stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוטם שריר הלב
סיבוכים

השינויים במבנה ובתפקוד שמתרחשים בעקבות אוטם שריר הלב עומדים בבסיסם של סיבוכים רבים. למיקום החסימה הכלילית, ולמיקום האוטם כפועל יוצא, וכן להיקף הנזק שנגרם כתוצאה מן האוטם, השפעה על אופי הסיבוך הבא בעקבות האוטם. במרבית בתי החולים קיימות תוכניות לשיקום לבבי הכוללות חינוך של המטופל למחלה ולגורמי הסיכון לסיבוכים.
סיבוכים > הפרעות תפקודיות

כחלק מהשינויים במבנה ובתפקוד מתרחב בהדרגה נפחו של החדר השמאלי, על חשבון עובי דופנו, וצורתו האליפטית משתנה לעגולה. הדבר נובע בשלב החריף מהיחלשות סיבי השריר ומאובדן הרקמה המתכווצת באזור האוטם, ובשלבים הכרוניים, בתיווך מערכות הורמונליות ואוטונומיות, גם באזורים שלא היו נתונים תחת האוטם. כתוצאה מכך, חלה ירידה ביכולת ההמודינמית של הלב להזרים דם לחלקי הגוף ומתפתחת אי-ספיקת לב. חוסר יכולתו של החדר השמאלי להתכווץ, גורם גם כן בתהליך הדרגתי לעלייה בלחץ הדם בעלייה השמאלית ובעורקי הריאה. יתר לחץ דם ריאתי זה, כמו גם אוטם המערב את החדר הימני, עלולים לגרום לאי-ספיקה של צדו הימני של הלב. הפגיעה ביכולת ההתכווצות של הלב מביאה גם לירידה בזרימת הדם ולעלייה בסיכון להיווצרות קרישי דם, אשר יכולים להיסחף אל המערכת העורקית ולחסום כלי דם בגוף. כמו כן, לרוב כתוצאה מחסימה של עורקים כליליים מרובים, ישנה ירידה חדה בלחץ הדם הסיסטמי ועלול להתפתח הלם לבבי.
סיבוכים > הפרעות קצב והולכה

לאחר אוטם שריר הלב יכולות להתפתח הפרעות קצב והולכה במנגנונים שונים: יציאה מאיזון של מערכת העצבים האוטונומית, הפרעות באלקטרוליטים, איסכמיה של הקשרים שמקצבים את הלב והולכה איטית דרך הרקמה הנגועה. רוב מקרי המוות מהפרעות קצב מתרחשים בשעות הראשונות לאחר האוטם, ולכן ישנה חשיבות להבהלת החולה לטיפול רפואי. הפרעות הקצב נעות מסינוס ברדיקרדיה וסינוס טכיקרדיה, דרך פעימה חדרית מוקדמת, פרפור עליות וטכיקרדיה חדרית וכלה בפרפור חדרים וחסם עלייתי-חדרי על דרגותיו השונות.
סיבוכים > הפרעות מבניות

התרככותה של הרקמה הנמקית בשבוע הראשון למן האוטם הלבבי עלולה להסתיים בקרע של דופן החדר באזור הפגוע. קרע בדופן החיצונית עלול לגרום לדליפת דם אל שק מסב הלב ולטמפונדה קרדיאלית, שבה הדם לוחץ על הלב ולא מאפשר לו להתכווץ. קרע בשריר הפטמתי של המסתם הצניפי עלול לגרום לצניחה של אחד מעלי המסתם, וכתוצאה מכך לאי-ספיקה של המסתם. קרע במחיצה הבין החדרית עלול להביא לפגם במחיצה הבין-חדרית ולדלף משמאל לימין.
בנוסף, בחוד הלב עלולה להיווצר מפרצת, אזור גמיש ולא מתכווץ שאינו מוליך היטב את האות החשמלי. מאחר שהמפרצת גמישה ולא מתכווצת, נפח דם שאמור לצאת אל אבי העורקים בסיסטולה נאגר במפרצת ובדיאסטולה חוזר אל החדר, וכך פוחתים משמעותית תפוקת הלב ויחס הפעימה. מלבד זאת, כישלון ההזרמה של הדם עלול ליצור במפרצת קרישי דם, שכאמור יכולים להיסחף ולחסום כלי דם בגוף. הפגיעה בהולכה החשמלית עלולה לגרום להפרעות קצב חדריות.
סיבוכים > הפרעות אחרות

תעוקת לב חוזרת ניכרת בכרבע מהחולים המאושפזים עם STEMI, והשיעור עולה בקרב החולים שמקבלים טיפול ממס קרישים מוצלח. לרוב הסיבה היא הרחבה של תחום האוטם אל אזור שטרם נפגע. חולים המציגים תסמינים אלה מופנים לבדיקה כדי לשלול אוטם חדש.
כאשר האוטם מערב את עלית הלב, ישנו סיכוי גבוה יותר להיווצרות של חיכוך וכאב במסב הלב כתוצאה מדלקת חריפה בו. בניגוד לכאב הנובע מאוטם, כאב בדלקת מסב הלב מקרין על פי רוב לאזור שריר הטרפז. לאבחון של כאב כזה חשיבות במניעת טיפול מיותר באוטם חדש לכאורה.
מחקרים

