stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמק זבולון
היסטוריה

יש המזהים את עמק זבולון עם ארץ כבול, המוזכרת בספר מלכים כחבל ארץ גרוע, אותו נתן שלמה לחירם מלך צור.
עמק זבולון שימש לזירת קרבות בעת הכיבוש הערבי (במאה ה-7), ובעת הכיבוש הצלבני (במאות ה12 - 13).
בשנות ה-70 של המאה ה-19 רכשה משפחת סורסוק הלבנונית את אדמות העמק, שהיה שייך מנהלתית לסנג'אק (מחוז) עכו. מראשית הציונות נעשו מספר ניסיונות לרכוש אדמות אלו, אולם ללא הצלחה, בין הניסיונות היה זה של הרצל שהציע לסולטאן הטורקי עבדול חמיד השני עזרה בחיסול החוב החיצוני של האימפריה העות'מאנית. בתמורה דרש, בין השאר, את "שטח חיפה וסביבתה בארץ-ישראל". אולם הסולטאן סירב לעסקה. לאחר שסיים את רכישת קרקעות חדרה, נפגש יהושע חנקין עם סורסוק וניסה לרכוש ממנו את אדמות עמק יזרעאל. המשא ומתן נכשל אך אליאס סורסוק הציע לחנקין 80 אלף דונם בעמק זבולון ו- 40 אלף דונם ליד טבריה. חנקין שילם דמי קדימה, אולם לא הצליח לגייס את הכסף והעסקה בוטלה. בשנים שלאחר מכן התנהל משא ומתן בין משפחת סורסוק לבין יק"א, אולם העסקה לא יצאה לפועל מאחר שהמחיר הנדרש נראה לאנשי יק"א גבוה משווי הקרקע. ב-1910 מסר האגרונום אליהו בלומנפלד, שהייתה לו חווה חקלאית על הר הכרמל ליד חיפה, לד"ר ארתור רופין, מנהל המשרד הארצישראלי סכום כסף שהיה אמור להספיק לרכישת 1,000 דונם מאדמות עמק זבולון (בתעריף שדרש סורסוק). רופין שהיה עסוק אז יחד עם חנקין בניסיונות לרכוש מסורסוק את אדמות אל-פולה, הצליח לשכנע את בלומנפלד להשתמש בכסף כמקדמה לרכישת אדמות הקואופרציה במרחביה, ולכן בלומנפלד בנה את החווה שלו ("טירת העמק") במרחביה.
בקיץ 1925 רכש יהושע חנקין 64,588 דונם במפרץ חיפה, ממשפחת סורסוק, מרי בוסטרוס ונחלה תואיני. באותו זמן היו בעמק 3 כפרים קטנים: ג'ידרו, שהיה מאהל בדואי ובו 117 משפחות (כיום כפר ביאליק), וכפרתא ומג'דל בגבול העמק עם הגבעות (כיום בשטח קריית אתא ובסמוך לרמת יוחנן), בהם היו 96 אריסים. לבדואים ולאריסים הוצע לחכור אדמה או להתפנות מהשטח תמורת פיצוי כספי, והם בחרו בפיצוי הכספי (סה"כ כ-10,000 לירות מצריות במצטבר). רובם של האריסים עקרו לשפרעם ולדאמון הסמוכות. אדמת העמק נקנתה עבור מספר חברות: "קהילת ציון אמריקאית", הכשרת הישוב, הקק"ל וחברת "משק". חברת קהילת ציון האמריקאית מכרה חלק מהאדמות שרכשה לאנשים פרטיים, ופשטה במהרה את הרגל. האדמות שהיו בבעלותה נקנו לאחר מכן על ידי הקק"ל. קק"ל הייתה שותפה בקניית הקרקעות כבר מראשיתן, לאחר שהקונגרס הציוני הטיל על הקק"ל לקנות אדמות לא רק לטובת התיישבות חקלאית, אלא גם לטובת התיישבות עירונית. על חלק מאדמות אלו הוקמו הקריות. הקק"ל היא זאת שנתנה לעמק את שמו - "עמק זבולון".
בשנת 1924, התיישבו אפרים וסבינה כץ בעמק, והקימו חווה בה נטעו מטעים שונים. אפרים כץ עסק גם בקניית אדמות העמק מידי הערבים. במאורעות תרפ"ט, שדדו ערבים מכפרים בסביבה את החווה והעלו באש את צריף המגורים. אפרים כץ לא התייאש והחליט להקים מחדש את החווה. הפעם, בנה בית אבן על חורבות הצריף השרוף, הקיים עד היום בקריית ביאליק, בקצהו הדרומי של רחוב קרן היסוד.
ב-1928 נקנו אדמות "הגנים הפרסיים" (כיום קיבוץ עין המפרץ) בצפון העמק. לאריסים שישבו במקום שולמו פיצויים בסך של 1,750 לירות ארץ ישראליות. האריסים במקום היו בהאים והמקום נקרא 'בוסתן אחמד נור'.
כיום, שוכנות בעמק זבולון הקריות, וכן יש בו ריכוז גדול של מפעלי תעשייה שונים.
גלריה

