stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס גרפילד
קריירה בקונגרס > סקנדל קרדיט מובילייה, חוק משיכת השכר

סקנדל קרדיט מובילייה כלל שחיתות במימון מסילת יוניון פסיפיק שהושלמה ב-1869. מנהלי יוניון פסיפיק השתלטו על תאגיד קרדיט מובילייה בחשאי ואפשרו לו להקים את מסילת הרכבת. ההוצאות המנופחות שנרשמו בידי הארגון שולמו בעזרת כסף ממשלתי, ולארגון הותר לקנות ביטחונות ביוניון פסיפיק מתחת לערך השוק. קרדיט מובילייה השיגה רווחים גדולים וחילקה משכורות גבוהות. ההוצאות הגדולות הובילו להקצבה נוספת של הקונגרס. בנוסף, חבר קונגרס אחד היה ממנהלי קרדיט מובילייה, והציע לחבריו הזדמנות לקנות מניות.
הסיפור דלף ביולי 1872, במהלך מסע הבחירות. חלק מהנאשמים היו סגן הנשיא (ויושב ראש בית הנבחרים לשעבר) סקיילר קולפקס, סגנו החדש של גרנט, הסנאטור ממסצ'וסטס הנרי וילסון, יושב ראש בית הנבחרים ג'יימס בליין ממיין, וגרפילד. גרילי לא הצליח לנצל את השערורייה במסע הבחירות שלו. לאחר הבחירות, הקונגרס התכנס שוב, ובליין, שרצה לטהר את שמו, דרש חקירה. הראיות זיכו אותו. גרפילד טען ב-1872 שהוצעה לו מניה, אולם הוא סירב לה. גם מנהל החברה תמך בגרסתו של גרפילד, אולם טען שגרפילד הסכים לבסוף לקחת מניה באשראי, ושקיבל תשלום עליה בזכות הדיבידנדים של החברה. הסכסוך היה לגבי שלוש מאות דולר, שגרפילד טען שהיו הלוואה שהחזיר ולא דיבידנד.
אלו שכתבו על גרפילד לא ניסו לקשור אותו לשערורייה, וטענו שלא היה מושחת, אולם שכן קיבל דיבידנד מהחברה, ולא אמר את כל האמת. בעקבות המקרה עלו דרישות לפטר את גרפילד מוועדות כלכליות.
נושא נוסף שגרם לגרפילד צרות בניסיונו להיבחר מחדש ב-1874, היה "חוק משיכת השכר" ב-1873 שהעלה את שכר חברי הקונגרס בחמישים אחוז, וגם על שירותם מאז 1871. גרפילד היה אחראי להעברת החוק, ולבסוף העלאת המשכורת הייתה גבוהה יותר, למרות התנגדותו של גרפילד. כמעט חצי מחברי בית הנבחרים כבר ידעו שלא יבחרו לעוד כהונה ותמכו בחוק, אולם הציבור כעס על כך, ועל גרפילד, אף על פי שסירב לקבל את התוספת. הרפובליקנים איבדו שליטה על בית הנבחרים בפעם הראשונה מאז מלחמת האזרחים, וגרפילד זכה רק ל-57% מקולות הבוחרים (בדרך כלל השיג פי שניים או שלושה מיריביו הדמוקרטים).
קריירה בקונגרס > מנהיג המיעוט, ממשל הייז

