stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסגד אל-אקצא

| --- | --- |

מסגד אל־אקצא בירושלים, 2013
 מידע כללי
 סוג:  מסגד  אסלאמי סוני
 כתובת:  העיר העתיקה 
 מיקום:  הר הבית, ירושלים
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  691–717 (כ־26 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  717 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אסלאמית 
 מידות
 אורך:  80 מ' 
 רוחב:  55 מ' 
 גובה:  37 מ' 
 שטח:  4,500 מ"ר 
 
 קואורדינטות:  31°46′34″N 35°14′09″E﻿ / ﻿31.77617°N 35.23583°E﻿ / 31.77617; 35.23583
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) מסגד אל-אקצא(למפת ירושלים העתיקה רגילה) מסגד אל-אקצא(למפת ירושלים רגילה) מסגד אל-אקצא(למפת ירושלים מוגדלת) מסגד אל-אקצא
 
מסגד אל אקצא, בקצה הדרומי של רחבת הר הבית
מסגד אל אקצא, מבנה חיצוני, מקרוב
תפילה במסגד אל־אקצא (צולם כחודש לאחר מלחמת ששת הימים)
בתוככי מסגד אל אקצא
שער מסגד אל־אקצא; תחריט בסדרת "ארץ ישראל הציורית" (1881) על פי ציור של ג'ון דאגלס וודוורד
מסגד אל־אקצא (בערבית: الْمَسْجِد الْأَقْصَى, תעתיק מדויק: אלְמַסְגִ'ד אלְאַקְצָא, תעתיק חופשי: אל־מַסְגִ'ד אל־אַקְסָא, משמעות השם: "המסגד הרחוק ביותר" או "המסגד הקיצון") הוא מסגד בהר הבית שבירושלים, הנחשב לשלישי בחשיבותו באסלאם לאחר מסגד אל-חראם במכה ומסגד הנביא באל-מדינה. על פי המסורת המוסלמית זהו המקום אליו הגיע מוחמד במסעו הלילי ממכה אל "המסגד הקיצון", משם עלה השמיימה עם המלאך גבריאל והשאיר את טביעת רגלו באבן.
הגדרה

בעבר "מסגד אל־אקצא" התייחס ל"כיפת הכסף", המסגד בקצה הדרומי של הר הבית. עם זאת, בתקופה שלאחר פרוץ הסכסוך הישראלי־ערבי, מוסלמים רבים מתייחסים אל כל קומפלקס המסגדים בהר הבית, כולל כיפת הסלע הזהובה. לכן בערבית השם "מסגד אל־אקצא" משמש הן למבנה הספציפי בדרומו, והן לכל הר הבית.
שם נוסף למתחם הוא "אל־חַרַם אל־קֻדְסי א־שַריף" (الحرم القدسي الشريف). על מנת לציין במיוחד את המבנה שבדרום רחבת הר הבית משתמשים גם בשם "המסגד הקיבלי". בערבית: الجامع القِبْلي (אל־ג'אמיע אל־קיבלי) או المصلى القبلي (אל־מוצלא אל־קיבלי) או المسجد القبلي (אל־מסג'ד אל־קיבלי).
מקורותיו של השם מסגד אל־אקצא

