקים הללו היו באורך עצום והגיעו אל האזורים הכפריים בעזרת סוסים. בהשגת החוזים הבלעדיים, נוצרה מערכת שוחד במחלקת הדואר. קבלנים, פקידים וכמה מתווכים היו מעורבים בכך. ג'ון קרסוול, המנהל הכללי של הדואר של גרנט, היה מעורב בשיא השחיתות. חקירה ב-1872 ניקתה את קרסוול, אולם דו"ח המיעוט גינה אותו. שוחד של 40,000 דולר לקונגרס בידי קבלן דואר אחד הטה את החלטות הוועדה. ב-1876, דו"ח נוסף של בית הנבחרים הדמוקרטי חיסל את הקנוניה לכמה שנים.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > שחיתות ורפורמה (1869–1873) > השערורייה בבית המכס של ניו יורק

לפני הבחירות של 1872, התרחשו שתי חקירות מטעם הקונגרס ואחת מטעם מחלקת האוצר על בית המכס של ניו יורק. מחסנים פרטיים לקחו סחורה מיובאת מהרציפים ולקחו מהמייבאים דמי אחסון. חבר של גרנט היה מעורב בהפקעת מחירים באחסון ובחלוקת רווחים. צ'סטר ארתור, שאותו מינה גרנט לתפקיד גובה מכס, יישם את הרפורמה לשמור על הסחורה בתוך הרציף ולא במחסנים פרטיים.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > שחיתות ורפורמה (1869–1873) > העלאת המשכורות

ב-3 במרץ 1873, חתם הנשיא גרנט חוק שהעלה את משכורתו של הנשיא מ-25,000 דולר לשנה ל-50,000 דולר, והוסיף עוד 2,500 דולרים למשכורות חברי הקונגרס. בנוסף קיבלו חברי בית הנבחרים בונוס על השנתיים הקודמות ששירתו בתפקיד. הצעד נעשה בסודיות רבה. העיתונים חשפו את החוק והבונוס בוטל בינואר 1874. גרנט החמיץ הזדמנות להטיל וטו על החוק ולהפגין עמדה שתומכת בממשל יעיל.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > בחירות 1872

בכהונתו הראשונה נותר גרנט אהוד בקרב המדינה, למרות השערוריות והשחיתות. גרנט תמך במינויים פוליטיים שאפשרו לרפובליקנים לשלוט בממשל המקומי. בתגובה למינויים הפוליטיים, הוקמה מפלגה שלישית בשם "הרפובליקנים הליברליים". היא תמכה ברפורמה בשירות הציבורי, הורדת המכסים, וחנינה לחיילי הקונפדרציה. הרפובליקנים הליברליים הצליחו, בעזרת תמיכה מצד הדמוקרטים, להשיג את תפקיד מושל מיזורי. ב-1872, המפלגה התפלגה לחלוטין מהמפלגה הרפובליקנית ותמכה בעורך ה"ניו יורק טריביון", הוראס גרילי, כמועמדם לנשיאות. הדמוקרטים, שלא היה להם מועמד חזק בשנים הללו, הסכימו לתמוך בגרילי. פרדריק דאגלס תמך בגרנט והזכיר למצביעים השחורים שגרנט חיסל את הקו קלוקס קלאן.
הרפובליקנים, שתמכו במדיניות השיקום, בחרו מחדש בגרנט ובסנאטור ממסצ'וסטס, הנרי וילסון. וילסון, שתמך ברפורמה, נועד לחזק את מעמד המפלגה. גרנט נותר גיבור אהוד, והרפובליקנים המשיכו לייצג את צפון המדינה ולהאשים את הדמוקרטים בבגידה. הרפובליקנים תמכו במכסים גבוהים ובהמשך מדיניות השיקום הרדיקלי שתמכה בחמשת המחוזות הצבאיים במדינות הדרום. גרנט תמך במתן חנינה לחיילי הקונפדרציה לשעבר. ההבדלים בין הרפובליקנים הליברליים והדמוקרטים גרמו לכך שגרילי לא היה מתחרה בעייתי עבור גרנט, וגרנט ניצח אותו בקלות. הוא השיג 286 אלקטורים ואחרים השיגו 63 בלבד. גרנט השיג 55.8% מהקולות. גרילי מת כמה שבועות לאחר מכן והשיג שלושה אלקטורים בלבד. מתוך כבוד לגרילי, נכח גרנט בלוויה שלו.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > השיקום, זכויות האזרח וזכויות האדם

