stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכסוך הישראלי-פלסטיני
סוגיות שנויות במחלוקת > סוגיות הליבה > ירושלים

סוגיית שייכותה של העיר ירושלים והאתרים הקדושים לדתות השונות. חלק מרכזי הוא השליטה בהר הבית, ששני הצדדים טוענים לריבונות בו. נושא זה רגיש מאוד לשני הצדדים. כמו כן, ישראל לא רואה בשכונות הישראליות במזרח ירושלים התנחלויות אלא שכונות של ירושלים כאחיותיהן במערב העיר.
גבולה של ירושלים היא סוגיה רגישה במיוחד בשל כך ששני הצדדים טוענים לבעלות על העיר. ישראל טוענת כי העיר לא אמורה להיות מחולקת וצריכה להישאר מאוחדת תחת שליטה ישראלית. הפלסטינים טוענים לבעלות על חלקי העיר לפי גבולות 4 ביוני 1967.
משרדי הממשלה, הכנסת ובית המשפט העליון, ממוקמים בחלקה המערבי של העיר החדשה מאז שנת 1949. במלחמת ששת הימים שחררה מדינת ישראל את מזרח ירושלים והחילה עליו את ריבונותה. בשנת 1980 נחקק "חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל" אשר הכריז בסעיף 1: "ירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל".
במהלך פסגת קמפ דייוויד ופסגת טאבה אשר נערכו בשנים 2000 ו-2001, ארצות הברית הציעה תוכנית בה החלקים בהם מתגוררת אוכלוסייה ערבית בירושלים יכללו בהסכם העתידי כחלק מהמדינה הפלסטינית, בעוד שהחלקים בהם מתגוררת אוכלוסייה יהודית בירושלים יישארו בידי ישראל. כל העבודות הארכאולוגיות תחת הר הבית יערכו בשיתוף פעולה בין ממשלת ישראל והרשות הפלסטינית. שני הצדדים, קיבלו את ההצעה באופן עקרוני, אף על פי שבסופו של דבר שתי הפסגות נכשלו.
בישראל קיים חשש לשרידותם של המקומות הקדושים ליהודים ולשמירת זכויות הפולחן הדתי לבני כל הדתות אם יעברו לשליטה פלסטינית, כך למשל, ב-1996 במהלך בנייה בלתי חוקית בהר הבית- מסגד אורוות שלמה, חפרו הפלסטינים כ־12,000 טון מילויים רוויי עתיקות ושפכו אותם לנחל קידרון. בשנת 2000, המון פלסטיני השתלט על קבר יוסף אשר נחשב קדוש גם ליהודים וגם למוסלמים, בזז ושרף את המבנה והפך אותו למסגד.
ישראל, לעומת זאת, חסמה לעיתים נדירות בלבד את הגישה למקומות הקדושים בפני הדתות האחרות. סוכנויות הביטחון הישראליות מנהלות מעקב אחר גורמים קיצוניים פנימיים ובעבר אף עצרה תכנון לפגיעה בהר. כתוצאה מכך לא היו כמעט אירועים רציניים באזור זה במהלך עשרים השנים האחרונות. יתרה מזאת, ישראל העניקה אוטונומיה כמעט מלאה לוקף על הר הבית.
ישראל הביעה דאגה בדבר ביטחונם של תושביה אם שכונות ירושלים יעברו לשליטה פלסטינית. ירושלים מהווה יעד עיקרי לטרור מאז שנת 1967. בעבר התבצע ירי לעבר שכונות יהודיות שונות מן האזורים בהם מתגוררת אוכלוסייה ערבית. אם האזורים הללו יהיו חלק ממדינה פלסטינית, הקרבה לשטחי האוכלוסייה הערבית תהווה איום על ביטחונם של תושביה היהודים של העיר.
הפלסטינים הביעו בעבר את דאגתם מכך שהמקומות הקדושים לנוצרים ולמוסלמים נמצאים תחת שליטה ישראלית. הם מציינים מספר התקפות אשר התרחשו במסגד אל-אקצא משנת 1967 על ידי גורמים יהודים קיצוניים, שרפה קשה אשר הוצתה על ידי נוצרי בשנת 1969 והרסה את האגף הדרומי, וכן את הגילוי בשנת 1981 של מנהרות עתיקות מתחת למבנה המסגד אשר ארכאולוגים מוסלמים סבורים שגרמו להחלשת יציבות מבני רחבת מסגד אל אקצא.
סוגיות שנויות במחלוקת > סוגיות הליבה > ביטחון