השם "מסגד אל־אקצא" נזכר בקוראן בסורת אל-אסראא, שם נכתב:
سبحان الذي أسرى بعبده ليلا من المسجد الحرام الى المسجد الاقصى الذي باركنا حوله لنريه من آياتنا إنه هو السميع البصير
ישתבח שמו של המסיע את עבדו בלילה מן המסגד הקדוש אל המסגד הקיצון אשר נָתַנו ברכתנו על סביבותיו, למען נראה לו את אותותינו. הוא שומע ומבחין.
הפרשנות המוסלמית המקובלת מתקופת הראשידון ועד ימינו מייחסת את הפסוק ל"ליל האסרא והמעראג'" כלומר, המסע הלילי של מוחמד ממכה אל הר הבית בירושלים, וממנו אל השמיים כדי לקבל הנחיה אלוהית. המוסלמים מציינים את המאורע ב־27 בחודש רג'ב על פי לוח השנה המוסלמי, או במועד סמוך לו (על־פי המסורת המקומית).
המסגד עצמו נבנה בשנת 705, 73 שנים לאחר מות מוחמד. הקוראן אינו מבאר מהו המסגד שממנו יצא מוחמד למסע ולאן הגיע, פרט לכינויים "המסגד הקדוש" (אל־מסג'ד אל־חראם) ו"המסגד המרוחק ביותר" (אל־מסגד אל־אקצא), אך המקום מזוהה עם מסגד אל־אקצא. פירוש הפסוק בקוראן כמסע לילי לירושלים החל בתקופת השליט האומיי, עבד אל־מלכ בן מרואן. באותה תקופה השתלטו מורדים שהתנגדו לשלטון המרכזי על העיר מכה. לפי הגאוגרף המוסלמי מהמאה ה־9 אחמד אל־יעקובי, ניסה עבד אל־מלכ למנוע מתושבי סוריה לבקר במכה בתקופה זו בעקבות חששו שהם יושפעו מהרעיונות של המורדים. על כן הוא בנה מסגד בהר הבית, קרא לו בשם "אל-אקצא" וטען כי הוא המסגד הקיצון שנזכר במסע הלילי של הנביא, וזאת כדי ליצור קשר ישיר בין מייסד הדת למסגד החדש ובכך לתת למסגד הילה דתית, כך שירושלים תשמש כתחליף למכה בתקופה הזאת.
על פי אחת מן המסורות המוסלמיות, זיהויו של מסגד אל־אקצא עם הר הבית בעיני המוסלמים התגבש עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל בהנהגת הח'ליף השני עומר בן אל־ח'טאב במאה ה־7. בשנת 638 כבש עומר את ירושלים והתכוון לבנות בה מסגד. הוא התייעץ עם כעב אל-אחבאר (אנ'), רב יהודי שהתאסלם, והוא זה שזיהה את הר הבית כמקום בו התפלל מוחמד לפני המסע הלילי שלו.
בתקופת הח'ליפים מבית אומיה עלתה חשיבותה של ירושלים בעיני השלטון המוסלמי, כנראה מפאת קרבתה למקום מושבם של הח'ליפים בדמשק. שליטתם של האומיים בערים הקדושות האחרות, מכה ואל־מדינה הייתה רופפת בשל מרידות של מנהיגים מקומיים, ולפיכך הם היו מעוניינים להאדיר את ירושלים, ולבנות בה מסגדים נוספים. בימיהם נבנתה גם כיפת הסלע שהיא היום המבנה הבולט ביותר על הר הבית.
פרשנויות מוסלמיות קדומות, שאינן מקובלות היום, מייחסות את "המסגד המרוחק ביותר" להיכלות עליונים ולאו דווקא למקום מסוים על הארץ. בגישה זו תמך ג'עפר א־צאדק (699-765) מצאצאי מוחמד, שטען כי מסגד אל־אקצא נמצא בשמים.
ב"ספר ההיסטוריה והמלחמה" של ההיסטוריון אל-ואקדי נכתב כי מסגד אל-אקצא שבו ביקר מוחמד נמצא בכפר אל-ג'ועראנה בערב הסעודית. מספר חוקרים סבורים כך, ביניהם ד"ר יוסף זידאן (אנ') וד"ר מרדכי קידר, אך טענה זו, המנוגדת לפרשנות המסורתית, אינה מקובלת על רוב חוקרי האסלאם.
בניית המסגד

המסגד הוקם כמה עשרות שנים לאחר מותו של מוחמד. מועד תחילת בנייתו המדויק אינו ידוע. מסגד אל־אקצא נבנה תחילה מעץ, ועל פי ההיסטוריון אולג גרבר כונה בתחילה בשם מסגד אל־אקצא (המסגד המרוחק ביותר), מסגד בית אלמקדס (מסגד בית המקדש) ולעיתים אף מסגד אל־חראם, כשמו של המסגד הגדול במכה. הנזיר ארקולף תיאר את המבנה כשחזר ממסעו שהתקיים בסביבות שנת 670.
בשלב מאוחר יותר, נבנה במקום מבנה האבן. מרבית ההיסטוריונים הערבים מימי הביניים מייחסים את בנייתו לעבד אל־מלכ, בונה כיפת הסלע, ומניחים כי בניית מסגד האבן החלה בשנת 691 והסתיימה בערך בשנת 705. מיעוטם מייחסים את מעשה הבנייה לבנו, וליד הראשון.
המבנה, בסגנון בזיליקה ביזנטית, נהרס מספר פעמים ברעידות אדמה, והוקם בכל פעם מחדש. הסיבה להתמוטטויות התכופות לעומת כיפת הסלע היא כי הוא לא נבנה על קרקע סלעית אלא על קשתות־תמיכה ומילוי מימי הורדוס שהרחיב את הר הבית. בערך בשנת 746 המסגד נפגע ברעידת אדמה המכונה רעש שביעית. עם עליית בית עבאס, הח'ליף אל־מנסור הקים מחדש את המסגד. השיקום הסתיים בשנת 771, ובשנת 774 התרחשה שוב רעידת אדמה, שהחריבה את רוב החלקים שנבנו על ידי אל־מנסור. יורשו אל־מהדי בנה בשנית את המסגד בשנת 780, במתאר מעט שונה מהמקור. רעידת האדמה האחרונה שבעטיה נבנה המסגד מחדש התרחשה בשנת 1033 וגרמה נזק חמור למסגד. הח'ליף עלי א־זאהיר, בן השושלת הפאטמית, בנה את המסגד מחדש. הבנייה והשיפוץ הסתיימו בשנת 1036, והם כללו את ארבעת האולמות המרכזיים, העמודים והקשתות המשמשים כאבני היסוד של המסגד.
בשנת 1099 כבשו הצלבנים את ירושלים, הכריזו עליה כעל בירתם והקימו בה את "ממלכת ירושלים". מסגד אל־אקצא זוהה כ"מקדש שלמה" (Templum Solomonis), בשל ההנחה כי במקום זה שכן ארמונו של המלך שלמה. מבנה המסגד שימש כארמון לבלדווין הראשון, מלך ירושלים, ולאחר שנבנה ארמון למלך באזור שער יפו, הועבר לידי מסדר הטמפלרים ושימש כמפקדתם. רק ב־1187, לאחר כיבוש ירושלים בידי צלאח א־דין, המבנה חזר לשמש כמסגד.
במהלך השנים עבר המסגד מספר שיפוצים והרחבות. למשל, בשנת 1345 הוסיפו הממלוכים שני אולמות ושני שערים בצידו המזרחי. המסגד נפגע ברעידת האדמה של 1927 ואגף התמוטט.
במסגד אל־אקצא עצמו ובסביבתו יש מקום ל־5,000 מתפללים בקירוב. עד לבנייתו של המסגד הגדול מסגד מרואן באורוות שלמה, היה מסגד אל־אקצא המסגד הגדול ביותר בירושלים. הוא מתאפיין במספר סגנונות בנייה, ובהם גם סגנון צלבני.
בעת החדשה