גרנט היה נחוש ברצונו לאכוף את התיקונים ה-14 וה-15 לחוקה ותבע אלפי אנשים שפגעו בזכויות האזרח לשחורים. הוא השתמש בכוח צבאי כדי לדכא מרידות בלואיזיאנה, מיסיסיפי וקרוליינה הדרומית. הוא השתמש בכוח הצבאי ובמחלקת המשפטים של ארצות הברית כדי לאכוף את חוקי זכויות האזרח ולהגן על השחורים, יותר מכל נשיא אחר במאה ה-19. הוא השתמש בכל כוחו כדי לחסל את הקו קלוקס קלאן, והקטין את האלימות בדרום. הוא מינה שגריר שחור בליבריה. מערכת היחסים שלו עם צ'ארלס סאמנר, התומך הראשי בקידום זכויות האזרח, נהרסה לאחר שהסנאטור התנגד לתוכנית הסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית. גרנט פיטר את בעלי בריתו של סאמנר והוציא אותו מהוועדה ליחסי חוץ בסנאט. סאמנר תמך ברפובליקנים הליברליים ב-1872 כדי למנוע מגרנט להיבחר מחדש.
ההתנגדות השמרנית לממשלות הרפובליקניות המקומיות גדלה לאחר הבחירות של 1872. עם השמדת הקלאן ב-1872, ארגונים צבאיים סודיים אחרים עלו בדרום. במיסיסיפי, קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית ולואיזיאנה, פעלו ה"חולצות האדומות" וה"ליגה הלבנה", שהיו מאורגנים יותר מהקלאן. מטרותיהם היו לגרש את הרפובליקנים, להחזיר את הלבנים השמרנים לשלטון, ולהשתמש בכל דרך אפשרית כדי להשיג זאת. גרנט נותר נחוש להעניק הגנה לשחורים.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > השיקום, זכויות האזרח וזכויות האדם > הטבח בקולפקס

לאחר הבחירות ב-4 בנובמבר 1872, לואיזיאנה הייתה מדינה מפולגת. בבחירות שנויות במחלוקת, שני מועמדים טענו לזכייתם בתפקיד המושל. אלימות שימשה כנגד הרפובליקנים השחורים. הרפובליקנים הליברלים והדמוקרטים טענו שמועמדם ניצח, ואילו הרפובליקנים טענו שמועמדם ניצח. חודשיים לאחר מכן, שני המועמדים נשבעו אמונים לתפקיד המושל, ב-13 בינואר 1873. שופט פדרלי פסק לטובת הרפובליקנים וציווה שהוא והרוב הרפובליקני יכהנו. הליגה הלבנה תמכה במועמד הדמוקרטי והייתה מוכנה להשתמש בכוח צבאי כדי להדיח את המושל החדש. גרנט ציווה על החיילים לאכוף את פסק הדין ולהגן על המושל. ב-4 במרץ, הצבא והמיליציה הרפובליקנית דיכאו את המרד נגדם.
התרחש עימות בנוגע למינוי השופט והשריף בבית המשפט בקולפקס, לואיזיאנה. שני המועמדים הרפובליקנים השתלטו על בית המשפט ב-25 במרץ בעזרת המיליציה השחורה. ב-13 באפריל, תקפה הליגה הלבנה את בית המשפט וטבחה בחמישים חיילים שחורים. 105 שחורים נהרגו בניסיון להגן על בית המשפט. ב-21 באפריל, שלח גרנט גדוד חיל רגלים כדי להחזיר את הסדר. ב-22 במאי, דרש גרנט להחזיר את הסדר בלואיזיאנה. ב-31 במאי, דרשו הדמוקרטים לציית לפקודות הנשיא, והשקט חזר אל ניו אורלינס ואל רוב לואיזיאנה.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > השיקום, זכויות האזרח וזכויות האדם > מלחמת ברוקס-בקסטר בארקנסו

בסתיו 1872, התפלגה המפלגה הרפובליקנית בארקנסו והריצה שני מועמדים לתפקיד המושל, אלישע בקסטר וג'וזף ברוקס. הבחירות היו רוויות זיופים, אולם בקסטר ניצח. ברוקס לא ויתר, וב-1874 קבע שופט מקומי שברוקס ניצח בבחירות והשביע אותו לתפקיד. שני הצדדים גייסו מיליציות והובילו לקרבות ברחובות. הייתה ציפייה בנוגע לתמיכת גרנט בצד אחד. גרנט ביקש מושב משותף של ממשלת ארקנסו כדי לקבוע מי יהיה המושל, אולם בקסטר סירב להשתתף. ב-15 במאי 1874, הודיע גרנט שבקסטר הוא המושל החוקי, והעוינות פסקה. בסתיו 1874, כשבקסטר הפסיד בבחירות, ה"גואלים" הלבנים עלו לשלטון. בתחילת 1875, הדהים גרנט את המדינה כשהכריז שברוקס נבחר ב-1872. במקום לשלוח חיילים שיעזרו לו לקבל את התפקיד, מינה אותו גרנט לאחראי הדואר בליטל רוק. ברוקס מת ב-1877, והביקורת כלפי גרנט עלתה.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > השיקום, זכויות האזרח וזכויות האדם > המהומות בוויקסבורג

