stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדור גאל
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar irodalmi lexikon I–III. Főszerk. Benedek Marcell. Budapest: Akadémiai. 1963–1965. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת.
תרגומיו (balassagyarmatizsidosag.hu)
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 49577/1916. Forrás: MNL-OL 30793. mikrofilm 1086. kép 3. karton
↑  "Gansel Sándor halotti bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári halotti akv. 958/1945. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-04-12.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 47/1926. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-04-12.
↑  "Házasságkötési bejegyzése Frank Katalinnal a Budapest IV. kerületi (belvárosi) polgári házassági akv. 269/1933. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-04-12.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810670729405606  GND: 127690123  ISNI: 0000 0000 7871 2009  VIAF: 55177081   WorldCat (עם VIAF): 55177081
אמיל סלאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בנובמבר 1874 מאקו, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  יוני 1944 (בגיל 69) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 שם לידה:  Schwarz Emil 
 מדינה:  הונגריה 
 
אמיל סלאי (במקור שוורץ עד 1889, בהונגרית: Szalai Emil;‏ מאקו, 5 בנובמבר 1874 – מחנה הריכוז אושוויץ, יוני 1944) היה עורך דין יהודי-הונגרי, סופר משפטי ועורך כתב עת משפטי יוקרתי, יועץ משפטי של גופים גדולים מתרגם ספרותי. אביו של שאנדור סלאי (1912–1983).
ביוגרפיה

אמיל שוורץ נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור שוורץ ושל פלורה (פאני) שטרן. משנת 1900 עבד כעורך דין בבודפשט. הוא עסק בעיקר בזכויות יוצרים. בשנות ה-20 וה-30 היה היועץ המשפטי ועורך הדין של שלושה גופים גדולים:
אגודת המחזאים ההונגרית
קואופרטיב מנהלי התיאטרון של בודפשט
האגודה הפילהרמונית
בין השנים 1923–1938, הוא היה העורך של כתב העת המשפטי היוקרתי "מדינת חוק" (Jogállam). ב-1944 הוא גורש ברכבות לאושוויץ, שם נרצח ואיבד את חייו. בית המשפט קבע את יום מותו כ-15 במאי 1944.
אשתו הייתה פירושקה גלסנר, איתה התחתן ב-28 בדצמבר 1908 בפרנצווארוש, בודפשט.
ספריו

זכויות יוצרים בהונגריה (בודפשט, 1922)
זכויות יוצרים: הגנה על יוצרים חוק 1921 מספר LIV
הסבר וניתוח אמנת יוניון של ברן (בודפשט, 1922)
אמן מבצע, תקליטי גרמופון, רדיו מחקר בהקשר זכויות יוצרים (בודפשט, 1935)
תרגומיו הספרותיים

חוסה אצ'גראי: מריאנה. דרמה בשלוש מערכות, בודפשט, 1896 (ספרייה זולה)
סרוונטס: תיאטרון הבובות המופלא (1904)
חוסה אצ'גראי: זמר הרחוב. רעיון לירי; תִרגוּם אמיל סלאי; Vass, בודפשט, 1898 (תוכניַת תיאטראות בודפשט)
חוסה אצ'גראי: קדוש או מטורף. דרמה; Vass, בודפשט, 1898 (תוכניַת תיאטראות בודפשט)
חוסה אצ'גראי: רוברטו דה פֶּדְרוֹסָה. דרמה; Vass-Lampel, בודפשט, 1898 (תוכניַת תיאטראות בודפשט)
ז'אן אקאר (Jean Aicard): האב לבונאר (Le Père Lebonnard) (1905)
חוסה אצ'גראי: הנשיקה האחרונה (1920)
אונורה דה בלזק:האישה בת ה-30 (1920)
Alfred Hedenstierna: זכרונות מר ינסון (1924)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
מי זה מי? לקסיקון אנשים בני זמננו. בודפשט, Beta Literary Co., 1937.
יוז'ף פלטינוס : פשעי הבנייה החופשית. בודפשט, 1938-1939.
Új magyar életrajzi lexikon VI. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי). ISBN 963-547-414-8
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a makói izraelita hitközség születési akv. 78/1874. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-12-05.
↑  Halálesete bejegyezve a makói állami halotti akv. 547/1948. folyószáma alatt.
↑  http://www.szociologia.hu/dynamic/he12_0640_01_beliv_v2_szabari_vera.pdf
↑  A budapesti központi járásbíróság Pk. I. 581.045/5/1947. sz. holtnaknyilvánító végzése.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest IX. kerületi polgári házassági akv. 1236/1908. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-12-05.
↑   néhol 1898
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1219 0794  VIAF: 163382926   WorldCat (עם VIAF): 163382926
בדז'יך פריטה

| --- | --- |

דיוקן על ידי פיטר קיאן, טרזין
 לידה:  19 בספטמבר 1906 וישנובה, צ'כיה 
 פטירה:  8 בנובמבר 1944 (בגיל 38) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 תחום יצירה:  איור, עיצוב גרפי 
 
