stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוג'ר טוני
נשיא בית המשפט העליון > בית המשפט תחת נשיאותו > פסק דין בנק אוגוסטה נגד ארל

בפסק הדין "בנק אוגוסטה נגד ארל" (Bank of Augusta v. Earle) שנדון ב-1839, הצטרף טוני לשבעה שופטים נוספים שהצביעו להפוך על פיה החלטה של בית משפט בדרג נמוך שאסר על תאגידים מחוץ לאלבמה לנהל פעולות עסקיות בתחומי המדינה. דעת הרוב של טוני קבע שתאגידים מחוץ לאלבמה (או כל מדינה אחרת) יכולים לבצע פעולות עסקיות בתחומיה כל עוד בית המחוקקים של המדינה לא העביר חוק מפורש שאוסר על כך.
נשיא בית המשפט העליון > בית המשפט תחת נשיאותו > פסק דין פריג נגד פנסילבניה

בפסק הדין "פריג נגד פנסילבניה" (Prigg v. Pennsylvania), שנדון ב-1842, הסכים בית המשפט בראשותו של טוני לשמוע מקרה הנוגע לעבדות, עבדים, בעלי עבדים וזכויות המדינות. בית המשפט קבע שהאיסור החוקתי נגד חוקי המדינה שישחררו כל "אדם המוחזק לצורכי עבודה במדינה אחרת", אסר על פנסילבניה להעניש אדם ממרילנד שתפס שפחה לשעבר ואת הילד שלה, ולקח אותם בחזרה למרילנד ללא קבלת צו מבתי המשפט של פנסילבניה המאשר את המעשה. בחוות הדעת שלו בבית המשפט, טען השופט ג'וזף סטורי שלא רק שנאסר על המדינות להתערב באכיפת חוקי העבד הנמלט הפדרליים, אלא שגם נאסר עליהן לסייע לאכיפת חוקים אלו. בחוות דעת שהסכימה עם דעה זו, טען טוני שההבטחה החוקתית לזכויות בעלי העבדים לבעלות על הרכוש והאיסור בפרק 5 של החוקה כנגד מניעת עבדים מלשוב לאדוניהם במדינות הדרום, כופים על המדינות לאכוף את חוקי העבד הנמלט הפדרליים.
בית המשפט בראשותו של טוני גם דן במקרה של עבדים שנלקחו בספינת העבדים לה אמיסטאד. השופט ג'וזף סטורי כתב בהחלטתו על זכויותיהם של אנשים חופשיים להגן על עצמם מפני צוות האונייה ולקבל את חירותם. טוני הצטרף לדעתו של סטורי שהתקבלה פה אחד, אך לא כתב את דעתו האישית בפסק הדין ארצות הברית נגד לה אמיסטאד.
נשיא בית המשפט העליון > בית המשפט תחת נשיאותו > פסק דין תיקי ההיתרים

בפסק דין "תיקי ההיתרים" (License Cases) שנדון ב-1847 פיתח טוני את התפישה של "סמכות השיטור" (Police power) הוא כתב ש"במקרה בו מדינה מעבירה חוק להסגר, או חוק הקובע עונשים על עבירות, או חוק להקמת בתי משפט... בכל מקרה חוקים אלו מפעילים את אותה סמכות, רוצה לומר, כוח הריבונות, הסמכות למשול על אנשים ועל רכוש במגבלות השליטה שלה". תפישה רחבה זו של סמכות המדינה סייעה לספק הצדקה חוקתית לממשלות המדינות לקחת על עצמן תחומי אחריות חדשים, כמו ביצוע עבודות ציבוריות והקמתם של בתי ספר ציבוריים.
נשיא בית המשפט העליון > בית המשפט תחת נשיאותו > פסק דין לותר נגד בורדן

דעת הרוב של טוני בפסק הדין "לותר נגד בורדן" (Luther v. Borden) שנדון ב-1849 סיפקה יסוד הגיוני חשוב להגבלת הסמכות הפדרלית השיפוטית. בית המשפט שקל בנוגע לסמכותו שלו להוציא פסיקות בנושאים שנראו כפוליטיים מעצם טבעם. מרטין לותר, סנדלר במקצועו, שהיה חלק מתנועת המרד הדורי (Dorr Rebellion), שפעלה לשינוי הקריטריון לזכות הבחירה ברוד איילנד מבעלות על קרקע (כפי שהיה בחוקת המושבה משנת 1663) לבעלות על רכוש בערך של 134 דולר, תבע את לותר בורדן, איש מיליציה של המדינה, על כך שביתו נבזז. לותר ביסס את תביעתו על הטענה שממשלת המרד הדורי הייתה הממשלה הלגיטימית ברוד איילנד ושמעשהו של בורדן כלפיו בביתו היה צעד פרטי ללא סמכות חוקית. בית המשפט של המדינה דחה את הטענה, באומרו שלא בוצעה שום הסגת גבול. בית המשפט העליון אישר את פסק הדין. ההחלטה יצרה הבחנה בין שאלות פוליטיות לשאלות משפטיות. טוני עמד על כך ש"הסמכויות שניתנו לבתי המשפט על ידי החוקה הן סמכויות שיפוטיות, והן מוגבלות לתחום זה בלבד, שהוא תחום משפטי ולא פוליטי". דעת הרוב בפסק הדין פירשה את "סעיף האחריות" (Guarantee Clause) בפרק 4 חלק 4 לחוקת ארצות הברית. טוני קבע שעל פי פרק זה הקונגרס רשאי להחליט על הקמת ממשלה בכל אחת מהמדינות. החלטה זו הייתה בעלת חשיבות, בשל הדוגמה שהיא הייתה לריסון עצמי שיפוטי. דמוקרטים רבים קיוו ששופטי בית המשפט העליון יכירו בלגיטימיות של מובילי הרפורמה ברוד איילנד. עם זאת, סירובם של השופטים לעשות זאת, המחיש את עצמאותו של בית המשפט ואת הנייטרליות שלו באווירה הטעונה מבחינה פוליטית. בית המשפט הראה שהוא יכול להעלות את עצמו מעל הפוליטיקה ולקבל החלטות בעצמו.
נשיא בית המשפט העליון > בית המשפט תחת נשיאותו > פסק דין ג'נסי צ'יף נגד פיציו

