stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התרבות הירמוכית
גילוי התרבות ומאפיינים עיקריים > כלכלה

תושבי שער הגולן היו איכרים שהתפרנסו מגידול חיות משק וצמחי תרבות. עצמות בעלי החיים שנמצאו בחפירות מעידות על נוכחותם של עדרי צאן ששימשו לבשר ולמוצרים נוספים. לפי ירידה בגודל הגוף ודפוסי תמותה שונים יחסית לחיות בר, נראה כי גם הבקר והחזירים כבר היו מבויתים. תושבי האתר עסקו גם בציד, בעיקר של צבי מצוי ומיני איילים.
גילוי התרבות ומאפיינים עיקריים > מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות

הממצאים שנאספו בחפירות הראשונות של שטקליס נאספו ומויינו וב-1950 הוכרז על הקמת מוזיאון התרבות הירמוכית בקיבוץ שער הגולן, שהיה המוזיאון הפרה-היסטורי הראשון בישראל. יהודה רות, אחד מן החופרים שגילה את האתר הארכאולוגי בשנת 1941 עמד בראש המוזיאון. רות ניהל ופיתח את המוזיאון במשך 40 שנה עד לפטירתו. לאחר מותו הוחלט לקרוא למוזיאון על שמו.
במוזיאון מוצגים דרך קבע ממצאים מאתר החפירות ובו גם נמצא המכלול הגדול ביותר של חפצי אומנות מהתקופה הפרה-היסטורית בישראל.
יישובים נוספים > ירדן

התיישבויות נוספות של התרבות נחשפו בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80 בירדן, שם לא נחשפו עד אז אלא ממצאים בודדים הדומים מעט לאלו שנמצאו בשער הגולן. בהתיישבויות שזוהו בירדן נחשפה בנייה ברמה מצומצמת, שלא נחשפה עד אז כמעט בכלל באתרים אחרים, גם בישראל.
בשנים 1981-1979 נתגלו כלים טיפוסיים של התרבות הירמוכית מעורבים בכלים אחרים מתקופות שונות בחפירות בניהולו של אנתוני מקניקול באתר הארכאולוגי בפחל שבסמוך לנהר הירדן. עם זאת, כלי החרס היו חסרים את עיטור האידרה הטיפוסי לתרבות הירמוכית.
בשנת 1982 נתגלתה בג'בל אבו טוואב שמדרום לנחל יבוק התיישבות ירמוכית בידי אליזבת וקולין ג'ילט. חפירות נוספות נערכו במקום בשנים 1985-1984 ובשנים 1990-1989 בידי זיידן קאפאפי (Zeidan Kafafi) מהמכון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת ירמוך שבאירביד. בחפירות נחשפו חדרים מלבניים עם קירות אבן, מספר מבנים אפסידיים (מקושתים) ומספר בורות אחסון בעומק של 1.5-0.5 מטר אשר היו מלאים בכלי חרס ובכלי צור. בין הכלים נחשפו צלמיות אדם מחרס להם עיניים בצורת פולי קפה וצלמיות זואומורפיות של ציפורים ופריים.
בשנת 1983 זוהתה התיישבות ירמוכית בעין רחוב כ-13 ק"מ מצפון לאירביד בידי מוג'אהד מוחייסן (Mujahed Muheisen) מאוניברסיטת ירמוך והאנס גבל מאוניברסיטת טיבינגן. החפירות נערכו באתר בין השנים 1985-1984, ומספר שנים לאחר מכן נערכו חפירות נוספות בניהולו של קאפאפי אך לא נמצאו באתר ממצאים רבים.
התיישבות ירמוכית נוספת זוהתה בירדן באותן שנים באתר הארכאולוגי בעין ע'זאל. האתר עצמו נתגלה בסוף שנות ה-70 במהלך בניית הכביש הראשי מעמאן לזרקא. חפירות הצלה נערכו באתר בין השנים 1988-1982 בפרויקט משותף של אוניברסיטת ירמוך, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו והמכון לחקר המדבר באוניברסיטת נבדה, רינו, תחת ניהולם של קאפאפי, גארי רולפסון ואלן סימונס. באתר נתגלו ממצאים רבים בעלי-ערך מן התקופה הנאוליתית, ובהתבסס על תיארוך פחמן-14 ומעקב אחר התפתחות אוסף החפצים התברר כי האתר היה מיושב כמעט באופן רציף לאורך כל תקופת התרבות הירמוכית.
כן נתגלתה באתר בעין ע'זאל בנייה בהיקף מצומצם כאשר על פי מאפיינים סטרטיגרפיים סווג תהליך הבנייה לשלושה שלבים ונלמדו מאפיינים נוספים על הארכיטקטורה הירמוכית. בשלב הראשון, הירמוכים עשו שימוש במבנה מקומי קודם מן התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ג (PPNC), ככל הנראה למטרות ציבוריות. השלב השני מאופיין במבנים אפסידיים ומלבניים ובורות אחסון שנבנו על ידי הירמוכים, והשלב השלישי מאופיין בבור גדול בעל צורה ייחודית ורצפת אדמה קשה ששימש כבית מגורים. בשל חשיבות האתר לחקר התקופה הנאוליתית, עונות רבות של חפירות נערכו בו בשנים שלאחר מכן‏.
התיישבות נוספת וקטנה נתגלתה בידי קאפאפי, רולפסון וסימונס בשנים 1990-1989 באתר הארכאולוגי בוואדי שועייב, כ-8 ק"מ מדרום לעיר סלט. בין הממצאים נתגלו כלי חרס רבים, בהם כלים מתקופת התרבות הירמוכית, כמו כן נמצאו שני קברים ושרידי בנייה שייתכן ששייכים לתרבות הירמוכית, אך לא נמצאו מבנים שלמים שניתן לבחון.
כרונולוגיה

