stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי יעלי טיבטי
אנטומיה > קרניים

לצבי הטיבטי יש זוג קרניים דקות וארוכות בצורת נבל, והן הארוכות ביותר מכל מיני הצבי היעלי. מיקום הקרניים הוא במרכז המצח סמוך לאוזניים, כאשר הקרניים סמוכות אחת לשנייה לכל אורכם ומתרחקות במקצת רק בסופם - אם בכלל. כמו כן עובי הקרניים די זהה לכל אורכם, עם עובי גדול יותר בבסיס, ושפיץ חד בסוף הקרן. הקרניים של המין הטיבטי נחשבות לדקות בהשוואה לקרני המין הפרז'וואלסקי, אך הן עבות יותר משל המין המונגולי. לקרניים של המין הטיבטי שני מבנים עיקריים: 1) הקרן צומחת לכיוון מעלה עם זווית מעט לקדימה, ולאחר מכן מתעקלת לאחורה ומגיעה עד הכתפיים עם שפיץ מקומר מעט למעלה. 2) הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעקלת לאחורה ולאחר מכן לקדימה עם שפיצים מכופפים מעט - כקרני S של צבי תומסון. כאשר הקרניים מתחילות לצמוח לצבי צעיר, הן זהות למדי לאלו של המין צבי. רוב הקרן מחורצת בטבעות גדולות לאורכה, בעוד שהשפיץ נשאר חלק. צבע הקרניים הוא חום אפרפר כהה, כחלחל או שחור כחלחל. כשאר מיני הצבי היעלי הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו כמעט ההבדל היחיד ביניהם לבין הנקבות.
אנטומיה > כסות

הפרווה של הצבי הטיבטי עבה למדי כפי שאופייני ליונקים המצויים באזורים קרים, והיא מורכבת משערות צפופות המגינות עליו מהאקלים הקפוא של הרמה הטיבטית; היא עבה יותר בחורף מאשר בקיץ. צבע הפרווה העיקרי נע בין חום אדמדם\אפרפר חולי בקיץ לחום אפרפר כהה או זהוב בחורף. הצבע נוטה לאדמדם כהה עד ערמוני בגב, בכתף ובעורף, ולאפרפר כסוף במותניים, השוקיים וצדדי הצוואר; הצדדים החיצוניים של הרגליים נוטים לבז' או צהבהב. הצבע הלבן בולט במספר מקומות: הגחון ומקצת מהמותניים, הצדדים הפנימיים של הרגליים, וכתם גדול ובולט בעכוז בצורת לב שממנו בא שמו המדעי. הגרון עלול להיות בצבע לבן לגמרי או עם כתם לבן בנוני דמוי סינר.
לצבי הטיבטי אין סימוני פנים בולטים כשל צבי פרז'וואלסקי, ובאופן כללי הם חיוורים למדי: כתם גדול דמוי אוכף לאורך החוטם וסביב האף בצבע חום אפרפר דהוי ולעיתים כהה, והלחיים נוטות לאפרפר בהיר או כסוף. השפתיים לבנות, וסביב העיניים יש עיגולים לבנים גדולים. 
המצח מתחלק לשניים: החלק התחתון מעל העיניים בצבע לבן, והחלק העליון בין הקרניים בצבע חום אפרפר או אדמדם; פעמים רבות המצח לבן לגמרי. הצד הקדמי של האוזניים לבן, והצד האחורי מתחלק בין חום אדמדם בחלק התחתון לשחור בחלק העליון. לאורך הגב יש לעיתים פס חום כהה דהוי, ואת העכוז הלבן מקיף פס אדמדם כהה. הזנב לבן כמעט לגמרי, ובסופו יש כתם שחור שגורם לו להיות בולט מאוד. אצל מין זה אין הבדל כל כך בסימוני הפנים בין הקיץ לחורף, ולעיתים הפנים בצבע חום קרמי בחורף.
אנטומיה > מבנה ומידות גוף

גופו של הצבי הטיבטי קומפקטי ודק, וצווארו וראשו קצרים ורחבים. רגליו דקות וארוכות ביחס לשאר הגוף, אך למעשה הן די קצרות. פרסותיו שחורות דקות וקצרות. עצמות האף גדולות ורחבות - תכונת הסתגלות לאוויר הדליל של הרמה הטיבטית. הזנב קצר ביותר בדומה לקרוביו, אך כאמור הוא בולט מאוד בשל הכתם השחור שבסופו. עיניו גדולות ושחורות, אפו דק ומחורץ, ואוזניו ארוכות, רחבות ומחודדות. מלבד הקרניים אין כמעט הבדלים בין הזכרים לנקבות, ולפעמים הנקבות קטנות יותר.