| --- | --- |
 :  ראו גם – טרור פלסטיני, גדר ההפרדה, שטח B, שטח C
| --- | --- |
 :  ראו גם – פשיעה בחברה הערבית בישראל, אלימות משטרתית בישראל
הפלסטינים תובעים נסיגה ישראלית מכל השטחים שנכבשו ב-1967. ממשלות ישראל האחרונות הודיעו כי הן מוכנות לוותר רק על חלק מהשטחים, מוכנות העולה בקנה אחד עם החלטה 242 של מועצת הביטחון, ללא גושי ההתנחלויות ובקעת הירדן. התייצבות גבולה של מדינת ישראל על הקו הירוק מתווה מדינה שרוחב מותניה 14 ק"מ, ושכל תשתיותיה הביטחוניות והאזרחיות במישור ושפלת החוף פגיעות באופן שאינו עולה בקנה אחד עם תביעתה של ישראל לגבולות בני הגנה – מהעקרונות המנחים את תפיסת הביטחון של ישראל.
ירי תלול מסלול ובכינון ישיר על ידי חמאס מרצועת עזה, לפני ההתנתקות וביתר שאת לאחריה, המשתק את כל דרומה ומרכזה של ישראל הוא המחשה לתרחיש דומה העלול להתרחש מכיוון יהודה ושומרון.
ולכן ישראל תובעת המשך שליטה ביטחונית בשטחי יהודה ושומרון בהינתן כל הסדר.
ישראל לעיתים דורשת את הריבונות על בקעת הירדן בין השאר משום תביעתה לגבולות בני הגנה מפני סכנת התקפה ממזרח.
סוגיות שנויות במחלוקת > סוגיות הליבה > מעמד בינלאומי

בהסכמי פריז (שהיוו את הפרק הכלכלי בהסכמי אוסלו) סוכם על כך שישראל תשלוט במעברי הגבול בין השטחים הפלסטיניים עם ירדן ומצרים וזאת כתוצאה מדרישתה של ישראל בתמורה לכך שהשטחים הפלסטינים יהוו יחידה כלכלית אחת עימה (מצב אליו שאפו הפלסטינים על מנת להקל על הייצוא והיבוא שלהם כמו גם על גביית המיסים).
הפלסטינים דורשים שהמדינה הפלסטינית העתידית תכיל טריטוריה רציפה אשר תשבור את הרצף הטריטוריאלי של מדינת ישראל. במסגרת הסכמי הביניים אליהם הגיעו הצדדים בהסכם אוסלו א', הרשות הפלסטינית קיבלה שליטה אזרחית וביטחונית מלאה בערים (שטחי A), בעוד שהאזורים הכפריים עברו להיות תחת שליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ושליטה ביטחונית של כוחות הביטחון הישראלים (שטחי B) או תחת שליטה ישראלית מלאה (שטחי C). בהמשך ישראל בנתה כבישים עוקפים נוספים על מנת לאפשר לישראלים לחצות אזורים בעייתיים מבלי להיכנס לערים הפלסטיניות. האזורים אשר נמצאים תחת שליטת הרשות הפלסטינית הם רבים ואינם רציפים. השטחים השתנו לאורך הזמן בשל תהליך המשא ומתן בין הצדדים אשר התנהל בהמשך וכלל בין השאר את הסכם אוסלו ב', הסכם ואי, והסכם שארם א-שייח'.
ההשתלטות של חמאס על רצועת עזה וההפרדה בינו לבין הרשות הפלסטינית גורמת לבעיות בנושא זה.
לטענת הפלסטינים, המציאות הנוכחית בה הטריטוריות שבשליטתם מופרדות, גורמת לכך שהקמת מדינה פלסטינית בת-קיימא איננה אפשרית ובנוסף לכך מצב זה איננו מספק את צרכיו הביטחוניים של העם הפלסטיני.
סוגיות שנויות במחלוקת > סוגיות הליבה > חלוקת המשאבים