בדז'יך פריטה (בצ'כית: Bedřich Fritta;‏ 19 בספטמבר 1906, וישנובה (אנ')‏ - 8 בנובמבר 1944, אושוויץ), היה קריקטוריסט צ'כי-יהודי. לפני המלחמה עבד פריטה בתור מאייר ומעצב גרפי בפראג תחת השם הבדוי פריץ טאוסיג (Fritz Taussig). בשנות ה-30 הקדיש עצמו לקריקטורות פוליטיות שפורסמו בין היתר במגזין הסאטירי "סימפליקוס" (Simplicus).
בשנות מלחמת העולם השנייה גורש פריטה לגטו טרזין ומשם לאושוויץ, שם נספה. בנו טומי שרד בגיל שלוש בטרזין ואומץ לאחר השחרור על ידי הצייר לאו האס, ידידו של פריטה, ששרד את השואה.
הערות שוליים

↑  Last Expression. "Bedřich Fritta". Northwestern University. אורכב מ-המקור ב-2001-09-09. נבדק ב-28 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jewish Museum. "Bedřich Fritta (1906-1944): Makeshift Barracks (An Evening in the Barracks), Terezín, 1942-44". Jewish Museum in Prague. נבדק ב-28 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  על אימוץ טומי בידי האס, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458332505171  PLWABN: 9813173020805606  BIBSYS: 13031186  BnF: cb180948756 (data)  GND: 122377486  ISNI: 0000 0000 6682 8602  LCCN: nr99009204  NDL: 00440252  NKC: jk01031988  NTA: 06767979X  RKD: 254863  SUDOC: 249634694  VIAF: 52569301   WorldCat (עם VIAF): 52569301 
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארמיית הפאנצר השנייה (ורמאכט)

| --- | --- |

סמל הארמייה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  5 באוקטובר 1941 – 8 במאי 1945 (3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה החזית המזרחית הבלקן
 פיקוד
 דרגת המפקד:   גנרל-אוברסט
 מפקד נוכחי:  היינץ גודריאן 
 מפקדים:  היינץ גודריאן
 
ארמיית הפאנצר השנייה (מגרמנית: 2.Panzerarmee) הייתה ארמיית שריון גרמנית בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הארמייה הוקמה ראשית ביוני 1940 בתור קבוצת פאנצר גודריאן (Panzergruppe Guderian), שנקראה על שמה של מפקדה, היינץ גודריאן. בנובמבר 1940 שונה שמה לקבוצת הפאנצר השנייה, תוך שהיא ממלאת תפקיד חשוב בהצלחה הראשונית של הבליצקריג במהלך מבצע ברברוסה ב-1941, כחלק מקבוצת ארמיות מרכז. באוקטובר 1941 שונה שמה של קבוצת הפאנצר השנייה לארמיית הפאנצר השנייה, והיא נלחמה בקרב על מוסקבה, ומאוחר יותר בקרבות הגנתיים באזור המרכזי של החזית המזרחית. ב-1942 השתתפה הארמייה בפעילות אנטי-פרטיזנית, תוך שהיא הורגת מאות אנשים, שורפת כפרים שלמים ומגרשת את תושביהם. באוגוסט 1943 סופחה הארמייה לקבוצת ארמיות F והועברה לבלקן לפעילות אנטי-פרטיזנית. ב-1944 נלחמה הארמייה בין היתר ביוגוסלביה, הונגריה ואוסטריה, ובמרץ 1945 לחמה הארמייה בקרב על גבעות טרנסבאודיאן במסגרת מתקפת אגם בלטון.
מפקדים

