stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספר מקבים א'
תוכן הספר ומשמעותו > פרק י"א

תלמי מלך מצרים קושר עם דמטריוס ומנצל את היעדרותו של אלכסנדר כדי לתפוס את השלטון גם באנטיוכיה. אולם בעקבות מותו תופס דמטריוס את השלטון. יונתן מחדש את הברית עמו ואף שולח לו חיל סיוע. בהמשך תופס את השלטון באנטיוכיה טריפון בשם אנטיוכוס בן אלכסנדר. גם הוא מכיר ביונתן ככהן גדול ושליט יהודה. יונתן נלחם מטעמם של אנטיוכוס וטריפון בעזה וכן בצבא דמטריוס מורד באזור קדש.
בפרק מופיע העתק שנשלח אל יונתן של אגרת דמטריוס ללאסתנס, בדבר אישור זכויות היהודים (פס' 30–37). לאסתנס זה אינו מוכר ממקורות אחרים. הוא נעשה ראש השרים של דמטריוס והמכתב הופנה אליו בתוקף תפקידו זה.
בפסוק 70 נזכרים שני מפקדים שנשארו עם יונתן לאחר שחייליו ברחו: מתתיהו בן אבשלום ויהודה בן חלפי. השניים הללו נזכרים רק כאן.
תוכן הספר ומשמעותו > פרק י"ב

יונתן מחדש את הברית עם רומא וכן עם ספרטה. הוא יוצא למסע מלחמה באזור חמת ומנצח את צבא דמטריוס. שמעון ממשיך לבסס את שלטונו בחוף פלשת ולבצר את ירושלים ויהודה. טריפון לוכד את יונתן בעזרת מעשה רמיה.
באגרת יונתן לספרטה מצוטט מכתב שנשלח מאת אראוס הראשון מלך ספרטה (309–265 לפנה"ס) אל הכהן הגדול חוניו הראשון או השני, בו נאמר כי "מצוי בכתב על הספרטאים והיהודים, שהם אחים מזרע אברהם". אגרת יונתן נשלחה כדי לחדש את הידידות עם ספרטה, ונאמר בה כי שני שליחים נשלחו לרומאים כדי לחדש את הברית איתם, וכי השניים נצטוו להגיע גם לספרטה ולמסור את האגרת.
שני השליחים לרומא הם נומניוס בן אנטיוכוס ואנטיפטרוס בן יאסון. נומניוס נזכר גם בהמשך (פרק טו, פסוק 15). ייתכן שיאסון זה הוא שליחו של יהודה המקבי (פרק ח, פסוק 17).
בסוף הפרק יונתן יוצא למלחמה על טריפון, וטריפון במרמה משיב ששוררת ביניהם שלום והוא לא חפץ במלחמה. יונתן וצבאו עולים אל עכו, אותה הבטיח טריפון לתת ליונתן, וצבא טריפון השוכן בעכו בוגד ביונתן, הורג את האנשים ולוקח את יונתן בשבי. העם שומע על הנעשה ליונתן וצבאו בעכו ומניח באופן מוטעה שיונתן מת, ומתאבל על מותו (פסוקים מ-נג).
תוכן הספר ומשמעותו > פרק י"ג

שמעון עולה לשלטון במקום יונתן. הוא שולח את יונתן בן אבשלום לכבוש את יפו, והוא מגרש את תושביה הגויים ומיישב אותה ביהודים. טריפון נכשל בניסיונו להשתלט על יהודה. הוא הורג את יונתן וקובר אותו. לאחר מכן שמעון מביא את עצמותיו לקבורה במודיעין, שם הוא מקים מתחם קבר מפואר להוריו ואחיו. טריפון חוזר לארצו, הורג את המלך אנטיוכוס ותופס את השלטון. שמעון כורת ברית עם מתחרהו דמטריוס, כובש את גזר וכן את מצודת החקרא. הוא ממנה את בנו, יוחנן למפקד הצבא.
יונתן בן אבשלום הוא כפי הנראה אחיו של מתתיה בן אבשלום, הנזכר בפרק יא (פסוק 70). בתיאור המצור על גזר נאמר ששמעון עשה לו "הלפוליס" – מגדל המצויד במכונות להתקפת חומות. מתברר אם כך שבשלב זה כבר היה צבאו של שמעון מצויד בציוד מלחמה הלניסטי.
בגרסת תרגום הוולגטה ללטינית, נאמר כי טריפון רצח גם את שני בניו של יונתן, ששמעון מסר לו כבני ערובה. יוחנן בן שמעון מכונה אצל יוסף בן מתתיהו גם "הורקנוס", שם שאינו נזכר כלל בספר מקבים א.
תוכן הספר ומשמעותו > פרק י"ד

