stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת עיראק
השפעת המלחמה על הבחירות לנשיאות ארצות הברית

הירידה בפופולריות של המלחמה תרמה רבות לעלייתו המפתיעה של הווארד דין במרוץ למינוי הדמוקרטי לנשיאות. מכיוון שהוא התנגד למלחמה עוד לפני פריצתה הוא ריכז סביב מועמדותו את רוב מתנגדי המלחמה, והראה כי בסיס התומכים של המפלגה מתנגד לה. בזאת הוא גרם גם למועמדים האחרים, בהם כאלה שתמכו מלכתחילה ביציאה למלחמה, להתחיל לתקוף את בוש על התנהלותו במלחמה. גם כאשר דין נשר מהמרוץ הפך הנושא לנקודה ראשית במסגרת מסע הבחירות. המועמד הסופי של המפלגה הדמוקרטית, ג'ון קרי, נהג לומר, שבניגוד לבוש הוא יודע משהו באמת על נחיתה על נושאות מטוסים, ברומזו להכרזה של בוש על סיום המלחמה (וגם להשתמטותו של בוש ממלחמת וייטנאם, בעוד קרי עצמו הוא חייל מעוטר ממלחמה זו).
אמון הציבור בניהול המלחמה צנח, והשפיע על ירידתו של בוש בסקרים. גם לכידתו של סדאם שיפרה את תמיכת הציבור במלחמה ובנשיא בוש רק באופן זמני. למרות זאת ניצח בוש את קרי בבחירות של שנת 2004. השנים הראשונות של הקדנציה השנייה של ג'ורג' ווקר בוש לוותה בירידה נוספת בסקרים, עקב המשך הקרבות בעיראק והדיווחים על מקרי התעללות באוכלוסייה המקומית ובמיוחד בשבויים.
המשך הלחימה לאחר 2003 > גזר דינו של סדאם חוסיין

ב-5 בנובמבר 2006 לאחר משפט ממושך נגזר דינו של סדאם חוסיין למוות בגין הריגת 128 שיעים בדוג'אייל. ב-25 בדצמבר 2006 דחה השופט במשפטו את הערעור שהגיש וקבע כי חוסיין יוצא להורג בתלייה בתוך 30 יום. זאת, לאחר שבקשתו למיצוי הדין ביריה נדחתה. חוסיין הוצא להורג בתלייה בשעה שש בבוקר ב-30 בדצמבר 2006 בגיל 69, בזמן חג הקורבן המוסלמי. המשפט ספג ביקורת בקהיליה הבינלאומית והעולם הערבי, בטענה שצריך להעמידו בבית הדין הבינלאומי בהאג ולא בבית משפט בחסות אמריקאית, ששופטיו אינם מקובלים על ידי רבים. לאחר מותו, משפחתו דרשה שייקבר בתימן ויוחזר לעיראק רק לאחר "כשתשוחרר מהכוחות האמריקאים".
המשך הלחימה לאחר 2003 > השלבים הסופיים

בינואר 2007 כתב פרדריק קגן, חוקר בכיר ב"מכון היוזמה האמריקאית לחקר מדיניות ציבורית" (AEI), בתמיכת אשתו קימברלי קגן נשיאת "המכון לחקר המלחמה" (ISW), דו"ח על עיראק שנקרא "לבחור בניצחון: תוכנית להצלחה בעיראק". המכון לחקר המלחמה הוא אחד מגופי החשיבה הנאו-קונסרבטיבים השמרניים הוותיקים ביותר בארצות הברית (נוסד ב-1943), ומקושר למפלגה הרפובליקנית. הדו"ח נחשב לרב השפעה, ושינה את כיוון המלחמה בעיראק במהלך 2007. הדו"ח נכתב כתגובה לדו"ח ג'יימס בייקר, שר החוץ וראש מטה הבית הלבן לשעבר, ולחבר הקונגרס הדמוקרטי מאינדיאנה, לי המילטון, שפורסם בדצמבר 2006. דו"ח בייקר-המילטון טען כי ארצות הברית לא תוכל לנצח בעיראק בכוח הזרוע, אלא יש לנקוט בגישה פוליטית במקום גישה כוחנית. הוא  המליץ להוציא בהדרגה את הכוחות האמריקאיים ולהעביר את נטל הלחימה למקומיים. בניגוד לו, דו"ח קגן המליץ להכניס כוחות נוספים לעיראק ולהגביר את הלחימה הצבאית האמריקאית.
המשך הלחימה לאחר 2003 > מבצע הנחשול

נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש העדיף את המלצות קגן על פני המלצות בייקר-המילטון, ובשל כך מינה את הגנרל דייוויד פטראוס לעמוד בראש הכוחות הצבאיים בעיראק. בין ינואר למאי 2007, תיגבר בוש את כוחותיו בעיראק במבצע "הנחשול" ("Surge"). הוא התמקד באבטחת האוכלוסייה האזרחית, מיגור הטרור, תוך הוצאת הכוחות מבסיסיהם והקמת נוכחות מתמשכת בשכונות המאוימות ביותר בעיראק. המהלכים הצבאיים כללו פעולות אגרסיביות נגד המורדים, וביסוס "בני עיראק", כוחות חמושים מקומיים ושילובם בצבא המקומי. המהלך נתמך על ידי הזרם הנאו-קונסרבטיבי בארצות הברית, אך נתקל בהתנגדות פוליטית עזה מהשמאל הפוליטי ומצד שמרנים בעלי השפעה רבה במפלגה הרפובליקנית. בסופו של דבר ה-"Surge" שינה את פני הלחימה בטרור בעיראק לטובת האמריקאים ואיפשר את תחילת הנסיגה. אם בשנים 2004–2007 היה מספר ההרוגים של כוחות הקואליציה בעיראק כ-900 מדי שנה, הרי שב-2008 ירד המספר ל-322, ומאז המשיך לרדת מדי שנה, בהתאם לתזה של קגן. ב-2009 היו לכוחות הקואליציה 150 הרוגים בעיראק, ב-2010 כ-60 הרוגים, ב-2011 היו 54 הרוגים וב-2012 נרשם הרוג אחד בלבד. עם התייצבות המצב הביטחוני ירד גם מספר האזרחים העיראקים שנפגעו. אם עד ה-Surge ובתחילתו נהרגו מדי חודש כ-2,500 עד 3,000 אזרחים, הרי בספטמבר 2007 כבר ירד מספר ההרוגים האזרחים לכחצי מזה, ומאז הוא המשיך וירד בהדרגה מדי חודש. ב-2007 כולה היה מספר ההרוגים האזרחים בעיראק כ-25,000 איש. ב-2008 ירד המספר לכ-9,000 איש, ב-2009 – 4,700 איש וב-2010 ו-2011 נהרגו בעיראק כ-4,100 אזרחים בשנה.
נסיגת ארצות הברית מעיראק

בשנת 2008 הגיע ממשל בוש להסכם עם ממשלת עיראק, שבעקבותיו הוא חתם על U.S.–Iraq Status of Forces Agreement. ההסכם כלל תאריך דדליין להוצאת כל הכוחות הצבאיים של ארצות הברית מעיראק ב-31 בדצמבר 2011. באוקטובר 2011 הודיע הנשיא ברק אובמה על השלמה הוצאת כל הכוחות המזוינים של ארצות הברית מעיראק עד סוף השנה, ובכך עורר חשש אצל את בעלות בריתו: ערב הסעודית, ירדן, ישראל ומדינות אחרות באזור המזרח התיכון והמפרץ הפרסי, מהתגברות השפעתה של איראן והאיום הצבאי שיתעצם מצידה כתוצאה ישירה מכך. ב-14 בדצמבר 2011 חזר החייל האמריקאי האחרון לארצות הברית. ב-15 בדצמבר 2011 הכריזה ארצות הברית רשמית על סיום מעורבותה הצבאית בעיראק.
מומחים העריכו את עלות המלחמה לארצות הברית ביותר מטריליון דולר. בתשע שנות לחימה נמנו כ-4,500 הרוגים אמריקאים וכ-120,000 הרוגים עיראקים.
לאחר נסיגה

