stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה גורן
ביוגרפיה > במלחמת העצמאות

עם ראשית מלחמת העצמאות החליט לעזוב את לח"י ולהצטרף חזרה ל"הגנה", בשל דעתו כי בשלב זה מוטלת חובה על כל הארגונים להתאחד כנגד האויב הערבי. הרב גורן היה יכול לקבל פטור מגיוס עקב היותו רב, אך הוא סירב לפטור והתנדב להצטרף לכוחות הלוחמים. במסגרת הלחימה העירונית בירושלים שימש כצלף. במהלך חורף 1948 הוצע לרב גורן על ידי הרב הרצוג והרב מימון (ועל דעת בן-גוריון) להתמנות כרב הראשי של הצבא העברי. הוא סירב, בשל אי־רצונו בקריירה צבאית. הופעל עליו לחץ על ידי הרבנים הראשיים, הרב מימון ודוד שאלתיאל (מפקד הצבא בירושלים) לקבל את המינוי. לבסוף התרצה לקבל את המינוי, בתנאי שיתאפשר לו להמשיך לקחת חלק בפעילות הלחימה.
במסגרת פעילותו בירושלים ארגן הרב גורן את הכשרת המטבחים והכנות הכשרות לקראת פסח, בסיוע בחורי ישיבות. הוא ארגן את סדרי הפסח הציבוריים לחיילים במספר אולמות במחנה שנלר. סדר פסח זה הפך לדגם לסדרי פסח עתידיים בצה"ל, ובהמשך בחברה הישראלית כולה[דרוש מקור].
על רקע המחסור במזון בירושלים בתקופה זו, נקלע הרב גורן לסכסוך חריף עם דב יוסף לגבי הקצאת מלאי מצות שהיה בעיר. בעוד יוסף ייעד את המצות לאזרחים, ולחיילים את מלאי החמץ, דרש הרב גורן להקצות את המצות לחיילים. במהלך עימות זה פרץ הרב גורן למפעל המצות בסיוע חיילים, והעביר את המצות למטה הפלמ"ח בשכונת בית הכרם. סכסוך נוסף התגלע עם יוסף בקשר לשימוש בבוליביף, בשר משומר לא כשר שהיה בירושלים בכמויות גדולות מעודפי הצבא הבריטי. בעוד יוסף רצה להשתמש בבוליביף לצורך הצבא, התנגד לכך הרב גורן (כל זמן שהיה מזון זמין אחר לאותה שעה לצבא), והציע להעמיד את הבוליביף לפצועים שהיו מאושפזים בבתי חולים ולקשישים.
נושא אחר שאליו נדרש הרב גורן באותה תקופה היה נושא חילול שבת לצורך ייצור תחמושת לצבא ולצורך הכנת ביצורים. באחד מימי שישי נקרא הרב גורן בדחיפות למפקדת הצבא בירושלים, שם הודיע לו דוד שאלתיאל כי התקבלה ידיעה מודיעינית על כך שהלגיון הירדני מתכוון לכבוש את ירושלים בעזרת משוריינים בבוקר השבת. מניעת הכיבוש הצריכה חפירת תעלות נ"ט בליל שבת, והכוח הזמין לביצועה היה בעיקר בני הישיבות. שאלתיאל ביקש מהרב גורן לרתום את בני הישיבות למטרה זו. הרב גורן שכנע את הרב הרצוג לחתום על הצורך במעשה זה, אך נכשל בניסיונו לצרף את הרב דושינסקי לחתימה (אף שלדברי הרב גורן, גם הרב דושינסקי הסכים כי הדבר מחויב מבחינה הלכתית). בערב שבת עבר הרב גורן בריכוזי בני ישיבות, תיאר להם את המצב הצבאי וביקשם להצטרף לפעולות החפירה. לבסוף הגיעו מעל אלף בחורי ישיבות למטרה זו. התעלות שנחפרו מילאו בהצלחה את תפקידן ועצרו את פלישת הכוח המשוריין בבוקר השבת.
ביוגרפיה > כהונתו כרב הראשי לישראל ולאחריה

בשנת תשכ"ח (1968) נבחר לרב הראשי של תל אביב אולם החל למלא את התפקיד רק בשנת תשל"א (1971), אז השתחרר מצה"ל ולמחליפו כרב צבאי ראשי מונה הרב מרדכי פירון. בתמוז תש"ל (1970) החל לכהן כחבר מועצת הרבנות הראשית, במקומו של הרב יהושע קניאל שנפטר.
בז' בחשוון תשל"ג (15 באוקטובר 1972) נבחר לרב הראשי האשכנזי לישראל, בהחליפו את הרב איסר יהודה אונטרמן. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1983. תקופת כהונתו התאפיינה במחלוקות ובמאבקים בינו ובין הראשון לציון, הרב עובדיה יוסף.
ביוגרפיה > כהונתו כרב הראשי לישראל ולאחריה > פרשת גיורה של הלן זיידמן