לשם היתכנותה של מדינה בת קיימא הפלסטינים דורשים "מדינה בעלת מרחב אדמה הולם, עם רציפות גאוגרפית, ובעלת יכולת לקלוט את כלל אזרחיה, בהם גם פליטים... תהיה לה שליטה מלאה במקורות המים שלה, בגבולותיה, בעלת יכולת לפתח כלכלה עצמאית משלה".
במזרח התיכון, מים שאינם מהתפלה הם משאב במחסור המחריף משנה לשנה. חלק גדול מהמים שישראל שואבת מקורם בשני אקוויפרים (שכבות סלע תת-קרקעית המשמשת כמאגר מים) הנמצאים לאורך הקו הירוק. חלוקת השימוש במקורות המים הללו היא סלע מחלוקת עיקרי. משום שחלק מהבארות אשר משמשים לשאיבת המים נמצאים בשטחי הרשות הפלסטינית, יש טענה בינלאומית השוללת את החוקיות של השימוש במשאבי המים הללו לצרכים ישראלים. המצדדים בזכותה של ישראל לנצל את מימי שני האקוויפרים לצרכיה מציינים שכ-40 מלמ"ק (מיליון מטר מעוקב) בשנה מהמים הנשאבים על ידי ישראל מסופקים לגדה המערבית ומהווים כ-77% מאספקת המים של הפלסטינים בגדה המערבית. הצריכה הישראלית של מקורות המים הללו נמצאת בירידה קלה מאז 1949, אולם ישראל עדיין צורכת את מרבית המים הללו: בשנות החמישים ישראל צרכה 95% ממשאבי המים באקוויפר המערבי, ו-82% ממשאבי המים באקוויפר הצפוני. אף על פי שהשאיבה ממקורות המים הללו אשר התבצעה לפני 1967 התבצעה בצד הגבול הישראלי (באותה העת), מקור משאבי המים הללו הוא באגן ניקוז מי-תהום אשר שוכן גם בגדה המערבית וגם בישראל. עד 1999, המספרים הללו ירדו ל-82% ו-80% בהתאמה.
במסגרת ההסכם אוסלו ב', שני הצדדים הסכימו לשמור על "ניצול הכמויות הקיימות של המשאבים." ובשל כך, הרשות הפלסטינית נתנה את הסכמתה לשאיבת מים על ידי ישראל באזור השרון והשומרון הגובלים בקו הירוק. ישראל התחייבה בהסכם זה לספק מים לתעשייה הפלסטינית, וכמו כן הסכימה לאפשר לפלסטינים לבצע קידוחים באקוויפר המזרחי. פלסטינים רבים טוענים מנגד שהסכם אוסלו ב' היה אמור להיות לחמש שנים בלבד.
בעיית מים חמורה ביותר קיימת ברצועת עזה הנמצאת באזור חצי מדברי שרק חלק קטן מאקויפר החוף נמצא בשטחו. המלחת מי בארות עקב שאיבת יתר מאז יישום הסכמי אוסלו כמו גם הידרדרות חמורה של הצנרת מאז בשל חוסר טיפול (בעיה הקיימת גם ביהודה ושומרון) גורמת למחסור הולך ומחמיר במים הנדרשים לרצועת עזה.
הסכמי אוסלו העניקו לרשות הפלסטינית את הזכות לחקור ולבצע קידוחים של גז טבעי, דלק ונפט בשטחה ובמים הטריטוריאליים אשר נמצאים בשטחה.
סוגיות שנויות במחלוקת > סוגיות נוספות אשר שנויות במחלוקת

הכרה במדינה פלסטינית – הפלסטינים מעוניינים בהקמת מדינה עצמאית לחלוטין, בעלת כל הסממנים המאפיינים מדינה ריבונית, בישראל מעדיפים גוף ריבוני מפורז עם פחות סמכויות מאשר למדינה.
הכרה במדינת ישראל כמדינה יהודית וזכותה להתקיים – הפלסטינים לא מכירים באופייה של מדינת ישראל כמדינה יהודית וביהדות אינם מכירים כלאום אלא כדת. נטען כי בכירים ברשות הפלסטינית ואש"ף כולל משרדי החינוך והתקשורת הפלסטיניים מטיפים להשמדת ישראל במסגרת הסכמי אוסלו עם אש"ף, התחייבה הרשות הפלסטינית לבטל את האמנה הפלסטינית הקוראת לחיסולה של ישראל, אך לטענת הימין הישראלי לא עשתה זאת.
גדר ההפרדה – הפלסטינים דורשים שגדר ההפרדה תוקם על הקו הירוק ולא בשטח שנכבש במהלך מלחמת ששת הימים, אותו הם רואים כשלהם. לטענת ישראל, הפלסטינים מתנגדים לכל בנייה של גדר בינם לבין ישראל, וטענתם זו היא לצורכי תעמולה. בפורומים משפטיים, ישראל מציגה את הגדר כ"מכשול ביטחוני זמני".
ההסתה – ישראל דורשת שהרשות תפסיק הסתה ועידוד טרור נגדה.
המעבר הבטוח – מעבר יבשתי מיהודה ושומרון לעזה שיהווה תחליף לרצף טריטוריאלי. ישראל והפלסטינים מסכימים עקרונית למעבר יבשתי, אך חלוקים על הדרך, בדבר הבקרה על המטענים והנוסעים ועל סוג הנוכחות הישראלית במעבר, מרבית הדרישות כוללות הקמת קו רכבת או כביש שיחבר בין יהודה ושומרון לרצועת עזה.
ארגוני הטרור – ישראל דורשת את הפסקת האלימות נגדה ואת פירוק ארגוני הטרור כתנאי להסדר הקבע, הפלסטינים מסרבים לפרקם עד שישראל תקיים את הצד שלה בהסכם, לטענתם.
בעיית האסירים – ישראל מחזיקה אסירים רבים, חלקם מהתקופה שלפני חתימת הסכם אוסלו, שהשתתפו בפיגועים נגד ישראלים ונמצאים בכלא זמן רב. הפלסטינים ובני משפחות האסירים דורשים לשחררם.
הפסקת פעילות צה"ל ביהודה שומרון וחבל עזה – הפלסטינים דורשים יציאה מוחלטת של צה"ל מיהודה, שומרון וחבל עזה והפסקת הסיכולים הממוקדים. ישראל רואה בסיכולים מהלך הגנתי ומוכנה לצאת רק ממרכזי הערים.
פירוז המדינה הפלסטינית – ישראל דורשת שהפלסטינים יחזיקו רק גוף משטרתי (ולא צבאי) אחד עם נשק קל (אקדחים לשוטרים, ולא רובים לחיילים) במספרים קטנים ככל האפשר.
נמל ימי ונמל תעופה – הפלסטינים דורשים נמל ימי בעזה ונמל תעופה ללא פיקוח ישראלי. ישראל מסרבת, על מנת למנוע מעבר נשק ומחבלים.
מעברי גבול – הפלסטינים דורשים מעברים בפיקוחם, בגבולות עם ירדן ומצרים. ישראל מסרבת, כדי למנוע מעבר נשק ומחבלים.
הצעות בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני

ראו גם קטגוריה:יוזמות שלום לסכסוך הישראלי-פלסטיני
ועדת פיל
תוכנית החלוקה
תוכנית אלון
הסכמי אוסלו
היוזמה הישראלית (המתווה האזורי לשלום) של בני אלון
תוכנית הקנטונים
מדינה דו-לאומית ומתן אזרחות מלאה לכלל תושבי יהודה ושומרון (הקרוי פתרון המדינה האחת)
ערי מדינה בקונפדרציה עם ירדן
היפרדות חד-צדדית, כגון תוכנית ההתנתקות
מסמך קהיר
יוזמת השלום הערבית
תוכנית ההרגעה של נפתלי בנט
יוזמת ז'נבה
תוכנית ההכרעה
אמנת חמאס קוראת לפתרון הסכסוך בעזרת ג'יהאד
תוכנית הטרנספר
התמקדות ב"ניהול הסכסוך" – מכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון.
תוכנית השלום של טראמפ
תוכנית האמירויות הפלסטיניות של המזרחן ד"ר מרדכי קידר
הצעת מכון טרומן משנת 2020 למפה אופטימלית במסגרת פתרון שתי המדינות
עלות כלכלית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מה העלות הכלכלית של ישראל?.
לפי דו"ח של קבוצת המחקר "Strategic Foresight Group", עלות הקונפליקט במזרח התיכון בין השנים 1991–2010 עומדת על 12 מיליארד דולרים. הדו"ח חישב את עלות התמ"ג של המדינות במזרח התיכון על ידי השוואת התמ"ג הנוכחי לתמ"ג הפוטנציאלי ההיפותטי בעת שלום. משמעותו הדבר היא שאילו היו שלום ושיתוף פעולה בין ישראל לבין מדינות ערב, משנת 1991 ההכנסה הממוצעת לנפש בישראל הייתה כמעט מוכפלת והייתה עומדת על 44,000 דולרים עד לשנת 2010, במקום 23,000 דולר ב-2009. עבור הפלסטינים ההכנסה הממוצעת לנפש הייתה עומדת על 2,400 דולר עד לשנת 2010 במקום 1,220 דולר.
לעלות עקיפה זו יש להוסיף את העלויות הישירות של הלחימה (כלי נשק, שימוש בתחמושת, משכורות לחיילים וכדומה).
אבדות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לאורך השנים, עשרות אלפי בני אדם נהרגו ממלחמות ומפיגועים. על פי מאמר מאת גונאר היינסון ודניאל פייפס, שפורסם ב-"Front Page Magazine.com" ב-8 באוקטובר 2007, מתוך כ-51,000 אבדות מאז 1950, כ-32,000 נגרמו בלחימה בין מדינות ערב לישראל, וכ-19,000 כתוצאה ישירה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. מתוך אלה, מספר הקורבנות הערביים מגיע לכ-35,000 ומספר הקורבנות היהודיים ל-16,000.
האינתיפאדה הראשונה אשר נמשכה החל מה-9 בדצמבר 1987 עד שנת 1993 גבתה 164 הרוגים מצד ישראל, ו-1,491 הרוגים פלסטינים.
האינתיפאדה השנייה אשר נמשכה החל מה-28 בספטמבר 2000 עד שנת 2005 גבתה 1,115 הרוגים מצד ישראל. באותה תקופה נהרגו 2,952 פלסטינים.
בטבח שבעה באוקטובר נהרגו 1,163 ישראלים ואזרחים זרים, מתוכם 329 חיילים, 58 שוטרים ו-10 אנשי שב"כ. הטבח הוביל לפתיחת מלחמת חרבות ברזל, שבה נהרגו אלפי מחבלים פלסטינים ועשרות אלפי אזרחים פלסטינים. בקרבות ברצועת עזה נהרגו כ-407 חיילי צה"ל.
שפה וסיקור באקדמיה ובתקשורת

סיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני לוקה לעיתים קרובות בהטיה בטרמינולוגיה, כך נטען. פיטר ביינארט אף הציע שיש דפוס של "הונאה לשונית ותרבות של יופמיזם אורווליאני" בסיקור הסכסוך. למעשה, לכל צד יש את קבוצת מילות התיאור המועדפת עליו. במחקר שנעשה על משדרי חדשות של התקשורת הבריטית על האינתיפאדה השנייה התגלתה העדפה לפרספקטיבה הישראלית; הסברים היסטוריים, האופי הצבאי של הסכסוך, והשקפתם של הפלסטינים כי הם נלחמים נגד כיבוש, לרוב הושמטו. המילה "כיבוש", אינה בשימוש בכלי התקשורת המרכזיים של ארצות הברית, והפכה כמעט לטאבו.
מצד שני, יש המחזיקים בדעה הפוכה; בנוסף לערוצי ההסברה הישראלית, שמטרתה להתמודד עם יחסי ציבור שליליים למדינה, ישנם גם ארגונים פרו-ישראליים פרטיים רבים, בהם Camera, Flame, Honest Reporting, מבט לתקשורת פלסטינית, Canary Mission והליגה נגד השמצה הטוענים כי דיווחים רבים מעוותים נגד ישראל, והמונח פאליווד (הלחם פלסטינים-הוליווד) הומצא על ידם כהגדרה של תעמולה במסווה תיעוד, במכוונה להשמיץ את ישראל.
איכות הסיקור התקשורתי של הסכסוך הערבי-ישראלי, כמו גם המחקר והוויכוחים בקמפוסים באוניברסיטאות, הפכו יעד לניתוח ומחקר אינטנסיביים. בהקשר לנעשה בקמפוסים ואוניברסיטאות, ארגונים כמו קמפוס ווטש מדווחים מקרוב ומוקיעים את מה שהם רואים כעמדות "אנטי ישראליות". במקביל, נעשו ניסיונות להשתיק כמה מבקרים בעלי שם רב על מדיניות ישראל בשטחים, בהם טוני ג'אט, נורמן פינקלשטיין, ג'וזף מסאד, נדיה אבו אל-חאג' וויליאם רובינסון. מבקרי ישראל מואשמים באופן תדיר באנטישמיות.
מחקרים ישראליים טענו כי סיקור העיתונות הישראלית הוא ברובו שמרני, ומשקף בעיקרו את ראייתם של הממסד הפוליטי והצבאי, כשהטיות דומות צוינו בדיווח הפלסטיני. תמר ליבס, שכיהנה כראש החוג לתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים, טענה כי ישראלים העובדים כעיתונאים ומוציאים לאור "רואים את עצמם כשחקנים בתנועה הציונית, ולא כגורמים חיצוניים ביקורתיים".
ראו גם

המאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים
יחסי הרשות הפלסטינית–ישראל
הנרטיב הדואלי (הסכסוך הישראלי-פלסטיני)
לקריאה נוספת

שמואל כ"ץ, אדמת מריבה – מציאות ודמיון בארץ ישראל, הוצאת כנרת זמורה ביתן
ג'ואן פיטרס, מאז ומקדם – מקורות הסכסוך היהודי ערבי על א"י, הוצאת הקיבוץ המאוחד
אמנון לין, אגרת בכחול לבן מס' 2 – האמת על מהות האיבה הערבית הבלתי מתפשרת עם זכות הקיום של מדינת ישראל יהודית דמוקרטית, הפורום לחשיבה מדינית על שם ד"ר ראובן הכט, חיפה.
אמנון לין, בטרם סערה – יהודים וערבים בישראל בין תקוות לאכזבות, הוצאת קרני, 1999
בני מוריס, קורבנות – תולדות הסכסוך הציוני-ערבי 2001-1881, הוצאת עם עובד, 2003
יחזקאל רחמים ודניאל בר-טל (עורכים), רק על הסכסוך לדבר ידעתי – סוציאליזציה לסכסוך בחברה הישראלית-יהודית. מכון וולטר לבך לחינוך לדו-קיום, אוניברסיטת תל אביב, 2006
אייל ארליך, הודנה – הרפתקה מדינית, הוצאת אריה ניר, 2006
בני מוריס, מדינה אחת, שתי מדינות: ישראל ופלסטין, הוצאת עם עובד, 2012
שאול אריאלי, גבול בינינו וביניכם, הסכסוך הישראלי פלסטיני והדרכים לישובו, עליית הגג – ידיעות ספרים, 2013
ניר ברעם, הארץ שמעבר להרים, תל אביב: עם עובד, 2016
שיר לשלום

| --- | --- |

הדף המוכתם בדם עם מילות שיר לשלום שיצחק רבין קרא דקות טרם הירצחו
 סינגל בביצוע להקת הנח"ל
 מתוך האלבום בהיאחזות הנח״ל בסיני
 יצא לאור:  דצמבר 1969
 פורמט:  קלאסי
 סוגה:  רוק ישראלי, שיר מחאה
 שפה:  עברית
 אורך:  5:35
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  יענקל'ה רוטבליט
 לחן:  יאיר רוזנבלום
 עיבוד:  יאיר רוזנבלום
"שיר לשלום" הוא שיר עברי, שנכתב בידי יענק'לה רוטבליט והולחן בידי יאיר רוזנבלום. הושר במקור בשנת 1969, בימי מלחמת ההתשה, על ידי להקת הנח"ל בתוכניתה "שא לשלום" ("היאחזות הנחל בסיני"), עם הסולנית מירי אלוני.
היסטוריה

