stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שורו (סרט)
הערות שוליים

↑  מיכל פלג, קולנוע - ״שורו' (ישראל, X 1990) במאי: שבי גביזון, שחקנים: משח איבגי, שרון חכהן, עזרא כפרי, כל העיר, 21 בדצמבר 1990
↑  "שורו" לקח את הקופה, חדשות, 20 בנובמבר 1990
↑  חגי לוי, קומדיה שזזה לאט אחרי ערימת פרסים עולה לבסוף "שורו" למסכים., חדשות, 13 בדצמבר 1990
1 2  נדב הולנדר, עכבר העיר, די-וי-די: בין ההזיה של "שורו" להזיה של "לבנון", באתר הארץ, 21 במאי 2010
| פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| שנות התשעים של המאה העשרים | שורו (1990) • מעבר לים (1991) • החיים על פי אגפא (1992) • נקמתו של איציק פינקלשטיין (1993) • שחור (1994) • חולה אהבה בשיכון ג' (1995) • קלרה הקדושה (1996) • עפולה אקספרס (1997) • קרקס פלשתינה (1998) • החברים של יאנה (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה העשרים ואחת | ההסדר (2000) • חתונה מאוחרת (2001) • כנפיים שבורות (2002) • האסונות של נינה (2003) • מדורת השבט (2004) • איזה מקום נפלא (2005) • אביבה אהובתי/אדמה משוגעת (2006) • ביקור התזמורת (2007) • ואלס עם באשיר (2008) • עג'מי (2009) |  |
| העשור השני של המאה העשרים ואחת | שליחותו של הממונה על משאבי אנוש (2010) •  הערת שוליים (2011) • למלא את החלל (2012) • בית לחם (2013) • גט - המשפט של ויויאן אמסלם (2014) • באבא ג'ון (2015) • סופת חול (2016) • פוקסטרוט (2017) • האופה מברלין (2018) • ימים נוראים (2019) |  |
| שנות העשרים של המאה העשרים ואחת | אסיה (2020) • ויהי בוקר (2021) • סינמה סבאיא (2022) • שבע ברכות (2023) • קרוב אלי (2024) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: - | סרטי הקולנוע של שבי גביזון   שורו (1990) | הבא: מעבר לים (1991) |
עת"מ אטוש מאג'ד מאנג'אן נגד עיריית אילת

עת"מ 29883-07-11 אטוש מאג'ד מאנג'אן ואח' נגד עיריית אילת ומשרד החינוך הוא פסק דין בעתירה מנהלית משנת 2012, שהוגשה לבית המשפט לעניינים מינהליים בבאר שבע על ידי 22 מבקשי מקלט וילדיהם, שטענו כי הפרדת ילדיהם ממערכות החינוך המוכרות בעיר אילת, היא אפליה על בסיס צבע עורם, מוצאם ומעמדם.
השופטת רחל ברקאי קיבלה את העתירה וקבעה כי סירובם של המשיבים לאפשר לעותרים להשתלב במסגרות החינוך הרגילות בעיר הוא החלטה בלתי סבירה, בלתי מידתית ומהווה הפליה אסורה.
פסק הדין זה הוא חלק משרשרת פסקי דין משמעותיים העוסקים בזכות הילד לחינוך הולם, כזכות בסיסית שאין לפגוע בה בדרך של אפליה על בסיס גזע, דת, מגדר, לאום או מעמד.
העתירה

בעשור הראשון של המאה ה-21 הגיעו לישראל מסתננים רבים מאפריקה, ובאילת התרכזה קהילה גדולה שלהם. בגלל המצב בסודאן ובאריתריאה ישראל נמנעה מלגרש אזרחים של מדינות אלו, מתוך חשש שמא יש בהם כאלו הזכאים למעמד של פליטים על פי אמנות בין-לאומיות, אך מנגד קבעה כי מבחינה פרקטית אין באפשרותה לדון במספר כה רב של בקשות מקלט ולכן היא נוהגת במדיניות של "הגנה קבוצתית".
החל משנת 2008 ילדי מבקשי המקלט לא צורפו למסגרות החינוך הרגילות באילת, ובמקום זאת הוסעו מטעם עיריית אילת למסגרות חינוך בקיבוץ אילות שיועדו אך ורק לילדי מבקשי המקלט. ההורים פנו לעיריית אילת בבקשה לשלב את הילדים במסגרות החינוך בעיר, ומשרד החינוך תמך בדרישת ההורים אך לא כפה עמדה זאת על עיריית אילת. מנגד, הורים רבים מאילת התנגדו לשילוב הילדים, שלטענתם נעדרו כישורי שפה הנדרשים לשילוב בכיתה של הילדים הישראליים. בחודש יולי 2011 הגישו ההורים עתירה לבית המשפט המנהלי.
באותה העת, בעקבות הכרזת עצמאותה של דרום סודאן, מדינת ישראל הסירה את ההגנה הקבוצתית שניתנה לאורך השנים לאזרחי מדינה זו בשל הסכנה שבה היו מצויים וקראה להם לשוב אל מולדתם מרצון, בהתריעה שאם לא יעשו כן, ינקטו פעולות אכיפה נגדם. בעתירה טוענים המשיבים, כי משבוטלו הנסיבות שבגינן ניתן לפליטים מקלט זמני, הם אינם יכולים עוד שלא להיזקק להגנת ארץ אזרחותם ומאבדים את זכויותיהם בישראל ככל שהיו ולכן, ישנה הצדקה להסדרים נפרדים כלפי ילדי מבקשי המקלט מפני היותם שוהים בלתי חוקיים שאין להם כל זכות לקבל חינוך שווה כילדי ישראל.
הדיון > טענות העותרים