מידות הגוף של צבי יעלי טיבטי:

גובה הכתפיים: 65-54 ס"מ.

אורך הראש והגוף: 105-91 ס"מ.

אורך הזנב: 10-7 ס"מ.

אורך קרני הזכר: 40-26 ס"מ.

משקל: 16-13 ק"ג.
תפוצה ובית גידול

כפי שמרמז שמו, הצבי היעלי הטיבטי אנדמי לרמה הטיבטית שבמרכז אסיה. כ-99% מתפוצתו נמצאת בסין העממית, ומשתרעת על כל חלקי המחוז האוטונומי הטיבטי, דרום שינג'יאנג, מרבית צ'ינגהאי, מערב סצ'ואן, מרכז גאנסו, וחלק קטנטן במונגוליה הפנימית. בהודו הוא מצוי בספרים קטנים בסיקים ובלדאק. התפוצה הגאוגרפית שלו מוגבלת כאמור לרמה, והיא גובלת בהרי ההימלאיה מדרום, רכס קארקארום ממערב, מדבר החול טקלה מקאן, הרי קונלון ומדבר גובי בצפון, ובמזרח ביערות ההרריים של מזרח סין.
בית גידולו של הצבי הטיבטי הוא ערבות ומישורים פתוחים או תלולים, מדבריות קרים וצחיחים למחצה, וכן אחו תת-אלפיני, עמקים ומורדות ההרים. הם נמצאים בדרך כלל בגובה של 3,700-300 מטר מעל פני הים, ולעיתים אף בגבהים של 5,750 מטר. ניתן גם לראותם על שפת ימות רבות בטיבט כדוגמת ימת צ'ינגהאי, "נאם צ'ו", "סילינג צ'ו", "מפם יומצ'ו", "בם צ'ו", "ימזו יומצ'ו", "טנגרה יומצ'ו", "פגונג צ'ו", "הון סי-הו", "ג'ינג הו", "איקום הו", "מרגי-צ'קה", "פהנג צ'ו", ועל גדות נהרות ברהמפוטרה, הנהר הצהוב, מקונג, אינדוס, ועוד. הטמפרטורות בתחומי מחייתו נעות בין 20 מעלות חום ליותר מ-10 מעלות מינוס ברוב השנה. כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 25 עד 1,000 מ"מ לשנה.
אקולוגיה > פעילות

הצבי הטיבטי פעיל בעיקר בשעות היום בחיפוש אחר מזון, עם שיא של פעילות בשעות הבוקר והערב; בתקופות מסוימות הם עשויים להיות פעילים במשך היום כולו ונחים בדרך כלל בשעות הצהריים. בניגוד לפרסתנים טיבטים אחרים כדוגמת צבי הזפק והאנטילופה הטיבטית, הצבאים הטיבטים חיים רוב השנה בקבוצות קטנות של 3-2 פרטים בלבד או בעדרים של עד עשרה פרטים; בתקופת הקיץ כאשר הם עוברים לשדות מרעה גבוהים יותר, הם עשויים להתקבץ לעדרים זמניים גדולים של 50 פרטים. רוב הזמן הזכרים והנקבות חיים בקבוצות נפרדות שמצטרפות יחד בעונת הרבייה. את הזכרים הבוגרים ניתן לראות פעמים רבות מסתובבים בגפם. באזור ימת צ'ינגהאי תפוצתו של הצבי הטיבטי חופפת לזו של צבי פרז'וואלסקי, והם מצטרפים ביחד לעדרים של זכרים ונקבות בנפרד. הנקבות נוטות לחיות באזורים גבוהים יותר, והן יורדות לאזורים הנמוכים בהתקרב עונת הרבייה.
אקולוגיה > תזונה

על התזונה של הצבי הטיבטי יש מעט מחקרים מדעיים, והמידע עליה מגיע בעיקר מתצפיות ובדיקות של הצואה. התזונה מבוססת בעיקר על קטניות ועשבי תיבול, ובכך היא שונה באופן משמעותי מפרסתני הרמה הטיבטית שצורכים כמויות גדולות של עשבים ושיחים. אצל הצבי הטיבטי לעומת זאת הם כמעט ולא נצרכים בקיץ, ורק בחורף כאשר אין צמחים זמינים הם מקור המזון העיקרי שלהם. בחורף יש תחרות חריפה על מקורות מזון בין הצבאים הטיבטים לבין כבשים, עיזים, ובעלי חיים נוספים בשל העדר צמחייה מספקת, והתחרות ביניהם עלולה להגיע לשיעורי חפיפה של 76%. כמו כן המזון החורפי עני מאוד בחלבונים ומינרלים. עם יאקים וקיאנגים לעומת זאת הם די מסתדרים, כיון שהללו לא עוקרים את כל השורש של הצמח.
אקולוגיה > רבייה ומחזור חיים

