stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סופרג'יזם

.
שלט במשמרת שביתה של סופרג'יסטיות בבית הלבן ב-1918
כרזה של המצעד למען זכות בחירה לנשים שנערך ב-3 במרץ 1913
אנני קני וכריסטבל פנקהרסט, מנהיגות איגוד הנשים החברתי והפוליטי, ‏1908
כרזה מ־1912 בעד זכות הצבעה לנשים באימפריה האוסטרו-הונגרית: ״נשים, נערות, אמהות פועלות - דורשות זכות בחירה״
לוחמות זכויות נשים אמריקאיות מפגינות מול הבית הלבן נגד הנשיא וילסון ובעד זכות בחירה לנשים בארצות הברית. 1918 לערך
סוּפְרָגִּ'יזְם (מאנגלית: Suffrage – זכות הצבעה) הייתה תנועה שפעלה בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 במספר מדינות דמוקרטיות בעולם המערבי למען מתן זכות בחירה לנשים, זכות אשר לא הייתה נהוגה באותה תקופה. פעילות התנועה היו בעיקר נשים אשר נודעו כתנועת הסופרג'יסטיות, או בקיצור סופראג'יסטיות, ופעילותן התבססה על הפגנות, נאומים, מאמרים ומרי פסיבי, אך הן נתפסו בציבור כמורדות ומשנות סדרי עולם. המאבק נשא פרי בסופו של דבר, כאשר במהלך המאה ה-20 הוענקה זכות בחירה לנשים בכל המדינות בהן מתקיימות בחירות - שינוי  עצום ביחס לנשים ובמעמדן המשפטי לעומת המצב הקודם.
היסטוריה > רקע

בסוף המאה ה-18 חלו שלוש מהפכות: המהפכה התעשייתית, המהפכה האמריקאית והמהפכה הצרפתית שהפיצו ומיסדו רעיונות של אינדיבידואליזם ודמוקרטיה, נאורות, שוויון וחירות. רעיונות אלה יצרו מציאות דואלית לנשים: התפתחות מעמדו של האינדיבידואל וזכויותיו כאדם מצד אחד, מול אפליית נשים שלא זכו לאותן זכויות אזרחיות ופוליטיות, ולאותן הזדמנויות חינוכיות, כלכליות וציבוריות מהן נהנו גברים. על רקע זה החלה התעוררות תנועות פמיניסטיות ברחבי אירופה וארצות הברית.
במהלך המאה ה-19 חל שיפור במעמדן של הנשים אך עדיין, במרבית המדינות, לא ניתנה לנשים זכות להשתתף בהליך דמוקרטי, לבחור ולהיבחר למוסדות שלטון.
היסטוריה > ראשית התנועה

סוגיית זכות בחירה לנשים נתפסה כאיום על הסדר החברתי וכאיום על ייעודן "האימהי" של הנשים. הראשונות לפרוץ את חומות הנורמה בדרישה לזכויות אזרח שוות לנשים, ביניהן הזכות להצביע, היו נשות ארצות הברית.
המאורע המסמן את ראשית התנועה הסופרג'יסטית הוא ועידת סנקה פולס שנערכה בתאריכים 19–20 ביולי 1848, בסנקה פולס, ניו יורק. בוועידה הוצג מנשר שנכתב על ידי שתיים ממארגנות הוועידה, אליזבת קיידי סטנטון וסוזן ב. אנתוני, "הצהרת העמדות", שדרש להכיר באמנציפציה לנשים וזכויות השוות לאלה של הגברים. סטנטון השתמשה בשפת הכרזת העצמאות של ארצות הברית כדי לקשור את המאבק על זכות הנשים לבחור לחירות האמריקאית: "אנו מתייחסים לאמיתות הבאות כמובנות מאליהן: שכל הגברים והנשים נבראו שווים, שהבורא העניק להם זכויות מסוימות שאי אפשר לשלול מהם, וביניהן הזכות לחיים, לחירות ולחיפוש אחר האושר". הסעיף התשיעי שדרש להכיר בזכות הבחירה לנשים היה היחיד שעורר מחלוקת והצליח להתקבל בזכות תמיכת הפעיל בתנועה לביטול העבדות, פרדריק דאגלס.
את השם "סופרג'יסטיות" טבע הדיילי מייל (The Daily Mail) ב-1906 ככינוי גנאי. למרות זאת השם אומץ בחום על ידי הנשים הלוחמות והפך לשם המאבק. בעיני הציבור המושג "סופרג'יסטיות" מזוהה בעיקר עם הזרם הרדיקלי של התנועה שדגל בפעילויות מיליטנטיות בממלכה המאוחדת.
שנות המאבק

המאבק למען זכות הבחירה לנשים היה קיים בכל הדמוקרטיות המערביות, אך בלט במיוחד בארצות הברית ובממלכה המאוחדת.
שנות המאבק > סוף המאה ה-19 > ארצות הברית

