stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דה הבילנד דראגון
שירות > מפעילות אזרחיות

אוסטרליה אוסטרליה
אירלנד אירלנד
ברזיל ברזיל
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
טורקיה טורקיה
מצרים
ניו זילנד ניו זילנד
קנדה
מפרט טכני (DH.84 דראגון 1) > מאפיינים כלליים

צוות: 1 (טייס)
נוסעים: 6-10
אורך: 10.52 מטר
מוטת כנפיים: 14.43 מטר
גובה: 3.07 מטר
שטח כנף: 34.9 מ"ר
משקל ריק: 1,045 ק"ג
משקל מרבי: 1,909 ק"ג
מנוע: בוכנה, 2 X דה הבילנד ג'יפסי מייג'ור, 4 צילינדרים מקורר אוויר, 130 כ"ס כל אחד.
מפרט טכני (DH.84 דראגון 1) > ביצועים

מהירות מקסימלית: 206 קמ"ש
מהירות שיוט: 167 קמ"ש
טווח: 740 ק"מ
סייג רום: 3,800 מטר
מהירות נסיקה: 3.1 מטר/שנייה
ראו גם

דה הבילנד DH-89 דראגון ראפיד (אנ')
לקריאה נוספת

Hutchison, Iain. Air Ambulance: Six Decades of the Scottish Air Ambulance Service. kea publishing, 1996. ISBN 0951895826
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Gunston, Bill. The illustrated encyclopedia of propeller airliners. Exeter Books, 1980. ISBN 0896730786. עמוד 88
1 2 3 4  Birtles, Philip. De Havilland. Jane's, 1984. ISBN 0710603037. עמוד 110
1 2  Howson, Gerald. Aircraft of the Spanish Civil War, 1936-39. Smithsonian Institution Press, 1990. עמוד 101
↑  Niehorster, Royal Iraqi Army - Royal Army Air Force Order of Battle. 15 April 1941
↑  Lyman, Robert. Iraq 1941. Osprey Publishing, 2006. ISBN 1841769916. עמודים 26–27
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585973005171  LCCN: sh2010002284 
DH.84 דראגון כאמבולנס אווירי, בשירות חיל האוויר המלכותי האוסטרלי. 1944
DH.84 דראגון 1 בשדה תעופה בלידס. 21 במאי 1956
DH.84 דרגון במהלך תצוגה במוזיאון האווירי בטמורה, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה. 26 באפריל 2003
דייוויס טריטש

| --- | --- |

 לידה:  4 בינואר 1870 דרזדן, הקונפדרציה הצפון-גרמנית 
 פטירה:  31 בינואר 1935 (בגיל 65) רמתיים, ישראל 
 מדינה:  גרמניה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 בן או בת זוג:  Emma Thomaschewsky 
 
דוד (דייוויס) טְרִיטְשׁ (בגרמנית: Davis Trietsch;‏ 4 בינואר 1870, דרזדן, ממלכת סקסוניה (גרמניה) – 31 בינואר 1935, כ"ז בשבט תרצ"ה, רמתיים, פלשׂתינה-א"י) היה סופר ופעיל ציוני מקסימליסט, שהאמין ביכולת הקליטה של ארץ ישראל.
ביוגרפיה

