stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב גולדשטיין
ספרים

"מפלגת פועלי ארץ-ישראל" גורמים להקמתה, הוצאת עם עובד, תרבות וחינוך. תל אביב 1975
"ללא פשרות". הסכם בן-גוריון - ז'בוטינסקי וכישלונו. יחד עם יעקב שביט, הוצאת הדר-יריב. תל אביב 1979
בדרך להגמוניה - מפא"י התגבשות מדיניותה (1930 - 1936). הוצאת עם עובד, תרבות וחינוך. תל אביב 1980
הסתדרות העובדים הכללית ופועלי ארצות - הברית. הוצאת עם עובד, תרבות וחינוך. תל אביב 1984
פרשת עין-זיתים 1910-1890. הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, יחד עם יוסי בן-ארצי. חיפה 1991
מניה וילבושביץ - שוחט, פרק המנהיגות המהפכנית. הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה. חיפה 1991
חבורת הרועים: רעיון כיבוש המרעה בעלייה השנייה (1917-1907) ומימושו. משרד הביטחון, ההוצאה לאור. תל אביב 1994
בדרך אל היעד: "בר-גיורא" ו-"השומר" 1907 - 1935. משרד הביטחון – ההוצאה לאור. תל אביב 1994
פולמוס קהן (1925 - 1926) הציונות וארץ-ישראל בהגותם של הסוציאליסטים היהודים בארצות-הברית. הוצאת מרכז דינור. ירושלים 1999
אטלס חיפה. עורך משנה של המדור ההיסטורי. (עורכים ראשיים: ארנון סופר, ברוך קיפניס) החברה לחקר מדעי שימושי. אוניברסיטת חיפה. חיפה 1980
לקסיקון האישים של ארץ ישראל, 1948-1799. עורך וכותב ערכים יחד עם: יעקב שביט וחיים באר. הוצאת עם עובד. תל אביב 1983
זיכרונות בשלכת – אוטוביוגרפיה. הוצאת בית לוחמי הגטאות – ביחד, 2007
From Fighters to Soldiers - How the Israeli Defense Forces Began. Sussex Academic Press. Brighton, 1998
Jewish Socialists in the United States – The Cahan Debate 1925 - 1926. Sussex Academic Press. Brighton, 1998
Against all odds. The Jewish family and children’s holocaust center, San Francisco, 2021
מאמרים

פרופ' גולדשטיין פרסם עשרות רבות של מאמרים אקדמיים ומחקרים, ביניהם:
היחסים בין מפא"י לחיים ויצמן בתחילת שנות ה-30. "מדינאי בעתות משבר" בעריכת יוסף גורני וגדליה יוגב, אוניברסיטת תל אביב, 1977
חיים ארלוזורוב כמדינאי.  מחקרים מס' 4, אוניברסיטת חיפה, 1979
העלייה השלישית – התחייה שלאחר השפל.  "התקופות הגדולות בהיסטוריה של ארץ ישראל – התאוששות בצל הבריטים 1929-1918", הוצאת רביבים, ספריית מעריב, 1980
יוסף טרומפלדור כגיבור לאומי והוויכוח על השקפותיו (יחד עם יעקב שביט). כיוונים מס' 12 – רבעון ליהדות וציונות, הוצאת התנועה הציונית, 1981
רעיון ההתיישבות באתוס הלאומי. אוניברסיטת חיפה, 1981
ההתיישבות היהודית בגליל העליון בעת החדשה עד שנת 1920. "ארצות הגליל", בעריכת אבשלום שמואלי, ארנון סופר, נורית קליאוט, הוצאת החברה למחקר מדעי שימושי, אוניברסיטת חיפה ומשרד הביטחון, 1984
מפעלו של הברון בנימין דה-רוטשילד 1889-1882. "תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל מאז העלייה הראשונה – התקופה העות'מאנית", בעריכת ישראל קולת, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים – מוסד ביאליק, 1990
ההתגוננות, השמירה וארגוני בר-גיורא והשומר בעלייה השנייה. "העלייה השנייה - מחקרים", בעריכת ישראל ברטל, הוצאת יד יצחק בן צבי, 1991
פרסים

גולדשטיין זכה בפרס נשיא המדינה על-שם יצחק בן-צבי על תרומתו לפיתוח ההשכלה הגבוהה בגליל העליון בכלל ובפרט על פעילותו כמנהל האקדמי של מכללת תל חי במשך 10 שנים. זכה בפרס על-שם יצחק בן-צבי גם על מחקרו "בדרך אל היעד", העוסק בארגוני בר-גיורא והשומר ובהתפתחותו של כוח המגן היהודי בארץ ישראל.
זכה בפרס עגיט לספרות השואה על ספרו האוטוביוגרפי "זיכרונות בשלכת".
חיים אישיים