גנרל אוברסט היינץ גודריאן (5 באוקטובר 1941 - 25 בדצמבר 1941)
גנרל אוברסט רודולף שמידט (25 בדצמבר 1941 - 10 באפריל 1943)
גנרל חיל הרגלים אריך-היינריך קלסנר (10 באפריל 1943 - 6 באוגוסט 1943)
גנרל פלדמארשל ולטר מודל (6 באוגוסט 1943 - 14 באוגוסט 1943)
גנרל אוברסט לותר רנדוליץ (14 באוגוסט 1943 - 24 ביוני 1944)
גנרל הכוחות ההרריים פרנץ במה (24 ביוני 1944 - 17 ביולי 1944)
גנרל חיל התותחנים מקסימיליאן דה אנג'ליס (17 ביולי 1944 - 8 במאי 1945)
אנדור וידור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 באפריל 1912 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  מרץ 1943 (בגיל 30) 
 שם לידה:  Vidor Gyula Andor 
 מדינה:  הונגריה 
 
אנדור וידור (במקור וייס, בהונגרית: Vidor Andor; בודפשט, 14 באפריל 1912 – אוקראינה, מרץ 1943) היה צלם קולנוע יהודי-הונגרי, עורך שניספה בשואת יהודי הונגריה. דודו לאסלו ויידה היה סופר, תסריטאי, בן דודו לאסלו ויידה הבן (1906–1965) היה במאי קולנוע, תסריטאי.
ביוגרפיה

אנדור וידור נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש וידור (וייס) (1882–1941), רופא שיניים ושל בלנקה וייס. הוא היה תלמידו של צלם הקולנוע המפורסם ביותר בתקופתו, אישטוואן אייבן. לפני פרסום החוקים היהודיים (משנת 1938 ואילך), הוא הופקד על צילום סרטים עלילתיים גדולים רבים (13 סרטים). הוא ניספה במהלך מלחמת העולם השנייה באחד ממחנות העבודה (במקום לא ידוע באוקראינה) בשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). וידור היה צלם קולנוע מוכשר ביותר שכבר בגילו הצעיר ובחייו הקצרים הגיע להישגים גדולים. כל סרטיו (עם במאים שונים זכו להצלחה גדולה בזמנו וחלקם גם בשנות ה-2000).
ב-20 בינואר 1936 נשא את ליוויה, בתם של שמואל מנדל ושל סרנה ארנפלד, בבודפשט.
סרטיו > כצלם ראשי

הלו, בודפשט (1935)
200 לחודש, פיקס (1936)
הזר המסתורי (1936)
העלמה הוד מעלתה (1937) (הו')
אוכל לראותך פעם בשבוע (1937)
בתי לא כזו (1937) (הו')
הצילו, ירשתי! (1937) (הו')
קצב של 120 (1937) (הו')
מלון קיקלט (1937)
הטירה המושאלת (1937) (הו')
בנות של היום (1937)
הרע של הכפר (1937)
נערה יוצאת לדרך (1937) (הו')
סרטיו > כעורך

1 : 3 לטובת האהבה (1937) (הו')
סרטיו > כעוזר צלם

סליחה טעיתי! (1933, הונגרית-אמריקאית-גרמנית)
שיטה סגולה (1934) (הו')
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
הביוגרפיה של אנדור וידור (hangosfilm.hu)
אנדור וידור באתר arcanum
אנדור וידור ב-PORT.hu (בהונגרית)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári születési akv. 1067/1914. folyószáma alatt".
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári halotti akv. 3180/1948. folyószáma alatt".
↑  "Vidor Lajos halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 945/1941. folyószáma alatt".
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 1479/1909. folyószáma alatt".
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 97/1936. folyószáma alatt".
אנה בראודה-הלר

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1888 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 באפריל 1943 (בגיל 55) ורשה, גנרלגוברנמן 
 שם לידה:  Anna Braude 
 מדינה:  פולין הקונגרסאית 
 מעסיק:  בית החולים לילדים ברסון ובאומן, בית החולים צ'יסטה 
 תפקיד:  חברת מועצה 
 פרסים והוקרה:  צלב הכסף של וירטוטי מיליטארי 
 
אנה בראודה-הלר
לוח הנצחה לאנה בראודה-הלר בבניין שבו שכן בית החולים ברסון ובאומן
אָנָה בְּרָאוּדֶה-הֵלֶר (ביידיש: אננא ברוידע-העלער; בפולנית: Anna Braude-Hellerowa;‏ 6 בינואר 1888 – מאי 1943) הייתה רופאת ילדים פולנייה יהודייה, מנהלת בית החולים ברסון ובאומן בוורשה.
קורות חיים