טריטש נולד בדרזדן, בירת ממלכת סקסוניה (שמאז 1871 נכללה בקיסרות הגרמנית). התפרנס מכתיבת ספרים ומאמרים בשטחי הכלכלה. לאחר מסע ברחבי אירופה התגורר בניו יורק בארצות הברית בין השנים 1893-1899, שם למד את בעיית נדידת היהודים. כפתרון הציע התיישבות יהודית בקפריסין ובאל עריש עוד בשנת 1895 לפני שהרצל הציג את הציונות המדינית. השתתף בקונגרסים הציוניים למן הקונגרס הראשון, וכתב ספרים רבים וקונטרסים על בעיות הציונות. על רקע הצעתו ליישב יהודים בצפון סיני, מספר שנים לפני שהרצל ניסה לרכוש שטחים בסיני מידי הבריטים,  הוא ניהל עם הרצל ויכוחים חריפים. היה חבר הפרקציה הדמוקרטית, סיעת האופוזיציה הצעירה שהציגה אלטרנטיבה לדרכו של הרצל. בתקופת הצעת אוגנדה, שב והציע את קפריסין, שהייתה מושבה בריטית בת כמאתיים אלף נפש, כמקלט לעם היהודי במקום אוגנדה.
ייסד וערך את כתב העת Ost und West (גרמנית: "מזרח ומערב") בברלין (1901–1902), בשיתוף עם לאו וינץ (Wintz), היה בין מייסדיה של ההוצאה לאור יודישער פערלאג והיה גם עורך מגזין Palästina.
במלחמת העולם הראשונה השתכר יפה מפרסומיו וקיים על חשבונו ועל חשבון בני משפחתו משרד לתעמולה ציונית. הוא האמין שהתעשייה והמסחר יהיו הבסיס הכלכלי להתיישבות היהודים בארץ ישראל. את פתרון הדיור ראה בעיר גנים, בה בית קטן עם גן פרי וירק יספק את צורכי המשפחה. את רעיונותיו לפיתוח תעשייתי של א״י בשילוב הקמת ערי גנים הוא קידם בקונגרסים הציוניים ובביטאונו ״עם וארץ״ (ברלין, 1919). הוא האמין כי בסיוע מועט, ניתן ליישב בארץ מאות אלפי יהודים שיתקיימו ברמת חיים שאינה נופלת מזו שבמזרח אירופה.
אחד מחסידיו, אריך דב מוזס, הקים לפי הנחיותיו את המושבה רמות השבים שבשרון, שבבית העלמין שלה נקבר טריטש.
בנו, עמנואל טריטש, היה מתכנן מפעלי מים בישראל, ולפני קום המדינה - בכיר עוזריו של שמחה בלאס.
על שמו קרוי גן קטן ברמות השבים, ברחוב הכרם.
נכדו, אורי ירמיאס, הוא "אורי בורי", הבעלים והשף ממסעדת הדגים בעכו.
לקריאה נוספת

יוחנן ארנון, "טריטש - חולם וחוזה, ומציע התיישבות בקפריסין", עת־מול: עיתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל, י' (4): 1985, עמ' 17–18.
הערות שוליים

↑  (Volk und Land (Berlin, 1919.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269030805171  PLWABN: 9810578508905606  BnF: cb130124293 (data)  GND: 139896686  ISNI: 0000 0001 1937 6620  LCCN: nr99033198  NKC: zmp2017941227  NLG: 211879  NTA: 069513422  SUDOC: 110474562  VcBA: 495/270917  VIAF: 92610402   WorldCat (עם VIAF): 92610402 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דייזי (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן גאווין למברט
 בימוי:  רוברט מאליגן
 הופק בידי:  אלן ג'יי פאקולה
 תסריט:  נאווין למברט
 עריכה:  אהרון סטל
 שחקנים ראשיים:  נטלי ווד כריסטופר פלאמר רות גורדון רוברט רדפורד
 מוזיקה:  אנדרה פרבין
 צילום:  צ'ארלס לאנג
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 בדצמבר 1965
 משך הקרנה:  128 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט להט"בי, סרט רומנטי 
 הכנסות:  1,500,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
דייזי (באנגלית: Inside Daisy Clover) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1965 בבימויו של רוברט מאליגן, עם נטלי ווד, כריסטופר פלאמר, רות גורדון ורוברט רדפורד בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי גאווין למברט (אנ') והוא מתבסס על הרומן שלו "Inside Daisy Clover" משנת 1963 שעוסק בנערה המתנהגת כ"טומבוי" ושואפת להיות שחקנית וזמרת. כן עוסק הספר בהומוסקסואליות ובתסריט זה עודן  ושונה לביסקסואליות לפי דרישתו של רוברט רדפורד.
הפסקול הולחן על ידי אנדרה פרבין שהלחין גם את שני השירים ששרה נטלי ווד בדיבוב של הזמרת ג'קי וורד (אנ').
תקציר העלילה

