stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
באניצה
מתכונים > הכנה

בתוך כלי משומן, מניחים את עלי הבצק ומוסיפים ביניהם כמויות קטנות מן המילוי, שמן חמניות ולעיתים גם חמאה. לאחר שיוצרים "בסיס" לבאניצה יוצקים כמות גדולה של מילוי ואותה מכסים במספר שכבות של עלי בצק. המאפה מחומם לחום של 200 עד 250 מעלות. בחלק מהמתכונים, ממש לפני שהבאניצה מוכנה שופכים מעט לימונדה או סודה לתבנית ואז האפייה נמשכת מספר דקות נוספות.
שיטה אחרת להכנת הבאניצה היא לשפוך מילוי על עלה בצק בודד ולגלגל את הבצק סביבו. את הגליל שנוצר מגלגלים על פניו. התהליך חוזר על עצמו, כאשר כל שכבה נוספת עוטפת את עלה הבצק שבא לפניה וכך מתקבלת ספירלה של עלים. על גבי העלים מפזרים שמן או חמאה ואופים את הבאניצה.
במסורת הבולגרית

בבולגריה, הבאניצה מהווה את אחד מהמאכלים המזוהים ביותר עם המטבח הבולגרי ועם המסורת הבולגרית.
הבולגרים נוהגים להכין ולהגיש באניצה בחג המולד ובחג הסילבסטר. בימים אלה הבולגרים מכינים "קוסמטי" ("kusmeti"), קישוטים שמוכנסים לתוך המאפה. לרוב, הקישוטים הם ענפים קטנים עם עלים שמסמלים בריאות ואריכות ימים. הענפים מוכנסים לבאניצה ומוסתרים היטב ורק לאחר מכן המאפה מוכנס לתנור. עם סיום ההכנה, המאפה נפרס למספר פרוסות כמספר הנפשות בבית ועוד פרוסה נוספת עבור "הבית" עצמו. לכל ענף מקשרים ברכה לפי מספר הניצנים שבו, הברכות כוללות שמחה, הצלחה, בריאות, נישואין, לידת ילד ועוד. הבאניצה מוגשת לשולחן וכל אחד מבני הבית לוקח את הפרוסה הקרובה אליו ביותר. בהתאם לענף שנמצא בפרוסה של הסועד הוא עתיד לדעת למה לצפות בשנה הקרובה.
באזורים מסוימים נהוג להכניס מטבעות לתוך הבאניצה, ובשנים האחרונות החל להתפתח מנהג של כתיבת ברכה על נייר, עטיפתה בנייר אלומיניום ודחיסתה למאפה בדומה לעוגיות מזל סיניות.
המילה "באניצה" משמשת בסלנג בתור הלצה על דבר מקומט (בעיקר מסמכים) או מכשיר בעל תחזוקה לקויה. למשל, שוטר יכול לומר על דרכון של אדם שהוא דומה לבאניצה אם הדרכון מאוד בלוי ומשומש. מורה יכולה להגיד לתלמיד שמחברתו דומה לבאניצה אם היא מקומטת ויש בה הרבה אוזני חמור. ניתן להשתמש בביטוי גם עבור מכונית שהתרסקה בתאונה למשל.
ראו גם

