stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליגת ה-BAA
קבוצות הליגה

| קבוצה | עיר | שנות פעילות | מס' עונות | מס' אליפויות | קבוצה נוכחית ב-NBA |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בולטימור בולטס | בולטימור, מרילנד | 1947-49 | 2 | 1 | אין |
| בוסטון סלטיקס | בוסטון, מסצ'וסטס | 1946-49 | 3 | 0 | בוסטון סלטיקס |
| שיקגו סטאגס | שיקגו, אילינוי | 1946-49 | 3 | 0 | אין |
| קליבלנד רבלס | קליבלנד, אוהיו | 1946-47 | 1 | 0 | אין |
| דטרויט פלקונס | דטרויט, מישיגן | 1946-47 | 1 | 0 | אין |
| פורט ויין פיסטונס | פורט ויין, אינדיאנה | 1948-49 | 1 | 0 | דטרויט פיסטונס |
| אינדיאנפוליס ג'טס | אינדיאנפוליס, אינדיאנה | 1948-49 | 1 | 0 | אין |
| מיניאפוליס לייקרס | מיניאפוליס, מינסוטה | 1948-49 | 1 | 1 | לוס אנג'לס לייקרס |
| ניו יורק ניקרבוקרס | ניו יורק, ניו יורק | 1946-49 | 3 | 0 | ניו יורק ניקס |
| פילדלפיה ווריורס | פילדלפיה, פנסילבניה | 1946-49 | 3 | 1 | גולדן סטייט ווריורס |
| פיטסבורג איירונמן | פיטסבורג, פנסילבניה | 1946-47 | 1 | 0 | אין |
| פרובידנס סטימרולרס | פרובידנס, רוד איילנד | 1946-49 | 3 | 0 | אין |
| רוצ'סטר רויאלס | רוצ'סטר, ניו יורק | 1948-49 | 1 | 0 | סקרמנטו קינגס |
| סנט לואיס בומרס | סנט לואיס, מיזורי | 1946-49 | 3 | 0 | אין |
| טורונטו האסקיז | טורונטו, אונטריו | 1946-47 | 1 | 0 | אין |
| וושינגטון קפיטולס | וושינגטון די. סי. | 1946-49 | 3 | 0 | אין |
ראו גם

ליגת ה-NBA
הערות שוליים

↑  על הקמת ליגת ה-NBA, באתר history.com
1 2  פילדלפיה ווריורס זוכה באליפות עונת 1947, באתר nba.com
↑  מיניאפוליס לייקרס זוכה באליפות עונת 1950, באתר nba.com
↑  סיכום עונות ה-NBA, באתר nba.com
↑  ליגת ה-NBA חוגגת חמישים שנה להיווסדותה, באתר nba.com
↑  בולטימור בולטס זוכה באליפות עונת 1948, באתר nba.com
↑  מיניאפוליס לייקרס זוכה באליפות עונת 1949, באתר nba.com
| עונות בליגת ה-NBA |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-1940 | 1946/1947 • 1947/1948 • 1948/1949 |  |
| שנות ה-1950 | 1949/1950 • 1950/1951 • 1951/1952 • 1952/1953 • 1953/1954 • 1954/1955 • 1955/1956 • 1956/1957 • 1957/1958 • 1958/1959 |  |
| שנות ה-1960 | 1959/1960 • 1960/1961 • 1961/1962 • 1962/1963 • 1963/1964 • 1964/1965 • 1965/1966 • 1966/1967 • 1967/1968 • 1968/1969 |  |
| שנות ה-1970 | 1969/1970 • 1970/1971 • 1971/1972 • 1972/1973 • 1973/1974 • 1974/1975 • 1975/1976 • 1976/1977 • 1977/1978 • 1978/1979 |  |
| שנות ה-1980 | 1979/1980 • 1980/1981 • 1981/1982 • 1982/1983 • 1983/1984 • 1984/1985 • 1985/1986 • 1986/1987 • 1987/1988 • 1988/1989 |  |
| שנות ה-1990 | 1989/1990 • 1990/1991 • 1991/1992 • 1992/1993 • 1993/1994 • 1994/1995 • 1995/1996 • 1996/1997 • 1997/1998 • 1998/1999 |  |
| שנות ה-2000 | 1999/2000 • 2000/2001 • 2001/2002 • 2002/2003 • 2003/2004 • 2004/2005 • 2005/2006 • 2006/2007 • 2007/2008 • 2008/2009 |  |
| שנות ה-2010 | 2009/2010 • 2010/2011 • 2011/2012 • 2012/2013 • 2013/2014 • 2014/2015 • 2015/2016 • 2016/2017 • 2017/2018 • 2018/2019 |  |
| שנות ה-2020 | 2019/2020 (הבועה) • 2020/2021 • 2021/2022 • 2022/2023 • 2023/2024 • 2024/2025 |  |
אולם המייפל ליף גארדנס שבטורונטו אירח את משחק הבכורה של ליגת ה-BAA ב-1 בנובמבר 1946
מערות שקוציאן

