stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חילוץ כמתים
שימושים

בדרך כלל יש לתורות בעלות חילוץ כמתים תכונות 'טובות':
כאמור, ניתן לקבוע בקלות רבה יותר לגבי תורות בעלות חילוץ כמתים האם הן כריעות או לא. בשיטה זו ניתן להוכיח שאריתמטיקת פרסבורגר (התורה השלמה של המספרים השלמים בשפה המכילה את השוויון, החיבור ואת הקבועים 0 ו-1) היא כריעה ושלמה. ניתן להרחיב ולמצוא חסמי יעילות עבור בעיית הכריעות של תורות בעלות חילוץ כמתים.
תורה היא שלמת מודלים אם בקרב המודלים שלה, תתי מבנים ותתי מבנים אלמנטריים מתלכדים. חילוץ כמתים גורר שלמות מודלים. אבחנה זו מפשטת הוכחת משפטים רבים באלגברה, כדוגמת הבעיה ה-17 של הילברט ומשפט האפסים של הילברט.
חילוץ כמתים בתורה T יכול לסייע במחקר הקבוצות הגדירות במודלים שלה (שכן מספיק לבחון רק את הקבוצות הגדירות על ידי נוסחאות חסרות כמתים). תורות בעלות חילוץ כמתים בשפה מתאימה יכולות להיות מינימליות במובן החזק (כלומר כל קבוצה גדירה היא סופית או קו-סופית, או באופן שקול, כל קבוצה גדירה ניתן להגדיר בשפת השוויון) או o-מינימליות (כלומר כל קבוצה גדירה היא איחוד סופי של אינטרוולים, קבוצות סופיות וקבוצות קו-סופיות, או באופן שקול - כל קבוצה גדירה ניתן להגדיר כבר באמצעות יחס סדר דו מקומי ויחס השוויון). לדוגמה, תורת המרחבים הווקטוריים מעל הרציונליים היא בעלת חילוץ כמתים, ולכן כל תת-קבוצה גדירה מוגדרת באמצעות נוסחה חסרת כמתים, כלומר משוואה או אי שוויון ליניארי. באופן שקול, כל קבוצה גדירה היא צירוף בוליאני של היפר מישורים, שכל אחד מהם הוא סופי - ולכן היא מינימלית במובן החזק.
הפניות

Marker, David (2002). Model Theory: An Introduction. Graduate Texts in Mathematics 217. Springer. ISBN 0-387-98760-6.
ז'ואן גאמפר

| --- | --- |
גאמפר, 1910
גאמפר, 1910
 לידה:  22 בנובמבר 1877 וינטרטור, שווייץ 
 פטירה:  30 ביולי 1930 (בגיל 52) ברצלונה, ספרד 
 מדינה:  שווייץ 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונז'ואיק 
 תפקיד:  נשיא מועדון הכדורגל ברצלונה (2 בדצמבר 1908–14 באוקטובר 1909)  נשיא מועדון הכדורגל ברצלונה (17 ביולי 1921–29 ביוני 1923)  נשיא מועדון הכדורגל ברצלונה (17 ביוני 1917–19 ביוני 1919)  נשיא מועדון הכדורגל ברצלונה (17 בספטמבר 1910–30 ביוני 1913)  נשיא מועדון הכדורגל ברצלונה (1 ביוני 1924–17 בדצמבר 1925) 
 
ז'ואן גאמפר (בקטלאנית: Joan Gamper; נולד ב-22 בנובמבר 1877 בווינטרטור שבשווייץ, התאבד ב-30 ביולי 1930, שווייץ), ידוע גם בשם הנס קאמפר, היה חלוץ כדורגל, ונשיא מועדוני כדורגל. הוא ייסד מועדוני כדורגל בשווייץ ובקטלוניה, אשר המוכר בהם הוא ברצלונה. כנשיא המועדון, הוא תרם למיצוב המועדון כאחד המועדונים המובילים בעולם.
ילדותו ותחילת דרכו

ז'ואן גאמפר נולד בשם הנס-מקס קאמפר, כילד שלישי מבין חמישה להורים אוגוסט ורוזין-אמה גאמפר. אמו נפטרה ממחלת השחפת בהיותו בן שמונה ומשפחתו עברה לציריך. כילד הוא עסק ברכיבה על אופניים וריצה, ובמרוצת חייו הוא שלח ידו במקצועות ספורט שונים, פרט לכדורגל, עסק בראגבי, טניס וגולף. ככדורגלן שווייצרי הוא היה הקפטן של קבוצת פ.צ. בזל, וכאשר העבודה נשאה אותו לליון שבצרפת, הוא הצטרף לקבוצת הראגבי המקומית אתלטיק יוניון.
ייסוד קבוצת הכדורגל של ברצלונה