המנהיגות הראשונות של הסופרג'יסטית בארצות הברית היו ברובן נשים פרוטסטנטיות, עירוניות, משכילות, ממעמד הביניים, שכבר היו בעלות ניסיון ציבורי בשל השתתפותן בתנועות פוליטיות כמו התנועה לריסון בשתיית אלכוהול והתנועה לביטול העבדות. לאחר כנס סנקה פולס המשיכו נשות התנועה בפעולות להעלאת זכות הבחירה לנשים לסדר היום הפוליטי כמו: נסיעות בכל רחבי ארצות הברית ואירופה, נאומים במקומות רבים, ניסוח הצעות חוק לפרלמנט האמריקאי, חיבור עצומות לממשלה, ארגון הפגנות, פרסום מאמרים בעיתונות הקיימת או בעיתונים שהן ייסדו.
כחלק מהמאבק נוסד ב-1869 ההתאחדות הלאומית למען זכות הבחירה לנשים (NWSA), על ידי אליזבת קיידי סטנטון וסוזן ב. אנתוני. בשנת 1890 התאחד עם ארגונה של לוסי סטון ונוצרה מסגרת ארגונית חדשה – ההתאחדות הלאומית האמריקנית למען זכות הבחירה לנשים (NAWSA) ארגון שבסופו של דבר הוביל את נשות ארצות הברית להשגת זכות הבחירה.
במשך השנים הצטרפו למאבק נשים רבות ומגוונות. אחת מהן הייתה סוג'ורנר טרות', אישה שחורה, שפחה לשעבר שפעלה למען ביטול העבדות. טרות' הייתה שותפה למאבק למען זכות הבחירה לנשים והראשונה מבין נשים שחורות נוספות שהצטרפו בעקבותיה למאבק.
בנובמבר 1872 השתתפו סוזן ב. אנתוני ועוד ארבע עשרה נשים בבחירות לקונגרס של ארצות הברית. אנתוני חשבה כי לא יתירו לה להצביע ואז תוכל לתבוע על הפרת זכויותיה כאזרחית המדינה. אך אנתוני נעצרה והובאה למשפט. כשנמצאה אשמה, השתמשה בבמת המשפט כדי לנאום ולקדם את מטרות התנועה.
שנות המאבק > סוף המאה ה-19 > הממלכה המאוחדת

בממלכה המאוחדת ניהלו הנשים את המאבק לזכותן לבחור בתהליך ארוך במאה ה-19 להרחבת זכות הבחירה לגברים שהתבססה עד אז על רכוש באמצעות חוקי רפורמה. לקראת העברת חוק הרפורמה השני, חתמו 1,499 נשים על עצומה לפרלמנט של הממלכה המאוחדת בה הן דרשו כי השינוי בזכות הבחירה יחול גם על הנשים. לאחר כישלון העצומה הוקמה האגודה הלאומית לזכות הבחירה לנשים NSWS) National Suffrage Women Society) בהנהגתה של לידיה בקר, אשת מדע ממנצ'סטר.
לתנועה הסופרג'יסטית של הממלכה המאוחדת היו כמה יתרונות משמעותיים על התנועה בארצות הברית. המאבק היה מכוון למוסד אחד מדיני, הפרלמנט הבריטי, ולא לכמה בתי מחוקקים ברמת מדינה וברמה הפדרלית. כמו כן, נשים וארגוני נשים בולטים הצטרפו במהירות למאבק ולא לאורך שנים כמו בארצות הברית. אחת מהנשים המשפיעות שהצטרפו למאבק הייתה ג'וזפין באטלר שעמדה בראש התנועה נגד מיסוד הזנות וסחר בנשים.
הפעילות הבריטיות זכו גם כן לתמיכת חוגים ליברליים ואף לתמיכת חלק מהאיגודים המקצועיים. הוגה הדעות ג'ון סטיוארט מיל יצא נגד נורמות הפגיעה בזכויות נשים ובעצמאותן בחיבורו "שעבוד האישה" (1869). בחיבור זה הוא טוען בעד זכות בחירה לנשים וזאת על מנת שיגנו על זכויותיהן. בנוסף כיהן כנשיא הארגון הסופרג'יסטי הבריטי, NSWS. בעקבות הצטרפותם של אנשי שם למאבק כמו מיל ובאטלר גברה התמיכה הפוליטית במתן זכות הבחירה לנשים.
בשנת 1870 ייסדו שתי נשים בריטיות, לידיה בקר ו-Jessie Boucherett, את "הירחון למען הצבעת נשים" (Women's Suffrage Journal). העיתון פרסם ידיעות הנוגעות לכל תחומי החיים של נשים, והתמקד במיוחד בנושאים שהדגימו את התמיכה בקרב האוכלוסייה הכללית ברעיון של הצבעת נשים, וכן סיפק עצות ביחס להכנת עצומות לבתי הנבחרים. העיתון פעל במשך 20 שנה עד למותה של בקר בשנת 1890.
מלחמת העולם הראשונה

