stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אל-כאף
ספורט

מועדון הכדורגל העירוני אולימפיק דו כאף שהוקם בשנת 1922 בעונת 2009–2010 זכה המועדון באליפות הליגה השנייה. בעונה 2012–2013 עלתה הקבוצה לליגה הראשונה, זו הייתה הפעם החמישית בה עלה המועדון לליגה הלאומית.
המכון הגבוה לספורט וחינוך גופני אל-כאף מפעיל את אליפות תוניסיה לנשים בכדורגל.
ערים תאומות

צרפת בורק-אן-ברס, צרפת (מ־1993)
הפניות לתקשורת

בשנת 1855 פרסם ג'ון הנרי ניומן רומן, Callista, שהתרחש בסיצ'ה ונריה במאה ה-3 לספירה (העידן הרומי).
אֲנָשִׁים

סנט פולגנטיוס מרוספה הורה לחרב כאן על ידי כומר אריאני בשנת 499
ארנוביוס מסיצ'ה ונריה (ארנוביוס הזקן)[דרוש מקור]
לקריאה נוספת

(בצרפתית)
Tahar Ayachi, El Kef, éd. Office national du tourisme tunisien, Tunis, 2007
Abdelhamid Larguèche [sous la dir. de], Revoir El Kef, éd. MC-Editions, Carthage, 2005 ISBN 9973-807-50-2
Camille Mifort, Vivre au Kef. Quand la Tunisie était française, éd. MC-Editions, Carthage, 2008
Cornelia Smet, Si ma grand-mère était Keffoise, éd. MC-Editions, Carthage, 2005 ISBN 9973-807-55-3
Tahar Ayachi, El Kef, éd. Office national du tourisme tunisien, Tunis, 2007.
Émile Espérandieu, Étude sur Le Kef, éd. A. Barbier, Paris, 1889
Abdelhamid Larguèche [sous la dir. de], Revoir El Kef, éd. MC-Editions, Carthage, 2005 ISBN 9973807502
Camille Mifort, Vivre au Kef quand la Tunisie était française, éd. MC-Editions, Carthage, 2008 ISBN 978-9973-807-76-2
Camille Mifort, Combattre au Kef en 1881 quand la Tunisie devint française, éd. MC-Editions, Carthage, 2014 ISBN 978-9938-807-77-6
Cornelia Smet, Si ma grand-mère était Keffoise, éd. MC-Editions, Carthage, 2005 ISBN 9973807553
הערות שוליים

↑  ראש העיר החל מ-2018, Amor Idoudi
1 2  מפקד אוכלוסין 2014
↑  Anthony Ham, Abigail Hole (2004). Tunisia. Lonely Planet. ISBN 1-74104-189-9.
↑  Hamilton Alexander Rosskeen Gibb, Johannes Hendrik Kramers, Bernard Lewis, Charles Pellat et Joseph Schacht, The Encyclopaedia of Islam, vol. IV, éd. Brill, Leyde, 1954, p. 403
↑  Nicole Grimaud (1984). La politique extérieure de l'Algérie (1962-1978) (Karthala ed.). Paris. pp. 218–219. ISBN 9782865371112.
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2019-12-19
↑  www.elkef.info, www.elkef.info
↑  www.elkef.info, www.elkef.info
↑  walid, Le Kef : Lancement des travaux de restauration de la Synagogue de la Ghriba, Directinfo (ב־)
↑  François Baratte, Féthi Béjaoui et Zeïneb Ben Abdallah, Recherches archéologiques à Haïdra : miscellanea, 2, éd. École française de Rome, Rome, 1999, p. 73
↑  Charles Diehl, L'Afrique byzantine : histoire de la domination byzantine en Afrique. 533-709, éd. Franklin, New York, 1959, p. 422
↑  ביקור בהר השולחן
↑  Hommage à la Diva Tunisienne Saliha, Le Temps (בצרפתית)
↑  Art culinaire en Tunisie :Les produits des terroirs, en mal de réhabilitation (באנגלית)
↑  לחם ייחודי לעיר אל-כאף
↑  נסיעה ברכבת מהבירה תוניס לעיר אל-כאף
↑  בשנת 1999 נחתם רשמית ההסכם. בשנת 2000 נחתם הסכם נוסף בין הערים של החלפת סטודנטים וידידות.
↑  Butlers "Lives of the Saints"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524777705171  LCCN: no2006076973  VIAF: 240961820   WorldCat (עם VIAF): 240961820 
נוף בסביבת אל-כאף
הריסות מרחצאות רומיות למרגלות הקסבה
קסבה של לה כאף (המאה ה-17 וה-18)
קסבה של לה כאף והסביבה
כיפות של מאוזוליאום סידי בו מכלוף
פנים בית הכנסת גריבה בעיר אל-כאף
שירות המוניות לוג'ה הנותן שירות לעיר אל-כאף וערי הסביבה
גנריך אלטשולר