מאמר שפורסם בפברואר 2020 בכתב העת "Nature Metabolism" הציג את המחקר שביצעה קבוצת מדענים מאוניברסיטת טקסס על עכברים בגיל מבוגר שרקמת הלב שלהם ניזוקה משמעותית, בצורה בלתי הפיכה, לאחר התקף לב. החוקרים הצליחו למצוא דרך הנדסה גנטית לעקוף את מנגנון התחדשות רקמות הלב, כך שישקם את הנזק והפגיעה לאחר ההתקף. עם זאת, הודגש כי כדי למצוא פתרון דומה להתחדשות רקמת הלב בבני אדם נדרשים עוד מחקרים בסגנון זה.
ראו גם

מחלת לב כלילית
שבץ מוחי
לקריאה נוספת

Christopher P. Cannon, Eugene Braunwald, Unstable Angina and Non-ST-Segment Elevation Myocardial Infarction, Harrison's Principles of Internal Medicine, 18th Edition, McGraw-Hill Companies, 2012, Vol. 2 pp. 2015-2021
Elliott M. Antman, Joseph Loscalzo, ST-Segment Elevation Myocardial Infarction, Harrison's Principles of Internal Medicine, 18th Edition, McGraw-Hill Companies, 2012, Vol. 2 pp. 2021-2035
הערות שוליים

↑  Bluestein D., Alemu Y., Avrahami I., Gharib M., Dumont K., Ricotta J. J., Einav S. (2008), "Influence of Microcalcifications on Vulnerable Plaque Mechanics using FSI modeling”, Journal of Biomechanics, Vol. 41(5), 1111-1118
↑  Jean C. McSweeney et al., "Women’s Early Warning Symptoms of Acute Myocardial Infarction", Circulation 108 (21), 2003
↑  בית החולים איכילוב, אוטם שריר הלב בנשים, אתר איכילוב Bewell
↑  אלי יפה, איתמר אברמוביץ' ונתן קודינסקי, רפואת חירום לחובש, מגן דוד אדום בישראל, עמ' 87–89
↑  נזקי הצירוף של עישון עם שימוש בגלולות נגד היריון
↑  O’ Donoghue et al. JAMA 2014; doi:10.1001/jama.2014.11061
↑  התוויות לשימוש בריברוקסבאן, מאגר התרופות, באתר אגף הרוקחות במשרד הבריאות
↑  Rivaroxaban with or without Aspirin in patients with stable coronary artery disease; The Lancet
↑  Rivaroxaban with or without Aspirin in Stable Cardiovascular Disease;N Engl J Med 2017;377:1319-1330
↑  Cardoso et al. Mitochondrial substrate utilization regulates cardiomyocyte cell-cycle progression. Nature, 20 February 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553140905171  BnF: cb11932573j (data)  GND: 4024654-1  LCCN: sh85059683  NDL: 00571052  NKC: ph114764 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
תמונת אזורי פיזור הכאב הנפוצים בחזה בעת אוטם שריר הלב. בצבע בהיר מוצגות השלכות כאב לאיברים סמוכים.
תרשים אק"ג מ-12 חיבורים המראה הרמה של מקטע ST (בכתום) בחיבורים I‏, aVL ו-V1–V5, עם שינויים מתאימים בחיבורים התחתונים (בכחול), המעידים על אוטם בקיר הקדמי של החדר השמאלי.
קינטיקה של סימנים המופיעים באוטם שריר הלב עם וללא טיפול של זילוח מחדש
אליהו שייד

| --- | --- |

אלי (אליהו) שייד
 לידה:  25 באוקטובר 1841 אגנו, צרפת
 פטירה:  אוקטובר 1922 (בגיל 80) פריז, צרפת
 מדינה:  צרפת צרפת
 תקופת הפעילות:  1883–1899 (כ־16 שנים)
 מקצוע:  מנהל חשבונות
 תפקיד:  מפקח
אֵלִי (אֱלִיָּהוּ) שֵייד (Elie [Eliyahu] Scheid;‏ 25 באוקטובר 1841 – אוקטובר 1922) היה המפקח הראשי על המושבות בארץ ישראל מטעם הברון רוטשילד, מאז פרש עליהן הברון את חסותו, בסוף שנת 1883, ועד שהעביר אותן לניהול יק"א בדצמבר שנת 1899.
ראשית חייו

אלי שייד נולד במשפחה יהודית באגנו (Haguenau), אשר שוכנת בחבל אלזס. הוריו היו שרה לבית מוֹך (Moch) ושמעון אברהם. אביו (יליד 1770 לערך) נולד בכפר שִׁירוֹפֶן (Schirrhoffen), לא רחוק מאגנו. באגנו שכנה באותה תקופה קהילה יהודית גדולה אשר התבססה במקום החל מראשית המאה ה-18. לאחר שהיגר האב לאגנו, עבד כרוכל ולאחר מכן כסוחר ברזלים. לפני נישואיו לאמו של אלי, היה נשוי לרינה לבית קַרְפְּ (Reine Carpe, ילידת 1761 לערך), ומנישואים אלו נולדו לו 3 ילדים. לאחר שהתאלמן, נשא לאשה את שרה לבית מוך, בת למשפחה ותיקה באגנו, שהייתה צעירה ממנו בכ-35 שנה (ילידת 1876); כשנישא לה, היה שמעון בן 60 והיא בת 22. פרט לאלי, נולדו לבני הזוג 8 ילדים, מהם 6 הלכו לעולמים בגיל צעיר ונותרו בת אחת, מארי אן (Marie Ann, ילידת 1835), ובן אחד, וולף (Wolf, יליד 1844).
ראשית עבודתו המקצועית ופעילותו הציבורית

לאחר שהשלים את לימודיו בהצטיינות בבית הספר היהודי, המשיך אלי ללימודים בבית הספר התיכון המקומי. בתום יום הלימודים, למד אצל מורה לגמרא וגם אצל הרב המקומי. בגיל 17, נפטר אביו (בשנת 1858), והוא בן 89. כדי לסייע בפרנסת משפחתו, עזב את בית הספר ואת הלימודים הדתיים, הלך ללמוד הנהלת חשבונות, וכבר בשנת 1860 החל לעבוד כפקיד. ארבע שנים לאחר מות אביו, נפטרה עליו אמו (בשנת 1862).
באותה התקופה, במקביל לעבודתו כפקיד וכמנהל חשבונות, החל לעסוק בעסקי ציבור. תפקודה של חברה קדישא לאחר מותם של אביו ואמו לא מצא חן בעיניו, ולכן הקים חברה קדישא חדשה וקרא לה "חברת עם סגולה". הוא שימש מזכיר החברה ואחר כך יושב ראש שלה, תפקיד שנשא עד שנת 1883, כשעזב את אגנו. כמה שנים קודם לכן, התמזגה החברה הוותיקה עם זו החדשה.
כשפרצה מלחמת צרפת–פרוסיה, התמנה למזכיר באגודה לעזרה לפצועי המלחמה בצרפת, וכשחזר לעירו - היה חבל אלזס שייך לגרמניה. הוא נבחר לפרנס העיר, ובהמשך גם כחבר מועצה באגנו. עד מהרה נעשה מזכיר העיר והיה גם חבר בוועדת הכספים ובהנהלת קופת החיסכון של העיר. הוא נבחר למועצה שוב ושוב, עד שעזב את העיר.
בשנת 1874 הקים, ביחד עם שותף, עסק למסחר בכשות, וזאת במסגרת תעשיית הבירה שהייתה מפותחת מאוד באלזס. לאחר כמה שנים, בשנת 1882, פקד משבר את ענף הכשות, והוא ירד מנכסיו ושוב חזר לעבוד כפקיד. שמו של שייד הגיע לאוזניו של הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד, שהיה אז יושב ראש הוועד לגמילות חסדים בפריז. שייד הוזמן לראיון עם הברון בראשית 1882, וזה האחרון הציע לו לארגן מחדש את הוועד תמורת משכורת שנתית ודירת שרד. ביוני 1883 יצא שייד לפריז, ועד שענייני משרתו החדשה הוסדרו ועד שאשתו וילדו הצטרפו אליו, ריכז מסמכים וכתבים שצבר במשך השנים וארגן חיבורים מסודרים על תולדות יהודי אגנו ואלזס.
באותה העת הגיע לאוזניו של הברון רוטשילד מידע על יהודים שעלו לארץ ישראל והגיעו לחרפת רעב, והוא ביקש משייד לסדר שם את העניינים. רוטשילד הבטיח לשייד כי המשימה תארך 6 שבועות בלבד וכי בזמן הזה יחליף אותו עובד אחר בוועד לגמלות חסדים. בפועל, הוא החל אז בתפקיד חדש שיעסיק אותו במשך 15 שנה, ואת מקומו בוועד מילאו בקושי 3 פקידים.
פועלו כמפקח ראשי על מושבות הברון > פרשיות שנכרכו בשמו > מרד הארבעים

בשנת 1883 פנו ארבעים מתושבי המושבה זכרון יעקב אל הברון והתלוננו כנגד התנהגותו של הפקיד יהודה ליב-ליאון וורמסר. לדברי המתיישבים, וורמסר רדה בתושבים ורצה לשנות את סדרי התפילה בבית הכנסת. אחד ממנהיגי המרד היה רופא המושבה, ד"ר אליקים גולדברג, והוא סומן על ידי וורמסר כמי שנלחם מלחמת דת בפקידות הברון. כאשר שייד נדרש לטפל במרד שפרץ כנגד הפקידות, הוא הסתייע בקשריו עם השלטון העות'מאני והביא לכך שלמושבה נשלחו שוטרים אשר גירשו ממנה את ד"ר גולדברג. לאחר המרד, עזב וורמסר את תפקידו ושב לפריז.
פועלו כמפקח ראשי על מושבות הברון > פרשיות שנכרכו בשמו > ניצול מיני של נערות ארצישראליות

במהלך ימי עבודתו של שייד כמפקח הראשי על מושבות הברון בארץ-ישראל, נפוצו שמועות על כך שהוא מנצל מינית נערות ארצישראליות תמורת הטבות אשר העניק להן. אחת ההטבות הללו הייתה שליחתן של הנערות ללימודים בפריז, מהם חזרו ארצה כמורות; הדבר העניק להן מעמד ועבודה טובה. תמורת זאת, כך נטען, היה דורש מהן טובות הנאה מיניות. כפי שנטען, בכירים ביישוב בארץ - דוגמת הרופא ד"ר הלל יפה, אליעזר רוקח, ישראל דוב פרומקין (עורך "החבצלת"), זאב יעבץ ונפתלי הרץ אימבר - ידעו על מעשיו, והשמועות פשטו בקרב רבים מן המתיישבים. ד"ר יפה סיפר כי אחד המתיישבים מחדרה, אשר רצה כי בתו תסע להשתלם בפריז, שאל אותו אם אכן נכונה השמועה כי ללא חופה וקידושין אין נולדים ילדים. על פי השמועות, נטפל שייד גם לצינה, רעייתו של מאיר דיזנגוף.
לאחר תום תפקידו בשירות הברון

לאחר שהעביר הברון רוטשילד את המושבות בארץ ישראל ליק"א, בסוף שנת 1899, סיים שייד את תפקידו. הוא היה אז בן שישים לערך, וככל הנראה לא ביקר עוד בארץ ישראל. עם תום שירותו את הברון, פנה שייד לעסוק בענייני צדקה. הוא היה פעיל בחברה היהודית לעזרה הדדית ובוועד היהודי למען הסטודנטים.
שייד נפטר בפריז בשנת 1922 ונטמן בבית הקברות של מונמארטר, לצד אשתו, אשר נפטרה בשנת 1916.
הנצחה

לציון תרומתו למושבה זכרון יעקב, הונצח שמו בכתובת שנקבעה בחזית של בריכת בנימין - מאגר המים שנבנה במושבה בשנת 1891 - שם נכתב כי ייזכר לטוב "צירו הנאמן [של הברון רוטשילד] השר אליהו שייד".
משפחתו

ב-24 באוקטובר 1865 נישא שייד לליאונטין לבית אה (Leontine Ah, ילידת 1841), בת למשפחה יהודית מיוחסת באגנו. לבני הזוג נולדו שני ילדים: ז'ול שמעון (Jules Simon;‏ 1903-1866) ולוסי (Lucille;‏ 1945-1869). ז'ול למד בבית הספר הגבוה לחקלאות בגריניון (צרפת), ביחד עם אהרן אהרנסון, ובהמשך התגייס לצבא צרפת בשנת 1887 ושירת במסגרת המשרד הרביעי.
כתביו

אף על פי שלא היה היסטוריון מקצועי, עסק שייד גם בכתיבה היסטורית, בפרט על אודות היהודים באזור אלזס, ואף פרסם מספר חיבורים בנושא. גולת הכותרת של עבודתו זו הייתה הספר על ההיסטוריה של יהודי אגנו, והוא חקר גם את תולדותיו של רבי יוסף בן גרשון איש רוסהיים. חלק ממאמריו פורסמו בכתב העת הצרפתי למחקרי יהדות, Revue des Études Juives.
להלן רשימת הפרסומים שהופיעו בדפוס:
'Historie de la synagogue de Haguenau', L'Univers Israélite, 36, 38-39 (1880-1884)
'Josselman de Rosheim', Revue des Etudes Juives, 2 (1881-1882)
Histoire Des Juifs de Haguenau: Suivi Des Recensements de 1763, 1784 Et 1808, Paris, 1885 (reprinted in 2018)
Historique de la Société Guemilas Hassodim a Haguenau, Mulhouse, 1882 (זמין לצפייה באתר הספרייה הלאומית)
Histoire des Juifs d'Alsace, Paris, 1887 (reprinted in 2017, זמין לצפייה באתר הספרייה הלאומית)
Die Chewrah Am Seguloh und Gemilath Chasodim in Hagenau in Elsass 1857-1907, Ein schichtlicher Uberblick zum 50 jährigen jubiläum ihres Bestehens, Guebwiller, 1907
Eugene Manuel, Paris, 1918 (תורגם לעברית בשם 'איז'ן עמנואל: תולדותיו ומפעליו', יצא לאור בשנת 1911 בתרגום עברי בהוצאת דפוס א"מ לונץ, ירושלים, וזמין לצפייה באתר הספרייה הלאומית)
בנוסף לאלו, יש מִכְּתביו שלא הגיעו לפרסום. כך, למשל, זכרונותיו מימי שירותו בצבא הלואר בשנת 1871, חיבור על החברה קדישא של אגנו וחיבור בשלושה כרכים על תולדות המסדות של גמילות חסדים. רבים מניירותיו נעלמו בזמן הכיבוש הנאצי.
כתביו > זכרונותיו

לקראת סוף תקופת עבודתו בשירות הברון רוטשילד, העלה על כתביו את זכרונותיו, אותם ביסס על פתקים ומסמכים שאסף במהלך התקופה. הזכרונות נכתבו בשלושה העתקים בכתב ידו - אותם כתב בלילות בהם סבל מנדודי שינה - והם נבדלים זה מזה בשינויים קלים. אחד מכתבי היד הוקדש על ידו לברון רוטשילד וככל הנראה אף הוגש לו, וכתב יד זה שימש בסיס לתרגום של עבר הדני, אותו פרסם בשנת 1971 בשם "על ייסוד המושבות ומסעותי לארץ ישראל (בשנים 1883 - 1888, 1901), חיבור מאת אליהו שייד, המפקח על המושבות מטעם הברון רוטשילד"; עבר הדני עצמו ציין כי מדובר בתרגום חלקי ובתוספת הערות מעטות. שלושת כתבי היד יחדיו שימשו כבסיס לתרגום מקיף של הזכרונות, כפי שהובא לדפוס על ידי אהרון אמיר בשנת תשמ"ג, בתוספת מבוא והערות מאת שמעון שוורצפוקס; ספר זה מתאר ב-66 פרקים את מסעותיו של שייד בארץ ישראל וברחבי האימפריה העות'מאנית, בין השנים 1883–1899, ומפרט, בין היתר, את אשר התרחש אז במושבות. חלקים נרחבים מוקדשים למושבות זכרון יעקב, ראש פינה, ראשון לציון ופתח תקווה. הספר מלווה באיורים של שייד, בהם תיאר מנופי המושבות.
הערות שוליים

↑  קהילת יהודי שירופן
1 2 3 4 5 6 7  אליהו שייד, זכרונות: על המושבות היהודיות והמסעות בארץ-ישראל ובסוריה 1883–1899, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ג
1 2  Jacques Libmann, Simon SCHEID Family Tree, Geneanet
1 2  דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, תל אביב: ספרית ראשונים, 1970-1947
↑  מערכת הגפן, מרד הארבעים, הגפן, 2008
↑  שלמה שבא, לא תנאף, תל אביב: א. לוין-אפשטיין, 1972
↑  אליעזר ליבנה, אהרן אהרנסון: האיש וזמנו, ירושלים: מוסד ביאליק, 1969, עמ' 19
↑  grand mémorial, Jules Simon SCHEID
↑  רן אהרנסון, פקידי הברון רוטשילד (1890-1882) - האנשים שמאחורי מפעל ההתיישבות, קתדרה 74, 1994, עמ' 178-157
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311243305171  BnF: cb130133699 (data)  GND: 1161484434  ISNI: 0000 0001 1451 2021  LCCN: n82232134  SUDOC: 076710513  VIAF: 88066864   WorldCat (עם VIAF): 88066864
איסור הגיור בארגנטינה

איסור הגיור בארגנטינה הוא חרם האוסר גיור בארגנטינה, שהוצא ב-1927 על ידי הרב הספרדי שאול סתהון (חלב, סוריה, 1851 - ארגנטינה, 15 ביוני 1930) והרב אהרן הלוי גולדמן (פודוליה, האימפריה הרוסית, 1854 - ארגנטינה, 13 בפברואר 1932). החרם לא כובד, וישנן עדויות רבות על קיומם של גיורים גם לאחר הטלתו. בפועל החרם לא השיג את מטרתו, וההתבוללות נותרה תופעה רווחת מאוד בארגנטינה.
הרקע לחרם

החרם הוכרז נוכח ריבוי המקרים של נישואי תערובת של יהודים ולא יהודים, שבעקבותיהם הלא יהודים ניסו להתגייר - אם כדי לאפשר נישואים לפי ההלכה, ואם כדי לאפשר להם להתקבל על ידי המשפחה הקהילה; אבל לא מטעמים של אמונה ורצון לקיים מצוות.

התופעה הזו הפכה לרווחת במהלך גל ההגירה הגדול לארגנטינה מסוף המאה ה-19 ועד למלחמת העולם הראשונה, שכלל בין היתר יהודים אשכנזים שנמלטו ממזרח אירופה בשל הפרעות שם, ויהודים ספרדים מסוריה שהייתה אז תחת השלטון העות'מאני; ומה שהיה פחות נפוץ בעולם הישן בו היהודים היו מיעוט שחי בגטו והתבדל מהרוב, הפך לנפוץ יותר בעולם החדש בו נוצרו חברות של מהגרים והמסגרת הקהילתית התרופפה.
הרעיון להטלת החרם הגיע מהרב גולדמן, שסירב לבקשתו של הרב סתהון לגייר מוסלמי שבא לפניו ורצה להתגייר. נימוקו העיקרי היה שהגרים לא שומרים מצוות אחר הגיור, כפי שנוהגים רוב היהודים במדינה, ולכן אין מקום לבצע גיורים. בתחילה הרב סתהון הביע פקפוק בנימוקים אלו, משום שלדידו הפוסקים התירו גם גיורים שכאלה, בהם הנהר מצרים והעצי הלבנון. לאחר דין ודברים הרב סתהון הסכים להטלת החרם, וביקש מהרב צירלסון, מחבר הספר עצי הלבנון, שלא להפיץ את ספריו בארגנטינה, כדי שהמבקשים להקל לא ידעו על דעתו ולא ינסו להסתמך עליה. הוא הוסיף לנמק שגם לפי פוסקים אלו, המציאות הקשה בארגנטינה דורשת דווקא הטלת חרם ולא גיורים שמכילים את תופעת נישואי התערובת.
תוכן החרם

החרם הוכרז כחרם לתמיד ולא כהוראת שעה, דבר שלא איפשר לבטלו והוא נותר בתוקף עד עצם היום הזה, אם כי רק על אדמת ארגנטינה.

מי שרצה להתגייר נתבקש לעשות זאת בירושלים, אפשרות שהייתה קשה מאוד למימוש בתקופה ההיא.

הרב סתהון שהתגורר בבואנוס איירס פרסם את נוסח החרם בכרוז בעצה אחת עם הרב גולדמן שגר במושבה מוזסוויל:
מפני כי העיר הזאת חופשית עד מאד ואיש הישר בעיניו יעשה ואין להם רב שיראו ממנו… ואם כן כל איש אשר חשקה נפשו בבת נוכריה מביאה אל ביתו ותהי לו לאישה בלי גרות או מביא הדיוטות מן השוק ומגיירה בפניהם… ואז פיזרתי מודעות שאין לקבל גרים בארגנתינא עוד כל ימי עולם מכה טעמים כאשר הסכמנו ואין לפרוץ גדר וכל הפורץ גדר ישכנו נחש…. ומי שרוצה להתגייר ייסע לירושלים אולי יקבלהו… הצעיר שאול דוד סתהון ס"ט.
הרב הראשי בארץ ישראל הרב קוק פרסם מכתב תמיכה בחרם שהופנה לרב סתהון (שו"ת דעת כהן סימן קנד): ”ע"כ יפה עשו כת"ר (כבוד תורתם) ורבנן קדישי, המחזקים את ידו, שגדרו גדר במדינתם, ששם הפרוץ מרובה, ורבו גיוריות כאלה שאינם אלא לפנים, שלא לקבל גרים כלל.” אמנם, הרבנים הראשיים הרב עוזיאל והרב הרצוג הסתייגו מעט מהחרם הזה, וגם קבעו שלמרות החרם, בדיעבד אם התקיים גיור הוא תקף לחומרא. וכן פסק הראשון לציון הרב עובדיה יוסף.
בשנת 1966 כאשר הרב דוד כהנא התמנה לרב הראשי לארגנטינה הוא עסק במידה מוגבלת בגיורים על סמך זה שהוא שליח הרבנות בירושלים.
הרחבת החרם

אף על פי שהחרם תקף רק בארגנטינה, הוא התקבל בפועל גם על ידי קהילות אחרות באמריקה הלטינית, בשל הדמיון בנסיבות.

בפועל, החרם כובד במידת מה רק על ידי הקהילות האורתודוקסיות, בשעה שהקונסרבטיביות המשיכו לגייר, כולל בארגנטינה עצמה,
הרחבת החרם > החומרות בקרב יהודי סוריה

הקהילות הסוריות הקפידו על כך אף יותר, נמנעו מלקבל גרים בכל מקרה, והנוהג קיבל תוקף הלכתי החל משנת 1935 בניו יורק ובמקסיקו. הרב עובדיה יוסף ביקר את ההחלטה הזאת, ואמר: "וכמה נצטערתי על מה שהנהיגו בדור הזה רבני סוריה בניו-יורק שלא לקבל גרים בשום אופן, ועל ידי כך מרחיקים את הבחורים... ונמחה שמם מישראל, לא כן אם יקיימו שמאל דוחה וימין מקרבת, על ידי כך יש תקוה שאם ישמרו תורה ומצות, על ידי קבלת עול מצות, לאט לאט יתקרבו ליהדות ולא ידח ממנו נדח." 

חבריהן נטו להתחתן אך ורק עם בני הקהילה הסורית, ולא עם יהודים מקהילות אחרות; דבר שעורר ביקורת הלכתית
.
הערות שוליים

↑  "גרים מספרים"- המדינה היחידה בעולם בה אסור לגייר, שבתון.
↑  חכם שאול דוד סתהון, החכם היומי.
↑  אהרון הלוי גולדמן, אוצר החוכמה.
↑  המאור, כרך כז חוברת ב עמוד 15, מאמר של הרב יצחק שחיבר
↑  המאור שנה ה חוברת ח, עמוד 15
↑  מזרחי, יעקב, זרח יעקב, לוד, תשנ"ד, עמ' 13
↑  הרב צבי פסח פרנק, שו"ת הר צבי, כרך יורה דעה, סימן רטז
↑  הרב עובדיה יוסף, יביע אומר, כרך ט, יורה דעה סימן טז
↑  ארגנטינה, גדולה ופתוחה; מכללת הרצוג, "דעת".
↑  הרב אהרון גולדמן, דברי אהרון, סימנים לה-מ
↑  הרב שאול דוד סתהון, דבר שאול, סימן ג
↑  אין לקבל גרים בארגנתינא כל ימי עולם, "שבת" מוסף מקור ראשון.
↑  פסקי עזיאל בשאלות הזמן, סימן סא
↑  יביע אומר יו"ד חלק ט סימן טז
↑  גיור בדרום אמריקה הוא אסון לאומי, מעריב, 17 בספטמבר 1972
↑  ארגנטינה, גדולה ופתוחה; מכללת הרצוג, "דעת".
↑  תשובה בעניין גיור כהלכה.
↑  משנת יוסף קובץ בתורת הגר"ע יוסף, כרך יג, עמ' 401
↑  "גרים מספרים" חרם הגיור של יוצאי סוריה, שבתון.
אלפרד דה ויניי

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1797 לוש, צרפת 
 פטירה:  17 בספטמבר 1863 (בגיל 66) rue d'Artois, הרובע השמיני של פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 מקום לימודים:  תיכון הנרי הרביעי 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  שירה 
 זרם ספרותי:  הרומנטיקה 
 יצירות בולטות:  Poèmes antiques et modernes, Servitude et grandeur militaires, Stello, Cinq-Mars, Chatterton, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 תקופת הפעילות:  מ-1829 
 בן או בת זוג:  Lydia Bunbury 
 חתימה:   
 
אלפרד דה ויניי
אלפרד ויקטור דה ויניי (בצרפתית: Alfred Victor de Vigny;‏ 27 במרץ 1797 – 17 בספטמבר 1863) היה משורר, סופר ומחזאי צרפתי.
קורות חייו

אלפרד דה ויניי נולד למשפחת אצולה בעיר לוש שבעמק הנהר לואר בצרפת. אמו שהייתה אישה בעלת אופי חזק, קיבלה את השראתה מז'אן-ז'אק רוסו, ולקחה על עצמה לדאוג לחינוכו של בנה. אביו היה חייל ותיק מתקופת מלחמת שבע השנים.
אלפרד דה ויניי התגייס בשנת 1815 לחיל המשמר של לואי השמונה עשר ושירת בו עד להתפטרותו בשנת 1828. הוא נמשך ללמודי הספרות, התנ"ך וההיסטוריה, ובאותה שנה החל לכתוב שירה. ב־1820 פרסם את הפואמה הראשונה שלו, וב־1822 את קובץ שיריו הראשון. בשנת 1823 נתמנה לקצין ונשלח למלחמה בספרד (קרב טרוקדרו). הוא הרבה לקחת חופשות מן הצבא וב־1824 פרסם את הפואמה "אלוה". ב־1825 נישא ללידיה בונבורי, אישה ממוצא אנגלי. נישואיו לא היו מוצלחים, ואשתו מעולם לא למדה לדבר צרפתית שוטפת. ב־1826 פרסם את לקט השירים "פואמות עתיקות ומודרניות", ובאותה שנה פרסם את הנובלה ההיסטורית "סנק מארס" שבה תיאר את המאורעות שקדמו למותו הקרדינל רישלייה.
ב־1827, כאשר להקת תיאטרון אנגלית ביקרה בפריז, עסק דה ויניי בתרגום של המחזה "רומיאו ויוליה" לצרפתית. הוא היה מרוצה מהתפטרותו של המלך שארל העשירי כתוצאה מהפכת יולי 1830. ב־1831 הועלה על הבמה מחזהו הראשון "המרשאל ד'אנקר", דרמה היסטורית המתארת את המאורעות שקדמו לעלייתו של לואי השלושה עשר על כס המלוכה. הוא הרבה ללכת לתיאטרון ושם פגש בשחקנית מארי דורבאל שהפכה למאהבתו. ב־1832 פרסם את הנובלה הפילוסופית "סטלו" שבה בחן את הקשר שבין השירה לבין החברה, והגיע למסקנה שעל המשורר להתרחק מן החברה. ב־1835 הועלה הבמה מחזהו "שאטרטון", שבו מאהבתו שיחקה בתפקיד ראשי. באותה שנה הופיע ספרו "עבדות וגדולה בצבא" שבו תיאר את מצבו של החייל.
אחרי מות אמו בשנת 1838, פרש דה ויניי לאחוזה המשפחתית ליד העיר אנגולם, שם כתב אחדות מן הפואמות הגדולות שלו, ובהן "מותו של זאב" ו "ביתו של רועה". ב־1845 נבחר לאקדמיה הצרפתית. ספר שיריו "גורל האדם" שהופיע אחרי מותו (1867) מסכם את גישתו הפילוסופית לחיים. הוא לקה בסרטן הקיבה, אך נשא בכבוד את סבלותיו ואמר: "כאשר אתה מהרהר בערכו של אדם עלי אדמות ובמשמעותם של חייו, השלווה בלבד היא גדולה; כל השאר הוא חולשה."
אלפרד דה ויניי נפטר בפריז ב-1863, ונקבר לצד אשתו בבית הקברות של מונמארטר.
ספריו בעברית