ב־1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הודיעו רוב המנהיגות הסופרג'יסטיות על הפוגה במאבקן בשל תחושה פטריוטית ונטלו חלק במאמץ המלחמתי. הגיוס הנרחב בשעת המלחמה גרם למחסור בידיים עובדות אותו מילאו הנשים שפעלו בכלכלה ובסעד, בעורף ובחזית. התגייסות זו העלתה את ערך הנשים בפני עצמן ובפני הציבור שתמיכתו הלכה וגברה לאורך שנות המלחמה.
תוצאות המאבק

הגיוס הנרחב במהלך מלחמת העולם הראשונה גרם למחסור בידיים עובדות אותו מילאו הנשים שפעלו בכלכלה - פעילות זו הובילה למתן הזכות לבחור ולהיבחר בממלכה המאוחדת ב-1918 - אך זכות זו הייתה מוגבלת לנשים מגיל 30 בעלות רכוש. הזכות הורחבה לכל הנשים מעל גיל 21 בשנת 1928. בארצות הברית, ב-1920 עבר התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית המעניק את זכות הצבעה מלאה לנשים. המאבק הוביל למתן זכות בחירה לנשים בדמוקרטיות רבות ונוספות. שווייץ הייתה למדינה הדמוקרטית המערבית האחרונה להעניק זכות בחירה לנשים וזאת ב-1971.
סופרג'יסטיות בולטות > אמריקאיות

אליס פול
סוזן ב. אנתוני
לוסי ברנס
אליזבת סטנטון
אידה ב' וולס
ג'נט רנקין
מוד נייתן
האחיות שרה ואנג'לינה גרימקה
סופרג'יסטיות בולטות > בריטיות

אמלין פנקהרסט
לידיה בקר
ליידי רונדה
מיליסנט פוסט
שארלוט דספרד
אמילי דייוויסון
סילביה פנקהרסט
רוזה בילינגהורסט
ג'ין אלן הריסון
אנני קני
גרייס קימינס
כריסטבל פנקהרסט
לאונרה כהן
בתרבות ובאמנות

הסרט מלאכיות מברזל הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 2004 המתאר את המאבק הסופרג'יסטי בארצות הברית עד תיקון החוקה בשנת 1920, התיקון ה-19, המעניק זכות הצבעה מלאה לנשים.  אחד מרגעי השיא בסרט הוא תיאור שביתת הרעב של הסופרג'יסטיות בבית הכלא, תוך שהן פורצות בשירה אדירה של שיר הקאנטרי המעגל לא יישבר .
הסרט "סופרג'יסטיות" הוא סרט דרמה היסטורית, שיצא לאקרנים בשנת 2015, המתאר את מאבקן של הנשים הבריטיות לשוויון מגדרי בזכות ההצבעה בבריטניה, בתחילת המאה ה-20.
בעוד שהסרט מלאכיות מברזל נאמן לתיאור ההיסטורי ולדמויות ההיסטוריות שהניעו את המאבק בארצות הברית, הרי שהסרט סופרג'יסטיות משלב דמויות היסטוריות עם דמויות בדיוניות.
ראו גם

זכות בחירה לנשים
שעבוד האישה
פמיניזם בממלכה המאוחדת
"סופרג'יסטיות" - סרט קולנוע המגולל את ההתרחשויות בבריטניה בתחילת המאה ה-20
דוד הרדן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1926 גליציה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  9 במרץ 2014 (בגיל 88 בערך) ירושלים 
 שם לידה:  Dawid Halperin 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
דוד הרדן (הלפרין) (1926 – 9 במרץ 2014) היה מורה, פעיל תרבות, סופר, מתרגם וצייר ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בשם דוד הלפרין בגליציה שבפולין, ובגיל ארבע היגר עם הוריו לאורוגוואי. בשנת 1948 עלה לישראל והצטרף לקיבוץ מפלסים.
בשנת 1951 עלו גם הוריו ואחיו והצטרפו לקיבוץ. הרדן נשלח ללמד עברית בטנג'יר שבמרוקו, ולהדריך מדריכי-נוער יהודים בצרפת. למד הוראה במדרשה לחינוך בבית ברל. בשנת 1962 עזב עם משפחתו את הקיבוץ ועבר ללמד בכפר הנוער בן שמן.
הרדן לחם במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים. בעקבות מעשי התעללות וביזה שהיה עד להם במלחמת סיני, פרסם ברבעון קשת מסה ביקורתית בשם "כובשי כנען בסופה", שזכתה לשבחיו של נתן אלתרמן, אך נדחתה על ידי העיתונים היומיים בנימוק שהתיאורים בה מוגזמים.
לימד עברית באולפן לאקדמאים בקיבוצו, והשתמש לשם כך בשיטתו של עוזי אורנן. עבד כמורה בבית ספר יסודי בבאר שבע, שם ניסה לקדם את דרכו הפדגוגית, שהדגישה חשיבה עצמאית ומופשטת, על חשבון משמעת נוקשה, ונאלץ להתמודד עם ביקורת קשה ופיקוח הדוק מצד מנהל בית הספר. שימש מדריך לעולים מבוגרים בעיירה שדרות הסמוכה לקיבוצו. עבד בבית הספר התיכון האזורי שער הנגב, שם לימד כיתות נפרדות של ילדי הקיבוצים ושל ילדי שדרות, וארגן מפגשי אירוח ראשונים בין שתי הקבוצות.
הרדן התגורר בירושלים משנת 1966 ועד מותו ב-9 במרץ 2014.
קריירה ספרותית