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1926 טשקנט, ברה"מ 
 פטירה:  24 בספטמבר 1998 (בגיל 71) פטרוזבודסק, רוסיה 
 ענף מדעי:  חשיבה המצאתית
 מקום מגורים:  ברית המועצות
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אזרבייג'ן לנפט ותעשייה 
 בן או בת זוג:  Valentina Zhuravleva 
 www.altshuller.ru
 תרומות עיקריות
 טריז, ספרות מדע בדיוני
 
גנריך סאולוביץ אלטשולר (ברוסית: Ге́нрих Сау́лович Альтшу́ллер, שם ספרותי ג. אלטוב, טשקנט 15 באוקטובר 1926 – פטרוזבודסק 24 בספטמבר 1998) היה הוגה דעות, מדען, ממציא, מהנדס, סופר מדע בדיוני ועיתונאי יהודי יליד ברית המועצות, ממציא תאוריית החשיבה ההמצאתית, המכונה "טריז" (TRIZ), ותאוריות נוספות, כמו TRTS - תיאורית התפתחות מערכות טכנולוגיות, TRTL - תיאורית התפתחות אישיות יצירתית, ו-OTSM - התאוריה הכללית לחשיבה עוצמתית-יצירתית. כתב כעשרים ספרים, אשר נמכרו ביחד בכמיליון עותקים, בעיקר בברית המועצות, בעיקר בשנות השבעים ומעל 400 מאמרים.
ביוגרפיה

אלטשולר נולד בעיר טשקנט שבאוזבקיסטן, ברית המועצות ב-15 באוקטובר 1926. הוריו היו שניהם עיתונאים יהודים, ילידי באקו, אזרבייג'ן. אביו, שאול אלטשולר היה אף אחד מצוות העורכים של עיתון אזרי בשם Zarya Vostoka.
ב-1931 חזרה המשפחה לבאקו ובה חי אלטשולר מאז ועד 1990. הוא סיים את בית הספר התיכון של הצי הסובייטי, בהצטיינות והתקבל למכון הגבוה ללימודי טכנולוגיה (תעשייה) של אזרבייג'ן. את תעודת ההמצאה הראשונה קיבל בגיל 17. התנדב לצבא הסובייטי בפברואר 1944, תוך לימודי שנה ראשונה בפקולטה לציוד מכני לתכנון עיבוד נפט, ולאחר מכן למד בבית הספר הצבאי ללימודי טייס שברוסתווי, גאורגיה ושירת כטייס אך לא הספיק להילחם בטרם הסתיימה מלחמת העולם השנייה. בתום המלחמה נשלח להמשך שירותו הצבאי לעיר באקו, שם הוצב כמפקח על החדשנות (קידום המצאות, חידושים וכו') בצי של הים הכספי וכמפקד חוליה במחלקה לריגול כימי מס' 11513.
ביוגרפיה > אסיר ב"גולאג"

בשנת 1948 כתב אלטשולר מכתב לסטלין, יחד עם חברו רפאל שפירו (גר'). המכתב היה עב כרס ולקח לשניים כחצי שנה לנסחו, אולם כל הזהירות הייתה לחינם, כיוון שהמכתב העביר ביקורת נוקבת על מצב החדשנות בברית המועצות.
ב-20 ביולי 1950 נעצר על ידי השלטונות הסובייטים, יחד עם שותפו למכתב שפירו, וללא משפט נגזרו עליו 25 שנות מאסר ב"גולאג", ליד העיר וורקוטא (מספר אסיר 1-צ'-502). בתקופת מאסרו נפטר תחילה אביו ושלוש שנים אחרי תחילת המאסר, ומשקיבלה סירוב לבקשת החנינה שהגישה עבורו, התאבדה גם אמו.
ב-22 באוקטובר 1954, כשנה לאחר מות סטלין קיבל אלטשולר חנינה, השתחרר וחזר להתגורר בבאקו.
ביוגרפיה > עיתונאי, ממציא וסופר

