stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה אברהמוב
קורות חיים

נולד בכפר קרסניה סלובודה שבמחוז קובה באזרבייג'ן ב-1948. בוגר החוג להיסטוריה במכון הפדגוגי של מדינת אזרבייג'ן; ודובר רהוט של שפות (מלבד אזרית) של רוסית, טורקית וג'והורי. משנת 1971 שימש כמורה וסגן מנהל בבית ספר תיכון באזור מחוז קובה; משנת 1987 שימש יו"ר ועד הפועל ומורה בבית ספר תיכוני בקרסניה סלובודה; משנת 2000 שימש כראש העירייה של קרסניה סלובודה. לאחר מכן הפך חבר מפלגת אזרבייג'ן החדשה של נשיא אזרבייג'ן.
ב-6 בנובמבר 2005 נבחר כחבר פרלמנט מטעם קובה-קאסר, אזור בחירה 53; שימש בפרלמנט כסגן יו"ר הוועדה הפרלמנטרית לנושא זכויות אדם; כראש קבוצת העבודה ליחסים בין-פרלמנטריים בין אזרבייג'ן-ישראל; וכחבר בקבוצות העבודה ליחסים בין פרלמנטריים, אזרבייג'ן-ארגנטינה, אזרבייג'ן-קובה ואזרבייג'ן-רוסיה.
נפטר ב-6 בדצמבר 2019. הותיר אחריו ארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  הכירו: חבר פרלמנט יהודי במדינה מוסלמית, באתר ערוץ 7
1 2  Milli Məclis, www.meclis.gov.az
↑
↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011340225905171  VIAF: 8025165709988649380009   WorldCat (עם VIAF): 8025165709988649380009 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא אזרבייג'ן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפיגועים בתאילנד (2016)

| --- | --- |
 תאריך:  11 - 12 באוגוסט 2016
 מקום:  פוקט, תראנג, הואה הין, סוראט טהאני
 מטרה:  אתרי נופש
 סוג:  פיגוע מטעני חבלה
 הרוגים:  4
 פצועים:  30
 מבצע:  בחקירה
 מניע:  בחקירה
 
מתקפת הטרור בתאילנד החלה ב-11 באוגוסט 2016, עת התפוצץ מטען חבלה בעיירת הנופש הואה הין שבמערב תאילנד. למחרת, התפוצצו מספר מטעני חבלה נוספים, פעם נוספת בהואה הין ובנוסף באתרי הנופש פוקט, תראנג וסוראט טהאני. בסך הכל נרצחו במתקפה 4 אנשים ונפצעו 30.
הפיגועים > 11 באוגוסט

ב-11 באוגוסט 2016 התפוצצו שני מטעני חבלה סמוך לשעה 22:30 (UTC+7) בעיירת הנופש הואה הין שבמערב תאילנד. אזרחית תאילנדית שמכרה פירות ברחוב נרצחה, ו-23 נוספים נפצעו. בין הפצועים 12 תיירים, ביניהם גרמני, אנגלים, הולנדים, אוסטרים ואיטלקים.
הפיגועים > 12 באוגוסט

ב-12 באוגוסט 2016 המשיכה מתקפת הטרור, עם מספר מטעני חבלה שהתפוצצו במספר מוקדים בתאילנד. 3 מטעני חבלה נוספים התפוצצו בהואה הין, והביאו למותו של אדם אחד ולפציעתם של לפחות ארבעה. בסוראט טהאני, מטען חבלה שהוסתר בעציץ התפוצץ מחוץ לתחנת המשטרה המקומית והביא למותו של עובד העירייה המקומית. בפוקט התפוצצו שני מטעני חבלה, אחד מהם בפארק לומה המושך אליו תיירים רבים, והשני בחוף פאטונג. אדם נוסף נרצח בהתפוצצות מטען חבלה בתראנג שבדרום תאילנד.
חקירה

אף ארגון לא לקח אחריות למתקפת הטרור, אך הרשויות חושדות כי בדלנים מפטאני שבדרום תאילנד הם שביצעו את המתקפה.
ב-12 באוגוסט 2016 נעצרו שני חשודים בקשר למתקפה.
הערות שוליים

↑  סדרת פיצוצים בתאילנד: ארבעה בני אדם נהרגו באתרי תיירות, באתר מעריב אונליין, 12 באוגוסט 2016
סידי ורונסקי

| --- | --- |

סידי ורונסקי בשנת 1936
 לידה:  20 ביולי 1883 גרמניה ברלין, גרמניה
 פטירה:  8 בדצמבר 1947 (בגיל 64) ישראל ירושלים, ישראל
 שם לידה:  סידי נויפלד 
 מדינה:  גרמניה, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  הר הזיתים
 מקום מגורים:  שכונת רחביה, ירושלים
 כינויים נוספים:  שרה
 פעילות בולטת:  עובדת סוציאלית, פעילה חברתית
 ידועה בשל:  ייסוד וניהול בית הספר הראשון לעבודה סוציאלית ביישוב העברי
 