הפלישה והכיבוש שבא בעקבותיה הוביל למתיחות ואלימות נרחבת בין פלגים איסלאמיים ואתניים שונים במדינה ולעקירה נרחבת של אוכלוסיות בתוך המדינה. הצלב האדום העיראקי מעריך כי בשנת 2008 היו כ-2.3 מיליון עקורים פנימיים (שעברו ממחוז אחד למחוז אחר). בנוסף אליהם היו כ-2 מיליון פליטים עיראקיים שעזבו את המדינה. העוני בעיראק הוביל נשים רבות לעבוד בזנות כדי לתמוך בעצמן ובמשפחתן, דבר שמשך תיירות מין ממדינות שכנות.
הפלישה הובילה ליצירת חוקה שתמכה בדמוקרטיה כל עוד חוקי המדינה לא פגעו בעקרונות איסלאמיים מסורתיים. בשנת 2005 נערכו בחירות לפרלמנט. בנוסף הפלישה שמרה על אוטונומיה של האזור הכורדי, והיציבות היחסית הובילה לשגשוג כלכלי. פליטים עיראקים רבים ברחו לאזור הכורדי שנחשב לדמוקרטי באופן יחסי.
לאחר הפלתו של סאדם חוסיין השבטים הסונים המתונים יחסית הרגישו מקופחים בידי המשטר הדמוקרטי, כגון חברי מפלגת הבעת'. המשטר, בהנהגתו של ראש הממשלה, נורי אל-מאלכי, תמך בפלגים שיעים וכך דחק סונים מתונים לזרועותיהם של אל-קאעידה, על אף שבתחילת דרכיהם, התנגדו ללוחמי דאעש.
מלחמת האזרחים השנייה בעיראק שהתקיימה בעצם עוד בזמן שהות כוחות ארצות הברית בעיראק, התחזקה עוד יותר לאחר נסיגת הכוחות של ארצות הברית. ארגונים שונים, בעיקר כוחות סונים, ביצוע פיגועי טרור ופעולות גרילה נגד סמלי שלטון ונגד אוכלוסייה אזרחית של פלגי אסלאם אחרים. כ-1,000 איש נהרגו בחודשיים שעברו מאז נסיגת צבא ארצות הברית. בשנת 2012 נהרגו כ-4,700 בני אדם וב-2013 הוערך מספר ההרוגים האזרחים העיראקים במלחמת האזרחים הפנימית שם בכ-9,000.
ב-22 ביולי 2013 בוצעה פעולת טרור ופריצה שהביא לבריחתם של לפחות 500 אסירים של ארגון אל-קאעידה שחיכו להוצאתם להורג בכלא אבו גרייב. שגריר ארצות הברית האחרון שהיה בעיראק העריך כי הדבר יתרום להעלאת המוראל ולחיזוק שדרת הנהגה בקרב אל-קאעידה וארגונים תומכים בעיראק ובסוריה. בתחילת ינואר 2014 השתלט דאעש – המדינה האסלאמית על הערים פלוג'ה ורמאדי ועל מרבית שטחי מחוז אל-אנבר. לאחר ההשתלטות על מרבית שטחי מחוז אל-אנבר החלו הכוחות המזוינים של עיראק מתקפה נגד דאעש באזור אל-אנבר, זאת במטרה להחזיר את האזור לשליטת הממשלה העיראקית.
בראשית יוני 2014 זכה ארגון "המדינה האסלאמית" להישג בולט כשכבש את רוב שטחה של מוסול – העיר הגדולה והחשובה ביותר בצפון עיראק, והביא למנוסת מאות אלפי פליטים מאזור הלחימה. כמו כן השיג הארגון שליטה בעיר תכרית. ב-15 ביוני דווח כי דאעש כבש גם את העיר תל עפר וכי הוציא להורג כ-1,700 חיילים מצבא עיראק שנשבו על ידו. ב-29 ביוני הודיע הארגון על הקמת ח'ליפות אסלאמית, בהנהגתו של אבו בכר אל-בגדאדי, שכונה "אמיר המאמינים". המורדים המשיכו לתקוף שטחים בצפון עיראק במה שזכה לכינוי המתקפה בצפון עיראק. ראש ממשלת עיראק, אל-מאליכי קרא בתחינה לקהילה העולמית לעזרה והכריז על מצב חירום במדינה. כיבוש העיר סימן את תחילת התפוררות המשטר הדמוקרטי בעיראק שהחליף את משטרו הדיקטטורי של סדאם חוסיין. לבסוף, בסיוע של כוחות קואליציה בינלאומית, שב המשטר הדמוקרטי בעיראק לשלוט בשטחים שדאעש כבש.
אבדות

עד לסיום הלחימה נהרגו בעיראק 4,799 חיילים של כוחות הקואליציה, ביניהם 4,487 אמריקנים, 179 חיילים בריטים, 33 איטלקים, 22 פולנים, 18 אוקראינים, 13 בולגרים, 11 ספרדים, 7 דנים, 5 גאורגים, 5 אל-סלבדורים, 4 סלובקים, 3 לטבים, 3 רומנים, שני הולנדים, שני אסטונים, שני תאילנדים, צ'כי אחד, אזרח פיג'י אחד, הונגרי אחד, קזחי אחד ודרום-קוריאני אחד. בנוסף נהרגו כ-169 אזרחים זרים ופעילים בגופים בינלאומיים, מתוכם כ-32 עיתונאים, ו-22 עובדי או"ם.
ההערכות הן שכ-16,600 חיילים עיראקים שלחמו לטובת כוחות הקואליציה נהרגו בזמן המלחמה.
בזמן השבועות הראשונים של המלחמה ב-2003 נהרגו בין 7600 ל-11,000 חיילים עיראקיים, ולאחר שלב זה ועד שנת 2011 – בין 21,000 ו-26,000. בנוסף אליהם, ההערכות נעות בין 66,000 ל-131,000 אזרחים עיראקים שנהרגו בסך הכול, כתוצאה מהמלחמה והשלכותיה.
ראו גם

מלחמת האזרחים השנייה בעיראק
לקריאה נוספת

פסח מלובני, מלחמות בבל החדשה – עלייתו ונפילתו של הצבא העיראקי, הוצאת משרד הביטחון, 2010
מייקל ר. גורדון וברנרד א. טריינור, "קוברה 2", הוצאת משרד הביטחון, 2010.
פסח מלובני, המלחמה האחרונה של סדאם: מודיעין וקבלת החלטות, מבט מל"מ 69, יולי 2014, עמ' 16–21
הערות שוליים