פסק הדין "ג'נסי צ'יף נגד פיציו", שנדון ב-1852, עסק בתחום המשפט הימי. תיק זה התייחס להתנגשות שאירעה בימת אונטריו ב-1847. מדחף הספינה "ג'נסי צ'יף" פגע בסקונר "קובה" וגרם לטביעתה. בתביעה שהגיש על פי חוק משנת 1845, שהרחיב את המשפט הימי לימות הגדולות, טען בעלי ה"קובה" שרשלנות מצד צוות ה"ג'נסי צ'יף" גרמה לתאונה. עורך הדין של ה"ג'נסי צ'יף" האשים את ה"קובה" וטען שהתאונה התרחשה בתחומי המרחב הימי של מדינת ניו יורק, ולפיכך מחוץ לתחומי השיפוט של הממשל הפדרלי. שאלת המפתח החוקתית הייתה האם המקרה שייך לתחום השיפוט של בתי המשפט הפדרליים. חשיבותו של המקרה לא נגזרה מהעובדות של מקרה התאונה, אלא מהשאלה אם חוק המשפט הימי הורחב לימות הגדולות. באנגליה, רק נהרות המושפעים מגאות ושפל היו כשירים לשיט. לפיכך, על פי החוק האנגלי, בתי המשפט הימיים, שתחומי השיפוט שלהם הוגדרו על נתיבי מים כשירים לשיט, מצאו שתחום השיפוט שלהם הוגבל למקומות שבהם הייתה השפעה לגאות והשפל. בארצות הברית, המרחבים העצומים של הימות הגדולות והשתרעותם של נהרות היבשת, שהגיעו למאות קילומטרים, לא הושפעו מתנאי הגאות והשפל. ועדיין, ספינות גדולות יכלו לשוט בנתיבי מים אלו, כשהן נושאות עליהן נוסעים ומשאות. טוני פסק שחוקי השיפוט הימי של בתי המשפט בארצות הברית חלים על גופי מים שניתן לשוט בהם, ללא קשר לתופעות הגאות והשפל. דעת הרוב של טוני יצרה פירשו רחב חדש לחוק השיפוט הימי הפדרלי. על פי פסיקתו החוק משנת 1845 הוא בסמכות הקונגרס לקבוע את תחומי השיפוט של בתי המשפט הפדרליים. "אם חוק זה עומד בדרישות החוקה, הוא חייב לבסס את הקביעה שהימות הגדולות וגופי מים כשירים לשיט הקשורים אליהם הם בתחום חוקי השיפוט הימי, כפי שהיו בתוקף כאשר כוננה חוקת ארצות הברית". פסיקתו של טוני ציינה הרחבה משמעותית של סמכות השיפוט הפדרלי והייתה צעד חשוב ליצירת עקרונות ימיים פדרליים אחידים.
נשיא בית המשפט העליון > בית המשפט תחת נשיאותו > פסק דין סטרדר נגד גרהאם

בשנות ה-50 של המאה ה-19 החלה ארצות הברית להיות מפולגת על רקע שאלות העבדות. ב-1851 כתב טוני את דעת הרוב בפסק הדין "סטרדר נגד גרהאם" (Strader v. Graham), שבו בית המשפט קבע שעבדים מקנטקי שקיימו הופעה מוזיקלית באוהיו, שהייתה מדינת חירות, המשיכו להיות עבדים בשל העובדה שהם שבו לקנטקי מרצונם. לפירוש הצר של טוני הצטרפו הן השופטים תומכי העבדות בבית המשפט העליון והן מתנגדי העבדות. בעוד שבית המשפט נמנע מלהיות חלוק בשאלת העבדות, הוויכוחים בנוגע למעמד העבדות בטריטוריות של ארצות הברית ובנוגע לחוק העבד הנמלט 1850 המשיכו להסעיר את האומה האמריקאית.
נשיא בית המשפט העליון > מלחמת האזרחים