שמעון כובש את יפו, וכך יש לממלכת יהודה נמל ימי. ראשי ספרטה שולחים לשמעון אגרות ידידות. שמעון שולח לרומי שי - מגן זהב גדול (באמצעות נומניוס, הנזכר בפרק יב), כדי לקיים את הברית עם רומי. בני העם מחליטים, כהכרת תודה למשפחת החשמונאים על פעלם למען עם ישראל, למנות את שמעון נשיא וכהן גדול לעולם, וכן להיות שר הצבא והאחראי על המקדש.
מסמך ההחלטה על מינוי שמעון (פסוק 27) ניתן בי"ח באלול שנת 172 למניין הסלאוקי – השנה השלישית לכהונת שמעון, כלומר ה-13 בספטמבר 140 לפנה"ס. זוהי העדות היחידה על השימוש במניין שנות שלטונו של שמעון. מבנה התעודה זהה למקובל בהחלטות דומות בעולם ההלניסטי. המשפט הפותח את התעודה מסתיים במילה "באסרמל". את מילה חסרת פשר זו הוצע לשחזר לעברית הן כשם המקום בו נתקיימה האספה והן כשם תואר של שמעון. בין ההצעות: "חצר עם אל", "עזרה גדולה" או "שר עם אל". שתי ההצעות הראשונות רומזות על כך שהאספה נערכה בחצר בית המקדש או בעזרה הגדולה שלו. לא ידוע מה היה הביטוי המקורי בעברית של הגוף שהחליט. ביוונית נעשה שימוש במילה "סינאגוגֵי". מנחם שטרן תרגם "כנסת גדולה". אוריאל רפפורט התנגד לזיהוי עם מוסד הכנסת הגדולה שנזכר בספרות חז"ל ותרגם "אספה גדולה". מילה יוונית זו משמשת בתרגום השבעים למילים עבריות שונות, כגון קהל ועדה. ההחלטה ממנה את שמעון "לעולם", אך מסייגת: "עד אשר יקום נביא אמת" (פסוק 41).
תוכן הספר ומשמעותו > פרק ט"ו

אנטיוכוס בן דמטריוס שולח מכתב לשמעון ובו הבטחה לשמור על כל הזכויות שניתנו לו בעבר, וכן לכבד את שמעון ואת עם יהודה כבוד גדול. אנטיוכוס צר על טריפון. הרומאים שולחים בידי נומניוס מכתבים לכל מלכי האזור, ובהם דרישה שלא להילחם עם היהודים ולא לסייע לנלחמים בהם. שמעון שולח אלפיים חיילים לסייע לאנטיוכוס במצור שלו על טריפון בדֹאר, אך הוא מסרב לקבלם, ואף שולח לשמעון שליח המאשים אותו בהשתלטות על ערי ממלכתו - יפו וגזר. שמעון משיב לו: ”לא ארץ נכריה לקחנו, ולא ברכוש נכרים משלנו, כי אם נחלת אבותינו אשר בידי אויבינו בעת מן העתים בלא משפט נכבשה, ואנחנו כאשר הייתה לנו עת - השיבונו את נחלת אבותינו”. טריפון בורח, ואנטיוכוס מנסה לרדוף אחריו. הוא בינתיים שולח את קנדבאיוס עם כוחות צבא ליהודה, וזה מתחיל "להרגיז את העם, ולנחול ביהודה, ולקחת את העם בשבי, ולהרוג".
שליחו של אנטיוכוס לשמעון, אַתֶנוֹבִּיוֹס, מעמדו בחצר המלוכה היה של "רע המלך". הוא אינו ידוע ממקור אחר.
תוכן הספר ומשמעותו > פרק ט"ז

שמעון מנה את שני בניו הגדולים, יהודה ויוחנן, להילחם בקנדבאיוס. הם נלחמים עמו באזור מודיעין, ומנצחים בקרב. תלמי בן חבּובּ (ביוונית: "אבּוּבּוֹס"), חתנו של שמעון ונציב (סטרטגוס) על בקעת יריחו, מארח את שמעון ואת שני בניו, יהודה ומתתיה, במבצר דוק שבנה מעל יריחו. במהלך משתה, מתוך מגמה לעשות הפיכה ולעלות לשלטון, הוא הורג את שמעון ובניו. הוא שולח שליחים כדי להרוג גם את יוחנן, אך הדבר נודע ליוחנן והוא הורג את האנשים שנשלחו להמית אותו. בסיום הספר - הפניה ל"ספר ימי כהונתו הגדולה" של יוחנן, שם מתוארים "דברי יוחנן ומלחמותיו וגבורותיו אשר עשה, ובניין החומות אשר בנה, ומעשיו".
מתתיה, בנו של שמעון, נזכר רק כאן. אין עוד עדות לקיומו של ספר על תולדות יהודה בימי יוחנן. ייתכן שמדובר במעין יומן שנמצא בארכיון ונרשמו בו אירועי התקופה (כמקובל אצל שליטים הלניסטיים ואחרים), ולא עובד עד אז לחיבור היסטורי. ייתכן שהמשפט "ויתר דברי יוחנן... כתובים בספר" הוא חיקוי ספרותי בלבד של נוסח הסיום הרווח בספר מלכים. אולם אם כך, הרי שבספר מקבים א נעדר משפט הסיום בנוסח ספר מלכים "וישכב... עם אבותיו", מה שעשוי ללמד על כך שהספר כולו נכתב עוד בימי חייו של יוחנן.
השפעת הספר