1 2  נטשה מוזגוביה, ארצות הברית סיימה את הלחימה בעיראק, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2011
↑  מייקל ר. גורדון וברנרד א. טריינור, "קוברה 2", הוצאת משרד הביטחון, 2010, עמוד 105.
↑  בסיכום חודשי מרץ-אפריל 2003: Iraq Coalition Casualties: Fatalities by Year and Month, באתר iCasualties
↑  הגרדיאן, העיראקי ששכנע את ארצות הברית כי לארצו יש נשק ביולוגי מודה ששיקר, באתר הארץ, 16 בפברואר 2011
↑  Open Knesset, oknesset.org
↑  מאת רוני זינגר, הווי המילואימניקיות כהווי המילואימניקים: כדורגל וקפה שחור, באתר הארץ, 26 במרץ 2003
↑  סוכנויות הידיעות, עיראק: מסגד שיעי פוצץ, באתר nrg‏, 22 בפברואר 2006
↑  איתמר ענברי, משפחתו של סדאם: גופתו נקברה, באתר nrg‏, 30 בדצמבר 2006
↑  אבדות אמריקאיות בעיראק, לפני ואחרי ה - Surge
↑  מרק בנג'מין / קבוצת החקר האמיתית על עיראק
↑  אבדות הקואליציה בעיראק לפי חודש ושנה באתר ICasualties
↑  אמיר אורן, צבא ארה"ב יצא, האיום האיראני יתעצם, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2011
↑  9 שנות מלחמה בעיראק גבו מארה"ב יותר מטריליון דולר, באתר TheMarker‏, 15 בדצמבר 2011
1 2  באתר Iraq Body Count
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542246405171  BNE: XX552034  BnF: cb144641675 (data)  GND: 4731075-3  LCCN: sh2003003059  NARA: 10664837  NDL: 00968613  NKC: ph200819 
נגמ"ש M2 בראדלי אמריקני בעיראק.
"הפתיח המלחמתי" של חדשות 2 בעת מלחמת המפרץ השנייה, 2003
מפגינים נגד המלחמה צועדים אל בניין הקפיטול בוושינגטון, ספטמבר 2007
פול ברמר, הנציב העליון של עיראק, בין מאי 2003 ליוני 2004, שהיה בעל השפעה רבה על עיצובה מחדש של עיראק
פרדריק וקימברלי קגן בבצרה, 2008
אמנון ברנזון

| --- | --- |

אמנון ברנזון, 1970
 לידה:  8 ביוני 1941 דפנה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  18 בנובמבר 2018 (בגיל 77) תל אביב-יפו, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל
 תקופת הפעילות:  1958–2018 (כ־60 שנה)
 עיסוק:  מפיק, זמר
 סוגה:  מוזיקה ישראלית
אמנון בֶּרֶנזון (8 ביוני 1941 – 18 בנובמבר 2018) היה זמר, שחקן ומפיק ישראלי.
ביוגרפיה

אמנון ברנזון היה בנם של מלכה ואברהם ברנזון, פעיל תנועת "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים" (איתור ילדים יהודים באירופה שלאחר מלחמת העולם השנייה).
נולד בקיבוץ דפנה וגדל בקיבוץ כפר גלעדי. לברנזון שתי אחיות ואח - אהרון ברנזון, לימים ראש מועצת ראש פינה.
התגייס בתחילת שנות השישים ללהקת הנח"ל. לאחר השחרור הצטרף ל"בימת הקיבוץ" בין המופעים: "זוג אופניים" ומחזהו של נתן שחם, "הם יגיעו מחר".
בשנת 1969 השתתף במופע "הלוך הלכה החבריא". בין השירים ששר כסולן: "עץ התפוח". לאחר שהמופע נקלע לקשיים נטל ברנזון לידיו את הפקת המופע בו וזכה להצלחה מרובה (כ-500 מופעים).
מכאן והלאה החל לפעול כמפיק. בשנת 1971 הפיק את המופע "השטן ואשת האיכר", ואף השתתף בו. בין השירים ששר כסולן: "העגורים". באותה שנה הופיע בסרט "בלומפילד" לצידו של ריצ'רד האריס.
בשנת 1988 שיחק בסרטו של יואל שרון "בצילו של הלם קרב", לצידם של אשר צרפתי ודן תורג'מן וב-1989 השתתף בסרטו של נפתלי אלטר "כח משיכה".
בשנות השבעים היה נשוי לנירה, אם שלושה מילדיו. בשנות השמונים נישא לזמרת רונית אופיר ולהם בת בשם נוגה.
נפטר ב-18 בנובמבר 2018, והובא למנוחות בבית הקברות בקיבוץ כפר גלעדי, בו גדל.
בין הפקותיו

