stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרגריט היגינס
הערות שוליים

↑  פרסי פוליצר לכתיבה בענייני חוץ (באנגלית), באתר pulitzer.org
↑  מאמרי מרגריט היגינס באתר ספריות אוניברסיטת סירקיוז, ארצות הברית, באתר library.syr.edu (באנגלית)
↑  The Press, Newsweek, July 24, 1950, 48.
↑  מקבלי פרס ספרות, באתר מוזאון הדואר הלאומי, ארצות הברית, באתר arago.si.edu (באנגלית)(הקישור אינו פעיל)
↑  הבול של מרגריט היגינס באתר מוזאון הדואר הלאומי, ארצות הברית, באתר arago.si.edu (באנגלית)(הקישור אינו פעיל)
↑  כתבה באתר עיתון מקומי בקוריאה על ביקור בתה של מרגריט היגינס, באתר koreaherald.com, ‏31 באוגוסט 2010 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273973405171  PLWABN: 9810637608205606  BIBSYS: 90549329  BnF: cb11179468t (data)  CiNii: DA03375881  GND: 1029993203  ISNI: 0000 0001 1053 4565  LCCN: n83005348  NDL: 00522599  NLA: 35193613  NLK: KAC199612324  NTA: 133136558  RERO: 02-A008981761  SNAC: w6bm465c  SUDOC: 080917682  Trove: 859596  VIAF: 34927147   WorldCat (עם VIAF): 34927147
מונורכיזם אפשרי של אדולף היטלר

אדולף היטלר ואווה בראון בברגהוף בבוואריה. יוני 1942
האפשרות כי לאדולף היטלר היה רק אשך אחד הייתה נושא שוליים בקרב היסטוריונים ואקדמאים החוקרים את הפיהרר הגרמני. ייתכן שהשמועה היא מיתוס אורבני, שמקורו אולי במארש הבריטי הישן "Hitler Has Only Got One Ball".
רופאו של היטלר ארווין גיסינג (גר') ורופאו האישי תיאודור מורל הכחישו בתוקף את תאוריית המונורכיזם של היטלר ואמרו כי אין בעיה עם אשכיו. עם זאת, היטלר סירב לעיתים קרובות להתפשט לבדיקות רפואיות. בשנת 1970 טענה ברית המועצות שנתיחה שלאחר המוות הראתה שלהיטלר חסר אשך; הדיוק ההיסטורי של הדוח שנוי במחלוקת. בדצמבר 2015 דווח כי ברשימות הרופאים מכלא לנדסברג נכתב כי להיטלר הייתה טמירות אשכים מצד ימין. על פי עדויות מבדיקה רפואית שנכפתה על היטלר ב-1923.
עדויות שונות > תיעוד רפואי ממלחמת העולם הראשונה

בנובמבר 2008 פורסמה בעיתונות עדות של חובש צבאי שטיפל בהיטלר לאחר שנורה בחזית המערבית במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פי עדות זו, חובש לשעבר בצבא הקיסרות הגרמנית בשם יוהאן ימבור מסר עדות לכומר פולני והיסטוריון חובב, פרנסיסק פאולאר, בשנות ה-60, כיצד הציל את חייו של היטלר בשנת 1916 לאחר שנפצע פציעה במפשעה וראה שאיבד אשך. ימבור אמר שכאשר הם סחבו את היטלר משם, הם נתקלו באש צרפתית ונאלצו לנטוש אותו באופן זמני, ועל כך הוא החל לצרוח בקול רם מאוד, הפציר בהם לחזור ואיים עליהם במשפט צבאי אם ישאירו אותו מאחור. תיעוד השיחה של פאולאר עם ימבור התגלה על ידי קרובי משפחתו של פאולאר ופורסם על ידי הסופר הפולני גז'גורז וואוצ'ני. העיתון בילד טען שעל פי ימבור, "בטנו ורגליו היו מכוסות בדם. היטלר נפצע בבטן ואיבד אשך. השאלה הראשונה שלו לחובש הייתה: 'האם אני עדיין יכול להביא ילדים?'"
תיעודים צבאיים מראים כי היטלר אכן נפצע בשנת 1916 במהלך הקרב על הסום, במה שתואר כפצע במפשעה או בירך שמאל כאשר פגז התפוצץ בשוחה של רצי משלוח. היסטוריונים אחרים, עדכניים יותר, כמו איאן קרשו, מסיקים אף הם שהפצע היה בירכו השמאלית של היטלר.
עדויות שונות > תיעוד מהכלא

בדצמבר 2015 פורסם כי מסמכים מכלא לנדסברג אמורים להיחשף ולהתאגד לספר. אחד מהם היה מסמכו של רופא הכלא, יוזף ברינשטיינר. על פי דיווחים, הלה בדק את היטלר ב-1923, וציין כי יש לו טמירות בצד ימין.
עדויות שונות > ניתוח סובייטי