החפירות הארכאולוגיות הראשונות במסגד אל-אקצא ובסביבתו נערכו על ידי צ'ארלס וילסון במסגרת סקר סוכנות המיפוי הבריטית בירושלים (אנ') בשנים 1864–1865, ועל ידי צ'ארלס וורן במסגרת סקר ארץ-ישראל המערבית שנערך על ידי קבוצת מודדים משירות המדידות הבריטי בשנים 1872 עד 1877. במהלך המאה ה-20 נערכו עוד חפירות ארכאולוגיות בהר הבית (אנ'), בהן נחשפו, בין היתר, רצפת פסיפס ביזנטית מתחת למסגד, שהייתה כנראה שריד של כנסייה או מנזר, וכן לוח אבן בו נחרט דיוקן של קנטאור המתוארך למאה ה-3 לספירה, וייתכן שמקורו במבנה פגאני שהוקם בהר הבית בתקופה הרומית.
בסוף התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, היו מסגד אל־אקצא וכיפת הסלע תחת סכנת התמוטטות. בסיוע ממשלת המנדט הבריטי, יזמה המועצה המוסלמית העליונה בשנות ה־20 מפעל לשיקום המסגדים על הר הבית. השיפוצים נמשכו עד סוף אותו עשור, וגולת הכותרת שלהם הייתה שיפוץ מרשים של מסגד אל־אקצא וציפוי בזהב של כיפת הסלע. בשנת 1922 נפתחה ספריית מסגד אל-אקצא.
לאחר מלחמת העצמאות עבר המסגד, יחד עם הר הבית וירושלים המזרחית לשליטת ממלכת ירדן. עבדאללה הראשון, מלך ירדן, נרצח עת ביקר והתפלל במסגד ב־20 ביולי 1951. המתנקש בחייו היה מצטפא שכרי, פלסטיני שהיה בן למשפחת חוסייני.
במלחמת ששת הימים הקים הלגיון הירדני עמדת צלפים בצריח המסגד, ממנה ירו לכיוון חיילי צה"ל.
בעת החדשה > ההצתה והשחזור

ב־21 באוגוסט 1969 הוצת המסגד בידי צעיר אוסטרלי לוקה בנפשו בשם מייקל רוהאן, שהשתייך לכנסייה נוצרית אוונגליסטית בשם "כנסיית האל", והוא הודה כי התכוון להצית את המסגד על מנת להחיש את בוא המשיח על ידי הקמת בית המקדש היהודי על הר הבית. רוהן נעצר, אושפז בבית חולים פסיכיאטרי וגורש מישראל. ההצתה עוררה סערה בעולם המוסלמי, ומנהיגי ארצות ערב האשימו את ישראל במעשה וקראו לפעולות נגדה. בשריפה זו נשרף כליל המינבר במסגד אל-אקצא (במת הדרשן), שנתרם למסגד בידי צלאח א־דין במאה ה־12 ונחשב במשך מאות שנים לאחד מסמלי המסגד. במשך שנים ארוכות התנהלו במסגד עבודות שיקום ושימור, עם תרומות של מאות מיליוני דולרים שהגיעו למסגד אחרי השריפה. עבודות השיקום שחזרו את מירב עבודות האמנות במסגד, למעט במת הדרשן המפוארת, שבמקומה הוצבה במה פשוטה.
צוות מיוחד בירדן עבד על שחזור במת הדרשן המקורית. המשימה המורכבת של שחזור מלאכת מחשבת יחידה במינה של שיבוצים ופיתוחי עץ אגוז ובניית הבמה והצבתה מחדש במקומה היו כרוכים במאבקים ובתסבוכות רבות. הצוות לשחזור הבמה כלל מומחים ממצרים, טורקיה, אינדונזיה ומדינות אירופה שאספו רישומים עתיקים. ד"ר מחמוד אל־בלביסי, מהמחלקה לאמנות אסלאמית באוניברסיטת אל־בלקא שבסלט, צפונית לעמאן בירדן, הכין וריכז את התרשימים. הצוות השלים את עבודות האמנות המורכבות לשחזור במת הדרשן בשנת 2007.
בעת החדשה > חיכוכים והקשרים פוליטיים

