stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה דוסטרובסקי
הערות שוליים

↑  Arieh Ingber, History of Dermatology and Venereology Medicine in Israel: The “Founding Fathers”: 'Prof. Arye Dostrovsky – The "father" of dermatology and venereology medicine in Israel', The Israel Medical Association Journal, 2008, Vol. 10, p. 406 .
↑  שכונת רחביה באתר עיריית ירושלים.
↑  רופאים חדשים להדסה, דואר היום, 1 בינואר 1920
בקה"ק לישראל, דואר היום, 2 בינואר 1927
↑  ד"ר א. דסטרובסקי, דבר, 6 בנובמבר 1931
↑  חדשות מעולם בריאות הציבור, דואר היום, 14 בנובמבר 1935
↑  מעולם הרפואה הציבורית בארץ, דואר היום, 2 באוקטובר 1935
↑  נפתחה הפקולטה לרפואה, דבר, 18 במאי 1949
בית הספר לרפואה בירושלים בהתהוותו, הצופה, 3 במאי 1949
↑  בית חולים הדסה ד' נפתח בירושלים, הצופה, 5 ביוני 1949
↑  פרופ' א. דוסטרובסקי דיקן המכון לרפואה, חרות, 21 ביוני 1950
השנה יתקבלו 10 סטודנטים, על המשמר, 8 ביוני 1953
↑  מתוך הדו"ח של ההנהלה הציונית, דואר היום, 30 באוגוסט 1927
↑  דוסטרובסקי נאמן ומר זכו בפרסי עירית ת"א, חרות, 10 במאי 1957
↑  אנשים ומוסדות, דבר, 2 ביולי 1957
↑  ברכות לבביות, דבר, 5 במרץ 1942
↑  תולדות רפואת עור ומין בישראל - פרופ' פליקס זגהר עמודים 15-16 פרופ' אריה אינגבר / מנהל מחלקת עור ומין בית החולים האוניברסיטאי הדסה (slideserve.com/sancha)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298803705171  BnF: cb11220450q (data)  ISNI: 0000 0004 0235 0426  VIAF: 297625606   WorldCat (עם VIAF): 297625606
יעקב יונילוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  22 בספטמבר 1908 כ"ו באלול תרס"ח וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 באפריל 1975 (בגיל 66) ל' בניסן תשל"ה 
 מדינה:  ישראל 
 
יעקב (יָאשָה) יונילוביץ' (בפולנית: Jakub Joniłowicz; ביידיש: יאָנילאָוויטש; 22 בספטמבר 1908 – 11 באפריל 1975) היה מצלמי הקולנוע הראשונים בישראל.
ביוגרפיה

נולד בכ"ו באלול תרס"ח בעיר וילנה שבאימפריה הרוסית (לאחר מלחמת העולם הראשונה בפולין, כיום בירת ליטא). הוריו היו בעלי בית מרקחת. סיים לימודים תיכוניים בגימנסיה בעיר מגוריו ולמד צילום אמנותי אצל יאן בולהק (אנ') באוניברסיטת וילנה. בסביבות שנת 1930 יצא לפריז ולמד שם צילום קולנוע, בין השאר עם איליה קאזאן, בוריס קאופמן (אנ') וסידני לומט. השתלם כעוזר צלם אצל הצלם האמריקני הנרי סטראדלינג(אנ'), שעבד עבור אולפני סרטי פרמאונט. בשנת 1936 שב לווילנה.
יצר מספר סרטי קולנוע וסרטים תיעודיים בפולין בשנים 1936–1940.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה בגטאות בוילנה ובקובנה, מאוחר יותר נשלח למחנות הריכוז שטוטהוף ודכאו.
לאחר המלחמה נותר במחנה עקורים באזור מינכן. באותה עת צילם בשנת 1948 במינכן את "ארוכה היא הדרך", הסרט העלילתי הראשון (דוקו-דרמה) בגרמנית, שעסק בשואה ונועד לקהל הגרמני. את הדמות הראשית גילם שחקן התיאטרון הארצישראלי ישראל בקר.
עלה לישראל ב-1949. 
נמנה עם מייסדי איגוד עובדי ההסרטה בהסתדרות ושימש כיושב הראש שלו במשך תקופה ארוכה.
שיתף פעולה שנית עם הצלם הנרי סטראדלינג כעוזרו בסרט האמריקאי חשמלית ושמה תשוקה. הקרנת הבכורה בארצות הברית נערכה בספטמבר 1951.
יונילוביץ' השתתף ב-1952 בפגישה בדירתו של יעקב מרקס ברחוב הירקון בתל אביב, שבה הוחלט על הקמת איגוד ההסרטה, על יסוד פסטיבל קולנוע בחיפה ועל חלוקת "פרס צבר". עמו השתתפו בפגישה הצלם נפתלי אבנון (רובינשטיין), מפקד יחידת ההסרטה בצה"ל, הבמאי אלפרד שטיינהרדט והצלם רולף קנלר.
נמנה עם מועצת הסרט הישראלי, שמונתה בידי משרד החינוך, לצורך מימוש החוק לעידוד הסרט הישראלי משנת 1954.
נמנה עם צוות של ארבעה צלמים (רולף קנלר, מילק קנבל, והבמאי ליאו הורביץ (אנ'), שעסקו במשך ארבעה חודשים בצילום משפט אייכמן. הורביץ היה במאי סרטי תעודה אמריקאי.
יונילוביץ' היה נשוי פעמיים. נישא לראשונה לדולי קוברינר (1908-1944), אזרחית אמריקאית ילידת ניו יורק ועורכת סרטים. נרצחה על ידי הנאצים במחנה שטוטהוף. 
לאחר עלייתו לישראל נישא בשנית לחנה (1925–1999), ילידת ורשה. לבני הזוג נולדה ב-1953 הבת טלי (צוריאל).
יעקב יונילוביץ' נפטר בל' בניסן תשל"ה ונטמן בבית העלמין הדרום.
בסרט הטלוויזיה הבריטי "המופע של אייכמן" (אנ')‏ (2015), העוסק בנושא צילום משפט אייכמן, מגלם השחקן הבריטי ניקולס וודסון את דמותו של יונילוביץ'.
ביוגרפיה > סרטים באורך מלא