ברוב השנה הזכרים חיים בבדידות או בקבוצות בטריטוריות שלהם, והם מסמנים את שטחם על ידי בלוטות ריח, שתן וצואה. בתחילת עונת הרבייה בחורף (חודש דצמבר בדרך כלל), הזכר הבודד או הקבוצה מגינים על שטחם באגרסיביות מזכרים אחרים על ידי קרניהם, והם מחכים באזורי הייחום לעדרי הנקבות שירדו מהאזורים הגבוהים. ייתכן כי גם לצבאים הטיבטים יש התנהגות חיזור מיוחדת כשל צבאי פרז'וואלסקי - שהזכרים שלהם מתקרבים לנקבות בעמידה על שתי רגליים. 

ההריון נמשך 6-5.5 חודשים, לאחריהם נולד עופר אחד ולעיתים רחוקות שניים בחודשי יולי ואוגוסט. מחקרים על שיעורי הרבייה של הצבי הטיבטי מצאו יחס של 70 עופרים ל-100 נקבות בשמורת הטבע צ'אנג טאנג בצ'ינגהאי, ובמחוז סצ'ואן היחס היה 44 עופרים ל-100 נקבות. לקראת ההמלטה הנקבה נפרדת מהעדר שלהבחיפוש אחר מקום מוגן מטורפים, ובשל כך מספר הפרטים בעדרי הנקבות בקיץ יורד בחדות. העופרים נשארים חבויים בצמחייה הטרשית בשבועיים הראשונים לחייהם, כשאימם נמצאת בסביבתם רוב הזמן ומשתדלת שלא לבלוט. לאחר מכן הם חוזרים יחד עם אימם לעדר. הבגרות של הצבאים הטיבטים לא ידועה בבירור, אך ככל הנראה היא סביב 18 חודשים כשאר מיני הצבי היעלי.
אקולוגיה > איומים טבעיים ותוחלת חיים

הטורפים העיקריים של הצבאים הטיבטים הם זאבים טיבטיים ונמרי שלג וייתכן כי גם דובים חומים ושונרים. בשמורת הטבע צ'אנג טאנג האחוזים של שרידי הצבאים הטיבטים בדגימות הצואה של הזאבים הגיעו ל-5.2% ובצ'ינגהאי ל-9.5%. הזאבים הם גם הטורפים העיקריים של המין הפרז'וואלסקי והמונגולי. הצבאים הטיבטים הם בין הבעלי חיים שנחשבים לטרף עיקרי של נמר השלג ברמה הטיבטית, אם כי זה לא נבדק ביסודיות. הם מגינים על עצמם מטריפה על ידי ריצתם המהירה וחושי ראייה ושמיעה חדים, והם נותנים קריאות אזהרה קצרות כאשר הם מבחינים בטורף; הנפת זנבם הבולט משמשת גם כסימן אזהרה בדומה לאייל פרדי לבן-זנב.

אין מידע על מחלות וטפילים של צבאים טיבטים, אך סביר להניח שהם עלולים לעבור אליהם על ידי בעלי חיים מקומיים. כיון שהצבאים הטיבטים לא חיים בעדרים גדולים, אין אצלם מצבים של מגפות המוניות כפי שקורה אצל המין המונגולי. האקלים הקיצוני של הרמה הטיבטית עלול לגרום לתמותה גבוהה אצל הצבי הטיבטי. גלי קור או סופות שלג חזקות גורמות לתמותה רבה בקרב העופרים והנקבות, כפי שקורה גם אצל הנקבות והגדיים של הצ'ירו. בחורף של 2008 למשל, נספו לפחות 5,500 צבאים טיבטים אחרי טמפרטורות קיצוניות במחוז סצ'ואן.
נקבת צבי טיבטי שחיה בגן החיות של בייג'ינג הגיעה לגיל 5 שנים ושבעה חודשים, אולם תוחלת החיים האמיתית אינה ידועה ומשערים כי היא מגיעה עד 8 שנים בדומה למין המונגולי.
איומים ושימור