הכרונולוגיה והתיארוך של אתרי התרבות הירמוכית אינם ברורים עד תומם, ומספר תאוריות הועלו בנושא זה ובנושא הקשרים של התרבות הירמוכית עם התרבויות האחרות באותה עת.
פרופ' יוסף גרפינקל תיארך את האתרים בשער הגולן וחורבת מנחה לשנים 6400 לפנה"ס עד 5800 לפנה"ס. עם זאת, גרפינקל וחוקרים אחרים תיארכו את שיא התרבות ע"פ ממצאים משאר ההתיישבויות האחרות דווקא לשנים 5700 לפנה"ס עד 5100 לפנה"ס.
ההתיישבות הירמוכית בעין ע'זאל תוארכה על ידי החופרים לשנים 5500 לפנה"ס עד 5000 לפנה"ס. עד אז, התקופה שקדמה לתרבות הירמוכית הייתה התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב (PPNB) אך בשל מספר סתירות עם ממצאי האתר זכתה התקופה שקדמה לתרבות הירמוכית לשם חדש - "התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ג" (PPNC). לפי גרפינקל, יש לתארך את התקופה הנאוליתית הקדם הקרמית ג לשנים 7000 לפנה"ס עד 6400 לפנה"ס.
כן בדקו החוקרים קשרים שנמצאו בין כלים מאתרי התרבות הירמוכית לבין העיר גבל שבצפון לבנון. בתחילה נעשו מספר ניסיונות בידי חוקרים, ביניהם משה שטקליס, לתארך את התרבות לתקופה "Neolithic Ancien" בגבל, ואילו אחרים ניסו לתארך את הקשר לתקופת "Neolithic Moyen" שאחריה. בתחילת שנות ה-90 הסיק גרפינקל ע"פ ממצאים ותיארוכים רדיומטריים של ממצאים חדשים כי את הקשר בין התרבות הירמוכית יש לתארך לתקופת "Neolithic Ancien" ואילו את תקופת "Neolithic Moyen" יש לקשר לתרבות מאוחרת יותר בשם תרבות ואדי רבה (5000 לפנה"ס עד 4000 לפנה"ס).
קשר אחר שנבדק הוא עם תרבות יריחו IX. בתחילת שנות ה-50, קתלין קניון שניהלה את החפירות בתל יריחו סברה שהתרבות הלודית (תרבות יריחו IX) קדומה יותר, אך השוואה של השכבה הנאוליתית שביריחו עם התרבות הירמוכית הראתה כי אין תכונות משותפות רבות בין השכבות וכי הכלים של יריחו משוכללים יותר, דבר שמשמעותו כי התרבות הלודית שייכת לתקופה מאוחרת יותר.
גלריית תמונות

חפירות בשער הגולן, 1998
ראש חץ מאבן צור, שער הגולן
באר, שער הגולן
צלמית זואומורפית, שער הגולן
לקריאה נוספת > מאמרים נבחרים

משה שטקליס, A New Neolithic Industry: The Yarmukian of Palestine, כתב העת Israel Exploration Journal, כרך 1, 1951, עמ' 1–19.
גארי רולפסון, מוצא הירמוכים בעין ע'זאל, Paléorient, כרך 19/1, 1993, עמ' 91–100.
זיידן קאפאפי, הירמוכּיים בירדן, Paléorient, כרך 19/1, 1993, עמ' 101–114.
יוסף גרפינקל, התרבות הירמוכית בארץ ישראל, Paléorient, כרך 19/1, 1993, עמ' 115–134.
יוסף גרפינקל, הירמוכים - אומנות נאוליתית בשער הגולן (קטלוג תצוגה), מוזיאון ארצות המקרא, ירושלים, 1999.
Y. Garfinkel, 1992. The Pottery Assemblages of Sha'ar Hagolan and Rabah Stages from Munhata (Israel). Paris: Association Paléorient, 360 pp.
Y. Garfinkel, 1995. Human and Animal Figurines of Munhata, Israel. Paris: Association Paléorient, 150 pp.
Y. Garfinkel, 1999. Neolithic and Chalcolithic Pottery of the Southern Levant. Qedem 39, Institute of Archaeology, Hebrew University of Jerusalem, 321 pp
לקריאה נוספת > ספרים