עד מעצרו ב-1950 מספר המצאותיו עלה על 10. ההמצאה המשמעותית ביותר הייתה מדי אמודאי, המגנים מפני גז ואיבודי חום.
במשך כעשר השנים הראשונות שלאחר שחרורו מהכלא עבד אלטשולר כעיתונאי, בין השאר בעיתונים "העובד של בקו" (Bakinskiy Rabochiy) ו"מגדל", כפקיד פטנטים וכממציא. בתקופה זו, ב-1956 נישא לוולנטינה ז'וראבליובה (Валентина Журавлева ,1933–2004) ואז החל גם לכתוב, לעיתים קרובות ביחד עימה, ספורים וספרי מדע בדיוני. החל מאמצע שנות השישים ועד ראשית שנות השבעים התפרנס רק מכתיבה ספרותית זו. בערך בתחילת שנות השבעים תפשה המצאת ה-TRIZ תאוצה בברית המועצות ומאז ועד פטירתו הוא עסק בעיקר בה, כתיבת מאמרים וספרים על התאוריה, פיתוחה, הוראתה לרבים ממהנדסי ארצו ועוד.
בספטמבר 1990, עקב חוסר הביטחון של תקופת התפרקותה של ברית המועצות, עזב אלטשולר את באקו ומאז ועד פטירתו ב-1998 חי בעיר פטרוזבודסק שבקרליה הרוסית. החל מתקופה זו בערך, החלה גם תאוריית ה-TRIZ שלו להתפשט בארצות הברית, יפן ומדינות מערביות אחרות.
בנו היחיד, יבגני נפטר עוד בחיי האב והותיר אחריו בת, יונה קומרצ'בה, נכדתו היחידה של אלטשולר ובעלת הזכויות על כל יצירותיו והמצאותיו.
המצאת טריז (TRIZ)

TRIZ הם ראשי התיבות של השם הרוסי של "התאוריה של פתרון בעיות בדרך יצירתית" (Teoriya Resheniya Izobreatatelskikh Zadach). הנחת היסוד המרכזית של TRIZ ושל ממשיכותיה כמו TRTS ועוד, היא, שמערכות טכנולוגיות מתפתחות לפי חוקים מסוימים, אותם ניתן לגלות וללמוד על מנת לפתור בעיות המצאתיות מסוגים שונים.
את הרעיון של TRIZ פרסם אלטשולר לראשונה בשנת 1956, במאמר שכתב יחד עם עמיתו רפאל שפירו, "אודות פסיכולוגיה של יצירתיות בהמצאות". בהמשך הדרך הוא שרטט גם קווים כלליים ל-OTSM - התאוריה הכללית לחשיבה עוצמתית-יצירתית. בשנים 1957–1959 הוא עבד במשרד השיכון של אזרבייג'ן, ושם גם העביר את הסמינר הראשון שלו ב-TRIZ. את ספרו הראשון, "איך ללמוד להמציא", שנסב גם הוא על TRIZ פרסם ב-1961.
התאוריה הפכה פופולרית מאוד בברית המועצות של שנות השבעים, עשרות מאמרים וספרים נכתבו עליה ומהנדסים סובייטים רבים נהגו להשתמש בה. החל משנות התשעים ואילך הוכרה התאוריה גם במערב, בעיקר בארצות הברית וביפן. בין החברות המערביות הגדולות שהשתמשו בשיטה זו לפתרון בעיות שונות נמצאות: "קודאק", "נורטל", "נשיונל סמיקונדקטור", "בואינג", "ג'ונסון אנד ג'ונסון", "פורד" DaimlerChrysler, ונאס"א.
סופר מדע בדיוני

בשנת 1958, כשנתיים לאחר נישואיו לוולנטינה ז'וראבליובה (Valentina Zhuravlyova), סופרת בזכות עצמה, החל אלטשולר לכתוב גם מדע בדיוני, כשפרסם את סיפורו "איקרוס ודדאלוס" (Икар и Дедал) תחת שם העט ג. אלטוב. עד ראשית שנות השבעים והצלחתה של ה-TRIZ הייתה כתיבת המדע הבדיוני מקור פרנסתו העיקרי. רבים מסיפוריו וספריו נכתבו בשיתוף עם אשתו ז'ורבליובה, ולעיתים קרובות נהגו השניים לתת את הקרדיט לכתיבה רק לז'ורבליובה הלא יהודייה, עקב התגובות האנטישמיות שספג אלטשולר עצמו, כשפרסם את סיפוריו לבדו.
בשנת 1962 יצא לאור בעברית, בהוצאת "ינשוף", אחד מספריו הראשונים, "מסע בין כוכבים", אשר תורגם על ידי אסתר זמירי.
הערות שוליים

↑  "Genrikh Altshuller – The Creator Of TRIZ", באתר קבוצת TRIZ
↑  רישום ב-09.11.43
↑  תעודת המצאה 111144
↑  "The science of invention",‏ 29 ביוני 2000, באתר Salon
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007421429005171  PLWABN: 9810667605305606  BIBSYS: 8061045  BnF: cb144971812 (data)  CiNii: DA04414468  GND: 124355641  ISNI: 0000 0001 1737 3151  LCCN: n83132584  LNB: 000114916  NDL: 00431131  NKC: mzk2003187660  NLK: KAC200805882  NTA: 071803181  SELIBR: 35270  SUDOC: 070990751  VIAF: 2700122   WorldCat (עם VIAF): 2700122
נתן ילין-מור