בראודה-הלר, הבכורה מבין ארבע בנות, נולדה לסוחר אריה לייב ברודו ולטאובה ליטווין. היא התחנכה בבית דתי ליברלי, שבו ההורים דיברו יידיש ופולנית. ב-1906 החלה ללמוד בפקולטה למדעי החברה בז'נבה, אך עד מהרה עברה ללמוד רפואה בציריך. במהלך לימודיה עברה לברלין, שם השלימה ב-1912 את לימודי הרפואה. היא התמחתה ברפואת ילדים וקיבלה רישיון לעסוק ברפואה בסנקט פטרבורג.
בשנת 1913 חזרה לוורשה והחלה לעבוד בבית החולים צ'יסטה היהודי במחלקות לרפואה פנימית ולנוירולוגיה. לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה החלה לעבוד בבית החולים ברסון ובאומן שהוקם באותה העת, אלא שכבר בזמן המלחמה בית החולים נסגר מהיעדר מימון. בשנים 1919–1923 עבדה בהוראת הרפואה וארגנה בית ספר לאחיות המטפלות בתינוקות, הראשון מסוגו, שבו כיהנה בהמשך כמנהלת. עבדה במרפאות ילדים בוורשה וייסדה את אגודם החברים לילדים (Towarzystowo Przyjaciol Dzieci). היא גם תרה אחר מימון לפתיחה מחדש של בית החולים, ובשנת 1930 נפתח מחדש בית החולים, והיא מונתה לעמוד בראשו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החל בית החולים לטפל גם במבוגרים בשל ההרס שנגרם לבתי חולים אחרים. לאחר כיבוש ורשה על ידי הגרמנים נאסר על בית החולים לטפל בלא-יהודים, דבר אשר דלדל את הכנסותיו של בית החולים והפך אותו לתלוי בקהילה ובמוסדות היהודיים. הקמת גטו ורשה הרעה עוד יותר את מצבו של בית החולים, הגם ששכן בתחומי הגטו ולא נאלץ להעתיק את מקומו, בשל תנאי המחיה הקשים בגטו. הרעב, התברואה הירודה והצפיפות הביאו להתפשטות של מגפות בקרב הילדים, כגון טיפוס הבהרות. תפוסת בית החולים הייתה מעל למשאבים שהיה באפשרות בית החולים להקצות לילדים, ומיטה אחת שימשה מספר ילדים. למרות הקשיים התעקשה בראודה-הלר על מתן טיפול רפואי הולם לבאים בשעריו. בראודה-הלר גם לקחה חלק בעריכת מחקר הרעב בגטו ורשה ועמדה בראש צוות שבחן את השפעת הרעב על ילדים.
בראודה הלר נספתה במהלך מרד גטו ורשה באחד הבונקרים בגטו.
משפחתה

בראודה הלר נישאה למהנדס אליעזר הלר בשנת 1916, ונולדו להם שני בנים. הבן הצעיר, אולו, נפטר בגיל 5. בשנת 1934 נפטר אליעזר הלר מסיבוך ניתוחי.
דילמות מוסריות שחוותה בעת מילוי תפקידה