בשנת 1970 ביקשה הלן זיידמן (לשעבר שנון), נכרית מארצות הברית שהתגוררה בקיבוץ נחל עוז ונישאה ליהודי כהן חבר הקיבוץ בנישואין אזרחיים להירשם כיהודיה במרשם האוכלוסין, לאחר שעברה גיור רפורמי. הרבנות הראשית התנגדה לכך בתוקף, והתעורר חשש שבג"ץ יקבל את עמדתה של זיידמן במה שיתפרש כמתן הכרה לגיורים רפורמיים. כדי למנוע תוצאה כזאת, הרב גורן, שהיה אז הרב ראשי לצה"ל, גייר את זיידמן בתוך יממה. לאחר שהגיור לא הוכר בשל חוסר סמכותו של הרבצ"ר לגייר, אישר הרב עובדיה יוסף, רבה הראשי של תל אביב אז, את הגיור, בגיבויים של הרבנים הראשיים ניסים ואונטרמן. רבנים חרדיים רבים תקפו את הגיור וטענו כי הוא לא כלל קבלת מצוות, בשל העובדה שהלן הייתה נשואה לכהן (דבר שאסור לפי ההלכה) והמשיכה להתגורר בקיבוץ חילוני, דבר שמעורר חשש כבד שאין בכוונתה לשמור תורה ומצוות. יש שראו בפרשיה את תחילת הקרע בין הרב גורן לרבנים החרדיים.
ביוגרפיה > כהונתו כרב הראשי לישראל ולאחריה > פסק דין האח והאחות

פסק דין מפורסם של הרב גורן עסק בעניינם של אח ואחות, חנוך ומרים לנגר, שהוכרזו כממזרים, כיוון שאמם התחתנה בלא להתגרש מבעלה הראשון. פסק הדין המקיף התיר להם לבוא בקהל ישראל בנימוק שאין עדים לגבי גיורו של הבעל הראשון ועל סמך עדויות שהלה אינו שומר מצוות ואף אוכל חזיר והולך לכנסייה, מה שהוביל את הרב גורן לפסוק שהוא אינו נחשב ליהודי וממילא לא היה לאישה צורך בגירושין כדי להינשא לאדם אחר. הפסק הפך את החלטתם הקודמת של בתי הדין שדנו בתיק והביא לשיאו את הקרע בין הציבור החרדי והרבנות הראשית לישראל וכן בין הרב גורן לחוגים החרדיים, לאחר שרבנים חרדיים רבים הכריזו כי "פסקיו והוראותיו בטלים". בעקבות זאת יצא הרב צבי יהודה קוק להגנתו במאמר בעיתון "הצופה".
ביוגרפיה > כהונתו כרב הראשי לישראל ולאחריה > לאחר פרישתו מהרבנות הראשית

הרב גורן פרש מתפקידו כרב ראשי בשנת ה'תשמ"ג כאשר הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא החליפו. לאחר שפרש הקים סמוך לכותל המערבי בירושלים את ישיבת האידרא (אידרא בארמית פירושה "גורן") ועמד בראשה עד לפטירתו. כיהן כנשיא ישיבת הר ברכה בשתי שנותיו האחרונות, ובתקופה זו נסע מדי שבוע להעביר בה שיעור.
הרב גורן הביע דעות ניציות תקיפות בעניינים מדיניים. בעת פולמוס החתימה על הסכמי אוסלו כינה את ההסכמים "שטניים" וקרא להרוג את יאסר ערפאת, וכן הצטרף לאיחוד הרבנים למען ארץ ישראל. בעקבות ההסכמים יצא בגילוי דעת שלפיו יש לסרב לפקודת פינוי יהודים מביתם ביהודה ושומרון וחבל עזה ומסירתו לידי הפלסטינים. עם זאת, פסק שאין איסור הלכתי במסירת שטחי רמת הגולן.
נפטר בתל אביב בליל שבת פרשת חיי שרה התשנ"ה ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
הגותו ומשנתו ההלכתית

