stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nvidia DGX
מאיצים

להלן השוואה בין המאיצים הגרפיים השונים הנמצאים בשרתי DGX:
| שם המאיץ | ארכיטקטורה | שם קוד | תהליך ייצור   (בננומטר) | מספר טרנזיסטורים   (במיליארדים) | גודל מעבד   (במילימטר רבוע) | ממשק אפיק נתונים | חיבור פנימי | זיכרון (ב-GB) | מהירויות שעון> תדר ליבה (ב-MHz) | מהירויות שעון> תדר זיכרון (ב-MHz) | זיכרון> תעבורה (ב-GB/s) | זיכרון> סוג הערוץ | זיכרון> רוחב הערוץ (בביטים) | כוח עיבוד (ב-TFLOPS)> יחיד | כוח עיבוד (ב-TFLOPS)> זוגי | כוח עיבוד (ב-TFLOPS)> INT8 טנסור | כוח עיבוד (ב-TFLOPS)> FP16 טנסור | כוח עיבוד (ב-TFLOPS)> FP32 טנסור | צריכת חשמל   (בוואט) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| P100 | פסקל | GP100 | 16 | 15.3 | 610 | SXM | NVLink 1 | 16 | 1,480 | 500 | 720 | HBM2 | 4,096 | 10.6 | 5.3 | — | — | — | 300 |
| V100 | וולטה | GV100 | 12 | 21.1 | 815 | SXM2/SXM3 | NVLink 2 | 16/32 | 1,530 | 500 | 900 | HBM2 | 4,096 | 15.7 | 7.8 | — | 125 | — | 300/350 |
| A100 | אמפר | GA100 | 7 | 54.2 | 826 | SXM4 | NVLink 3 | 40/80 | 1,410 | 500 | 1,600 | HBM2 | 5,120 | 19.5 | 9.7 | 624 | 312 | 156 | 400 |
| H100 | הופר | GH100 | 4 | 80 | 814 | SXM5 | NVLink 4 | 80 | 1,780 | 500 | 3,072 | HBM3 | 5,120 | 60 | 60 | 4000 | 2000 | 1000 | 700 |
הערות שוליים

↑  Nvidia DGX-1 Datasheet, באתר Nvidia (באנגלית)
↑  מארק הריס, Inside Pascal: NVIDIA’s Newest Computing Platform, באתר Nvidia, ‏‏5 באפריל 2016 (באנגלית)
1 2  ניית'ן אינגרהאם, NVIDIA's insane DGX-1 is a computer tailor-made for deep learning, באתר Engadget, ‏‏5 באפריל 2016 (באנגלית)
↑  DGX-1 Artificial Intelligence System Datasheet, באתר Nvidia (באנגלית)
↑  Essential Instrument for AI Research - NVIDIA DGX-1, באתר Nvidia (באנגלית)
↑  DGX-2 Datasheet, באתר Nvidia (באנגלית)
1 2 3  רייאן סמית', NVIDIA Ampere Unleashed: NVIDIA Announces New GPU Architecture, A100 GPU, and Accelerator, באתר AnandTech, ‏‏14 במאי 2020 (באנגלית)
↑  טום וורן וג'יימס וינסט, Nvidia’s first Ampere GPU is designed for data centers and AI, not your PC, באתר The Verge, ‏‏14 במאי 2020 (באנגלית)
ציונה שמשי

| --- | --- |

 לידה:  14 ביולי 1939 תל אביב
 פטירה:  16 באוקטובר 2018 (בגיל 79) תל אביב-יפו, ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 לאום:  ישראלית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אלפרד  מכון אבני 
 תחום יצירה:  פיסול, ציור, עיצוב 
 בן או בת זוג:  יכין הירש 
 art-sionashimshi.com
 
לוחית זיכרון בכניסה לביתם של יכין הירש וציונה שמשי
ציונה שמשי הירש (14 ביולי 1939 – 16 באוקטובר 2018) הייתה אמנית ישראלית, יוצרת רב-תחומית במגוון אמצעים - פיסול, ציור, קרמיקה ועיצוב טקסטיל. היא עיצבה פסלים ומיצבים רבים במרחב הציבורי, לימדה במוסדות אקדמיים, ופעלה לקידום אמנות וחינוך לאמנות. הציגה תערוכות יחיד רבות בישראל והשתתפה בתערוכות נושא ותערוכות קבוצתיות בעולם.
יוגרפיה