מודעת "מבוקש" על ראשם של יצחק שמיר, נתן ילין-מור, ויעקב אליאב
שלט רחוב נתן ילין מור בתל אביב
נתן יֶלִין-מוֹר (פרידמן; כ"ג בסיוון ה'תרע"ג, 28 ביוני 1913 – א' באדר ה'תש"ם, 18 בפברואר 1980) היה ממנהיגי מחתרת לח"י, עיתונאי וחבר הכנסת.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

נתן פרידמן-ילין נולד בגרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו, שמואל אליהו היה בנאי, ואמו חנה מרים עקרת בית. נתן היה הצעיר מבין שלושה ילדים.
בהיותו בן שנה, פרצה מלחמת העולם הראשונה, אביו גויס למלחמה מטעם צבא האימפריה הרוסית ב-1915, ולא שב ממנה לחיק משפחתו (נפטר ב-1920 בחצי האי קרים).
בהיעדר אמצעי קיום, עברה האם עם שלושת ילדיה אל בית הוריה בעיירה ליפסק שבמחוז פודלסיה, שם סיים חמש כיתות בבית הספר העממי הפולני.
בהמשך חזר לגרודנו, שם היה כבר אחיו הגדול משה, וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית "תרבות" בעיר ב-1932. בגיל 13, בתקופת לימודיו בגימנסיה, הצטרף לתנועת בית"ר. ב-1933 עבר לוורשה, ומונה לקצין הנציבות של בית"ר בפולין, לצד חברותו בצה"ר. כמו כן, הוסמך באותה תקופה כמהנדס בפוליטכניון של ורשה.
במסגרת פעילותו בבית"ר ובצה"ר התוודע למנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית, זאב ז'בוטינסקי, אורי צבי גרינברג, אב"א אחימאיר, מנחם בגין ואחרים, ופעל במחיצתם.
ב-1936, על רקע מדיניות ההבלגה אל מול המרד הערבי הגדול בארץ ישראל חווה משבר אמון וייאוש מהמסגרת הבית"רית. בקיץ 1937 הפגיש אותו חברו אברהם סטבסקי, מנאשמי רצח ארלוזורוב, עם אברהם שטרן (יאיר), שעסק באותה תקופה בהקמת "התאים הלאומיים" של האצ"ל בפולין, וזה שכנעו לעזוב את תפקידו בבית"ר, ולהצטרף לאצ"ל.
בשליחות שטרן, ארגן תאי מחתרת של האצ"ל, והשתתף, לצד סטבסקי, בארגון עליית אף על פי.
ב-1938 הקים יחד עם חברו שמואל מרלין את יומון האצ"ל בשפה היידית בפולין, "די טאט" (בעברית: המעש), והיה לעורכו מהקמתו ועד לסגירתו ב-1939.
חמישה ימים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נשא בוורשה את בת זוגו פרידה אפרת מורין, כשמנחם ועליזה בגין משמשים כשושביניהם, ויחדיו החליטו לעזוב את ורשה כדי לנוע מזרחה לכיוון ארץ ישראל. הם עשו את דרכם עם בני הזוג בגין ברכבת לווילנה, אך הרכבת הופצצה על ידי הנאצים, והם נאלצו לנטוש אותה ולעשות בעגלות וברגל ללבוב. משם הצליחו לעלות על רכבת חדשה ולהמשיך לווילנה, אליה הגיעו באוקטובר, ובה שהו כשנה יחד עם בית"רים רבים מפולין שמצאו בה מפלט באותה עת, עד לקבלת היתר יציאה מהשלטונות הסובייטים; אז יצאו לאיסטנבול, ומשם, דרך סוריה ולבנון, הגיעו לבסוף לארץ ישראל ב-1941.
ביוגרפיה > מפלגת הלוחמים

