stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחום גבריאלי
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה תרבות יצאה כחוברת שבועית (48 חוברות לשנה במשך כ-4 שנים), מתשכ"א עד תשכ"ה, על פי המהדורה הבינלאומית בהוצאת האחים פברי, במילנו. האנציקלופדיה מאוגדת ב-16 כרכים (כרך א-טז, 3072 עמודים)
↑  קרין ספינגולד, בית חרושת לאצולה תל אביבית: ביה"ס גבריאלי-הכרמל חוגג 75, באתר nrg‏, 9 בספטמבר 2009.
↑  נחום גבריאלי באתר GRAVEZ
↑  ביקורת: ר. אנך, 'ארחות חינוך', מאזנים טו, 2–3 (1962), 211–212.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301588205171  LCCN: no00029881  SUDOC: 236387863  VIAF: 26606370   WorldCat (עם VIAF): 26606370
נאיה יונסקו

| --- | --- |

 לידה:  16 ביוני 1890 בראילה, רומניה 
 פטירה:  15 במרץ 1940 (בגיל 49) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גטינגן, אוניברסיטת בוקרשט, אוניברסיטת מינכן 
 שפות היצירה:  רומנית 
 
נאיֶה יוֹנֶסְקוּ (ברומנית: Nae Ionescu; שמו בלידה - ניקולאיה ק. יונסקו, 16 ביוני 1890 בראילה - 15 במרץ 1940 בוקרשט) היה הוגה, תאולוג נוצרי-אורתודוקסי, מורה, עיתונאי ופוליטיקאי רומני. נחשב לדמות כריזמטית בקרב תלמידיו עמם נמנו, בין השאר, מירצ'ה אליאדה, אמיל צ'וראן, מיכאיל סבסטיאן, אז'ן יונסקו ואחרים. הסופר היהודי סבסטיאן התאכזב עם השנים מגישתו הלאומנית-אנטישמית הבלתי מתפשרת. פעילותו העוינת כנגד הדמוקרטיה הפרלמנטרית חיזקה את האווירה הפוליטית הקיצונית, שהביאה להקמת המשטר הרודני-ימני הפרו-נאצי ואת השואה ברומניה לבסוף.
כדברי חוקר האנטישמיות הישראלי ליאון וולוביץ': "נאיה יונסקו התייחד בכך שהעלה את האנטגוניזם כלפי היהודים לרמה תאולוגית, וכך הציג את הדעות הקדומות הנוצריות האנטי-יהודיות העתיקות כמצע לגיטימי בפילוסופיה המטפיזית הרומנית".
ילדותו ולימודיו

נאיה יונסקו נולד בשנת 1890 בעיר בראילה. סבו מצד אביו, סטרויֶה איוואשקו, היה מנכבדי הכפר טטארו שבמחוז בראילה, וייצג את תושבי האזור בדיוואן של ולאכיה בימי הקמת האיחוד בין נסיכויות ולאכיה ומולדובה ב-1859. ליונסקו היו שלוש אחיות ועוד אח - שחקן התיאטרון והקולנוע אלכסנדרו יונסקו - ג'יבֶּריקוֹן. הוא למד בבית הספר היסודי, בגימנסיה ובתיכון בבראילה. בנעוריו הוא התקרב לחוג הסוציאליסטים בעירו, וכך הכיר את הסופר פנאיט איסטרטי. מסיבות פוליטיות - הווה אומר דעות "רפובליקניות-לאומיות", כיוון שרומניה הייתה אז מונרכיה, הוא סולק בשנה האחרונה מהתיכון "ניקולאה בלצ'סקו" ונאלץ לסיים את לימודיו בבית ספר אחר.
בהמשך הוא למד עד שנת 1912 פילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט בפקולטה לספרות ופילוסופיה. את עבודת הגמר - ההיסטוריה של הטיעון האונטולוגי סיים בהצטיינות יתרה. יונסקו מונה למורה בתיכון "מאתיי באסאראב" בבוקרשט, ושיתף פעולה באופן זמני עם כתבי העת "סטודי פילוזופיצ'ה" (Studii filosofice, עיונים פילוסופיים) ו"נוֹואה רוויסטה רומנה" (Noua Revistă Română, כתב העת הרומני החדש). בהמשך נסע לגרמניה לצורך השלמת לימודיו באוניברסיטת גטינגן.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לרומניה, כשהייתה עדיין נייטרלית, והתגייס לשירות חובה בצבא בעיר הולדתו, בראילה. ב-25 בנובמבר 1915 נשא לאשה את אלנה מרגרטה פוטינו, ובינואר 1916 נסע לגרמניה, יחד איתה, לסיום לימודיו.
באוגוסט 1916 גרמה כניסת רומניה למחנה מעצמות ההסכמה במלחמה, כנגד גרמניה, למעצרם ושליחתם למחנה שבויים בצלה - שלוס שליד הנובר, משם שוחררו כעבור שנה, באוגוסט 1917. 
בנו הראשון, ראדו, נולד במחנה השבויים בתחילת 1917. בנו השני, רזוואן, נולד ביוני 1918.
עם הזמן יונסקו הצליח לסיים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת מינכן בהדרכתו של פרופ' בוימקר. שם העבודה היה: "הלוגיסטיקה - כניסיון להגדרה מחדש של המתמטיקה" (Die Logistik als Versuch einer neuen Begründung der Mathematik).
הקריירה כמורה ועיתונאי

בחזרתו לרומניה מונה תחילה למורה, ובהמשך למנהל בית הספר הצבאי ע"ש "ניקולאיה פיליפסקו" שליד מנזר "דיאלו", וכן כמדריך בחוג ללוגיקה ותורת ההכרה, לצד הפרופסור קונסטנטין רדולסקו-מוטרו. שיעורו הראשון הוקדש ל"תפקיד האפיסטמולוגיה של האהבה".
בשנים 1919–1925 פרסם מאמרים בכתב העת אידיאה אאורופיאנה (Ideea europeană, "הרעיון האירופי") שערך רדולסקו מוטרו, בו כתבו גם טודור ויאנו, אוקטב אוניצ'סקו, דימיטריה גוסטי ועוד. בכתב עת זה פורסם מאמרו של יונסקו "כספים ותרבות", בו שיבח את הבנקאי היהודי האמיד אריסטידה בלנק, עמו שיתף פעולה בשנות ה-20 של המאה ה-20. 
בשנת 1922 פרסם ב"גאזטה מתמטיקה" מאמר בכותרת "תרומות למקרה של אינטרנזיינטיות של המושגים המתמטיים", אשר זיכה אותו בפרס לפילוסופיה מתמטית כעבור שנה.
ב-1929 התמנה יונסקו למרצה ללוגיקה, היסטוריה של הלוגיקה ומטאפיזיקה באוניברסיטת בוקרשט. אחרי שנבחן בפני הרכב שמנה את רדולסקו מוטרו, פ. נגולסקו, דימיטריה גוסטי וט. ציגלר, בינואר 1930 קודם לדרגת פרופסור לפסיכולוגיה ולפדגוגיה בפקולטה לחינוך גופני בבוקרשט, בקתדרה בה כיהן לפניו רדולסקו מוטרו.
עם תלמידיו נמנו כמה דמויות שכיכבו בתרבות הפוליטית הרומנית במחצית הראשונה של המאה ה-20: מירצ'ה אליאדה, הפילוסוף קונסטנטין נויקה, א. סיוראן, ז'ני אקטריאן, הסופר מירצ'ה וולקנסקו, קונסטנטין פלורו, וכן מיכאיל סבסטיאן היהודי, אותו הכיר יונסקו כתלמידו המחונן יוסף הכטר כשבחן אותו ב-1926 בבחינות הבגרות, בתיכון של נעוריו בבראילה.
השקפותיו הפילוסופיות והפוליטיות

חלק מתלמידיו הצטרפו אליו בעבודתו בעיתון "קובנטול" (Cuvântul, "הדבר"), אותו ניהל כעורך ראשי בין השנים 1924–1928, וכבעלים ומנהל בין השנים 1928–1934. אוריינטציית "קובנטול" הייתה לאומנית-נוצרית אורתודוקסית, ונאה יונסקו ותלמידיו פרסמו בו מאמרים בתחומי התאולוגיה, הספרות, הכלכלה והפוליטיקה.
בהגותו הושפע יונסקו מתפיסות של אדמונד הוסרל שהיה מורו בגרמניה, וכן של פרידריך ניטשה.
השקפתו הפילוסופית בעלת יסודות אקזיסטנציאליסטיים וחלקית מיסטיים, נקראה "טראיריזם" (Trairism), מהמילה הרומנית "טראירה" (Traire, חוויה), לה היו נקודות השקה רבות עם האידאולוגיה של הפשיסטים הרומנים - לגיון "משמר הברזל" הפרו-נאצי.
בתחילה אהד יונסקו את מפלגת האיכרים בהנהגתם של יוליו מאניו, ויון מיכלאקה, חרף אי-הסכמתו עם השקפות האידאולוג של זרם פוליטי זה, וירג'יל מדג'ארו; לכן, בבחירות של 1928 הוא תמך בעקביות מעל דפי עיתונו במפלגת האיכרים. בהמשך, תמך בחזרתו מהגלות של המלך קרול השני, ובשיבתו לכס המלוכה ב-1930. בין 1930–1933 נמנה עם המקורבים למלך והמשפיעים במדינה, עד שהורחק מה"קמרילה" - חוג יועציו הקרובים של קרול השני.
למרות שיונסקו עצמו לא היה חבר ב"משמר הברזל", השקפותיו הפוליטיות הקצינו עם הזמן והוא הפך למתנגד ומבקר ארסי של בעלי בריתו בעבר - המלך קרול השני, ומנהיג מפלגת האיכרים - יוליו מאניו. במקביל להקצנת עמדותיו הלאומניות-דתיות, הוא ניצל את מעמדו כמרצה כריזמטי להפצת אידאולוגיה אנטי-דמוקרטית, ולעשיית נפשות לתנועה הלגיונורית האנטישמית בקרב הסטודנטים.
אחרי 1930 יונסקו נקלע לפולמוס עם מורו, רדולסקו-מוטרו, שביקר את עמדותיו המצדדות ברדיקליזם הלאומני. במכתב למירצ'ה אליאדה, רדולסקו-מוטרו מחה נגד ניצול השיעורים האקדמיים ללוגיקה לשם "הטפה למיסטיציזם חובבני", כלשונו.
ב-1 ביוני 1930 נבחר יונסקו לפרלמנט הרומני מטעם עיר הולדתו, בראילה, ברשימת "האיחוד הלאומי". אחרי רצח ראש הממשלה יון גאורגה דוקה על ידי הלגיונרים של "משמר הברזל", נעצר יונסקו בסינאיה ב-2 בינואר 1934, ועיתונו "קובנטול" נסגר זמנית בפקודת השלטונות. ב-7 בפברואר הוא שוחרר מהכלא, ושוב נעצר זמן מה אחר כך. הוא שוחרר סופית ב-15 במרץ 1934.
אחרי הרצאה שנשא בינואר 1935 בתיכון "קודריאנו", בעיר ברלאד, על "סכנת הרוח התבוסתנית שמפיץ איגוד הסטודנטים הנוצרים" ע"ש אלכסנדרו ולחוצה, ב-11 בפברואר פרצו תגרות בין סטודנטים ממעריציו, לבין ז'נדרמים. כך גם אחרי הרצאה אחרת של יונסקו בעיר אורדאה.
ב-22 באפריל 1937 הוא התמנה לפרופסור-אגרגאט בקתדרה חדשה שנוצרה עבורו - ל"מטאפיזיקה והיסטוריה של הלוגיקה".
ביוני 1937 מחה יונסקו נמרצות מעל דפי העיתונות, יחד עם צ'וראן, נויקה, ארשאביר אקטריאן ואחרים, נגד סילוקו של מירצ'ה אליאדה (עוזרו בהתנדבות בקתדרה), שהואשם על ידי השלטונות ב"כתיבה פורנוגרפית".
ב-27 ביוני 1937 פרסם את המאמר "תחת סימן הארכנגל" ומירצ'ה אליאדה הוציא לאור קובץ מאמריו של מורו מהשנים 1926 - 1933, תחת השם "שבשבת".
פרשת המבוא לרומן של מיכאיל סבסטיאן

ביוני 1934 פורסם הרומן של מיכאיל סבסטיאן "זה אלפיים שנה ..." (De două mii de ani...‎).
נאיה יונסקו כתב לו "ראשית דבר", שבה, בניגוד לרעיונות המחבר, ניסה למצוא בסיס תאולוגי לאנטישמיות כשמסקנתו היא "יהודה (ברומנית: יודה) צריך לסבול" - ליהודים אין כל אפשרות של הצלה בגלל היותם יהודים. במשך כמה חדשים התנהל פולמוס לוהט בעיתונות הרומנית סביב הרומן של סבסטיאן והמבוא של יונסקו. השתתפו בפולמוס טודור תאודורסקו-בראנישטה, פומפיליו קונסטנטינסקו, שרבאן צ'וקולסקו, מירצ'ה אליאדה, מירצ'ה וולקנסקו, קונסטנטין נויקה, פטרה פאנדריה, יון י. קנטקוזינו ומחבר הספר, מיכאיל סבסטיאן. 
בשנת 1935 כתב סבסטיאן מסה בשם Cum am devenit huligan ("איך הפכתי לחוליגן"), תגובה למבוא של נאיה יונסקו. הרומן והמבוא הוצאו לאור שוב, כשהצירוף אושר על ידי הסופר, ב-1946 ואחרי נפילת הקומוניזם ברומניה בשנים 1990, 2003 ו-2006.
שנותיו האחרונות

ב-21 בינואר 1938 הותר העיתון שלו "קובנטול" שוב לפרסום בעריכתו של ק. גונגופול. אחרי כינון הדיקטטורה המלכותית של קרול השני בפברואר 1938, העיתון נסגר שוב ב-17 באפריל 1938. 
יחד עם מנהיגים של התנועה הלגיונרית, נאיה יונסקו נעצר ונשלח למחנה המאסר במיירקוריה צ'וק. בעת ובעונה אחת סולק מתפקידיו באוניברסיטה. במאי 1938 הופיע כעד במשפטו של ראש הליגיונרים, ה"קפיטאן" קורנליו זלאה קודראנו.
במאסר נתן כמה הרצאות על "התופעה הליגיונרית", שהוצאו לאור מאוחר יותר ב-1940 על ידי שטפאן פאלאגיצה.
אחרי חצי שנת מאסר שוחרר. שוב נאסר בין ינואר ליוני 1939. בשחרורו מהכלא לא התקבל בחזרה לעבודה.
חולה לב, קיבל ביקורים בביתו משורה של ידידים כמו וולקנסקו, נויקה, מ. אליאדה, יונל גריה, ג'ורגה ראקוביאנו ואחרים. 
נפטר במרץ 1940 בווילה שלו ברובע בניאסה בבוקרשט (ה"ווילה שעל יד הכביש" "Vila de la şosea"), בנוכחותה של חברתו, הסופרת ופסנתרנית צ'לה דלווראנצ'ה. אחרי מותו, הבית שימש לגנרל יון אנטונסקו שהיה לדיקטטור של רומניה בין 1940 - 1944.
עיתונו, "קובנטול", הפך תחת עריכתו של פ.פ. פנאיטסקו לביטאון של התנועה הלגיונרית בימי הימצאותה בשלטון בשנים 1940–1941.
נאיה יונסקו התפרסם גם בכיבושיו הרומנטיים. עם מאהבותיו וחברותיו הקרובות נמנו הנסיכה מרוקה קנטקוזינו (לבית רוסטי), אשתו של המלחין ג'אורג'ה אנסקו, צ'לה דלווראנצ'ה ואלנה פופוביץ'-לופה.
מרוקה אנסקו-קנטקוזינו שפכה חומצה על פניה כשגילתה שנאיה יונסקו הפסיק לאהוב אותה.
לנאיה יונסקו היו שני בנים: רזבאן, שנהרג בחזית במלחמה נגד ברית המועצות, ביישוב דלניק, וראדו, שהיה רופא.
טריוויה

אומרים שאחרי שנאיה יונסקו תקף ללא רחמים בעיתונו את ראש הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, הפטריארך מירון קריסטיה, שהיה מעורב מאוד בענייני הממלכה, הלה הורה לצייר את השטן השחור בציור על יום הדין על אחד הקירות של כנסיית הפטריארכיה בבוקרשט, בדמותו של העיתונאי והפילוסוף הסורר.
עבודות

Roza vânturilor ("השבשבת") 1937 - קובץ ממאמריו עם הקדמה של מירצ'ה אליאדה. הספר היחיד שפרסם בחייו.
את הרצאותיו ליקטו ופרסמו תלמידיו לפי רישומיהם:
קורס למטאפיזיקה בשני כרכים (1942 - 1944) הוצאו לאור שוב ב-1991 ו-1995
קורס להיסטוריה של הלוגיקה (1941) הוצא לאור שוב ב-1993
קורס של היסטוריה של הדתות 1924 - 1925
קורס שאלות של מטאפיזיקה הודפס ב-1937, הוצא לאור כספר בשנים 1988 ו-1990
קורס לפילוסופיה של הדת
קורס לתורת ההכרה
קורס ללוגיקה - הוצא לאור ב-1943 ושוב ב-1993
Suferinţa Rasei Albe (סבלו של הגזע הלבן) פורסם ב-1994
הקובץ Convorbiri "שיחות", 1951 פרייבורג, גרמניה - הוצא לאור על ידי מיצ'ה אליאדה וגאורגה ראקוביאנו
Îndreptar ortodox  "מדריך אורתודוקסי", מבחר והערות מאת ד.ק. אמזאר (1957, ויסבאדן, גרמניה
לקריאה נוספת

Mircea Handoca Corespondenţa Mircea Eliade – Constantin Rãdulescu-Motru (ההתכתבות בין מירצ'ה אליאדה ובין קונסטנטין רדולסקו מוטרו - בעריכת מירצ'ה הנדוקה).
Călinescu, Matei. The 1927 Generation in Romania: Friendship and Ideological Choices (Mihail Sebastian, Mircea Eliade, Nae Ionescu, Eugène Ionesco, E. M. Cioran). East European Politics and Societies 15 (3) (2001): 649–677. (מאטיי קלינסקו - הדור של 1927 ברומניה:ידידות ובחירות אידאולוגיות - מיכאיל סבסטיאן, מיצ'ה אליאדה, נאיה יונסקו, אז'ן יונסקו, א.מ.צ'וראן) (באנגלית)
Müller, Hannah. "Mircea Eliade und Nae Ionescu. Der Schüler und sein Meister." Zeitschrift für Religionswissenschaft 12 (1) (2004): 79–98. (חנה מילר - מירצ'ה אליאדה ונאיה יונסקו. התלמיד ומורו. כתב עת למדעי הדת, 2004) (בגרמנית)
Bradatan, Costică. O Introducere la istoria filosofiei românesti în secolul XX . Bucarest: Romanian Cultural Foundation Press, 2000. (קוסטיקה ברדצאן - מבוא לתולדות הפילוסופיה הרומנית במאה ה20, הוצאת קרן התרבות הרומנית, 2000) (ברומנית)
הערות שוליים

↑  a_turnat_acid_pe_fata-de_dorul_lui_si_al_lui_Nae_Ionescu_0_430156998.html פרק בסדרת "ספורי אהבה" מאת מריה אפוסטול בעיתון אדוורול ברשת, 12 בפברואר 2011 (ברומנית)
↑  M.Albişteanu - 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263123105171  PLWABN: 9810695737605606  BNE: XX1443243  BnF: cb122146207 (data)  GND: 118555715  ISNI: 0000 0001 2120 9151  LCCN: n85253204  MGP: 62357  NKC: jn20000603145  NTA: 14305189X  SUDOC: 03080499X  VcBA: 495/283482  VIAF: 12357966   WorldCat (עם VIAF): 12357966
נטע אלוני

| --- | --- |

נטע אלוני ב-2011
 לידה:  1945 (בן 79 בערך) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 
נטע אלוני (נולד ב-1945) הוא מלחין ישראלי של מוזיקה קלאסית בת זמננו.
השכלה מוזיקלית

נטע אלוני למד במשך חמש שנים לימודי קומפוזיציה ותאוריה עם המלחין הישראלי פרופסור אנדרה היידו, והשתלם עם המלחין ראובן סרוסי. כמו כן הוא השתלם במשך שנתיים במסגרת לימודי קומפוזיציה באוניברסיטת בר-אילן עם המלחינים בטי אוליברו וגדעון לבינסון.
יצירות ופרסים

אלוני כתב יצירות קאמריות, מקהלתיות וסולניות. חלק מיצירותיו הוקלטו על ידי רשות השידור ומשודרות במסגרת קול המוסיקה ובקונצרטים בארץ ובעולם. יצירתו "את כולי סיפרתי עד תום" לקול ולאנסמבל כלי, ייצגה את רשות השידור בתחרות הרוסטרום הבינלאומית של רשויות שידור.
הוא זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2013. מנימוקי ועדת הפרס: "יצירותיו של נטע אלוני מצטיינות באנינות טעם. [...] יצירותיו מפגינות תחושה ברורה של מרחב מוזיקלי ושליטה ביד אמן של מבנה ומרקם צלילי."
עבודות שראו אור

אלוני הוציא עד כה חמישה תקליטורים:
רגעים עם עצמי (1996) הכולל יצירות לפסנתר ולחליל בביצוע הפסנתרנית אורה רותם-נלקן והחלילנית הישראלית עדית שמר.
חמש יצירות קוליות (2000) לקול ואנסמבלים כליים. היצירות מושרות על ידי מירה זכאי, אסתי קינן ואביטל רז.
ללא הפוגה (2007) הכולל יצירות על טהרת הבייאן (אקורדיון כפתורים) בביצוע נגן הבייאן יבגני מיכאלינקו.
החדרים הריקים (2012) הוא אלבום כפול המקיף יצירות שכתב בין השנים 1999–2012. האלבום כולל חמישיית כלי קשת, שני מחזורי שירים לקול ופסנתר, יצירות קאמריות להרכבי כינור ופסנתר ולצ'לו ובייאן, וכן יצירות סולניות. היצירות שבאלבום הוקלטו במרכז למוזיקה במשכנות שאננים שבירושלים.
היום שאחרי (2017) הוא אלבום כפול המקיף יצירות שנכתבו בין השנים 2017-2014. האלבום כולל שתי יצירות מקהלה, יצירות לפסנתר סולו, מחזורי שירים לקול ולפסנתר, יצירה לכלי נשיפה מעץ, יצירות לצ'לו, קונטרבס ופסנתר ובייאן סולו. האלבום הוקלט בחלקו במרכז למוזיקה במשכנות שאננים שבירושלים ובקונסרבטוריון "שטריקר" שבתל אביב. בין מבצעי היצירות נמנים מבצעים בולטים כגון: "חמישיית תל אביב", "מקהלת גארי ברתיני", זמרת המצו סופרן איילת אמוץ-אברמסון, הפסנתרנית עפרה יצחקי והפסנתרן רון טרכטמן.
ביקורות שהתפרסמו על יצירתו

מבקר המוזיקה הקלאסית של עיתון עכבר העיר, רפי לביא, כתב על אלבומו של נטע אלוני, חמש יצירות קוליות: "שורה תחתונה: מרתק. מוזיקה אופיינית למחצית השנייה של המאה ה-20. היא לא 'נחמדה', לא כזאת שאפשר לקרוא איתה עיתון. אי אפשר להישאר אדיש כלפיה. בחלק מהמוזיקה יש מתח דרמטי מופנם, חלק אקספרסיבי עד כדי זעקה, אחרות נוגעות ללב ומלאות בתשוקה. אלוני אינו 'מחדש' במובן של להמציא טקטיקות שטרם היו, אבל הוא בהחלט מקורי, כלומר יש ליצירות, למרות ההבדלים ביניהן, מכנה משותף ייחודי: אופי. הביצועים מרגשים."
(התפרסם ב"עכבר העיר - המדור הקלאסי", 21-26.03.2002)
חיים פרטיים ומקצועיים

נטע אלוני יוצר וחי בירושלים. הוא פסיכואנליטיקאי פעיל.
הערות שוליים

↑  איגוד הקומפוזיטורים בישראל
↑  פרס היצירה לקומפוזיטורים לשנת 2013 מטעם ראש הממשלה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257671405171  ISNI: 0000 0000 6926 8428  VIAF: 97619293   WorldCat (עם VIAF): 97619293
נמל התעופה הבין-לאומי פרם

נמל התעופה הבין-לאומי פרם (ברוסית: Международный аэропорт Пермь) הוא נמל תעופה בינלאומי השוכן כ-16 קילומטר דרומית מערבית לעיר פרם, בירת מחוז פרם ברוסיה, בקרבת הכפר בולשוייה סבינו. נמל התעופה נמצא גם בשימוש של חיל האוויר הרוסי.
היסטוריה

בניית נמל התעופה החלה ב-1952 בסמיכות לכפר בולשוייה סבינו (Большое Савино), תחת פיקוחו של מרשל ברית המועצות, גאורגי ז'וקוב, ש"הוגלה" לאחר המלחמה להרי אורל בתפקיד מפקד המחוז הצבאי אוראל.
ב-1965 נפתח הנמל גם לטיסות אזרחיות וכלל גם 39 חניות ליד הטרמינל ואזור לסחורות. במהלך המלחמה הקרה פעלה בנמל התעופה טייסת של מטוסי מיג-25 וכן מספר מטוסים אחרים.
ב-2002 הוארך מסלול הטיסה מ-2,500 מטר ל-3,200 מטר. ב-2012 אושרה תוכנית רב שנתית לפיתוח נמל התעופה על מנת לעמוד בקצב הגובר של המשתמשים בו. בית נתיבות חדש נחנך ב-30 בנובמבר 2017. קיים תכנון לבנות במקום גשרי עליה למטוס.
הערות שוליים

↑  Russia’s new airports: Eye-catching architecture (PHOTOS)
ערך זה הוא קצרמרבנושא שדות תעופה ובנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נחום גאבו

| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1890 בריאנסק 
 פטירה:  23 באוגוסט 1977 (בגיל 87) ווטרברי, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן  האוניברסיטה הטכנית של מינכן 
 תקופת הפעילות:  1914–1974 (כ־60 שנה) 
 תחום יצירה:  פיסול, קונסטרוקטיביזם, אמן קינטי 
 זרם באמנות:  אמנות מופשטת, קונסטרוקטיביזם 
 הושפע על ידי:  היינריך ולפלין 
 יצירות ידועות:  Kinetic Construction 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1954)  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 בן או בת זוג:  Miriam Gabo (1937–?) 
 צאצאים:  Nina Williams 
 
נחום גאבו, באנגלית: Naum Gabo (5 באוגוסט 1890 - 23 באוגוסט 1977) (נולד בשם: נחום נחמיה פבזנר), היה פסל יהודי בריטי ממוצא רוסי. נחשב רב השפעה, תאורטיקן ודמות מפתח באוונגרד הרוסי שלאחר המהפכה.
ראשית חייו

גאבו גדל במשפחה יהודית בת שישה ילדים בעיר המחוז הרוסית בריאנסק, שם עבד אביו בוריס (ברקו) פבזנר כמהנדס. אחיו הגדול היה עמית האמן הקונסטרוקטיביסט אנטואן פבזנר; גאבו שינה את שמו כדי למנוע בלבול איתו. גאבו דיבר וכתב שוטף בגרמנית, צרפתית ואנגלית בנוסף לשפה הרוסית. שליטתו במספר שפות תרמה רבות לניידותו במהלך הקריירה שלו. "כמו במחשבה, כך גם בתחושה, תקשורת מעורפלת אינה תקשורת כלל", העיר פעם גאבו.
לאחר הלימודים בקורסק, גאבו נכנס לאוניברסיטת מינכן ב-1910, תחילה למד רפואה, אחר כך מדעי הטבע, והשתתף בהרצאות לתולדות האמנות של היינריך וולפלין. בשנת 1912 עבר גאבו לבית ספר להנדסה במינכן שם גילה אמנות מופשטת ופגש את וסילי קנדינסקי ובשנים 1913–1914 הצטרף לאחיו אנטואן (שעד אז היה כבר צייר מבוסס) בפריז. ההכשרה ההנדסית של גאבו הייתה המפתח לפיתוח עבודתו הפיסולית שהשתמשה לעיתים קרובות באלמנטים הנדסיים. במהלך תקופה זו הוא זכה לשבחים מצד מבקרים רבים ופרסים.
קונסטרוקטיביזם

לאחר פרוץ המלחמה העולמית הראשונה, עבר גאבו תחילה לקופנהגן ולאחר מכן לאוסלו עם אחיו הבכור אלכסיי, וביצע את הבניינים הראשונים שלו תחת השם נחום גאבו בשנת 1915. הקונסטרוקציות המוקדמות ביותר האלה, היו במקור מקרטון או עץ והיו פיגורטיביות. הוא חזר לרוסיה ב-1917, כדי להיות מעורב בפוליטיקה ובאמנות, בילה חמש שנים במוסקבה עם אחיו אנטואן.
העיצובים של גאבו הפכו ליותר ויותר מונומנטליים, אבל לא הייתה לו הרבה הזדמנות ליישם אותם. גאבו כתב והוציא במשותף עם אנטואן פבזנר באוגוסט 1920 "מניפסט ריאליסטי" שהכריז על עיקרי הקונסטרוקטיביזם הטהור - הפעם הראשונה בה נעשה שימוש במונח. במניפסט גאבו מתח ביקורת על הקוביזם והפוטוריזם ככאלה שאינם הופכים לאמנויות מופשטות לחלוטין וקבע כי החוויה הרוחנית היא שורש היצירה האמנותי. גאבו ופבזנר קידמו את המניפסט על ידי העלאת תערוכה על דוכן תזמורת בשדרות טברסקוי במוסקבה ופרסמו את המניפסט ברחבי העיר.
בגרמניה גאבו לימד בבאוהאוס בשנת 1928. בתקופה זו הוא הגשים עיצוב למזרקה בדרזדן. גאבו ואנטואן פבזנר הציגו תערוכה משותפת בגלריה פרסייר, פריז בשנת 1924, והזוג עיצב את התפאורה והתלבושות לבלט La Chatte של דיאגילב (1926) שסייר בפריז ובלונדון. כדי להימלט מעליית הנאצים בגרמניה, השניים שהו בפריז בשנים 1932–1935 כחברים בקבוצה עם פיט מונדריאן.
גאבו ביקר בלונדון ב-1935, והתיישב ב-1936, שם מצא "רוח של אופטימיות ואהדה למעמדו כאמן מופשט". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא הלך בעקבות חבריו ברברה הפוורת' ובן ניקולסון לסנט איבס בקורנוול, שם שהה בתחילה עם מבקר האמנות אדריאן סטוקס ואשתו מרגרט מליס. בהיותו בקורנוול המשיך לעבוד, אם כי בקנה מידה קטן יותר. השפעתו הייתה חשובה לפיתוח המודרניזם בתוך סנט אייבס, וניתן לראותה בצורה הבולטת ביותר בציורים ובקונסטרוקציות של ג'ון וולס ופיטר לניון, שניהם פיתחו צורה רכה יותר של קונסטרוקטיביזם.
ב-1946 היגרו גאבו ואשתו ובתו לארצות הברית, שם התגוררו תחילה בוודברי, ואחר כך במידלברי, קונטיקט.
גאבו מת בווטרברי, קונטיקט, ב-1977.
יצירה

עבודתו שילבה הפשטה גאומטרית עם ארגון דינמי של צורה בתבליטים ובקונסטרוקציות קטנות, פיסול ציבורי מונומנטלי ועבודות קינטיות חלוציות שהטמיעו חומרים חדשים כמו ניילון, וחומרים חצי שקופים, זכוכית ומתכת.
בתגובה למהפכות המדעיות והפוליטיות בתקופתו, גאבו ניהל חיים מלאי אירועים, עבר לברלין, פריז, אוסלו, מוסקבה, לונדון ולבסוף לארצות הברית. הוא עבד בתוך המעגלים של תנועות האוונגרד הגדולות כולל קוביזם, פוטוריזם, קונסטרוקטיביזם, הבאוהאוס ואחרות
שני מאפיינים ייחודיים לגאבו - העניין שלו בייצוג מרחב שלילי - "משוחרר מכל נפח סגור" או מסה - וזמן. הוא חקר את הרעיון בעבודות הבנייה הליניארית שלו (1942–1971) - השתמש בניילון ליצירת חללים או חללים פנימיים ואלמנטים של מסה מוצקה. המאפיין השני בעבודתו החלוצית היה פיסול קינטי. (1920) שנחשבת לעיתים קרובות ליצירת האמנות הקינטית הראשונה.
גאבו החזיק באמונה אוטופית בכוחו של פיסול - במיוחד פיסול מופשט, קונסטרוקטיביסטי - לבטא את החוויה האנושית והרוחניות בהתאמה למודרנה, לקידמה חברתית ולהתקדמות במדע ובטכנולוגיה. לאחר שעבד בקנה מידה קטן יותר באנגליה בשנות המלחמה (1936–1946), עבר גאבו לארצות הברית, שם קיבל מספר הזמנות לפיסול ציבורי, שרק את חלקן השלים .
כמו כן יצר עבודה ברוטרדם, ומזרקה גדולה מחוץ לבית החולים סנט תומאס בלונדון.
גלריית טייט, לונדון ערכה רטרוספקטיבה גדולה של יצירתו של גאבו ב-1966 ומחזיקה ביצירות מפתח רבות באוסף שלה, וכך גם המוזיאון לאמנות מודרנית ומוזיאון גוגנהיים בניו יורק. עבודה של גאבו כלולה גם במרכז רוקפלר בניו יורק ובאוסף האמנות של המושל נלסון א. רוקפלר אמפייר סטייט פלאזה באולבני, ניו יורק, ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Tate, Naum Gabo 1890–1977, Tate (באנגלית בריטית)
↑  Hammer, Martin and Naum Gabo, Christina Lodder. Constructing Modernity: The Art & Career of Naum Gabo, Yale University Press, 2000.
↑  Chipp, Herschel B. Theories of Modern Art, Berkeley & Los Angeles: University of California Press, 1968, p. 312.
↑  Gabo, Naum. "Sculpture: Carving and construction in space," Circle: International Survey of Constructive Arts, eds. J.L. Martin, Ben Nicholson, and Naum Gabo, London: Faber & Faber, 1937, p. 103–111. Reprinted 1966 (New York: George Wittenborn).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261586205171  PLWABN: 9811346356705606  BNE: XX1137874  BnF: cb12122499h (data)  CANTIC: a10981342  CiNii: DA00632900  GND: 118536990  ISNI: 0000 0003 6862 2167  LCCN: n50015433  MusicBrainz: 05f5326e-641f-43e4-a135-5b9518967c91  NKC: xx0141698  NTA: 070492239  PIC: 1083  RKD: 29866  SNAC: w6ns0xcr  SUDOC: 067030378  Trove: 829125  ULAN: 500115724  VcBA: 495/125036  VIAF: 36950931   WorldCat (עם VIAF): 36950931 
פסל של גאבו ברוטרדם
המזרקה של נחום גאבו בלונדון
נורית שלו

נורית (נוריה) אמיר-שלו, היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה במשחי הפרפר.
ביוגרפיה

שלו גדלה בקיבוץ נוה איתן והתאמנה בקבוצת השחייה של הקיבוץ בהדרכת אבי בן חורין. בעלת תואר בהוראת חינוך גופני מסמינר הקיבוצים, בעלת תואר ראשון בחינוך גופני מאוניברסיטת סאן חוזה, קליפורניה ארצות הברית ותואר שני M.A בתקשורת מאוניברסיטת סאן חוזה, קליפורניה ארצות הברית.
באליפות ישראל שנערכה בבריכת בת גלים שבחיפה באוקטובר 1960, זכתה שלו בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:33.2 דקות, אחרי חנה מרון מברית מכבים עתיד (1:31.8 דקות) ולפני קורין מהפועל אפיקים (1:33.6 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 6:16.2 דקות, אחרי חנה מרון (6:06.6 דקות) ורבקה קרטין ממכבי חיפה (6:08.9 דקות).
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל השביעי שנערכו בבת גלים במאי 1961, זכתה שלו במדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:32.4 דקות, אחרי גלי להב שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:22.8 דקות.
ביוגרפיה > אלופה ושיאנית ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1962 זכתה שלו במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לנערות של 1:23.8 דקות. נוסף לכך, שחתה מחוץ לתחרות הרשמית וקבעה במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 34.4 שניות ובמשחה ל-200 מטר פרפר שיא ישראלי חדש נוסף (שיא יסוד) של 3:15.9 דקות.
בתחרות שחייה בין נבחרת ישראל לנבחרת יוון שנערכה באתונה ביולי 1963 זכתה שלו במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:21.4 דקות. שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי איבונה טוביס (1:15.3 דקות). חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר קבעה שלו במשחה ל-200 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 3:07.3 דקות. שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי ניצה בלזר (3:03.0 דקות). שלושה ימים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באותה בריכה היא זכתה במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:22.5 דקות.
באליפות ישראל בקרב-רב שנערכה בבריכת כפר המכבי באוקטובר 1964 זכתה שלו במדליית זהב בתוצאה של 3062 נק', לפני דליה יפה (2965 נק') ונאוה בן אלקנה (2877 נק').
חייה האישיים

שלו-אמיר ניהלה מתנ"סים ברמת השרון, ניהלה את סניף החברה להגנת הטבע, את המוזיאון הגאולוגי, ואת בית הראשונים ברמת השרון.
ספריה

נורית (נוריה) שלו, זן אולימפי, אופיר ביכורים, 2015 ).
נוריה אמיר, התעמלות לזוגות במיטה - המתנה הכי חמה, טורקיז מבית אחיאסף, 2001.
נורית שלו-אמיר, רציתי שתדעו, טפר הוצאה לאור, 1998