כמי שהתמודד על מצע שבו הובעה התנגדות לעבדות, ניצח אברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860, והביס את המועמד שהיה מועדף על טוני, ג'ון ברקינרידג'. בתגובה פרשו כמה ממדינות הדרום והקימו את קונפדרצית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה"). באפריל 1861 פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית כשהמהלך הפותח שלה היה קרב פורט סאמטר. שלא כמו עמיתו ג'ון קמפבל, טוני לא התפטר מתפקידו כדי להצטרף אל הקונפדרציה, אך הוא האמין בזכותם החוקתית של מדינות הדרום לפרוש והאשים את הנשיא לינקולן בפרוץ המלחמה. מעמדתו כשופט קרא טוני תיגר על גישתו הרחבה יותר של לינקולן בנוגע לסמכות הנשיאותית והפדרלית במהלך המלחמה. הוא לא קיבל את ההזדמנות לפסוק נגד התוקף החוקתי של הצהרת האמנציפציה, חוק ההילך החוקי (אנ') או חוק הגיוס אך הוא ישב בראש הרכב השופטים בשני תיקים חשובים במהלך המלחמה.
נשיא בית המשפט העליון > מלחמת האזרחים > פסק דין אקס פארטה מרימן

לאחר שאנשי מדינות הדרום הפורשות הרסו שני גשרים חשובים וקווי טלגרף במרילנד, השעה הנשיא לינקולן את צו הביאס קורפוס ברוב שטחי המדינה. צו זה אפשר לצבא לעצור ולכלוא תומכי פרישה חשודים למשך זמן בלתי מוגדר מבלי שיובאו לפני בית משפט. לאחר המהומות בבולטימור ב-1861, עצרו קציני צבא האיחוד את חבר בית המחוקקים של המדינה, ג'ון מרימן, שבו הם חשדו כי הוא היה שותף למעשי החבלה. הקצינים התירו למרימן להיות בקשר עם עורכי דינו, שהעבירו דרישה לצו הביאס קורפוס בבית המשפט המחוזי של מרילנד. בתוקף תפקידו כנשיא בית המשפט זה, ישב טוני בראש ההרכב שדן בפסק הדין אקס פארטה מרימן. טוני קבע שרק לקונגרס מוקנית הסמכות להשעות את חוק הביאס קורפוס, והורה על שחרורו ממעצר של מרימן. הנשיא לינקולן התעלם מהוראתו של טוני וטען שהחוקה מעניקה לנשיא את הסמכות להשעות את החוק. אף על פי כן, הוא ביקש מהקונגרס לקבל את סמכות השעיית החוק, שחוקק ב-1863 את "חוק השעיית הביאס קורפוס" (Habeas Corpus Suspension Act).
נשיא בית המשפט העליון > מלחמת האזרחים > פסק דין תיקי הפרס

ב-1863 הובא לפני בית המשפט העליון המקרה של "תיקי הפרס" (Prize Cases), שעלה בעקבות תפיסתן על ידי צי האיחוד של ספינות שסחרו עם נמלי הקונפדרציה. החלטה נגד תפיסת הספינות הייתה מהווה מכה לניהול המלחמה על ידי לינקולן, שכן המצור על נמלי הדרום ניתק את סחר הכותנה של הקונפדרציה עם מדינות אירופה, שהיה חיוני עבורה. דעת הרוב בבית המשפט העליון, שנכתבה על ידי השופט גריר, קבעה שתפיסות הספינות היו חוקיות ושלנשיא הייתה את הסמכות לכפות מצור ללא הכרזת מלחמה על ידי הקונגרס. טוני הצטרף לדעת המיעוט המנוגדת שנכתבה על ידי השופט סמואל נלסון, שטען שהנשיא חרג מסמכותו כאשר הורה על הטלת מצור ללא הסכמה מפורשת של הקונגרס.
מותו

רוג'ר טוני נפטר ב-12 באוקטובר 1864, בגיל 87, בעצם היום בו התקיים במדינתו מרילנד משאל עם שאישר את ביטול העבדות. בבוקר המחרת הודיע פקיד בית המשפט העליון ש"נשיא בית המשפט העליון הגדול והטוב איננו עוד". טוני שירת כנשיא בית המשפט 28 שנים ו-198 ימים, תקופת הכהונה השנייה באורכה מבין כל נשיאי בית המשפט העליון לדורותיהם. הוא גם היה נשיא בית המשפט המבוגר ביותר בעת כהונתו. בעת פטירתו היה טוני כמעט חסר פרוטה והוא הותיר אחריו פוליסת ביטוח חיים בשווי של 10,000 דולר ואיגרות חוב חסרות ערך של מדינת וירג'יניה.
הנשיא לינקולן לא פרסם שום הודעה פומבית בתגובה למותו של טוני. הנשיא ושלושה חברי הקבינט, מזכיר המדינה ויליאם סיוארד, התובע הכללי אדוארד בייטס והאחראי על הדואר ויליאם דניסון, נכחו בטקס האשכבה של טוני בוושינגטון. רק בייטס הצטרף למסע ההלוויה שיצא לפרדריק ולטקס הקבורה בבית הקברות של הכנסייה האוונגליסטית סנט ג'ון שבעיר. במקומו של טוני מינה לינקולן את סלמון צ'ייס, מתנגד עבדות תקיף מאוהיו.
מורשתו