נולדה ב-14 ביולי 1939 בתל אביב לאהרון אברהם שמשי וחיה רבקה קוקלנסקי שהגיעו מליטא. אביה היה רואה חשבון ואמה עקרת בית בעלת תוארי דוקטור בכימיה ובמתמטיקה. בילדותה למדה בבית הספר העממי תל נורדאו, במסגרתו למדה ציור אצל האמן אליהו סיגד. בהמשך למדה ב"מכינה לנוער", אצל המורים לפיסול יצחק דנציגר ואהרן פריבר. בשנים 1956–1959 למדה ב"מכון אבני" אצל משה מוקדי, אביגדור סטימצקי, יחזקאל שטרייכמן ומשה שטרנשוס. בין השנים 1959–1963 התגוררה בניו-יורק, שם למדה קרמיקה וכן עיצבה בדים עבור חברת "פאטל", במוזיאון היהודי בניו-יורק ופרוכות עבור בתי כנסת שנבנו ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1963 חזרה לישראל. סייעה לרות דיין בעיצוב "שפת משכית" בבדים ושטיחים, ובמקביל עיצבה אריגים לרוז'י בן-יוסף בחברת "רקמה" ולחברת "לפיד" (שנות ה-60–70).
שמשי נמנתה על מייסדי קבוצת +10, שפעלה בין השנים 1970-1965, והשתתפה בחמש התערוכות הראשונות.
במשך השנים יצרה שמשי עבודות רבות במרחב הציבורי ובהן עיצובי שטיחים, בדים, קירות דקורטיביים ועוד. יצירותיה של שמשי, החל משנות ה-60 של המאה ה-20 עסקו בדמות האדם כסמל וכדימוי. פסליה, העשויים חומר שרוף, מציגים דמויות אנושיות כוללניות. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 הדגישה ביצירותיה גם אלמנטים של התכלות הגוף האנושי.
שמשי שיתפה פעולה עם אדריכלים שקידמו שילוב אמנות בתכנון שלהם: דורה גד, אבא אלחנני, רפי בלומנפלד, לזר חזקיה, חיים (היינץ) פנחל, אסתר וזלמן ברחנא ורבים נוספים, שאתם הייתה בדיאלוג ויצירה שנמשכו עשרות שנים.
יוגרפיה > פעילות אמנותית רב-תחומית

התחילה את דרכה באמנות חזותית כציירת, ועברה לעסוק בתלת-ממד, במיוחד בפסלים בחומר שרוף. שמשה כמעצבת וכיועצת לנגב קרמיקה. ב-1995 נשלחה על ידי רות דיין לעצב דגמים עבור מדינת בוטסואנה באפריקה.
שמשי עיצבה תפאורות לשתי הצגות בתיאטרון הבימה בבימוי יוסי יזרעאלי לפי יצירות ש"י עגנון: סיפור פשוט ותמול שלשום, הציגה 45 תערוכות יחיד ברחבי ישראל והשתתפה בעשרות תערוכות קבוצתיות בעולם.
כאוצרת אצרה 26 תערוכות נושא. ב-1987 אצרה את תערוכת "תפאורות המחזה המקורי" (ביוזמת יעקב אגמון) בחגיגות הארבעים למדינה.
בשנת 1990 הציגה שמשי במוזיאון וילפריד ישראל תערוכת יחיד מקיפה בשם "ראש כואב והזיות" ולאחר מכן תרמה למוזיאון שלושה פסלי גן לתצוגת הקבע.
בשנת 1992 אצרה את תערוכת "עבודות לא טובות – רק האמן הוא הקובע". התערוכה נוצרה עבור הגלריה של סדנאות האמנים בתל אביב והוצגה גם בבצלאל בירושלים. ב-1992–1993 אצרה תערוכת מחקר ותיעוד על "אדריכלות בתי-כנסת בישראל מ-1948-1992", שהוצגה בבצלאל בירושלים, ונדדה ברחבי הארץ במשך שנתיים. קטלוג התערוכה (1993) מהווה גם היום חומר לימוד עיקרי בנושא.
בשנת 1994 אצרה את תערוכת "דורה גד – הנוכחות הישראלית באדריכלות הפנים" בביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב. בשנים 2003-2002 אצרה מגה-תערוכה "מחמורו של נחום גוטמן לחמורו של המשיח", במוזיאון נחום גוטמן בתל אביב. ב-2015 הוצגה התערוכה במוזיאון הנגב לאמנות בבאר שבע (בגרסה מותאמת למקום, בשם "דימוי החמור בתרבות הארץ-ישראלית").
בשנת 2012, לראשונה בתולדות האמנות בישראל, אצרה ביאנלה אינטרנטית של אמנות חזותית ישראלית במכלול הגדרותיה, בגלריות וירטואליות במרשתת (3DVAS - 3 Dimensional Virtual Art Space - פיתוח ופעילות ישראלית). התערוכה כללה יצירות של 50 אמנים, ב-14 גלריות, כל אמן הציג שלוש יצירות.
יוגרפיה > פעילות באקדמיה ובתקשורת