בעת האקציה הגדולה ניסתה בראודה-הלר למנוע את שילוחם של הילדים המאושפזים בבית החולים.
ישנו דיווח המספר כי בראודה-הלר שלחה למעבדה הרפואית בגטו ורשה בדיקות דם שנלקחו מילדים בריאים והציגה אותם בפני רופאי האס-אס כבדיקות הדם של ילדים חולים וכך ניצלו מטופליה באותו שלב מהשמדה. האקציה, שהובילה לסגירת חלק מהגטו, אילצה את בית החולים להעתיק את מקומו לבניין אחר בגטו, והדבר החמיר עוד יותר את מצבו של בית החולים. בספטמבר 1942, כשהפינוי האחרון של הגטו הלך והתקרב, אולצה בראודה-הלר, כמנהלת בית החולים, לבחור מבין צוות בית החולים את העובדים אשר יישארו בגטו ולא ישולחו לאומשלגפלץ. שילוחים אשר היו עתידים להגיע לטרבלינקה. דרשו ממנה לבחור מי מאנשי הצוות יזכה ל "מספרי חיים". אלו היו תגים קטנים עשויים מקרטון אשר, לזמן מסוים, שאיש אינו ידע את אורכו המדויק, יאריך את חיי המקבלים אותו. לבית החולים לילדים הוקצו עשרה "מספרי חיים", אך אנה בראודה-הלר, סירבה תחילה לשתף פעולה ולחלק את התגים. עובדיה לחצו עליה שלא לוותר, ולהציל לפחות את מקצת האנשים בטענה שאם היא לא תחלק אותם, הם יועברו למנהל בית החולים למבוגרים. ד"ר עדינה בליידי צוואג'גר, אחת העובדות שלה אשר שרדה את המלחמה והעידה על שהתרחש בבית החולים בימיו האחרונים, כתבה: "אנשים אמרו שעליה לעשות זאת, וזה היה נבזי למדי, כי הלוא לאיש מאיתנו אין זכות לפסוק מי יחיה ומי ימות, ובכל זאת דרשנו זאת ממנה..."
בנה של בראודה-הלר, אריק, סיפר לעדינה שנים לאחר מכן כי אימו החליטה לתת את "מספרי החיים" לעובדים הצעירים "מתוך ההנחה שיש להם הסיכוי להישרד ועוד יספיקו לעשות משהו בחייהם".
מלבד בראודה-הלר, כמעט אף אחד מצוות בית החולים הראשוני נותר בגטו. רובם, כמו גם בנה, כלתה, נכדתה, החליטו לעזוב ולנסות לשרוד במחבוא מחוץ לגטו, בצד הארי של ורשה. היא סירבה להפצרות חבריה הפולנים לברוח מאחר שרצתה להישאר עם הילדים שבהם טיפלה. ד"ר סטיינלאו וולר, שהיה כירורג בבית החולים המקביל ציסטה בגטו ורשה, מספר על פגישתו האחרונה עם בראודה- הלר בתחילת 1943. כששאל אותה מדוע אינה מנצלת את קשריה בצד הארי כדי להציל את עצמה, היא השיבה: "את משפחתי הסתרתי בצד הארי. אני, אילו ידעתי כי העולם ישתנה לטובה ואנשים יהיו שונים, הייתי מנסה להציל את עצמי. אבל אני יודעת שאנשים יהיו כפי שהם עכשיו."
ד"ר עדינה מתארת כיצד היא ועמיתיה התחננו בפני בראודה-הלר במכתב, לעזוב את בית החולים ואף הכינו לה דירה. בראודה-הלר הגיבה במכתב המענה שלה: "אל תדאגו לי... יש לי תוכניות משל עצמי". לבסוף, הבינו כי תוכניתה היחידה הייתה להישאר עם מטופליה בגטו. ד"ר בראודה-הלר, ויתרה על ההזדמנות שלה להציל את עצמה למען מטופליה ומשימתה הרפואית בגטו. היא עבדה ללא הרף, ומילאה את תפקידה במסירות נפש, וגם לאחר האקציות הגדולות הקימה מחלקת ילדים קטנה, עם הצוות שנותר ושרד את השילוחים, וניהלה אותה למופת.
ראו גם

יאנוש קורצ'אק
סאלי ביין
הערות שוליים

↑  עיונים במורשתו של יאנוש קורצ'אק 4 (תשנ"ג), 73.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008870181105171  PLWABN: 9810575754605606  GND: 129330929X  ISNI: 0000 0004 0946 117X  VIAF: 303007713   WorldCat (עם VIAF): 303007713
אנדור גאראמי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביולי 1902 פרוסטיוב, צ'כיה 
 פטירה:  15 בדצמבר 1942 (בגיל 40) ברה"מ 
 שם לידה:  Goldstein Arnold 
 מדינה:  הונגריה 
 
אנדור גאראמי (במקור ארנולד גולדשטיין בהונגרית: Garami Andor;‏ פרוסטיוב, 1 ביולי 1902 – 15 בדצמבר 1942) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, מתרגם ספרותי, תסריטאי, מחזאי. גאראמי נכלל בצו ממשלת הונגריה של סופרים אסורים שאת יצירותיהם אסור היה לפרסם, למכור, לקרוא ולהחזיק ודינן היה גריסתן. הוא היה סופר ועיתונאי שנון, חכם, מחושב היטב מדייק בכל מילה. מה שהיה לו לומר כתב תמיד בחוכמה ובמיומנות רבה.
קורות חייו

גולדשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של מיינהרט מנו גולדשטיין (1870–1939), חייט ושל פרנצישקה ולדמן. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל תואר בכלכלה. ב-1920 הפך לחבר מערכת העיתון אשט ובינתיים עבד גם כעורך של "היומן המשפטי" (Jogi Napló). הוא עבד בתעשיית הקולנוע ההונגרית משנת 1922, תחילה כמתרגם סרטים, אחר כך כדרמטורג, כמחבר מערכוני סרטים ומתרגם כתוביות לסרטים אילמים. בין 1928 לבין 1938, היה העורך הראשי והמוציא לאור של כתב העת "שליח הסרט ההונגרי" (Magyar Filmkurír). בשנת 1928 הציג התיאטרון וקולנוע אורניה בבודפשט, בבכורה ופתיחת השנה את "היידלברג, איני יכול לשכוח אותך!" מחזה שלו, שגוסטב צ'רבנקה הלחין לו מוזיקה. גם סיפורים קצרים רבים, מערכוני קברט ומילות שיר (תמלילן) קשורים בשמו. הוא מת במחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בשדות המוקשים באוקראינה, עירום למחצה, מורעב למוות.
אשתו הייתה קלרה פלדמן (1906–?), בתו של מפיק הסרטים איז'ו פלדמן, איתה התחתן ב-11 בדצמבר 1927 ביוז'פווארוש, בודפשט.
סרטים > כתסריטאי

רוחץ הכלבים (1922)
איבדתי את ליבי בהיידלברג
מי נהר המארוש זורמים בשקט
תרגומיו

אלרי קווין : פשע המנדרין (בודפשט, 1934)
ס.ס. ואן דיין (אנ') : מפלצת באגם (אתנאום, בודפשט, 1934)
סלדון טראס (צר'): הנידון למוות (טולנאי, בודפשט, 1938)
סלדון טראס: הגרדום קורא (אתנאום, בודפשט, 1935)
סלדון טראס: סוד קבר הגלים (אתנאום, בודפשט, 1935)
אלרי קווין: גימבל שתי הנפשות (אתנאום, בודפשט, ?)
ספריו (חלקי)

אנדור גאראמי, רומן, המשפט הראשי.
אנדור גאראמי: סנסציה
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Hangosfilm (סרט מדבר)
הערות שוליים

↑  "Halotti bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári halotti akv. 34/1966. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-10-15.
↑  Bejegyezve a II., XI. és XII. kerületi bíróság P.k. 52.233/1965. sz. holtnaknyílvánító végzése alapján.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári házassági akv. 1537/1927. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-10-15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007421016405171  ISNI: 0000 0001 1208 4529  VIAF: 163187531   WorldCat (עם VIAF): 163187531 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אנדור גאראמי".
שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  יגאל תומרקין
 תאריך יצירה:  1992
 טכניקה וחומרים:  פלדה 
 ממדים בס"מ
 גובה:  550
 נתונים על היצירה
 מיקום:  המוזיאון הפתוח בהאקו֗נֶה, האקו֗נֶה, יפן
 
"שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן" (1992) הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין המוצב במוזיאון הפתוח בהאקו֗נֶה שביפן.
היסטוריה

הפסל "שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן" הוקם בשנת 1992, בעקבות זכייתו של תומרקין בפרס על הפסל "Macht Arbeit Frei?". שמו של הפסל מתייחס אל חיבורו של לורנס איש ערב "שבעת עמודי החכמה" (1922) ואל הר "שבעת עמודי החוכמה" בואדי רם שבירדן.
הפסל מורכב משבע קורות פלדה המוצבות במקובץ. תומרקין יצר בקורות חורים, מגרעות וסמנים שונים ההופכים אותן למעין טוטם. אחת מן הקורות מוצבת כאילו היא "קבורה" באדמה.
| יגאל תומרקין |
| --- | --- | --- |
| פיסול | שעון בארוקי (1957) • דיוקן האמן כלוחם צעיר (1965) • דיוקן האמן כפילוקטטס צעיר (1966) • אנדרטת השלום (1966) הכניסיני תחת כנפך (1966) • הוא הלך בשדות (1967) • סדרת האסטרונאוטים • מצפור ערד (1968) • קצבים (1969-1968) • עידן המדע (1969) • מלנכוליה (פסל) (1972) • גן שעוני השמש (1972) • התרחשויות (1972) • קיר רפלקטיבי (1978-1975) • השיר על האדמה (1978) • מחווה לרוברט קאפה (1985) • שבת של מכשפות (1988) • ?Macht Arbeit Frei ‏(1992) • שבעת עמודי החכמה שלי (1992) |  |
| ציור והדפס | פאניקה אודות מכנסיים (1961) • דיוקן עצמי 1975 (1975) • פייטה, פייר פאולו פאזוליני (1979) • קרב העיוורים והחזירה - להיינריך פון קלייסט (1979) • מחווה לקולנוע (1979) • שר היער - מחווה למישל טרונייה (1986-1985) • סוס העץ מיכאל (1987) |  |
| אנדרטאות | ביג צ'יף (1968) • אנדרטת הבקעה (1972) • אנדרטה לנופלים (אשקלון) (1972) • אנדרטה לשואה ולתקומה (1975) • אנדרטה לזכר חללי המשחתת אילת (1994) |  |
תפיסה (משפט עברי)