לאחר מותו נותר טוני דמות מעוררת מחלוקת. מזכיר הצי גדעון ולס דיבר בשמם של צפוניים רבים כאשר הוא אמר שפסק הדין דרד סקוט "מנע מטוני כבוד כאדם וכשופט". בראשית 1865 העביר בית הנבחרים של ארצות הברית חוק למימון הקמתה של פרוטומה של טוני שהוצבה בהיכל בית המשפט העליון לצד אלו של ארבעת קודמיו. בתגובה אמר הסנאטור צ'ארלס סמנר ממסצ'וסטס:
אמרתי את מה שלא ניתן להכחיש כאשר הכרזתי שדעתו של נשיא בית המשפט במקרה של דרד סקוט הייתה מתועבת באופן מוחלט בהשוואה לכל דבר דומה בהיסטוריה של בתי המשפט. שפל המדרגה המשפטי הגיע לנקודה הנמוכה ביותר באותה הזדמנות. לא ניתן לשכוח שהחלטה איומה זו בה השיפוט הבלתי צודק ביותר התקבלה כעיוות של ההיסטוריה. כמובן, חוקת ארצות הברית וכל רעיון החירות עוותו, אך האמת ההיסטורית עוותה אף היא.
ג'וורג' טיקנור קרטיס, אחד מעורכי הדין שטענו בפני טוני בשמו של דרד סקוט, רחש הערכה רבה לטוני על אף החלטתו בפסק הדין. בכרך של זכרונות שנכתב עבור אחיו, תיאר קרטיס את טוני באופן הבא:
הוא אכן היה שופט גדול, ואדם של טוהר מיוחד של חיים ושל אופי. הייתה צריכה להיות טעות אחת בקריירה שיפוטית כה ארוכה, כל כך מרוממת וכל כך מועילה, וזוהי הוכחה לחוסר השלמות שלנו. המוניטין של נשיא בית המשפט טוני יכול היה להרשות לו שניתן יהיה לדעת על כל מה שהוא אי פעם עשה ועדיין נותר כבוד כלפיו. גם אם הוא מעולם לא עשה שום דבר אחר שהיה עילאי, הרואי וחשוב, החלטתו האצילה לבטל את ההחלטה על השעיית חוק הביאס קורפוס, היושרה והסמכות שהוא הפגין במסגרת תפקידו, אל מול מי שבפזיזות ובגאווה כמעט וביצע פשע גדול, תוביל להערצתם ולתודתם של כל חסידי החירות החוקתית, כל עוד מוסדות המדינה שלנו יעמדו על מכונם.
הביוגרף ג'יימס סיימון כתב ש"מקומו של טוני בהיסטוריה "קשור בקשר בל ינתק לפסק הדין הרה האסון שלו בפרשת דרד סקוט". סיימון טוען שחוות דעתו של טוני בפסק דין זה "סימלה נטישה של הגישה הזהירה והפרגמטית לבעיות חוקתיות שהייתה סימן ההיכר של ראשית ימיו של טוני כשופט". ההיסטוריון דניאל ווקר האו כתב ש"המזיגה של ריבונות המדינה, הגזענות הלבנה, אהדת המסחר והדאגה לסדר החברתי שהיו מנת חלקו של טוני, היו אופייניים לתורת המשפט הג'קסונית". הפרופסור למשפטים ברנרד שוורץ הגדיר את טוני כאחד מעשרת השופטים הגדולים ביותר של בית המשפט העליון, בכותבו ש"שגיאתו המונומטלית של טוני בתיק דרד סקוט לא צריכה להאפיל על הישגיו הרבים מספור בבית המשפט. טוני היה שני רק לג'ון מרשל בהנחת היסודות למשפט החוקתי שלנו". המורשת הדו-צדדית של טוני צוינה על ידי שופט בית המשפט העליון אנטונין סקאליה בחוות דעת המיעוט שהוא כתב בתיק "הורות מתוכננת נגד קייסי" (Planned Parenthood v. Casey):
עומד מול עינינו הדיוקן פרי מכחולו של עמנואל לויצה התלוי בבית הספר הרווארד למשפטים: רוג'ר ברוק טוני, שצויר ב-1859 בשנה ה-82 לחייו, נשיא בית המשפט העליון ה-24, השנה השנייה לאחר פסק הדין שלו בפרשת דרד סקוט. כולו לבוש בשחורים, יושב על כורסה אדומה מוצלת, ידו השמאלית מונחת על בלוק נייר, ידו הימנית תלויה בריפיון, כמעט חסרת  חיים, לצד מסעד הכורסה. הוא יושב כשפניו מופנים אל הצופה, ומביט ישר לפנים. נראה שמפניו ומעיניו העמוקות נשקפת הבעה של עצבות עמוקה ומפח נפש. ייתכן שתמיד הוא נראה כך, גם כאשר הוא חשב את המחשבות המאושרות ביותר. אך אלו מאיתנו שיודעים איך הזוהר של נשיאותו הגדולה בבית המשפט העליון הועם על ידי פסק הדין דרד סקוט, לא יכולים שלא להאמין שהמקרה הזה בער במוחו, על ההשלכות שלו על בית המשפט ועל ההשלכות ששיחקו תפקיד בהמשך עבור האומה.
הנצחתו