במקור יועד השיר ללהקת חיל הים, אלא שרוזנבלום, שהלחין את השיר ושלח אותו ללהקה ממקום מושבו בלונדון, התעקש לעבד אותו בעצמו. המנהל המוזיקלי של להקת חיל הים, בני נגרי, דחה את הדרישה, ורוזנבלום העביר את השיר ללהקת הנח"ל, עימה עבד זמן רב קודם לכן.
במקור נכתב באחת השורות בשיר "שירו שיר לאהבה ולא לניצחונות". שורה זו רצתה לבטא יותר מכל את הצורך להלל ולייחל לאהבה ולפיוס ולא לחשב ניצחונות וכיבושים, כי אלה עולים בדם של שני הצדדים. כיוון שהשיר יועד ללהקה צבאית, ראשי אגפי החינוך בצה"ל דרשו להשמיט שורה זו מהשיר בטענה שחיילים לא יכולים להופיע מול חיילים אחרים בשיר שיש בו פגיעה מורלית שכזו. לבסוף הוסכם על החלפת המילה, והשיר הוקלט ופורסם עם המשפט "שירו שיר לאהבה ולא למלחמות".
על כתיבת שיר לשלום דווקא ללהקה צבאית אמר רוטבליט שצה"ל נלחם כדי להשיג בסופו של דבר שלום. רוטבליט עצמו נפצע בקרב על אבו תור במלחמת ששת הימים, וראה בשלום משהו נכסף. בריאיון לרינו צרור משנת 2007 אמר על "שיר לשלום" שהשיר היה מלא תקווה עם תמימות מסוימת, אבל פריצת האינתיפאדה השנייה לאחר שיחות קמפ דייוויד הביאה אותו להתפכחות, שהורידה את האשליה שעוצמתה של מדינת ישראל, תביא להכרה בה מצד העולם הערבי והמוסלמי.
וכך גם אמר בריאיון למקור ראשון בשנת 2020:
זהו שיר קצת נאיבי... כשכתבתי אותו הייתי די צעיר והמדינה הייתה מדינה שטענה שהיא שואפת שלום. שאנחנו רוצים שלום, אבל 'הם' לא רוצים. די האמנתי שזה ככה.
היסטוריה > מעבד השיר

הקרדיט על העיבוד ניתן למלחין יאיר רוזנבלום, אולם דני סנדרסון מעיד שהוא עיבד וגם חיבר את הפתיחה הרוקיסטית שהייתה נקודת ציון במעבר ממה שמכונה "שירי ארץ ישראל" שהיו מזוהים עם האקורדיון של רוזנבלום, למוזיקת רוק.
אופי השיר

השיר מבטא כמיהה לשלום, מבכה את הרעים שנפלו בקרבות, ומדבר לכאורה בשם הנופלים. השיר מערער על תרבות השכול והאדרת המלחמה הקיימת לכאורה בארץ, וקורא לנותרים בחיים לשאוף לשלום. בין השאר מבטלות מילות השיר, לדוגמה, את הנוהג לאמירת תפילת קדיש על הקבר: "הַזַּכָּה שֶבַּתְּפִלּוֹת אותנו לא תחזיר". כמו כן מתעמתות מילות השיר עם האתוסים של הנצחת החיילים שנפלו, לדוגמה: "תנו לשמש לחדור מבעד לפרחים" (- שעל הקבר); וכן עושות שימוש במושגים מתחום המלחמה, ומייתרות אותם, לדוגמה: "שאו עיניים בתקווה, לא דרך כוונות" (- כוונות הרובה)". מילות השיר מתנגדות ל"שירי מלחמות" המאדירים את תרבות המלחמה (כדוגמת מגש הכסף, גבעת התחמושת ובלדה לחובש), וקוראות לשיר במקומם שירים לאהבה: "שירו שיר לאהבה, ולא למלחמות".
השיר נושא אפיונים של המנון, בקצבו ובמילותיו, ומילותיו מתייחסות אל ההמון, וקוראות לפעולה, בציווי, בלשון רבים ("ובכל הכיכרות / הריעו רק
שלום"). השיר הושפע כנראה מרוח התקופה, שבשיאה "תרבות הנגד" של ההיפים. רבים שומעים דמיון רב לשיר "Let The Sunshine In" מתוך המחזמר "שיער", שיצא לאור שנים ספורות קודם ("תנו לשמש לעלות, לבוקר להאיר").
מעמדו המיוחד של השיר

