לו ריד
קריירה > קריירת סולו > שנות השבעים

ב-1972, נסע לשנה לאנגליה ובמלאת לו 30 הוציא תוך זמן קצר אלבום בכורה שנשא את שמו "לו ריד", תקליט שכלל בחלקו גם הקלטות חדשות לשירי וולווט אנדרגראונד, ואלבום שני בשם "טרנספורמר" "Transformer" שזכה להצלחה ובעקבותיו קוטלג לו ריד כאמן גלאם רוק. דייוויד בואי ומיק רונסון הפיקו את האלבום וחשפו את ריד אל קהל נרחב יותר. סינגל הלהיט "Walk on the Wild Side" היווה קריצה והצדעה בעת ובעונה אחת לדמויות האקסצנטריות, הסרסורים והטרנסווסטיטים אליהם נחשף ריד מהיכרותו עם אנדי וורהול, ומילותיו הבוטות במתכוון מנעו את השמעתו ברדיו. השיר הפך למזוהה ביותר עם המוזיקה של ריד, אף שהוא פחות אופייני לריד משירים אחרים. השיר נכתב כחלק מפסקול לעיבוד של הרומן "A Walk on the Wild Side" של נלסון אלגרן לתיאטרון, אך פרויקט זה לא יצא לבסוף לפועל. 
עבודתו של רונסון על "טרנספורמר" הניבה אספקטים חדשים בשיריו של ריד, כגון המיתרים השקטים בשיר "Perfect Day". "יום מושלם" התגלה מחדש בשנות התשעים בזכות הסרט הסקוטי "טריינספוטינג" הפך ללהיט גדול בהופעותיו של ריד על חשבונו של "Walk on the Wild Side".
אם כי "Transformer" היה הישגו הגדול ביותר של ריד מבחינה מסחרית וביקורתית, עדיין נותרה בריד רתיעה לא קטנה מהצל הגדול שהטילה הצלחת האלבום על שאר הקריירה שלו. הצעתו של דייוויד בואי להפיק לריד אלבום נוסף ברוח הפופ הרגיזה את ריד עד כדי כך ששיתוף הפעולה ביניהם הופסק ולא חודש עד להקלטת האלבום "The Raven" ב-2003.
בתקופה שלאחר יציאתו של "Transformer" פיתח ריד לעצמו תדמית ואישיות אקסצנטרית שנועדה לזעזע ולעורר הלם. הוא לבש חליפות עור שחורות וקולרים קוצניים, קיצץ וצבע את שערו וגילח בו סמלים פשיסטיים.
בהפקתו המוזיקלית של בוב אזרין הוציא באוקטובר 1973 אלבום קונספט אפל בשם "Berlin" שעסק בזוג ברלינאי המכור להרואין. שירי האלבום עוסקים באלימות במשפחה ("Caroline Says I", "Caroline Says II"), התמכרות לסמים ("How Do You Think It Feels"), ניאוף וזנות ("The Kids") והתאבדות ("The Bed"), והוא נחשב לאלבום רווי עצב, מרירות, כאב ושנאה ("Oh Jim") העלולים להתעורר אצל בני אדם החווים בדידות גדולה עד כדי ביעות. 
השיר "The Kids" כולל הקלטה קורעת לב של ילדים הנלקחים מחסותה של אימם וקוראים לה בצעקות ובכי. "ברלין" מתואר לרוב כאחד מהאלבומים המדכאים ביותר בהיסטוריה של הרוק אך גם כאחד מאלבומי הקונספט החשובים של שנות השבעים. בין היתר כולל האלבום את הקטע המסיים, שיאו של האלבום, "שיר עצוב" שבו שר לו ריד כשמאחוריו 106 נגני הפילהרמונית של לונדון ובליווי מקהלה. ב"ברלין" השתתפו, בין היתר, נגני-על כמו סטיבי ווינווד מנהיג להקת "טראפיק", ג'ק ברוס מנהיג ובסיסט להקת Cream, האחים היהודים הנשפנים רנדי ומייקל ברקר, ועוד.
שלושה חודשים אחרי "ברלין", בפברואר 1974,  יצא אלבום הופעה בשם "Rock n Roll Animal" ("חיית רוקנרול") שעל שערו התנוססה תמונתו של ריד בבגדי עור ובקולר. האלבום זכה להצלחה מסחרית וביסס את מעמדו של ריד כאליל נוער אמריקאי.