גולדשטיין היה נשוי לאסתר לבית רובין, אב לשלושה וסב לשמונה. התגורר בגבעתיים.
דלאנו באנטון

| --- | --- |

באנטון, 2021
 לידה:  7 בנובמבר 1999 (בן 25) טורונטו, קנדה
 עמדה:  רכז, קלע
 גובה:  2.03 מטר
 מספר:  5
 מכללה:  אוניברסיטת מערב קנטקי אוניברסיטת נברסקה
 דראפט:  בחירה מספר 46, 2021 טורונטו ראפטורס
 קבוצות כשחקן
 2021–2023 2023–2024 2024–:  טורונטו ראפטורס בוסטון סלטיקס פורטלנד טרייל בלייזרס
דלאנו באנטון (באנגלית: Dalano Banton; נולד ב-7 בנובמבר 1999) הוא כדורסלן קנדי המשחק בקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA, בעמדות הרכז והקלע.
קריירת מכללות

באנטון נולד בטורונטו שבקנדה, ובין השנים 2018–2019 למד באוניברסיטת מערב קנטקי. בשנת 2019 עבר ללמוד באוניברסיטת נברסקה, ובעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל שלה העמיד ממוצעים של 9.6 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-3.9 אסיסטים למשחק.
קריירה מקצועית

באנטון נבחר בבחירה ה-46 של דראפט ה-NBA‏ 2021, על ידי טורונטו ראפטורס. בשתי עונותיו בטורונטו שותף ב-95 משחקים בסך הכול, וקלע 3.7 נקודות בממוצע למשחק.
ביולי 2023 חתם באנטון על חוזה בבוסטון סלטיקס. ב-24 משחקיו בקבוצה קלע 2.3 נקודות בממוצע למשחק.
בפברואר 2024 הועבר בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, תמורת בחירת דראפט עתידית. ב-8 במרץ 2024 קלע שיא קריירה של 30 נקודות, במשחק מול יוסטון רוקטס, וב-27 במרץ שבר שוב את שיאו האישי כשקלע 31 נקודות במשחק מול אטלנטה הוקס.
סטטיסטיקות הקריירה > בעונה הסדירה של ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021/2022 | טורונטו | 64 | 1 | 10.9 | 0.411 | 0.255 | 0.591 | 1.9 | 1.5 | 0.4 | 0.2 | 3.2 |
| 2022/2023 | טורונטו | 31 | 2 | 9.0 | 0.423 | 0.294 | 0.708 | 1.5 | 1.2 | 0.4 | 0.4 | 4.6 |
| 2023/2024 | בוסטון | 24 | 1 | 7.1 | 0.373 | 0.125 | 0.800 | 1.5 | 0.8 | 0.2 | 0.1 | 2.3 |
| 2023/2024 | פורטלנד | 30 | 8 | 29.2 | 0.408 | 0.311 | 0.780 | 4.8 | 3.6 | 0.9 | 0.6 | 16.7 |
| קריירה | קריירה | 149 | 12 | 13.6 | 0.409 | 0.289 | 0.729 | 2.3 | 1.8 | 0.5 | 0.3 | 6.1 |
סטטיסטיקות הקריירה > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021/2022 | טורונטו | 4 | 0 | 2.0 | 1.000 | 0.000 | 0.500 | 0.5 | 0.3 | 0.3 | 0.0 | 1.8 |
| קריירה | קריירה | 4 | 0 | 2.0 | 1.000 | 0.000 | 0.500 | 0.5 | 0.3 | 0.3 | 0.0 | 1.8 |
הערות שוליים

↑  Trail Blazers Acquire Dalano Banton From Celtics
חוסה ראול מולינו

חוסה ראול מולינו קינטֵרו (בספרדית: José Raúl Mulino Quintero; נולד ב-13 ביוני 1959) הוא פוליטיקאי, דיפלומט ועורך דין פנמני, המכהן מאז 2024 כנשיא ה-39 של פנמה. הוא התמודד לנשיאות בבחירות בפנמה בשנת 2024, בהן ניצח עם 34% מהקולות כמועמד מפלגת "הגשמת מטרות" וכמחליפו של הנשיא לשעבר ריקרדו מרטינלי.
הוא כיהן כשר הממשל והצדק מ-2009 עד 2010 וכשר לביטחון הציבור מ-2010 עד 2014, בשתי תפקידים אלה בממשלתו של הנשיא מרטינלי. הוא שימש כסגן שר (1990–1993) ושר החוץ (1993–1994) בממשלתו של הנשיא גיירמו אנדארה. מ-1994 עד 1995 היה חבר המועצה הלאומית ליחסי חוץ ושופט מחליף בלשכה האזרחית של בית המשפט העליון לצדק.
מולינו היה מועמד לסגן הנשיא של מרטינלי בבחירות 2024, לאחר שמרטינלי נפסל מהתמודדות בשל שערוריות שחיתות, הוא הביע תמיכתו במולינו.
חייו מוקדמים