חוף עמק זבולון, תחילת המאה ה-20
בדואים בג'ידרו, 1926
חלקו המזרחי של עמק זבולון, והיישובים רכסים וכפר חסידים
אזור התעשייה בעמק זבולון בלילה. בתי הזיקוק מוארים בירוק ובכחול
בתי הזיקוק
ראו גם

מפרץ חיפה
לקריאה נוספת

"רכישת עמק יזרעאל ועמק זבולון", בתוך "ההתיישבות היהודית וטענת הנישול", אריה ל. אבנרי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1980.
הערות שוליים

↑  מפת הקרקעות והישובים היהודים בארץ ישראל, בהוצאת הקרן הקיימת, 1929 עם ציון השם 'גדרו' מצפון ל'כפר אתא'., באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530421905171  LCCN: sh2002001672  VIAF: 315141491   WorldCat (עם VIAF): 315141491 
עמק זבולון מדרך הנוף על מורדותיו הצפון מזרחיים של הכרמל
זריחה ורודה על עמק זבולון, תצפית מגבעת נשר
עמק זבולון, מבט ממשק יגור מערבה, נובמבר 1942
עמק זבולון שומם בשנות העשרים, מבט מהכרמל
פול איגנשיוס

פול רוברט איגנשיוס (באנגלית: Paul Robert Ignatius;‏ נולד ב-11 בנובמבר 1920) הוא פקיד ממשל אמריקאי לשעבר, שכיהן בין השנים 1967–1969 כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון ולפני כן כסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
ביוגרפיה

פול איגנשיוס נולד בגלנדייל, קליפורניה לאליזה (לבית ג'מגוצ'יאן) והובספ "ג'וזף" איגנטוסיאן, שנמלטו לארצות הברית בעקבות רצח העם הארמני.
את לימודי התואר הראשון הוא סיים באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם היה חבר באחוות פי בטא קפא ובאחוות פי קפא טאו. את לימודי התואר השני במנהל עסקים הוא סיים בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד. במלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצי ארצות הברית שם שירת כקצין בדרגת לוטננט, בעיקר כקצין נשק למטוסים על סיפון נושאת המטוסים "מנילה ביי" (USS Manila Bay) בזירת האוקיינוס השקט.
בשנים 1961–1964 שימש איגנשיוס כסגן מזכיר הצבא של ארצות הברית למתקנים ולוגיסטיקה. בשנת 1964 הוא היה תת-מזכיר הצבא. לאחר מכן ועד 1967 היא שימש כסגן מזכיר ההגנה למתקנים ולוגיסטיקה. ב-1 בספטמבר 1967 מונה איגנשיוס כמזכיר הצי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של לינדון ג'ונסון בינואר 1969.
בין שאר פעילותיו של איגנשיוס לאחר שירותו בממשל הפדרלי ניתן למנות שותפות בייסוד וכהונה כיושב ראש מועצת הנאמנים של חברת Logistics Management Institute, כהונה כיושב ראש מועצת המנהלים, נשיא ומנהל כללי של איגוד חברות התעופה Air Transport Association (כיום Airlines for America ) וכהונה כנשיא העיתון וושינגטון פוסט. איגנשיוס הקים את חברת Harbridge House, Inc., חברה מבוסטון לייעוץ אסטרטגי ומחקר.
כיום הוא משמש כחבר במועצת הנאמנים של הקרן לשימור מורשתו של ג'ורג' מרשל וכחבר במועצת העיר הפדרלית שמקדמת את פיתוחה הכלכלי של וושינגטון די. סי. ובמוסד וושינגטון ליחסי חוץ.
איגנשיוס הוא אב לשני בנים: דייוויד איגנשיוס, שהוא בעל טור בעיתון וושינגטון פוסט וסופר; ואדי איגנשיוס, שהוא עורך ראשי של המגזין Harvard Business Review.
ב-23 במאי 2013 הודיע צי ארצות הברית שאחת המשחתות מסדרת המשחתות ארלי ברק תיקרא על שמו של איגנשיוס. הספינה הוכנסה לשירות בפורט אוורגליידס ב-27 ביולי 2019.
הערות שוליים

