stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם הייג
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

הייג נולד ב-26 במרץ 1961 ברות'רהאם, יורקשייר, אנגליה, שבממלכה המאוחדת. בילדותו הוא למד תחילה בפנימייה פרטית אחר כך בבית ספר מקיף ממשלתי ליד העיר רות'רהאם. הוריו, נייג'ל וסטלה הייג, ניהלו עסק לייצור משקאות קלים שבהם עבד הייג בחופשות.
הייג נודע לראשונה כאשר נאם בוועידת המפלגה הקונסרבטיבית ב-1977, בעודו בן 16. בעקבות הנאום, מרגרט תאצ'ר השוותה אותו לוויליאם פיט הבן. ההשוואה הזו הולידה את התעניינותו של הייג בפיט, עניין אשר הוביל אותו בסופו של דבר לכתיבת ביוגרפיה של פיט ב-2004 הוא למד פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה במודלין קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, שם סיים כבוגר אוניברסיטה מצטיין מדרגה ראשונה. בתקופת לימודיו באוקספורד שימש נשיא ה"אוקספורד יוניון", חוג הדיבייט היוקרתי, ושימש יושב ראש כנשיא תא הסטודנטים של המפלגה השמרנית (OUCA). אחרי אוקספורד, האג המשיך ללמוד לתואר שני במנהל עסקים (MBA) ב-INSEAD. לאחר מכן עבד כיועץ בחברת מקינזי ושות', שם ארצ'י נורמן היה המנטור שלו.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

הייג כשל בניסיונו הראשון להיבחר לפרלמנט, אך נבחר בניסיונו השני ב-1989, כחבר מטעם ריצ'מונד שבצפון יורקשייר. ב-1995 כיהן כשר לענייני ויילס בממשלתו של ג'ון מייג'ור.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > מנהיג המפלגה השמרנית

לאחר התבוסה בבחירות הכלליות ב-1997, הייג נבחר למנהיג המפלגה השמרנית במקום ג'ון מייג'ור, תוך שהוא מביס פוליטיקאים מנוסים ממנו כמו קנת' קלארק ומייקל הווארד.
בגיל 36, הוטל על הייג לבנות מחדש את המפלגה השמרנית (לאחר תוצאות הבחירות הכלליות הגרועות ביותר שלה במאה ה-20), על ידי ניסיון לבנות תדמית מודרנית יותר למפלגה. 250,000 ליש"ט הוצאו על מסע הפרסום "להקשיב לבריטניה" כדי לנסות להחזיר את השמרנים לעניין הציבור לאחר איבוד השלטון; הוא קיבל בברכה רעיונות לגבי "שמרנות חמלה", כלומר הכרה שלמדינה יש תפקיד מסוים בסיוע לחלשים בחברה.
הייג הביא את השמרנים לתוצאה מוצלחת בבחירות לפרלמנט האירופי, ביוני 1999, כאשר השיגו 36 חברי פרלמנט לפני ה-29 של הלייבור. הייג ראה כי התנגדותו למטבע האירופי האחיד (האירו), תואמת מאוחר יותר, כאשר ראש ממשלת הלייבור גורדון בראון אימוץ את המדיניות שהתנגדה להצטרפות הממלכה המאוחדת למטבע.
סמכותו של הייג התערערה על ידי מינויו של מייקל פורטילו לתפקיד שר האוצר בממשלת הצללים בשנת 2000. בשנות ה-90 פורטילו נחשב למועמד מוביל לתפקיד מנהיג המפלגה השמרנית, לפני שאיבד באופן דרמטי את מקומו בבחירות הכלליות של 1997; הוא נבחר כחבר פרלמנט של קנזינגטון וצ'לסי, בבחירות משנה, שנתיים מאוחר יותר. זמן קצר לאחר שובו של פורטילו לפרלמנט, המדיניות השמרנית לגבי שתיים ממדיניות הדגל של הלייבור התהפכה, והם תמכו בה, שכר המינימום ועצמאותו של הבנק המרכזי של אנגליה. מאז ועד לבחירות הכלליות ב-2001 ניהלו תומכי הייג קרב מר עם סיעתו של פורטילו; מלחמה פנימית זו תרמה באופן משמעותי לשתי תבוסותיהם של השמרנים בבחירות.
במהלך קמפיין הבחירות ב-2001, הייג זכה ללעג בטענה שהוא נהג לשתות "14 ליטרים של בירה ביום" כנער. המוניטין שלו ספג נזק נוסף כאשר סקר עבור עיתון "דיילי טלגרף" השמרני מצא כי 66% מהמצביעים רואים בו "קצת חנון", ו-70% מהבוחרים האמינו שהוא "יגיד כמעט הכל כדי לזכות בקולות". במהלך קמפיין הבחירות אמר שבריטניה הפכה מקלט למהגרים נצלנים, העושקים את מערכת הרווחה על חשבון משלם המיסים הבריטי. הוא הבטיח שממשלה בראשותו תקים מערך של "מחנות אירוח" שמורים, שבהם ייעצרו וירוכזו כל מבקשי המקלט עד הכרעה בעניינם.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > חבר פרלמנט בספסלים האחוריים