סידי (שרה) וְרוֹנסקי (בגרמנית: Siddy 'Sidonie' Wronsky;‏ 20 ביולי 1883, ברלין – 8 בדצמבר 1947, ירושלים) הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית בגרמניה וביישוב. חיבוריה הרבים שימשו השראה למתודת העבודה בלשכות הרווחה ביישוב וכן לתוכנית הלימודים של בית הספר הראשון להכשרת עובדות סוציאליות, שאותו הקימה וניהלה בירושלים.
חייה בגרמניה

סידי ורונסקי (נולדה בשם נויפלד; Neufeld) הייתה השנייה מבין שבעת ילדיה של משפחה יהודית מתבוללת שהדגישה חינוך כערך עליון. אביה, מקס משה נויפלד (Max Moses Neufeld;‏ 1850–1931), היה יליד גרמניה ועסק במסחר, ואמה, טקלה קליינמן (Thekla Kleinmann), היגרה מפולין.
בשנת 1903 החלה ורונסקי את דרכה כמורה לחינוך מיוחד, ורק בהמשך למדה היגיינה רוחנית (אנ') ועברה לתחום העבודה הסוציאלית. במשך מספר שנים לימדה ילדים בעלי מוגבלויות, ולאחר מכן החלה להיות מעורבת בארגונים העוסקים בסוגיות חברתיות מגוונות.
בין 1908 ל-1933 ניהלה את הארכיון המרכזי לענייני רווחה (Archiv für Wohlfahrtspflege), אשר איתר ותיאם בין מוסדות הרווחה השונים בגרמניה ומחוצה לה והייתה חברת ועד באיגוד הגרמני לשירותי רווחה ציבוריים ופרטיים (Deutscher Verein für öffentliche und private Fürsorge), שני ארגונים מרכזיים במערכת הרווחה בגרמניה גם בימינו. כמו כן לקחה חלק פעיל בלשכת הרווחה המרכזית ליהודים בגרמניה (Zentralwohlfahrtsstelle der Juden in Deutschland - ZWST), הייתה עורכת ראשית בכתב העת הראשי לנושאי רווחה בגרמניה (Deutsche Zeitschrift für Wohlfahrtspflege) וכתב העת היהודי המקביל (Jüdische Wohlfahrtspflege und Sozialpolitik), והשתייכה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה (SPD).
המוניטין שלה הלך לפניה, והיא ייצגה את ארגוני הרווחה השונים בהם הייתה מעורבת בכנסים בינלאומיים והתמנתה לחברת סגל בבית הספר הראשון לעבודה סוציאלית בגרמניה שהקימה אליס סלומון בברלין, בסמינר הפדגוגי של אנה פון גירקֶה (גר') וכן באקדמיה הגרמנית לפדגוגיה ועבודה סוציאלית של נשים (Deutsche Akademie für soziale und pädagogische Frauenarbeit (גר') ). מוסד זה נועד להכשיר נשים ברמה אוניברסיטאית, מאחר שבאותה עת נשים בגרמניה עדיין התקשו להשתלב באקדמיה. בעקבות המפגש שלה עם פליטים יהודים ממזרח אירופה שנמלטו לגרמניה אחרי מלחמת העולם הראשונה, התקרבה ורונסקי לשורשיה היהודיים, גילתה זיקה עזה לרעיונות ציוניים וראתה בעבודה הסוציאלית אמצעי מובהק לקיומה הממשי, הרוחני והתרבותי של החברה היהודית.
היא החלה לפעול למען יהודים באמצעות מרכזים קהילתיים (Volksheim) ומפעלי עזרה לילדים (Jüdische Kinderhilfe), כאשר אחדים מהם עברו בהמשך לארץ ישראל, כגון בית היתומים 'אהבה' וכפר הנוער בן שמן.
בין השנים 1927–1930 תרמה ללקסיקון היהודי (Jüdisches Lexikon) והצטרפה לנציגות הגרמנית של ויצו – התאחדות נשים ציוניות בגרמניה (Bund zionistischer Frauen Deutschlands). בנוסף, פעלה בוועד המכהן של ליגת הנשים היהודיות בגרמניה (Jüdische Frauenbund; (אנ')) יחד עם ברתה פפנהיים וכן בפעילות נוספת למען זכויות נשים.
פעילותה ביישוב העברי