↑  Businesslife.com - America: The Land of Opportunity Archived 2007-03-14 at the Wayback Machine
↑  Department of Defense Key Officials, September 1947-December 2017
↑  Navy Names Next Two Destroyers
↑  Langdon, Alana (July 29, 2019). "Warship USS Paul Ignatius (DDG 117) Brought to Life".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n80009454  NARA: 10581550  VIAF: 77603756   WorldCat (עם VIAF): 77603756
עסקת החלף

עסקת החלף, או "סוואפ" (באנגלית: Swap) היא סוג של נגזר פיננסי. משמעותה היא הסכם בין שני צדדים להחלפת נכסים פיננסיים בתאריך עתידי קבוע מראש. עסקת סוואפ יכולה להיות גם סדרת חוזים עתידיים במסגרתה הצד האחד מתחייב להקצות סדרה של תזרימי מזומנים לצד השני בתמורה לסדרה של תזרימי מזומנים מסוג אחר, בסדרה של תאריכים קבועים מראש. שני התזרימים מכונים "רגליים".
בפועל, רגל אחת היא לרוב קבועה בעוד האחרת היא משתנה, המוגדרת לפי משתנה בלתי ודאי כמו שיעור ריבית, ערך מט"ח או מחיר סחורות. עסקאות סוואפ הן לרוב עסקאות מעבר לדלפק בין חברות או מוסדות פיננסיים, כאשר משקיעים קמעונאיים לרוב אינם מעורבים בעסקאות סוואפ. העסקאות יכולות לשימוש כאמצעי גידור להגנה מפני סיכונים מסוימים, כמו סיכון ריבית או שינויי מחירים.
דוגמה לעסקת סוואפ

לאדם א' חוב משכנתא בריבית משתנה והוא צופה כי הריבית תעלה בעתיד. לאדם ב' חוב משכנתא בריבית קבועה אך הוא צופה דווקא כי הריבית תרד בעתיד. השניים קובעים יחד שבתאריך מסוים יבצעו עסקת החלף בין המשכנתא בריבית המשתנה לבין זו בריבית קבועה וכל אחד מסכים לקחת על עצמו את התחייבויותיו של השני. באמצעות עסקת הסוואפ כל צד הצליח לשנות את תנאי המשכנתא שלו לאלה המועדפים עליו מבלי שנאלץ להיכנס למשא ומתן מחודש עם המלווה. יש לזכור שמדובר בעסקת סכום אפס, שכן אם צד אחד בוודאות ירוויח, הצד השני יפסיד.
היסטוריה וגודל שוק

עסקאות סוואפ התפרסמו לראשונה בשנת 1981, כאשר חברת IBM והבנק העולמי נכנסו להסכם סוואפ. כיום, עסקאות סוואפ נמנות בין החוזים הפיננסיים הנסחרים ביותר בעולם, כאשר בשנת 2010 שווי העסקאות הכולל עלה על 348 טריליון דולר, לפי הבנק להסדרי סליקה בינלאומיים.
בעוד ששוק סוואפ המטבע התפתח קודם לכן, שוק סוואפ הריבית (כפי שמצוין בדוגמה לעיל) עקף אותו במשך השנים.
סוגי סוואפ

הסוגים הכללים של עסקאות סוואפ, לפי סדר חשיבותם הכמותית, הם:
סוואפ ריבית – הנפוץ ביותר. השימוש העיקרי בו נעשה כאשר חברה מסוימת מעדיפה את היתרונות שבריבית קבועה בעוד חברה אחרת את אלו שבריבית משתנה. כאשר חברה מבקשת הלוואה היא לרוב תבחר את תנאי ההלוואה בהתאם לסכום הריבית הנמוך ביותר שתשלם, בהתעלם מהיתרונות שבריבית קבועה או משתנה הרלוונטיים לצרכיה. עסקאות סוואפ ריבית נועדו לפתור בעיה זו, כיוון שיכולות להפוך את המשתנה לקבועה ולהפך.
סוואפ בסיס – החלפה בין שתי ריביות משתנות לפי שוקי כסף שונים.
סוואפ מטבע – בדומה לסוואפ ריבית, צד אחד מבקש להחליף מטבע בשל יתרונות שונים או צפי מיוחד בנוגע למטבע של הצד השני.
סוואפ אינפלציה.
סוואפ סחורות – כאשר השינוי בערך הנכס הפיננסי תלוי בשווי סחורה מסוימת, לרוב נפט גולמי.
סוואפ אשראי (Credit Default Swap).
פיינונגולטה

| פיינונגולטה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
על־סדרה:: אפרותריה
קבוצה:: פיינונגולטה
שם מדעי
 Paenungulata