כבר מהימים הראשונים להשמעתו עורר השיר מחלוקת עזה. רבים הזדהו עם מסר השלום העולה משורותיו, דווקא בימים בהם הייתה בשיאה מה שנתפס על ידי חלק מהציבור כ"כוחניות הישראלית" שלאחר מלחמת ששת הימים, ובטרם עבר הציבור הישראלי את הטראומה של מלחמת יום הכיפורים. יש הרואים בו הדים ל"נאום הר הצופים" שנשא הרמטכ"ל יצחק רבין, בו העלה על נס את הקורבן האישי של הנופלים, כמו גם את המחיר ששילם האויב, מעבר לניצחון הגדול במלחמה.
לעומתם, היו שראו בו שיר תבוסתני, וראו בביקורת שמותח השיר על נושאים כתרבות השכול, משום חילול הקודש. בשנת 1970 אלוף פיקוד המרכז, רחבעם זאבי, טען שהשיר גורם לדה-מורליזציה בקרב החיילים ופוגע ברגשותיהם של המשפחות השכולות, לכן אסר על השמעתו בפיקוד המרכז כמו מקבילו אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון.
השיר הפך להמנון פוליטי בלתי רשמי של תנועות השלום הישראליות (כגון "שלום עכשיו") והחל מ-1974 (אחרי מלחמת יום כיפור) הושר בעצרות ובהפגנות, לעיתים גם בליווי גרסה בשפה הערבית. תנועת מרצ יצרה מהשורה הראשונה בשיר, "תנו לשמש לעלות", סיסמת בחירות: "תנו למרצ לעלות". בבחירות 1996 השיר הזה בוצע במסגרת תשדיר של התנועה על ידי זהבה בן ודנה ברגר.
השיר הושר בהפגנה הגדולה נגד גולדה מאיר ב-1974, גם בשנת 1977 (לאחר עליית הליכוד לשלטון), ובתום עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל ב-4 בנובמבר 1995 בביצוע מירי אלוני, יצחק רבין, שמעון פרס, הגבעטרון והאירוסים. בתום אותה עצרת נרצח יצחק רבין, והדף עם מילות השיר, שהיה בכיס חולצתו, נתגלה מוכתם בדמו. "שיר לשלום" הפך מאז לאחד מסמלי הזיכרון לרבין, ולאחד ממייצגי מורשתו.
ב-1978 הוציא יענקל'ה רוטבליט את אלבום הסולו הראשון שלו כך שחררתי את ירושלים, אשר נחתם בקטע "שיר לשלום מס' 2 (תשדיר שירות)" ורומז לשיר המקורי. השיר מעלה מסר דומה אם כי נכתב בגוון יותר הומוריסטי.
ראו גם

חורף 73
הנה בא השלום
הערות שוליים

↑  עם חברי הלהקה הנוספים ששירתו במחזור זה ונטלו חלק בהקלטת השיר נמנים גידי גוב, ירדנה ארזי, אפרים שמיר, לאה לופטין, דני סנדרסון, רותי הולצמן, אלון אולארצ'יק, תמי עזריה, מאיר פניגשטיין, יובל דורי, שמעון ויצמן, איציק בן מלך, דליה הורסקי, אמוץ ברונטמן, יובל חבצלת ועמוס טלשיר.
↑  סוף עונת התפוזים, פרק 1, 1998
↑  ריאיון עם רינו צרור בתכנית חוצה ישראל, באתר youtube, מ-05:30 עד 06:30
↑    מאיה פולק, ‏העשור שבו "שיר השלום" התנפץ מול מציאות מדממת, בעיתון מקור ראשון, 26 בפברואר 2020
↑  תיעוד יוצרים של מפעל הפיס עם יואב קוטנר - דני סנדרסון (הגרסה הארוכה), החל מדקה 26:24
↑  טלילה אלירם, בוא, שיר עברי: שירי ארץ ישראל: היבטים מוזיקליים וחברתיים, אוניברסיטת חיפה, 2006
↑  רדיו ללא הפסקה, להקת הנח"ל שיר לשלום
איתן הבר מספיד את ראש ממשלת ישראל יצחק רבין בהלווייתו ומקריא את שיר לשלום מתוך דף המוכתם בדמו של רבין
יחיאל כשר

יחיאל מאיר כשר (נולד ב־9 ביוני 1961) הוא שופט בית המשפט העליון החל משנת 2022.
ביוגרפיה

כשר נולד ברמת גן בשנת 1961, בן לאברהם ואיילה. אביו, יליד פולין, היה ד"ר לפיזיקה, מורה ומחנך. אמו, ילידת בלגיה, הייתה מנהלת הייצור בבית החרושת המשפחתי[דרושה הבהרה]. כשהיה בן חמש עברה משפחתו להרצליה פיתוח. בתיכון למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בין השנים 1979–1982 שירת בחיל התותחנים והשתתף במלחמת לבנון הראשונה כמפקד צוות תומ"תים.
עם שחרורו מצה"ל החל ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1986 סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון והתמחה במשרדו של פרופ' יובל לוי, שאצלו למד דיני עונשין. ב־1987 קיבל רישיון עריכת דין והועסק כעורך דין שכיר במשרדו של לוי עד שנת 1993, אז הפך שותף והוביל את הליטיגציה במשרד. בשנת 2014 התמזג המשרד עם משרדו של דוד תדמור וכשר התמנה לראש מחלקת הליטיגציה.
כעורך דין עסק כשר בליטיגציה מורכבת במגוון תחומים, בדגש על המשפט האזרחי, המסחרי והמנהלי. בין היתר עסק בתובענות ייצוגיות, דיני תאגידים, דיני חיובים, דיני מקרקעין ותכנון ובנייה, דיני בנקאות, דיני תשתיות ואנרגיה, עתירות מנהליות לבג"ץ, בוררויות וגישורים.
בפברואר 2022 אושר מינויו לשופט בית המשפט העליון כנציג השוק הפרטי של לשכת עורכי הדין והוא הושבע לתפקיד ב-9 ביוני 2022. שר המשפטים גדעון סער תמך במועמדותו לאחר שסומן כבעל זיקה שמרנית, וזאת אף שעמדותיו החוקתיות אינן ידועות. אל התפקיד הגיע כשר ללא רקע בתפקיד שיפוטי קודם.
פסיקתו