פרסם רשימות וסיפורים ב"ניב הקבוצה", ב"קשת", "אמות", "שדמות", "מולד", "פתחים" וב"האומה". 
רשימותיו הראשונות עסקו בחיי הקיבוץ, וכללו גם רשימות ביקורתיות על מנהגי הקיבוץ.
על פי בקשתו של אהרן אמיר, עורך הרבעון "קשת" והוצאת "עם הספר", הרדן ערך ותרגם לעברית אנתולוגיה בשם "סיפורים לאטינו אמריקאים בני זמננו", שיצאה ב-1964. עיבד חלק מהיצירות לשידור בתחנת קול ישראל.
בעקבות שיחות רבות עם אליעזר שביד, פרסם את הספר "מקורות המחשבה הלאומית היהודית בת זמננו".
בשנת 1974 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי הראשון, "משיחים במונטבידאו", שזכה לשבחי הביקורת, בין היתר מהסופרים אהרן אפלפלד ודוד שחר. בעקבות ההתעוררות של המחאה המזרחית, כתב את ספרו "אשכנזי בעולמה של ספרד", המתאר את ניסיונו כשליח במרוקו וכמורה לילדי עדות צפון-אפריקה בבאר שבע, ואת דעותיו על הבדלי התרבויות בין מזרח ומערב, ועל הניכור בין התרבויות. הספר כולל ביקורת אוהדת ויחד עם זה נוקבת על האחריות של בני עדות המזרח עצמם לאפלייתם. למרות הביקורת, הספר זכה לשבחים מפי סופרים בני עדות המזרח, דוגמת סמי מיכאל וארז ביטון.
הציג מבחר מציוריו בגלריה "אלון" בירושלים ובמוזיאון ישראל, וזכה לשבחים מפי מבקר האמנות יונה פישר.
ניהול תוכניות תרבות

הרדן עבד כ-11 שנים בהסתדרות הציונית העולמית, שם שימש מנהל המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה. הוא עסק בפרסום סיפורים וכתבים מתורגמים לספרדית על ההיסטוריה של מדינת ישראל: "עומר" - סדרת תרגומים לספרדית של הסיפורת העברית החדשה (בעזרת גרשון שקד). המבחר אומץ על ידי המכון לתרגום ספרות עברית. פרסם גם את האנתולוגיה "לקט מאוצר החסידות", ועוד. במטרה לספק לציבור היהודי בחו"ל מידע על האירועים בישראל, הפיק את סדרת הספרונים "חוליות בדברי ימי ישראל", שכתבו יהואש ביבר, אפרים תלמי (על מלחמת ששת הימים), שתורגמו לספרדית.
הרדן פרש מניהול המחלקה בעקבות חילופי השלטון ב-1977, ומינויו של נציג הליכוד למנהל המחלקה לחינוך של ההסתדרות הציונית.
כתביו

סיפורים לאטינו אמריקאים בני זמננו, אנתולוגיה בעריכתו, הוצאת עם הספר, 1964
מקורות המחשבה הלאומית היהודית בת-זמננו (עורך), הוצאת ההסתדרות הציונית, 1970; עם מבואות מאת אליעזר שביד
משיחים במונטבידאו, הוצאת שי, 1974
מדוע לא הרגתי את אבי בפעם השלישית : שירים, הוצאת עקד, 1980
אשכנזי בעולמה של ספרד, הוצאה עצמית, 1984
ממונטבידאו לירושלים, הוצאת כרמל, 1996
כתביו > מאמרים עיקריים

"כובשי כנען בסופה", על חיילי צה"ל במלחמת סיני
"עדוּת על עדוֹת", מבט ביקורתי על מפגשו עם קהילת יהודי טנג'יר
"שתי תרבויות בכפיפה אחת", על מפגשים בין ילדי הקיבוץ לבין ילדי שדרות, בני עדות המזרח
הערות שוליים