בשנת 1932 הגיעה ורונסקי לביקור ביישוב היהודי בארץ ישראל, שם נשאה הרצאות על דרכי הטיפול בעבודה סוציאלית. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 נאלצה לעזוב את תפקידי המפתח אליהם הגיעה ועלתה לארץ ישראל בעידודה ובהזמנתה של הנרייטה סאלד. בארץ ייסדה בשנת 1934 את הספרייה המרכזית ובית הספר הראשון לעבודה סוציאלית בירושלים.
בנוסף, הייתה דמות מרכזית במחלקה לעבודה סוציאלית של הוועד הלאומי בהיותה יושבת ראש המרכז לסידור חוץ ביתי והמחלקה הסוציאלית-פדגוגית, ובמקביל יזמה את הקמת ארגון העובדות הסוציאליות. לקראת ועדת פיל הכינה תוכנית מפורטת לשירות סוציאלי ממלכתי מטעם הוועד הלאומי אשר נקראה 'הטיפול בעם בחברה היהודית'.
פעילותה כללה גם קידום חקיקה סוציאלית למען זקנים, אימהות, נוער וילדים, וניסיון להעלאת מעמד המקצוע בעיני חברת היישוב, באמירתה הידועה כי 'הציבור מפקיד בידי השירות הסוציאלי והעובד הסוציאלי את הנכס הכי חשוב שלו, את "האדם"'. סידי ורונסקי האמינה בכל ליבה כי העבודה הסוציאלית, או כפי שייחלה שתקרא – 'טיפול בעם', היא מרכיב מהותי בבניין הבית הלאומי היהודי, כפי שניכר בחיבוריה הרבים כגון הרעיון הסוציאלי בכתבי הרצל, דרכי הריפוי הסוציאלי בארץ ישראל וטיפול סוציאלי יהודי. היא מיסדה את המתודה והתפיסה הערכית והמקצועית שלה באמצעות כתיבה, הוראה ופיקוח, תוך טביעת ז'רגון מקצועי חדש: 'כשאנחנו רוצות להצליח בעבודתנו... להחדיר אותה לחוגים רחבים, עלינו לעבד מילון מקצועי שצריך לנסח את המושגים בצורה מדויקת כפי שהם מתאימים לתוכנית של עבודה מודרנית'. מתוך כך ניתן להגדיר את משנתה כמכוננת עבור העבודה הסוציאלית באותן שנים, וייתכן שגם בימינו.
מבחר מכתביה

1912 Die Beschaffung von Geldmitteln für Wolfahrtszwecke vom jüdischen Standpunkt aus : Vortrag gehalten in der Vertreter-Versammlung für jüdische Wohlfahrtspflege in Berlin (בגרמנית)
Leitfaden für die Wohlfahrtspflege 1921 (בגרמנית)
Gegenwartsaufgaben der jüdischen Wohlfahrtspflege 1924 (בגרמנית)
Wohlfahrtspflege' in Handwörterbuch der Wohlfahrtspflege 1924' (בגרמנית)
Quellenbuch zur Geschichte der Wohlfahrtspflege 1925 (בגרמנית)
Soziale Therapie: Ausgewählte Akten aus der Fürsorge-Arbeit 1926 (יחד עם אליס סלומון)
Zur Soziologie der jüdischen Frauenbewegung 1927 (בגרמנית)
Methoden der Fürsorge 1929 (בגרמנית)
Sozialtherapie und Psychotherapie 1932 (יחד עם ארתור קרונפלד Arthur Kronfeld)
Social Work and the Jewish Community Idea in Palestine 1936 (באנגלית)
1935 דרכי הריפוי הסוציאלי בארץ ישראל, ארכיון ציוני מרכזי
1943 השירות הסוציאלי: עקרונות הצדקה, הוצאת בית הספר לשירות סוציאלי, ירושלים
1944 הרעיון הסוציאלי בכתבי הרצל, הוצאת בית הספר לשירות סוציאלי, ירושלים
המוסר במקצוע העבודה הסוציאלית, ארכיון ציוני מרכזי
שיטות של חקירות סוציאליות על יסוד סוציאולוגי, ארכיון ציוני מרכזי
1939 יחיאל ב"צ כץ, ילדים עזובים (הקדמה מאת סידי ורונסקי), הוצאת 'למען ילדינו', תל אביב
1941 תורת הנוער בתנ"ך (פתח דבר מאת סידי ורונסקי), הוצאת בית הספר לשירות סוציאלי, ירושלים
1944 צביה גליק-חיות, עיוורון ועיוורים בעולם ובארצנו : על יסוד חקירה בבית חנוך עיוורים לבני ישראל בירושלים (מבוא מאת סידי ורונסקי), הוצאת בית הספר לשירות סוציאלי, ירושלים
(שנה לא ידועה) חול וכוכבים.
לקריאה נוספת

