stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחולל ואן-דה-גראף

ערך זה עוסק בגנרטור חשמלי. אם התכוונתם ללהקת רוק מתקדם, ראו .
מחולל ואן-דה-גראף (Van de Graaff generator) הוא מחולל חשמל, כלומר מכשיר המייצר מתח חשמלי באמצעים מכניים.
המחולל קרוי על שם הפיזיקאי האמריקאי רוברט ואן-דה-גראף שפיתח אותו בשנת 1929. במקור, יועד המכשיר לשמש מקור מתח רב עוצמה (עד לעשרות מיליוני וולט) לשפופרות רנטגן ומאיצי חלקיקים קווים. עם התפתחות טכנולוגיות אלטרנטיביות להאצת חלקיקים, פחת השימוש במחולל ואן-דה-גראף לצרכים אלו. כיום עיקר השימוש במחולל ואן-דה-גראף הוא להדגמת תופעות חשמליות שונות.
ב-1955 יצא גבירול גולדרינג מהמחלקה לפיזיקה גרעינית במכון ויצמן, אל המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), זאת בהמלצת עמוס דה-שליט. גולדרינג שהה שם כשנתיים, במהלכן פיקח על ייצור מאיץ ואן-דה-גראף, וב-1958 הביא את מאיץ הוואן-דה-גראף הראשון לישראל. מעבדת הוואן-דה-גראף נבנתה בעיקרה על ידי גבירול גולדרינג ויהודה וולפסון. המחולל שימש כמאיץ חלקיקים עבור חקר מבנה הגרעין עד שמאיץ ה"טאנדם" (דגם חדש של ואן-דה-גראף) החליפו באפריל 1965.
עקרון הפעולה של המחולל

מבנה סכמטי של מחולל ואן-דה-גראף מתואר בציור. המחולל מורכב משני כדורי מתכת [(1) ו-(8) בציור]. החגורה [(5),(4)] מסתובבת ועקב כך מתחככת במברשת סיבי המתכת העליונה (2) והתחתונה (7). כתוצאה מהחיכוך נטענת המברשת העליונה במטען חיובי והתחתונה במטען שלילי. המברשת העליונה מעבירה את המטען לכדור הגדול (1) והמברשת התחתונה מעבירה את המטען למוט הפריקה (8), כך שבסופו של דבר נוצר הפרש פוטנציאלים בין הכדור הגדול לסביבתו.
ניתן גם לחבר את המברשת התחתונה ישירות להארקה וכך הפרש הפוטנציאלים נוצר בין הכדור הגדול לאדמה.
ראו גם

חשמל סטטי
המבנה של מחולל ואן-דה-גראף:

1) כדור מתכת חלול טעון חיובית 
 2) אלקטרודה המחוברת לכדור, בקצה האלקטרודה מברשת הנושקת לחגורה מבודדת מסתובבת 
 3) גלגלת עליונה 
 4) צד שמאל של החגורה הטעון חיובית 
 5) צד ימין של החגורה הטעון שלילית 
 6) גלגלת תחתונה 
 7) אלקטרודה תחתונה (מוארקת) 
 8) מכשיר (בצורת כדור) טעון שלילית המשמש לפריקת הכדור הראשי (1) 
 9) ניצוץ הנוצר כתוצאה מהפרש הפוטנציאלים בין שני הכדורים
מחולל ואן-דה-גראף
איורי ספר איוב (ויליאם בלייק)

תחריט מס' 11, פירוט של מרכז התמונה.
איורי ספר איוב מאת האמן הבריטי ויליאם בלייק, מתייחסים בעיקר לסדרה של עשרים ושניים הדפסים חרוטים (אשר פורסמו ב-1826 על ידי בלייק) הממחישים את ספר איוב המקראי. איורי ספר איוב מתייחס גם לשמן של שתי סדרות איורים בצבעי מים מאת בלייק, על אותו נושא (1806 ו-1821). האיורים החרוטים נחשבים יצירות המופת הגדולות ביותר של בלייק באומנות החריטה, והם גם היוו הישג מסחרי ומשמעותי נדיר מסוגו עבור בלייק.
תהליך הפיתוח וההדפסה > האיורים בצבעי המים

