stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדומה השביעית
בעלי תפקידים

| --- | --- |
ראשי הסיעות



מימין לשמאל למעלה: סרגיי נברוב (רוסיה המאוחדת), גנאדי זיוגאנוב (המפלגה הקומוניסטית)

מימין לשמאל למטה: ולדימיר ז'ירינובסקי (המפלגה הליברל-דמוקרטית), סרגיי מירונוב (רוסיה הוגנת)
| תפקיד | חבר פרלמנט | חבר פרלמנט | כהונה | שיוך מפלגתי | שיוך מפלגתי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| יושב ראש |  | ויאצ'סלב וולודין | מאז 5 באוקטובר 2016 |  | רוסיה המאוחדת |
| סגן ראשון ליושב ראש |  | אלכסנדר ז'וקוב | מאז 5 באוקטובר 2016 |  | רוסיה המאוחדת |
| סגן ראשון ליושב ראש |  | איוואן מלניקוב | מאז 5 באוקטובר 2016 |  | המפלגה הקומוניסטית |
| סגן היושב ראש |  | סרגיי נברוב | מאז ה-5 באוקטובר 2016 |  | רוסיה המאוחדת |
| סגן היושב ראש |  | אירינה יארובאיה | מאז ה-5 באוקטובר 2016 |  | רוסיה המאוחדת |
| סגן היושב ראש |  | פיוטר טולסטוי | מאז ה-5 באוקטובר 2016 |  | רוסיה המאוחדת |
| סגן היושב ראש |  | ולדימיר וסילייב | 5 באוקטובר 2016 — 3 באוקטובר 2017 |  | רוסיה המאוחדת |
| סגן היושב ראש |  | אולגה טימופייבה | מאז ה-11 באוקטובר 2017 |  | רוסיה המאוחדת |
| סגן היושב ראש |  | איגור לבדב | מאז ה-5 באוקטובר 2016 |  | המפלגה הליברל-דמוקרטית |
| סגן היושב ראש |  | אולגה יאפיפאנובה | מאז ה-5 באוקטובר 2016 |  | רוסיה הוגנת |

| מנהיגי הסיעות |  | ולדימיר וסילייב | 5 באוקטובר 2016 — 3 באוקטובר 2017 |  | רוסיה המאוחדת |
| מנהיגי הסיעות |  | סרגיי נברוב | מאז ה-9 באוקטובר 2017 |  | רוסיה המאוחדת |
| מנהיגי הסיעות |  | גנאדי זיוגאנוב | מאז ה-5 באוקטובר 2016 |  | המפלגה הקומוניסטית |
| מנהיגי הסיעות |  | ולדימיר ז'ירינובסקי | מאז ה-5 באוקטובר 2016 |  | המפלגה הליברל-דמוקרטית |
| מנהיגי הסיעות |  | סרגיי מירונוב | מאז ה-5 באוקטובר 2016 |  | רוסיה הוגנת |
רחמים עצמיים

רחמים עצמיים הם רגש בו לאדם שלא השלים עם מצבו חסרים ביטחון עצמי ויכולת התמודדות. הם מתאפיינים באמונת האדם בהיותו קורבן נסיבות חסרות מזל ולכן ראוי לניחומים. רגש זה נתפש לרוב כשלילי, מכיוון שבדרך כלל הוא אינו מסייע בהתמודדות. בהקשר החברתי, יכולים רחמים עצמיים ליצור אפשרות להצעת סימפתיה או עצה. הם יכולים להחשב נורמליים – ובנסיבות מסוימות אף בריאים – כל עוד הם מהווים מצב חולף, המוביל להשלמה או לנחישות לשינוי.
רחמים עצמיים מאפשרים תשומת לב עצמית - אם כי שלילית - מרגיעים ומשפרים את ההרגשה. הם יכולים להיות קשורים לתגובה רגשית בעת דחק. ישנם הבדלים אינדיבידואליים שאפשר ליחסם למאפיינים אישיותיים מסוימים, ביניהם חוסר ביטחון, דיכאון והתעסקות יתר בכישלונות, בקשיים ובאובדנים. אנשי תורת הלמידה החברתית טוענים, שרחמים עצמיים הם שיטה לזכות בתשומת לב, למשוך תשומת לב, אמפתיה, או קבלת עזרה מהזולת.
על אף שרחמים עצמיים מתמקדים בראש ובראשונה באדם היחיד וברגשותיו הפנימיים, יש להם גם מרכיב בינאישי בולט. כלומר, הרגש מכוון גם כלפי הזולת כשהמטרה היא לזכות בתשומת לב, באמפתיה או בעזרה. רחמים עצמיים קשורים גם לרומינציה והתמודדות ממוקדת הימנעות - המכוונת להרחקת הסיטואציה והפחתת המצוקה הרגשית.
הערות שוליים