עם תבוסת השמרנים בבחירות הכלליות בבריטניה ב-2001, הייג פרש מהנהגת המפלגה, אם כי הוא ממשיך לכהן כחבר פרלמנט ב"ספסלים האחוריים" ופנה במקביל לקריירה עסקית.
לאחר בחירות הכלליות בבריטניה ב-2005, מנהיג המפלגה השמרנית, מייקל הווארד, הציע לו את תפקיד שר האוצר בממשלת צללים, אך הוא דחה את ההצעה, בטענה שההתחייבויות העסקיות שלו יקשו עליו לקחת על עצמו תפקיד כה גבוה.
ב-6 בדצמבר 2005, דייוויד קמרון נבחר למנהיג המפלגה השמרנית. להייג הוצעה והוא קיבל את התפקיד שר החוץ בממשלת הצללים וחבר בכיר בקבינט הצללים, ולמעשה שימש כסגנו של קמרון (אם כי לא באופן רשמי, בניגוד לסגני המנהיגים השמרנים הקודמים ווילי וויטלאו, פיטר לילי ומייקל אנקראם).
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים

לאחר בחירות הכלליות בבריטניה ב-2010, המינוי הראשון של ראש הממשלה קמרון היה הייג כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים (שר החוץ הבריטי). הוא גם זכה בתואר הכבוד של מזכיר המדינה הראשון. בביקורו הראשון בעולם כשר החוץ הבריטי, פגש הייג את שרת החוץ של ארצות הברית, הילרי קלינטון, בוושינגטון.
באוקטובר 2011, נפגש בלונדון עם יושבת ראש האופוזיציה הישראלית, ציפי לבני, שהגיעה לביקור בהזמנתו, בעקבות שינוי החקיקה שמונע הוצאת צווי מעצר על ידי אנשים פרטיים נגד בכירים ישראלים בבריטניה. לאחר שנגד לבני הוצע צו מעצר, שנתיים קודם, בגין מעורבותה בקבלת ההחלטות במבצע עופרת יצוקה, על בסיס סמכות שיפוט אוניברסלית. בנובמבר 2010, ביקר בישראל והכריז על הקמת מועצת מדע בריטית-ישראלית. בספטמבר 2010, נאלץ להתמודד עם שמועות על כך שניהל רומן הומסקסואלי עם אחד מעוזריו, בעת שהיה נשוי.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, במהלך שנת 2012 החלה בריטניה להכשיר פעילי אופוזיציה סורים באיסטנבול בענייני תקשורת, חברה אזרחית וממשל מקומי, ואספקת ציוד לא קטלני כגון תקשורת לוויינית ומחשבים. ב-24 בפברואר 2012, הייג הכיר במועצה הלאומית הסורית כ"נציגה לגיטימית" של המדינה. הוא אמר גם שממשלתו של בשאר אל-אסד "איבדה את הזכות להנהיג" על ידי "והיא ספוגה בדמם של אנשים חפים מפשע". הייג אמר: "היום עלינו להראות שלא נפקיר את העם הסורי בשעתו החשוכה ביותר". הוא הוסיף כי "האחראים לרצח של משפחות שלמות, הפגזות בתים, הוצאת עצורים להורג, טיהור יריבים פוליטיים ועינויים ואונס של נשים וילדים חייבים לתת דין וחשבון".
במרץ 2012 הורה האג על פינוי כל הדיפלומטים הבריטים מסוריה וסגרה את שגרירות בריטניה בדמשק בגלל איומים ביטחוניים מתגברים. האג אמר לפרלמנט: "קיבלנו שגרירות בדמשק למרות האלימות כדי לעזור לנו לתקשר עם כל הצדדים בסוריה ולספק תובנות לגבי המצב בשטח". הוא הוסיף: "כעת אנו שופטים כי ההידרדרות במצב הביטחוני בדמשק מסכנת את צוות השגרירות והשטחים שלנו". האג אמר כי החלטתו "בשום אופן לא מפחיתה את המחויבות של בריטניה לדיפלומטיה פעילה כדי לשמור על לחץ על משטר אסד להפסיק את האלימות". הוא המשיך ואמר כי: "נמשיך לעבוד בשיתוף פעולה הדוק עם מדינות אחרות כדי לתאם לחץ דיפלומטי וכלכלי על המשטר הסורי. במאי 2013 הוביל ביחד עם צרפת את המאבק להסרת האמרבגו של האיחוד האירופי על חימוש המורדים בסוריה, אך ביולי 2013 החליטה בריטניה לנקוט גישה מאופקת יותר בנוגע והסתייגה מחימוש המורדים.
ביולי 2014 התפטר מתפקידו, כחלק מחילופי גברי מקיף, שערך ראש הממשלה קמרון בממשלת בריטניה, במסגרת הריענון האגרסיבי ביותר שערך בממשלה מאז שנכנס לתפקיד ב-2010. את הייג החליף פיליפ האמונד, שר ההגנה שנחשב אירוספקטי במיוחד לעומת הייג. לאחר מכן כיהן עד מאי 2015 כיו"ר בית הנבחרים הבריטי. בבחירות לפרלמנט הבריטי ב-2015 לא העמיד עצמו לבחירה מחדש.
דעותיו על ישראל

