ספרות פרולטרית
בריטניה > המאה ה-20

"אהבתו של המובטל", ספרו של וולטר גרינווד (1933) תואר כ"דוגמה מצוינת" לרומן פרולטרי אנגלי. הוא נכתב בראשית שנות השלושים כתגובה למשבר האבטלה שהורגש באופן מקומי, ארצי ובינלאומי. הספר מתרחש בפארק האנקי, שכונת העוני התעשייתית בסלפורד בה נולד וגדל גרינווד. הסיפור מתחיל סביב תקופת השביתה הכללית של שנת 1926, אך עלילתו העיקרית מתרחשת בשנת 1931.
כמה סופרים ממעמד הפועלים כתבו על חוויית חייהם בצי הסוחר, ביניהם ג'יימס האנלי, ג'ים פלן, ג'ורג' גארט וג'ון זומרפילד. הסופר בן ליברפול ממוצא אירי - ג'יימס הנלי כתב מספר יצירות המבוססות על חוויותיו בים כמו גם על היותו בן למשפחת ימאים. דוגמה מוקדמת לכך היא הנובלה "המסע האחרון" (1931), במרכזה עומד ג'ון ריילי, שעדיין עובד רק מפני ששיקר בנוגע לגילו. אף על פי שריילי נמצא באמצע שנות השישים יש לו משפחה צעירה, שתאלץ לחיות בעתיד מהפנסיה הבלתי מספקת שלו. במובן אחר זהו מסעו האחרון של ריילי, מכיוון שנואש מהעתיד הוא משליך את עצמו לכבשן הספינה: "ראה את כל חייו מוארים מבעד ללהבות האלה." בין שאר יצירותיו של האנלי ניתן למצוא את "הבן" (1931) ואת "פיות" (1935).
היו מספר סופרים וולשים שכתבו יצירות על סמך חוויותיהם ככורי פחם, כולל הסופר (ומחזאי) ג'ק ג'ונס (1884–1970), הסופרים גווין תומאס (1913–1981). לואיס ג'ונס (1897–1939), וגווין ג'ונס (1907–1999), והמשורר אידריס דייוויס (1905–1953). ג'ק ג'ונס היה בנו של כורה ממרית'ר טיידפיל שהיה בעצמו כורה מגיל 12. הוא היה פעיל בתנועת האיגוד ובפוליטיקה, החל מהמפלגה הקומוניסטית, אך במהלך חייו היה מעורב, במידה מסוימת, בכל המפלגות הבריטיות הגדולות. בין הרומנים שלו מחיי מעמד הפועלים ניתן למנות את "כיכר רונדה" (1935) ו"מיועד לחגיגה" (1938). ההתפתחות הפוליטית של כורה צעיר היא נושאו של "סמארדי" (1937), הרומן של לואיס ג'ונס (1897–1939) הוא ברובו אוטוביוגרפי. גווין תומאס (1913–1981) היה גם בנו של פחם מעמק הרונדה, שזכה במלגה לאוניברסיטת אוקספורד והפך למנהל בית ספר. הוא כתב 11 רומנים וכן סיפורים קצרים, מחזות ותסריטים לרדיו וטלוויזיה, שרובם התמקדו באבטלה בעמק רונדה בשנות השלושים. הספר שהביא לתומאס את פרסומו היה קובץ סיפורים קצרים, "איפה שמתי את רחמי: סיפורי עם מוולש המודרנית", שהופיע בשנת 1946. סופר אחר שנמלט מהרקע הפרולטרי שלו היה גווין ג'ונס (1907–1999). הוא כתב על חיי העולם הזה ברומנים ובסיפורים קצרים, כולל "זמנים כמו אלו" (1936) שחוקר את חייה של משפחה ממעמד הפועלים במהלך שביתת הכורים (1926). עמקי המכרות ייצרו משורר משמעותי שבא ממעמד הפועלים באידריס דייוויס (1905–1953), שעבד ככורה פחם לפני שהוכשר כמורה. בתחילה הוא כתב בשפה הוולשית "אך המרד בדת חדרי התפילה", בשילוב עם השפעתם מעוררת ההשראה של משוררים אנגלים" הובילו אותו לכתוב באנגלית. ספרו "גוואליה דזרטה" ("Gwalia Deserta") משנת 1938 עוסק בשפל הגדול, ואילו נושא ספרו "הקיץ הכועס" (1943) הוא שביתת הכורים של שנת 1926. ריס דייוויס, מחבר הספר "זמן לצחוק" (1937), ומנה גלי, סופרת "שביתת הממלכה" (1959) ו"המכרה הקטן" (1962), אף שלא היו בני מעמד הפועלים, כתבו גם הם על החיים בעמקי המכרות של ניו סאות' ויילס. הרולד הסלופ, מחבר הרומן "האדמה שמתחת" (1946) היה אף הוא כורה פחם, מצפון מזרח אנגליה, וכך גם סיד צ'פלין שכתב את "התפר הדק" (1949).
שניהם אלן סיליטו, עם ספרו "ליל שבת ובוקר יום ראשון" (1958) וסטן ברסטו, עם "סוג של אהבה" (1960), היו סופרי מעמד הפועלים הקשורים לקבוצת המחזאים בני מעמד הפועלים המכונה גברים צעירים וכועסים. הם היו קשורים גם לריאליזם של כיור המטבח, תנועה ספרותית שהשתמשה בסגנון של ריאליזם חברתי. חברי תנועה זו תיארו לעיתים קרובות את הסיטואציות הביתיות של בריטים ממעמד הפועלים המתגוררים בשכירות בבתי מגורים דחוסים ומבלים את שעות אחרי העבודה שלהם בשתייה בפאבים מטונפים, כדי ללמוד סוגיות חברתיות ולדון במחלוקות פוליטיות. עם זאת, חלק מהכותבים שקשורים אף הם לשתי התנועות הללו, כמו ג'ון אוסבורן וג'ון בריין, לא באו ממעמד הפועלים.
מפורטים להלן כמה משמותיהם של סופרים חשובים נוספים של מעמד הפועלים הבריטי מהמאה העשרים, ושל ספריהם: רוברט טרסל, "הפילנתרופים מסמורטטי המכנסיים" (1914); ג'יימס סי וולש, "העולם התחתון" (1920); אתל קרני הולדסוורת', ה"עבדות הזו" (1925); אלן ווילקינסון, "התנגשות" (1929); לואיס גראסיק גיבון, "כתב היד הסקוטי" (טרילוגיה, 1932–1934); בארי היינס, "הבז המכור" (1968); ויליאם מקלווני, "דוצ'רטי" (1975); פאט בארקר, "רחוב יוניון" (1982); ג'יימס קלמן, "מוביל האוטובוסים" (1984); אירווין ולש, "טריינספוטינג" (1993).
אדוארד בונד הוא דרמטולוג חשוב בן מעמד הפועלים והמחזה שלו "הצילו" (1965) הפך לאחד למפורסמים ביותר בתולדות התיאטרון הבריטי של המאה העשרים. "הצילו" מתעמק בחייהם של קבוצת צעירים ממעמד הפועלים בדרום לונדון, שדוכאו - כפי בראייתו של בונד - על ידי מערכת כלכלית אכזרית ולא מסוגלים לתת לחייהם משמעות, ונסחפים בסופו של דבר לאלימות הדדית ברברית.