האיורים החרוטים לספר איוב נוצרו במקור כסדרת ציורים בצבעי מים אשר בלייק צייר ב-6–1805, אשר הוזמנו גם הם על ידי תומאס באטס. 19 הציורים הללו ידועים בכינוים "סדרת באטס" (במסגרת האוסף של ספריית ומוזיאון מורגן).
קבוצה שנייה של ציורים בצבעי מים, הידועה בשמה "סדרת לינל" (הכלולה בעיקר באוסף של מוזיאון פוג לאמנות), הופקה בשנת 1821 לבקשתו של ג'ון לינל. לינל העתיק את הציורים שהיו כלולים בגלריית באטס; העתקים אלה, אם כן, נצבעו שוב על ידי בלייק. כתוצאה מתהליך יוצא דופן זה, קווי המתאר של גלריית לינל, עבים יותר והצביעה כהה יותר באופן אחיד, עם מגוון צבעים מצומצם יותר מאשר גלריית באטס. בלייק אף הוסיף שני עיצובים חדשים לגלריית לינל, והוסיף העתקים של אותם שני עיצובים לגלריית באטס. שני העיצובים שנוספו היו לוחות מס' 17 ו-20, אשר שמם בהתאמה, הוא החזון של ישו ואיוב ובנותיו.
יש גם גלריה נוספת של ציורים בצבעי מים המכונה גלריית ניו זילנד. בתחילה היה מקובל להאמין שציורים אלו הם פרי עטו של בלייק, אבל האותנטיות שלהם הופרכה על ידי חוקרים כמו מרטין באטלין ובו לינדברג. קרוב לוודאי שאלה הם עותקים שנוצרו לאחר התחריטים המקוריים, על ידי מישהו במעגל החברים של ג'ון לינל, זאת מפני שאין להם תכונות ייחודיות.
חלומותיו הרעים של איוב, גלריית באטס 6–1805.
חלומותיו הרעים של איוב, גלריית לינל, 1821.
תהליך הפיתוח וההדפסה > התחריטים

בשנת 1823 הזמין לינל באופן רשמי את בלייק כדי להתחיל בעבודת החריטה של הלוחות המיועדים להדפסה. בניגוד לעבודות אחרות של בלייק, שנוצרו בתהליך של צריבת תבליטים, יצירה זו, כמו יצירות אחרות שהוזמנו במסגרת העבודה הנוכחית, הופקה באמצעות שיטת חריטה הידועה בשם אינטגליו. עם זאת, בלייק דחה את "השיטה המעורבת" שהייתה פופולרית בקרב יצרני התחריטים המסחריים של זמנו. "השיטה המעורבת" שילבה באופן קליל, חריטת קווי מתאר לתוך לוח הנחושת. הציור היה אם כן נחרט באמצעות שיטת שרטוט הנקודות והמעוינים ובאמצעות שיטת חריטה שנקראה stippling. במקום זאת, בלייק חרט את איוריו בשורות אחידות וללא שימוש ראשוני בתצריב.
התחריטים הושלמו בשנת 1825 ומהדורה של 315 עותקים הופקה בשנת 1826. העתקים אלה היו הסט האחרון של האיורים שבלייק השלים. איוריו לקומדיה האלוהית של דנטה נותרו בלתי גמורים עם מותו.
התחריטים הגמורים נבדלים מציורי צבעי המים המקוריים שבלייק צייר, בעיקר, מפאת מורכבות השוליים המעוצבים המשולבים בהם. תחריטים אלה מפרשים את הטקסט, בצירוף ציטוטים ופרפראזות מהתנ"ך ומכילים גם תמונות המעצימות את הנושאים המרכזיים של האיורים הראשיים.
לאחר שסיים את הגילופים, בלייק אייר יצירת טמפרה נוספת הידועה בשם השטן נוגף את איוב בשחין, ב-1826.
ניתוח

ספר איוב היווה השפעה חשובה על כתביו של בלייק ועל אמנותו; בלייק ככל הנראה הזדהה עם איוב, כיוון שהוא חי את חייו כאדם לא מוכר וכאדם עני. הרולד בלום פירש את שירו המפורסם ביותר של בלייק, "הנמר" (The Tyger), כמעין ניסוח מחדש של שאלותיו הרטוריות של האלוהים בספר איוב, בנוגע לבהמות ולווייתן. בנוסף לכך, בלייק גם תיאר את סיפורו של איוב לאורך הקריירה שלו כאמן. שירה של Enion בלילה השני של ואלה, או ארבע הזואות גם מדגים את העובדה שבלייק היה מזוהה עם איוב.
ניתוח > סמליות

בלייק השתמש בסמלים באופן נרחב במסגרת האיורים; הבולט ביותר הוא השימוש בגפיים, הן הימנית והן השמאלית, בתיאור הדמויות. הגפה הימנית מייצגת את הרוחניות ואת הטוב; הגפה השמאלית, את החומר ואת הרע. בתוך הלוח השישי, השטן נוגף את איוב עם שלפוחיות באמצעות ידו השמאלית, ובלוח מס' 15 אלוהים מסמן את הבהמה והלווייתן עם ידו השמאלית. בניגוד לכך, אלוהים מגרש את השטן עם יד הימין שלו, כפי שמתואר בלוח ה-16, והוא דובר אל איוב מן הסערה בלוח מס' 14, כשרגלו הימנית פשוטה קדימה. כמה חוקרים, לעומת זאת, טענו כי פרשנות שיטתית זו לא מצליחה להסביר את חוסר העקביות שבסמליות מן הסוג הזה והיא סובייקטיבית יתר על המידה.
השפה העברית המשולבת בציור צבעי המים (גלריית באטס), חלומותיו הרעים של איוב וגם בתחריטים של לוח השער ובלוח מס' 2 הֲשַׂמְתָּ לִבְּךָ עַל-עַבְדִּי אִיּוֹב, מנותח במסגרת 'הקליגרפיה העברית של בלייק'.
נושא הפולחן היהודי האורתודוקסי, בו משתמש בלייק ביצירתו של לוח מס' 17, לְשֵׁמַע-אֹזֶן שְׁמַעְתִּיךָ; וְעַתָּה, עֵינִי רָאָתְךָ, מוסבר 'בברכת הכוהנים של בלייק: אלוהים מברך את איוב'.
ניתוח > השפעות אמנותיות

