stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחיאל כלב
הערות שוליים

↑  אל. אלכסנדרוביץ', ספורט וספורטאים, הַבֹּקֶר, 1 ביולי 1940
↑  שאול הון, יחיאל כלב ז"ל, דבר, 20 בפברואר 1948
↑  נגמר מרוץ האביב, דבר, 21 באפריל 1942
↑  הצלחה רבה לתחרויות האתלטיקה הקלה בתל אביב, הַבֹּקֶר, 26 באפריל 1942
↑  סביב הרבנאות הארצית באתליקה קלה, הַבֹּקֶר, 3 במאי 1942
↑  חיל הפלמ"ח וזכה במרוץ קטאמון, באתר יום יום, 5 בדצמבר 1948
↑  גביע יחיאל כלב להפועל אמיר, דבר, 14 באוגוסט 1949
↑  חגיגות אחד במאי בעיר ובכפר, על המשמר, 2 במאי 1950
אליפות וימבלדון 1919

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  23 ביוני 1919 – 8 ביולי 1919 (16 ימים) 
 מספר תחרות:  39 
 עיר מארחת:  אצטדיוני הטניס בווימבלדון 
 זוכה:  גברים:ג'רלד פטרסון (אוסטרליה) נשים:סוזן לנגלן (צרפת) זוגות גברים:פט או'הארה/רודני תומאס (אוסטרליה) זוגות נשים:סוזן לנגלן (צרפת)/אליזבת ריין (ארצות הברית זוגות מעורבים:רנדולף ליסט (הממלכה המאוחדת) ואליזבת ריין (ארצות הברית)
 
 → אליפות וימבלדון 1914 אליפות וימבלדון 1920 ← 
 
אליפות וימבלדון 1919 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-23 ביוני והסתיימה ב-7 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
התחרות הקודמת נערכה בשנת 1914 ובמהלך מלחמת העולם הראשונה התחרויות לא נערכו. טניסאים רבים השתתפו בקרבות, נפצעו ונהרגו. בין הנופלים היה אנתוני וילדינג (ניו זילנד ניו זילנד), שזכה בתואר אלוף שמונה פעמים בשנים 1907-1914.
בתחרויות של שנת 1919 בלטו סוזן לנגלן (צרפת צרפת), שזכתה באליפות בתחרות הנשים וזוגות נשים ואליזבת ריין (ארצות הברית ארצות הברית) שזכתה בתחרות זוגות נשים וזוגות מעורבים. דורותי דאגלס צ'יימברס הגיעה ל-3 גמרים אך לא זכתה באף תואר. בתחרות הגברים הטניסאים האוסטרלים (אוסטרליה) זכו בתואר בתחרויות גברים וזוגות גברים.
התחרות > תחרות הגברים

התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-8 בתים. מנצח השלב הראשון קיבל זכות להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1914 על התואר. לתחרות זו נרשמו 128 טניסאים, מהם 95 מבריטניה. בגמר תחרות הגברים ג'רלד פטרסון (אוסטרליה אוסטרליה) ניצח את אלגרנון קינגסקוט (בריטניה בריטניה) ב-3 מערכות. במשחק על האליפות הוא שיחק נגד נורמן ברוקס (אוסטרליה אוסטרליה) (מנצח אליפות וימבלדון 1914) וניצח ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 43 טניסאיות (מהם 40 בריטיות) שחולקו ל-4 בתים. בגמר התחרות סוזן לנגלן (צרפת צרפת) נפגשה עם פיליס סטרווייט (בריטניה בריטניה) וניצחה ב-2 מערכות. במשחק אליפות היא שיחקה נגד מנצחת אליפות 1914 דורותי דאגלס צ'יימברס (בריטניה בריטניה) וניצחה ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות הזוגות השתתפו 55 זוגות. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. מכיוון שטוני וילדינג, ממנצחי תחרות זוגות בשנת 1914, נהרג בקרבות מלחמת העולם הראשונה, מנצחי השלב הראשון היו אמורים לזכות באליפות. במשחק על האליפות נפגשו ארבעה טניסאים מאוסטרליה (אוסטרליה): רודני היט ורנדולף לוסט שיחקו נגד פט או'הארה ורונלד תומאס. הזוג או'הארה/תומאס ניצח ב-4 מערכות וזכה בתואר.
התחרות > תחרות זוגות נשים

תחרויות זוגות הנשים נערכו ללא יתרון למנצח בתחרות הקודמת. בתחרות השתתפו 19 זוגות, כמעט כל המשתתפות היו בריטיות (כמו בתחרות הנשים). הזוג המנצח של השנה הקודמת לא נרשם לתחרות. בגמר התחרות הזוג שכלל את דורותי דאגלס צ'יימברס ואתל לרקומב (בריטניה בריטניה) נפגש עם הזוג סוזן לנגלן (צרפת צרפת) ואליזבת ריין (ארצות הברית ארצות הברית). הזוג הבריטי המעוטר הפסיד ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

