stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דקוטה הדרומית (BB-57)
היסטוריית שירות > סיור שני באוקיינוס השקט > פשיטות על אוקינאווה ופורמוזה

ב-3 באוקטובר, הצי באוליטי נאלץ לצאת לים כדי לא להיתפס בנמל על ידי סופת טייפון שהכתה באותו לילה. לאחר שחזרה למעגן למחרת בבוקר, ספינת האספקה Aldebaran התנגשה בטעות בדקוטה הדרומית, פגעה בצד השמאלי שלה וגרמה נזק שטחי בלבד. ב-5 באוקטובר, הנסון חזר לסיפון האונייה והיא חזרה לתפקידה כאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-9. למחרת, TF 38, אליה הוקצו אוניות פלגת אוניות המערכה ה-9, יצאו למבצע הגדול הבא, סדרה של פשיטות נושאות מטוסים על עמדות יפניות במערב האוקיינוס השקט. כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות, עדיין בפיקודו של מיצ'ר, יצא צפונה כדי לערוך תקיפות על איי אוקינאווה; הם הגיעו מוקדם בבוקר ה-10 באוקטובר והחלו בפשיטה, שהטביעה באזור עשרים ותשע כלי שיט יפניים. מוקדם למחרת בבוקר, אוניית המערכה איווה קלטה מגע מכ"ם מטווח רחוק ודקוטה הדרומית אישרה את המגע; התברר כי מדובר במפציץ G4M שעקב אחר כוח המשימה והופל על ידי אחד ממטוסי ה-CAP.
לאחר שעזב את אזור אוקינאווה, פנה מיצ'ר להטעיה לכיוון הפיליפינים מאוחר ביום לפני שפנה מערבה לכיוון פורמוזה, אותה תקף בפשיטה גדולה שהחלה ב-12 באוקטובר. המטוסים גרמו נזק משמעותי למתקנים יפניים ברחבי האי, הפציצו שדות תעופה, מפעלים ומתקנים צבאיים אחרים והטביעו שמונה עשרה ספינות וגרמו נזק לשש נוספות. מטוס G4M הפיל מוץ כדי להפריע למכ"מי החיפוש של הצי, אך האמצעי היה יעיל רק חלקית והמפציץ הופל. CAP יירט שלושה גלים של מפציצים, אך הם הצליחו להתקרב אל הצי הרבה יותר לפני שהתגלו, אולי כתוצאה מהמוץ. דקוטה הדרומית פתחה באש עם תותחי ה-5 אינץ' שלה בשעה 19:03 כשהגל הראשון הגיע לפני שהמטרה פנתה. הגל השני הגיע לצי כעשרים דקות מאוחר יותר ושוב התותחנים של דקוטה הדרומית ירו לעברו. התקיפות האוויריות היפניות שכנעו את מיצ'ר להתנתק מזרחה לפני שיחזור למחרת בבוקר למתקפה נוספת. בזמן שהאמריקאים נסוגו, מטוסים יפניים תקפו שוב ושוב את האוניות, אם כי דקוטה הדרומית נצרה בתחילה את האש שלה מאחר שאף מטוס לא התקרב מספיק כדי שהיא תוכל לירות לעברו. בשעה 22:31, היא דיווחה שהפילה מטוס אחד, והיא הרחיקה קבוצת מטוסים נוספת עם אש ארוכת טווח של תותחי 5 אינץ' קרוב יותר לחצות.
נושאות המטוסים חזרו לעמדות התקיפה שלהן ב-13 באוקטובר, אך מטוסים יפניים תקפו כמעט מיד, אם כי הגל הראשון הזה נשבר על ידי לוחמי CAP. כמה גלים של מפציצי G4M פגעו בצי וטרפדו את הסיירת USS קנברה. דקוטה הדרומית תמרנה במהירות גבוהה כדי להימנע מהטורפדות שלהם תוך כדי ירי לעבר המפציצים. נושאות המטוסים האמריקאיות פתחו בסבב נוסף של תקיפות למחרת כדי לכסות את נסיגת קנברה ומלוותיה. מאוחר יותר באותו אחר הצהריים, תצפיות על דקוטה הדרומית הבחינו בגל של שבעה מפציצי טורפדו B6N שהתקרבו לצי; היא פתחה באש על שני המטוסים הקרובים ביותר, והפילה אחד מהם. חמישה נוספים נהרסו מאש מאוניות אחרות באזור. כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות נסוג לאחר מכן כדי לתמוך בפלישה לפיליפינים.
היסטוריית שירות > סיור שני באוקיינוס השקט > המערכה בפיליפינים > פעולות מאוחרות יותר