מתחילת הקריירה האמנותית שלו, בלייק החל לאסוף את תדפיסיו של אלברכט דירר. מקובל להאמין שתיאור הבהמה בלוח מס' 15 הוא בהשראת הציור "הקרנף של דירר".
ב"נאומו לציבור", (אולי מ-1810), בלייק גם מציין את "מארק אנטוניו" (Marcantonio Raimondi), כאמן שהעניק לו את ההשראה באיור הליניארי במסגרת טכניקת החריטה שלו. "'ג'וליו רומאנו", רפאל, מיכלאנג' לו מוזכרים גם הם על ידי בלייק בנאום זה.
הכרת המבקרים ומורשת

מן המהדורה בת 315 העותקים, רק 20 איורים נמכרו במהלך חייו של בלייק, בעיקר לאנשים ממעגל חבריו הקרוב של בלייק (כגון סמואל פאלמר). עם זאת, האיורים הביאו לבלייק פרסום והכרה במידה חסרת תקדים. האקדמיה המלכותית וספריית המלך, בהתאמה, קנו כל אחת עותקים מן היצירה; המוסד הראשון אף העניק לבלייק סכום כסף לא מבוטל, 25 פאונד. אנשים מכובדים כמו ג'ון קונסטבל וגברת קרוליין למב, הזמינו אותו לסעוד עמם, והאספן צ'ארלס אלדרס הציגו בפני סמואל טיילור קולרידג'. לאחר מותו של בלייק האיורים זכו להכרה חשובה יותר מהר מאשר ספרי הנבואה שלו. לכל המוקדם ב-1857, ג'ון ראסקין כתב על בלייק בספרו "יסודות הציור" ש:
ספר איוב, שנחרט על ידיו, בכבודו ובעצמו, הוא בעל הדרגה הגבוהה ביותר מבחינת מאפיינים מסוימים של דמיון וביטוי; מבחינת האופן שבו משיגים אפקטים מסוימים של אור, ספר זה יוכיח את עצמו בתור דוגמה שימושית מאוד בעבורך, הקורא. מבחינת הבעת המצבים שבו האור בוהק ומנצנץ, בלייק הרבה יותר ענק מרמברנדט.
מקובל להאמין שעיצוב שלושת המראות ברקע של לוח מס' 20, איוב ובנותיו, השפיע על ויליאם הולמן האנט כאשר השתמש באותו מוטיב בציור שלו הגבירה משאלוט; בלייק היה מוערך מאוד על ידי הפרה-רפאליטים.

רייף ווהן ויליאמס ביסס את יצירת הבלט שלו איוב: מסכה לריקודים (הועלתה לראשונה על הבמה בשנת 1931) על האיורים.
הגבירה משאלוט, 1905.
איוב ובנותיו, 1800.
לוח מס' 20.
לקריאה נוספת

Bloom, Harold; Northrop Frye (2006).  Harold Bloom (ed.). William Blake. Bloom's Biocritiques. Chelsea House Publishers. ISBN 0-7910-8571-6.
Butlin, Martin. The Paintings and Drawings of William Blake. 2 vols. New Haven, CT: Yale University Press, 1981.
Damon, S. Foster (Commentator) (1966). Blake's Job: William Blake's Illustrations of the Book of Job. Hanover, New Hampshire: University Press of New England. ISBN 0-87451-241-7.
Eaves, Morris (2003). The Cambridge Companion to William Blake. New York: Cambridge University Press. ISBN 0-521-78677-0.
Erdman, David V.; Harold Bloom (1988). The Complete Poetry and Prose of William Blake. New York: Random House. ISBN 0-385-15213-2.
Essick, Robert N. (1980). William Blake, Printmaker. Princeton, N.J.: Princeton University Press. ISBN 0-691-03954-2.
Schoenherr, Douglas E. (1997). Lines of Enquiry: British Prints from the David Lemon Collection. Ottawa, Ontario: National Gallery of Canada. ISBN 0-88884-674-6.
הערות שוליים