בורקס
חצ'פורי
טירופיטה
באניצה "מגולגלת"
ריקסו

ריקאסו סגור מוגן על ידי מגן חרב העוטף את הניצב מודגם על חרב צד מודרנית, המספקת כיסוי לאצבע המורה
ריקסו על חרב מודרנית
ריקאסו ( אנגלית: Ricasso ככל המראה מאיטלקית Ricasso המקור והמשמעות המקורית לא ידועים) הוא חלק מלהב של כלי נשק קר, בדרך כלל קרוב לידית האחיזה של סכין, פגיון או חרב.
כלי נשק המעוצבים ומיוצרים עם ריקאסו הם חלק בלתי נפרד מתרבות חישול הלהב לאורך ההיסטוריה, בתרבויות שונות בעולם, ומתוארכים החל מתקופת הברונזה ואל תוך המאה העשרים ואחת. לעיתים משמש הריקסו כ"משטח" עליו מטביעים יצרן הלהב או הלקוח ולעיתים קרובות גם משרד ממשלתי רלוונטי או צבא ולעיתים המפקח על בקרת האיכות סימנים שונים לציון תאריך הייצור ומידע נוסף על הלהב. סימנים אלו מוטבעים עם פטיש וחותמת מתכת, תהליך שמותיר קצוות חדים סביב ההטבעה, לכן סימון תהליך זה נעשה בדרך כלל לפני שכלי הנשק עובר לליטוש הסופי.
היו סיבות רבות ליצור להב עם ריקאסו, באירופה, חרבות ארוכות, חרבות, רפייר וחרבות אחרות היו לעיתים מחושלות עם ריקאסו כחלק אינטגראלי מהלהב. אחת מהסיבות להוספת הריקאסו או הימנעות משילובו בלהב היא עיצובית גרידא, אך גם מסיבות מעשיות, השארת ריקאסו יכולה לחסוך את זמנו של יצרן הלהבים - קטע להב המשולב בריקאסו לא חייב להיות מעוצב ומושחז.
עיקר השימוש בריקאסו נובע מדרישות המשתמש בנשק והריקאסו שולב כדרך קבע בלהבים של חרבות מימי הביניים וראשית הרנסאנס. על מנת לאפשר למשתמש להציב את האצבע המורה בחרב מעל השמורה, מה שמאפשר אחיזה טובה יותר ומומנט גבוה יותר בעת הנפת החרב. טכניקה זו הייתה גורם לאבולוציה של הידות המורכבות, שהן אייקוניות של חרבות רפייר וחרבות מתקופת הרנסאנס אחרות, בהן הריקאסו מהווה חלק מההגנה על ידו של המשתמש.
כמה מהדוגמאות ההיסטוריות הידועות ביותר של ריקאסו נמצאות על חרבות אירופאיות גדולות אותן אוחז הלוחם בשתי ידיים בחרבות אלו נקרא הריקסו לעיתים "ידית מדומה" ומאפשר שימוש בשני ידיים בחרב דבר הנותן שליטה בחרב הכבדה. בלחימה עם חרב ארוכה השאיפה של הלוחם היא להשתמש בחרב עם מרחב תמרון מספיק כדי לבנות מומנטום, הנשק מוחזק בקצה ידית האחיזה לקבלת טווח הגעה וכוח מיטביים. כמה מומחים ללחימה היסטורית מאמינים שטכניקה זו של הנפת להב מתמשכת שימשה כטקטיקה לסייף לחדור מבנים של חיל רגלים הידועים בשם ריבוע פייק . עם זאת, ברגע שקו המבנה ההגנתי נשבר, הסייף השתמש בריקאסו על חרבו כדי לקצר את אחיזתו, מה שמאפשר לתמרן את החרב בצורה יעילה יותר בעת שהקרב הפך ל קרב פנים אל פנים האחיזה של חרב ארוכה דרך הריקאסו הציעה מינוף גדול יותר ויכולת דחיפה ונעיצה כנגד שריון היריב.
לריקאסו של חרבות ארוכות שתוכננו לשימוש בשתי ידיים יש לרוב סט נוסף של ריקאסו ושמורת להב קטנים יותר, מה שמאפשר אחיזה בנקודה משנית על ידית האחיזה ושימוש בחרב בתנאי קרב צפוף בו הנפת החרב כמטוטלת איננו אפשרי.
לקריאה נוספת

Syed Ramsey Tools of War: History of Weapons in Ancient Times Vij Books India Pvt Ltd, 2016 ISBN 938683412X
הערות שוליים

↑  ricasso באתר "המילון החופשי"
↑  PROOF MARKS
↑  Ricasso באתר "מילון ימי הביניים"
טלוויזיה בכבלים

תיבת הסתעפות של כבלי טלוויזיה
טלוויזיה בכבלים היא טכנולוגיית תקשורת בה נעשה שימוש בתשתית כבלי תקשורת להעברת אותות אל מכשיר טלוויזיה וממנו.
חתול שנח בשלווה על ממיר ביתי של טלוויזיה בכבלים
היסטוריה

בתחילה, הועברו שידורי הטלוויזיה באמצעות גלי רדיו, שלקליטתם נדרשו אנטנות. עם ריבוי ערוצי השידור, נוצר צורך בכמות הולכת וגדלה של אנטנות. טכנולוגיית הטלוויזיה בכבלים ביטלה את הצורך בהתקנת אנטנות ייחודיות ובמקומן הועברו אותות השידור ממרכז קליטה בכבלי תקשורת (לרוב תת-קרקעיים).
בשלביה הראשונים, הייתה הטלוויזיה בכבלים מבוססת על מערך של כבלים קואקסיאליים. בשלב מאוחר יותר פותחה טכנולוגית סיבים וקואקס משולבת - HFC. כיום, השימוש בכבלים מאפשר מגוון רחב של ערוצי טלוויזיה.
עם תחילת שידורי טלוויזיה באינטרנט החלה להתפתח תופעה של Cord-cutting.
שירותים מתקדמים

תשתית מודרנית של טלוויזיה בכבלים מאפשרת שירותים חדישים ובהם אינטרנט בכבלים, ממירים דיגיטליים, טלוויזיה אינטראקטיבית, טלפוניה בכבלים ושידור וידאו דיגיטלי.
טלוויזיה בכבלים בישראל

