stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'וריס-קרל הויסמנס

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1848 פריז, צרפת 
 פטירה:  12 במאי 1907 (בגיל 59) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Charles Marie Georges Huysmans 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 שם עט:  A. Meunier 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סן לואי 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  נטורליזם, התנועה הדקדנטית, סימבוליזם 
 יצירות בולטות:  À rebours 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (13 בינואר 1907)  אביר בלגיון הכבוד (3 בספטמבר 1893) 
 חתימה:   
 
שלומית, ציור של גוסטב מורו שמתואר בספרו "להפך"
ז'וריס-קרל הויסמנס (בצרפתית: Joris-Karl Huysmans‏; 5 בפברואר 1848 – 12 במאי 1907) היה סופר צרפתי שהתפרסם בעיקר בזכות הרומן À Rebours (יצא לאור בעברית בשם להפך, בתרגום בני ציפר).
ביוגרפיה

הויסמנס נולד בפריז לאם צרפתייה, מלבינה באדן, מורה במקצועה, ואב ליתוגרף הולנדי בשם גודפריד הויסמנס מן העיר ברדה. הוא נטבל בשם שארל-מארי-ז'ורז'; את ספריו הוא פרסם בגרסה הולנדית מקורבת של שמו (ז'וריס-קרל) כדי להדגיש את מוצאו הזר, אם כי על פלנדריה הרבה לדבר בזלזול ואף בשנאה.
הוא החל את דרכו הספרותית כסופר נטורליסט, אך הספר שהקנה לו פרסום רב ביותר היה הספר להפך, שסטה מן הנתיב הנטורליסטי, והיה לאחד הטקסטים המכוננים של זרם הדקדנס. הספר עוסק בדמות יחידה, דמותו של הדוכס דז אסנט, אדם חולני שמאס בחיי החברה הריקניים (לדעתו) השוררים בחברה הפריזאית הגבוהה של המאה ה-19, מחליט להתבודד מן החברה, מקיף עצמו בחפצי חן יקרים, ורגיש רגישות יתר לאסתטיקה של העולם שסביבו, ובעיקר של התרבות והאמנות. יחסיו המצומצמים עם בני אדם אחרים נוטים לכיוון הסוטה והחולני, והוא אינו מרבה לצאת מביתו (בדומה להויסמנס עצמו). 
חלק נכבד מהספר מוקדש לתיאור שניים מציוריו המפורסמים של גוסטב מורו שכביכול היו תלויים על קירות ביתו של הדוכס.
הספר התפרסם כששימש כמוצג התביעה במשפטו של אוסקר ויילד, שהושפע עמוקות מהויסמנס. לטענת התביעה במשפט, הספר להפך הוא המופיע בתמונתו של דוריאן גריי (ויילד אישר זאת) וכשנשאל אם הספר (ה"סדומי", לטענת התובע) מוסרי בעיניו הוא ענה, "אין הוא כתוב היטב, אבל הוא נתן לי רעיון מסוים".
ב-1882 פרסם את ספרו "עם הזרם" (הספר יצא לאור בעברית בהוצאת "תשע נשמות" ב-2021)
ב-1891 התפרסם הספר Là-Bas (שָם), ועורר דיון ציבורי בעקבות תיאורי כת השטן המופיעים בו. בספריו המאוחרים יותר ניכרת השפעת הדת הקתולית, שאליה שב בזקנתו - כמו דקדנטים רבים אחרים. הויסמנס היה ידוע גם בביקורת האמנות שכתב, והיה ממייסדי אקדמיית גונקור.
בשנת 1906 חלה הויסמנס בסרטן הגרון ומת ב-1907. הוא הובא לקבורה בבית הקברות מונפרנאס. בחייו לא התחתן ולא הוליד ילדים, אך היה לו קשר ארוך עם תופרת בשם אן מנייה.
הערות שוליים

↑   עמרי הרצוג, "עם הזרם": נובלה שנונה ופסימית, שמעידה על הרוח הדקדנטית של זמנה, באתר הארץ, 5 בינואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262839805171  PLWABN: 9810690867005606  BNE: XX1722304  BnF: cb119081184 (data)  CANTIC: a10102103  CiNii: DA01078047  GND: 118555111  ICCU: CFIV050384  ISNI: 0000 0001 2129 6267  LCCN: n79065248  Léonore: 190065  MusicBrainz: 3e8b0a92-a3d0-4318-8795-29607816742b  NDL: 00444130  NKC: jn20000603078  NLA: 35216557  NLG: 123670  NLK: KAC199634500  NTA: 068423756  RKD: 331660  SELIBR: 62310  SNAC: w6d514mc  SUDOC: 02692935X  TePapa: 37607  Trove: 869276  ULAN: 500319843  VcBA: 495/29786  VIAF: 41841635   WorldCat (עם VIAF): 41841635
ז'וריס שוטאר