John Gal and Stefan Köngeter, 2016. 'Exploring the Transnational Translation of Ideas: German Social Work Education in Palestine in the 1930s and 1940s', Transnational Social Review, 6, 3, pp. 262-279
עיינה הלפרן, 2017. 'ההיסטוריה הלא מוכרת של העבודה הסוציאלית בישראל: סידי ורונסקי ורעיון התרפיה הסוציאלית', מידעו"ס: ביטאון העובדים הסוציאליים, 4: 31-20.
עיינה הלפרן, 2017. 'עובדות סוציאליות ביישוב העברי: נשים ומסורות נשכחות'. בתוך: ג'וני גל ורוני הולר (עורכים), לא צדקה אלא צדק: פרקים היסטוריים בעבודה סוציאלית בישראל, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון.
עיינה הלפרן, 2018. עובדות סוציאליות ביישוב העברי המנדטורי: חשיפת מקומן של נשים ומסורות נשכחות בהיסטוריית המקצוע. חיבור לקבלת תואר דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים / Ayana Halpern, in press. Social Work Pioneers in Mandatory Palestine: Exposing forgotten Traditions by Forgotten Women. PhD dissertation, The Hebrew University
Ayana Halpern, 2018. 'Between Universal and National Social Therapy: Professional Interventions of Jewish Social Workers in Mandatory Palestine' European Journal of Social Work.
Peter Reinicke, 1998. 'Sidonie Wronsky'. In: Hugo Maier (Hrgs.), Who is who der Sozialen Arbeit. Frieburg: Lambertus: S. 642- 645
Peter Reinicke, 2008. 'Siddy Wronsky – Ein Leben für die Sozialarbeit', Soziale Arbeit, Juli, 57, S. 242-243
Adriane Feustel und Anja Thieme, 2008. Die Jüdischen Dozentinnen und Dozenten, Alice Salomon Archive der ASFH Berlin
Susanne Zeller, 1998. 'Nicht Almosen, sondern Gerechtigkeit. Jüdische Ethik und ihre historischen Wurzeln für die Professionalisierung in der Sozialen Arbeit', "Neue Praxis" Zeitschrift für Sozialarbeit, Sozialpädagogik und Sozialpolitik, 28, 6, S. 540-556
Wolfgang C. Müller, 2014. 'Siddy Wronsky (1883-1948)', TUP - Theorie und Praxis der Sozialen Arbeit, 65, 2, S. 155-157
Manfred Berger, 2000. 'Wer war… Siddy Wronsky?', Sozialmagazine, 6, S. 6-8
Franz Konrad, 2009. 'Siddy Wronsky und Alice Salomon: Soziale Arbeit im Spannungsfeld von Jüdischer Ethik und Zionismus', in: Adriane Feustel, Inge Hansen-Schaberg und Gabriele Knapp (Hg.), Die Vertreibung des Sozialen, Alice Salomon Archive, Berlin, S. 71-85
Gertrud Heitz-Rami, 1988. 'Siddy Wronsky, Pionierin sozialer Arbeit', Bulletin des Leo-Baeck-Instituts, 80, S. 19 - 36
Gertrud Heitz-Rami, 1993. 'Siddy Wronsky (1883-1947): Zionistin und Vorkämpferin für das Wohltfahrtswesen', in: Julius Carlebach (Hrsg.), Zur Geschichte der jüdischen Frau in Deutschland, Metropol, Berlin, S.183-202.
Joachim Wieler, 1993. 'Siddy Wronsky', In: Dick, Jutta und Sassenberg, Marina (Hg.), Jewish Women in the 19th and 20th centuries, Reinbek, Rowohlt, S. 406 - 407
Sabine Hering und Sandra Schönauer, 2006. Jüdische Wohlfahrt im Spiegel von Biographien, Frankfurt am Main, Fachhochschulverlag
הערות שוליים

↑  German central institute for social issues(הקישור אינו פעיל)
↑  Deutscher Verein für öffentliche und private Fürsorge
↑  Zentralwohlfahrtsstelle der Juden in Deutschland
↑  Alice Salomon Hochschule Berlin
↑  Sharon Gillerman, German into Jews, Stanford UniversityPress, 2009
↑  Bund zionistischer Frauen Deutschlands
↑  Marion A. Kaplan, The Jewish Feminist Movement in Germany: The Campaigns of the Jüdischer Frauenbund, 1904-1938, Greenwood Publishing Group, 1979
↑  Young-Sun Hong, Welfare, Modernity, and the Weimar State, Princeton University Press, 1998, עמ' 150-153
1 2  מרים איצקוביץ, 1969, 'לזכרה של סידי ורונסקי', סעד יג, 1, עמ' 20-21
↑  צביה חיות, 'לזכר סידי ורונסקי', סעד 6, עמ' 161-163
↑  סידי ורונסקי, דרכי השתלמות העובדת הסוציאלית בארץ ישראל, ארכיון ציוני מרכזי, 1936, עמ' 8
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515315705171  BNE: XX896802  GND: 129110736  ISNI: 0000 0003 8529 9277  NTA: 25659483X  VIAF: 202548403   WorldCat (עם VIAF): 202548403 
הרצאה שנשאה סידי ורונסקי בשנת 1932 על עבודה סוציאלית וטפול במשפחה, באדיבות אוסף האפמרה - הספרייה הלאומית
מרדכי איש-שלום (תל אביב)