בשנת 1968 פרסם העיתונאי הסובייטי לב בז'מנסקי את ספרו "מותו של אדולף היטלר". בספר הוא מתאר נתיחה גופנית משפטית סובייטית לכאורה ופרסם את נתוני הנתיחה לכאורה שנערכה על ידי פאבסט שקרבסקי. בספר נאמר, כי מסמך זה נכתב זמן קצר לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה. על סמך בדיקת השרידים שנחשדו כשייכים להיטלר, הוסק כי הוא היה מונורכיד. שקרבסקי קבע בדוח הנתיחה:
הנתיחה שבוצעה על ידי הפתולוגים של הצבא האדום בגופו של היטלר... [הניבה ממצאים ברורים]: האשך השמאלי לא נמצא לא בשק האשכים ולא בצינור הזרע שבתוך תעלת המפשעה, או באגן הקטן...]
רוברט ג.ל. ווייט, גיבה טענות אלה בספרו "האל הפסיכופתי: אדולף היטלר" (1978):
כיוון שהעניין הוא בעל חשיבות ניכרת להתפתחותו הפסיכולוגית של היטלר מינקות ואילך, הבה נעצור כאן ונתמודד עם בעיית האשכים של הפיהרר. כעת ניתן לאשר שהבריטים צדקו לאורך כל הדרך בשורה הראשונה של הגרסה שלהם למארש הקולונל בוגי, אף על פי שהם טעו בשורה באחרונה - כלומר, אלא אם כן ששת ילדיו של גבלס היו מאומצים. צורה של פונדקאות אבהית או איזו צורת התערבות אלוהית שלא הייתה נחשבת עד כה, ככל הנראה מהסוג של "Gott mit uns".
היסטוריונים הגיעו למסקנה שמאז 1945, ברית המועצות הציגה גרסאות שונות באשר למצבו של היטלר. דבר ההוביל לחשש שמסקנות הנתיחה הוטו בשל תעמולה. העיתונאי רון רוזנבאום טוען בספרו "Explaining Hitler" כי לא ניתן לקבל את נתיחת הגופה הסובייטית של היטלר כסמכותית ועניינית מכיוון שנאמר כי גופתו של הפיהרר הוצתה כמעט לחלוטין לאחר התאבדותו בתוך הפיהררבונקר. לא היו שרידים מספקים לביצוע ניתוח ראוי כלשהו. רוזנבאום מציע כי בהתבסס על מידע מהרופא של היטלר עצמו וביטולים של מחברי הטופס שפורסם, דוח הנתיחה הסובייטי הוא בדיה.
ההיסטוריון אנטון יואכימסטאלר, בחקירתו הנרחבת של נסיבות מותו של היטלר, מצטט פתולוג גרמני שדיבר על הנתיחה המתוארת בספרו של בז'מנסקי: "הדו"ח של שקרבסקי מגוחך... כל אחד מהעוזרים שלי היה יכול להציג דוח יותר טוב... כל העניין הוא פארסה... זו עבודה גרועה בצורה בלתי נסבלת... תמליל קטע הנתיחה שלאחר המוות מה-8 במאי 1945 מתאר הכל מלבד את היטלר." ההיסטוריון הנודע איאן קרשו כתב שגופותיהם של אווה בראון והיטלר נשרפו במלואן כאשר הצבא האדום מצא אותן, רק עם עצם לסת תחתונה ושיניים שניתן היה לזהות כשרידיו של היטלר. ההיסטוריון לוק דאלי-גרובס קבע כי "החיילים הסובייטים הרימו כל עיסה שהם מצאו מול יציאת הבונקר של היטלר, הכניסו אותן לקופסה וטענו שמדובר בגופות של היטלר ואווה. ההתנהגות הלא מקצועית של קציני המודיעין הסובייטים, האיכות הירודה של חקירותיהם כתוצאה מכך מביאים למסקנה שדו"ח הנתיחה מפוקפק, רצוף סתירות מדעיות ונגוע במניעים אידאולוגיים... מביאים אותי להסכים עם היסטוריונים, כגון יואכימסטאלר, פסט וקרשו", שהגיעו למסקנה שהסובייטים לא מצאו את היטלר.
ראיון עם הרופא הסובייטי לשעבר, סא"ל פאבסט שקרבסקי, שהוביל את נתיחת הגופה של היטלר נמצא במדור התוספות ב-DVD של הסדרה הדוקומנטרית משנות ה-70 "העולם במלחמה". שקרבסקי טען כי מי שביצעו את הנתיחה לכאורה מצאו במפתיע אשך אחד חסר. שקרבסקי קבע חד משמעית שהיטלר לא נורה בראשו. זאת בניגוד ברור לראיות שקבעו כי היטלר ירה לעצמו ברקתו הימנית, וכי גרסאות שונות לגורלו של היטלר הוצגו על ידי ברית המועצות בהתאם לרצונותיה הפוליטיים.
שיר