לאחר שהדמוקרטים השתלטו על בית הנבחרים ב-1875, גרפילד נאלץ לעזוב את ועדת ההקצבות. הדמוקרטים מינו את גרפילד כחבר רפובליקני בוועדת המיסים. רוב יריביו הובסו בבחירות של 1874, ובליין נבחר לסנאט, ולכן גרפילד הפך למנהיג המפלגה בבית הנבחרים ולאדם שכנראה יהפוך ליושב ראש הבית אם המפלגה תשיג שוב רוב.
בבחירות של 1876, תמך גרפילד בבליין, וניסה לתמוך בו בוועדה הרפובליקנית. כשהתברר לאחר שישה סיבובים שבליין לא ייבחר, בחרה הוועדה במושל אוהיו, רתרפורד הייז. אף על פי שגרפילד תמך בבליין, הוא שמר על יחסים טובים עם הייז ותמך בו. גרפילד קיווה לפרוש מפוליטיקה לאחר סיום כהונתו ולעסוק בעריכת דין, אולם למען מפלגתו, נבחר מחדש בקלות באוקטובר. למרות זאת, בנו הצעיר מת משעלת מעט לאחר מכן.
כשנראה היה שהייז הפסיד בבחירות חודש לאחר מכן לסמואל טילדן, פעלו הרפובליקנים להפיכת התוצאות במדינות דרומיות ששלטו בהן: קרוליינה הדרומית, לואיזיאנה ופלורידה. ניצחון של הייז בכל השלוש יאפשר לו לנצח בהפרש של אלקטור אחד. גרנט ביקש מגרפילד לשמש כ"משקיף נייטרלי" בלואיזיאנה. המשקיפים המליצו שהייז ינצח במדינה - גרפילד עצמו פסל קולות שלמים של טילדן. המושלים הרפובליקנים אימתו את ניצחונו של הייז, לכעסם של הדמוקרטים, שהמועצות המחוקקות שלהם פרסמו תוצאות שונות, ואיימו למנוע את ספירת האלקטורים. הקונגרס העביר חוק להקמת ועדה שתכריע מי מנצח. אף על פי שהתנגד לוועדה, בטענה שעל הקונגרס לספור את הקולות, מונה גרפילד אליה לקול מחאות הדמוקרטים שטענו שהיה מפלגתי מדי. הייז זכה לתמיכת שמונה חברי ועדה לעומת שבעה לטילדן. כחלק מעסקה עם הדמוקרטים, קיבל הייז את הנשיאות בתמורה להסגת הצבא מהדרום, וסיום תקופת השיקום.
אף על פי שהיה ברור שגרפילד יוכל להיבחר לסנאט לאחר התפטרותו של ג'ון שרמן כדי לכהן בתפקיד מזכיר האוצר, רצה הייז שגרפילד יעזור לו להגן על עצמו מפני הקונגרס. גרפילד, המחוקק הראשי של הנשיא, זכה לכבוד בזכות תפקידו. גרפילד פסק נגד חוק שדרש רכישת כמות גדולה של כסף בידי הממשלה והפיכתו למטבעות, והייז הטיל עליו וטו, שבוטל מאוחר יותר.
גרפילד רכש בית באוהיו באותה התקופה, ממנו ניהל את מסע הבחירות שלו. הייז רצה שגרפילד ינסה להתמודד לתפקיד המושל ב-1879, כחלק מתוכנית להביא אותו לבית הלבן. גרפילד העדיף להיבחר לסנאט, ועזר לרפובליקנים לנצח בבחירות לאספה הכללית של אוהיו. ג'ון שרמן, שרצה להיות נשיא, תמך בגרפילד, והוא נבחר לסנאט בינואר 1880, והיה אמור להתחיל לכהן ב-4 במרץ 1881.
קריירה בקונגרס > קריירה משפטית ושאר פעילויות

גרפילד היה אחד משלושה עורכי דין שהגנו על צפוניים שתמכו בקונפדרציה. בית משפט צבאי שפט את הצפוניים למוות, אולם גרפילד טען שעליהם להישפט בפני בית משפט אזרחי. הצלחתו במשפט אפשרה לו להתפרסם כעורך דין מוצלח.
במהלך כהונתו הראשונה של גרנט, כשהרגיש לא מסופק מהשירות הציבורי, ניסה לעסוק בעריכת דין, אולם שיתוף פעולה עם עורך דין אחר לא עלה יפה. לאחר מותו של צ'ייס ב-1873, לא הצליח גרפילד לפעול למינויו של נוח סוויין לתפקיד נשיא בית המשפט העליון.
גרפילד חשב שמתן קרקעות לאיגודי הרכבת היה לא צודק. הוא התנגד לתאגידים מונופוליסטיים וגם לאיגודי עובדים. הוא תמך בהקמת השירות הציבורי של ארצות הברית שיפשט את הליך קבלת מועמדים לתפקיד ממשלתי. בנוסף הוא רצה לבטל את המערכת שבה עובדי ממשלה, בתמורה לתפקידם, נאלצו להעניק חלק ממשכורתם כתרומה פוליטית.
קריירה בקונגרס > הוכחת גרפילד למשפט פיתגורס

ב-1876, גילה גרפילד כישרון מתמטי כשפיתח הוכחה בטרפז למשפט פיתגורס. גרפילד לא היה מתמטיקאי במקצועו ועדיין נהג להתמקצע בגאומטריה בזמנו הפרטי, תחום בו הוא מצא עניין רב. לפי ההוכחה, גרפילד הציג משולש ישר-זווית עם צלעות a, b ו-c, כאשר a ו-b ניצבים ו-c הוא היתר. גרפילד קבע משולש ישר-זווית נוסף, שווה ערך ל-a, b, c אך מהופך לו בתשעים מעלות, כך שצלע b של המשולש השני מייצרת קטע ישר מתמשך עם צלע a של המשולש הראשון, משמע שצלע b (משולש ראשון) וצלע a (משולש שני; הפוך), מקבילות אחת לשנייה. בין שני המשולשים נפגשים בקודקוד O, בין צלע a של משולש ראשון לצלע b של משולש שני וצלעות c (היתרים) של שניהם.
כדי למצוא את זווית DOE (E הזווית בין צלעות b ו-c במשולש הראשון ו-D הזווית בין הצלעות a ו-c במשולש השני‏) מציבים כי במשולש ישנה זווית ישרה (90 מעלות), זווית Θ וזווית 90-Θ (מכיוון שסכום זוויות המשולש 180 מעלות). לנוכח העובדה שנק' O יושבת על הקטע הישר בין שני המשולשים, נוצרת זווית בת 180 מעלות. מכיוון שהמשולשים הפוכים זה מזה ב-90 מעלות, זווית Θ-90 וזווית Θ שתיהן מופיעות על זווית O 180 מעלות. מכיוון ש-Θ ו-Θ-90 משלימות ל-90 מעלות, זווית DOE, שווה ל-90 מעלות בסך הכל לפי הורדה מזווית O. כעת נוצר משולש ישר-זווית נוסף: DOE.
כעת נמתח קטע בין זווית D ל-E ובכך נוצר טרפז. משוואת שטחו של הטרפז הנתון היא:  (a+b)\cdot {\tfrac {1}{2}}(a+b). דרך נוספת לחשב את שטחו של הטרפז היא ליצור משוואת סכום שלושת המשולשים הנמצאים בתוכו ולחשב לפיה כך שעל כל מקרה תהיה התוצאה שווה למשוואת שטח הטרפז הרגילה. לפי משוואת סכום המשולשים ניתן לחשב את שטח הטרפז באופן הבא:  2\cdot {\frac {1}{2}}ab+{\tfrac {1}{2}}c^{2}. שתי המשוואות מובילות לאותה התוצאה ולכן:  {\tfrac {1}{2}}(a+b)^{2}=ab+{\frac {1}{2}}c^{2}. להלן חישוב מלא של צמצום המשוואה:
2\cdot ({\tfrac {1}{2}}(a+b)^{2})=2\cdot (ab+{\frac {1}{2}}c^{2}))
(a+b)^{2}=2ab+c^{2}
a^{2}+2ab+b^{2}=2ab+c^{2}
a^{2}+b^{2}=c^{2} התוצאה הסופית היא משפט פיתגורס.
הבחירות של שנת 1880 > המועמדות הרפובליקנית