על הרב גורן הוטל להעמיד את היסודות לרבנות צבאית, ולפסוק בנושאים הלכתיים הקשורים לצבא, וזאת ללא מסורת בנושאים אלו בספרות ההלכתית.
במהלך מלחמת העצמאות הנהיג לראשונה היתר לאכילת מצה בערב פסח בצה"ל, למרות איסור דרבנן על כך, על רקע חוסר אפשרות לאספקת מזון אחר לחיילים, והצורך לבצע את הכשרת הכלים קודם לערב פסח. היתר זה נוהג גם בימינו בבסיסי צה"ל ובמטבחים ארגוניים גדולים.
במהלך מלחמה זו נשאל הרב גורן לגבי קבורת מתנדבים נוצריים שנפלו במהלך הלחימה. הוא פסק לקבור אותם בבית קברות אחד עם חללים יהודיים, אך בחלקה נפרדת (על מנת למנוע בעייתיות במקרה שבני המשפחה יבקשו להציב צלב על הקבר). מודל זה אומץ בהמשך בבתי הקברות הצבאיים בישראל.
התנגד להחתמת כלל החיילים הנשואים על הרשאות לכתיבת גט, על מנת למנוע עגינות במקרה של נעדרים, בשל הפגיעה במורל הלוחמים, וחוסר התוקף של ההרשאה כאשר היא נעשית בכפייה. כתחליף להליך זה ייסד הרב גורן הליך של בירור מקיף לנסיבות היעדרות של חייל צה"ל, המאפשר בחלק מהמקרים את התרת אשתו מעגינותה גם ללא מציאת גופה.
התנגד בתוקף לקיום יחידות דתיות עצמאיות בתוך צה"ל, הן מסיבה אידאולוגית של התנגדות להכנסת החיילים הדתיים לגטו נפרד, בעוד שאר הצבא יתנהל באופן חילוני, ללא כשרות ושמירת שבת, הן משיקולים ציבוריים, בשל אפשרות לפגיעה קשה ביחידה צבאית שלמה במהלך קרב, והן על מנת להוביל מהלך שבו תהיה שמירת שבת וכשרות מלאה בכלל צה"ל. התנגדות זו הייתה משותפת גם לבן-גוריון, שפעל להקים צבא אחיד ושוויוני.
התיר לחיילים לצאת בשבת מחוץ לתחום שבת לצרכים שונים, כגון לשמוע תקיעת שופר בראש השנה, לתפילה במניין ולשיעור תורה, על בסיס פרשנות להיתר המובא במשנה שלפיו במחנה צבאי אין חל איסור יציאה מחוץ לתחום שבת.
ראו בדרשה התלמודית "עד רדתה - אפילו בשבת" מקור לכך ששבת "הותרה" במקום מלחמת מצווה, ולא רק "דחויה", כלומר שיש להתייחס למלחמה כאילו אין שבת כלל. כפועל יוצא מכך - סבר שאין לנשק צה"לי דין מוקצה של "כלי שמלאכתו לאיסור", הואיל ועיקר שימושו הוא להיתר.
באופן כללי התנגד לגיוס בנות לצבא. עם זאת, ביחס לגיוסה של בתו, תחיה, אמר שכל עוד יש בנות שמתגייסות, והוא אחראי על הדת והמוסר בצבא, ראוי שגם בתו תתגייס.
התיר לחיילים הנמצאים בלחימה בפועל לאכול ולשתות ביום כיפור (וכאשר ניתן – אכילה ושתייה פחות מכשיעור האיסור בהפרשי זמן).
גילה חיבה מיוחדת לתלמוד הירושלמי, לו ייחס מסורת הלכתית שונה מן התלמוד הבבלי. בשנת 1961 אף זכה בפרס ישראל לספרות תורנית על ביאורו לתלמוד ירושלמי מסכת ברכות.
כרב ראשי לישראל ניסה למצוא דרכים הלכתיות שיקטינו את החיכוך בין ההלכה והחברה הישראלית. כך, בין היתר, הציע דרך הלכתית להתיר ממזרים תוך שימוש בהפקעת קידושין. גם כשסיים את כהונתו כרב ראשי לישראל יצא בפומבי נגד דרישת הרבנות הראשית לחייב את העולים מאתיופיה בשנות השמונים לעבור גיור לחומרא.
משנתו המדינית

הרב גורן פרש את משנתו המדינית במאמרים שחלקם קובצו בספרים תורת המדינה, משנת המדינה ומשנת הגורן. מכתביו עולה שבעקבות יוספוס פלביוס הרב גורן תמך בתאוקרטיה, שהגדיר
קיום חוקה בסיסית אלהית בלתי משתנה, בעלת צדק מוחלט, ולא חוקה הנקבעת בידי בני אדם.
הוא תיאר את המשטר היהודי הראוי כמורכב מסנהדרין ומלך, כיוון "שלפי ההלכה חייבים להפריד בין הרשות המחוקקת שהיא הסנהדרין לרשות המבצעת שהיא המלך". במקומות אחרים הוא ציין שהסנהדרין הייתה גם הנציגה של העם. הרב גורן אימץ את דברי רבנו ניסים גירודני (דרשות הר"ן, י"א) שעל פי הבנת הרב גורן טען שלמלך יש סמכות לחוקק מערכת חוקים מקבילה לתורה ולהקים מערכת משפט שתשפוט על פי החוקים אלה:
נמצנו למדים, שישנן בתורה שתי מערכות של צדק. האחת – משפט התורה באמצעות הסנהדרין, המבטא את ביצוע הצדק המוחלט, הבלתי משתנה ובלתי תלוי בעולם. השנייה – משפט המלכות המבטא את הצדק היחסי, המוכר גם הוא בהלכה, כפי שהוכיח הר"ן בדרשותיו.
על פי זה לא שלל הרב גורן את כל הרשויות של המשטר במדינת ישראל, כולל הרשות השופטת, וזאת, בניגוד לעמדה הרבנית המקובלת:
הרשות המחוקקת גם אם היא חילונית, אם נגדיר אותה כפועלת בסמכות המלכות בישראל, כפי שקבע זאת בספר 'משפט כהן', גאון ישראל הרב קוק זצ"ל, היא עצמה מעוגנת בהלכה... כך שהכח השלטוני מהווה רשות מחוקקת ורשות שופטת עצמאית, וכבר האריך בזה מאוד רבנו נסים.
במקביל טען הרב גורן שההלכה תומכת בכפייה דתית:
על אף ההכרזות של הרמב"ם ורב סעדיה גאון וסיעתם בדבר הבחירה החופשית... אין זה אלא במישור השמיימי-טבעי. מפני שתורת ישראל אינה נותנת בחירה חופשית לאדם אלא כופה היא את אמונתה, ערכיה ומצוותה על כל האנושות.
ואף קבע כי חובתה של המדינה לפעול על פי ההלכה, כגון בתחום הגיור: "אין כל הצדקה חוקית ומוסרית לשום נציגות, ממשלה או שלטון, להרוס מסורת של אלפי שנים, ולקבוע נוהל לקבלת גרים שלא לפי ההלכה".
משפחתו