אף על פי שבאופן מסורתי המפלגה השמרנית בבריטניה היא פרו-ישראלית, הייג כשר החוץ הבריטי ביקר את ישראל מספר פעמים. זמן קצר לאחר שנכנס לתפקיד הביע אכזבה מכך שישראל לא חידשה את הקפאת הבנייה בהתנחלויות. ובהתייחסו למשא ומתן בין ישראל לפלסטינים שנערך באותה עת, אמר הייג כי בריטניה רואה בהתנחלויות "כנוגדות את החוק הבינלאומי וכמכשול לשלום", הוא הוסיף ואמר כי "ישנו צורך דחוף בהתקדמות בתהליך כדי להבטיח את פתרון שתי המדינות, בהתבסס על גבולות 1967, עם ירושלים כבירתן העתידית של שתי המדינות ועם הסדר פיצויים לפליטים". בפברואר 2011, תקף את תגובת ישראל לניסיון ההפיכה במצרים והזהיר כי "תהליך השלום במזרח התיכון עשוי ליפול קורבן לרוח המהפכנית הסוחפת את העולם הערבי".
בדצמבר 2012, עמד בראש קבוצת שרי החוץ האירופים שהביעו התנגדות לבניית מבשרת אדומים (E-1). בסוף אותו חודש גינה בחריפות את ההחלטה על הקמת אוניברסיטה באריאל ואמר כי "אנו מאוכזבים. אריאל שוכנת מעבר לקו הירוק ביישוב בלתי חוקי על פי החוק הבינלאומי", "זוהי פעולת התגרות קשה".
במאי 2013, תקף בחריפות את הבנייה הישראלית בשטחים ואמר כי "ככל שהזמן עובר, ישראל מאבדת את תמיכתה בבריטניה ובשאר מדינות אירופה".
הערות שוליים

1 2 3 4  הייג ליכד את השמרנים, באתר הארץ, 7 ביוני 2001
↑  שירות רויטרס, לונדון, ‏הייג לבוחרים: "תנו לי קולכם למטרה המקודשת של הצלת הליש"ט", באתר גלובס, 5 ביוני 2001
נעה ווסרמן-עמיר, ‏מי שנופל אחרון, קם אחרון, באתר גלובס, 27 בנובמבר 2001
↑  שרון שדה, בלייר נאבק במפלגתו ובדעת הקהל בדרך ליורו, באתר הארץ, 27 במאי 2003
↑  פיליפ סטיבנס, ‏השמרנים בבריטניה - שבויים בקונספציית תאצ'ר, באתר גלובס, 14 באוגוסט 2001
↑  שמרנים תוקפים מועמדות פורטילו ההומוסקסואל לראשות מפלגתם, באתר הארץ, 14 ביוני 2001
↑  שרון שדה, כתב "הארץ" בבריטניה, ויליאם הייג: נקים מחנות למבקשי מקלט מדיני, באתר הארץ, 20 במאי 2001
↑  שירות גלובס, ‏ניצחון סוחף לטוני בלייר בבחירות בבריטניה, באתר גלובס, 8 ביוני 2001
↑  המפלגה השמרנית מתחילה בבחירת יו"ר חדש, באתר הארץ, 14 ביוני 2001
↑  דנה הרמן, כתבת "הארץ" באירופה, שר החוץ הבריטי ויליאם הייג הציג מדיניות חוץ חדשה, באתר הארץ, 2 ביולי 2010
↑  ברק רביד, ניסיון כושל להוציא צו מעצר נגד לבני בביקורה בלונדון, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2011
↑  ברק רביד וג'קי חורי, דיווח: צו מעצר הוצא נגד יו"ר קדימה ציפי לבני בבריטניה, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2009
↑  מציאות קשה לעיכול, באתר הארץ, 18 בינואר 2011
↑  דנה הרמן, לונדון, שר החוץ הבריטי מכחיש: לא ניהלתי רומן עם עוזרי, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2010
↑  ברק רביד, AP, ורויטרס, גובר הלחץ על סוריה: נאט"ו אישרה הצבת טילים בטורקיה, באתר הארץ, 20 במרץ 2012
↑  אתר חדשות ערוץ 2, ‏אירופה הסירה את אמברגו הנשק על המורדים בסוריה, באתר גלובס, 28 במאי 2013
↑  גילי כהן וסוכנויות הידיעות, בריטניה מתחילה להסתייג מחימוש המורדים בסוריה, באתר הארץ, 13 ביולי 2013
↑  הגרדיאן, שר החוץ של בריטניה ויליאם הייג התפטר, יחליפו שר ההגנה האירוספקטי, באתר הארץ, 15 ביולי 2014
↑  הארץ, דנה הרמן וכתבת "" באירופה, שר החוץ הבריטי, ויליאם הייג: מאכוזב מכך שההקפאה לא חודשה, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2010
↑  דנה הרמן, וויליאם הייג: על ישראל להפסיק עם השיח המלחמתי, באתר הארץ, 9 בפברואר 2011
↑  חיים לוינסון, למרות הלחץ הבינלאומי: מועצת התכנון במינהל דנה בקידום תכניות הבנייה ב-E1, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2012
טל שלו‏, סנקציות על ישראל? האיחוד: "כל האופציות נשקלות", באתר וואלה, 10 בדצמבר 2012
שרי החוץ של האיחוד האירופי דנים בהחלטה על הבנייה ב-E1, באתר ynet, 10 בדצמבר 2012
↑  ברק רביד, בריטניה לישראל: שקלו מחדש את ההחלטה על מכללת אריאל, באתר הארץ, 10 בספטמבר 2012
הארץ, בריטניה נגד אוניברסיטה באריאל: "פעולת התגרות קשה", באתר הארץ, 27 בדצמבר 2012
↑  חדשות 2, ‏וויליאם הייג: "ישראל מאבדת את תמיכתה בבריטניה", באתר ‏מאקו‏, 24 במאי 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296279905171  BIBSYS: 9019373  BnF: cb156017889 (data)  CiNii: DA16226534  GND: 123223970  ISNI: 0000 0000 8415 7275  LCCN: n99009957  MusicBrainz: 0ac8f44d-90e7-4032-864a-9c7d0e839641  NKC: xx0042835  NSK: 000564931  NTA: 159152208  SUDOC: 084364122  UKPARL: rEpJPeh9  VIAF: 119866788   WorldCat (עם VIAF): 119866788
2017 ברוסיה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  2016   2015  2014 |  דגל רוסיה | 2017  ברוסיה |  »»»  2018   2019   2020 |
כל ערכי השנים ברוסיה • אירועים בולטים בעולם ב-2017 פורטל רוסיה • לוח שנה של שנת 2017
2017 ברוסיה היא השנה ה-26 להקמת הפדרציה הרוסית לאחר פירוק ברית המועצות והשנה ה-100 לפרוץ מהפכת פברואר ומהפכת אוקטובר שהביאו לנפילת שלטון הצאר והקמת שלטון קומוניסטי.
הנהגה