רישום הילדים לבית הספר בקיבוץ אילות מבוסס על מוצאם, גזעם, צבע עורם ומעמדם של הורי הילדים, ואין מאחורי הפרדה זו סיבה חינוכית המצדיקה מניעת שילובם במוסדות החינוך הרשמיים בדומה לשאר ילדי מבקשי המקלט בערים שונות בארץ, ומשמעותה של ההפרדה היא הפליה גרידא.
זכויותיהם המשפטיות של הילדים מושתתות על חוק לימוד חובה, הקובע את מסגרת חינוך החובה החלה על כל ילד הנמצא בישראל, על אמנת זכויות הילד הקובעת זכות לשוויון בחינוך ועל חוק זכויות התלמיד, הקובע כי כל ילד ונער במדינת ישראל זכאי לחינוך בהתאם להוראות הדין. השׂמת הילדים במסגרת חינוך לא מוכרת על ידי משרד החינוך, אף אם היא זמנית, נעשית בניגוד לדין הישראלי.
עיריית אילת אינה מקיימת את הוראות משרד החינוך, ומשרד החינוך לא מפקח על התנהלותה של עיריית אילת. קיבוץ איילות מתנדב לסייע בהענקת חינוך לילדי מבקשי המקלט אך זהו אינו תפקידו. התעלמות עיריית אילת מהוראות משרד החינוך לפעול לשילוב ילדי מבקשי המקלט, גורמת לעותרים לתחושת עלבון שנועדה להפעיל עליהם לחץ לעזוב את העיר.
הדיון > טענות המשיבים – משרד החינוך ועיריית אילת

משרד החינוך לא חלק על העובדה כי יש למצוא פתרון לעותרים השוהים במדינה על פי היתר זמני וחובתו לדאוג לשירותי חינוך לילדי העותרים. אך לטענתו, אי שילוב ילדי מבקשי המקלט במסגרות החינוך בעיר אילת מיטיב עמם ועם ילדי מערכת החינוך הישראלית. בעקבות פערים משמעותיים בין הקבוצות, ועל מנת לפתח מיומנויות למידה אצל ילדי מבקשי המקלט ולתרום לקידומם, יש למצוא להם מסגרת לימוד ייחודית המתאימה לצרכיהם. פערים תרבותיים ומנטליים מקשים על השילוב ודווקא ההפרדה יוצרת הטבה ראויה לילדי מבקשי המקלט המביאה לידי ביטוי את יכולותיהם הלימודיות. עיריית אילת טוענת גם היא לחינוך שווה אך נפרד, עקב שהייתם הבלתי חוקית של מבקשי המקלט. לטענתה, השונות יוצרת הבחנה מותרת ולכן לא חלה עליהם כל חובה לשלב את ילדי מבקשי המקלט במסגרות החינוך הרגילות הקיימות בעיר.
הבעיות הסוציו-אקונומיות של התושבים בעיר, והמתח השורר בפועל בין האוכלוסיות השונות מקשים על שילובם של ילדי העותרים במסגרות החינוך הרגילות בעיר. קליטת ילדים זרים תפגע ברמת הלימודים הקיימת במסגרות החינוך בעיר.
נוכח העובדה כי ילדי העותרים עתידים לעזוב את הארץ אין לדרוש לשלבם מאחר שיש בכך משום הכבדה פדגוגית וכלכלית בלתי מוצדקת. התאמתם ושילובם של ילדי העותרים במסגרות החינוך הרגילות בעיר דורשת מעיריית אילת נטל כלכלי ותקציבי כבד שאינו בהכרח מוצדק עקב שהייתם הזמנית והעובדה כי עתידים הילדים והוריהם לעזוב.
הדיון > תגובת העותרים

החינוך הנפרד לא תואם את הוראות הדין, המציין מפורשות שרישום לבתי הספר יעשה על פי מקום מגוריו של הילד. חריגה מכך תעשה רק לגופו של עניין ובדיקה אינדיבידואלית לרמתו החינוכית של הילד, ואין לבצע הכללה גורפת לקבוצה כפי שנעשה במקרה זה.
חוות דעת המראות על הצלחתם השתלבותם במערכת החינוך באילת של ארבעה ילדי מבקשי מקלט מלמדות כי הילדים בעתירה זו אכן מסוגלים להשתלב.
פסק הדין