1969 – "נסיעה מדומה": שירי לאה גולדברג בהלחנת סשה ארגוב: "נחל שלי", "ההר הירוק", "שיר ההפלגה" ועוד. בין המשתתפים: לוליק ואופירה גלוסקא.
1970 – "השטן ואשת האיכר": הפקה וביצוע עם מיכל טל ורפי גרנות; תרגום: דן אלמגור, בימוי:נדב לויתן, עיבוד מוזיקלי: אריה לבנון. ההפקה הוכתרה כהצגת הבידור של השנה (כ-700 הופעות בכל רחבי הארץ).
1973 – "החייט ואשת הסנדלר": כתב וערך: דן אלמגור, עיבד: אריה לבנון, ביים: נדב לויתן. בהשתתפות: ברנזון, שלומית אהרון, קרול מריל, רפי גרנות. הפקה זו נקטעה עקב מלחמת יום הכיפורים.
1974 – "אני פשוש": הצגת ילדים מצליחה לשירים של ע. הלל. מרבית השירים הולחנו בידי סשה ארגוב ואת חלקם הלחין שלמה גרוניך. בימוי: נדב לויתן, עיבוד מוזיקלי: דן אלמגור. בהשתתפות שלומית אהרון, עזרא דגן, רפי גרנות ופנינה וילצ'ר. המופע זכה לשבחים רבים בתקשורת (כ-700 הצגות).
1975 – "הכל עובר חביבי": שירי שנות החמישים בארץ ובעולם. עורך אהוד מנור, במאי צדי צרפתי, מעבד מוזיקלי- אלדד שרים. המופע הועלה יותר מ-600 פעם וזכה בפרס כינור דוד.
1976 – "במדינת הגמדים": שירי ילדים משנות החמישים, בהשתתפות: גבי שדה (לימים טנור בעל שם עולמי), פנינה בריק ורותי בן אברהם. (יותר מ-400 מופעים) זכה בפרס כינור דוד להצגת ילדים.
1981 – "לבי שייך לברודוויי": בהשתתפות 8 מבצעים אמריקאים. בימוי וכוריאוגרפיה: דונלד מקייל, סולן וכוריאוגרף של להקת המחול אלווין איילי (למעלה מ-200 מופעים ברחבי הארץ).
1986 – רונית אופיר, בוגרת "בית צבי" (ולימים רעייתו). עיבוד וליווי מוזיקלי: חיים לוי. (כ-11 שנים מופעים ב"קרוקודיל" הרצליה, וקלטות שירים עבריים)
2009 - מופע נוסטלגי המורכב משני חלקים: חלק ראשון: "הלוך הלכה החבריא לשטן.. ולאשת האיכר", כולל שירים נוסטלגיים מהמופעים. משתתפים נוספים: מיכל טל וליאור ייני. חלק שני: "האמיני יום יבוא" - שירי העשור למדינה בליווי להקת מחוללים הרוקדים לצליל קולו של אמנון וזמרת אורחת את שירי העשור להם חוברו ריקודים.
הערות שוליים

↑  סיפור חייו של המפיק אמנון ברנזון, אלי אלון, דה-מרקר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308525305171  ISNI: 0000 0004 0196 0089  MusicBrainz: a6921c39-59eb-42f2-a6a0-4feabd04c8d5  VIAF: 297147842   WorldCat (עם VIAF): 297147842
הצל (ראפר)

| --- | --- |

אליאסי בהופעה כחלק מהרכב מוזיקת ההיפ-הופ "סאבלימינל והצל", 2009
 לידה:  22 בנובמבר 1977 (בן 47) צפת, ישראל 
 שם לידה:  יואב אליאסי 
 שם במה:  הצל 
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1999 
 סוגה:  מוזיקת היפ הופ, היפ הופ פוליטי 
 חברת תקליטים:  משפחת תאקט (2001–2009)  Fresh Records (2009–הווה)
 שיתופי פעולה בולטים:  סאבלימינל (כחלק מ"סאבלימינל והצל"), שי 360 חדד, אלון דה לוקו, סיוון בהנם
 בן או בת זוג:  לין מור 
 מספר צאצאים:  3 
 פרופיל ב-IMDb
 
יואב אליאסי (נולד ב-22 בנובמבר 1977), המוכר בשם הבמה הצל, הוא ראפר, אושיית רשת, בלוגר, פקד במשטרת ישראל, פעיל פוליטי וחברתי ימני ישראלי. כמוזיקאי, נודע בעיקר בזכות עבודתו המשותפת עם הראפר סאבלימינל במסגרת ההרכב ההיפ-הופ "סאבלימינל והצל". החל מ-2014, הצל מוכר גם בזכות פעילותו החברתית, ההסברתית וכן הפוליטית ימנית. דבר זה נעשה בעיקר על ידי העלאת פוסטים ברשתות החברתיות בעלי זיקה ליהדות וליהודים ובפרט נגד התבוללות, למען חיילי צה"ל ומדינת ישראל.
ביוגרפיה

