stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאלון פיטני
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

ב-1912 מונה פיטני על ידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. אף על פי שמינויו אושר בסנאט ברוב של 50 מול 26, התנגדו לו החוגים הפרוגרסיבים. פיטני הושבע לתפקיד ב-18 במרץ 1912. העוינות הזו כלפיו נבעה בעיקר בשל החלטתו כאשר שימש כשופט בבית המשפט לדיני היושר בתיק "חברת הזכוכית ג'ונס נגד איגוד נופחי בקבוקי הזכוכית" (Jones Glass Co. v. Glass Bottle Blowers Association), שהגבילה את יכולת האיגודים המקצועיים למנוע את הפיכתם של עובדים לשוברי שביתה.
במהלך כהונתו על כס השיפוט בבית המשפט העליון, רכש פיטני מוניטין של שמרן ותמך באדיקות בתאוריה המשפטית של "ההליך הראוי המהותי" (Substantive due process). דוגמה לגישתו זו השתקפה בחוות דעת הרוב שהוא כתב בפסק הדין "קופייג' נגד קנזס" (Coppage v. Kansas), בו פסק בית המשפט על אי תאימותו לחוקה של חוק של קנזס שאסר על קיומם של "חוזי הכלב הצהוב" (Yellow-dog contract), שהיו הסכמה בין עובד למעביד שבתנאי להעסקתו של העובד, הוא לא יהיה חבר איגוד מקצועי. בפסק דין זה קבע בית המשפט שלא ניתן להפעיל סמכות משטרתית להבטיח שוויון ביכולת המיקוח. אף על פי שהוא חש חוסר אמון כלפי האיגודים המקצועיים, פיטני גם חשש מהתחזקותם הנרחבת של העסקים ותמך בשימוש רחב בחוק ההגבלים העסקיים של שרמן.
פיטני כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "חברת הרכבת המרכזית של ניו יורק נגד וייט" (New York Central Railroad Co. v. White), שבה אושר חוק הפיצויים לעובדים של מדינת ניו יורק והונח היסוד להרחבתן של תוכניות כאלו בכל ארצות הברית. הוא גם כתב את חוות דעת הרוב השנויה במחלוקת בפסק הדין "פרנק נגד מגנום" (Frank v. Mangum), שאישר את הרשעתו השגויה ברצח של ליאו פרנק, איש עסקים יהודי, באטלנטה, אל מול חוות דעת המיעוט של השופטים אוליבר ונדל הולמס הבן וצ'ארלס אוונס יוז.
ב-1922 התפטר פיטני מתפקידו כשופט לאחר שלקה בשבץ מוחי. לצד ויליס ואן דוונטר, הוא היה אחד משני שופטי בית המשפט העליון היחידים שמונו על ידי ויליאם האוורד טאפט כאשר כיהן כנשיא ארצות הברית והמשיכו לכהן תחתיו כאשר הוא היה לנשיא בית המשפט העליון.
מותו

מאלון פיטני נפטר ב-9 בדצמבר 1924 בוושינגטון הבירה ונטמן בבית הקברות אברגרין שבמוריסטאון.
הערות שוליים

↑  Ancestry of Christopher Reeve. William Addams Reitwiesner Genealogical Services.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n85353842  SNAC: w6c548pr  US Congress: P000370  VIAF: 33459144   WorldCat (עם VIAF): 33459144
מיכל יצחק רבינוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 ביולי 1879 מיר, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 בנובמבר 1948 (בגיל 69) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מפלגה:  הציונים הכלליים 
 
מֶיכְל יצחק רבינוביץ' (22 ביוני 1879, א' בתמוז תרל"ט – 17 בנובמבר 1948, ט"ו בחשוון תש"ט) היה סופר, עיתונאי, מו"ל ופעיל ציוני. חבר הנשיאות והמזכיר של הוועד הלאומי ליהודי רוסיה הלבנה במינסק. משתתף קבוע בכתבי העת "הצפירה", "המליץ" ו"טורים". פעיל בחברת "מקיצי נרדמים" ובעל בית המסחר לספרים "דרום" ברחוב בן-יהודה בירושלים, ששימש גם כבית הוצאה לאור.
תולדות חייו