במהלך מלחמת העולם השנייה, השיר "Hitler Has Only Got One Ball" היה פופולרי בקרב אזרחי בריטניה. הסופר הבריטי דונאו אוב'ריאן אמר שאביו, טובי אוב'ריאן, כתב את מילות השיר מקוריות באוגוסט 1939 כחלק מתוכנית התעמולה הרשמית של המדינה. דבר שהוביל לחשד שמקור המיתוס הזה נובע מהשיר הבריטי.
הרמזים מודרניים

חברי להקת Violent Femmes בריאן ריצ'י וויקטור דלורנצו החלו את דרכם המוזיקלית יחד כשניגנו בהרכב בשם "Hitler's Missing Testis" (אשכו החסר של היטלר).
הקומיקאי הארלד שמידט השתמש בשמועה על פיה היטלר איבד את האשך שלו כתוצאה מפציעה ממלחמת העולם הראשונה כחומר לפרודיה על היטלר משנת 1999 בתוכניתו, "Die Harald Schmidt Show". על פי המערכון, היטלר התחיל את המלחמה רק כדי למצוא את "הביצה החסרה" שלו. המערכון הפך לאחד הידועים מבין מערכוני התוכנית. הסרטון אף היה לאחד ממאה הסרטונים הנצפים בגוגל וידאו לשנת 2007.
המונורכיזם של היטלר שימש כביצת פסחא במשחקי וידאו של Sniper Elite.
נושא המונורכיזם אף משמש כבדיחה בסרט "ג'וג'ו ראביט" משנת 2019, שבו קפטן דירץ מהגסטפו אומר לג'וג'ו: "ייתכן שאתה וחבריך שמעתם שמועה שלהיטלר יש רק ביצה אחת. אלו שטויות. יש לו ארבע".
ביבליוגרפיה

Daly-Groves, Luke (2019). Hitler's Death: The Case Against Conspiracy. Oxford, UK: Osprey. ISBN 978-1-4728-3454-6.
Eberle, Henrik; Uhl, Matthias, eds. (2005). The Hitler Book: The Secret Dossier Prepared for Stalin from the Interrogations of Hitler's Personal Aides. New York: Public Affairs. ISBN 978-1-58648-366-1.
Fest, Joachim (2004). Inside Hitler's Bunker: The Last Days of the Third Reich. New York: Farrar, Straus and Giroux. ISBN 978-0-374-13577-5.
Joachimsthaler, Anton (1999). The Last Days of Hitler: The Legends, The Evidence, The Truth. Translated by Helmut Bölger. London: Brockhampton Press. ISBN 978-1-86019-902-8.
Kershaw, Ian (2001). Hitler, 1936–1945: Nemesis. London: Penguin. ISBN 978-0-14-027239-0.
Kershaw, Ian (2008). Hitler: A Biography. New York: W. W. Norton & Company. ISBN 978-0-393-06757-6.
הערות שוליים

↑  Waite, Robert G.L. The Psychopathic God: Adolf Hitler, Basic Books, N.Y.C., 1977, pp. 150–152
↑  Fuchs, Thomas (February 2000). A Concise Biography of Adolf Hitler
↑  Hitler really did have only one testicle, German researcher claims הגרדיאן
↑  Ullrich, Volker (2013-09-30). Hitler: Ascent: 1889-1939. p. 1034.
↑  Jordans, Frank (2015-12-22). "Records show Hitler enjoyed special treatment in prison" Seattle Times.
1 2  "Weil er von der peinlichen Hodenverletzung wusste: Hitlers Lebensretter lebte Jahrzehnte in Angst"
1 2  Kershaw 2008, p. 57.
↑  "Adolf Hitler litt unter angeborener Missbildung an seinen Hoden - DIE WELT" Die Welt.
↑  Hitler really did have just one ball: historian
↑  »Zum Waffen- und Hilfsdienst untauglich«. Der Spiegel.
↑  Joachimsthaler 1999, p. 174.
↑  The psychopathic god : Adolf Hitler
1 2  Eberle & Uhl 2005, p. 288.
↑  Kershaw 2001, p. 1037.
↑  Joachimsthaler 1999, pp. 252–253.
↑  Kershaw 2008, p. 958.
↑  Daly-Groves 2019, pp. 157–158.
↑  Kershaw 2008, p. 955.
↑  Joachimsthaler 1999, pp. 160–182.
↑  Fest 2004, pp. 116, 163–164.
↑  Violent Femmes, M&M Group Entertainment (באנגלית אמריקאית)
↑  Hans Hoff, Manuel Andrack war einmal der Sidekick von Harald Schmidt - nun hat er dessen große Momente auf DVD gesammelt. Ein Blick zurück nach vorn. Und der Dienst am ehemaligen Chef zeigt bereits Wirkung.
↑  Ernst corinth, Hitler und das grüne munster
אלימות מינית בישראל