מרדכי איש-שלום (פרידמן) (1897 – 1960) היה יו"ר הוועד הארצי לשקל, מייסד ועד הקהילה בתל אביב, יו"ר ועדת הבחירות לקונגרסים הציונים, מייסד תא המשפט ההסתדרותי, מקים התא הראשון של משען בתל אביב, ומנהל הסניף התל אביבי של פניקס, וינה.
ביוגרפיה

מרדכי איש שלום נולד בשם מרדכי פרידמן בפינסק שהייתה אז מסופחת לאימפריה הרוסית, בן בכור לרבי יהודה ופרידה איש-שלום (פרידמן). בהיותו בן למשפחה ציונית, היה פעיל בילדותו באגודת "פרחי ציון". בתחילת 1914, עלה לארץ ישראל והחל ללמוד בבית הספר החקלאי בפתח תקווה בהנהלת ד"ר פיקהולץ. במהלך מלחמת העולם הראשונה גלה מפתח-תקווה עם שאר תלמידי בית הספר, שסבלו בגלות מרעב וקשיים אחרים.
לאחר המלחמה התיישב בשנת 1919 ביפו. בשנת 1920 יצא לפינסק והעלה את כל משפחתו לארץ ישראל. ביתו היה פתוח תמיד לסיוע לבני עירו פינסק שעלו לארץ ישראל.
עם הקמתו של ועד הצירים צורף לצוות עובדיו כמבקר חשבונות. אחר כך שימש כמנהל בנק למלאכה (שהוקם על ידי מרכז בעלי מלאכה), וסגן מנהל בנק הלוואה וחסכון שנוסד אז בתל אביב. הוא מונה על ידי זליג ויצמן למנהל הסניף התל אביבי של חברת הביטוח פניקס, וינה, אף על פי שהיה אז איש צעיר. התמוטטות החברה בשנת 1936, שנישלה מחסכונותיהם רבים מבני היישוב, זעזעה מאוד את איש-שלום, והוא התייסר בייסורי מצפון על שמכר לבני היישוב פוליסות ביטוח של החברה.
איש-שלום היה פעיל ציבור, חבר בית משפט השלום העברי וממייסדי ועד הקהילה בתל אביב.
הוא יסד את תא המשפט ההסתדרותי ליד מועצת פועלי תל אביב, הקים את התא הראשון של "משען" בת"א והקים את ארגון הצרכניות למחוסרי העבודה. בשנת 1942 היה אחד מ-132 חברי בית הדין העליון של ההסתדרות.
איש-שלום היה מזכיר ועדת הבחירות לעיריית תל אביב בשנת 1925 וחבר בוועדת הבחירות לאספת הנבחרים.
בשנות ה-30 היה יושב ראש הוועד הארצי לשקל שבו פעל שתים עשרה שנה, והיה חבר בוועדה הראשית לבחירות לקונגרסים הציוניים שניהלה בתקופתו חמש מערכות בחירות.
ע. אורי כתב עליו: "וזכורני את התסיסות הרבות שהיו בבחירות לקונגרסים, בייחוד לפני הקונגרס הי"ח. לאחר רצח ארלוזורוב נדמה היה כי עוד מעט תתפוצץ המסגרת הארגונית לביצוע הבחירות כפי שקרה אחרי כן בקונגרס עצמו. והוא, (מרדכי איש-שלום) ברוחו השקטה, בדבריו השקולים, בטון קולו המתון ובסיועם הרב של חבריו שפעלו אתו, שיככו את הסערות, עקפו את המכשולים והביאו לתוצאות רצויות של הבחירות שצוינו לשבח על יד ביה"ד של הקונגרס והקונגרס עצמו".
בשנת 1933 בתקופת עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוא מונה למנהל הסניף התל אביבי של המגבית למען יישוב יהודי גרמניה בארץ ישראל.
איש שלום נפטר ב-24 באוגוסט 1960 ונקבר בבית העלמין קריית שאול. הוא הותיר אחריו את אשתו, אסתר איש-שלום לבית רבינוביץ ובתו חמודה איש-שלום (מר-חיים). אחיו הוא פרופ' מיכאל איש-שלום. בתו הצעירה, תחיה, נפטרה בגיל 18.
לקריאה נוספת

ספר העלייה השנייה – אלבום, הוצאת 'תרבות וחינוך', ועדת המפקד לעליה השנייה, 1967, עמ' 28
הערות שוליים