באוגוסט 1874, ממשלת ויקסבורג, מיסיסיפי, בחרה במפלגה משותפת לרפובליקנים ולדמוקרטים. הרצון היה להוריד מיסים והוצאות. למרות כוונותיהם, המפלגה הייתה לבנה, והפכה לגזענית כשרדפה אחרי ממשלת מיסיסיפי השחורה. במקום להשתמש באמצעים חוקיים, הליגה הלבנה איימה על חייו של השריף השחור וגובה המס. לאחר שגורש, הציע לו המושל לקחת שחורים אחרים ולהשתמש בכוח כדי להישאר בתפקידו. באותה התקופה, יותר ממחצית התושבים בעיר היו שחורים.
ב-7 בדצמבר 1874, הגיעו השריף והמיליציה השחורה אל העיר. הוא הכריז שהלבנים שדדו אותו. קרבות הובילו למותם של עשרים ותשעה שחורים ושני לבנים. המיליציה הלבנה שמרה על שליטה בבית המשפט ובית הכלא. ב-21 בדצמבר, הכריז גרנט שעל התושבים להפסיק להילחם. חיילים החזירו את השריף לתפקידו והחזירו את הסדר. המושל הכחיש שהציע לשריף להשתמש במיליציה. השריף עצמו נורה למוות ב-7 ביוני 1875, כששתה בבר.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > השיקום, זכויות האזרח וזכויות האדם > המרד וההפיכה בלואיזיאנה

ב-14 בספטמבר 1874, המיליציה הדמוקרטית והליגה הלבנה השתלטו על בית המחוקקים בניו אורלינס, והמושל הרפובליקני נמלט. הגנרל לשעבר מהקונפדרציה, ג'יימס לונגסטריט, שפיקד על כוח של 3,600 חיילי מיליציה אפרו-אמריקאים ו-400 שוטרים, רכב לעבר 8,000 המפגינים בניסיון למתקפת נגד. הליגה הלבנה, שהכילה חיילי קונפדרציה לשעבר, הדפה אותו. ב-17 בספטמבר, שלח גרנט חיילים, והחזיר את השלטון הרפובליקני לעיר. לאחר בחירות שנויות במחלוקת בנובמבר, המתיחות עלתה, ואלימות וזיופים הפכו לנפוצים. המצב בניו אורלינס יצא משליטה. 53 רפובליקנים ו-53 דמוקרטים נבחרו, כשחמישה מושבים נוספים ניתנו להכרעת המועצה המחוקקת.
גרנט נזהר במהלך מערכת הבחירות ושלח גנרל בסוד כדי לשמור על החוק והסדר. הגנרל הגיע לניו אורלינס מספר ימים לפני 4 בינואר 1875, הפגישה הראשונה של המועצה המחוקקת. הדמוקרטים השתמשו בכוח צבאי כדי להשתלט על בית המחוקקים שוב. בהתחלה, הדמוקרטים הוגנו בידי יחידה צבאית, והרפובליקנים שברחו הוצאו מהבניין. המושל ביקש להחזיר את הרפובליקנים, והצבא הוציא את הדמוקרטים מהבניין בכוח. הרפובליקנים ארגנו בית נבחרים משלהם, כשכל החברים מוגנים בידי הצבא.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > השיקום, זכויות האזרח וזכויות האדם > חוק זכויות האזרח של 1875

במהלך נשיאותו, המשיך גרנט לדאוג לזכויות האזרח של כל האמריקנים, ללא קשר ללאום, צבע או דת. גרנט חתם על חוק זכויות האזרח של 1875, שהרשה לאזרחים לגשת לכל מסעדה, מלון או מקום בידורי ציבורי. החוק נועד להגן על השחורים שהופלו במדינה. בנוסף, החוק הועבר לכבודו של צ'ארלס סאמנר, שמת ב-1874, וניסה להעביר חוק דומה ב-1872. בהודעתו השישית לקונגרס, טען גרנט שיאכוף את כל החוקים והזכויות, כולל יחס שווה לשחורים.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > השיקום, זכויות האזרח וזכויות האדם > קרוליינה הדרומית 1876