אלימות מינית בישראל היא התייחסות לתופעה אלימות מינית בהקשר של החברה הישראלית. הנתונים על היקף האלימות המינית בישראל דומים לאלו המתקיימים במדינות מערביות אחרות, אך תפיסת המאפיינים והגורמים לה עשוי להשתנות בין קבוצות ומגזרים שונים המרכיבים את החברה הישראלית. אופן הטיפול בתופעה עשוי להשתנות גם הוא, בהתאם לאופי ואורח החיים של כל קבוצה ומגזר.
המשפט בישראל עוסק באלימות מינית בשני חוקים:
חוק העונשין (1977), מגדיר שורה של עבירות מין המתבססות על תקיפה מינית פיזית: אינוס, בעילה אסורה בהסכמה, מעשה סדום, מעשה מגונה, מעשה מגונה בפומבי ועבירות מין במשפחה ובידי אחראי על חסר ישע. עבירות אלו מטופלות על פי המשפט הפלילי.
החוק למניעת הטרדה מינית (1998), מגדיר התנהגויות פיזיות, מילוליות ווירטואליות הנושאות אופי מיני ונעשות תוך התעלמות מרצון הצד המוטרד: סחיטה באיומים, מעשים מגונים, הצעות חוזרות בעלות אופי מיני המופנות לאדם שהראה כי אינו מעוניין בהן, התייחסות מבזה או משפילה המופנית לאדם ביחס למינו או מיניותו וכן הפצת תמונות או סרטונים בעלי תוכן מיני של אדם אחר, ללא רשותו. עבירות הטרדה מינית יכולות להיות מטופלות תחת המשפט הפלילי, אך גם במסגרת המשפט האזרחי או במסגרת הארגון המשותף לשני הצדדים.
שכיחות

לתופעת האלימות המינית ישנם מאפיינים ייחודיים, אשר מקשים על הקורבנות לדבר או לדווח על עצם קיום הפגיעה. בין מאפיינים אלו ניתן למנות את אופי המעשים – המתקיימים לרוב בין שני אנשים, ללא עדים, ולא מותירים מאחוריהם סימנים ברורים שיוכלו לשמש בבוא העת כראיות משפטיות, ואת העובדה כי רבות מהפגיעות המיניות מתרחשות בתוך מערכת יחסים של קרבה או תלות (משפחה, ידידות, עבודה), ולכן הגילוי יכול לפגוע באופן משמעותי במרקמי חיים רבים. בנוסף לקשיים אלו, הנובעים מנסיבות אובייקטיביות, קיימים קשיים סובייקטיביים המקשים על דיווח הפגיעה, כגון בלבול רגשי ביחס לפגיעה (האם הייתה באונס, או ברצון), נפגעות ונפגעים מאלימות מינית עשויים לסבול גם מסטיגמה חברתית או דימוי עצמי נמוך, אשר גורם להפניית אצבע מאשימה המטילה את האחריות למעשי האלימות על הצד הנפגע במקום על הפוגע. בישראל – כמו בעולם כולו – קיים תת-דיווח ניכר על עבירות מין והטרדה מינית, וקשה לאמוד את ההיקף המדויק של התופעה בפועל.[דרושה הבהרה]
על פי נתוני איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית, כ-47,901 פניות התקבלו במרכזי הסיוע בשנת 2016. עוד עולה מהנתונים, כי רק 13.7% מהפונות והפונים למרכזי הסיוע גם הגישו תלונה במשטרה. מחקר של אריאל פינקלשטיין משנת 2022 הראה כי נכון לסוף שנת 2020 היו 5,466 מטופלים במחלקות הרווחה ברשויות המקומיות בעקבות פגיעה מינית שעברו, מרביתם בגילאי 18-3.
לפי מחקר של ארגון הבריאות העולמי בערך אחת מכל שלוש נשים (35%) חוותה אלימות מינית. מדד האלימות הלאומי שפרסם המשרד לביטחון פנים בשנת 2014 העריך את היקף האלימות המינית בישראל בכ-84 אלף נשים נפגעות בשנה, רק 6% מהמקרים מדווחים למשטרה. לפי מדד זה, שיעור עבירות האלימות המינית בישראל גבוה בממוצע של כ-10% מהשיעור הממוצע במדינות החברות בארגון המדינות המפותחות (OECD).
מחקר משנת 2009 של ד"ר אביגיל מור שבוצע במכללת תל חי בדק נערות ונשים ישראליות צעירות בגילי 16–28. המחקר מצא כי 21% נאנסו, 33% חוו התנהגות מינית כפויה, 60% חוו נגיעות מיניות בלתי רצויות וכ-87% סבלו מהטרדה מינית מילולית – נתונים התואמים את נתוני שכיחות עבירות המין בעולם המערבי.
בסקר בשם "מדד הביטחון של נשים" שערכו שש עמותות פמיניסטיות ב-2012 והתבסס על ראיונות עם 800 נשים ממגוון קבוצות באוכלוסייה – מזרחיות, אשכנזיות, ילידות ברית המועצות לשעבר וערביות אזרחיות ישראל, נמצא כי 14% מאוכלוסיית הנשים היהודיות דיווחו כי הותקפו מינית (פיזית) לפני שמלאו להן 16 שנים. 67% מהיהודיות ו-79% מהערביות דיווחו כי הן חיות בחרדה מתמדת מפני תקיפה מינית.
שכיחות > שכיחות בקרב תלמידי בית ספר