הצבי היעלי הטיבטי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT), בשל הירידה של מספריו בכ-20% מאז 1992. הגורמים העיקריים לכך הם אובדן בית גידול, תחרות גוברת עם כבשים מקומיים, בניית כבישים, וגידור שטחי מרעה שגורמים לפילוג האוכלוסיות ולחוסר גיוון גנטי. ציד לא חוקי הוא די נפוץ למטרות בשר וקרניים, במיוחד באוכלוסייה ההודית שמצבה גרוע מאוד. כיום מספרים גדולים מצויים בעיקר באזורים שבהם יש נוכחות דלה של בני אדם, כדוגמת שמורת הטבע צ'אנג טאנג, שמורת ארג'ין שאן, שמורת מערב קונלון, שמורת מרכז קונלון ושמורת סאנג'יאנגיואן. לעומת בעלי חיים אחרים בסין, המצב של הצבי הטיבטי טוב יחסית כיון שחלקים גדולים מתחומי מחייתו שוממים, וכמו כן בשל גודלו הקטן הוא אינו פופולרי בקרב הציידים.
אומדן האוכלוסייה העולמית של הצבי היעלי הטיבטי לא ידוע, בשל הצפיפות הנמוכה וההסוואה הטובה שלהם בבית הגידול הטיבטי הטרשי. ההערכות מדברות על מספרים של עד 180,000 בסין, ו-100 נוספים בהודו.
הערות שוליים

↑  צבי יעלי טיבטי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| צבאיים |
| --- | --- | --- |
| אנטילופות ערבה | אנטילופות ערבה |  |
| צבי | צבי הנגב • צבי מצוי • צבי הודי • צבי קווייר • צבי רים • צבי ספיקי • צבי הזפק • צבי החול • צבי ארלנג'ר • צבי ערבי |    |
| צבי אמיתי | צבי תומסון • צבי מונגאלה • צבי אדום חזית • צבי הוגלין • צבי אדום |    |
| צבי דק-צוואר | צבי יחמורי • צבי גראנט • צבי סומרינג |    |
| צבי קלארק | צבי קלארק |    |
| צבי ג'ירפי | צבי ג'ירפי |    |
| אנטילופה הודית | אנטילופה הודית |    |
| דלגן | דלגן |    |
| צבי יעלי | צבי יעלי פרז'וואלסקי • צבי יעלי מונגולי • צבי יעלי טיבטי |    |
| סאיגות | סאיגות |    |
| סאיגה | סאיגה |    |
| אנטילופות סבך | אנטילופות סבך |    |
| אוריבי | אוריבי |    |
| צבי הסלעים | צבי הסלעים |    |
| אנטילופה ננסית | דלקרן המושק • אנטילופה מלכותית • אנטילופת בייטס |  |
| דיקדיק | דיקדיק גינתר • דיקדיק קירקי • דיקדיק כסוף • דיקדיק סולט |  |
| דוקרן | דוקרן הסטינבוק • דוקרן הכף • דוקרן שארפי |  |
| אנטילופת ביירה | אנטילופת ביירה |  |
זכר עם כסות צמרירית.
איור של זכר ונקבות.
צביות טיבטיות.
טיבטי מהמשלחת של הביולוג הגרמני ארנס שאפר ב-1938 עם צבי טיבטי.
צעדת המיליון

ערך זה עוסק בצעדת מחאה שהתקיימה ב-1995 בארצות הברית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 סוג:  צעדת מחאה 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מועדים
 תאריכי פעילות:  16 באוקטובר 1995 
 
צעדת המיליון (באנגלית: Million Man March) הייתה צעדת מחאה שהתקיימה ב-16 באוקטובר 1995 באזור המול בוושינגטון, ארצות הברית, למען שוויון זכויות לשחורים. יוזם הצעדה היה לואיס פרחאן, והיא אורגנה על ידי מספר ארגוני זכויות אדם אמריקאים, בהם אומת האסלאם וסניפים מקומיים של NAACP. מטרת הצעדה הייתה להעלות למודעות הציבורית את המצב הכלכלי והחברתי של הקהילה האפרו-אמריקאית, וכן להגדיל את אחוזי רישום הבוחרים בקרב קהילות השחורים.
הצעדה שאבה השראה מהמצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, שהתקיים ב-1963.
על פי הערכת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית השתתפו בצעדה כ-400,000 משתתפים, מספר נמוך משמעותית ממה שמארגני הצעדה קיוו לו. חוקרים באוניברסיטת בוסטון העריכו כי בצעדה היו כ-837,000 משתתפים, עם מרווח טעות של 20%.
ארגונים פמיניסטיים טענו להדרת נשים בצעדה, ובשנת 1997 ארגנו צעדה דומה בשם "צעדת מיליון הנשים".
רקע