↑  Schoenherr 1997, p. 41
↑  Essick 1980, p. 234
↑  The William Blake archive
↑  One of the ink drawings in the collection of the Tate gallery.
↑  Erdman 1988, pp. 692–3
↑  The painting, in the collection of  The National Gallery of Art.
↑  Schoenherr 1997, p. 43
↑  Butlin 1981, pp. 409-10
↑  Paley, Morton D. (Nov. 1987) Untitled review in The Burlington Magazine, Vol. 129, No. 1016, pp. 747-748
↑  The Painting on the website of the Tate
↑  Schoenherr 1997, p. 42
↑  Bloom 2006, p. 17
↑  Bloom (1988). footnote. p. 954. This biblical lyric echoes Job 28:12-13 in its very powerful lines 35:11-13...It is difficult not to think of Blake himself in lines 35:11-15. These lines read: What is the price of Experience do men buy it for a song
Or wisdom for a dance in the street? No it is bought with the price
Of all that a man hath his house his wife his children
Wisdom is sold in the desolate market where none come to buy
.And in the witherd field where the farmer plows for bread in vain
↑  Damon 1966, p. 32
↑  Analysis of Job's Sons and Daughters Overwhelmed by Satan from the website of the Tate gallery.
↑  Damon 1966, p. 3. Damon attributes the origin of this observation to Joseph Wickstead's Blake's Vision of the Book of Job, 1924.
↑  [/Mitchell, W.J.T. "Blake's Composite Art" in William Blake from Bloom's BioCritiques, ed Harold Bloom. Chelsea House Publishers, 2006. p. 149
↑  Abraham Samuel Shiff "Blake's Hebrew Calligraphy" Blake An Illustrated Quarterly, vol. 46, no. 2 (Fall 2012)
↑  Abraham Samuel Shiff "Blake's Priestly Blessing: God Blesses Job" Blake An Illustrated Quarterly, vol. 47, no. 3 (winter 2013-14)
↑  Essick 1980, p. 245
↑  Ibid. posted on the University of Georgia's website
↑  The Cambridge Companion to William Blake, on Google Books.
↑  The Elements of Drawing in The Works of John Ruskin, ed. Edward Tyas Cook, on Google Books
↑  The titles based upon biblical verses are from Foster's Blake's Job, and the descriptive titles are from the William Blake Archive
תחריט של בלייק לספר איוב, 1793. חריטה זו, אף על פי שלא נכללה במסגרת האיורים לספר איוב, משנת 1826, מזכירה בצורה הקרובה ביותר את האיור העשירי, איוב ננזף על ידי חבריו.
לוח מס' 11, המראה את השוליים הבוהקים. בשורה שמעל מרכז הציור נכתב: השטן עצמו הופך למלאך של אור ואת משרתיו שלו למשרתים של צדקנות.
פירוט של ציור בצבע מים הממחיש את הבהמה ואת לווייתן, שעליו היה מבוסס תחריט מס' 15.
אנקרגוג'ו

אנקרגוג'ו (בטורקית: MKE Ankaragücü או בשם המלא Makina ve Kimya Endüstrisi Ankaragücü) הוא מועדון כדורגל טורקי, הממוקם בעיר אנקרה. מדי הקבוצה הם בצבע צהוב והיא משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון ארימן שבאנקרה.
ההצלחות המקומיות הגדולות ביותר של המועדון הן תואר אליפות הליגה הטורקית בשנת 1949 ושני גביעי טורקיה בהם זכו בשנים 1972 ו-1981. הם זכו גם באליפות הליגה השנייה פעמיים. למועדון יריבות גדולה עם המועדון השני המייצג את העיר, גנצ'לרבירלי.
היסטוריה

אנקרגוג'ו ממוקמת באנקרה, אך נוסדה בזיינברנו, איסטנבול בשנת 1904 בשם Altınörs İdman Yurdu. לא ברור מה המניע שמאחורי העקירה של המועדון שבאיסטנבול לאנקרה. תאוריה נוספת היא שהמועדון התפצל. שם המועדון שונה בפעם האחרונה ב-1948. אנקרגוג'ו זכתה באליפות הכדורגל לשעבר בטורקיה בשנת 1949, ההצלחה הגדולה ביותר בתולדותיהם, והגיעו למקום השלישי בשנת 1924 בשם Anadolu Turan Sanatkarangücü.
המועדון היה אחד משישה עשר המועדונים המקוריים בליגה הלאומית הטורקית ב-1959. הם הוכנסו לליגה לאחר שסיימו במקום השני בליגה המקצועית של אנקרה. אנקרגוג'ו ירדה לליגה השנייה בשנים 1967/68 לאחר שסיימה במקום הלפני האחרון. המועדון חזר לליגה הבכירה בעונה שלאחריה. אנקרגוג'ו ירדה שוב לעונת 1975/76, אך עלתה לליגה הראשונה בעונה שלאחריה. אנקרגוג'ו ירדה בפעם השלישית בעונת 1977/1978. אנקרגוג'ו זכתה גם בגביע הטורקי. תחת ניהולו של ארסון ינאל, המועדון רשם שתי עונות מצליחות בהן סיימה במקום השישי בעונת 2000/01 ורביעי בעונת 2001/2002. לאחר שארסון ינאל עזב את המועדון, אנקרגוג'ו מצאה עצמה במאבקי ירידה מדי שנה. המועדון הצליח להימנע מירידה לליגת המשנה במהלך השנים הללו אם כי משבר פיננסי פגע במועדון בסוף שנות האלפיים. עקב המשבר הכלכלי, המועדון ירד מהסופר ליג בסיום עונת 2011/2012 ואף נשרה לליגה השלישית בעונה שלאחריה. הם חזרו לליגה השנייה בעונת 2016/17 ועלו לסופר ליג בעונה שלאחר מכן, שם הקבוצה משחקת גם כרגע. אנקרגוג'ו סיימה באזור המוביל לירידת ליגה בעונת 2019/2020, אך ההתאחדות המקומית ביטלה את ירידות הליגה עקב COVID-19. עם זאת, בעונת 2020/2021 היא שבה לליגה השנייה ועונה לאחר מכן עלתה בחזרה.
סגל נוכחי