1 2 3 4  Joachim Stöber, Self-Pity: Exploring the Links to Personality, Control Beliefs, and Anger: Self-Pity, Journal of Personality 71, 2003-03-14, עמ' 183–220 doi: 10.1111/1467-6494.7102004
↑  Bernard Weiner, The Attribution Approach to Emotion and Motivation: History, Hypotheses, Home Runs, Headaches/Heartaches, Emotion Review 6, 2014-10, עמ' 353–361 doi: 10.1177/1754073914534502
ערך זה הוא קצרמרבנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מועצת המדינה של טטרסטן

| --- | --- |
 מדינה:  טטרסטן טטרסטן
 מנהיגים
 יושב ראש:  Färit Möxämmätşin 
 משכן
  
 קואורדינטות:  55°47′52″N 49°07′32″E﻿ / ﻿55.7978°N 49.1256°E﻿ / 55.7978; 49.1256
 אתר אינטרנט
 gossov.tatarstan.ru
 
מועצת המדינה של הרפובליקה של טטרסטן הוא הפרלמנט של הרפובליקה של טטרסטן, המהווה הרשות המחוקקת העליונה ברפובליקה של טטרסטן.
מועצת המדינה של הרפובליקה של טטרסטן נבחרת לתקופה של חמש שנים ומורכבת ממאה צירים. אזרח הפדרציה הרוסית שהגיע לגיל 21 יכול להיבחר כחבר מועצת המדינה של הרפובליקה של טטרסטן. בראש המועצה עומד יו"ר מועצת המדינה של רפובליקת טטרסטן.
המושב הרביעי למועצה (2009–2014) נבחר על פי מחוזות הבחירה (50 איש) ורשימות מפלגתיות (50 איש). אחוז החסימה בשנת 2009 הועלה ל-7% בעקבות שינויים בחוק הבחירות הפרלמנטריות הפדרליות.
תפקידים

תחום השיפוט של הפרלמנט כולל אימוץ ותיקון חוקה לרפובליקה של טטרסטן, תקנת חקיקה בנושאי כשירות הרפובליקה של טטרסטן ונושאי השיפוט המשותפים של הפדרציה הרוסית וסמכויות הרפובליקה של טטרסטן, הקמת המבנה הניהולי-טריטוריאלי של הרפובליקה והליך שינויה, תיאום פעילויות של גופי הרשויות המקומיות בטטרסטן, אישור תקציב ועוד.
הפרלמנט בוחר את בית המשפט החוקתי, מאשר את מועמדותו של ראש ממשלת הרפובליקה של טטרסטן, יו"ר וסגן יו"ר בית המשפט החוקתי של הרפובליקה של טטרסטן, בוחר את שופטי השלום של הרפובליקה של טטרסטן, הממונה על זכויות האדם ברפובליקה של טטרסטן ומאשר את המועמדות לתפקיד התובע של הרפובליקה.
בהתאם לסעיף 82 לחוקת טטרסטן, יו"ר מועצת המדינה של הרפובליקה של טטרסטן מארגן את כינוסיה, מארגן את עבודת מועצת המדינה, מייצג את מועצת המדינה מול גופים אחרים בעיקר ברשויות המקומיות, בגופים הפדרליים של רוסיה, פרלמנטים של מדינות אחרות, עמותות ציבוריות. סמכויות אחרות הניתנות לו הן קבלה ודחיית חוקים ותקנות שנחקקו בפרלמנט.
הערות שוליים

1 2 3  "Конституция Республики Татарстан :: Государственный Совет Республики Татарстан - официальный сайт". www.gossov.tatarstan.ru. אורכב מ-המקור ב-2016-11-30. נבדק ב-2017-01-11.
אלכסנדר מינץ

| --- | --- |

 לידה:  27 בדצמבר 1894 (יוליאני) רוסטוב על הדון, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  29 בדצמבר 1974 (בגיל 80) מוסקבה, ברה"מ 
 ענף מדעי:  radio electronics 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנית של מוסקבה לתקשורת ואינפורמטיקה 
 מוסדות:  A. L. Mints Radiotechnical Institute 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  עיטור הכוכב האדום  מדליית הזהב של אלכסנדר פופוב  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור לנין  גיבור העמל הסוציאליסטי  פרס לנין 
 צאצאים:  Aleksey Mints 
 