זרימה תת-קרקעית של נהר רקה במערות
היציאה מהמערה בסוף המסלול התיירותי
אחת הכניסות למערות
מערות שקוציאן (בסלובנית Škocjanske jame) הן מערכת מערות הנמצאות בתחומי הפארק האזורי של מערות שקוציאן (Regijski park Škocjanske jame) בחבל קראס שבדרום מערב סלובניה. המערות נוצרו באבן גיר, ובתוכן ניתן למצוא בולענים שהתמוטטו, פסלי גיר (נטיפים) ומפלים. המערות הוכרזו בשנת 1986 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, שטח האזור המוכרז הוא כ-2000 דונם.
האתר

האתר כולל ארבע מערות נפרדות - סוקולק (Sokolak) בדרום, גלובוצק (Globocak) במערב, וסאפן דול (Sapen dol) וליסיצינה (Lisicina) בצפון. עוד כלולה מערת מהורצ'יץ' (Mahorčič) בשטח המוכרז, ובה מספר אגמים תת-קרקעיים וחמישה מפלים. נהר הרקה (Reka, "נהר" בסלובנית) נעלם אל תוך מערות שקוציאן בווליקה דולינה (Velika dolina - "העמק הגדול"), דרך מעבר תת-קרקעי באורך של 350 מטר והוא מופיע שוב בתוך המערות בשני ערוצים באורך של 300 מטר ובעומק של 150 מטר. משם הוא נעלם שוב לתוך מעבר בן 2 ק"מ, המגיע לגובה מקסימלי של 148 מטר ולרוחב של 100 מטר. זרימת הנהר איתנה ועשויה להגיע לשפיעה של 300 ממ"ק/שנייה, וסך הכל יש לאורכו 163 מפלי מים הערוכים ב-25 קבוצות. עומקן המרבי של המערות מגיע עד לכ-230 מטרים מתחת לפני הקרקע ואורכן הכולל הוא יותר מ-5 ק"מ. משם זורם הנהר לאורך 34 ק"מ בנתיב תת-קרקעי עד שהוא צץ מחדש כנהר טימאבו (Timavo) סמוך לטריאסטה בתחומי איטליה ונשפך אל הים האדריאטי. במערות שוררת טמפרטורה קבועה של 12 מעלות צלזיוס, והן משמשות בית ל-250 מיני צמחים, ומספר בעלי חיים, בהם חמישה מיני עטלפים.
קטע קצר מהמערות הוא מסלול תיירותי מרשים המתחיל במנהרה שנחפרה בשנת 1933. זו מובילה אל "המערה השקטה" (Tiha jama) שאורכה 500 מטר ואשר זכתה לשמה בשל כך שלא זורמים בה מים ועל כן שורר בה שקט. בסופה של המערה השקטה שוכן "האולם הגדול" (Velika dvorana) שרוחבו 120 מטר וגובהו 30 מטר. באולם זה יער של נטיפים, ומשם עוברים המבקרים אל אולם מילר שגובהו 100 מטר. גשר מרשים בגובה של 45 מטר מוביל מעל נהר רקה אל אולם סווטינה, שבו נחצב שביל לאורך קיר המערה. בהמשך נמצאים שני אולמות נוספים ובסוף המסלול יוצאים המבקרים אל האוויר הפתוח במקום בו התמוטט גג המערה. פוניקולר מעלה את המבקרים 90 מטרים אל מרכז המבקרים של הפארק.
נוכחות אנושית

בסביבתן הקרובה של המערות כ-30 אתרים ארכאולוגיים המעידים על יישוב אנושי במשך למעלה מ-10,000 שנים, ו-18 אתרים ארכאולוגיים נוספים שוכנים בסביבה ההיקפית של האתר. בין אלה התגלו חמישה בתי קברות פרהיסטוריים, ובתקופת הברזל הוקמה במקום מצודה. גם הרומאים הקימו מצודה משלהם באתר והאתר נזכר במאה ה-1 לפנה"ס בידי פוסידיניוס. בימי הביניים שכן יישוב מבוצר בשקוציאן, והמערות נזכרו ב-1599 וב-1689. ב-1851 החל מחקר ספלאולוגי של האתר וזה נמשך עד היום, אגב מחקרים חשובים בשנים 1893–1894 אודות משטר המים במקום. זהו אחד האתרים המפורסמים בעולם ללימוד תופעת הקרסט, ובו החל השימוש הבינלאומי במושג ה"קרסט" עצמו ובמושגים נלווים נוספים כמו "דולינה". כיום שוכנים באזור המוכרז שלושה כפרים - שקוציאן פרי דיוואצ'י (Škocjan pri Divači), מטאוון (Matavan) ובטנייה (Betanja) - והיישוב המשמעותי הקרוב ביותר הוא דיוואצ'ה (Divača), כ-5 ק"מ צפונית-מערבית למקום.
ראו גם