הרב גורן נשא לאשה את צפייה, בתו של הרב דוד כהן, ולהם שלושה ילדים: תחיה שפירא – שופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב בדימוס, הנשואה לכלכלן ד"ר אהוד שפירא, יושב-ראש פסגות בית השקעות ולשעבר ממלא-מקום מנכ"ל בנק לאומי; דרורית תמרי – פסיכולוגית, הנשואה לקרדיולוג ד"ר ישראל תמרי, העוסק גם בתרגום שירה יפנית; ואברהם (רמי) גורן – עורך דין.
הנצחה

על שמו נקראו רחובות מרכזיים במספר ערים בישראל. בירושלים הכביש היורד אל הכותל נקרא "מעלות הרב גורן" ובתל אביב נקרא על שמו הרחוב של מחלף ההלכה.
בשנת 2016 הוסב שמה של מכינת קריית מלאכי למכינת "עז שלמה" על שם הרב גורן. נבחר עם אשתו לשמש כדמויות המופת של החינוך הממלכתי דתי לשנת תשע"ז.
כיכר גורן בפתח תקווה נקראת על שמו, בה הייתה אנדרטה לזכרו שהוסרה לאחר בקשת משפחתו.
מספריו

נזר הקדש: חידושים על רמב"ם הלכות פסולי המוקדשין, ירושלים תרצ"ה
שערי טהרה: תלמוד על מסכת מקוואות מלוקט מתלמוד בבלי ירושלמי והספרות התנאית ירושלים ת"ש
משיב מלחמה: שאלות ותשובות בענייני צבא, מלחמה וביטחון (ג' כרכים)
הר הבית: גבולות הר הבית והלכותיו (משיב מלחמה ד')
קובץ פסקי הלכות צבא, בהוצאת הרבנות הצבאית, תשי"ט
תורת המועדים: מחקרים ומאמרים על מועדי ישראל לאור ההלכה, הוצאת א' ציוני, תשכ"ד
מועדי ישראל
משנת הגורן: מאמרים, נאומים ומכתבים.
פסק הדין בעניין האח והאחות, בהוצאת הרבנות הראשית לישראל, תשל"ג
תורת השבת והמועד, בעריכת שלמה שמידט, בהוצאת ההסתדרות הציונית, תשמ"ב
תורת המקרא: דרשות על פרשת השבוע, בעריכת הרב מיכה הלוי, הוצאת האידרא רבה, תשנ"ו
תורת המדינה: הלכות מדינה
משנת המדינה: מחקר הלכתי היסטורי בנושאים העומדים ברומה של מדינת ישראל מאז תקומתה, בעריכת ישראל תמרי, הוצאת האידרא רבה, תשנ"ו
תורת הפילוסופיה: לקט הרצאות בפילוסופיה יהודית, הוצאת האידרא רבה, תשנ"ח
תורת הרפואה: מחקרים הלכתיים בנושאי רפואה, בעריכת חתנו ד"ר ישראל תמרי, הוצאת האידרא רבה, תשס"א
תרומת הגורן א: שאלות ותשובות על אורח חיים, הוצאת האידרא רבה, תשס"ה
תרומת הגורן ב: שאלות ותשובות על יורה דעה, הוצאת ידיעות אחרונות, תשע"ב
הירושלמי והגר"א: על חידושי והגהות הגר"א
פירושו של הרב גורן על מסכת ברכות מהתלמוד הירושלמיהירושלמי המפורש: פירוש ובירור של מסכת ברכות מהתלמוד הירושלמי, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"א
לקריאה נוספת