↑  מרדכי איש שלום, הפועל הצעיר, 4 ביולי 1919
להורי, הפועל הצעיר, 17 בספטמבר 1919
↑  לחבר איש שלום בפינסק, הפועל הצעיר, 21 במאי 1920
↑  בבית העם, דואר היום, 6 בספטמבר 1921
↑  השמטה, דבר, 25 בנובמבר 1932
↑  בית הדין העליון, דבר, 2 ביוני 1942
↑  ביפו ותל אביב, דואר היום, 12 במאי 1925
↑  לתובעים מאת ועדת הבחירות, דבר, 14 באוגוסט 1925
לקראת הבחירות לכנסת ישראל, דבר, 28 באוגוסט 1930
↑  הודעת הועד הארצי לענייני השקל, דואר היום, 5 במרץ 1933
מפעל השקל תרצ"ד, דבר, 16 באפריל 1934
מאת הועד הארצי לענייני השקל, דבר, 3 במרץ 1935
לסיום מפעל השקל, דבר, 2 באוגוסט 1936
שקל תרצ"ז, דבר, 2 בפברואר 1937
להקמת ועדי השוקלים במקומות, הַבֹּקֶר, 2 בפברואר 1938
מפא"י מנצחת על ועדת השקל, הַבֹּקֶר, 14 בינואר 1940
↑  מזייפי השקלים, דואר היום, 29 ביולי 1935
↑  ע. אורי, לזכר נעדרים, דבר, 3 באוקטובר 1960
↑  היום מתחילה המגבית ליישוב יהודי גרמניה בא"י, דואר היום, 26 במאי 1933
↑  ישראל ריטוב, מרדכי איש שלום, דבר, 14 באוגוסט 1961
↑  ברכה חמה למרדכי איש שלום, הפועל הצעיר, 13 בפברואר 1920
לאסתר רבינוביץ ומרדכי איש שלום, הפועל הצעיר, 26 בספטמבר 1920
↑  לחברנו הנשואים והנשואות, הפועל הצעיר, 4 בנובמבר 1923
↑  מרדכי איש שלום, דבר, 25 באוגוסט 1960
כינוס של ועד השקל העברי. מרדכי איש-שלום, יו"ר הוועד, יושב רביעי מצד ימין
הייפרלופ

הרכיבים העיקריים של קרון תא הייפרלופ: מדחס אוויר בחזית (בשמאל האיור), תא נוסעים באמצע, תא סוללות מאחור (בימין האיור) ומגלשי מסבי אוויר בתחתית.
תעלות ההייפרלופ
הייפרלופ (באנגלית: Hyperloop) היא מערכת הסעת המונים על קולית שהציע היזם אילון מאסק ומבוססת על הרעיון התאורטי של רכבת רִיק שראשיתה בניסיונות הוויקטוריאניים לשנע נוסעים באמצעות שפופרת אוויר באמצע המאה ה-19.
עיקרי הרעיון

תוכנית המיזם נחשפה במסמך בן 57 עמודים ב-12 באוגוסט 2013. על פי התוכנית, קרון שיכול להכיל 28 נוסעים ינוע בצינור שבו לחץ אוויר נמוך. המנוע ישאב אוויר מחלקו הקדמי של הקרון וישחרר אותו דחוס, דרך חלקו התחתון. כך לקרון לא יהיה חיכוך עם דפנות הצינור ומעט מאוד חיכוך-צמיגות עם האוויר. זניחות החיכוך אמורה, לפי מאסק, לאפשר נסיעה מהירה של הקרון בלי בזבוז אנרגיה. בדומה לרכבת, הוא לא ידרוש נהיגה בעזרת הגה, והנסיעה בצינור ייעודי תהיה חלקה ונטולת הפרעות.
על פי התכנון הראשוני, הייפרלופ יאפשר לעבור מרחק של 570 ק"מ בין לוס אנג'לס לבין סן פרנסיסקו ב-35 דקות (במהירות ממוצעת של 962 קמ"ש, ומהירות מרבית של 1,220 קמ"ש). המסלול המוצע יוצא מצפון עמק סן פרננדו לאזור עמק קאסטרו, במקביל לכביש בין-מדינתי 5 במשך רוב אורכו. ההצעה הראשונית מעריכה עלות של 6 מיליארד דולר לגרסת נוסעים בלבד, ואילו גרסה המאפשרת הובלה של נוסעים ומכוניות תעלה 7.5 מיליארד דולרים.
מאסק תיאר את הרעיון באופן ציורי כשילוב בין "מטוס קונקורד, רובה אלקטרומגנטי ושולחן הוקי אוויר".
ב-20 ביולי 2017 הודיע מאסק על הסכמה עקרונית למנהרת הייפרלופ טרנסאטלנטית.
ראו גם