"המרתף", בבימויו של נתן גרוס, 1963
"אבן על כל מיל", בבימוי אריה להולה, 1954
"ארוכה היא הדרך" (בגרמנית: Lang ist der Weg; ביידיש: לאַנג איז דער וועג), 77 דקות, 1948. הסרט הראשון לאחר המלחמה ביידיש ובפולנית. צולם במינכן ונועד לקהל הצופים הגרמני. בבימויו של הגרמני הרברט פרדרסדורף (אנ') ובעזרתו של מרק גולדשטיין (ניצול שואה בעצמו).
Sportowiec mimo woli (The Accidental Sportsman),‏ 1940
"אָן אַ היים" (ללא בית), בבימויו של אלכסנדר מרטן, פולין, 1939
"Biały Murzyn",‏ 1939
"Wrzos",‏ 1938
"Dziewczyna szuka miłości" ‏, 1938
Plomienne serca" (Hearts Aflame)", פולין, 1937
"אידל מיטן פידל", פולין, 1936
"Fredek uszczesliwia swiat"‏, 1936
"Halka", ‏סרט מוזיקלי, מבוסס על האופרה של סטניסלב מוניושקו, 1936
ביוגרפיה > סרטים תעודיים ואחרים

"חוטי הכרך", סרט תדמית עבור משרד הדואר בבימויו של זאב רב-נוף, 1967
"הבה נגילה", סרט מוזיקלי, 1963
"שני צדי האשנב", בימוי יונה זרצקי, 1962
"לוס פאראגואיוס בארץ הקודש", של משה הדר, 1960
"הבה נלך לתל אביב", סרטון של משה הדר, 1959 (שיר של "בצל ירוק", עם אורי זוהר וחיים טופול)
"זה החל באום ג'וני", סרט תיעודי על דגניה בבימויו של נתן גרוס, 1959
"שירת ישראל", בבימוי איוון לנגיאל, 1956
"אביב בישראל", בבימוי אריה להולה, תסריט של חיים חפר, 1956
"חתונה בעיירה", בבימויו של יהושע ברטונוב, 7 דקות, 1952. נשלח לפסטיבל קאן באותה שנה.
"השחר בוקע" (Break of Day), בבימוי אריה להולה, 1952
"ירח מלא", בבימוי אריה להולה, 1952
"עיר האוהלים", בבימוי אריה להולה, סרט תיעודי למחצה (דוקו-דרמה), 36 דקות, 1951
*4:35, ישראל, 1951, סרט קצר למניעת תאונות דרכים עבור משטרת התנועה. בימוי: אריה להולה, תסריט: אורי אבנרי
"חלוצים חדשים", 20 דקות, הפקה של ברוך דינר, 1950. הסרט הראשון של "אולפני הסרטה בישראל". הקרנת הבכורה הייתה בספטמבר 1950 בניו יורק. נרכש להקרנה בטלוויזיה בניו יורק
"די בוקסמייסטערשאפט פון דער שארית הפליטה", גרמניה, 1947
הערות שוליים

↑  כתבה בעיתון דבר, 11 באוקטובר 1954
↑  שני סרטים ישראליים, על המשמר, 31 ביולי 1951.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012623062905171  GND: 1192729986  SUDOC: 203620771  VIAF: 7560150567632106370007   WorldCat (עם VIAF): 7560150567632106370007
פרסים ומועמדויות של נועה קירל