אלכסנדר מינץ (ברוסית: Александр Львович Минц‏; (8 בינואר 1895, רוסטוב על דון - 29 בדצמבר 1974, מוסקבה) היה מהנדס סובייטי ממוצא יהודי. הוא התמחה בתחום רדיו.
קורות חיים

מינץ נולד בשנת 1904 ברוסטוב על דון למשפחה יהודית. אביו היה איש עסקים. בשנת 1913 הוא סיים לימודי בית ספר עם מדליית זהב והתחיל לימודים באוניברסיטה בעיר. מינץ סיים את הלימודים בשנת 1918.
בשנת 1920 לעיר נכנסו כוחות של ארמיית הפרשים הראשונה. המשפחה עזבה את העיר, אך מינץ התעקש להישאר ולשמור על עסק משפחתי. הוא התנגד להפקעה של נכסי המשפחה ונעצר. בהיותו במעצר הוא הצליח לעניין את מפקדי הצבא בחשיבות רדיו לניהול מערכה צבאית. הוא נקלט בשורות הצבא האדום והקים יחידה שכללה 13 מתקני שידור.
לאחr פירוק ארמית הפרשים מינץ נשלח למוסקבה בה עבד בבית ספר הגבוה לתקשורת צבאית והיה מנהל מעבדה. הוא קידם מעבר מתקני רדיו לשימוש בשפופרת ריק. בשנת 1922 הוא בנה לראשונה בברית המועצות מתקן שידור שמבוסס על טכנולוגיה חדשה זו.
בשנת 1928 כאשר סרגו אורדז'וניקידזה החליט לקדם בניית מתקני שידור בעלי עוצמה גבוהה מינץ הועבר ללנינגרד והועמד בראש הפרויקט. בשנת 1929 הוא סיים בניית מתקן שידור בהספק של 100 קילו-ואט שהיה הספק חסר תקדים לאותה תקופה. בשנת 1930 הוא הקים יחידה לפיתוח טלוויזיה.
בפברואר 1931 מינץ נעצר והואשם בגרימת חבלה לפיתוח מתקני תקשורת צבאיים. ביוני הוא נשפט ל-5 שנות מעצר. כבר ב-18 ביולי הוא שוחרר והועמד בראש פרויקט לבניית תחנת שידור בהספק 500 קוו"ט. תחנת שידור זו החלה לפעול ב-1 במאי 1933.
בשנת 1934 למינץ הוענקה דרגה דוקטור למדעים ללא ביצוע עבודה ספציפית לתואר.
בשנת 1938 לאחר חזרה מנסיעה לארצות הברית מינץ נעצר שנית. הוא נאשם בפעילות נגד השלטון וריגול לטובת מדינה זרה. מינץ נשפט ל-10 שנות מעצר בשנת 1940. ב-10 ביולי 1941 הוא שוחרר בהוראה ישירה של יוסיף סטלין והועמד בראש פרויקט לבניית תחנת שידור בהספק 1200 קוו"ט. התחנה החלה לעבוד בשנת 1942.
עם התקדמות פרויקט בניית פצצה גרעינית סובייטית ופרויקטים נלווים מינץ הועמד בראש מעבדה שתמכה בפרויקט. במעבדה נבנו גנרטורים בתחום גלים קצרים במיוחד לטובת פעילות מאיץ חלקיקים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 מינץ עבר לתחום פיתוח כלים לקבלת התרעה של שיגור טילים, והגנה מפני טילים. לצרכים אלו הוקם מכון מיוחד במסגרת אקדמיה למדעים של ברית המועצות ומינץ הוועד בראש המכון. המכון כיום נושא את שמו של מינץ.
בשנים 1956 ו-1958 הוא שוחרר מכל אשמה בתיקים בהם נשפט בשנות ה-30.
על פעילות בקידום תחום רדיו בברית המועצות למינץ הוענקו עיטורים (כולל עיטור לנין 4 פעימים), תואר גיבור העמל הסוציאליסטי, פרס ברית המועצות ופרס לנין. בשנת 1958 הוא התקבל לאקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנת 1950 הוענקה לו מדליית זהב על שם פופוב.
מינץ נפטר בשנת 1974 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י
נטליה סץ

| --- | --- |

 לידה:  14 באוגוסט 1903 (יוליאני) אירקוטסק, רוסיה 
 פטירה:  18 בדצמבר 1993 (בגיל 90) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1918 
 מקום לימודים:  האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון (1953) 
 בן או בת זוג:  ישראל וייצר 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות  פרס לנין קומסומול  עיטור הידידות בין העמים  האמנית העממית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  פרס לנין  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור מהפכת אוקטובר  האמנית העממית של ברית המועצות  עיטור לנין  גיבור העמל הסוציאליסטי  פרס מועצת השרים של ברית המועצות 
 פרופיל ב-IMDb
 
נטליה סץ (ברוסית: Наталия Ильинична Сац‏; 27 באוגוסט 1903 - 18 בדצמבר 1993) הייתה במאית תיאטרון וסופרת סובייטית ממוצא יהודי. בשנת 1975 היא קיבלה תואר אמן העם של ברית המועצות.
קורות חיים

נטליה סץ נולדה בשנת 1903 באירקוטסק למשפחה יהודית. אביה היה מלחין ומנצח יליד צרנוביל. בשנת 1906 המשפחה עברה למוסקבה והוא מונה למנהל מוזיקלי של התיאטרון האמנותי של מוסקבה. נטליה למדה בגימנסיה פרטית ושיחקה בתיאטרון של חובבים. בשנת 1917 היא סיימה לימודי מוזיקה.
בשנת 1918 ביוזמתה הוקם תיאטרון לילדים, בהמשך היא הייתה מנהלת אמנותית שלו ומנהלת החל משנת 1921. בשנת 1936 ביוזמתה נכתבה יצירה לילדים של סרגיי פרוקופייב "פטר והזאב".
בנובמבר 1937 בעלה השלישי ישראל וייצר שכיהן כשר למסחר הפנים נעצר והוצא להורג על פעילות נגד השלטון. נטליה סץ נשפתה ל-5 שנות מחנות גולאג. היא שוחררה בשנת 1942 ללא אישור לחזור למוסקבה. סץ נסעה לאלמטי בה חזרה לפעילות בתחום התיאטרון. בשנת 1945 היא הקימה תיאטרון לילדים שקיים גם כיום ונקרא על שמה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 סץ סיימה לימודי תיאטרון באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון. לאחר ששמה של בעלה טוהר מכל אשמה היא חזרה למוסקבה.
בשנת 1964 סץ הקימה במוסקבה תיאטרון מוזיקלי לילדים שכיום נקרא על שמה. תיאטרון זה הופיע ברחבי ברית המועצות, במדינות אירופה ואמריקה.
בשנת 1981 סץ החלה ללמד באקדמיה בה למדה ובשנת 1984 מונתה לפרופסור. היא סיימה עבובת תואר שלישי בחקר תיאטרון.
סץ כתבה מספר ספרים, מחזות ולברית לבלטים ואופרות לילדים.
סץ הייתה נשואה 3 פעמים, בשנת 1946 נולד לה בן מחוץ לנישואים. בנוסף לכך היו לה ילדים מבעלה הראשון והשני.
על פעילותה בתחום התיאטרון לסץ הוענק תואר גיבור ברית המועצות (1975), פרס ברית המועצות (1972), פרס לנין (1982, עיטור לנין (1983) ועיטורים נוספים. בשנת 1975 הוענק לה תואר אמן העם של ברית המועצות.
סץ נפטרה בשנת 1993 במוסקבה ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה. לחלקה זו הועברו קברים על הוריה, אחותה ודודתה.
גביע גרד מילר

| --- | --- |
 מיקום הטקס:  תיאטרון שאטלה, פריז
 מדינה:  צרפת
 הגוף המעניק:  פראנס פוטבול
 תקופת הפרס:  2021–הווה (כ־3 שנים)
 נקרא על שם:  גרד מילר
 האתר הרשמי
גביע גרד מילר (בצרפתית: Le trophée Gerd Müller) שהיה ידוע בשמות חלוץ השנה ופרס החלוץ הטוב ביותר, הוא פרס כדורגל המוענק מדי שנה על ידי פראנס פוטבול לכדורגלן שהבקיע הכי הרבה שערים בעונה הקודמת, לשם חישוב מספר השערים סופרים גם שערים במסגרת קבוצות וגם במסגרת נבחרות.
הגביע ניתן מאז 2021, בשנה הראשונה בה הוא ניתן, מספר השערים חושבו על בסיס השנה הקלנדרית שחלפה, מאז מחושבים השערים על בסיס העונה שחלפה.
שם הגביע שונה לשמו הנוכחי ב-2022 לזכרו של גרד מילר שמת ב-2021.
הזוכה הראשון בגביע היה החלוץ הפולני רוברט לבנדובסקי. הוא זכה בפרס שנתיים ברציפות, בשנת 2021 בה הבקיע 64 שערים וב-2022, על עונת 21-22 בה הבקיע 57 שערים.
זוכים > גביע גרד מילר

| שנה | שחקן | לאום | קבוצה | שערים | שערים קבוצתיים | שערי נבחרת | משחקים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021 | רוברט לבנדובסקי | פולין פולין | גרמניה באיירן מינכן | 69 | 58 | 11 | 59 |  |
| 2022 | רוברט לבנדובסקי | פולין פולין | גרמניה באיירן מינכן | 57 | 50 | 7 | 56 |  |
| 2023 | ארלינג האלנד | נורווגיה נורווגיה | אנגליה מנצ'סטר סיטי | 56 | 52 | 4 | 57 |  |
| 2024 | הארי קיין | אנגליה אנגליה | גרמניה באיירן מינכן | 56 | 44 | 8 | 54 |  |
| 2024 | קיליאן אמבפה | צרפת צרפת | צרפת פריז סן ז'רמן | 56 | 44 | 8 | 57 |  |
זוכים > גביע גרד מילר > זכיות לפי מדינה

| מדינה | זוכים | זכיות |
| --- | --- | --- |
| פולין פולין | 1 | 2 |
נורווגיה נורווגיה: 1
אנגליה אנגליה: 1
צרפת צרפת: 1
זוכים > גביע גרד מילר > זכיות לפי קבוצה

| קבוצה | זוכים | זכיות |
| --- | --- | --- |
| גרמניה באיירן מינכן | 2 | 3 |
אנגליה מנצ'סטר סיטי: 1
צרפת פריז סן-ז'רמן: 1
ראו גם

כדור הזהב
נעל הזהב האירופית
הערות שוליים

↑  France Football dedicates its own trophy to Gerd Müller, ‏9 בספטמבר 2022 (באנגלית)
↑  Gerd Müller Trophy for year’s best striker awarded for the first time, ‏17 באוקטובר 2022 (באנגלית)
1 2  Le trophée Gerd Müller 2022 attribué à Robert Lewandowski, ‏18 באוקטובר 2022 (בצרפתית)
↑  Robert Lewandowski wins Striker of the Year, ‏29 בנובמבר 2021 (באנגלית)
↑  Bayern Munich's Robert Lewandowski named Striker of the Year at 2021 Ballon d'Or ceremony (באנגלית)
↑  לאפורטה התרגש: זכינו בהכי הרבה פרסים בטקס, באתר ONE‏, 18 באוקטובר 2022
↑  Lewandowski handed 2022 Muller Trophy in Ballon d'Or ceremony, ‏17 באוקטובר 2023 (באנגלית)
↑  Ballon d'Or 2023 : Erling Haaland (Manchester City) remporte le Trophée Gerd Müller, ‏30 באוקטובר 2023 (בצרפתית)
↑  הפלא השמיני: ליאונל מסי זכה בכדור הזהב, באתר וואלה, 30 באוקטובר 2023
יון מיכאי פצ'פה

| --- | --- |

 לידה:  28 באוקטובר 1928 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  14 בפברואר 2021 (בגיל 92) ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  רומניה, ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת פוליטכניקה בבוקרשט 
 השתייכות:  סקוריטטה 
 דרגה:  לוטננט גנרל 
 
יון מיכאי פצ'פה (ברומנית: Ion Mihai Pacepa;‏ 28 באוקטובר 1928 – 14 בפברואר 2021) היה קצין רומני בדרגת לוטננט גנרל, ששרת בעמדה הבכירה ביותר בסוכנויות המודיעין של מדינות הגוש הקומוניסטי, וערק למערב. פצ'פה היה ראש שירות ביון החוץ של רומניה. אף על פי שדמותו הייתה שנויה במחלוקת, הוא ככל הנראה היה מעורב במזימות ופעולות שונות במדינות מזרח אירופה והמזרח התיכון.
קורותיו

פצ'פה החל את הקריירה שלו בסקוריטטה, שירות הביטחון של רומניה, ב-1951, מעט לפני שסיים את לימודיו בפקולטה לכימיה תעשייתית. לאחר ארבע שנים הוא השלים את התואר בהנדסה ועבר לדירקטוריון הרביעי של הריגול הנגדי. בשנת 1957 מונה לראש תחנת המודיעין הרומני בפרנקפורט שעסקה בריגול בגרמניה המערבית. באוקטובר 1959 מונה לעמוד בראש מחלקת הריגול התעשייתי של רומניה עם הקמתה, תפקיד שמילא עד עריקתו למערב.
ב-1972 הוא מונה לשמש כיועץ לשליט רומניה ניקולאה צ'אושסקו בענייני ביטחון והתפתחות טכנולוגית, תפקיד שאותו מילא עד יולי 1978. במקביל, היה מזכיר המדינה במשרד הפנים – מועצת הביטחון של המדינה.
בימי הקומוניזם ברומניה, פצ'פה היה, בין השאר, איש הקשר בין הנשיא צ'אושסקו למנהיג אש"ף יאסר ערפאת. יחסיו של פצ'פה עם גורמים שנויים במחלוקת בפוליטיקה העולמית כללו גם קשרים עם הטרוריסט הבינלאומי קרלוס, "התן".
פצ'פה ערק למערב ביולי 1978, לאחר שנשלח למערב גרמניה על ידי צ'אושסקו עם מסר אישי לקנצלר הלמוט שמידט. הוא נכנס לשגרירות האמריקאית בבון, משם הוטס בחשאי לארצות הברית, אחרי שהנשיא ג'ימי קרטר אישר אישית להעניק לו מקלט מדיני.
לאחר עריקתו הציעה ממשלת רומניה פרס של 2 מיליון דולר על ראשו והוא נידון למוות שלא בפניו. שני צוותי מתנקשים נשלחו כדי לחסלו, אך הם לא הצליחו לעלות על עקבותיו.
ב-1988 כתב פצ'פה ספר בשם "אופקים אדומים", שבו חשף את דרך התנהלותו של צ'אושסקו. חבר קונגרס אמריקאי, פרנק וולף, נתן לנשיא רונלד רייגן עותק של הספר. רייגן קרא את הספר, ולמחרת קריאתו ביטל את מעמד רומניה כ"חברת סחר מועדפת" של ארצות הברית. מאוחר יותר אמר רייגן שספר זה הפך להיות אצלו התנ"ך לגבי הדרך בה יש לטפל בדיקטטורים.
בשנת 1999 ביטל בית הדין העליון של רומניה את גזר דין המוות נגד פצ'פה והורה להשיב לו את רכושו שהוחרם ואת דרגותיו. אף על פי כן, סירבה ממשלת רומניה ליישם את ההחלטה. התנהלות ממשלת רומניה בנושא גררה מחאות ממדינות במערב. לבסוף יישמה ממשלת רומניה את החלטת בית הדין ב-2004.
יון פצ'פה הלך לעולמו ב-14 בפברואר 2021 בארצות הברית ממחלת הקורונה.
פרסומים וספרים פרי עטו

בשנת 1987 יצא לאור ספרו "אופקים אדומים: יומניו של רב-מרגלים קומוניסטי".
בשנת 1990 התפרסם ספרו "אופקים אדומים: הספר השני. הסיפור האמיתי של פשעי ניקולאה ואלנה צ'אושסקו, סגנון חיים ושחיתות", מסת"ב 0-89526-746-2.
בשנת 1993 פרסם את ספרו: "מורשת הקרמלין"
בשנת 1999 התפרסם ספרו "הספר השחור של הסקוריטטה".
Cartea neagră a Securităţii, Editura Omega, Bucharest", 1999. ISBN 9-73987-454-1"
כתב לעיתים מאמרים למגזינים שמרניים אמריקאים, כמו הנשיונל רוויו והוושינגטון טיימס.
לקריאה נוספת

Tiranul מאת Lavinia Betea, Florin-Răzvan Mihai, Ilarion Țiu, הוצאת Cetatea de Scaun,‏ 2015. (ברומנית)
העריק שחשף את מקורות הפייק ניוז, פול קנגור, באתר מידה, 14 במרץ 2021.
הערות שוליים

↑  אפוק טיימס, המרגל הבכיר והמזימה נגד ישראל והמערב
↑  GRUPUL HUMANITAS, Ion Mihai Pacepa
↑  Cum a schimbat cartea lui Pacepa politica SUA fata de Romania lui Ceausescu (ברומנית)
↑  Andrei Zbirnea, Generalul Ion Mihai Pacepa a murit de COVID in Statele Unite, Realitatea.NET, ‏15 בפברואר 2021 (ברומנית)
↑  Generalul Ion Mihai Pacepa a murit de COVID în Statele Unite, REALITATEA.NET, ‏15 בפברואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266099105171  PLWABN: 9810591870405606  BIBSYS: 90096562  BnF: cb12118739q (data)  CiNii: DA04150978  GND: 121336948  ISNI: 0000 0001 0857 3055  LCCN: n87839761  NDL: 00472651  NKC: jo2015866146  NLA: 35187173  NLR:   NTA: 074010670  SUDOC: 029594820  Trove: 856991  VIAF: 49257699   WorldCat (עם VIAF): 49257699 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סמיון לאבוצ'קין

| --- | --- |

 לידה:  29 באוגוסט 1900 (יוליאני) סמולנסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  9 ביוני 1960 (בגיל 59) Sary Shagan, ברה"מ 
 ענף מדעי:  הנדסת אווירונאוטיקה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  Kursk Men's Gymnasium (1917)  האוניברסיטה הטכנית ע"ש באומן במוסקבה (1927) 
 מוסדות:  לאבוצ'קין 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין, דרגה 1 (1941)  עיטור לנין (30 באוגוסט 1950)  עיטור לנין (31 באוקטובר 1941)  פרס סטלין, דרגה 2 (1946)  עיטור סובורוב דרגה 2 (19 באוגוסט 1944)  מדליה על ההצטיינות בקרב (5 בנובמבר 1944)  מסדר סובורוב, דרגה 1 (16 בספטמבר 1945)  פרס סטלין, דרגה 1 (1943)  פרס סטלין, דרגה 1 (1948)  גיבור העמל הסוציאליסטי (20 באפריל 1956)  עיטור הדגל האדום (2 ביולי 1945)  מדליית הפטיש והמגל (20 באפריל 1956)  גיבור העמל הסוציאליסטי (21 ביוני 1943)  עיטור לנין (21 ביוני 1943)  מדליית הפטיש והמגל (21 ביוני 1943)  מדליה לציון 30 שנים לייסוד צבא היבשה והצי של ברית המועצות  מדליה להנצחת 40 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליית ההגנה על מוסקבה  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מדליית הניצחון על יפן  פרס סטלין 
 
סמיון אלכסייביץ לאבוצ'קין (ברוסית: Семён Алексе́евич Ла́вочкин; ‏29 באוגוסט 1900 – 9 ביוני 1960), היה מהנדס אווירונאוטיקה סובייטי יהודי, חבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות, וראש משרד לתכנון מטוסים, טילים וחלליות בברית המועצות.
קורות חיים

לבוצ'קין נולד בעיר סמולנסק בשם שמעון מגזינר. אביו, אלתר, היה מלמד ב"חדר". בשנת 1918 התנדב לאבוצ'קין לצבא האדום. לחם כטוראי ביחידת חיל רגלים במהלך מלחמת האזרחים. בדצמבר 1920 השתחרר מן השירות הצבאי. למד הנדסה באוניברסיטה הטכנית של מוסקבה. סיים את לימודיו בשנת 1927. לקראת סיום הלימודים עבד במשרד תכנון בהדרכת אנדריי טופולב. בשנת 1939 החל לעבוד במשרד לתכנון מטוסים כמתכנן ראשי. במהלך מלחמת העולם השנייה תכנן לאבוצ'קין שורה של מטוסי קרב עבור חיל האוויר של ברית המועצות, ובהם הדגם La-5, אחד ממטוסי הקרב הטובים ביותר של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. על פועלו הרב בתכנון מטוסים, הועלה לאבוצ'קין לדרגת גנרל מאיור.
לאחר המלחמה עסק משרד התכנון לאבוצ'קין בפיתוח טילים, ובהם הטיל נגד מטוסים S-75 דווינה, שהיה לימים לטיל הנ"מ נפוץ בעולם. משרד התכנון עסק גם בפיתוח לוויינים וחלליות מסוגים שונים, כולל רובוט הירח הראשון בעולם, לונוחוד, חלליות מחקר לנוגה ולמאדים.
נפטר בשנת 1960 מהתקף לב במהלך ניסוי של מערכת טילים.
עיטורים

לאבוצ'קין עוטר במגוון אותות ועיטורי כבוד, וביניהם:
2 כוכבי זהב של גיבור העמל הסוציאליסטי
3 עיטורי לנין
2 עיטורי סובורוב
עיטור הדגל האדום
4 פעמים זכה בפרס סטלין (הומר לאחר 1953 לפרס ברית המועצות)
יבגני אלכסנדרוביץ' פרימקוב