משה שטקליס, התרבות הירמוכית, האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים, 1966.
משה שטקליס, The Yarmukian Culture of the Neolithic Period, הוצאת מאגנס האוניברסיטה העברית בירושלים, 1972, 75 עמ'.
יוסף גרפינקל, שער הגולן - אמנות קדומה בעמק הירדן, הוצאת החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה בשיתוף מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות בקיבוץ שער הגולן, והמכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, 2002, 184 עמ'.
עופר בר יוסף ויוסף גרפינקל, הפריהיסטוריה של ארץ ישראל: תרבות האדם לפני המצאת הכתב הוצאת ספרים אריאל, ירושלים ומוזיאון התרבות הירמוכית בקיבוץ שער הגולן, 2008.
Y. Garfinkel and M. Miller, 2002. Sha'ar Hagolan Vol 1. Neolithic Art in Context. Oxford: Oxbow, 262 pp
Y. Garfinkel, 2004. The Goddess of Sha'ar Hagolan. Excavations at a Neolithic Site in Israel. Jerusalem: Israel Exploration Society, 216 pp
Yosef Garfinkel and David Ben-Shlomo, 2009. Sha'ar Hagolan Vol. 2. (Qedem Reports 9). Jerusalem: Institute of Archaeology, Hebrew University, 308 pp
ולדימיר בסונוב

ולדימיר ואסילייביץ' בסונוב (ברוסית: Владимир Васильевич Бессонов; נולד ב-5 במרץ 1958) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת המגן הימני, וכיום מאמן כדורגל.
בסונוב שיחק את מירב שנותיו בקבוצת דינמו קייב, אז קבוצה בליגה הסובייטית הבכירה אך את סוף הקריירה שלו עשה בסונוב בקבוצת מכבי חיפה הישראלית. בסונוב שיחק גם בנבחרת ברית המועצות והשתתף עמה במספר גביעי העולם בכדורגל (מונדיאל 1982, מונדיאל 1986 ו-מונדיאל 1990). כמו כן היה בסגל נבחרת ברית המועצות שסיימה במקום ה-3 באולימפיאדת 1980. בסונוב זכה לתואר "שחקן העונה באוקראינה" בשנת 1989.
לאחר פרישתו של בסונוב ממשחק פעיל עבר לאימון ואימן תחילה את קבוצת הכדורגל צסק"א קייב האוקראינית במשך 4 שנים אך לאחר מכן עבר לאמן בנבחרת טורקמניסטן, אותה אימן בשנים 2002–2003 ועזב לפני קמפיין מוקדמות גביע אסיה, בו העפילה טורקמניסטן לראשונה למפעל. בשנת 2006 עבר לאמן בסונוב בקבוצת זוריה לוהנסק והעלה אותה לליגה האוקראינית הבכירה, אז עזב את הקבוצה לטובת קבוצת פ.צ. חרקוב מהליגה הבכירה. באוגוסט 2008 מונה בסונוב לתפקיד מאמן קבוצת דנייפר דנייפרופטרובסק. בספטמבר 2010 התפטר מתפקידו בקבוצה, לאחר סדרת הפסדים רצופים של הקבוצה.
בסונוב נשוי לוויקטוריה סאריך, אלופת עולם לשעבר בהתעמלות אמנותית. בתם, אנה בסונובה, גם מתחרה בענף ספורט זה. היא זכתה באליפות עולם לשנת 2007 ובמדליות ארד באולימפיאדת אתונה ובאולימפיאדת בייג'ינג.
תארים

אליפות העולם לנוער - 1977
אליפות אירופה לנוער - 1976
מקום שלישי באולימפיאדת מוסקבה ב-1980
מקום שני באליפות אירופה - 1988
גביע אירופה למחזיקות גביע - 1986
אליפת ליגת העל הסובייטית - 1977, 1980, 1981, 1985, 1986, 1990
גביע ברית המועצות - 1978, 1985, 1987, 1990
שחקן השנה באוקראינה - 1989
קבלו אותם!

| --- | --- |

 בימוי:  פיטר סאליבן
 הופק בידי:  Brian Nolan 
 תסריט:  מרלה סוקולוף 
 שחקנים ראשיים:  בריט רוברטסון צ'אד מייקל מארי
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  נטפליקס
 שיטת הפצה:  סטרימינג
 הקרנת בכורה:  20 בנובמבר 2024
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית
 דף הסרט ב־IMDb
 