תחרויות זוגות המעורבים נערכו ללא יתרון למנצח בתחרות הקודמת. בתחרות השתתפו 42 זוגות. כמעט כל המשתתפות היו בריטיות (כמו בתחרות הנשים). בגמר התחרות נפגשו אלברטן פרבל ודורותי דאגלס צ'יימברס (בריטניה בריטניה) נגד רנדולף ליסט (בריטניה בריטניה) ואליזבת ריין (ארצות הברית ארצות הברית). הזוג הבריטי הפסיד בשני מערכות. לדורותי דאגלס צ'יימברס זה היה הפסד גמר שלישי בתחרות שנת 1919.
ג'רלד פטרסון, מנצח תחרות הגברים
סוזן לנגלן, מנצחת תחרות הנשים
מניעת היריון בהלכה

ההלכה מתמודדת עם רצונם של זוגות יהודים במניעת היריון באמצעות הגבלות חלקיות, במטרה לשמור על רוח המצוות הנוגעות להעמדת צאצאים. בעקבות התפתחויות תרופתיות וטכנולוגיות, הפך הנושא בדורות האחרונים לנפוץ ומדובר יותר בציבור. ישנן שיטות מניעה שנהגו בעבר וחלפו מן העולם, וישנן שיטות שהתחדשו ומתחדשות בשנים האחרונות.
מקורות להגבלות הלכתיות

מניעת היריון גובלת ב"ביטול עשה" של פריה ורבייה, שכן המצווה הראשונה בתורה, היא ברכה שמברך אלוהים את האדם: "ויאמר להם אלוהים פרו ורבו", חוזרת ונשנית לנח אחרי צאתו מהתיבה: "ואתם פרו ורבו, שרצו בארץ ורבו בה", עיקרה הוא להוליד בן ובת הראויים בעצמם להוליד, וכך להמשיך את יישוב העולם. יש הסבורים שדחיית ילודה לצרכים שונים איננה נחשבת כביטול מצווה זו.
בנוסף, הגמרא ביבמות מביאה ברייתא המזהירה את האדם להוסיף ולהוליד ילדים גם לאחר קיום החובה מדאורייתא, חובה זו נדרשה על ידי רבי יהושע מהפסוק בקהלת: "בבוקר זרע את זרעך ולערב אל תנח ידך...". הרמב"ם הסביר את תוספת החיוב "שכל המוסיף נפש אחת בישראל כאילו בנה עולם", בעוד שהמצווה מדאורייתא מוגדרת בספרות ההלכה, המצווה מדרבנן איננה ברורה ומוגדרת דיה.
כמו כן בפרקטיקות שונות למניעה העוצרות את הזרע ייתכן איסור הוצאת זרע לבטלה, איסור המובא בתלמוד ובספרות ההלכה בחומרה רבה, ומיוחס לנאמר בתורה במעשה ער ואונן.
במניעת היריון על ידי סירוס הורמונלי זמני של האשה, או הגבר, יש לדון מצד איסור סירוס אדם דבר הנאסר בתלמוד ונלמד מהנאמר בתורה לגבי סירוס בעלי חיים, אולם איסור זה הוא קל מהאיסורים הקודמים, שכן על אשה לא חל איסור זה, ובפרט שמדובר על סירוס זמני.
בשלבי החיים השונים > ראשית הנישואין

בשנים האחרונות נשאלת השאלה האם ניתן לדחות קצת את ההיריון הראשון. השאלה בדרך כלל נשאלת על ידי בני זוג שטרם הגיעו לעצמאות כלכלית, ורוצים לחכות לסיום הכשרתם המקצועית, ולעיתים, היא אף נשאלת מתוך רצון לבסס את הקשר הזוגי לפני כניסת הילדים לתא המשפחתי. ישנו כלל הלכתי הקובע כי מצוות עשה שאין להן זמן קבוע, יש לקיימן בהזדמנות הראשונה האפשרית, כאשר דחיית קיום מצווה נחשבת כביטולה. לפי כלל זה, יש מן הפוסקים המתנגדים בצורה חד משמעית לדחייה כלשהי של מצוות פריה ורבייה, כפי הנלמד מהרמב"ם "חייב לבעול בכל עונה עד שיהיו לו בנים, מפני שהיא מצות עשה של תורה". לפי שיטות אלה סיבות, כגון פרנסה וסיום לימודים ואפילו לימוד תורה, כשלעצמן, אין בהן היתר מספיק לדחיית ההיריון לפני קיום המצווה מדאורייתא. מנגד, ישנם פוסקים שכתבו, שבימינו ניתן להתיר דחיית היריון לאחר החתונה בהסכמת שני בני הזוג, כיוון שאין מתחתנים היום בגיל שלוש עשרה, וממילא מצוות פרייה ורבייה נדחתה כבר, ומניעת היריון לאחר הנישואין עדיפה על דחיית הנישואין עצמם. פוסק נוסף מתיר דחיית פרייה ורבייה לתלמידות העשויות להפסיק לימודיהן אם תלדנה אבל אך ורק אם כבר התחילו קיום מצוות פרו ורבו בלפחות לידה אחת
, ויש המתירים לדחות את קיום המצווה כאשר עסוקים במצווה אחרת, כתלמוד תורה. כאשר ניתן היתר למניעת היריון הוא בדרך-כלל ניתן לתקופה מוגבלת של בין שישה חודשים לשנתיים.
בשלבי החיים השונים > ריווח בין לידות