נכון ל-18 בספטמבר 2022
תארים

אליפות טורקיה: 1949
גביע טורקיה: 1971/1972, 1980/1981
הסופר קאפ הטורקי: 1981
אליפות ליגת המשנה: 1968/1969, 1876/1977
יואב גינאי

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1959 (בן 65) ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת ניו יורק  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בר-אילן 
 פרסים והוקרה:  אקו"ם 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  yoav.ginai
 
יואב גינאי (נולד ב-27 במרץ 1959) הוא יו"ר אקו"ם, שדרן רדיו וטלוויזיה, פזמונאי, חוקר תרבות, מנחה, עורך ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בירושלים כבן למשפחה בת 15 דורות בעיר, למשפחה ששורשיה בגירוש ספרד. סבו של אביו, בן ציון גיני, היה מהנדס העיר הראשון של ירושלים ויפו. בילדותו השתתף ככתב וכשחקן בתוכניות הנוער של קול ישראל.
כנער וכחייל, ערך והגיש גינאי עשרות תוכניות רדיו, בהן: "חתול בשק", "רדיו עשרה", שבמסגרתה הכשיר בני נוער שרבים מהם הפכו בעתיד לאנשי תקשורת, "כל צבעי הרשת", "טיסה לילית" ו"הכל דיבורים".
גינאי הוא בוגר אוניברסיטת בר-אילן במדעי החברה ותקשורת. כמו כן, למד תקשורת באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1995, הקים יחד עם אשת הרדיו טל השילוני את תחנת הרדיו 88FM ב״קול ישראל״, אותה גם ניהל וערך מיום הקמתה ועד שנת 2007. במקביל, ייסד וניהל את דסק התרבות של רשת ב' (2001–2007). שימש כמנהל מחלקת התרבות והבידור בערוץ הראשון (2007–2012) וכמנהל חטיבת התוכניות בערוץ הראשון (2012–2017).
ערך והגיש את מגזין שישי בבוקר לתרבות ובידור, "מה יהיה" ברשת ב' (1989–2017). בפברואר 2018, עבר לשדר את התוכנית בגלי צה"ל.
בשנת 2019, נבחר לדירקטוריון אקו"ם כנציג הכותבים בארגון.
במאי 2024 נבחר ליו"ר דירקטוריון אקו"ם
בשנת 2020, שידר בגלי צה"ל את הסדרה "תחנה בזמן", בה אירח עשרות מכוכבי התחנה לאורך 70 שנה וכן תוכניות לזכרם של מיכל ניב, אורי לוטן ואלי ישראלי.
גינאי מתגורר בתל אביב.
ביוגרפיה > טלוויזיה

לאורך השנים, גינאי ערך והנחה תוכניות רבות, בהן: "עד פופ", "בלה בלה", "יוצאים קבוע" ו"משב רוח". בשנים 2007–2017, שימש, לסירוגין, כראש משלחת ישראל לאירוויזיון.
לרגל ציון ארבעים שנה לטלוויזיה הישראלית, ערך והנחה את סדרת תוכניות הנוסטלגיה "ניקוי הראש הוא הכרחי". בין פרקי הסדרה, אשר שילבו קטעי ארכיון ממחלקת הבידור של הערוץ הראשון, לצד ראיונות שערך גינאי עם המשתתפים בהם, הופנה זרקור ל"תוכניות הבידור הגדולות", "הרגעים הגדולים של תוכניות הסטנד אפ", "הפקות הדרמה הגדולות", אהוד מנור, "הלהקות הצבאיות", "הפסטיבלים", "במזל כוכב" ו"ממזרח תזרח השמש" (ארבעים שנות זמר מזרחי).
כמנהל חטיבת התוכניות בערוץ הראשון, יזם את תוכנית הסאטירה "היהודים באים", הסדרה ההיסטורית לתולדות ארץ ישראל "והארץ הייתה תוהו ובוהו: תולדות ארץ ישראל", הסדרה התיעודית על תולדות הקולנוע הישראלי "חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי", "מקום בצמרת", סדרת הדרמה "משפחה טובה" ועוד.
בשנת 2020, החל בהפקת "שטח פרטי" - סדרת ראיונות רשת המתעדים משוררים ומוזיקאים, בהם: רועי חסן, ירון גוטפריד, דורית רביניאן, ניר ברעם, שלומי חתוכה, עמיקם קימלמן, סיון בסקין, רוני סומק, אסתר שמיר, טל ניצן, שחר-מריו מרדכי, ינעם ליף ועוד. באוקטובר 2022 לקח גינאי חלק בספיישל הטלוויזיוני "מחווה לדנה אינטרנשיונל", ששודר לרגל ציון 20 שנה לארגון הנוער הגאה (איגי) ולקריירה המוזיקלית של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא ביצע קטע קריינות לאלבום האולפן השישי של אינטרנשיונל יותר ויותר, כמו גם לשיר "ואחרי הכל".
ביוגרפיה > טלוויזיה > "לגעת ברוח"