"קבלו אותם!" (באנגלית: The Merry Gentlemen) הוא סרט קומדיה רומנטית לחג המולד משנת 2024, בבימויו של פיטר סאליבן ובכיכובם של בריט רוברטסון וצ'אד מייקל מארי. הסרט עלה לשירות הסטרימינג נטפליקס ב-20 בנובמבר 2024.
תקציר העלילה

עלילת הסרט עוקבת אחרי אשלי, רקדנית בלהקת "Jingle Belles", שנאלצת לחזור לעיירת ילדותה לאחר שפוטרה, ומגלה שעסק המשפחה המקומי, "The Rhythm Room", אינו מצליח כלכלית. אשלי פוגשת את לוק, ותוך כדי מפגש רומנטי ובלתי צפוי, השניים מעלים רעיון ליצור מופע גברים ללא חולצה בנושא חג המולד, בהובלת לוק.
שחקנים

אשלי (בריט רוברטסון)
לוק (צ'אד מייקל מארי)
מרלה סוקולוף
בת' ברודריק
מייקל גרוס
מקסוול קולפילד
הקטור דייוויד ג'וניור
קולט פראטס
מארק אנתוני סמואל
הפקה

את הסרט כתב מרלה סוקולוף וביים פיטר סאליבן. צוות השחקנים כולל את בריט רוברטסון וצ'אד מייקל מארי בתפקידים הראשיים, וכן את סוקולוף, בת' ברודריק, מייקל גרוס ומקסוול קולפילד.
הסרט הופק על ידי בריאן נולאן, בארי בארנהולץ וג'פרי שנק, בשיתוף פעולה בין חברות ההפקה Hybrid ו-Gentleman Media Group.
מארי ציין כי ניתן לראות בסרט רמזים להשפעה של "מג'יק מייק", אך המטרה הייתה לשמור על הסרט ידידותי למשפחה וחגיגי.
הפקה > נתוני צפייה

הסרט היה התוכן הנצפה ביותר בנטפליקס בשבוע שבין 18 ל-24 בנובמבר 2024, עם 14.7 מיליון צפיות.
הפצה

הסרט הופץ ב-20 בנובמבר 2024, דרך שירות הסטרימינג נטפליקס.
הערות שוליים

1 2  Dessi Gomez, ‘The Merry Gentlemen’ Stars Chad Michael Murray And Britt Robertson Talk Original ‘Smaller’ Costumes And Garland Meet Cute Moment, Deadline, ‏2024-11-20 (באנגלית אמריקאית)
↑  Katie Campione, ‘The Merry Gentlemen’ Shone Bright As Netflix’s Most-Watched Title Of The Week; ‘A Man On The Inside’ Tops TV, Deadline, ‏2024-11-26 (באנגלית אמריקאית)
מפעל מאלישב

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1895–הווה (כ־129 שנים) 
 חברת אם:  UkrOboronProm 
 מיקום המטה:  חרקוב 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הנשק, ייצור, הנדסת מכונות 
 מוצרים עיקריים:  טנקים, קטרים
  
 www.malyshevplant.com
 
מפעל מאלישב (באוקראינית: Завод імені В.А. Малишева), לשעבר מפעל הקטרים של חרקוב, הוא יצרן של ציוד כבד בבעלות המדינה בחרקוב, אוקראינה. המפעל נקרא על שם הפוליטיקאי הסובייטי ויאצ'סלב מאלישב (אנ') והוא חלק מתאגיד אוקראובורונפרום (UkrOboronProm) המהווה לחוד החנית בתעשיות הביטחוניות של אוקראינה.
המפעל מייצר מנועי דיזל, מכונות חקלאיות, מכונות כריית פחם, זיקוק סוכר וציוד לחוות רוח, אך ידוע בעיקר בייצור הטנקים הסובייטים, כולל סדרת הטנקים המהירים של BT, ה-T-34 המפורסם של מלחמת העולם השנייה וטנקי המלחמה הקרה T-64 ו-T-80, ויורשם האוקראיני המודרני, ה-T-84. המפעל קשור קשר הדוק עם לשכת העיצוב מורוזוב (KMDB), שמעצבת כלי רכב קרביים משוריינים צבאיים ולשכת העיצוב למנועים של חרקוב (KEDB), המעצבת  מנועים. במהלך שנת 1958 בנה המפעל את "ח'רקובצנקה", רכב שטח שהגיע לקוטב הדרומי בשנה שלאחר מכן.
בשיאו במהלך התקופה הסובייטית, העסיק המפעל 60,000 מתושבי 1.5 מיליון חרקוב. בתחילת 2015 עבדו במפעל 5,000 איש.
היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1895 כמפעל הקטרים של חרקוב (באוקראינית: Харківський паровозобудівний завод, ХПЗ). בשנת 1923 החלו בייצור טרקטורים מדגם קומונאר. בשנת 1928 המפעל שינה את שמו ל"קומינטרן" והוקמה לשכה לעיצוב טנקים.
בשנת 1936 המפעל הפך ל"מפעל מספר 183" ובשנת 1941 פונה המפעל לניז'ני טאגיל שבהרי אורל ומוזג יחד עם מפעל הטנקים של אורל, שקיבל את מספר 183. בשנת 1945 הוקם המפעל מחדש, הפעם בחרקוב ונקרא בשם מפעל הדיזל של חרקוב מספר 75.
בשנת 1957 שינה את שמו ל"מפעל מאלישב" (Завод імені В.А. Малишева). מאז התפרקות ברית המועצות זהו יצרן טנקי המערכה של אוקראינה ואחת מחברות התעשייה הביטחונית האוקראינית החשובות ביותר.
לקריאה נוספת