האוניות נסוגו זמן קצר לאחר הפסקת האש עם דקוטה הדרומית בראש המערך. יחידת המשימה שוב פורקה מאוחר יותר באותו בוקר ודקוטה הדרומית חזרה ל-TG 38.1, אשר לאחר מכן חידשה תקיפות אוויריות על אזורי טוקיו ונגויה. סופת טייפון נוספת איימה על הצי, אך הולסי הפנה את האוניות מנתיבה ב-31 ביולי וב-1 באוגוסט. דקוטה הדרומית תדלקה ב-3 באוגוסט ונושאות המטוסים פתחו בתקיפות דמה בצי לצורך אימון נגד מטוסים יומיים לאחר מכן. דקוטה הדרומית שוב חידשה את מחסני הדלק שלה ב-7 באוגוסט לפני שהקימה מחדש את TU 34.8.1 למשימת הפצצה שלישית ב-9 באוגוסט. הפעם, היחידה כללה את דקוטה הדרומית, שש סיירות של בעלות הברית ועשר משחתות של בעלות הברית. דקוטה הדרומית הפגיזה את קמאישי באותו אחר הצהריים למשך כשעה וחצי לפני שניתקה מגע. כאשר האוניות נסוגו, מטוס יפני בודד תקף אותן אך התחמק מכל אש מהאוניות ונמלט. דקוטה הדרומית חזרה ל-TG 38.1 ותמכה בנושאות המטוסים במהלך תקיפות נוספות בשדות תעופה מאוחר יותר באותו היום וב-10. שפרוט הועבר לאלבמה ב-12 באוגוסט ודקוטה הדרומית הועברה מחדש ל-TG 38.3 למחרת בבוקר.
למחרת הועבר הנסון לוויסקונסין ולי, שהיה עד עכשיו מפקד אוניות המערכה, צי האוקיינוס השקט, עלה על האונייה, והפך אותה לאוניית הדגל שלו. דקוטה הדרומית ושאר TG 38.3 יצאו ב-22 בנובמבר. היחידה כללה בשלב זה שני ציים ושתי נושאות מטוסים קלות, דקוטה הדרומית ושתי אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית, שלוש סיירות ושתי שייטות משחתות. רוב האוניות ערכו אימוני ירי בעוד נושאות המטוסים ערכו תקיפות עצמאיות נגד מטרות בפיליפינים במהלך שלושת הימים הבאים. דקוטה הדרומית בילתה את שארית החודש בהשתתפות באימונים נגד מטוסים ובתדלוק משחתות. היא חזרה לאוליטי ב-2 בדצמבר, שם הצוות ביצע תיקונים והעמיס תחמושת ומחסנים לפעולות עתידיות.
ב-11 בדצמבר, TG 38.3 עזב את אוליטי כדי להצטרף לשאר TF 38 בגין תקיפה באי מינדורו; מטרת המבצע הייתה לכבוש שדה תעופה גדול שיוכל לשמש לתמיכה בפלישה ללוזון. נושאות המטוסים החלו בסדרה של תקיפות בשדות תעופה בלוזון ב-14 בדצמבר כדי להרוס או למנוע בדרך אחרת ממטוסים יפניים שם להפריע לנחיתה על מינדורו. הפשיטות האמריקניות נמשכו במהלך הימים הבאים וגרמו לירידה משמעותית בכוח שנותר של חילות האוויר היפניים בפיליפינים. מאוחר ביום ב-17 בדצמבר, טייפון קוברה סחף את האזור, פגע בצי, הטביע שלוש משחתות וגרם נזק חמור למספר כלי שיט אחרים, אם כי דקוטה הדרומית יצאה ללא פגע יחסית. הנזק שנגרם לצי עיכב את המשך התמיכה של חיילי הקרקע במשך יומיים ומזג האוויר הגרוע המתמשך הוביל את הולסי להפסיק את הפעולות; האוניות הגיעו חזרה לאוליטי ב-24 בדצמבר.
אוניות TF 38 תדלקו במהלך הימים הבאים ופתחו בפשיטה נוספת על פורמוזה ב-3–4 בינואר 1945, אך מזג אוויר גרוע הפריע לפעילות הטיסה והולסי הפסיק את הפעולה, לאחר שהשיג מעט. האוניות חזרו לפיליפינים וביצעו תקיפות חוזרות ונשנות על לינגאיין במהלך 6 ו-7 בינואר כהכנה לנחיתה הבאה, אשר כוונו במיוחד לשדות התעופה המשמשים את מטוסי המתאבדים הקמיקזה. לאחר מכן נכנסו האוניות לים סין הדרומי ב-10 בינואר ותדלקו לפני שביצעו סדרה נוספת של תקיפות נגד יעדים שונים באזור, כולל פורמוזה ב-21 בינואר ואיי ריוקיו למחרת.
היסטוריית שירות > סיור שני באוקיינוס השקט > קרבות איוו ג'ימה ואוקינאווה