גרפילד נבחר לסנאט בתמיכתו של ג'ון שרמן, ונכנס לשנת הבחירות כתומך של שרמן בתור המועמד של המפלגה הרפובליקנית. לעומת זאת, אחרים סברו שגרפילד היה המועמד העדיף. גרפילד סירב לקבל את המועמדות, אולם שרמן התחיל לחשוד בכוונותיו של סגנו. המועמדים המובילים פרט לשרמן היו יוליסס ס. גרנט וג'יימס בליין.
הסנאטור רוסקו קונקלינג מניו יורק, שהיה מנהיג "סיעת האיתנים" (תומכי גרנט), הציע בתחילת הוועידה שהצירים יתחייבו לתמוך במועמד בבחירות. הצירים ממערב וירג'יניה סירבו לכך וקונקלינג ניסה לגרש אותם. גרפילד יצא להגנתם ונאם בזכותם. הקהל פנה כנגד קונקלינג שוויתר על הניסיון. תומכי גרפילד התחזקו, והבינו שגרפילד הוא המועמד היחיד שיהיה מקובל על רוב הצירים.
לאחר נאומים לטובת מועמדים אחרים, נאם גרפילד בשם שרמן והציע את מועמדותו. הצירים עצמם לא רצו לתמוך בשרמן, וגרנט הוביל עם 304 קולות ואחריו בליין עם 284, כששרמן רק במקום השלישי עם 93 קולות בלבד. גרנט ובליין לא הצליחו להשיג את 379 הקולות הדרושים. לבסוף, הוחלט שמתנגדי גרנט יתמכו דווקא בגרפילד, שהשיג 50 קולות בסיבוב ה-35. גרפילד טען שהוא לא מתכוון לבגוד בשרמן, אולם המשלחת מאוהיו תמכה בו. בסיבוב הבא, תומכי שרמן ובליין תמכו בגרפילד, והוא השיג 399 קולות ואת המועמדות. תומכי גרנט נשארו נאמנים כלפיו והתנגדו לגרפילד. כדי לפייס אותם, גובה המכס לשעבר מניו יורק, צ'סטר ארתור, נבחר להיות סגנו של גרפילד.
הבחירות של שנת 1880 > מסע הבחירות

למרות ניסיונות הפיוס המפלגתיים, המתיחות במפלגה נשארה גם במהלך הבחירות, וגרפילד נפגש עם מנהיגי המפלגה בניו יורק. הוא שכנע אותם להתאחד מאחוריו, חזר אל אחוזתו שבמנטור והשאיר את מסע הבחירות לפעילים, כנהוג באותה התקופה. הדמוקרטים תמכו במייג'ור גנרל וינפילד סקוט הנקוק מפנסילבניה. הנקוק והדמוקרטים ציפו לנצח בדרום, והצפון נחשב להימור בטוח עבור הרפובליקנים. לכן רוב מסע הבחירות התמקד במדינות המתנדנדות, כמו ניו יורק ואינדיאנה.
לא היו הבדלים רבים בין הדמוקרטים והרפובליקנים, והרפובליקנים שוב ניסו לקשור את הדמוקרטים למלחמת האזרחים, ושאם הדמוקרטים ינצחו הם לא יכבדו את החיילים וישלמו לחיילי קונפדרציה. חמש עשרה שנים עברו מאז המלחמה, ושתי המפלגות העמידו לבחירה גנרלים מהצפון, כך שהאסטרטגיה לא עבדה. הרפובליקנים עברו להדגשת נושא מכסי המגן. המצע הדמוקרטי דרש "מכסים רק לשם הכנסה", והרפובליקנים טענו בפני הפועלים בצפון שהנקוק יפחית את מכסי המגן, ויפגע בעבודות שלהם. הנקוק ניסה להיות מתון בנוגע לכך וטען שמכס המגן הוא עניין מקומי. הצפון התאחד מאחורי גרפילד, שבהפרש צמוד של פחות מ-2,000 קולות מתוך 9 מיליון, ניצח. בחבר האלקטורים, השיג 214 קולות לעומת 155. עד היום לא נבחר אף נשיא מלבד גרפילד ישירות לאחר כהונה בבית הנבחרים.
הנשיאות > קבינט וכניסה לתפקיד