הרמב"ם כותב: "אבל אם לא קיים (פריה ורבייה), חייב לבעול בכל עונה עד שיהיו לו בנים, מפני שהיא מצות עשה של תורה". אולם, למרות דבריו מתיר החיד"א לבעל להימנע באופן פאסיבי מגרימת היריון, על ידי פרישה חלקית וזמנית מאשתו ורק בהסכמתה, ולדעתו הבעל אינו עובר על מצות "לערב אל תנח ידך" כל עוד הוא משמש עם אשתו בעת מן העתים, אף על פי שאינו מקפיד על כל עונה. מקובל גם לצטט בשם החזון איש שאחרי לידה מותר להשתמש בכל אמצעי המניעה המותרים כדי להרחיק את ההיריון הבא לתשעה חודשים עד שנה, גם בלי שום בעיות רפואיות גופניות או רוחניות, מפני שהתכיפות בלידות נחשבת גם כן לספק סכנה. כן מובא גם בשם הרב דוד אוירבך מטבריה שכאשר קיימת סיבה חשובה מותר להשהות את הלידה הבאה גם לפני קיום פרו ורבו, כגון כאשר תכיפות הלידות קשה לבני הזוג. אמנם אביו הגרש"ז אוירבך, מסופק אם החזון איש מקל כל כך גם אחרי לידה ראשונה, אך למעשה הוא עצמו מקל לזמן מוגבל על פי שיקול דעתו של הפוסק בכל מקרה לגופו. נשמע מפוסקים חשובים בירושלים שהמנהג להקל גם יותר מזה, ואפשר לגרום לכתחילה שהמרווח בין ילד לילד לא יפחת משנה וחצי עד שנתיים, גם לאחר הלידה הראשונה.
בשלבי החיים השונים > לקראת גיל המעבר

כאמור לעיל, חכמים למדו מהפסוק בקהלת "ולערב אל תנח ידך" שיש להוסיף ולהוליד עוד ילדים, מעבר לבן ולבת עליהם מצווים מהתורה. כבר ראשוני הפוסקים נחלקו אם לברייתא זו יש תוקף ככל מצוות דרבנן, או שזו הדרכה והנהגה שאינה בעלת תוקף הלכתי חיובי מלא. רבים מן הפוסקים האחרונים נטו לדעה הראשונה, שזו מצווה גמורה, אך הגבילו את עוצמת החיוב במקרים מסוימים. כך החיד"א שסובר שמצוות "לערב" אינה מונעת מן האדם לרווח בין הלידות, וכך גם החתם סופר שאף צעד צעד נוסף ופסק שאין לאשה חובה לצער את עצמה צער גדול כדי להרשות לבעלה לקיים את מצות "לערב" ויכולה במקרה כזה לשתות כוס של עקרין. האפשרות להקל נובעת מהעובדה שהאישה עצמה אינה מצווה במצות פריה ורבייה וגם לא בתוספת המצווה, "לערב". אולם על פי רוב הפוסקים גם האישה מצווה לתרום את חלקה ביישובו של עולם, כפי הנלמד מהפסוק "לא תוהו בראה לשבת יצרה". יש פוסקים שהתירו למנוע היריון כאשר יש לזוג ילדים רבים, ובמיוחד כאשר המשך הילודה מביא לקטטות בין בני הזוג, ולקשיים נוספים.
בשלבי החיים השונים > כשישנה סיבה רפואית

פיקוח נפש דוחה כמעט את כל המצוות שבתורה, ואין ספק שדוחה את מצות פרו ורבו. מקובל למשל על רופאים רבים להמליץ לאשה שהפילה להימנע מלהיכנס להיריון לתקופה של כשלושה חודשים וזאת על מנת שרירית הרחם הזקוקה לתקופת התחדשות, תאפשר מאוחר יותר השרשה טובה של היריון נוסף, תקופה של כחודשיים שלושה מקובלת על רוב הפוסקים. מבחינה הלכתית אין ספק שדין הפלה כדין כל בעיה גופנית אחרת, וכל עוד יש הצדקה רפואית לדחיית ההיריון יש גם היתר הילכתי לכך. בכלל סכנה נמנו גם נשים לאחר ניתוח קיסרי, כאשר יש חשש לדיכאון אחרי לידה ועוד. במנעד שבין סכנה ממשית לאישה ובין רצון למניעת היריון משיקולי נוחות או ירידה ברמת החיים, נמצאים מצבי ביניים רבים, כגון: עייפות קיצונית, אי יציבות נפשית, תנאי מצוקה כלכליים וחברתיים ועוד. בזוגות שכבר קיימו "פרו ורבו", ישנה נטייה להתיר מניעת היריון גם כאשר ישנו צורך רפואי או נפשי קל אף על פי שאין סכנה ממשית לבריאותה של האישה.
סוגי אמצעי המניעה