Zaloga, Steven J.; James Grandsen (1984). Soviet Tanks and Combat Vehicles of World War Two. London: Arms and Armour Press. ISBN 0-85368-606-8.
הערות שוליים

↑  "Харьковское конструкторское бюро по двигателестроению (ХКБД) (Kharkiv Engine Design Bureau building (KEDB))". Status quo. אורכב מ-המקור ב-13 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tank factory workers decry war that pits Ukrainian against Ukrainian, Al Jazeera America (27 February 2015)
משה גאלנטי (הראשון)

ערך זה עוסק בתלמיד חכם צפתי. אם התכוונתם לנכדו, ראש רבני ירושלים, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־16 רומא, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  1608 צפָת, האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ?–1608 
 רבותיו:  יוסף קארו 
 
הרב משה בן מרדכי גאלנטי (נקרא גם רבי משה גאלנטי הזקן, על מנת להבדילו מנכדו), נפטר אחרי 1612 (ה'שע"ב; יש אומרים בגיל 90) היה רב, פוסק ומקובל צפתי בולט.
ביוגרפיה

נולד ברומא ועלה לצפת בצעירותו. היה תלמידו של רבי יוסף קארו, והוסמך לרבנות על ידו כשהיה בן 22. החל משנת ה'ש"ם שימש כרב הראשי של צפת במקום רבי משה מטראני.
אחיו של ר' אברהם גלאנטי. נכדו משה גאלנטי (השני) היה מראשי רבני ירושלים ואף מצאצאיו נתמנו כראשונים לציון רבי רפאל מיוחס ורבי משה יוסף מרדכי מיוחס.
בין השאר חיבר את הספרים מפתח הזהר (מפתח פסוקים שמופיעים בספר הזהר) וקהלת יעקב (פירוש קבלי על מגילת קהלת).
על תאריך לידתו קיימת מחלוקת. ישנה מסורת משפחתית, המעוגנת בספרות שהרב נפטר בגיל 90.
ביוגרפיה > בניו

רבי ידידיה גאלנטי, מהדיר ספרי אביו ומחבר "חידושי גאלנטי" למסכתות הש"ס.
רבי אברהם גאלנטי.
רבי יהונתן גאלנטי, אביו של רבי משה גאלנטי שהיה הראשון לציון הראשון.
חיבוריו

שו"ת - החלק הראשון נדפס בוונציה בשנת שס"ח בידי בנו רבי ידידיה, החלק השני לא הודפס מעולם.
קהלת יעקב - ביאור על מגילת קהלת על פי הזוהר והתיקונים. צפת, של"ח.
מפתח הזוהר - מראה מקום לכל פסוקי התנ"ך הנדרשים בזוהר. ונציה, שכ"ו.
משל ומליצה - ספר תוכחת מוסר. לבוב, תק"ן.
ויפרש משה - ביאור על ספר בחינת עולם לרבי ידעיה הפניני.
הגהות לשולחן ערוך חושן משפט, אשר נדפסו בספר ברך משה.
דרשות אשר נדפסו בספר דברי מרדכי, לאביו רבי מרדכי גאלנטי.
הערות שוליים

↑  בספר שם הגדולים לחיד"א
↑  הרב פרופסור מאיר בניהו בספר היובל ליצחק בער, (עמוד 262) קבע את שנת לידתו של הרב בשנת ה'ש' (1540) אך נראה שמדובר בטעות, מקורו של הרב בניהו אינו ידוע, ואת דבריו דחה פרופ' דוד תמר בספרו אשכולות תמר על פי הידיעה המקובלת בספרות ובמסורת המשפחה, שרב זה נפטר בגיל תשעים.
↑  שם הגדולים לחיד"א (רבי חיים יוסף דוד אזולאי) אות קל"א - רבי משה גלנטי הזקן, עמוד 142 - (אתר דעת)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007508016905171  GND: 142447188  ISNI: 0000 0001 0785 9190  LCCN: n79090012  NLA: 35352999  SUDOC: 244231338  VIAF: 92196739   WorldCat (עם VIAF): 92196739
אוסקיל