בתחילת פברואר, הצי החמישי חידש את השליטה בכוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות ודקוטה הדרומית הועברה ל-TG 58.3, יחד עם ניו ג'רזי, הסיירת הגדולה אלסקה ועוד כמה ספינות מלחמה. נושאות המטוסים ביצעו סדרה של תקיפות אוויריות על יפן, שכוונו לאזור טוקיו ב-17 בפברואר, אך מזג אוויר גרוע הקשה על פעולת המטוסים. האוניות של TG לאחר מכן נשלחו 58.3 לתגבר את צי הפלישה במהלך קרב איוו ג'ימה בין 19 ל-22 בפברואר. נושאות המטוסים ערכו תקיפות חוזרות ונשנות כשהנחתים עלו לחוף ביום הראשון של הנחיתה. האוניות של TF 58 נשלחו לאחר מכן לסדרה נוספת של פשיטות על יפן, המכוונות לטוקיו ב-25 בפברואר; התקפות מתוכננות על קובה ונגויה בוטלו עקב מזג אוויר גרוע.
הצי חזר לאחר מכן לאוליטי כדי למלא תחמושת ודלק לפני שיצא לפשיטה נוספת על יפן באמצע מרץ. נושאות המטוסים תקפו את קיושו ב-18 במרץ בזמן שאוניות המערכה המשיכו בתפקיד ההגנה האווירית שלהן. ארבעה ימים לאחר מכן, לאחר שגרם נזק חמור לשדות תעופה ולמספר ספינות מלחמה בקורה, נסוג כוח המשימה לתדלק. למחרת, החלו תקיפות אוויריות כדי להכין את אוקינאווה לתקיפה, שהופסקו על ידי הצורך להתנתק ולתדלק ב-28–29 במרץ. התחלת התקפות גדולות על האי, אינדיקציה ברורה להתקפה אמפיבית קרובה, הובילה את היפנים להתחיל במסע קמיקזה רציני ומרוכז נגד הצי, תוך פגיעה בכלי שיט רבים אך הם לא פגעו ברצינות בהתקדמות בעלות הברית. במהלך השבועות הקרובים, קבוצות המשימה של TF 58 הסתובבו במים מול אוקינאווה, שתי קבוצות בכל פעם, כדי לאפשר לקבוצות האחרות לחדש דלק ותחמושת ולתקן נזקי קרב. לאורך המערבולת מול אוקינאווה, דקוטה הדרומית הגיחה מבלי שנפגעה מאף אחד מהקמיקזות.
ב-19 באפריל, דקוטה הדרומית נותקה מנושאות המטוסים כדי להצטרף לקבוצת הפצצות חוף שנשלחה לתמוך במתקפה גדולה של הקורפוס ה-24 נגד עמדות ההגנה היפניות בדרום אוקינאווה, למרות שהתקדמו מעט. האוניות של TF 58 לאחר מכן יצאו לפשיטה על איי סקישימה לפני שנסוג ללייטה. לאחר אספקה מחדש שם, קבוצות המשימות חידשו את הסבבים שלהן מחוץ לאוקינאווה לשבוע לאחר מכן. ב-6 במאי, דקוטה הדרומית חידשה תחמושת מספינת התחמושת USS ורנגל כאשר מכל של מטען הודף עבור תותחי ה-16 אינץ' (410 מילימטרים) התפוצץ. הפיצוץ פוצץ ארבעה מכלים נוספים וגרם לשריפה חמורה, ואילץ את הצוות להציף את מחסן התחמושת לצריח מספר 2 כדי למנוע פיצוץ קטסטרופלי. שלושה אנשי צוות נהרגו מהפיצוץ ושמונה נוספים נפצעו קשה ומתו מאוחר יותר; עוד עשרים וארבעה נפצעו בתאונה פחות קשה.
דקוטה הדרומית נותקה מ-TG 58.4 לתיקונים באוליטי ב-13 במאי, יחד עם זוג משחתות ליווי, שהגיעו לשם למחרת. היא נכנסה למבדוק היבש הצף העזר ABSD-3 כדי להיבדק. המדחפים, הצירים ומסבי התמוך של האונייה נשחקו קשות וסבלו מקורוזיה. אלה תוקנו והיא הוצפה מחדש ב-27 במאי; במהלך תקופה זו, הצי השלישי חידש את הפיקוד על כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות, והחזיר את כל ייעודי היחידה הכפופים לסדרה 30. יומיים לאחר מכן, דקוטה הדרומית יצאה לים כדי להתחיל באימונים נגד צוללות עם זוג משחתות. תרגול קרב נוסף, כולל תרגול ירי על סוללות ראשיות ונ"מ ואימוני קרב לילה, נמשך במהלך הימים הבאים, שבמהלכם חצתה הספינה את הים הפיליפיני למפרץ לייטה. ארגון מחדש של TF 38 הביא להעברת דקוטה הדרומית מחדש ל-TG 38.1 ב-16 ביוני, באותו יום שבו הפכה לספינת הדגל של אדמירל משנה ג'ון פ. שפרוט ג'וניור. האונייה השתתפה באימונים נוספים נגד מטוסים בין 23 ל-24 ביוני.
היסטוריית שירות > סיור שני באוקיינוס השקט > הפצצות על יפן