נועה קירל מופיעה בנובמבר 2022
הזמרת והשחקנית הישראלית נועה קירל צברה מגוון פרסים ומועמדויות במהלך שנות הקריירה המקצועית שלה.
קירל מחזיקה בשיא הזכיות בפרס המוזיקה של MTV אירופה למופע הישראלי הטוב ביותר כשזכתה בפרס חמש פעמים ברציפות בין השנים 2017–2022. בנוסף, קירל היא שיאנית הזכיות בפרסי נבחרי השנה של פרוגי כשבין 2015 ל-2022 זכתה בעשרה פרסים מתוך 28 מועמדויות בקטגוריות שונות.
ב-2016 זכתה בטקס נבחרי הילדים בקטגוריית זמרת השנה וב-2019, מצעד המוזיקה השנתי של מעריב הכתיר את השיר שלה פאוץ' כשיר השנה ואותה כזמרת השנה.
ב-2020, הוכתר השיר בפרסי הנוער הגאה "איגי LOVE" כשיר האהוב ביותר והיא כמוזיקאית המשפיעה ביותר. המצעד השנתי של מאקו הכתיר את הסינגל "מיליון דולר" כשיר השנה ואותה כזמרת השנה, כמו גם המצעד השנתי של כאן גימל, טקס נבחרי ישראל בידור ומצעד המוזיקה השנתי של מעריב שהכתירו גם הם את קירל בתואר זה.
ב-2021 זכתה בפרס שינוי אידיאל היופי של שבוע האופנה בתל אביב. והוכתרה כזמרת השנה על ידי המצעד השנתי הרשמי של כאן גימל, המצעד הישראלי השנתי של רדיו תל אביב ו-ynet, בטקס פרסי הפשוטע וגלצ ובטקס נבחרי השנה של פרוגי ה'תשפ"ב. המצעד הישראלי השנתי של וואלה! וגלגלצ הכתיר אותה כאשת השנה.
ב-2022 זכתה במצעד השנתי של גלגלצ ומאקו בתואר אשת השנה ומופע השנה, ובמצעד השנתי של ynet ורדיו תל אביב כאמנית השנה.
ב-2023 העונק לה "אות אבירות לנשים פורצות דרך" של מרכז פרס לשלום ולחדשנות.
קירל ייצגה את מדינת ישראל בשלב הגמר של אירוויזיון 2023 שנערך ב-13 במאי, עם שירה "Unicorn", לאחר שהעפילה מחצי-הגמר הראשון. בתום מופע הגמר, לאחר סיום הקראת הניקוד שהעניקו צוותי השופטים, דורג שירה של ישראל במקום השני, עם 177 נקודות. אחר כך נמסרה הצבעת הקהל, שם דורג במקום החמישי, עם 185 נקודות. בתום הקראת הניקוד מהצבעות הקהל בבית, שהתווסף לניקוד מהשופטים, סיים "Unicorn" במקום השלישי, כשבסך הכל זכה ל-362 נקודות.
הופעות ברשימות

2020: פורבס ישראל 30Under30
2021: אנשי השנה של גלובס: תרבות וספורט, מקום שביעי
2021: אנשי השנה של מעריב, מקום עשירי
2021: המשפיעים של מעריב, מקום 92
2022: האמנים המבטיחים של פיפל
2023: 50 היהודים המשפיעים בעולם של ג'רוזלם פוסט, מקום 29 (עם טרוי סיון)
ראו גם

דיסקוגרפיה של נועה קירל
ישראל באירוויזיון 2023
ביאורים

↑  ראו פרס המוזיקה של MTV אירופה למופע הישראלי הטוב ביותר#שיאני זכיות ומועמדויות
↑  ראו פרסי נבחרי השנה של פרוגי#שיאני זכיות
↑  מקום 2 בתוצאות ניקוד השופטים
טיסה 007 של קוריאן אייר

| --- | --- |

המטוס שהיה מעורב בתאונה, כשלוש שנים לפני התקרית
 תאריך:  1 בספטמבר 1983
 מיקום:  מערבית לאי סחלין
 גורם:  יירוט בשוגג
 קואורדינטות:  46°34′00″N 141°17′00″E﻿ / ﻿46.566666666667°N 141.28333333333°E﻿ / 46.566666666667; 141.28333333333
 הרוגים:  269
 פצועים:  0
 נעדרים:  0
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  בואינג 747
 מספר זנב:  HL7442
 מוצא:  ניו יורק, ארצות הברית
 יעד:  סיאול, קוריאה הדרומית
 חניות ביניים:  אנקורג', אלסקה
 מפעיל:  קוריאן אייר
 נוסעים:  240
 אנשי צוות:  29
  (למפת מחוז סחלין מוגדלת) יוז'נו-סחלינסק קורסקוב אוחה פורונייסק נוגליקי אלכסנדרובסק-סחלינסקי יוז'נו קורילסק  סוורו-קורילסק יפן קמ. ים אוחוצק האוקיינוס השקטמיקום ההפלה(למפת מחוז סחלין רגילה) יוז'נו-סחלינסק קורסקוב אוחה פורונייסק נוגליקי אלכסנדרובסק-סחלינסקי יוז'נו קורילסק  סוורו-קורילסק יפן קמ. ים אוחוצק האוקיינוס השקטמיקום ההפלה מפה המציגה את הסטייה מנתיב הטיסה המתוכנן לעומת נתיב הטיסה בפועל
 