אליאסי נולד בצפת, לאב שמשפחתו עלתה מפרס, ולאם שמשפחתה עלתה מרומניה. חודשים ספורים לאחר לידתו, עברה משפחתו להתגורר בתל אביב-יפו. בצעירותו נהג אליאסי להאזין לראפ מטאל ובהדרגה גילה עניין בראפ השחור. הוא סבל מדיסלקסיה ועקב כך עבר בין בתי ספר רבים. כשהיה בן 15, הכיר בבית ספר היהודי-ערבי ביפו את קובי שמעוני(שלימים ייוודע בשם הבמה "סאבלימינל"). השניים החלו בשיתוף פעולה מוזיקלי. משפחתו של אליאסי סבלה מקשיים כלכליים באותה עת. בשל פעילות עבריינית של האב, הוא היה מושא לניסיון חיסול ב-1996 ונשלח לכלא כשהיה אליאסי בן 17. אליאסי נאלץ להירתם לסייע בפרנסת משפחתו. אחיו הצעיר הוא הראפר איתמר "יאנג" אליאסי, הידוע בעיקר כחבר הרכב ההיפ-הופ המוזיקלי "כלא שש".
אליאסי התגייס לצה"ל כלוחם במערך ההגנה האווירית ובהמשך עבר לשרת בצריפין בתור מש"ק משמעת. במהלך שירות הקבע שלו בצה"ל הוא נהג להופיע עם שמעוני במועדונים בתל אביב. הוא נהג להופיע עם כובע ומשקפי שמש. באותה תקופה החל לדבוק בו שם הבמה "הצל". ישנם שני הסברים לשם, האחד שעשה זאת כשיכול אותיות לראשי התיבות של צה"ל, והשני שנקרא כך משום שהסתיר את עבודת היותו משרת בקבע וזמר בו זמנית.
קריירה מוזיקלית

אליאסי פרץ לתודעה הציבורית עם הצלחתו של אלבום הבכורה המשותף עם סאבלימינל: "האור והצל", מ-2002. בהמשך אותה שנה, הקים סאבלימינל את חברת התקליטים משפחת תאקט, ואליאסי הוחתם על-ידו בחברה. בשנת 2004 הוציא אליאסי עם משפחת תאקט את האלבום "אולסטארז".
במשך מספר שנים שימש כשופט בתחרות החולצה הרטובה במועדון חשפנות ברחוב אלנבי בתל אביב. ב-2003 הכה אליאסי את הראפר סגול 59 בערב ראפ במועדון הבארבי, לאחר שהלה חיקה אותו בלעג באחד משיריו.
בקיץ 2007 הוציא הצל סינגל ראשון, גרסת ראפ לשירו של הזמר ג'קי מקייטן "מענטזת", לקראת אלבום הסולו הראשון שלו "לא שם זין". האלבום יצא בתחילת 2008 בלייבל של תאקט ובהפקת סאבלימינל, וכלל את הסינגלים "תן לזה זמן" שבו ארח את הזמרת סיון (בהנם), עמיתתו למשפחת תאקט, וכן את השיר הפוליטי "צל המוות", שבו ארח את להקת סינרגיה. באלבום התארחו גם אחיו הצעיר של הצל, איתמר אליאסי, שי 360 (שי חדד), איציק שמלי והראפר מטרו (דן פרבר) שהיה אחראי על רוב העיבודים וההפקות באלבום.
ב-2009 לא חידש הצל את חוזה ההקלטות עם משפחת תאקט בעקבות סכסוך עם סאבלימינל. הוא פתח עם הרכב הדאנס נוב חברת הפקות בשם "פרש רקורדס". ב-2012 השלים עם סאבלימינל וחזר להופיע עמו אך לאחר מכן הסתכסכו שוב.
בשנת 2013 הוציא הצל את הסינגל ״מה שאתה התחלת״ יחד עם אושרת (אוזי) זולטק. באותה השנה גם כתב את השיר "בייבידולס" על מועדון חשפנות בתל אביב.
הצל שימש כפאנליסט בתוכנית "מה שת'ה שומע" בערוץ 24.
בשנת 2011 נקלע לחובות והוכרז כפושט רגל.
בשנת 2014 הוציא הצל את הסינגל "דם אחד", לזכר החללים והנפגגעים בהלך מבצע צוק איתן של צה"ל, ולמען החיילים שניצחו בגבורה.
בשנת 2018 הוציא את הסינגלים "לוחם" ו"אתן הכל בשבילה", האחרון עם הזמר איציק שמלי.
בשנת 2019 לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוציא את הסינגל "שם ז`"', כחלק מקמפיין הבחירות של מפלגת זהות.
בחודש מאי 2022, לרגל יום העצמאות ה-74 של ישראל, הצל הוציא סינגל בשם "מנגלים" בשיתוף פעולה עם סטטיק ובן אל, דולי ופן, ואגם בוחבוט.
בחודש יולי 2022 הצל הוציא סינגל בשם "פאפי" בשיתוף פעולה עם הזמר מושיקו מור.
בספטמבר 2022 הכריז עם עמיתו סאבלימינל על סולחה ביניהם אחרי נתק של יותר מעשור. בנובמבר אותה שנה, הכריזו השניים על מופעי איחוד שהתקיימו בהיכל מנורה שבתל אביב-יפו.
בינואר 2023 הוציא ביחד עם סאבלימינל, את הסינגל "Vatos Locos" ("ידיים באוויר").
בשנת 2024 הוציאו יחד עם הזמרים סאבלימינל ורביב כנר את "זה עלינו", שיר על מלחמת חרבות ברזל.
פעילות פוליטית וחברתית