עם אוקינאווה בידי בעלות הברית, החלו ההכנות למבצע אולימפיק, הפלישה לקיושו. אוניות TF 38 יצאו מלייטה ב-1 ביולי כדי להתחיל בסדרה של תקיפות על מטרות ביפן כדי לדלדל את הכוחות היפניים באיי הבית. במהלך הדרך, דקוטה הדרומית שמרה על כמה משחתות שתודלקו לפני שהצי הגיע לחופי יפן ב-10 ביולי. נושאות המטוסים החלו בפשיטות שלהם באותו יום, למרות שהיפנים צפו את ההתקפות ופיזרו והסוו את המטוסים שלהם, והחזיקו אותם לנחיתה הסופית במקום לאבד אותם בטרם עת. כתוצאה מכך, מטוסי נושאות המטוסים מצאו מעט מטוסים יפניים להרוס במהלך הימים הבאים. ב-14 ביולי, דקוטה הדרומית שובצה ל-TU 38.8.1 עם אינדיאנה, מסצ'וסטס, שתי סיירות כבדות ותשע משחתות. לאחר מכן נשלחו אוניות המערכה להפגיז את העיירה קמאישי כדי להרוס את מפעלי הפלדה של קמאישי, אך השטח ההררי הקשה על הכוונת המתקן. זו הייתה הפעם הראשונה שיפן הופגזה על ידי אוניות ראשה במהלך המלחמה. למרות הקושי שלהם לצפות בהשפעות הירי שלהם, במהלך שישה מעברים, אוניות המערכה גרמו למה שהוערך מאוחר יותר כהפסקה של חודשיים וחצי בייצור קוק והפרעה של חודש ימים של ייצור ברזל גולמי.
לאחר מכן חזרו אוניות המערכה לעמדותיהם עם TF 38 וחיפו עליהם במהלך תקיפות אוויריות על הונשו והוקאידו ב-15 ביולי. מחוזקים עוד יותר על ידי צי האוקיינוס השקט הבריטי, הצי של בעלות הברית תקף מטרות סביב טוקיו ב-17 ביולי, והטביע או גרם נזק למספר ספינות מלחמה באזור. במהלך 20 עד 22 ביולי, דקוטה הדרומית חידשה דלק, תחמושת ואספקה אחרת בים. תקיפות נוספות של נושאות מטוסים בוצעו בין 24 ל-28 ביולי, והסבו הפסדים נוספים לשרידי הצי היפני; אוניות המערכה הרונה, איסה והיוגה טבעו כולן במעגניהן, יחד עם מספר סיירות, משחתות וספינות מלחמה אחרות. TU 38.8.1 נוצר מחדש ב-29 ביולי כדי להפגיז את הממאצו; הפעם, דקוטה הדרומית, אינדיאנה ומסצ'וסטס תוגברו על ידי ה-TU 37.1.2 הבריטי, שבמרכזו אוניית המערכה קינג ג'ורג' החמישי, והם חופו על ידי מטוסי CAP מנושאת המטוסים בון הום ריצ'רד. אוניות המערכה פתחו באש מעט לפני חצות ב-29 ביולי והמשיכו לירות עד השעות המוקדמות של 30 ביולי.
האוניות נסוגו זמן קצר לאחר הפסקת האש עם דקוטה הדרומית בראש המערך. יחידת המשימה שוב פורקה מאוחר יותר באותו בוקר ודקוטה הדרומית חזרה ל-TG 38.1, אשר לאחר מכן חידשה תקיפות אוויריות על אזורי טוקיו ונגויה. סופת טייפון נוספת איימה על הצי, אך הולסי הפנה את האוניות מנתיבה ב-31 ביולי וב-1 באוגוסט. דקוטה הדרומית תדלקה ב-3 באוגוסט ונושאות המטוסים פתחו בתקיפות דמה בצי לצורך אימון נגד מטוסים יומיים לאחר מכן. דקוטה הדרומית שוב חידשה את מחסני הדלק שלה ב-7 באוגוסט לפני שהקימה מחדש את TU 34.8.1 למשימת הפצצה שלישית ב-9 באוגוסט. הפעם, היחידה כללה את דקוטה הדרומית, שש סיירות של בעלות הברית ועשר משחתות של בעלות הברית. דקוטה הדרומית הפגיזה את קמאישי באותו אחר הצהריים למשך כשעה וחצי לפני שניתקה מגע. כאשר האוניות נסוגו, מטוס יפני בודד תקף אותן אך התחמק מכל אש מהאוניות ונמלט. דקוטה הדרומית חזרה ל-TG 38.1 ותמכה בנושאות המטוסים במהלך תקיפות נוספות בשדות תעופה מאוחר יותר באותו היום וב-10. שפרוט הועבר לאלבמה ב-12 באוגוסט ודקוטה הדרומית הועברה מחדש ל-TG 38.3 למחרת בבוקר.
היסטוריית שירות > סיור שני באוקיינוס השקט > סוף המלחמה