נשיא רוסיה - ולדימיר פוטין
ראש הממשלה - דמיטרי מדבדב
יושבת ראש מועצת הפדרציה - ולנטינה מטוויינקו
יושב ראש הדומה הממלכתית - ויאצ'סלב וולודין
נפטרו

(קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-2017)
1 בינואר – ולדימיר מיכלקין, מרשל לארטילריה. מפקד חיל הטילים והארטיליריה של זרוע היבשה של ברית המועצות בשנים 1983–1991 (נולד בשנת 1927).
2 בינואר – דמיטרי נובוסוליוב, שחקן קולנוע ותיאטרון (נולד ב-1986)
2 בינואר – ויקטור צאריוב, שחקן ומאמן כדורגל לשעבר של קבוצת דינמו מוסקבה (נולד ב-1931).
3 בינואר – איגור וולק, קוסמונאוט, טס במשימת EP-4 בחללית סויוז T-12 לתחנת החלל סאליוט 7, כיהן מנהל מרכז ניסויי הטיסה על שם גרומוב בשנים 1995–1997 וגיבור ברית המועצות (נולד בשנת 1937)
7 בינואר – ואדים רצ'קאלוב, עיתונאי, פרשן לענייני מלחמה בטרור של העיתון הקומסומולץ המוסקבאי, נודע כמבקר חריף של משפט אנה פוליטקובסקיה ומערכת הביטחון הרוסית (נולד ב-1964)
3 בפברואר – זויה בולגאקובה, שחקנית תיאטרון (נולדה ב-1914)
4 בפברואר – גאורגי טרטורקין, שחקן קולנוע ותיאטרון (נולד ב-1945)
8 בפברואר – ויקטור צ'אנוב, כדורגלן (נולד ב-1959)
20 בפברואר – ויטאלי צ'ורקין, דיפלומט, שגריר רוסיה באומות המאוחדות (נולד ב-1952)
22 בפברואר – אלכסיי פטרנקו, שחקן קולנוע וטלוויזיה (נולד ב-1937)
28 בפברואר – ולדימיר פטרוב, שחקן הוקי קרח (נולד ב-1947)
1 באפריל – יבגני יבטושנקו, משורר רוסי (נולד ב-1932)
8 באפריל – גאורגי גרצ'קו, קוסמונאוט סובייטי (נולד ב-1931)
17 במאי – ויקטור גורבטקו, קוסמונאוט סובייטי (נולד ב-1934)
14 ביוני – אלכסיי בטאלוב, שחקן קולנוע סובייטי (נולד ב-1928)
16 באוגוסט – ורה גלאגולבה, שחקנית ובמאית קולנוע (נולדה ב-1965)
19 באוגוסט – פיוטר דייניקין, מפקד חיל האוויר הרוסי בשנים 1991–1997 (נולד ב-1937).
10 בנובמבר – מיכאיל ניקולאייביץ' זדורנוב, קומיקאי (נולד ב-1948)
11 בנובמבר – בוריס נוטקין, מנחה טלוויזיה, ממנהלי ערוץ TV Center (נולד ב-1924)
22 בנובמבר – דמיטרי חבורוסטובסקי, זמר בריטון רוסי (נולד ב-1962)
9 בדצמבר – לאוניד ברונבוי, שחקן תיאטרון (נולד ב-1928)
26 בדצמבר – ולדימיר שאינסקי, מלחין רוסי (נולד ב-1925)
בסיס חצור