בשנת 1898 נסע גאמפר לברצלונה כדי לבקר את דודו, אמילי גאיסרט. הוא היה בדרכו לאפריקה, כדי לסייע בהקמת חברות למסחר בסוכר, אך הוא התאהב בעיר הקטלונית והחליט להישאר בה. בהמשך הוא יהפוך לדובר קטלאנית שוטפת, ויאמץ לעצמו את השם הקטלוני, ז'ואן גאמפר. כרואה חשבון, הוא מצא עבודה בבנק הצרפתי "קרדיט ליון", בחברת הרכבות "סאריה" וכן שמש כתב ספורט בשני עיתונים שווייצרים. הוא הצטרף לסניף הכנסייה האוונגליסטית השווייצרית בברצלונה והחל לשחק כדורגל עם הקהילה הפרוטסטנטית המקומית. בהמשך הוא סייע בהקמת מגזין ספורט מקומי, "Los Deportes" ("הספורט").
בעיתון זה הוא פרסם ב-22 באוקטובר 1899 מודעה המכריזה על רצונו להקים מועדון כדורגל. תגובה חיובית מצד הציבור הובילה למפגש בבית הספר סולה ב-29 בנובמבר ומועדון הכדורגל של ברצלונה נולד. המייסדים כללו אוסף של שווייצרים, אנגלים וקטלאנים אוהבי ספורט בכלל וכדורגל בפרט. גאמפר בחר את צבעי המועדון, אדום-כחול, בהשראת מועדונו השווייצרי, פ.צ בזל. אף על פי שגאמפר היה הכוח המניע מאחורי המועדון, הוא הסתפק תחילה בלהיות חבר בהנהלה וקפטן הקבוצה. הוא היה בן 22 בלבד ורצה להתמקד בלשחק כדורגל. הוא שותף ב-48 משחקים עבור ברצלונה בין השנים 1899-1903, וכבש 100 שערים. בשנת 1901 הוא היה חבר בקבוצה שזכתה בתואר הראשון של המועדון, גביע מקאיה (כיום גביע קטלוניה). בשנת 1902 הוא שיחק במשחק גמר גביע המלך הראשון בספרד, בו ברצלונה הפסידה 2:1 לקבוצת ויסקאיה (כיום אתלטיק בילבאו). גאמפר הבקיע שלוש תשיעיות במדי ברצלונה, שתיים מהן בגביע מקאיה.
נשיא המועדון

בשנת 1908 התמנה גאמפר לראשונה לנשיא מועדון הכדורגל של ברצלונה. הוא לקח על עצמו את המשרה בתקופה קשה, בה כמה שחקנים מובילים עזבו ולא נמצא להם מחליף, מה שהשפיע מיד על ביצועי הקבוצה על המגרש ומחוצה לו. המועדון לא זכה בשום תואר מאז אליפות קטלוניה של 1905 וכתוצאה מכך מצבו הכלכלי הידרדר. גאמפר היה לסירוגין נשיא המועדון במשך חמש תקופות (1908-09, 1910-13, 1917-19, 1921-23 ו-1924-25), ובסך הכול 25 שנים בהנהלת המועדון. אחד מהישגיו הגדולים ביותר היה תרומתו להעניק לברצלונה אצטדיון משלה. עד שנת 1909 הקבוצה שיחקה במגרשים שונים, אשר אף אחד מהם לא היה בבעלותה. גאמפר גייס תרומות מעסקים מקומיים וב-14 במרץ 1904 גם עבור למגרש ברחוב התעשייה (Carrer Industria), אצטדיון בעל 6000 מקומות. בנוסף הוא הפעיל מאמץ לגייס עוד חברים למועדון, ובשנת 1922 עמד מספרם של אלה על 10,000. זה הוביל למעבר נוסף של המועדון, הפעם לאצטדיון בעל 20,000 מקומות, לס קורטס (Les Corts), אשר מאוחר יותר הורחב ל-60,000 מקומות.
תרומה משמעותית נוספת של גאמפר למועדון הייתה גיוסו של החלוץ ממוצא ספרדי-פיליפיני פאולינו אלקנטרה, שהיה מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים. בנוסף, הוא מינה את האנגלי ג'ק גרינוול למאמן הקבוצה בשנת 1917, במהלך ששינה לטובה את דרכו המקצועית של המועדון. בתקופתו של גאמפר, זכתה ברצלונה ב-11 אליפויות קטלוניה, שישה גביעי המלך וארבעה "גביעי הפירנאים", במה שהיה עידן הזהב הראשון של המועדון, טרם הקמת הליגה הספרדית (1929). פרט לאלקנטרה, הקבוצה כללה שחקנים אגדיים כמו ריקרדו זאמורה, ז'וזפ סמיטייר ופראנץ פלאטקו.
תקופת כהונתו האחרונה כנשיא הסתיימה בנסיבות שנויות במחלוקת וטרגדיה אישית. ב-24 ביוני 1925, אוהדיה הקטלונים של ברצלונה ביזו את ההמנון הספרדי, ולעומת זאת קידמו במחיאות כפיים את שירת "אלוהים נצור את המלכה" של הקבוצה האורחת מבריטניה. בתגובה, האשים השלטון הדיקטטורי של מיגל פרימו דה ריברה את גאמפר בקידום הלאומיות הקטלאנית. אצטדיון לס קורטס נסגר לשישה חודשים וגאמפר הוגלה מספרד. הוא חזר לשווייץ, בה לאחר תקופה של קשיים כלכליים הוא שם קץ לחייו ב-30 ביולי 1930.
אחרית דבר

