stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לפני שהלילה יורד
צוות השחקנים

חאווייר ברדם – ריינלדו ארנאס, הסופר והמשורר הקובני
ג'וני דפ – בון בון / ויקטור, דמויות כפולות המייצגות דראג קווין וקצין משטרה.
שון פן – קוקו סאנצ'ז, נהג משאית המציע סיוע לארנאס.
אוליבייה מרטינז – לזארו גומז קארילס, חבר קרוב ושותפו של ארנאס.
ביקורות

הסרט "לפני שהלילה יורד" זכה לביקורות חיוביות. באתר Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון של 73% המבוסס על 86 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מציג הופעה מרשימה של חוויאר ברדם, המעניקה עומק לדמותו של ריינלדו ארנאס." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 85 מתוך 100, המבוסס על 31 ביקורות, המעיד על "שבחים אוניברסליים". ההופעה של ברדם זכתה לשבחים מיוחדים, והוא היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו זה.
הערות שוליים

↑  אמיר קמינר, סן סבסטיאן, מהוואנה בגאווה, באתר ynet, 18 ביולי 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7526436-5
פרד סטולי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באוקטובר 1938 הורנסבי, אוסטרליה
 פטירה:  5 במרץ 2025 (בגיל 86)
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מקום מגורים:  אוסטרליה
 צאצאים:  Sandon Stolle 
 גובה:  1.90 מטר
 יד חובטת:  ימין
 פעילות כמקצוען:  1956–1972 (כ־16 שנים)
 סה"כ פרסים שצבר:  500,000 $
 יחידים
 מאזן קריירה:  144-214
 דירוג שיא:  2 (1966)
 זכיות בטורנירים:  2 (טורנירי גראנד סלאם)
 זוגות
 מאזן קריירה:  101-189
 דירוג שיא:  1 (1964)
 זכיות בטורנירים:  10 + 7 (טורנירי גראנד סלאם)
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 19 (2 ביחידות, 17 בזוגות)
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  גמר (1964, 1965)
 אליפות צרפת הפתוחה:  זכייה (1965)
 וימבלדון:  גמר (1963, 1964, 1965)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  זכייה (1966)
 
פרדריק סידני "פרד" סטולי (באנגלית: Frederick Sydney Stolle;‏ 8 באוקטובר 1938 - 5 במרץ 2025) היה טניסאי אוסטרלי. היה אחד הטניסאים הבולטים בעולם במשחקי זוגות בשנות ה-60 שהמשיך להשתתף בתחרויות מקצוענים בשנות ה-70, כשלזכותו 19 זכיות בטורנירי גראנד סלאם: 2 זכיות יחיד, 10 זוגות גברים ו-7 זוגות מעורבים.
פרד סטולי היה הטניסאי היחיד שהפסיד חמש פעמים בגמר טורנירי גראנד סלאם ליחידים לפני שזכה בפעם הראשונה.
בתחרויות זוגות גברים הוא זכה בגראנד סלאם עם פרטנרים שונים: 4 פעמים עם בוב יואיט ופרו מקמילן, 4 פעמים עם רוי אמרסון ופעמיים עם קן רוזוול.
בתחרויות זוגות מעורבים הוא זכה בגראנד סלאם עם טניסאיות שונות: 3 פעמים עם לסלי טרנר, פעמיים עם מרגרט קורט ופעמיים עם אן היידון ג'ונס.
בשנים 1965-1963 הוא היה שותף לזכיית נבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה.
בשנים 1983-1977 הוא היה מאמן של ויטס גרולייטיס. שנים רבות הוא הועסק כפרשן טניס ברשתות הטלוויזיה השונות.
ב-2005 הוא קיבל דרגת מפקד במסדר אוסטרליה.
נפטר ב-5 במרץ 2025.
גמרי גראנד סלאם יחידים

| תוצאה | שנה | טורניר | יריב בגמר | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| סגן | 1963 | אליפות וימבלדון (1/1)  | ארצות הברית צ'אק מקינלי | 7–9, 1–6, 4–6 |
| סגן | 1964 | אליפות אוסטרליה הפתוחה (1/1)  | אוסטרליה רוי אמרסון | 3–6, 4–6, 2–6 |
| סגן | 1964 | אליפות וימבלדון (2/2)   | אוסטרליה רוי אמרסון | 1–6, 10–12, 6–4, 3–6 |
| סגן | 1964 | אליפות ארצות הברית הפתוחה (1/1)   | אוסטרליה רוי אמרסון | 4–6, 2–6, 4–6 |
| סגן | 1965 | אליפות אוסטרליה הפתוחה (2/2)   | אוסטרליה רוי אמרסון | 9–7, 6–2, 4–6, 5–7, 1–6 |
| זכייה | 1965 | אליפות צרפת הפתוחה (1/1)  | אוסטרליה טוני רוץ' | 3–6, 6–0, 6–2, 6–3 |
| סגן | 1965 | אליפות וימבלדון (3/3)   | אוסטרליה רוי אמרסון | 2–6, 4–6, 4–6 |
| זכייה | 1966 | אליפות ארצות הברית הפתוחה (2/1)   | אוסטרליה ג'ון ניוקומב | 4–6, 12–10, 6–3, 6–4 |
לוט ובני משפחתו נמלטים מסדום