בשנים 1988-1979 עמדה בראש המחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב.
ב-1994-1990 לימדה ב"מכללת הסביבה, סדנא לעיצוב ולאדריכלות", מיסודם של האדריכל אליעזר פרנקל ועפרה שלו.
בשנים 1995-1992 עמדה בראש בצלאל 1 - הבניין ההיסטורי של אקדמיה בצלאל בירושלים - תוכנית של לימודי תעודה לקהל מעוניין בהתוודעות לאמנויות ובסיוע ליצירה עצמאית לאמנים עולים חדשים מרוסיה. לאחר מכן הייתה בצוות הקמה וקידום של החוג לאדריכלות פנים בראשות פרופ' רן שחורי במסלול האקדמי המכללה למינהל, ופעלה בו עד 2006.
בין השנים 1983–1993 כתבה על אמנות בעיתונים הארץ, חדשות, וידיעות אחרונות, וכתבות מחקר ברבעון אדריכלות ישראלית; הקליטה 24 ראיונות טלוויזיה עם יוצרים בערוץ האקדמי של אוניברסיטת חיפה; בשנים 1985–1987 סייעה כיועצת באמנויות חזותיות לתוכנית הטלוויזיה בערוץ הראשון "מצב הרוח", והייתה פעילה בוועדה לבדיקת מעמד האישה ובוועדות ציבוריות אחרות בקידום תחום האמנות ומעמד האמן, שם נלחמה על תמיכה באמנות לא במתן פרסים לאמנים.
מחקר היסטורי

בשיטוטיה בפריז , בשנת 2000, גילתה שימשי שאין תיעוד של לוחות ההנצחה לתושבי העיר, יהודים ומתנגדי משטר שאינם יהודים ,שנלקחו מבתיהם למחנות ההשמדה בתקופת השלטון הנאצי. לאחר שבע שנות תיעוד ומחקר יצא לאור בשנת 2007 הספר לקרא קירות - פריס כמשל(הוצאת אבן חושן). את קטעי הקישור כתבה האמנית וההיסטוריונית דלית להב.  הצלם יכין הירש, בן זוגה של שימשי, צילם את הלוחות.
המעיין בספר שואל עצמו מהו המשל אותו רוצה להציג שמישי . לדבריה, המשל הוא היחס לאנשי רוח בעירה תל אביב ולבתי הניפקדים הערבים בישראל. הספר מנסה להבין כיצד ניתן לעיר לתעד/להתמודד עם זיכרון של אירועים מרשיעים בתולדותיה.
מחקר היסטורי > פיסול

דמות האדם הווה נושא מרכזי ביצירתה של שמשי מאז ומתמיד, דרכה היא ביטאה תפיסה פוליטית, חברתית וקיומית. ביצירות רבות שמשי ניהלה דיאלוג מתריס עם הסביבה האנושית. בתבליט "תמונת מחזור בי"ס לבנים" מ-1965 יצרה קבוצה של פנים מחומר. כל הדמויות מחייכות להוציא דמות אחת עצובה. את ההשראה ליצירה שאבה מתמונת מחזור שראתה בחלון ראווה.
בתערוכה "עשר שנים אחרי...." (גלריה בינט 1971) היא תיארה מה אירע לתלמידים שהופיעו באותה תמונת מחזור. היא הציבה שתי שורות של דיוקנאות חזה (busts) על בסיסים גבוהים שביניהם ניתן היה לעבור. לכל דמות נתנה שם סמלי כגון "מ.ד. גיבור כל המלחמות", "ק. אישיות מפוצלת", או "ט.ל. המאמין".
בכל שנות יצירתה מבטאת שמשי מחאה נגד מלחמות ונגד כפייה דתית ועוסקת במצבו הקיומי של כל-אדם. בסדרות הפסלים "עושה לי אושבתים (צלמיות)" (1988) ו"צועקים" משנות השמונים, יצרה דמויות אנושיות בפעילות שונה, כשלכל דמות מוענק כינוי סטריאוטיפי או משייך (attribute).
בסוף שנות השמונים והתשעים שמשי האנישה בפסליה דמויות של דמונים ומלאכים, כולם פגומים מעוותים ומצחיקים. בשנות התשעים חזרה לעסוק בנושאים חברתיים, כמו בתערוכה "לא שבירה" (1996), בה הציגה פסלי מתכת בשם "המתכופפים הגדולים", משולבים עם הדפסים דיגיטליים של הכרזות ומודעות בחירות של שמעון פרס ובנימין נתניהו, שהודבקו ברחבי העיר.
ב-2002 בתקופת בחירת אריק שרון לראשות הממשלה, יצרה מיצג גדול ממדים, "חזי מאי עמא דבר" (צא וראה מה רוצה העם), שהוצג בגלריה מכון אבני ביפו.
מחקר היסטורי > יצירותיה במרחב הציבורי

