stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי איראן–ונצואלה
היסטוריה > 2007–2009: ציר האחדות, "פסגת G-2" והקמת בנק

ב-6 בינואר 2007, השניים הודיעו שהם ישתמשו בכסף מקרן משותפת של 2 מיליארד דולר שהוכרזה בעבר כדי להשקיע במדינות אחרות ש"ניסו להשתחרר מהעול האימפריאליסטי", כלשונו של צ'אווס.
ב-16 במרץ 2007, צ'אווס אמר בראיון לטלוויזיה שהוא חולק על קריאתו לכאורה של הנשיא אחמדינז'אד "למחוק את ישראל מהמפה" באומרו "אני לא תומך בגרימת נזק לאף מדינה" (ראו גם יחסי ונצואלה–ישראל).
שני הנשיאים הכריזו על "ציר אחדות" נגד "האימפריאליזם האמריקאי" ביולי 2007.
ב-5 באוקטובר 2008, ביקר שר החוץ של ונצואלה ניקולאס מדורו את אחמדינז'אד בטהראן.
במהלך פסגת ה-G-20 בלונדון 2009, קיימו צ'אווס ואחמדינז'אד פגישה משלהם שאותה כינו "פסגת ה-G-2", שבה הוכרז על הקמת בנק לפיתוח איראני-ונצואלי משותף, בתחילה עם הון של 200 מיליון דולר.
היסטוריה > 2010–2012: ביקורים דו-צדדיים

במהלך ביקורו של הוגו צ'אווס באיראן בשנת 2010, הוא גינה את "איומי התקיפה הצבאיים על איראן מצד כמה מדינות. אנחנו יודעים שהם לעולם לא יוכלו לסכל את המהפכה האסלאמית". הוא גם אמר כי כתוצאה מ"איומים גדולים" שכאלה, יש צורך "לגבש בריתות אסטרטגיות בתחומים פוליטיים, כלכליים, טכנולוגיים, אנרגיה וחברתיים". מחמוד אחמדינז'אד, תמך גם הוא בהערות ל"ברית אסטרטגית"; הוא גם הוסיף כי "אנו מאוחדים ונחושים לשים קץ לחוסר הצדק הנוכחי השולט בעולם ולהחליפו בסדר עולמי חדש המבוסס על צדק. איראן וונצואלה מאוחדות כדי להקים סדר עולמי חדש המבוסס על אנושיות וצדק. אנו מאמינים שהתוצאה היחידה של תנועות בריונות של אימפריאליזם בכל רחבי העולם, ובמיוחד באמריקה הלטינית, תהיה ירידה מהירה של הכוח האימפריאלי". שתי המדינות חתמו גם על עסקאות בתחומים כמו נפט, גז טבעי, טקסטיל, מסחר ודיור ציבורי.
במאי 2011, נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, הטיל סנקציות על חברת הנפט הממשלתית של ונצואלה PDVSA בשל התרסה על החוק האמריקאי ושליחה לאיראן של שתי מכליות נפט. בספטמבר 2011, אחמדינז'אד דחה את הביקור בקראקס בזמן שצ'אווס החלים מסבב רביעי של טיפול בסרטן, על פי גורמים רשמיים. מספר ימים קודם לכן, שתי המדינות "חתמו על עסקאות שיתוף פעולה בנושאי ייצור, אנרגיה, בנייה וחקלאות במהלך שיחות בקראקס". בערך בזמן הזה, מדורו הצהיר כי "בעוד שהאימפריאליזם והאליטות הפושעות שלו הכריזו מלחמה על העם המוסלמי מאז לפני יותר מ-10 שנים, אנחנו במהפכה הבוליברית, בראשות הנשיא צ'אווס, מצהירים על אהבתנו לתרבות של העם המוסלמי, כל ההיסטוריה שלהם, והכריזו על אחוותנו הנצחית".
מטרת הבוליבריות של צ'אווס הייתה ליצור אגן אידאולוגי המתפשט מהים הקריבי ועד למפרץ הפרסי. זהו תפקיד שאיראן מנסה לגייס לעצמה בתוך הזרמים התת-קרקעיים הבולעים את חלקו בעולם והצורך להראות שאיראן אינה מבודדת מבחינה בינלאומית.
היסטוריה > 2013: מותו של צ'אווס

לאחר שהוכרז מותו של צ'אווס ב-5 במרץ 2013, סגן הנשיא ניקולאס מדורו הפך לנשיא זמני. למחרת מותו של צ'אווס, המחווה האישית של אחמדינז'אד לצ'אווס ברשת ספגה ביקורת מצד כמה אנשי דת איראנים, כשכתב שצ'אווס "יחזור ביום תחיית המתים" יחד עם דמויות דתיות כמו ישו. שבוע לאחר מכן, CNN דיווח כי אחמדינז'אד השתתף בהלוויה של "חברו הטוב" צ'אווס. אחמדינז'אד חיבק את אמו האבלה של צ'אווס בהלוויה ב"מפגן של חמלה ותמיכה", שלפי ה-CNN באיראן "נפגמה מיד על ידי עיתונים ועל ידי פוליטיקאים שמרנים שציינו איסור דתי לגעת באישה שאינה אשתך או קרובת משפחה." לאחר ההלוויה, אחמדינז'אד אישר כי יחסי איראן–ונצואלה יישארו חזקים ללא קשר למי שייבחר לנשיא ונצואלה הבא. באותה עת, נכון ל-10 במרץ 2013, "הסחר הדו-צדדי השנתי בין שתי המדינות הוערך במאות מיליוני דולרים".
היסטוריה > 2013–2014: ממשלות מדורו ורוחאני