בין היבחרו וכניסתו לתפקיד, התעסק גרפילד בהרכב הקבינט שלו, כדי ליצור איזון בין הפלגים הרפובליקניים. תומכי בליין היו תומכיו הבכירים, ובליין מונה למזכיר המדינה של ארצות הברית ויועצו הקרוב של גרפילד. נטען שלבליין היו מרגלים בבית הלבן שעזרו לו לדעת הכל. ויליאם וינדום נבחר להיות מזכיר האוצר, ויליאם האנט למזכיר הצי, רוברט טוד לינקולן למזכיר המלחמה וסמואל קירקווד למזכיר הפנים. תומאס ג'יימס מניו יורק היה מזכיר הדואר. גרפילד מינה את ויין מקוויי לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית. בליין ניסה למנות במקום מקוויי את יריבו, ויליאם צ'נדלר, אולם הסנאט דחה זאת.
גרפילד הושבע לנשיא ב-4 במרץ 1881. נאומו של גרפילד עם כניסתו לתפקיד לא היה מלהיב כמו נאומיו הקודמים בגלל העיסוק בנושאי הקבינט. הוא הדגיש את נושא זכויות האזרח לאפרו-אמריקנים, וטען שהחופש לא יושג כל עוד הממשל ישים מכשולים בפני האזרח. לאחר מכן דיבר על תקן הזהב, שיפור החינוך והתנגדות לפוליגמיה בקרב המורמונים. עם היבחרו של גרפילד לנשיא הוא ויתר על הכמורה, וצוטט באומרו "אני מוותר על המשרה הרמה ביותר בארץ על מנת להתמנות לנשיא ארצות הברית".
מינויו של גרפילד לתפקיד ראש המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תומאס למואל ג'יימס, היה יריב של קונקלינג. קונקלינג דרש שמקורביו יתמנו לתפקיד מזכיר האוצר. בתגובה, גרפילד מינה אויב של קונקלינג לתפקיד גובה המכס בניו יורק. המינוי נחשב למינוי יוקרתי במיוחד. קונקלינג ניסה להביא את ההצעה לאישור הסנאט, אולם גרפילד סירב לכך ואיים לבטל את כל המועמדים שלו לתפקידים פדרליים. קונקלינג התפטר, אולם המועצה המחוקקת של ניו יורק לא בחרה בו שוב. גרפילד הצליח לנצח במאבק מול הסנאט. לצערו של בליין, חזר גרפילד לנסות לפייס את המפלגה, ומינה כמה מחברי סיעת האיתנים לתפקידים.
הנשיאות > רפורמות

גרפילד הנהיג את סיעת בני התערובת, שתמכה ברפורמה בשירות הציבורי שהנהיג הייז בדרום לאחר המלחמה. גרפילד האמין שמערכת המינויים הנוכחית פגעה במוסד הנשיאות. אישים שתמכו ברפורמה התאכזבו מכך שגרפילד ניסה לבצע רפורמה רק בתפקידים זוטרים, ומינה את חבריו לתפקידים בכירים, אולם תמכו בו בכל זאת.
השחיתות במשרד הדואר גם דרשה רפורמה. חקירה של הקונגרס מאפריל, 1880 חשפה שהיו במשרד גנבות של מיליוני דולרים ומכרזים מושחתים. הייז השהה את המכרזים בתגובה, וגרפילד דרש את התפטרות האחראי לכך. הוא דרש מג'יימס לבצע רפורמה מקיפה בשירות הדואר.
הנשיאות > זכויות האזרח וחינוך

גרפילד האמין שהמפתח לשיפור מצבם של השחורים נמצא בחינוך פדרלי. במהלך תקופת השיקום, העבדים המשוחררים השיגו אזרחות וזכות הצבעה, אולם גרפילד האמין שהדרומיים הלבנים מונעים מהם את הזכויות, וחשש לגורלם. הוא הציע מערכת חינוך פדרלית. הקונגרס והציבור הלבן בצפון כבר איבד את העניין בזכויות השחורים, ולא תמך במימון פדרלי למערכת החינוך. גרפילד מינה גם שחורים לתפקידים חשובים, וגם את פרדריק דאגלס. הוא האמין שיוכל להשיג תמיכה לרפובליקנים בדרום בעזרת הגנה על האינטרסים המסחריים של הדרום. בניגוד להייז, הוא מינה מינויים פוליטיים בדרום, שהיו מקורבים לרפובליקנים.
הנשיאות > מדיניות חוץ ורפורמה בצי