מלבד השאלה העקרונית, האם מותר למנוע היריון? יש לשאול, כיצד? חלק מאמצעי המניעה מעלים בעיות הלכתיות נוספות כגון: איסור הוצאת זרע לבטלה, איסור סירוס, ועוד. לדעת רוב הפוסקים הגלולה היא אמצעי המניעה העדיף, בתנאי שאין סכנה לאישה. כאשר לא ניתן להשתמש בגלולה היו שהעדיפו את ההתקן התוך-רחמי, הדיאפרגמה או קוטלי הזרע.
סוגי אמצעי המניעה > אמצעי מניעה חוסמים

כובעון (או קונדום) נחשב לאחת מהשיטות הבעייתיות ביותר מבחינה הלכתית, שכן הזרע אינו נוגע בגוף האישה ויש בכך משום הוצאת זרע לבטלה. רבים מן הפוסקים פסקו שאין להתירו גם במקום סכנה, ויש שהתירו רק במקרים חריגים כגון כשישנה סכנה ואין דרך אחרת ו/או כאשר הבעל קיים כבר פרייה ורבייה.
כיפה או דיאפרגמה, נחלקו הפוסקים בהסבר דין המשמשת במוך המוזכר בגמרא על פי הדעות המקלות במחלוקת זו ישנם פוסקים המתירים להשתמש בדיאפרגמה, לדעתם אשה השתמשת בדיאפרגמה אינה שונה בהרבה מאשה הרה, שצוואר הרחם שלה סתום ועוד שאין בה שאלה של השחתת זרע. לדעת רוב הפוסקים המתירים להשתמש בדיאפרגמה אין שום איסור להוסיף משחה או קצף, קוטלי הזרע, המגבירים את יעילותה מבחינה רפואית השימוש באמצעים מכניים הוא הבטוח ביותר לאשה, וכמעט שאינו קשור בסיבוכים כלשהם, ולכן יש שהעדיפו שימוש בדיאפרגמה על פני אמצעים אחרים.
סוגי אמצעי המניעה > אמצעי מניעה הורמונליים

הגלולה למניעת היריון נחשבת בעיני הפוסקים ככוס של עקרין ואף עדיפה עליו כיוון שהיא מונעת היריון רק באופן זמני. בנוסף, אמצעי מניעה זה אינו גורם להשחתת זרע, אינו גורע מקיום מצוות עונה ולכן מעיקר הדין אין איסור להשתמש בו. יש שהסתייגו ממנו בשל הסיבוכים הרפואיים האפשריים, ויש שחששו בשל הדימומים הבין-ווסתיים. שני החששות פחתו במידה ניכרת בגלולות החדישות. אמצעים נוספים הפועלים באותו עיקרון הם הטבעת הנרתיקית, המדבקה וסוגים שונים של פרוגרסטרון בשחרור אטי.
התקן תוך רחמי, נראה שמעיקר הדין אין איסור לאישה להשתמש בו כיוון שאין בו השחתת זרע, הוא אינו פוגם ביחסי האישות והוא הפיך. אלא שיש מהפוסקים שחששו שמא מנגנון מניעת ההשרשה נחשב כהפלה מוקדמת ולכן אסרו את השימוש בו. כיום סוברים המדענים שההתקן התוך רחמי, פועל על מנגנונים אחרים, הקודמים להשרשה, ולכן, פחתו ההסתייגויות ממנו. החיסרון בהתקן הם הדימומים הבין-ווסתיים, הבעיה מחריפה בהתקן ההורמונלי המכיל פרוגסטרון בשחרור אטי.
סוגי אמצעי המניעה > קוטלי-זרע

קוטלי-זרע, בנרות, קצף או ספוגיות אינם נחשבים כהשחתת זרע, האסורה, כיוון שאינם משפיעים ביחסים שבינו לבינה ואינם יוצרים חסימה בדרכם של תאי הזרע. אך יש שהעדיפו לא להשתמש בהם, שכן לדעתם יש בשימוש בקוטלי-זרע משום השחתת הזרע.
סוגי אמצעי המניעה > עיקור וסירוס

עיקור הגבר נחשב כבלתי הפיך ועל-כן נאסר אפילו באופן זמני, לרוב הפוסקים.
עיקור האישה על ידי קשירת חצוצרות, נחשבת כשיטה שכמעט ואיננה הפיכה, ולכן לא רצויה, אם יתברר שאמצעי זה הוא הפיך ברוב המקרים, ייתכן ולא יחשב יותר כעיקור.
סוגי אמצעי המניעה > שיטות טבעיות

בהינזרות מיחסי אישות במועדים בהם האישה עשויה להתעבר אין חשש לאיסורי סירוס או השחתת זרע, ובהסכמת שני בני הזוג היא מותרת בכל מקרה בו מותר להם למנוע היריון. השיטה הוותיקה יותר היא שיטת 'הימים הבטוחים', המתבססת על מועדי המחזור החודשי ההיסטוריים. 'שיטת המודעות לפריון' מתבססת גם על בדיקות ועשויה לצמצם את מספר ימי הפרישה הנדרשים.
שיטה טבעית אחרת היא משגל נסוג, שיטה האסורה משום השחתת זרע.
לקריאה נוספת

אברהם שטינברג, אנציקלופדיה הלכתית רפואית ירושלים, תשס"ו 2006. כרך ד', הערך: מניעת הריון, עמ' 724–820.
הערות שוליים

↑  כמו שכתב הרמב"ם לגבי דחיית נישואים אחרי גיל עשרים: משנה תורה לרמב"ם, ספר נשים, הלכות אישות, פרק ט"ו, הלכה ב'
↑  ספר בראשית, פרק א', פסוק כ"ח
↑  ספר בראשית, פרק ט', פסוק ז'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר נשים, הלכות אישות, פרק ט"ו, הלכה ד'
↑  הרב יעקב אריאל, אוהלה של תורה, כרך א' סימן סו
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ס"ב, עמוד ב'
↑  מגילת קהלת, פרק י"א, פסוק ו'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר נשים, הלכות אישות, פרק ט"ו, הלכה ט"ז
↑  תלמוד בבלי, מסכת נדה, דף י"ג, עמוד א'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות איסורי ביאה, פרק כ"א, הלכה י"חשולחן ערוך, אבן העזר, סימן כ"ג, סעיף ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ק"י, עמוד ב'
↑  ספר ויקרא, פרק כ"ב, פסוק כ"ד
↑  הרבנית שרה סגל-כץ, שיח חברתי והלכתי על תכנון ילודה ועל מניעת הריון, באתר https://gluya.org/
↑  שו"ת מהרי"ט ב', יו"ד, מז ועוד.
↑  רמב"ם, אישות, טו, א.
↑  הרב אליקים ג' אלינסון, תכנון המשפחה ומניעת הריון, תשל"ז.
↑  הרב יעקב אריאל, שו"ת באהלה של תורה, ח"א סימן סז.
↑  פרופ' אברהם שטינברג, אנציקלופדיה הלכתית רפואית כרך ו, מכון שלזינגר תשס"ו.
↑  רמב"ם, אישות טו, א.
↑  ברכי יוסף, אבן העזר, א, ב.
↑  נשמת אברהם, אבן העזר, ס.
↑  נשמת אברהם שם הערה 89.
↑  קטן י', קטן ח', בראון א', "אמצעי מניעה- מבט הלכתי-רפואי", אסיא נג-נד (תשנ"ד).
↑  שולחן ערוך, אבן העזר, א, ח.
↑  בעל המאור על הרי"ף יבמות סימן פג.
↑  רמב"ן, מלחמות ה' שם.
↑  אבן העזר, סימן כ.
↑  ספר ישעיה, פרק מ"ה, פסוק י"ח.
↑  הרב יהודה הנקין, שו"ת בני בנים, כרך ב סימן לח
↑  פרופ' אברהם שטינברג שם, והרב אליקים ג' אלינסון שם.
↑  גלויה אנונימית, ואז התחיל הנימוּל: על הצורך לדבר גלויות על סכנת החיים הגלומה בגלולות - מגזין גלויה, באתר https://gluya.org/
↑  לעיון בשיטות המתירים והאוסרים עיין באנציקלופדיה הלכתית רפואית, ערך מניעת הריון הערות 311- 313.
↑  בבלי, יבמות יב, ב ובנשמת אברהם עמ' סא-סב.
↑  עיין בשו"ת מהרש"ם, ח"א סימן נח.
↑  עיין שם עמ' סג.
↑  הרב נחום רבינוביץ, שיח נחום סימנים צד(הקישור אינו פעיל, 19.8.2020)-צה(הקישור אינו פעיל, 19.8.2020).
↑  בבלי, יבמות סה, ב.
↑  אין בהם בעיה הילכתית, אך יש להסירם לפני הטבילה.
↑  אגרות משה, אבן העזר, ח"א סי' סב.
↑  ראו עוד בנשמת אברהם, אבן העזר, סי' ה, ס"ק ג.(הקישור אינו פעיל, 19.8.2020)
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ל"ד, עמוד ב'.
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
התקן תוך רחמי
גלולות שונות למניעת היריון
שרה פרידלנדר

שרה פרידלנדר (9 באוגוסט 1914, בודפשט – 29 במאי 1948, ירושלים) הייתה ממייסדי ארכיון יד ושם והמנהלת הראשונה של הארכיון.
קורות חיים > השכלה

פרידלנדר, ילידית בודפשט, למדה בגימנסיה, קיבלה השכלה כללית ושלטה בשש שפות. בשנת 1939 קיבלה תואר דוקטור בספרות גרמנית והונגרית, באוניברסיטת בודפשט. היא פעלה בשורותיהם של מספר ארגונים ציוניים, בהם ויצו. היא הייתה פעילה בקרן היסוד, בין היתר בכתיבה ובתרגום. היא כתבה על סופרים ואישים, בין היתר הנרייטה סולד, הרצל, ביאליק, בובר ועוד, ותרגמה מיצירותיהם.
קורות חיים > בתקופת מלחמת העולם השנייה