מסגד אל־אקצא מוזכר לעיתים קרובות בנאומיהם של מנהיגים מוסלמים, בפרט פלסטינים, כסמל למאבק בישראל, בגלל שליטתה בירושלים. חלקם אף מלבים את החשש שישראל עלולה לפגוע במסגד כדי להקים את בית המקדש השלישי. עם פרוץ האינתיפאדה השנייה שפרצה לאחר שאריאל שרון עלה להר־הבית, כינו אותה הפלסטינים "אינתיפאדת אל־אקצא". אחד הארגונים החמושים של תנועת פת"ח נקרא "גדודי חללי אל־אקצא".
אחד מהקירות התומכים של הר הבית הוא הכותל המערבי אליו מגיעים יהודים רבים. לא אחת השליכו מוסלמים מהר הבית אבנים אל עבר היהודים שהתפללו ברחבת הכותל. בתקופות של מתיחות רבה נוהגת משטרת ישראל להגביל את הכניסה למסגד למבוגרים מעל גיל מסוים בהתאם לנסיבות.
במהלך השנים, וביתר שאת לאחר מלחמת ששת הימים, נעשו ניסיונות פגיעה במסגדי הר הבית על ידי יהודים ונוצרים.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, ירושלים – מבט ארכיטקטוני, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1996.
ברוך ספיר, הר הבית, נופים ואתרים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1973.
אלי שילר מסגד אל אקצא, ירושלים: הוצאת אריאל.
שמחה לב־ידון, כרונולוגיית טבעות של קורות עצי ארז הלבנון מגג מסגד אל־אקצא, ארץ ישראל, י"ז, תשמ"ד, עמ' 92–96.
יצחק רייטר, ריבונות האל והאדם – קדושה ומרכזיות פוליטית בהר הבית, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2001.
יצחק רייטר, סטטוס קוו בתהליכי שינוי: מאבקי שליטה בהר הבית, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2016.
הערות שוליים

↑  אלי שילר, מסגד אל אקצא, הוצאת אריאל, 1978, עמ' 12
↑  יצחק רייטר, סטטוס־קוו בתהליכי שינוי: מאבקי שליטה בהר הבית, מכון ירושלים לחקר ישראל, עמ' 101
↑  ראו את הערכים المصلى القبلي בוויקיפדיה הערבית ו־Al-Qibli Chapel בוויקיפדיה האנגלית
↑  Bayt Al Maqdis: An Islamic Perspective, ‏2 במאי 2016'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-0000000B-QINU`"'.
↑  "המערכה על ירושלים", דורי גולד, בהוצאת ידיעות אחרונות – ספרי חמד, ת"א 2008, עמוד 97
↑  ג'קי חוגי,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'‏הר הבית בידנו: האינטלקטואל המצרי שנותן לנו את אל אקצא, באתר מעריב אונליין, 21 בדצמבר 2015
↑  מרדכי קידר, השקרים האסלאמיים על ירושלים ומסגד אל־אקצא, באתר מידה, 9 באוגוסט 2016
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 162, 166–167.
↑  הר המריבה נדב שרגאי, ירושלים: הוצאת כתר, 1995, עמ' 21.
↑  שרי החוץ של הליגה הערבית מתכנסים; נאצר קורא למלחמה; פייצל לגיהאד, מעריב, 24 באוגוסט 1969
↑  דיווחים לדוגמה:
התפרעות בתום התפילה: אבנים על מתפללים בכותל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 במרץ 2010,
איילה חננאל ויהושע בריינר‏, מתפללים ערבים יידו אבנים לעבר רחבת הכותל, באתר וואלה, 5 במרץ 2010
| הר הבית |
| --- | --- | --- |
| מבני הר הבית | מסגד אל-אקצא • כיפת הסלע • אורוות שלמה • כיפת השלשלת • כיפת שלמה • כיפת הרוחות • כיפת הדקדוק • כיפת העלייה • המינרטים בהר הבית • הכוס • מוזיאון האסלאם |  |
| הר הבית בדתות המונותאיסטיות | הר הבית ביהדות • הר הבית בנצרות • הר הבית באסלאם |  |
| הכותל המערבי | שער קיפונוס • רחבת הכותל המערבי • הכותל הקטן • קשת רובינסון • שער ברקלי • קשת וילסון • שער וורן • שער המוגרבים • שער השלשלת • שער הטהרה • שער מוכרי הכותנה • שער הברזל • שער המשגיח • שער בני ע'ואנימה • מנהרות הכותל |  |
| הכותל הדרומי | שערי חולדה • השער הכפול • העופל • הגן הארכאולוגי ירושלים |  |
| הכותל המזרחי | שער הרחמים • שער שושן |  |
| הכותל הצפוני | שער טדי • השער החשוך • שער הסליחה • שער השבטים |  |
| מבנים בהר בעבר | בית המקדש הראשון • בית המקדש השני • מקדש הורדוס • מקדש יופיטר • בית המקדש של יוליאנוס |  |
| מבנים מתוכננים בעתיד | מעלית הכותל • הרכבל לכותל • בית המקדש השלישי |  |
| עליית יהודים להר הבית | כניסה להר הבית (הלכה) • הגבלת כניסה להר הבית |  |
| שונות | הסטטוס קוו בהר הבית • זיהוי מקום המקדש • פגיעה ארכאולוגית בעתיקות הר הבית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256722105171  BIBSYS: 90834236  BNE: XX257175  BnF: cb126505795 (data)  CiNii: DA0432627X  GND: 4363483-7  ISNI: 0000 0001 0667 1380  LCCN: n83017887  NKC: ko20231192161  NSK: 000352302  SELIBR: 332340  SUDOC: 05058233X  TDVİA: mescid-i-aksa  VcBA: 494/23620   WorldCat (עם LCCN): n83-017887 
הכניסה למסגד אל אקצא
מפת הר הבית, בקצה הדרומי של המפה ממוקם מסגד אל־אקצא
בזיליקת סן לורנצו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסיית רובע, מוזיאון, קתדרלה לשעבר, בזיליקה זוטרה, כנסייה 
 על שם:  לאורנטיוס מרומא 
 כתובת:  Ripoli 
 מיקום:  פירנצה 
 מדינה:  איטליה 
 מייסדים:  קוזימו דה מדיצ'י 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1421
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־15 
 אדריכל:  פיליפו ברונלסקי 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הרנסאנס 
 