כשנכנס לתפקידו, לא היה לגרפילד ניסיון רב במדיניות חוץ, אז הוא הסתמך על בליין. בליין תמך בפרוטקציוניזם בעבר, אולם הסכים עם גרפילד על קידום הסחר החופשי במערב. הם היו בטוחים שכך יוכלו למנוע מבריטניה אחיזה באמריקה הלטינית, ובאמצעות הגברת הייצוא לחזק את השגשוג האמריקני, שיקושר כך עם הרפובליקנים. גרפילד הסמיך את בליין לכנס ועידה אמריקנית ב-1882 כדי לפתור בעיות בין מדינות אמריקה הלטינית וליצור הסכמי סחר. בנוסף ניסה ליצור הסכם שיסיים את מלחמת האוקיינוס השקט בין פרו, צ'ילה ובוליביה. בליין ניסה למנוע מפרו לוותר על טריטוריות, אולם צ'ילה התנגדה לחזרה לסטטוס קוו לאחר שכבשה את לימה ב-1881. גרפילד ניסה להרחיב את ההשפעה האמריקנית, וביקש לכרות תעלה בפנמה ללא מעורבות בריטית ולהפחית את ההשפעה הבריטית בהוואי. בנוסף, חתם על הסכמי סחר עם קוריאה ומדגסקר. גרפילד שקל לחזק את כוחה הצבאי של ארצות הברית, וביקש ממזכיר הצי שלו לחזק את הצי. התוכניות הסתיימו לאחר ההתנקשות בגרפילד. תשע מדינות ביקשו להשתתף בוועידה האמריקנית, אולם לאחר התפטרותו של בליין, ארתור, יורשו של גרפילד, ביטל אותה (באוקטובר 1883 נפתרה מלחמת האוקיינוס השקט ללא התערבות אמריקנית). ארתור נקט ברפורמות מתונות יותר בצי.
הנשיאות > הרכב הקבינט

נשיא - ג'יימס א. גרפילד
סגן הנשיא - צ'סטר ארתור
מזכיר המדינה - ג'יימס בליין
מזכיר האוצר - ויליאם וינדום
מזכיר המלחמה - רוברט טוד לינקולן
התובע הכללי (שר המשפטים) - ויין מקוויי
המנהל הכללי של הדואר - תומאס למואל ג'יימס
מזכיר הצי - ויליאם ה. האנט
מזכיר הפנים - סמואל ג'. קירקווד
הנשיאות > מינויים לבית המשפט העליון

גרפילד מינה רק שופט אחד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, אישור מחודש למינוי של הייז מימיו האחרונים בתפקיד - תומאס סטנלי מתיוס שנכנס לתפקידו ב-1881.
ההתנקשות

ב-2 ביולי 1881 נורה גרפילד בידי צ'ארלס גיטו, עורך דין בן 40 וחבר המפלגה הרפובליקנית. ההתנקשות אירעה בשעה 9:30 בבוקר, פחות מארבעה חודשים לאחר שהושבע גרפילד לנשיאות, בעת ששהה בתחנת הרכבת של חברת "בולטימור והפוטומק" בוושינגטון, בדרכו לכנס מחזור של הקולג' בו למד, והיה מלווה במזכיר המדינה ג'יימס בליין ובשני בניו ג'יימס והארי. כשנעצר המתנקש הוא הצהיר "עשיתי את זה ואני רוצה להיעצר! ארתור הוא הנשיא עכשיו!". הצהרה זו העלתה לזמן קצר את החשד כי ארתור, שעמד בראש סיעה אופוזיציונית לגרפילד במפלגה הרפובליקנית, או תומכיו, עמדו מאחורי המעשה. למעשה, ביצע גיטו את ההתנקשות לאחר שנסיונותיו להתמנות לקונסול דיפלומטי בפריז (משרה שלא היו לו כל כישורים אליה) נכשלו, ולאור מחלת נפש ממנה סבל.
כדור אחד פגע בכתפו של גרפילד ויצא דרך הגב, תוך שהוא מחמיץ עורק. הכדור השני נתקע בחזהו של גרפילד ורופאיו לא הצליחו למצוא אותו על מנת להוציאו. רופאים כיום סבורים כי הכדור נותר סמוך לריאה. בניסיון לגלות את מיקומו של הכדור פיתח אלכסנדר גרהם בל גלאי מתכות, אולם מסגרת המתכת של מיטתו של גרפילד גרמה למכשיר לתקלה. איש לא הצליח אז להסביר את התקלה, משום שמסגרות מיטות עשויות מתכת לא היו נפוצות, והקישור בין שני הגורמים לא נעשה.
גרפילד שכב במיטתו במשך מספר שבועות ומצבו החל להחמיר בשל הזיהום שהתפתח סביב הכדור, שהחליש את ליבו. 80 יום לאחר שנורה מת גרפילד מהתקף לב או ממפרצת בטחול, בעקבות הרעלת דם ודלקת סימפונות. שעת מותו הוכרזה כ-22:35, ביום שני 19 בספטמבר 1881, בדיוק חודשיים לפני יום הולדתו החמישים. במהלך גסיסתו הועבר גרפילד לעיירת החוף אלברון בניו ג'רזי, מתוך תקווה נואשת כי אוויר הים והשלווה יסייעו להחלמתו.
גרפילד נקבר בקבר ג'יימס גרפילד, מאוזוליאום שהוקם לזכרו בבית הקברות לייקוויו בקליבלנד, אוהיו. המצבה שעל קברו מעוטרת בתבליט מאבן טרה קוטה של הפסל קספר בוברל, ומתארת שלבים שונים בחייו. ב-1887 הוקמה אנדרטת ג'יימס גרפילד לזכרו בסמוך לגבעת הקפיטול.
ההתנקשות > משפטו של המתנקש