ספר מקבים א', פרקים א-יג, היה המקור העיקרי של יוסף בן מתתיהו בכותבו את ההיסטוריה של תקופת החשמונאים והפרקים המקבילים בספרו "קדמוניות היהודים" מבוססים על ספר מקבים א' כמקור עיקרי או אף יחיד.
ספר מקבים א' נחשב למקור עיקרי בתיאור מרד החשמונאים וקרבות יהודה המכבי. הספר נחשב לאמין מאוד ומדויק מאוד, וניכר כי את רוב תיאורי הקרבות כתב המחבר מגוף ראשון (ואף נטל חלק במספר קרבות), או לכל הפחות היה לו ידע ממקורות ממדרגה ראשונה. ניכר שהמחבר מכיר היטב את הטופוגרפיה של אזורי הקרבות, את הרכב הצבא הסלווקי, פיקודו, חימושו, דרכי פעולתו, והשתלשלות הקרבות. ברוב הקרבות (למעט קרב אלעשה) מספר החיילים היהודים נחשב למהימן. לעומת זאת בדיוק המספרי של הצבא הסלווקי (למעט קרב אלעשה) ניכרת הגזמה רבה, שמטרתה העיקרית היא להעטיר הילה מיוחדת על החשמונאים. בצלאל בר כוכבא אף כותב כי חלק מתיאורי הקרבות כמו קרבות אמאוס, בית זכריה ואלעשה, כמו גם הקרבות של יהונתן ושמעון, יכולים להימנות על מיטב ההיסטוריוגרפיה הצבאית בעת העתיקה.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תרגומים

מקור הספר בעברית אבד. אחד ההסברים הוא שבעקבות מרידות היהודים התכופות (המרד הגדול, מרד התפוצות ומרד בר-כוכבא), החליט השלטון הרומאי כי סיפור החשמונאים הוא המקור למרדנות היהודים ולשאיפות השחרור הלאומי שלהם ואסר על המשך הפצתו.[דרוש מקור]
הספר שרד משום שנכלל בכתבי היד של תרגום השבעים ליוונית (מהמקור העברי). הוא אינו נמצא בכתב היד B (קודקס ותיקנוס), אך נמצא בשלושה כתבי יד עיקריים אחרים: A (אלכסנדרינוס (אנ')),‏ S (סינאיטיקוס) והוֶנֶטוס (Venetus, מהמאה ה-8).
גם לתרגום ללטינית יש חשיבות, משום שהוא מבטא מסורת טקסטואלית שאינה תלויה בכתבי היד היווניים המצויים בידינו, ומקורה בנוסח יווני קדום יותר, משנת 200 לספירה לערך, שלעיתים עדיפה על המסורת היוונית שבכתבי היד שבידינו. הספר תורגם לסורית מיוונית ולא מעברית. יש הסבורים כי בעת כתיבת "קדמוניות היהודים", עמד לפני יוסף בן מתתיהו גם המקור העברי, מלבד התרגום היווני.
בשנת תרנ"ו נתפרסם נוסח עברי של חלק גדול מספר מקבים א מכתב יד שבפריז ("שריד ופליט" מאת ד' חוואלזאהן), שנכתב כנראה בוורמס או בסביבותיה במאה ה-12. אין זה הנוסח העברי המקורי, אלא תרגום לעברית מן התרגום הרומי שנעשה כנראה באיטליה במאה ה-10.
בעת החדשה הספר תורגם לעברית שלוש פעמים. בשנת 1937 בתרגומו של אברהם כהנא עם מבוא ופירוש מפורט. בשנת 1958 בתרגומו של אליה שמואל הרטום עם פירוש קצר. בשנת 2004 בתרגומו של אוריאל רפפורט עם מבוא מקיף ופירוש מפורט, בהוצאת יד בן צבי.
מהדורות