המועדון הוציא משימוש את מספר כרטיס החבר של גאמפר, ועיריית ברצלונה קראה לרחוב על שמו ברובע לס-קורטס, בו נמצא גם האצטדיון הנוכחי של ברצלונה, קאמפ נואו. בשנת 2002, המועדון ציין את יום השנה ה-125 להולדתו. בשנת 2004, הפכה חברת הביטוח השווייצרית וינתרת'ור לספונסר של קבוצת הכדורסל של ברצלונה, מה שגרם לכך ששחקני הקבוצה נשאו את שם עיר הולדתו של גאמפר על חולצותיהם. כיום מועדון ברצלונה, הנושא את הסיסמה "יותר ממועדון כדורגל", מאגד בתוכו קבוצת ראגבי ורכיבה על אופניים, ממקצועות הספורט בהם עסק גאמפר.
בשנת 1966, ייסד נשיא ברצלונה דאז, אנריק לאודט, את "גביע ז'ואן גאמפר" לזכרו. טורניר קדם-עונה זה מארח קבוצות בינלאומיות מהשורה הראשונה ומשמש את המועדון להצגת סגל הקבוצה לקראת העונה החדשה.
הערות שוליים

↑  FC Barcelona Records באתר הרשמי של מועדון הכדורגל ברצלונה(הקישור אינו פעיל)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1589080  CANTIC: a10670397  GND: 137208405  ISNI: 0000 0000 7689 9068  LCCN: no90026470  SUDOC: 063242419  VIAF: 70950540   WorldCat (עם VIAF): 70950540 
המודעה ב- Los Deportes
טורצ'ין

ערך זה עוסק בעיירה באוקראינה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אנדרטה לזכר יהודי טורצ'ין והסביבה שנהרגו בשואה.
טורצ'ין (באוקראינית: Торчин; בפולנית: Torczyn; ביידיש: טאָרטשין) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1093, ובשנת 1504 הוענקו לו זכויות עיר. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי טורצ'ין

בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 2,629 יהודים, ובין מלחמות העולם נמנו בה כ-1,500 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של הבונד. בעת הכיבוש הסובייטי בתחילת מלחמת העולם השנייה הוסב בית הספר העברי בעיירה לבית ספר יידי.
ב-25 ביוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה. בחודשים שלאחר מכן נרצחו כ-300 מיהודי היישוב.
בתחילת 1942 הובאו לעיירה כ-1,500 יהודים שגורשו מיישובי הסביבה דוגמת אוזדיוטיץ, ועל יהודי העיירה הוטל לשלם סכום כופר גבוה. בהמשך, רוכזו כ-3,000 יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. 150 צעירים שנשלחו מהגטו לעבודות כפייה בקייב נרצחו בה.
ב-23 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציה בידי גרמנים ואוקראינים, בה נרצחו כל יושביו בבית העלמין היהודי המקומי. במהלך הרצח, מספר יהודים מהעיירה ניסו להתנגד לגרמנים ולאוקראינים, וכמה עשרות מהם הצליחו להימלט מהעיירה. חלקם הצטרפו בהמשך ליחידות פרטיזנים סובייטיות. לאחר המלחמה שבו לעיירה 14 יהודים בלבד.
חיל השריון (אוקראינה)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 שיוך:  צבא היבשה האוקראיני 
 סוג:  חיל שריון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1992–הווה (כ־32 שנים) 
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  טנקים
 
חיל השריון האוקראיני (באוקראינית: Танкові війська) הוא חיל בצבא היבשה האוקראיני, המשמש ככוח התוקף העיקרי מבין כלל גייסות היבשה.
החיל עושה שימוש בעיקר בכוחות ממוכנים לשם הגשמת המטרות הבאות:
בהגנה – שימוש בכוחות ממוכנים לשם הדיפת מתקפות אויב והובלת מתקפות נגד;
בהתקפה – ניהול מתקפות לפריצת קווי האויב לעומק רב יותר, ניצול ההצלחה והבסת האויב בשדה הקרב.
נכון לשנת 2023, חיל השריון של אוקראינה נחשב לאחד מחיילות השריון הגדולים בעולם, והשני בגודלו באירופה כשרק חיל השריון הרוסי מקדים אותו.
משימות החייל