הרב שלמה גורן: בעוז ותעצומות – אוטוביוגרפיה, בעריכת אבי רט, הוצאת "ידיעות ספרים", ה'תשע"ג
גצל קרסל, לכסיקון הספרות העברית (עמ' 461), הוצאת הקיבוץ הארצי, תשכ"ה
שפרה מישלוב, בעין הסערה: דמותו הציבורית ויצירתו התורנית של הרב שלמה גורן בשנים 1948–1994, תש"ע 2010, עבודה לקבלת תואר דוקטור. באתר ספריית אסיף.
אביעד יחיאל הולנדר, דיוקנו ההלכתי של הרב שלמה גורן: עיונים בשיקולי הפסיקה ודרכי הביסוס במאמריו ההלכתיים, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, תשע"א
עדו רכניץ, תיאוקרטיה דמוקרטית: עיון במשנתם המדינית של הריא"ה הרצוג, הרא"י וולדינברג והר"ש גורן, עבודת דוקטור, אוניברסיטת אריאל, תש"פ
ירון זילברשטיין, בין גבורת שאול לגבורת מור (ד)י הגטאות: מיתוס מצדה בהגותם של הרב שלמה גורן והרב מ"צ נריה, דעת 81 (2016), עמ' 411 - 440.
ירון זילברשטיין, בין אדם למדינתו, מדינת ישראל במשנתו ההלכתית של הרב שלמה גורן, הוצאת מאגנס, 2021
הרב שי הירש, עטרת שלמה : לקט מדברי רבנן ותלמידיהון בשבחיו של מו"ר הרב שלמה גורן זצ"ל, מכון מחקר תורני תורת שלמה, חשון תשע"ח.
בקולנוע:
הרב (אלוף) שלמה גורן, בבימויו של אמנון טייטלבאום.
בני ערובה (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
תמונה מפתיח הסדרה
תמונה מפתיח הסדרה
 סוגה:  מתח אקשן
 יוצרים:  רותם שמיר, עמרי גבעון
 כותבים:  רותם שמיר, עמרי גבעון, אמיר גוטפריד, דני סופר, ניר ברגמן
 בימוי:  רותם שמיר, עמרי גבעון
 שחקנים:  יאיר לוטן איילת זורר מיכה סלקטר יואב רוטמן דר זוזובסקי מיקי לאון הילה וידור תומר קאפון עידו ברטל שמיל בן ארי נבו קמחי יעקב זדה דניאל מיכל קלמן אלונה טל איתי טיראן תמיר גינזבורג
 פרסים:  פרסי פסטיבל מונטה קרלו 2014 לסדרה הטובה בעולם ולשחקנית הטובה ביותר איילת זורר
 פסקול:  אלון כהן, רועי נשיא
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  22
 הפקה
 מפיק:  חיים שריר
 חברת הפקה:  יצירה עברית בערבון מוגבל
 הפצה:  נטפליקס 
 עורכים:  דני רפיח, גל זייד (עורך תסריט)
 צלמים:  ניתאי נצר
 אורך פרק:  44 דקות
 שידור
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 10 Netflix
 תקופת שידור מקורית:  13 באוקטובר 2013 – 20 באפריל 2016
 קישורים חיצוניים
 עמוד הסדרה באתר נענע10
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בני ערובה היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת מתח ואקשן של ערוץ עשר בכיכובם של איילת זורר ויאיר לוטן. העונה הראשונה עלתה לשידור ב־13 באוקטובר 2013, וב־9 בפברואר 2016 עלתה לשידור העונה השנייה.
הסדרה זכתה להצלחה בזירה הבינלאומית עוד בטרם עלייתה לשידור בישראל. פורמט הסדרה נמכר לרשת CBS האמריקאית, ושם עלתה לשידור בספטמבר 2013 תחת השם "Hostages", והיא הסדרה הישראלית הראשונה שנמכרה לרשת טלוויזיה אמריקנית עוד בשלבי הפיתוח ולפני הפקת המקור הישראלית.
עונה ראשונה

העונה הראשונה שודרה בין החודשים אוקטובר–דצמבר 2013.
עונה ראשונה > עלילה

בני משפחת דנון נחטפים ומוחזקים כבני ערובה בביתם: ד"ר יעל דנון, מנתחת בכירה ומוערכת, אייל דנון, מנהל בית ספר, וילדיהם נועה ואסף. החוטפים הם שלושה שכירי חרב בפיקודו של אדם רובין, קצין ימ"מ מצטיין, גיא, גיסו של רובין, אלה ואלכס. החוטפים מתכוונים להחזיק במשפחה כבני ערובה עד אשר יעל דנון תהרוג את שמואל נצר, ראש הממשלה, בניתוח שהיא אמורה לערוך לו לאחר שנצר בחר בה. הסדרה עוקבת אחר הדילמה הקשה של יעל דנון ואחר מערכת היחסים בין החוטפים והחטופים ובין החוטפים לבין עצמם: גיא מתאהב בנועה, אלה מנהלת רומן עם אלכס תוך ניצול שלו, ולבסוף הורגת אותו, ועוד. עם התקדמות הסדרה מתברר המניע של רובין: אשתו נטע חולה בלוקמיה וזקוקה להשתלת מח עצם. התורם היחיד האפשרי הוא אביה, ראש הממשלה. יעל דנון מטפטפת במהלך הניתוח חומר שרובין נתן לה במטרה להרוג את ראש הממשלה. מותו של ראש הממשלה נקבע, והוא מובל לחדר המתים. בשיתוף פעולה עם עובדי חדר המתים מוחלף ראש הממשלה בגופה אחרת, והוא נלקח מבית החולים ומוחזר לחיים באמצעות סם נגד לחומר.
עונה ראשונה > שחקנים