המקור העברי של ספר מקבים א' אבד במרוצת הדורות, ונשתמרו נוסחים יוונים שלו מתרגום השבעים (הספטואגינטה). בראשית המאה הרביעית לספירה הוא תורגם ללטינית על ידי הירונימוס במהדורת הוולגטה שלו (לדבריו, הוא נסמך על מקור עברי של החיבור), ובהמשך תורגם הספר לשאר השפות. לעברית תורגם הספר לראשונה במאה ה-19 (1850).
מכבים א (μακκαβαιων α) בקודקס סינאיטיקוס (יוונית, המאה ה-4 לספירה)
מקבים א בנוסח הוולגטה, מהדורת "Bible Foundation and On-Line Book Initiative", באתר Perseus Digital Library.
ספר מקבים א (LIBER PRIMUS MACCABAEORUM), מהדורת "נאו-וולגטה", באתר הוותיקן. (לטינית)
מהדורות בעברית (מתורגמות)
תרגומו של יצחק זעקיל פרענקיל (מגרמנית, לייפציג 1830)
"ספר חשמונאים א", בתוך: כתובים אחרונים, תרגום: יצחק זעקיל פרענקיל, Fridericum Fleischer‏, Lipsiae (לייפציג) תק"צ 1830. (עמודים 3-68)
(מהדורת אינטרנט, עורך: יהודה איזנברג) חשמונאים א, מבוסס על תרגומו של יצחק זעקיל פרענקיל, ווארשא 1855.
"מקבים א'" (מבוסס על תרגומו של יצחק זעקיל פרענקיל), בתוך: ספרים חיצוניים, עורך אחראי: דב איכנולד, מבוא: יוסף דן ויהושע גרינץ, סדרת "עם הספר", ידיעות ספרים, הוצאת משכל, תל אביב תשס"ט 2009. ISBN 9789654825429
שריד ופליט : מתרגום עברי ישן לספר הראשון מספרי החשמונאים / י"ל על פי כתב יד משנת 1160-1180 לערך, על ידי ד. חוואלזאהן, ברלין: הוצאת מקיצי נרדמים, תרנ"ה.
נדפס במהדורת א"ש הרטום, כנספח לס' חשמונאים ב' (עמ' 78 - 88). הרטום הוסיף ניקוד ופיסוק, וציין את הקטעים שאינם נמצאים בנוסח היווני שבידינו.
נוסח של מגלת בני חשמונאי ע"פ כתב-יד, ערוך על ידי משה גסטר; בתוך: "Studies and Texts in..., Hebrew Apocrypha"
תרגומו של אברהם כהנא (1937) (ניסיון לשחזור המקור העברי, להערכת המהדורה ולניסיונות נוספים ראו בהערת שוליים)
"ספר המקבים" בתוך: הספרים החיצונים לתורה לנביאים לכתובים ושאר ספרים חיצונים, עורך: אברהם כהנא, הוצאת "מקורות", תל אביב, תרצ"ז.
ספר המקבים, תרגום אברהם כהנא, הוצאת מסדה, ירושלים, תשכ"ב.
בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, ימי יהודה המקבי, הוצאת יד יצחק בן-צבי ומשרד הביטחון, ירושלים, תשמ"א/1980.
 - טקסט הספר מבוסס על מהדורת א' כהנא, עם תיקונים ושיפורים של ב' בר-כוכבא.
תרגומו של אליה שמואל הרטום (1958) (תרגום עממי, ללא יומרה מדעית
הספרים החיצוניים; מפרשים פרוש חדש בצירוף מבואות על ידי א"ש הרטום, (כרך ב', ספר א'), הוצאת יבנה, תל אביב, תשכ"ג-תשכ"ט.
ספר מקבים, סדרת "תרמיל" (מהדורת כיס) (עורך הסדרה: חיים פסח), הוצאת בבל, תל אביב, תשס"ג/2002. (64 עמודים) (ביקורת ספרים: עמינדב דיקמן, כהן ועורך, באתר הארץ, 28 באפריל 2003)
תרגומו של אוריאל רפפורט (2004) (מהדורה מדעית)
ספר מקבים א, מבוא, תרגום ופירוש: אוריאל רפפורט, סדרת ספרים: "בין מקרא למשנה", הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשס"ד 2004. (414 עמודים) ISBN 9652172219 (הספר זמין לצפייה למנויים לאתר כותר)
מגילת חנוכה , חגי בן ארצי, הוצאת ספריית בית אל, 2007 (תורגם לאנגלית ולצרפתית)
ספר מקבים א, תורגם מיוונית ללשון הקודש על ידי אברהם כהנא, עם הערות וביאורים והשוואות לדברי חז"ל ולספרי יוסף בן מתתיהו הכהן בתוספת תמונות, מפות ותרשימים. נערך על ידי לוי יצחק חריטן, ירושלים תשע׳׳ח.
ראו גם

ספר מקבים ב'
ספר מקבים ג'
ספר מקבים ד'
מרד החשמונאים
חשמונאים
חנוכה
לקריאה נוספת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו ספרות נוספת בנושא (ספרי המקבים) ב קטלוג ספריית הקונגרס (אינדקס BS 1822-1825; שיטת ספריית הקונגרס).
בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, ימי יהודה המקבי, הוצאת יד יצחק בן-צבי ומשרד הביטחון, ירושלים, תשמ"א/1980.
משה יהושע יהודה לייב דיסקין

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1818 י' בכסלו ה'תקע"ט גרודנו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 בינואר 1898  (בגיל 79) כ"ט בטבת ה'תרנ"ח ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  בית העלמין הר הזיתים
 תאריך עלייה:  כ"ט בתמוז ה'תרל"ז/ 1877
 מקום פעילות:  רחבי רוסיה: מיינדזיז'ץ פודלסקי, קובנה, לומז'ה, מינסק, שקלוב ובריסק. ארץ ישראל: ירושלים.
 תקופת הפעילות:  ? – 22 בינואר 1898 
 השתייכות:  פרושים
 תחומי עיסוק:  רב, אב"ד.
 תלמידיו:  בנו הרב יצחק ירוחם דיסקין
 חיבוריו:  שו"ת מהרי"ל דיסקין
 בן או בת זוג:  שרה סוניה דיסקין 
 צאצאים:  יצחק ירוחם דיסקין 
 
הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין (מכונה המהרי"ל דיסקין והרב מבריסק) (י' בכסלו ה'תקע"ט, 1818 – מוצאי שבת ליל כ"ט בטבת ה'תרנ"ח, 22 בינואר 1898) היה רב ופוסק, מרבני ירושלים בסוף המאה ה-19. נחשב לאחד ממנהיגי הזרם הקנאי בישוב הישן.
ביוגרפיה