עד לאמצע שנות ה-80, התקיימו בישראל ערוצי כבלים פיראטיים מקומיים בהם שודר תוכן שכלל בעיקר סרטי קולנוע ופרסומות לעסקים מקומיים. ערוצים אלו, שפעלו בניגוד לחוק רשות השידור, דוכאו באמצעות פשיטות משטרה על הגורמים המשדרים.
זיכיונות אזוריים ראשונים לשידור טלוויזיה בכבלים ניתנו בשנת 1986 למספר חברות.
ב-1988 החלה הקמת תשתית לשידורי הכבלים ברחבי הארץ. לצורך כך הוקמו 5 חברות כבלים: "ICS" (לימים "עידן"), "מתב", "גוונים", "ערוצי זהב" ו"תבל" והשידורים החלו ב-1989. בשנת 1998 הצטמצם מספרן של החברות לשלוש לאחר שחברת "תבל" רכשה את "גוונים" ו-"ערוצי זהב" רכשו את "עידן", ובכך הסתכמו לשלוש חברות גדולות: "ערוצי זהב" עם 410 אלף מנויים, "תבל" עם 381 אלף מנויים ו-"מתב" עם 262 אלף מנויים.
בשנת 2003 התאחדו חברות הכבלים הנותרות לכדי תאגיד אחד הנקרא "HOT", אשר אמור היה להתחרות בחברת הלוויין YES, השייכת מאז 2009 לחברת בזק. במקביל לאיחוד חברות הכבלים, אוחדה מועצת הכבלים עם מועצת הלוויין בסוף שנות ה-90 למועצה ציבורית הנקראת "המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין".
בשנת 2009 החלו שידורי הניסיון של עידן+, מערך השידורים הדיגיטליים מטעם הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, כאשר נקלטו בו 2 ערוצי הטלוויזיה האנלוגיים (ערוץ 1 וערוץ 2), ערוץ 10, ערוץ 33 וערוץ הכנסת. בשנת 2011 נסגרו בהדרגה השידורים האנלוגיים בישראל, לטובת השידורים הדיגיטליים בעידן+. במהלך השנים נוספו גם ערוץ 23, ערוץ 1 ב-HD, ערוץ 20 וערוץ 24. ערוץ 9 וערוץ הלא TV ביצעו שידורי ניסיון בעידן+, אך לא המשיכו הלאה. בנובמבר 2017 נכנס לתוקפו פיצול ערוץ 2, וכן נכנסו לעידן+ הערוצים קשת 12 ורשת 13.
ראו גם

טלוויזיה פיראטית
טלוויזיה רב-ערוצית בישראל
הערות שוליים

↑  מאת אפי לנדאו, ‏נסגרה עיסקת מכירת חברת הכבלים גוונים לתבל תמורת 235 מיליון דולר, באתר גלובס, 27 באפריל 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293764905171  BnF: cb11944592h (data)  GND: 4029109-1  LCCN: sh85018575  NARA: 10638568  NDL: 00574508  NKC: ph121382 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית

מדינות חברות באמנה לביטול כל צורות האפליה הגזעית:
  מדינות המכירות בכשירות לפי סעיף 14
  מדינות שלא מכירות בכשירות לפי סעיף 14
  מדינות חתומות אך לא מאושרר
  מדינות לא חתומות ולא מאושרר
האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית (באנגלית: Convention of the Elimination of All forms of Racial Discrimination, בראשי תיבות: CERD) היא אמנה בין־לאומית שהועמדה לחתימה בניו יורק ב-7 במרץ 1966. האמנה קובעת בין היתר, כי כל מדינה מתחייבת לערוב לזכותו של כל אדם בלא הבחנה בין גזע, צבע או מוצא, לאומי או אתני, לשוויון בפני החוק ולהנאה מזכויותיו. האמנה מחייבת את חברותיה לעקירת האפליה הגזעית במדינותיהן. לאמנה מנגנון תלונות אישיות וועדה הנקראת "הוועדה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית", המאפשרים מעקב, פיקוח ואכיפה של סעיפי האמנה, כנגד המדינות החברות בה. המדינות שהן צד לאמנה (וביניהן ישראל), מגנות הפרדה גזעית ואפרטהייד ומתחייבות למנוע ולאסור בשטחיהן כל נהגים מסוג זה.
רקע היסטורי לאימוץ האמנה