ב-2016 יצא דו"ח מחקר למשרד החינוך בשם: "אלימות כלפי ילדים ובני נוער בישראל: בין שכיחות לדיווח", אשר כלל סקר לאומי רחב-היקף, ונערך על ידי פרופ' רחל לב-ויזל ופרופ' צבי איזיקוביץ. הסקר כלל כ-12,000 תלמידי בית ספר יסודי ובו נמצא כי 17.7% מהילדות והילדים היהודים שהשתתפו במחקר (תלמידי החינוך הממלכתי והממלכתי-דתי) דיווחו כי חוו פגיעה מינית, וכך 23.2% מהילדות והילדים בחינוך הערבי. עוד עולה כי שיעור הבנות שנפגעו עומד על 18.3%, ושיעור הבנים שנפגעו כמעט זהה: 16.9%. גם שכיחות זאת קרובה מאוד לסטטיסטיקה המקובלת בעולם בנוגע לפגיעה בגיל הילדוּת. מתוך הילדים שדיווחו על פגיעה מינית, 42% דיווחו על פגיעה מינית שכללה מגע פיזי.
לגבי זהות הפוגע - נמצא כי אבות ואימהות פוגעים מינית בשיעורים דומים, כאשר ההתפלגות היא שב- 22.1% מהמקרים האב הוא הפוגע, וב-18.6% מהמקרים האם היא הפוגעת. ופוגעים יותר בבנים מאשר בבנות. (ע' 52, לוח 12)
בכל סוגי הפגיעות המיניות הכוללות מגע פיזי, ילדים ובני נוער ממוצא ערבי דיווחו על היפגעות גבוה יותר, ולעומת זאת אלימות מינית שאינה כוללת מגע פיזי דווחה בצורה נרחבת יותר בקרב ילדים ובני נוער יהודים. בנות דיווחו יותר על אונס או ניסיונות אונס לעומת בנים, ובנים נפגעו יותר על ידי צעיר מקבוצת השווים. ילדים בגיל גדול יותר מדווחים על יותר פגיעות מיניות - 14% מבין התלמידים בכיתה ו' דיווחו על פגיעה מינית. שיעור זה עלה ל-20% בכיתה ח' ול-24% בכיתה י'. כ-40% מתוך הילדים הנפגעים מאלימות מינית נכנסו לקטגוריה של פגיעה חמורה שכללה פגיעה שהתרחשה מספר רב של פעמים.
משתנים דמוגרפיים

עד היום לא נערך בישראל מחקר מקיף על שכיחות מקרי האלימות המינית במגזרים הפנים-יהודיים. מחקרו של אריאל פינקלשטיין משנת 2022 בחן את המטופלים בשירותי הרווחה בעקבות פגיעה מינית והראה כי על כל 1,000 תלמידים במערכת החינוך הממלכתית-דתית ישנם 2.39 תלמידים המטופלים בעקבות פגיעה מינית, לעומת 1.98 בחינוך החרדי ו-1.04  בחינוך הממלכתי היהודי. המחקר הצביע על כך שבקרב אוכלוסיות דתיות ישנו שיעור גבוה יותר באופן יחסי של תלמידים בנים המטופלים בגין פגיעה מינית בשירותי הרווחה: בקרב תלמידי ותלמידות החינוך הממלכתי (גילאי 18-3) המטופלים בעקבות פגיעה מינית, הבנים מהווים פחות משליש (31%), בעוד שבחינוך הממלכתי-דתי הבנים מהווים כמעט מחצית מהמטופלים בעקבות פגיעה מינית (48%) ובחינוך החרדי הבנים מהווים למעלה ממחצית מהמטופלים בעקבות פגיעה מינית (53%).
על פי כתבה על מחקר משנת 2009 בו השתתפו 150 נשים, השכיחות של מקרי האלימות המינית במגזר הדתי ובמגזר החרדי זהה לשכיחות בחברה החילונית. עם זאת, רוב הנשים הדתיות שחוו פגיעה מינית לא הגישו תלונה ואף לא סיפרו על כך לאף אחד.[דרוש מקור: צריך קישור למאמר, חיפוש השם נטע ולדמן לא הניב שום תוצאה במאגר מאמרים של ספריית אוניברסיטת אריאל]
מחקר משנת 2009 של ד"ר אביגיל מור, שבוצע במכללת תל חי, קבע כי לא נמצא כל קשר בין פגיעה מינית לסגנון הלבוש. נשים שנפלו קורבן לאלימות מינית לא נטו להתלבש באופן חושפני יותר מנשים שלא נפגעו. לפי המחקר של מור, 18% מהנשים שלא מתלבשות חשוף אולצו לקיים יחסי מין בכפייה, לעומת 24% מהנשים שהעידו שהן מתלבשות באופן חשוף. 36% מהנשים שלא מתלבשות חשוף העידו שסבלו מהתנהגות מינית כפויה, לעומת 34% מהנשים שהעידו על לבוש חשוף. 64% מהנשים שלא מתלבשות חשוף העידו שסבלו מנגיעות מיניות בלתי רצויות, לעומת 60% מהנשים שהעידו על לבוש חשוף. 88% מהנשים בשתי הקבוצות העידו שסבלו מהערות מיניות בלתי רצויות.
לפי איזיקוביץ ולב-ויזל, שעמדו בראש דו"ח המחקר המקיף ביותר שבוצע בישראל על פגיעה מינית ובילדות ובילדים בגילאי בית ספר יסודי, לא נמצא קשר בין דירוג סוציו-אקונומי, מדד פריפריאלי והמצב התעסוקתי של ההורים לסיכוי של הבת או הבן להיפגע מינית. עם זאת, במאמרם מ-2013 צוין כי "באופן מעניין, השכלה אקדמית של אחד ההורים מעלה את הסיכוי לקורבנות מינית פי 1.3".
לפי סקר "מדד הביטחון" בקרב נשים[דרושה הבהרה], לנשים יוצאות ברית המועצות לשעבר יש סיכוי גדול יותר להיפגע מינית בידי אדם זר: 38% מהן דיווחו כי הותקפו מינית בידי אדם זר, לעומת 16% באוכלוסייה הכללית.
משתנים דמוגרפיים > נתוני מרכזי הסיוע