נושאות המטוסים של TF 38 כבר שיגרו מטוסים בבוקר 15 באוגוסט כאשר הולסי קיבל הודעה שהיפנים הסכימו להיכנע ללא תנאי. המטוסים הוחזרו ודקוטה הדרומית קיבלה את ההוראה להפסיק את הפעולות ההתקפיות בשעה 06:58. בעיות בהעברת הודעת הכניעה לכל היחידות הכפופות הביאו לכך שכמה מטוסים יפנים פתחו בהתקפות על הצי מאוחר יותר באותו יום, אך כולם הופלו על ידי מטוסי CAP. דקוטה הדרומית בילתה את הימים הבאים בתדלוק ומילוי תחמושת לפני שיצאה למפרץ סגאמי ב-27 באוגוסט כחלק מהכיבוש הראשוני של. יומיים לאחר מכן, היא עברה למפרץ טוקיו; באותו אחר הצהריים עלו הולסי ונימיץ על הסיפון. הולסי עזב מאוחר יותר באותו היום, אך נימיץ נשאר עד שעזב לאוניית המערכה מיזורי, שם התקיים טקס הכניעה הרשמי ב-2 בספטמבר. נימיץ חזר מאוחר יותר באותו יום לפני היציאה לגואם ב-3 בספטמבר ודקוטה הדרומית הגיעה לצד מיזורי להעביר את הולסי וצוותו לאונייה. דקוטה הדרומית שימשה לאחר מכן כאוניית הדגל של הולסי בזמן שהוא ערך את השלבים הראשונים של הכיבוש.
הולסי נשאר על הסיפון עד 20 בספטמבר, אז עזב כדי לחזור לפרל הארבור. דקוטה הדרומית יצאה לדרך באותו אחר הצהריים יחד עם ספינות מלחמה רבות אחרות למסע חזרה לארצות הברית. דקוטה הדרומית עצרה במפרץ באקנר באוקינאווה ב-23 בספטמבר ולאחר מכן חידשה את מסעה על פני האוקיינוס השקט למחרת בבוקר עם כ-600 מלחים, חיילים ונחתים על הסיפון. האוניות חלפו על פני הוואי ולאחר מכן התפזרו לנמלים שונים; דקוטה הדרומית נכנסה לסן פרנסיסקו ב-27 באוקטובר, עם הולסי שוב על הסיפון לחגיגות יום הצי. המושל ארל וורן עלה על האונייה לטקסים. יומיים לאחר מכן, היא הפליגה לסן פדרו, קליפורניה.
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

ב-3 בינואר 1946 יצאה דקוטה הדרומית לדרך לאוקיינוס האטלנטי; היא יצאה דרומה ועברה את תעלת פנמה בפעם האחרונה ויצאה צפונה למספנת הצי של פילדלפיה, והגיעה לשם ב-20 בינואר. לאחר מכן היא עברה שיפוץ לקראת השבתה. חודש לאחר מכן ב-21 בפברואר, אדמירל משנה תומאס ר. קולי הניף את דגלו על סיפון האונייה, והפך אותה לאוניית הדגל של הצי הרביעי, יחידת מילואים. כהונתו של קולי על סיפון האונייה הייתה קצרה והוא הוחלף על ידי תת-אדמירל צ'ארלס ה' מקמוריס רק חמישה ימים לאחר מכן. ב-3 ביולי, העביר מקמוריס את דגלו לסיירת הכבדה אורגון סיטי והצי פיזר את הצי הרביעי ב-1 בינואר 1947. דקוטה הדרומית הושבתה ב-31 בינואר והונחה בצי העתודה האטלנטי.
תוכניות גובשו במהלך התקופה שבה הייתה במילואים לחדש את דקוטה הדרומית ואת שאר אוניות הסדרה שלה אם יהיה צורך בהן לשירות פעיל עתידי. במרץ 1954, תוכנית לצייד את ארבע האוניות בסוללות משניות המורכבות מעשר תותחים תאומים בקוטר 3 אינץ' (76 מילימטרים) הוצעה, אך התוכנית לא יצאה לפועל. תוכנית נוספת להסב את האונייה לאוניית מערכה עם טילים מונחים עלתה בשנים 1956–1957, אך עלות ההסבה התבררה כמדי יקרה. היא הייתה מסירה את כל שלושת צריחי הסוללה הראשיים ומחליפה אותם במשגר טילי RIM-8 Talos כפול מקדימה, שני משגרי RIM-24 טרטר מאחור, נשק נגד צוללות וציוד לטיפול במסוקים. עלות הפרויקט הסתכמה ב-120 מיליון דולר.
האונייה נשארה בעתודת הצי עוד חמש עשרה שנים לפני שנמחקה מרשימות הצי ב-1 ביוני 1962. דקוטה הדרומית נמכרה לחטיבת ליפסט של האחים לוריא ושות' כדי להתפרק לגרוטאות ב-25 באוקטובר. גוררות גררו אותה מפילדלפיה בנובמבר לקירני, ניו ג'רזי כדי להתפרק. חלקים מסוימים של האונייה נשמרו באמצעות מאמצי לשכת המסחר של סו פולס, והם הותקנו באנדרטה לאונייה בעיר ב-7 בספטמבר 1969. האנדרטה מורכבת מקיר בטון נמוך שנבנה במתאר הספינה בקנה מידה מלא, ובמתווה מוצגים חפצים מהאונייה, כולל עוגן, צריח תותחים מדומה ותותח 16 אינץ'. מוזיאון הוקם במרכז המתאר, והוא מציג חפצים נוספים, כולל הפעמון שלה, מדי מלחים, דגם מוקטן של דקוטה הדרומית ותצוגות שונות אחרות. חפצים נוספים מהאונייה נשמרים במוזיאון הלאומי של הצי של ארצות הברית, כולל אחד מהמדחפים של דקוטה הדרומית וקטע של לוח שריון. שני הפריטים מוצגים בווילארד פארק.
תרשים זיהוי של סדרת דקוטה הדרומית
הצריחים הקדמיים של דקוטה הדרומית; שימו לב למערכות המכ"ם השונות על תורן המגדל
דקוטה הדרומית במהלך שיוט הניסויים שלה
דקוטה הדרומית בקרב איי סנטה קרוז
דקוטה הדרומית יורה לעבר מפציץ טורפדו יפני (מימין) במהלך קרב איי סנטה קרוז. העשן סביב אוניית המערכה הוא מתותחי הנ"מ של האונייה.
דקוטה הדרומית קשורה לצד ספינת התיקון פרומתאוס לאחר הקרב מול גוודלקנל
הצוות של דקוטה הדרומית מתכונן לחילוץ מטוס ימי קינגפישר
חלק מהחימוש הקל הנ"מ של דקוטה הדרומית, כולל צריח מרובע של תותחי 40 מ"מ ומספר תותחי 20 מ"מ בצריחים בודדים
מטוס יפני הופל מעל נושאת המטוסים קיטקון ביי
1 ביולי 1944, הכומר לינדנר קורא את הברכה שנערכה לכבוד אנשי צוות האונייה שנהרגו בפעולה האווירית מול גואם
אוניית מערכה לא מזוהה מסדרת דקוטה הדרומית במהלך הפשיטה בפורמוזה, עם מטוס B6N שטס דרך הנ"מ
דקוטה הדרומית יצאה לדרך באוגוסט 1944
דקוטה הדרומית באוליטי בדצמבר 1944
דקוטה הדרומית על סיפון המבדוק הצף ABSD-3
יחידת משימה 38.18.1, צולמה מדקוטה הדרומית, מתקרבת לקמאישי
אוגוסט 1945, הר פוג'י, יפן, כפי שניתן לראות מדקוטה הדרומית במפרץ טוקיו
אנדרטת USS דקוטה הדרומית בסו פולס, דקוטה הדרומית
צסק"א מוסקבה (כדורגל)