| --- | --- |
סמל הבסיס
סמל הבסיס
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  בסיס טיסה
 פיקוד
 יחידת אם:   חיל האוויר הישראלי
 יחידות בת:   טייסת 100   טייסת 144   טייסת 200   טייסת 420
 דרגת המפקד:   אלוף-משנה
בסיס חיל האוויר חָצוֹר (בשמו הרשמי: כנף 4, בשמו המנדטורי "קסטינה", RAF Qastina) הוא בסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי השוכן בשפלה הדרומית, סמוך לקיבוץ חצור אשדוד. הבסיס שוכן בשטח מישורי, התחום בין נחל האלה ונחל ברקאי.
טייסות ויחידות > טייסות פעילות

טייסת 100 ("טייסת הגמל המעופף", "הטייסת הראשונה"), החל מ-1 ביולי 2019, עם פינוי בסיס שדה דב וכלל יחידותיו במסגרת התוכנית ממשלתית לפינוי בסיסי צה"ל מאזורי הביקוש. מפעילה מטוסי קינג אייר B-200 ("צופית") ובוננזה A36 ("חופית") ומתמקדת באיסוף מודיעין.
טייסת 144 ("טייסת עוף החול"), טייסת כלי טיס מאויש מרחוק (כטמ"ם), מפעילה הטייסת כטמ"ם מסוג "ניצוץ", ושהפעילה בעבר מטוסי קרב מבסיס חצור בין השנים 1988–2005. בגלגוליה השונים לאורך השנים הפעילה הטייסת מטוסי נשר, כפיר ו-F-16A/B ("נץ"). נפתחה מחדש ב-1 באוגוסט 2022 בבסיס חצור לאחר כ-17 שנים.
טייסת 200 ("טייסת המל"טים הראשונה"), טייסת כלי טיס מאויש מרחוק (כטמ"ם), מפעילה כטמ"ם מסוג הרון־1 ("שובל"). הטייסת עברה ב-29 בינואר 2023 מבסיס פלמחים לבסיס חצור.
טייסת 420 ("טייסת מאמני קרב") המפעילה מאמני טיסה (סימולטור) לטובת הדרכה ואימון טייסים. הטייסת נחנכה בבסיס בשנת 2010, ומפעילה סימולטור למצבי חירום למטוסים מדגמי מקדונל דאגלס F-15 ("בז"), מכל הדגמים (A,‏ B,‏ C,‏ ו-D)‏, F-15I ("רעם"), F-16 ("ברק") ו-F-16I ("סופה").
טייסות ויחידות > יחידות נוספות הממוקמות בבסיס

יחידות תומכות:
תת־יחידות של מפקדת הבסיס מסודרות לפי סדר אלף&#x2D;בתי, כדי למנוע חיכוכים בין ויקיפדים
טייסת מנהלה
טייסת תחזוקה
טייסת תעופה
יחידת בינוי 304
סמל טייסת מנהלה
סמל טייסת תחזוקה
סמל טייסת תעופה
סמל יחידת בינוי 304
יחידות הגנה אווירית
גדוד 66
גדוד 947
יחידות שיתוף פעולה אמריקאי (ג'וניפר קוברה)
טייסות ויחידות > יחידות נוספות הממוקמות בבסיס > עיט תעופה

עיט תעופה לאחר שזכתה חברת התעופה עיט במכרז של חיל האוויר לתובלות חיילים בין בסיסי החיל, היא החלה להשתמש בחצור בתור בסיס נוסף ומפעילה ממנו טיסות יומיות לרמת דוד, בסיס רמון, נבטים ועובדה, במטוסי האמבראר 145.[דרוש מקור]
היסטוריה > השדה בתקופת המנדט הבריטי

שדה התעופה הוקם ב-1942, בתקופת המנדט הבריטי ובמהלך מלחמת העולם השנייה, על ידי חיל האוויר המלכותי הבריטי. שמו המקורי של השדה היה "קסטינה" ("RAF Qastina") על שם היישוב הערבי קסטינה והמחנה הצבאי הבריטי, "מחנה קסטינה" שהיו בקרבת מקום.
ב-25 בפברואר 1946 הותקף שדה התעופה על ידי האצ"ל, במסגרת תנועת המרי העברי. כ-20 מטוסים בריטיים הושמדו בהתקפה, ביניהם מפציצים מסוג "הליפקס". ב-15 במרץ 1948 פינה הצבא הבריטי את המקום, וכוחות ההגנה השתלטו עליו ללא קרב.
במלחמת העצמאות, בתקרית האוויר הישראלית-בריטית, המריאה מחצור רביעיית מטוסי ספיטפייר, בהובלתו של עזר ויצמן, שהפילה 5 ספיטפיירים בריטיים מעל קיבוץ נירים. בנובמבר 1948 הועברה למקום טייסת 101 ("טייסת הקרב הראשונה") מבסיסה הראשון שהיה בשדה התעופה הרצליה. הבסיס נקרא אז "שדה שמואל", לזכרו של סאם (שמואל) פומרנץ, שנהרג ב"מבצע ולווטה", כאשר העביר מטוס ספיטפייר מצ'כוסלובקיה לישראל.
היסטוריה > השדה בתקופת שליטה ישראלית

הבסיס נסגר במהלך 1949 וכנף 4 הועברה לעקרון. הכנף חזרה לחצור ב-1951. בשנת 1952 קיבלה טייסת 109 ("טייסת העמק") 25 מטוסי מוסקיטו, עברה מבסיס תל נוף לבסיס חצור והפכה לטייסת התקיפה הראשונה של חיל האוויר. טייסת 109 פעלה בבסיס עד שנת 1956. ב-2 באוגוסט 1953 הוקמה בחצור טייסת 110 ("טייסת אבירי הצפון") אשר הפעילה מטוסי מוסקיטו. טייסת זו פעלה בבסיס עד 5 באוקטובר 1955. בשנת 1955 הוקמה בבסיס טייסת 113 ("טייסת הצרעה") שפעלה בו ברציפות עד שנת 1986.
בשבת, 7 באפריל 1962, נחתו בחצור שני המיראז'ים הראשונים של חיל האוויר הישראלי. המטוסים נקלטו בטייסת 101 שהפכה לאחת משתי הטייסות הראשונות שהפעילו את המטוס.
ב-19 בינואר 1964, בשעה 10:37 לפי שעון ישראל, נחת בחצור מטוס אימון מסוג יאק-11 שהוטס על ידי קפטן מחמוד עבאס חילמי, רווק בן 26 ששימש כמדריך בבית הספר לטיסה של חיל האוויר המצרי. עם נחיתתו הודיע חילמי: "באתי הנה מרצוני החופשי, אני מבקש מקלט מדיני". ב-15 באוגוסט 1966 נחת בחצור מטוס מיג-21 עיראקי שהובא ארצה על ידי מוניר רדפא, עריק מחיל האוויר העיראקי, במבצע שאורגן על ידי המוסד.
במלחמת ששת הימים פיקד על הבסיס בני פלד, לימים מפקד חיל האוויר. הבסיס נטל חלק נכבד בפעילות של חיל האוויר במלחמה זו. בשנת 1968 הוקמה בבסיס טייסת 102 (הנמר המעופף") שהטיסה מטוסי סקייהוק. במהלך מלחמת ההתשה, עברה הטייסת לבסיס חצרים. ב-17 באוגוסט 1969 הוקמה בבסיס טייסת 201 ("האחת") תחת פיקודו של רס"ן שמואל חץ, וב-5 בספטמבר קלטה את ארבעת מטוסי ה-F-4 פנטום ("קורנס") הראשונים שקיבל חיל האוויר הישראלי. במלחמת יום הכיפורים פיקד על הבסיס אל"ם עמוס לפידות, לימים מפקד חיל האוויר.
ב-31 בדצמבר 1987 נחת בבסיס מטוס ה-F-16D ("ברק 1" דו-מושבי) הראשון שנמסר לחיל האוויר הישראלי. המטוס נקלט בטייסת 101. בעקבות שינויי הערכות בחיל האוויר, הועברה טייסת 201 ב-19 ביוני 1988 מבסיס חצור לתל נוף.
ב-1 ביולי 2019 עברו כל היחידות מבסיס שדה דב (שנסגר) לבסיס חצור.
בקיץ 2021, טייסות הברק F-16C/D (טייסת 101 וטייסת 105) עברו לבסיס רמת דוד בעקבות השינוי הארגוני בהחלטת מפקד חיל האוויר.
באוגוסט 2022 נפתחה בבסיס מחדש טייסת 144 כטייסת כלי טיס בלתי מאוישים,
בינואר 2023 טייסת 200 ("טייסת המל"טים הראשונה") עברה לחצור מבסיס פלמחים.
היסטוריה > הצפות בבסיס

בגלל מיקומו של הבסיס באזור התחום בין שני הנחלים נחל האלה ונחל ברקאי, מועד הבסיס להצפות במקרים של ספיקות חזקות בנחלים הסובבים אותו. הצפות כאלו אירעו בחורף 1991–1992, ב־2013 וב־2020, ובהם הוצפו מסלולי המראה, דירים תת-קרקעיים וניזוקו מטוסי קרב וסוללת כיפת ברזל. בעקבות ההצפה ב-2020 התפטר מפקד הבסיס מתפקידו, ושלושה מפקדי טייסות ננזפו. שיפוץ המטוסים שניזוקו הסתיים לאחר חמישה חודשים.
הצפות בבסיס חצור בחורף ינואר 2020
מטוס מיסטר מס' 07 מחולץ בעת הצפה, בסוף שנות ה-50
היסטוריה > טייסות ויחידות בעבר > טייסות עבר מחיל האוויר הישראלי