נולד בגרודנו שבאימפריה הרוסית למשפחת מתנגדים, לרב בנימין דיסקין רבה של וולקוביסק, ונצר למשפחת דיסקין, משפחת רבנים ידועה. סבו, יהודה לייב חסיד, וסבתו עלו ארצה עם תלמידי הגר"א והתיישבו בצפת. דודתו רבקה הייתה לימים אמו של הרב אליעזר דן רלב"ג. לא ידועים פרטים על אימו, אך על פי מסורות משפחתיות הייתה אימו שרה בתו של גבריאל משקלוב שאף הוא עלה עם תלמידי הגר"א, והיה סבו השני של אליעזר דן רלב"ג מצד אביו. אחיו הוא הרב אברהם שמואל דיסקין.
בצעירותו הכיר את הרב יצחק אלחנן ספקטור, שלמד אצל אביו. השניים שמרו על קשר במשך כל חייהם. בגיל 14[דרוש מקור] התחתן עם הינדה רחל, בת הרב ברוידה, רבה של וולקוביץ', ועבר לבית חותנו. קיבל סמיכה בגיל 18. משנת 1844 עד 1877 שימש כרב בקהילות מרכזיות ברחבי האימפריה הרוסית: במיינדזיז'ץ פודלסקי, קובנה, לומז'ה (התמנה למשרה בגיל 25, כיורש אביו), מינסק, שקלוב ובריסק. במשך חייו שמר על קשרים טובים עם רבני קהילות יהודיות באירופה, בין היתר עם הרב יצחק אלחנן ספקטור, הרב עזריאל הילדסהיימר ורבנים נוספים.
לאורך כל שנות פעילותו אחז בקו פעולה תקיף ולא מתפשר, ועל כן גורש ונרדף ממקום למקום.
בעת היותו רב בבריסק אירע מקרה של סכסוך גירושין בין זוג צעיר בבריסק. האישה תבעה גט מבעלה, והבעל הסכים רק בתנאי שהיא תשלם לו סכום גדול, ותפקיד את הסכום אצל הרב. הגט ניתן לאחר שהאשה הפקידה את הסכום, אך הרבנית החזירה לאישה את הכסף שהופקד אצל הרב, מכיוון שראתה זאת כסחיטה[דרוש מקור]. הבעל הגרוש תבע את הרב אצל השלטונות, והלה נאסר באשמת מעילה באמון. הרב היה צפוי להישפט ולהישלח לסיביר לעבודת פרך, הרב נשפט בבית המשפט וזוכה. לאחר מכן האשים אותו קצין בולשת ששוחד בידי הבעל שהרב דיסקין מעביר כסף ממס הבשר למחתרת הפולנית. השופט קבע דיון נוסף בעוד שבוע. עוד קודם לכן הצליחו להוציאו מבית הסוהר על ידי תרגיל שהגה סוחר בשם יחזקאל שוורץ[דרוש מקור] ולהבריח אותו עם משפחתו מרוסיה לארץ ישראל.
ביוגרפיה > בארץ ישראל

בשנת 1877, בכ"ט בתמוז ה'תרל"ז, עלה לארץ ישראל, והתיישב בירושלים. הוא קבע את ביתו ברחוב חברון (בערבית: מעלה חלדיה) שבדרום הרובע המוסלמי, בעיר העתיקה. ישנה מסורת שלפיה הקפיד כי חלונות דירתו יפנו להר הבית, כדי שלא יעברו 30 יום בלא שיראה את הר הבית.
הרב דיסקין נחשב לאחד מחשובי רבני האשכנזים בירושלים והיה מכונה 'הרב מבריסק' על שם מקום רבנותו האחרון בגולה. על פי בקשת קבוצת אברכים, העביר בפניהם שיעור יומי בגמרא. הרב דיסקין גם היה מעביר שיעור על הפרשה במוצאי שבתות.
לאחר פטירת אשתו הראשונה נשא לאישה את שרה סוניה דיסקין לבית רטנר אשר הייתה נשואה קודם לכן לאליהו זלמן הלפרין, איש עתיר נכסים ממנו קיבלה ממון רב בעת הגירושים. כאשר נישאה לרב דיסקין, הביאה עימה נדוניה של 40,000 זהובים, איתה הקים ב-1880 את בית היתומים דיסקין, ואת ישיבת אוהל משה. אשתו של הרב דיסקין נודעה בכינויה 'הרבנית מבריסק', והייתה דמות משמעותית בקהילה האשכנזית בירושלים.
הרב דיסקין נפטר במוצאי שבת ליל כ"ט בטבת ה'תרנ"ח, 22 בינואר 1898, מחשש לאסון אם תתקיים ההלוויה ההמונית בלילה, הורה הרב שמואל סלנט להלין את הנפטר למרות מנהג ירושלים האוסר זאת, ולקיים את ההלוויה רק בשעות הבוקר. על שמו נקרא רחוב בירושלים. בנו, הרב יצחק ירוחם דיסקין, עלה לארץ ישראל לאחר פטירת אביו, לעמוד בראש המוסדות שהקים אביו והיה מראשי הרבנים של אנשי היישוב הישן בראשית המאה העשרים.
ביוגרפיה > בית היתומים "דיסקין-אוירבאך"