באותה עת, הקימו יוצאי לח"י מפלגה בשם "רשימת הלוחמים", שהוא עמד בראשה בבחירות לאספה המכוננת, והיה חבר הכנסת היחיד שנבחר מטעמה.
בכינוס היסוד של "רשימת הלוחמים", דיבר על המצע הפוליטי של המפלגה, וטען, בפולמוס עם יתר המפלגות, כי בעוד שמפא"י "מציעה שלום ללא פרספקטיבה לעתיד", שתנועת החרות "גורסת מלחמה בלי לראות את הפרספקטיבה המדינית בסבך הגורמים", ושמפ"ם "דוגלת במלחמה למען הקמת מדינה ערבית בחלק של ארץ ישראל", מציעה מפלגתו תוכנית למלחמה לשלמות המולדת "תוך ראיית הגורמים הפועלים מסביבנו, מקרוב ובמרחקים". באותה הזדמנות טען כי ברית המועצות היא בת בריתה של ישראל, על עזרתה ב"מלחמת השחרור של העם היהודי". כחודש לאחר מכן, פרסמה המפלגה את מצעה, ובו תביעה ל"שחרור ארץ ישראל כולה מידי כל שלטון זר וכינון ירושלים כבירתה", להחזרת העם העברי מכל ארצות הפזורה למולדת, להקמת משטר סוציאליסטי של בעלות לאומית על כל אוצרות הטבע ואמצעי הייצור, הכרה במעמד הפועלים כנושא העיקרי במלחמת השחרור ובהסתדרות הכללית כמסגרת היחידה להתארגנותו של הפועל העברי, ותביעה לביסוס הכלכלה על תכנון ממלכתי-סוציאליסטי.
זמן קצר לאחר מכן, פרש הפלג הימני של לח"י בראשות ישראל אלדד מהתנועה (פלג שהיווה 9 מבין 23 חברי המועצה העליונה של המפלגה, ובהם גאולה כהן ואליהו עמיקם). בפרישתם הגדירו עצמם אנשי הפלג כ"תלמידי אברהם שטרן", המתנגדים ל"קו הפוליטי החדש" של ילין ושל חברי ה"פלג השמאלי" (ובו יצחק שמיר ומתתיהו שמואלביץ), תוך שהם מגדירים את ילין כבוגד וכ"קושר קשר עם רוסיה הסובייטית, ושונא התורה הז'בוטינסקאית והשטרניסטית כאחד".
על רקע "ועידת לוזאן" תבע בשם מפלגתו לדחות בתוקף את "ההתקפה הפוליטית של ארצות הברית", וקרא לממשלת ישראל להתנגד לביתור הארץ, להחזרת מאות אלפי פליטים ערבים, ול"כפיית שלטון זרים על ירושלים".
המפלגה התפוררה, ולא רצה בבחירות הבאות לכנסת.
ביוגרפיה > חוות מרים והפעולה השמית