מרבית ההיסטוריונים והרופאים כיום סבורים כי מותו של גרפילד הוא תוצאה של רשלנות רפואית, וכי הנשיא המנוח היה יכול לשרוד את הפגיעה לו רופאיו היו מוכשרים יותר: בעת החיפוש אחר הקליע הנעלם החדירו רופאיו של גרפילד את אצבעותיהם לבית החזה שלו, ואחד מהם פגע במהלך הבדיקה בכבד שלו.
גיטו נמצא אשם ברציחתו של גרפילד, על אף שפרקליטיו ניסו לטעון להגנתו לאי שפיות. הוא התעקש כי הטיפול הרפואי הלקוי הוא שהרג את גרפילד, אך לא הצליח לשכנע את שופטיו לקבל טיעון זה כהגנה לגיטימית לחפותו. גיטו נידון למוות והוצא להורג בתלייה ב-30 ביוני 1882 בוושינגטון.
מורשתו

גרפילד נחשב לסיפור הצלחה אמריקני: ילד עני שהפך לנשיא ארצות הברית. לאחר שהיריבות בין הפלגים הרפובליקנים גוועה, גם הזיכרון של גרפילד גווע. האמריקנים חיפשו דמויות נערצות אחרות, שלא היו פוליטיקאים.
נשיאי "העידן המוזהב" נחשבו לנשיאים גרועים, שעזרו לבעלי ההון להתעשר. ביניהם היה גם גרפילד.
לעומת זאת, רבים אחרים טענו שבנשיאותו של גרפילד הייתה גלומה הבטחה שהסתיימה לאחר ההתנקשות בו. הוא חיזק את כוחו של הנשיא לעומת הסנאט.
אחת מההוכחות הרבות למשפט פיתגורס חוברה בידי גרפילד ונקראת על שמו.
סיפור ההתנקשות של גרפילד הונצח בשני שירים - האחד "Mister Garfield" של ג'וני קאש מ-1965, והשני "Charles Giteau" של קלי הארל ותזמורת כלי המיתר של וירג'יניה.
לקריאה נוספת

William Dixon Bancroft, McKinley, Garfield, Lincoln: their Lives, their Deeds, their Deaths, with a Record of Notable Assassinations and a History of Anarchy, United States Newspaper Syndicate, 1901 (הספר בקטלוג ULI)
Theodore Clarke Smith, The Life and Letters of James Abram Garfield, Yale University Press, 1925 (הספר בקטלוג ULI)
Allan Peskin, Garfield: a Biography, Kent State University Press, 1999 (הספר בקטלוג ULI)
Robin S. Doak, James A. Garfield, Compass Point Books, 2003 (הספר בקטלוג ULI)
Candice Millard, The Destiny of the Republic: a Tale of Madness, Medicine and the Murder of a President, Doubleday, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
Mel Ayton, Plotting to Kill the President: Assassination Attempts from Washington to Hoover, Potomac Books, 2017 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אקדמיית קהאן (Khan Academy), גאומטריה; הוכחת גרפילד למשפט פיתגורס (Garfield's proof of the Pythagorean theorem; Geometry), באתר יוטיוב, ‏27 בנובמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463234505171  BnF: cb11974061g (data)  GND: 118716379  ISNI: 0000 0000 7712 4782  LCCN: n50015182  LNB: 000147581  NARA: 10583114  NDL: 00795032  NKC: xx0105914  NLA: 35298155  NTA: 070489475  RERO: 02-A013451156  SNAC: w6kx652n  SUDOC: 027769135  Trove: 902387  US Congress: G000063  VcBA: 495/47776  VIAF: 76703391   WorldCat (עם VIAF): 76703391 
העתק של בקתת העץ בה נולד גרפילד
גרפילד בגיל שש עשרה
לוקרישיה גרפילד בשנות השבעים
גרפילד בדרגת בריגדיר גנרל במלחמת האזרחים
שדה הקרב שבו לחם גרפילד, גרפילד פיקד על הגבעה הרחוקה במרכז התמונה.
הגנרל ויליאם ס. רוסקרנס
סלמון צ'ייס היה בעל בריתו של גרפילד עד למשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון.
האנדרטה לזכרו של גרפילד, ליד גבעת הקפיטול, בה שירת כמעט עשרים שנה
השטרות שגרפילד שנא
כתב ידו של גרפילד על ראיות בהן נעשה שימוש במהלך חקירת הבהלה לזהב ב-1870
הדוד סם מנחה חברי קונגרס וסנאטורים שהיו מעורבים בסקנדל לבצע ספוקו.
גרפילד (שני מימין בשורה מתחת לגלריה) שירת בוועדה להכרעת תוצאות בחירות 1876.)
שרטוט של משוואת גרפילד להוכחת משפט פיתגורס.
כרזת בחירות של גרפילד
תוצאות הבחירות של 1880
אחורי ביתו של גרפילד, ממנו ניהל את מסע הבחירות שלו
הנשיא גרפילד
קריקטורה ממגזין "פאק" ב-1881, מראה את גרפילד מוצא תינוק נטוש על דלתו, עם תווית עליה כתוב "רפורמה בשירות הציבורי, מטעם רתרפורד הייז". הייז לבוש כאישה ברקע.
דיוקנו הרשמי של גרפילד
ג'יימס בליין, מזכיר המדינה
ג'יימס גרפילד, נשיא ארצות הברית, נפצע קשה בניסיון התנקשות.
קריקטורה של גיטו, בה נכתב: משרה או חייך!"
אל-פתאת