פיינונגולטה (שם מדעי: Paenungulata; משמעות השם: "כמעט בעלי פרסות") היא קבוצת יונקי שליה ממוצא אפרוטרופי השייכת לקבוצה אפרותריה. בתוך קבוצה זו ישנם מספר סדרות בעלות מספר מינים מעטים, לאחר שרובם הגדול נכחד. סדרות אלה כוללות כיום את השפנאים, הפילאים והתחשאים ובעבר כללו גם את סדרת האמבריתופודיים ואת הדסמוסטיליים הימיים.
קבוצה זו נפרדה מהאפרואינסקטיפילים (Afroinsectiphilia) בערך לפני 61 מיליון שנה. הם גדולו בהרבה וכיום חיות היבשה הגדולות ביותר - הפילים שייכים אליה, זאת אף על פי שמרבית בני הקבוצה קטנים בהרבה.
את הקבוצה מחלקים למיני השפנאים, הקטנים יחסית ובעלי מאפיינים יבשתיים, בעוד שאר הסדרות שחיו כנראה לאורך ים תטיס פיתחו מאפיינים של חיות ימיות והם משויכים לקבוצה נפרדת - טתיתריה (Tethytheria). עם זאת בדיקות מיוגלובין מרמזות על כך שאף לשפנאים היה אב קדמון מימי, מה שאולי מקשר אותם גם לקבוצה זו.
מיון

סוג Abdounodus - נכחד
משפחה אוספאיים (Ocepeiidae) - נכחדה
סדרה שפנאים (Hyracoidea)
קבוצה טתיתריה (Tethytheria)
סדרה פילאים (Proboscidea)
סדרה תחשאים (Sirenia)
סדרה דסמוסטיליים (Desmostylia) - נכחדה
סדרה אמבריתופודיים (Embrithopoda) - נכחדה
גלריה

אוספאיה
שפן סלע
פיל סוואנה אפריקני
תחש נהרות קריבי
ארסינואיתריום
דסמוסטילוס
פאבלו פרנסיסקו

פאבלו פרנסיסקו (באנגלית: Pablo Francisco, נולד ב- 5 בינואר 1974), הוא סטנדאפיסט אמריקאי ממוצא צ'יליאני. התפרסם בארצות הברית הודות לחיקוי "איש הקדימונים", כלומר חיקוי קולו של האדם שמציג את הקדימונים בקולנוע. קטעי הסטנדאפ שלו ייחודיים הודות ליכולותיו הקוליות - פרנסיסקו מבצע אפקטי קול מגוונים של יריות, מנגינות שונות וחיקויים של אישים מפורסמים.
רוב קטעי הסטנד-אפ של פרנסיסקו הם פארודיות על שחקני קולנוע, סרטי קולנוע מוכרים וסגנונות מוזיקליים. הוא גם דן במערכות יחסים ומרבה להתבדח על האוכלוסייה ההיספאנית בארצות הברית.
פרנסיסקו החל להופיע בסוף שנות ה-90 בתוכנית MADtv, ומאז הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות נוספות, ביניהן טונייט שואו של ג'יי לנו. בנוסף, הוא מעלה מופע משלו ברחבי דרום קליפורניה.
עליית המרקסיזם בצ'ילה