בז' תשרי תשפ"ה פסק ביחד עם הרכב של שלושה שמותר להתפלל בהפרדה במרחב הציבורי בניגוד לעמדת עיריית תל אביב.[דרוש מקור]
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חיים אישיים

כשר נשוי לדורית ומתגורר ברעננה. לזוג שלושה ילדים ושלושה נכדים.
כשר הוא אוהד של קבוצת הכדורגל מכבי נתניה, ועד מינויו לבית המשפט העליון היה חבר בוועדת הביקורת של המועדון.
הערות שוליים

1 2  אבישי מתיה, ‏"בליטיגציה בביהמ"ש יש ריח של אבק שריפה, יש פחד", באתר גלובס, 3 ביולי 2015
1 2  יחיאל כשר, באתר הרשות השופטת
1 2 3  ניצן שפיר, ‏עו”ד יחיאל כשר: ליטיגטור מבריק ואוהד כדורגל שרוף, באתר גלובס, 21 בפברואר 2022
↑   ציוץ של דוברות הרשות השופטת ברשת החברתית אקס (טוויטר), 9 ביוני 2022
↑  יובל אראל, ‏לאחר חודשים ארוכים של דיונים: ארבעה שופטים חדשים מונו לבית המשפט העליון, באתר ‏מאקו‏, 21 בפברואר 2022
רודריגו דה לה סרנה

| --- | --- |

 לידה:  18 באפריל 1976 (בן 48) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  ארגנטינה 
 תקופת הפעילות:  מ-1995 
 בן או בת זוג:  אריקה ריוואס (1999–2010)   Valentina F. Domingues (2016–2021) 
 מספר צאצאים:  3 מספר 
 פרסים והוקרה:  פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר (2004) 
 פרופיל ב-IMDb
 
רודריגו דה לה סרנה (ספרדית: Rodrigo de la Serna; נולד ב-18 באפריל 1976) הוא שחקן ארגנטינאי.
ביוגרפיה

דה לה סרנה נולד וגדל בבואנוס איירס, והחל להתעניין במשחק מגיל צעיר.
קריירה

ב-1995 השתתף לראשונה בסדרת טלוויזיה, "Cybersix", של רשת Telefe.
בשנת 1997 שיחק בתפקיד משני בטלנובלה "Naranja y media" שם גילם את חואן סנסטו.
בהמשך השתתף במספר סדרות טלוויזיה ארגנטינאיות נוספות, ונהנה מפופולריות בארצו לאחר השתתפותו בסדרה "Okupas"‏ (2000). מאז 1999 גילם תפקידים שונים גם בקולנוע, ותפקידו הראשי הראשון היה בסרט "Gallito Ciego"‏ (2001), שהקנה לו את פרס קונדור הכסף (המוענק על ידי התאחדות מבקרי הקולנוע הארגנטינאים) בקטגוריית תגלית אותה שנה.
בשנת 2004 זכה דה לה סרנה להכרה בינלאומית ולשיא הצלחתו, כשגילם את דמותו של אלברטו גרנאדו בסרט הקולנוע דרום אמריקה באופנוע, המתאר את מסעם של גרנאדו ושל צ'ה גווארה (בגילומו של גאל גארסיה ברנאל) בדרום אמריקה בראשית שנות ה-50. בעקבות השתתפותו בסרט זכה במספר פרסים, בהם פרס קונדור הכסף לשחקן הטוב ביותר, ופרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן החדש הטוב ביותר. כן היה מועמד לפרס באפט"א בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנים הבאות המשיך דה לה סרנה והשתתף בסרטים ובסדרות טלוויזיה שונות, בהן סדרת הטלוויזיה Hermanos y Detectives‏ (2006) וסרט הטלוויזיה Revolución: El cruce de los Andes, העוסק בחציית האנדים בידי צבא האנדים, בו גילם את דמותו של מפקד הצבא, חוסה דה סן מרטין.
ביולי 2019 עלתה לאוויר העונה השנייה של הסדרה המצליחה בית הנייר בנטפליקס, בו הצטרף לחבורת השודדים בתור פאלרמו האחראי על השוד בתוך הבנק המרכזי בספרד.