ריב ההיכל
הריב הראשון > "דברי הברית"

ב-18 באוקטובר 1818, יום השנה לקרב לייפציג וא' דחול המועד סוכות, נפתח בית-הכנסת של קליי ותומכיו בהמבורג, "קהל בית חדש" (הידוע יותר בשמו הגרמני: Neuer Israelitischer Tempel). סלומון שימש כדרשן. כמו בברלין, היו מקהלה, עוגב, תפילות בגרמנית ועוד. זמן מה לאחר מכן הושק ספר התפילה המתוקן "סדר העבודה: לשבתות השנה ומועדי ה'", שחיברו פרנקל וברסלאו. זו הפעם, לא היה מדובר עוד בשינויים אקלקטיים. אף כי הותירו קטעים רבים המתייחסים לתפישת הגאולה המסורתית –לפי ניתוחו של שמעון ברנפלד, נותרו על כנם פרקים שניתן היה לפרש באופן מטאפורי – הכותבים המעיטו בשיטתיות בחלקים המתייחסים לכמיהה לשיבה לציון כדי לחדש את הקרבנות בהנהגת המשיח.
המחברים והחוגים שתמכו בהם, כמו ליברמן וחורין, אחזו בהשקפה דומה במידה רבה לזו של המשכילים המוקדמים; הם האמינו באמיתות מוחלטות ונצחיות, חתרו לבסס את מעשיהם על תקדימים וסברו כי הם מכוונים לדעתם האמיתית של כותבי המקורות. הם חסרו תפישה של התפתחות היסטורית של הדת, שתאפיין את מייסדי היהדות הרפורמית כעבור עשרים שנה. אך הסידור הביע באופן עקבי את העיקרון המוקדם ביותר של זו, משיחיות אוניברסלית. הוא היה, לפי מיכאל מאיר, הליטורגיה הרפורמית הראשונה. התגובה שעורר הייתה בהתאם: הרבנים לא ראו את ההיכל החדש כעוד סטייה, אלא כיציאה מחוץ ליהדות. מנסחי הסידור לא ניסו רק להפחית את הדגש על התפישה המשיחית המסורתית כדי ליישב אותה עם נאמנות למולדת, אמצעי שהאורתודוקסים עצמם עמדו לנקוט בו במהלך המחלוקת וגם לאחריה, אלא זנחו אותה: ”אף כי שימרו את זכר ציון... עבורם, התפילה בבית-הכנסת בהמבורג הייתה תחליף קבוע לעבודת הקרבנות.”
הבד"ץ התנגד להיכל מכל וכל, וז' טובי העיר היו מפולגים. שני הצדדים פנו לסנאט העירוני, אך הוא מיאן להתערב בשאלה. "אור נוגה" ו"נוגה הצדק" שהתפרסמו זמן קצר קודם לכן, אמנם נתחברו עבור ברלין – כך, לדוגמה, התיר חורין בתשובתו לשאת את רוב התפילה בכל לשון, למעט שמונה עשרה וחלקים אחרים בהם דרש לשמר את העברית ”ותהיה זאת למופת נאמן על אמונתנו בקיבוץ הגלויות, אשר אנו מקווים שתשוב עטרת מלכותנו, ויבנה בית מקדשנו” – אבל יכלו לשמש להגנת רוב ההנהגות החדשות בהמבורג. כך אכן תפשה אותם דעת הקהל, למרות שמבחינת מתנגדיו היה הסידור רדיקלי הרבה יותר מכל שינוי שנערך על ידי בר ויעקבסון. בית הדין נדרש לסתור את הכתוב בהם, ופנה לסיוע מבחוץ. בחורף 1818 הריצו שלושת חבריו אגרות לרחבי אירופה, ופנו ישירות גם לאיטליה. ב-4 בדצמבר 1818 כתב ר' ברוך עוזרש לחת"ם סופר בבקשה לתמוך בו נגד סיעת ההיכל ”אשר חידשו ובדו מלבם נוסחא חדשה... נראה בעליל זדון לבם שאין חפצים בביאת הגואל לעלות לציון. על סידור כזאת ראוי לקרוע קרע שאינו מתאחה.” אב"ד פרשבורג הצטרף להתארגנות ותוך זמן קצר החל להוביל אותה.
כמו כן, כבר בינואר 1819 השיבו קהילות איטליה לפניות מהמבורג בגינוי חריף למחדשים. כותבי ההיתרים מ-1816, כולל אלה שלא נתפרסמו ב"נוגה הצדק", משכו אותם בנימוק שמכתביהם ניתנו כתשובות בעלמא ואילו המסתמכים עליהם מרדו כנגד רבני מקומותיהם. ”הם לא היו מוכנים”, העירה לואיס דובין, ”לאפשר לתקדימים שלהם להוות סימוכין לסטייה מהמקובל במקום אחר... מה שבלבל את המודרניסטים בגרמניה היה חוסר יכולתם להבין כי האיטלקים דיברו בשם מסורת והקשר אחרים; הם לא תמכו בשינוי מנהגים.” היו עוד גורמים שהמריצו את בעלי ההלכה משני צדי האלפים. ליברמן סבב ברחבי הקיסרות האוסטרית בסוף 1818 והפיץ את דעותיו, והועלה רעיון לבנות בית-כנסת דומה לזה של המבורג בבירה וינה ולמנות את אהרן חורין לעמוד בראשו. בחודשים שלאחר מכן החלה להתגבש יוזמה מצד הרץ הומברג, פרץ בר ומשכילים רדיקליים אחרים באימפריה, שעתרו אל החצר ההבסבורגית בהצעה לחוקק חוק לפיו על היהודים לאמר את תפילותיהם בשפת המדינה בלבד. כל זה הגביר את תחושת הדחיפות וחיזק את הצורך להפגין עמדה נוקשה ובלתי-מתפשרת גם מצד האיטלקים המתונים, שחלקו עתה את תחושת האיום של עמיתיהם מצפון. רבי אברהם אליעזר הלוי מטריאסט ערך מסע בחצי האי במרץ ובאפריל, מעירו ועד רגוזה, ואסף מכתבים נגד ההיכל. פסק בית דינו שנשלח להמבורג היה חריף יותר מהכרעת הבד"ץ המקומי. בעוד שזה האחרון אסר על נגינה בתפילה רק בשבת ויום טוב, מנע זאת הלוי באופן גורף.