בשנת הבחירות של 1876, החליטה קרוליינה הדרומית למרוד במושל הרפובליקני, דניאל צ'מברלין. השמרנים היו נחושים להשתמש באלימות ובאיומים כדי לעזור לחייל הקונפדרציה לשעבר, ווייד המפטון, לנצח. הרפובליקנים בחרו בצ'מברלין. תומכי המפטון, שלבשו חולצות אדומות, ירו באקדחים כדי להרוס אספות רפובליקניות. המתח גבר ב-8 ביולי 1876, עם רציחתם של חמישה שחורים. החולצות האדומות היו חמושים יותר מהשחורים. בקרוליינה הדרומית, השלטון היה יותר אלים, ופחות אזרחי.
המיליציה השחורה ניסתה להילחם בצ'ארלסטון, ב-6 בספטמבר 1876. המיליציה הלבנה ניסתה להגן על עצמה מתוך חשש למעורבות צבאית. ב-19 בספטמבר, הרגו אנשי החולצות הלבנות בין שלושים לחמישים שחורים. במהלך הטבח, נהרג חבר בית הנבחרים מטעם המדינה. ב-7 באוקטובר, הכריז המושל צ'מברלין על ממשל צבאי וציווה על כל הצדדים להוריד את נשקם. ווייד המפטון לא הפסיק להזכיר לצ'מברלין שלא שלט במדינה. צ'מברלין ביקש מעורבות של גרנט. הרפובליקנים ערכו תהלוכה ב-15 באוקטובר, שהובילה למהומה. השחורים והלבנים ירו, שישה לבנים ושחור אחד נהרגו. גרנט, זועם על כך, הכריז ב-17 באוקטובר שעל כל הצדדים להתפזר תוך שלושה ימים. 1,144 חיילים נשלחו לאזור, והאלימות הפסיקה. יום הבחירות היה שקט, ושני המועמדים הכריזו על ניצחונם ואף כיהנו כמושלים במקביל. המפטון נכנס לתפקידו ב-1877, לאחר שהנשיא רתרפורד הייז הוציא את הצבא מהמדינה ולאחר שצ'מברלין עזב את המדינה.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > השיקום, זכויות האזרח וזכויות האדם > פוליגמיה וזנות סינית

באוקטובר 1875, הגיע גרנט ליוטה והופתע מקבלת הפנים החמה של המורמונים. הוא טען בפני מושל הטריטוריה שהוטעה בנושא המורמונים. למרות זאת, ב-7 בדצמבר 1875, חזר לוושינגטון וכתב בהודעתו השביעית לקונגרס, שיש לחסל את מוסד הפוליגמיה.
גרנט האמין שהפוליגמיה השפיעה לרעה על ילדים ועל נשים. הוא העביר חוק שני, תקיף יותר, כדי להעניש את אלו שהיו מעורבים בפוליגמיה.
גרנט התנגד להגירת נשים סיניות לארצות הברית למטרות זנות, בטענה שהדבר נורא כמו פוליגמיה.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > השיקום, זכויות האזרח וזכויות האדם > תמיכה בחינוך חילוני

גרנט האמין בהפרדת הדת מהמדינה ותמך בחילון מוחלט של בתי הספר הציבוריים. בנאום בספטמבר 1875, תמך גרנט ב"הבטחת חופש המחשבה, חופש הביטוי, ערכים טהורים, רגשות דתיים בלתי מרוסנים, ושוויון זכויות לכל האנשים, בלי קשר ללאום, צבע או לדת". בנוגע לחינוך הציבורי, תמך גרנט בכך שכל ילד יקבל "הזדמנות לחינוך טוב בבית הספר, ללא רגשות כתתיים, פגאניים או אתאיסטים. להשאיר את עניין הדת למשפחה, לכנסייה ולבתי הספר הפרטיים... לשמור על הדת ועל המדינה נפרדות לנצח".
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > השיקום, זכויות האזרח וזכויות האדם > תמיכה ביהודים