מולינו נולד ב-13 ביוני 1959 בעיר דויד, במחוז צ'יריקי. הוא בנם של הפוליטיקאי והמושל של מחוז צ'יריקי, חוסה מולינו רווירה, ואשת העסקים נלי קינטֶרו דה מולינו. אחיו הוא הדיפלומט חוסה חבייר מולינו.
הוא השלים את לימודיו היסודיים והתיכוניים בבית הספר סן ויסנטה דה פול בעיר דוד, צ'יריקי. הוא סיים את לימודיו האוניברסיטאיים עם תואר ראשון במדעי הרוח והספרות. לאחר מכן למד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטה הקתולית סנטה מריה לה אנטיגואה, וסיים את לימודיו בשנת 1982. בשנה שלאחר מכן השלים תואר שני במשפט ימי מאוניברסיטת טוליין.
לאחר שסיים את לימודיו במשפטים, החל לעסוק בתחום המשפט הימי, ובשנת 1988 הפך לשותף מייסד במשרד עורכי הדין Fábrega, Molino y Mulino. באותה תקופה החל את פעילותו נגד הדיקטטורה הצבאית של מנואל נורייגה, כנציג של ארגוני סחר שונים.
קריירה פוליטית

בשנת 1990 מונה לסגן שר החוץ בממשלתו של הנשיא גיירמו אנדארה, לאחר השבת הדמוקרטיה. לאחר מותו של שר החוץ חוליו לינארס, הפך לשר החוץ ונשאר בתפקיד עד סיום כהונת הממשל בשנת 1994. במהלך כהונתו כשר ביקר בממשלות ובארגונים בינלאומיים שונים ושימש כראש משלחת המשא ומתן של רפובליקת פנמה אל מול ממשלות ארצות הברית ובריטניה, לצורך משא ומתן וחתימה על אמנות סיוע משפטי הדדי בנושאים פליליים ופשעים הקשורים לסחר בסמים. בין השנים 1994 ל-1995 היה חבר במועצה הלאומית ליחסי חוץ ושופט מחליף בלשכה האזרחית של בית המשפט העליון לצדק.
ממשלת מרטינלי מונה מולינו לשר הממשל והצדק בשנת 2009 וכיהן בתפקיד זה שנה בלבד, עד 2010, אז הגיש את התפטרותו. לאחר מכן מונה לשר לביטחון הציבור בשנת 2010 וכיהן עד סיום כהונת הממשל בשנת 2014. הוא קיבל משימות חשובות והפך לאחד מבעלי הברית המהימנים ביותר של הנשיא מרטינלי. במהלך תפקידו כשר הוא חיזק את הביטחון ברחובות באמצעות יישום מחסומי משטרה, שמולינו טען שהיו הצלחה גדולה, כאשר המשטרה הצליחה לעצור חמישה עשר אלף פושעים שניסו לעזוב את פנמה.
ב-9 במרץ 2012 הודיע מולינו על התפטרותו מתפקיד שר הממשל והצדק לאחר סכסוכים עם מנהל המשטרה הלאומית של פנמה גוסטבו פרס בנוגע להסדרת תקנון חדש עבור גופי הביטחון של המדינה. עם זאת, ב-14 במרץ הוא חזר בו מהתפטרותו לאחר פיטוריו של פרס מתפקידו על ידי הנשיא מרטינלי.
ביולי 2013 היה מולינו אחד האחראים לטיפול במשבר של הספינה הצפון-קוריאנית צ'ונג צ'ון גנג, שבה קובה הובילה חומרי מלחמה מוסתרים ב-250,000 שקי סוכר חום, אך נעצרה במים הפנמניים. אנשי הצוות הצפון-קוריאנים נעצרו ושוחררו לאחר מכן והגורשו, בנוסף לקבלת קנס מרשות תעלת פנמה ולהחזקת חומרי המלחמה.
בשנת 2015 מולינו נכלא באשמת ביצוע פשעים נגד המנהל הציבורי, אך בשנת 2016 בוטל משפטו בשל טעויות פרוצדורליות.
מולינו היה מעורב בפוליטיקה מפלגתית והיה ממייסדי מפלגת הסולידריות שם שימש תחילה כסגן נשיא ולאחר מכן כנשיא. לאחר מכן שימש כסגן נשיא שני של מפלגת האיחוד הפטריוטי. הוא הצטרף למפלגת השינוי הדמוקרטי של מרטינלי בשנת 2011, אך עזב את המפלגה בשנת 2019. שלוש שנים לאחר מכן, הוא הצטרף למפלגה החדשה שהקים מרטינלי, "הגשמת מטרות".
קריירה פוליטית > מועמדויות לנשיאות וסגן נשיא