בחירות מיוחדות נערכו ב-14 באפריל 2013 לבחירת נשיא חדש, וניקולאס מדורו ניצח עם 50.62% מהקולות, והושבע ב-19 באפריל. ב-19 באפריל 2013, אחמדינז'אד הגיע לקראקס כדי להשתתף בטקס ההשבעה של מדורו, וקבע "ונצואלה נמצאת ערב דרך מפוארת ויש לה משימה היסטורית חשובה. האומה בוונצואלה צריכה בהתחלה להתקדם במהירות כדי להפוך למדינה משגשגת, מתקדמת, עשירה וחזקה. שנית, היא צריכה לשמור על דגל הצדק והחופש באמריקה הלטינית. . . היחסים [של איראן] עם ונצואלה... מסמלים את היחסים של איראן עם אמריקה הלטינית". חסן רוחאני נבחר לנשיא איראן ב-15 ביוני 2013.
נכון לאוגוסט 2014, ונצואלה ואיראן "חתמו על 265 הסכמים הנובעים מ-58 פרויקטים בתחומי התעשייה, הסביבה, החקלאות, המסחר, החינוך, הספורט, הדיור, התרבות, האנרגיה והמדע והטכנולוגיה". בתחילת אותו חודש ביקר שר החוץ של ונצואלה אליאס ג'אוה בטהראן כדי לפגוש את רוחאני במאמץ לכאורה לחזק את היחסים הדיפלומטיים, כאשר איראן אישרה מחדש את תמיכתה בממשלת ונצואלה, והביע תמיכה הדדית במדינה הפלסטינית, והסכים גם לא להכיר בישראל כמדינה לגיטימית. מדורו ביקר באיראן בחודש הבא.
היסטוריה > 2015–2016: השנים האחרונות

בינואר 2015, מדורו ביקר באיראן, כתחנה לסיור שלו במדינות אחרות באופ"ק. הן מדורו והן רוחאני הסכימו שירידת מחירי הנפט נבעה מתהליך פראקינג מוגבר בארצות הברית, כמו גם "האויבים המשותפים" שלהם שמשתמשים במחירי הנפט כ"תכסיס פוליטי". רוחאני אישר כי איראן וונצואלה יאחדו כוחות כדי "לסכל את האסטרטגיות של מעצמות העולם... ולייצב מחירים ברמה סבירה ב-2015". באותה תקופה, הנפט של ונצואלה היווה "מעל 95% מרווחי הייצוא של המדינה", כאשר מחיר החבית ירד בחצי מאז 2014.
ביוני 2015, איראן וונצואלה חתמו על שורה של הסכמים ל"מימון השקעות משותפות ולשיפור אספקת הסחורות", כאשר מדורו הכריז "אלו שישה הסכמים בעלי חשיבות גדולה לכלכלת מדינותינו". המדינות הסכימו לממן במשותף תוכנית מחקר בננוטכנולוגיה, ומדורו גם הצהיר שהוא הבטיח סחורות "הכרחיות לעם הוונצואלי" כמו תרופות וציוד כירורגי. על פי הדיווחים, שר התעשייה, המכרות והמסחר של איראן הצהיר כי ההסכם כפוף לבדיקה ראשונית של משרד האוצר האיראני.
ב-23 בנובמבר 2015 נפגשו מדורו ורוחאני בטהראן בביקורו השני של מדורו במדינה באותה שנה, והחמישי של בכירים בוונצואלה. במהלך הפגישות הודיעו הנשיאים שהם מאשרים מחדש את הברית ההדדית של ארצם. בינואר 2016, על פי הדיווחים, מדורו ורוחאני קיימו שיחות טלפוניות שבהן "מדורו קרא לרוחאני לקדם את אימוץ הצעדים להחזרת מחירי הנפט בשוק העולמי", כאשר מדורו קרא לפגישה של חברי אופ"ק כדי לטפל בנושא, ובירך את רוחאני על ביטולים אחרונים של סנקציות.
היסטוריה > 2018–2019: משבר נשיאותי ונצואלה

במאי 2018, מדורו נבחר מחדש לכהונה שנייה, אך הבחירות הוקעו כמרמה על ידי רוב המדינות השכנות, האיחוד האירופי, קנדה וארצות הברית. איראן, לעומת זאת, הכירה בבחירות והנשיא רוחאני בירך את מדורו.
בינואר 2019, האספה הלאומית של האופוזיציה של הרוב בוונצואלה הכריזה כי בחירתו מחדש של מדורו אינה חוקית והכריזה על נשיאה חואן גואידו כנשיא בפועל של ונצואלה. ארצות הברית, קנדה, ברזיל וכמה מדינות באמריקה הלטינית הכירו בגואידו כנשיא זמני. איראן המשיכה לתמוך במדורו.
היסטוריה > 2020: ייצוא בנזין לוונצואלה