מערת נטיפים
מערת פוסטוינה
אריק השלישי, מלך דנמרק

אריק השלישי (בדנית: Erik III; ‏1120 לערך – 27 באוגוסט 1146) היה מלך דנמרק מ-1137 ועד שהתפטר מתפקידו זמן קצר לפני מותו. הוא היה נכדו של אריק הראשון ואחיינו של אריק השני, שאותו הוא ירש על כס המלכות. הוא היה המלך הדני הראשון שהתפטר מתפקידו, והיחיד עד הוויתור על הכס של מרגרטה השנייה בשנת 2024. על רקע ירושת כתרו התחוללה מלחמת אזרחים, בין סוון השלישי, קנוט החמישי וולדמר הראשון.
חייו

אריק נולד באי פין. אמו הייתה הנסיכה רגנהילד, בתו של המלך אריק הראשון ואביו היה האציל הדני, האקון סוניבסון, נינו של המלך מגנוס הראשון ("הטוב"), שהיה מלך דנמרק ונורווגיה. אריק היה אחיינו של אריק השני, מלך דנמרק והוא נלחם לצדו בקרב פוטביק ב-1134 וירש אותו כאשר הוא נרצח ב-1137. לא ידוע הרבה על תקופת מלכותו של אריק השלישי. כרוניקנים בני התקופה חלוקים על אישיותו כמלך והם תיארו הן אדם פסיבי ולא החלטי והן לוחם אמיץ לב ונחוש.
אריק נאלץ להילחם על כס מלכותו כנגד בן דודו, האנטי-מלך אולף הארלדסון. אולף ביסס את כוחו בסקונה ב-1139 וניסה להדיח את אריק מכס המלכות, עד שאריק הביסו והרגו ב-1141 ליד הלסינגבורג. במהלך מלחמות האזרחים, פלשו הונדים לחופי דנמרק ולא נתקלו בהתנגדות של ממש. אריק תמך במגנוס הרביעי, מלך נורווגיה ובזיגורד סלמבה במלחמת האזרחים הנורווגית. הוא פעל להגדלת כוחה של הכנסייה, בעיקר של מנזר קנוט הקדוש באודנסה, והיו לו יחסים קרובים עם אסקיל, בישוף רוסקילדה.
ב-1146 התפטר אריק מתפקידו, המלך הדני היחיד שעשה כן, מסיבות בלתי ידועות. הוא פרש למנזר קנוט הקדוש, שם מת ב-27 באוגוסט אותה שנה ושם הוא נקבר. ניתן להסביר את התפטרותו בהקשר למסקנה שהוא הגיע כי הוא חסר יכולת לשלוט, או בשל מחלתו שממנה מת בסופו של דבר.
מורשתו

כינויו של אריק היה "הכבש" (בדנית: Lam). ניתן לפרש כינוי זה בהקשר לשה האלוהים, שכן הוא היה אדם אדוק בדתו, מתון ונדיב, או שהוא מצביע על היותו מלך חלש ורך לבב. ב-1144 הוא נשא לאישה את לוטגרד מזלצודל, נישואים שמצביעים על ההשפעה הגרמנית ההולכת וגוברת שהייתה על דנמרק. הזוג לא הביא ילדים לעולם למרות שלאריק היה בן מחוץ לנישואין, מגנוס.
שרון קנטור (גולשת)

שרון קנטור (נולדה ב-28 בינואר 2003) היא גולשת רוח ישראלית, סגנית האלופה האולימפית (פריז 2024), אלופת העולם (2024) וסגנית אלופת אירופה (2023) בדגם iQFOiL.
ראשית חייה

קנטור גדלה במושב אביחיל שבמועצה האזורית עמק חפר. אביה סטיבן, שעלה מדרום אפריקה, היה שחקן סקווש וכיהן כיו"ר איגוד הסקווש בישראל, ואמה נורית היא וטרינרית. קנטור היא האמצעית מבין חמישה אחים ואחיות. בילדותה התאמנה במספר ענפי ספורט שונים. בגיל 9 החלה להתאמן בגלישה במועדון השיט מכמורת עמק חפר, ובנערותה התמקדה בענף גלישת הרוח והחלה להשתתף בתחרויות בינלאומיות. היא למדה בבית הספר התיכון רמות ים במכמורת, ושירתה בצה"ל בבסיס חיפה במעמד של ספורטאי מצטיין.
קריירה > תחילת הדרך

קנטור החלה להתאמן בענף השיט בגיל 9 וכבר בגילאי נוער החלה להשתתף בתחרויות בינלאומיות בתחום גלישת הרוח. כשהייתה בת 13 התחרתה באליפות אירופה הראשונה שלה, אליפות עד גיל 15, וסיימה במקום השלישי עם מדליית הארד. בשנת 2018 היא זכתה באליפות אירופה עד גילאי 17.
בשנת 2021 השתתפה קנטור לראשונה באליפות העולם לבוגרים, וסיימה במקום התשיעי באליפות הראשונה תחת דגם ה-IQFOiL החדש.
קריירה > פריצה