| --- | --- |

 מידע כללי
 אמן:  פטר פאול רובנס 
 תאריך יצירה:  1615? 
 טכניקה וחומרים:  צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  198.5 ס״מ 
 גובה:  169.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מוזיאון מרטין פון וגנר
 
לוט ובני משפחתו נמלטים מסדום הוא ציור שמן מעשה ידי פטר פאול רובנס. היצירה מוצגת במוזיאון מרטין פון וגנר בוירצבורג.
תיאור היצירה

היצירה מתארת את רגע בריחתו של לוט עם בני משפחתו מסדום, בעקבות הוראתם של שני מלאכים, בהתאם לכתוב בספר בראשית (יט, טו–טז). לוט ממוקם במרכז הסצנה, כמי שמתעכב לצאת מהעיר, בעוד שני המלאכים מזרזים אותו.
המלאך הימני, הלבוש בבגד משי אדום, דוחף את לוט קדימה באמצעות ברכו המורמת. מאחוריו מתבלטת כנפו הארגמנית, הדומה ללהבה בוערת, ייתכן כרמז לשריפת סדום. המלאך השמאלי, האוחז בלוט ביד אחת ומורה לו את כיוון היציאה בידו השנייה, לבוש אף הוא בגדים בגוונים אדמדמים. כיוון הלהבות שעל בגדי המלאכים מנוגד – אצל האחד הן פונות מעלה, ואצל השני הן נוטות מטה – מה שמייצר דינמיקה ביניהם.
דמויות ופרשנות

לוט מתואר כאדם מבוגר, בעל שיער וזקן לבנים. הבעתו משקפת סערת רגשות, והוא נשען על עמוד מרכזי בביתו, אשר דומה במבנהו לאדריכלות של פטר פאול רובנס. תנוחת גופו מבטאת מתח פנימי – רגליו פונות אל היציאה, אך ראשו מופנה לאחור, כביטוי להתלבטותו לעזוב את ביתו ורכושו. לצדו ניצבת אשתו, המוחה דמעה. בשונה ממנו, מבטה מופנה קדימה. שתי הבנות הרווקות, הלבושות בשמלות אטלס צבעוניות, נושאות את מיטלטלי המשפחה. הבעת פניהן משדרת דאגה ומצוקה.
הקומפוזיציה של היצירה מאופיינת במבנה סימטרי, השואב השראה מהאמנות הקלאסית של תקופת הרנסאנס. עמוד מרכזי מחלק את החלל לשני אזורים: בצד הימני מתרכזות רוב הדמויות, ואילו בצד השמאלי מופיעים אשת לוט ואחד המלאכים באופן מרווח יותר.
משמעות היצירה

הציור מבטא את המתח שבין הצורך להימלט לבין הקושי להיפרד מן העבר. הצבעוניות העזה והקומפוזיציה הדינמית מעצימות את הדרמה שבסצנה. המלאכים מייצגים כוח אלוהי המניע את לוט לעזוב את העיר הנחרבת, בעוד הוא עצמו מסמל את הדילמה האנושית הכרוכה בוויתור על המוכר והידוע.
לקריאה נוספת

לילך שטרן, השתקפות ספר בראשית בראי אמנות הציור, ספרי ניב, 2024, עמ' 75–76
הערות שוליים

1 2 3  לילך שטרן, *השתקפות ספר בראשית בראי אמנות הציור*, ספרי ניב, 2024, עמ' 75–76.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 00012283
מלחמות לא מוכרזות עם ישראל

מלחמות לא מוכרזות עם ישראל: מזרח גרמניה והשמאל הקיצוני במערב גרמניה, 1967–1989 הוא ספר מאת ג'פרי הרף, שיצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' ב-2015. הספר טוען שמזרח גרמניה במיוחד הייתה עוינת ביותר לישראל וניהלה נגדה "מלחמות לא מוכרזות" על ידי מימון קבוצות מיליטנטיות ערביות ופעולות אנטי-ישראליות אחרות. הספר זכה לביקורות חיוביות על מחקר איכותי וחשיפת מידע חדש על יחסי גרמניה המזרחית–ישראל.
תוכן