"מגדל תפילה", אתר ההנצחה לחללי ההתרסקות, כף סויה, הוקאידו, יפן
טיסה 007 של קוריאן אייר (מכונה גם: KAL 007 או KE007), הייתה טיסה מסחרית של חברת קוריאן אייר שב-1 בספטמבר 1983 הופלה בשוגג על ידי מטוסי קרב סובייטיים. האירוע התרחש מערבית לאי סחלין. על המטוס היו באותה עת 269 נוסעים ואנשי צוות, ביניהם חבר בקונגרס האמריקני. כולם נהרגו.
ברית המועצות הצהירה כי לא ידעה שהמטוס הוא מטוס אזרחי, ורמזה שהמטוס נכנס למרחב האווירי הסובייטי כהתגרות מכוונת לבחינת יכולת התגובה שלה. הפלת המטוס עוררה סערת מחאה ברחבי העולם, במיוחד בארצות הברית.
הטיסה

טיסת KAL 007 של קוריאן אייר בוצעה על ידי בואינג 747-200 שהמריא מהעיר ניו יורק שבארצות הברית לסיאול שבקוריאה הדרומית. הטיסה יצאה מנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי ב-31 באוגוסט כשעל סיפונה 240 נוסעים ו-29 אנשי צוות. לאחר תדלוק בנמל התעופה הבינלאומי אנקורג' באנקורג' שבאלסקה המטוס המריא לסיאול ב-13:00 GMT ב-1 בספטמבר. בדרכו לנמל התעופה הבינלאומי סיאול-קימפו סטה המטוס מנתיבו וחדר למרחב האווירי הסובייטי. טיסות קוריאן אייר חדרו כבר למרחב האווירי הסובייטי ללא אישור במקרים קודמים: באפריל 1978 ירה מטוס קרב סובייטי על טיסה 902 של קוריאן אייר לאחר שזו חלפה מעל חצי האי קולה. כתוצאה מכך נהרגו שני נוסעים והמטוס נאלץ לנחות נחיתת אונס על אגם קפוא. חקירת אירוע זה הייתה מורכבת בעקבות הסירוב הסובייטי לשחרר את רישום נתוני הטיסה של המטוס. בשל טכנולוגיות הניווט שהיו בשימוש באותה תקופה בתעופה האזרחית, טעויות ניווט מסדר גודל דומה לא היו נדירות מאוד.
כאשר נכנס המטוס הקוריאני למרחב האווירי הסובייטי הוזנקו מטוסי קרב מסוג סוחוי 15 ומיג-23 על מנת ליירטו. ב-18:26 GMT יירטו זוג מטוסי Su-15 מבסיס דולינסק-סוקול את המטוס, הוא הופל בטיל אוויר-אוויר יחיד, התרסק אל הים כ-55 ק"מ מהאי מונרון בפתחו הדרומי של מצר הטטרים וכל האנשים על סיפונו נספו. דיווחים ראשוניים על כך שהמטוס אולץ לנחות בסחלין התבררו במהרה כשגויים. תמלילי הקלטת רשת הקשר מתא הטייס הצביעו על כך שהצוות לא היה מודע לסטייה מהמסלול ולחדירה למרחב האווירי הסובייטי - 500 ק"מ מערבית למסלול המתוכנן. על פי נתוני הקופסה השחורה, מרגע פגיעת הטיל עד סוף ההקלטה, כדקה מאוחר יותר, ביצע הצוות צלילת חירום ספירלית כדי להגיע לגובה בו לחץ האוויר מאפשר נשימה. הסובייטים לא הודו מעולם שברשותם רישום נתוני הטיסה, ועובדה זו נחשפה רק בתקופת שלטונו של ילצין ברוסיה העצמאית.
המפקד וראש מטה של צבא ההגנה האוקראיני באותה תקופה היה הגנרל ולדימיר קמנצקי. בזמן הירי על הטיסה, הוא היה המפקד של מחוז המזרח הרחוק של חיל האוויר האוקראיני. קמנצקי הוא זה שנתן את הפקודה לגנרל קורנוקוב, אז מפקד בסיס חיל האוויר סוקול באי סחלין, לירות במטוס. בשנת 2001, נשאל קמנצקי בראיון אם אפשרי שתאונה כזאת תקרה שנית והוא ענה בשלילה. לאחר הפלת טיסה 1812 של סיביריה איירליינס, התברר כי הוא טעה.
הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO) ניהל שתי חקירות על המקרה. הראשונה נערכה זמן קצר לאחר התאונה והשנייה נערכה שמונה שנים מאוחר יותר, לאחר שרישומי הנתונים שוחררו ב-1991. שתי החקירות הסיקו שהסטיה לתוך מרחב האווירי הסובייטי נעשתה עקב טעות אנוש של הטייסים.
העד הקרוב ביותר לתקרית - טייס הקרב הסובייטי אשר שיגר את הטיל - הודה מאוחר יותר שלא פעל לפי הנהלים הבינלאומיים לביצוע יירוט ושעל פי הוראה מהקרקע לא ירה לאזהרה לפני הירי על המטוס עצמו. הטענה הסובייטית הרשמית הייתה שבוצע ניסיון ליצור קשר רדיו עם המטוס, אך הוא לא השיב. טענה זו נסתרה מכיוון שמערכות ניטור קרקעיות שעקבו אחר תדרי החירום לא קלטו ניסיונות אלה.
בין הנספים באסון היה לארי מקדונלד, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
תגובה פוליטית