תומכיו של איינדה בהפגנת תמיכה, 1964
עליית המרקסיזם בצ'ילה הוא כינוי לתקופה בהיסטוריה של צ'ילה בין השנים 1970 ל-1973, שבמהלכן שלטה המפלגה המרקסיסטית בצ'ילה, וסלבדור איינדה ראש המפלגה כיהן כנשיא. שלטון המרקסיסטים השפיע רבות על המשך ההיסטוריה של המדינה, בעיקר בעקבות הפלתו בהפיכה צבאית אלימה בהובלת אוגוסטו פינושה, שהובילה לדיקטטורה הצבאית בצ'ילה. איינדה הוא המנהיג המרקסיסט הראשון בעולם שנבחר בבחירות דמוקרטיות. שלטונו הקצר התאפיין באי יציבות פוליטית, שהסתיימה בהפיכה צבאית מהאלימות שידע העולם. לאורך כל שלטונו, פעלה ארצות הברית מסביב לשעון על מנת לנעוץ מקלות בגלגלי השלטון שלו, מתוך החשש ממדינה קומוניסטית בחצי הכדור המערבי (כדוגמת קובה). בכך, עליית המרקסיזם בצ'ילה משמשת תמונת מראה למאבקים הבינלאומיים שאפיינו את המלחמה הקרה בין הגוש המערבי בהובלת ארצות הברית לגוש הקומוניסטי בהובלת ברית המועצות.
רקע > צ'ילה עד המאה ה-20

צ'ילה היא מדינה צרה וארוכה השוכנת בין הרי האנדים לאוקיינוס השקט, במערב אמריקה הדרומית. רוחבה הממוצע ממערב למזרח הוא בערך 160 ק"מ, כאשר המרחק מצפון לדרום הוא כמעט 4,800 ק"מ. עיקר האוכלוסייה בצ'ילה מרוכזת בעמק השוכן בדרום המדינה, שהוא החלק היחיד שבו הקרקעות מתאימות לחקלאות והאקלים נוח למחיה. לכן, התרכזות האוכלוסייה צ'ילה באזור קטן אחד תרמה לאחדות האומה, ומנעה היווצרות של תנועות היבדלות שמהן סבלו מדינות רבות אחרות באזור, כגון פרו ובוליביה.
המתיישבים הספרדים שהגיעו לצ'ילה במאה ה-16 חילקו את הקרקע לנחלות גדולות מאוד, כפי שקרה במדינות אחרות באמריקה הדרומית. מסיבה זו, נוצרה באופן מסורתי בצ'ילה אוליגרכיה קטנה אך חזקה השולטת במרבית הקרקעות והמשאבים. האוליגרכיה החזקה, שהשתרשה והביאה באופן טבעי לחברה מעמדית עם פערים עצומים בין השכבות החזקות לחלשות, נשמרה גם לאחר קבלת העצמאות של צ'ילה. פערי המעמדות, והשליטה של האוליגרכיות בפוליטיקה ובכלכלה הצ'ילאנית, הגיעו לשיא במאה ה-20, יחד עם התערבות הולכת וגדלה של ארצות הברית בכלכלה.
רקע > צ'ילה במאה ה-20

בתחילת המאה ה-20 העימות בין השכבות החלשות, שהחלו מתמרדות, לבין האוליגרכיה שנתמכה על ידי הממשל והחברות האמריקניות שפעלו בצ'ילה, הלך וגבר, והפך קשה יותר עקב קיפאון פוליטי שנקלעה אליו המדינה. החל משנות ה-20 ממשלות צ'ילה ביצעו מספר שינויים מהותיים במערכת המדינית במטרה להפוך אותה לדמוקרטית יותר. ב-1925 נחקקה חוקה חדשה לצ'ילה שקבעה כי הבחירות לנשיאות ולבתי הנבחרים יערכו בשנים שונות. רעיון זה אמנם היה יוזמה חיובית, שנועד לחזק את הפרדת הרשויות, אך בפועל הוביל לאי התאמה בין הנבחרים בסנאט ובבית התחתון לנשיא, שכן הם נבחרו בשנים שונות. לצד המשבר הפוליטי שהדבר יצר, יוזמות דמוקרטיות נוספות הביאו להתחזקות של גוש השמאל, למורת רוחה של האצולה.
עם התחזקות השמאל נוצר מצב פוליטי שבו שלוש המפלגות - מפלגת השמאל, מפלגת המרכז הקתולית ומפלגת הימין (המזוהה עם האוליגרכיה) - נותרו במאזן כוחות שווה פחות או יותר. בשנת 1964 נדמה היה כי המשבר הפוליטי הסתיים, כאשר מועמד המרכז אדוארדו פריי, אביו של נשיא צ'ילה לעתיד אדוארדו פריי רואיס-טאגלה, זכה ברוב גדול של קולות. פריי מיהר לפעול וביצע פעולות רבות שנעו בתווך שבין סוציאליזם לשמירה על היחסים הטובים עם האצולה וארצות הברית. מצד אחד, הוא ביצע רפורמות סוציאליסטיות שונות, כמו הרחבת החינוך לשכבות העניות, פיצול נחלות קרקע גדולות וקנייה של חברות אמריקניות תוך העברת הבעלות לממשלה. מצד שני, הוא המשיך להיעזר בתמיכה אמריקנית ולא פעל בצורה דרסטית כנגד האצולה. עמדתו המתפשרת של פריי לא מצאה חן בעיני הציבור, כשהשמאל תפס את פעולותיו כמתונות מדי והימין תפס אותן כקיצוניות מדי.
המשבר הפוליטי לווה כל העת בקריסה איטית של הכלכלה. פעולותיו של פריי לא הצליחו לעצור את התדרדרותה הכלכלית של המדינה כפי שקיוו בציבור. הכלכלה הייתה בשפל וסבלה משביתות, אינפלציה ומחסור במוצרים וחומרי גלם. לאחר שפריי כשל בניסיון להביא איזון פוליטי במדינה ולייצב את הכלכלה, נערכו בחירות בשנת 1970, בהן התמודד סלבדור איינדה כראש המפלגה השמאלית.
בתקופה זו חברות אמריקאיות רבות פעלו בצ'ילה, בדומה למדינות רבות אחרות באמריקה הדרומית. ממשלת ארצות הברית תמכה מאז ומעולם במנהיגים הצ'יליאנים מהמעמד העליון, משום שהבטיחו את האינטרס הכלכלי האמריקאי. אף על פי כן, צמיחתו של גוש השמאל והתקדמותו של איינדה הטרידה עד מאוד את הממשל האמריקאי.
רקע > עליית איינדה > סלוודור איינדה