ז'וריס שוטאר (בצרפתית: Joris Chotard; נולד ב-24 בספטמבר 2001 באורנז' שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת מונפלייה מליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים

שוטאר גדל במחלקות הנוער של RC דה פרובנס, FA שאטורנאר, לה פונטה גראן אביניון ומונפלייה. בשנת 2018 החל לשחק בקבוצת המילואים של מונפלייה, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל הצרפתית.
קריירה בינלאומית

שוטאר נכלל בסגל נבחרת צרפת עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023.
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של צרפת לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
הערות שוליים

↑  JO 2024 - Football : les quatre réservistes des Bleus déterminés, la liste définitive est connue באתר Ouest-France, ‏ 4 ביולי 2024 (בצרפתית)
| נבחרת צרפת – אולימפיאדת פריז 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 אנקמבדיו •  2 לוקבה •  3 טרופר •  4 באדה •  5 סילדיליה •  6 קונה •  7 אוליזה •  8 אקליוש •  9 קלימואנדו •  10 לאקזט •   11 דואה •  12 מילו • 13 שוטאר •  14 מטטה • 15 לוקו • 16 רסטה • 17 מגסה • 18 שרקי • מאמן: הנרי |  1 אנקמבדיו •  2 לוקבה •  3 טרופר •  4 באדה •  5 סילדיליה •  6 קונה •  7 אוליזה •  8 אקליוש •  9 קלימואנדו •  10 לאקזט •   11 דואה •  12 מילו • 13 שוטאר •  14 מטטה • 15 לוקו • 16 רסטה • 17 מגסה • 18 שרקי • מאמן: הנרי | צרפת |
זכריא תאמר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בינואר 1931 (בן 93) דמשק
 מדינה:  סוריה 
 לאום:  סורי
 עיסוק:  סופר, עורך ופובליציסט
 שפות היצירה:  ערבית
 סוגה:  סיפור קצר, ספרות ילדים
 נושאי כתיבה:  ביקורת על המשטרים הערביים, פערים בין מעמדות
 יצירות בולטות:  "הנמרים ביום העשירי", "מדוע שתק הנהר?"
 תקופת הפעילות:  מ-1957
 הושפע מ:  עבד א-רחמן אל-כוואכבי
 
זַכַּרִיַא תַאמֶר (בערבית: زكريا تامر; נולד ב-2 בינואר 1931 בדמשק) הוא סופר סורי, מהחשובים שבכותבי סיפורים קצרים וספרות ילדים בעולם הערבי.
כתיבתו אלגורית, עוקצנית וסאטירית. סיפוריו הקצרים מזכירים לעיתים סיפורי עם, והם ידועים במשמעויות הנסתרות החבויות בהם. מרבית סיפוריו עוסקים באכזריותם של בני אדם כלפי רעיהם, ובדיכוי העניים והחלשים בידי העשירים והחזקים. בסיפוריו שזורה ביקורת פוליטית-חברתית נוקבת על הנעשה בסוריה ובעולם הערבי.
סיפוריו הראשונים פורסמו בשנת 1957. מאז יצאו לאור אחד-עשר קובצי סיפורים קצרים, שני אוספים של מאמרים סאטיריים, ומספר רב של ספרי ילדים פרי עטו. יצירותיו תורגמו לשפות רבות, בהן גם עברית.
נוסף להיותו סופר, שימש תאמר כעורכם של כתבי עת רבים לתרבות וספרות, וככותב פורה של מאמרי דעה סאטיריים בעיתונים שונים.
בשנת 2001 זכה בפרס אל-עווייס (العويس) לספרות עלילתית בערבית.
קורות חיים