בירושלים נחשף הרב דיסקין למצבם הקשה של רבים מתושביה. בעיר חיו מהגרים שלחלק גדול מהם אין קרובים היכולים לטפל בהם במקרה של מות אב או אם המשפחה והסובלת ממגפות תקופתיות הגורמות למותם של רבים מהחולים. הוא הבין כי יש צורך למצוא פתרון למצבם של היתומים שנשארו ללא קרוב ומודע, כדי שלא יגיעו לבתי היתומים של המיסיון או ל"בית היתומים הברליני" בראשו עמד ד"ר ו. הרצברג, אותו זיהה הרב דיסקין עם חוגי המשכילים. בשנת 1881 הקים הרב דיסקין את בית היתומים דיסקין בחצר ביתו.
הקמת בית היתומים עורר זעם בקרב הממסד הפרושי על הרב דיסקין. בסיוון תרמ"א פרסם הרב יחיאל מיכל פינס בעיתון 'הלבנון', הקרוב למימסד הפרושי, מאמר שנחתם בפסבדונים 'מר זוטרא' התוקף בצורה חריפה את בית היתומים דיסקין וגבאיו. הכותב מציין, כי בשל העובדה שהנדיבים בחוץ-לארץ אינם תורמים למוסד הנ"ל, "...חרה אפם עד להשחית בהרב הגאון הגדול ... מוהר"ר שמואל סלנט שליט"א על כי לא ירצה לחלל שמו הטוב ולקיים את דבר בית היתומים שלהם ...' בתרנ"ב (1892), כאשר שלחו הפרושים דין-וחשבון לאמריקה על מוסדות העדה האשכנזית, הם התעלמו לגמרי ממוסדות החסידים ומוסדותיו של הרב דיסקין. על מעשה זה הגיבו תומכי הרב דיסקין במאמר חריף. כאשר ניסה הרב דיסקין לאסוף כספים באמריקה לטובת בית-היתומים, יצא הרב סלאנט נגדו וטען כי הדבר פוגע בהכנסות 'הוועד הכללי'. הרב דיסקין הגיב בטענה, כי 'הוועד הכללי', למרות הכנסותיו העצומות, אינו מתפקד ואין בו כל תועלת.
פטירתו של הרב דיסקין בשנת תרנ"ח (1898) הניחה את בית היתומים ללא פטרון ומצבו הידרדר. הרב מנחם נתן אוירבאך, נכדו של הרב מאיר אוירבאך שנחשב לרבה של העדה האשכנזית בדור הקודם ובעל קשרים משפחתיים ענפים עם אישים בעלי השפעה ב'יישוב הישן', נרתם למען גיוס משאבים לבית היתומים מהפזורה היהודית. יזמותו הקנתה לו את ניהול בית היתומים, והוא נקרא מעתה 'בית היתומים דיסקין-אוירבאך.
ביוגרפיה > ישיבת אהל משה

מוסד נוסף שהקים המהרי"ל עם בואו לירושלים הייתה ישיבת "אהל משה". גם הקמת מוסד זה עמדה בסימן מאבק עם זרמים נוספים שפעלו באותה העת בירושלים. ישיבת "עץ חיים" (1841) נחשבה הישיבה המרכזית בירושלים, ולצדה עמדו גדולי הדור האשכנזים כמו ר' שמואל סלנט ור' מאיר אוירבך. היה קיים חשש שהישיבה החדשה שהקים המהרי"ל תנגוס מהנתח הכלכלי של ישיבת עץ חיים. אף על פי כן הישיבה הוקמה והמהרי"ל היה ראש הישיבה הראשון שעמד בראשה.
מתלמידיו

בנו הרב יצחק ירוחם דיסקין
הרב זבולון חרל"פ.
הרב שמחה זליג ריגר
הרב יהושע צבי מיכל שפירא
הרב יוסף חיים זוננפלד
הרב יוסף רוזין (הרוגוצ'ובר)
הרב יעקב אורנשטיין
הרב אברהם דוד יעקבזון
הרב זרח ראובן ברוורמן
לקריאה נוספת

וולך, השרף מבריסק
יוסף שיינברגר, עמוד אש, ירושלים ה'תשי"ד
מאירה אליעז, מסע שורשים - תשעה דורות בארץ ישראל
נחום סילמן, ספר אהל יהושע - לקט הנהגות והליכות מהרי"ל דיסקין, הוצאת טקסט רץ, ירושלים תשפ"א
חידושי המהרי"ל דיסקין על מסכת חולין : הגהות מגיליון הגמרא מסכת חולין / שנעתקו מכתב יד קדשו של רבינו משה יהושע יהודה ליב דיסקין, יוצאים לאור בפעם הראשונה מגיליון הגמרא שלו, בתוספת ביאורים ובירורים בהבנת דבריו ; [העורך:] אליעזר דן בלאאמו"ר רבי אריה ליב רלב"ג. ליקוואוד : מכון סופרים לעריכת והדפסת ספרים וכת"י, תשפ"ד.
הערות שוליים