 קואורדינטות:  43°46′30″N 11°15′14″E﻿ / ﻿43.774888888889°N 11.253863888889°E﻿ / 43.774888888889; 11.253863888889
 www.sanlorenzofirenze.it
  (למפת פירנצה מוגדלת) בזיליקת סן לורנצו(למפת פירנצה רגילה) בזיליקת סן לורנצו
 
חזית הבזיליקה הלא-גמורה בכיכר השוק
פנים הבזיליקה
בזיליקת סן לורנצו (באיטלקית: Basilica di San Lorenzo) היא כנסייה בתבנית בזיליקה, מהגדולות והעתיקות בעיר פירנצה. הכנסייה שימשה כשלוש מאות שנה כקתדרלה העירונית והייתה כנסייתה הרשמית של משפחת שליטי פירנצה, משפחת מדיצ'י. במתחם הכנסייה, הממוקמת במרכז השוק העירוני, נמצאים גם קפלת מדיצ'י, הספרייה הלורנציאנית שתוכננה על ידי מיכלאנג'לו, לשכת כלי הקודש הישנה בתכנונו של פיליפו ברונלסקי והלשכה החדשה שנבנתה לפי תכנון של מיכלאנג'לו. במבני הכנסייה מצויים קבריהם של רבים מבני משפחת מדיצ'י, חלק ממצבות הקבר הן יצירות אמנות בעלות חשיבות משל דונטלו, ורוקיו ומיכלאנג'לו. כמו כן בכנסייה יצירות מאת פיליפו ליפי, אניולו ברונזינו, דזידריו דה סטיניאנו ואחרים.
היסטוריית הבנייה

המבנה תוכנן על ידי ברונלסקי, אך לא הושלם לפי תכנונו ובנייתו ארכה זמן רב. הבנייה החלה ב-1419 אולם התקדמה באיטיות בשל קשיי מימון וב-1440 ניצבה מושלמת רק "לשכת כלי הקודש הישנה". ב-1442 לקחה על עצמה משפחת מדיצ'י לממן את השלמת הכנסייה. ב-1446 נפטר האדריכל ברונלסקי והעבודה נמשכה בפקוחם של אחרים. ב-1459 קודשה הכנסייה אך בשנות ה-80 של המאה ה-15 עדיין הייתה בתהליכי בנייה. בסיום ההקמה רבים מהפרטים היו שונים מתכנונו המקורי של ברונלסקי, החלק היחיד שניתן לומר בוודאות שהוא מתאים לתכנון המקורי הוא לשכת כלי הקודש הישנה.
בשנת 1518 הזמין האפיפיור לאו העשירי (מבית מדיצ'י) ממיכלאנג'לו לתכנן ולהקים חזית שיש קרארה לכנסייה. לאחר שערך מיכלאנג'לו דגם עץ, נפטר והקמת החזית לא החלה. לפיכך, לכנסייה אין חזית מפוארת וחזיתה עירומה ונמצאת במצב לא גמור מאות שנים.
בשנת 1740 הוקם לצד הכנסייה מגדל פעמונים.
לשכת כלי הקודש הישנה