יאיר לוטן –תת ניצב אדם רובין, מפקד הימ"מ מצטיין שסיים את תפקידו ביום החטיפה; מוביל קבוצה של שכירי חרב במטרה לחטוף את ראש הממשלה ולהשתמש בו כתורם מח עצם עבור אשתו; בעלה של נטע. בסוף העונה השנייה נורה ונהרג על ידי בן.
איילת זורר – ד"ר יעל דנון, מנתחת בכירה ומוערכת; נאלצת להרוג את ראש הממשלה בניתוח (עונה 1)
מיכה סלקטר – אייל דנון, בעלה של יעל דנון; מנהל בית הספר שבו לומד בנם אסף (עונה 1)
דר זוזובסקי – נועה דנון, בתם הבכורה של יעל ואייל (עונה 1)
יואב רוטמן – אסף דנון, בנם הצעיר של יעל ואייל (עונה 1)
מיקי לאון – אלכס, חבר בחוליית החוטפים; בן זוגה של אלה. נורה למוות על ידה. (עונה 1).
הילה וידור – אלה, חברה בחוליית החוטפים. בת זוגו של אלכס. יתרה באלכס למוות.
תומר קאפון – גיא נוימן, חבר בחוליית החוטפים; אח של נטע וגיסו של אדם רובין
עידו ברטל – יונתן, קצין בחטיבת הצנחנים, בן זוגה של נועה, שהכניס אותה להיריון. (עונה 1)
שמיל בן ארי – שמואל נצר, ראש הממשלה.
נבו קמחי – גיורא אבני, ראש צוות האבטחה של ראש הממשלה, ובסתר מפעילו של אדם רובין. רצח את מוני בעונה 1. נהרג בירי על ידי כוחות משטרה שפרצו לישיבה בעונה השנייה.
יעקב זדה דניאל - ציון, משת"פ של אדם בבית החולים שעבד בחדר המתים; מתחזה לאחד מבני הערובה; בעלה של שרה; איש הקשר של אדם עם אורנה
מיכל קלמן - שרה, אחת החוטפות; מתחזה לבת ערובה בחודש השני להריונה; אדם הציל את חייה בעבר, והיא רוצה להחזיר לו טובה; אשתו של ציון. נרצחת על ידי בן בעונה שנייה.
ליאת שטרן – נטע רובין, אשתו של אדם רובין ואחותו של גיא (עונה 1)
אבי יקיר – מוני נוימן, שירת בשב"כ כבערך 35 שנה – מתוכן 10 שנים בתור מפקד, עד שנפצע ועקב הפציעה הושתלו ברגלו 4 פלטינות; נרצח על ידי גיורא בסוף העונה הראשונה; אביהם של גיא ונטע והסבא של שירה. (עונה 1). מוזכר גם בעונה 2.
היילי שמיר – שירה רובין, בתם של אדם ונטע, נכדתו של מוני ואחייניתו של גיא; בעונה הראשונה שומר עליה מוני, ובעונה השנייה שומר עליה חברו הטוב של אביה – אמסלם. נחטפת על ידי בן בעונה השנייה.
יואב לוי - ירון אמסלם, שוטר ימ"מ; שירת עם אדם בימ"מ והיה סגנו; בעונה זו הוא המפקד החדש של הימ"מ (מחליפו של אדם) ואחד ממנהלי המבצע מול החוטפים. הוא ואשתו שומרים על בתו של אדם עד לחזרתו שיתף פעולה עם אדם בזמן החטיפה. (עונה 1)
ולדימיר פרידמן - סטניסלב (סטאס) קוגן, אסיר שהשתחרר לבקשתו של אדם מאורנה בתמורה לשחרורה של מאיה השוטרת; ביצע את הליך השתלת מח העצם בנטע בבניין הנטוש שבו הם נמצאים.
איילת מרגלית - טובה נצר, אשת ראש הממשלה; ידעה על חטיפתו של בעלה.
אלי כהן - אליהו זינגר, הבעלים של 'זינגר אחזקות' והמממן הראשי של החטיפה בעונה הקודמת; יוצר עסקים עם ריג'נקורפ, שמתנהלים על חבל דק; מכר וחבר טוב של גיורא נרצח על ידי בן.
עונה שנייה

העונה השנייה שודרה בין החודשים פברואר - אפריל 2016.
עונה שנייה > עלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש להרחיב על הנאמר.
העונה נפתחת בניסיון של אדם רובין ושותפיו להעביר את שמואל נצר מחוץ למדינה על־מנת לערוך את ניתוח ההשתלה של מח העצם. הם מסתבכים בדרך ומוצאים עצמם לכודים בבית כנסת נטוש כשהם מוקפים בעשרות שוטרים, וביניהם חבריו של אדם, שמנסים להבין את זהות החוטפים.
במשך כמה ימים ארוכים, רובין ואנשיו מתבצרים בבית הכנסת הנטוש. במהלך הסדרה, בן, שכיר חרב של החברה ריג׳נקורפ, מבין שראש הממשלה נצר, עדיין חי ומגלה על המזימה של רובין. בכך בן חוטף את בתו של רובין ומציב לו אולטימטום. העונה מסתיימת בכך שהאולטימטום של בן מגיע לסיומו. זוהר מגלה את המזימה של ריג'נקורפ להרוג את ראש ממשלת בריטניה, מגיעה לדירה ליד בית הקברות ומונעת את ההתנקשות. אורנה חושדת במעורבות של אמסלם ואדם באירוע בני הערובה. אדם מראה לבן שהוא מחזיק בלידיה ודורש את בתו ואת התרופה שתציל אותה תמורת שחרורה של לידיה. ראש הממשלה נצר שוחרר, בן יורה בלידיה. אדם מתקשר לגיא בבקשה להביא את נצר לבן. שירה בתו של אדם ניצלה, אך כוחות הימ״מ פרצו פנימה על מנת להציל את נצר, ולאחר חילופי אש אדם נהרג.
עונה שנייה > שחקנים ודמויות שנוספו בעונה השנייה