במאי 2020 שלחה איראן חמש מכליות נפט לוונצואלה תחת סנקציות של ארצות הברית, מפני שתעשיית זיקוק הנפט של ונצואלה קרסה בגלל חוסר השקעה וניהול לא נכון. שמות הספינות הם Forest, Fortune, Petunia, Faxon ו-Clavel. ספינות אלו הועמסו בבנזין בבית זיקוק ליד בנדר עבאס. הם נשאו כ-60 מיליון ליטרים של בנזין איראני. בגלל הסנקציות של ארצות הברית נגד שתי המדינות, הזהירו נשיאי שתי המדינות מפני ניסיונות ארצות הברית לחסום את משלוח הדלק הזה. לאחר האיומים הללו לשבש מכליות דלק איראניות לכיוון ונצואלה, שר החוץ מוחמד ג'וואד זריף שלח מכתב לאנטוניו גוטרש כדי להזהיר מפני המהלך של ארצות הברית לשלוח חיילים לאיים הקריביים כדי להפריע ליצוא הדלק. כמו כן, עבאס ארג'צ'י זימן את שגריר שווייץ כמגן על האינטרסים של ארצות הברית באיראן, והפציר בו להעביר את האזהרה הרצינית של איראן לגבי כל איומים אפשריים מצד ארצות הברית נגד מכליות איראניות.
יחסים אקדמיים

שיתוף הפעולה הטוב בין שתי המדינות מתרחב גם בתחומים תרבותיים ומדעיים בנוסף לתחומים הכלכליים. בתקופה שבה ונצואלה ורוסיה עבדו על שיתוף פעולה גרעיני, שר המדע, המחקר והטכנולוגיה האיראני, מוחמד מהדי זהדי, עמד בראש משלחת לקראקס כדי לקיים שיחות עם גורמים בכירים במטרה לעקוב אחר יישום ההסכמים אשר נחתמו בין שתי המדינות ב-2006. בנוסף, הוקמו שתי ועדות טכניות וחינוכיות ליישום הסכמי איראן-ונצואלה. המשלחת האיראנית ביקרה בקרן ונצואלה למחקר סיסמולוגי, באוניברסיטת קרקס המרכזית, באוניברסיטת סיימון בוליבר ובמכון ונצואלה למחקר מדעי. מעבר לתחום הפוליטי-צבאי, שתי המדינות גם התחייבו לעבוד יחד מבחינה אקדמית בהזמנת תוכנית אוניברסיטאית חדשה באוניברסיטה הבוליברית הקיימת, ללא שכר לימוד, תוך התמקדות בהוראת עקרונות סוציאליסטיים ולקדם דיון על "סוציאליזם של המאה ה-21". ממשלת ונצואלה אמרה כי זה בא בעקבות התוכניות להקים את אוניברסיטת הציוויליזציות במסגרת הסכמים שנחתמו לאחרונה עם איראן.
יחסי סחר

נכון לסוף 2008, איראן שילמה לוונצואלה דיבידנדנדים של מפעל תחמושת איראני, מפעל להרכבת מכוניות, מפעל מלט ואפילו שירות אווירי ישיר בין טהראן, דמשק וקראקס באדיבות איראן אייר, בין היתר.
הסחר בין ונצואלה לאיראן גדל בהתמדה ושתי המדינות פתחו במיזמים משותפים במספר מגזרים, כולל אנרגיה, חקלאות, דיור ותשתיות (2008). שווי פרויקטי פיתוח תעשייתי שבוצעו על ידי חברות איראניות בוונצואלה עמד על כ-4 מיליארד דולר (דצמבר 2008). הסחר הדו-צדדי בין איראן-ונצואלה זינק, מפחות מ-189,000 דולר ב-2001 לכמעט 57 מיליון דולר עד סוף 2008.
בשנת 2007, איראן אייר, בשיתוף עם קונביאסה, החלה בטיסות טהראן-קראקס דרך דמשק. הטיסות יחד עם השותפות בין Conviasa לאיראן אייר פסקו ב-2010.
ב-10 במרץ 2013 דיווח The Times of Israel כי "הסחר הדו-צדדי השנתי בין שתי המדינות מוערך במאות מיליוני דולרים".
באמצע 2020, התאגיד האיראני המנוהל Etka, שלפי הוול סטריט ג'ורנל, בבעלות משרד ההגנה של איראן ויש לו קשרים למשמרות המהפכה, פתח סופרמרקט בקראקס בשם "Megasis" שמוכר בעיקר מוצרים מיובאים מאיראן.
ב-13 במאי 2022, על פי סוכנות הידיעות הרשמית של איראן IRNA, נחתם חוזה בסך 110 מיליון אירו לתיקון והפעלה מחדש של בית הזיקוק הקטן ביותר בוונצואלה, אל פאליטו עם 146,000 חביות ליום.
ב-11 ביוני 2022 חתמו איראן וונצואלה על הסכם שיתוף פעולה ל-20 שנה בטהראן.
תגובות בינלאומיות

מספר מהיחסים בין איראן לוונצואלה היו שנויים במחלוקת במדינות אחרות.
תגובות בינלאומיות > 2006: צי ה-F-16 של ונצואלה לאיראן