פרידלנדר הייתה פעילה בניסיונות להצלת יהודים בהונגריה ואף תרגמה להונגרית את הפרוטוקולים של אושוויץ. אנג'לו רוטה, שגריר האפיפיור, קיבל תרגום זה. בקיץ 1944 נשלחה פרידלנדר לברגן-בלזן אך גם שם המשיכה לפעול פעילות תרבותית ולעסוק בתיעוד.
קורות חיים > לאחר השחרור

פרידלנדר פעלה בז'נבה וחידשה את מחקריה בתולדות יהדות הונגריה. היא עלתה לארץ ישראל באניית המעפילים "וויל ד'ואורן" שעגנה בנמל חיפה ב-2 בספטמבר 1945. הייתה מנהלת ארכיון יד ושם ותחום הכספים במוסד, חברה בהגנה ופעילה בתחומי הנצחת השואה השונים. לפרידלנדר הוענקה אזרחות פלשתינאית (ארץ ישראלית) ב-25 במארס 1948.
קורות חיים > נפילתה בקרב

במלחמת העצמאות הייתה פרידלנדר חובשת ובין היתר שירתה בשייח' ג'ראח. היא נפגעה ב-29 במאי מפגז ליד בית החולים האיטלקי ליד העיר העתיקה, בהיותה בעמדה, ונפטרה באותו היום.
הערות שוליים

1 2  ארכיון המדינה, תיק בקשתה לאזרחות פלשתינאית (ארץ ישראלית), באתר ארכיון המדינה
↑  ארכיון המדינה, רשימת עולים 1945 – עתלית וחיפה – עמ' 325 – מס' סדורי 515, באתר ארכיון המדינה
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אברהם אלברט ענתבי

| --- | --- |

 לידה:  1869 דמשק, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  1919  (בגיל 50 בערך) איסטנבול, האימפריה העות'מאנית
 מקצוע:  מהנדס ומורה
אברהם (אלברט) ענתבי (Albert-Abraham Antébi; ה'תרכ"ט, 1869, דמשק – ב' באדר ב' ה'תרע"ט 4 במרץ 1919, איסטנבול) היה מהנדס ומורה, מחשובי המנהיגים והעסקנים ביישוב היהודי בארץ ישראל בתחילת המאה ה-20, בעל השפעה רבה על השלטונות העות'מאניים. תרם רבות להתפתחות החינוך וההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
קורות חיים > ראשית חייו ותפקידו במוסדות כי"ח

נולד בשנת 1869 בדמשק שבסוריה לאסתר לבית קטרן ולרב יוסף ענתבי (1847–1919). אביו היה מורה לעברית שפעל בדמשק ובמצרים, ומחבר הספר "ויצבור יוסף", בן למשפחת רבנים ספרדית מחלב שמוצאה מהעיר עַנְתֶבּ (גזיאנטפ). סבו של אביו היה הרב יעקב ענתיבי, הנאשם הראשי בעלילת דמשק.
בצעירותו רכש השכלה מסורתית בישיבה ולאחר מכן בבית הספר המקומי של כי"ח בדמשק. בשנת 1880 (ה'תר"מ) נשלח לפריז שבצרפת כדי ללמוד בבית ספר מקצועי למלאכה ולאמנות "ארמנטיה" (ecole du travail) של כי"ח ברחוב רוזייה שברובע היהודי בפריז. בבית הספר המקצועי למד את מקצוע המסגרות, ובהמשך למד הנדסה ב"בית הספר לאמנויות ומלאכות" (ecole d'arts et métiers) בשאלון-אן-שאמפאן ובאנז'ה.
בשנת 1896 (ה'תרנ"ו) עבר לירושלים ושימש כעוזרו של נסים בכר, שניהל את מוסדות כי"ח בירושלים. שנה לאחר מכן מונה למנהל בית הספר המקצועי כמחליפו של נסים בכר. תחת ניהולו, עד לשנת 1913, גדל בית הספר ומספר התלמידים שבו, למרות הבעיות התקציביות והקושי בגיוס מורים מוסמכים ומדריכים יעילים למחלקות הלימוד השונות של בתי המלאכה. בתקופתו נחלשה הסתייגות החוגים הדתיים הקיצוניים (האשכנזים בעיקר) מבית-הספר. ההישג היה מרשים ביותר, לנוכח העובדה שבתי ספר דומים כאלו מטעם כי"ח באזור נחלו כישלון חרוץ.
המוסד אמנם התפתח בתקופתו של ענתבי כמנהל, אך כנראה שהוא עצמו לא היה בטוח בתרומת בוגריו להתפתחות היישוב היהודי. בחלק מהדו"חות שלו לכי"ח ול-יק"א טען אמנם כי המוסד משרת ביעילות את היישוב היהודי בארץ ואף מחוצה לה. הוא כתב שהמוסד משמש אתגר וסמל ליוזמים השואפים להקים מוסדות באותה רמה מקצועית, ושבוגרי בית הספר מתפרנסים בכבוד. עם זאת, בדו"חות אחרים שלו תיאר מצב קודר ביותר וטען כי הישגי המוסד אינם מרשימים, מכיוון שבארץ יש אפשרויות כלכליות מצומצמות ביותר. בכמה דיווחים רמז שיתפטר, בגלל חוסר תמיכה בו, וכי הוא מאוכזב מהחיים הקשים בירושלים.
בהיותו נאשם בפעילות פוליטית מוגזמת, נאלץ לעזוב את ניהול בית הספר בירושלים.
קורות חיים > נציג יק"א ונציג המושבות

ענתבי שימש כנציג יק"א בירושלים משנת 1901 עד לשנת 1913. במסגרת תפקידו נדרש:
להמליץ לפני יק"א על הקצבות והלוואות מקופת המלווה שלה לבעלי מלאכה בירושלים, לשם המשך פיתוחן של שכונות שבהן ישבו יהודים עניים מארצות המזרח התיכון ששאפו להתפרנס בכבוד;
להמליץ בפני ראשי יק"א להקציב הלוואות להקמת בתים במושבות באזור ירושלים;
להמליץ לפני ראשי יק"א לממן את ירידתם של יהודים חסרי יכולת או חסרי יוזמה מן הארץ;
לדווח למרכז יק"א על המצב הפוליטי, הכלכלי והחברתי ביישוב, לרבות הפעילות הציונית, יחסי היהודים עם הערבים והשינויים במדיניות הממשל העות'מאני כלפי היישוב.
ענתבי רכש מוניטין בתפקידיו, הודות ליחסיו הטובים עם נרסיס לוון, אשר שימש הן כנשיא כי"ח והן כנשיא יק"א ודאג לקדמו. הוא טיפח יחסים תקינים עם אפנדים ערבים ועם מושלים ופקידים עות'מאנים רבים בירושלים, תוך שהוא נעזר בשליטתו בצרפתית, בערבית ובטורקית. לענתבי היו קשרים עם יוסף פאשה אל ח'אלידי, עם סעיד אל-חוסייני ועם חוסיין אל-חוסייני, שאיתו הקים את "הסהר האדום" בירושלים. אמין אל-חוסייני היה למשך זמן מה תלמידו. לענתבי היו קשרים טובים גם עם גורמים נוצרים בארץ הקודש, למשל עם הכומר הדומיניקני מארי-ז'וזף לגראנז', מייסדו של בית הספר המעשי ללימודי המקרא בירושלים.
מעבר לתפקידיו הרשמיים, ענתבי היה מעורה בפעילות הציבורית היהודית בירושלים. הוא עסק ביישוב סכסוכים בקרב גורמים שונים באוכלוסייה, והשתדל אישית לפני השלטונות להקל גזירות שהוטלו על היישוב.
בין השנים 1913–1916 היה לנציג המושבות ביהודה, למתווך ועוסק ברכישת אדמות להתיישבות יהודית, ולאיש קשר בין המשרד הארצישראלי ביפו לישוב הישן, ובין עסקני היישוב הציוניים לאפנדים הערבים.
יחד עם ערבים מוסלמים ונוצרים הקים את הקמרה למסחר של ירושלים ושימש סגן יושב ראש שלה. תחת חסותם של הרב הצרפתי מוריס ליבר ושל השר אריסטיד בריאן ייסד בשנת 1913 את ועד "ארץ ישראל (פלשׂתינה) – צרפת". בנוסף היה ענתבי פעיל במסגרת הבונים החופשים, ומבחינה פוליטית אהד את המפלגה הרדיקלית הצרפתית ("המפלגה הרפובליקנית, הרדיקלית והרדיקל-סוציאליסטית – Parti républicain, radical et radical-socialiste).
קורות חיים > תמיכתו ביורדים

במסגרת תפקידו כנציג יק"א סייע ענתבי ליהודים שבקשו לרדת, בעיקר במימון מחצית דמי הנסיעה, לנוכח המצב הכלכלי הקשה. ענתבי סייע במיוחד לצעירים בעלי מקצוע ובריאים בגופם. בשנים בהן התאפשרה התנועה, סייע ענתבי לכ-27 יהודים יורדים בממוצע ודיווח על התאקלמות טובה של המהגרים. ההוראות מיק"א קבעו שאין לסייע ליורדים לאנגליה או לארצות הברית, אך ענתבי הצליח לשכנע את יו"ר כי"ח לאפשר סיוע לירידת פועלים צעירים וחסונים שיש להם משפחות בארצות הברית, כיוון שאין להם לאן ללכת. את הציונים שהאשימו אותו בעידוד הירידה האשים בצביעות, מכיוון שקיבל בקשות סיוע לירידה מאישים ציוניים מרכזיים כמו אליעזר בן-יהודה, בוריס שץ, מאיר דיזנגוף, זלמן דוד ליבונטין, זאב גלוסקין ומרדכי קרישבסקי.
את בניו רשם ענתבי לבית הספר התיכון האוונגלי (לותרני) הגרמני בירושלים ואחר כך לתיכון לקנאל בפריז. בנותיו למדו אצל הנזירות הקתוליות בבית הספר של מנזר סן ז'וזף בירושלים. בעודו ממשיך לחיות ולעבוד בארץ ישראל, העדיף ענתבי לשכן את משפחתו במצרים.
קורות חיים > קשריו והשפעתו