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  472 ק"מ
 אגן ניקוז:  14,800 קמ"ר
 מוצא:  Timsky District 
 יובלים:  Rogozets, Oskolets, Orlik, Ol'shanka, Okunevsky Yar, Ublya, Urazova, Uraeva, Chufichka, Kholok, Yar Borovkov, Kotla, Dorozhnaya, Gerasim, Stuzhenyok, Kamyshenka, Kozinka, Belenkaya, Golovische, Valuy, Gryaznovka, Khalan' 
 שפך:  סוורסקי דונץ
 מדינות באגן הניקוז:  רוסיה רוסיה  אוקראינה אוקראינה
 
אוסקיל (באוקראינית: Оскiл) או אוסקול (ברוסית: Оскол) הוא נהר בדרום ברוסיה ובאוקראינה. הוא נובע בערך בין קורסק לוורונז' וזורם דרומה כדי להתחבר לנהר סוורסקי דונץ שזורם דרום מזרחה כדי להתחבר לנהר הדון. אורכו 472 ק"מ, עם אגן ניקוז של 14,800 קמ"ר.
אגם מלאכותי, מאגר אוסקיל (Oskil Reservoir,‏ Оскільське водосховище), נוצר בשנת 1958 כדי לסייע בהגנה מפני הצפות וכמקור חשמל.
גאוגרפיה

מקורותיו של הנהר בגבעות במרכז החלק האירופאי של רוסיה, והוא זורם דרך מחוזות קורסק ובלגרוד ברוסיה, ודרך החלק המזרחי של מחוז חרקוב באוקראינה, שם הוא מתחבר לנהר סוורסקי דונץ. רוחבו 30–40 מ' ועומקו 2.5-3 מ' (עומק מרבי כ-10 מ'). מי הנהר ניזונים בעיקר מגשם ושלג. הנהר קופא בסוף נובמבר ומפשיר באמצע מרץ. העיר הקרובה ביותר למקורות הנהר היא סטארי אוסקול, והעיר הגדולה ביותר השוכנת בגדות הנהר קופיאנסק.
הידרומטריה

זרימת האוסקול נצפתה במשך 49 שנים (במהלך השנים 1924–1985) בקופיאנסק, הממוקמת פחות או יותר 70 קילומטרים במעלה הזרם ממפגשו עם נהר סוורסקי דונץ. באזור היה סכר המשפיע על הזרימה.
בקופיאנסק, הזרימה השנתית הממוצעת שנצפה במהלך תקופה זו הייתה 38.4 מטר מעוקב לשנייה עבור שטח פנים של 12,700 קמ"ר, או פחות או יותר 85% משטח ההיקוות כולו.
האוסקול הוא נהר כמעט תמיד שופע אין עומקו משתנה. יש לו שתי עונות נפרדות. הזרימה בנהר גבוהה יותר בחודשים מרץ ואפריל (ממוצע חודשי של 86 ו-151 מטר מעוקב לשנייה) והם תואמים את ההפשרה. ממאי, זרימת הנהר יורדת בחדות, מה שמוביל במהירות לעונת המים הנמוכים שמתקיימת מיוני עד ינואר כולל.
הזרימה החודשית הממוצעת שנצפתה באוגוסט (מינימום מים נמוך) מגיעה ל-15.4 מטר מעוקב לשנייה, כלומר פחות או יותר 10% מהזרימה הממוצעת לחודש אפריל (הזרימה המרבית במהלך השנה). במהלך תקופת התצפית של 49 שנים, הזרימה החודשית המינימלית הייתה 4.89 מטר מעוקב לשנייה (באוגוסט 1930), בעוד שהזרימה החודשית המקסימלית הסתכמה ב-510 מטר מעוקב לשנייה (אפריל 1929).
ראו גם

סוורסקי דונץ
דון (נהר)
הערות שוליים

↑  Государственный водный реестр: река Оскол, textual.ru
↑  Central Russian Upland | region, Russia | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  Oskil River, www.encyclopediaofukraine.com
↑  http://webworld.unesco.org/water/ihp/db/shiklomanov/part'4/FORMER%20USSR/RUSSIA/Oskol%20at%20Kupyansk.html
ועידת חרקוב