לאחר ניצחון המפלגה הרפובליקנית בבחירות לקונגרס ב-1994 חשו מנהיגי הקהילה האפרו-אמריקאית שהשחורים בארצות הברית מתמודדים עם פערים חברתיים וכלכליים שאינם זוכים להתייחסות מספקת. בין הבעיות נמנו שיעורי אבטלה גבוהים, שיעורי עוני גבוהים, עלייה בפשע ועלייה ביוקר המחיה.
מארגני האירוע פרסמו מאמרים שבהם נכתב כי רוב הבעיות של השחורים בארצות הברית נובעות משלושה גורמים עיקריים:  טיפול טרום-לידתי לקוי, פחות הזדמנויות בתחום החינוך, והורים חסרי עבודה. לדעתם, ממשלת ארצות הברית מתמקדת באכיפת חוק ותוכניות רווחה במקום לטפל בגורמים אלה, וקראו לשינוי מדיניות.
מטרה נוספת של הצעדה הייתה לשפר את התדמית התקשורתית של השחורים בארצות הברית, כנגד הסטריאוטיפים הגזעיים השליליים שרווחו אז בתקשורת ובתרבות האמריקאית. נואמי העצרת נבחרו כסמלים לאזרחות אחראית וחיובית.
תוכנית הצעדה

מוקד הצעדה היה בבמה שהוקמה ליד בניין הקפיטול. נאומים ופעילויות שונות תוכננו לשעות הבוקר, הצהריים ואחר הצהריים.
בין הנואמים נמנו דונלד מ. פיין, מרטין לותר קינג השלישי, רוזה פארקס, דורותי הייט, קורנל וסט, מאיה אנג'לו, ג'סי ג'קסון ולואיס פרחאן. כמו כן נאמו אורחי כבוד מגאנה, סנגל ומדינות נוספות מאפריקה ומהאיים הקריביים, והייתה הופעת רקדנים ומתופפים מהכפר קנקורה בבורקינה פאסו.
מרבית הנואמים קראו לאחדות בקרב הקהילות השחורות, וביקשו להשרות אווירה רוחנית על האירוע, או במילות אחד הנואמים "להגיע למצב של הרמוניה בין חברי הקהילה השחורה לאלוהים."
מארגני האירוע קיוו שיגיעו אליו מיליון משתתפים או יותר. על פי הערכת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית השתתפו בצעדה כ-400,000 משתתפים, מספר נמוך משמעותית ממה שמארגני הצעדה קיוו לו. חוקרים באוניברסיטת בוסטון העריכו כי בצעדה היו כ-837,000 משתתפים, עם מרווח טעות של 20%.
השפעה

האירוע נחשב להצלחה, והוא מתואר על ידי אומת האסלאם במילים "יום מלא ברוח של אחווה, אהבה ואחדות כמו שלא נחוו אי-פעם בעבר על ידי שחורים באמריקה."
בעקבות הצעדה נרשמו כ-1.7 מיליון שחורים לפנקס הבוחרים, ורבים מהם התנדבו לפעילויות בארגוני זכויות האדם.
תגובות לצעדה בכלי התקשורת

כלי התקשורת הדגישו את מעורבותו של לואיס פרחאן בתכנון הצעדה. לפרחאן הייתה תדמית שלילית אצל אפרו-אמריקאים נוצרים, בשל התקרבותו לאסלאם, ואצל יהודים, בגלל אמירותיו האנטישמיות.
קבוצה של פמיניסטיות שחורות, בהן אנג'לה דייוויס וקימברלי קרנשו, הסתייגו מהצעדה, טענו שיש בה הדרת נשים ושהיא משקפת כמיהה לפטריארכיה ו"אפרטהייד מגדרי". לדבריהן, מקבץ נאומים של נשים בצהריים מסמל תמיכה בהפרדה מגדרית ומייצג את הטענה, הרווחת בקרב שחורים רבים, כי "מקומה של האישה בבית." בצעדה השתתפו מעט מאד נשים.
בשנת 1996 יצא לאור סרט הקולנוע "אוטובוס החיים" בבימויו של ספייק לי. עלילת הסרט מתארת את קורותיה של קבוצת אפרו-אמריקאים הנוסעים באוטובוס לצעדת המיליון.
צעדות דומות

בשנת 1997 התקיימה "צעדת מיליון הנשים (אנ')", שאורגנה על ידי קבוצת הפמיניסטיות השחורות שטענו שבצעדת המיליון הייתה הדרת נשים.
בשנת 2000 התקיימה "צעדת מיליון האמהות" בה קראו להחמרת חוקי הפיקוח על מכירת והחזקת נשק בארצות הברית.
בעקבות צעדת המיליון התפרסם פרחאן בתוכניות התמיכה שקידם בשכונות עוני אפרו-אמריקאיות בכל ארצות הברית. ב-10 באוקטובר 2015 ארגן פרחאן צעדה נוספת בוושינגטון לכבוד יום השנה ה-20 לצעדת המיליון, תחת הכורת "Justice or Else". נאומו של פרחאן בצעדה זו היה שנוי במחלוקת. חלק מצאו בו ביטויים הומופוביים ופטריארכליים, ואחרים ראו בו נאום חיובי ומכונן. בצעדה זו נרשמה השתתפות דלה.
בשנת 2017 התקיים "מצעד הנשים". לטענת המארגנות היה זה יום ההפגנות הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, בהשתתפות כ-3.3 מיליון בני אדם במספר מוקדים, ובהשתתפות 4.8 מיליון אישה ואיש ברחבי העולם במסגרת 673 הפגנות שונות.
הערות שוליים

