stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספר האורה
ייחוס הספר לרש"י

בכתבי יד יש עדויות רבות לכך שהספר נכתב על ידי רש"י, או על פי תורתו. בפתח כתב היד מספריית החיד"א כתב הסופר במפורש: ”בעזרת השם הגדול והנורא, אתחיל לכתוב ספר האורה, אשר חיבר הרב הגדול מרנא ורבנא רבינו שלמה צרפתי בן כבוד רבי יצחק זכר צדיק לברכה” ובסופו כתב ”תם ונשלם ספר האורה לרש"י תהלה לאל בורא עולם.”
ובכתב יד פריז, מספריית כל ישראל חברים, חסר הפתיחה אך בסיום הלכות יין נסך נכתב: "זה המחברת חיברו רבינו שלמה לתלמידיו להורות להם הדרך אשר ילכו בה, ואת המעשה אשר יעשון". בכתב יד אוקספורד בהלכות נדה רשום: "הלכות נדה לרבינו שלמה ז"ל.." ואחרי המילים: " . . עד שיבוא מקוה ישראל לזרוק עלינו מים טהורים לטהרינו, חתום שלמה בר יצחק". כן בכתב יד ג' נכתב: "תם ספר האורה לרש"י ז"ל".
בספר הפרדס לרש"י, נדפס לראשונה בקושטנטינא והוסיף בו קצת דינים מספר האורה וכתב: "ספר האורה לרש"י ז"ל כתוב על קלף ישן נושן".
גם ספרי הראשונים והקדמונים המצטטים מספר זה, מייחסים אותו לרש"י, כן הוא בארחות חיים לרבי אהרן הכהן מלוניל, ובכל בו, וכן המגיד משנה והחיד"א כותבים שהספר נרשם על ידי רש"י.
עם זאת מספר מחזור ויטרי ומתשובות חכמי צרפת משמע שהספר נכתב בבית מדרשו של רש"י ועל ידי תלמידיו, ולא כולו על ידו. כן מההשוואה עם כתבי ההלכה האחרים של רש"י משמע שחלק מהפסקים בספר הם פסקי תלמידיו ולא פסקי רש"י עצמו.
הרב בנימין זאב בנדיקט סובר כי הספר נכתב בפרובאנס על-ידי תלמידי רש"י ובצירוף פסקיו של רבי יהודה בר ברזילי. הרב אייזיק הירש וייס טוען כי כותב הספר הוא רבי נתן המכירי, תלמידו של רש"י. שלום אלבק טוען כי הספר נכתב בצרפת הצפונית בבית מדרשו של רש"י ונסדר על פיו על ידי מחותנו ר' שמחה מויטרי או ר' שמעיה סופרו.
שם הספר

בכתבי היד נקרא הספר בשם ספר האורה. ישנם גרסאות שונות האם שמו של הספר הוא הָאוֹרָה (בקמץ) מלשון: "אוֹרָה וְשִׂמְחָה", או הָאוֹרֶה (בסגול) מלשון "אָרִיתִי מוֹרִי עִם בְּשָׂמִי" או מלשון המשנה "כִּמְלוֹא אוֹרֶה וְסַלּוֹ" והברייתא: "הַקּוֹצֵר הַבּוֹצֵר וְהַגּוֹדֵר וְהַמַּסִּיק וְהָאוֹרֶה". וייתכן ששם האורה הוא מלשון "הוראה".
מבנה הספר

הספר כולל פסקי הלכות על הנהגת הבוקר, תפילה, ברכות, דיני סעודה, נטילת ידיים, שעטנז, מצוות התלויות בארץ, שבת, מועדי ישראל, טריפות, כשרות ונידה. הספר מחולק לשני חלקים, החלק הראשון כולל 128 סימנים. החלק השני כולל 159 סימנים שרובם מופיעים גם-כן בספר איסור והיתר לרש"י. בשל השוני הרב בין שני החלקים טוענים חלק מהחוקרים כי החלק השני יוחס לספר האורה בטעות ואינו חלק ממנו.
בפסקי ההלכה נזכרו מדברי הגאונים, הראשונים ורבותיו של רש"י.
הספר צוטט רבות על ידי פוסקי ההלכה הרבים במשך הדורות, בהם: הראב"ד בספרו תמים דעים, רבי אהרן הכהן מלוניל בספרו ארחות חיים, ספר כל בו, כפתור ופרח, שבלי הלקט, הריטב"א בחידושיו לש"ס, מגיד משנה, ספר בית מועד, ספר האסיפות, החיד"א בספרו ברכי יוסף ובספרו פתח עניים.
הספר שבמהדורת בובר קיבל הסכמה מהראי"ה קוק.
כתבי יד