ב-28 במאי 2018 התמודד מולינו כמועמד לנשיאות מטעם מפלגת השינוי הדמוקרטי (CD), במטרה להחזיר את השליטה במפלגה למנהיג לשעבר מרטינלי, שהיה בסכסוך עם רומולו רוס, נשיא ה-CD החדש. עם זאת, הוא הפסיד בפריימריז לרוס, ולאחר כמה חודשים של סירוב, הוא התייצב לצידו ותמך במועמדותו בבחירות 2019. מולינו טען שהברית שלו נועדה להחזיר את הצמיחה, השגשוג והמשרות שהשיגה CD במהלך ממשלת מרטינלי, אותו גם תמך בחזרתו לארץ. אולם, רוס סיים במקום השני בהפסד צמוד ללאורנטינו קורטיסו.
מולינו היה מועמד לסגן הנשיא של מרטינלי בבחירות 2024. אך בהמשך מרטינלי נפסל מלהתמודד לאחר שנגזר עליו כמעט 11 שנות מאסר בגין הלבנת הון. כתוצאה מכך, מרטינלי, שהוביל בכל הסקרים לקראת הבחירות הביע תמיכתו במולינו ומפלגת "הגשמת מטרות" מינתה אותו. לאחר התמיכה, 26% מהנשאלים אמרו כי יצביעו למולינו בבחירות, 16 נקודות יותר מאשר העוקבים המיידיים שלו, לפי סקר של חברת Mercado Planificado, שפורסם על ידי העיתון La Prensa.
מולינו ניצח בבחירות עם 34.2% מהקולות. הוא הביס סך של שבעה מועמדים אחרים, ביניהם יריבו הקרוב ביותר, ריקארדו לומבנה ממפלגת MOCA, שקיבל כ-24.6%. עם שיעור השתתפות של 77%, היו לבחירות אלו אחוזי ההשתתפות הגבוהים ביותר מאז סיום השלטון הצבאי והשבת הממשלה הדמוקרטית בשנת 1989.
נשיאות

מולינו הושבע לנשיא ב-1 ביולי 2024. בנאום ההשבעה שלו, הוא הבטיח לשים קץ להגירה הלא סדירה דרך מעבר דאריין. הוא גם מתח ביקורת על הנשיא היוצא לאורנטינו קורטיסו על הכלכלה המדשדשת של פנמה והחוב הציבורי הגבוה.
מולינו כינה את מסמכי פנמה שתיעדו הלבנת הון שחיתות והתחמקות ממסים, "מתיחה בינלאומית שנועדה לפגוע בתדמית ובתחרותיות של ארצנו". הוא שיבח פסק דין של בית משפט פנמני אשר זיכה 26 נאשמים בחקירת שחיתות הקשורה למסמכי פנמה.
פול רסינייה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 במרץ 1906 ברמונט, צרפת 
 פטירה:  28 ביולי 1967 (בגיל 61) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  cemetery of Bermont 
 מעסיק:  ריווארול 
 תפקיד:  חבר האספה הלאומית הצרפתית (12 בספטמבר 1946–27 בנובמבר 1946) 
 מפלגה:  הפלג הצרפתי של אינטרנציונל העובדים, המפלגה הקומוניסטית של צרפת 
 
פול רסינייה (צרפתית: Paul Rassinier;‏ 18 במרץ 1906 - 28 ביולי 1967) היה פוליטיקאי ופציפיסט צרפתי, מאבותיה של הכחשת השואה.
בזמן הכיבוש הנאצי בצרפת היה רסינייה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית ואף הקים עיתון מחתרתי ("הרפובליקה הרביעית"). ב-1943 נעצר על ידי הגסטפו ונשלח למחנה בוכנוואלד. לאחר המלחמה נודע בעיקר במאמריו וספריו בנושא הכחשת השואה.
ביוגרפיה

רסינייה נולד ב-1906 בברמונט שנמצא בטריטוריית בלפור במזרח צרפת, למשפחה פעילה פוליטית. לאחר מלחמת העולם הראשונה השתייכה משפחתו של רסינייה לזרם הסוציאליסטי, ורסינייה הצטרף ב-1922 למפלגה הקומוניסטית הצרפתית (PCF), ובהמשך קודם למשרת המזכיר הראשי של המפלגה בבלפור. באותן השנים לימד בבית ספר יסודי, ולאחר מכן היה לפרופסור להיסטוריה וגאוגרפיה במכללה בבלפור. ב-1927 הוא התגייס לצבא הצרפתי ששהה במרוקו. השקפותיו הפציפיסטיות התחזקו כאשר חזה בשחיתות הצבאית והשימוש האלים והדיכוי כלפי תושבי המקום. לאחר עזיבתו את הצבא הוא המשיך בהוראה ובפעילות פוליטית. ב-1932, בעקבות תמיכתו בפלג השמאל האופוזיציוני, הוא סולק מן המפלגה, ולאחר מכן הצטרף למפלגה הסוציאלית SFIO.
השקרים של יוליסס