בעקבות התפרצות של גל אירועים אנטישמיים בחלקים שונים של העולם בין השנים 1959–1960, המליצו ועדת המשנה למניעת אפליה והגנה על המיעוטים והוועדה לזכויות האדם למועצה הכלכלית והחברתית לעצרת הכללית לאמץ את הטיוטה "בדבר ביעור דעות קדומות גזעניות ואי סובלנות מטעמי דת או אמונה". לאחר שאימצה העצרת הכללית את נוסח הטיוטה המתוקן בשנת 1962 הועמדה בפניה הצעה חדשה שהוגשה על ידי מספר מדינות אפריקאיות להכנת אמנה בין־לאומית בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית. לבסוף, לאחר ביצוע שינויים ותיקונים, החליטה הוועדה השלישית לאמץ שתי החלטות נפרדות, האחת לאפליה גזעית והשנייה לחוסר סובלנות דתית. אימוץ שתי החלטות נפרדות היה פשרה שמטרתה להתגבר על התנגדויותיהם של המשלחות הערביות להכללת סוגיית האנטישמיות ושל הנציגים הקומוניסטים שלא ראו באפליה דתית עניין חשוב. הדרך לאימוץ האמנה החלה ב-7 בדצמבר 1962 בהחלטה 1780 של העצרת הכללית אשר ביקשה מהמועצה הכלכלית והחברתית לבקש מהוועדה לזכויות האדם להכין הן את טיוטת הכרזה והן את טיוטת האמנה הבין־לאומית בדבר ביעור כל זכויות האפליה הגזעית. בשנת 1963 הגישה ועדת המשנה למניעת אפליה והגנה על המיעוטים לוועדה לזכויות האדם טיוטת הכרזה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית. העצרת הכללית אימצה את ההצהרה עוד באותה השנה. בשנת 1964 הכינה ועדת המשנה טיוטת אמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית. לאחר אישורי הוועדה לזכויות האדם והמועצה הכלכלית והחברתית, אומצה הטיוטה על ידי העצרת הכללית ב-21 בדצמבר 1965, בתמיכה של 106 מדינות, ללא התנגדויות.
סעיפי ועיקרי האמנה

האמנה כוללת שלושה חלקים בני 25 סעיפים. אמנה זו מגלמת בתוכה עקרונות ואמצעים הנחוצים לשם ביעור כל צורותיה וגילוייה של הפרדה גזעית ואפליה גזעית, ביניהם:
סעיפי ועיקרי האמנה > הגדרת האפליה הגזעית > סעיף 1

מגדיר אפליה גזעית ככל הבחנה, הגבלה, העדפה או הוצאה מן הכלל, על רקע גזע, צבע, מוצא לאומי או אתני, שבמגמתו לפגום או לסכל בהנאה או בשימוש של זכויות האדם וחירויות היסוד בחיים המדיניים, כלכליים, חברתיים, תרבותיים ובכל תחום אחר בחיי הציבור. בנוסף, מוצגים מקרים בהם האמנה אינה חלה, כדוגמת הבחנה על בסיס אזרחות קרי, בין אזרחים ללא אזרחים ובנוסף הגדרה זו לא מבחינה בין אפליה על רקע אתני ואפליה על בסיס גזע מאחר שההבחנות בין השתיים, נותרו במחלוקת.
לבסוף מצוינים האמצעים הננקטים לשם המטרה היחידה שבהבטחת קידומן הנאות של קבוצות גזעיות או אתניות או של יחידים, הנזקקים להגנה העשויה להיות נחוצה כדי להבטיח להם שוויון זכויות.
סעיפי ועיקרי האמנה > מניעת אפליה > סעיף 2

עוסק בחובות של המדינות לנקוט בצעדים לחיסול האפליה הגזעית ובבעייתיות שבאמצעים המיוחדים בהבטחת פיתוח והגנה על קבוצות גזעיות מסוימת או ביחידים השייכים להן.
בעוד הפסקה הרביעית בסעיף 1 מגדירה מהי אפליה גזעית, פסקה 2 לסעיף זה, מבטאת את המדיניות על פיה המדינות צריכות לפעול.
סעיפי ועיקרי האמנה > מניעת אפליה > סעיף 5

מתייחס לסעיף 2 באמנה ומפרט את הזכויות שנבחרו לשם אזכור מיוחד. תחילה מציינים את מילוי חובותיהן היסודיות שנקבעו בסעיף 2 ובה מתחייבות המדינות בעלות האמנה לאסור ולבער אפליה גזעית בכל צורותיה, ולערוב לזכותו של כל אדם, לשוויון בפני החוק.
סעיפי ועיקרי האמנה > מניעת אפליה > סעיף 6