ועידת חַרקוֹב הייתה כינוס של חברי הוועד הפועל הציוני הגדול הרוסים בעיר חרקוב בין 11 ל-14 בנובמבר 1903, כדי לדון בתגובותיהם לתוכנית אוגנדה, שהוצגה בקונגרס הציוני השישי.
הוועידה הייתה אחד השיאים בפעילות ציוני ציון, שהייתה תנועת ההתנגדות לתוכנית אוגנדה ולכן הייתה אופוזיציונית לתאודור הרצל מקדמה המרכזי של התוכנית.
בוועידה נבחרה ועדת היגוי בת ארבעה חברים לציונות רוסיה, ובראשה מנחם אוסישקין, מה שנחשב לעלבון כלפי הרצל, משום שאוסישקין היה ראש למתנגדיו. הוועידה הציבה אולטימטום: על הרצל לסגת מתוכנית אוגנדה ומכל כוונה עתידית להעלות שאיפות טריטוריאליות מחוץ לארץ ישראל, עליו לכנס את הוועד הפועל הגדול לפני שילוח המשלחת למזרח אפריקה הבריטית, ולקדם את ההתיישבות המעשית בא"י. על כל זה עליו להתחייב בכתב. אם לא יקוימו תנאי האולטימטום איימו, בשלב הראשון, להפסיק את הזרמת מסי השקל הציוני לווינה. התוכנית שלהם בהמשך כללה הצעות קיצוניות יותר, עד כדי הקמת התארגנות ציונית עצמאית ללא הרצל.
תוכניותיהם הודלפו לעיתונות וכך נודע הדבר לציבור וגרם להם לנזק תדמיתי. לטענת הביוגרף של הרצל ארנסט פאוול האיום המקורי שלהם, אותו רצו לשמור בסוד, היה להקים ארגון ציוני עצמאי בלי הרצל. הרצל פרסם את הדבר בביטאון התנועה הציונית, די ולט, וכך גייס לצידו גם רבים ממתנגדי תוכנית אוגנדה, שראו באיום לפילוג סכנה חמורה יותר. לדברי ההיסטוריון מיכאל היימן, לא התקבלה החלטה בעניין ההצעות הדרסטיות שעלו בחרקוב כמו הפסקת תשלום ופילוג התנועה אך הן כנראה נידונו ברצינות. השיחות הודלפו לעיתונות בניסיון ליצור רושם שהחלטות הללו התקבלו. פרסום דבר "המרד" ואיום הפילוג בגיליון די ולט מה-25 בדצמבר 1903, עורר התנגדות ציבורית רבה למתנגדי הרצל ופגע בהם. הרצל דאג שעותקיו יופצו נרחבות כדי לגייס תמיכה בעמדתו.
כשבאו שליחי ועידת חרקוב (שמשון רוזנבאום וצבי בלקובסקי) להגיש את האולטימטום להרצל ב-31 בדצמבר 1903, הוא קיבל אותם בסבר פנים יפה וידידותיות, אך לא היה מוכן להתייחס אליהם כאל שליחים של ועידת חרקוב – בה ראה כינוס לא לגיטימי המנסה לכפות את סדר יומו על הקונגרס – אלא רק כאל חברים יחידים מהוועד הפועל הגדול.
לקריאה נוספת

אלכס ביין, תיאודור הרצל, ספר תולדותיו, תל אביב: הוצאת מצפה, תרצ"ד-1934.
יוסף גולדשטיין, פרשת אוגנדה – היבטים נוספים, ציון, שנה מ"ח, תשמ"ג, החברה ההיסטורית הישראלית, עמ' 408–425.
ארנסט פאוול, הרצל במבוך הגלות, ביוגרפיה, הוצאת מחברות לספרות, 1997.
.Heymann, Michael, Editor, The Uganda Controversy, Volume 2, Tel-Aviv University, 1977
.Vital, David, Zionism: the Formative Years, Oxford 1982
הערות שוליים