90% מהפניות למרכזי הסיוע עוסקות בפגיעה בילדות או נשים, ו-10% בפגיעות בגברים. 60% מהפניות התקבלו בגין פגיעה בילדות או בנעורים, ו-40% בגין פגיעה בבגרות. 76% מהגברים שפונים נפגעו כקטינים (רובם מתחת לגיל 12).
ב-98% מהפניות למרכזי הסיוע דווח כי התוקף הוא גבר, ורק ב-2% דווח על תוקפת אישה. קרוב לשליש מהפניות (29%) התקבלו בגין פגיעה מידי בן משפחה, כאשר בקרב מי שנפגעו בילדות המספר עומד על 72%. קרוב לרבע מהפניות (23%) עסקו בפגיעה מידי ידיד או מכר, 15% בפגיעה מידי בן זוג נוכחי, בן זוג לשעבר או דייט. רק 8% מהפגיעות בוצעו בידי אדם זר.[דרושה הבהרה]
ב-9% מהפניות שעסקו בפגיעה בנוער (גילים 13–18) דווח על תקיפה מינית קבוצתית – פי שלושה יותר מאשר פניות שעסקו בפגיעה בבוגרות ובוגרים. ב-40% מהפניות שעסקו בפגיעה בנוער הפוגע הוא ידיד או מכר של הצד הנפגע – במקרים רבים, בן קבוצת השווים. [דרוש מקור: דרוש מקור לכל תת הפיסקה]
היסטוריית חקיקה

בשנת 1977 נחקק בישראל חוק העונשין, התשל"ז-1977, אשר החליף את פקודת החוק הפלילי שניסח המנדט הבריטי בארץ ישראל. עבירות המין נדונו תחת שער ה' בפרק י' בחוק (פגיעות בגוף), אשר הוגדר כ"עבירות נגד המוסר". בשנת 1988 חוקקה הכנסת את תיקון 22 לחוק העונשין, במסגרתו נערכו שינויים נרחבים בסעיפים העוסקים בעבירות מין. בנוסף, שונה שם השער מ"עבירות נגד המוסר" ל"עבירות מין".
היסטוריית חקיקה > עבירת אינוס