טייסת 101 ("טייסת הקרב הראשונה״ / ״הגולגולת"), מטוסי F16C (ברק חד-מושבי), 1956–2021
טייסת 102 ("הנמר המעופף"), מטוסי דאגלס A-4 סקייהוק, 1968–1969
טייסת 105 ("העקרב"), מטוסי F16D (ברק דו-מושבי). 1956–2021
טייסת 109 ("העמק"), מטוסי דה הבילנד מוסקיטו, 1952–1956
טייסת 110 ("אבירי הצפון"), מטוסי דה הבילנד מוסקיטו, 1953–1955
טייסת 113 ("הצרעה"), מטוסי דאסו אוראגן, 1955–1986
טייסת 149 ("התוכי המנפץ"), מטוסי כפיר C-2,‏ 1988–1992
טייסת 201 ("האחת"), מטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום, 1969–1988
היסטוריה > טייסות ויחידות בעבר > טייסות חיל האוויר הבריטי

טייסת 47 (אנ'), מטוסי הנדלי פייג' הליפקס, דגמי A.7 ו-A.9,‏ 1946
טייסת 512 (אנ'), מטוסי דאגלס דקוטה, 1945
טייסת 644 (אנ'), מטוסי הנדלי פייג' הליפקס A.7 והנדלי פייג' הליפקס A.9, מוסבים לתובלה, 1945–1946. שמה שונה לטייסת 47
טייסת 651 (אנ'), מטוסי אוסטר AOP6
היסטוריה > טייסות ויחידות בעבר > היסטוריה של המבנה ארגוני של הבסיס

בבסיס חצור קיימות מגוון טייסות.
מהקמת הבסיס ועד שנת 2021 יעוד הכנף היה בסיס קרב, ועברו בו טייסות קרב רבות.
בקיץ 2019 נסגר בסיס שדה דב, וטייסת 100, טייסת התובלה והמודיעין, עברה לבסיס חצור.
החל מהשינוי הארגוני בהחלטת מפקד חיל האוויר:
בקיץ 2021 שתי טייסות הברק (טייסת 101, טייסת 105) עברו לבסיס רמת דוד.
בשנים 2022–2023 נקלטו בבסיס שתי טייסות כטמ"ם (טייסת 144, טייסת 200).
לכן מאז, ייעוד הכנף הוא איסוף מודיעין והדרכה.
סמל הבסיס

עד שנת 1956 שימש הבסיס ככנף הפצצה ולכן כלל סמלו ציור פצצה במרכזו.
עם תחילת עידן הסילון בבסיס, שונה יעודו ולכן גם סמלו בהתאם, כאשר ציור הפצצה במרכז הסמל הוחלף בצללית מטוס סילון.
ביולי 2019 שונה סמל הכנף שוב, לאחר סגירת בסיס שדה דב, ומעבר היחידות אל הכנף. בכך שינה הבסיס את ייעודו מבסיס קרב, לבסיס המשלב קרב ותובלה. הסמל החדש הנוכחי עוצב על ידי יגאל גבאי.
סמל הבסיס
עת שימש ככנף הפצצה
1948–1956
סמל הבסיס
מתחילת עידן הסילון
1956–2019
סמל הבסיס הנוכחי
לאחר האיחוד עם טייסות בסיס
 שדה דב, החל משנת 2019
מפקדי הבסיס והכנף