ב-2006 פרסמה התקשורת האיראנית סדרת דיווחים שהעלו כי ונצואלה מעוניינת למכור את 21 מטוסי ה-F-16 שלה לאיראן. השמועות אושרו, כאשר יועץ הוגו צ'אווס אמר לסוכנות הידיעות AP כי: "צבא ונצואלה שוקל למכור את צי מטוסי ה-F-16 שלו מתוצרת ארצות הברית למדינה אחרת, אולי איראן, בתגובה לאיסור של ארצות הברית על מכירת נשק לממשלתו של הנשיא הוגו צ'אווס". בתגובה, שון מקורמק, דובר משרד החוץ האמריקני, הזהיר את ונצואלה והציע: "ללא הסכמה בכתב של ארצות הברית, ונצואלה לא יכולה להעביר את מטוסי ה-F-16, למדינה שלישית".
תגובות בינלאומיות > 2012: הקונגרס האמריקאי בוחן את איראן באמריקה הלטינית

בתחילת 2012, הקונגרס האמריקני החל להביע דאגה הולכת וגוברת לגבי האינטרסים של איראן באמריקה הלטינית, במיוחד ביחסיה עם ונצואלה. ב-18 בינואר, הנציג ג'ף דאנקן (R - דרום קרוליינה) הציג את חוק המלחמה באיראן בחצי הכדור המערבי של 2012. הצעת החוק קראה לארצות הברית להשתמש בכל מרכיבי הכוח הלאומי כדי להתמודד עם הנוכחות הגוברת והפעילות העוינת של איראן בחצי הכדור המערבי. ואז, ב-2 בפברואר, כינסה הנציגה איליאנה רוס-להטינן (R - פלורידה) דיון בוועדה לענייני חוץ על פעילות איראנית בחצי הכדור המערבי. לבסוף, ב-7 במרץ, החקיקה של דאנקן בנוגע לפעילות ממשלת איראן בחצי הכדור המערבי עברה מוועדת החוץ של בית הנבחרים בתמיכה דו-מפלגתית חזקה.
בעקבות הדיונים פורסמו מספר דיווחים וניירות עמדה עצמאיים אשר נראה כי הם נותנים לגיטימציה לאיום הנשקף מהפעילות האיראנית בחצי הכדור המערבי. זה כלל מחקר מרכזי של המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים במרץ 2012. עם זאת, הוצע גם כי פוליטיקה מפלגתית תרמה להתעניינותם של הרפובליקנים בנושא.
נס אסוך השמן

נס אסוך השמן (ציור: אתר בית חב"ד)
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
נס אסוך השמן, הוא נס המופיע בספר מלכים ב', פרק ד', פסוקים א'–ז', שאותו חולל אלישע הנביא לאישה שהייתה נתונה במצוקה. הוא נענה לבקשת עזרה של אלמנה מבני הנביאים, שלא היה בידיה את הממון הנדרש לתשלום חובותיה לנושה שאיים בשל כך, לקחת ממנה את ילדיה ולהפכם לעבדים. כל רכושה הסתכם בכד שמן אחד. אלישע הצליח לגרום לכך שכמות השמן בכד תספיק ליציקתו בכל הכדים ושאר המכלים, ששאלה על פי עצתו משכניה. מכירת חלק מהשמן נועדה לכיסוי חובותיה וחלקו הנותר לתשלום עבור צרכיה וצרכי ילדיה.
נס זה הוא חלק ממחזור הניסים שחולל אלישע. ייחודו נובע מכך, שהיה זה הנס הראשון שעשה אלישע ליחיד, השונה במהותו מפעילותו הקודמת במישור הלאומי.
הסיפור המקראי כלשונו

[א] וְאִשָּׁה אַחַת מִנְּשֵׁי בְנֵי-הַנְּבִיאִים צָעֲקָה אֶל-אֱלִישָׁע לֵאמֹר: עַבְדְּךָ אִישִׁי מֵת, וְאַתָּה יָדַעְתָּ כִּי עַבְדְּךָ הָיָה יָרֵא אֶת-ה'; וְהַנֹּשֶׁה--בָּא לָקַחַת אֶת-שְׁנֵי יְלָדַי לוֹ, לַעֲבָדִים. [ב] וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ אֱלִישָׁע: מָה אֶעֱשֶׂה-לָּךְ, הַגִּידִי לִי, מַה-יֶּשׁ-לכי (לָךְ) בַּבָּיִת; וַתֹּאמֶר: אֵין לְשִׁפְחָתְךָ כֹל בַּבַּיִת, כִּי אִם-אָסוּךְ שָׁמֶן. [ג[ וַיֹּאמֶר: לְכִי שַׁאֲלִי-לָךְ כֵּלִים מִן-הַחוּץ מֵאֵת כָּל-שכנכי (שְׁכֵנָיִךְ)--כֵּלִים רֵקִים, אַל-תַּמְעִיטִי. [ד] וּבָאת, וְסָגַרְתְּ הַדֶּלֶת בַּעֲדֵךְ וּבְעַד-בָּנַיִךְ, וְיָצַקְתְּ עַל כָּל-הַכֵּלִים הָאֵלֶּה; וְהַמָּלֵא, תַּסִּיעִי. [ה] וַתֵּלֶךְ מֵאִתּוֹ, וַתִּסְגֹּר הַדֶּלֶת בַּעֲדָהּ וּבְעַד בָּנֶיהָ; הֵם מַגִּישִׁים אֵלֶיהָ וְהִיא מיצקת (מוֹצָקֶת). [ו] וַיְהִי כִּמְלֹאת הַכֵּלִים, וַתֹּאמֶר אֶל-בְּנָהּ: הַגִּישָׁה אֵלַי עוֹד כֶּלִי. וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ: אֵין עוֹד כֶּלִי; וַיַּעֲמֹד הַשָּׁמֶן. [ז] וַתָּבֹא וַתַּגֵּד לְאִישׁ הָאֱלֹהִים. וַיֹּאמֶר: לְכִי מִכְרִי אֶת-הַשֶּׁמֶן, וְשַׁלְּמִי אֶת-נשיכי (נִשְׁיֵךְ); וְאַתְּ בניכי (וּבָנַיִךְ) תִּחְיִי בַּנּוֹתָר.
ניתוח הסיפור המקראי > מהות "הצעקה" בפתיחת הסיפור