דייזי קלובר (נטלי ווד) היא נערה בת 15 שגרה עם אימה (רות גורדון) בצריף קטן בטיילת של חוף הים בסנטה מוניקה. האב עזב את הבית לפני שנים והאם עוסקת בקריאה בקלפים השנה 1936 ודייזי רוצה להיות זמרת ושחקנית ולצאת מחיי העוני האלה. היא שולחת הקלטה שלה לאולפני סוואן ומקבלת הזמנה להופיע לאודישן.
היא שרה "אתם עוד תשמעו ממני" ובעל האולפן, ריימונד סוואן (כריסטופר פלאמר) מתרשם ממנה ומתכוון להפוך אותה לכוכב. לשם זה הוא "בונה" את סיפור חייה. את האם הוא שולח בעזרת אחותה גלוריה (בטי הרפורד), לאשפוז במוסד סגור למרות התנגדותה של דייזי. הסרט של דייזי מצליח והיא הופכת לכוכבת.
אחד משחקני האולפן, ווייד סאנד (רוברט רדפורד) מתחיל לחזר אחריה והיא נענית לו. הוא מציע לה נישואים והיא מסכימה. הם יוצאים לירח דבש והוא משאיר אותה לבד במוטל באמצע המדבר בנבדה.
דייזי חוזרת המומה ללוס אנג'לס ומילורה סוואן, (קתרין בארד) אשתו של ריימונד, מגלה לה שהוא למעשה ביסקסואל.
דייזי רוכשת בית על חוף הים ומביאה לשם את אימה מהמוסד הסגור. האם מתה ודייזי מקבלת התמוטטות עצבים. סוואן מארגן לה אחות צמודה בתקווה שתתאושש ותגמור את הפקת הסרט שהשקיע בו הון.
כשדייזי עדיין שוכבת במיטה הוא מאיים שייתבע אותה ומפטר את האחות. דייזי מנסה להתאבד על ידי הכנסת ראשה לתנור הגז אך מופרעת על ידי צלצולי טלפון.
לבסוף היא מדליקה אש במטבח עזבת את הבית וצועדת בחוף. הבית עולה באש ועובר אורח שואל אותה "מה קורה כאן"? והיא עונה – "מישהו הכריז מרד".
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| נטלי ווד | דייזי קלובר |  |
| רות גורדון | לוסיל קלובר | אמא של דייזי |
| כריסטופר פלאמר | ריימונד סוואן | מפיק סרטים |
| רוברט רדפורד | ווייד לואיס | שחקן |
| רודי מקדואל | וולטר ביינס | עוזר של סוואן |
| קתרין בארד | מילורה סוואן | אשתו של סוואן |
| בטי הרפורד | גלוריה | אחותה של דייזי |
פרסים

מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי – נטלי ווד
פרס גלובוס הזהב לשחקן חדש של השנה – רוברט רדפורד
פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע – רות גורדון
שלוש מועמדויות  לפרס אוסקר:
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר
פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר – רות גורדון
דייוויס לאנד

מפה משנת 1750 של אזור הקפיטניה חנרל של צ'ילה, בה משורטט גם האי "דייוויס לאנד".
דייוויס לאנד, (באנגלית: Davis Land, בתרגום חופשי: ארץ דייוויס), הוא שמו של אי תעתוע שהאמינו שהיה ממוקם באוקיינוס השקט, ליד דרום אמריקה. הוא נקרא על שמו של איש העסקים והפיראט האנגלי אדוארד דייוויס, שראה אותו לכאורה ב-1687 ותיעד את קיומו. האי מעולם לא נמצא שוב. לימים הועלתה סברה על ידי ויליאם דמפייר שזיהוי זה היה עשוי להיות החוף של טרה אוסטרליס אינקוגניטה.
הגילוי

בשנת 1687 הבחין באי אדוארד דייוויס. דייוויס היה פיראט שביצע פשיטות על יישובים ספרדיים לאורך חופי מקסיקו, פרו וצ'ילה, בזמן שהפליג באוקיינוס השקט דרומה מאיי גלאפגוס לכיוון כף הורן. לפי הדיווח של דייוויס, הוא ראה אי חולי נמוך ומרחוק, גבעות המשתרעות לצפון-מזרח. דייוויס לא ניסה לחקור יותר, מאחר שהיה מעוניין יותר להמשיך את מסעו הביתה.
התגלית המשוערת של דייוויס – האי החדש, היה ממוקם לאורך קו הרוחב הדרומי של 27 עד 28 מעלות. באותו זמן רווחה הסברה כי ניתן למצוא זהב במקומות אחרים לאורך קו הרוחב הזה, ואכן מכרות זהב באי קופיאפו (אנ') שבשליטת ספרד, הנמצאים באותו קו רוחב, היו מוכרים באותו זמן. לכן, עם היוודע החדשות על ארץ דייוויס, מספר נווטים קיבלו הוראה לחפש אותו במסעותיהם. בשנת 1767 יצא החוקר הצרפתי ז'אן פרנסואה דה סורוויל מפונדיצ'רי בהודו הצרפתית למסע חקר ומסחר שאחת ממטרותיו הייתה לאתר את ארץ דייוויס ולהקים בה עמדת מסחר. הוא התעודד מהשמועות על הגילוי האחרון על ידי סמואל וואליס, על "אי עשיר, המיושב על ידי מתיישבים יהודים". למעשה, זו הייתה טהיטי, אבל הצרפתים עירבו את גילוי "הארץ של וואליס" עם ארץ דייוויס. בסופו של דבר סורוויל גילה מחדש את איי שלמה, עשה את דרכו אל החוף הצפוני של ניו זילנד ולאחר מכן אל פרו, שם טבע בחיפוש אחר עזרה לצוותו החולה.
בשנת 1770 מצא פליפה גונזלס דה אהדו (אנ') את אי הפסחא וקרא לו "איסלה דה סן קרלוס" (Isla de San Carlos) או "דה דוד" (de David). עקב טעויות כתיב שונות, תורגם שם זה לאנגלית כ"האי של דייוויס". (Davis's Island), מה שחיזק את ההשערה כי "ארץ דייוויס" קיימת.
אף על פי שמעולם לא נמצא, גם החוקר האנגלי ויליאם דמפייר, שהפליג באזור, סבר במשך זמן מה שראה את דייוויס לאנד. בכתביו כתב כי בהמשך סבר שיש אפשרות שזהו החוף של טרה אוסטרליס הלא ממופה עדיין. במשך כמאה שנים, היה האי "דייוויס לאנד" רשום במפות השונות. רק בשנות השבעים של המאה ה-17, כשהאוקיינוס השקט היה מוכר וממופה יותר, החלו קרטוגרפים להסיר את דייוויס לאנד מהמפות שלהם.
לקריאה נוספת