הספר דן בתקופה שבין מלחמת ששת הימים ב-1967 לנפילת חומת ברלין, ומתעד אירועים כמו טבח מינכן (1972), מלחמת יום הכיפורים (1973), פיגועי קריית שמונה ומעלות בישראל בשנת 1975, הצהרת "ציונות היא גזענות" (1975), מבצע אנטבה והתקפות על בתי קולנוע שהקרינו את "הניצחון באנטבה" (1976), מלחמת לבנון הראשונה והפצצות דיסקוטקים במערב ברלין (1986).
גישתו, בניגוד להיסטוריונים גרמנים שבחנו את הנושא, כוללת כמקורות קורבנות יהודים של פיגועים. הוא גם מסתמך על מחקר ארכיון נרחב במשרד הפוליטי של מפלגת השלטון SED, במועצת השרים ובמשרדי החוץ וההגנה של גרמניה המזרחית ובמקומות אחרים.
לפי המחקר של הרף, מזרח גרמניה שלחה למדינות ולקבוצות שנלחמו בישראל "750,000 כלי נשק מסוג קלצ'ניקוב; 120 מטוסי קרב מיג; 180,000 מוקשים יבשתיים נגד אדם; 235,000 רימונים; 25,000 רקטות נגד טנקים (RPG), מיליוני כדורים בגדלים שונים. חלקם הגיעו לאש"ף, החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין והחזית העממית לשחרור פלסטין.
הרף מתאר כיצד מזרח גרמניה מימנה קבוצות מיליטנטיות פלסטיניות ואנשי שמאל קיצוני במערב גרמניה אומנו על ידי פת"ח, ה-PFLP וקבוצות אחרות לבצע התקפות על מטרות ישראליות. הוא דן גם ב"מלחמת התעמולה נגד ישראל" באו"ם ובארגונים בינלאומיים אחרים. באמצעות פעולות אנטי-ישראליות, הצליחה גרמניה המזרחית להשיג הכרה דיפלומטית מחוץ לגוש המזרחי, ממדינות כמו עיראק, סודן, סוריה ומצרים. הרף מגלה שממשלת מזרח גרמניה הבחינה בין "מתונים" ל"קיצוניים" בעולם הערבי.
"קיצוני" היה טרוריסט שהרחיב את "מאבק המעמדות הבינלאומי" כך שיכלול פיגועים במערב אירופה, בעוד ש"מתון" היה מחבל ממדינות ערב או מהארגונים הפלסטיניים שמיקד פיגועים רק נגד ישראל, ואולי מטרות "אימפריאליסטיות". מחוץ למערב אירופה.
הרף מציין את ההבדל בין גרמניה המערבית, עם "המצווה" שלא לפגוע ביהודים, לבין גרמניה המזרחית, שלא הייתה לה הנחת יסוד כזו. הוא משבח את תפקידו של מנהיג יהודי ממערב גרמניה היינץ גלינסקי, שכתב מאמרי מערכת שהוקיעו את האנטישמיות בשמאל. לעומת זאת, הרף מבקר את וילי ברנדט, משום ש"קנצלר מערב גרמניה, שכרע ברך במעשה כפרה באנדרטה לזכר היהודים שנהרגו בגטו ורשה, מנגד הכריז על ארצו כנייטרלית בימים הנוראים ביותר בתולדות ישראל [מלחמת יום הכיפורים] מאז 1948". הוא מתאר את מאמרה של אולריקה מיינהוף המגן על הטבח במינכן כ"אחד המסמכים החשובים ביותר בתולדות האנטישמיות באירופה לאחר השואה".
ביקורת

במחקרי שואה ורצח עם, ראסל ברמן שיבח את הספר על כך שהוא נחקר היטב. הוא כותב שהספר שופך אור על "מחקר חשוב על פרק קשה ורב ממדי בתולדות הגרמנים והיהודים".
מרטין יאנדר שיבח את "הניתוח המצוין" של הרף.
פרטי אהונן תיאר את הספר כ"מחקר קפדני, אם כי לפעמים שוקע בטיעונים חוזרים ופרטים מיותרים על משלוחי נשק.
אלן ארקוש מתאר את הספר "כתב אישום פרי מחקר נרחב" ו"תזכורת מתוזמנת היטב", אך מנבא ש"סיפור שתי השנאות לא ירתיע את מי שממשיכים במדיניות שהרף מתאר.
הערות שוליים