הבית בו נולד וגדל טוני, (Taney Place), שבמחוז קלברט שבמרילנד, נרשם ב-1972 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. נכס נוסף שהיה בבעלותו, נקרא "בית רוג'ר ברוק טוני" (אף על פי שהוא מעולם לא התגורר בו), שבפרדריק.
על שמו של טוני נקרא מחוז במיזורי. ספינה של משמר החופים של ארצות הברית, האחרונה ששרדה את המתקפה על פרל הארבור, נקראה על שמו. ביולי 2020 הוסר שמו מספינה זו. על שמו הייתה קרויה גם אונייה מסדרת האוניות ליברטי ששירתה החל מפברואר 1942 ושנה לאחר מכן טובעה על ידי צוללת גרמנית. ב-1993 שונה שמו של בית הספר על שם טוני שבטמפל הילס, מרילנד לשמו של השופט העליון ת'ורגוד מרשל. פסל בדמותו של טוני ניצב בעבר בשטחי בית המדינה של מדינת מרילנד, אך ב-2017 הוא הוסר. באותה שנה הסירה גם העיר בולטימור פסל של טוני שהוצב בשטחה.
ב-22 ביולי 2020 הצביע בית הנבחרים של ארצות הברית, ברוב של 305 תומכים מול 113 מתנגדים, על הסרת פרוטומה של טוני (בנוסף לפסלים של דמויות שהיו חלק מהקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים) בקפיטול ולהחליף אותה בפרוטומה של השופט ת'ורגוד מרשל, השופט האפרו-אמריקאי הראשון בבית המשפט העליון, וזאת בעקבות פסיקתו כי אפרו-אמריקאים לא יוכלו להיחשב כאזרחים אמריקאים. החוק קרא להסרת הפרוטומה של טוני תוך 30 יום מקבלת החוק. הפרוטומה הוצבה בחדר ההלבשה הישן הסמוך לאולם בית המשפט העליון הישן בבניין הקפיטול. החוק גם "יצר תהליך שיבטיח שפרוטומה של מרשל תוצב במקום זו של טוני תוך שנתיים לפחות".
תיאטרון היימרקט

קדמת התיאטרון, 2008.
תיאטרון היימרקט, הידוע גם בשם "התיאטרון המלכותי היימרקט" (באנגלית: Theatre Royal, Haymarket), או "התיאטרון הקטן" (באנגלית: Little Theatre), הוא תיאטרון בווסט אנד של לונדון, ברחוב היימרקט שבבירת אנגליה - "שוק החציר" -  ברובע הסיטי של וסטמינסטר, הפועל מאז 1720, אולם המופעים השלישי לוותק בלונדון מבין האולמות שעודם פעילים כיום. סמואל פוט רכש את שטר החכירה ב-1747, וב-1766 השיג כתב הרשאה מלכותי להצגת דרמה מורשית (דהיינו, דרמה מדוברת, בניגוד לאופרה, קונצרטים או מחזות הכוללים מוזיקה בחודשי הקיץ). הבניין המקורי נמצא מרחק מה צפונה באותו רחוב. הוא שוכן במקומו הנוכחי מאז 1821, כשג'ון נאש תכנן אותו מחדש. זהו בניין רשום בדרגה I, בתפוסה של 888 מושבים. הבעלות המלאה על התיאטרון היא כיום נחלת הכתר.
בתיאטרון היימרקט התרחשו כמה חידושים משמעותיים בתחום התיאטרון. בשנת 1873 התקיימה שם הצגת השחרית הראשונה המתוכננת, ובכך התקבע מנהג, שאומץ עד מהרה בתיאטראות אחרים בכל מקום. כעבור שש שנים, שוחזר האודיטוריום והבמה מוסגרה בשימוש הראשון בקדמת בימה בחזית המסך (פרוסניום).
מנהלי ההיימרקט כוללים את בנג'מין נוטינגהאם ובסטר, ג'ון בלדווין באקסטון, סקוויר בנקרופט, סיריל מוד, הרברט ברבוהם טרי וג'ון סליפר קלרק, גיסו של ג'ון וילקס בות', שיצא מאמריקה אחרי ההתנקשות באברהם לינקולן. שחקנים מפורסמים שעשו את צעדיהם הראשונים בתיאטרון הם ויליאם אליסטון (1774–1831) וג'ון ליסטון (1776–1846).
תיאטרון היימרקט, בסביבות 1900
המחזאי-שחקן ומנהל התיאטרון הראשון קולי סיבר
תולדות התיאטרון > מקורות והשנים הראשונות