Dunmore, John (2016). Chasing a Dream: The Exploration of the Imaginary Pacific. Auckland: Upstart Press. ISBN 978-1-927262-79-5.
Lee, Michael (2018). Navigators & Naturalists: French Exploration of New Zealand and the South Seas (1769–1824). Auckland, New Zealand: David Bateman. ISBN 978-1-86953-965-8.
הערות שוליים

↑  המפה היא חלק מהאוסף הטופוגרפי של המלך ג'ורג' השלישי. נמצאת כיום במוזיאון הבריטי
1 2 3  Dunmore 2016, pp. 81–82.
↑  Lee 2018, pp. 41–43.
↑  Dunmore 2016, pp. 83–84.
↑  Guthrie, William; Ferguson, James (1786). A New System of Modern Geography (באנגלית) (3rd ed.). London: C. Dilly, In The Poultry. p. 21. נבדק ב-25 במאי 2020. Eaſter, or Davis's Iſland {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Dunmore 2016, p. 84.
האיגוד של לונדון

סמל איגוד העיר לונדון
האיגוד של לונדון (Corporation of London) הוא הגוף המוניציפלי המנהל את הסיטי של לונדון - הרובע הנמצא במרכז העיר לונדון באנגליה. איגוד זה מנהל רק את הסיטי ולא את העיר לונדון רבתי.
ארגוני האיגוד כוללים את הלורד ראש העיר, את הקורט אוף אלדרמן ואת הקורט אוף קומון קאונסיל או "מועצת הסיטי".
אין לאיגוד סמכויות על מידל טמפל ואינר טמפל אף שהם נמצאים בתוך שטחי הסיטי של לונדון.
בחירות > מצביעים

מצביעים לאיגוד צריכים להיות בני 18 ומעלה, ואזרחי בריטניה, האיחוד האירופי או מדינה ממדינות חבר העמים הבריטי, וכן חייבים להתגורר בסיטי או להיות ממונים על ידי גוף המורשה למנות מצביעים.
כל ארגון הממוקם בתוך הסיטי רשאי למנות מצביעים על פי מספר העובדים בארגון:
אם עובדים בארגון 10 עובדים או פחות רשאי למנות מצביע אחד; אם עובדים בארגון בין 10 ל-50 מצביעים רשאי למנות מצביע לכל חמישה עובדים;
אם עובדים בארגון מעל חמישים עובדים רשאי למנות 10 מצביעים וכן מצביע נוסף לכל חמישים עובדים נוספים.
על מנת להיות ממונים כמצביעים, על המועמד להיות מצביע לעמוד באחד מהקריטריונים הבאים:
עליו לעבוד בסיטי לפחות שנה שקדמה ל-1 בספטמבר בשנת הבחירות; או
עליו להיות חבר בחבר מנהלים או דירקטוריות של גוף הממוקם בסיטי; או
מי שעובד בגוף הממוקם בסיטי לפחות חמש שנים (אף שלא עבד בסיטי כל אותה תקופה), אם עבד בסיטי לפחות חלק מהתקופה.
מי שעבד בסיטי במשך עשר שנים, אשר הסתיימו במהלך חמש השנים שקדמו למינויו כמצביע.
שותפויות הממוקמות בסיטי אינן רשאיות למנות מצביעים, אך כל חברי השותפות בעצמם הם מצביעים.
בחירות > אגפים