הצל מזוהה עם הימין הרדיקלי בישראל. בתחילת מבצע צוק איתן של צה"ל, ביולי 2014, החל להשתתף בהפגנות ימין ולהעלות בפייסבוק פוסטים כנגד השמאל הרדיקלי בישראל. הוא מביע את דעותיו גם בתחומים חברתיים ואקטואליים נוספים. מדי פעם הוא משלב הומור בפוסטים שלו. על פי "דו"ח השנאה" של קרן ברל כצנלסון, עמוד הפייסבוק של הצל הוא אחד העמודים הבולטים בתחום זה במדיה החברתית, לפי כמות ביטויי השנאה המופיעים בו בתגובות של משתמשים לפוסטים.
כמו-כן, במהלך מבצע צוק איתן, קרא אליאסי לפוצץ הפגנת מחאה של פעילי שמאל ושלום עכשיו בתל אביב. התקרית, שבה השתתפו גם ארגוני הימין הציוניים והפרו-יהודים להב"ה ולה פמיליה, הפכה אלימה. אליאסי אמר שהוא מתנגד לאלימות פיזית בהפגנות, ולפיכך לא השתתף בתגרה זו שפרצה בה.
במהלך המבצע ולאחריו התגבשה סביב הצל קבוצת תומכים ימנית שמכנה עצמה "האריות של הצל". הקבוצה דוגלת בפעולה ישירה מול ארגוני שמאל המתנגדים לפעילות צה"ל בשטחים או הפועלים נגד חיילי צה"ל.
בספטמבר 2014 הצל חיתן זוג הומוסקסואלים.
בבחירות 2015 תמך ברשימת יחד של אלי ישי, בעקבות חיבורו למפלגת עוצמה יהודית.
באוגוסט 2016 התפקד למפלגת הליכוד, אם כי בהמשך עבר למפלגת זהות.
בשנת 2017 פרסמה נועה דרוקר, בעלת עסק, פוסט בפייסבוק המגנה את חייל צה"ל אלאור אזריה. בתגובה, קרא אליאסי לעוקביו לגשת לדף העסק שלה ברשת החברתית ולהעניק לה דירוג נמוך. בעלת העסק תבעה את אליאסי ואת עוקביו, שלא קיבלו ממנה שירות אך פגעו במוניטין העסקי שלה עם הדירוגים הללו. בית משפט השלום דחה את התביעה כנגד אליאסי, ופסק שמכפישיה ישלמו לה פיצויים בגין לשון הרע. בערעור לבית המשפט המחוזי נפסק שעל אליאסי לפצות את נועה דרוקר, ב-38 אלף ש"ח. אליאסי הגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון ובקשתו נדחתה, תוך חיובו בהוצאות בסך 7,500 ש"ח.
בעקבות תביעת לשון הרע שהוגשה נגדו חויב אליאסי באוקטובר 2020 בתשלום פיצוי בסך 5,000 ש"ח עקב דברים שכתב בדף הפייסבוק שלו. לאליאסי 540 אלף עוקבים בפייסבוק.
ביולי 2024 קיבל דרגת פקד במשטרת ישראל, על הקמה ופיקוד על כיתת הכוננות של מחוז תל אביב. לפי טענת תוכנית "הצינור", אליאסי לא עבר את המבחנים עקב הפז"ם וההכשרות שמתנדבים היו צריכים לעבור כדי להפוך לקצינים-מתנדבים.
חיים אישיים

אליאסי מתגורר בתל אביב. לו שני בנים ובת מהדוגמנית והזמרת לין מור (במקור: פולינה פורושין), עמה הוציא את הסינגל "לוחם" ב-2018, אך השניים טענו כי הם לא מגדירים את היחסים שלהם כקשר זוגי. אם כי, במהלך שנת 2020, במקביל לפרוץ מגפת הקורונה העולמית, הם עברו להתגורר יחדיו.
נוהג לתעד את חייו ברשתות חברתיות, ומתפעל מספר חשבונות המונים יחד כמיליון עוקבים.
דיסקוגרפיה חלקית

"האור והצל" –  (2002)
"אולסטארז" –  (עם משפחת תאקט; 2004)
"לא שם זין" –  (2008)
קרבות רמלה

קרב רמלה השלישי, כתב יד מהמאה ה-13
המגדל הלבן של רמלה דרך חורבה של המסגד הלבן
קרבות רמלה הוא שם המתאר סדרה של עימותים צבאיים שנערכו סביב העיר רמלה בין צבא ממלכת ירושלים לצבא מצרים הפטימית. קרבות אלו שנערכו בעשור הראשון של המאה ה-12, היו הניסיון המצרי העיקרי להשיב לאחור את הגלגל של מסע הצלב הראשון, כיבוש ירושלים ולהרוס את המדינה הצלבנית. ההיסטוריוגרפיה מונה שלושה קרבות עיקריים ובמקביל נערכו מספר עימותים בהיקף קטן יותר באזור בין יבנה, רמלה, לוד ויפו.
רקע > ממלכת ירושלים