בתוכנית זו, שהחלה בערוץ 33 ושודרה במקביל בערוץ הראשון תיעד גינאי לאורך 15 שנים (2017-2002) ו-250 תוכניות, אושיות מכלל תחומי התרבות והבידור בישראל, ביניהם: נתן יונתן, נחום היימן, אהוד מנור, חיים חפר, מנחם גולן, רבקה מיכאלי, צדי צרפתי, יהושע סובול, מאיר ויזלטיר, רוני סומק, יפה ירקוני, אורי אבנרי, עמוס קינן, דן אלמגור, עלי מוהר, חנה מרון, עוזי חיטמן, נורית הירש, רות סירקיס, יזהר אשדות, אמנון שמוש, אביהו מדינה, אורנה פורת, סנדרה שדה, יוסי גרבר, רבקה זוהר, ירדנה ארזי, עדנה לב, עדנה גורן, יורם טהרלב, חיים גורי, אילנית, דוד רובינגר, נעמי רגן, נתן זך, ג'ו עמר, חיים באר, זאב רווח, אסתרית בלצן, אבי טולדנו, חני נחמיאס, דני ליטני, ישראל יצחקי ועוד.
הסדרה נרכשה במלואה על ידי אוניברסיטת הרווארד.
ביוגרפיה > הנחיה

גינאי הוא עורך, מרצה ומנחה של אירועי תרבות ומוזיקה רבים. בין המופעים הגדולים שהנחה: "היא כולה שיר אהבה" - מסע אל זמרות הנשמה הגדולות.
בין השנים 2021–2023, ערך והנחה בתיאטרון הלאומי "הבימה" את סדרת המופעים "גיבורי תרבות" שהוקדשה בכל פעם לאושיית תרבות ישראלית. בנוסף הנחה בחודש מאי 2022 את מופע המחווה לעוזי חיטמן שנערך בתיאטרון וכלל ביצועים של מיטב השירים על ידי זמרים שונים ובניהם חני נחמיאס, שימי תבורי, רון שובל ועינת שרוף.
יצירתו

במהלך השנים, כתב גינאי פזמונים רבים למיטב המבצעים, בהם: "דיווה" (השיר הזוכה בתחרות האירוויזיון, 1998), "לילה טוב אירופה", "פטה מורגנה" ו"נוסעת לפטרה" (דנה אינטרנשיונל), "אין מוצא" (אדם), "מרינה" (יזהר כהן), "כמו בהתחלה" (ירדנה ארזי), "כל נדרי", שירו האחרון של סשה ארגוב (יוספה דהרי, קובי רכט, עדנה גורן), "נדליק ביחד נר" (ייצג את ישראל באירוויזיון 2002), "מיסטר די ג'יי" ו"אהבה מעבר לפינה" (שרית חדד), "אני אקטוף לך" (יוסי אזולאי), "חשבתי שיהיה רומנטי" (אוהד חיטמן), "גיבור" (יהודה פוליקר והראל סקעת), "שלג בשרב" (שירי מימון), "גן הכוכבים" (בן סנוף), "קולות" (שוויקי), "הזמן המאושר" (יהודה פוליקר ושלומי שבת). שירו "כשהגברים רוקדים" נכתב עבור ירדנה ארזי ודנה אינטרנשיונל. כמו כן, כתב את "הודעה נמסרה למשפחה" לזכרו של אורי גרוסמן, בנם של מיכל ודויד גרוסמן שנפל במלחמת לבנון השנייה. השיר הולחן על ידי יהודה פוליקר ובוצע על ידי ירדנה ארזי.
לציון 55 שנים למותו של אלי כהן, כתב יואב גינאי, יחד עם שאול דור, את השיר "אלי שלי". השיר הולחן על ידי דוד קריבושי ובוצע על ידי יהורם גאון.
בשנת 1998, ראה אור תקליטור אוסף ראשון משיריו בשם "היא כולה שיר אהבה".
בחודש יוני 2011, עלה בבכורה בפסטיבל ישראל המופע "עומדת ברוח", ערב מונולוגים מוזיקליים שכתב לשחקנית גילה אלמגור, עם לחנים של אוהד חיטמן.
בשנת 2016, ראה אור תקליטור האוסף הכפול "כמו שלג בשרב", המסכם שלושים שנות כתיבה, ובו שלושים ושניים משיריו הגדולים. האלבום כולל גם שיר בביצועו של גינאי, "גרסת כיסוי לאהבה".
יצירתו > ספריו