משימתו העיקרית של חיל השריון האוקראיני היא הפעלת חטיבות טנקים סדירות, וכן גדודי טנקים המסופחים לחטיבות החי"ר (ממוכן, חי"ר קל וחי"ר הררי), המספקים כוח אש, ניידות גבוהה וכושר תמרון, ובעלי עמידות יתרה מול אמצעים שונים של נשק קונבנציונלי וגרעיני כאחד.
יכולות הלחימה של החיל המשוריין מאפשרת לו לנהל פעולות לחימה אקטיביות ביום ובלילה, במרחק ניכר מכוחות אחרים, להביס את האויב במתקפות נגד ובקרבות לוחמה בהיקף מלא, לחצות במהירות שטחים ומכשולי מים וכן שטחים מזוהמים בנשורת גרעינית, ובמידת הצורך לספק אמצעי הגנה ולעצור מתקפות ממוכנות מצד כוחות אויב.
מבנה החיל

חטיבת הטנקים הראשונה – ממוקמת במחוז צ'רניהיב
חטיבת הטנקים השלישית (מילואים) – הוקמה ב-2016
חטיבת הטנקים הרביעית (מילואים) – הוקמה ב-2017
חטיבת טנקים החמישית (מילואים) – הוקמה ב-2016
חטיבת הטנקים ה-17 – ממוקמת בקריבי ריה, במחוז דנייפרופטרובסק
גדוד הטנקים ה-12 – ממוקם בהונצ'ריבסקה, במחוז צ'רניהיב
חטיבת הטנקים ה-14 (מילואים) – הוקמה ב-2015
חימוש

חיל השריון של אוקראינה מצויד במגוון רחב של אמצעי לחימה, ביניהם:
טנקי מערכה: M55S,‏ T-62,‏ T-64,‏ T-72,‏ PT-91,‏ T-80,‏ T-84,‏ לאופרד 1,‏ לאופרד 2,‏ M1 אברמס, T-90 ו-M-84
טנקים קלים ממוכנים: AMX-10 RC
נגמ"שי לחימה: BMP-1,‏ BMP-2,‏ BVP M-80,‏ AIFV,‏ בראדלי ו-Marder IFV
רכבי שריון וזחל"מים: BTR-3,‏ BTR-60,‏ BTR-70,‏ BTR-80,‏ VAB,‏ M117,‏ TAB-71M ו-Patria Pasi
רכבי סיור משוריינים מסוג BRDM-2
רכב קרבי משוריין מסוג MT-LB
גלריה

סמל החיל
תג יחידה של לוחמי החייל
טנק T-80 המופעל על ידי לוחמי החייל
טנק T-80 במהלך מצעד יום העצמאות בקייב, 2016
צוות טנק במהלך אימון, 2015
טנק T-84 במהלך אימון לחימה בשטח עירוני, 2018
הערות שוליים

↑  מומחה צבאי בריטי מעריך: אלו כלי הנשק שאוקראינה זקוקה להם כדי לנצח במלחמה, באתר מעריב אונליין, 11 בדצמבר 2022
↑  "4 армійський корпус резерву". mil.in.ua. Український мілітарний портал. 2016-09-29. נבדק ב-2016-10-27.
↑  "Військові частини, ВНЗ, установи, що не належать до видів ЗС України". www.ukrmilitary.com. Ukrainian Military Pages. נבדק ב-2016-10-27.
↑  Харченко Микола (2018-07-09). "4 отдельная танковая бригада". mil.in.ua. Ukrainian Military Portal. נבדק ב-2018-07-09.
↑  "Масштабні військові навчання відбулись на Херсонщині". www.unn.com.ua. Ukrainian national news. 2016-04-04. נבדק ב-2016-10-28.
↑  "У Гончарівську створюють 12-й окремий танковий батальйон" [The 12th separate tank battalion is being created in Honcharivske]. ВЕЧІРНЯ УМАНЬ (באוקראינית). 25 ביוני 2019. נבדק ב-6 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  David Axe (17 בינואר 2023). "The Ukrainian Army Could Form Three New Heavy Brigades With All These Tanks And Fighting Vehicles It's Getting". Forbes. נבדק ב-6 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
טרי אן לין

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1961 (בת 63) הונולולו, ארצות הברית 
 סוגה מועדפת:  מוזיקת פופ 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1982 
 מקום לימודים:  בית הספר פונהו 
 פרופיל ב-IMDb
 
טרי אן לין (באנגלית: Teri Ann Linn; נולדה ב-7 באפריל 1961) היא שחקנית וזמרת אמריקאית. נודעה בשל תפקידה כקריסטין פורסטר באופרת הסבון "היפים והאמיצים".
ביוגרפיה