↑  Vital, David, Zionism: the Formative Years, Oxford 1982 p. 318
↑  Vital, David, Zionism: the Formative Years, Oxford 1982 p. 319
↑  ארנסט פאוול, הרצל במבוך הגלות, ביוגרפיה, מחברות לספרות, 1997, עמ' 327.
↑  ,Heymann, Michael, Editor, The Uganda Controversy .Volume 2, Tel-Aviv University, 1977 p. 41
↑  Heymann, Michael, Editor, .The Uganda Controversy, Volume 2, Tel-Aviv University, 1977 p. 50
↑  Vital, David, Zionism: the Formative Years, Oxford 1982 pp. .332-333
| ציונות ישראל |
| --- | --- | --- |
| נושאים ומושגים מרכזיים | התנועה הציונית • התקווה • ארץ ישראל • אוטואמנציפציה • תוכנית בזל • תוכנית אוגנדה • תוכנית בילטמור • "אלטנוילנד" ו"מדינת היהודים" • עלייה לארץ ישראל, ההעפלה וחוק השבות • תחיית הלשון העברית • עבודה עברית וכיבוש העבודה • חלוציות • קיבוץ • מחתרות עבריות בארץ ישראל • כוח המגן העברי • כרונולוגיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה • אנטישמיות • טריטוריאליזם יהודי • הצהרת בלפור, הספר הלבן הראשון ותוכנית החלוקה • הכרזת העצמאות ומלחמת העצמאות • דגל ישראל • הסכסוך הישראלי-פלסטיני • פוסט-ציונות ואנטי-ציונות • החלטת האו"ם 3379 • החלטת האו"ם 4686 |  |
| זרמים בציונות | ציונות מדינית • ציונות מעשית • ציונות סינתטית • ציונות רוחנית • הציונים הכלליים וציונות כללית • ציונות סוציאליסטית • ציונות רוויזיוניסטית • ציונות דתית • ארץ ישראל השלמה • ציונות נוצרית • ניטשה והציונות |  |
| ארגונים ציוניים | קונגרס פוקשאן והוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה • ההסתדרות הציונית העולמית • הקונגרס הציוני העולמי • הוועד הפועל הציוני וההנהלה הציונית • הסוכנות היהודית • קרן קיימת לישראל • קרן היסוד • מינהל מקרקעי ישראל • המשרד הארצישראלי • המוסדות הלאומיים • הכשרת הישוב • אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה • פיק"א • הגדודים העבריים • ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל • הסתדרות העובדים הכללית החדשה • סולל בונה • הארכיון הציוני המרכזי • ארכיון התצלומים של קק"ל |  |
| תנועות ציוניות | ביל"ו • חובבי ציון • ציוני ציון • פועלי ציון • ההתיישבות העובדת • התנועה הקיבוצית • עליית הנוער • תנועת המזרחי • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • ציונות ברוסיה • ציונות בלוב |  |
| מחתרות עבריות | בר-גיורא • השומר • הרועה • הגדעונים • ארגון המגן • ניל"י • הקיבוץ • ההגנה • פלמ"ח • אצ"ל • לח"י • תנועת המרי העברי |  |
| ראשוני הציונות | מבשרי הציונות • יהודה לייב פינסקר • בנימין זאב הרצל • נתן בירנבוים • מקס נורדאו • אחד העם • ליאו מוצקין • דב בר בורוכוב • משה הס • נפתלי הרץ אימבר • דוד וולפסון • חיים ויצמן • משה לייב ליליינבלום • נחום סוקולוב • נחמן סירקין • יוסף לוריא • מקס בודנהיימר • אדמונד ג'יימס דה רוטשילד • יצחק יעקב ריינס • אוטו ורבורג • נחום גולדמן • יחיאל צ'לנוב • אבא הלל סילבר • צבי הירש קלישר • שמואל מוהליבר |  |
| אישים ציונים נוספים ואנשי היישוב | אהרן דוד גורדון • מרטין בובר • רחל המשוררת • שמואל הוגו ברגמן • הנרייטה סאלד • זאב ז'בוטינסקי • מאיר בר-אילן • חיים ארלוזורוב • זלמן שזר • אברהם יצחק הכהן קוק • ארתור רופין • דוד בן-גוריון • מנחם אוסישקין • אב"א אחימאיר • חיים בוגר (בוגרשוב) • ברל כצנלסון • אלכסנדר זייד • יוסף שפרינצק • ישראל שוחט • שמריהו לוין • יוסף טרומפלדור • מיכאל הלפרן • גרשם שלום • יהודה לייב מאגנס • יצחק טבנקין • יצחק בן-צבי • מנחם בגין • אברהם שטרן (יאיר) • ציונים לא יהודים |  |
ראו גם 100 מושגי יסוד • פורטל ישראל • פורטל היישוב • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל
מאיר אהרנסון

ערך זה עוסק בעסקן ציוני. אם התכוונתם לאוצר אמנות ישראלי, ראו .
| --- | --- |
מאיר אהרנסון
מאיר אהרנסון
 לידה:  1872 ה'תרל"ב קרוצ'ה (אנ'), בפלך מוהילב שברוסיה הלבנה
 פטירה:  22 באוקטובר 1935 (בגיל 63 בערך) כ"ו בתשרי ה'תרצ"ו בית החולים הדסה בתל אביב
 מקום קבורה:  בית הקברות הישן בתל אביב
 פעילות בולטת:  איש עסקים, פובליציסט ופעיל ציוני
מאיר אהרנסון (ה'תרל"ב, 1872, קרוצ'ה, פלך מוהילב – ליל כ"ו בתשרי ה'תרצ"ו, 22 באוקטובר 1935) היה איש עסקים, פובליציסט ופעיל ציוני בחרקוב, לאחר המהפכה הבולשביקית פעל בקובנה ובברלין ובשנותיו האחרונות בארץ ישראל.