המדינות בעלות האמנה יבטיחו לכל אדם שבתוך תחום שיפוטן הגנה ותרופות יעילות, באמצעות בתי המשפט הלאומיים המוסמכים ומוסדות מדינה מוסמכים אחרים, נגד כל מעשים שבאפליה גזעית המפרים את זכויות האדם וחירויות היסוד אשר לו, בניגוד לאמנה זו, וכן את הזכות לבקש מבתי משפט כאמור פיצוי או שילום צודקים ונאותים בעד כל נזק שסבל הימנו כתוצאה מאותה אפליה.
סעיפי ועיקרי האמנה > גינוי האפרטהייד > סעיף 3

המדינות החתומות על האמנה מגנות הפרדה גזעית ואפרטהייד ומתחייבות למנוע, לאסור ולעקור מן השורש, בשטחים שבתחומי שיפוטן, כל נהגים מסוג זה.
סעיף זה מגנה ומכוון כלפי מנהיגי האפרטהייד של דרום אפריקה, בהם דנו באו"ם מאז ישיבתה הראשונה באמצע שנות הארבעים של המאה ה-20.
סעיפי ועיקרי האמנה > איסור הסתה > סעיף 4

מהווה את אחד הסעיפים המרכזיים באמנה ועוסק באיסור על הסתה לשנאה, עוינות וגזענות כנגד פרטים וקבוצות. על פי סעיף זה כל מדינה החברה באמנה נדרשת לחקיקה פלילית האוסרת פעילות והסתה גזענית בתחום שיפוטה.
סעיף זה מעלה סוגיה הדנה באיזון שבין הזכות לחופש הביטוי ולחופש ההתאגדות לבין הוראות האמנה אשר מגבילות את הזכויות הללו במטרה להבטיח את ביעורן של כל צורות האפליה הגזעית.
ניסוחו של סעיף זה, היווה פשרה בין המדינות אשר רצו להפליל הן מעשים של אפליה גזעית והן מעשים והתבטאויות של שנאה ושל הסתה לעליונות גזעית, לבין מדינות שלא רצו לפגוע בזכות לחופש הביטוי וחופש ההתאגדות. חששותיהן של חלק מהמדינות כדוגמת ארצות הברית, היו כי סעיף זה, עלול לסתור את השקפת חופש הביטוי שזכתה למעמד עילאי במערכת המשפט שלה. לבסוף למרות החשש האמור, הסעיף נקט בעמדה של הפללת מעשים, התבטאויות והתארגנויות גזעניות. זאת בהתאם לתפיסה המתבססת על סעיף 29 להכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם (1948) וכן על בסיס סעיפים 19 ו-21 לאמנה הבין־לאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות (1966). הואיל והזכויות לחופש הביטוי וחופש ההתאגדות אינן מוחלטות אלא יחסיות וכפופות להגבלות מסוימות.
סעיפי ועיקרי האמנה > קידום סובלנות > סעיף 7

המדינות בעלות האמנה מתחייבות לאמץ אמצעים מידיים ויעילים, במיוחד בתחומי ההוראה, החינוך והאינפורמציה, במטרה להילחם בדעות קדומות המובילות לאפליה גזעית, ולתמוך בהבנה, סובלנות וידידות בין אומות וקבוצות גזעיות או אתניות, וכן לקדם את מטרותיהם ועקרונותיהם של מגילת האו"ם, ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם, הצהרת האו"ם בדבר ביעורן של כל הצורות של אפליה גזעית והאמנה עצמה.
סעיפי ועיקרי האמנה > מנגנוני יישום, אכיפה וישוב סכסוכים > סעיפים 8–13

מגלמים בתוכם היבטי יישום ואכיפה וכן בעלי אופי מנהלי. היבטים מהווים חלק מהותי מן האמנה. בלעדיהם לא תהיה הבחנה בין ההצהרה לבין האמנה.
הסעיפים מגדירים את הרכב הוועדה לביעורה של האפליה הגזעית, את מחויבות המדינות החברות להגשת דו"חות שיבחנו על ידי הוועדה מדי שנה, את מנגנוני האכיפה ויישוב הסכסוכים שבאחריות המדינות החברות והוועדה לביעורה של האפליה הגזעית ועוד.
סעיפי ועיקרי האמנה > מנגנון תלונות אישיות > סעיף 14

עוסק במנגנון תלונות אישיות. סעיף זה מאפשר לכל מדינה חברה, להכריז בכל עת, כי הוועדה לביעור אפליה גזעית בעלת סמכות לבדיקת תלונותיהם של יחידים או קבוצות המלינים כי הם קורבנות להפרות של האמנה. זהו סעיף ברירה, משמע, למדינה יש זכות להחליט אם להשתמש בו או לאו.
ישנה חשיבות רבה להכרה בזכות היחידים או הקבוצות לעתור במצב בו נפלו קורבן להפרה של סעיפי האמנה, זאת מכיוון שמאורעות עבר הוכיחו כי מדינות נמנעות מהגשת עתירות על מדינות אחרות מתוך חשש ליצירת מחלוקות שתביא לפגיעה ביחסים בניהן.
הוועדה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית

הוועדה היא גוף המורכב ממומחי זכויות אדם המופקדים על מעקב אחר יישום האמנה. חברי הוועדה נבחרים בהצבעה חשאית של המדינות החברות לתקופת כהונה של ארבע שנים, כשמחציתם נבחרים אחת לשנתיים.
סעיפים 9–15 לאמנה זו, מפרטים את תפקידיה ודרכי פעולותיה של הוועדה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית שכן היא משמשת כמנגנון יישום ואכיפה של סעיפי האמנה. המדינות החברות מחויבות להגיש דו"חות שוטפים לוועדה, המתווים את האמצעים החקיקתיים, השיפוטיים והמדיניים שננקטו כדי להביא לידי ביטוי את האמנה במדינתן. הוועדה בוחנת את הדו"חות המתקבלים ולאחר מכן, מגישה מסמך המרכז את חששותיה והמלצותיה.
דו"ח חסר תקדים של ועדת האו"ם למיגור אפליה גזעית ב-2019 מציג תכנים המכילים הסתה לשנאה, אלימות ואנטישמיות בתוכנית הלימודים של הרשות הפלסטינית ושל אונר"א, וקורא להסירם.
מדינות חברות

באמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית CERD חברות 183 מדינות, מתוכן, 5 מדינות חתומות על האמנה, 95 מדינות שאשררו את האמנה ו־83 מדינות אשר חתמו ואשררו את האמנה.
מדינת ישראל חתמה על האמנה ב-7 במרץ 1966; הפקידה את כתב אשרורה לאמנה ב-3 בינואר 1979; האמנה נכנסה לתוקף, לפי סעיף 19(2), ב-2 בפברואר 1979.
להלן ועדת CERD המכהנת נכון לדצמבר 2017:
| שם | מדינה | תום הכהונה |
| --- | --- | --- |
| Mr. AMIR Noureddine Vice-chairperson | אלג'יריה | 2018 |
| Mr. AVTONOMOV Alexei S. Rapporteur | הפדרציה הרוסית | 2020 |
| Mr. BOSSUYT Marc | בלגיה | 2018 |
| Mr. CALI TZAY Jose Francisco Vice-chairperson | גוואטמלה | 2020 |
| Ms. CRICKLEY Anastasia Chairperson | אירלנד | 2018 |
| Ms. DAH Fatimata-Binta Victoire | בורקינה פאסו | 2020 |
| Ms. HOHOUETO Afiwa-Kindena | טוגו | 2018 |
| Mr. KEMAL Anwar | פקיסטן | 2018 |
| Mr. KHALAF Melhem Vice-chairperson | לבנון | 2018 |
| Mr. KUT Gun | טורקיה | 2018 |
| Mr. LINDGREN ALVES Jose A | ברזיל | 2018 |
| Mr. MARUGÁN Nicolás | ספרד | 2020 |
| Ms. MCDOUGALL Gay | ארצות הברית | 2020 |
| Ms. MOHAMED Yemhelhe Mint | מאוריטניה | 2020 |
| Mr. MURILLO MARTINEZ Pastor Elias | קולומביה | 2020 |
| Ms. SHEPHERD Verene Albertha | ג'מייקה | 2020 |
| Ms. LI Yanduan | סין | 2020 |
| Mr. YEUN G SIK YUEN Yeung Kam John | מאוריציוס | 2018 |
האמנה בהקשר הישראלי