החלק העתיק ביותר בכנסייה, והיחיד שהוקם בימי ברונלסקי הוא "לשכת כלי הקודש הישנה" (Sagrestia Vecchia). מבנה זה מהווה דוגמה מובהקת לאדריכלות הרנסאנס.
המבנה הוא ריבוע מושלם בעל כיפה המורכבת מעל פנדנטיבה. החלל הפנימי מחולק על ידי עמודים דקורטיביים (שאינם בעלי תפקיד תומך) המדגישים את הסימטריה. העמודים, עם כותרות מהסדר הקורינתי, תומכים אנטבלטורה הנמשכת לאורך המבנה ומקנה לו מראה קלאסי.
העיטורים הפנימיים הם מעשה ידי דונטלו.
במרכז מצויים הסרקופגים המפוארים של ג'ובאני די ביצ'י דה מדיצ'י (אביו של קוזימו דה מדיצ'י, הקבור לפני המזבח הגדול של הבזיליקה) ורעייתו. בקירות משני צדיהם קבועות מצבותיהם של נכדיהם, ג'ובאני די קוזימו דה מדיצ'י ופיירו די קוזימו דה מדיצ'י, מעשי ידי אנדראה דל ורוקיו.
לשכת כלי הקודש החדשה

מול הלשכה הישנה ממוקמת לשכת כלי הקודש החדשה (Sagrestia Nuova). הלשכה הוזמנה על ידי הקרדינל ג'וליו די ג'וליאנו דה-מדיצ'י (לימים האפיפיור קלמנס השביעי) כמאוזוליאום לקבורת בני משפחת מדיצ'י ותוכננה החל מ-1520 על ידי מיכלאנג'לו, שגם תכנן את קברי בני משפחת מדיצ'י בתוכה.
כמו הלשכה הישנה גם זו בעלת מבנה קובייתי עוטה כיפה.
מיכלאנג'לו לא השלים את העיטור הפיסולי שתוכנן בפנים הלשכה ואת ציור הפרסקו "מדונה עם ילד", תחילה בשל גלותם הזמנית של בני משפחת מדיצ'י מהעיר (ב-1527), לאחר מכן בשל שהייתו ברומא ולבסוף בשל מותו.
שתי המצבות המפוארות בלשכה, מעשה ידיו של מיכלאנג'לו, אינן של האחים לורנצו דה מדיצ'י (לורנצו המפואר) ואחיו (ג'וליאנו דה מדיצ'י, הקבור מתחת למזבח), שמצבות קבריהם תוכננו אך לא הוקמו, אלא של שני בנים זוטרים למשפחה, לורנצו די פייטרו, דוכס אורבינו (1492–1519) וג'וליאנו די לורנצו, דוכס נמור (1479–1516).
קפלת מדיצ'י

באפסיס נמצאת קפלת בני מדיצ'י או "קפלת הנסיכים" (Cappella dei Principi ;Cappelle Medicee). המבנה בתבנית מתומן עוטה כיפה מרשימה בגובה 52 מטרים, שחורגת בגודלה ובפרופורציות שלה ממבנה הבזיליקה. לקפלה כניסה נפרדת מבחוץ. היא בנויה מעל קריפטה בה קבורים כ-50 מבני משפחת מדיצ'י. הרעיון להקמת הקפלה היה של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה והיא הושלמה בימי בנו. בקפלה קבורים הדוכסים הגדולים של טוסקנה מלורנצו הראשון דה מדיצ'י ויורשיו עד קוזימו השלישי (נפטר ב-1723).
מארק טוויין מביא בספרו מסע תענוגות לארץ הקודש מסורת לפיה מרכז הקפלה יועד עבור קברו של ישו, שמשפחת מדיצ'י התכוונה לגנוב או לרכוש מכנסיית הקבר בירושלים. קיים דמיון מסוים בין המבנה המעוגל של הקפלה וגובהה לבין הרוטונדה של כנסיית הקבר.
גלריה

המזבח של סן לורנצו, פיסל דזידריו דה סטיניאנו
אולם הקריאה בספרייה הלורנציאנית
מבנה הספרייה מתוך הקלויסטר של הבזיליקה
לקריאה נוספת

Luchinat, Cristina A. (2002). The Medici, Michelangelo & the Art of Late Renaissance Florence
פנים לשכת כלי הקודש הישנה
San Lorenzo
מראה כללי של המתחם: הבזיליקה (הצלע הימנית, עם החזית הבלתי-גמורה), קפלת מדיצ'י בעלת הכיפה, הקלויסטר ומבנה הספרייה הלורנציאנית הצמודה אליו
הספרייה הלורנציאנית

| --- | --- |

 מיקום:  Piazza San Lorenzo 9 - 50123 Firenze 
 תאריך ייסוד:  1571 
 על שם:  בית מדיצ'י 
 קואורדינטות:  43°46′29″N 11°15′16″E﻿ / ﻿43.774656°N 11.254536°E﻿ / 43.774656; 11.254536
 http://www.bmlonline.it
  (למפת פירנצה מוגדלת) הספרייה הלורנציאנית(למפת פירנצה רגילה) הספרייה הלורנציאנית
 