כתב יד לונדון, הספרייה הבריטית or.9155, הוא כתב היד שמעזבון הרב חיד"א והגיע לידיו מהרב יצחק רפאל אשכנזי, על פיו יצא הספר לאור עולם בפעם הראשונה על ידי החוקר שלמה בובר ובמהדורות הבאות
כתב יד 87, ספרית כל ישראל חברים בפריז
כתב יד 536 בספריית אוקספורד, ספריית הבודליאנה
כתב יד 564 בספריית אוקספורד, ספריית הבודליאנה
כתב יד 3823, פארמה, ספריית פאלאטינה
כתב יד 2829, רומא
כתב יד 982, הספרייה הממלכתית של רוסיה, מוסקבה
כתב יד 204, וינה, הספרייה הלאומית של אוסטריה
כתב יד 506, ספריית הווטיקן
כתב יד 683, ספריית האוניברסיטה קיימברידג'
מהדורות הספר

דפוס ראשון, לבוב, תרס"ה על ידי שלמה בובר
הספרייה החרדית העולמית בני ברק
מכון ירושלים
לקריאה נוספת

שלמה בובר, מבוא לספר האורה, מהדורה ראשונה, לבוב, תרס"ה
ב"ז בנדיקט, מרכז התורה בפרובאנס: אסופת מאמרים, ירושלים, תשמ"ה, עמ' 27–28
י"מ תא̈ שמע, ר' זרחיה הלוי בעל המאור ובני חוגו, לתולדות הספרות הרבנית בפרובאנס, ירושלים, תשנ"ג, עמ' 69
מ' מרגליות, הלכות קצובות, ירושלים תש"ב, מבוא, פרק שני, עמ' 50
יעקב לוינזון, קונטרס לתולדות רש"י, פרק ט, ספר האורה וסדור רש"י, עמ' 47
הערות שוליים

↑  את כתב היד הזכיר החיד"א בספרו שם הגדולים מערכת ספרים, אות א'.
↑  ראו שלמה בובר, מבוא לספר האורה, דפוס ראשון, אות טז.
↑  וכן כתב בחיבורו על המשנה תורה לרמב"ם, הלכות יום טוב פרק ב, הלכה ז: "וכן דעת רש"י ז"ל בספר האורה שלו".
↑  הרב בנימין זאב בנדיקט, מרכז התורה בפרובאנס, מוסד הרב קוק, תורת פרובאנס - מזיגה של תורת צרפת וספרד, עמוד 26
↑  תולדות רש"י בכתב העת בית תלמוד.
↑  שלמה בובר במבוא למהדורתו חולק על דבריו של וויס.
↑  פרק ד', מבוא לספר האשכול שבהוצאתו.
↑  מגילת שיר השירים, פרק ה', פסוק א'.
↑  מסכת שביעית, פרק א, משנה ב.
↑  מסכת שבת, דף עג, עמוד ב.
↑  ראה באריכות במבוא של אלבעק לספר האשכול במהדורתו.
↑  בניהם החוקר שלום אלבעק במבואו לספר האשכול.
↑  לרשימה המלאה, הציטוטים והמובאות, ראה אצל שלמה בובר, מבוא לספר האורה, דפוס ראשון, לבוב תרס"ה.
↑  נדפסה שוב בספר הסכמות הראיה, הסכמה יח.
↑  כולל מהדורת מכון ירושלים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009165370905171  VIAF: 1622160978145917940005   WorldCat (עם VIAF): 1622160978145917940005
דוד ברנע

דוד (דָדִי) ברנע (נולד ב-29 במרץ 1965) הוא ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים החל מיוני 2021. איש "המוסד" מאז 1996. חתן פרס ביטחון ישראל.
קורות חיים

ברנע נולד באשקלון, גדל והתחנך בראשון לציון. אביו יוסף ברונר (ברנע), ברח עם הוריו יהודה ובינה בשנת 1933 מגרמניה הנאצית עם עליית היטלר לשלטון ועלה לארץ ישראל בגיל שלוש. בתחילה התיישבו בבני ברק. אביו בוגר ישיבת הפועל המזרחי בבני ברק ובגיל 16 התגייס לפלמ"ח ונלחם עם הגדוד השלישי של הארגון בקרבות נבי יושע וכיבוש צמח וצפת, לאחר מכן שירת כקצין בדרגת סגן אלוף בחיל האוויר וכמנהל בחברת תדיראן. אמו, נעמי, נולדה על אוניית גירוש המעפילים "פאטריה" והייתה אשת חינוך, מורה ומנהלת בית ספר. ברנע למד בבית הספר היסודי עין הקורא בראשון לציון ולאחר מכן בפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב. ב-1983 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בסיירת מטכ"ל. לאחר שירותו הצבאי יצא ללימודים בארצות הברית, סיים תואר ראשון במכון הטכנולוגי של ניו יורק (אנ') ותואר שני במנהל עסקים במגמת מימון באוניברסיטת פייס. לאחר לימודיו, כיהן כמנהל עסקי בבנק השקעות בישראל וכאנליסט ומנהל עסקי בכיר בחברת "כלל מנפיקים".
קורות חיים > שירותו במוסד