שנת 2023 היוותה את שנת הפריצה שלה כאשר בינואר היא זכתה במדליה הראשונה שלה בתחרויות בוגרים כאשר זכתה במדליית ארד בתחרות מהסבב העולמי שנערכה באי לנסרוטה שבספרד. בחודש מאי היא זכתה במדליית הכסף באליפות אירופה לאחר שהובילה ברוב שלבי התחרות. היא סיימה את שלבי המוקדמות במקום הראשון והעפילה אוטומטית לגמר שבו סיימה במקום השני אחרי מינה מובק הנורווגית ולפני אמה וילסון הבריטית. בחודש יולי היא זכתה במדליית הזהב בתחרות הקדם אולימפית שנערכה באתר השייט שבו תיערך התחרות באולימפיאדת פריז ודימתה את תנאי התחרות האולימפית. עוד באותה השנה היא זכתה במדליית זהב נוספת בתחרות מהסבב העולמי שנערכה בדצמבר, בתחרות האחרונה לשנה זו, כאשר הקדימה את חברותיה לנבחרת הישראלית תמר שטיינברג וקטי ספיצ'קוב שזכו בכסף ובארד. את אותה השנה היא סיימה כמדורגת ראשונה בדירוג העולמי.
קריירה > זהב באליפות העולם

באליפות העולם 2024 שנערכה בלנסרוטה, האיים הקנריים, היא זכתה במדליית הזהב כשסיימה לפני אמה וילסון מבריטניה (כסף) וקטי ספיצ'קוב מישראל (ארד), והפכה לישראלית הרביעית שזוכה בתואר העולמי בגלישת רוח אחרי גל פרידמן, לי קורזיץ ושחר טיבי. בתום 20 שיוטי מוקדמות היא סיימה במקום הרביעי הכללי שהעלה אותה לשלב רבע הגמר. ברבע הגמר היא סיימה במקום הראשון ועלתה לשלב חצי הגמר שגם אותו סיימה ראשונה, ובתוך כך עלתה לגמר והבטיחה מדליה. בגמר, לאחר שהגולשת הבריטית פסלה ונאלצה לזנק בעיכוב של כמה שניות, קנטור הובילה כבר מהזינוק ועברה ראשונה את המצוף הראשון. את המצוף השני היא עברה שנייה אך מיד לאחר מכן עקפה את קטי ספיצ'קוב וחזרה להוביל. קנטור עקפה ראשונה את המצוף השלישי והרביעי ושמרה על ההובלה עד הסיום. בעקבות זכייתה, היא נבחרה לייצג את ישראל במשחקים האולימפיים בפריז.
קריירה > מדליית כסף אולימפית

בתחרויות השיט באולימפיאדת פריז 2024, היא זכתה במדליית הכסף והייתה לראשונה שזוכה במדליה אולימפית עבור ישראל בתחרויות הנשים בענף השיט לאחר שלוש מדליות בתחרויות הגברים בענף. בשקלול 14 שיוטי מוקדמות (מתוכם ניצחה 3), היא סיימה במקום השני הכללי אשר העלה אותה ישירות לשלב חצי הגמר. בחצי הגמר היא עברה את כל ארבעת המצופים במקום הראשון וסיימה במקום הראשון, עלתה לגמר והבטיחה מדליה. בשיוט הגמר היא עברה את שני המצופים הראשונים במקום השני אחרי הבריטית הפייבוריטית. אחרי המצוף השני האיטלקייה שהייתה שלישית עשתה מהלך שהביא אותה בנקודה טובה יותר אל המצוף השלישי וקנטור הגיבה מיד ושמרה על המקום השני. סדר הגולשות נשמר עד הסיום וקנטור חצתה את קו הסיום שנייה אחרי מרתה מאגטי (איטליה) ולפני אמה וילסון (בריטניה). בדצמבר של אותה השנה נבחרה על ידי הוועד האולימפי בישראל לספורטאית השנה עבור הישגיה.
סברי מרנן

ערך זה עוסק בחלק בקידוש. אם התכוונתם לסדרת טלוויזיה ישראלית של מאקו 12, ראו .
סָבְרֵי מָרָנָן (בארמית: הקשיבו, רבותי - הצורה מרנן מורכבת מתיבת מר בתוספת כינויי חבור לגוף ראשון רבים) היא פנייה של מברך ברכה אל ציבור השומעים שיתנו לבם להקשיב לברכה. בטעם בקשה זו ובזמני אמריתה, נאמרו בראשונים טעמים שונים על בחירת הבן אדם.
מקור וטעם המנהג

