קונסטנטין ברונר
משנתו

את הפילוסופיה של ברונר ניתן להבין בראי המסורת המיסטית והרוחנית של החשיבה, כפי שמתבטאת בתאוריית "שלושת כשרי החשיבה" ("The Three Faculties of Thinking") שפיתח. עקרונות התיאוריה מבוססים לא רק על יסודות שהניח שפינוזה, אלא גם על אפלטון, סוקרטס, וכן על כתבים יהודים ונוצרים. במשנתו ברונר לא מתיימר להציע הסברים לסוגיות סבוכות שלא ניתן לפתור אלא שאף לעורר בקרב האדם דפוסי חשיבה ייחודיים ויצירתיים כתנאי לחיי רוח עשירים מהם יבוא אושרם.
על פי ברונר ניתן לסווג את המחשבה האנושית לשלושה רבדים הנבדלים לפי מושאי חשיבה שונים: השכל המעשי, המחשבה המוחלטת, והמחשבה המוחלטת המדומה.
השכל המעשי. השכל המעשי היא החשיבה המשותפת לכל האנשים, זו שדואגת לשימור קיומנו הפרטי והפרקטי . כך, תוכן המחשבה הוא סופי, זמני ויחסי. מסיבה זו קורא ברונר לרובד זה "כושר החשיבה היחסית". באמצעות "השכל המעשי" הוא מדגיש את ההפרדה בין "חשיבה" לבין "ידיעה". הוא ראה ב"חשיבה" כתהליך רחב יותר הכולל גם רגשות ורצונות לצד התפקוד של האינטלקט, ולפיכך הוא מהווה את התודעה של האדם. ב"ידיעה" ברונר ראה כפעולת השכל גרידא. לכן, החשיבה והשכל המעשיים מבטאים את הטבע הכללי של האדם ואת החוויה שלו בחיים, מלידה עד מוות. כפועל יוצא, לטענת ברונר, כדי לחיות, כל אדם מוכרח לחשוב.
מחשבה המוחלטת היא החשיבה האמיתית, זו אשר מתעלה על האמת החיצונית היחסית שמאפיינת את החוויה האנושית והמדע. היא דוגלת בתפיסת המהות הפנימית, האמת העמוקה ששוכנת בנו. אמת זו מתבטאת ביצירות הרוח הגדולות של האנושות. לדוגמה, בפילוסופיה, מיסטיקה ואומנות. תוכן המחשבה לפי עיקרון זה הוא אינסופי, נצחי ומוחלט.
המחשבה המוחלטת המדומה היא החשיבה הטיפוסית עבור מרבית האנשים, והיא מעוותת את המחשבה המוחלטת. אין בה ממשיות יחסית ואין בה ממשיות מוחלטת, שכן ביסודה עומדת האמונה הטפלה אשר משנה את מעמד האמת היחסית למוחלט. לעומתה השכל המעשי מזהה את העולם היחסי כפשוט.
חוט השני בתאוריית החשיבה היחסית בה ברונר מתעמק הוא הדיון בדבר החוק היסודי של התנועה, מזווית אפיסטמולוגית ואונטולוגית. לפי החוק, "התנועה היא המהות האחידה של כל התופעות השונות והמתחלפות זו בזו של העולם". הדיון עוסק בשאלות כמו מהי התנועה, איך היא נתפסת על ידי האדם, וכיצד היא מתקיימת. דוקטרינת התנועה היא מהותית בלמידת מנגנוני השינוי במערכות טבעיות, והיא מהווה מושג יסוד בתיאוריה של ברונר. הוא גרס שבכל תופעה של תנועה יש תודעה פנימית, ולפיכך התנועות חושבות לפי דרגות שונות. כאשר התופעות עוברות אחת אל השנייה, עוברות דרגות החשיבה. דרגות החשיבה לא יכולות להתווסף או להיגרע, והן תמיד ללא שינוי. זהו למעשה עקרון תנועת הקיום בזכות התודעה הפנימית.
כושר השכל המעשי מדגיש את מרכזיות החשיבה והמהות הקיומית שלה עבור בני האדם. הוא מבליט את הכוח המשרת את האינטרס הקיומי וההישרדותי שלו, כמו אצל בעלי חיים. ברוח הדברים, ברונר למעשה תוהה כיצד קורה שהחשיבה של האדם, אשר מנחה אותנו לתפקד באופן רציונלי והגיוני, מטעה אותנו כאשר אנו מנסים לענות על שאלות קיומיות הרות גורל. ביסוד הבעיה ניצבת טעות מהותית, והיא, שלבני האדם ישנה נטייה להפוך את העולם החיצוני היחסי, עולם החפצים, לאמיתי ומוחלט. הטעות מתבטאת באמונות השווא ובדעות הקדומות, והיא זו שאחראית לאסונות רבים הפוקדים את האדם. בהמשך, ברונר דן בדפוסי מחשבה מנוגדים המשפיעים על הקיום וההוויה האנושית. הוא טען שישנם אנשים החושבים את העולם היחסי על בסיס יסוד המחשבה המוחלטת המדומה, ובהתאם הם מאמינים באמונות טפלות ונבואות.
ברונר הגדיר את המאמינים באמונות הטפלות הוא כבלתי חושבים, כי חשיבה זו משקפת בעיניו אי-הוויה קיומית ואנושית. לעומת זאת, החושבים האמיתיים, עמם נמנים אנשי הרוח, הם אלה אשר תופסים את ההוויה המוחלטת. בעוד שעבור החושבים האמיתיים, העצמים החיצוניים החומריים משקפים אי-הוויה אנושית וקיומית, עבור הבלתי-חושבים, העצמים החיצוניים הם כמו ההוויה. לכן, טען ברונר, הדבר המוחלט בשבילם הוא אי הוויה.