"חשבתי שיהיה רומנטי" (הוצאת הקיבוץ המאוחד), 2009. פזמונים שהולחנו לצד שירים אישיים שכתב לאורך השנים.
"סלפי זה כמו להתפלל לעצמך" (הוצאת הקיבוץ המאוחד), 2018. משפטים ואמרות שפר שפרסם בפייסבוק.
"גרסת כיסוי לאהבה" (הוצאה עצמית), 2023. מבחר טורים מחורזים שפרסם בעיתונות, שירים שחיבר על עניינים חברתיים, על המאבק הלהטב"י ובתחומי תרבות שונים וכן טקסטים לשירים פרי עטו שהולחנו לאמנים שונים.
יצירתו > עריכת אלבומים ואוספים

בשנת 1999, במסגרת חגיגות ה-90 לעיר תל אביב, ראה אור הספר "אהבה תל אביבית" - אנתולוגיה לשירי הזמר של העיר העברית הראשונה, אותה ערך יחד עם איציק יושע (הוצאת "מודן").
בשנת 2006, כשנה לאחר מותו של אהוד מנור, ראה אור האלבום "מילים אהוד מנור" בהוצאת "ידיעות אחרונות". האלבום, הכולל שירים ואיורים מעזבונו של המשורר, נערך על ידי גינאי ועפרה פוקס, אלמנתו של מנור.
ב-2008, ראה אור בעריכתו הפרויקט "הפסקול של המדינה" - מארז בן 10 תקליטורים המתעד 40 שנות יצירה בערוץ הראשון.
ב-2017, ראה אור "קול ישראל מירושלים"- מארז בן 10 תקליטורים עם הקולות הגדולים שהוקלטו לאורך 80 שנות "קול ישראל", אותו ערך ביחד עם נאוה אחירון בודק.
פרסים והוקרה

בשנת 1998, הוענק לגינאי ולשותפו לכתיבה, צביקה פיק, פרס הוקרה מטעם אקו"ם, על זכייתם עם השיר "דיווה" באירוויזיון.
ב-2010, הוענק לגינאי פרס דירקטוריון אקו"ם, על תרומתו לתרבות ולמוזיקה בישראל ברדיו ובטלוויזיה במסגרת רשות השידור.
בשנת 2013, זכה בפרס אקו"ם לכותב השנה.
בינואר 2019, נערך לכבודו ערב הצדעה בתיאטרון צוותא בתל אביב, בו השתתפו עשרות אמנים, בהם: גילה אלמגור, שירי מימון, דנה אינטרנשיונל, זהבה בן, אילנית וסנדרה שדה.
באפריל 2023, נערך מופע מחווה לגינאי בעקבות יציאת ספרו "גרסת כיסוי לאהבה", במסגרת אירועי "ימי זמר" בחולון. בין המשתתפים היו גילה אלמגור ואוהד חיטמן.
בפסטיבל תיאטרונטו ה-33, שנערך באפריל 2024 זכתה במקום הראשון המונודרמה "מפי שמירה אימבר" פרי עטו (במאי: אלון אופיר). את דמותה של אימבר גילמה השחקנית מירב גרובר.
הערות שוליים

1 2  בר זגה, דיוות: נונו, יאיר לפיד וכוכבי "קופה ראשית" בערב מחווה לדנה אינטרנשיונל, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 28 באוגוסט 2022
↑  אוניברסיטת הרווארד רכשה את כל פרקי התוכנית "לגעת ברוח" בהנחייתו של יואב גינאי בהפקת ערוץ 33, ארכיון האינטרנט
↑  אסף נבו, ‏הודעה נמסרה למשפחת גרוסמן, באתר ‏מאקו‏, 18 באפריל 2010
↑  עינב שיף‏, פרס דירקטוריון אקו"ם ליואב גינאי, באתר וואלה, 16 במרץ 2010
↑  אורן דגן, ‏הזוכה בפסטיבל 'תיאטרונטו' ה-33: ההצגה "מאת שמירה אימבר", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 26 באפריל 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309573905171  BNE: XX6231170  BnF: cb15531097s (data)  ISNI: 0000 0000 6663 7320  LCCN: no99063194  MusicBrainz: dc132182-5e71-417a-bd03-a9e970ab963b  VIAF: 66776822   WorldCat (עם VIAF): 66776822 
כריכת הספר "גרסת כיסוי לאהבה"
נשיא מקסיקו