ב-1991 יצרה מערך פסלים "בוסתן בתים" במרכז שכונת "אזורי חן" בתל אביב, בזכות תקנת "אחוז אמנות" שחייבה שילוב יצירת אמנות בכל בניה הציבורית. (תקנה שבוטלה ב-1998). ב-1998 נחנך החלק הראשון בשדרת הפסלים "מראה מקום" יובל ישראל, בשדרות קוגל בחולון, המקום היחידי בישראל בו קיים פנתיאון למקימי המדינה ומגילת העצמאות חקוקה על קיר אבן כחלק ממערך אמנות.
פסלה "צל אדם אינו אדם" הוצב ברחוב לסל 7 בתל אביב (תרומת משפחת לפיד לזכר בתם מיכל לפיד דורבן). הפסל קיבל פרס עבור שילוב אמנות באדריכלות על שם אדריכל אריה אל-חנני.
שמשי תיעדה בצילום גם תופעות תרבותיות מקומיות שונות. כמו כן הציגה תערוכת חוצות "דואר באוויר" - תצלומי תיבות דואר במבואות מבני מגורים, סך הכול 46 פנלים (140X240 ס"מ) במרומי שדרות ח"ן בתל אביב.
בשנת 1992 שמשי הקמת ספריה להשכרת יצירות אמנות, כשתשלום השכירות היה מיועד לאמנים, אך המיזם לא עלה יפה. כמו כן, שמשי ניסתה לקדם חוק אמנות חזותית בישראל, שכולל סעיפי תמיכה בקידום האמנות המקומית ופעלה לשילוב יצירות אמנות במבנים ציבוריים. ארכיונה האישי של ציונה שמשי, שכולל את תיעוד מכלול יצירתה ועבודתה עם אדריכלים בעיצוב-פנים ובמרחב הציבורי – שמור בארכיון אדריכלות ישראל שבמגדל שלום מאיר בתל אביב
פרסים
1968 פרס לעיצוב חדשני, המכון הישראלי לעיצוב
1977 פרס ראשון בתחרות לכרזה ליום העצמאות
1998 הפרס לשילוב יצירת אמנות באדריכלות ע"ש אריה אל-חנני, באמצעות משרד התרבות, קרן יהושע רבינוביץ, קרן פרץ נפתלי ומשפחת אל חנני
תערוכות יחיד

1983 - כולם יושבים - צל אדם, אוצר: יואב דגון, מוזיאון הרצליה לאמנות חדשה.
1987 - מגרשת שדים, גלריה ג'ולי מ., תל אביב. בעת התערוכה יצא הקטלוג: סיכום ביניים, כותבים: דן צלקה, מרדכי גלדמן [דברי ביקורת במחנה 30.1.85], יואב דגון, חיה ריטר קפלן, רן שחורי, ציונה שמשי, יגאל תומרקין, צילומים יכין הירש, גלריה ג'ולי.מ., תל אביב.
1988 - עושה לי אושבתים, ומגרשת שדים, שתי תערוכות במקביל + קולוג, אוצרת: אירית מילר, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה + מרכז ההנצחה בטבעון.
1990 - ראש כואב והזיות, כותבים בקטלוג: יואב דגון, רן ספוז'ניק, רן שחורי, ציונה שמשי, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב, המגדל תל אביב, גלריה ג'ולי. מ. תל אביב
1994 - שמענו עליך, + קטלוג, גלריה ג'ולי.מ., תל אביב.
1996 - לא שבירה, (תערוכת תגובה לרצח ראש הממשלה יצחק רבין), גלריה ג'ולי מ., תל אביב. התערוכה הוצגה ב-1997 במשכן לאמנות עין חרוד ובשנת 1998 בבית האמנית, ירושלים.
2007-2006 - סדרת תערוכות מסמכי תרבות מקומית:
"דואר באוויר", מבואות בתי מגורים בתל אביב יפו, הוצג בשדרות חן, תל אביב.
"מפת דרכים תל אביב תחילה" תערוכה כפולה עם ישראל גודוביץ' של פסלים ודימויים, ג'ולי. מ., תל אביב
"חדרי שינה התנחלות תל אביבית", (ללא תיעוד דיריהם) תערוכה אינטרנטית.
2006 - "צדקה תציל ממוות?", תערוכה אינטרנטית של קופות צדקה במרחב הציבורי.
2007 - אמנות במרחב הציבורי, DVD, בסיוע מפעל הפיס: תיעוד יצירות במרחב הציבורי: בוסתן בתים 1991, צל אדם אינו אדם 1993, סימפוזיון פיסול בעיר טוקיו ביפן 1995, מראה מקום יובל לישראל, חולון, 1998.
חייה האישיים