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שם | תקופת כהונה  | הערות |
| מודי אלון | מאי 1948 | מפקד טייסת 101 |
| סיד כהן | אוגוסט 1948 – אוקטובר 1948 | מפקד טייסת 101 |
| ארנולד אילוויט | יולי 1949 – אוקטובר 1949 | מפקדה הראשון של כנף 4 בעקרון |
| סם פלדמן | אוקטובר 1949– | מפקד כנף 4 בעקרון |
| יעקב בן חיים ("בלק") | מרץ 1951– | מפקד כנף 4 בעקרון |
| סא"ל שלמה להט (לנדאו) | אוקטובר 1951 – אפריל 1953 |  |
| סא"ל יוסף (ג'ו) רענן | אפריל 1953 – ספטמבר 1954 |  |
| סא"ל לסלי איסטרמן | ספטמבר 1954 – פברואר 1956 |  |
| אל"ם עזר ויצמן | פברואר 1956 – דצמבר 1956 | לימים מפקד חיל האוויר ונשיא המדינה השביעי |
| אל"ם מוטי הוד | 1956–1959 | לימים מפקד חיל האוויר |
| אל"ם משה פלד (פלדמן) | אוגוסט 1959 – מאי 1964 |  |
| אל"ם בני פלד | 1964–1968 | מפקד הבסיס במלחמת ששת הימים, לימים מפקד חיל האוויר |
| אל"ם יעקב (יאק) נבו | 1968 – יוני 1970 |  |
| אל"ם רפי הר-לב | יוני 1970–1973 |  |
| אל"ם עמוס לפידות | 1973–1975 | מפקד הבסיס במלחמת יום הכיפורים. לימים מפקד חיל האוויר |
| אל"ם עמוס עמיר | 1975–1977 |  |
| אל"ם אביהו בן-נון | 1977–1979 | לימים מפקד חיל האוויר |
| אל"ם יורם אגמון | 1979–1982 |  |
| אל"ם רן גורן | 1982–1985 | לימים ראש אכ"א |
| אל"ם גיורא גורן | 1985–1987 |  |
| אל"ם יואל פלדשו | 1987–1989 |  |
| אל"ם גדעון שפר (שפורר) | 1989–1991 | לימים ראש אכ"א |
| אל"ם דן חלוץ | 1991–1993 | לימים מפקד חיל האוויר והרמטכ"ל ה-18 |
| אל"ם אורי בקל | 1993–1995 |  |
| אל"ם ישראל (רליק) שפיר | 1995– 1997 |  |
| אל"ם עידו נחושתן | 1997–1999 | לימים מפקד חיל האוויר |
| אל"ם אביב תמיר | 1999–2001 |  |
| אל"ם בני צוקר | 2001–2003 |  |
| אל"ם רונן דן | 2003–2006 |  |
| אל"ם אריאל בריקמן | 2006–2009 | מפקד הבסיס במלחמת לבנון השנייה ובמבצע עופרת יצוקה |
| אל"ם אורי אורון | 2009–2011 |  |
| אל"ם ד"ר דן טורטן | 2011–2014 | מפקד הבסיס במבצע צוק איתן |
| אל"ם איל גרינבוים | 2014–2016 |  |
| אל"ם אור יצחק לנדבר | 2016–2018 |  |
| אל"ם עמית אביטן | אוגוסט 2018 – פברואר 2020 | סיים את תפקידו בבסיס באופן מוקדם לאחר נזיפה ממפקד חיל האוויר, בעקבות רשלנות שגרמה להצפה בבסיס וטביעת מטוסים וציוד.  לימים נספח הגנה בצרפת. בתקופתו כמפקד הבסיס נקלטו יותר מ-400 חיילים בעיקר מבסיס שדה דב בעקבות סגירתו, וכן מבסיסים נוספים שנעשו בהן רפורמות, ושונה סמל הבסיס בפעם הראשונה זה 71 שנים. |
| אל"ם תומר דגני | פברואר 2020 – אוגוסט 2022 | בתקופתו כמפקד הבסיס, התבצע שינוי המבנה הארגוני בבסיס, נסגר מערך הקרב ובוצעה ההיערכות לקליטת מערך הכטמ"ם בבסיס. לימים ראש להק אוויר |
| אל"ם ח' | אוגוסט 2022 – הווה | מפקד הבסיס במלחמת חרבות ברזל |
שיכון משפחות

| --- | --- |
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: באר טוביה
סוג יישוב: שיכון משפחות בבסיס של חיל האוויר
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) מחנה מרים(למפת השפלה רגילה) מחנה מרים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה מרים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה מרים  heמפת היישובים של מועצה אזורית באר טוביה (in English: Be'er Tuvia Regional Council) באדום - מחנה מרים בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;

שיכון המשפחות של הבסיס נחשב באופן רשמי ליישוב ששמו מחנה מרים.
הערות שוליים

↑  יובל אזולאי, הסימולטורים של אלביט מערכות סידרו לה 800 מיליון שקל בתוך שבוע, באתר כלכליסט, 10 בינואר 2023
↑  טייסת "אבירי הצפון", באתר חיל האוויר הישראלי
↑  מדוע נמלט מחמוד חילמי לישראל, בטאון חיל האוויר 64, מרץ 1964, עמ' 16–20, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
↑  Airframe Details for F-16 #87-1695, www.f-16.net
↑  מערכת ישראל היום, "לנזקי ההצפה הייתה משמעות מבצעית", באתר ישראל היום, 13 בינואר 2020
↑  אור הלר, ‏תקלה חמורה: סוללת "כיפת ברזל" הושבתה בשל הצפות, באתר "IsraelDefense‏", 26 בפברואר 2013
↑  יואב זיתון, בכיר בחיל האוויר מודה: "טעינו שלא פינינו את מטוסי הקרב", באתר ynet, 13 בינואר 2020
1 2  יואב זיתון, הצפת מטוסי ה-F-16: מפקד הבסיס עוזב, קצינים ננזפו, באתר ynet, 4 בפברואר 2020
↑  דור פלקוביץ, ‏"אין אתגר שלא נעמוד בו": מטוסי ה"ברק" שניזוקו באירוע ההצפה בבסיס חצור – חזרו לטוס, באתר חיל האוויר הישראלי, 11 ביוני 2020
↑  אבינעם מיסניקוב, ‏מיסטר 07, באתר "מרקיע שחקים"
↑  נעה שנברון, נעה שנברון, מתכוננות למעבר: טייסות 101 ו-105 פורסות לרמת-דוד, באתר חיל האוויר הישראלי, באתר חיל האוויר הישראלי, ‏10 במרץ 2021
↑   מפקד חדש לבסיס חיל האוויר חצור (כנף 4), באתר צה"ל, 15 באוגוסט 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007591015005171  VIAF: 259146462550827771275   WorldCat (עם VIAF): 259146462550827771275 
טקס סיום התרגיל המשותף לצה"ל ופיקוד אירופה של ארצות הברית, ג'וניפר קוברה, בבסיס חצור. 3 במרץ 2016