המנהג נזכר לראשונה במדרש תנחומא, שבו נאמר: "וכן שליח צבור כשיש בידו כוס של קדוש או של הבדלה [והוא ירא מסם המות שלא יהיה בכוס], והוא אומר סברי מרנן, ואומר הקהל: 'לחיים', כלומר כי לחיים יהא הכוס".
ברא"ש כתב שאמירת 'סברי מרנן', נאמרת בזמן סעודה כשרוצים להוציא אחרים ידי חובת ברכת הגפן, על מנת שיהיו פיהם ריק בשעת הברכה, אך הרא"ש כתב שטעם הדבר הוא שיהיו פנויים לעניית אמן: ”ומטעם זה, יש אומרים אם אמר המברך: "סברי מרנן", והם מפנים בית הבליעה כדי לשמוע, שפיר דמי. ומיהו לא נהירא האי טעמא, שאף על פי שאוכלין, יכולים לשמוע הברכה ולצאת בשמיעה. ונראה הטעם, כמו שמפרש בירושלמי, שאינם יכולין לענות אמן, שאין משיחין בסעודה, שמא יקדים קנה לוושט, ואפילו אם שומע כעונה ויוצא בלא עניית אמן, חיישינן שמא יענה אמן, הילכך בכל עניין, כל אחד מברך לעצמו.”.
טעם נוסף כתב בהגהת המהרש"ל:
מצאתי מפני מה אומרים סברי מרנן על היין לפי שבשעה שהיו דנין דיני נפשות היו משקין אותן יין על דרך 'תנו שכר לאובד ויין למרי נפש' וכן היו משקין האבלים יין כדאמרינן 'לא נברא יין אלא לנחם בו אבלים' לכך אמרינן סברי מרנן שיהא לחיים ולכך הם חייבים לענות לחיים ולא למות
על אף שפנייה זו יכולה להאמר בכל מקום בו מברך ברכה מוציא אחרים ידי חובתם, אך היא נאמרת בדרך כלל קודם לברכת בורא פרי הגפן: באמצע הקידוש וההבדלה, ולעיתים גם קודם לתחילת טקס חופה וקידושין הפותח בברכת הגפן. בקרב יהודי עדות המזרח מקובל להשיב לפנייה במילה "לחיים", ובקרב יהודי תימן- "לחיי".
סברי או ברשות

המנהג לומר, בברכה על הלחם 'ברשות' ובברכה על היין 'סברי', בטעם החילוק הביא הבית יוסף, שהדבר תלוי האם הברכה היא מצווה או רשות: ”זה הכלל אין מרשין על היין ואין מסברין על הפת מאי טעמא לחם שהוא רשות שאם רצה שלא לאכול לחם ובשר הרשות בידו לפיכך נוטל רשות כדי שיסכימו כולן אבל קידוש והבדלה וברכת המזון שהיא טעונה לשם מצוה אין צריך ליטול רשות אלא יאמר סברי מרנן כלומר תנו דעתכם על הברכה לצאת בה ידי חובתכם והן עונין לחיים וכן יין שבתוך הסעודה א"צ ליטול רשות דכיון שישבו כולן לאכול ודאי אי אפשר בלא שתייה לפיכך יש לומר סברי מרנן או סברי מורי"” (בית יוסף אורח חיים סימן קעד).
כתב בבית יוסף בשם מהר"ם מ"ץ, לבאר הטעם שאומרים סברי דווקא על ברכת היין:
הטעם מה שאומרים סברי מרנן על היין ולא על הלחם ולא על השכר משום שהיין הביא קללה לעולם בימי נח שנשתכר ונתארר בנו כנען על כן אומרים סברי כלומר תבינו שבדעתי לשתות ובדעתכם אני אשתה שלא יזיק על כן רגילין להשיב אחריו לחיים
סברי או ברשות > להלכה

כתב בבית יוסף וכן פסק ברמ"א שלעולם על היין יש לאמר 'סברי' ולא 'ברשות', אף שאינו בתוך הסעודה, "שלא לחלק בברכת היין".
בקיצור שולחן ערוך נאמר: "כשמברך על היין בתוך הסעודה, ויש שם גם אנשים אחרים, יאמר: סברי רבותי, רצונו לומר, תנו דעתכם לשמע, כדי שיפסיקו מאכילתן לשמע הברכה".
הערות שוליים

↑  מדרש תנחומא לפרשת פקודי, סימן ב
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קע"ד
↑  דיני ברכת היין וברכת הטוב והמיטיב בקיצור שולחן ערוך
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נתנאל פיק

| --- | --- |

 לידה:  1977  (בן 48 בערך) בולטימור
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר לעסקים של הרווארד, בית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד, דארטמות' קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  זיכרונות
 
נתנאל "נייט" פיק' (באנגלית: Nathaniel C. "Nate" Fick) הוא סופר, יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית.
חייו