הספר "השקר של השמות" או בשמו "השקר של יוליסס" (בצרפתית: Le mensonge d’Ulysse) בהוצאת ברסאן בשנת 1950 מהווה חלק ראשון לכתיבתו של רסינייה על הרוויזיוניזם של הכחשת השואה ותוקף את הרעיון של מחנות ההשמדה. חלק ראשון זה פורסם בעבר תחת הכותרת "המעבר של הקו" בשנת 1948. ספר זה היה הסתה ראשונית וסחף אחריו קבוצה גדולה שהפכה למכחישי השואה. הספר קיבל תמיכה גדולה מהצד הצרפתי ואף זכה לתמיכה ולביקורות תומכות מקבוצות בין-לאומיות.[דרוש מקור]
השקרים של יוליסס > פעולות משפטיות נגד השקר של יוליסס

מר אדמונד מישל, חבר פרלמנט, שהביא תביעה נגד נזקי השקר של פול רסינייה קיבל תגובות והתנגדויות חריפות מקבוצה גדולה של החברה.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  פייר וידאל נאקה, A Paper Eichmann - Anatomy Of A Lie.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267086705171  PLWABN: 9810692638505606  BNE: XX1410795  BnF: cb119427630 (data)  GND: 119502143  ISNI: 0000 0001 2134 0512  LCCN: n79007009  NKC: jn20031104008  NTA: 081754779  SUDOC: 02737145X  VIAF: 56618163   WorldCat (עם VIAF): 56618163 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ז'יל ברנהיים

| --- | --- |

ברנהיים מעוטר כאביר לגיון הכבוד, על ידי נשיא צרפת – ניקולאי סרקוזי, מרץ 2010
 לידה:  1952  (בן 73 בערך) אקס-לה-בן, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום פעילות:  צרפת
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית 
 תחומי עיסוק:  מחשבה יהודית, הלכה ורפואה, תורה וחברה
 חיבוריו:  "מענה יהודי לאתגרי זמננו", "הרב והקרדינל: דיאלוג יהודי-נוצרי בן זמננו"
 
 תפקידים נוספים:  חבר בקונסיסטוריה בפריז
 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
ז'יל אוריאל ברנהיים (בצרפתית: Gilles Uriel Bernheim; נולד ב-1952 ב-אקס-לה-בן, צרפת) הוא רב צרפתי, כיהן מינואר 2009 ועד התפטרותו באפריל 2013 כרב הראשי של צרפת.
ביוגרפיה

ברנהיים נולד בשם אוריאל אברהם מאיר למשפחה ממוצא מזרח אירופי מיהדות אלזס. אביו, סוחר עצים, נפטר בהיותו בן 14, ואמו ברט (נולדה: בלימה קליין) הייתה מורה למתמטיקה. למד בתיכון הכללי בעיר הולדתו, והשתתף בשיעורים בשבת תוך שמירה על ההלכה. לאחר התיכון למד בבית המדרש הרבני של צרפת בפריז ובשנת 1974 הוסמך לרבנות. לאחר מכן למד בישיבה בנתיבות, ובישיבת בריסק בירושלים במשך כשנתיים.
בין השנים 1991–1997 היה פעיל בקונסיסטוריה בפריז, המוסד הרבני המרכזי של צרפת, תוך שפעל לערב את הקונסיסטוריה בסוגיות חברתיות מעשיות. הוא ייסד בה ועדת אתיקה רפואית, ומחלקת "תורה וחברה", המוציאה לאור עלון שעוסק בסוגיות חברתיות-אקטואליות. בשנת 1994 התמודד על משרת הרב הראשי בצרפת, כמייצג פן אלטרנטיבי לחוגים אולטרא-שמרניים שעמדו בראשות הקהילה, אך הפסיד בהתמודדות. בשנת 1997 מונה לרב בית הכנסת הגדול בפריז.
בתחילת שנת 2008 התמודד שוב על משרת הרב הראשי, והפעם נבחר לכהונה בת 7 שנים, ברוב של 180 תומכים לעומת 80 שתמכו ברב יוסף סיטרוק, שקיבל את תמיכת הממסד החרדי-רבני בישראל, וכיהן בתפקיד 21 שנה ברציפות.
ברנהיים נשוי ואב לארבעה, שניים מילדיו מתגוררים בישראל.
כהונתו כרב הראשי לצרפת