↑  Kopstein, Jeffrey (2016). "Undeclared Wars With Israel: East Germany and the West German Far Left, 1967–1989 by Jeffrey Herf (review)". Journal of Cold War Studies (באנגלית). 18 (4): 217–219. doi:10.1162/JCWS_r_00689. ISSN 1531-3298.
↑  Becke, Johannes (4 ביולי 2019). "Undeclared wars with Israel. East Germany and the West German Far Left, 1967–1989". Journal of Israeli History. 37 (1): 135–153. doi:10.1080/13531042.2019.1631999. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Berman, Russell A. (2017). "Undeclared Wars with Israel: East Germany and the West German Far Left, 1967–1989Jeffrey Herf". Holocaust and Genocide Studies. 31 (2): 312–314. doi:10.1093/hgs/dcx023.
1 2 3 4  Jander, Martin (28 בנובמבר 2017). "Review: Jeffrey Herf, Undeclared Wars with Israel: East Germany and the West German Far Left, 1967–1989 (Cambridge: Cambridge University Press, 2016)". Journal of Contemporary Antisemitism. 1 (1). doi:10.26613/jca/1.1.10. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Lenhard, Philipp. "Lenhard on Herf, 'Undeclared Wars with Israel: East Germany and the West German Far Left, 1967-1989'". H-Net. נבדק ב-17 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Arkush, Allan (28 ביוני 2017). "East Meets West". Jewish Review of Books (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-17 במאי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Cary, Noel D. (3 בינואר 2019). "Undeclared Wars With Israel: East Germany and the West German Far Left, 1967-1989. By Jeffrey Herf. New York: Cambridge University Press, 2016. Pp. xv + 493. Paper $29.99. ISBN 978-1107461628". Central European History. 51 (4): 720–722. doi:10.1017/S0008938918000870. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Ahonen, Pertti (ביוני 2018). "Jeffrey Herf. Undeclared Wars with Israel: East Germany and the West German Far Left, 1967–1989". The American Historical Review. 123 (3): 1039–1040. doi:10.1093/ahr/123.3.1039. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 7547158127396315150003   WorldCat (עם VIAF): 7547158127396315150003
נחש הנחושת (פטר פאול רובנס)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פטר פאול רובנס 
 תאריך יצירה:  1638 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  264.5 ס״מ 
 גובה:  186.4 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  NG59 (הגלריה הלאומית) 
 מיקום:  הגלריה הלאומית
 
נחש הנחושת הוא ציור שמן מאת האמן הפלמי פטר פאול רובנס, שנוצר בין השנים 1635–1640. היצירה מתארת את הסצנה המקראית מספר במדבר (כ"א, 6–9), בה שלח אלוהים נחשים שרפים להעניש את בני ישראל על חטאיהם וחוסר אמונתם. משה, הניצב משמאל ומרים את ידו, מפנה את תשומת לב העם לנחש הנחושת הכרוך סביב עמוד, אותו מחזיק אלעזר הכהן. כל מי שהתבונן בנחש, על פי צו האל, ניצל מן המגפה.
דמויות והשפעות

במרכז הקבוצה מופיעה אישה בשמלה שחורה, המביטה בנחש הנחושת ונשארת ללא פגע, בניגוד לאחרים הנאבקים בנחשים. ייתכן כי דמות זו מבוססת על הלן פורמן, אשתו השנייה של רובנס.
תהליך היצירה ושינויים במהלך הציור

למרות שרובנס תיאר דמויות אינדיבידואליות, חלקן מופיעות גם בציורים אחרים שלו. ככל הנראה, הוא צייר את היצירה בשנותיו האחרונות, בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-17. אמנם רוב הציור נעשה בידיו, אך נראה כי עוזריו קבעו תחילה את הקומפוזיציה בעזרת מודלו (רישום מקדים) שהוא הכין. בציור ניתן להבחין בכמה פנטימנטים (שינויים שבוצעו במהלך העבודה): אגודלה של האישה בשמלה השחורה היה במקור ארוך יותר, הילד שמשמאלה פנה בתחילה אל מחוץ לציור והשעין את סנטרו על ידו, ומתחת לתינוק המורם בידי אישה שלבשה במקור שמלה לבנה, ניתן להבחין בפניו המחוקים של זקן שנצבעו מחדש. רובנס יצר את הציור בסיוע עוזרי הסדנה שלו, שככל הנראה השתמשו במודלו (רישום מקדים) כדי לקבוע את הקומפוזיציה הכללית לפני שהאמן עצמו השלים את הפרטים הסופיים.
הערות שוליים

1 2 3  Peter Paul Rubens | The Brazen Serpent | NG59 | National Gallery, London, www.nationalgallery.org.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 27751
יצחק מברך את יעקב (סטום)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  מתיאס סטום 
 תאריך יצירה:  1635? 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  182 ס״מ 
 גובה:  136.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  94.2 (Barber Institute of Fine Arts) 
 מיקום:  Barber Institute of Fine Arts
 