טרי אן לין נולדה בהונולולו, בירת הוואי.
ב-1981 היא נבחרה למלכת היופי של הוואי ובתחרות מיס ארצות הברית נבחרה לסגנית רביעית.
ב-1982 ביצעה את הופעתה הטלוויזיונית הראשונה בתוכנית The Tonight Show ושיחקה בתפקידי אורח בסדרות: הוואי חמש-אפס, מגנום, בלש פרטי, בראש של הרמן, בלוז לכחולי המדים ודאלאס.
היא שימשה כמנחה אורחת של משחקי הטלוויזיה טוטו משפחתי ותשע בריבוע וביצעה הופעת טרפז בתוכנית "קרקס הכוכבים".
בשנת 1987 התפרסמה לקהל הרחב כאשר קיבלה אץ התפקיד של קריסטין פורסטר באופרת הסבון "היפים והאמיצים", תפקיד אשר גילמה עד 1990 בקביעות, ואז חזרה בקצרה בשנת 1992 עד ל-1994 להופעות אורח.
שיחקה גם במספר סרטים ובין היתר כיכבה לצד דניאל בולדווין.
טרי הקליטה שני אלבומים מוזיקליים הנקראים "אהבה היא התשובה" ו"להיות צעיר, להיות טיפש, להיות שמח".
ב-1996 היא הייתה שופטת בתחרות מיס תבל.
טורצ'לו

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  לגונת ונציה 
 קואורדינטות:  45°29′54″N 12°25′06″E﻿ / ﻿45.498333333333°N 12.418333333333°E﻿ / 45.498333333333; 12.418333333333
 שטח:  0.441699 קילומטר רבוע
 אורך:  1.2 קילומטר
 רוחב:  1.0 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  איטליה 
 אוכלוסייה:  13 (2018)
 אזור זמן:  UTC+1
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןטורצ'לו(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןטורצ'לו
 
מרכז האי. קתדרלת סנטה מריה אסונטה וכנסיית סנטה פוסקה.
טורצ'לו (באיטלקית: Torcello) הוא אי בצפונה של לגונת ונציה שבאיטליה.
כיום האי כמעט ואינו מיושב, אולם בעבר היה אחד האיים הצפופים ביותר במרכזה של הרפובליקה של ונציה.
היסטוריה

לאחר נפילתה של האימפריה הרומית, בעקבות הפשיטות הרבות של שבטים גרמניים על צפונה של איטליה, ובעיקר לאחר פשיטת אטילה ההוני והרס העיר אלטינום בשנת 452, נימלטו רבים מתושבי קו החוף לאי טורצ'לו והתיישבו בו.
אף שאזור ונטו היה חלק מהאימפריה הביזנטית, המשיכו פשיטות על האזור, ופליטים רבים, בהם הבישוף של אלטינו עברו לאיי לגונת ונציה. הבישוף הביא אל האי את שרידי הליודורוס הקדוש, שהפך לקדוש המגן של האי.
האי טורצ'ילו שמר על קשרי מסחר עם קונסטנטינופול והפך למעשה למוצב של האימפריה הביזנטית (על אף קרבתו היחסית לרומא).
במהלך השנים גדל היקף המסחר של האי, ובמאה ה-10 התגוררו באי כ-10,000 תושבים, שהתפרנסו בעיקר ממסחר.
התייבשות הלאגונה סביב האי והפיכתה לביצה הביאו לעזיבת האי. התגברות המלריה וסתימת התעלות מנעו מספינות הסוחר מלהגיע לאי, והאוכלוסייה עזבה אותו ועברה לאיי מוראנו ובוראנו ולעיר ונציה.
בשנת 1948 התגורר באי הסופר ארנסט המינגוויי ובעת שהותו באי כתב חלק מ"מעבר לנהר ואל תוך היער".
בראשית המאה ה-21 התגוררו באי כ-20 תושבים בלבד.
אתרים עיקריים

במהלך שנות ירידת קרנו של האי, נהרסו הארמונות הרבים והמנזרים הרבים שהיו בו (בשיאו היו באי 12 מחוזות כנסייתיים ו-16 מנזרים). המבנים פורקו ונעשה בחומריהם שימוש על מנת לבנות מבנים בעיר ונציה.
האתר המרכזי באי הוא קתדרלת סנטה מריה אסונטה שנוסדה בשנת 639, וכנסיית סנטה פוסקה מהמאה ה-11.
בתוך שני ארמונות ששרדו מהמאה ה-14 (הפאלצו דל'ארקיבו והפאלאצו דל קונסיליו) ממוקם המוזיאון של האי.
ז'אן-בטיסט קלבר