על פי שיטת המשפט האנגלי, עליה התבסס החוק, כפיית יחסי מין על אישה במסגרת נישואים אינה יכולה להיחשב כאונס, שכן בעצם הסכמתה לחוזה הנישואין האישה "מוסרת עצמה" לבעלה, ואינה יכולה לחזור בה. לכן, סעיפים 345 ו-346 בנוסח המקורי של החוק, אשר הגדירו את עבירת האינוס ואת עבירת האינוס במרמה, נפתחו במילים: "הבועל אישה, שאינה אשתו, בניגוד לרצונה". שמונה חודשים לאחר מכן פרסמה הכנסת "תיקון טעויות" לנוסח זה, לפיו המילים "שאינה אשתו" יוחלפו במילים "שלא כדין", אך המשמעות עמדה בעינה.
על-פי נוסח זה, עבירת האינוס דרשה הוכחה כי המעשה נעשה נגד רצונה של הקורבן, "תוך שימוש בכוח או באיימו עליה במוות או בחבלת גוף קשה, או כשהיא בחוסר הכרה או במצב המונע את התנגדותה". כלומר, כדי להביא להרשעה באונס היה על הקורבן להוכיח כי המעשה בוצע באלימות וכי התנגדה באופן פעיל.
בשנת 1980 פסק בית המשפט העליון כי יחסי מין במסגרת נישואים של בני זוג יהודים גם היא בגדר אונס, שכן הלכות החוק האנגלי, המתירות על הבעל לכפות יחסי מין על אשתו, אינן עומדות בקנה אחד עם הדין העברי. פסק דין זה אשרר את פסק הדין שהתקבל בבית המשפט המחוזי בעניינו של משה כהן, אשר הורשע באונס אשתו תוך שימוש באלימות. עם זאת, על כהן נגזרו רק שנה וחצי מאסר, בשל מה שכונה "הנסיבות המיוחדות" של המקרה.
בשנת 1988, במסגרת תיקון 22 לחוק העונשין, פורסם נוסח חדש לסעיף 345 העוסק בעבירת האינוס, במסגרתו הורחבו הנסיבות בהן מוגדר מעשה כאינוס. בעוד הנוסח המוקדם של החוק התנה את קיום העבירה בעצם התנגדותה של האישה לקיום יחסי מין, נוסח התיקון התמקד בהסכמתה החופשית למעשים. במסגרת התיקון הוגדרו נסיבות מחמירות לביצוע העבירה: איום בנשק, גרימת חבלה או היריון, התעללות ואונס קבוצתי. בנוסף, הושמט לחלוטין הפטור מאחריות פלילית על אונס במסגרת נישואים, ועונש המאסר על העבירה הוגדל: מ-14 שנים, בנוסח מ-1977, ל-16 שנים או 20 שנים על אינוס בנסיבות מחמירות.
בשנת 1993, בעקבות פרשת האונס בשמרת, פסק בית המשפט העליון כי קיום מגע מיני בלא שהתקבלה הסכמה מפורשת או במשתמע - הוא אונס. בנוסף, מבהיר פסק הדין כי עברה המיני של הנפגעת אינו יכול להוות הצדקה למעשים אלו. פסיקה זו נכנסה לחוק זכויות נפגעי עבירה בהליך פלילי.
בשנת 2007, פסק בית המשפט העליון כי גם מצב בו בני זוג החלו לקיים יחסי מין בהסכמה, ותוך כדי כך דרש אחד מהם לחדול, והשני לא נענה לדרישתו, גם הוא אונס.
אכיפה

לפי נתוני המשטרה[דרוש מקור], בשנת 2016 נפתחו במשטרה כ-5,686 תיקי עבירות מין והטרדה מינית – עלייה של 22.5% לעומת שנת 2011, בה נפתחו 4,791 תיקים בגין עבירות אלו. ב-81% מהתיקים הנפגעת היא ילדה או אישה, לעומת 19% מהתיקים, בהם הנפגע הוא ילד או גבר. ב-47% מהתיקים הנפגעים הם קטינים, ב-51% בגירים, וב-1% קשישים.
ב-16% מהתיקים שבהם טיפלה הפרקליטות הוחלט להגיש כתב אישום, בעוד 84% מהתיקים נסגרו ללא הגשת כתב אישום (נכון לשנת 2016; מכיוון שהטיפול בתיקים נמשך לעיתים קרובות מעבר לשנה קלנדרית אחת, חישוב האחוזים נגזר מתוך התיקים שבהם התקבלה החלטה באותה השנה).
בתיקים פליליים של עבירות מין, כ-83% מהתיקים נסגרו ללא הגשת כתב אישום. בתיקי הטרדה מינית, שיעור סגירת התיקים הגיע לכ-92% מכלל התיקים שלגביהם התקבלה החלטה.
עילת הסגירה ב-70% מהתיקים שנסגרו היא חוסר בראיות[דרוש מקור].
מבין התיקים שעברו הליך שיפוטי, 77% הסתיימו בהרשעה ו-6% בזיכוי. השאר הסתיימו בסטטוס "אחר".
ארגונים ומוסדות סיוע לנפגעי אלימות מינית

בישראל פועלים ארגוני תמיכה רבים לנפגעי אלימות מינית, כמוקדי חירום ולסיוע ממושך יותר, ובהם:
מגן לקהילות היהודיות, עמותה הפועלת בתחום הסיוע לנפגעי אלימות מינית פיזית ומילולית, ומניעת אלימות במשפחה
מרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית ואונס (קריית שמונה והגליל) (ע"ר)
סיוע לנשים ונערות נגד אלימות, בנצרת
מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי ותקיפה מינית – חיפה והצפון (ע"ר)
מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית – השרון (ע"ר)
מרכז סיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית תל אביב (ע"ר)
מרכז סיוע לנפגעות אונס ותקיפה מינית – ירושלים ע"ש לינדה פלדמן
תאיר – מרכז סיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה והטרדה מינית (ע"ר)
מסל"ן – מרכז הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית ואלימות בנגב
מרכז הסיוע לנשים דתיות
"אלסואר" – תנועה פמיניסטית ערבית לתמיכה בנפגעות תקיפה מינית (ע"ר)
החל מ-27 ביולי 2012, שיחות טלפון אל מוקדי סיוע אלה הן ללא תשלום.
בנוסף ניתן להסתייע בארגוני תמיכה נפשית כלליים, ובהם:
אל"י – אגודה להגנת הילד
הקו הפתוח לתלמידים של משרד החינוך
ער"ן – עזרה ראשונה נפשית (גם ברוסית ובאמהרית).
חדר אקוטי (חדר 4)