נשיא ארצות הברית רונלד רייגן גינה את הפלת המטוס ב-5 בספטמבר וכינה אותה "טבח קוריאן איירליינס", "פשע נגד האנושות [ש]לא יישכח" ו"פעולה של ברבריות... [של] ברוטליות לא אנושית". בפעולה שהפתיעה רבים בקהילת המודיעין האמריקנית, המשלחת האמריקנית לאו"ם השמיעה הקלטות קול של שתי תשדורות בין טייסי מטוס הקרב הסובייטי ובקרת הקרקע שלהם (אף על פי שלא הוצהר על כך בפומבי, ככל הנראה תקשורת הרדיו הרוסית הייתה מקודדת, וצעד זה חשף יכולות אמריקאיות מתקדמות).
יום למחרת הודתה ברית המועצות בהפלת המטוס והצהירה שהטייסים לא ידעו שזהו מטוס אזרחי כשהוא חדר למרחב האווירי הסובייטי. התקרית דחפה את היחסים בין ארצות הברית לברית המועצות לשפל חדש. ב-15 בספטמבר הורה הנשיא רייגן לרשות התעופה הפדרלית (FAA) לבטל את הרישיון של אארופלוט להפעלת טיסות לארצות הברית וממנה. כתוצאה מכך טיסות אארופלוט לצפון אמריקה התאפשרו רק באמצעות מרכזיהם בקנדה ובמקסיקו. טיסות אארופלוט לארצות הברית התחדשו רק ב-29 באפריל 1986.
כתוצאה מהאירוע הודיע רונלד רייגן שמערכת ה-GPS תהיה זמינה לשימושים אזרחיים עם השלמתה, על מנת למנוע ככל הניתן הישנות של מקרי חדירה שגויים לטריטוריות עוינות.
הערות שוליים

↑  FAQ #5,‏ What happened to KAL 007 when the missile exploded?  How do the tapes help us to understand?‎, באתר Rescue 007
↑  Former Soviet Commander Confirms Mystery of Missing Bodies, באתר Rescue 007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546081305171  LCCN: sh85073072  NKC: ph122257 
הדמיה של המטוס לפני היירוט
ארנסט האנפשטנגל

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1887 מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  6 בנובמבר 1975 (בגיל 88) מינכן, גרמניה המערבית 
 שם לידה:  Ernst Franz Sedgwick Hanfstaengl 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות של בוגנהאוזן 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד 
 מעסיק:  המשרד לשירותים אסטרטגיים 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 בן או בת זוג:  Helene Hanfstaengl 
 חתימה:   
 
ארנסט האנפשטנגל (בגרמנית:  Ernst Franz Sedgwick Hanfstaengl;‏ 2 בפברואר 1887 – 6 בנובמבר 1975) היה גרמני בוגר אוניברסיטת הרווארד ואיש החברה הגבוהה הגרמנית. הוא נמנה עם הראשונים שערכו לאדולף היטלר, בראשית דרכו הפוליטית, את ההיכרות עם חוג אנשי ההון והתעשיינים. לימים סר חנו בעיני היטלר, והוא נמלט מגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה והגיע לבריטניה. בשנת 1942 נשלח לארצות הברית והשתתף במאמץ המלחמה האמריקאי כמומחה לאישי השלטון וההנהגה של גרמניה הנאצית.
קורות חייו