איינדה נולד בשנת 1908 למשפחה מן המעמד הבינוני גבוה, אמו הייתה ממוצא בלגי ואביו ממוצא בסקי. הוא למד רפואה באוניברסיטת סנטיאגו דה צ'ילה, ובשנת 1933 פרסם את עבודת הגמר שלו כדוקטור לרפואה, המתמקדת ברפואה חברתית. כבר בימי לימודיו באוניברסיטה היה מרקסיסט מוצהר, ומאוחר יותר, בשנת 1938, עמד בראש מפלגת "החזית העממית" שהשתייכה לגוש השמאל. בין השנים 1938–1940 שימש איינדה שר הבריאות מטעם המפלגה, והצטיין בתפקיד זה. כשר בריאות פעל להדברת הטיפוס, להפצת תרופות כנגד מחלות מין, הרחבת שירותי רפואת שיניים בבתי ספר ותקצוב מרכזים להיגיינה ציבורית. לאחר כהונתו כשר בריאות נותר בפוליטיקה וניסה להיבחר לנשיאות צ'ילה במשך שלושה עשורים עם המפלגה שהקים, "המפלגה הסוציאליסטית של צ'ילה", אך ללא הצלחה. מפלגתו ייצגה אידאולוגיה מרקסיסטית קיצונית, על אף שאיינדה נחשב מתון יחסית לשמאל הצ'יליאני, שכן הוא חתר לבצע רפורמה מרקסיסטית בצ'ילה בדרכים דמוקרטיות ולא בהפיכה. מאפיין בולט של איינדה לכל אורך דרכו הפוליטית הוא הצמדותו הבלתי מתפשרת לערכים דמוקטיים ומחויבותו להליך החוקי.
רקע > עליית איינדה > עלייתו לשלטון