רבינוביץ נולד במיר שברוסיה (כיום בתחומי בלארוס) למשפחה דתית, אביו היה הרב יעקב גרשון ואמו הייתה אסתר לובה לבית זקהם. אחיו מרדכי לייב רובין היה אף הוא רב ולימים ראב"ד העדה החרדית בירושלים. כאשר עבר האב לכהן כרב בעיירה שורווילישוק שליד קובנה (כיום בליטא), עברה המשפחה לשם.
רבינוביץ' למד בחדר, בישיבת טלז ובישיבת סלובודקה, הוכר כעילוי והוסמך לרבנות בגיל צעיר. בהיותו כבן 18 נתפס לרעיון הציוני והיה מבין ראשוני המצטרפים לתנועה הציונית. בשנת 1890 החל לפרסם בעיתונים "הצפירה", "הזמן", "די וועלט" ו"המליץ".
לאחר שנשא לאשה את שרה בת מאיר היילפרין ממינסק, שהיה בעל בית מסחר לספרי קודש, עבר לעיר זו והחל לעסוק במסחר ספרים. חנותם של רבינוביץ' וחמיו התמקדה בספרות עברית לאורך כל הדורות והפכה למרכז אינטלקטואלי. במקביל עסק בפעילות ציבורית, תרבותית וחינוכית ציונית. בעת מלחמת העולם הראשונה היה חבר ועד העזרה לפליטים יהודים שנמלטו לאזור מאוקראינה. בשלוש השנים שבין מהפכת מרץ 1917 לסיום מלחמת האזרחים ברוסיה פעל בגלוי כחבר המרכז הציוני לרוסיה הלבנה, חבר הנשיאות ומזכיר הקהילה, לאחר מכן עבר לכהן בתפקיד באורח סמוי. כמו כן ערך עד 1918 את העיתון היומי הציוני "דער יוד" ותיאם את מאמצי העלייה של תנועת "החלוץ", בתחילה בגלוי ולאחר מכן באופן סמוי.
ב-1921, לאחר שהעיסוק בפעילות עסקנית גלויה הפך מסוכן, החל להרצות בסמינר למורים עבריים במינסק ולאחר מכן בבית המדרש הממשלתי (מטעם המשטר הסובייטי) למורים ידיים. בגין פעילותו הציונית, נאסר שלוש פעמים.
ב-1925, לאחר פטירתה של אשתו, עלה לארץ ישראל עם שלוש בנותיו והתיישב בירושלים. יחד עמו הצליח להביא לירושלים את אוצר ספריו, בהם כתבי יד וספרים נדירים. ספרים אלה היוו את הבסיס לבית המסחר לספרים עתיקים וחדשים "דרום" שפתח ברחוב בן יהודה. שם החנות נקבע לפי המימרא "הרוצה להחכים ידרים" (תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף כ"ה, עמוד ב'). החנות שימשה בית ועד לסופרים ולחכמים. היה פעיל בחברת "מקיצי נרדמים" וסייע להוצאת ספריה, שחלקם ראו אור בהוצאת בית המסחר "דרום". בית המסחר נהרס בפיגוע ברחוב בן-יהודה ולא שוקם.
בארץ ישראל המשיך לכתוב ולפרסם. היה חבר כתב העת "טורים" ופרסם גם ב"היינט" ובעיתונים נוספים בארץ ובעולם היהודי-ציוני באירופה. בין פעילויותיו הציבוריות היה פעיל בוועד לעזרת ציוני רוסיה, חבר ההנהלה ומנהל בנק הלוואה וחסכון ירושלים (1934-1935), נשיא לשכת ירושלים של "בני ברית" וחבר הוועד הפועל של הלשכה הגדולה לארץ-ישראל, כיהן כנציג החינוך הכללי בוועד החינוך של ההנהלה הציונית, היה חבר מפלגת הציונים הכלליים. רבינוביץ' היה דמות חינוכית מוכרת בירושלים, בין היתר נתן שיעור קבוע ברמב"ם בשבתות בבית הכנסת ישורון והרצה ברדיו "קול ירושלים" בנושאים רבים.
פרסם מעט, בעיקר מחקרים קצרים, הערות לספרות עברית עתיקה ופרקי פולקלור של יהודי תחום המושב וזכרונות. לאחר מותו כונסו כתביו על ידי ישראל הלפרין.
נפטר ב-17 בנובמבר 1948.
אוסף  עם פרטיו האישיים נמצא במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית
לקריאה נוספת

ישראל הלפרין (עורך), חול ומועד: אורח חייו של אדם מישראל - קובץ של כתבי מיכל רבינוביץ, מונוגרפיה אודותיו מאת הלפריו ודברים לזכרו מאת ש"י עגנון, ההסתדרות הציונית - המחלקה לענייני הנוער והחלוץ, תשכ"ה.
גצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים ב', ספרית פועלים, 1965–1967 עמ' 820-821
משה קול, "מיכל רבינוביץ'", בספרו מורים וחברים, כרך ב', ירושלים: מ' ניומן, תשל"ד, עמ' 172 ואילך.
אברהם מאיר הברמן, "רבי מיכל רבינוביץ", בספרו מסכת סופרים וספרות: תולדות סופרים וחוקרים, דברי ביקורת, מאמרים ורשימות, ירושלים: ר' מס, תשל"ז 1976, עמ' 104 ואילך.
אב"א אחימאיר, עין הקורא: סופרים וספרים, עיתונאים ועיתונים, הוועד להוצאת כתבי אחימאיר, תשס"ג, הפרק "מיכל רבינוביץ: החנות בבן יהודה", עמ' 284-275.
ש"י עגנון, "על ר' מיכל רבינוביץ ז"ל", בספרו מעצמי אל עצמי, הוצאת שוקן, 2000, עמ' 223–226.
הערות שוליים