פיק נולד וגדל בבולטימור. השלים תואר ראשון בממשל מטעם אוניברסיטת דארטמות. במהלך לימודיו השלים קורס קצינים בעתודה האקדמית של חיל הנחתים של ארצות הברית והשלמה כקצין חיל רגלים. עם סיום לימודיו בשנת 1999 התגייס לנחתים ושימש כמפקד מחלקה בגדוד הראשון של רגימנט הנחתים ה-1. פיק פיקד על המחלקה במהלך מלחמת אפגניסטן. עם שובו מאפגניסטן עבר לשרת כמפקד מחלקה בגדוד הסיור הראשון של הנחתים. פיקודו על המחלקה במלחמת עיראק תועד בספר ובמיני סדרה שהופקה על פיו דור מזוין. בשנת 2003 פרש מן הנחתים בדרגת קפטן והשלים תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני בממשל באוניברסיטת הרווארד.
עם סיום לימודיו פנה לעסקים ומשמש מנכ"ל חברה המספקת פתרונות הגנת סייבר. פיק כתב ספר על חוויותיו מן השירות הצבאי שהיה לרב מכר.
הערות שוליים

↑  נילי אורן, מזוינים, נמאסתם, באתר nana10‏, 17 בנובמבר 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007332522505171  ISNI: 0000 0001 1773 202X  LCCN: n2005027180  NKC: xx0086514  SUDOC: 132732041  VIAF: 85874433   WorldCat (עם VIAF): 85874433
שירות האוויר של צבא ארצות הברית

| --- | --- |

"פרופלור וכנפיים" תג האגף של שירות האוויר
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  חיל אוויר
 בסיס האם:  בנין התחמושת, וושינגטון די. סי.
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  24 במאי 1918 – 2 ביולי 1926 (8 שנים)
 נוצרה מתוך:  מדור התעופה בחיל הקשר
 התמזגה לתוך:  הגיס האווירי של צבא ארצות הברית
 מקים היחידה:  הנשיא וודרו וילסון
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  195,024 (בשיא)
 פיקוד
 דרגת המפקד:  מייג'ור גנרל
שירות האוויר של צבא ארצות הברית (ידוע גם בשם שירות האוויר או שירות האוויר האמריקאי) היה זרוע הלוחמה האווירית של צבא ארצות הברית בין השנים 1918 ו-1926 והיווה גרסה מוקדמת של חיל האוויר של ארצות הברית. השירות הוקם באביב 1918 כאגף עצמאי זמני של מחלקת המלחמה באמצעות צווים מנהליים שהוציא הנשיא וודרו וילסון. כינויו היה אז "שירות האוויר של חיל המשלוח האמריקאי" עיקר פעילותו הייתה בצרפת ובראשו הועמד הגנרל ג'ון פרשינג. ביולי 1919 הוארכו הצווים לתקופה של שנה, במהלכה העביר הקונגרס בחקיקה את סמכויות השירות. החוק להגנת המולדת של 1920 העניק לשירות האוויר מעמד "זרוע לוחמת" בצבא ארצות הברית שקצין בדרגת מייג'ור גנרל עומד בראשו, אז הפך השירות לגלגול הראשון בארצות הברית של חיל אוויר בעל מבנה ארגוני עצמאי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חולקו סמכויות השירות בין שתי סוכנויות, המחלקה לתעופה צבאית (DMA) והלשכה לייצור כלי טיס (BAP), מה שיצר סמכות כפולה לענייני התעופה הצבאית וגרם לקושי באחידות הפיקוד.
לאחר המלחמה התפתח ויכוח ציבורי בין תומכי רעיון חיל האוויר העצמאי, ובין המצדדים בהטמעתו בצבאות הקיימים, צבא היבשה וחיל הים. אנשי תעופה כגון בריגדיר גנרל בילי מיטשל תמכו במתווה החיל העצמאי, בעוד הנהגת הצבא מזמן המלחמה, אנשי הצי ורוב ההנהגה הפוליטית תמכו במתווה ההטמעה. בעקבות קיצוצים נרחבים בתקציב הביטחון בעקבות גל של פציפיזם שגאה בציבור, גברה ידם של המתנגדים לעצמאות החיל, וב-1926 שונה שם השירות לגיס האווירי של הצבא.
הקמת שירות האוויר > תעופה צבאית בזמן המלחמה