השפעתו הרבה של ענתבי פחתה בימי המושל העריץ ג'מאל פאשה (שימש לו ליועץ בין 1915 ובין אוקטובר 1916) אך חזרה לתוקפה לאחר ימיו. בשנת 1912 נאלץ מושל ירושלים, מוח'אדי ביי, למרות אהדתו את הישגי היישוב בתחומי החינוך והחקלאות, לאסור מכירת אדמות ליהודים, לרבות נתינים עות'מאניים. אלברט ענתבי התגייס לעזרת היהודים שהיו נתינים עות'מאניים וכתב למושל כי צעד זה מפלה את הנתינים העות'מאניים היהודיים ומנוגד לחלוטין לחוקה הטורקית. ענתבי הצליח לשכנע את המושל להקל במעט את הדין – כל האדמות שכבר היו בתהליך רכישה הועברו על שם יהודים עות'מאניים כשלמעשה, יעדם האמיתי היה למען עולים יהודים שלא היו נתינים עות'מאניים. בנוסף לכך, ענתבי התחייב לדווח מראש על תוכניות של יהודים עות'מאניים לרכוש אדמות. במסגרת הסכם בין ענתבי למושל, היה אפשר להעביר 4,800 דונם ליד לטרון לידי יהודים.
ענתבי אמנם קיבל שכר תמורת תיווכו ועיסוקו ברכישת האדמות, אך הוא עשה הרבה יותר מעבר לכך. הוא עקב בערנות אחר שינויים בחוק, והשתדל למצוא אפשרויות לעקוף אותו.
קורות חיים > שנותיו האחרונות

בשנת 1913 סיים ענתבי את תפקידיו בשרות כי"ח ויק"א, אך המשיך בפעילות ציבורית. במהלך מלחמת העולם השתדל לפני אחמד ג'מאל פאשה, המושל הכללי של ארץ ישראל וסוריה למען יהודי ארץ ישראל. הוא הצליח לבטל את גירושם של כמה עסקנים חשובים, ביניהם: מאיר דיזנגוף, מנשה מאירוביץ, ד"ר חיים בוגרשוב, מנחם שיינקין, יהודה גרזובסקי, יעקב שלוש ואברהם אלמליח, אך מאוחר יותר גורש בעצמו, כנראה כעונש על שלא שירת את פאשה כמצופה בעניינים שונים. ב-16 באוקטובר 1916, אחרי הלשנה נגדו בפני השלטונות, הוגלה ענתבי יחד עם אשתו ושישה מילדיו לדמשק ואחרי כן לקושטא. מרדכי בן הלל הכהן הדגיש כי מכל ידידי ענתבי בירושלים לא נמצא אף אחד שעזר לו מלבד דיזנגוף וקראוזה שהשתדלו שלא יחמירו את מצבו לפני הגלייתו. לאחר הגלייתו החליטו ועדי המושבות למצוא לו ממלא מקום וייסדו בירושלים משרד לעזרה משפטית, בראשות עורך דין. מרדכי בן הלל העז אף לומר כי יש לנטוש את שיטת הבקשישים והקשרים, ולהשתדל בממשל על יסוד טיעונים משפטיים.
אחרי הלשנה נוספת נגדו באיסטנבול גויס ענתבי חרף גילו המבוגר כחייל פשוט בחזית קווקז ובדיארבקיר. כשהתגלו כישוריו בתחום הטכני מונה כמדריך. בהחזרתו לקושטא נכלא במרתפי המסגד הכחול אך שוחרר עם תום המלחמה בנובמבר 1918.
הועסק כמתורגמן בשגרירות צרפת שנפתחה מחדש וסייע לגולים יהודים אחרים מסוריה וארץ ישראל. התגורר באותה תקופה בשכונת פרה באיסטנבול ועשה הכנות לקראת שיבת המשפחה לצרפת. ענתבי נפטר ב-4 במרץ 1919 אחרי שבועיים של אשפוז, בבית החולים של הצי באיסטנבול בעקבות אי ספיקת כליות שיוחסה להידבקותו בטיפוס הבהרות. נקבר ב"חלקת המגורשים" בבית הקברות היהודי הישן של איסטנבול.

לפני מותו כתב מכתב שבו הביע את התלהבותו ממה שראה כתרומת "צרפת הנאורה" לשחרור שלושה עמים עתיקים שבמרחב המזרח הקרוב: היהודים, הארמנים והערבים. דבריו תאמו את השקפתו שלפיה נאלץ להתעמת במשך השנים עם ההשפעה הגרמנית, ה"בולשביקית" ואף האנגלו-סכסית בקרב הציונים.