בשנת 1970, לאחר שלוש ניסיונות להיבחר לנשיאות שלא צלחו, זכה איינדה ב-36% מהקולות, כשעמד בראש ברית מפלגות השמאל. בכך הוא גבר באחוז אחד בלבד על מועמד הימין. ישנן טענות על תמיכה כספית אמריקנית בסבב בחירות זה, שנועדו למנוע את זכייתו של איינדה, אך תמיכה זו לא הועילה דיו, והפרלמנט אישר את כהונתו בתנאי לתיקוני חקיקה שהבטיחו את חופש העיתונות וחירויות אחרות.
בחירתו של איינדה לנשיאות התאפשרה בעקבות צמיחתו של גוש השמאל, אך בעיקר בעקבות פיצול בגוש המרכז והימין. חלקים רחבים מהציבור לא השתייכו למחנה המרקסיסטי, ונחרדו ממצעה הרדיקלי של הברית השמאלית, שחתרה לכונן בצ'ילה משטר קומוניסטי. החשש גבר בעקבות הקצנה של השמאל בצ'ילה בשנים שלפני בחירת איינדה. למשל, הקמתו של ארגון "קבוצת השמאל המהפכני", ארגון של פועלים, תושבי שכונות העוני ואיכרים אשר אגר נשק וניהל פעילות מחתרתית, הביא לפחד גדול הן בימין והן במרכז המפה הפוליטית שארגונים מעין אלה ייהפכו ללגיטימיים ויפעלו לביצוע הפיכה מרקסיסטית. במהלך מערכת הבחירות אף הציגו מפלגות הימין כרזות בהן מוצגים הטנקים הסובייטים ברחובות פראג ב-1968, כאזהרה למה שעלול לקרות בצ'ילה.
לאחר זכייתו בבחירות הקים איינדה קואליציה יחד עם המפלגה הסוציאליסטית, המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הרדיקלית ומפלגת האיכרים. איינדה מעולם לא הזדהה עם הקומוניזם הסובייטי, והעביר ביקורת פומבית פעמים רבות על התנהלותה של ברית המועצות והשלטון החד-מפלגתי. הוא היה אידיאליסט ודמוקרט מושבע. אך שותפיו לקואליציה, שהרכיבו את המפלגות השמאליות הקיצוניות, היו בעיקר צעירים נלהבים, "ילדי פרחים", שביקשו לבצע שינויים מהפכניים. הישענותו של איינדה על בסיס פוליטי קיצוני ובחלקו אף מהפכני הערימה קשיים על התנהלות הממשלה, יחד עם קשיים שהערימה האופוזיציה. שלטונו של איינדה, המרקסיסט הראשון בעולם שנבחר בבחירות דמוקרטיות, היה רצוף תמורות ומהלומות.
רקע > עליית איינדה > שלטון איינדה

ממשלתו של איינדה החלה לבצע מהלכים סוציאליסטים מרגע שהוקמה. משרדי השיכון, הבריאות והחינוך קיבלו תקציבי ענק, אף שהדבר גרם להיפערות גרעון תקציבי גדול. בבתי ספר חולק חלב ומזון לכל התלמידים, דבר שסייע להמוני ילדים מן המעמד הנמוך שרבים מהם סבלו מחרפת רעב. ספרי מופת מהעולם הופצו במחיר זעום כדי לאפשר גישה לתרבות גבוהה גם בשכבות החלשות, והועלה שכר המינימום משמעותית. לצד פעולות אלה, הממשלה גם הלאימה חברות רבות, בהן חברות אמריקניות שפעלו בצ'ילה, מה שלא עלה בקנה אחד עם הסטטוס קוו ששרר עד אז בין צ'ילה לארצות הברית, אשר אפשר לחברות אמריקניות להשתמש במשאבים שונים בתוך צ'ילה. איינדה הפקיע את חברות הנחושת האמריקניות ללא פיצוי, ביצע רפורמה אגררית (חלוקת האדמות החקלאיות מחדש) באדמות שהיו בבעלות פרטית, והקפיא בצווי פיקוח את עליית המחירים. כדי להתגבר על הגירעון שנוצר הממשל הדפיס כסף, מה שהוביל לאינפלציה שהלכה והתגברה החל משנת 1972. מלבד זאת, הוא קשר קשרים חזקים עם העולם הקומוניסטי, לרבות הזמנתם של קובנים רבים לשמש יועצים לממשל, מה שהחריד את אנשי הצבא.
המצב הכלכלי היה עד מהרה בכי רע. ההלאמה של חברות זרות הובילה להפסקת השקעות חיצוניות בצ'ילה, וכתוצאה מכך הפסיקה גם זרימה של מוצרים מאירופה וארצות הברית. הדבר הוביל למחסור חמור במצרכים רבים ובמזון. בעקבות זאת התארגנו, בהובלת מנהיגי הימין, שביתות ענק ומחאות כנגד הממשלה. אם לא די בכך, איינדה גם סבל מחוסר משילות רב בקונגרס. פעולות רבות שלו נבלמו על ידי האופוזיציה, ומשום שעל פי חוקת צ'ילה אסור לבצע שינויים מהותיים בהתבסס על רוב זעום, הוא נאלץ לנסות לנהל את המדינה מבלי לשנות את המערכת החוקית, מה שהקשה עליו להוציא לפועל את תוכניותיו. הדבר הוביל למרמור פנימי בתוך הגוש של איינדה.
הזעם האמריקני על פעולותיו של איינדה הוביל לדילול התמיכה האמריקנית שניתנה בעבר לצ'ילה, ולצד זאת פסקו מרבית ההשקעות במשק. המצב הכלכלי, חוסר המשילות הממשלתית והפחד הציבורי מפני השמאל העולה הובילו לכאוס חברתי שהתבטא בציפייה מסוימת להפיכה, מצד צדדים רבים בציבור. כאשר האלימות והפשיעה גברו ברחובות האמונה בשלטון החוק הלכה ונשחקה בכל צדדי הקשת הפוליטית, וארגונים רבים החלו להתכונן להפיכה הצפויה. אולם ההפיכה שהגיעה לבסוף, על אף שהגיעה מן הצבא המקומי, לא התעוררה רק מתוך הרצון הציבורי בהפיכה, אלא גם מתוך לחץ חיצוני, ואפילו תמיכה אקטיבית, של ממשלת ארצות הברית (ראו פרק: המעורבות האמריקנית בהפלת איינדה).
ההפיכה הצבאית > ראשית ההפיכה