ב-1916, עקב המצב הנפיץ באירופה, הגדיל הקונגרס את התקצוב למדור התעופה בחיל הקשר, אבל דחה את החוק שהציע הקמת מחלקת תעופה עצמאית לניהול כל פעולות התעופה הצבאית. היה זה צעד בלתי מספק לשיקום ניהול תחום התעופה בצבא ארצות הברית באותה התקופה, כך שלאחר הכרזת המלחמה נגד גרמניה ב-6 באפריל 1917, שעירבה את ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, לא נותר די זמן לפיתוח משמעותי של אימוני הטייסים והנדסת וייצור המטוסים, מה שהותיר את ארצות הברית בלתי מוכנה בעליל למלחמה אווירית באירופה. מדור התעופה כלל בשלב זה 131 קצינים, 1087 טירונים, ובערך 280 מטוסים.
בצעד של התייעלות, הקים ממשלו של הנשיא וודרו וילסון במאי 1917 מועצה מייעצת לעניין ייצור מטוסים (APB), שהורכבה מאנשי צבא,  צי ותעשייה, כדי ללמוד מהנסיון האירופאי בייצור מטוסים וכדי להעמיד את השירות הטכני בסטנדרטים הנהוגים שם. ביוני 1917 שלחה המועצה לאירופה משלחת של מאה חברים ובראשה מייג'ור ריינל בולינג, עורך דין וחלוץ תעופה צבאית, כדי להמליץ על סדרי עדיפויות לרכישה וייצור מטוסים ולנהל משא ומתן עם האירופים בעניין. בשלושת החודשים הבאים העביר הקונגרס שורה של חוקים שהקציבו סכומי עתק עבור פיתוח התעופה צבאית, בהם נכללה ההקצבה הגדולה ביותר עבור מטרה בודדת באותו זמן, 640 מיליון דולר בחוק התעופה שעבר ב-24 ביולי 1917. בזמן אישור החוק, הכינוי "שירות האוויר" לתיאור קולקטיבי של תחומי התעופה הצבאית כבר היה בשימוש נרחב, אך באופן רשמי עיקר הפעילות האווירית הייתה תחת "מדור תעופה" בחיל הקשר ולא תפקד עצמאית.
למרות שנשקלה בקונגרס הקמת מחלקת תעופה נפרדת שתשמש כסמכות מרכזית, התנגדו לה הן מחלקת המלחמה והן הצי, וב-1 באוקטובר 1917 עיגן הקונגרס בחקיקה רק את קיומה של המועצה לייצור מטוסים ושינה את שמה ל"מועצת כלי הטיס", תוך העברת הסמכות להפעלתה מהמועצה לביטחון לאומי למזכירי המלחמה והצי. בכך ביקש הקונגרס לפתור לכל הפחות את בעיות הייצור, הרכש והעיכובים במשא ומתן עם האירופים. בפועל, השפעתה של מועצת המטוסים על חוזי רכש הייתה מועטה מאד, והיא תפקדה בעיקר כמתאמת בין הגורמים התעשייתיים, הממשלתיים והצבאיים, תפקיד שכבר מילא "אגף הציוד" של חיל הקשר. האגף הוקם על ידי משרד קצין הקשר הראשי (OCSO) כאחד המרכיבים התפעוליים של מדור התעופה, ותפקידו היה לאחד ולתאם בין הסוכנויות הרלוונטיות, בראשו הועמד חבר ה-APB לשעבר שלא עשה דבר על מנת ליעל את התיאום. הפעלת גורם מתאם נוסף, "מועצת כלי הטיס", רק דידררה את המצב. יתרה מזאת, הייצור בעץ ובד, חומרי הגלם שהם הורכבו מטוסי מלחמת העולם הראשונה, נשא אופי ידני בעיקרו ולא תאם לשיטות הייצור ההמוני של תעשיית הרכב האמריקאית, שפעל בעיקר בחומרים מתכתיים. כתוצאה מזאת הוזנח הייצור ההמוני של המטוסים וחלקי החילוף. אף שחלקים מסוימים מתוך תעשיית התעופה התפתחו היטב, נכשלה המועצה גם בתחום הייצור. שמה של "מחלקת התעופה" ב-OCSO, הגוף הראשון שקיבל אחריות על תחום התעופה הצבאית, שונה באותו זמן ל"מחלקת אוויר", תוך שמירת אחריותה על האימונים והתפעול אך ללא השפעה על רכש או מדיניות. בסופו של דבר, תהליך קבלת ההחלטות בכל הנוגע לייצור ורכישת מטוסים היה מחולק ומבוזר, ולא הצליח להביא לפיתוח ייצור משמעותי.
הקמת שירות האוויר > כשלים בייצור המטוסים