↑  דוגמת הרשימה "ברקיע שלנו", פיליטון סרקסטי על חבר קיבוץ שנהרג בתאונה, ומגיע לבית דין בשמים, הדומה בכל לוועדת חברים בקיבוץ. החבר נאלץ לנסות לשכנע את אב בית הדין, מוותיקי הקיבוץ, שהוא הגשים בחייו את האידיאל הסוציאליסטי, ויחד עם זה להתוודות בכנות על כל חטאיו הקטנים.
1 2  "להיות מורה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262317105171  GND: 1022579703  ISNI: 0000 0000 6662 7982  LCCN: n85077390  NTA: 251864170  SUDOC: 081824637  VIAF: 51997894   WorldCat (עם VIAF): 51997894
בילי קריסטל

| --- | --- |
בילי קריסטל, מרץ 2018
בילי קריסטל, מרץ 2018
 לידה:  14 במרץ 1948 (בן 76) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם במה:  בילי קריסטל
 שם לידה:  William Edward Crystal 
 סוגה מועדפת:  סרטי קומדיה
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות על שם טיש (1970)  תיכון לונג ביץ'  אוניברסיטת מרשל  Nassau Community College  סטודיו אייץ' בי 
 בן או בת זוג:  Janice Crystal 
 צאצאים:  Jennifer Crystal Foley 
 פרסים והוקרה:  פרס טוני  ראו פרסים
 פרופיל ב-IMDb
 
ויליאם אדוארד "בילי" קריסטל (באנגלית: William Edward “Billy” Crystal; נולד ב-14 במרץ 1948) הוא במאי קולנוע, שחקן, תסריטאי, מפיק וקומיקאי יהודי-אמריקאי.
קריירה

תפקידו הראשון היה כדמות ראשית בסדרה "בועות" ששודרה בשנים 1977–1981. לאחר מכן הופיע במערכון שנחתך בסאטרדיי נייט לייב. משנת 1976 הופיע במופעי סטנד-אפ והופעות אורח בתוכניות קטנות וב-1978 הופיע בסרט "Rabbit Test" בתפקיד הראשי. שיחק במספר סרטי קולנוע מצליחים כ"בואו נדבר על זה", "תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת".
בשנת 1984 נכנס לראשונה לצוות השחקנים של "סאטרדיי נייט לייב" באחד המערכונים המפורסמים של הסדרה. לאחר מספר הופעות בסדרות ובסרטים ביסס את מעמדו ככוכב כשהיה חלק מפאנל השעשועון "כוכבים בריבוע", שבו השתתפו אך ורק שחקנים הוליוודיים מפורסמים. באותה שנה שיחק בתפקיד קטן כמורטי הפנטומימאי בסרט "ספיינל טאפ" שביים רוב ריינר.
בשנת 1987 השתתף בסרט הפנטזיה המצליח הנסיכה הקסומה.
בשנת 1989, הוא הופיע בקומדיה הרומנטית "כשהארי פגש את סאלי". על השתתפותו בסרט, היה קריסטל מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי.
בשנת 1992 ביים את סרטו הראשון, "מר מוצ"ש" (Mr. Saturday Night), שקיבל מועמדות אחת לפרס האוסקר בו גם שיחק בתפקיד הראשי, ועל תפקידו קיבל מועמדות שלישית לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2001 ביים את הדרמה הטלוויזיונית "61*" לרשת HBO, אודות שחקני הבייסבול רוג'ר מאריס ומיקי מנטל, אותם גילמו (בהתאמה) ברי פפר ותומאס ג'יין. בואתה שנה גם כתב את התסריט וכיכב בסרט "אמריקה מאוהבת", לצד ג'וליה רוברטס וקתרין זיטה-ג'ונס. בנוסף דיבב בסרט "מפלצות בע"מ".
בין השנים 1990–2012 הנחה תשעה טקסי האוסקר.
בשנת 2005, זכה קריסטל בפרס טוני על המחזה שכתב "700 Sundays". לאחר הצלחת המחזה, הוציא קריסטל ספר הנושא את אותו שם.
בשנים 2013–2014 שיחק למשך 3 פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
בשנת 2015 השתתף בסדרה "הקומיקאים" ששודרה בערוץ FX Networks.
בשנת 2021 ביים והפיק את הסרט "כאן והיום", ואף כיכב בו בתפקיד הראשי לצד טיפאני האדיש ופן בדג'לי.
באוקטובר 2024, פורסם שקריסטל יקבל פרס על ידי היכל התהילה של הכדורסל וייכנס ל-"James F. Goldstein SuperFan Gallery" של ההיכל. קריסטל יקבל את ההוקרה על תמיכתו בקבוצת פילדלפיה 76'.
חיים אישיים

קריסטל נולד במנהטן וגדל במחוז נסאו שבלונג איילנד, להורים יהודים. למשפחתו זיקה למוזיקה: אביו מנהל חנות מוזיקה בניו יורק ודודו הוא מפיק תקליטים. קריסטל הגיע לאוניברסיטה על מלגת בייסבול אך מעולם לא שיחק בייסבול באוניברסיטה, מכיוון שבאותה שנה תוכנית הבייסבול הושעתה והוא נאלץ לחזור לעירו. בניו יורק למד בימוי טלוויזיה אצל מרטין סקורסזה באוניברסיטת ניו יורק.
מ-1970 הוא נשוי לג'אניס גולדפינגר ולהם שתי בנות. ידוע כאוהד מושבע של קבוצת הכדורסל לוס אנג'לס קליפרס.
חיים אישיים > אקטיביזם