תיאטרון היימרקט הראשון, או "התיאטרון הקטן", נבנה בשנת 1720 בידי ג'ון פוטר, נגר, על המגרש של "פונדק קינג'ס הד" בהיימרקט וחנות ברחוב סאפולק, שהייתה שייכת לאיזאק בליבורו, יצרן נשק, ונודעה בשלט שעליו תותח ורובה. בניית התיאטרון עלתה 1000 ליש"ט, ועוד 500 ליש"ט הוצאו על עיצוב פנימי, תפאורות ותלבושות. התיאטרון נפתח ה-29 בדצמבר 1720 במחזה צרפתי La Fille a la Morte, ou le Badeaut de Paris בביצוע להקה, שנודעה בהמשך כ"קומיקאים הצרפתים של הוד מעלתו הדוכס ממונטגיו". הספקולציה של פוטר נודעה בשם "התיאטרון הצרפתי החדש".
ההצלחה הראשונה הגדולה של התיאטרון הייתה במחזה מאת סמיואל ג'ונסון מצ'שייר
Hurlothrumbo, or The Supernatural, הצגה שרצה במשך 30 ערבים - פחות מאופרה בגרוש של ג'ון גיי (62 הצגות), אבל בכל זאת משך הצגות מכובד לתקופה. בשנת 1730 השתלטה על התיאטרון להקה אנגלית, ושמו שונה ל"התיאטרון הקטן בהיימרקט". בין השחקנים שהופיעו שם לפני 1737, כשהתיאטרון נסגר לפי חוק הרישוי 1737, היו ארון היל, תיאופילוס סיבר והנרי פילדינג. בשמונה עד עשר השנים שלפני קבלת החוק, היה ה"היימרקט" חלופה לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן של ג'ון ריץ' ולתיאטרון דרורי ליין, שהעלה בעיקר אופרות. פילדינג עצמו גרם להעברת החוק, לאחר שהפיק מחזה בשם "היומן ההיסטורי", ששם ללעג את ראש הממשלה רוברט וולפול, בדמות הקריקטורה קווידאם.
תיאטרון היימרקט היווה, בעיקר, חלופה לבימות שעיסוקן העיקרי היה בפנטומימה ובפעלולים מיוחדים והציג סאטירה על מפלגת השלטון. הנרי פילדינג ביים את מחזותיו בהיימרקט, וכמוהו גם הסופר הנרי קארי. Hurlothrumbo היה אחד מן המחזות שלו בסדרה זו של סאטירות נגד רוברט וולפול, ואחריו בא Tom Thumb. עוד סאטירה, בשנת 1734, הייתה האופרה הפרודית "הדרקון מוונטלי", עם מוזיקה של ג'ון פרדריק לאמפ. יצירה זו ניקבה את הבלון הנפוח של מוסכמות האופרה ושיגרה חץ סאטירי בוולפול ובמדיניות המיסוי שלו. היצירה זכתה להצלחה עצומה, במספר שיא של 69 הצגות בעונה הראשונה. הצגת הבכורה של היצירה הייתה בתיאטרון היימרקט, שקהל צופיו יכול היה לפענח בנקל את הביקורת המוצפנת בו על וולפול, אבל ל-69 הופעותיו זכה המחזה אחרי שעבר לקובנט גארדן, שנהנה מהרבה יותר אפשרויות בימוי. הבורלסקה עצמה קצרה מאוד בטקסט כתוב, משום שהמחזה נשען במידה רבה על תחבולות תיאטרון אבסורדיות, ריקודים ושאר סוגי בידור שאינם קשורים בטקסט. "מחזה הבידור המוזיקלי" משנת 1739 מכיל תחריטים, המלמדים על מעשה הבימוי.
קארי המשיך ב-Pasquin ואחרים. נוסף לכך, פליטים מן המאבקים הפנימיים של דרורי ליין וקובנט גארדן פנו להיימרקט. כך קרה ששרלוט שארק הופיעה שם בפרודיה של אביה, קולי סיבר, אחד הבעלים והמנהלם של דרורי ליין. אולם חוק רישוי התיאטראות שם קץ לסאטירות נגד הממשלה, וקרוב היה לסגור לחלוטין את התיאטרון. משנת 1741 עד 1747 הפיקו מדי פעם צ'ארלס מקלין, סיבר, סמיואל פוט ואחרים מחזות בהיימרקט, אם באמצעות רישיון זמני ואם בתחבולות עורמה; במודעה אחת כתוב, "באקדמיה של סיבר בהיימרקט יתקיים קונצרט שאחריו תוצג (חינם) חזרה, בצורת מחזה, בשם רומיאו ויוליה".
תולדות התיאטרון > תיאטרון ההרשאה השלישי בלונדון