סעיף 22 לאמנה קובע כי מחלוקת בין המדינות החתומות על האמנה בדבר פירושה או החלתה שלא יושבה במשא ומתן או בנהלים שנקבעו במפורש באמנה זו, תופנה, לבקשת כל צד מן הצדדים למחלוקת, לבית הדין הבין־לאומי, לשם החלטה, אלא אם הסכימו הצדדים למחלוקת, על דרך יישוב אחרת. מדינת ישראל הסתייגה מסעיף זה בחתימתה על אמנת ה־CERD יחד עם עשרות מדינות נוספות כדוגמת; סין, מצרים, הודו, נפאל, טורקיה, סוריה ועוד.
מאז הקמת הוועדה לביעור כל זכויות האפליה הגזעית, הוגשו כנגד מדינת ישראל מספר תלונות ועתירות בגין הפרת סעיפי האמנה, כדוגמת תלונותיה של סוריה בהיקשר לשטחי רמת הגולן. בשנת 1972 הגישה סוריה לוועדה דו"ח המתאר כיצד ישראל מפרה את סעיפי האמנה כלפי כמאה אלף מאזרחיה מאז שכבשה את רמת הגולן במלחמת ששת הימים בשנת 1967. לטענת סוריה, ישראל הפרה את סעיף 5 לאמנה בכך שגירשה בכוח כמעט את כל תושבי רמת הגולן מאדמותיהם, שעד היום אינם מורשים לחזור לאדמות אלו ולבתיהם. בהצבעה שערכה הוועדה הוחלט ברוב של 9 למול 4 ונמנעת אחת, תוך התחשבות בדו"ח הסורי ובהחלטות שהתקבלו בעניין זה על ידי גופים אחרים באו"ם, כי הנושא יועלה בפני העצרת הכללית. בהחלטה 2784 קיבלה ואישרה העצרת הכללית את החלטת הוועדה. ברוב של 10 כנגד 3 ו- 3 נמנעים, הביעה הוועדה את חששותיה סביב המצב ברמת הגולן ואת תקוותה כי האזרחים הסורים אשר התגוררו ברמת הגולן ישובו להנות במהרה מכל זכויותיהם כבני אדם וכאזרחים סורים. בשנת 1974 הגישה סוריה דו"ח נוסף לגבי רמת הגולן. מספר מדינות ובראשן הולנד טענו בפני הוועדה שאין לה בסיס חוקי לבקר את פעולותיה של מדינה שאינה חברה באמנה. לטענתן הוועדה יכלה לפטור את סוריה מחובותיה על פי האמנה ביחס לרמת הגולן ולהביע צער על כך שמדינה אחרת מונעת מסוריה את זכויותיה בגין סעיפי האמנה, אך לא לבקר את ישראל אשר לא הייתה חברה באמנה באותה עת. בשנת 1977 הגישה סוריה דו"ח נוסף אשר מתאר את ההחמרה במצב ברמת הגולן בעקבות השינויים הקיצוניים שמבצעות ההתנחלויות הישראליות במבנה הדמוגרפי של האזור. גם לאחר בחינת דו"ח זה, הביעה הוועדה את חששותיה מהמתרחש ומההפרות המתבצעות כלפי האזרחים הסורים ברמת הגולן על ידי ישראל. בדו"ח הועלתה בקשה לעצרת הכללית לפעול על מנת שלא יבוצעו שינויים דמוגרפים נוספים באזור והעצרת הכללית אכן אימצה את הבקשות והדאגות שהועלו מן הדו"ח.
ראו גם

אמנות בין־לאומיות בנושאי זכויות אדם
זכויות האדם
אפליה גזעית
אפרטהייד
העצרת הכללית
גזענות
גזענות בישראל
אנטישמיות
לקריאה נוספת

מאוטנר, מ'. (2000). צדק חלוקתי בישראל. (עמ' 440–441) אוניברסיטת תל אביב.
פריזל, ע'. (2010). אפליה גזעית מאזן האימה ואנטישמיות: סיפור לידתה של אמנת זכויות אדם. שריגים-לאון: נבו.
Fredman, S. (2001). Discrimination and Human Rights- The Case of Racism. New York: Oxford University.
Lerner, N. (1980). The U.N Convention on the Elimination of all Forms of Racial Discrimination. Maryland: Sijthoff & Noordhoff.
Lerner, N. (1991). Group Rights and Discrimination in International Law. Published by Kluwer academic publishers Netherlands.
Thornberry, P. (2010). Forms of Hate Speech and the Convention on the Elimination of all Forms of Racial Discrimination (ICERD). Religion & Human Rights, 5(2), 97-117. ISO 690.
הערות שוליים