SkyTran
המטרו של שווייץ
הערות שוליים

↑   דה מרקר, הטכנולוגיה שתשגר אתכם מלוס אנג'לס לסן פרנסיסקו בחצי שעה, באתר TheMarker‏, 13 באוגוסט 2013
↑  אבישי בסה, ‏6 דקות מחיפה לתל אביב: פרויקט Hyperloop נחשף, באתר ‏מאקו‏, 13 באוגוסט 2013
↑  שחר סמוחה, ‏עולם המדע נסער: המיזם שישנה מה שידענו על תחבורה, באתר גלובס, 25 ביולי 2013
↑  Gannes, Liz (30 במאי 2013). "Tesla CEO and SpaceX Founder Elon Musk: The Full D11 Interview (Video)". All Things Digital. נבדק ב-22 באוגוסט 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
| אילון מאסק |
| --- | --- | --- |
| חברות | Zip2‏ (1995–1999) • X.com (2000–1999, מאוחר יותר: PayPal)‏ • SpaceX (2002–הווה)‏ • טסלה (2004–הווה)‏ • SolarCity (2006–הווה)‏ • OpenAI (2015–הווה)‏ • ניוראלינק (2016–הווה)‏ • The Boring Company (2016–הווה)‏ • תאגיד אקס (2023–הווה) |  |
| פרויקטים נוספים | הייפרלופ |  |
| משפחה | קימבל מאסק • גריימס (בת זוג) |  |
התעת'מנות

"התעת'מנות" פירושה קבלת אזרחות עות'מאנית. בתולדות היישוב, הקשרו של מושג זה הוא בתקופה בה שלטה האימפריה העות'מאנית בארץ-ישראל.
התעת'מנות עד מלחמת העולם הראשונה

מתקופת העלייה הראשונה, התנהל ביישוב היהודי דיון ער בשאלת ההתעת'מנות. תומכי ההתעת'מנות האמינו שקבלת אזרחות עות'מאנית תהיה עדות לנאמנותם של בני היישוב לאימפריה תחתיה הם חיים, ותחזק את כוחם הפוליטי. בין המקדמים הבולטים ביותר של רעיון ההתעת'מנות היה אליעזר בן-יהודה, אשר נהג לפרסם באופן קבוע בעיתונו "הצבי" את הקריאה "יהודים, היו עות'מאנים!". עם זאת, עד פרוץ המלחמה התעת'מנו מעטים מבני היישוב היהודי. הרוב המכריע העדיף להחזיק בנתינות זרה (רוסית, צרפתית וכו') וליהנות מזכויות היתר (קפיטולציות) שנתינות זו הקנתה להם. אלו שהתעת'מנו היו בעיקר בני המושבות, וזאת החל משנת 1908, השנה בה בוטל החוק שאסר על מי שאינו מוסלמי לשרת בצבא העות'מאני. ביטול החוק התקבל בברכה במושבות, וחלק מהצעירים התעת'מן והתגייס, בעיקר מתוך רצון לרכוש ניסיון צבאי.
שאלת ההתעת'מנות הייתה רלוונטית במיוחד עבור עולים חדשים לארץ ישראל. לעומתם, רוב הספרדים תושבי היישוב הוותיק כבר החזיקו באזרחות עות'מאנית.
התעת'מנות במלחמת העולם הראשונה

האימפריה העות'מאנית שמרה על נייטרליות בחודשיים הראשונים למלחמה, אף על פי שלמעשה קיימה ברית סודית עם גרמניה. עם זאת, היא נקטה מיד בכמה צעדים חריפים בארץ-ישראל, ביניהם ביטול הקפיטולציות. צעד זה הבהיר לכל בעלי הנתינות הזרה לאן מועדות פני השלטון העות'מאני: לגרום להם להתעת'מן או לעזוב את הארץ. במשך החודשיים הראשונים עדין קיוו רבים כי האימפריה העות'מאנית תישאר נייטרלית, אך ב-30 באוקטובר 1914 היא הצטרפה רשמית למלחמה לצד "מעצמות המרכז". צעד זה הפך את כל נתיני "מדינות ההסכמה" בארץ לנתיני אויב, על כל המשתמע מכך, והדילמה "להתעת'מן או לא להתעת'מן" הפכה לשאלה גורלית עבור עשרות אלפי אנשים. כל בחירה נשאה אתה מחיר כבד: התעת'מנות פירושה היה גיוס חובה לצבא העות'מאני; אי-התעת'מנות פירושה עזיבת הארץ, מרצון או בכפייה.
התעת'מנות במלחמת העולם הראשונה > ועדי ההתעת'מנות