יומנו של משורר, מצרפתית: דמיאן חזן, הוצאת דחק, סדרת דרש - כתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2024.
לקריאה נוספת

אלפרד דה ויניי – מתוך 'יומנו של משורר' (מצרפתית: ליאורה בינג־היידקר), בתוך 'דחק', כרך יג', 2021.
איסור דבוק

איסור דבוק הוא מושג הלכתי בהלכות איסור והיתר,  שפירושו הוא, שאמנם כל איסור שנופל בקדירה מתבטל בששים, אך חתיכת היתר הדבוקה לחתיכת האיסור, נאסרת למרות שיש בשאר התבשיל ששים. (אם אין בה לבדה שישים), 
דין זה יוצר חומרא משמעותית בדיני ביטול ברוב וביטול בששים. ולא מספיק לשער בפשטות ששים, אלא מפרידים בין מה שדבוק לשאר התבשיל.
לפעמים זה משליך לדין חנ"נ ואז אף נהפכת חתיכת ההיתר לאיסור בפני עצמו. וכדי להתירה צריך כמות של פי שישים כנגד כל חתיכת ההיתר שנאסרה.
איסור זה אינו מוסכם ושנוי במחלוקת הפוסקים.
מקור הדין

מקור דין דבוק הוא בדברי רש"י (חולין קט א) שמשווה דין חתיכה נעשית נבלה במקרה שטיפת חלב נפלה על החתיכה למקרה של דבוק.
"ועבדינן כרבי יהודה בין בטיפת חלב שנפל על החתיכה ולא ניער ויש בה כדי ליתן טעם באותה חתיכה ובין בחלב הדבוק בחתיכת בשר ויש בו ליתן טעם בה"
כמו כן הביאו דעתו רבים מהראשונים: הרשב"א הטור (עב, ב), המרדכי (חולין סי' תרצ"ט ות"ש) ועוד. כמו כן גם דעת רבנו יואל הלוי מבונא (אבי הראבי"ה) כדעה זו. וכדעתם פסק הרמ"א בכמה מקומות.
לעומתם רבים מהפוסקים חולקים על דין זה וסוברים שאין צריך לשער כנגד כל חתיכת ההיתר אלא רק כנגד חתיכת האיסור. בין פוסקים אלו הרשב"א, הטור והשולחן ערוך (סימן עב סעיף ג').
טעם האיסור

באחרונים נמצאו ב' הסברים לדין זה שחתיכת ההיתר נעשית נבלה.
א. שמכיוון שהאיסור דבוק בה, ממילא חתיכת ההיתר ממהרת לבלוע מהאיסור לפני התפשטות האיסור בכל החתיכות, ולכך אין להתייחס לריבוי החתיכות  אלא יש להתייחס אליה בנפרד  (שם ב-ב"ח, פרישה, לבוש, ש"ך).
ב. איסור זה נובע מחשש שמא יוציאו לרגע את חתיכת ההיתר שהאיסור דבוק בה ואז כבר לא יהיה לחתיכת ההיתר מגע עם שאר ההיתר, ובגלל שאין בה שישים כנגד האיסור הדבוק בה, תעשה כל חתיכת ההיתר נבלה וכאשר יחזירו את החתיכה בחזרה לקדירה לא ידעו שעכשיו יש כאן איסור בשיעור גדול יותר מלפני שהוציאו את החתיכה (שם ב-סמ"ק, או"ה הארוך, ד"מ, ט"ז, ביאור הגר"א)
ההבדל בין הטעמים

האחרונים כתבו שהבנת טעם דין זה, משליך למקרים מסוימים לדוגמה:
במקרה והאיסור הדבוק איסורו מדרבנן, הכלל אומר ספק דרבנן לקולא ולכן לטעם השני לא נחיל עליו דין דבוק. אולם לטעם הראשון כן.
סוגי הדבוק

בפוסקים מובא דין זה לגבי כמה דינים כגון לב וכבד שלא הוכשרו ונשארו דבוקים בעוף, תולעת בפרי ובשלו את הפרי ביחד עם התולעת, בצק העוטף בשר אסור ועוד. מדבריהם עולה שיש כמה סוגי דבוק
דבוק באופן טבעי, כגון, לב שלא נקרע, כבד, חלב שלא נוקר
חיבור שלא באופן טבעי, כגון חתיכה שהצטמקה על ידי בישול, ונדבק האיסור בתוכה
מונח, כגון פרי ותולעת בתוכו.
הערות שוליים

↑  סימן ע"ב סעיף ג', סימן ע"ג סעיף ו, סימן צ"ב ד.