יהדות ספרד
חזרת השלטון הנוצרי והגירוש

| --- | --- |
 :  ראו גם – אנטישמיות נוצרית, הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות, אנוסים, אינקוויזיציה, גירוש ספרד
עם תחילת הרקונקיסטה, כיבושה מחדש של צפון ספרד על ידי הנוצרים, החלה התדרדרות במעמדם של היהודים. אולם הממלכות הנוצריות בצפון נזקקו לשירותי היהודים במלחמותיהם וסמכו עליהם את נאמנותם. כך ישבו רבים מהם על קרקע באזורי הספר. הכנסייה תבעה אומנם להחמיר עם היהודים, אך כל עוד השליטים היו זקוקים לשירותם, לא הקפידו בביצוע ההגבלות.
במאה ה-11 החלה גם הסתה אנטי-יהודית, גם בשל קנאה בהצלחתם, ובשנת 1066 חלו פרעות גרנדה, שפגעו קשות בקהילת היהודית הגדולה בעיר. לקראת סוף המאה התחזקו הנוצרים והוקמו ממלכות חזקות - אראגון, קסטיליה ופורטוגל. בעקבות כיבוש טולדו בידי קסטיליה ב-1086, נאלצו הנסיכויות המוסלמיות לקרוא לעזרת המוראביטון, התנועה הדתית הלוחמת שפרצה בצפון אפריקה וכבשה לעצמה שטחים נרחבים. המוראביטון נענו להזמנה, אך השתלטו על ספרד המוסלמית ובשל קיצוניותם הדתית ביטחון היהודים החל להתערער ומעמדם המשפטי והחברתי הורע. מקובל לסבור שתור הזהב ליהדות ספרד הגיע בכך לקיצו. במאה ה-12 עלתה שושלת אל-מוואחידון שרדפה באכזריות את היהודים בשטחה, יהודים רבים נהרגו ואחרים נמלטו לנסיכויות הנוצריות או לצפון אפריקה ומצרים הפאטמית. בין הפליטים היו הרמב"ם ור' אברהם אבן עזרא. האחרון חיבר קינה על חורבן הקהילות, בשם אהה ירד עלי ספרד, בה הוא מונה את הקהילות שנחרבו אחת לאחת. עם זאת הקהילות היהודיות בספרד התחדשו לאחר נפילת השושלת, ועל אף חוסר היציבות נמשכה היצירה התרבותית היהודית גם בחלק מהממלכות המוסלמיות וגם בחלקים מספרד הנוצרית.
במאות ה-12 וה-13 שגשגו הישיבות בספרד, ומרכז הכובד של הישיבות באירופה עבר מצרפת לספרד. התפרסמו במיוחד בתקופה זאת רבי משה בן נחמן, רבי שלמה בן אדרת, רבי יונה גירונדי, ורבים נוספים. במאה ה-13 התחדשה התעמולה האנטי-יהודית ואף עלילות הדם, במקומות אחדים הונהג אות הקלון, ועל יהודים נאסר לשמש במשרות מטעם המדינה. נכפו על היהודים ויכוחים פומביים עם כמרים נוצריים (כמו ויכוח ברצלונה), וכן נפסלו היהודים מלשמש עדים במשפט. היהודים הוגדרו כעבדי המלך ובכך זכו להגנה מעוינות העירוניים (שראו בהם תחרות כלכלית) והכנסייה, אך היו תלויים בגחמות השליט. למשך תקופה ארוכה אפשרו לקהילות היהודיות לקיים אוטונומיה פנימית, אך בסוף המאה ה-14 החלו להגביל אותה, ובשנים 1412–1413 בוטלה לחלוטין האוטונומיה היהודית במלכויות קסטיליה ואראגון, אם כי בצקופות מסוימות בהמשך המאה היא הוחזרה חלקית.
בקיץ 1391 התחוללו בספרד פרעות כנגד היהודים המכונות גזירות קנ"א. פרעות אלו התחילו בסביליה ומשם התפשטו לשאר חלקי קסטיליה ואראגון. רבים מתו על קידוש השם, בסרבם להמיר את דתם. רבים אחרים המירו את דתם למראית עין אך בסתר המשיכו להחזיק בדתם ובאמונתם, ויש שברחו לאזורים כפריים, לפורטוגל או לצפון אפריקה. הנזיר ויסנט פרר היה עובר בליווי אספסוף בין הקהילות היהודיות, הופך בתי כנסת לכנסיות ולוחץ על היהודים להתנצר. ב-1412, בהשפעתו, הוקמו בספרד הגטאות הראשונים (iudecarias) והועברה חקיקה אנטי יהודית.
בעוד הכנסייה שמחה על המרת הדת, העירוניים המשיכו להיאבק במתחריהם הכלכליים, והמשיכו בתעמולת שטנה נגד המומרים, שהגיעה עד לפרעות בטולדו ובקורדובה. מומרים רבים שמרו בסתר על יהדותם (הם נקראו "אנוסים") ונרדפו בשל כך על ידי האינקוויזיציה שהוקמה ב־1 בינואר 1481, וגרמה לפגיעה קשה בחייהם של היהודים. רבים אולצו להמיר את דתם בפומבי, לאחר שאיימו להוציאם להורג אם יסרבו. בפרעות חלה אמנם רגיעה, אך המצב לא חזר לקדמותו. נגזרו עליהם גזרות ונקבעו הגבלות על משרות שבהן מותר ליהודים להחזיק. הם נאלצו לעמוד בוויכוחים דתיים פומביים, וכן אסר השלטון על היהודים להתרועע עם האנוסים.
הדיכוי נגד היהודים הלך והחריף לאחר נישואי פרננדו השני ואיזבלה ואיחוד אראגון וקסטיליה לממלכת ספרד. ב-1483 גורשו היהודים מאנדלוסיה, וב-1486 מסרגוסה. בשנת 1492 גורשו היהודים מספרד: בין 40,000 ל-160,000 נאלצו לעזוב את הארץ. רוב המגורשים הגיעו לפורטוגל, בה הוצאה גם כן פקודת גירוש בשנת 1496, אולם הובטח כי לא יתקיים פיקוח על נאמנותם הדתית של המומרים, ולכן רוב היהודים העדיפו להישאר כאנוסים. קיימת מסורת שבעקבות הגירוש גזרו מגורשי ספרד חרם שלא לשוב לספרד, אך עם חלוף השנים התעמם זכר המכה. את האנוסים שנותרו בספרד המשיכה האינקוויזיציה לרדוף, רבים מהם הצליחו לצאת במשך הזמן מהארץ, ואף לשוב בגלוי ליהדות. בשנת 1802 הוציא קרלוס הרביעי, מלך ספרד, צו המחדש את גירוש היהודים.