נגד מועצת כלי הטיס נמתחה ביקורת קשה במיוחד בעקבות אי עמידתה ביעדים שהציבה לעצמה. גאטסון בורגלם, מבקר קולני במיוחד של המועצה, ניהל חלופת מכתבים עם הנשיא וילסון, אתו היה מיודד, ממנה הסיק שאושר לו לחקור את פעילות המועצה, טענה שהוכחשה במהרה על ידי הממשל. הסנאט ומחלקת המשפטים פתחו בחקירות נגד המועצה בחשד להונאה.
הנשיא וילסון הגיב אף הוא לביקורת כששינה ב-28 באפריל 1918 את סמוכותה ותפקידיה של המועצה. כך הוקם מינהל לייצור מטוסים, פורקה מחלקת התעופה ב-OSCO, והוקמה "מחלקת תעופה צבאית" (DMA) בראשות בריגדיר גנרל ויליאם ל. קנלי שהוחזר מצרפת. כמו כן הועבר לראשונה שירות האוויר מאחריותו של חיל הקשר האמריקאי והפך ליחידה לוחמת עצמאית.
פחות מחודש לאחר מכן, תוך שימוש בסמכות מלחמתית מיוחדת שניתנה לו תחת "חוק אוברמן" מה-20 במאי 1918, חתם וילסון על צו מנהלי מספר 2862 שהשעה למשך המלחמה ועוד ששה חודשים אחריה את כלל סמכויותיו של מדור התעופה, הוציא לגמרי את ה-DMA מסמכותו של חיל הקשר ונתנה תחת סמכותו הישירה של מזכיר המלחמה. על ה-DMA הוטלה כל האחריות לרכש ולאימון. בנוסף, הצו המנהלי הקים "מועצת ייצור מטוסים" (BAP), ארגון צבאי בניהול אזרחי, כסוכנות ביצועית נפרדת שתפקידה לספק את כלי הטיס הדרושים. הסדרים אלו הפחיתו במידת מה את פיצול הסמכויות ששרר עד כה בתחום התעופה הצבאית וארגנו אותה תחת גוף עצמאי, מאוחד במידת מה. תחומי הייצור, הרכש והלוחמה בפועל נותרו מבוזרים ומחולקים בין סמכויות רשויות שונות. הסדר זה נמשך ארבעה ימים, וב-24 במאי הכניסה מחלקת המלחמה לתוקף את הצו המנהלי באמצעות פקודה כללית מספר 51, שתיאמה בין הDMA ל"מועצה לייצור מטוסים" האזרחית למחצה, בכונה לסיים בהמשך את תהליך התיאום וליצור את "מנהל שירות האוויר" המאוחד. מינוי מנהל בפועל נדחה כל זמן שמועצת היצור תפקדה עצמאית.
באוגוסט הושלמה החקירה של "מועצת כלי הטיס" בידי הסנאט, ואף שלא נמצאו ראיות למעשים פליליים, החקירה מצאה בזבוז משאבים וזמן בתהליך הייצור. כתוצאה מכך מונה יושב הראש של מועצת כלי הטיס, ג'ון ד. רייאן, למשרת עוזר משנה למזכיר המלחמה והוצב בתפקיד מנהל שירות האוויר, המנהל הרשמי של ה-DMA. מסקנות החקירה של מחלקת המשפטים פורסמו חודשיים לאחר מכן והטילו גם הם את האשמה בעיכובים על כשלים ניהוליים וארגוניים במדור התעופה. המינוי של רייאן נעשה מאוחר מכדי לסייע לאיחוד של ממש בין שני הסוכנויות (רוב זמנו של רייאן בין מינויו וחתימת הסכם השלום עבר עליו באירופה בסיורי היכרות עם יחידות שירות האוויר), וכך נמשך הפיצול בסמכויות עד לסוף המלחמה.
ב-27 בנובמבר, לאחר כניסתה לתוקף של הפסקת האש, התפטר ראיין מתפקידו כשהוא מותיר את ה-BAP וה-DMA מחוסרי הנהגה. בנוסף, חלק מסמכויותיו של רייאן הוקנו לו באופן אישי, ולא מתוקף התפקיד, כך שלא ניתן היה להעבירם חוקית לידי יורשו בתפקיד. ב-2 בינואר 1919 מונה לתפקיד מייג'ור גנרל צ'ארלס מנוהר, אבל אופן החקיקה והצווים שהרכיבו בטלאים את החלקים השונים של שירות האוויר, מנעו ממנו להשתמש בכל הסמכויות החוקיות של התפקיד בכדי לפתור את חוסר אחידות הפיקוד שגרם הפיצול בסוכנויות.
ראו גם

הגיס האווירי של צבא ארצות הברית
יואכים מרוגובסקי

| --- | --- |

יואכים מרוגובסקי כנאשם במשפט הרופאים בגרמניה
 לידה:  15 באוגוסט 1905 רטנאו, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 הוצאה להורג:  2 ביוני 1948 (בגיל 42) כלא לנדסברג, גרמניה המערבית 
 ענף מדעי:  טיפוס הבהרות, היגיינה, ביולוגיה, רפואה, typhus vaccine, בוטניקה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת האלה-ויטנברג (1931) 
 מוסדות:  אוניברסיטת הנובר (1935–1937)  Reich Physician of the SS and Police (1 בספטמבר 1943)  אס דה (1933)  אוניברסיטת האלה-ויטנברג (1933–1935)  Hygiene Institut der Waffen-SS  דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  Institute for Typhus and Virus Research, Buchenwald 
 
יואכים מרוגובסקי (גרמנית: Joachim Mrugowsky; ‏15 באוגוסט 1905 ברנדנבורג - 2 ביוני 1948 לנדסברג) היה רופא נאצי. שירת כקולונל בכיר בוואפן אס אס, תברואן ראשי של שירות הרפואה באס אס ובמשטרה וראש המכון להגיינה של הוואפן אס אס. הועמד לדין במשפט הרופאים בגרמניה, נמצא אשם והוצא להורג.