ב-1954 רכש ליאון אליגולשוילי, בעל הון מצרפת, 5,000 דונם ממזרח לאשקלון, והטיל על ילין-מור להקים בשטח חווה חקלאית פרטית בשם "חוות מרים", בה גידלו בעיקר כותנה. ילין-מור ניהל את החווה עד 1965.
ב-1956, על רקע מלחמת סיני, נמנה ילין-מור, לצד אורי אבנרי, בועז עברון, עמוס קינן ואחרים, על מייסדי תנועת "הפעולה השמית" (שבתחילה דבק בה השם "מחתרת קפה הרלינגר", על שם בית הקפה בו נפגשו חבריה), תנועה רעיונית שדגלה בהשתלבות מדינית של מדינת ישראל עם שכנותיה הערביות ב"מרחב השמי". ב-1958 פרסמה התנועה מניפסט בן למעלה ממאה סעיפים המסכם את תפיסת עולמה בשם "המנשר העברי - עקרונות הפעולה השמית". התנועה האמינה כי במרחב המזרח-תיכוני קיים לאום/גזע משותף, הוא הלאום/גזע השמי, תחתיו קיימות תתי-קבוצות כמו הלאומים העברי והערבי. מבחינתם על הלאום השמי להתאחד במסגרת קונפדרטיבית. התנועה שאפה לכך שישראל תצטרף ל"מדינות הבלתי-מזדהות", ותשתף פעולה עם ג'ווהרלל נהרו ויוסיפ ברוז טיטו הבלתי-מזדהים ("הנייטרלים"), בהם ראתה את עמודי התווך של העולם הנייטרלי, במאבק כנגד האימפריאליזם המערבי והסובייטי. התנועה הכירה עקרונית בזכות הפליטים הפלסטינים לחזור למקומות מהם ברחו או גורשו במהלך מלחמת 1948, והאמינה שעל ישראל לנקוט מיד ביוזמה פעילה לפתרון חלקי של בעיית הפליטים, תוך התחשבות ב"שיקולים הביטחוניים" של ישראל. כמו כן, קראה התנועה לבטל את כל החוקים והנוהגים המפלים כלפי המיעוט הערבי במדינה (כולל הממשל הצבאי), לבטל את "חוק השבות", ולהקים מדינה פלסטינית ברצועת עזה והגדה המערבית, שתהיה קשורה בפדרציה עם מדינת ישראל, ובכך תהווה למעשה איחוד של ארץ ישראל הדו-לאומית בגבולותיה ההיסטוריים.
עם פרוץ אירועי ואדי סאליב, הביעו חברי "הפעולה השמית" תמיכה בדוד בן הרוש, טענו שמעצרו לא היה מוצדק, ותבעו לשחררו. כמו כן, הבהירו כי אם יישאר במעצר והדרך היחידה לשחררו תהיה באמצעות היבחרותו לכנסת, יהיו מוכנים להעמידו בראשות רשימתם בבחירות לכנסת הרביעית.
"הפעולה השמית" שאפה לרוץ בבחירות לכנסת הרביעית במסגרת חזית משותפת עם תנועות נוספות, ולשם כך פנתה למספר תנועות, כגון "המשטר החדש" של שמואל תמיר וערי ז'בוטינסקי, המפלגה הלאומית הספרדית בראשות שלמה כהן-צידון, תנועת ליכוד יוצאי צפון אפריקה של דוד בן הרוש ותנועת הכוח השלישי של עו"ד מרדכי שטיין, אך כל ניסיונותיה לאיחוד עם תנועות נוספות עלו בתוהו, ולכן החליטו חבריה שלא לרוץ בבחירות.
ב-1960 הקימו חברי "הפעולה השמית" את "הוועד הישראלי למען אלג'יריה חופשית" (בו היו חברים גם חבר הכנסת משה סנה ותופיק טובי, שלמה כהן-צידון ואחרים), שתמך באנשי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (FLN) בלחימתם בכיבוש הצרפתי של הארץ במסגרת מלחמת העצמאות של אלג'יריה, הביע התנגדות מוחלטת לקו הרשמי של ממשלת ישראל, שתמכה בצרפת, והתנגדה לעצמאות אלג'יריה, וטען כי זהו אינטרס ישראלי כמו גם אינטרס יהודי-אלג'יראי לתמוך במאבק ה-FLN.
ב-1963 היו שותפים חברי "הפעולה השמית", לצד מק"י, אל-ארד וחוגים נוספים, להקמת "הוועד היהודי-ערבי לביטול הממשל הצבאי", שיחד עם מפ"ם, מק"י, אחדות העבודה, המפלגה הליברלית וחירות, ניסה לשנות את המדיניות הקיימת כלפי אזרחי ישראל הערבים.
"הפעולה השמית" הוציאה דו-שבועון בשם "אתגר", שעורכו היה ילין-מור, ויצא בין השנים 1960 ל-1968.
ביוגרפיה > פעילות שלום לאחר מלחמת ששת הימים

ב-25 ביוני 1967, כשבועיים לאחר מלחמת ששת הימים חתם, לצד עמוס קינן, יגאל תומרקין, נמרוד אשל, אורי זוהר ואחרים, על עצומה שקראה לכל ממלאי התפקידים, חיילים ואזרחים, להקפיד לשמור על "מדיניות הומנית", לא לפגוע בזכויותיהן האזרחיות של אוכלוסיית השטחים שנכבשו על ידי הצבא, ולהחזיר את החיים בשטחים למסלולם התקין, כפי שניסחו והתחייבו הממשלה והצבא, וכפי שעשו עד עתה למעט מקרים יוצאי דופן, כיוון ש"עתה כאשר מדינתנו נמצאת תחת התקפה תעמולתית, חובה עלינו לשמור על ההוראות הללו ביתר שאת כדי לא לתת נשק בידי אויבינו".
בדצמבר היה שותף, לצד אישים כאורי אבנרי, עמוס קינן, אהרן כהן, פעילים ערבים ממזרח ירושלים, ואחרים, להקמת "התנועה למען פדרציה ישראלית-פלסטינית" ששאפה לממש את החזון בו החזיקו בזמנו אנשי "הפעולה השמית" בדבר הקמת מדינה פלסטינית בשטחי רצועת עזה והגדה המערבית, שתהיה בקשרי פדרציה עם מדינת ישראל.
בינואר 1968 צירף את שמו לעצומה נגד הריסות בתים, צווי ריתוק וצווי גירוש בשטחים הכבושים, שנחתמה על ידי 90 ישראלים מקבוצות שמאל שונות, ופורסמה ב"לה מונד" וב"פראבדה", ועל שם הפרסום בביטאון המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, הוכרה בשם "כרוז פראבדה".
בבחירות לכנסת השביעית (1969) התמודד במקום שני מטעם "רשימת השלום" בראשותו של גדי יציב, אולם המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
ביוגרפיה > אחרית ימיו