לוגו הקבוצה בשנים 1911—1922 ובעונת 2021/2022.
מועדון הכדורגל המקצועני צסק"א מוסקבה (ברוסית: Профессиональный футбольный клуб ЦCКА Москва, בקיצור ПФК ЦСКА) הוא מועדון כדורגל רוסי מעיר הבירה מוסקבה, המשחק בליגת העל הרוסית והוא אחד המעוטרים והוותיקים במדינה. המועדון החל את דרכו כקבוצת הכדורגל של אגודת מחליקי הקרח (OLLS) ב־27 באוגוסט 1911. בעבר היה המועדון חלק מאגודת צסק"א שהייתה מקושרת לצבא האדום, ולאחר התפרקות ברית המועצות עבר לבעלות פרטית. מאז 2019 נמצאת בבעלות תאגיד ההשקעות הממשלתי VEB.RF.
צסק"א זכתה שבע פעמים באליפות ברית המועצות (1946, 1947, 1948, 1950, 1951, 1970, כולל האחרונה ב־1991) וחמש פעמים זכתה בגביע הסובייטי. לאחר התפרקות ברית המועצות זכתה הקבוצה שש פעמים באליפות רוסיה (2003, 2005, 2006, 2012/2013, 2013/2014, 2015/2016) ושמונה פעמים זכתה בגביע הרוסי. בנוסף היא שיאנית הזכיות בסופר קאפ הרוסי עם 7 תארים והיא הקבוצה הרוסית הראשונה שזכתה בתואר אירופי (גביע אופ"א ב־2005).
הקבוצה מכונה "הסוסים" משום שהאצטדיון הישן של הקבוצה בפסצ'אנויה היה ממוקם בהיפודרום. גרסה אחרת טוענת שמתקן האימונים של צסק"א ממוקם היכן שהייתה אורווה של הנסיך יוסופוב בסוף המאה ה-19.
שמות הקבוצה

1911—1923 — OLLS. חברת חובבי ספורט ההחלקה (Общество любителей лыжного спорта ,ОЛЛС).
1923—1928 — OPPV. מתחם תצוגה נסיוני לתרגול (Опытно-показательная площадка Всевобуча ,ОППВ).
1941 — קבוצת הצבא האדום
1928—1951 — צדק"א, הבית המרכזי של הצבא האדום (Центральный дом Красной армии ,ЦДКА).
1951—1957 — צדס"א, הבית המרכזי של הצבא הסובייטי (Центральный дом Советской армии ,ЦДСА).
1957—1960 — צס"ק מ"ו, מועדון הספורט המרכזי של משרד ההגנה (Центральный спортивный клуб Министерства обороны ,ЦСК МО).
1960—1994 — צסק"א, מועדון הספורט המרכזי של הצבא (Центральный спортивный клуб армии ,ЦСКА).
מאז 1994 — מועדון הכדורגל המקצועני צסק"א (Профессиональный футбольный клуб ЦСКА ,ПФК ЦСКА).
סמל קבוצת OLLS מוסקבה, 1911–1922.
סמל צסק"א מוסקבה, 1991–2006.
דגל צסק"א
היסטוריה > שנים ראשונות