↑  ביידיש: דער בריסקער רב ; דור אחריו היה רב נוסף שכונה "הרב מבריסק": הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק שכונה גם הגרי"ז מבריסק.
1 2  קינה אל נשיא ישראל, חבצלת, 24 בינואר 1898
1 2 3  שילר, אלי וביגר, גדעון. ירושלים, העיר העתיקה. ירושלים: אריאל. 1988. עמ' 196
↑  הרב יעקב אורנשטיין, 'תולדות אלופי'
↑  על הרבנית ראו נ' אריאל, אשה בהנהגת היישוב הישן במאה הי"ט: הרבנית מבריסק, טללי אורות ב (תש"ן) עמ' 41-64.
↑  "הלבנון" יז 45, י"ח בסיוון תרמ"א. עמ' 357-358
↑  ישראל פריידין,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'‏הרב מי"ל דיסקין, מייסד האורתודוכסיה הקנאית בירושלים – תדמית ומציאות, קתדרה 42, ינואר 1987, עמ' 124
↑  מנחם פרידמן, חברה במשבר לגיטימציה, ירושלים: ביאליק. 2001. עמ' 40
↑  שביט, יעקב (עורך). היסטוריה של ארץ ישראל, שלהי התקופה העות'מאנית. ירושלים: יד יצחק בן צבי. 1983. עמ' 245
↑  מנחם פרידמן, חברה במשבר לגיטימציה, ירושלים: ביאליק. 2001. עמ' 107
1 2 3  ישראל פריידין,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'‏הרב מי"ל דיסקין, מייסד האורתודוכסיה הקנאית בירושלים – תדמית ומציאות, קתדרה 42, ינואר 1987, עמ' 121-123
1 2 3  ישראל פריידין,'"`UNIQ--nowiki-00000012-QINU`"'‏הרב מי"ל דיסקין, מייסד האורתודוכסיה הקנאית בירושלים – תדמית ומציאות, קתדרה 42, ינואר 1987, עמ' 127
↑  מנחם פרידמן, חברה במשבר לגיטימציה, ירושלים: ביאליק. 2001. עמ' 63
↑  פרידמן, מנחם. חברה ודת ירושלים: תש"ח. עמ' 12-16
↑  הוספות אברהם משה לונץ לספר תבואת הארץ עמ' תק"ב
↑  'אמרי שפר' שמועות בשם הרב אברהם שפירא, ערך הרב יצחק דדון
↑  הערת שוליים שהוסיף הרב סלנט, לנוסח ההיתר שהתיר הרב סלנט ובית-דינו את החרם שהוטל על יחיאל מיכל פינס, מובא במאמרו של איתם הנקין, החרם על רי"מ פינס בירושלים וקשריו עם גיסו רבי דוד פרידמן
↑  העתק מכתב שכתב הרב סלנט לרב מרדכי גימפל רוז'ינאי
↑  ספר הברית והזיכרון לחברת אגודת מיסדי היישוב, ירושלים ה'תרמ"א.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312123705171  GND: 119256347  ISNI: 0000 0001 1601 9249  LCCN: nr91012013  NTA: 299185869  VIAF: 18027567   WorldCat (עם VIAF): 18027567 
בית היתומים דיסקין בירושלים, הוקם בשנת 1880
לוח על הבית בחצר דיסקין
קבר המהרי"ל דיסקין בהר הזיתים
וסטרבורק

| --- | --- |

מגדל שמירה במחנה
 מידע כללי
 סוג:  מחנה ריכוז, מחנה מעבר
 מדינה:  הולנד
 מחוז:  דְרֶנְתֶה
 תאריכים
 תאריך הקמה:  1939
 תאריך שחרור:  12 באפריל 1945
 אוכלוסייה
 צבא משחרר:  בעלות הברית
 השתייכות האסירים:  יהודים
 נתונים
 שימור היסטורי:  חלקי
 קואורדינטות:  52°55′00″N 6°36′25″E﻿ / ﻿52.916666666667°N 6.6069444444444°E﻿ / 52.916666666667; 6.6069444444444
  (למפת הולנד מוגדלת) האג אמסטרדם מאסטריכט איינדהובן ארנהם חרונינגן אוטרכט זוולה לייוורדן אנסחדה אמן בלגיה גרמניה הים הצפוניוסטרבורק(למפת הולנד רגילה) האג אמסטרדם מאסטריכט איינדהובן ארנהם חרונינגן אוטרכט זוולה לייוורדן אנסחדה אמן בלגיה גרמניה הים הצפוניוסטרבורק
 דגם של מחנה וסטרבורק
 אתר המחנה
 
מפת מחנות ריכוז והשמדה באירופה (לחצו להגדלה)
מחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק (גרמנית: Polizeiliches Judendurchgangslager Westerbork) היה אחד משני מחנות המעבר שהקימו הנאצים בהולנד (השני היה פיכט, בדרום הולנד) לשם שילוח יהודי הולנד למחנות הריכוז וההשמדה במזרח. המחנה ממוקם בצמוד לכפר הזעיר וסטרבורק בחבל דְרֶנְתֶה, הקרוב לגבול גרמניה-הולנד בחלקו הצפוני.
היסטוריה > הקמת המחנה