↑  שער הספר "ארי נוהם"
↑  רחוב "דרום" באתר עיריית ירושלים
↑  ארכיון מיכל יצחק רבינוביץ', בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303777005171  PLWABN: 9811261449005606  ISNI: 0000 0003 8588 1080  LCCN: nr95011501  NTA: 306856506  VIAF: 247723180   WorldCat (עם VIAF): 247723180
מיכל כהן

ערך זה עוסק במנכ"לית משרד החינוך ומנכ"לית קרן רש"י. אם התכוונתם לעורכת דין, הממונה על התחרות, ראו .
כהן בטקס הענקת פרסי ישראל, 2016
כהן (שנייה מימין) עם משתתפי גמר חידון התנ"ך הישראלי למבוגרים לשנת תשע"ד
מיכל כהן (נולדה ב-4 בנובמבר 1965) היא אשת חינוך ישראלית, המכהנת כמנכ"לית קרן רש"י משנת 2017 וכיו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות מאוגוסט 2021. הייתה מנכ"לית משרד החינוך בין השנים 2013—2017.
ביוגרפיה

מיכל כהן שירתה בצה"ל בגרעין נח"ל בין השנים 1983–1986. ב-1991 סיימה לימודים לתואר ראשון בחינוך, במכללת דוד ילין, ובשנת 1997 השלימה תואר שני בחינוך מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 2006–2007, למדה כהן ייעוץ ארגוני למערכות חינוך באוניברסיטת תל אביב והמשיכה בשנת 2010 בבית הספר הגבוה לניהול שבפריז לתעודה בתחום הניהול במגזר הציבורי. ב-2016 החלה לימודים לתואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
כהן החלה את דרכה החינוכית בשנת 1991 ועד לשנת 2005 היא מילאה שורה של תפקידים חינוכיים, במהלכם מונתה לסגנית-מנהלת בית ספר בפסגת זאב. בין השנים 2001–2005 שימשה מנהלת בית הספר דקל וילנאי א' במעלה אדומים. בין השנים 2005–2007, הייתה מפקחת במחוז ירושלים ומנח"י. בספטמבר 2017 מונתה כהן למנכ"לית קרן רש"י. באוגוסט 2021 מונתה כהן לתפקיד יו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות, האישה הראשונה בתפקיד זה.
כהן נשואה ואם לשלושה.
ביוגרפיה > משרד החינוך

בשנת 2008 הייתה כהן יועצת פדגוגית למנכ"לית משרד החינוך, שלומית עמיחי. בהמשך, מונתה לסמנכ"לית בכירה למינהל הפדגוגי. תפקיד נוסף אותו מילאה כהן הוא סמנכ"לית משאבי אנוש במשרד החינוך. על הישגיה בתחום זה זכתה לפרס המנכ"ל.
בשנת 2010 מונתה לתפקיד סמנכ"לית בכירה במינהל הפדגוגי. במסגרת תפקידה הייתה שותפה בגיבוש הרפורמה בחטיבה העליונה, "עוז לתמורה" ומונתה על ידי מנכ"ל משרד החינוך באותה עת, ד"ר שמשון שושני, להוביל את ההטמעה של הרפורמה עוז לתמורה ואת הרפורמה בבתי הספר היסודיים, "אופק חדש". כמו כן, היא הובילה את ההטמעה של המלצות ועדת טרכטנברג, אשר כללו בין היתר את הרפורמה של חוק חינוך חינם לגילאי 3–4 וצהרוניות בגני הילדים. כהן גם הובילה את מתווה הניהול העצמי, הנהגת מדיניות ניהולית-חינוכית עצמאית והחילה אותו על כלל בתי הספר היסודיים. לצד אלה, היא מיסדה את השימוש בכלי תכנון למערכת החינוך.
בנובמבר 2013 מונתה על ידי שר החינוך שי פירון, לתפקיד מנכ"לית משרד החינוך. עם כניסתו של נפתלי בנט למשרד החינוך בשנת 2015, הוא בחר להמשיך את תפקידה של כהן כמנכ"לית. כהן פרשה מתפקידה במרץ 2017 והוחלפה בידי שמואל אבואב.
כמנהלת המשרד, קידמה כהן עקרונות חינוכיים של שותפות מנהלים ומורים בקבלת ההחלטות של המשרד, הרחבה של האוטונומיה הניהולית והבית ספרית, צמצום פערים באמצעות דיפרנציאציה של התוכניות החינוכיות והרחבת השקיפות של המידע.
בין התוכניות הבולטות שקידמה כהן:
התוכנית המערכתית לקידום למידה משמעותית.
הרחבה והעמקה של האוטונומיה לבתי הספר – ניהול עצמי, גמישות פדגוגית למורים, פיתוח מקצועי
הרחבת השקיפות – הנגשת נתוני מערכת החינוך לכלל הציבור באמצעות מערכת השקיפות.
צמצום פערים באמצעות תוכנית לתקצוב דיפרנציאלי (שינוי יחס הקצאת השעות – יותר שעות לתלמידים מאוכלוסיות חלשות).
מיסוד פעילות המגזר השלישי.
הרחבה של המדידה באמצעות שילוב "התמונה החינוכית" אשר כוללת את מרחב העשייה הבית ספרית – הישגים ערכיים לצד הישגים לימודיים.
הטמעה של הרפורמות "עוז לתמורה" ו"אופק חדש".
באוגוסט 2021 נתקבלה החלטת ממשלה על מינוייה ליושבת ראש המועצה הישראלית לתרבות ולאומנות.
הערות שוליים