| שחקן | דמות | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| אלונה טל | זוהר | דסקאית בשב"כ. מונעת את ההתנקשות בראש ממשלת בריטניה על ידי חיסול ארתור |
| איתי טיראן | בן | שכיר חרב שעובד מטעם התאגיד ריג'נקורפ; חטף את שירה, בתו של אדם; נרצח בסוף הסדרה על ידי אדם; הרג את אליהו זינגר, שרה, לידיה ואדם |
| סוראיה טורנס | לידיה מנדז | עורכת דין צעירה מאנגליה; מייצגת את התאגיד העולמי ריג'נקורפ. נרצחת על ידי בן |
| יונתן עוזיאל | בועז | המפקד של זוהר בשב"כ |
| ריימונד אמסלם | אורנה | שוטרת האחראית על הקשר עם החוטפים ועל המשא ומתן איתם, בעלת מיומנות אבחון אנשים וכך מקדמת את החקירה |
| אלדד פריבס | אמיר | קצין מודיעין של המשטרה |
| נתי רביץ | אביב פלד | מפקד כוחות המשטרה בזירת אירוע חטיפת בני הערובה |
| עירית קפלן | סמדר | עיתונאית, מנסה לכתוב כתבה על האירוע שהתרחש ועושה הכל כדי להשיג מידע |
| יואב בר לב | עמירם | מנהל העיתון שבו עובדת סמדר, מתנגד לדעותיה בנוגע לכתבות |
| סיוון מסט | מאיה לוי | שוטרת שנלקחת כבת ערובה בידיו של אדם ומשתחררת בתמורה לכניסתו של סטניסלב |
| שמעון מימרן | כהנא | מפקד השב"כ |
| שרון טל | מיכל | אשתו של אמסלם |
| טלי שרון | שני | ברמנית שמתאהבת בארתור. נרצחת על ידי ארתור |
| בועז קונפורטי | פלדמן | שוטר ימ"מ; מחליף את אמסלם בעת חופשתו |
| אבישי מרידור | יובל | עמית של זוהר בשב"כ, שמאוהב בה ומסייע לה |
| צחי הלוי | שייח' | מבוקש מספר 1 בישראל. נלקחת טביעת אצבעו על ידי ארתור, כדי להאשים אותו ברצח ראש ממשלת בריטניה |
| תמיר גינזבורג | יצחקי | שוטר ימ"מ |
| יהונתן בשן | יורי | שוטר ימ"מ |
| רוי מילר | אליק | מעמיתיו של גיורא ביחידה לאבטחת אישים; נורה ונהרג על ידי אדם בתחילת העונה בעקבות מעקב שלו ושל גיורא אחר שמואל נצר ואדם |
| קים בודניה | ארתור פרנץ | מתנקש מבוגר שמתחזה לעיתונאי גרמני אשר נשלח לרצוח את ראש ממשלת בריטניה. רצח את שני |
פרסים

בשנת 2013 הוענק לאיילת זורר בטקס פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה התואר "השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה".
בשנת 2014 הסדרה זכתה בשני פרסי פסטיבל מונטה קרלו בתואר "הסדרה הטובה בעולם והשחקנית הטובה ביותר – איילת זורר".
ראו גם

בני ערובה (סדרת טלוויזיה אמריקאית)
הערות שוליים

↑  לי-אור אברבך, ‏הישג: רשת CBS תשדר סדרה על בסיס פורמט של ערוץ 10, באתר גלובס, 11 במאי 2013
↑  Hostages (אנ')
↑  טלי קיים‏, קים בודניה בריאיון באולפן וואלה! NEWS: "לא נוח להיות יהודי בסקנדינביה", באתר וואלה, 9 בפברואר 2016
ברית מילה

ערך זה עוסק במצווה היהודית. אם התכוונתם לניתוח להסרת העורלה, ראו .
| --- | --- |

מילת תינוק
 מקרא:  בראשית, י"ז, ט'–י"ד ויקרא, י"ב, ג'
 משנה תורה:  ספר אהבה, הלכות מילה, פרק א'
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימנים ר"ס-רס"ו
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה רט"ו ספר החינוך, מצווה ב'
ברית מילה (בקיצור: "בְּרִית") היא מצוות עשה יסודית ביהדות למול את עורלת כל הזכרים ביום השמיני ללידתם. המצווה היא גם חלק מהותי בתהליך הגיור של זכר, ושל קניית עבד כנעני. לפי המקרא, מקורה הראשוני בציווי של אלוהים לאברהם. אדם שלא נימול נקרא במקרא ערל. דינו של יהודי שלא נימול במזיד – הוא כרת.
נהוג לערוך את הברית בטקס ציבורי חגיגי, כשהמילה מבוצעת על ידי מוהל.
מצוות מילה > מקור המצווה