תאמר נולד ב-1931 בעיר העתיקה של דמשק. ב-1944 עזב את לימודיו על מנת לסייע בפרנסת משפחתו, והיה לשוליית נפח. כאוטודידקט הִרבה לקרוא, ואת הדעות והתכנים שלא מצא בקריאתו ביקש מאוחר יותר לבטא בכתיבתו. כנער התעניין בפוליטיקה וקיים קשרים חברתיים עם מספר אינטלקטואלים, אשר עודדו אותו להמשיך וללמוד בלימודי ערב. ב-1957 פרסם לראשונה מספר סיפורים בכתבי עת סוריים. את כתב ידו הראשון קרא גם יוסוף אל-ח'אל, משורר סורי ומייסד "שִׁעְר" (שירה), כתב עת שבישר את לידתה של השירה הערבית המודרנית. אל-ח'אל, שהתרשם מכישרונו של תאמר, החליט לפרסם ב"שער" את מה שהיה לקובץ סיפוריו הראשון של תאמר, "צהלת הסוס הלבן" (1960).
בשנות ה-60 כיהן תאמר כפקיד ממשל במשרד התרבות הסורי והיה עורכם של מספר כתבי עת. ב-1968 היה ממייסדי איגוד הסופרים הסורי, שבו כיהן כחבר הוועד המנהל ולמשך ארבע שנים כסגן נשיא האיגוד. לצד יצירתו הספרותית עסק באותו עשור גם ביצירה טלוויזיונית, כתסריטאי עבור רשת ג'דה הסעודית (1965–1966) וכראש מחלקת הדרמה בטלוויזיה הסורית (1967–1970).
בשנות ה-70 היה עורכם של מגזין התרבות "אל-מַוקִף אל-אַדַבִּי" (1972–1975), מגזין הילדים "אוסאמה" (1975–1977) ו"אל-מַעְרִפַה", כתב עת בהוצאת משרד התרבות הסורי (1978–1980). ב-1980 פוטר ממשרתו באל-מַעְרִפַה, זאת לאחר שפרסם במאמר המערכת ציטוטים מספרו של עבד א-רחמן אל-כואכבי "על טבעי העריצות", שבו הוא מגנה את העריצות והשלטון העות'מאני וקורא לשחרור העם. לאחר שנוכח תאמר שאין עוד ביכולתו ליצור בחופשיות תחת הצנזורה הסורית, החליט לגלות ללונדון.
בגלות המשיך בכתיבה ובעריכת כתבי עת שונים: תחילה היה עורכו הכללי של כתב העת "א-דוסתור" (Al-Dustoor;‏ 1982–1981), בין 1983 ל-1988 היה עורך התרבות של כתב העת "א-תדאמון" (Al-Tadhamon), ובשנים 1988–1993 שימש עורך כללי ב"א-נאקיד" (Al-Naqid) וכעורך התרבות של ההוצאה לאור ריאד א-רייס.
בשנים 1989–1994 כתב טור יומי עבור העיתון "אל-קודס אל-ערבי". בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21 המשיך לפרסם אסופות סיפורים ולכתוב טורים עבור עיתונים שונים.
בין הפרסים שקיבל על יצירתו: פרס לספרות עלילתית בערבית ע"ש סולטאן בן עלי אל-עווייס (بن العويس, 2001), על סך 100 אלף דולרים; העיטור הסורי למצוינות אזרחית (2002); ופרס הספרות הערבית בפסטיבל לספרות בינלאומית "בלו מטרופוליס" שבמונטריאול (2009).
יצירתו > אסופות סיפורים קצרים

صهيل الجواد الابيض (1960) צהלת הסוס הלבן
ربيع في الرماد (1963) אביב באפר
الرعد (1970) הרעם
دمشق الحرائق (1973) דמשק בלהבות
النمور في اليوم العاشر (1978) הנמרים ביום העשירי
نداء نوح (1994) קריאת נוח
سنضحك (1998) עוד נצחק
أف! (1998) פוי!
الحصرم (2000) ענבי בוסר
تكسير ركب (2002) ריסוק ברכיים
القنفذ (2005) הקיפוד
יצירתו > אסופות מאמרים סאטיריים

כבוד, ערבים, כבוד (1983)
לעג ההרוג להורגו (2003)
יצירתו > אסופות שונות

لماذا سكت النهر (1973) מדוע שתק הנהר?
قالت الوردة للسنونو (1978) דיבר הפרח לציפור
יצירתו > תרגומים לעברית

"הגרושה", מערבית: מחמוד כיאל, בתוך: מיכאל בסר, עמית ישראלי-גלעד (עורכים), עיתון 77, 348 (יולי 2010), עמ' 29–44.
"הזקָנים", מערבית: ששון סומך, בתוך: אהרן אמיר ואחרים (עורכים), קשת, מז (אביב 1970): חוברת מיוחדת לספרות הערבית אחרי 67, עמ' 138–139.
"ההוצאה להורג", מערבית: ששון סומך, בתוך: הארץ, 4 בדצמבר 1970.
"הרפתקתי האחרונה", מערבית: עמי אלעד-בוסקילה, בתוך: עמי אלעד (עורך), מעבר לאופק הקרוב: סיפורים ערביים בני זמננו, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1989, עמ' 101–106.
נמר מנייר: קובץ סיפורים, מערבית: אלון פרגמן, תל אביב: רסלינג, 2012.
הילדים צוחקים, ספר ילדים, תרגום: אלון פרגמן, איור: רוני פחימה, סדרת מכתוב, 2017.
לקריאה נוספת