נשיא המדינות המקסיקניות המאוחדות (בספרדית: Presidente de los Estados Unidos Mexicanos) או בקיצור נשיא מקסיקו הוא ראש המדינה והמשרה הפוליטית הרמה ביותר במקסיקו. על פי חוקת מקסיקו, נשיא מקסיקו הוא המנהל הבלעדי של הקבינט של מקסיקו (אנ') ושל הרשות המבצעת במדינה, והוא גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים של מקסיקו.
נשיאת מקסיקו הנוכחית הוא היא קלאודיה שיינבאום, שנכנסה לתפקידה ב-1 באוקטובר 2024.
התפקיד

המשרה נוסדה לראשונה ב-10 באוקטובר 1824. מקסיקו היא רפובליקה נשיאותית, לכן כל הכוח הפוליטי נמצא אצל הנשיא. הנשיא הוא ראש המדינה והוא הראש של מדינות מקסיקו. הנשיא עומד בראש הקבינט של מקסיקו, והוא אחראי לניהול השוטף של הממשלה ושל המדינה עצמה.
סמכויות

פרק ג' בחוקת מקסיקו מגדיר וקובע את סמכויותיו של הנשיא, כמו כן גם את הכישורים עבור משרדו האישי של הנשיא.
כדי להיות זכאי לכהן כנשיא, סעיף 82 של החוקה קובע כי על התנאים הבאים להתקיים:
להיות אזרח מקסיקני מלידה. הנשיא חייב למלאות את זכויותיו האזרחיות, למשל שילום מיסים ותשלומי מדינה. כמו לנשיא חייב להיות לפחות הורה אחד שהוא אזרח מקסיקני מלידה.
להיות תושב מקסיקו לפחות בעשרים השנים שלפני הבחירות. הנשיא חייב להיות מעל גיל 35 שנים.
לא להיות חבר בכנסייה או בכת דתית.
לא להיות בשירות פעיל בצבא במהלך ששת החודשים לפני הבחירות.
בחירות

הנשיא נבחר בבחירות ישירות על ידי העם לתקופת כהונה קצובה בת שש שנים. בשנים 1934–1821 כהונתם של נשיאי מקסיקו הוגבלו לארבע שנים בלבד, ומאז 1934 תקופת הכהונה המרבית הועלתה לשש שנים. הנשיא לא יכול להיבחר לתקופת כהונה שנייה. לקראת סוף כהונתו של הנשיא המכהן, עליו להתייעץ עם מנהיגי המפלגות בקונגרס של מקסיקו על מנת לדון בבחירת המועמדים המרכזיים לנשיאות מקסיקו.
כל הנשיאים נבחרים מושבעים לתפקיד ב-1 בדצמבר ומסיימים את כהונתם ב-30 בנובמבר.
נשיאי מקסיקו (1934–הווה)

להלן רשימת הנשיאים במקסיקו המודרנית. לאחר הרפורמה החוקתית של 1933, תקופת הנשיאות במקסיקו הוארכה לכדי שש שנים ללא אפשרות הבחרות מחדש לתפקיד. אחרי הבחירות הפדרליות 1934 כל הנשיאים סיימו את כהונתם ביעד שנקבע מראש.
| שם | כהונה |
| --- | --- |
לאסרו קארדנאס: 1 בדצמבר 1934 – 30 בנובמבר 1940
מנואל אווילה קמאצ'ו: 1 בדצמבר 1940 – 30 בנובמבר 1946
מיגל אלמאן ולדס: 1 בדצמבר 1946 – 30 בנובמבר 1952
אדולפו רואיס קורטינס: 1 בדצמבר 1952 – 30 בנובמבר 1958
אדולפו לופס מטאוס: 1 בדצמבר 1958 – 30 בנובמבר 1964
גוסטבו דיאס אורדס: 1 בדצמבר 1964 – 30 בנובמבר 1970
לואיס אצ'ווריה אלברס: 1 בדצמבר 1970 – 30 בנובמבר 1976
חוסה לופס פורטייו: 1 בדצמבר 1976 – 30 בנובמבר 1982
מיגל דה לה מדריד: 1 בדצמבר 1982 – 30 בנובמבר 1988
קרלוס סלינס: 1 בדצמבר 1988 – 30 בנובמבר 1994
ארנסטו סדייו: 1 בדצמבר 1994 – 30 בנובמבר 2000
ויסנטה פוקס: 1 בדצמבר 2000 – 30 בנובמבר 2006
פליפה קלדרון: 1 בדצמבר 2006 – 30 בנובמבר 2012
אנריקה פניה נייטו: 1 בדצמבר 2012 – 30 בנובמבר 2018
אנדרס מנואל לופס אוברדור: 1 בדצמבר 2018 – 1 באוקטובר 2024
קלאודיה שיינבאום: 1 באוקטובר 2024 – מכהנת
ראו גם

פוליטיקה של מקסיקו