תקנות לימוד חובה וחינוך ממלכתי מסדירים את הליך הרישום והשיבוץ לבתי הספר. אזורי הרישום נקבעים לפי חלוקה גאוגרפית בכל רשות מקומית במדינת ישראל. החוק מאפשר לרשום ילד לבית ספר הנמצא בתחום אזורו בלבד, אלא אם ישנם שיקולים אינדיבידואליים הרלוונטיים לרישום ילד לבית ספר ספציפי התואם לו מתוך בתי הספר הנמצאים באזור הרישום. שיבוץ, שאינו באזור מגוריו של התלמיד, הבוחן ומבדיל קבוצת תלמידים בעלי אופי מסוים, נעשה בהיעדר סמכות ושלא כדין. קביעת נוהל מיוחד של חינוך נפרד כפי שנהגו המשיבים נוגד את הוראות החוק.
אם חינוך נפרד לילדי מבקשי המקלט הוא כחלק מהמאבק הכללי בתופעת ההסתננות מן הראוי היה שתינקט דרך פעולה אחידה בכל רחבי הארץ ושעיריית אילת לא תבדיל עצמה ותנהג בניגוד להוראות הקיימות.
הטענה כי ההפרדה בחינוך נעשתה על פי שיקולי ארעיות ילדי מבקשי המקלט והוריהם אינה מוצדקת, מפני שלפני עתירה זו ילדי מבקשי המקלט התגוררו בארץ כ-5 שנים ואף השתלבו במסגרות חינוך רגילות בצעירותם.
מדינת ישראל מסוגלת להתמודד עם הבדלי התרבות והשפה ככל שיהיו קיימים אצל ילדי מבקשי המקלט שכן היא צברה ניסיון בקליטת עולים מתרבויות שונות במשך השנים.
מדובר על 55 ילדים בלבד ובשילוב 5 ילדים לכל היותר בכל אחד מבתי הספר הקיימים בעיר אילת. אם ישולבו ילדי מבקשי המקלט במסגרות החינוך הרגילות בעיר, הדבר לא יביא לשינוי המרקם הדמוגרפי בעיר.
לאור האמנה בדבר זכויות הילד, שישראל צד לה, חייבת הרשות להבטיח את זכויות הילד הנמצא בתחום שיפוטה ואין לבצע כל הפליה על בסיס גזע, דת, מגדר, לאום או מעמד. מסגרת החינוך הנפרדת לילדי מבקשי המקלט היא בלתי סבירה, בלתי מידתית והפרדה זו אסורה ופסולה מיסודה. נפסק כי על המשיבים לקבל בקשת העותרים ולאפשר לילדי מבקשי המקלט להשתלב במסגרות החינוך בעיר באופן מיידי.
ערעור לבית המשפט העליון

לאחר הגשת העתירה נסגרה מערכת החינוך בקיבוץ אילות ובפסק הדין נקבע מועד לשילוב הילדים במערכת החינוך העירונית החל מ-1 בספטמבר 2012. עיריית אילת הגישה ב-19 באוגוסט 2012 ערעור מטעמה ומטעם משרד החינוך לבית המשפט העליון על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בבאר שבע, וכן בקשה לעיכוב ביצוע פסק הדין. מיד עם קבלת פסק הדין הודיעו הורים מוועד ההורים באילת כי אם לא יבוטל פסק הדין, הם ישביתו את הלימודים בעיר, וכמעט מאתיים מהם חתמו על עצומה בנושא.
הערעור של משרד החינוך ועיריית אילת לבית המשפט העליון לא נידון עקב הסכמה אליה הגיעו הצדדים ב-26 באוגוסט 2012, המסדירה את שילוב ילדי מבקשי המקלט. מתחילת שנת הלימודים תשע"ג-2012 משולבים ילדי מבקשי מקלט באילת במסגרות חינוך ציבוריות בעיר אילת.
דיון ציבורי

בשיח הציבורי, הביעו ביקורת רבה על הפרשה. המצדדים בשילוב ילדי מבקשי המקלט טענו כי החינוך הציבורי הדוגל בחינוך נפרד אך שווה הוא פסול. בבסיסו עומדת תחושת השפלה, ניכור והדרה חברתית. עוד נטען, כי ישראל שהייתה מיוזמות האמנה בדבר מעמדם של פליטים, העוסקת בין היתר בזכות לחינוך ציבורי, מפרה את אמנת הפליטים בכך שהיא מספקת להם מסגרת נחותה, שקשה אפילו להגדירה כמסגרת חינוכית. מנגד, הושמעו דעות שמא הענקת זכות חינוך אין משמעה בהכרח זכות להיות משולב על בסיס שוויון במערכות החינוך, וייתכן שישנם דרכים נוספות לחינוכם של ילדי מבקשי המקלט. מאוחר יותר הסתייגה האגודה לזכויות האזרח בישראל מאמירות אלו.
סוגיית חינוך שווה אך נפרד נוגעת במגזרים שונים, ועולה לכותרות לעיתים קרובות. דוגמה לכך היא העתירה שהוגשה כנגד סמינר באלעד המקבל לשורותיו בעיקר בנות מהמגזר האשכנזי.
ראו גם

הזכות לחינוך
חוק זכויות התלמיד
אמנה בדבר מעמדם של פליטים
פסק דין בראון נגד מועצת החינוך
בג"ץ בית הספר בעמנואל
הערות שוליים