שמשי נישאה ב-1961 לקולנוען יכין הירש והתאלמנה ממנו ב-2011. השניים היו הורים לבת, ד"ר דפנה-רונה הירש, חוקרת תרבות באוניברסיטה הפתוחה. שמשי נפטרה ב-16 באוקטובר 2018. על פי בקשתה, גופתה נתרמה למדע. ארכיונם האישי של שמשי והירש, המתעד את פעילותם הרב תחומית, הופקד על ידי שמשי בשנות חייה האחרונות בארכיון אדריכלות ישראל שבתל אביב ובשנת 2023 עבר לארכיון בית ציפר באוניברסיטת תל אביב. הארכיון נסרק על ידי הספרייה הלאומית ורובו זמין לצפייה ברשת.
הנצחה

עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתם של יכין הירש וציונה ושמשי ברחוב נחמני 57.
גלריה

אריחי קרמיקה מזוגגים, בית הכנסת, רחוב יהושע בן-נון מס' 7, תל אביב-יפו
צל אדם אינו אדם, 1993
אבן
רחוב לסל, תל אביב-יפו
מראה מקום יובל לישראל (פרט), 1998
שדרות קוגל, חולון
מראה מקום יובל לישראל (פרט), 1998
שדרות קוגל, חולון
לקריאה נוספת

באומן, שלומית, "על אהבות ובגידות", C 0 1280 כתב עת לאמנות הקרמיקה 13, סתיו 2005
באומן, שלומית www.mon-pazoo.org.il/shlomitb/.../an-interview-with-siona-shimshi
כלב, בנו, קבוצת עשר פלוס: מיתוס ומציאות, מוזיאון תל אביב, 2008
מילר, אירית, ציונה שמשי מגרשת שדים עושה לי אושבתים, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה,1988
פישר, יונה, לידת העכשיו, שנות השישים באמנות ישראל, מוזיאון תל אביב, 2008
"שמשי, ציונה", בתוך "נשים בישראל: לקסיקון", עמ' 152, עם עובד בשיתוף ירחון נעמת, 1991
הערות שוליים

1 2   מיה אשרי, האמנית הרב־תחומית ציונה שמשי מתה בגיל 79, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2018
1 2 3  ציונה שמשי, באתר מוזיאון ישראל
↑  ציונה שמשי, באתר ארכיון תיאטרון הבימה
↑  לזכרה של ציונה שמשי, באתר בסיס לאמנות ותרבות
↑  רעות ברנע, "אצלנו אין בעיות חניה", באתר כלכליסט, 11 בדצמבר 2012
↑  פרופ' ציונה שמשי ז״ל, באתר בצלאל
↑  אסתר זנדברג, אות קין על בתי חלומות, באתר הארץ, 4 ביולי 2007
↑  המצרים, באתר 929 תנך ביחד
↑  חולון גדולה לילדים, באתר חולון גדולה לילדים
↑  "צל אדם אינו אדם" – פסל חוצות של ציונה שמשי, באתר שלטי רחובות, ים ומספרי בתים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278190  NLI: 987007310257705171  GND: 174272154  ISNI: 0000 0000 4266 7584  LCCN: no93025970  ULAN: 500264410  VIAF: 9418080   WorldCat (עם VIAF): 9418080 
עבודות מתערוכה בגלריה דוגית, תל אביב-יפו, 1965
ארנונה

ערך זה עוסק במס מוניציפלי בישראל. אם התכוונתם לשכונה בירושלים, ראו .
בישראל, ארנונה היא מס מוניציפלי המוטל על תושבי יישוב מסוים לצורך מימון פעולתה של הרשות המקומית. הקריטריונים העיקריים לגובה הארנונה הם: סוג השימוש בנכס (מגורים, מסחר, משרדים, תעשייה וכדומה), שטח הנכס שעליו היא מוטלת, מצבו הכלכלי והגופני של התושב (לתושבים עם לקויות שונות יש הנחות שונות) ומיקומו של הנכס (שכונת יוקרה, אזור מסחרי מפותח, שכונה המאוכלסת בידי תושבים בעלי אפיון סוציו-אקונומי נמוך וכן הלאה).
מס בשם ארנונא נזכר כבר בתלמוד. היה זה מס שהוטל על-ידי הקיסרות הרומית, ושולם בתבואה, יין, שמן, מספוא, מלבושים ועצים. בארץ ישראל הונהגה הארנונה לראשונה בתקופת המנדט הבריטי בשנת 1934, מתוקפה של פקודת העיריות.
תולדות חקיקת הארנונה בישראל