הסיטי מחולקת ל-25 אגפים - או אזורים אלקטורליים. כל אגף רשאי למנות אלדרמן אחד, ומספר חברי מועצה, לפי גודל האגף:
| אגף | חברי מועצה |
| --- | --- |
אלדרסגייט: 5
אלדגייט: 5
באסישו: 3
בילינגסגייט: 2
בישופסגייט: 8
רחוב ברד: 2
ברידג' (גשר): 2
רחוב ברוד: 3
קנדלוויק: 2
טירת ביינארד: 7
צ'יפ: 2
רחוב קולמן: 5
קורדווינר: 3
קורנהיל: 2
קריפלסגייט: 9
דאוגייט: 2
פרינגטון הפנימית: 8
פרינגטון החיצונית: 10
לנגבורן: 2
רחוב ליים: 3
פורטסוקן: 4
קווינהית': 2
מצודת לונדון: 5
וינטרי: 2
וולברוק: 2
סה"כ: 100
בחירות > גילדות

ישנן מעל מאה גילדות (Livery Companies) בלונדון. חברי הגילדות יוצרים גוף אלקטורי הנקרא "קומון הול" הבוחר את הלורד ראש העיר.
קורט אוף אלדרמן

בעבר בחרו האגפים של הסיטי את האלדרמן לכל חייהם. כיום[דרושה הבהרה] הם נבחרים לשש שנים, אך ניתן להפסיק את תקופת הכהונה קודם לכן.
הלורד ראש העיר והשריפים

הלורד ראש העיר ושני שריפים נבחרים על ידי אנשי הגילדות. השריפים מהווים עוזרי הלורד ראש העיר, והם נבחרים ביום אמצע הקיץ. הלורד ראש העיר, אשר על מנת להתמנות לתפקיד זה חייב לשרת קודם לכן בתפקיד השריף, נבחר במייקלמס לתפקידו. כל כהונה נמשכת שנה.
הלורד ראש העיר ממלא גם את התפקידים הבאים:
השופט הראשי של הסיטי
האדמירל של נמל לונדון
אוצר אוניברסיטת הסיטי
הנאמן של קתדרלת סנט פול
הארי קיואל

הארולד "הארי" קיואל (באנגלית: Harold "Harry" Kewell; נולד ב-22 בספטמבר 1978 בסידני, אוסטרליה) הוא כדורגלן עבר אוסטרלי אשר שיחק בנבחרת אוסטרליה, וכיום חלק מצוות האימון של סלטיק מליגת העל הסקוטית.
קריירה

קיואל שיחק בקבוצת לידס יונייטד עד שנת 2003, אז עבר לליברפול. עם ליברפול זכה בגביע אירופה לאלופות בעונת 2005 לאחר ניצחון על מילאן האיטלקית בפנדלים אחרי מהפך דרמטי שבו חזרה קבוצתו מפיגור 3:0 במחצית ל-3:3 בסיום 90 הדקות. קיואל פתח בהרכב באותו משחק אך הוחלף על ידי ולדימיר שמיצר.
הוא שיחק במונדיאל 2006 במדי נבחרת אוסטרליה. במהלך המונדיאל נפצע ברגלו.
בקיץ 2008 עבר לגלאטסראיי במדיה שיחק עד שנת 2011, עת עבר למלבורן ויקטורי האוסטרלית.
דוחובורים

נשים דוחובוריות בלבוש מסורתי, 1887
דוחבורים (ברוסית: Духоборы, פירוש מילולי: לוחמי-הרוח) הם כת רוחנית נוצרית, בעלת מאפיינים אנרכיסטיים, ממקור רוסי. כ-7,500 מהם היגרו למערב קנדה בסיוע הממשל הקנדי בסביבות שנת 1900. קהילות הדוחובורים דגלו בפציפיזם וחיו בקומונות. מקור הדוחובורים אינו ברור. התיעוד הראשון שלהם מתוארך למאה ה-18. חלק מהחוקרים מאמינים שהכת התפתחה במאות ה-16 וה-17. הם דחו את העריצות של שלטון הצאר הרוסי בסוף המאה ה-18, וכן דחו את האורתודוקסכיה הרוסית, את סמליה ואת טקסיה.
אמונתם הפציפיסטית וניסיונות ההימנעות מהתערבות הרשויות בענייניהם הובילו להגירתם של רוב חברי הכת מרוסיה לקנדה סביב שנת 1900. הם אימצו אורח חיים קומונלי וחקלאי, מיעטו ברכישת השכלה מתקדמת וחלקם הגדול עסק בחטיבת עצים ונגרות. עם הזמן עזבו רבים את קהילות הדוחובורים הסגורות והפכו לעובדי חקלאות שכירים במישורים הקנדיים. אורח חיים דתי, שירת א-קפלה, פציפיזם והתנגדות לא אלימה הם מסימני ההיכר של כת נוצרית זו. תת-קבוצה מתוכם המכונה "בני החירות" נוהגת להשתמש בעירום מלא ובהצתות כטכניקת מחאה שנויה במחלוקת כנגד כפיית חוקי המדינה. צאצאי הדוחובורים הקנדיים חיים היום בדרום מזרח קולומביה הבריטית, דרום אלברטה וססקצ'ואן, היכן שהתיישבו אבותיהם. בתחילת המאה ה-21 האוכלוסייה ממוצא דוחוברי בצפון אמריקה מונה כ-40 אלף בקנדה ועוד כ-5,000 בארצות הברית.
היסטוריה

מקורותיה של התנועה מתוארכות ככל הנראה למאות ה-17 וה-18 באימפריה הרוסית. האמונה כי נוכחות האל מצויה בכל אדם הובילה אנשים אלו לכפירה בכמורה ובמימסד הכנסייתי כמתווך לא נחוץ בין האדם לאלוהיו. הם דחו את הממשלה החילונית וכן את הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, כשהם מחזיקים באמונה כי התנ"ך הוא המקור העליון של ההתגלות האלוהית. הם האמינו באלוהיותו של ישו, נתנו דגש לפרשנות אישית, ועוררו עליהם אנטגוניזם הן מצד הממשלה והן מצד הכנסייה. בשנת 1734 הוציאה נגדם הממשלה צו בעוון "איקונוקלאזם".
סילבן קולסניקוב (רוסית: Силуан Колесников) היה המנהיג המוכר הראשון של הדוחובורים, ופעל בשנים 1755- 1775. הוא הגיע מהכפר ניקולסקוי שבפלך יקטרינוסלב (היום באוקראינה). היה איש ספר אשר הושפע מרעיונות של מיסטיקנים מערביים כמו קרל פון אקרטשאוזן, ולואיס קלאוד דה סינט-מרטין.
הדוחובורים הראשונים כינו עצמם "אנשי האל" או פשוט "נוצרים". שמם המודרני, בהטייה קלה שפירושה המילולי "נאבקי-רוח" הוצמד להם לראשונה ב-1785/6 על ידי אמברוסיוס, הארכיבישוף של יקטרינוסלב או יורשו ניקפור. כוונת הארכיבישוף הייתה ללעוג להם ככופרים הנאבקים כנגד רוח הקודש, אולם מאוחר יותר, ככל הנראה בתחילת המאה ה-19, אימצו הדוחובורים שם זה, תוך הטיה קלה, כרומזים כי אינם נלחמים כנגד רוח הקודש, אלא למענה. השימוש הרשמי הראשון בשם זה מתועד בצו ממשלתי מ-1799 על הגליה של 90 מבני הכת לפינלנד, בשל תעמולה אנטי מלחמתית .
ב-1802 עודד הצאר אלכסנדר הראשון את יישובם מחדש של מיעוטים דתיים באזור שכונה "שביל החלב סביב נהר מולחינה" באזור מליטופול (כיום בדרום אוקראינה), מתוך מוטיבציה כפולה – יישובו המהיר של חבל הארץ העשיר של החוף הצפוני של הים השחור, ומניעת "הכופרים" מ"זיהום" האוכלוסייה הכללית ברעיונותיהם. דוחובורים רבים, קיבלו את הצעתו של הצאר והיגרו מאזורים שונים של האימפריה לאזור זה, במקביל התיישבו באזור גם מנוניטים שישבו בפרוסיה המערבית.
גלות קווקז

הצאר ניקולאי, זמן קצר לאחר הכתרתו הוציא צו (6 בפברואר 1826) שמטרתו לאלץ את הדוחובורים להתבולל באמצעות גיוס כפוי, איסור מפגשי הקהילה, ועידוד ההמרה הדתית לכנסייה האורתודוקסית. באוקטובר 1830 פורסם צו נוסף שהכריז כי כל האנשים הכשירים החברים בתנועות מיעוט דתיות המטיפות כנגד הכנסייה הממוסדת מחויבים בגיוס לצבא הרוסי ויישלחו לאזור הקווקז, הבלתי כשירים, כולל הנשים והילדים ייושבו מחדש ביישובים באזור הקווקז. כ-5,000 דוחובורים ייושבו מחדש בגאורגיה באזור נפת אחלכלכי בין השנים 1841–1845. מאוחר יותר ייושבו באזורים נוספים בגיאורגיה. לאחר הכיבוש של העיר קראס, וחתימת חוזה סן סטפנו ב-1878 היגרו מספר דוחובורים מפלך טביליסי לאזור קארס, הנמצא היום בטורקיה.
מנהיג הדוחובורים שהגיעו לאזור הקווקז מאוקראינה ב-1841 היה אילריון קלמייקוב (רוסית: Илларион Калмыков), הוא מת באותה שנה ובנו פטר קלמייקוב ירש אותו. עם מותו של פטר קלמייקוב ב-1864 ירשה את ההנהגה אלמנתו - לוקריה וסיליבנה גובנובה קלמייקובה (רוסית: Лукерья Васильевна Губанова). שושלת קלמייקוב הקימה בכפר גורלובקה את אחת הקהילות הדוחובוריות בגיאורגיה. לוקריה כובדה על ידי השלטונות האזוריים אשר שיתפו פעולה עם הדוחובורים במספר נושאים. מספר הדוחובורים באזור הקווקז הגיע לכ-20,000 בעת מותה בשנת 1886. באותה התקופה הפכו הדוחובורים לצמחונים ונחשפו לרעיונותיו של לב טולסטוי, אותם מצאו קרובים להשקפתם, והושפעו מהם.
גלות קווקז > תחיה דתית ומשבר