↑  המוקד להגנת הפרט. (א.ת). אמנה בדבר ביעור כל הצורות של אפליה גזעית, 1965. אוחזר מתוך:  http://www.hamoked.org.il/Document.aspx?dID=6402
1 2 3 4 5  Lerner, N. (1980). The U.N Convention on the Elimination of all Forms of Racial Discrimination. Maryland: Sijthoff & Noordhoff, pp.7-12.
↑  Lerner, N. (1980). The U.N Convention on the Elimination of all Forms of Racial Discrimination. Maryland: Sijthoff & Noordhoff, pp.25-32.
↑  Lerner, N. (1980). The U.N Convention on the Elimination of all Forms of Racial Discrimination. Maryland: Sijthoff & Noordhoff, pp.33-39.
↑  Lerner, N. (1980). The U.N Convention on the Elimination of all Forms of Racial Discrimination. Maryland: Sijthoff & Noordhoff, pp.54-55.
1 2 3 4 5  האמנה הבינלאומית בדבר ביעורן של כל הצורות של אפליה הגזעית ,כ"א, 25 ע' 547 (נפתחה לחתימה 1966)
↑  Lerner, N. (1980). The U.N Convention on the Elimination of all Forms of Racial Discrimination. Maryland: Sijthoff & Noordhoff, pp.40-42.
↑  Lerner, N. (1980). The U.N Convention on the Elimination of all Forms of Racial Discrimination. Maryland: Sijthoff & Noordhoff, pp.43-53.
↑  Lerner, N. Incitement in The Racial Convention; Reach and Shortcomings of Article 4. Israel Yearbook on Human Rights, Vol. 22, P. 1, pp. 5-7
↑  Lerner, N. (1980). The U.N Convention on the Elimination of all Forms of Racial Discrimination. Maryland: Sijthoff & Noordhoff, pp.63.
↑  Lerner, N. (1980). The U.N Convention on the Elimination of all Forms of Racial Discrimination. Maryland: Sijthoff & Noordhoff, pp.76-82.
↑  Lerner, N. (1980). The U.N Convention on the Elimination of all Forms of Racial Discrimination. Maryland: Sijthoff & Noordhoff, pp.82-86.
1 2  United Nations Human Rights. (n.d). Committee on the Elimination of  Racial Discrimination. Retrieved from: www.ohchr.org/EN/HRBodies/CERD/Pages/Membership.aspx
↑  איתמר אייכנר, האו"ם דורש מהפלסטינים: הסירו תכנים מסיתים מספרי הלימוד, באתר ynet, 31 באוגוסט 2019
↑  United Nation Human Rights(n.d) Retrieved from: http://tbinternet.ohchr.org/_layouts/TreatyBodyExternal/Treaty.aspx?Treaty=CERD&Lang=en
↑  האגודה לזכויות האזרח בישראל. (2000). אמנה בדבר ביעור כל הצורות של אפליה גזעית. אוחזר מתוך: https://www.acri.org.il/he/72
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4517640-1  LCCN: n50056572  SELIBR: 169236  VIAF: 174560649   WorldCat (עם VIAF): 174560649
משמר המורשת הבנויה

לוגו משמרי המורשת הבנויה בישראל
משמר המורשת הבנויה הוא בעל מקצוע העוסק בשימור הפיסי ובהצלה של נכסי המורשת התרבותית הבנויה (אתר ארכאולוגי, מבנה היסטורי או מונומנט) מפני פגעי הזמן, איומי זיהום אוויר וההרס שנגרם מאסונות טבע או פעולות אנושיות.
שימור הנכס על ידי משמר המורשת הבנויה נעשה תוך כיבוד עקרונות השימור המקובלים בעולם והאתיקה המקצועית שמטרתם לכבד את מקוריותו של הנכס בחומר, בצורה ובערכיו.
חשיבותם הגבוהה של משמרי המורשת הבנויה נובעת מתוך כך שהם משמרים נכסי מורשת תרבות, שהם יצירה חד פעמית שאין לה תחליף. כלומר טיפול לא מקצועי עלול לפגוע בנכס התרבות (מונמנט) פגיעה שתוביל לאובדן שאינו ניתן לתיקון מכאן גם לאיבוד הערכים המיוצגים.
משמרי המורשת הבנויה נדרשים לידע ולמיומנויות במגוון תחומים ובהם: גישות הרווחות בשימור שמקורן בעקרונות השימור ובאתיקה המקצועית; חומרי בנייה; טכנולוגיות בנייה עתיקות; גורמי בלייה והרס; תיעוד ותכנון השימור; ידע טכני ויישומו.
שימור נכסי תרבות מבוסס על ערכים של כיבוד המורשת ועל האחריות המוסרית של החברה בישראל להעביר נאמנה את המורשת לדורות הבאים.
משמרי המורשת הבנויה בישראל היא קהילה שהתגבשה והיא כוללת משמרים מרשות העתיקות, רשות הטבע והגנים, המועצה לשימור אתרים ועצמאיים.
משמרי המורשת הבנויה מחויבים לאתיקה המקצועית בינלאומית אשר משותפת לכל העוסקים בכך בכל העולם ולאמנה לאתיקה בשימור המורשת בישראל.
מצב מקצוע המשמר בישראל

עד היום, שנת 2024, אין בישראל חקיקה או תקינה ברמת המדינה שמגדירה את מקצוע המשמר ומכאן גם שאין מסלולי הכשרה מקצועית, הסמכה מקצועית והתעדה מקצועית בשימור, למעט תוכנית ההכשרה וההכרה במשמרי המורשת הבנויה (להלן). הפועל היוצא מכך הוא שבעלי מקצוע בשוק הפרטי ובכלל, יכולים להשתתף בכל מכרז בפרויקט שימור (משום חוק יסוד: חופש העיסוק), גם אם הם לא עברו את ההכשרות המתאימות ואין בידיהם את הידע הנדרש וההכרה של עקרונות השימור המוכרים ומיושמים בעולם.