בראשית הייתה הארנונה העירונית פרי חקיקה של המנדט הבריטי בארץ ישראל. פקודת העיריות הותקנה בשנת 1934, ומכוחה הטילו העיריות ארנונת רכוש על הבעלים של הנכסים שבתחום שיפוטן, וארנונה כללית על המשתמשים בנכסים שבתחום שיפוטן. המועצות המקומיות והמועצות האזוריות הטילו את הארנונה מתוקפה של פקודת המועצות המקומיות.
בערים מעורבות, כמו ירושלים וחיפה, שילמו התושבים היהודיים גם מס קהילה לוועד הקהילה היהודית. בירושלים, למשל, נקבע גובה המס לפי שכונות, לפי מספר החדרים או כאחוזים מדמי השכירות.
תולדות חקיקת הארנונה בישראל > הליכי גבייה

בשנת 1940 תוקנה פקודת העיריות, וסעיפים 9 ו-10 לתיקון החליפו את סעיפים 115, 116 ו-117 של פקודת העיריות, 1934. גביית הארנונה התייעלה, משום שבפני העירייה נפתחו שתי דרכים לגבות את הארנונה:
גבייה בדרך מנהלית: תפיסה ומכירה של מטלטלי הנישום החייב והטלת עיקולים מנהליים.
גבייה בדרך משפטית: הגשת תביעה משפטית נגד הנישום, והגשת פסק הדין לביצוע בלשכת ההוצאה לפועל. התיקון האמור חידש את הדרך השנייה. הוא אפשר לגובה המיסים לגבות את הארנונה במהירות גם מנישומים, אשר לא נעתרו מרצונם לדרישתו.
הסעיפים הדנים בגביית ארנונה בדרך מנהלית "הועתקו" בשינויים קלים מפקודת המיסים (גבייה), אשר קבעה את כללי הגבייה המנהלית של המיסים לאוצר המדינה. במהלך השנים, תוקנה פקודת המיסים (גבייה), אולם תיקונים אלו לא הוחלו על דרכי הגבייה המנהלית הכלולים בפקודת העיריות. בשנת 2000 הכריז שר האוצר על ארנונה כעל "מס" לעניין פקודת המיסים (גבייה). הוצעו דרכים שונות לגבות את הארנונה תוך "התעלמות" מחובות שנצברו לידי נישומים, זאת כדי לעודד תשלום של הארנונה גם אם לא שולם בזמן לפני כן וצבר חובות. שר הפנים דאז, אברהם פורז התנגד לכך וההצעה נפסלה.
תולדות חקיקת הארנונה בישראל > הנוסח החדש של פקודת העיריות ופקודת המועצות המקומיות

פקודת העיריות מ-193, הוחלפה בפקודת העיריות [נוסח חדש] ב-1964. בכך בא הקץ על התרגום הבלתי רשמי של פקודת העיריות המנדטורית, והנוסח העברי הפך לנוסח המחייב. עם זאת, גם כיום נזקקים לעיתים לנוסח האנגלי המקורי, כדי לפרש ביטויים סתומים ומונחים ארכאיים על פי הוראתם המקורית.
דיני הארנונה במועצות המקומיות מוסדרים בפקודת המועצות המקומיות מ-1941, שהוחלפה בפקודת המועצות המקומיות [נוסח חדש] וכן בצו המועצות המקומיות, התשי"א-1950. דיני הארנונה במועצות האזוריות מוסדרים בצו המועצות המקומיות (מועצות אזוריות), התשי"ח-1958.
תולדות חקיקת הארנונה בישראל > האחדת ארנונת הרכוש עם מס הרכוש

בשנת 1951 נחקק חוק הארנונה לפיצוי על נזקי מלחמה, התשי"א-1951. חוק זה דן בארנונה המוטלת על בעלים של נכסי מקרקעין ומיטלטלין, ועל הפיצוי המגיע להם בשל נזקי מלחמה ופעולות איבה.
מקץ עשר שנים, הוחלף חוק הארנונה לפיצוי על נזקי מלחמה, בחוק מס רכוש וקרן פיצויים, התשכ"א-1961. במהלך שבע השנים הראשונות הוטלו על הבעלים של נכסי המקרקעין שני תשלומי חובה: מס רכוש לאוצר המדינה וארנונת רכוש לקופת הרשויות המקומיות.
בשנת 1968 תוקנה פקודת העיריות, וארנונת הרכוש בוטלה מיום 1 באפריל 1968. סעיפים 270 עד 272 לפקודת העיריות בוטלו יחד עם ביטול ארנונת הרכוש. ביטול ארנונת הרכוש הוסיף קושי, משום שהגדרות שבאו לעולם לצורכי ארנונה זו, לא עברו עמה מן העולם.
עד לשנת הכספים 1967–1968 היה שיעורו של מס הרכוש 1.5% משוויה של הקרקע, ושיעורה של ארנונת הרכוש היה 10% מדמי השכירות השנתיים הצפויים בשל "אדמת בניין". עם ביטול ארנונת הרכוש הועלה שיעורו של מס הרכוש ל-2.5% משווי הקרקע, ואילו שיעור המס על קרקע שהיא מלאי עסקי היה 1.2% בלבד.
תולדות חקיקת הארנונה בישראל > 1981 – השנה שבה בוטלו מיסים בישראל