ב-1974 הוציא את הספר "לוחמי חרות ישראל- אנשים, רעיונות, עלילות".
ב-29 בספטמבר 1974 במכתב ליוסי אחימאיר שפורסם בכתב העת האומה כתב:
לדעתי חייב כל אדם להילחם תמיד בעד העניין שהוא בעיניו המרכזי בחיי חברתו. לפני 30 שנה ויותר האמנתי בכל לבי, כי השגת החירות, העצמאות, הריבונות המדינית – היא הקובעת לעתידנו. הייתי בטוח שאם נכשל במשימה זאת, לא תהיה תקומה לעם, לא בארץ ולא בארצות הפזורה… על כן נכון הייתי לתת את חיי להשגת המטרה הגדולה. השגנו אותה. ניתנת בידינו צבת, שבה אנו יכולים לעשות הרבה לעתידנו. בתנאי – בתנאי שההישג לא יהיה בחינת אפיזודה קצרת ימים. על כן מאמין אני, בכל לב גם הפעם, כי בתקופתנו המטרה הגדולה הקדושה ביותר היא – לרשום את קיום מדינת ישראל כעובדה קיימת, מקובלת על העולם, עובדה שאין עליה עוררין. את זאת אנו יכולים להשיג רק על ידי שלום עם שכנינו, על ידי התפייסות היסטורית אתם. בשבילי השגת מטרה זאת, שבה – לדעתי – תלויים חיי עמי ומדינתי – אני נכון להקריב הרבה, כמו אז… על כן לא אני צריך להשיב על השאלה, מדוע אני הולך בדרך שאני הולך. אחרים, זולתי, חייבים להשיב: מדוע החליד מוחם? מדוע הסתייד שכלם? מדוע קפאה הבנתם
בסוף שנות ה-70 חלה בלוקמיה. יום לפני מותו קיבל, בטקס שנערך בביתו בהשתתפות חברי לח"י מתתיהו שמואלביץ', אנשל שפילמן ודוד שטרן, את עיטור לוחמי המדינה ואת אות הלח"י.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בשכונת מונטיפיורי בתל אביב. ילדיו הם דורית שעיה ואיש ההיי-טק אלישע ילין-מור.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
ספריו

"לוחמי חרות ישראל" יצא לאור בשנת 1974.
ספרו האוטוביוגרפי, "שנות בטרם", יצא לאור בהוצאת כנרת בשנת 1990.
לקריאה נוספת

יעקב אגמון, שאלות אישיות - מבחר ראיונות - ריאיון עם נתן ילין-מור בתאריך 21 בדצמבר 1974, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994, עמ' 157–166
נחמיה בן-תור, נושאי לפיד החירות, קיצור תולדות חייהם של ראשי לח"י; עמ' 227 - 364, הוצאת "יאיר", 2008(הספר בקטלוג ULI)
יצחק פס, מורשת לח"י: ישראל אלדד, נתן ילין־מור והמערכה על הזהות, ההיסטוריה והזיכרון, מוסד הרצל לחקר הציונות באוניברסיטת חיפה, 2021
אבי שילון, הלח"י השנייה, סגולה 148, תשרי תשפ"ג.
ראשד אל-גנושי

| --- | --- |

מייסד התנועה ומפלגת א-נהדה
 לידה:  22 ביוני 1941 (בן 83) בכפר ליד אל-חמה, תוניסיה
 מדינה:  תוניסיה תוניסיה
 השכלה:  אוניברסיטת א-זיתונה   אוניברסיטת קהיר,  אוניברסיטת דמשק   אוניברסיטת פריז
 עיסוק:  פוליטיקאי, הוגה דעות, עורך דין
 מפלגה:  א-נהדה
 דת:  אסלאם סוני
 http://en.rachedelghannouchi.com/
 