↑  About The Million Man March, אומת האסלאם (באנגלית).
↑  Women exluded from march, CNN, ‏16 באוקטובר 1995 (באנגלית).
↑  Neal, Mark Anthony, New Black man, ארכיון האינטרנט, ‏2005 (באנגלית), עמ' 16.
↑  אנטישמי קיצוני ואדם נערץ: מי אתה לואיס פרחאן?, באתר ישראל היום, 22 ביולי 2020.
↑  בארה"ב מציינים את יום השנה ה-20 לצעדת המיליון למען שחורים, באתר ynet, 10 באוקטובר 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011427274805171  LCCN: no96049923   WorldCat (עם LCCN): no96-049923 
קהל רב בצעדת המיליון בוושינגטון
צ'ארלס ריימונד בנטלי

| --- | --- |

בנטלי באנטארקטיקה בשנת 1964
 לידה:  23 בדצמבר 1929 רוצ'סטר, ארצות הברית 
 פטירה:  19 באוגוסט 2017 (בגיל 87) אוקלנד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ייל  אקדמיית פיליפס 
 מעסיק:  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון 
 פרסים והוקרה:  Seligman Crystal (1990) 
 
צ'ארלס ריימונד בנטלי (באנגלית: Charles Raymond Bentley;‏ 23 בדצמבר 1929 - 19 באוגוסט 2017) היה גאולוג קרחונים, חוקר קרחונים וגיאופיזיקאי אמריקאי, יליד רוצ'סטר שבמדינת ניו יורק, שבארצות הברית.
בנטלי היה פרופסור אמריטוס בבאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון.
בשנת 1957, יצא כחלק ממשלחת מדענים לחצות את מערב אנטארקטיקה, על מנת לבצע את המדידה הראשונה של שדה הקרח.
בשנת 1990 הוענק לו פרס בדולח זליגמן על ידי אגודת חוקרי הקרחונים הבינלאומית.
בנטלי נפטר ב-19 באוגוסט 2017, בגיל 87, בשל סיבוכים במחלת פרקינסון, בביתו באוקלנד שבמדינת קליפורניה.
מורשתו

על שמו נקראו הר בנטלי והבקע התת-קרחוני בנטלי.
לקריאה נוספת

• PETER REJCEK, , ANTARCTIC SUN, December 20, 2007
הערות שוליים

↑  על חשיבות מחקרו של בנטלי, ראו ב"לקריאה נוספת" במאמרו של Rejcek.
↑  נסיבות מותו של בנטלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436769905171  BIBSYS: 90840826  BnF: cb122996830 (data)  CiNii: DA00197506  ISNI: 0000 0000 6647 5747  LCCN: n84058346  NTA: 07125613X  SUDOC: 086007262  VIAF: 91254796   WorldCat (עם VIAF): 91254796
פרנסס בנג'מין ג'ונסטון

| --- | --- |

 לידה:  15 בינואר 1864 Grafton, ארצות הברית 
 פטירה:  16 במאי 1952 (בגיל 88) ניו אורלינס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות רוק קריק 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן  נוטרדאם של אוניברסיטת מרילנד 
 תקופת הפעילות:  1883–1950 (כ־67 שנים) 
 בן או בת זוג:  Mattie Edwards Hewitt (1909–1917) 
 
פרנסס בנג'מין ג'ונסטון (באנגלית: Frances Benjamin Johnston;‏ 15 בינואר 1864 – 16 במאי 1952) הייתה צלמת אמריקאית שפעלה לאורך כמעט חצי מאה. ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה, תמונות ארכיטקטורה של דרום ארצות הברית וסדרות צילומים המציגות אפרו-אמריקאים ואינדיאנים בראשית המאה העשרים.
פרנסס בנג'מין ג'ונסטון, 1905
ראשית דרכה