↑  ספי קרופסקי, מנכ"לית משרד החינוך לשעבר מיכל כהן מונתה למנכ"לית קרן רש"י, באתר כלכליסט, 31 באוגוסט 2017
↑  אישה ראשונה בתפקיד: המינוי של מיכל כהן, באתר "סרוגים", 17 באוגוסט 2021
↑  מיכל צדוקי, מיכל כהן מונתה לסמנכ"ל המינהל הפדגוגי במשרד החינוך, באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 באוגוסט 2010
↑  מינוי יושבת ראש המועצה הישראלית לתרבות ולאומנות, באתר משרד ראש הממשלה, ‏16 באוגוסט 2021
מיכל ליפסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1970 (בת 54 בערך) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  אופטיקה  פיזיקה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל  ברזיל ברזיל  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  הטכניון
 מנחה לדוקטורט:  פרופסור אלישע כהן
 מוסדות:  אוניברסיטת קורנל  אוניברסיטת קולומביה 
 פרסים והוקרה:  פרס קומסטוק בפיזיקה (2019)  פרס ג'ון טינדל (2021)  פרס רוברט וו. ווד (2017)  פרס IEEE לפוטוניקה (2019)  Erna Hamburger Prize (2020)  חבר באגודה האמריקאית לאופטיקה  תוכנית פולברייט  עמיתי מקארתור 
 
מיכל לִיפּסוֹן (Lipson; נולדה ב-1970) היא פיזיקאית ישראלית-אמריקאית המתמחה בננופוטוניקה ובאופטיקה של סיליקון. הייתה פרופסור חבר באוניברסיטת קורנל בבית הספר להנדסת חשמל ומחשבים וחברה במכון קבלי לננו-מדע בקורנל. היא נבחרה בשנת 2010 לעמיתת קרן מקארתור. בשנת 2014 עברה לאוניברסיטת קולומביה.
השכלה

מיכל ליפסון נולדה בחיפה. אביה, פרופ' ראובן עופר, היה חבר סגל בפקולטה לפיזיקה. ב-1978, עת היו מירב עופר ואחותה התאומה מירב עופר בנות שמונה, עברה המשפחה לברזיל. אחרי שסיימה שתי שנות לימודים כתלמידה לתואר ראשון במכון לפיזיקה של אוניברסיטת סאו פאולו, קיבלה ליפסון תואר ראשון בפיזיקה מהטכניון ב-1992. היא המשיכה ללימודי הדוקטורט בטכניון, אותו קיבלה ב-1998, העבודה עסקה במצבים של מיקרו-מהודים אופטיים מוליכים למחצה בהנחית פרופ' אלישע כהן. אחרי-כן שהתה שנתיים בפוסט-דוקטורט אצל פרופסור ליונל קימרלינג ב-MIT, שלאחריו קיבלה משרה באוניברסיטת קורנל ב-2001.
בשנת 2015 היא קיבלה תואר פרופסור באוניברסיטת קולומביה.
מחקר

ליפסון ידועה במיוחד בשל עבודתה על פיתוח התקני סיליקון אופטיים, במטרה להשתמש באור כתחליף למוליך חשמלי בשבבים. היא פרסמה את מאמרה הראשון בנושא ב-2004. מאמר חשוב נוסף שלה התפרסם ב-2006.
היא עובדת גם על פיתוח של "גלימת ההסוואה" האופטית, כלומר הסתרה של אובייקטים על ידי שליטה באור.
ליפסון השתתפה בתוכנית פולברייט,
וזכתה בפרס לחוקר הצעיר מטעם הקרן הלאומית למדע (National Science Foundation)‏ (NSF).
עבודתה התפרסמה ב-Nature,‏ Nature Photonics וכתבי עת נוספים.
נבחרה לסגן נשיא אגודת אופטיקה (לשעבר האגודה לאופטיקה) ולנשיא האגודה ב-2023. החל מ-2014 ובמשך שנים רבות צוינה על ידי תומפסון-רויטרס במאיון העליון של החוקרים המצוטטים ביותר בתחום הפיזיקה.
ליפסון פרסמה 45 פטנטים והשתתפה בכתיבת יותר מ-250 מאמרים מדעיים.
הערות שוליים