יבגני אלכסנדרוביץ' פרימאקוב (ברוסית: Евгений Александрович Примаков; נולד ב-29 באפריל 1976) הוא עיתונאי, מגיש טלוויזיה, פוליטיקאי ודיפלומט המשמש כראש הסוכנות הפדרלית לשיתוף פעולה הומניטרי בינלאומי, מאז 25 ביוני 2020. בעבר היה חבר הדומה הממלכתית משנת 2018 עד 2020. בתקשורת הוא ידוע בשם הבדוי יבגני סנדרו. שימש שנים רבות ככתב של רשת NTV והערוץ הראשון במזרח התיכון.
הוא נכדו של יבגני פרימקוב, שר החוץ וראש הממשלה לשעבר.
חיים מוקדמים

יבגני פרימקוב נולד ב-29 באפריל 1976 במוסקבה במשפחתו של אלכסנדר פרימקוב, שהיה בנו של יבגני פרימקוב, מרגל ופוליטיקאי סובייטי-רוסי. כשהיה בן חמש אביו מת.
בשנת 1999 סיים את לימודיו במחלקה להיסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטה הרוסית למדעי הרוח עם תואר בהיסטוריה.
קריירה > קריירה עיתונאית

זמן מה עבד ברדיו הד מוסקבה, בסוכנות הידיעות TASS ובמגזין קומרסאנט.
הוא עבד בטלוויזיה מאז 2002. בתחילה עבד בערוץ TVS ככתב צבאי של התוכניות "חדשות" ו"תוצאות". הוא היה בין העיתונאים הראשונים מרוסיה שסיקר את מלחמת עיראק ועבד ככתב בישראל ובעיראק. במאי 2003 עזב את TVC והחל לעבוד ברשת NTV. בשנים 2003–2005 עבד לרוב במוסקבה, לעיתים נדירות - ליווה כוחות מיוחדים במזרח התיכון. הוא סיקר את הפיגוע בפסטיבל הרוק "כנפיים" ביולי 2003. בזמן שעבד ב-NTV ככתב, נשלח לסקר אירועים בישראל, ברשות הפלסטינית, באפגניסטן, פקיסטן, לוב ובעיראק. במהלך נסיעותיו לישראל ולרשות סיקר את פיגועי הטרור של ארגונים פלסטיניים בערי ישראל.
בשנים 2005–2007 שימש כראש הלשכ המזרח-תיכונית של NTV. הוא סיקר את מלחמת לבנון 2006 בלבנון עבור הערוץ וסיקר אירועים ברצועת עזה, ביהודה ושומרון ושימש ככתב מלחמה. בעת עבודתו בעזה שקד על ארגון פינוי אזרחים רוסיים מרצועת עזה בקיץ 2007 במהלך ההפיכה שביצע חמאס, על כך הוענקה לו מטעם המשרד למצבי חירום ונציבות האו"ם לפליטים (UNHCR) תואר "חבר מבצע החירום ההומניטרי". ביוני 2007, הוא התפטר מ-NTV.
מסתיו 2007 ועד אוקטובר 2011 היה כתב של הערוץ הראשון ברוסיה. מאפריל 2008 ועד ינואר 2011 שימש כראש לשכת הערוץ הראשון בישראל. שימש גם ככתב בלוב במהלך קרב טריפולי בקיץ 2011.
משנת 2011 עד 2014 עבד במשרד נציב האו"ם לפליטים בטורקיה וירדן. בתחילה (משנת 2011 עד 2013), במשרד האו"ם בטורקיה כיועץ מיוחד למדיניות הפליטים העירונית, בשנים 2013–2014, בירדן, במשרד המנהל של המזרח התיכון וצפון אפריקה בעמאן כקצין תקשורת. ממרץ 2015 הנחה את התוכנית "ביקורת בינלאומית" בערוץ הטלוויזיה רוסיה-24.
קריירה > קריירה פוליטית ודיפלומטית

ב-20 במרץ 2017 מונה יבגני פרימקוב לחבר הלשכה הציבורית לשנים 2017–2020. במאי 2017 מונה ליועצו של יושב ראש הדומה ויאצ'סלב וולודין בנושאים בינלאומיים ופרויקטים הומניטריים. בשנת 2018 תמך בולדימיר פוטין בבחירות לנשיאות רוסיה 2018.
באפריל 2018 הודיע יבגני פרימקוב על השתתפותו בבחירות המקדימות למפלגת רוסיה המאוחדת. פרימקוב זכה בפריימריז המקומיים ב-4 ביוני והשיג 72.3% מהקולות, שהעניקו לו מקום בדומה הממלכתית ב-9 בספטמבר 2018.
ב-25 ביוני 2020, הוא מונה לראש הסוכנות הפדרלית לשיתוף פעולה הומניטרי בינלאומי (רוסוטרודניצ'סטבו).
חיים אישיים

יבגני פרימקוב נשוי ואב לארבעה ילדים.