ב-1996 הצטרף ל"מוסד" בעקבות רצח רבין, עבר קורס קציני איסוף ושירת באגף "צומת". שירת תחת פיקודו של יוסי כהן וזכה עימו ב-2003 בפרס ביטחון ישראל על מבצע ייחודי, בעת כהונתו של מאיר דגן בראשות המוסד. פיקד על יחידות מבצעיות בישראל ומחוצה לה, כולל ראש שלוחת "צומת" באירופה. ב-2007 חזר לישראל ומילא תפקידי מטה בארגון. הוא שימש סגן ראש אגף "צומת" בתקופת כהונתו של יוסי כהן כראש האגף ולאחר מכן שימש במשך שנתיים וחצי סגן ראש אגף "קשת". ב-2013 מונה לראש אגף "צומת", שם הוענקו לאגף בראשותו ארבעה פרסי ביטחון ישראל, פרסי ראש הממשלה וציונים לשבח. ב-2019 מונה לסגן ראש "המוסד" וראש מנהלת המבצעים של הארגון.
קורות חיים > ראש המוסד

בדצמבר 2020 הודיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו על מינויו של ברנע לראש המוסד, בהמלצתו של ראש המוסד לשעבר יוסי כהן. תחילה נתקל המינוי בקשיים משפטיים בשל המשבר הפוליטי וההגבלות החלות על ממשלת מעבר, אולם לבסוף אישר היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט את מינויו. ברנע נכנס לתפקידו ב-1 ביוני 2021, עם תום כהונתו של יוסי כהן.
בהיותו ראש המוסד, קידם ברנע מדיניות אקטיבית של הגברת החדירה לעומק איראן והפעילות בתוכה. גישתו המבצעית תאמה את דוקטרינת ההתרכזות ב"ראש התמנון" האיראני במקום בזרועותיו, שנקט ראש הממשלה נפתלי בנט, ובמסגרת זאת העמיק המוסד את הפגיעה בתשתיות איראניות ואת ההתנקשויות בבכירי משמרות המהפכה, תוכנית הגרעין ומערכי פיתוח הנשק. בנוסף, המוסד העמיק את הקשרים עם קהילת המודיעין הטורקית במסגרת מאבק משותף נגד ניסיון של איראן ושלוחותיה לבצע חטיפות והתנקשויות בתיירים ישראלים בטורקיה. המוסד בראשותו גם המשיך במאמצים, רוב רובם מאחורי הקלעים של החשיפה הפומבית, לטרפד את השיחות בווינה שנועדו לקדם הסכם גרעין חדש בין איראן למעצמות.
באוקטובר 2023 החל ברנע את תפקידו כמנהל את המשא ומתן לשחרור החטופים עם חמאס בתיווך ראש ממשלת קטר מוחמד אאל ת'אני, שר המודיעין המצרי עבאס כאמל, וראש ה-CIA ויליאם ברנס. בתוך כך היה בין האחראים לעסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס (נובמבר 2023). לפי דיווחים זרים, המוסד בפיקודו היה אחראי להתנקשות באסמאעיל הנייה באיראן, כשהיה תחת הגנת משמרות המהפכה, כמו גם להתפוצצות זימוניות חזבאללה, שהוגדר בידי משקיפים כאחת ממתקפות הפתע המתוחכמות והגדולות בהיסטוריה.
חיים אישיים

ברנע נשוי ואב לארבעה. מתגורר ביישוב בשרון.
הערות שוליים

1 2 3 4  איתמר אייכנר, "ישר, מחוספס וצנוע": הכירו את ראש המוסד הבא, באתר ynet, 24 במאי 2021
↑  דוד ברנע, באתר "בהשקט ובבטחה"
↑  ראש הממשלה הודיע על מינויו של דוד (דדי) ברנע לראש המוסד, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 24 במאי 2021
↑  אנה ברסקי, ‏הותר לפרסום: דוד ברנע הוא ראש המוסד החדש, באתר מעריב אונליין, 24 במאי 2021
↑  נכנס לנעליים גדולות אבל הוא ממלא אותן, באתר מעריב אונליין, 3 באוקטובר 2024
↑  גילי כהן, רועי שרון ותמר אלמוג, אחרי אישור היועמ"ש: דוד ברנע מונה לתפקיד ראש המוסד הבא, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 24 במאי 2021
↑  דוד ברנע, באתר המוסד
↑   נועם אמיר, ‏מי הוא דדי ברנע, ראש המוסד הבא?, בעיתון מקור ראשון, 24 במאי 2021
↑  לאחר אישור היועמ"ש: נתניהו מינה את דוד ברנע לראש המוסד הבא, באתר וואלה, 24 במאי 2021
↑  איתמר אייכנר, טובה צימוקי, ראש המוסד הבא: דוד ברנע יחליף את יוסי כהן שפורש בשבוע הבא, באתר ynet, 24 במאי 2021
↑  רון בן ישי, המשימות של ראש המוסד הנכנס, באתר ynet, 24 במאי 2021
↑  אריאל כהנא, "היו ראשי מוסד שחיפשו לומר 'למה לא' על פעולות - ברנע מחפש דרכים יצירתיות", באתר ישראל היום, ‏24 במאי 2021
↑  נינה פוקס, מעצר של המוסד, חיסולים ומוות לא ברור של מדענים - בחודש אחד באיראן: "סמיכות האירועים מעלה שאלות", באתר ynet, 4 ביוני 2022
↑  ראש המוסד: "סיכלנו עשרות פיגועים איראנים, הפעלת כוח תענה בתגובה על אדמת איראן", באתר מעריב אונליין, 12 בספטמבר 2022
↑  יובל קרני, ראש המוסד במסר תקיף בזמן השיחות בווינה: נעשה כל שיידרש כדי לסכל את איום הגרעין, באתר ynet, 2 בדצמבר 2021
↑  ירון אברהם, ‏ראש המוסד זעם על קודמו בעקבות הריאיון בחדשות 12: דרש מנתניהו לפרסם הבהרה, באתר ‏מאקו‏, 5 בנובמבר 2023
↑  איתמר אייכנר, פיצוץ במו"מ: ראש המוסד הורה לאנשיו לחזור מקטאר, באתר ynet, 2 בדצמבר 2023
↑  דיווח: אנשי משמרות המהפכה הטמינו לבנת חבלה תחת מיטתו של הנייה - במוסד עקבו מהעצים שהוא נכנס לחדר, באתר ישראל היום, ‏6 באוגוסט 2024
↑  רן מאיר, דיווח: המוסד הטמין חומר נפץ במכשירי הקשר שהתפוצצו בלבנון, באתר חדשות 13, 17 בספטמבר 2024
↑   יוסי מלמן, לא מקובע, מבצעי ופתוח לשינויים: קווים לדמותו של דדי ברנע, באתר הארץ, 24 במאי 2021
ראש המוסד דוד ברנע בטקס המצטיינים המסורתי של עובדי המוסד בבית הנשיא, דצמבר 2022
מאיר (מקס)

מאיר (מקס) ורדי
מאיר (מקס) ורדי (21 בספטמבר 1912, פירנצה, איטליה - 25 בספטמבר 2003, ירושלים, ישראל) היה איש משרד החוץ שמילא בצעירותו מספר תפקידים בהסתדרות הציונית באיטליה. עלה לארץ ב-1948 והצטרף עם משפחתו לקיבוץ שדה אליהו. במלחמת השחרור מונה לקצין קשר לעדות הנוצריות בגליל. לאחר המלחמה נשלח לטריפולי שבלוב כקצין עלייה, על מנת לארגן את עליית היהודים משם. בהמשך הצטרף למשרד החוץ ומילא תפקידים רבים, כולל שליחויות דיפלומטיות בבריסל, מרסיי ופריז.
ילדות והתבגרות באיטליה

בן יחיד למשפחה יהודית בורגנית. אביו עסק במסחר באבנים טובות. סבו שימש כמהנדס ראשי בעירייה ואמו הייתה עקרת בית. המשפחה התגוררה בוילה שהסבא בנה בשדרות מכאל אנג'לו היוקרתיים. מקס נמשך בגיל צעיר לציונות. הוא למד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטה. ב-1938, לאחר שחוקי הגזע שחוקקו על ידי המשטר הפאשיסטי נכנסו לתוקפן והיהודים נזרקו ממוסדות החינוך, הוא הוכרח לפרוש מהלימודים (בסופו של דבר השלים שני תוארי דוקטור במשפט רומי ומדעי המדינה).
במסגרת פעילותו הציונית הוא ארגן יחד עם אחרים את ה"קמפג'י" המפורסמים, אלה היו מחנות קיץ לצעירים יהודים שספקו השכלה ציונית והכשירו אותם לעלייה לארץ. במחנות האלו מקס פגש את מטילדה (רחל) שלימים תהיה אשתו.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה מקס נקרא לרומא לעמוד בראש ועד הקהילות היהודיות באיטליה. באותו זמן השלטון הפשיסטי באיטליה החל במדיניות אנטי יהודית שדחפה רבים ממנהיגי הקהילה לעזוב את איטליה ולעלות לפלשתינה. מקס מילא את מקומם ברוב התפקידים שהתפנו והתמקד במיוחד בטיפול בצעירים שהתכוונו לעלות לארץ.
תקופת המלחמה

במאי 1940, מקס נסע לפלשתינה במטרה להשיג מהשלטונות הבריטיים רישיונות עלייה (סרטיפיקטים) עבור צעירים שחיכו באיטליה לאישורים לעלות. הוא לא תיאר לעצמו שהביקור הקצר הזה יהפוך בסופו של דבר לשהייה ארוכה של חמש שנים. ב-10 ביוני 1940 איטליה נכנסה למלחמה לצד גרמניה. למחרת היום הבריטים עצרו את כל האזרחים האיטלקים בפלשתינה במחנה שבויים בעכו. האונייה שעליה הגיע לחיפה טובעה בים התיכון על ידי חיל האוויר המלכותי. לאחר כחודש השתחרר מהמעצר בעכו. הוא שהה תקופה קצרה בירושלים ואפילו נסה כוחו בחקלאות בעפולה יחד עם מספר חברים. בסופו של דבר הוא הצטרף לקיבוץ שדה אליהו בעמק הירדן לשם הגיעה גם קבוצת צעירים איטלקיים.
עם תום המלחמה מקס חזר לאיטליה כדי לשאת את מטילדה שהייתה מאוד פעילה בזמן המלחמה בטיפול בילדים שהתייתמו מהוריהם (בין השאר בבית שיזופולי בסלווינו). עם חזרתו המשיך מקס לעסוק בפעילות ציונית ברומא.
עלייה לארץ

בסוף מרץ 48, כחודשיים לפני פרוץ מלחמת העצמאות, מקס מטילדה, שהייתה בחודש החמישי להריונה, ובנם יורם בן השנתיים מגיעים לחיפה, כשפניהם מועדות לקיבוץ. ההסתגלות לחיי הקיבוץ הדתי הייתה קשה עבור המשפחה הצעירה. לאחר תקופה של כשנה, מקס מקבל את הצעתו של ברוך דובדבני לנסוע לשליחות ללוב על מנת לארגן את העלייה משם, והזוג עם שני הילדים עוזבים את הקיבוץ.
קריירה דפלומטית

השהות בטריפולי בתפקיד קצין עלייה בין השנים 49–51 הייתה בעיני מקס שיא הקריירה הציבורית שלו. יהדות לוב נסחפה בהתלהבות ציונית משיחית ובאותן השנים רוב יהדות לוב עלתה לארץ. לאחר תום השליחות הוזמן מקס על ידי משה שרת להצטרף למשרד החוץ ושם החלה קריירה דיפלומטית ארוכת שנים.
1952-1956: עוזר ראשי ולאחר מכן סגן מנהל ומנהל בפועל בחטיבה הקונסולרית
1956-1959: יועץ בשגרירות ישראל בבריסל (בלגיה)
1959-1961: קונסול כללי בקונסוליה הכללית של ישראל במרסיי (צרפת)
1961-1967: סגן מנהל קשרי תרבות באגף קשתו"ם (קשרי תרבות ומדע)
1967-1970: יועץ וקונסול כללי בשגרירות ישראל בפריז (צרפת)
1970-1973: מנהל קונסולרית בחטיבה הקונסולרית
1973-1974: יועץ בלשכת היועץ המדיני
1974-1977: ממונה על קשרי ציבור באגף תקשורת והסברה - לשכת סמנכ"ל
על פעילותו הדיפלומטית והתרבותית הוענקו לורדי מדלית הזהב של העיר פריז ומדליה מטעם משרד החוץ האיטלקי
לאחר פרישתו ממשרד החוץ המשיך מקס בכתיבת מאמרים בנושאים מדיניים, כיהן שנים רבות כנשיא אגודת "דנטה אלגיירי" בישראל וכתב מספר ספרי זכרונות :
Arrivederci Italia (שלום לך איטליה!) - אוסף סיפורים באיטלקית על החיים באיטליה תרום מלחמת העולם.
L’Arca (התיבה) - ספר באיטלקית על הדמויות שפגש בארץ כשעלה לראשונה ב-1939.
בצאת ישראל מלוב – ספר בעברית על חוויותיו בתור קצין עליה בלוב בין השנים 1949–1951.
חיים אישיים

למקס ומטילדה נולדו חמישה ילדים. בני הזוג קבורים בבית העלמין של היישוב נטף בהרי יהודה במקום המשקיף על שפלת החוף.
קריאה נוספת

מרכז מורשת יהדות לוב מאמר על הפעילות-החברתית-והפוליטית-בלוב
"בבהילו יצאנו מלוב" חוברת בהוצאת בית כנסת ומרכז קהילתי נוסח יהדות לוב "יד לגבורים", נתניה
הערות שוליים

1 2  פירוט התפקידים ניתן למצוא באתר ההנצחה של משרד החוץ
↑  Massimo Longo Adorno, Gli ebrei fiorentini dall'emancipazione all Shoa, Firenze: Giuntina, 2003
↑  תמר אקרט, הציונות החלוצית באיטליה בין שתי מלחמות העולם, תל-אביב: הוצאת השכבה הצעירה של הקיבוץ הדתי, תש"ל
↑  מאיר ורדי, בצאת ישראל מלוב, ירושלים: מרכז התרבות ליהודי לוב, תשמ"ו
↑  15 בנובמבר 1969, Information Juive
↑  "מעריב", 20 באוקטובר 1966; "על המשמר",24 באוקטובר 1966
↑  שני הספרים באיטלקית תורגמו לצרפתית ופורסמו בכרך אחד תחת הכותרת "De L'Arno aux Rives du Jourdain" בהוצאת L'Armattan 1996
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305528305171  VIAF: 4780168048994838410000   WorldCat (עם VIAF): 4780168048994838410000 
טקס החתונה של מקס ומטילדה
פגישה עם מלך לוב מוחמד אדריס הראשון
מקס ומטילדה בלוב
מאיר ורדי בבלגיה, במרכז התמונה יחד עם דיפלומטים אחרים
מפת פירי ראיס

שריד של מפת פירי ראיס. בחלק זה של המפה נראים חופי מרכז ודרום אמריקה. ברשימה מצורפת נכתב: "מפת הארצות המערביות שורטטה על ידי קולומבוס"
מפת פירי רֶאִיס היא מפת עולם טרום-מודרנית מסוג פורטולאנו שהופקה בשנת 1513 בידי האדמירל והקרטוגרף העות'מאני אהמד מוהידין פירי, שנודע בשם פירי ראיס ("הקברניט פירי"). המפה הוצגה לסולטן העות'מאני סלים הראשון ב-1517.
חשיבותה ההיסטורית של המפה היא בכך שניתן לעמוד דרכה על מידת הידע שהגיע לאירופה באותן שנים על העולם החדש, ובטענה העולה ממנה לפיה נעשה שימוש בהכנתה במפותיו של כריסטופר קולומבוס, אשר לא שרדו. לפי הערותיו של פירי ראיס המופיעות בשולי המפה, הוא הסתמך על כ-20 מפות קודמות שאותן איחד למפה אחת, מתוכן שמונה ערביות, ארבע הודיות שתורגמו לפורטוגזית, מפותיו של קולומבוס ועוד.
המפה משורטטת על קלף מעור צבי. רק חלק מהמפה שרד, ובו נמצאים האוקיינוס האטלנטי וגבולותיו: חופיהן המערביים של אירופה וצפון אפריקה, וחופי ברזיל, בדיוק סביר. כמו כן מתוארים בו האיים האזוריים והאיים הקנריים, וכן אי בשם אנטיליה שהוא כנראה נובה סקוטיה. מידות המפה השלמה היו כ-90×63 ס"מ לפי הערכות שונות.
היסטוריה

המפה הופקה בשנת 1513 בידי האדמירל והקרטוגרף העות'מאני פירי ראיס לצורכי מודיעין צבאי, והוצגה לסולטן העות'מאני סלים הראשון ב-1517. היא הייתה בשימוש במשך שנים עד כניסתן של מפות אחרות ואמצעים חדשים לניווט ימי.
המפה, שהייתה בשימוש במאה ה-16, התגלתה מחדש ב-9 באוקטובר 1929, כאשר ביקש משרד החינוך הטורקי מהתאולוג הגרמני גוסטב אדולף דייסמן (1866–1937) (אנ') לקטלג את הפריטים הלא-אסלאמיים בארמון טופקאפי באיסטנבול, שהיה שנים רבות מעונם של הסולטנים העות'מאנים. בין הפריטים שלא יוחסה להם חשיבות הייתה המפה, שזוהתה בעזרת המזרחן פאול קאלה כמפת פירי ראיס. הגילוי גרם לסנסציה בינלאומית, ונקשר למאמציהם של גאוגרפים במשך מאות שנים לגלות את "המפה האבודה של קולומבוס". חיפוש מחודש אחר המפה המקורית, שנטען כי ממנה הועתקה מפת פירי ראיס, לא הביא לתוצאות.
המפה נחשבת לחפץ לאומי בטורקיה והיא מונצחת בשטרות טורקיים שונים. מאז גילויה היא נשמרת בספרייה של ארמון טופקאפי, אך אינה מוצגת לציבור. מפת פירי ראיס צוינה בשרבוט גוגל במלאת 500 שנים ליצירתה.
תוכן המפה

המפה היא תרשים המכסה את קווי האורך בתחום הכולל את האוקיינוס האטלנטי ואת היבשות שמשני צדיו. קו החוף של מערב אפריקה ושל חצי האי האיברי משורטטים בצורה די מדויקת. החלק הצפוני של חופי דרום אמריקה משורטט אף הוא בדיוק סביר, וממוקם בצורה נכונה ביחס לאפריקה. חלק גדול מהאיים הקריביים ממופים גם הם די במדויק. אך בצפון אמריקה מצויר קו חוף שאינו דומה למציאות.
למפה מצורפות הערות שוליים רבות בטורקית, וכן תיאורים בגוף המפה. מהם רבים דמיוניים. בדרום מתוארים "שוורים עם שש קרניים".
טענה מפורסמת היא שמפת פירי ראיס מתארת במדויק את חופי ארץ המלכה מוד באנטארקטיקה. טענה זו הופצה, בין היתר, על ידי ארלינגטון המפרי מלרי (Mallery), ארכאולוג חובב שעסק בחקירת מסעות מוקדמים ליבשת אמריקה, וכן על ידי אריך פון דניקן, שטיפח רעיונות בדבר ידע לא אנושי או לא טבעי ממקור שמחוץ לכדור הארץ. ביטוי לתאוריות אלו בא בספרו של צ'ארלס הפגוד (אנ') מ-1966 "מפות מלכי הים העתיק" שבו העלה סברות על אודות ציוויליזציה מפותחת קדומה שהיה לה יד בגילוי יבשות.
לטענות אלו תפוצה רבה, אך הן אינן מבוססות ואין מחקרים שתומכים בהן. לפי גרגורי מקינטוש, היסטוריון של הקרטוגרפיה, בספרו "המפה של פירי ראיס", ישנה שגיאה מהותית בתיאור המיוחס לאנטארקטיקה: היא מצויה מאות קילומטרים מצפון למיקומה הנכון, וכן חסר לחלוטין מעבר דרייק. גם הדיווח במפה כי מדובר באזור חם אינו תואם את המציאות. לדעת מקינטוש מדובר בעיבוד של החוף הארגנטיני, ואולי יש קשר ליבשת הדמיונית טרה אוסטרליס שהיוונים שיערו את קיומה משום שהניחו שיש משקל נגד על הארץ כדי לאזן את משקלם של היבשות המוכרות להם.
ב-1528 הפיק פירי ראיס מפת עולם נוספת, שממנה נותרה רק הפינה הצפונית-מערבית על מסגרתה. המפה מראה את גרינלנד ואת אמריקה הצפונית מלברדור וניופאונדלנד בצפון ועד פלורידה, קובה, היספניולה, ג'מייקה וחלקים ממרכז אמריקה – הונדורס וחצי האי יוקטן – בדרום. המפה, הנשענת על מקורות ספרדיים ופורטוגזיים, מייצגת ידע שנצבר בעשורים השני והשלישי של המאה ה-16. גם מפה זו מצויה במוזיאון של ארמון טופקאפי באיסטנבול.
הערות שוליים

↑  שרבוט גוגל ביום 7 באפריל. 2013
↑  Charles Hapgood, Maps of the Ancient Sea Kings: Evidence of Advanced Civilization in the Ice Age, New York: Chilton Books, 1966 ISBN 0-8019-5089-9
↑  Gregory C. McIntosh, The Piri Reis Map of 1513, Athens, Georgia: University of Georgia Press, 2000 ISBN 0-8203-2157-5
↑  Steve Dutch, "The Piri Reis Map", University of Wisconsin–Green Bay, 1998
↑  שריד ממפת העולם של פירי ראיס מ-1528
↑  מפת אמריקה של פירי ראיס (2005), עמ' 8–11, איור 5 (באנגלית)
העתק מפת פירי ראיס בארמון טופקאפי
משה הלל הירש

| --- | --- |

הרב משה הלל הירש, נובמבר 2024
 לידה:  26 באוקטובר 1936 (בן 88) י' בחשון ה'תרצ"ז ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת לייקווד  ישיבת רבנו יעקב יוסף 
 מקום פעילות:  בני ברק
 השתייכות:  חרדים ליטאים
 תחומי עיסוק:  חינוך
 רבותיו:  הרב אהרן קוטלר
 
הרב משה הלל הירש עם הרב אהרן לייב שטינמן, קודמו בהנהגת הציבור החרדי-ליטאי
הרב משה הלל הירש (נולד בי' בחשון ה'תרצ"ז, 26 באוקטובר 1936) הוא ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק, חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה ומנהיג הציבור החרדי-ליטאי לצידו של הרב דוב לנדו.
ביוגרפיה

נולד בארצות הברית לדוד יצחק ומינדה, שהיגרו לשם מהונגריה וניהלו קייטרינג. למד בישיבת רבנו יעקב יוסף ולאחר מכן למד בישיבת לייקווד בראשות הרב אהרן קוטלר, אותו מחשיב הרב הירש לרבו המובהק. במהלך לימודיו בישיבה התיידד עם הרב אפרים זורייבין.
בעת לימודיו בישיבת לייקווד, נמנה הרב הירש על קבוצה מצומצמת של חמשת התלמידים הקרובים ביותר לרבי אהרן קוטלר, אשר בפניהם היה מוסר את השיעור הכללי באופן אישי לפני שהיה מוסרו לכלל תלמידי הישיבה. בצוואתו כתב כי רק אותם חמישה תלמידים יישאו את ארונו. רבי אהרן קוטלר אף הפקיד בידי הרב הירש את מלאכת תיעוד שיעוריו, ולאחר פטירתו היה הרב הירש מעורכי סדרת ספריו, 'משנת רבי אהרן'.
בשנת תשכ"ג נשא את אביגיל, בתו של הרב מרדכי שולמן, ראש ישיבת סלבודקה. השדכן היה רבו, רבי אהרן קוטלר, והאירוסין התקיימו ימים ספורים לאחר פטירתו, כאשר רבי משה הלל בא לישראל להלווייתו של רבי אהרן. לאחר כחמש שנים עלה הרב הירש לישראל ולמד בכולל סלבודקה. הוריו עלו לארץ בעקבותיו.
בגיל 35 החל במסירת שיעורים בישיבת סלבודקה. בשנת תשמ"ב (1982), לאחר פטירת חותנו, מונה לראש הישיבה, לצד גיסיו הרב נתן צבי שולמן והרב עמרם זקס. ראשי ישיבה נוספים שמונו הם הרב דוב לנדו והרב ברוך רוזנברג.
הנהגה ציבורית

הרב הירש היה ממקורביו של הרב שטיינמן והוא היה זה שהציבו במרכז ההנהגה הציבורית. באב ה'תשע"ב, אוגוסט 2012, מונה לחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה, ומהעשור השני של המאה ה-21 הוא מרבה לעסוק בענייני ציבור, בהקמת ישיבות, בהכוונת מנהלי הסמינרים, בנושא תעסוקת נשים ובנושא הטלפונים הכשרים. היה מעורב גם בניסיון לפשר במשבר שפילג את ישיבת חדרה, בסוגיית ההתייצבות של בחורי ישיבות בלשכת הגיוס.
מאז פטירת הרב גרשון אדלשטיין במאי 2023, הרב הירש נחשב לאחד משני המנהיגים הרוחניים של הציבור החרדי-ליטאי, לצד עמיתו לראשות ישיבת סלבודקה, הרב דוב לנדו. ראש ישיבת חברון הרב דוד כהן וראש ישיבת לייקווד הרב ירוחם אולשין, כינוהו "גדול הדור" ו"דַבָּר אחד לדור".
חלק משמעותי מעיסוקיו הציבוריים של הרב הירש נוגע להנהגת עולם הישיבות החרדי. הוא עומד בראש ארגון 'המשיבים' המממן ומדריך מאות משיבים הפזורים מטעמו בישיבות גדולות ליטאיות בישראל, וכן מנחה את ארגון לב שומע שנותן מענה לבחורים ובחורות מתקשים. הרב הירש משמש גם נשיא איחוד בני הישיבות שבהנהלת הרב יהודה וייספיש - גוף המאגד יותר ממאה ארגונים קהילתיים שכונתיים, האחראיים למסגרות לימוד בימי שישי, שבתות ובין הזמנים; שליחת חבילות בחגים ובבין הזמנים; ופעילויות שונות לבני הישיבות.
הרב הירש נחשב גם לסמכות הרוחנית של החינוך העצמאי. ראשי החינוך העצמאי עולים למעונו להתייעצויות באופן קבוע, ומדי פעם הוא מוסר שיחות הדרכה למורים ולמורות.
ביוני 2023, על רקע ניסיונות לפירוק השליטה של ועדת הרבנים לענייני תקשורת על שוק הסלולר החרדי, יזם הרב הירש כינוס של ראשי מועצות גדולי וחכמי התורה לחידוש הוועדה. בכינוס השתתפו לראשונה נציגים מכלל הקהילות בחברה החרדית, כולל נציגי הפלג הירושלמי והעדה החרדית. בעקבות הכינוס חודש הרכב הוועדה עם נציגות לכל מגזר בציבור החרדי, והרב הירש מונה לעמוד בנשיאות הוועדה לצד האדמו"ר מוויז'ניץ ישראל הגר והרב משה מאיה. הוועדה פועלת לשמירת "הקומה הכשרה" - מערך המספרים המיועד למכשירי טלפון כשרים, ולמניעת ניוד מספרים ממנה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל עמד הרב הירש במרכז הפולמוס סביב סוגיית גיוס חרדים, הוביל את המהלכים של היהדות החרדית ואת שיתוף הפעולה בין דגל התורה לאגודת ישראל בנושא ומסר הוראות מעשיות לבחורי הישיבות שקיבלו צווי גיוס. הוא נפגש עם גורמים בכירים בצבא ודן עימם בסוגיה, אך סירב לקבל לשיחה את שר הביטחון יואב גלנט.
ביוני 2024, בעקבות פסיקת בג"ץ שאסרה העברת תקציבים ממשלתיים לישיבות עבור תלמידים שלא קיבלו פטור או דחיית שירות כדין, יזם הרב הירש את הקמת קרן עולם התורה. יחד עם הרב דוב לנדו יצא למסע גיוס תרומות ברחבי העולם במטרה לגייס כ-110 מיליון דולר לתקצוב הישיבות. במסגרת המסע, התקבל כאורח הכבוד באירוע השנתי 'אדירי התורה' של ישיבת לייקווד. בין היתר אמר שם כי "השמאלנים נלחמים על כל עניין של יהדות", והסביר כי לימוד התורה מוסיף כוח לקדוש ברוך הוא. הקרן החלה לפעול כעבור מספר שבועות, ביולי 2024.
בנובמבר 2024, בעקבות הודעת שר הביטחון על שליחת אלפי צווי גיוס לאלפי בחורי ישיבות חרדים, התבטא בחריפות נגד גיוס החרדים, בכינוס מיוחד שנערך לחיזוק בני הישיבות, הדגיש את חשיבות לימוד התורה לקיום העם היהודי בארץ ישראל, הורה לכל בני הישיבות החרדים כי אין להתייצב בלשכות הגיוס, וקבע כי "מצווה להיות עריקים". בדרשה שמסר לתלמידי ישיבות אמר הבהיר כי גם מצב המלחמה אינו אמור לגרום להם להתגייס לצה"ל, והסביר: "אחרי שיהודים נהרגו בצבא, זה מפריע. בחור חושב אולי גם אני [צריך להתגייס]. ה'אולי גם אני' זה חיצוניות, זה לשכוח מה התכלית של בן תורה. בן תורה וצבא זה תרתי דסתרי!".