במספר בתי חולים בישראל מופעל חדר אקוטי (הידוע גם בשם ״חדר 4״), המרכז את הטיפול הראשוני בנפגעי תקיפה מינית. בחדר פועלים מספר אנשי ונשות מקצוע, ובהם עובדים סוציאליים, אחים, רופאי נשים, חוקרי משטרה ופסיכולוגים כדי לתת מענה נפשי ורפואי לאחר התקיפה. בתחילת הטיפול נאספות מהנפגע או הנפגעת דגימות פורנזיות כגון נוזלי גוף ובהם זרע, דם ו-DNA, שיכולות להוות ראיות משפטיות קבילות במהלך משפט פלילי.
מומלץ להגיע לחדר אקוטי עד 72 שעות מרגע התקיפה (אך ניתן גם עד שבוע ממנה), כדי שהנפגע או הנפגעת יקבלו את הטיפול הגופני והנפשי הראשוני האופטימלי וכדי שאיכות הראיות הנאספות תהיה גבוהה ככל הניתן.
סחר בנשים בישראל

סחר בנשים בישראל מתקיים במטרה להעסיקן בזנות. על פי רוב מתבצע הסחר בנשים שאינן אזרחיות ישראל, ושהובאו בהונאה לישראל[דרוש מקור]. סחר הנשים בישראל הוא חלק ממגמה עולמית רחבה יותר של סחר למטרות זנות, שבו נשים מגויסות, לרוב במרמה[דרוש מקור] ובמקרים רבים תוך אלימות קשה, לעבודה בזנות.
הסחר בנשים בישראל במתכונת של הסתננות דרך גבול מצרים התקיים מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. תופעת הסחר בנשים החלה להיות נפוצה עקב תהליכים גלובליים, כגון התפרקות ברית המועצות, שהובילו לתוצאות כלכליות וחברתיות שהשפיעו על הביטחון הסוציאלי של מיליונים, עד לכדי איום על פרנסתם וקיומם.
על פי ההערכות, גילן הממוצע של הנשים הנסחרות למטרות זנות הוא 23, ורובן מובאות ממזרח אירופה. רק 9% מהן דיווחו כי עבדו בזנות גם לפני הגעתן לישראל. 29% דיווחו כי היו מובטלות במדינת מוצאן; ואלו שעבדו, עבדו במקצועות בעלי שכר נמוך יחסית. נשים רבות הוברחו לישראל דרך גבול ישראל-מצרים. לפחות עד הקמת הגדר כנגד מסתננים מאפריקה בישראל. דווח כי לעיתים הן נאנסו והוכו בדרך על ידי הבדואים המופקדים על ההברחה. עם כניסתן לישראל הן נמכרו לסרסורים; חלקן במכירה פומבית, חלקן במכירה פרטית יותר, וחלקן נכנסו כבר כשהן תחת בעלותו של סרסור אשר מימן את הבאתן. בישראל עומד המחיר לאישה על סך של בין 4,000 ל-10,000 דולר. לאחר מכירתן מגיע שלב העסקתן, שבו הדרכונים שלהן כבר לא ברשותן, מה שמהווה מכשול לבריחה אפשרית.
חלק ניכר מהנשים הועסקו בתנאים קשים של התנכרות, צפיפות והרעבה; הן עבדו במשך שבועות רצופים, וניתן להן יום חופש אחד בחודש במקרה הטוב. הן עבדו גם בתקופת הווסת, ובממוצע עובדות 13 שעות ביום. ענף הזנות מגלגל סכומי עתק, שמהם מקבלות הנשים עצמן שכר זעום. ישנן נשים שידווחו כי סוחרים גבו מלקוח 100 עד 600 ש"ח, כשמתוכן הן זוכות ל-20 ש"ח בלבד. אחוז לא מבוטל של נשים לא קיבלו את שכרן כלל. סוחרים וסרסורים נוקטו לא פעם בצעדים של הטלת קנסות על הנשים כשהן מבצעות "עבירה" (שעלולה להיות גם לעיסת מסטיק) בסכום מופרז של אלפי דולרים, כשעיקר מטרתם היא להימנע מתשלום לנשים או לצמצם אותו.
משנת 2006 הצטמצם במידה ניכרת מספרן של הנשים הנסחרות שהובאו לישראל. דו"ח מחלקת המדינה האמריקאית בנושא ציין את ישראל לחיוב בנושא בשנת 2012. עם זאת, בשלב זה החל הסחר להופיע שוב, אם כי באופן פחות אלים מאשר בעבר. הנשים שעסקו בזנות והובאו מחו"ל היו מבוגרות יותר, הובאו לכאן לפרקי זמן קצרים, האלימות כלפיהן היא נמוכה יותר, הן יכולות להסתובב באופן חופשי ולהרוויח סכומי כסף מסוימים.