| --- | --- |
 מייסד:  עיזאת דראוזה, Salim al-Haj Ibrahim 
 תקופת הפעילות:  1909–הווה (כ־116 שנים) 
 אידאולוגיות:  לאומיות ערבית 
 
גַ'מְעִ֫יַּת אל-עַרַבִּ֫יַּה אל-פָתָ֫את (בערבית:  جمعية العربية الفتاة, מילולית: החברה הערבית הצעירה) הייתה האגודה הלאומית הפאן-ערבית הראשונה במסגרת התנועה הלאומית הערבית. התנועה נוסדה ב-1911 בפריז, על ידי שבעה סטודנטים מ"סוריה הגדולה", בהם עווני עבד אל-האדי מג'נין, רפיק אל-תמימי משכם, ג'מיל מרדם ושוכרי אל-קוותלי מסוריה, תאופיק א-סווידי מעיראק ועיזאת דראוזה מג'מאעין כאגודת סתרים. התנועה הפכה לגרעין התנועה הלאומית ודגלה במתן עצמאות לארצות הלבנט מהאימפריה העות'מאנית ובאחדות מדינית של כל ארצות ערב.
התנועה יזמה וכינסה את הקונגרס הערבי הלאומי הראשון ביוני 1913 בפריז, אירוע שהיה בד בבד גם החשוב ביותר בפעולתה וגם האירוע שהביא לקרע הגדול ביותר בקרבה. לאחר נעילת הקונגרס הבטיחה הממשלה העות'מאנית להנהיג מספר תיקונים ברוח החלטות הקונגרס (מתן קדימות לשפה הערבית, למשל), כמו כן מינתה מספר אישים ערביים לאומיים למשרות במנגנון ובסנאט. הדבר יצר פילוג עמוק בין הלאומנים הקיצוניים בתנועת אל-פתאת לבין המתונים שהסכימו לוויתורים הקלים שהחילה הממשלה העות'מאנית.
בשנת 1914 עברו הפעילים המרכזיים בתנועה לדמשק, שם חברו לעזיז אל-מצרי שייסד קבוצה מחתרתית צבאית-למחצה בשם אל-עַהְד אל-עַרַבִּי ("הברית הערבית"). בימי מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי שימשו כקצינים בצבאו של האמיר פייסל. כאשר הקים פייסל את ממשלתו קצרת הימים בסוריה יצאה התנועה ממסגרתה המחתרתית והפכה למפלגה פאן-ערבית בשם חִזב אל-אִיסתִקְלאל אל-עַרַבִּי ("מפלגת העצמאות הערבית"), הורתה הרעיונית של מפלגת אל-איסתקלאל הפלסטינית ושל מפלגות פאן-ערביות נוספות במרחב הערבי. בשנת 1919 הציגו אנשי אל-פתאת את העמדה הקיצונית לעצמאות ערבית מלאה בפני ועדת קינג-קריין, בניגוד לדעת פייסל שביקש מנדט בריטי, לדעת ארגונים מוסלמיים שביקשו מנדט של ארצות הברית ולדעת גורמים ערבים נוצרים שביקשו מנדט צרפתי.
פעילות התנועה, מציין יעקב שמעוני, הייתה נחלת חוג מצומצם של משכילים ולא פרצה להשפעה על שדרות רחבות של העם. עם זאת היוותה התנועה בית גידול אידאולוגי וחברתי למנהיגי התנועה הלאומית הערבית שלאחר מלחמת העולם הראשונה. ג'ורג' אנטוניוס החשיב את התנועה בספרו מ-1938 "ההתעוררות הערבית, המניפסט של הלאומיות הערבית" כתנועה האופוזיציונית החשובה ביותר באימפריה העות'מאנית וכגורם מכריע לביזורה.
ראו גם

פרוטוקול דמשק
לקריאה נוספת

יעקב שמעוני, ערביי ארץ ישראל, תל אביב, תש"ז, עמוד 254 - 255
Z.N. Zeine, The Struggle for Arab Independence: Western Diplomacy and the Rise and Fall of Faysal's Kingdom in Syria, Beirut 1960
ראס אל-ח'ימה

ערך זה עוסק באמירות ראס אל-ח'ימה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
חיל המשלוח הבריטי מול ראס אל-ח'ימה ב-1809
ראס אל-ח'ימה (בערבית: رأس الخيمة - "קודקוד האוהל") היא אמירות באיחוד האמירויות הערביות. שטחה כ-2,486 קמ"ר והיא שוכנת בחלקו הצפוני של חצי האי ערב וגובלת מצפון במחוז מוסנדם שבעומאן.
שמה של בירת האמירות זהה לשם האמירות כולה ונכון לשנת 2018 היו בה (אמירות) כ-386,400 תושבים, מהם כ-31% אזרחים. בעיר ראס אל-ח'ימה שני אזורים עיקריים שביניהם מפריד ערוץ נחל, מצידו האחד העיר העתיקה ראס אל-ח'ימה ומצידו השני א-נח'יל. בעיר שדה תעופה בינלאומי.
היסטוריה

העיר ראס אל-ח'ימה הייתה ידועה בשם ג'ולפר ובה ישב שבט עזד בין המאות ה-8' וה-9' לספירה, בבתי עץ.
בתחילת המאה ה-18' התבסס שבט קואסים בראס אל-ח'ימה. ב-18 בדצמבר 1819 כבשו הבריטים את המקום ובשנת 1822 חתם השייח' סולטאן בן-סאקר אל-קאסמי על הסכם ימי כללי עם בריטניה ובו ניתן למקום מעמד של מדינת חסות, כדי למנוע את השתלטות האימפריה העות'מאנית על המקום. בדומה לאמירויות השכנות: עג'מאן, דובאי, אום אל-קיוין ושארג'ה, מיקומה של ראס אל-ח'ימה על הדרך הימית המובילה להודו הוא שהעניק לה מעמד של כבוד כנסיכות בשליטה בריטית.
בשנת 1869 קיבלה ראס אל-ח'ימה עצמאות מוחלטת משכנתה שארג'ה, אולם בין ספטמבר 1900 ל-7 ביולי 1921 היא שבה והייתה לחלק מאמירות שארג'ה ושליטה של האחרונה שלט גם בראס אל-ח'ימה.
ב-11 בפברואר 1972 הודיע שליטה, השייח' סאקר בן מוחמד אל-קאסמי (שליט האמירות בשנים 1948–2010), על הצטרפותה של האמירות לאיחוד האמירויות הערביות.
חינוך

בראס אל-ח'ימה מספר גדול של בתי ספר ממלכתיים (יסודיים ותיכוניים). שפת ההוראה העיקרית היא ערבית. בעיר קיימים מספר בתי ספר המיועדים לילדי העובדים הזרים באמירות, וההוראה בהם היא באנגלית.
באמירות מספר אוניברסיטאות וקמפוסים של אוניברסיטאות זרות, בהן אוניברסיטת ראס אל-ח'ימה למדעי הרפואה והבריאות, המוסד האקדמי היחיד באיחוד האמירויות המציע תוכניות לתואר ראשון ברפואה, בסיעוד וברוקחות.
פסולת

פסולת בריגה, לטביה
פסולת בג'קרטה
שרפת פסולת בגאנה
פסולת, אשפה או זבל הם חומרים ומוצרים בלתי רצויים או בלתי שימושיים. המונח סובייקטיבי מכיוון שפסולת עבור האחד אינה בהכרח פסולת עבור האחר. נהוג למיין את הפסולת על פי מצב צבירתה לפסולת נוזלית, פסולת גזית ופסולת מוצקה. על פי רוב המונח "פסולת" מתייחס לפסולת מוצקה – כלל השאריות המוצקות הנוצרות כתוצאה מפעילות האדם במקומות חיותו ופעילותו.
הגדרות סוגי פסולת

להלן רשימת הגדרות של סוגי פסולת, כפי שהם מופיעים בלשונם בחוק שמירת הניקיון תשמ"ד–1984:
פסולת מעורבת – פסולת מוצקה מכל מקור שהוא, לרבות ממשק בית, מבית עסק, מתעשייה או מחקלאות, המכילה מרכיבים אורגניים ואנאורגניים מעורבים כגון שאריות מזון, אריזות פלסטיק או גזם, ואשר אינה מכילה חומר מסוכן.
פסולת יבשה – פסולת מוצקה, מכל מקור שהוא, שאינה מכילה מרכיבים אורגניים רקבוביים, כגון גרוטאות, צמיגים או עץ מעובד, ואשר אינה מכילה פסולת בניין או חומר מסוכן.
שארית מיון פסולת – פסולת הנוצרת בתהליך מיון והפרדה של פסולת מעורבת ואשר חומר אורגני רקבובי מהווה עד חמישה אחוזים ממשקלה.
בוצה – חומר שהוא תוצר לוואי של תהליך טיפול בשפכים במפעל טיפול בשפכים, למעט חומר כאמור המתקבל בתהליך המקומי של טיפול בשפכים שמבוצעים בו סינון גז והפרדת חול ושמנים, ואשר אינו מכיל חומר מסוכן.
בוצה תעשייתית – בוצה הנוצרת בתהליך טיפול בשפכי תעשייה ואשר מכילה חומר מסוכן.