שמעון בלס, הספרות הערבית בצל המלחמה, תל אביב: עם עובד, 1978, עמ' 243–244; 279–283
אלון פרגמן, "כתיבתו של זכריא תאמר לילדים", בתוך: יעל דר, טל קוגמן ויהודית שטיימן (עורכות), דור לדור, לו (תשע"א 2010): ילדים בראש המחנה: ילדות ונעורים בעתות משבר ותמורה חברתית. ISBN 978-965-530-029-1
אלון פרגמן, "מבוא: 'הנפח מדמשק' – יצירתו של זכריא תאמר", בתוך: זכריא תאמר (אלון פרגמן מתרגם ועורך), נמר מנייר, תל אביב: רסלינג, 2012, עמ' 9–24.
M. Kayyal, "Zakaria Tamer", in: Majd Al-Mallah & Coeli Fitzpatrick (eds), 20th Century Arab Writers [vol. 346 of DICTIONARY OF LITERARY BIOGRAPHY (DLB)], Detroit & New York: Gale Cengage Learning 2009, pp.264-268
M. Kayyal, "Damascene ShahrazÁd: The Images of Women in ZakariyyÁ TÁmir's Short Stories", Hawwa (Journal of the Women of the Middle East and the Islamic World, Georgetown University), 4:1 (2006), pp. 93-113
הערות שוליים

↑  על ההבדלים בין "עורך ראשי" ל"עורך כללי" ניתן לקרוא בערכים Managing editor ו-Editor-in-chief בוויקיפדיה האנגלית.
↑  Winner Stories Novels & Drama, Seventh Circle 2000-2001: Zakaria Tamir. Sultan Bin Ali Al Owais Cultural Foundation website.
↑  The Standing Regulations of The Sultan Bin Ali Al Owais Award for Scientific and Cultural Achievement. Sultan Bin Ali Al Owais Cultural Foundation website.
↑  Elie Chalala, No Literary Awards or Medals from Tyrant!, Al Jadid magazine, 2012.
↑  Three Syrian intellectuals honored,2nd July 2002. Syrialive.net. (cache from Wayback Machine)
↑  2009 Blue Metropolis Al Majidi Ibn Dhaher Arab Literary Prize: Zakaria Tamer, Blue Metropolis Website.
↑  מלבד "צהלת הסוס הלבן", "אם!", "הקיפוד" ו"דיבר הפרח לציפור", שמות הסיפורים בעברית הם לפי תרגומו של ד"ר אלון פרגמן בקובץ הסיפורים "נמר מנייר".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268736805171  BIBSYS: 90725799  BNE: XX822795  BnF: cb12641280k (data)  CiNii: DA13043491  GND: 118966170  ISNI: 0000 0000 8167 9115  LCCN: n79095276  NDL: 00458292  NTA: 072186011  RERO: 02-A005455404  SELIBR: 98181  SNAC: w6k36dzx  SUDOC: 050123270  VIAF: 95208435   WorldCat (עם VIAF): 95208435
זיוף עתיקות

זיוף עתיקות הוא ייצור חפצים כך שיחשבו כ"עתיקות", או שינוי עתיקות כך שמשמעותן תגדל. זיוף עתיקות יכול להיות מונע מבצע כסף, אך גם מניסיון לרכוש יוקרה מדעית או פוליטית. קיימים גם מקרים בהם זייפנים ניסו להוכיח, באמצעות הזיוף, את אמיתותן של אמונות דתיות ("זיוף דתי") ואידאולוגיות. לעיתים זיוף עתיקות נעשה כ"מתיחה". זיוף עתיקות קשור לתחום זיוף האמנות.
לעיתים קרובות, סדרת חפירות ארכאולוגיות מפורסמת מובילה לגל ניסיונות של זייפנים המנסים להפיק רווח מן העניין שהתעורר בעתיקות מאתר זה. בדרך כלל מנסים הזייפנים למכור את העתיקות בשוק החופשי (ובעיקר בשוק ה"שחור"), אך חלק מן הזיופים הגיע למוזיאונים או הפך מוקד למחקר מדעי.
זיוף עתיקות קיים בכל תת-ענפי הארכאולוגיה ובכל התחומים הגאוגרפיים. אחד הזיופים הנפוצים כיום הוא של קדרות פרה-קולומביאנית, אבל זויפו גם "ממצאים" ממצרים העתיקה, מחפירות בכרתים ובאיי יוון, באסיה הקטנה ובאזורים רבים אחרים בעולם. קיימים גם זיופים פליאונטולוגיים, כמו ה"ארכיאורפטור".
באזור ארץ ישראל והמזרח התיכון, היה מוזס וילהלם שפירא סוחר עתיקות, אשר הואשם פעמיים כי זייף עתיקות - פעם אחת מכר למוזיאון בברלין חרסים מואביים כביכול ופעם נוספת נטען כי מגילות שהציע למוזיאון הבריטי היו זיופים (כיום טענת זיוף זה נתונה במחלוקת, לאחר גילוי מגילות מדבר יהודה באותו אזור).
חוקרים מנסים לזהות זיופי עתיקות באמצעות כלי מחקר מסוגים שונים: בדיקות ארכאולוגיות, גאולוגיות ופטרוגרפיות, כגון תיארוך פחמן-14; ובדיקות פליאוגרפיות ואפיגרפיות לבדיקת כתב ותוכן של טקסטים.
מקרים נודעים