במשפט העברי, תפיסה היא השתלטות של אחד מבעלי הדין על החפץ נשוא הדיון, במקרה שבית הדין אינו יכול להכריע בדין, בגלל העדר הכרעה הלכתית ברורה, העדר ראיות או חוסר סמכות. במקרים מסוימים מקנה תפיסה זו לתופס זכויות בחפץ, ובמקרים אחרים לא.
תפיסה כגבייה

במקרה שאדם מת והניח אחריו מעות או נכסי דלא ניידי, קיימת שאלה למי יינתנו המעות או המטלטלין, לבעל חוב התובע אותן בעד חובו, לאשת המת התובעת אתן עבור תשלום כתובתה או ליורשים.
נחלקו רבי טרפון ורבי עקיבא: לפי רבי טרפון, כאשר המעות נמצאים אצל שליש, יינתנו המעות לכושל שבהן (לפי דעה אחת בגמרא הכוונה לבעל החוב, שאינו יכול לגבות ממטלטלין ולפי דעה אחרת הכוונה לאשה שגובה את כתובתה), ואם הן נמצאים במקום ציבורי - כל הקודם בהן זכה - מי שתופס את המעות או המטלטלין בעבור חובו, יזכה בהן.
לעומת זאת סובר רבי עקיבא שלא מועלת תפיסה, מכיוון שכל עוד שבעל החוב לא נשבע שלא פרע לו המת את חובו, וכל עוד שהאשה לא נשבעה שלא קיבלה את כתובתה, אין לה זכות משפטית בחפץ ומכיוון שכך חלה רשות היורשים על הנכסי דלא ניידי, ומכיוון שכך תקף עליהן הכלל "מטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב" - נכסי דלא ניידי של יתומים אינם משועבדים משפטית לבעלי חובות, וניתן לתבוע אותן רק מנכסי דלא ניידי.
בתלמוד קיימת מחלוקת בשיטתו של רבי טרפון, לפי רב ושמואל גם לפי רבי טרפון מועלת תפיסה רק ברשות הרבים, אך ב"סימטא" - מקום בצידי רשות הרבים שבו אנשים רשאים על פי הכללים להסתלק ולעשות ענייניהם בצנעא ונחשב במידה מסוימת כרשות היחיד למי שמשתמש בו, לא מועלת תפיסה, שכן החפצים המונחים בו כמונחים ברשות בעליהם, היורשים. לעומת זאת, רבי יוחנן וריש לקיש חלוקים על כך וסבורים שגם בסימטא מועלת תפיסה. בין רבי יוחנן וריש לקיש עצמם קיימת מחלוקת, רבי יוחנן סבר שההלכה היא כרבי טרפון שמועלת תפיסה אך ריש לקיש חלק על כך וסבר שההלכה כרבי עקיבא, ורבי יוחנן הכניע את דעתו לדעת ריש לקיש, וכן נפסק להלכה.
בחיוב שבית הדין אינו מוסמך להוציא לפועל > דיני קנסות