ברנהיים כיהן כרב אורתודוקסי המתאפיין בפתיחות יחסית לעולם החיצוני. הביע את דעתו ברמה בנושאים מגוונים: עוני, איידס, נכות, היחס לאסלאם והיחס לחילוניות. היה פעיל נמרץ בהידברות בין-דתית, בייחוד עם העולם הנוצרי. גישתו הליברלית עוררה כלפיו ביקורת וחשדנות "לנוכח איום ההתייוונות" מצד חרדים שמרנים. לאחר שנבחר, דחה ברנהיים את סיווגו כ"ליברל" על ידי מתנגדיו, וציין כי "ביהדות, ליברל הוא אדם שמקפיד פחות על שמירת מצוות: זה אינו המצב שלי", ואף הדגיש את העובדה שאשתו, פסיכואנליטיקאית במקצועה, שומרת מצוות כמותו ו"לובשת פאה נכרית מבוקר עד ערב".
זמן קצר לאחר שנכנס לתפקיד, התייחס ברנהיים למלחמת עזה, בריאיון ללה פיגארו:
כשיעקב בא לפגוש את עשיו אחיו, הפסוק אומר שיעקב נבהל מפניו. כל המפרשים דורשים בעניין ומסיקים שהוא פחד להיהרג אך יותר מכך פחד להגיע להרג אחרים. החמלה שלי, כמו זו של כל אנשי דתי, נתונה לאזרחים הפלסטינים, וצר לי על כך שלוחמי החמאס נכנסו לטירוף רצחני שמתגבר עליהם וקורע אותם לגזרים.
בתחילת כהונתו גינה בחריפות את החלטת האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר לקדם את קדושת פיוס ה-12, ואת הסרת החרם מהבישוף הבריטי מכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון. באפריל 2010 ערך ביקור היסטורי בעיר וישי, על מנת לכבד את זכר היהודים שנשלחו למחנות ריכוז בשואה, ואת זכר חסידי אומות העולם. הוא הניח זר על האסטלה שליד ההוטל דה פארק, מקום מושבו של אנרי פיליפ פטן אשר שיתף פעולה עם המשטר הנאצי.
באוקטובר 2012 נקט ברנהיים, יחד עם מנהיגי דתות אחרות, עמדה נחרצת נגד חוק להתרת נישואים חד-מיניים בצרפת שקידם הממשל הסוציאליסטי. במאמר שכותרתו "נישואים חד מיניים, חד הוריות ואימוץ: דברים שאנו שוכחים לעיתים לומר", כתב כי "הבעיה בחוק המוצע, הוא הנזק שהוא עלול לגרום לחברה שלנו בכללותה למען טובתו הבלעדית של מיעוט קטן, לאחר שישבש באופן בלתי הפיך שלשה דברים: את הגנאלוגיה על ידי החלפת ההורות באבהות ובאמהות, את מעמדו של הילד, שיהפוך להיות חפץ שכל אחד רשאי להחזיק בו...". המאמר עורר הדים בעולם הנוצרי ואף צוטט בהבלטה בנאום שנשא האפיפיור בנדיקטוס ה-16 בקוריה הרומאית.
כהונתו כרב הראשי לצרפת > התפטרותו

באפריל 2013 הואשם על ידי העיתונות הצרפתית בגנבה ספרותית. הוא הודה שקטעים שלמים בספרו "40 מחשבות יהודיות" הועתקו מספרי מחברים אחרים, בהם הפילוסוף ז'אן פרנסואה ליוטר והסופר אלי ויזל. במקביל הואשם גם בהעתקת חלקים בספרו "הדאגה לזולת ביסוד ההלכה היהודית", וכן במאמרו נגד נישואים חד מיניים, שחלקים ממנו הופיעו במאמר שפרסם במרץ 2012 המטיף הקתולי ג'וזף מארי ורלנד. בנוסף, תחקיר שפורסם גילה כי אין רישום במשרד החינוך שמעיד על השתלמותו בפילוסופיה בסורבון, כפי שצוין בקורות חייו.
בעקבות ההאשמות אולץ להתפטר מתפקידו. לאחר ניסיונות הכחשה הודה ברנהיים במיוחס לו וביקש סליחה על הסבל שנגרם לקהילה היהודית. בין היתר טען להגנתו שהשתמש לעיתים בכתיבת אחרים מבלי כוונה לפגוע בזכויות הכותבים, לאחר שהוסיף את דבריהם כהערות שוליים במהלך הכנת שיעורים ועם השנים נחשבו בעיניו כהערותיו שלו. כמו כן טען שבעקבות "אירוע טראגי ואישי" מחוץ לחייו האינטלקטואליים, "אי הכחשת העובדה" שהוא מוסמך לפילוסופיה אפשרה לו "להניח תחבושת על הפצע הקשה" ולחיות עמו לאורך זמן.
ספריו

ז'יל ברנהיים ופיליפ ברבראן (בהנחיית ז’אן פרנסואה מונדו), הרב והקרדינל: דיאלוג יהודי-נוצרי בן זמננו תרגם מצרפתית: יורם מלצר; עריכה: אביעד קלינברג), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור ע"ש חיים רובין, תשס"ט–2009.
Un Rabbin dans la Cité, Calmann-Levy, 1997
Le Souci des Autres au fondement de la loi juive, Calmann-Levy, 2002
Réponses juives aux défis d'aujourd'hui, Textuel, 2003
Le rabbin et le cardinal, Stock, 2008. Avec le cardinal Philippe Barbarin, prix Spiritualités d'Aujourd'hui 2008
Quarante méditations juives", Stock, 2011
הערות שוליים