יצחק מברך את יעקב הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי מתיאס סטום (אנ'), שנוצר בערך בשנת 1635, בזמן ששהה בסיציליה. הוא נמצא כעת במכון ברבר לאמנויות יפות, שרכש אותו ב-1994.
הציור המתאר את הסצנה המקראית שבה יצחק מעניק את ברכתו ליעקב, שהתחזה לאחיו הבכור עשו. היצירה משקפת את סגנון הבארוק, עם השפעה משמעותית של קאראווג'ו, ומשתמשת בתאורה דרמטית כדי להדגיש את המתח הרגשי של הדמויות.
תיאור היצירה

יצחק הזקן והעיוור מזמן את בנו הבכור, עשו, להכין לו ארוחה ולקבל את ברכתו. אשתו, רבקה, מחליפה אותו ביעקב, בנה האהוב, שעוטה כפפות מעור עיזים כדי להידמות לאחיו השעיר. יעקב ניגש בזהירות, בעוד רבקה מסמנת לצופים לשמור על ההונאה בסוד. הכלב המופיע בציור ומריח את הבשר מרמז גם על רובד אלגורי של חמשת החושים – ריח, טעם, מישוש, שמיעה וראייה.
סגנון והשפעות

באמצעות מגוון עדין של מחוות והבעות, סטום מבטא את חוסר הוודאות וחולשתו של יצחק, את עורמתה של רבקה ואת פחדו של יעקב. השפעתו של קאראווג'ו ניכרת ביצירה באופן משמעותי.
אודות האמן

מתיאס סטום נולד בהולנד אך חי בעיקר בנאפולי ובסיציליה. סגנונו הושפע מהצייר האיטלקי קאראווג'ו ומתאפיין בתאורה דרמטית, בהבעה רגשית ישירה ובדמויות ריאליסטיות.
רכישה ומיקום

הציור נרכש בעזרת קרן האמנות (אנ'), כולל תרומה מקרן מתיסן לכבוד סר דניס מהון (אנ').
העבודה הוצגה בתערוכה בשנים 1999–2000, הרטרוספקטיבה הראשונה על האמן.
הערות שוליים

↑  "Don't miss this master". The Daily Telegraph (באנגלית בריטית). 1999-11-17. ISSN 0307-1235. אורכב מ-המקור ב-2016-02-26. נבדק ב-2020-06-08.
↑  "Catalogue entry". 27 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Isaac Blessing Jacob | Art UK, artuk.org (באנגלית)
1 2  Collections, Matthias Stom (about 1600 - after 1652), The Barber Institute of Fine Arts, ‏2013-02-27 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Isaac Blessing Jacob, Art Fund (באנגלית)
↑  "CODART entry".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 56889
הנהגת של מר יוסוקה

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  הנהגת של מר יוסוקה
 בימוי:  ריוסוקה המגוצ'י
 הופק בידי:  Teruhisa Yamamoto 
 תסריט:  ריוסוקה המגוצ'י, הרוקי מוריקמי
 שחקנים ראשיים:  הידטושי נישיג'ימה
 מוזיקה:  Eiko Ishibashi 
 צילום:  Hidetoshi Shinomiya 
 מדינה:  יפן 
 חברה מפיצה:  Bitters End, HBO Max, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 הקרנת בכורה:  20 באוגוסט 2021 
 משך הקרנה:  179 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  טוקיו, הירושימה, הוקאידו 
 תקופת התרחשות:  2019, 2020 
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר  פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר  פרס האקדמיה היפנית לתמונת השנה  FIPRESCI Grand Prix 
 dmc.bitters.co.jp
 דף הסרט ב־IMDb
 
הנהגת של מר יוסוקה (ביפנית: ドライブ・マイ・カー) הוא סרט דרמה יפני משנת 2021. במאי הסרט הוא ריוסוקה המגוצ'י, שהיה גם שותף לכתיבת התסריט. הסרט מבוסס על סיפור קצר בשם "Drive My Car", מאת הרוקי מורקמי שנכלל באסופת הסיפורים הקצרים שלו "גברים ללא נשים" שראה אור בעברית ב-2021, וכולל שבעה סיפורים המתמקדים בחייהם של גברים שמוצאים את עצמם ללא נשים, כל אחד בדרך שלו. התסריט מבוסס על הסיפור הספציפי הזה אך שואב גם השראה מהסיפורים האחרים באותה אסופת הסיפורים, בעיקר הסיפור "שחרזדה". הסרט עוקב אחר חייו של יוסוקה, במאי תיאטרון צעיר (אותו משחק הידטושי נישיג'ימה), כשהוא מביים הפקה רב-לשונית של המחזה הדוד וניה בהירושימה, תוך כדי שהוא מתאבל על מותה של אשתו שנפטרה שנתיים קודם לכן.
בשנת 2021 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית הסרט הטוב ביותר של השנה.
הישגים