תולדות צסק"א שזורות בתולדות הליגה המוסקבאית. ב-14 בנובמבר 1909 הוקמה האליפות המוסקבאית בכדורגל בתחילת שנת 1911 הקבוצה הוקמה על ידי ספורטאים מחברת מחליקי הקרח של מוסקבה ובאוגוסט אותה שנה הקבוצה שיחקה את המשחק הרשמי הראשון שלה במסגרת הליגה המוסקבאית, מול קבוצת וגה - אותה הביסה 6:2. ב-1912 נפתח אצטדיון OLLS ועד 1917 נודעה הקבוצה בשם OLLS - קבוצת הכדורגל של חברת מחליקי הקרח המוסקבאית.
ב-1918 הקבוצה התחילה להשתתף באליפות העיר באופן סדיר והייתה לאחת הקבוצות החזקות בעיר. באותה תקופה האליפות הרוסית התקיימה במסגרת נבחרות, כל עיר שלחה נבחרת להשתתף בטורניר האליפות ולא התקיימה אליפות בין קבוצות, למעט אליפויות ערים. ב-1922 נערך גביע קולומיאגי KFS והקבוצה זכתה בו לאחר שניצחה בגמר 4:2 את MKS שהפכה ב-1923 לקרסניה פרסניה מוסקבה. גביע KFS קולומיאגי היה הטורניר היחיד שנערך בין מועדוני הכדורגל של האימפריה הרוסית, אלא שהזוכות בו תמיד היו קבוצות מהבירה סנקט פטרבורג, OLLS הייתה הראשונה ששברה את המסורת והייתה זו גם העונה האחרונה שלה ששיחקה בשם OLLS.
היסטוריה > צדק"א וצסק"א

ב-27 באפריל 1923 חדלה OLLS מלהתקיים ועל בסיסה הצבא האדום הקים את מועדון הספורט שלו, בשם OPPV. בשנים אלה התפתחה היריבות של הקבוצה עם ספרטק, שאך הוקמה. פעמים רבות נפגשו שתי הקבוצות במסגרת הליגה המוסקבאית כאשר המאבקים ביניהן היו לנודעים במיוחד בכדורגל המוסקבאי.
ב-23 בפברואר 1928, במלאת עשור להקמת הצבא האדום, הוקם על פי צו של משרד ההגנה בית הספורט המרכזי הצבאי שנודע בראשי התיבות צדס"א והיה לשמה של הקבוצה. כעבור זמן-מה הפכה להיקרא בשם צדק"א.
ב-8 בדצמבר 1931 הועלה רעיון להקים אגודת ספורט צבאית מקבילה לספרטק. אך הרעיון לא זכה לתמיכה רחבה והוא נגנז לזמן-מה. ראשי הקבוצה החלו לדון במגרש הבית שבו תשחק הקבוצה, ועמדו לפניהם שתי אפשרויות: פארק צדק"א על שם מיכאיל פרונזה ואצטדיון חדש שיוקם על הרי הדרורים במוסקבה, סמוך למנזר נובודוויצ'י, שהיה אמור להכיל עד 30,000 מושבים.
בשנות ה-30 הגיחה יריבות נוספת, הפעם צדק"א מול דינמו. נערכו מספר פעמים טורנירי הכרעה של האליפות המוסקבאית בין שתי הקבוצות הללו, וצדק"א הפסידה בכל ההתמודדויות. ב-1935 נערכה האליפות המוסקבאית האחרונה, והפעם הוכיחה הקבוצה את עליונותה וזכתה באליפות העיר. לאחר מכן התמודדו הקבוצות במסגרת הליגה הארצית הראשונה, ליגת העל הסובייטית שאך זה אורגנה.
אצטדיונים ומתקני אימונים

עד לחניכת VEB ארנה בספטמבר 2016 צסק"א ערכה את משחקי הבית שלה ב-37 אצטדיונים שונים ב-24 ערים ברוסיה ובעונת 1992/1993 אף אולצה לארח את משחקיה בליגת האלופות באצטדיון האולימפי בברלין. הקבוצה אירחה את מרבית משחקי הבית באצטדיון דינמו (בשנים 1937—2008 היא אירחה 601 משחקים), אצטדיון לוז'ניקי (בשנים 1956—2013 היא אירחה שם 279 משחקים), אצטדיון צסק"א פסצ'אנויה ע"ש גריגורי פדוטוב (בשנים 1974—2001, צסק"א אירחה 121 משחקים), הקבוצה גם אירחה 65 משחקים בהיכל הספורט האוניברסלי של צסק"א בשנים 1980—1993) ולעיתים אף אירחה באצטדיון לוקומוטיב, בשנים 1936—2008 (56 משחקים), כמו גם באצטדיון אדוארד סטרלצוב (47 משחקים בשנים 1982—2013), 10 משחקים באצטדיון צדק"א בשנים 1936—1939, 196 משחקים היא אירחה בארנה חימקי (בשנים 2010—2016). 51 משחקים נוספים צסק"א אירחה ב-29 אצטדיונים שונים. בעונת 2018/2019 קיבלה את אישור אופ"א לארח משחקים בליגת האלופות באצטדיון לוז'ניקי.
אצטדיונים ומתקני אימונים > VEB ארנה

ב-19 במאי 2007 נערך טקס הנחת אבן פינה לאצטדיון צסק"א החדש, בנוכחות ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב ונשיא צסק"א יבגני גינר. הבנייה החלה בפועל ב-9 בדצמבר 2007 בספטמבר 2010 הוכרז שהאצטדיון ייפתח בשנת 2015.
סמוך לאצטדיון נבנה בית ספר לכדורגל, בית הארחה, מוזיאון צסק"א ומרכז עסקים. בפברואר 2016 נודע שסכום ההשקעה הגיע לכדי 200 מיליון יורו. הבנייה הושלמה באוגוסט 2016 ומשחק הבכורה בו נערך ב-10 בספטמבר כשצסק"א אירחה את טרק גרוזני, במשחק שהסתיים בניצחון צסק"א 3:0.
האצטדיון מכיל 30,000 מושבים, שטחו הכולל הוא 174,100 מ"ר ובמתחם מגרש חניה עבור 1,400 כלי רכב.
אצטדיונים ומתקני אימונים > בסיס האימונים ואטוטניקי