ב-1 באפריל 1981, במסגרת מהלך כולל של ביטול מיסים שכלל את ביטול מס ירושה בישראל, בוטל גם "מס עסקים" של הרשויות המקומיות אשר נגבה על פי פקודת הרשויות המקומיות (מס עסקים), 1945. מס זה הוטל על עסקים בלבד, בעוד הארנונה הכללית מוטלת על עסקים ועל מגורים כאחד. המס בוטל משום שמבנהו המשפטי היה קשה ליישום, ולפירושו נדרשו בתי המשפט פעמים רבות.
בראשיתה של כל שנת כספים, אשר משנת 1991 אוחדה עם ראשיתה של השנה הקלנדרית, מוטלת הארנונה על פי צווים, המוצאים על ידי המועצות הנבחרות - הלא הן הגוף המחוקק של הרשויות המקומיות. הארנונה העירונית הפכה למקור התקצוב העיקרי של מרבית הרשויות המקומיות כחלק ממדיניות הממשלה לצמצם את התמיכה הממשלתית ברשויות המקומיות. כתוצאה מכך מתאמצות הרשויות המקומיות להגדיל את נטל המיסים וליעל את גבייתם.[דרוש מקור]
תולדות חקיקת הארנונה בישראל > הרפורמה בשנת 1993

במסגרת תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 הוגבל כוחן של המועצות הנבחרות של הרשויות המקומיות, להעלות או להוריד את תעריפי הארנונה. מאז ועד לשנת 1992 נחקק בכל שנה חוק, המשמר את אותו עיקרון.
לקראת שנת 1993 נחקק חוק הסדרים במשק המדינה (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב), התשנ"ג-1992 ("חוק ההסדרים"). מאז אותה שנה, מוסמכות המועצות הנבחרות של הרשויות המקומיות לחוקק את צווי הטלת הארנונה מכוחו של חוק זה, ובוטלו סעיפי ההסמכה בפקודת העיריות ובפקודת המועצות המקומיות.
מכוחו של חוק ההסדרים הותקנו תקנות הסדרים במשק המדינה (ארנונה כללית ברשויות המקומיות בשנת 1993), התשנ"ג-1993, ובכל שנה מותקנות תקנות לשנת המס הבאה. מכוחו של חוק ההסדרים הותקנו גם תקנות הסדרים במשק המדינה (הנחה מארנונה), התשנ"ג-1993. כל אלו חוללו רפורמה בדיני הארנונה. עיקרי הרפורמה הם - קביעת מונחים אחידים לכל צווי הטלת הארנונה, קביעת שיעורים מרביים ומזעריים בתעריפי הארנונה לשימושים למיניהם, וקביעת כללים אחידים להנחות בארנונה.
חוק ההסדרים ביטל את הסעיפים 273, 274ב (א)ו-(ב), 275 ו-278 עד 280 בפקודת העיריות ואת הסעיפים המקבילים להם בפקודת המועצות המקומיות. בסעיפים אלה היו קבועים המדדים לפיהם הוטלו תעריפי הארנונה וההליכים הדרושים לצורך העלאת תעריפי הארנונה. סעיף 7 לחוק ההסדרים מפנה להגדרות שבסעיף 269 לפקודת העיריות, הקובע סוגי נישומים שעליהם מוטלת הארנונה וסוגי נכסים שבגינם מוטלת ארנונה. כתוצאה מכך, חלות הגדרות אלה גם על המועצות המקומיות והמועצות האזוריות. הגדרות אלה כתובות בלשון מסורבלת ואנכרוניסטית, שמאפיינת את התקופה בה נכתבו. סרבול זה מקשה על הבנת ההגדרות, ומרבה את הפרושים הניתנים להן. בתי המשפט נדרשו לעיתים מזומנות לפרש הגדרות, שנוסחן הפשוט, לכאורה, אינו משקף את הקשיים שביישומן.
תולדות חקיקת הארנונה בישראל > חקיקות נוספות ופטור מארנונה

ההנחות והפטורים מהארנונה העירונית מצויים בפקודת מסי העיריה ומסי הממשלה (פטורין), 1938, בחוק הרשויות המקומיות (פטור חיילים, נפגעי מלחמה ושוטרים מארנונה), התשי"ג-1953 בתקנות ההנחה הנ"ל, בפקודת העיריות ובפקודת המועצות המקומיות, ובעוד מספר חיקוקים ייעודיים.
הכללים בדבר הגשת השגה על שומת ארנונה, ערר על החלטת מנהל הארנונה בהשגה, וערעור על החלטת ועדת הערר מצויים בחוק הרשויות המקומיות (ערר על קביעת ארנונה כללית), התשל"ו-1976, ובתקנות שהותקנו על פיו. הכללים בדבר הצמדה וריבית של חובות של נישומים בארנונה מצויים בחוק הרשויות המקומיות (ריבית והפרשי הצמדה על תשלומי חובה), התש"ם-1980.
קריטריונים לחיוב בארנונה