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1753 שטרסבורג, צרפת 
 נרצח:  14 ביוני 1800 (בגיל 47) קהיר, האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  Cronenbourg French National Cemetery 
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  פאולין פורס 
 השתייכות:  הצבא הצרפתי הלאומי, צבא צרפת 
 דרגה:  גנרל דיוויזיה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הירושה הבווארית  כיבוש יפו (1799)  המצור על עכו (1799)  קרב תבור  Chouannerie  מלחמות המהפכה הצרפתית  המלחמה בוואנדה  קרב און 
 עיטורים
 שמות החקוקים בשער הניצחון בפריז 
 
האנדרטה לזכרו בכיכר קלבר (אנ'), שטרסבורג
ז'אן-בטיסט קלֶבֶּר (בצרפתית: Jean Baptiste Kléber‏; 9 במרץ 1753 – 14 ביוני 1800) היה גנרל צרפתי בצבא נפוליאון. נודע בעיקר כמנצח הקרב מול הר תבור שהתקיים בין כוחות צרפתיים וכוחות האימפריה העות'מאנית ואחרים, בין גבעת המורה והר תבור, במקום שבו נמצא בימינו מושב מרחביה ב-16 באפריל 1799, במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל.
חייו ופועלו

קלבר נולד בעיר שטרסבורג שבה עבד אביו כבנאי. הוא קיבל הכשרה באדריכלות בפריז ובמקומות אחרים. כנער התערב לטובתם של שני אצילים גרמנים בקטטה בטברנה, ואלו פעלו לקבלתו לבית הספר הצבאי במינכן. לאחר שסיים את חוק לימודיו הצטרף כקצין לצבא האוסטרי, אך פרש בשנת 1783 משום שנוכח כי מוצאו הפשוט הוא מכשול בקידומו כקצין.
כששב לצרפת מונה למפקח על הבניינים הציבוריים בעיר בלפור, שם למד היטב את נושא הביצורים ומדעים צבאיים אחרים. בשנת 1792 התנדב לשרת בצבא המהפכה הצרפתי, ובשל ידיעותיו בנושאים צבאיים התקדם במהירות לדרגת לוטננט-קולונל.
במצור על העיר מיינץ בחודש יולי 1793 הצטיין, ועל אף שהעיר נפלה ומגיניה נכנעו, קלבר הושב מיד למינויו כקצין וכבר באוגוסט 1793 קודם לדרגת בריגדיר גנרל. במרץ 1794 הצטיין בדיכוי ההתקוממות בחבל ואנדה, וחודשיים לאחר מכן מונה למפקד דיוויזיה והועלה לדרגת גנרל. היכרותו הקרובה עם הגנרל מרסו (Marceau), שהיה כוח עולה בצבא הצרפתי בימים אלו, ועמו הביס קלבר את המלוכנים בקרבות לה מאן (Le Mans) וסאבנה (Savenay), סייעה בקידומו. ברוח אותם הימים הודח מתפקידיו כאשר טען שיש להתייחס מורדי ואנדה במתינות, אך באפריל 1794 נקרא בחזרה לשירות.
קלבר גילה מיומנות ונחישות בפעולות רבות באזור שרלרואה, ובמיוחד בקרב פלארוס (אנ') (26 ביוני 1794). בחורף של שנת 1795 הטיל מצור על מיינץ. בשנים 1795 ו-1796 החזיק לזמן קצר במשרת המפקד הראשי של הצבא.
אחרי הסכם קמפו פורמיו ב-1787 והנסיגה אל הריין סירב לקבל את הפיקוד על הצבא באופן מלא, ופרש בתחילת שנת 1798 לעיסוקים פרטיים. קלבר שב לשירות כמפקד דיוויזיה במסע נפוליאון למצרים. הוא נפגע בראשו באלכסנדריה כבר בתחילת המערכה, ולא השתתף בקרב הפירמידות, אך שימש כמושל אלכסנדריה לאחר כיבושה. במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל בשנת 1799 עמד בראש המשמר הקדמי. הוא כבש את אל-עריש, עזה ויפו, וניצח בקרב אל מול הר תבור ב־16 באפריל 1799, שם הביס כוחות גדולים בהרבה מכוחותיו, ואיבטח את אגפו של נפוליאון בשעה שזה עסק במצור על עכו.
כאשר שב נפוליאון לצרפת לקראת סוף שנת 1799 הותיר את קלבר כמפקד הכוחות במצרים. לאחר המסע הכושל לארץ ישראל, ולאחר התבוסה הימית בקרב הנילוס, שהנחיל האדמירל הורציו נלסון, היו הכוחות הצרפתיים המותשים רחוקים מרחק רב מצרפת, ללא כל סיכוי לשוב אליה או להחזיק בשטחים שכבשו. קלבר נשא ונתן עם האדמירל סידני סמית באל-עריש, אך מפקדו של סמית, לורד קית' (Keith), סירב לאשר את התנאים, שכללו החזרה של הלוחמים אל אדמת צרפת. בצר לו התקיף קלבר את העות'מאנים בהליופוליס בכוח של 10,000 איש כנגד 60,000. למרות נחיתות כוחותיו, הוא הביס את יריביו בקרב זה שהתרחש ב-20 במרץ 1800, ושב וכבש את קהיר אשר התמרדה כנגד השלטון הצרפתי.
קלבר, בנו של פעיל במסדר הבונים החופשיים ובונה חופשי בעצמו, ייסד שלוחה של המסדר במצרים. בינואר 1800 פתח הקים את "לשכת איזיס" בקהיר והיה המאסטר הראשון שלה.
קלבר נרצח ב־14 ביוני 1800 בקהיר על ידי קנאי מוסלמי. מאז 1838 קבורים שרידיו תחת האנדרטה לזכרו בכיכר הנושאת את שמו בשטרסבורג. ליבו טמון בכד באולם הקבורה התת-קרקעי של כנסיית סן לואי (צר') במתחם האינווליד בפריז. בעיר הולדתו שטרסבורג הוקמה אנדרטה לזכרו במרכז כיכר הנושאת את שמו. המחזאי המצרי אלפרד פרג כתב מחזה בשם "סולימאן מחלב" על המתנקש.
הערות שוליים