מותה של לוקריה, שלא היו לה יורשים, לווה במשבר מנהיגותי. היא קיוותה שהמנהיגות תעבור לעוזרה פטר וסילוביץ' ורגין (Peter Vasilevich Verigin), אבל רק חלק מהקהילה קיבל אותו כמנהיג. לעומתם מיעוט הקהילה צידד באחיה של לוקריה מיכאל גובנוב וזקן הכפר אלכסיי זבוקוב. קבוצת מיעוט זו נהנתה מתמיכת החברים המבוגרים שבקהילה ושל השלטונות המקומיים. ב-26 בינואר 1887, בשעת ההתכנסות בה עמדו להכריז על מנהיגותו של וירגין, הגיעה המשטרה ועצרה אותו. הוא נשלח לגלות בת 16 שנים באזור הצפוני של סיביר יחד עם חלק מתומכיו. רוב הדוחובורים המשיכו לראות בו את מנהיגם הרוחני ולשמור איתו על קשר באמצעות מכתבים, ושליחים שנפגשו איתו במקום גלותו באבדורסק, סיביר.
באותה העת הגבירה הממשלה את הלחץ ליישום הרגולציה על הדוחובורים. הדוחובורים התנגדו לרישום לידות וחתונות, לשבועת נאמנות למדינה ולתרומת חיטה לקרנות החירום של המדינה. ב-1887 הרחיבה רוסיה את חובת הגיוס לצבא גם למחוז הקווקז. בעוד אנשי סיעת המיעוט בהנהגה הדוחובורית שיתפו פעולה עם המדינה ועם הגיוס – העמיקה סרבנות הנהגת הרוב לגיוס, וזאת על רקע מעצר מנהיגיהם, וחילופי המכתבים מהגלות, שחיזקו את תחושת צדקת דרכם האמונית. הם קיבלו את הוראותיו של וירגין הגולה, לחדול משימוש בטבק ואלכוהול, חילקו שווה בשווה את רכושם בין חברי הקהילה והחליטו לדבוק בשימוש במחאה פציפיסטית לא אלימה. בשנת 1894 סירבו מרבית הדוחובורים להשבע אמונים כפי שדרש הצאר ניקולאי השני. בהוראת וירגין, התאספו בלילה בין ה-28 ו-29 ביוני (10/11 ביולי לפי הלוח הגרגוריאני) 1895 כדי לשרוף ולהרוס את כלי הנשק שהיו ברשותם, כשהם מלווים שרפה זו במזמורי תהילים ובשירים רוחניים אחרים. קוזאקים מטעם הממשלה נשלחו להכותם ולעצור אותם. הממשלה שיכנה קוזאקים ברבים מכפרי הדוחובורים שנמנו על סיעת הרוב, וכ-4000 דוחובורים הוגלו לכפרים בחלקים אחרים של גיאורגיה. רבים מתו מרעב ומחלות.
גלות קווקז > הגירה לקנדה