הסרט זכה לשבחי המבקרים, שחלקם אף הגדירו אותו כאחד הסרטים הטובים ביותר של שנת 2021. הסרט הוצג בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל קאן, שם הוא התמודד על פרס דקל הזהב וזכה בשלושה פרסים כולל התסריט הטוב ביותר.
הסרט קיבל ארבע מועמדויות בטקס פרסי האוסקר ה-94
הסרט הטוב ביותר
הבימוי הטוב ביותר
הסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר
התסריט המעובד הטוב ביותר.
זהו הסרט היפני הראשון אי פעם שמועמד לפרס בקטגוריית הסרט הטוב ביותר באוסקר.
בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-79, הסרט זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר. כמו כן, הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
עלילה

יוסוקה קפוקו הוא שחקן תיאטרון הנשוי לאוטו, תסריטאית קולנוע. הזוג איבד בעבר את בתם היחידה — ילדה בת ארבע, עקב דלקת ריאות.
אוטו ממציאה סיפורים לתסריטים שלה במהלך סקס ומספרת אותם לבעלה, שזוכר את העלילה ומספר לה אותה למחרת בבוקר כשהוא מסיע אותה לעבודה.
אוטו מביאה שחקן צעיר שאיתו היא עובדת, קוג'י טקאטסוקי, לראות את יוסוקה מופיע בהפקה של המחזה מחכים לגודו מאת סמואל בקט. טקאטסוקי מחמיא להופעה שלו ולשיטה החדשנית שבה שחקנים שונים מציגים בשפות שונות. יום אחד, הטיסה של יוסוקה מבוטלת בדרכו לכנס הוא חוזר הביתה מוקדם. הוא מוצא את אשתו מקיימת יחסי מין בביתם עם גבר אחר והוא חושד כי ייתכן ומדובר בטקאטסוקי. אשתו והצעיר אינם מבחינים ביוסוקה שעומד בפתח, והוא עוזב בשקט ונשאר במלון עד טיסתו שנקבעה מחדש. כשאוטו מתקשרת אליו באותו לילה, הוא מעמיד פנים שהוא כבר הגיע ליעדו. גם בהמשך, בוחר יוסוקה להעלים עין מבגידת אשתו, בעיקר עקב אהבתו אליה ותחושתו כי למרות בגידתה היא אוהבת אותו.
שבועיים לאחר מכן, יוסוקה מעורב בתאונת דרכים אך נפגע רק באופן קל. אוטו פוגשת אותו בבית החולים, ונאמר להם שבבדיקות התגלה כי ליוסוקה יש גלאוקומה בעין אחת, שתגרום, בסופו של דבר, לאובדן ראייה. יום אחד, בצאתו לעבודה, אוטו אומרת ליוסוקה שהיא רוצה לדבר אתו כשישוב בערב לביתם. כאשר יוסוקה חוזר מאוחר יותר באותו יום, הוא מוצא אותה מוטלת על הרצפה, ומסתבר שהיא נפטרה כתוצאה מדימום מוחי.
יוסוקה רואה את השחקן הצעיר טקאטסוקי בהלוויה של אשתו והם מדברים עליה בקצרה. זמן מה לאחר מכן, יוסוקה מתמוטט באמצע ההצגה של המחזה "הדוד וניה" של צ'כוב ואינו מסוגל להמשיך את ההצגה.
שנתיים לאחר מכן, יוסוקה מעתיק זמנית את מגוריו להירושימה, שם קיבל על עצמו לביים הפקה רב לשונית של "הדוד וניה" במסגרת פסטיבל תיאטרון.
הנהלת הפסטיבל בהירושימה דורשת שיוסוקה ילווה בנהגת בת 23, מיסאקי ואטארי. הוא מתנגד בהתחלה, רכושני כלפי הרכב סאאב 9000 האדום-בוהק שלו, ולא מוכן להפרעה הצפויה לטכניקת השינון שלו לתרגל את השורות שלו בזמן נהיגה, באמצעות קלטת שאוטו הקליטה עבורו עם השורות של הדמויות האחרות. הוא מתרצה לאחר שנסיעת מבחן מגלה שהנהגת מיומנת ולא תפריע לו בשינון. במבחני הבמה משתתף גם טקאטסוקי שבאופן מפתיע, מקבל מיוסוקה את תפקיד הדוד וניה שבגיל העמידה. הסרט עוקב אחר החזרות להצגה ובמקביל על היפתחותם האיטית אחד כלפי השנייה של יוסוקה והנהגת שלו, מיסאקי. שני האנשים השקטים יוצאים יחד לדרך ארוכה אל כפר הולדתה של ויטארה בהוקאידו המרוחקת, במטרה לאפשר ליוסוקה להחליט האם ייכנס לנעליו של טקאטסוקי, שנעצר על ידי המשטרה, יחזור לשחק וימלא את תפקיד הדוד וניה.
שחקנים