נולדה בגרפטון אשר בווירג'יניה המערבית. הייתה הילדה היחידה ששרדה להורים עשירים ומרושתים היטב בוושינגטון הבירה. אמה פרנסס אנטואנט בנג'מין הייתה מרוצ'סטר, ניו יורק. היא התחתנה עם אנדרסון דוניפאן ג'ונסטון ממייסוויל, קנטקי. בני הזוג עברו לבירה זמן קצר לאחר מלחמת האזרחים. פרנסס אנטואנט בנג'מין ג'ונסטון החלה קריירה בעיתונאות ככתבת מיוחדת בקונגרס והוכרה כאחת הנשים הראשונות שכתבו בענייני לאום. היא שימשה גם כמבקרת דרמה עבור העיתון "בולטימור סאן".
פרנסס בנג'מין ג'ונסטון הצעירה גדלה בוושינגטון די.סי. וחונכה באופן פרטי. היא סיימה את לימודיה בשנת 1883 במכללה לנשים צעירות. אחר כך למדה אמנות באקדמיה ז'וליאן בפריז ובליגת הסטודנטים לאמנות בוושינגטון. ג'ונסטון, צעירה עצמאית וחזקת רצון, כתבה מאמרים לכתבי-עת לפני שמצאה את דרכה היצירתית בצילום. את המצלמה הראשונה שלה היא קיבלה על ידי היזם ג'ורג' איסטמן, ידיד קרוב של המשפחה, מייסד חברת איסטמן קודאק, שפיתחה מצלמות במחיר שווה לכל נפש. היא קיבלה הכשרה בצילום ובטכניקות של חדר חושך מטומס סמילי, מנהל הצילום בסמית'סוניאן.
וושינגטון ופריז

היא צילמה דיוקנאות של חברים, משפחה ואנשים מקומיים לפני שעבדה כצלמת פרילנסרית וסיירה באירופה בשנות התשעים של המאה ה-19. שם היא השתמשה בקשר שלה לטומס סמילי כדי לבקר צלמים בולטים ולאסוף פריטים לאוספי המוזיאון. היא צברה ניסיון מעשי נוסף במלאכה שלה על ידי עבודתה בחברת איסטמן קודאק החדשה שהוקמה בוושינגטון הבירה, והעבירה סרטים לפיתוח וייעצה ללקוחות כאשר מצלמות היו זקוקות לתיקונים.
בשנת 1894 פתחה סטודיו לצילום משלה בוושינגטון, כאשר באותה תקופה הייתה הצלם היחיד בעיר. היא הייתה מקושרת היטב לאנשי העילית בוושינגטון והוזמנה על ידי מגזינים לצלם דיוקנאות של "ידוענים". ג'ונסטון מונתה כצלמת הרשמית של הבית הלבן ושימשה בתפקיד תחת הנשיאים בנג'מין הריסון, גרובר קליבלנד, ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט.
בין תצלומיה תמונות של בני דורה המפורסמים, לרבות הסופרות סוזן ב. אנתוני ונטאלי קליפורד בארני והסופר מארק טוויין. היא צילמה את דיוקן החתונה של אליס רוזוולט, את האדמירל ג'ורג' דיואי על סיפונה של הספינה אולימפיה, את ילדיו של הנשיא תיאודור "טדי" רוזוולט משחקים עם פוני המחמד שלהם בבית הלבן וכן את גני הוילה המפורסמת של אדית וורטון במבואות פריז. על כן, כונתה ג'ונסטון "צלמת החצר האמריקנית".
יצירה מפורסמת נוספת שלה הייתה דיוקן-עצמי כאישה חדשה (התמונה המופיעה בראשית הערך).
תיעוד היומיום

"ליידי הום ז'ורנל", כתב עת של נשים, פרסם את מאמרה של ג'ונסטון בשנת 1897 "מה אישה יכולה לעשות עם מצלמה". יחד עם הצלמת זאידה בן יוסוף, אצרה ג'ונסטון תערוכה של צילומים של עשרים ושמונה צלמות בתערוכת 1900 בפריז. לאחר מכן היא הוצגה בסנט פטרסבורג ובמוסקבה, אז באימפריה הרוסית, ולאחר מכן בוושינגטון הבירה.
ג'ונסטון הרבתה בנסיעות בשנות השלושים לחייה, כאשר צילמה מגוון רחב של צלומים דוקומנטריים ואמנותיים, ביניהם של כורי פחם, עובדי ברזל, נשים המועסקות במפעלי טקסטיל בניו אינגלנד ושל מלחים מקועקעים על סיפון אוניות. באנגליה היא צילמה את שחקנית הבמה מרי אנדרסון, שהייתה חברה של אמה.
בשנת 1899, ג'ונסטון הוזמנה להמפטון אשר בווירג'יניה על ידי הוליס בורק פריסל, מכללה להשכלה לעבדים משוחררים שהוקמה לאחר מלחמת האזרחים, במטרה לפרסם את המכון ואת תלמידיו ולהציג את הצלחתו. עבודה זו הוסיפה לה מוניטין רב. סדרה זו, המתעדת את חייו הרגילים של בית הספר, נחשבת לעבודה המפורסמת ביותר שלה. היא הוצגה בתערוכה בפריז בשנת 1900.
היא צילמה אירועים כמו ירידים בעולם וחתימות על הסכם שלום. ג'ונסטון צילמה את הדיוקן האחרון של הנשיא ויליאם מקינלי, בתערוכה הפאן-אמריקאית בשנת 1901 מעט לפני שהוא נרצח שם. יחד עם בת זוגה, מאטי אדוארדס יואיט, צלמת עצמאית מצליחה בפני עצמה, ג'ונסטון פתחה סטודיו בניו יורק בשנת 1913.
יואיט כתבה מכתבי אהבה לג'ונסטון במהלך מערכת היחסים ביניהן, המתוארים בספר "האישה מאחורי העדשה: חייה ויצירתה של פרנסס בנג'מין ג'ונסטון", 1864–1952. רבים מהמכתבים המוקדמים התמקדו בהערצתה של יואיט מיצירתה של ג'ונסטון, אך ככל שהרומן שלהן התקדם, הן הביעו יותר ויותר את אהבתן.
תיעוד אדריכלי