↑  בג"ץ 1067/08 עמותת "נוער כהלכה" נ' משרד החינוך
↑  בג"ץ 7426/08 טבקה משפט וצדק לעולי אתיופיה נ' שרת החינוך
↑  חוק לימוד חובה, תש"ט–1949
↑  חוק זכויות התלמיד, התשס"א–2000
↑  שרון ליבנה, באילת מתנגדים לשילוב ילדי זרים במערכת החינוך, באתר "מגפון", 20 באוגוסט 2012
↑  עצומת ההורים נגד שילוב ילדי מבקשי המקלט במסגרות החינוך באילת
↑  עע"ם 6162/12 עיריית אילת נגד אטוש מאג'ד מאנג'אן ואח', הודעה מוסכמת מטעם באי כוח בעלי הדין
↑  ראובן ציגלר, נפרד – ומפלה: על חינוך ילדי מבקשי מקלט באילת, באתר הטרקלין, 8 באוגוסט 2011
↑  אילן ליאור, פרופסור רות גביזון: אין הכרח לשלב ילדי פליטים בבתי הספר הרגילים, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2011
↑  שיבוצם של ילדי מבקשי מקלט למסגרת נפרדת בעיר אילת, באתר האגודה לזכויות האזרח בישראל, 4 באוגוסט 2011
יצחק יחזקאל יהודה

| --- | --- |

 לידה:  22 באוקטובר 1863 ט' בחשון תרכ"ד ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  24 במרץ 1941 (בגיל 77) כ"ה באדר תש"א 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום לימודים:  ישיבת תפארת ירושלים 
 שפות היצירה:  עברית, ערבית, יידיש 
 מספר צאצאים:  8 
 
יצחק יחזקאל יהודה (22 באוקטובר 1863 - 24 במרץ 1941) היה מחנך, מתרגם, מוכר ספרים ומזרחן, שעסק בחקר תולדות עם ישראל והתרבות הערבית.
קורות חיים

יצחק יחזקאל יהודה נולד בירושלים לאביו בנימין יוצא עיראק, ולאמו בכורה-רבקה לבית ברגמן יוצאת גרמניה מהעיר פרנקפורט. מצד אביו היה צאצאו של יוסף בן-שושן, שהיה שר בארמונו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה וקרוב משפחתו של הנגיד דוד ששון. אחיו הצעיר היה פרופ' אברהם שלום יהודה. דודתם, שרח, נישאה ליהושע ילין והייתה אימו של דוד ילין.
בילדותו למד בתלמוד תורה אשכנזי שבו ניתנו הביאורים ביידיש, לאחר מכן למד בישיבה הספרדית "חסד אל" שייסד אבי-אביו ובישיבת תפארת ירושלים. הוא הגיע לרמת בקיאות גבוהה בתורה וכן בשפות שונות ובשפה ובספרות הערבית. מלבד עברית וערבית הוא ידע לאדינו, יידיש, גרמנית, טורקית, פרסית, אנגלית וצרפתית. חתנו פרופ' יוסף יואל ריבלין העיד עליו שהיה ”בקי עד להפליא בכל ספרות ערב ואחד החוקרים היותר גדולים מבין היהודים”.
יהודה עסק בהוראה ושימש כמורה לעברית וערבית באליאנס בירושלים, בבית הספר דורש ציון, ובבית ספר למל. בין תלמידיו לערבית היו אחיו הצעיר, אברהם שלום יהודה, ואחיינו, דוד ילין. כמו כן ניהל משרד תרגומים קטן בירושלים. בין היתר תרגם מטורקית לעברית חוקים ותקנות שפרסם הממשל העות'מאני. הוא היה מראשוני הירושלמים שחברו לארגון בני ברית וכיהן כמזכיר וסגן יו"ר לשכת בני ברית בירושלים. כמו כן היה פעיל בהתארגנויות ציוניות ועבריות שונות וצפה בהתלהבות בתהליך תחיית העברית.
בשנים 1904-1906 חי בדארמשטאדט שבגרמניה וסחר בספרים וכתבי יד בעברית ובלשונות המזרח. בשנת 1906 התיישב בקהיר ופתח בקרבת מסגד אל-אזהר חנות לספרים וכתבי יד מהספרות הערבית הקלאסית והדתית. במיוחד התעניין בכתבי פילוסופיה ושירה מימי הביניים. שמו כמלומד בספרות הערבית יצא למרחק והוא שימש כמדריך ועוזר לחכמי המוסלמים ולמזרחנים ששהו בקהיר.
בשנת 1920 חזר לארץ ישראל והתיישב בירושלים. הוא הקדיש מזמנו לפעילות ציבורית ועסק בארגונה והנהגתה של העדה הבבלית (יוצאי עיראק) בארץ ישראל. הוא שימש כיו"ר ועד עדת הבבלים בשנים 1922-25, 1934-35.
לאורך חייו עסק בתרגום ופרסם ספרים ומאמרים רבים בתחומי השפה והספרות הערבית, פולקלור ערבי, תולדות ארץ ישראל ועוד. בספרו הגדול בן שני הכרכים "משלי ערב" (1932–1934) הביא תרגום של סיפורי עם ערביים לעברית (כרך שלישי נוסף של הספר יצא לאור כחצי מאה לאחר מותו, בשנת תש"ן (1990). בשנת תרפ"ח (1928) הוציא לאור את ספרו "משלי אספניולית-יהודית", אוסף של סיפורי עם מלאדינו. בשנת תרפ"ט (1929) הוציא לאור מחקר על תולדות הכותל מימי חורבן בית שני ועד ימיו. הוא גם העיד בעניין זה בפני ועדת הכותל הבינלאומית שנה לאחר מכן. בעודו בקהיר פרסם ספר בערבית ספרותית בשם "שרח' אל מצ'נון" (شرح المضنون, 1912) אנתולוגיה של מבחר שירי ערב מתקופת הג'היליה ועד המאה ה-14. הוא פרסם מאמרים בעיתונים כגון הצבי ובכתבי עת כגון ציון, השילוח וקובצי "ירושלים" שבעריכת אברהם משה לונץ, בהם מאמר על תולדות בית כנסת הרמב"ן ("ירושלים", כרך ג'), על "שירי האיכרים בארץ ישראל" ("ירושלים", כרך ו') ועוד. הוא הותיר מאחוריו בכתב יד מספר ספרים, בהם ספר דקדוק עברית.
משנת תרמ"א (1880 או 1881) נישא להענע בת ר' וולחיל רובין, נכדו של המגיד ממזריטש. לאחר 12 שנות נישואין ללא ילדים נפרד ממנה ונישא לבידה, בתו של הרב שמעון אשריקי, מנהיג עדת המערביים (יוצאי המגרב). לבני הזוג היו שלושה בנים וחמש בנות, שגודלו על ברכי השפה העברית ונישאו לבני משפחות מכובדות ביישוב. בתם רחל הייתה אשתו הראשונה של פרופ' יוסף יואל ריבלין, לה הוא מודה בהקדמה לתרגומו העברי לקוראן על העזרה שהגישה לו בהכנת התרגום.
נפטר ביום כ"ה באדר תש"א, 24 במרץ 1941, נטמן בבית הקברות הר הזיתים לצד אשתו בידה. על שמו רחוב "המזרחן" בירושלים.
מספריו

شرح المضنون به على غيراهله على الابيات التى انتخبها عبدالوهاب الزنجاني / عبيدالله بن عبدالكافى ؛ ونشره اسحاق بنيامين يهودا , القاهرة: مطبعة السعادة, 1912-1915.
יצחק בן בנימין יהודה, הכתל המערבי: מאמר מקיף על כתלנו זה, מה שנאמו עליו, ומה שדבר בו מימי החרבן עד היום הזה, עם מבוא והשמטות, ירושלים: דפוס ווייס, תרפ"ט (1929). (הספר באתר אוצר החכמה)
יצחק בן בנימין יהודה, משלי אספניולית-יהודית, ירושלים: דפוס י"א ווייס, תרפ"ח (1928).
יצחק בן בנימין יהודה, משלי ערב: אסופת מבחר משלי בני קדם אשר אגר מספרים ומפיות העם, ב' כרכים, ירושלים: הוצאת החברה הא"י להיסטוריה ואתנוגרפיה, תרצ"ב (1932) - תרצ"ד (1934). כרך שלישי יצא לאור לאחר מותו בשנת תש"ן (1990).
לקריאה נוספת

ישראל בן-זאב, 'ר' יצחק יהודה: (אישיותו ותלמודו)', מאזנים יג (תש"א), 71–77.
יוסף יואל ריבלין, 'ר' יצחק יחזקאל יהודה', מאזנים יד (תש"ב), 313–316.
יצחק ר' מלכו, 'רבי יצחק יחזקאל יהודה ז"ל', בספרו בהאיר המזרח: יהודי ארצות הקדם בתקופת התחיה הלאומית, ירושלים: הוצאת הספרים הארץ-ישראלית צבי הרכבי, תש"ד 1943, עמ' 18–20.
אברהם מאיר הברמן, 'החכם יצחק יחזקאל יהודה וחיבוריו' בתוך: מסכת סופרים וספרות: תולדות סופרים וחוקרים, דברי ביקורת, מאמרים ורשימות, ירושלים: ר' מס, 1976, עמ' 35–49.
אברהם בן-יעקב, יהודי בבל בארץ ישראל מהעליות הראשונות עד היום, ירושלים: ר' מס, תש"מ 1980, עמ' 47–52.
יצחק אבישור, '׳משלי ערב׳ – להשלמת מפעלו של יצחק בן בנימין יהודה', פעמים 54 (1993), עמ' 143–148.
יצחק אבישור, 'חידושי העברית של י"ב יהודה שבהשפעת הערבית', בתוך: משה בר-אשר (עורך), פרקים בעברית לתקופותיה: אסופת זיכרון לשושנה בהט, ירושלים: האקדמיה ללשון העברית, תשנ"ז, עמ' 209–222.
משה שבת, ישיבות בגדאד, ירושלים, תשע"ו, עמ' 82; הנ"ל, ישיבות בגדאד, נספחים ומקורות (ירושלים תשע"ט), נספח כד, הכולל עשרות מכתבים מאת רבי יצחק יהודה.
הערות שוליים

1 2  אברהם מאיר הברמן, 'החכם יצחק יחזקאל יהודה וחיבוריו' בתוך: מסכת סופרים וספרות: תולדות סופרים וחוקרים, דברי ביקורת, מאמרים ורשימות, ירושלים: ראובן מס, 1976, עמ' 36.
1 2  עם הופעת כרך א': בן-ברוך, משלי ערב, דואר היום, 2 בדצמבר 1932; וכרך ב': ש. א., ספר לפולקלור ערבי, דואר היום, 24 בספטמבר 1935, המשך.
↑  הגברת מרה בידה לבית יחזקאל-יהודה ז"ל, דואר היום, 23 במרץ 1927.
↑  דוד תדהר (עורך), "הרב שמעון אשריקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 89
↑  רחוב המזרחן באתר עיריית ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297975805171  BnF: cb16599038k (data)  GND: 1068636971  ISNI: 0000 0000 7028 1873  LCCN: nr90014949  NTA: 158741307  SELIBR: 337427  VIAF: 97557018   WorldCat (עם VIAF): 97557018
שהרזאד

ערך זה עוסק בדמות ספרותית ב. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

ציור של שהרזאד מהמאה ה-19 שצויר על ידי סופי אנדרסון
 בן או בת זוג:  שאהריאר 
 
שחרזדה והסולטאן שאהריאר, ציור משנת 1880
שַׁהְרַזָאד (מפרסית: شهرزاد, מוכרת גם כ"שחרזאדה", לפי ההגייה הרוסית)  היא הדמות העיקרית ומספרת הסיפורים מהספרות המזרח-תיכונית של "סיפורי אלף לילה ולילה".
ביוגרפיה

לפי סיפור המסגרת, המלך שאהריאר, שמלך בסמרקנד על ארצות המזרח, גילה שאשתו בגדה בו, ובעקבות סיפורים דומים ששמע הגיע למסקנה כי כל הנשים הן בוגדניות. בעקבות זאת החליט להוציאה להורג. המלך דרש מהווזיר שלו להביא לו בכל ערב נערה בתולה כדי להיות לו לאישה, ובבוקר למחרת היה מצווה להוציאה להורג. 3,000 ימים לאחר-מכן, בעוד הממלכה אחוזת אימה ממעשי המלך, הווזיר לא הצליח למצוא בתולות נוספות, ובייאושו גילה את הסיפור לשהרזאד, בתו החכמה והמשכילה. כאשר שמעה מהווזיר על משימתו וגורל הנערות, החליטה שהרזאד להיות הבאה בתור, בכוונה להציל את שאר נערות הממלכה - למרות כל הפצרותיו של הווזיר. היא שיתפה בתוכניתה את אחותה הצעירה ממנה, דוניאזאד (בתרגומים אחדים - דינאזאד).
בליל כלולותיה ביקשה שהרזאד מהמלך להביא את אחותה כדי שתוכל להיפרד ממנה. דוניאזאד ביקשה משהרזאד לספר לה ולמלך אחד מסיפוריה, כדי לשמח את רוחם לפני שנת הלילה. המלך הסכים, ושהרזאד פתחה בסיפור, אך עד עלות השחר לא סיימה שהרזאד את הסיפור, ואמרה למלך שלצערה הרב היא תצטרך להפסיקו באמצע. המלך, שרצה לשמוע את סוף הסיפור, החליט להשאיר אותה בחיים עד ללילה הבא. בלילה זה המשיכה שהרזאד בסיפור, שהסתעף לסיפור נוסף, ונעצרה באמצעו. באופן הזה, בעודו מצפה בכיליון עיניים להשלמת הסיפור הקודם מדי לילה בלילה, השאיר המלך את שהרזאד בחיים, עד שלאחר 1,001 לילות של סיפורי הרפתקאות ושלושה בנים שנולדו לו, החליט לחדול ממנהגו ושהרזאד ניצלה.
הסיפורים נכתבו במתכונת ספר פרסי עתיק הקרוי "הזר אפסאנה" או "אלף מיתוסים".
המלחין הרוסי ניקולאי רימסקי-קורסקוב חיבר את "שחרזאדה", סוויטה סימפונית  לפי סיפור המעשה, שעודה פופולרית עד היום. הכוראוגרף מיכאל פוקין חיבר בלט למוזיקה של רימסקי-קורסקוב ללהקת הבלט רוס של סרגיי דיאגילב ובמיוחד עבור הרקדן המהולל ואצלב ניז'ינסקי.
הבלט עלה בהצגת בכורה לאחר מות המלחין ולמורת רוחה של אלמנתו, נדז'דה רימסקאיה-קורסקובה, שהתנגדה לשימוש שנעשה ביצירה של בעלה.
מנהג חוקתי

מנהג חוקתי (באנגלית: Constitutional convention) או מוסכמה חוקתית היא מסורת בלתי רשמית ובלתי מקודדת שמוסדות המדינה נוהגים לפיה. במדינות מסוימות, בעיקר במדינות חבר העמים העוקבות אחר שיטת וסטמינסטר ושמערכותיהן הפוליטיות נובעות מהחוקה הבריטית הלא רשמית, רוב תפקידי הממשלה מונחים על ידי מוסכמה חוקתית ולא על ידי חוקה רשמית כתובה.
במדינות אלה, חלוקת הכוח בפועל עשויה להיות שונה באופן ניכר מזו שמתארים המסמכים החוקתיים הפורמליים. בפרט, לעיתים קרובות החוקה הפורמלית מעניקה סמכויות רחבות לראש המדינה (לדוגמה מלך בריטניה), שבפועל נעשה בהן שימוש רק בעצת ראש הממשלה, ובמקרים מסוימים כלל לא.
כמה מנהגים חוקתיים פועלים בנפרד או לצד חוקות כתובות, כמו בקנדה מאז הוקמה המדינה עם חקיקת חוק החוקה, 1867. במדינות אחרות, בעיקר בבריטניה, שאין בה מסמך חוקתי כולל יחיד, מוסכמות לא כתובות הן עדיין בעלות חשיבות חיונית בהבנת אופן פעולת המדינה. עם זאת, ברוב המדינות, מוסכמות ישנות רבות הוחלפו או הוחלפו על ידי חוקים (תהליך שנקרא קודיפיקציה).
הגדרות

המונח "מוסכמה חוקתית" שימש לראשונה על ידי חוקר המשפט הבריטי אלברט ואן דייסי בספרו משנת 1883, "Introduction to the Study of the Law of the Constitution". דייסי כתב כי בבריטניה, פעולותיהם של שחקנים ומוסדות פוליטיים נשלטות על ידי שתי מערכות כללים מקבילות ומשלימות:
מערכת הכללים האחת היא במובן המחמיר ביותר "חוקים", שכן הם כללים אשר (בין אם כתובים ובין אם לא כתובים, בין אם נחקקו בחוק ובין אם נגזרו ממכלול המנהגים, המסורת או קביעות של שופטים שידועות כמשפט המקובל) נאכפים על ידי בתי המשפט. ... מערכת הכללים האחרת מורכבת ממוסכמות, הבנות, הרגלים או פרקטיקות שאומנם עשויים להסדיר את ההתנהגות של כמה מזרועות הכוח הריבוני, משרדי ממשלה או פקידי-ציבור אחרים, אך הם אינם באמת חוקים, שכן הם אינם נאכפים על ידי בתי המשפט. חלק זה של החוק החוקתי יכול להיקרא, לשם הבחנה, "מוסכמות החוקה", או מוסר חוקתי.
מאה שנה לאחר מכן, כתב החוקר הקנדי פיטר הוג:
מוסכמות הן כללי החוקה שאינם נאכפים על ידי בתי המשפט. מכיוון שהם אינם נאכפים על ידי בתי המשפט, הם נחשבים בצורה הטובה ביותר לכללים שאינם משפטיים, אך מכיוון שהם למעשה מסדירים את פעולת החוקה, הם מהווים עניין חשוב של עורך הדין החוקתי. מה שעושות המוסכמות הוא לקבוע את האופן שבו יופעלו סמכויות משפטיות. מוסכמות מסוימות משפיעות על העברת כוח אפקטיבי מהמחזיק החוקי לפקיד ציבורי או למוסד אחר. מוסכמות אחרות מגבילות סמכות רחבה לכאורה, או אפילו קובעות שסמכות משפטית לא תבוצע כלל.
אכיפה בבתי המשפט

מוסכמות חוקתיות אינן נאכפות על ידי בתי המשפט וגם לא ניתן לאכוף אותן. הסיבה העיקרית לכך, לפי בית המשפט העליון של קנדה ב-1981, היא שהן בדרך כלל עומדות בסתירה לכללים המשפטיים שהם מנחים ובתי המשפט עשויים להיות מחויבים לאכוף את הכללים המשפטיים. ליתר דיוק, המוסכמות הופכות מעשים מסוימים, שהם מותרים בקריאה ישירה של החוק, לאסורים בפועל.
בית המשפט קבע כי התנגשות זו בין אמנה לחוק פירושה ששום מוסכמה, לא משנה עד כמה היא מבוססת או מקובלת בכל העולם, לא יכולה "להתגבש" לחוק, אלא אם כן הפרלמנט או הרשות המחוקקת הרלוונטית חוקקו חוק או תיקון חוקתי שמנסח את המוסכמה, ובמקרה כזה עליהם לציין את הבקשה וההסכמה לחקיקה. עיקרון זה נחשב כסמכותי במספר תחומי שיפוט אחרים, כולל בריטניה.
מוסכמות מסוימות התפתחו או השתנו עם הזמן. לדוגמה, לפני 1918 הקבינט הבריטי היה מבקש פיזור פרלמנטרי מהמונרך, כאשר ראש הממשלה מעביר את הבקשה. בין השנים 1918 ו-2011, ראשי ממשלה ביקשו פירוק מיוזמתם, ולא נדרשו להתייעץ עם חברי הקבינט (אם כי, לכל הפחות, היה זה יוצא דופן שהקבינט לא היה מודע לכוונת ראש הממשלה).
עם זאת, המוסכמות מופרות לעיתים רחוקות. אלא אם כן יש הסכמה כללית על ההפרה, האדם שמפר מוסכמה סופג ביקורת נוקבת, שלעיתים מובילה לפגיעה בכבודו או לאובדן תמיכת הציבור בו.
דוגמאות > אוסטרליה

מי שיכול לפקד על רוב בבית הנבחרים האוסטרלי זכאי להתבקש על ידי המושל הכללי להרכיב ממשלה, ולקבל את התואר ראש ממשלה.
המושלים הכלליים פועלים תמיד בעצת ראש ממשלתם או שר רלוונטי אחר בכל הנוגע לסמכויות מסוימות שהם רשאים להפעיל.
ראש ממשלה מכהן שמפסיד בבחירות ימליץ למושל הכללי למנות את מנהיג המפלגה הגדולה יותר לראש ממשלה כך שהמושל הכללי לא יצטרך לפעול לבדו.
ראשי המדינה מעניקים ייעוץ למושלי המדינה לקראת הבחירות לסנאט הפדרלי, בתגובה לעצת ראש הממשלה למושל הכללי להכריז על בחירות לבית הנבחרים הפדרלי.
מושלי המדינה מקבלים "מכתב הרשאה רדום" (אנ') לנהל את חבר העמים אם המושל הכללי אינו מסוגל לכך.
Vice-regal officers פועלים באופן נייטרלי מבחינה פוליטית.
שום מוסכמה אינה מוחלטת; לקראת או במהלך המשבר החוקתי של 1975 כל המוסכמות שלעיל פרט לאחת (השנייה), זכו להתעלמות.
התעלמות ממוסכמות חוקתיות לא תמיד מביאה למשבר. לאחר הבחירות במדינת טסמניה ב-2010, דחה מושל טסמניה את עצתו של ראש הממשלה שלו למנות את מנהיג האופוזיציה לתפקיד ראש הממשלה, משום שלדעתו העצה הוגשה בחוסר תום לב. ראש הממשלה המשיך והקים ממשלה חדשה.
דוגמאות > קנדה

ראש הממשלה יבקש מהמושל הכללי להכריז על בחירות עם תבוסת הממשלה בהצבעת אמון או תקציב. מוסכמה זו נשברה ב-1968 כאשר ממשלת המיעוט השלטת של לסטר פירסון הפסידה באופן בלתי צפוי בהצבעת תקציב. כל המפלגות בפרלמנט, שלא היו מוכנות לבחירות בהתרעה קצרה, הסכימו להעביר החלטה רטרואקטיבית המכריזה שהצבעת התקציב האבוד אינה עניין של אמון.
אף על פי שהוא מוזכר במסמכים חוקתיים שונים, האופי המדויק של משרד ראש הממשלה פועל ברובו על פי מוסכמות בריטיות מובנות, לא מקודדות.
בית המשפט העליון של קנדה מורכב, על פי חוק ("חוק בית המשפט העליון"), משלושה שופטים מקוויבק ושישה מכל מקום בקנדה (כולל קוויבק). הסיבה לכך היא שקוויבק משתמשת במשפט האזרחי ולא בשיטת המשפט המקובל הנהוגה במקומות אחרים בקנדה; יש צורך בהרכב של לפחות שלושה שופטים שידון בתיקי משפט אזרחי. לפי המוסכמה, ששת המינויים הנותרים מחולקים באופן הבא: שלושה מאונטריו; שניים מהמחוזות המערביים, בדרך כלל אחד מקולומביה הבריטית ואחד ממחוזות הערבה, שמתחלפים זה עם זה (אם כי ידוע שאלברטה גורמת לדילוגים בסבב); ואחד מהפרובינציות האטלנטיות, כמעט תמיד מנובה סקוטיה או ניו ברונסוויק. מינוי השופט העליון הבכיר ביותר הוא מוסכמה שיצאה משימוש לאחרונה.
דוגמאות > דנמרק

החוקה הדנית מתייחסת למלך בפירוט רב. מלבד העובדה שזה מובן ככולל גם את Queen regnant, ההתייחסות למלך המכהן בתפקיד פוליטי מובנות כראש הממשלה, שכן החוקה קובעת שהמלך מפעיל את סמכויותיו באמצעות הקבינט.
על פי החוקה, כל הוצאה ציבורית חייבת להיות מסופקת בחוק התקציב השנתי או בחוקי כספים זמניים. עם זאת, למרות שלא נקבעה בחוקה, על פי המנהג החוקתי, לוועדת התקציבים הפרלמנטרית יש סמכות לאשר הוצאה זמנית, ללא קשר לעובדה שהוצאה כזו אינה כלולה רשמית בתקציב (עם זאת, מענקים כאלה מסומנים לאימוץ בחוק הוצעת הכספים העוקב).