כתר סאיטאפרנס - כתר אמנותי עשוי זהב, שנרכש על ידי מוזיאון הלובר בשנת 1896, לאחר שהוצג בפניו ככתרו המקורי של המלך הסקיתי סאיטאפרנס, בן המאה השלישית לפני הספירה. כעבור שבע שנים העיד הצורף היהודי תושב אודסה, ישראל רוּחוֹמוֹבסקי, שהוא יוצרו של הכתר.
גלוסקמת יעקב אחי ישו, וכתובת יהואש - שני הממצאים קשורים לעודד גולן, אשר נחשד בזיוף עתיקות.
גולגולת קלאבארס - גולגולת אדם שנמצאה במכרה בקליפורניה וטענה להוכחת קיום בו-זמני בקליפורניה של מסטודונים, בני אדם ופילים, אבל הייתה למעשה מתיחה.
לוח הפליז של דרייק - איגרת פליז מפרנסיס דרייק, אשר התגלתה כמתיחה וכזיוף.
פסלי לוחמי טרה קוטה אטרוסקים שנמכרו למוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ויוצרו למעשה על ידי בני משפחה איטלקית בתחילת המאה ה-20.
"הנסיכה הפרסית" - גילויה של מומיה בבלוצ'יסטן שנטען שהשתייכה לנסיכה פרסית. בדיקות פתולוגיות הוכיחו כי ה"מומיה" שייכת לאישה שנרצחה ככל הנראה ב-1996.
"שרידי מישיגן" - ממצאים שנטען שהצביעו על קיומה של תרבות מזרח תיכונית קדומה במישיגן. לזייפנים היה אינטרס כפול - הפקת רווח, והוכחת נכונות האמונות המורמוניות.
איש פילטדאון.
כתר סאיטפרן - הוצג ככתר של מלך סקיתי בלובר במשך שנים עד שהתגלה כזיוף.
רונות קנזינגטון - רונות שכביכול העידו על נוכחות ויקינגית בצפון אמריקה במאה ה-14 ונחשבות בעיני מרבית החוקרים כזיוף.
דיסק השמיים של נברה - ממצא שנחשד במשך שנים כמזויף, אבל כיום נחשב לאותנטי.
הגבירה מאלכה - פסל שנמצא בספרד והשתייכותו לתרבות המאה ה-4 לפנה"ס הייתה שנויה במחלוקת.
הבשורה הסודית על-פי מרקוס - חשודה כזיוף.
ראו גם

שוד עתיקות
חברת הודו המערבית ההולנדית

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  Willem Usselincx, יוהנס דה לאט 
 תקופת הפעילות:  3 ביוני 1621 – 1792 (כ־170 שנה) 
 חברת אם:  חברת הודו המזרחית ההולנדית 
 מיקום המטה:  West-Indisch Huis 
 ענפי תעשייה:  מסחר, סחר העבדים האטלנטי, African slave trade 
 מוצרים עיקריים:  פרווה 
 