הסיפור המקראי נפתח ב"צעקה" – זעקתה של אלמנה השוטחת את מצוקתה בפני אלישע הנביא. אלמנה זו יכולה הייתה גם לבחור לצעוק בפני המלך, כפי שהיה נהוג בעת ההיא. הרב אלחנן סמט מתאר את תופעת הצעקה אל המלך כ"מוסד חברתי" שהיה נהוג בעולם המקראי, שבו היו רשאים האזרחים, לפנות אל המלך בלשון "הושיעה נא", וכשהמלך היה עונה "מה לך", הם היו מורשים לתנות בפניו את העוולות שנעשו להם, בתקווה כי יזכו לדין צדק. סמט השווה את הצעקה למלך לצעקה אל ה', שכן ה' הוא מלך מלכי המלכים, וכאשר "אין בעולם הארצי מי שיעשה את דינו של העשוק, הוא מוסר את דינו לשמים כדי שה' יצילנו מיד עושקו ויעשה את דינו בארץ". אלמנות רבות שנוצלו בגלל חולשתן, היו פונות לעזרה. בסיפורי המקרא ניתן למצוא מספר סימוכין לכך, כפי שמסופר בספר שמואל ב' פרק יד', על האישה החכמה מתקוע שהתחזתה לאלמנה אבלה כדי לחלץ מדוד המלך תקדים משפטי, שימנע ממנו להרוג את בנו אבשלום.
סמט משער כי האלמנה המופיעה בספר מלכים, העדיפה לצעוק בפני אלישע ולא בפני המלך משלוש סיבות: האחת, בשל חששה כי נוכח חובה הכספי, יצדיק המלך את הנושה, השנייה, בשל ידיעתה כי לאלישע יש מוניטין בסיוע לנזקקים, וכי הוא נאמן לדברי ה' המתייחסים למידת הרחמים בנוגע לאלמנות ויתומים, ככתוב בספר שמות: כל אלמנה ויתום לא תענון, והשלישית, בשל הכרתה כי צעקתה שתופנה דרך הנביא, למלך מלכי המלכים לא תשוב ריקם. כמו כן הוא מצביע על התייחסותו של רד"ק למדרש המספר כי האלמנה השתטחה בצר לה על קברו של בעלה שייעץ לה לפנות לאלישע: "זילי ליך לגבי אלישע בפורתא דמשחא דאשתאיר גביך, ולברכיך ביה. דאנא, כי אטמרתינהו למאה נבייא וזנתינהו במערתא בלחמא ובמיא, לא איטפיין בוציני דמשחא מינייהו לא ביממא ולא בליליא. לידכר ליה נביא מילי דידי לקודשא בריך הוא, וישלם לכו מאן דאוזפיניה..." בתרגום לעברית: "לכי לך אל אלישע במעט השמן שנשאר אצלך ויברכך בו. שאני, כשהסתרתי את מאה הנביאים וכלכלתי אותם במערה בלחם ובמים, לא כבה להם נר השמן לא ביום ולא בלילה. יזכיר לו הנביא (- אלישע) לקב"ה את דברי, ויחזיר לכם מה שלוויתי..."
ניתוח הסיפור המקראי > זהות בעלה של האלמנה

חלק ממדרשי חז"ל עוסקים בזהות האלמנה ובעלה, ובהם נאמר כי אלמנה זו הייתה אשת עובדיהו "אשר על בית אחאב", שהיה שר בממלכת אחאב, בחצר המלוכה בבירתו שבשומרון. כך מציג אותה גם יוסף בן מתתיהו וחלק ממפרשי הפשט הראשונים. הם מתבססים על דבריה המציגים את בעלה כ"ירא את ה'", שימוש שנאמר במקרא אך ורק על ארבעה אישים: על אברהם, על יוסף, על איוב ועל עובדיהו כפי שנאמר: וַיִּקְרָא אַחְאָב, אֶל-עֹבַדְיָהוּ אֲשֶׁר עַל-הַבָּיִת; וְעֹבַדְיָהוּ, הָיָה יָרֵא אֶת-ה'--מְאֹד. (מלכים א', י"ח, ג'). פרשן המקרא רלב"ג, התלבט אף הוא בשאלת זהות האלמנה ומתשובתו ניתן להניח כי אף הוא היה סבור כי האלמנה היא אשת עובדיהו. את דבריה "כי עבדך היה ירא את ה'" פרש כאילו אמרה, ידוע כי בני הנביאים היו כולם יראים את ה', לפיכך ברור כי בעלה שהיה ירא ה', לא עסק בעבודה זרה.
ניתוח הסיפור המקראי > הנסיבות שהובילו לתביעת הנושה