על אותו הרקע, התכתבו ביניהם רבני מרכז אירופה. צעד מעשי שהחת"ס נקט בו מיד הייתה בקשה לרב משה מינץ לדרוש מחורין לחזור בו. הלה נכנע ללחץ ושיגר מכתב חרטה: הוא הצדיק את היתריו אך כתב כי הוא מושך אותם, שכן לא ידע על השמטת התפילות לגאולה וחשש כי הוא מעניק לכך לגיטימציה. סופר הסיר את ההצטדקות, צעד שחורין מחה עליו לאחר כמה חודשים, ודאג לפרסם את האיגרת בהבלטה.
התגובה האורתודוקסית להיכל הוכתבה על ידי שני קווי מדיניות: על אף שהסוגיה המשיחית היוותה שיקול מכריע בחומרה שייחסו לו, נושא זה היה רגיש ועשוי היה להתפרש כסותר את הנאמנות למלכות המקומית. כל דברי הגינוי בהיבט זה כללו גם הסתייגויות נרחבות בדבר כך שהאמונה בבניית המקדש בעתיד אינה סותרת כלל את הציות והכבוד לממלכות בהן יושבים היהודים עתה, ורבים הקפידו לציין כי "קהל בית חדש" והחוגים מתוכם צמח היו בעלי נטיות ליברליות, האשמה חמורה בעידן הרסטורציה. כמו כן, המבורג לא הייתה הנושא היחיד שעמד לפתחם, והיה צורך לטפל במגמת ערעור הסמכות ככלל. הגישה השלטת שהובלה על ידי החת"ס הייתה סירוב עקרוני לדון בפרטים, כל שכן על מהות האמונות, ועמידה על שימור הקיים בשלמותו תוך האשמת המחדשים ברצון לסטות מהדת. פסקי הדין שיצאו נגד ההיכל לא כוונו דווקא נגד חריגות מסוימות שנערכו בו, אלא נועדו לשלול ממנו ומכל ניסיון אחר בכיוון זה לגיטימיות באמצעות ביצור הנוהג המקובל. החותמים הרבו להתבסס על טיעונים כמו "מנהג ישראל - דין הוא" ודומים לו.
תשובה אחת שלא נכללה בקובץ השו"תים נגד בית-הכנסת הגיעה מהרב אפרים זלמן מרגליות מברודי שבגליציה. מרגליות, הרחק במזרח, לא היה מוטרד מאיום דומה לזה שהניע את עמיתיו. הוא עסק בנוהגי ההיכל באופן תאורטי מאוד, וסופר השאיר את מכתבו אצלו. באגרותיו נגד עדת קליי דגל הרב מפרשבורג בכך שההבדלים בינו למתקנים הם עקרוניים, ולא נובעים מאיסור מסוים. דווקא כדי להדגיש זאת, ציין כי כמה ממעשיהם לא היו בעייתיים במיוחד: ”אין רעש כל כך באמירת שירות ותשבחות בלשון אשכנז.” אחת השאלות שהטרידה את המתנגדים הייתה על בסיס מה לאסור את הניגון בעוגב. החת"ס תכנן להשתית את האיסור על עצם החידוש שבכך, אך לבסוף אימץ את טיעונו של בנט כי מדובר בחוקות הגויים, קביעה ששימשה מכאן והלאה בשאלת העוגב. הם ניצבו בפני עוד בעיה: כותבי "נוגה הצדק" התבססו על תקדים העוגב בבית הכנסת מייזל בפראג, ששימש בסוף המאה ה-17. כדי לסתור את הטענה, הצביעו המשיבים על כך שהכלי ההוא התקלקל אך המתפללים בחרו שלא לתקנו, וכי מייזל היה היחיד מבין שמונה בתי-הכנסת בעיר שהצטייד בעוגב.
באייר תקע"ט (אפריל-מאי 1819) התפרסמו בהמבורג ארבעים תשובות מעשרים ושניים רבנים ובתי-דין נגד ההיכל שנאספו בקובץ "אלה דברי הברית." המכתבים הגיעו מכל מרכז אירופה, מווינצנהיים שבאלזס במערב ועד ליסה במזרח, מאמסטרדם בצפון ועד ליבורנו בדרום. החיבור נפתח בפסק הדין של הבד"ץ המקומי שאסר לשנות חלקים בתפילה, לאמרה בלשון אחרת או לנגן בבית-הכנסת בשבת וביום טוב, גם על ידי גוי. יתר המכתבים תקפו היבטים שונים של החידושים. הכותבים גינו את המארגנים כרשעים וככופרים, וקראו למתפללים לחזור בתשובה.