בשנות העשרים ג'ונסטון גילתה עניין בצילום אדריכלות. כאשר ניו יורק השתנתה בלחץ הפיתוח, היא רצתה לתעד בניינים וגנים לפני שאלו ייעלמו. עם ההתמקדותה בארכיטקטורה, היא התעניינה בתיעוד האדריכלות של הדרום האמריקאי. ג'ונסטון התעניינה בשימור ההיסטוריה היומיומית של הדרום האמריקאי באמצעות אמנותה. היא השיגה זאת על ידי צילומי אסמים, פונדקים ומבנים רגילים אחרים. היא לא הייתה מעוניינת לצלם את בתיהם המפוארים ומטעי העשירים של הדרום, אלא את המבנים המידרדרים במהירות ביישובים הכפריים, ולתעד את חיי היומיום של הדרום.
תצלומיה נותרו משאב חשוב עבור אדריכלים, היסטוריונים וחוקרי שימור מודרניים. בשנת 1928 הציגה סדרה של 247 תצלומים של פרדריקסבורג, וירג'יניה, החל באחוזותיהם המתפוררות של העשירים ועד בקתות העניים. התערוכה קיבלה את הכותרת "סקר תמונות" - פרדריקסבורג הישנה, וירג'יניה - פאלמות' הישנה והמקומות הסמוכים, ותוארה "כסדרת מחקרים מצולמים של האדריכלות של האזור מימי הקולוניאליזם עד שנות 1830".
תיעוד הדרום

כתוצאה מתערוכה זו, אוניברסיטת וירג'יניה שכרה אותה לתיעוד מבניה, ומדינת צפון קרוליינה הזמינה אותה לתעד את ההיסטוריה האדריכלית שלה. לואיזיאנה שכרה את ג'ונסטון לתעד את השטח העצום של מטעים המידרדרים במהירות.
היא קיבלה מענק בשנת 1933 מתאגיד קרנגי בניו יורק לתיעוד הארכיטקטורה המוקדמת של וירג'יניה. מהלך זה הוביל לסדרת מענקים ותצלומים בשמונה מדינות נוספות בדרום. עותקים של כל תצלומיה מהפרויקטים הללו נמסרו לספריית הקונגרס לשימוש ציבורי. בדצמבר 1935 החלה ג'ונסטון בפרויקט לתיעוד מבנים היסטוריים של התקופה הקולוניאלית בווירג'יניה. הפרויקט במקור תוכנן להימשך שנה, אך הוא התארך והתפתח לפרויקט נרחב של שמונה שנים. במהלכו נסעה ג'ונסטון 50,000 מיילים וסקרה 95 ממחוזות וירג'יניה.
ג'ונסטון נבחרה כחברת כבוד במכון האמריקני לאדריכלים על עבודתה בשימור מבנים ישנים בסכנה. האוספים שלה נרכשו על ידי מוסדות כמו מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון האומנויות של וירג'יניה ומוזיאון בולטימור לאמנות. אף על פי שנסיעותיה הבלתי נלאות צומצמו על ידי קיצוב דלק במלחמת העולם השנייה, ג'ונסטון המשיכה לצלם.
ג'ונסטון קנתה בית ברובע הצרפתי של ניו אורלינס בשנת 1940, ויצאה לגמלאות בשנת 1945.
היא נפטרה בניו אורלינס בשנת 1952 והיא בת 88.
ראו גם

זאידה בן יוסוף