ארנסט האנפשטנגל, שכינויו היה "פוצי", נולד במינכן בשנת 1887, כבן לאב גרמני ולאם אמריקאית. אביו היה נצר למשפחת אצולה גרמנית והורי אמו היו קרובי משפחה של ג'ון סדג'וויק, שהיה גנרל בצבא הצפון במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. אביו היה סוחר אמנות עשיר.
ארנסט למד בגימנסיה המלכותית על שם וילהלם במינכן, שבה שימש אביו של היינריך הימלר כסגן מנהל. הונו של אביו אפשר לו לנדוד הלוך ושוב בין גרמניה לארצות הברית. את המשך לימודיו עשה באוניברסיטת הרווארד. שם זכה להכיר את וולטר ליפמן וג'ון ריד, שניהם היו לימים עיתונאים נודעים. הוא היה תלמיד בינוני, אך התבלט בקמפוס בהיותו פסנתרן מוכשר, שאף הלחין שירי עידוד לנבחרת הפוטבול של האוניברסיטה. את לימודיו סיים בשנת 1909 עם תואר בהיסטוריה.
לאחר סיום לימודיו עבר לניו יורק וניהל את הסניף האמריקאי של העסק של אביו. בבקרים התאמן בנגינה בפסנתר במועדון פרטי יוקרתי במנהטן, שם נפגש עם ידוענים כנשיא לשעבר תאודור רוזוולט והנשיא לעתיד פרנקלין רוזוולט, אותו הכיר עוד מימי לימודיו באוניברסיטת הרווארד, עם איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט וכן עם השחקן צ'ארלי צ'פלין. במועדון הכיר גם סופרת אמריקאית בשם דיונה בארנס (Djuna Barnes) והיא הייתה לארוסתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, טרם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה, פנה האנפשטנגל לנספח הצבאי הגרמני בניו יורק, פרנץ פון פאפן, בבקשה לעזור לו לחזור לגרמניה. פון פאפן סירב להיענות לבקשתו. בעתיד יצטלבו שוב דרכיהם, כאשר פון פאפן ישמש במשך תקופה קצרה כקנצלר גרמניה ותככנותו תהיה בין הגורמים לעליית היטלר לשלטון. האנפשטנגל נאלץ להישאר במשך כל תקופת המלחמה בארצות הברית, ובהדרגה התעורר כעסו על האווירה האנטי-גרמנית ששררה בה במהלך המלחמה. בשנת 1916 הוא הודיע לדיונה בארנס כי הוא רוצה לשאת רק אישה גרמניה והיא נפרדה ממנו בצער.
בשנת 1922 הגשים האנפשטנגל את רצונו להינשא לאישה גרמנייה, כאשר נשא לאישה את הלנה אליסה אדלהייד נימאייר (Helene Elise Adelheid Niemeyer), שהייתה ממוצא מעורב גרמני-אמריקאי. בשנת 1922 שבו בני הזוג לגרמניה והתגוררו בבוואריה.
הקרע מהיטלר

עם תחילת תקופת שלטונם של הנאצים החל מעמדו של האנפשטנגל בקרב חוגי השלטון להתערער. על הסיבות לכך יש מספר תאוריות, חלקן סותרות וחלקן משלימות זו את זו:
כי שר התעמולה יוזף גבלס ראה בו מתחרה בתחום העיתונות וההסברה והסית נגדו. גבלס הפיץ שמועות על אופיו השלילי של האנפשטנגל ותיאר אותו כקמצן חולני ורודף בצע עד כדי נכונות למעשי הונאה. פעם אף ניסה להוכיח, בעזרת תקליט שהביא, כי המנגינה של שיר לכת שהאנפשטנגל הלחין, גנובה משיר אנגלי.
כי יוניטי מיטפורד, בת אצולה בריטית שהייתה פשיסטית מוצהרת שהעריצה את היטלר והגיעה לגרמניה כדי להסתופף בחברתו, הטילה בו דופי באוזני היטלר וציטטה בפניו הערות ביקורתיות שהאנפשטנגל השמיע על המשטר הנאצי ומנהיגיו.
כי ניסה להשפיע על היטלר למתן את קיצוניותו וגזענותו, אך היטלר דחה את התערבותו בנושאים אלה.
כבר בשנת 1933 הורחק האנפשטנגל מן החוג הפנימי של היטלר. הדבר השפיע גם על נישואיו; אשתו הפכה להיות פעילה יותר במפלגה הנאצית ולבסוף בשנת 1936 הגישה תביעת גירושין ובני הזוג התגרשו. לימים תתאכזב גם היא מהיטלר ותחזור לארצות הברית.
בעודו מורחק ממוקד העניינים המשיך האנפשטנגל בתפקידו כאיש הקשר עם העיתונות הזרה עד לשנת 1937. בשנה זו נעשה ניסיון לחסלו באופן אלגנטי. באמתלה כי הוטל עליו לבצע משימה במסגרת תמיכתה של גרמניה הנאצית בכוחות הלאומנים במלחמת האזרחים בספרד, נועד האנפשטנגל לצנוח ממטוס על אדמת ספרד בשטח המוחזק על ידי הכוחות הרפובליקנים ולפעול כסוכן עבור הכוחות הלאומנים של פרנסיסקו פרנקו. הטיסה נערכה ב-10 בפברואר 1937, בעת הטיסה, כאשר שמע האנפשטנגל מהטייס פרטים נוספים על המשימה כביכול, הוא החל לחוש סכנה לחייו, הטייס הודה בפניו לבסוף כי היה עליו להצניחו לאמיתו של דבר בשטח המוחזק על ידי הלאומנים. בכך התאמתו חששותיו של האנפשטנגל כי מדובר בניסיון לחסלו. לבסוף התחשב הטייס בפחדיו, העמיד פנים כאילו יש תקלה במנוע והנחית את המטוס בשדה תעופה קטן ליד העיר לייפציג ואיפשר להאנפשטנגל להימלט. בשל תחושת הסכנה לחייו החליט האנפשטנגל להימלט מגרמניה. הוא בחר בערב אחד בו היטלר, גרינג וגבלס נוכחו בקונצרט של התזמורת הפילהרמונית של ברלין וחצה את הגבול לשווייץ.
אלברט שפר, מראשי המשטר הנאצי, שהיה האדריכל האישי של אדולף היטלר, טען בזכרונותיו כי המזימה לחסל את האנפשטנגל לא הייתה אלא מתיחה אכזרית. לדבריו סיפר גבלס, בעת סעודה בלשכתו של היטלר, כי האנפשנגל התבטא בזלזול על רוח הלחימה של החיילים הגרמנים שלחמו לצד כוחותיו של פרנקו. לשמע הדבר רתח היטלר מכעס ואמר "יש ללמד אותו לקח, את הברנש מוג הלב הזה, שיידע שאין לו כל זכות לחלק ציונים על מידת אומץ לבם של אחרים". שפאר המשיך ותיאר את השתלשלות העניינים שלאחר מכן:
גרסה שנתפרסמה בעיתון "נציונל צייטונג" (Nationale Zeitung) של בזל לאחר מכן קישרה את הנתק של האנפשטנגל מהיטלר ואת מנוסתו מגרמניה בכך שהאנפשטנגל, לדברי העיתון, חשף סוד צבאי ומדיני שגרם לנזק כבד. לדברי העיתון המרשל הסובייטי מיכאיל טוכאצ'בסקי, שנשפט והוצא להורג באשמת קונספירציה צבאית-טרוצקיסטית וריגול לטובת גרמניה הנאצית, אכן ריגל לטובת גרמניה והאנפשטנגל בפטפטנותו התרברב על קשריו עם המרשל, חשף סוד זה וגרם למותו של המרשל. לגרסה זו לא יהיו בעתיד כל סימוכין והדעה הרווחת היא כי המרשל היה חף מפשע באשמת בגידה לטובת גרמניה והוצא להורג כקרבן שווא.
לאחר המלחמה