ההתנגדות הדוחובורית זכתה לחשיפה בינלאומית, ובעקבותיה נמתחה ביקורת רבה על האימפריה הרוסית בשל יחסה למיעוטים הדתיים. ב-1897 הסכימה ממשלת רוסיה לאפשר לדוחובורים לעזוב את המדינה בהתאם למספר תנאים:
העוזבים לא יורשו לשוב.
ההגירה תעשה על חשבונם.
מנהיגי הקהילה העצורים, והאסורים בגלות סיביר ירצו את מלוא עונשם בטרם יותר להם לעזוב.
חלק מהגולים היגרו תחילה לקפריסין, אולם לא התאקלמו שם בשל קשיי מזג אוויר. יתר הקהילה קיבלה הצעה ליישוב מחדש בקנדה. כ-6,000 מהגרים התיישבו בחצי הראשון של שנת 1899 על אדמות שקיבלו מממשלת קנדה באזור בו נמצאת היום מניטובה וססקצ'ואן. המתיישבים בקפריסין ויתר הקהילה הצטרפו אליהם בהמשך, כ-7,400 אנשים נוספים עד סוף אותה שנה. סך הכל כשליש מקהילת הדוחובורים בקווקז היגרה לקנדה. בהמשך הצטרפו עוד קבוצות קטנות, ובהן 110 מנהיגים אשר ריצו את עונשיהם בבתי הכלא ובסיביר.
קוויקרים וטולסטויאנים כיסו את רוב עלויות ההגירה. הסופר לב טולסטוי תרם את התמלוגים אשר קיבל בעבור היצירות "התחיה", "האב סרגיי" ואחרות לקרן ההגירה. כמו כן, גייס בין חבריו העשירים כספים לטובת העניין. סך הכל גייס הסופר כ-30 אלף רובל, כמחצית מקרן ההגירה. גם האנרכיסט פיוטר קרופוטקין והפרופסור לכלכלה פוליטית ג'יימס מבור מאוניברסיטת טורונטו סייעו למהגרים.
תקנות ההתיישבות של קנדה קבעו כי הממשלה תקצה 160 דונם של שטח, תמורת אגרה של 10$ לכל גבר בעל משפחה שיכול להקים חווה חקלאית באותו שטח בתוך 3 שנים. החיים במשקי-בית של משפחה אחת לא התאימו לאורח חייהם של הדוחובורים. לבסוף נמצא סעיף בתקנות שנועד לאפשר התיישבות של קהילות קומונליות, אשר איפשר לאותן קהילות שלא לגור על השטח המוקצה עצמו, אלא במסגרת כפרית בקרבה של עד 3 מיילים מהשטח. תקנה זו אפשרה את הקמת הקומונות הדוחובוריות. יתרה מזאת, בשנת 1898 תוקנה תקנת הגיוס של קנדה, והעניקה פטור מגיוס לקהילה הדוחובורית. סך הכל קיבלו הדוחובורים כ־773,400 דונם של קרקע להתיישבות.
וירגין שכנע את מאמיניו לשחרר את חיות הבית שלהם "אחיהם לדת", ולמשוך בעצמם את כלי החריש והעגלות שלהם. חלק מהכפרים החדשים קיבלו את שמות הכפרים הדוחובוריים הישנים בקווקז (ספסובקה, גורלובקה, סלבינקה), ואילו אחרים קיבלו שמות רוחניים חדשים כגון אוספניי (דורמציון), טרפניה (סבלנות), בוגומדנויה (מתת אל) ואוסוובוזדנייה (שחרור).
המתיישבים גילו כי החורף באזור ססקוצ'אן קשה מן החורף בקווקז, והתאכזבו מהקושי לגדל ירקות באקלים זה. מספר הנשים היה קטן משמעותית ממספר הגברים. נשות הקהילה עבדו בעיקר בחקלאות, בעוד גברים רבים לקחו עבודות לא חקלאיות, בייחוד בניית מסילות רכבת. הקהילה הורכבה ממספר הגירות בעלות רקע שונה, ואורח חיים קומונלי שלא היה אחיד, וחסרה הייתה מנהיגות עד הגעתו של וירגין בדצמבר 1902. בשנת 1904 נסתיימה סלילת מסילת הרכבת לאזור, ואיתה נסתיימה תקופת הבידוד מהחברה הקנדית.
פוליטיקאים קנדיים ואנשי תקשורת היו חשדנים ביחס לדוחובורים ולסגנון חייהם. סירובם לשלוח את ילדיהם לבתי ספר ותפיסת עולמם הפציפיסטית עוררו אי נחת. השימוש שלהם בצעדות עירום נתקבל באיבה. מגזינים קנדיים הפגינו סקרנות רבה ועניין בייחוד בגופן ובגדיהן של נשות הקהילה. עיתונים פרסמו סיפורים ותמונות המתמקדים בנשות הדוחובורים העובדות בעבודה חקלאית קשה, או מבצעות "עבודת נשים" כשהן לבושות בבגדים המסורתיים, או בעירום חלקי או מלא.
מבחינה כלכלית המשיכו הדוחובורים לקבל סיוע מהקוויקרים. קליפורד סיפטון, שר הפנים רצה מאוד בקליטתם וארגן את הסובסידיות להבאתם.