1 2  האתר הרשמי.
↑  נטע סלע, מהפך: ז'יל ברנהיים - הרב הראשי של צרפת, באתר ynet, 23 ביוני 2008
↑  ז'יל ברנהיים: האתגר של יהדות פתוחה, לה מונד, 25 ביוני 2008
↑  הראיון, באתר לה פיגארו
↑  ביקור היסטורי של הרב הראשי Ouest-France, 27 באפריל 2010
↑  Mariage homosexuel : Pour Le Figaro, le Grand Rabbin de France, Gilles Bernheim, dénonce le projet du gouvernement
↑  ADDRESS OF HIS HOLINESS BENEDICT XVI ON THE OCCASION OF CHRISTMAS GREETINGS TO THE ROMAN CURIA
↑  Grégoire Leménager Gilles Bernheim: une agrégation fantôme et un nouveau plagiat, Le Nvouel Observateur 05-04-2013
↑  יפה עירון קוץ, פריז, הרב של צרפת הודה: חלקים בספרי - מועתקים, באתר ynet, 7 באפריל 2013
↑  יואל קוריץ, פרשיית הגניבה הספרותית: הרב הראשי של צרפת התפטר, באתר בחדרי חרדים, 11 באפריל 2013
↑  Intervention du grand Rabbin Gilles Bernheim (1/3, באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258675305171  BnF: cb12567043h (data)  GND: 1035247496  ISNI: 0000 0001 2133 5932  LCCN: n97110517  SUDOC: 034977163  VIAF: 54264805   WorldCat (עם VIAF): 54264805
מוקרנס

קמרון גומחת הכניסה של ארמון הגבירה טונשוק. ניתן לראות שימוש באבלק, עיטורי נטיפות (מוקרנס) ועיטורים גאומטריים
מוקרנס באלהמברה
מֻקָרנָס (בערבית ובפרסית: مقرنس; בטורקית: Mukarnas; בספרדית: mocárabe) - עיטור דמוי נטיפי אבן מדורגים הנקראים בעברית "עיטור נטיפות".
סגנון המוקרנס פרח במצרים של המאה ה-12, עת שהייתה מוקד שליטתם של השושלת הפאטמית במזרח התיכון, כחלק מהתפתחות כללית באדריכלות הקשתות.
ייתכן שמקור העיטור באדריכלות הפרסית-סלג'וקית, והוא מעטר בדרך כלל את גומחת שער הכניסה למבנה ממלוכי מונומנטלי וכן מעברים וכרכובים כגון מבנה הנושא מרפסת או כיפה. נפוץ מאוד גם השימוש של מוקרנס כבסיס קשת זווית בפינת מבנה כיפתי. עומק המוקרנס (מספר שורות הנטיפים) מעיד על עושר המבנה ופארו. יש מבנים ובהם 15 שורות מוקרנס. לרוב יהיו שורות המוקרנס מרובות ככל שעומק גומחת השער - ה"פורטל (אנ')" יהיה גדול יותר.
בעלי המלאכה שהתקינו את המוקרנס היו אומנים נודדים. הם חתמו על יצירותיהם במקום נסתר באמצעות סימן סתתים וכמה משמותיהם ידועים עד היום.
ראו גם

אדריכלות ממלוכית
אבלק
אדריכלות מורית
הערות שוליים

1 2  אמנות אסלאמית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4447320-5
יון קוז'ה

יון קוז'ה (ברומנית: Ion Coja, נולד ב-22 באוקטובר 1942 בקונסטנצה) הוא פובליציסט, פוליטיקאי וסופר רומני, בלשן בהכשרתו, מרצה לבלשנות כללית בפקולטה לספרות של אוניברסיטת בוקרשט, היה חבר בבית המחוקקים הרומני, נודע כתעמולן אנטישמי וכמכחיש שואה.
פעילותו הפוליטית והתעמולתית

בין היתר, טען כי לנשיאי רומניה האחרונים יון איליאסקו, אמיל קונסטנטינסקו וטראיאן בססקו "מוצא יהודי".
קוז'ה היה סנאטור בין השנים 1992–1996, כנציג מחוז קונסטנצה, מטעם "המפלגה הדמוקרטית החקלאית של רומניה".
ביולי 2001, בבוקרשט, קוז'ה, יחד עם גאורגה בוזאטו ארגנו סימפוזיון בכותרת "Holocaust în Romania?" (שואה ברומניה?), שכותרתו מדברת בעד עצמה.
בסתיו 2003 טען קוז'ה, במכתב פתוח שהופנה אל נשיא איחוד הקהילות היהודיות של רומניה, ניקולאה קאז'אל, שקורבנות פוגרום בוקרשט בינואר 1941 היו יהודים שנרצחו על ידי יהודים אחרים שלבשו חולצות ירוקות (סמל היכר של חברי תנועת הלגיונרים) וזאת בפקודת הקומוניסטים שעשו הסכם סודי עם יון אנטונסקו במטרה להוציא שם רע לתנועת הלגיונרים. כעבור כמה חודשים קוז'ה שינה את גרסתו וטען, בהסתמך על עדותו של לגיונר זקן, שהגופות שנתלו על ווים בבית המטבחיים של בוקרשט, בעת הפוגרום, לא היו גופות של יהודים, אלא של לגיונרים.
פרופסור יון קוז'ה, עושה נפשות לתאורית קונספירציה חדשה על רצונה של ישראל להשתלט על רומניה באמצעות מיליון יהודים ישראלים, שיקבלו אזרחות רומנית ותאוריה זו מופיעה בתקשורת הרומנית העכשווית.
פרסים ואותות הוקרה