באותה התקופה גם חשף ריד את יחסו העוין כלפי בני אדם איתם הוא בא במגע, במיוחד בראיונות עם עיתונאי המוזיקה האמריקאי לסטר בנגס. בעקבות גישתו הפרובוקטיבית כלפי מסיבות עיתונאים, שהושפעה ככל הנראה מזו של בוב דילן, זכה ריד למוניטין של אחד מאמני הרוק ה"קשים" והבעייתיים ביותר, אפילו בתקופות בהן היה לא השתמש בסמים. תדמיתו ה"חולנית" התבססה על אמיתות מסוימות, כפי שהעידו שירי אלבומו הבא "Sally Can't Dance", שיצא בספטמבר 1974 ועסק בהתמכרות לסמים קשים ובאפתיה של ריד עצמו. האלבום, שהושפע מ-R&B, נכנס לרשימת עשרת האלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית, הדירוג הגבוה ביותר בקריירה של ריד, אך הפקתו של האלבום אכזבה את ריד עצמו שהגיב על הצלחת האלבום במילים "נראה שככל שאני מעורב פחות באלבום, הוא הופך ללהיט גדול יותר. אם לא אופיע באלבום כלל בפעם הבאה, הוא עלול להגיע אל המקום הראשון במצעד".
במרס 1975 הוציא לו ריד אלבום הופעה נוסף Lou Reed Live שהוקלט ב-Howard Stein's Academy of Music בניו יורק.
קריירת שנות השישים המוערכת (אף אם מעט נשכחת) של ריד סייעה לו להישאר חלק מ"סצנת הפריקים" של הזרם המרכזי של הרוק לצידם של בואי, איגי פופ ואליס קופר. הקריירה של ריד נראתה על סף של פריצה גדולה והלחץ מצד חברת תקליטי RCA לאלבום להיט נוסף היה גדול מאוד ושוב נמאס על ריד, שמצידו היה מודע לעובדה כי החברה מחויבת להוציא לאור כל אלבום שהיא תקבל מידו.
ב-1975, במהלך שהזכיר את הוצאתו של "Berlin" לאחר זו של "Transformer", הגיב ריד על הצלחתו כאמן גלאם רוק במה שנראה ככישלון מסחרי מתוכנן, אלבום כפול של צלילי פידבק אלקטרוניים בשם "Metal Machine Music". המבקרים תיארו את האלבום כמחווה של שאט נפש מצידו של ריד שמטרתה לסיים את חוזהו עם חברת RCA ולהרחיק את מעריציו המתוחכמים-פחות. אך ריד טען כי האלבום הוא יצירה אמנותית אמיתית הכוללת ציטוטים מיצירות מוזיקה קלאסית ה"קבורים" מתחת לפידבק. אף שהודה כי רשימת כלי הנגינה שבחוברת המצורפת לאלבום היא פרודית, ריד טוען ש"מטאל מאשין מיוזיק" היה ונותר אלבום רציני. ביפן הפך התקליט הכפול לאלבום-פולחן בקרב חובבי אוונגרד.
אלבום האולפן החמישי "Coney Island Baby" יצא בדצמבר 1975, והיה ברובו אלבום עדין וקל להאזנה, למרות העובדה שעדיין עסק בשירטוט חייהן של הנשמות האבודות בעיר הגדולה. לו ריד חי באותה תקופה עם טרנסווסטיט בשם רייצ'ל (הצילום שלו מופיע על עטיפת אלבום האוסף "Walk on the Wild Side: The Best of Lou Reed" מ-1977) והקדיש את האלבום "לרייצ'ל".
אלבומו הראשון בחברת אריסטה מ-1976, "Rock 'n' Roll Heart", לא עמד בציפיות, אך אלבומו הבא "Street Hassle" מ-1978 החזיר את ריד אל מסלול ההצלחה והיווה חלק ממהפכת מוזיקת הפאנק שריד היה למעשה אחד מהאמנים שהשפיעו על היווצרותה. ביצירה הארוכה הנושאת את שם האלבום התארח ברוס ספרינגסטין (שלא קיבל קרדיט על העטיפה בשל בעיית זכויות).
בנובמבר 1978 הוציא לו ריד אלבום הופעה חיה נוסף, שלישי תוך 4 שנים: Live: Take No Prisoners
ב-1979 הוציא את האלבום "The Bells" בו ניגן מוזיקאי הג'אז הנודע דון צ'רי. היה זה אלבום האולפן התשיעי של לו ריד תוך 7 שנים ואלבומו האחרון בשנות ה-70.