הידטושי נישיג'ימה (אנ') - יוסוקה קפוקו
מסאקי אוקדה (אנ')- קוג'י טקאטסוקי
טוקו מיורה (אנ') - מיסאקי ואטארי
רייקה קירישימה (אנ') - אוטו קפוקו
הפקה

הסרט אמור היה להצטלם במקור פוסאן, דרום קוריאה, אך הועבר להירושימה עקב מגפת הקורונה.
המגוצ'י ביקש לשלב בסרט את השיר של לקהת הביטלס Drive My Car, שעל שמו נקראים הסרט והסיפור אך לא הצליח להשיג את האישורים לכך ובמקום זה כלל בסרט ביצוע של רביעיית כלי מיתר למוזיקה של בטהובן, אליה יש התייחסות ישירה בסיפור המקורי של מורקמי.
שבחי המבקרים

הסרט נבחר להתחרות בפסטיבל קאן 2021 שם זכה בשלושה פרסים כולל התסריט הטוב ביותר. בכך הפכו הבמאי והתסריטאי ליפנים הראשונים שזכו אי פעם בפרס התסריט הטוב ביותר בקאן. בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-79, הסרט זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר. הוא נבחר כמועמד לסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-94 ולעוד מועמדויות, ביניהן פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר. זהו הסרט היפני הראשון שמועמד לפרס הסרט הטוב ביותר. הוא הפך לסרט האחרון (והסרט הראשון שאינו בשפה האנגלית) מבין שישה שזכו בסרט הטוב ביותר משלוש קבוצות המבקרים הגדולות בארצות הברית (LA, NY, NSFC). חמשת הסרטים האחרים היו החבר'ה הטובים, רשימת שינדלר, סודות אל איי, הרשת החברתית ומטען הכאב.
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך טקס | קטגוריה | מועמד | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פסטיבל הקולנוע בקאן | 17 ביולי 2021 | פרס דקל הזהב | הנהגת של מר יוסוקה | מועמדות |  |
| פסטיבל הקולנוע בקאן | 17 ביולי 2021 | התסריט הטוב ביותר | ריוסוקה המאגוצ'י וטקאמסה אוה | זכייה |  |
| פסטיבל הקולנוע בקאן | 17 ביולי 2021 | פרס FIPRESCI | הנהגת של מר יוסוקה | זכייה |  |
| פסטיבל הקולנוע בקאן | 17 ביולי 2021 | פרס חבר השופטים האקומני | הנהגת של מר יוסוקה | זכייה |  |
| פרסי הסרטים העצמאיים של גות'הם | 29 בנובמבר 2021 | הסרט הבינלאומי הטוב ביותר | הנהגת של מר יוסוקה | זכייה |  |
| איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס | 18 בדצמבר 2021 | הסרט הטוב ביותר | הנהגת של מר יוסוקה | זכייה |  |
| איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס | 18 בדצמבר 2021 | הבמאי הטוב ביותר | ריוסוקה המאגוצ'י |  מקום שני |  |
| איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס | 18 בדצמבר 2021 | התסריט הטוב ביותר | ריוסוקה המאגוצ'י וטקאמסה אוה | זכייה |  |
| איגוד המבקרים האמריקני | 8 בינואר 2022 | הסרט הטוב ביותר | הנהגת של מר יוסוקה | זכייה |  |
| איגוד המבקרים האמריקני | 8 בינואר 2022 | הבמאי הטוב ביותר | ריוסוקה המאגוצ'י | זכייה |  |
| איגוד המבקרים האמריקני | 8 בינואר 2022 | השחקן הטוב ביותר | הידטושי נישיג'ימה | זכייה |  |
| איגוד המבקרים האמריקני | 8 בינואר 2022 | התסריט הטוב ביותר | ריוסוקה המאגוצ'י וטקאמסה אוה | זכייה |  |
| פרס גלובוס הזהב | 9 בינואר 2022 | הסרט הטוב ביותר בשפה זרה | הנהגת של מר יוסוקה | זכייה |  |
| פרס סזאר | 25 בפברואר 2022 | הסרט הזר הטוב ביותר | הנהגת של מר יוסוקה | מועמדות |  |
| פרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה | 2 במרץ 2022 | הסרט האסייתי הטוב ביותר | הנהגת של מר יוסוקה | זכייה |  |
| פרס אינדפנדנט ספיריט | 6 במרץ 2022 | הסרט הבינלאומי הטוב ביותר | הנהגת של מר יוסוקה | זכייה |  |
| פרס באפט"א לקולנוע | 13 במרץ 2022 | הבמאי הטוב ביותר | ריוסוקה המאגוצ'י | מועמדות |  |
| פרס באפט"א לקולנוע | 13 במרץ 2022 | התסריט המעובד הטוב ביותר | ריוסוקה המאגוצ'י וטקאמסה אוה | מועמדות |  |
| פרס באפט"א לקולנוע | 13 במרץ 2022 | הסרט הטוב ביותר לא בשפה האנגלית | ריוסוקה המאגוצ'י וטרהיסה יאמאמוטו | זכייה |  |
| פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי | 13 במרץ 2022 | הסרט הטוב ביותר בשפה זרה | הנהגת של מר יוסוקה | זכייה |  |
| פרס אוסקר | 27 במרץ 2022 | הסרט הטוב ביותר | טרהיסה יאמאמוטו | מועמדות |  |
| פרס אוסקר | 27 במרץ 2022 | הבמאי הטוב ביותר | ריוסוקה המאגוצ'י | מועמדות |  |
| פרס אוסקר | 27 במרץ 2022 | התסריט המעובד הטוב ביותר | ריוסוקה המאגוצ'י וטקאמסה אוה | מועמדות |  |
| פרס אוסקר | 27 במרץ 2022 | הסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר | יפן | זכייה |  |
| פרס סטלייט | 2 באפריל 2022 | הסרט הטוב ביותר בשפה זרה | הנהגת של מר יוסוקה | זכייה |  |
| פסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן | 16 בספטמבר 2022 | גרנד פרי FIPRESCI | הנהגת של מר יוסוקה | זכייה |  |
ראו גם