מאז 2000, בסיס האימונים של צסק"א נמצא בכפר ואטוטניקי שבמחוז מוסקבה, המשמש כבסיס אימונים עבור אגודת הספורט צסק"א בענפים שונים ונבנה בשעתו במימון משרד ההגנה הרוסי. המתחם כולל ברכת שחייה באורך 25 מטרים, היכל התעמלות ספורטיבי, מרכז רפואי, מגרשי כדורגל, מגרשי כדורסל והיכל משחקים לכדורעף, קטרגל, כדוריד, טניס ועוד.
אצטדיונים ומתקני אימונים > מרכז האימונים באגם קרוגלוי

בינואר 2025, הקבוצה החלה בבניית מחנה אימונים חדש באזור אגם קרוגלוי שבפרברי מוסקבה ובמימון משותף עם ממשלת מחוז מוסקבה. המתחם צפוי לכלול משרדים, חדרי מגורים ומרכז רפואי, כמו גם אצטדיון כדורגל קטן בן 500 מושבים.
קבוצות בת > מחלקת הנוער

מחלקת הנוער של צסק"א היא אחת המפותחות במדינה וברשותה שבע זכיות באליפות ברית המועצות בכדורגל לנוער, ברם אף שקבוצת הנוער בעונת 2016/2017 העפילה לשלב רבע גמר ליגת האלופות לנוער היא זכתה באליפות רוסיה בכדורגל לנוער שלוש פעמים בלבד, בעונת 2005, בעונת 2018/2019 ובעונת 2020/2021.
קבוצות בת > צסק"א-2

בעבר צסק"א הפעילה קבוצת בת בשם "צסק"א-2 מוסקבה".
סגל > סגל השחקנים

נכון ל־17 ביולי 2022
סגל > שחקני עבר בולטים

ברית המועצות יורי אדזהם
ברית המועצות גרמן אפוקטין
ברית המועצות ולדימיר אסטפובסקי
ברית המועצות אנטולי באשאשקין
ברית המועצות יורי צ'סנוקוב
ברית המועצות סרגיי פוקין
ברית המועצות יורי איסטומין
ברית המועצות ולדימיר קפליצ'ני
ברית המועצות ולנטין ניקולייב
ברית המועצות אלכסנדר פטרוב
ברית המועצות אלברט שסטרניוב
ברית המועצות אלכסנדר טרקנוב
ברית המועצות מיקהיל ירמין
רוסיה דמיטרי גליאמין
רוסיה דמיטרי קוזנצוב
רוסיה איגור קורניב
רוסיה אולג סרגייב
רוסיה דמיטרי קיריצ'נקו
רוסיה ולדימיר טטרצ'וק
רוסיה איגור אקינפייב
רוסיה אבגני אלדונין
רוסיה אלכסיי ברזוצקי
רוסיה ואסילי ברזוצקי
רוסיה מקסים בוקוב
רוסיה יבגני בושמנוב
רוסיה אישאט פייזולין
רוסיה רולאן גוסב
רוסיה סרגיי איגנשביץ'
רוסיה סרגיי קולוטובקין
רוסיה ואלרי מינקו
רוסיה אנדריי נובוסדוב
רוסיה סרגיי סמאק
רוסיה יורי ז'ירקוב
רוסיה אלן דזגוייב
רוסיה פאבל מאמאייב
לטביה יוריס לזיינס
ליטא דיווידס שמבראס
טורקמניסטן דמיטרי קומוקה
אוקראינה בודאן שרשון
אוזבקיסטן דברנון פייזייב
בוסניה והרצגובינה אלוויר ראחימיץ'
ניגריה צ'ידי אודייה
קרואטיה איביצה אוליץ'
חוף השנהב סיידו דומבייה
סרביה זוראן טושיץ'
ליבריה סאקו אוליסך
ניז'ר מוסה מאאזו
יפן קייסוקה הונדה
צ'כיה תומאש נסיד
צ'ילה מארק גונסאלס
ברזיל ז'ו
ברזיל דניאל קרבליו
ברזיל ואגנר לאב
ארגנטינה אדולפו גאיץ'
ניגריה אחמד מוסא
איסלנד ארנור סיגורדסון
איסלנד הורדור מגנוסון
נורווגיה אמיל בוהינן
ונצואלה סלומון רונדון
ישראל ביברס נאתכו
סגל > הנהלה > נשיאי הקבוצה

| שם | שנים |
| --- | --- |
ויקטור מוראשקו: 1989—1994
אלכסנדר טרחאנוב: 1996
שחרודי דדאחאנוב: 1998—2001
יבגני גינר: 2001—
סגל > הנהלה > מנכ"לי הקבוצה

| שם | שנים |
| --- | --- |
רומן בבאייב: 2007—2021