הבריטים המשיכו להחזיק את האנפשטנגל במעצר גם לאחר תום המלחמה. רק ב-3 בספטמבר 1946 שב האנפשטנגל לגרמניה. בגרמניה הוא הועמד בפני אחד מבתי הדין לדה-נאציפיקציה, טריבונלים שנועדו למנוע עמדות השפעה מאנשי המשטר הנאצי ולהביא להעמדתם לדין של פושעי מלחמה נאצים. האנפשטנגל טען כי מאחר שברח מגרמניה הנאצית הרי הוא ממילא אנטי-נאצי. שמו טוהר ב-13 בינואר 1949 כאשר בית הדין החליט כי אין להעמידו לדין כנאצי מאחר שהוא נכלל בספר השחור, שהיה רשימת אישים ומנהיגים בבריטניה, שהוכנה על ידי הנאצים בשנת 1940 לקראת מבצע ארי הים לכיבושה של בריטניה, אשר הגסטפו אמור היה לעצרם וחסלם. הותר לו להמשיך ולהפעיל את העסק המשפחתי של מסחר בחפצי אמנות. הוא עשה חיל בעסקיו והמשיך להתגורר בווילה המשפחתית המפוארת שבה נהג לארח בעבר את היטלר וראשי הנאצים.
אף שבשנת 1934 לא נתקבל האנפשטנגל לטקס מלאות 25 שנים לסיום לימודי המחזור שלו באוניברסיטת הרווארד, הוא ביקש להשתתף בשנת 1959 בטקס למלאות 50 שנה לסיום הלימודים. בבקשה לאשרת כניסה לארצות הברית הודה כי בעבר הייתה דמותו שנויה במחלוקת, אך עתה לדבריו פני הדברים שונים לחלוטין והצהיר: "אני בטוח כי אתקבל בחמימות, וכי למה לא? הרי אני אנטי-נאצי ככל אנטי-נאצי אחר".
הוא הגיע להשתתף בטקס והשתתף שוב בטקס שנערך שנת 1970, כשמלאו 65 שנה לסיום הלימודים.
ארנסט האנפשטנגל מת בשנת 1975 במינכן והוא בן 88 שנים במותו. השאלה האם אכן הפך לאנטי-נאצי נשארה פתוחה.
ספרים וסרטים