בשנת 1754 החליף ג'ון וייטהד את ג'ון פוטר, ששילם את מס הרכוש של התיאטרון מאז פתיחתו. בשנת 1758 השיג תיאופילוס סיבר מוויליאם הווארד, אז ראש לשכת המלך, רישיון כללי, שבחסותו ניסה פוט לבסס את היימרקט כתיאטרון קבוע. בעזרת הדוכס מיורק קיבל כתב הרשאה מלכותי להציג מחזות במשך ארבעה חודשים בשנה, ממאי עד ספטמבר, במהלך חייו. כמו כן קנה את שטר החכירה של התיאטרון מן המוציאים לפועל של עזבון פוטר ואחרי שהרחיב את האתר בקניית נכס צמוד, הגדיל ושיפר את הבניין, שאותו פתח ב-14 במאי 1767 כתיאטרון המלכותי, השלישי המחזיק בכתב הרשאה מלכותי בלונדון.
בעקבות זאת באו עונות אחדות מוצלחות, שבהן הפיק פוט מספר רב של מחזות בתיאטרון, אבל פוט הסתבך לבסוף בקשיים מחמת מנהגו לשים ללעג ולקלס אישים ידועי-שם על הבמה ועובדה זו, בשילוב עם התערערות גוברת והולכת של בריאותו, הביאו לבסוף למכירת הן התיאטרון והן כתב ההרשאה לג'ורג' קולמן ב-16 בינואר 1777.
במשך עונת 94–1793, כאשר תיאטרון דרורי ליין נבנה מחדש, נפתח תיאטרון היימרקט בחסות כתב ההרשאה של דרורי ליין. את העונה ציינה "תאונה מחרידה", שארעה ב-3 בפברואר 1794, "כאשר עשרים אנשים איבדו למרבה הצער את חייהם, ועוד רבים נחבלו קשה מחמת לחץ ההמונים, שנדחקו לראות את הוד מלכותו, אשר בא אותו ערב לראות את ההצגה." קולמן מת ב-1794 והתיאטרון עבר לבנו. ג'ורג' קולמן הצעיר, אף כי נחל הצלחה הן כמחזאי והן כמנהל, פיזר את רווחיו לכל רוח באורח חייו הבזבזני. זמן מה התגורר בחדר בירכתי התיאטרון ובסופו של דבר נאלץ למכור מניות לגיסו, דייוויד מוריס. קשייו הכספיים גברו ובמשך זמן ניהל קולמן את התיאטרון מן הכלא המלכותי, שם ריצה את עוונו על חוב.
כל הבניינים בצד המזרחי של היימרקט מן התיאטרון דרומה נבנו בסביבות 1820, בקשר עם התוכניות של האדריכל ג'ון נאש לשיפור השכונה. נאש שכנע את בעלי התיאטרון להקימו מחדש על מגרש, שנמצא מעט דרומה למגרש הישן, כך שסטיו העמודים יסגור את המראה מרחוב צ'ארלס. מאפיין החזית העיקרי בשרטוט הבניין של נאש בהיימרקט היה (ועודנו) סטיו גמלון של שישה עמודים קורינתיים, הנמשך בעומק עד לשפת המדרכה וכולל את החזית במלואה. יש הגורסים, שנאש בנה מחדש את התיאטרון כולו, אבל יש ראיה לכך, שהוא מיזג בית ברחוב ליטל סאפולק אל תוך התיאטרון, הסיר שתי חנויות שהיו בחזית, בהיימרקט, בנה סטיו עמודים, הגדיל את מספר השדרות והוסיף יציע שני לאולם הקיים.
שטר חכירה מיום 10 ביוני 1821 ניתן לדייוויד אדוארד מוריס. התיאטרון נפתח ב-4 ביולי 1821, בהצגה "היריבים". בנג'מין נוטינגהאם ובסטר התמנה למנהל התיאטרון מ-1837 עד 1853. הוא וממשיכו, ג'ון בלדווין באקסטון, ביססו את התיאטרון כבית קומדיה חשוב, והתיאטרון אירח את רוב שחקני התקופה הגדולים.
תולדות התיאטרון > המחצית השנייה של המאה ה-19