קריסטל הוא תומך של המפלגה הדמוקרטית והופיע בתשדירי בחירות שלה. קריסטל היה מבקר בוטה של דונלד טראמפ, במהלך מסע הבחירות של טראמפ לנשיאות ב-2016. קריסטל תמך בהילרי קלינטון. בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 השתתף בקמפיין יחד עם ויליאם קריסטול, אחד ההוגים המרכזיים של התנועה השמרנית בארצות הברית, שקרא להצביע עבור ג'ו ביידן.
בשנת 2008 הצטרף בהתנדבות להנהלת הארגון שהוקם לגיוס כסף כדי להקים אנדרטה לקורבנות פיגועי 11 בספטמבר 2001.
באוקטובר 2023, קריסטל, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן. הם קראו לשחרור בני ערובה המוחזקים על ידי ארגון הטרור חמאס בעקבות טבח שבעה באוקטובר. הקמפיין שהושק לצד המכתב נקרא #NoHostageLeftBehind. המכתב מדגיש את הרצון לחופש הן לישראלים והן לפלסטינים לחיות בשלום ומגנה את האלימות של חמאס.
פילמוגרפיה חלקית

מבוהלים בשטח, 1986
הנסיכה הקסומה, 1987
לזרוק את אמא מהרכבת, 1987
כשהארי פגש את סאלי, 1989
תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת!, 1991
מר מוצ"ש, 1992
תשכחי את פריז, 1995
לפרק את הארי, 1997
בואו נדבר על זה, 1999
מפלצות בע"מ, 2000 (דיבוב)
אמריקה מאוהבת, 2002
בית ספר למפלצות, 2013 (דיבוב)
מהפכה בבית, 2012
דירות קטנות, 2012
בנפרד (2019)
קמים, נופלים (2020)
כאן והיום (2021) - גם במאי, מפיק ותסריטאי
פילמוגרפיה חלקית > טלוויזיה

בועות (1977-1981)
מפלצות בע"מ בעבודה (2021) - דיבוב
לפני (Apple TV, 2024)
פילמוגרפיה חלקית > תיאטרון

מר מוצ"ש (2022)
פרסים והוקרה

פרס אמי לבידור בפריים טיים לכתיבה לתוכנית קומית או מוזיקלית (1991)
GLAAD Excellence in Media Award (2005)
פרס מארק טוויין להומור אמריקני (2007)
אגדות דיסני (2013)
פרס אמי להופעת יחיד במופע או תוכנית מוזיקלית (1998)
פרס דרמה דסק להצגת יחיד (2005)
פרס אמי להופעת יחיד במופע או תוכנית מוזיקלית (1991)
פרס הקולנוע של MTV להופעה הקומית הטובה ביותר (1992)
פרס אמי לבידור בפריים טיים לכתיבה לתוכנית קומית או מוזיקלית (1990)
פרס אמי לבידור בפריים טיים לכתיבה לתוכנית קומית או מוזיקלית (1992)
כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד
פרס ליגת הדרמה
Audie Award for Narration by the Author or Authors
פרס של כבוד מטעם איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי עבור מפעל חיים (2022)
הרי חג'ר

| --- | --- |
הרי חג'ר נישאים מעל מצודת נחל
הרי חג'ר נישאים מעל מצודת נחל
 מידע כללי
 גובה:  2,980 מטר
 מדינה:  עומאן 
 מיקום:  עומאן, איחוד האמירויות הערביות
 אורך הרכס:  500 ק"מ 
 קואורדינטות:  23°12′53″N 57°16′31″E﻿ / ﻿23.21486111°N 57.27518889°E﻿ / 23.21486111; 57.27518889
 
 
הרי חג'ר (בערבית: جبال الحجر – "הרי האבן") הם רכס הרים בצפונה של עומאן ובמזרח איחוד האמירויות הערביות.
גאוגרפיה

הרכס נמתח לאורך חופו הדרומי והמערבי של מפרץ עומאן, וחוצץ בין מישור החוף שלאורך המפרץ לבין הרמה המדברית שמדרום לו. הרכס נחלק להרי חג'ר המערביים ולהרי חג'ר המזרחיים, וחלקו המרכזי, המכונה ג'בל אח'דר (الجبل الأخضر – "ההר הירוק"), הוא רכס ההרים הגבוה ביותר בעומאן ובחצי האי ערב כולו.
ג'בל אח'דר מגיע לשיאו בפסגת ג'בל שמס (جبل شمس – "הר השמש") שגובהה 2,990 מטר. האקלים ברכס הוא מדברי, אם כי הפסגות הגבוהות זוכות לכמות משקעים של כ-300 מ"מ בשנה, המספיקה לצמיחת שיחים ועצים, ותומכת בחקלאות. על שום כך נקרא הרכס בשם "הירוק".
הטאר הערבי הנדיר אנדמי לרכס הרים זה.
היישוב חתא הממוקם בגובה שייך לדובאי ומהווה אתר תיירותי למשפחות עשירות של הנסיכות.
ראו גם