גרנט התחרט על הצו מהמלחמה לגירוש הסוחרים היהודים. הקהילה היהודית כעסה על גרנט, וחששה למעמדה באמריקה, אפילו שהנשיא לינקולן הכריח את גרנט לבטל את הצו מיד. גרנט התנצל על הצו ב-1868. כשהפך לנשיא ב-1869, ניסה לתקן את היחסים שלו עם היהודים. גרנט היה נחוש להוכיח שהוא מעל דעות קדומות, מינה יותר יהודים לתפקידים ציבוריים מכל קודמיו, ובשם זכויות האדם, הביע תמיכה חסרת תקדים ביהודים הנרדפים ברוסיה וברומניה.
שוב ושוב, כחלק מחזונו האמריקני ובתור ניסיון לכפר על הצו לגירוש היהודים, ניסה גרנט לעזור ליהודים ולהבטיח להם שוויון. במהלך מינוייו, דחה גרנט את הקריאות ל"אומה נוצרית", וחיבק את היהודים כאמריקנים. במהלך תקופתו, עלה מעמד היהודים בפוליטיקה, קטנה הדעה הקדומה נגד היהודים, והיהודים קיוו לשיתוף פעולה בנושא זכויות האדם.
בפרשת אדגרדו מורטארה, פנה גרנט לאפיפיור פיוס התשיעי וביקש ממנו להחזיר את הילד להוריו היהודיים.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > נושאי האינדיאנים

תחת מדיניות השלום של גרנט, המלחמות בין המתיישבים, הצבא והאינדיאנים קטנה מ-101 בשנה ב-1869 ל-15 ב-1875. אולם גילוי הזהב בטריטוריית דקוטה, והשלמת מסילת הרכבת לאזור, איימה לערער את מדיניות השלום, כשהמתיישבים הלבנים פשטו על ארצות האינדיאנים בשביל הזהב. המלחמות עם האינדיאנים קפצו ל-32 ב-1876 ונותרו 43 ב-1877. הקרב הקטלני ביותר לאמריקנים מול האינדיאנים התרחש בקרב ליטל ביגהורן ב-1876. קורבנות המלחמה מול האינדיאנים במונטנה עלו מחמישה ב-1875, ל-613 ב-1876 ול-436 ב-1877.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > נושאי האינדיאנים > מלחמת מודוק

בינואר 1873, מדיניות השלום של גרנט כלפי האינדיאנים התערערה. שבועיים לאחר היבחרו של גרנט מחדש, פרץ קרב בין שבט המודוק והמתיישבים ליד גבול אורגון-קליפורניה. שבט מודוק, בהובלת קפטן ג'ק, הרגו שמונה עשר מתיישבים לבנים והתבצרו. גרנט ציווה על הגנרל שרמן לא לתקוף את האינדיאנים אלא ליישב את העניינים בצורה נבונה. שרמן ניסה לשלוח גנרל לאינדיאנים, שנהרג. גם כומר נהרג, וסוכן אינדיאני נפצע. הרציחות הדהימו את המדינה, ושרמן החליט להכחיד את השבט. גרנט ביטל זאת. קפטן ג'ק היה מותש, והאינדיאנים הועברו אל הטריטוריה האינדיאנית. המאורעות ומערכת בלק הילס גרמו לפקפוק רציני במדיניות השלום של גרנט בידי הציבור.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > נושאי האינדיאנים > מלחמת הנהר האדום

ב-1874, פרצה מלחמה בימות הדרומיות כשמנהיג שבט הקומאנצ'י הוביל שבע מאות לוחמים ותקף את בסיס ציד הבאפלו ליד הנהר הקנדי. הצבא פעל נגדם, ולאחר כמה קורבנות בשני הצדדים, האינדיאנים חזרו אל שמורותיהם לאחר שהושמדו להם הסוסים ואספקת המזון. גרנט, שהסכים לתוכנית הצבא, אסר שבעים וארבעה מורדים בפלורידה.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > נושאי האינדיאנים > שחיתות בלשכה לענייני אינדיאנים

ב-1874, נחשפו זיופים רבים בלשכה לענייני אינדיאנים, תחת אחריותו של מזכיר הפנים קולומבוס דלאנו. הדבר פגע קשות במדיניות השלום של גרנט. סוכנים רבים במחלקה הרוויחו הון ויצאו לגמלאות עם הרבה יותר כסף ממה שהיה אמור להיות אצלם. המזכיר דלאנו הרשה ל"עורכי דין אינדיאניים", שקיבלו מהשבטים שמונה דולרים ליום והוצאות מזון ונסיעות, לייצג את השבטים בוושינגטון. האשמות נוספות עלו ודלאנו התפטר. ב-1875, מינה גרנט את זכריה צ'נדלר לתפקיד מזכיר הפנים. צ'נדלר ניקה את המחלקה ופיטר את כל הפקידים ואסר על עורכי הדין המזויפים להגיע לוושינגטון. מינוי אנשי הכנסייה של גרנט פיצה על המחסור במצרכי מזון ודיור מטעם הממשלה.