המלך הצלבני בלדווין הראשון, מלך ירושלים ירש ממלכה קטנה חסרת רצף טריטוריאלי האוחזת בגב ההר‚ ובקטע מאזור שפלת החוף קומץ מבצרים בטריטוריה עוינת‚ צבא קטן של אבירים חסרי משמעת ואוצר מדינה ריק ממשאבים. האתגר הצבאי היה הבטחת הדרך אל ירושלים מרמלה. האיום העיקרי שכן במערב - ממצרים הפטאמית שגדודי צבא ושודדים הקשורים אליהם פשטו על שיירות מסחר ועולי רגל נוצריים ממבצרים ומאחזים בדרום ארץ הקודש‚ שמים ללעג ובמבחן את השלטון הצלבני. מבחן ראשון נסתיים בניצחון צלבני ברור בקרב אשקלון במהלכו נהדף צבא משלוח מצרי מגבול הארץ בשנת 1099.
בחודש נובמבר 1100 פנה באלדווין הראשון אל לב הבעיה ותקף את קיני השודדים הבדואים שישבו במערות בית גוברין. הצבא הצלבני הרג את יושבי המערות וסתם את פתחיהן. בשנת 1101‚ דחקו הצלבנים את רגלי הפטאמים בארץ הקודש וכבשו את עיר הנמל ארסוף ביום 29 באפריל לאחר מצור קצר של שלושה ימים. עם כיבוש ארסוף פנו הצלבנים בסיוע צי גנואזי לכיבוש קיסריה.
רקע > כיבוש קיסריה

בתקופה הצלבנית – תחילת המאה ה-12 נשארו רק שרידים מועטים מקיסריה ההרודיינית והנמל העתיק. קיסריה הערבית הייתה – ככל הנראה – דומה בגדלה לקיסריה הצלבנית שהריסותיה מעטרות היום את חוף הים. לאחר מצור של שבועיים נכבשה העיר בהתקפה על החומות ב-17 במאי 1101. אוכלוסיית העיר שנמלטה למסגד נטבחה. ממוות ניצלו רק הנשים, הקאדי, ומפקדה הצבאי של העיר. העיר עצמה נבזזה ובתוך השלל מצאו המלחים הגנואזיים, באחד מבתי העיר, כלי זכוכית בצבע ירוק. הכלי נלקח לג'נובה וזוהה כגביע הקדוש שממנו שתה ישו (ישוע) בסעודה האחרונה ואליו אסף יוסף הרמתי את דם ישו לאחר הצליבה.
מסגד קיסריה הפך לקתדרלה שהוקדשה לפטרוס הקדוש, והעיר הוכרזה מרכז בישופות קיסריה.
רקע > הצדדים הלוחמים > הצבא הצלבני

הצבא הצלבני, של ממלכת ירושלים נבנה על פי המסורת של אירופה בשינויים שהתחייבו מנסיבות שקשורות לקיומה של הממלכה במזרח התיכון ומלחימה באויב מוסלמי. עמוד השדרה של הצבאות הצלבנים היו האבירים עליהם התווספו סרז'נטים רכובים או רגליים ובעתות של "גיוס כללי" הצטרפו לצבא הצלבני כל הווסלים וכל הגברים היכולים לשאת נשק.
דוקטרינת הלחימה הצלבנית וגודלה הפיזי המוגבל של ממלכת ירושלים הביא לכך כי במאבק מול צבא פולש – בניגוד ללחימה מול גדודי פשיטה ושוד – התרוקנו ערי ובעיקר מבצרי ממלכת ירושלים מלוחמים תוך חשיפה והימור כי במקרה של תבוסה יישארו מאחזיהם ללא הגנה.
רקע > הצדדים הלוחמים > הצבא המצרי

בתחילת המאה ה-12 קיים הבדל ניכר בין הצבא המצרי לצבא הסורי, הצבא המצרי הפטאמי היה בעיקרו חיל פרשים הנלחם מהסוס בחרב או חנית – בדומה לאבירים הצלבניים.
ההבדל העיקרי בין הצבאות היה נעוץ בשימוש בקשתים, בעוד שהצבא הצלבני מיעט בשימוש בקשתות השתמשו המצרים בקשתים סודניים.
עם זאת הצבא המצרי נכשל בטקטיקת הקרב מול הצבא הצלבני, הפעלת הקשתים הלא רכובים בעמדות נייחות כפה עמדות נייחות על הפרשים המצריים, ובכך הפך אותם חשופים ופגיעים להתקפת התנגשות ישירה של האבירים הצלבניים. אלו דהרו במהירות הולכת וגדלה בחניתות שלוחות קדימה. רגע הפגיעה הוא שהכריע את שורות האויב.
תוכניות המצרים וניסיונות כיבוש רמלה ויפו נכשלו כל פעם מחדש בעיקר בגלל פיקוד כושל והססני לצד חוסר תיאום בסיסי בין כוחות היבשה לצי.
סיבה אחרת לכישלון המצרי הוא חוסר שיתוף פעולה מצד שליט דמשק - האמיר טוגתכין שישב במבצריו מבלי נקוף אצבע ומבלי לתקוף את ממלכת הצלבנים מצפון, תקיפה שהייתה מאלצת את הצבא הצלבני הקטן להתפצל לשניים על מנת לקדם - בו זמנית - את האיום מצפון ומדרום ושולל מהצבא הצלבני אפשרות תמרון או הכרעה.