מעט לפני תחילת מלחמת העולם השנייה הקימה ממשלת הולנד את מחנה הפליטים המרכזי וסטרבורק במחוז דרנתה שבמזרח הולנד. מטרת המחנה הייתה לרכז בו את זרם הפליטים היהודים שנמלטו מגרמניה הנאצית מבלי לקלוט אותם ביישובים הולנדיים. בצעד שנועד להתחבב על גרמניה, סגרו ב-15 בדצמבר 1938 שלטונות הולנד את הגבולות בפני הפליטים, ובכך סימנו אותם כאזרחים זרים לא-רצויים. בפברואר 1939 הוחלט על הקמת המחנה, שבו ייכלאו הפליטים.
בתחילה נועד המחנה להיבנות ליד העיר אֶלְסְפֶּט, אבל וילהלמינה, מלכת הולנד התנגדה לכך, משום שהמקום הנבחר היה מרוחק רק 12 קילומטר מארמון הקיץ שלה, הֶט לוֹ. גם איגוד רוכבי האופניים ההולנדי התנגד לכך, בטענה שיש לשמור על השטח פתוח לתיירים. לכן התקבלה ההחלטה לבנות את המחנה עשרה קילומטר צפונית לכפר וסטרבורק.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה

ב-9 באוקטובר 1939 הגיעו 22 הפליטים היהודיים הראשונים למחנה, מתוך קבוצה של יותר מ-900 יהודים מגרמניה הנאצית שניסו לשווא להגיע לקובה על סיפון האנייה סנט לואיס.
כאשר כבשו הגרמנים את הולנד, המשיך המחנה לתפקד כרגיל. ב-1 ביולי 1942 הפך "מחנה הפליטים המרכזי" באופן רשמי ל"מחנה מעבר" בניהול גרמני. במחנה נכלאו מלבד יהודים גם צוענים ואנשי מחתרת. האסירים נשלחו ברכבות מזרחה, תחילה דרך העיירה הוכהאלן ולאחר מכן, משנבנתה שלוחת רכבת למחנה, ישירות לגרמניה. תושבי המחנה המקוריים, שישבו בו עוד קודם לכיבוש הגרמני, זכו ליחס טוב יותר ותנאים קלים יותר, והייתה להם ודאות מסוימת שלא יישלחו מזרחה.
מפקד המחנה מאוקטובר 1942 עד אפריל 1945, במשך רוב תקופת קיומו, היה אלברט גמקר. הגרמנים השאירו את רוב משימות ניהול המחנה בידי מנהלים יהודים (בעיקר יהודים גרמנים); כמו כן התקיים במחנה כוח משטרה יהודי, שמחציתו יהודים גרמנים ומחציתו השנייה יהודים הולנדים. במחנה התקיימו אירועי תרבות ואמנות, והיה בו בית חולים גדול ובית מרקחת. במשך תקופה ארוכה פעל במחנה תיאטרון בראשות מקס ארליך בו השתתפו שחקנים יהודים ידועי שם. בדרך כלל לא שרר מחסור במזון, כי המנהל האזרחי ההולנדי דאג לכך, וכן היה למחנה תקציב משלו (שהתבסס על כסף ורכוש שהוחרמו מן האסירים).
מדי יום שלישי יצאה רכבת משא ועליה קבוצה גדולה של אסירים דרך אָסֶן, חרונינגן ותחנת הגבול נִיוֶוסְכָנְס לכיוון "המזרח" – בדרך כלל לאושוויץ וסוביבור. משך המסע היה כשלושה ימים. את רשימת המשולחים הרכיבה בדרך כלל ההנהלה היהודית, וימי שלישי, שבהם הקריאו את הרשימות, הפכו לימים מסוייטים עבור תושבי המחנה.
עד הגבול ההולנדי טיפלו ברכבות צוותי חברת הרכבות ההולנדית, וממנו צוותים גרמנים. בסך הכול שולחו בשנים 1942–1944 יותר מ-102,000 יהודים ברכבת מווסטרבורק. רק 5,000 מהם שרדו.
הרכבת האחרונה יצאה מווסטרבורק ב-3 בספטמבר 1944.
בין אסירי המחנה נמנו אנשים ידועים: אתי הילסום הייתה כלואה בווסטרבורק לפני שנשלחה למחנה ההשמדה אושוויץ ב-1943, שם נרצחה.
אנה פרנק הייתה בווסטרבורק בין 7 באוגוסט ל-3 בספטמבר 1944, לפני שנשלחה לאושוויץ ומשם לברגן-בלזן, שם מתה מטיפוס קצת לפני שחרור המחנה.
ב-11 באפריל 1945 מסר אלברט גמקר את הנהלת המחנה לקורט שלזינגר, שבאותו יום מסר את התפקיד לאדריאנוס ואן אס, נוצרי שעמד בראש מנהלת המזון במחנה מאז 1942. ב-12 באפריל 1945 שחררו חיילים קנדים את המחנה. באותה עת היו כ-900 אסירים יהודים במחנה.
המחנה חזר לשליטת הולנד, אבל האסירים נאלצו להישאר שם עוד שבועות אחדים עד שהותר להם לחזור לביתם.