בשנת 1862 אירח התיאטרון עונה בת 400 הצגות של "הדודן האמריקאי שלנו", עם אדוארד סותרן בתפקיד לורד דנדררי. המחזה "דייוויד גאריק" של רוברטסון היה להיט בשנת 1864 וגם כאן כיכב סותרן בתפקיד הראשי. ויליאם שוונק גילברט העלה בהצגות בכורה שבעה ממחזותיו בהיימרקט, בהם כמה מן הקומדיות שלו בחרוזים לבנים, כמו "פיגמליון וגלאתיאה" (1871) ו"העולם המושחת" (1873). כאן הפיק גילברט את הדרמות שלו, "צ'ריטי" (1874), "דני'ל דרוס, נפח" (1876), ואת המחזה המפורסם ביותר שכתב מלבד אופרות הסאבוי שלו, "מאורסים", פארסה משנת 1877.
בשנת 1873 התחיל תיאטרון היימרקט להגיש לקהל הצגות שחרית, שהתחילו בשעה 2:00 אחר הצהריים. במאי 1875 הועברה הצגת "גן החיות" של ארתור סאליבן להיימרקט.בשנת 1879 עבר הבית לידי הזוג בנקרופט, שפתחו מחדש את התיאטרון בביצוע מחודש של במחזה "כסף" של אדוארד בולבאר-ליטון, ואחריו "אודט" ו"פדורה" של ויקטורין סארדו ו"אדונים ופשוטי-עם" של ארתור וינג פינרו, יחד עם עוד ביצועים מחודשים של הצלחות עבר. האולם נבנה מחדש והבמה הקיפה פרוסניום ממוסגר בשלמות. ביטול מתחם התזמורת על ידי הכנסת מושבי כורסה מופרדים בזרועות ברזל פשוטות לאולם חולל מהומה זוטא.
הרברט בירבוהם טרי עבר מתיאטרון הקומדיה עם "המנורה האדומה" בשנת 1887. הוא תפס את מקומם של הבנקרופטים עם פרישתם והתקין תאורת חשמל בתיאטרון. בניהולו של טרי, עלתה בהצגת בכורה הקומדיה הראשונה של אוסקר ויילד, "אישה חסרת חשיבות" במאי 1893. בינואר 1895 בוצע לראשונה "בעל אידיאלי, של ויילד. הלהיט החשוב הבא של טרי היה "טרילבי" של ג'ורג' די מוריה, בהמשך שנת 1895. הצגה זו הוצגה 260 פעמים ורווחיה היו גבוהים כל כך, שאיפשרו לטרי לבנות את תיאטרון הוד מלכותה ולייסד את בית הספר לתיאטרון "ראדה".
ב-1896 היו סיריל מוד ופרדריק הריסון לבעלי החזקה בבניין ופתחו את העונה ב"תחת הגלימה האדומה", עיבוד לרומן של סטנלי ויימן. ב-1897 עלה המחזה "הכומר הקטן" של ג'יימס מתיו ברי והוצג 320 פעם.
הערות שוליים

↑  H M Land Registry registration NGL853225
↑  Survey of London, p.98
↑  'The Haymarket', Old and New London: Volume 4 (1878), pp. 216-26 accessed: 31 March 2007
↑  Not the noted Dr Johnson but a namesake (1691-1773). Gutenberg text accessed: 31 March 2007
↑  Gillespie, Norman. "Henry Carey", in The New Grove Dictionary of Music and Musicians. vol. 15, p. 128.
↑  Survey of London, p.99
↑  Goodman
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007580925305171  GND: 3002235-6  ISNI: 0000 0001 2286 7543  LCCN: no91006248  VIAF: 22145910117227021779   WorldCat (עם VIAF): 22145910117227021779 
סמיואל פוט
"מאורסים", המחזה המפורסם ביותר של גילברט מחוץ ליצירות שכתב עם ארתור סאליבן, עלה בהצגת בכורה בהיימרקט ב-1877.
תחנת האוטובוסים המרכזית של סנקט פטרבורג

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  מאי 1963; המבנה הנוכחי מ-2003 – הווה (כ־39 שנים)
 מיקום:  גדות תעלת אובוודני, סנקט פטרבורג
 שירות אוטובוסים:  לכל צפון מערב רוסיה וליעדים במזרח אירופה
 קואורדינטות:  59°54′49″N 30°21′28″E﻿ / ﻿59.9135°N 30.35769444°E﻿ / 59.9135; 30.35769444
 www.avokzal.ru
  (למפת סנקט פטרבורג מוגדלת) תחנת האוטובוסים המרכזית של סנקט פטרבורג(למפת סנקט פטרבורג רגילה) תחנת האוטובוסים המרכזית של סנקט פטרבורג
 
מבנה התחנה
תחנת האוטובוסים המרכזית של סנקט פטרבורג (ברוסית: Центральный Автобусный вокзал Санкт-Петербурга) היא תחנת אוטובוסים מרכזית הממוקמת על גדת תעלת אובוודני בעיר סנקט פטרבורג ומשרתת 79 קווי אוטובוס (15 מתוכם בינלאומיים). התחנה נמצאת בבעלות חברת התחבורה "PassajirAvtoTrans" (ברוסית: Пассажиравтотранс).
היסטוריה

התחנה נחנכה ב-6 במאי 1963 כתחנת אוטובוסים שנייה בעיר. בשנים 2001–2003 שופץ מבנה התחנה כך שיוכל להכיל ולשרת עד 160 אוטובוסים בשעה. במהלך השנים הועלו רעיונות להעברת התחנה לדרום העיר ולבניית תחנה חדשה סמוך לתחנת מטרו "קופצ'ינו".
במאי 2007 נפתחה תחנת האוטובוסים הצפונית, סמוך לויבורג ולערים אחרות במחוז לנינגרד, צפונית לעיר. מהתחנה יוצאים קווי אוטובוס למחוז פסקוב, מחוז נובגורוד ואזורים אחרים, כמו גם קווי אוטובוס בינלאומיים, למולדובה, פולין, אסטוניה, גרמניה, פינלנד,לטביה, קזחסטן, בלארוס ועד 2014,  גם לאוקראינה.
שרי סרולוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  1964 (בת 60 בערך) ירושלים 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון 
 תחום יצירה:  צורפות 
 פרסים והוקרה:  פרס לוקמן (1987) 
 sarisrulovitch.com
 
שרי סרולוביץ' (נולדה ב-1964) היא צורפת ומעצבת ישראלית.