פרס האקדמיה הרומנית עבור המחזה "Credința" ("האמונה") - המהלל את תפקידם של משפחת ברטיאנו והמלך קרול הראשון בתולדות הרומנים
ראו גם

הכחשת השואה ברומניה
הערות שוליים

↑  Planul ocuparii Romaniei de catre evrei? "תוכנית הכיבוש של רומניה על ידי ישראל?" בבלוג של יון קוז'ה (ברומנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259953905171  PLWABN: 9810659893205606  GND: 1189186721  ISNI: 0000 0000 2636 6626  LCCN: n86103387  NKC: jo2017975740  NTA: 071366741  SUDOC: 08018409X  VIAF: 20090849   WorldCat (עם VIAF): 20090849 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ציר ההתנגדות

| --- | --- |

 מקום פעילות:  המזרח התיכון
 חברים:  איראן איראן  חות'ים חות'ים  חזבאללה חזבאללה  אמל אמל   חדר המבצעים הפלסטיני המשותף חמאס חמאס  הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני  עיראק עיראק  מיליציות פרו-איראניות מיליציות פרו-איראניות  סוריה סוריה (עד 8 בדצמבר 2024)
 
ציר ההתנגדות (בפרסית: محور مقاومت, בערבית: محور المقاومة) המכונה הציר האיראני הוא ברית צבאית־פוליטית בלתי רשמית, בעלת אוריינטציה אנטי-אמריקנית ואנטי-ציונית. הברית מובלת בידי איראן ומשלבת מיליציות כמו ארגון הטרור הלבנוני חזבאללה, ארגון הטרור של החות'ים בתימן, ברית הטרור חדר המבצעים הפלסטיני המשותף, וכן מספר מיליציות נוספות, לרוב שיעיות.
בעבר גם מיליציות בעיראק וסוריה, מדינת עיראק, מדינת סוריה ומיליציות נוספות היו חלק מציר ההתנגדות עד המשבר במזרח התיכון.
למרות חילוקי הדעות פנימיים, הברית פועלת יחד נגד פעילות נאט"ו, ישראל, ערב הסעודית וארצות הברית ברחבי המזרח התיכון.
השימוש במושג

המונח "ציר ההתנגדות" הופיע לראשונה ביומון לובי בשנת 2002, בתגובה לדבריו של נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, שתיאר את איראן, עיראק וקוריאה הצפונית כ"ציר הרשע". במאמר שכותרתו "ציר הרשע או ציר ההתנגדות", טען היומון כי "המכנה המשותף היחיד בין איראן, עיראק וקוריאה הצפונית הוא התנגדותן להגמוניה של ארצות הברית". בשנת 2004 אומץ המושג גם על ידי עיתון איראני, שהתייחס אליו בהקשר של מרידות השיעים בעיראק (אנ').
המונח "ציר ההתנגדות" זכה לשימושים בולטים במהלך השנים בהקשרים שונים. בשנת 2006 השתמש שר הפנים הפלסטיני, סעיד סיאם, במונח בראיון לרשת "אל-עאלם", כשהתייחס לשיתוף הפעולה בין איראן, חזבאללה וחמאס במאבק מול ישראל וארצות הברית, תוך הדגשת נושא הפליטים הפלסטינים בסוריה. בהמשך, עלי אכבר וליאטי, יועצו של המנהיג העליון באיראן, השתמש במושג כדי לתאר בריתות אזוריות, ושימוש זה חזר גם במהלך פגישה בין נשיא סוריה בשאר אל-אסד וסעיד ג'לילי, המועצה העליונה לביטחון לאומי של איראן, שדנו במלחמת האזרחים בסוריה. מספר ימים אחרי התקיפה במזרעת אמל התייחס מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה לתקיפה ואמר כי "ציר ההתנגדות יגיב לתקיפות צה"ל נגד שיירות הנשק מסוריה".
אסטרטגיית הציר > טבעת האש

אחת מאסטרטגיות הציר נקראת "מעגל האש", באסטרטגיה זו איראן יצרה חזיתות ממדינות שונות נגד ישראל על מנת להחליש את ישראל וכאשר יגיע הזמן להשמיד את ישראל. טבעת האש כוללת את הארגונים הפלסטיניים בעזה ויהודה ושומרון, חזבאללה ואמל בלבנון והמיליציות בסוריה. המעגל גם נועד לפלישה לישראל, אך תוכניות הפלישה סוכלו על ידי צה"ל במלחמת חרבות ברזל.