על פי מדרשי חז"ל, מצוקתה הכלכלית של האלמנה וחובותיה לנושה נבעו ממעשהו של בעלה. הוא האכיל והשקה, באמצעות הלוואה בריבית שנטל, מאה נביאים שהסתיר במערה, כדי להצילם מאיזבל שרדפה אחריהם במטרה להורגם. "וַיְהִי בְּהַכְרִית אִיזֶבֶל אֵת נְבִיאֵי ה' וַיִּקַּח עֹבַדְיָהוּ מֵאָה נְבִיאִים, וַיַּחְבִּיאֵם חֲמִשִּׁים אִישׁ בַּמְּעָרָה וְכִלְכְּלָם לֶחֶם וָמָיִם". (מלכים א', י"ח, ד'). לאחר שנפטר בעלה, דרש הנושה מהאלמנה את כספו. כיוון שהייתה חסרת אמצעים, לא היה בידיה לשלם את החוב, ולפיכך דרש ממנה על פי החוק שהיה מקובל אז בקרב הנוכרים, ובמקרים מסוימים גם בקרב בני ישראל, למסור לו את ילדיה שיהיו לו לעבדים.
ניתוח הסיפור המקראי > השבת גמול

לאחר שאלישע הגיע למסקנה כי האישה היא אלמנתו של עובדיה, חש חובה מוסרית לסייע לאלמנת האיש שסיכן את נפשו ואת מקורות מחייתו, למען הצלתם של הנביאים. ממדרש חז"ל ניתן ללמוד כי בשאלתו "מה אעשה לך", טמונה השאלה, כיצד ישיב לה את חוב צדקתו של בעלה, ובשאלתו השנייה "הגידי מה יש לך בבית", רצה לדעת על מה יסתמך הנס שיחולל, "לפי שהיה מנהג הנביאים לסמוך הנס על דבר מה, כדי שלא יהיה בריאת יש מאין".
ניתוח הסיפור המקראי > ההוראות שקיבלה האלמנה > השאלת כלים וסגירת דלת הבית

למשמע תשובת האלמנה, כי חסרת אמצעים היא וכי יש בביתה רק אסוך שמן אחד, ברור היה לאלישע מה יהיה מתווה הנס שיחולל. הוא פקד עליה לשאול משכניה כלים ריקים רבים ככל שניתן ובתום המשימה לסגור את דלת הבית "ובאת וסגרת את הדלת בעדך ובעד בניך". סמט מסביר כי הדרישה לסגירת הדלת היא למנוע מזרים לחזות בנס שאמור להתרחש שם. הוא מבחין בין ניסים שנעשים בפומבי, שתכליתם להשפיע "על תודעתם של רבים", לבין נס זה של אלישע שכל תכליתו הייתה לפתור בעיה אישית של אלמנה ששיוועה לדין צדק. בהקשר זה מצטט סמט את רש"י המלמדנו כי "כבוד הנס הוא לבוא בהצנע". כמו כן מצטט סמט את דבריו של רבי יצחק מתוך מסכת תענית ח ע"ב: " אין הברכה מצויה אלא בדבר הסמוי מן העין" ואת דבריו של תנא דבי רבי ישמעאל: אין הברכה מצויה אלא בדבר שאין העין שולטת בו".
ניתוח הסיפור המקראי > ההוראות שקיבלה האלמנה > הסעת הכלים המלאים

אלישע ביקש מהאלמנה כי תרחיק ממנה כל כלי שתמלא, על מנת שיתפנה מקום לכלי הבא אחריו, " וְיָצַקְתְּ, עַל כָּל-הַכֵּלִים הָאֵלֶּה; וְהַמָּלֵא, תַּסִּיעִי". מכאן ברור כי הייתה זקוקה לבניה שיקרבו אליה את הכלים, כדי שתוכל לצקת בתוכם את השמן מתוך האסוך, מבלי להזיזו ממקומו, כפי שרש"י פירש: "ואת המלא תסיעי מלפניך, ותתני כלי אחר למלאותו וצלוחית השמן לא תזיזי ממקומו". 
 ישנם מספר פרשנויות באשר להוראה זו של אלישע. הפרשן הספרדי רבי יעקב פידנקי שאל מדוע היה על הבנים לטרוח בטלטול כל החביות והכדים, בשעה שאפשר היה ביתר קלות לטלטל את פך השמן הקטן. רלב"ג השיב כי הוראתו של אלישע אפשרה לאלמנה לצקת את השמן ביציקה אחת, ללא הפסקה, כדי שהנס יוכל להתרחש ברציפות. הרד"ק הציע "כי מעשה נס לא יהיה אלא במקום שהתחיל בו" , ואילו רש"י סבר כי אלישע התכוון לדמות את נס אסוך השמן למעיין נובע. ומכיוון שמעיין אינו יכול לזוז ממקומו, על הבנים היה לזוז במקומו.
ניתוח הסיפור המקראי > צמצום הנס

הרב סמט מבהיר כי דימוי אסוך השמן למעיין שממנו נובעים מים באופן תמידי, נועד לקשור את הנס לתופעה הקיימת בטבע, כדי לצמצם במידת מה את חריגותו. לכן כאשר פסקה היציקה לאחר שכל הכלים התמלאו, הפסיק השמן להתרבות. "וַיְהִי כִּמְלֹאת הַכֵּלִים, וַתֹּאמֶר אֶל בְּנָהּ: הַגִּישָׁה אֵלַי עוֹד כֶּלִי וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ: אֵין עוֹד כֶּלִי, וַיַּעֲמֹד הַשָּׁמֶן". זאת ועוד, אלישע הבין כי מטרתו הושגה וכי אין צורך להרחיב את הנס, ביודעו כי "נס שאין בו הכרח הוא מיותר". כמו כן מגמת צמצום הנס, נועדה גם למנוע מצג שווא, כאילו האישה ניחנה בכוחות על טבעיים. הרמב"ם, התייחס אף הוא לצמצום הנס באיגרת תחיית המתים: "דע, כי המופת בדברים הנמנעים בטבע אינו משתהה כלל, ולא יאריך, ולא יישאר במצבו. כי אילו התמיד הדבר, היה אפשר לחשוד במופת. כי אילו נשאר המטה תנין, היו חושדים שהוא היה תנין מעיקרו..."
ניתוח הסיפור המקראי > השימוש בשמן

רד"ק הבהיר מדוע חזרה האלמנה אל אלישע לאחר שכל הכלים התמלאו בשמן, "וַתָּבֹא, וַתַּגֵּד לְאִישׁ הָאֱלֹהִים". הוא הסתמך על מדרש מתוך 'תרגום של תוספתא' והניח כי האלמנה
באה לומר לנביא, כי השמן התרבה ועתה רוצה היא לוודא אם אכן נועד השמן למכירה כפי שסברה מלכתחילה, והאם חייבת היא בתשלום מעשר על שמן זה שמקורו בנס. אלישע ענה לאישה "לכי מכרי את השמן ושלמי את נשיך". במילים הללו הוא הורה לה למכור את השמן, אך פטר אותה מתשלום מעשר ולמעשה הצביע על כך כי אין להתייחס לשמן שמקורו בנס, כלשמן רגיל. בהמשך דבריו, "וְאַתְּ בניכי (וּבָנַיִךְ) תִּחְיִי בַּנּוֹתָר", הודיע לה כי למרות מגבלתו של הנס, שנעשה יש מיש, שנעשה במקום אחד, שנעשה כמעט באין רואים, היא ובניה לדורותיהם ימשיכו ליהנות מפירותיו.
לקריאה נוספת

פנינה גלפז-פלר, וַיּוֹלֶד: יחסי הורים וילדים בסיפור ובחוק המקראי, ירושלים: כרמל, תשס"ו, מסת"ב 9654076667, עמ' 215–219. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
הערות שוליים

↑  Yael Shemesh, The Journal of Hebrew Scriptures, Elisha And The Miraculous Jug of oil, page 5
1 2  שיעורים בתנ"ך, פרקי אלישע מאת הרב סמט, באתר עציון
↑  מנחם מיכלסון, מקומות קדושים וקברי צדיקים בארץ ישראל הוצאת הביטחון, 1996, באתר כותר
1 2 3 4  תורת הנס בסיפורנו מאת הרב סמט, באתר עציון
מוניות שירות בישראל

רציף מוניות השירות בתחנה המרכזית החדשה בתל אביב
מוניות שירות של קו 5 בשיכון בבלי
מונית שירות ברחוב הרצל שבחיפה
מונית שירות (באנגלית: Share Taxi) היא מונית הנוסעת במסלול קבוע מראש בדרך כלל ולאורכו היא אוספת ומורידה נוסעים. בדרך כלל חופפים קווי השירות את מסלולי נסיעתם של קווי אוטובוסים, אך בניגוד לאלה פועלות מוניות שירות פעמים רבות גם בשעות הלילה, בסופי שבוע ובמועדי ישראל. למוניות שירות אין בדרך כלל לוח זמנים קבוע אלא הן מתבססות על שיטת "מלא וסע". מוניות שירות רשאיות לעצור לשם איסוף והורדת נוסעים גם במקומות שאינם מיועדים לכך במפורש.
היסטוריה