טקס פרסי האוסקר ה-94
הרוקי מורקמי
פייטרו לומברדו

| --- | --- |

 לידה:  1435 Carona, שווייץ 
 פטירה:  שנות ה־10 של המאה ה־16 ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 תחום יצירה:  פיסול, אדריכלות 
 יצירות ידועות:  סנטה מריה דיי מיראקולי 
 צאצאים:  טוליו לומברדו, אנטוניו לומברדו 
 
אנדרטת הדוג'ה פייטרו מוצ'ניגו
פייטרו לומברדו (באיטלקית: Pietro Lombardo;‏ 1435 – יוני 1515) היה פסל ואדריכל איטלקי מתקופת הרנסאנס האיטלקי.
ביוגרפיה

לומברדו נולד בקארונה (אנ') (טיצ'ינו) לאב שעבד בסיתות בשם מרטינו, הוא היה אביהם של טוליו לומברדו ואנטוניו לומברדו.
בסוף המאה ה-15 פיסל פייטרו לומברדו קברים ונציאניים רבים בעזרת בניו. קברים אלה כללו את אלה של דנטה אליגיירי, הדוג'ה פסקואלה מאליפיירו (אנ') ופייטרו מוצ'ניגו.
בתחילה עבד בערים שונות באיטליה, כולל פדובה, שם השלים בין השאר אנדרטה בבזיליקת סנט'אנטוניו. בפדובה התגורר רוב הזמן וגם נרשם לגילדת חוטבי האבנים הפדואנית. בערך ב-1467 עבר לוונציה ובה התגורר עד סוף ימיו.
הוא היה האדריכל והפסל הראשי של כנסיית סנטה מריה דיי מיראקולי (ונציה) (1481–1489) ושל סנט איוב (אנ') בוונציה. הוא גם עסק בעיטורים של קדושים נוצרים ושל מרים הבתולה על קירותיהן של כמה כנסיות קתוליות, וכמו כן היה מעורב בשיפוצים ובבניית ארמון הדוג'ה.
לומברדו מת בוונציה ביוני 1515, ומקום קבורתו לא ידוע.
הערות שוליים

1 2  Lombardo, Pietro, hls-dhs-dss.ch (באיטלקית)
1 2 3  Pietro Lombardo | Renaissance, Marble, Architect | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
1 2  LOMBARDO, Pietro - Enciclopedia, Treccani (באיטלקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118780360  HDS: 027633  ISNI: 0000 0001 2124 888X  LCCN: n85000957  NKC: xx0234307  NTA: 074656074  RKD: 50689  SIKART: 4029414  SNAC: w62843wm  SUDOC: 116815728  ULAN: 500016577  VIAF: 25398536   WorldCat (עם VIAF): 25398536 
מלאכים לוחמים. מוצג במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון