אוגוסט דה מרמון
ביוגרפיה > המלחמות הנפוליאוניות

עם פרוץ מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית, מרמון הוצב בשנת 1805 בראש קורפוס הרגלים השני של הגרנד ארמה, הוא חצה את נהר הריין ב-12 בספטמבר לתוככי האימפריה הרומית הקדושה, השתתף תחת פיקודו של נפוליאון בקרב אולם ב-21 באוקטובר, כבש את לאובן ב-12 בנובמבר אך לא לקח חלק בהמשך המערכה. לאחר קרב אוסטרליץ, הוא כבש את גראץ בשטיריה, ובהמשך נע מסביב להרי האלפים לחבל פריולי, שם התנהל בחיי מותרות. על כך נפוליאון העלים עין, מכיוון שמינה אותו, ב-7 ביולי 1806, למושל דלמטיה הצרפתית. פעם נוספת, ניהול בזבזני של הכספים המיועדים לצבא גרם לנזיפות קשות על מרמון אשר בכל זאת נותרו ללא השלכות על הקריירה שלו. ב-29 ביוני 1808 הוכר כדוכס רז'וס (הגרסה הצרפתית לשמה של העיר דוברובניק, כיום בקרואטיה) על כך שהוריד את המצור של הצי הרוסי הקיסרי בים האדריאטי מעל העיר.
בשנת 1809 מרמון, על חוסר פעילותו בתחילת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, נתקל באי-שביעות רצונו של נפוליאון. מאוחר יותר, בקרב וגראם נגד הכוחות האוסטרים בפיקודו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, מרמון ניהל מרדף אחר כוחות האויב האוסטרים ולבסוף פגש בהם בקרב זנאים באזור מורביה הדרומית. כשהוא מוצא את עצמו מול כוחות האויב המתאגדים ומוכנים ללחימה, החליט מרמון להקים מערך מגננה תוך שהוא ממתין לחיזוק כוחותיו על ידי תגבורת בפיקוד נפוליאון. מרמון סירב להצעות הפסקת האש של האוסטרים המותשים, ועם הגעת תגבורת מצד הקורפוס בפיקודו של אנדרה מסנה מנו הכוחות הצרפתים 30,000 איש לעומת 40 עד 47,000 חיילים אוסטרים. לבסוף הגיע נפוליאון עם הידיעה על הפסקת אש מול האוסטרים.
למחרת הקרב, ב-12 ביולי 1809, הועלה מרמון לדרגת מרשל הקיסרות (Maréchal d'Empire). אולם מינוי חדש זה לא הביא לסיפוק שאיפותיו של מרמון וסיפוק הערכתו העצמית כשנודע לו על הענקת תוארי הנסיכים עבור המרשלים לואי-אלכסנדר ברתייה, לואי ניקולא דאבו ואנדרה מסנה במקביל למינויו שלו למרשל. לאחר מינויו למושל הכללי של איליריה שכללה את השטחים שסופחו מידי האימפריה האוסטרית בסוף מלחמת הקואליציה החמישית, מרמון קיבל במאי 1811 את הפיקוד על ארמיית פורטוגל וספרד, במקומו של מסנה, ועבר לשירות במלחמת חצי האי נגד הפורטוגזים, הבריטים והגרילה הספרדית.
הוא החל את המערכה שלו בחצי האי האיברי עם ניצחון צבאי על ידי שחרור העיר סיודאד רודריגו (חבל קסטיליה ולאון) ממצור ב-24 בספטמבר. ניצחון זה היה שאפשר לו לפלוש לפורטוגל שם נתקל בארתור ולסלי, לימים הדוכס הראשון מוולינגטון. במהלך קרב סלמנקה ב-22 ביולי 1812 נחלו הכוחות הצרפתים הפסד חריף ומרמון נפצע קשות. זמן קצר לאחר מכן הודח מהפיקוד על ארמיית פורטוגל ועזב את ספרד, ימים ספורים בלבד לפני כניסת הבריטים למדריד. גם הפעם, הנזיפות שנגרמו לו על התנהלותו במהלך המערכה לא שינו את האמון ולא את החסד שהראה לו נפוליאון.
ב-9 בינואר 1813 קיבל מרמון את הפיקוד על חיל המודיעין הראשון של הריין לקראת המערכה על גרמניה נגד הקואליציה האנטי-צרפתית השישית. מרמון נכח בסדרת הקרבות הגדולים בסקסוניה (קרב ליצן, קרב באוצן וקרב דרזדן), פיקד על האגף השמאלי של הצבא הצרפתי במהלך קרב לייפציג (16–19 באוקטובר) שם נע לחילוץ כוחותיו של מישל נה, כאשר אלו מצאו עצמם עם הגב לקיר בחזית הצפונית של הקרב מול כוחות הקואליציה בפיקודם של גבהרד לברכט פון בליכר וז'אן ברנדוט, שעם לקיחת ההנהגה בפועל על ממלכת שוודיה פנה נגד צרפת. במהלך 17 באוקטובר נפצע מרמון באורח קל בידו השמאלית מקליע פרוסי.
במהלך המערכה על צרפת, בראש הקורפוס השישי של ארמיית שמפאן, הוא נלחם בקרבות בריאן (29 בינואר 1814), לה רותייר (1 בפברואר) ומערכת ששת הימים בקרבות שמפובר (10 בפברואר), ומונטמיריל (11 בפברואר). מרמון מונה בידי נפוליאון, לצד אדולף מורטייה, להדוף את תנועת הצבא הפרוסי בראשות פון בליכר לעבר פריז. הוא הוכה קשות בקרב לאן (9-10 במרץ) על אף מיומנותו הטקטית נגד הכוחות המשולבים של הפרוסים והרוסים. במהלך הקרב על פריז, מאחורי גבו של נפוליאון, החל מרמון במשא ומתן לכניעה צרפתית מול קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג. בסופו של דבר נכנעו המרשלים שהגנו על הבירה הצרפתית בפני כוחות הקואליציה, וזאת נגד הוראותיו של נפוליאון, אשר בהמשך גורש לגלות באי אלבה.