תרגום
תרגום שירה

תרגום שיר משפה לשפה מציב אתגר קשה בפני מתרגמים. הדבר אמור בעיקר בתרגום שיר שנכתב בחרוזים ובמשקל. מי שמבקש לשמר בתרגומו את האיכויות הפרוזודיות האלה פוגע, בהכרח, באפשרות להעביר משפה לשפה גם את מלוא התוכן. הדבר נובע, כמובן, מן ההבדלים הלשוניים שבין שפות המוצא והיעד. למשל, אחד ההבדלים בין השפות עברית ואנגלית היא העובדה שבאנגלית, באופן ניכר, רב חלקן של המילים בנות הברה אחת מאשר חלקן בשפה העברית. כך למשל: את ההיגד: I Love You, שבאנגלית אורכו שלוש הברות, ניתן לתרגם, כפשוטו, לעברית בהיגד: "אני אוהב אותך", שאורכו כפול – שש הברות. תרגום שורת שיר המכילה את ההיגד הזה יצטרך למצוא בעברית תחליפים קצרים (אולי: אהבתיך, אוהבך) או לקצץ בתוכן של יתר חלקי השורה או בית השיר. ובכיוון ההפוך, יצטרך המתרגם לעברית למלא את השורה או בית השיר במילים סתמיות או נרדפות שלא היו בשיר המקורי.
מי שמוותר בתרגומו על שמירת המרכיבים הצורניים של השיר (משקל, חרוז, אליטרציה) ומכוון להעביר את התוכן בשלמותו ובדיוק מרבי, בהכרח מאבד את "המוזיקה" של השיר. הדוגמה המובהקת והידועה ביותר בתחום זה, שהפכה ל"אמירה" בתחום תרגום השירה, היא תרגומו של ולדימיר נבוקוב את הרומן בחרוזים "יבגני אונייגין" מאת אלכסנדר פושקין. במבוא לתרגומו (מבוא עמ' VII–X) אומר נבוקוב על תרגום שירה מחורזת ושקולה:
הניתן, באמת, לתרגם את השיר של פושקין, או כל שיר אחר בעל מבנה מחורז מוגדר? כדי לענות על־כך עלינו להגדיר תחילה את המונח "תרגום". הניסיונות לבצע שיר בשפה אחרת מתחלקים בין שלוש קטגוריות: 1. פַּרפראסטי: להציע נוסח חופשי של המקור, עם השמטות ותוספות, המוּנעוֹת על ידי הדרישות של הצורה, על ידי המוסכמות המיוחסות לצרכן ועל ידי בורותו של המתרגם. לפרפראזות מסוימות עשוי להיות הקסם של מבחר־מלים מסוגנן ותמצות אידיאומטי, אך אל לו לחוקר ליפול שבי לאופנה, ואל לו לקורא להיות משוּטֶה מכך; 2. לקסיקאלי (או קונסטרוקציונאלי): תרגום המשמעות הבסיסית של המילים (ושל סדרן). זאת יכולה לעשות מכונה בהנחייתו של בלשן דו־לשוני נבון; 3. ליטראלי: לתרגם קרוב ככל שניתן את המשמעות הקונטקסטואלית של המקור, ככל שמתירה זאת היכולת האסוציאטיבית והתחבירית של שפה אחרת. זה בלבד הוא תרגום אמיתי.



עתה נוכל לנסח את שאלתנו ביתר דיוק: הניתן, באמת, לתרגם שיר מחורז, כמו יבגני אונגין, תוך שמירה על חרוזיו? התשובה לכך היא, כמובן, לא. לשחזר את החרוזים ועדיין לתרגם את כל השיר באופן ליטראלי הוא מבחינה מתימאטית בלתי אפשרי. אך עם איבוד החרוז השיר מאבד את תפרחתו, שאת מקומה לא יכולים למלא לא הערות שוליים ולא האלכימיה של ההערה המבארת. האם עלינו להיות מרוצים עם תרגום מדויק של התוכן ולשכוח את הצורה לחלוטין? או שניתן בכל זאת לסלוח לחיקוי מבנה של שיר שאליו דבוקים, פה ושם, חתיכות מעוותות של מובן, על ידי שכנוע עצמי ושכנוע הציבור, כי בעיוות המשמעות למען תענוג־המשקל המחורז, ניתן להידרש לייפוי ולדילוג מעל הקטעים היבשים והקשים? תמיד הייתי משועשע על ידי המחמאה הטיפוסית שמבקר מעניק למחבר של "תרגום חדש", שבו הוא אומר: "הוא נקרא בקלילות". במילים אחרות, הכתבן, שמעולם לא קרא את המקור, ואינו יודע את לשונו, משבח חיקוי כדבר קריא משום שאמיתות נדושות המירו, בתוכו, את המורכבויות שהוא כלל לא מודע להן. "קריא", האומנם!



טעות מטופשת של תלמיד בית־ספר לועגת ליצירת המופת העתיקה פחות ממה שעושה הפואטיזציה הממוסחרת, וכאשר המתרגם ניגש להעביר את ה"רוח", ולא את המובן בלבד של הטקסט, הוא מתחיל להשמיץ את מחברו.



בהעברתו של יבגני אונגין מן הרוסית של פושקין לאנגלית שלי, הקרבתי למען שלמות המשמעות כל אלמנט צורני ובכלל זה המשקל היאמבי, בכל מקום ששמירתו מנעה נאמנות. למען האידיאל שלי, של ליטרליזם, הקרבתי הכל (אלגנטיות, מצלול נאה, בהירות, טעם טוב, שימוש מודרני ואפילו דקדוק) שהחיקוי האנין מחשיב יותר מן האמת. פושקין השווה מתרגמים לסוסים שהוחלפו בתחנות המעבר של הציוויליזציה. הגמול הגבוה ביותר שאני יכול לחשוב עליו הוא שתלמידים ישתמשו בעבודתי כבסוס־פוני.