מבנה הספרייה מתוך הקלויסטר של בזיליקת סן לורנצו
הספרייה הלורנציאנית (באיטלקית: Biblioteca Medicea Laurenziana) היא ספרייה בפירנצה, חלק ממתחם בזיליקת סן לורנצו במרכז העיר. הספרייה אוצרת כ-11,000 כתבי יד וכ-4,500 ספרים בדפוס מוקדם (רבים מהם אינקונבולה) מן האוסף הפרטי של בית מדיצ'י. הספרייה נבנתה ביוזמת האפיפיור קלמנס השביעי ותוכננה על ידי מיכלאנג'לו ב-1523. כיום הספרייה פעילה, ממוחשבת ומציעה שירותי ספרנות מודרניים לסטודנטים, לחוקרים ולקהל הרחב. החלקים ההיסטוריים במבנה מהווים מוזיאון אדריכלי וחלק מהחדרים משמשים באופן שוטף להרצאות ולכנסים.
המבנה

המבנה תוכנן על ידי מיכלאנג'לו והקמתו החלה ב-1525, אך כאשר עזב מיכלאנג'לו את פירנצה ב-1534 בדרכו לרומא, הוקם רק אולם הקריאה. ההקמה נמשכה תוך הנחיה מרחוק של מיכלאנג'לו. הספרייה נחנכה בשנת 1571 על ידי קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה, שפתח אותה למלומדים, כחלק ממאמצי משפחות מדיצ'י להצטייר לא רק כבנקאים וסוחרים אלא כפטרונים של האמנות, המדע והתרבות האינטלקטואלית. לדברי ג'ורג'ו וזארי הייתה הספרייה בעיני מיכלאנג'לו ההישג האדריכלי הגדול ביותר שלו. לפני מיכלאנג'לו ניצב אתגר להקים חלק מקירות המבנה על גבי הקירות הקיימים של הקלויסטר של בזיליקת סן לורנצו, דבר שחייב פתרונות הנדסיים והתחשבות פרופורציונלית.
המבנה > אולם הכניסה

אולם הכניסה (ה-ricetto, באיטלקית), נבנה על ידי מיכלאנג'לו על גבי מגורי הנזירים. זהו חלל גדול (בגובה 19.50 מטרים, ברוחב 14.60 מטרים ובאורך 20.3 מטרים), מואר באמצעות חלונות גדולים ושממנו עולה גרם-מדרגות אל חלל הספרייה. מיכלאנג'לו תכנן חלונות בתקרה, אך האפיפיור חשש שהדבר יגרום לדליפות גשם ולפיכך נקבעו החלונות בקיר.
המבנה > גרם המדרגות

אחד המאפיינים המרשימים של המבנה הוא גרם המדרגות העולה מאולם הכניסה אל חדר הקריאה, שנקרא "מדרגות מיכלאנג'לו". בתכנון מ-1524 תכנן מיכלאנג'לו שני גרמי מדרגות לאורך הקירות, הנפגשים בכעין גשר לפני דלת אולם הקריאה. שנה מאוחר יותר הזיז את המדרגות למרכז החלל, כאשר שני גרמי מדרגות צרים יחסית במרווחים שווים חובקים גרם מדרגות מרכזי רחב, המכיל רחבות מדי מספר מדרגות.
רק ב-1550 נעשה ניסיון ראשון, כושל, לבנות את גרם המדרגות. המדרגות נבנו לבסוף על ידי אמנטי לאחר מספר שנים.
המבנה > אולם הקריאה

אולם הקריאה הארוך (אורכו 46.20 מטרים, רוחבו 10.50 מטרים וגובהו 8.40) מורכב משתי שורות ספסלי קריאה וביניהן מעבר מרכזי רחב. החלק האחורי של כל ספסל משמש כמדף-קריאה עבור הספסל שמאחוריו. חלונות גדולים בצידי כל שורה שופכים אור טבעי על שורת המושבים. החלונות הגדולים נעשו גם על מנת לצמצם את משקלם של קירות חדר הקריאה, כיוון שאלו נבנו על בסיס קירות קיימים.
במקור האולם רוצף באריחי טרה קוטה בצבע לבן-אדום בגודל 2.6‏X‏2.6 מטרים. כיום רצפה זו מכוסה על ידי רצפת עץ.
המבנה > טריבונה ד'אלצי