בשנת 1957 פרסם האנפשטנגל את ספר זכרונותיו מהתקופה הנאצית. הספר יצא לאור בלונדון בשפה האנגלית בשם "היטלר, השנים האבודות" (Hitler, The Missing Years). בשנת 1970 הוא פרסם ספר נוסף
בגרמנית על זכרונותיו מתקופתו כאישיות נאצית ועל אלה מתקופתו בארצות הברית בשירותו של הנשיא רוזוולט. הספר, בשפה הגרמנית, נקרא "בין הבית החום לבית הלבן" (Zwischen Weißem und Braunem Haus), הכוונה לבית החום במינכן, שהיה היה המטה הראשי של המפלגה הנאצית בגרמניה והבית הלבן, מעונו של נשיא ארצות הברית.
בשנת 2004 יצאה לאור בבריטניה ביוגרפיה של האנפשטנגל בשם "נגן הפסנתר של היטלר: עלייתו ונפילתו של ארנסט האנפשטנגל, איש אמונו של היטלר, בן בריתו של פד"ר" (Hitler's Piano Player: The Rise and Fall of Ernst Hanfstaengl, Confidante of Hitler, Ally of FDR). בספר, פרי עטו של פיטר קונרדי (אנ') עיתונאי וסופר בריטי, עורך מדור החוץ של הסאנדיי טיימס, נזכרות שתי טענות של האנפשטנגל, כי הוא זה שיזם את הצדעת הכבוד הנאצית ה"זיג הייל" וכי הוא ניסה לגרום לקשר רומנטי של היטלר עם מרתה דוד (אנ') בתו היפה של השגריר האמריקאי ויליאם דוד.
בשנת 1968 הופק בארצות הברית סרט טלוויזיה דוקומנטרי על פי ספרו של ויליאם שיירר "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי". לצד קטעים תעודתיים מיומני קולנוע נכללו בסרט ראיונות עם אחדים מאישי התקופה שנותרו אז עדיין בחיים, שהיו אנטי-נאצים או הציגו עצמם ככאלה. ארנסט האנפשטנגל היה אחד מהם והביא בסרט את גרסתו לאירועי התקופה.
בשנת 1989, ארבע עשרה שנים לאחר מותו, הופק בארצות הברית סרט דוקומנטרי נוסף על תקופת גרמניה הנאצית בשם "המשיכה הפטלית לאדולף היטלר" (The Fatal Attraction of Adolf Hitler), שבמרכזו השאלה איך רוב בני העם הגרמני תמכו בהיטלר, על אף שהוביל אותם למלחמה ולתבוסה. הסרט הורכב מקטעי ארכיון ובהם קטעים בהם צולם האנפשטנגל באותה תקופה.
בארכיון שפילברג שמור קטע מצולם נדיר בן שתי דקות, ללא פסקול, בו צולם האנפשטנגל בשנת 1937, לפני ובמהלך אירוע הצניחה.
לקריאה נוספת

ויליאם שיירר, עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי. הוצאת שוקן, 1976. עמ' 39–42, 62.
איאן קרשו, היטלר. הוצאת עם עובד, 2003. חלק ראשון "היבריס", בין העמודים 149 ל-410.
הערות שוליים

↑  ויליאם שיירר, עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי, הוצאת שוקן, 1976, עמ' 39
↑  איאן קרשו, היטלר, הוצאת עם עובד, 2003. חלק ראשון עמ' 171-172
↑  איאן קרשו, היטלר, הוצאת עם עובד, 2003, חלק ראשון עמ' 171
↑  איאן קרשו, היטלר, הוצאת עם עובד, 2003. חלק ראשון עמ' 248
↑  האישה שמנעה מהיטלר להתאבד, באתר Theglobalist.
↑  וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השניה, כרך ראשון: חשרת סופה, הוצאת עם הספר, 1961. עמודים 78, 79
↑  איאן קרשו, היטלר, הוצאת עם עובד, 2003. חלק ראשון עמ' 388
↑  האיש שניסה למנוע את השואה, באתר אפוק טיימס ישראל.
↑  "לפני עשרים שנה" דבר, 16.2.1953
↑  הנאצי שחזר להרווארד, באתר Aish.
↑  אלברט שפר, בתוככי הרייך השלישי, הוצאת בוסתן 1979, עמ' 135
↑  אלברט שפר, בתוככי הרייך השלישי, הוצאת בוסתן 1979. עמודים 135, 136
↑  "על מה עזב האנפשטנגל את היטלר" דבר, 21.9.1937
↑  האיש שלימד את היטלר לאכול ארטישוקים, באתר Theguardian.
↑  שלמה אהרונסון, היטלר, בנות הברית והיהודים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008, עמ' 210
↑  "הבוגר" מעריב, 16.5.1959
↑  הקטע המצולם מ-1937 השמור בארכיון שפילברג, באתר מוזיאון השואה בוושינגטון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281215405171  PLWABN: 9812691468905606  BIBSYS: 90982657  BNE: XX1300853  BnF: cb12762560m (data)  CiNii: DA10035034  GND: 118545604  ISNI: 0000 0001 0999 6308  LCCN: n94039309  LNB: 000088843  NKC: jx20061011005  NLA: 36550578  NTA: 124822126  RERO: 02-A003345627  SNAC: w6bz7r5k  SUDOC: 059735481  Trove: 1287186  VIAF: 94850572   WorldCat (עם VIAF): 94850572 
עם היטלר וגרינג, 1932
משחקי הרעב – דמויות משנה

טרילוגיית ספרי משחקי הרעב, שנכתבה על ידי סוזן קולינס, מכילה אוסף רב של דמויות הלוקחות חלק בעלילת הספר. בערך זה יוצג ריכוז של דמויות מהספרים. הדמויות הראשיות קטניס אוורדין, פיטה מלארק, גייל הות'ורן וקוריולאנוס סנואו, נמצאות בערכים נפרדים.