התפיסה מועילה ומזכה את התופס כאשר על פי דין תורה הוא זכאי לקבל את הרכוש גם ללא התפיסה, אבל לבית הדין אין סמכות מספקת להוציא את הדין לפועל. דוגמה לכך היא דיני קנסות: במקרים מסוימים קבעה התורה קנס, כגון שהגנב ישלם כפל, אבל לשם כך נדרש בית דין שנסמך בארץ ישראל. בית דין בחוץ לארץ, שדייניו לא נסמכו בארץ ישראל, גובה מן הגנב רק את הקרן, ואם זה שרכושו נגנב יתפוס רכוש של הגנב בשווי הכפל - אין מוציאים את הרכוש מידו. בתלמוד שם הדבר נאמר לגבי בעל חיים שהזיק באופן בלתי שגרתי, שמשלם רק חצי נזק, ולהלכה נקבע שתשלום זה מוגדר כקנס, ואין גובין אותו בבבל, אלא שאם הניזק תפס - אין מוציאין מידו. פוסקי ההלכה למדו מכאן על קנסות בכלל, כלשון הרמב"ם:
מנהג הישיבות בחוצה לארץ, אף על פי שאין גובין שם קנס - מנדין אותו עד שיפייס לבעל דינו או יעלה עמו לדין לארץ ישראל... וכן אם תפש הניזק שיעור מה שראוי לו ליטול - אין מוציאין אותו מידו.
בחיוב שבית הדין אינו מוסמך להוציא לפועל > החייב בדיני שמיים

דוגמה אחרת, השנויה במחלוקת, היא במקרים שעליהם נאמר: "פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמיים". מי שהתחייב תשלום לחברו תוך כדי עשיית מעשה איסור שעונשו חמור יותר - פטור מלשלם, כי בית הדין מעניש רק את העונש החמור יותר ("קם ליה בדרבה מיניה"). במקרה זה סובר רש"י שאם הניזק תפס את רכוש המזיק - אין מוציאים מידו.
יש אומרים שכך הדין בכל מקרה של חיוב בדיני שמיים, כגון בגרמא בנזיקין. אך הדעה המקובלת אינה כן: רק במקרה של "קם ליה בדרבה מיניה" תפיסה מועילה, מפני שנעשה מעשה שבדרך כלל מחייב תשלום גם בדיני בני אדם, אלא שבמקרה זה בית הדין לא מוציא את החיוב לפועל, מפני שיש לצידו עונש חמור יותר. אבל בדברים שבהם קבעה התורה שבית הדין אינו מוציא ממון כלל - תפיסה אינה מועילה.
בספקות

ספק בדין יכול להיות מחמת ספק כללי בהלכה, כגון בבעיות הלכתיות שנדונו בתלמוד ונשארו בלא הכרעה ("תיקו") ובהן אין לבית דין שאחרי התלמוד סמכות להכריע. כמו כן ייתכן ספק במקרה ספציפי מחמת העדר ראיות. בדרך כלל כאשר הדין מסופק משאירים את הרכוש בידי מי שמוחזק בו, על פי הכלל: המוציא מחברו עליו הראיה, ואפילו אם הצד השני השתלט על החפץ - בית הדין מוציא אותו מידו ומשיב את המצב לקדמותו ("חזקת מרא קמא" - חזקת הבעלים הראשונים). אך לעיתים כאשר הצד השני השתלט על החפץ - הוא נחשב מעתה לבעל החזקה בו, והצד הראשון הופך ל"מוציא מחברו".
בספקות > המקור המרכזי בתלמוד ומחלוקת הראשונים

בנושא זה עוסקת סוגיה בתלמוד המפורסמת בשם "תקפו כהן". הנושא הנדון בסוגיה הוא בהמה שיש ספק האם היא בכור, השייך לכהן. מחמת הספק ההלכה היא "המוציא מחברו עליו הראיה", והבהמה תישאר ביד בעליה, ואינו חייב לתתו לכהן. הסוגיה מתחבטת בשאלה האם כשהכהן "תקף" ולקח את הבהמה לעצמו הוא זוכה בה, מאחר שכעת הוא המוחזק בה, ובעליה הראשונים הם עכשיו "המוציא מחברו". האמורא רב המנונא הוכיח שכאשר הכהן לקח את הבכור המסופק - בית הדין אינו מוציא אותו מידו. רבה דחה את ראייתו, ורב חנניה חיזק את דברי רבה, ואף הביא ראיה שמוציאים מיד הכהן.
להלכה נחלקו הראשונים: הרמב"ם פסק כרב המנונא, שכאשר הכהן לקח את הספק - אין מוציאים אותו מידו, וכך פסק במקומות רבים נוספים, שבכל ספק, כגון בשאלות הלכתיות שהגמרא דנה בהן ולא הכריעה ("תיקו") - תפיסה מועילה. אולם תוספות פסקו כרבה ורב חנניה, שמוציאים מידו, וזוהי שיטת רוב הראשונים.