↑  עמיתי מקארתור 2010: מיכל ליפסון - פיזיקאית אופטית, אתר עמיתי מקארתור
↑  Michal Lipson, Reuven Opher, (1932 - 2020) - ForeverMissed.com Online Memorials, www.forevermissed.com (באנגלית)
↑  הטכניון, “פרס הגאונות” הוענק לפרופ' מיכל ליפסון מקורנל, שותפה להמצאת גלימת ההעלמות, באתר הידען - Hayadan, ‏2011-04-29
↑  Mark A. Foster1, Amy C. Turner2, Jay E. Sharping1, Bradley S. Schmidt2, Michal Lipson2 & Alexander L. Gaeta1,
Broad-band optical parametric gain on a silicon photonic chip,
Nature 441, 960-963 (22 June 2006)
↑  רשימת מקבלי מלגות 2008/7
1 2 3  Michal Lipson | Lipson Nanophotonics Group, lipson.ee.columbia.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007371917905171  BIBSYS: 5021018  ISNI: 0000 0001 1603 1221  LCCN: n2003014854  NTA: 263807878  ORCID: 0000-0003-2903-3765  SUDOC: 076466833  VIAF: 19053477   WorldCat (עם VIAF): 19053477
מאלום פרפורנס

| --- | --- |

כיב סוכרתי ברגל
 תחום:  רפואת עור 
 סיווגים
 ICD-10:  L97 
 
מאלום פרפורנס (באנגלית: Malum perforans) הוא כיב ממושך, כרוני ברגל בדרך כלל ללא כאבים, החודר לעומק או דרך העור, על פי רוב על כף הרגל (במקרה זה ניתן לכנותו malum perforans pedis). הוא מצוי בדרך כלל בחולי סוכרת עם נוירופתיה. למרות שהוא יגיב לעיתים קרובות לאמצעים שמרניים, ההישנות שלו היא תכופה ומביאה איתה סיכון של הפצת זיהום והרס רציני של רקמות. לרוב מדובר בסיבוך בסוכרת ובמצבים אחרים המשפיעים על העצבים.
תיאור

לכיבים אלו יש קצוות מחוררים וחלקים, הם דומים לכיב של גידול רך (מסטיקי, גומא). באזור שמסביב עלול להיות אובדן תחושה.
הגורמים

מצב זה נובע מהתפרצות של אזורים החשופים לחיכוך יום-יומי של בולטות גרמיות. איבוד העצבוב (דנרבציה) עשוי להיות תוצאה של כל אחת מהמחלות הבאות:
פגיעות בחוט השדרה
צרעת
פגיעה בעצב היקפי
נוירופתיה סוכרתית
טאבס דורסליס (Tabes dorsalis)
מיאליטיס רוחבי
ספינה ביפידה
סירינגומיאליה (Syringomyelia)
פתופיזיולוגיה

תחושות לחץ וכאב תקינות חיוניות להגנה על כף הרגל מפני לחצים מוגזמים וממושכים על בולטות גרמיות. ברגל לא רגישה, כמו בנוירופתיה סוכרתית, רקמות רכות חשופות ללחצים מוגזמים ללא ידיעת הפרט. במילים אחרות, על ידי נזק עצבי בכפות הרגליים, המטופלים לא מקבלים משוב על השפעת כפות הרגליים בהליכה. כיבים אלה מתחילים עם תחושת כאבים. מוגלה יוצאת ונוצר חור שמתחתיו הנגע הולך ומעמיק. זה מוביל לכיבים נטולי כאב במקומות שונים ברגל. בחולים שאינם אמבולטוריים, כיבים אלו נמצאים בישבן ובחלק האחורי של העקב.
אבחון

האיבחון הוא קליני. התחושה נבדקת באמצעות מונופילמנט (מונופילמנטים הם חוטים בודדים העשויים מפולימר מותך שחולצו דרך תבנית) מדורג.
טיפול

תחילה מטופל הגורם הבסיסי לנוירופתיה. חלקים נמקיים (נקרוזה) מהפצע מוסרים והפצע נשמר לח בכל הזדמנות. כיבים נגועים מטופלים באנטיביוטיקה. גם השתלת עור היא אפשרות טיפולית. הוכח שאולטרסאונד עשוי להגביר את הקליטה של השתל באתרי כיב.
ראו גם