↑  לירון מילשטיין, ‏24 שעות בשטרסבורג, באתר ‏מאקו‏, 17 באוקטובר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305098905171  PLWABN: 9810639866205606  BNE: XX5628800  BnF: cb121045499 (data)  CiNii: DA05362905  GND: 11894780X  ICCU: NAPV082114  ISNI: 0000 0000 8206 7401  LCCN: n87828430  NKC: mzk2016930480  NLG: 151684  NTA: 069298734  RERO: 02-A003461007  SNAC: w6mw32vj  SUDOC: 029411939  ULAN: 500338449  VcBA: 495/258135  VIAF: 24631180   WorldCat (עם VIAF): 24631180
ז'אן-בטיסט קולבר

ז'אן-בטיסט קולבר
ז'אן-בטיסט קולבר (בצרפתית: Jean-Baptiste Colbert‏; 29 באוגוסט 1619 – 6 בספטמבר 1683) היה מדינאי צרפתי, ושר האוצר של לואי ה-14. קולבר כונן את המערכת שאפשרה את קידום הייצור התעשייתי בצרפת, בתקופה הטרום-תעשייתית. הוא פרץ דרך במדיניות שעודדה מתן זכויות ליהודים, ואף אסף כתבי יד עבריים.
הערות שוליים

↑  Thomas K. McCRAW, The Strategic Vision of Alexander Hamilton, The American Scholar Vol. 63, No. 1 (Winter 1994), pp. 31-57
↑  מכתבים לג'ון לו ספרו של גווין ג'ון אדמס (אנגלית, באתר גוגל ספרים)
↑  [מדריך טיולים לאירופה היהודית (אנגלית)] עמוד 26 (אתר גוגל ספרים)
↑  תרגום (לאנגלית) מכתבו של קולבר למלך בנושא עידוד המסחר (אתר אוניברסיטת פורדהם)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280450905171  PLWABN: 9810592598405606  BIBSYS: 1090059  BNC: 000196405  BNE: XX5586976  BnF: cb12428884j (data)  CANTIC: a10674627  CiNii: DA11260138  GND: 118521470  ICCU: IEIV047682  ISNI: 0000 0000 8077 4620  LCCN: n50031188  LNB: 000074932  NKC: ola2002158990  NLA: 35827222  NLG: 121349  NSK: 000204954  NTA: 069830754  RERO: 02-A012363727  RKD: 259860  SELIBR: 182854  SNAC: w6br8xs1  SUDOC: 027274527  Trove: 1105643  ULAN: 500257321  VcBA: 495/125  VIAF: 59175183   WorldCat (עם VIAF): 59175183
טבח סרמאשו