 מייסד התנועה ומפלגת א-נהדה
 יו"ר הפרלמנט (2021-2019)
 פרסים והוקרה
 אחד הראשונים ברשימת 100 הוגי הדעות לשנת 2011 של המגזין "Foreign Policy"  פרס ג'מנאלאל בג'אג'  100 האנשים המשפיעים ביותר עולם לשנת 2012 ברשימת המגזין Time  100 האנשים המשפיעים ביותר עולם לשנת 2018 ברשימת המגזין "Global Influence"  פרס צ'טהאם האוס  פרס אבן רושד לחופש מחשבה לשנת 2014
ראשד אל גנושי (בערבית: راشد الغنوشي; תעתיק מדויק: ראשד אלע'נושי; נולד ב-22 ביוני 1941), הוא פוליטיקאי והוגה דעות תוניסאי, מייסדה של מפלגת א-נהדה (אנ') (מפלגת הרנסאנס או התחייה) ו"מנהיגה הרוחני" של המפלגה. הוא נולד בשם ראשד אל-ח'ריג'י (راشد الخريجي).
בשנת 2012 העיתון TIME הכניס את אל-גנושי לרשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר עולם, טיים 100 וכתב העת Foreign Policy הכניס אותו לראש רשימת 100 הוגי דעות בעולם לשנת 2011. הוא זכה בפרס בית צ'את'ם (אנ') למדיניות חוץ ב־2012 (לצד נשיא תוניסיה מונצף מרזוקי) על ידי הנסיך אנדרו, דוכס יורק, על "הפשרות המוצלחות שהושגו במהלך הפיכת תוניסיה לדמוקרטיה". בשנת 2016 קיבל את פרס ג'מנאלאל בג'אג' (אנ') על "קידום ערכים של המנהיג ההודי מהטמה גנדי, הגנדיאזם (אנ') מחוץ להודו". ב־13 בנובמבר 2019 נבחר ליושב ראש הפרלמנט של תוניסיה. הוא שרד בקושי בהצבעת אי-אמון לאחר ש-97 חברי הפרלמנט הצביעו נגדו ב־30 ביולי 2020. כדי להדיחו מתפקיד יו"ר הפרלמנט נדרשו מעל 109 מצביעים.
ילדות ונעורים

גנושי נולד בכפר ליד אל חמא (אנ'), במחוז גאבס (אנ') שבדרום תוניסיה. בכפר שבו נולד לא היו חשמל או כבישים סלולים. אביו היה חקלאי עני. משפחתו עבדה בשדות כל יום והמשפחה יכלה לרכוש בשר רק כמה פעמים בשנה. לאחר סיום עונת העבודות בשדה, עסקה המשפחה בשזירה סלים, מעלי דקל כדי להשלים את הכנסתה. הילד ראשד אל-גנושי למד בסניף המקומי של בית הספר המסורתי בשפת הערבית זייתונה בזכות עזרה כספית של אח גדול.
הוא קיבל את תעודת הבגרות בשנת 1962 מטעם אוניברסיטת א-זיתונה (Zaytouna). בשנת 1964 הוא נכנס לבית הספר לחקלאות באוניברסיטת קהיר, אך לאחר גירוש התוניסאים ממצרים, הוא עזב לסוריה. הוא למד פילוסופיה באוניברסיטת דמשק וסיים את לימודיו בשנת 1968. בשנות העשרים לחיו גנושי בילה את זמנו בנסיעות ועבודה באירופה כבוצר ענבים בכרמים ומדיח כלים.
תנועת התחייה האסלאמית

באפריל 1981 גנושי ייסד את תנועת התחייה האסלאמית (ערבית: حركة الاتجاه الإسلامي). התנועה הציגה את עצמה כתנועה אסלאמית לא אלימה, וקראה "לבנות מחדש את החיים הכלכליים על בסיס שוויוני יותר. לסיים את הפוליטיקה של מפלגה אחת במטרה לקבל את הפלורליזם והדמוקרטיה הפוליטיים." עד סוף יולי נעצרו גנושי וחסידיו, נידונו ל-11 שנות מאסר בביזרטה ועונו. הקהילות הדתית והחילונית, כולל ארגונים פוליטיים חילוניים רבים, התגייסו לתמיכתו. בזמן שהותו בכלא הוא תרגם מספר עבודות וכתב על נושאים שונים כמו דמוקרטיה, זכויות נשים ופלסטין. הוא כתב גם את עבודתו המפורסמת ביותר, אל-הוריית אל-אמאמה (חירויות הציבור).
בשנת 1984 הוא שוחרר מהכלא, אך בשנת 1987 הוא הוחזר לכלא למאסר עולם. בשנת 1988 שוחרר בשלישי והוא עבר לבריטניה כגולה פוליטי, שם התגורר במשך 22 שנה.
בשנת 1989 הוא השתתף בכנס הוועדה האסלאמית לפלסטין שהתקיים בשיקגו. לאחר הפלישה לכווית בשנת 1990, אל-גנושי גינה את פהד, מלך ערב הסעודית על "הפשע הקולוסלי/הנורא" בכך שהזמין את ארצות הברית לפרוס כוחות במפרץ הפרסי. הוא גם קרא לחרם מוסלמי על סחורות אמריקאיות, מטוסים וספינות. בנוסף, הוא קרא לג'יהאד נגד ישראל וספג על כך ביקורת.
גנושי המשיך לבקר את הפוליטיקה התוניסאית ואת משטרו של הנשיא זין אל-עאבדין בן עלי.