האזכור העיקרי למצווה זו מופיע בפרשת לך לך בחומש בראשית, כאשר אלוהים כורת ברית עם אברהם. לברית זו שני חלקים: חיוב והבטחה. ההבטחה האלוקית לאברהם: ריבוי צאצאים, עמים ומלכים מזרעו, הקמת ברית נצח בין אברהם וזרעו לאלוהים, וירושת כל ארץ כנען. ברית זו מחייבת את אברהם וזרעו להימול, כאות לקיום הברית. עניין נוסף שהתורה כללה בברית זו הוא שינוי שמם המקורי של אברם ושרי לאברהם ושרה.
אֲנִי הִנֵּה בְרִיתִי אִתָּךְ וְהָיִיתָ לְאַב הֲמוֹן גּוֹיִם: וְלֹא-יִקָּרֵא עוֹד אֶת-שִׁמְךָ אַבְרָם וְהָיָה שִׁמְךָ אַבְרָהָם כִּי אַב-הֲמוֹן גּוֹיִם נְתַתִּיךָ: וְהִפְרֵתִי אֹתְךָ בִּמְאֹד מְאֹד וּנְתַתִּיךָ לְגוֹיִם וּמְלָכִים מִמְּךָ יֵצֵאוּ: וַהֲקִמֹתִי אֶת בְּרִיתִי בֵּינִי וּבֵינֶךָ וּבֵין זַרְעֲךָ אַחֲרֶיךָ לְדֹרֹתָם לִבְרִית עוֹלָם לִהְיוֹת לְךָ לֵאלֹהִים וּלְזַרְעֲךָ אַחֲרֶיךָ: וְנָתַתִּי לְךָ וּלְזַרְעֲךָ אַחֲרֶיךָ אֵת אֶרֶץ מְגֻרֶיךָ אֵת כָּל-אֶרֶץ כְּנַעַן לַאֲחֻזַּת עוֹלָם וְהָיִיתִי לָהֶם לֵאלֹהִים:
לאחר הגדרת נוסח הברית, מופיעה המצווה של אלוהים לאברהם לבצע את ברית המילה. בפרשה זו מצורף ציווי לדורות למול כל זכר מזרע אברהם בן שמונה ימים (וכן עבדים), ונקבע עונש חמור של ניתוק מהעם על צאצאי אברהם שלא יִימוֹלו.
זֹאת בְּרִיתִי אֲשֶׁר תִּשְׁמְרוּ בֵּינִי וּבֵינֵיכֶם וּבֵין זַרְעֲךָ אַחֲרֶיךָ הִמּוֹל לָכֶם כָּל-זָכָר: וּנְמַלְתֶּם אֵת בְּשַׂר עָרְלַתְכֶם וְהָיָה לְאוֹת בְּרִית בֵּינִי וּבֵינֵיכֶם: וּבֶן-שְׁמֹנַת יָמִים יִמּוֹל לָכֶם כָּל זָכָר לְדֹרֹתֵיכֶם: יְלִיד בָּיִת וּמִקְנַת-כֶּסֶף מִכֹּל בֶּן-נֵכָר אֲשֶׁר לֹא מִזַּרְעֲךָ הוּא: הִמּוֹל יִמּוֹל יְלִיד בֵּיתְךָ וּמִקְנַת כַּסְפֶּךָ וְהָיְתָה בְרִיתִי בִּבְשַׂרְכֶם לִבְרִית עוֹלָם: וְעָרֵל זָכָר אֲשֶׁר לֹא יִמּוֹל אֶת בְּשַׂר עָרְלָתוֹ וְנִכְרְתָה הַנֶּפֶשׁ הַהִוא מֵעַמֶּיהָ אֶת-בְּרִיתִי הֵפַר:
בהמשך פרשה זו מופיעה הבטחה לאברהם להולדת יצחק בשנה הבאה משרה, והבטחה כי הברית הנכרתת תימשך ביצחק, ולא בישמעאל. המילה נזכרת שוב בפרשת בא שבספר שמות, כתנאי מקדים להשתתפות באכילת קרבן הפסח: ”וְכִי יָגוּר אִתְּךָ גֵּר וְעָשָׂה פֶסַח לַה' הִמּוֹל לוֹ כָל זָכָר וְאָז יִקְרַב לַעֲשֹׂתוֹ וְהָיָה כְּאֶזְרַח הָאָרֶץ וְכָל עָרֵל לֹא יֹאכַל בּוֹ”. מצוות המילה נזכרת גם בפרשת תזריע שבספר ויקרא, בתוך פרשיית טומאת היולדת: ”וּבַיּוֹם הַשְּׁמִינִי יִמּוֹל בְּשַׂר עָרְלָתוֹ”.
בדומה למצוות רבות אחרות, על אף שמצות המילה מוזכרת במקרא במפורש, אין במקרא הסבר מדויק כיצד לבצע את הליך המילה או את הטקס. לפי מסורת היהדות, חלק מההליך הוא חיוב תורה מפורש או שנלמד באמצעות המדות שהתורה נדרשת בהן, חלקו נמסר כהלכה למשה מסיני, חלקו חיוב מדברי חכמים, וחלקו מנהג ישראל.