רשימת מצבי עור
הערות שוליים

↑  Siebel, R; Baumgartner, R; Greitemann, B; Junker, Th. (6 בדצמבר 2012). "The Treatment of Malum Perforans Pedis".  In Altmeyer, Peter; Hoffmann, Klaus; el Gammal, Stephan;  et al. (eds.). Wound Healing and Skin Physiology. Springer Science & Business Media. p. 423. ISBN 978-3-642-77882-7. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Modified from Behrman RE, editor: Nelson textbook of pediatrics, ed 20, Philadelphia, 2016, WB Saunders, p. 4480.
↑  Degowin, Richard L.; Leblond, Richard F.; Brown, Donald D. (2004). DeGowin's Diagnostic Examination 8th ed. pp. 157. ISBN 9780071409230.
↑  Hill, C. R.; Bamber, J. C.; Ter Haar, G. R. (2004). Physical principles of medical ultrasonics. p. 421. ISBN 9780471970026.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
חולת סוכרת בת 47 עם נוירופתיה היקפית עמוקה פיתחה שלפוחית על הצד השטוח של העקב הימני שלה, שהפכה ל"סרבני" לטיפול שמרני.
מטיף

ישו היה מטיף נודד ביהודה במאה הראשונה לספירה. (ציור מאת קרל היינריך בלוך, המאה ה-19.)
מטיף רחוב בסאו פאולו, ברזיל
מטיף הוא אדם הנושא דרשות בנושאים דתיים בפני אספת אנשים. ישנם גם מטיפים לא־דתיים, שעושים נפשות לרעיונות פוליטיים, מוסריים, חברתיים, וכו'.
לאורך ההיסטוריה

מטיפים נפוצים ברוב התרבויות. למשל, כומר נוצרי בבוקר יום ראשון עשוי להטיף בכנסייה, ביהדות מטיפים נקראים מגידים או דרשנים, ואילו אימאם מוסלמי מטיף במסגד. באסלאם, תפקיד המטיף נקרא כללית דאעי, ומטיף שנושא דרשות ביום שישי אחר הצהריים נקרא ח'טיב.
בנצרות מימיה הקדומים הייתה הדרשה חלק חשוב מטקסי הדת. דרשות עודן מרכזיות גם בנצרות הקתולית וגם בפרוטסטנטית. בדרך כלל מטיפים נוצרים באים משורות הכמורה, אך במסורות מסוימות, כגון בזרם המתודיסטי, ישנם גם מטיפים עמאים. שמו הרשמי של המסדר הדומיניקני הוא "מסדר המטיפים" (בלטינית: "Ordo Praedicatorum"); נזירים ממסדר זה הוכשרו להטיף בפומבי בשפות המקומיות (להבדיל מלטינית), ודומיניק הקדוש ייסד את המסדר כדי להטיף לקתרים של דרום צרפת בתחילת המאה ה-13. אף הפרנציסקנים הם מסדר הטפה בולט; מטיפים נודדים, בדרך כלל נזירים, היו מאפיין חשוב של הקתוליות של סוף ימי הביניים.
ברוב זרמי הנצרות בראשית המאה ה-21, משך דרשות המטיף לא חורג מ־40 דקות, אבל היסטורית מטיפים דרשו גם שעתיים ושלוש, ועשו שימוש בטכניקות רטוריקה ותיאטרון לשמירה על קשב קהלם. טכניקות כאלה כבר אינן מקובלות בזרמים המרכזיים בנצרות. בשל חשיבות הדרשה בנצרות הפרוטסטנטית וההתנגדות למעמד כהונה נפרד, בכנסיות פרוטסטנטיות רבות התואר "מטיף" נרדף ל"כומר".
במסורת היהודית, מגיד המישרים או הדרשן מילא תפקיד זהה, ונשא בפני הקהל דברי שפר שונים.
ראו גם

דעוה
מגיד
לקריאה נוספת

פרנסיס, קית א., גיבסון, ויליאם, ואח', The Oxford Handbook of the British Sermon 1689–1901, 2012 OUP, ISBN 978-0199583591, גוגל ספרים
הערות שוליים

↑  Francis, 10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4130322-2  NKC: ph121551
מיכל לוי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בפברואר 1979 (בת 45) כפר סבא, ישראל ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכל לוי (נולדה ב-14 בפברואר 1979) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

לוי נולדה וגדלה בכפר סבא, ובגיל 18 עברה לתל אביב. בצבא שירתה בתיאטרון צה"ל ולאחר שחרורה למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
לוי השתתפה בהצגות רבות בתיאטרון. בתיאטרון גשר: "נישואי פיגארו", "מדיאה" ו"שאריות של אהבה".
בתיאטרון בית ליסין "מקווה", "סופ"ש עם טום", "תקלה קלה", "פרינסס מרי 7", "33 וריאציות", "שם פרטי", "האמת" וכיום ב"האבא". בנוסף, משחקת כיום ב"מכתבי אהבה" בבית אריאלה. בפסטיבל תיאטרון קצר: "פאבלובה". בפרינג': "נרקיסים" ומופע אימפרוביזציה: "פותחים פה לשפן". בשנת 2001 דיבבה את נאוקו יאמדה-ג'ונס ב"ספיידרמן ללא גבולות".
בשנת 2005 גילמה את יסמין אביעד בסדרת הטלוויזיה "פיק אפ" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2006 גילמה את יעל בסרט הטלוויזיה "ברונו מאוהב".
בשנת 2007 גילמה את הדס בעונה השנייה של סדרת הדרמה "מילואים", ואת דוראל בסדרת הדרמה "משמורת", בערוץ 2.
בשנת 2008 גילמה את שמחה בסרטו של רשף לוי, "איים אבודים". באותה שנה גילמה את סיגל בסדרת המתח של ערוץ 10, "האמת העירומה".
בשנת 2010 גילמה דמויות שונות בסדרת המערכונים של ערוץ 2, "אין להם מושג".
בשנת 2011 שיחקה בסדרת הדרמה של yes "בלו נטלי" בתפקיד שירלי הגואל. ב-2013 שבה לשחק בעונה השנייה.
בשנת 2015 שיחקה בסדרה הקומית של ערוץ 2 "פרודים" של הזכיינית "רשת". ובאותה שנה שיחקה בעונה השלישית של סדרת הנוער "החממה", בתפקיד נינה.
ב-2016שיחקה בסדרת המתח "נעלמים" בניקלודיאון, בתפקיד רותי קליין, אימם של אמה ואלון, גיבורי הסדרה.
ב-2018 השתתפה בסדרה "ויקי ואני", בתפקיד בת-אל מטלון.
ב-2019 שיחקה בסדרה "בת אל הבתולה", בתפקיד איריס אלימלך. באותה שנה שיחקה גם בסרט "מחילה", בתפקיד אתי.
ב-2020 שיחקה בסדרה "ספיידרז", בתפקיד נעמי גודמן.
ב-2021 שיחקה את אתי אמא של אלי בסדרה "בני אור".
ב-2022 שיחקה את שרון אמה החורגת של דנה בסדרה "שומקום".
ב-2022 החלה לשחק בסדרה "שלי הכובשת" בתפקיד אלינור אמא של שלי.
חיים אישיים

מיכל לוי אם לבת ושני בנים. היא מתגוררת עם בן זוגה בבית יהושע. הייתה נשואה בעבר נישואים פיקטיביים לאביעד קיסוס.
הערות שוליים

↑  מיכל לוי, באתר תיאטרון בית ליסין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009841564905171  VIAF: 2290162481007237680008   WorldCat (עם VIAF): 2290162481007237680008
קמרון חבית

קמרון חבית
קמרון חבית הוא קירוי בצורה של חצי גליל אופקי. האדריכלות הרומית הייתה הראשונה שבה השתמשו בקמרונות חבית, בדרך כלל במבני בזיליקה. קמרון החבית בנוי מסדרה ארוכה של קשתות הצמודות אחת לשנייה ויוצרות את צורת הצילינדר. קיימים גם קמרונות חבית מחודדים אשר החתך האופייני שלהם הוא קשת מחודדת. היתרון המבני של קמרון מסוג זה הוא הקטנת מאמצי הפישוק בבסיס הקשתות.
בבנייה הערבית במזרח התיכון נפוצה שיטת בנייה של קמרונות חבית המבוססת על שימוש באבנים קטנות ולא מסותתות. מכיוון שעץ הוא מצרך יקר יחסית במזרח התיכון, השתמשו בסירה קוצנית להכנת הפיגומים. את השיח הקוצני היו דוחסים לצורה של חצי גליל ומעליו מניחים יריעת בד עבה. על גבי היריעה היו מניחים אבנים קטנות שהתחברו אחת לשנייה על ידי מלט מקומי. לאחר התקשות המלט, חלקה האחורי של ערימת הסירה הקוצנית היה מועבר להמשך בניית הקמרון. באופן זה התקבל קמרון חבית מקשי ויציב ללא הצורך לסתת אבנים או לבזבז כמות גדולה של עץ לטובת הבנייה.
ראו גם

קשת
קמרון צולב
קמרון צלעות
מטלוגרפיה

מטלוגרפיה (metallography) היא המדע והאומנות של הכנת משטחי מתכת כדי שאפשר יהיה לבחון אותם, על ידי  ליטוש, הברקה, ואיכול כדי לחשוף את המבנים המיקרוסקופיים המרכיבים את המתכת. לאחר ההכנה, ניתן בקלות לנתח את הדוגמה בעזרת מיקרוסקופ אור או מיקרוסקופ אלקטרונים. טכנאי מנוסה יוכל לזהות סגסוגות ולחזות את תכונות החומר ודרכי העיבוד שלו, בשיטות מטלוגרפיות בלבד.
חומרים קרמיים ופולימריים ניתן גם להכין בשיטות אלה, ומכאן המונחים קרמוגרפיה, פלסטוגרפיה, והמונח הכולל מטריאלוגרפיה.
הכנת דוגמאות מטלוגרפיות

תפקיד ההכנה הוא לחשוף את המבנה האמיתי של החומר. החומרים עוברים הקשיה דרך חימום (thermosetting). כיום משתמשים באפוקסי בתהליך זה. בדרך כלל הדוגמה תידחס ותחומם לטמפרטורה גבוהה. 
בשלב הבא מלטשים את המתכת עם חומר מחוספס השורט ושוחק אותה. השימוש הנפוץ הוא בסיליקון קרביד בצורה של נייר זכוכית. שיטה אחרת היא בעזרת אבקת יהלום. ליטוש בעזרת יהלום נותן תוצאות טובות יותר בדרך כלל מנייר זכוכית, במיוחד אם יש צורך לחשוף נקבוביות. לבסוף יש להבריק את הדוגמה, זאת מבצעים בדרך כלל בעזרת אלומינה (אלומיניום אוקסיד) או סיליקה כדי לייצר גימור "חלק", נקי משריטות.
ניתוח התוצאות

קודם כל יש להתבונן בדוגמה ולראות אם ישנם אזורים שונים המנחים אותנו היכן כדאי להתבונן באמצעות המיקרוסקופ. לאחר מכן יש להתבונן במיקרוסקופ אור, תמיד לפני בחינה בעזרת מיקרוסקופ אלקטרונים. זאת משום ששימוש במיקרוסקופ אלקטרונים הוא יקר יותר ולוקח זמן רב יותר. מלבד זאת, ישנם מאפיינים מסוימים שניתן לראות רק בעזרת מיקרוסקופ אור, למשל צבע הדוגמה. דרך נוספת לניתוח הדוגמה היא בעזרת פיזור קרינת איקס (x-ray diffraction). בשיטה זו ניתן לגלות את האחוז של פאזות שונות הנמצאות בדוגמה, אם יש להן מבנה גבישי שונה.
ניתוח כמותי

ישנן שיטות כמותיות לניתוח הדוגמאות המטלוגרפיות. מדידות אפשריות הן מדידת עובי השכבה המצפה את פני השטח, או קוטר של חלקיקים מפאזות מסוימות הנמצאים על פני השטח. למשל, גרפיט ספרואידית הנמצאת על פני משטח של ברזל משיך. מדידות אחרות הן מדידות שבר נפחי של פאזה מסוימת או מרכיב מסוים במתכת, מדידת גודל הגרעינים, מדידת גודל והתפלגות גודל של חלקיקים.
ראו גם

הנדסת חומרים
מטלורגיה
קיואורה קייגו

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
קיואורה קייגו (ביפנית: 清浦 奎吾;‏ 14 בפברואר 1850 - 5 בנובמבר 1942) היה פוליטיקאי יפני וראש הממשלה היפנית ה-23 במהלך תקופת "הדמוקרטיה של טאישו."
ראשית חייו

קיואורה נולד בהאן היגו (כיום מחוז קוממוטו) בשם פוג'קו, בנו החמישי של כומר בודהיסטי בשם אוקובו ריושי. הוא החל ללמוד בבית ספר פרטי בשנת 1865, שם התחבר עם נומורה מוריהידה, וקיבל את השם קיואורה קייגו.
קריירה פוליטית

כשנבחר נומורה למושל מחוז סאיטאמה ב-1873 הוא מינה את קיואורה למשרה ציבורית שם. קיואורה הצטרף למשרד המשפטים ב-1876, שם שימש תובע וסייע בניסוח חוקי המשפט הפלילי הראשונים ביפן המודרנית. יאמגאטה אריטומו התרשם מיכולותיו, ומינה אותו לראש המשטרה ביפן ב-1884, אף על פי שהיה רק בן 34 באותה עת. קיואורה המשיך לאחר מכן לתפקיד סגן שר המשפטים, ולבסוף התמנה לשר המשפטים.
קיואורה קיבל מושב בבית האצילים של הדיאט של יפן ב-1891, ובתור בין טיפוחיו של אריטומו, הוא כיהן בתפקיד שר המשפטים בממשלותיהם של מצוקטה מאסיושי, אריטומו וקאצורה טרו. ב-1902 קיבל את תואר הקזוקו "דאנשוקו" (ברון), ובשנה לאחר מכן הוענק לו עיטור מסדר האוצר הקדוש בדרגה הראשונה. כמו כן, הוא קיבל את עיטור מסדר השמש העולה בדרגה הראשנה ב-1906, ושנה לאחר מכן קיבל את התואר "שישאקו" (ויקונט).
בעת כהונתו כיושב ראש מועצת חותם הקיסר ב-1914, קיבל קיואורה זימון מהקיסר לתפוס את מקומו של ימאמוטו גונבאה בראשות הממשלה. עם זאת, קיואורה סירב בשל מעורבותו בפרשיית שחיתות בה היו מעורבים הצי הקיסרי היפני וחברת סימנס, ואוקומה שיגנובו מילא את מקומו.