לשכת חברת הודו המערבית ההולנדית באמסטרדם.
חברת הודו המערבית ההולנדית (בהולנדית: Geoctroyeerde Westindische Compagnie או GWC) הייתה חברה של סוחרים הולנדים, בין השנים 1621 ו-1793. ב-3 ביוני 1621 העניקה הרפובליקה ההולנדית לחברה זיכיון לבלעדיות במסחר (מונופול) באיי הודו המערבית (אזור הים הקריבי) וכן הוענקה לה בלעדיות במסחר העבדים מאפריקה, מסחר בברזיל, הקריבים וצפון אמריקה. השטח שבו החברה קיבלה רשות לפעול היה במערב אפריקה (בין חוג הסרטן לכף התקווה הטובה) ויבשת אמריקה, כולל האוקיינוס השקט והחלק המזרחי של גינאה החדשה. מטרת הזיכיון הייתה לחסל כל תחרות מסחרית, במיוחד מצד ספרד או פורטוגל, בין תחנות המסחר השונות שנוסדו על ידי הסוחרים. לחברה היה חלק משמעותי בהצלחת הקולוניות ההולנדיות ביבשת אמריקה.
מבחינה ארגונית דמתה חברת הודו המערבית ההולנדית לחברת הודו המזרחית ההולנדית אשר הייתה גדולה ועשירה בהרבה. ההבדל הארגוני המשמעותי בין שתי חברות אלה היה בכך שהחברה לא הורשתה לבצע פעולות צבאיות ללא היתר מפורש מממשלת הולנד, בעוד שחברת הודו המזרחית ההולנדית החזיקה באופן קבוע כוחות צבא אשר פעלו מטעמה. בדומה לחברה המזרחית, גם לחברה המערבית היו חמש לשכות, באמסטרדם, רוטרדם, הורן, מידלבורך וחרונינגן. במועצת המנהלים של החברה ישבו 19 חברים (אשר כונו בשם "תשעה-עשר הלורדים").
בתחילת דרכה זכתה החברה להצלחה יחסית ובשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-17 ייסדה תחנות מסחר וקולוניות רבות.
ז'אן, רוזן פריז

ז'אן, רוזן פריז (שמו המלא: ז'אן-קרל פייר מארי ד'אורליאן; בצרפתית: Jean Carl Pierre Marie d'Orléans;‏ נולד ב-19 במאי 1965), הוא ראש בית אורליאן מאז 21 בינואר 2019. הדוכס הוא בנו השני של אנרי, רוזן פריז (1933–2019), ראש הבית הקודם, וירש את תוארו של אביו "רוזן פריז". כצאצא של לואי פיליפ, מלך הצרפתים הוא גם הטוען לכתר צרפת לפי האורליאניסטים תחת השם ז'אן הרביעי.
ביוגרפיה

ז'אן נולד בפריז לאנרי, רוזן פריז ולמריה תרזה, דוכסית וירטמברג, בתם של פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג ורוזה, ארכידוכסית אוסטריה. בשנת 1984 התגרשו הוריו, ובאוקטובר אותה שנה התחתן אביו בשנית עם מיכאלה אנה מריה קוסיניו אי קויניו דה ליאון, מרקיזת דה סן קרלוס, ובתם של לואיס קוסיניו אי סבירה ואנטוניה מריה קויניונס דה ליאון אי באנואלוס.
ז'אן החל את לימודיו באוניברסיטת סורבון, שם קיבל תואר שני בפילוסופיה בשנת 1989, ובשנת 1992 הוא השלים תואר שני בפקולטה למשפטים, כלכלה וניהול, והתמחה ביחסים בינלאומיים. הוא סיים את לימודיו עם תואר שני במנהל עסקים (MBA) באוניברסיטת אזוסה פסיפיק (APU) בקליפורניה בשנת 1994. לאחר מכן התגייס לצבא הצרפתי, ולאחר תקופה קצרה מונה למפקד מחלקת טנקים באראס.
בשנת 1999 מת סבו אנרי, רוזן פריז, ואביו ירש את תאריו והוסיף לעצמו את התואר "דוכס צרפת". ב-31 בדצמבר 2000 התארס ז'אן עם טטיאנה, נסיכת אולדנבורג, אולם ב-11 ביוני 2001 נפרדו השניים, בשל חששות אביו מיורש פרוטסטנטי.
ביוני 2003 הקים ז'אן את ארגון גנס דה פראנס שמטרתו לתרום לשיפור היחסים בין אנשים, לטובת צרפת והשפעתה בחו"ל. הוא מחלק את זמנו בין פעילותו המקצועית לפעולתו הציבורית. לשם כך, הוא מבצע נסיעות רבות בצרפת ובחו"ל, ובין השאר ביקר בשנת 2007 בפולין. בשנת 2008 הוא ביקר בקוויבק, לרגל יום השנה ה-400 להקמתה, כצאצא למלכי צרפת. ב-29 בנובמבר 2008 התחתן ז'אן עם פילומנה דה טורנוס אי שטיינהרט, בתם של אלפונסו דה טורנוס אי זוביריה ואדלה פון שטיינהרט, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
בשנת 2010 הוא נבחר למנהל ועדת יערנות, ובשנת 2011 מונה למנהל טירת או. בשנת 2012 נבחר ז'אן למנכ"ל אגודת הידידים של מוזיאון לואי-פיליפ באו. כמו כן, ז'אן משמש כנשיא הצלב האדום הצרפתי, כפי שעשה זאת סבו לפניו.
במאי 2016 מונה למפקד רגימנט השאסרים ה-4, אשר הוקם על ידי לואי, רוזן קלרמון, והועלה לדרגת קולונל בצבא המילואים הצרפתי. ב-31 בדצמבר 2017 מת אחיו פרנסואה, רוזן קלרמון, ובעקבות כך הפך ז'אן לראשון בסדר הירושה של בית אורליאן.
בינואר 2019 נפטר אביו אנרי. ז'אן אמור היה לרשת את תאריו ולהפוך לראש בית אורליאן ולטוען לכתר הצרפתי מטעם האורליאניסטים. כאקט של כבוד, ז'אן ביקש לעכב את מינויו במשך מספר חודשים. למרות זאת כבר בפברואר 2019, חתם על הצהרה לעיתונות תחת התואר החדש.
דעותיו

כמו אביו לפניו, יצא הרוזן כנגד נישואים חד מיניים, שלדבריו "יהרסו את המשפחה" וישאירו ילדים שנולדו בהפריה מלאכותית חסרי עבר וחסרי שורשים.
תאריו

בספטמבר 1987 העניק לו סבו אנרי, רוזן פריז את התואר "דוכס ונדום". לאחר מות סבו, הפך אביו אנרי לטוען לכתר הצרפתי, ולכן הפך ז'אן לטוען לתואר דופן צרפת. החל מפברואר 2019, לאחר מות אביו, ז'אן נושא בתואר "רוזן פריז", וטוען גם לכתר צרפת תחת השם המלכותי "ז'אן הרביעי".
משפחתו

ב-29 בנובמבר 2008 התחתן ז'אן עם פילומנה דה טורנוס אי שטיינהרט (ילידת 1977), בתם של אלפונסו דה טורנוס אי זוביריה ואדלה פון שטיינהרט, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
גאסטון, נסיך אורליאן, דופן צרפת  (נולד ב-2009)
אנטואנט, נסיכת אורליאן (נולדה ב-2012)
לואיז מרגריט, נסיכת אורליאן (נולדה ב-2014)
ז'וזף, נסיך אורליאן (נולד ב-2016)
ג'סינטה, נסיכת אורליאן (נולדה ב-2018)
אלפונס, נסיך אורליאן (נולד ב-2023)
הערות שוליים

↑  "Le prince Jean d'Orléans est officiellement le nouveau comte de Paris". Paris Match (בצרפתית). 4 בפברואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Les obsèques du comte de Paris". Noblesse & Royautés (בצרפתית). 2 בפברואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  פייר דה בלריב, Le Prince Jean de France à La Manif Pour Tous, https://web.archive.org/, ‏2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16163996g (data)  GND: 139739270  ISNI: 0000 0003 6750 5735  LCCN: no2010121622  NKC: jo20211097976  SUDOC: 11238918X  VIAF: 232619268   WorldCat (עם VIAF): 232619268
חוסה סנפיליפו

חוסה פרנסיסקו סנפיליפו (בספרדית: José Francisco Sanfilippo; נולד ב-4 במאי 1935 בבואנוס איירס) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
סנפיליפו, שזכה לכינוי "אל ננה", שיחק במשך תקופה ארוכה במועדון נעוריו סן לורנסו, אליה גם חזר לעונת פרישה, והוא מחזיק בתואר מלך השערים של המועדון בכל הזמנים עם מעל למאתיים שערים בכל המסגרות. לזכותו שלוש זכיות בליגת העל הארגנטינאית עם הקבוצה, וכן ארבע זכיות רצופות בתואר מלך השערים של הליגה. סנפיליפו שיחק לאורך הקריירה בקבוצות נוספות בארגנטינה, וכן בליגות הבכירות באורוגוואי ובברזיל.
סנפיליפו הוא מבכירי הכובשים בהיסטוריה של נבחרת ארגנטינה, עם ממוצע מרשים 21 שערים בפחות משלושים הופעות. הוא ייצג את הנבחרת בשני טורנירי מונדיאל, והוביל אותה לזכייה בטורניר קופה אמריקה 1959 כמלך שערי הטורניר.
קריירת משחק

סנפיליפו החל את דרכו במחלקת הנוער של סן לורנסו, ועלה לשחק בקבוצה הבוגרת בעונת 1953. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ב-15 בנובמבר 1953, במפגש מול ניואל'ס אולד בויס. שבוע אחר כך כבר כבש צמד בניצחון 0–4 על באנפילד. בשתי עונותיו הראשונות היה סנפיליפו שחקן מחליף, אך כבר אז הפגין את יכולת הכיבוש שלו, עם שישה שערים ב-11 הופעות.
בעונת 1955 היה סנפיליפו לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, מקום עליו שמר במשך שמונה עונות. בעונת 1958, בה סיימה הקבוצה במקום השלישי עונה אחת אחרי שהייתה לסגנית האלופה, היה סנפיליפו למלך השערים של ליגת העל הארגנטינאית בפעם הראשונה מתוך ארבע רצופות. בכל שלוש העונות הבאות, בהן זכה בתואר מלך השערים, קבע סנפיליפו ממוצע של מעל לשער למשחק, ולשיאו הגיע בעונת 1960, עם 34 שערים בשלושים הופעות בלבד. עונה קודם לכן, מלבד הזכייה בתואר מלך השערים, זכה סנפיליפו לראשונה בקריירה באליפות ארגנטינה עם סן לורנסו. עונתו האחרונה של סנפיליפו בקבוצה הייתה עונת 1962. בתום עשר עונות בקבוצה היה סנפיליפו למלך השערים בכל הזמנים של סן לורנסו, ולאחד משיאני הכיבושים בליגה הארגנטינאית בכלל.
בעונת 1963 עבר סנפיליפו לבוקה ג'וניורס. הקבוצה סיימה במקום הרביעי בלבד בליגה, וסנפיליפו קבע את כמות השערים הנמוכה ביותר שלו מזה עשור, כשכבש שבעה שערי ליגה. עם זאת באותה עונה העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לגמר גביע ליברטדורס, ושם היה סנפיליפו למלך שערי הטורניר עם שבעה כיבושים. הוא הבקיע שלושער לרשתה של אוניברסידד דה צ'ילה בשלב הבתים, כבש שער ניצחון בגומלין חצי הגמר מול פניארול בו ניצחה בוקה 0–1 (3-1 בסיכום), וסייע לקבוצתו להעפיל עד לגמר בו פגשה את סנטוס עם כוכבה הגדול פלה. בוקה הפסידה בשני המשחקים, 3-2 בבית ו-1–2 בחוץ, ואת כל שלושת שעריה בשלב הגמר כבש סנפיליפו.
לאחר עונה אחת בלבד בבוקה עזב סנפיליפו לראשונה את ארגנטינה ועבר לנסיונל מליגת העל האורוגוואית. סנפיליפו פתח היטב את עונת הבכורה שלו בקבוצה, וקבע ממוצע של מעל לשער במשחק בליגה. הוא תרם להעפלתה של נסיונל לגמר גביע ליברטדורס עם צמד במשחק הראשון של חצי הגמר מול קולו-קולו (8-4 בסיכום שני המפגשים), אך אז ספג פציעה קשה במהלך משחק ידידות מול ואסקו דה גאמה הברזילאית, ונאלץ להיעדר תקופה ארוכה. ללא סנפיליפו, הפסידו נסיונל בגמר הכפול לאינדפנדיינטה, מבלי שכבשה בצמד המפגשים (1-0 לאינדפנדיינטה בסיכום). סנפיליפו חזר לזמן קצר עונה אחר כך, ובסיומה נפרד מנסיונל ללא תואר ועם 25 שערי ליגה ב-21 הופעות בלבד.
לאחר שנתיים באורוגוואי חזר סנפיליפו לארגנטינה והצטרף לבאנפילד, במדיה ערך חמישים הופעות ליגה וכבש 19 שערים בשתי עונות. בעונת 1968 עזב פעם נוספת את ארגנטינה, והצטרף לבאנגו הברזילאית מריו דה ז'ניירו. במהלך אותה עונה, לאחר קדנציה קצרה של 11 משחקים ללא שער, עבר לתחנה הבאה שלו בברזיל, באהיה, הקבוצה המעוטרת ביותר במדינת באהיה. סנפיליפו בלט בארבע העונות שלו בקבוצה עם 48 שערים ב-71 הופעות, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות המקומית פעמיים רצופות, בעונות 1970 ו-1971.
ב-1972, כשהוא בן 38, חזר סנפיליפו למועדון בו הפך לסמל, סן לורנסו. הוא שיחק במשך שני הטורנירים של אותה העונה (מטרופוליטנו ונסיונל) תחת המאמן חואן קרלוס לורנסו, וזכה עם הקבוצה בשניהם. בתום שתי הזכיות, פרש סנפיליפו ממשחק פעיל, כאשר עד היום הוא אחד מבכירי הכובשים בכל הזמנים בליגה הארגנטינאית, עם 226 שערים ב-330 הופעות.