הטריבונה ד'אלצי היא מבנה עגול (רוטונדה), מחופה בכיפה שנוסף למבנה העיקרי בראשית מאה ה-19 לצורך אחסון אוספו של הביבליופיל והאספן אנג'לו מריה ד'אלצי (Angelo Maria D'Elci ;‏ 1754–1824), שהוריש את אוספו לספרייה ב-1818. באוסף זה ספרים מן המאה ה-15 ועד המאה ה-18, כולל כתבי יד מקוריים ואינקונבולה.
המבנה העגול מנצל חללים במבנה המקורי, תוך חסימת חלק מהחלונות המקוריים ובנוי בסגנון נאו-קלאסי. עם זאת הוא משמר אלמנטים ממבנה הספרייה כגון עמודים קורינתיים, רצפת טרה קוטה ושימוש בגווני לבן-שחור ולבן-אדום. עד 1970 שימש אולם זה כאולם הקריאה הראשי של הספרייה, כיום הוא משמש לכנסים. אוסף ד'אלצי מאוחסן כיום במקום אחר.
האוסף

בסיס האוסף היה אוספה הפרטי של משפחת מדיצ'י, אשר קוזימו הראשון חשף לקהל המלומדים. התורם המרכזי לארגון, תיעוד והרחבת האוסף היה אנג'לו מריה בנדיני (Angelo Maria Bandini;‏ 1726–1803) שהיה הספרן הראשי של הספרייה החל מ-1757. בין היתר דאג להדפסת הקטלוג של הספרייה, שנוהל עד אז בכתב יד. בראשית המאה ה-19 נוסף, כאמור, גם אוספו יקר הערך של אנג'לו מריה ד'אלצי.
בין אוצרות הספרייה:
הקודקס הפלורנטיני, טקסט מעוטר בשפת הנאוואטל האצטקית, המכיל תיעוד על התקופה שלפני כיבוש אמריקה הלטינית על ידי ספרד ופורטוגל.
הבשורה של רבולה, כתב יד מאויר הכתוב בסורית מן המאה ה-6 לספירה.
קודקס אמיאטינוס (Codex Amiatinus) הגרסה העתיקה ביותר של הוולגטה (תרגום התנ"ך ללטינית) ששרדה עד ימינו.
קודקס סקורסיאלופי (Squarcialupi Codex), כתב יד מוזיקלי מאויר חשוב מראשית המאה ה-15
קטעים (פרגמנטים) מפפירוס ובו 54 שורות-שיר ביוונית עתיקה משיריה של ארינה (ביוונית: Ἤριννα), חברתה של המשוררת סאפפו. הפפירוס משנת 600 לפנה"ס לערך נמצא בחפירות ארכאולוגיות בשנת 1928.
Minuscule 619, כתב יד בן 342 דפים של קטעים מן הברית החדשה כתוב ביוונית משנת 984.
מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל, כתב יד, כתוב עברית, מהמאה ה-15.
מדרגות מיכלאנג'לו
אולם הקריאה
מושבי-קריאה באולם הקריאה
טריבונה ד'אלצי
יהודה (חבל ארץ)

ערך זה עוסק בחבל יהודה. אם התכוונתם לנחלת יהודה, ראו .
.
| --- | --- |

אזור נחל תקוע
 מדינה / טריטוריה:  ישראל ישראל הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 בירת האזור גאוגרפי (והעיר הגדולה ביותר):  ירושלים
 על שם:  יהודה 
 קואורדינטות:  31°41′56″N 35°18′23″E﻿ / ﻿31.698889°N 35.306389°E﻿ / 31.698889; 35.306389 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) חבל יהודה(למפת הרי ירושלים רגילה) חבל יהודה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חבל יהודה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חבל יהודה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נחל פרת
מדבר יהודה
חבל יהודה הוא אזור היסטורי הנמצא במרכז ארץ ישראל, חלקו נכלל בתחומי יהודה ושומרון. האזורים סביבו הם: השומרון מצפון, בקעת הירדן במזרח, הנגב בדרום ומישור החוף הדרומי במערב. ערים עיקריות בחבל ארץ זה: ירושלים, חברון, בית לחם, בית שמש, מעלה אדומים, ביתר וערד. האזור מאוכלס כיום ביהודים ובערבים.
על פי המקרא, נחלת שבט יהודה התפתחה לממלכת יהודה, שכללה גם את שבט בנימין ואת נחלתם. יש להבדיל בין ממלכת יהודה, שגבולותיה הצפוניים נעו עם השנים אך הקבילו פחות או יותר לגבול נחלת בנימין (קו יריחו-בית אל-בית חורון), לבין חבל הארץ יהודה, שגבולותיו נקבעים לפי טופוגרפיה או אופי החי והצומח ולכן רבות הדעות בקשר למיקומם.
מבחינה טופוגרפית, נהוג להעביר את קו הגבול בין יהודה לבין השומרון בקו ואדי עוג'א, רמת חצור (המגיעה בפסגתה לגובה 1,016 מ') ונחל שילה.[דרוש מקור] מצפון לקו זה, האזור נמוך יותר ונעשה יותר מבותר, כחלק מכל הרכס המערבי של ארץ ישראל. לפי החי והצומח יש לגבולות יהודה שלל אפשרויות, שהצפוניות שבהן מגיעות ליישוב רחלים.
ארץ יהודה היא הארץ האתנית של היהודים, ומכאן מגיע שמם.