ב-1948, בתקופת מלחמת העצמאות, שרר מחסור בכלי תחבורה ציבוריים, עקב העמדת מספר גדול של אוטובוסים לרשות הצבא. הביקוש הגובר עורר נהגי מוניות בתל אביב להציע שירותי הסעות בשעות העומס תמורת תשלום של 40 עד 50 מיל לנסיעה. המתחרים החדשים גרמו לעימותים רבים עם חברת האוטובוסים "דן".
במהלך שנות ה-50 גדל מספר מוניות השירות בתל אביב, והוסדרה פעילותן באופן חלקי. במרץ 1954 הופעלו לראשונה בתל אביב קווי שירות סדירים במסלולם של 5 קווי אוטובוס. באותו החודש אושר חוק חניית כלי רכב בתל אביב, המסדיר ומגביל את מקומות החנייה בעיר. החוק לא נתן מענה לתביעתם של בעלי מוניות השירות להכיר בהם רשמית, ולהסדיר מקומות חנייתם במרחק מה מתחנות האוטובוס. אי הסדרת תנאי הגישה גררה הפגנות רבות של בעלי מוניות לאורך שנות ה-50‏.
גם בחיפה התעוררו קונפליקטים סביב מוניות השירות. בפברואר 1955 הופעל שם לראשונה שירות מוניות מאורגן ומסודר לפי קווים. בתגובה הגיעה 'מתקפת אוטובוסים': מניעת דרכי גישה למוניות באמצעות הצבת אוטובוסים של חברת אגד ריקים, וכן ניסיון פירוק חלקים מכלי הרכב.
עד סוף שנות ה-50 לא הושג פתרון קבע לסוגיית מוניות השירות. בפברואר 1959 קבעו שר התחבורה ושר הפנים כי המוניות אינן שירות ציבורי, וכי "יש לקבוע למוניות השירות מקומות חנייה לאורך המדרכות, אך עם זאת יש לראות במוניות אלה שירות ארעי שייפסק עם שיפור תנועת האוטובוסים". הבעיה התחדדה עקב מספרם הגבוה של כלי הרכב, שנבעה מניפוק רישיונות באופן חסר בקרה. דו"ח של משטרת ישראל מיולי 1959 הראה שבמרחב תל אביב פעלו כ-2,000 מוניות, מרביתן מוניות "שירות" וכי רוב המוניות פעלו מחוץ לחוק.
בשנות ה-60 השתנתה הגישה למוניות השירות. במרץ 1964 הודיע שר התחבורה על הצבת תחנות קבועות למוניות שירות בערים, שיהיו מבוססות "על הקפאת המצב הקיים בקשר למספר מוניות השירות, והקווים בהם הן פועלות כיום".
בדצמבר 1994 פרסם המפקח על התעבורה במשרד התחבורה כללים להסדרת פעילות מוניות שירות, על פיהם יינתנו רישיונות הפעלה לקווי מוניות שירות שפעלו באופן רציף בין השנים 1987–1994. כמו כן, לא יינתנו רישיונות בקווים בהם יש אוטובוסים בתדירות בינונית או גבוהה ובאזורים עירוניים צפופי תנועה.
באפריל 1999 הוחלט שלא להענות יותר לבקשות להכשיר קווים שהתקיימו בעבר ונקבע שרישיונות לקווי שירות למוניות יוענקו במכרז בלבד. לגבי אזורים בהם פועלים קווי אוטובוסים בתדירות גבוהה או בינונית ואזורים צפופי תנועה נקבע שיינתנו רישיונות למוניות שירות רק אם לא יפגעו ברווחי חברת האוטובוסים, לא יוסיפו לצפיפות התנועה ויתנו שירות ברמה העולה על זאת הניתנת על ידי האוטובוסים. במרץ 2005 חוקק תיקון 64 לפקודת התעבורה המסדיר את פעילות מוניות השירות בישראל. עתירות לבג"ץ כנגד החוק נדחו על ידי בית המשפט.
קווי מוניות השירות בישראל מקבלים אישור של משרד התחבורה ואינם ניתנים לשינוי ללא אישור מתאים. כדי להילחם בתופעת נהגי מוניות שירות בלתי מורשים, המכונים לעיתים בלשון גנאי בכינוי "חאפרים", הקצה משרד התחבורה בשנת 2005 דוגמאות וצבעים ייעודיים לכל חברת מוניות שירות הפועלת ברישיון. בשנת 2010, פעלו בישראל כ-2,290 מוניות שירות, המהוות כ-11.5% מכלל המוניות הפועלות בישראל. רפורמת הרב קו שהחלה בשנת 2018, ומגפת הקורונה שהביאה לאבדן הכנסות, הביאה לצניחה בפעילות מוניות השירות ביותר מ-80%. ב-2021 מספרן ירד לכ-300 בלבד.
ראו גם

מונית שירות
הערות שוליים

↑  ליטל לוין, 10.11.1958 / "דן" נלחמת במוניות השירות בתל אביב, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2011
↑  גם בירושלים פעל שירות מוניות עירוני החל מפברואר 53
↑  נהגי מוניות השירות ערערו על חוק החנייה החדש. הבירור בעניינם נידון באוקטובר 1954 בבית המשפט העליון. ערעורם נדחה
↑  "'מלחמת' אוטובוסים של אגד במוניות בחיפה", "הארץ", 15 בפברואר 1955
↑  "המוניות אינן שירות ציבורי, "הארץ", 25 בפברואר 1959
↑  יאיר קוטלר, "רוב המוניות בתל אביב פועלות בניגוד לחוק", "הארץ", 28 ביולי 1959
↑  "שר התחבורה: ההסדר למוניות השירות - על בסיס המצב הקיים", "הארץ", 11 במרץ 1964
↑  בג"ץ 153/06 מוניות קו 2 -אחדות שעריה נ' משרד התחבורה
↑  מוניות מיוחדות ("ספיישל") ומוניות שירות באתר משרד התחבורה והבטיחות בדרכים
↑  אודי עציון, בדרך לתחבורה ציבורית בשבת: מוניות השירות יעברו לעיריות, באתר ynet, 18 במאי 2022