בסעיף 8(א) לחוק ההסדרים נקבע כי: "הארנונה תחושב לפי יחידת שטח בהתאם לסוג הנכס, לשימושו ולמקומו, ותשולם בידי המחזיק בנכס" ומאז חקיקת חוק ההסדרים מוגבל סיווגו של נכס לצורך חיוב בארנונה לפי שלושת הקריטריונים: סוג נכס, שימושו ומיקומו.
על פי חוק אין חובת תשלום ארנונה על קרקע עליה לא נבנה דבר.
קריטריונים לחיוב בארנונה > שטח

למרות הניסיון ליצור אחידות בשיטת החיוב, משתמשות הרשויות המקומיות בשיטות שונות לחיוב בארנונה:
שיטת ברוטו-ברוטו, לפיה נמדד שטח נכס על פי התכסית, קרי, בהתאם לשטח הברוטו של הנכס לרבות הקירות החיצוניים ולרבות חלק יחסי בשטחים משותפים.
שיטת נטו-נטו, לפיה נמדד שטח הנכס בהתאם לשטח הנכס הפנימי, ללא שטחים משותפים, ללא קירות פנימיים וללא קירות חיצוניים.
שיטת ברוטו, לפיה נמדד שטח הנכס בהתאם לשטח הנכס החיצוני אך ללא שטחים משותפים שאינם בחזקת משתמש מסוים.
שיטת נטו, לפיה נמדד שטח הנכס ללא שטחים משותפים וללא שטח קירות חיצוניים, אך עם קירות פנימיים.
קריטריונים לחיוב בארנונה > שימוש

ה"שימוש בפועל" הוא הקריטריון המרכזי. כל חלק מהנכס בנפרד יסווג בהתאם לשימוש בו, תוך התייחסות אל נכס רב שימושים כאל נכס רב תכליתי, שכל תכלית נפרדת בו, המביאה לשימוש שונה, תסווג בנפרד. הכלל הוא כי השימוש בנכס קובע את סיווגו. לעיתים נכס אשר בנייתו לא הושלמה או שהוא מצוי בשיפוצים ולא ניתן להשתמש בו מוגדר כ"לא ראוי לשימוש" ובשל כך ניתן לקבל עבורו פטור מארנונה כל זמן שלא נעשה בו שימוש. ישנו חריג לגבי בנקים וחברות ביטוח הקובע כי די בכך שהם מחזיקים בנכס כדי לחייבו בסיווג "יקר" יותר המבוסס על קריטריון רווחיות, הקובע למעשה סיווג נפרד לבנקים.
בית המשפט העליון ביקר פעמים רבות את כמות הסיווגים השונים לצורכי ארנונה ואת ההתדיינות המשפטית הנלווית לכך. השופט אליקים רובינשטיין, למשל, כתב: "דיני הארנונה משוועים לפישוט הגיוני", תוך שהוא ציין שלעיר תל אביב-יפו יש אלפי סיווגים שונים.
קריטריונים לחיוב בארנונה > הסיבוך

המגוון הרחב של סיווגים של נכסים והשונות בדרכי מדידת שטחי הנכסים מביאה להתדיינויות רבות בין בעלי נכסים לרשויות מקומיות על גובה הארנונה. כמו כן, הוראות הארנונה הן מסובכות ותוארו בשנת 2005 על ידי השופט אליעזר ריבלין:
לאור זאת, רשויות רבות מסכימות להגיע לפשרה על נתוני הגבייה כדי לחסוך בעלויות מנהליות ומשפטיות. קיימות בישראל חברות המתמחות בהשגת הנחות בתשלומי הארנונה, אם בבדיקת החיובים ואם בהשגת שינוי בסיווג. כאשר מושגת הסכמה לתשלום מופחת של ארנונה, שאלת זכותה של הרשות המקומית לחזור בה מההסכמה תלויה בסיבה בגינה הושגה ההסכמה לתשלום מופחת. אם ההסכמה לתשלום מופחת הושגה כדי לחסוך בעלויות של בירור המצב העובדתי או המשפטי, בית המשפט ייטה שלא לאשר את חזרת הרשות המקומית מההסכמה. לעומת זאת, כאשר ההסכמה מבוססת על נתונים שגויים, בית המשפט ייטה לאשר חזרה של הרשות המקומית מההסכמה לארנונה מופחתת.