מצודת בהלא
מערכות אפלאג' להשקיה
הערות שוליים

↑  קיימים נתונים שונים באשר לגובה הפסגה, ואלה מגיעים עד 3,075 מטר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4302572-9 
ערך זה הוא קצרמרבנושא הרים ובנושא עומאן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ביצ'קראפט בוננזה

בוננזה B35
בוננזה BE33 ממריא משדה קמבל שבאנגליה
בוננזה (באנגלית: Bonanza) הוא מטוס קל מתוצרת ביצ'קראפט שנכנס לשימוש ב-1947. במהלך השנים פותחו שלושה דגמים עיקריים של הבוננזה, ולמעלה מ-17,000 מטוסים יוצרו. זהו דגם המטוס הנמצא בייצור במשך הזמן הרב ביותר, אשר ממשיך גם כיום.
דגמים > דגם 35

הדגם הראשון של הבוננזה, דגם 35, תוכנן על ידי צוות בראשותו של המהנדס רלף הרמון (Ralph Harmon). הוא היה עשוי כולו ממתכת, ומהיר מאוד ביחס למרבית המטוסים הקלים באותה תקופה שנבנו עדיין מעץ ואריג. דגם 35 כלל כני נסע מתקפלים וזנב וי שהפך לסימן ההיכר שלו.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס של דגם 35 נערכה ב-22 בדצמבר 1945.
המטוס הראשון יצא מפס הייצור ב-1947. ב-1982, לאחר שיוצרו 10,194 מטוסים מדגם 35, שזכה לשיפורים שונים במהלך השנים, הופסק הייצור שלו.
על בסיס דגם 35 פותח מטוס האימון הצבאי T-34 מנטור.
דגמים > דגם 33

לדגם 33 היה זנב רגיל, בניגוד לדגם 35 בעל זנב הוי. המטוס הראשון מדגם 33 יצא מפס הייצור ב-1959. ב-1995, לאחר שיוצרו למעלה מ-2,500 מטוסים מדגם 33, שזכה לשיפורים שונים במהלך השנים, הופסק הייצור שלו.
איראן מייצרת גרסה צבאית של דגם זה תחת השם "פרסטו", מבלי שקיבלה רישיון לכך.
דגמים > דגם 36

לדגם 36 יש זנב רגיל בדומה לדגם 33, אך גוף המטוס הוארך ב-25 ס"מ. המטוס הראשון מדגם 36 יצא מפס הייצור ב-1968. עד כה יוצרו למעלה מ-2,700 מטוסים מדגם 36, שזכה לשיפורים שונים במהלך השנים. דגם זה נמצא עדיין בייצור ומחירו עומד על כ-415,000 דולר אמריקני.
היסטוריה מבצעית > ארצות הברית

תחת הכינוי QU-22, הותאם דגם 36 לשימוש חיל האוויר האמריקני ככלי טיס בלתי מאויש למשימות ממסר, אף על פי ששימוש מבצעי במטוס נעשה תמיד כשהוא מאויש. השינויים העיקריים ב-QU-22 היו הוספתו של גנרטור גדול מעל המנוע להפעלת הציוד האלקטרוני והוספתם של שני מכלי דלק שהותקנו בקצה הכנפיים.
ה-QU-22 הופעל במלחמת וייטנאם בשנים 1970–1972 ושימש לממסר אותות של חיישני תנודה וקול שפוזרו באזור נתיב הו צ'י מין במסגרת מבצע איגלו וייט.
היסטוריה מבצעית > ישראל

חיל האוויר הישראלי מפעיל את דגם A36 של המטוס, תחת הכינוי "חופית". המטוסים משרתים בבסיסי הטיסה השונים של החיל, ומשמשים לניוד מהיר של בכירי החיל וצה"ל. בנוסף, משרת המטוס גם בטייסת 100 ("הגמל המעופף") למשימות תצפית ואיסוף מודיעין חזותי. בעבר, המטוס שרת גם בטייסת 135 ("מלכי האוויר"). שלושת מטוסי ה"חופית" הראשונים נחתו בישראל ב-5 בדצמבר 2004 והתקבלו בטקס חגיגי בשדה דב במעמד מפקד חיל האוויר, האלוף אליעזר שקדי. המטוסים החליפו בהדרגה את מטוסי ה-TB-20 טרינדד ("פשוש") מתוצרת סוקטה.
בימיו הראשונים של חיל האוויר הישראלי, הופעלו שני מטוסי בוננזה 35 על ידי הטייסת הראשונה, טייסת 100. המטוסים נתרמו לחיל האוויר על ידי בוריס סניור, שהיה קצין יהודי בדרגת סגן בחיל האוויר הדרום-אפריקאי, וביקש לתרום לחיזוק חיל האוויר הישראלי. סניור רכש זוג מטוסים והטיס אותם לישראל ביחד עם טייס נוסף בשם כ"ץ, שנאלץ לנחות נחיתת חירום.  במהלך חניית ביניים לצורך תיקון התקלה ברודזיה התרסק אחד המטוסים בהמראה, וסניור שבינתיים חלה בקדחת, שב לדרום אפריקה,  ובעזרת אביו קנה אחר במקומו. התחנה האחרונה בדרכו לישראל היתה בלוקסור שבמצרים, שם נחת ב9 במאי 1948 במסווה של מטוס שעשועים, והודיע למנהלת שדה התעופה שהוא בדרך לביירות. המטוס של כ"ץ הגיע לישראל ב-5 במאי 1948, ואילו סניור נחת בניר עם ב10 במאי, ולמחרת המשיך לשדה דוב. המטוסים הותאמו לשמש כמטוסי תקיפה קלים, לאחר שחומשו בפצצות במשקל 50 ק"ג כל אחת. המטוסים שימשו את חיל האוויר במשימות תקיפה במלחמת העצמאות במשך תקופה קצרה, ולאחריה הם שימשו למשימות סיור וקישור בלבד. ב-1952 הוצאו משירות.
מפעילות צבאיות

איראן איראן
ארגנטינה ארגנטינה
ארצות הברית ארצות הברית
בוליביה בוליביה
ברזיל ברזיל
האיטי האיטי
הולנד הולנד
חוף השנהב חוף השנהב
ישראל ישראל
מקסיקו מקסיקו
ניקרגואה ניקרגואה
ספרד ספרד
תאילנד תאילנד
הערות שוליים

1 2  Fred, George. "2017 Business Airplanes Purchase Planning Handbook". Business & Commercial Aviation. Penton, 2017. עמוד 84
↑  מרדכי נאור, על הגובה, תל אביב: משרד הבטחון, 1965, עמ' 22-27
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551818705171  GND: 7540961-6  LCCN: sh2005003760 
הדמיה ממוחשבת של מטוס 'חופית' מספר 340 של טייסת 135 בחיל האוויר
מטוס 'חופית' מספר 333 של חיל האוויר
אל-מדאם

| --- | --- |

 מדינה:  איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  11,120 (2015)
 קואורדינטות:  24°57′41″N 55°47′25″E﻿ / ﻿24.96138889°N 55.79027778°E﻿ / 24.96138889; 55.79027778 
 אזור זמן:  UTC+04:00
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איחוד האמירויות הערביות מוגדלת) אבו דאבי דובאי שארג'ה אל-עין עג'מאן ראס אל-ח'ימה פוג'יירה ק ט ר  ערב הסעודית עומאן עומאן המפרץ הפרסיאל-מדאם(למפת איחוד האמירויות הערביות רגילה) אבו דאבי דובאי שארג'ה אל-עין עג'מאן ראס אל-ח'ימה פוג'יירה ק ט ר  ערב הסעודית עומאן ע. המפרץ הפרסיאל-מדאם  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אל-מדאם (בערבית: ٱلْمَدَام) היא עיירה באמירות שארג'ה באיחוד האמירויות הערביות בצומת שבין כביש דובאי–חתא (E44 (אנ')) ובין כביש מליחה (אנ')–שווייב (E55), והתפתחה בעיקר בזכות התחבורה בין חתא לעומאן. נפח התנועה לעומאן דרך אל-מדאם וחתא פחת מאז סגירת הגבול (אנ') במחדה (אנ') ב-2016, אם כי נפח התנועה נותר על כ-5,000 נוסעים מדי יום. הדרך מאל-מדאם לחתא פתוחה כיום רק לאזרחי איחוד האמירויות, עומאנים ולבעלי היתרים מיוחדים.
תיאור

התפתחות אל-מדאם לאורך הכביש E44 לכיוון הדיונות הביאה לכך שהעיירה התארכה, וכוללת קניון. זאת בנוסף למרכז רפואי, אולם חתונות ומספר רב של חנויות הממוקמות לאורך הרחוב הראשי של העיירה. אל-מדאם מארחת פסטיבל קניות שנתי.
באזור מדברי מדרום לאל-מדאם, קיים אזור נטוש של בתים ומסגד. האזור שמסביב לאל-מדאם מכיל מספר אתרים ארכאולוגיים מתקופת הברזל, כולל א-ת'וקייבה (אנ') וג'בל בוחייס (אנ'), כמו גם פוגארה המתוארכת לאלף ה-1 לפני הספירה. ממזרח לעיר נמצא מבצר פילי (אנ').
ראו גם

היסטוריה של איחוד האמירויות הערביות