מצבה בבית עלמין ליד סרמאשו. כיתוב בעברית וברומנית.
בית העלמין באתר הטבח
טבח סרמאשו התרחש בלילה שבין 16 ל-17 בספטמבר 1944 על גבעה בשם סוסקוט (Suscut) בגבול היישוב קמראשו (Cămăraşu), בנפת סרמאשו (Sărmaşu) אשר ברומניה. במהלך הטבח רצחו ז'נדרמים ואנשי צבא הונגרים 126 יהודים ובהם גברים, נשים, זקנים ילדים ותינוקות.
סרמאשו נמצאת בטרנסילבניה, ונותרה בידי הרומנים גם לאחר תכתיב וינה. ביום 27 באוגוסט 1944 הודח השליט הרומני יון אנטונסקו ורומניה, שהייתה בעלת ברית של גרמניה הנאצית, החליפה צד ועברה למחנה בעלות הברית שלחמו נגד גרמניה. בתגובה, פלשו כוחות צבא גרמניים והונגריים לחלק הרומני של טרנסילבניה וכבשו חלק ממנו ובין היתר, ביום 5 בספטמבר, את אזור סרמאשו. יומיים לאחר מכן, ב-7 בספטמבר, התאספו נכבדי המקום בחשאי בביתו של יוליו ורגה (Varga Iuliu), בעל בית המרקחת. בכינוס זה החליטו הנכבדים על מעצר היהודים והעבירו את החלטתם לכוחות ההונגריים ששלטו במקום. בכינוס לקחו חלק, בנוסף למארח, לאשתו יקטרינה (Ecaterina) ולדניאל בתלם (Bethlem Daniel), בנם המאומץ יוזף בירו (Biro Jozef), קצין מילואים שמונה למפקד הנפה, בלה קמן (Kemeny Bela), מוכתר סרמאשו, אלכסנדרו בטג (Betegh Alexandru), מוכתר באלדה, שטפן מויטלי (Moitelly Ştefan) ויוסיף גל (Gall Iosif), מוכתרי סיליוואש (Silivaş), קארוי ואצ'מן (Vacsman Karoly) ובנו אלמר (Elemer), מוכתרי טקשור (Tăcşor).
למחרת נעצרו כל 127 יהודי המקום והועברו לגטו מאולתר שם הוחזקו כלואים, בעוד שרכושם ובתיהם נשדדו. ב-16 בספטמבר העביר קפטן לאסלו לאנץ' (Lancz Laszlo) הוראה טלפונית למחלקת הז'נדרמים המקומית, לעבור לחיסול היהודים. גויסו 20 יהודים מבין הכלואים ונלקחו לגבעת סוסקוט, שם הצטוו לחפור שני בורות גדולים. בלילה הועברו בכפייה ותוך שימוש רב בכוח כל היהודים לגבעה, ועל הגבעה נרצחו באכזריות, הוטלו לתוך הבורות ונקברו, חלקם בעודם עדיין בחיים. רק יהודי אחד ניצל.
לאחר שהכוחות הרומנים כבשו את האזור מחדש, המקרה נחקר והמעורבים נשפטו, חלק שלא בפניהם. במהלך החקירה נחפרו שני הבורות ונחשפו הגוויות. אחד מעדי הראיה לחשיפת הגוויות סיפר: "...הרבה גופות, בעיקר בבור השני, שם היו יותר נשים וילדים, ניכרו בהן סימנים לאלימות פראית, גולגולות מרוצצות, גם של ילדים, ממכות חזקות של חפצים קשים וחדים (קתות רובים, מכושים, אתים וכו'), הרבה גופות היו מנוקבות או קרועות על ידי כלי נשק קרים, חלקן עם עצמות גפיים עליונות או תחתונות שבורות. הגופות הוטלו אחת על השנייה ללא סדר כלשהו, אך נמצאו גם גופות מחוברות, בעל מתחבק עם אשתו, אב מצמיד לחזהו את ילדו...".
מתתיאס קארפ כתב על הפרשה ספר בשם "Sărmaş, una dintre cele mai oribile crime fasciste" (סרמאש, אחד הפשעים האיומים ביותר של הפשיזם).
בנוסף לפשעיהם בסרמאשו, אותם אנשי צבא הונגרים היו מעורבים גם ברציחתם של 13 יהודים, מרביתם נשים שנאנסו לפני רציחתן, ביישוב לודוש (Luduş) בימים שבין 5 ל-13 בספטמבר.
לזכר האירוע הוקמה אנדרטת יהודים שנרצחו.
ראו גם

מגילת החורבן של יהודי רומניה
אנדרטת יהודים שנרצחו (פוסטהקמרש)
לקריאה נוספת

ההרג האחרון / דוד גלעדי, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ח-1998.
ז'אן-בטיסט פיגאל

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1714 רואי מלמזון, צרפת 
 פטירה:  20 באוגוסט 1785 (בגיל 71) פריז, ממלכת צרפת 
 מקום קבורה:  Cimetière du Calvaire 
 תקופת הפעילות:  1734–1785 (כ־51 שנים) 
 תחום יצירה:  פיסול 
 זרם באמנות:  בארוק, נאו-קלאסיציזם 
 יצירות ידועות:  Voltaire Naked, Mercury 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר סן-מישל 
 
פסלו של פיגאל בבית עיריית פריז
ז'אן-בטיסט פיגאל (בצרפתית: Jean-Baptiste Pigalle;‏ 26 בינואר 1714 – 20 באוגוסט 1785), פסל צרפתי.