רבים ממנהיגי היישוב היהודי (הישן והחדש) תמכו בהתעת'מנות, כל אחד מסיבותיו שלו. בעקבות זאת הוקמו ברחבי הארץ "ועדי התעת'מנות", שנועדו לסייע לציבור בהליך הביורוקרטי הנדרש. בנוסף, ניהלו הוועדים תעמולה נמרצת בעד אימוץ האזרחות העות'מאנית ונגד עזיבת הארץ. הוועד הראשון הוקם ביפו ביוזמת מנחם שיינקין, בראשית נובמבר 1914, כמה ימים לאחר הצטרפות טורקיה למלחמה. תוך ימים ספורים נרשמו כאלף איש בלשכת הרשות המוסמכת, אצל החכם באשי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. הבעיה העיקרית הייתה, שהשלטון דרש מכל מתעת'מן תשלום מס עבור התהליך, ולרבים לא נמצא הכסף הדרוש. מנהיגי היישוב פנו בעניין זה לשלטון העות'מאני, ובסיוע לחץ של גורמים יהודיים בחו"ל יצאה הודעה מהשלטון כי המס יופחת ובמקרים מסוימים אף יבוטל. אך בפועל הדבר לא התקיים, והוועד נאלץ לגייס תרומות בחו"ל כדי לממן את תשלום המס לרבים מהנרשמים. האישים המרכזיים שטיפלו בתהליך ההתעת'מנות ביפו היו מאיר דיזנגוף, יוסף אליהו שלוש והרב עוזיאל עצמו.
אופן פעולת הוועד מתואר בכתובים כך: "הוזמנו לבלרים יהודים... נדפסו טופסי בקשות ופנקסי שוברות, הוכנו בולים... האדם נכנס לסריה, נרשם, מוסר תעודותיו, משלם את המס, יוצא וקונה תרבוש לראשו – ושב לתל אביב עות'מאני". ועד דומה הוקם בירושלים, וגם בו היה ייצוג לזרמים השונים בעיר. בין חבריו היו יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון, מנהיגי מפלגת "פועלי ציון". שניהם התאמצו לעשות נפשות לרעיון ההתעת'מנות ברחבי הארץ מתוך שכנוע עמוק כי עזיבת המונים תוריד לטמיון את המפעל הציוני. המסר העיקרי שלהם היה, כי יש להאחז בארץ בכל מחיר, גם אם פירוש הדבר קבלת אזרחות עות'מאנית.
הצלחתם של כל הוועדים הייתה חלקית בלבד, למרות פעילותם הנמרצת. לאחר הגל הראשון של הנרשמים בלשכות חלה ירידה תלולה במספרם. לעומת זאת, למרות התעמולה הנרחבת, אלפי אנשים עזבו את הארץ, מתוך שיקולים כלכליים או משפחתיים או בשל אי-הוודאות והחרדה לגורלם לאחר ביטול הקפיטולציות.
התעת'מנות במלחמת העולם הראשונה > גירוש יפו והשפעתו

הדחיפה המשמעותית להתעת'מנות הגיעה מצד מושל יפו, בהא א-דין, באירוע שכונה "גירוש יפו": ב-17 בדצמבר פרסם א-דין על דעת עצמו פקודת גירוש לכל הנתינים הרוסיים שטרם התעת'מנו. המשטרה, שהוכנה מראש, פשטה מיד על חוצות יפו ועצרה מאות אנשים, שרוכזו בנמל לבדיקת מסמכים. מי שנמצא בעל נתינות רוסית הועלה מיד בכוח על אניה, וזו הפליגה תוך כמה שעות לאלכסנדריה. רוב המגורשים יצאו בחוסר כל, כיוון שלא ניתנה להם שהות להסדיר את ענייניהם. לכאורה, היה זה טיפול בנתינים זרים של ארץ אויב, אך בפועל, כל 700 המגורשים שבאניה היו יהודים. הידיעות על גירוש-הפתע זעזעו את הציבור היהודי, וגרמו למפנה: אלפים צבאו על לשכות ההתעת'מנות ביפו ובירושלים כדי לשנות את אזרחותם. אמנם, פקודת הגירוש של בהא אל-דין בוטלה במהרה, אך מגורשי-יפו לא הורשו לחזור ולא פוצו על רכושם. מאירוע זה ואילך לא חדלו היהודים בארץ לחרוד לגורלם.
בסך הכל נאמד מספרם של המתעת'מנים ביישוב היהודי בכ-15 עד 18 אלף איש. כ-18,000 איש נוספים, רובם נתינים רוסיים, עזבו את הארץ או גורשו.
בספר "עד ירושלים", רומן תקופתי מאת אהרן ראובני, נפרשות בהרחבה תלאותיהם של המתעת'מנים בארץ-ישראל, וגם תיאור של גירוש יפו.
ראו גם

ד'ימי
מתגייסי היישוב לצבא העות'מאני
לקריאה נוספת

נתן אפרתי, ממשבר לתקווה, היישוב היהודי בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, הוצאת יד בן צבי, 1991, עמ' 123–124, 159-162.
דן גלעדי ומרדכי נאור, תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה, חלק שני, הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ומוסד ביאליק, 2003, עמ' 457–461.
הערות שוליים

↑  יהודים היו עות'מנים!, הצבי, 12 בינואר 1909
1 2  יעקב מרקוביצקי, בכף הקלע של הנאמנויות - בני היישוב בצבא התורקי 1908-1918, הוצאת המרכז לתולדות כוח המגן, 1995, עמ' 34
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: osmanlicilik 
הודעת המשרד הארצישראלי אל תושבי הארץ היהודים נתיני המדינות הזרות לסדר את נתינותם העות'מאנית עד 15 במאי 1915
יצחק בן-צבי (מימין) עם דוד בן-גוריון ,1912. חברי ועד ההתעת'מנות שקם בירושלים ב-1914.