לאחר תקופה של 3 שנים תחת שלטון איינדה, בהן הכלכלה חוותה משברים עצומים כתוצאה מאוזלת היד והרפורמות הכושלות של הממשלה, לצד סנקציות כלכליות מצד ארצות הברית, וגעישה פוליטית בתוך הציבור, הגיעה ההפיכה שכולם ציפו לה. בבוקר ה-11 בספטמבר 1973 שלושת זרועותיו של צבא צ'ילה - האוויר, היבשה והים - פתחו בהפיכה יזומה שנקבעה עשרה ימים קודם לכן. חיל האוויר הפציץ את ארמון הנשיאות בסנטיאגו וטנקים נסעו ברחובות העיר והפציצו מבנים ממשלתיים. איינדה, ששכן בארמון הנשיאות, הבין עד מהרה שגורלו נחרץ, והורה לשומרי ארמון הנשיאות להיכנע. לאחר מכן הוא מת - הטענה הרווחת היא כי הוא התאבד באמצעות תת-מקלע שהוענק לו במתנה על ידי פידל קסטרו, על אף שיש גם טענות סותרות לפיהן הוא נורה למוות בידי החיילים שפרצו לארמון.
בראשיתה ההפיכה נתמכה על ידי האוליגרכיה ואף על ידי חלק נכבד ממעמד הביניים, שמאסו בתוהו ובוהו הכלכלי, האלימות והפשיעה, וראו בשלטון הצבאי שלב מעבר הכרחי למצב שבו צ'ילה הייתה לפני איינדה, תחת שלטון המעמד הבינוני-גבוה. עם זאת, המשטר הצבאי החדש לא מיהר לשחרר את השלטון. הקונגרס פוזר, הפעילות הפוליטית הושעתה, והמפלגות הפוליטיות השמאליות הוצאו מחוץ לחוק. הצבא אף השתלט באמצעות טנקים וחיילים חמושים על האוניברסיטאות ומינה מושלים צבאיים כרקטורים. בראש ההפיכה עמד מי שעתיד להיות השליט הצבאי הבלתי מעורער של צ'ילה ל-17 השנים שלאחר מכן, הגנרל אאוגוסטו פינושה. פינושה נהפך למנהיג הכת הצבאית כמעט באופן מקרי. שבועיים בלבד לפני ההפיכה, ימים מספר לפני שנקבע התאריך לביצוע ההפיכה, הופעל לחץ רב מצד גנרלים בתוך הצבא על ראש המטה הכללי להתפטר, משום שהתנגד להתערבות הצבא בפוליטיקה. במקומו הוחלט להציב את פינושה, מפקד יחידות הצבא באזור סנטיאגו, שהיה נחשב לקשיש יחסית (בן חמישים ושמונה) ונתפס כאדם מתון שאין בו סכנה לאיש. גם בהערכות הסי איי איי, שאסף מידע אודותיו, תואר פינושה כאדם נעים, דתי, שקט ואיש משפחה, תיאור שאינו תואם למנהיג הפיכה צבאית אלימה. הגנרלים ציפו שהכת הצבאית תפעל כמועצה שראשה מתחלף מפעם לפעם, ובחרו בפינושה להיות ראש המועצה הראשון בין היתר משום שהיה המבוגר שבהם.
פעולותיו הברבריות והאלימות של משטר פינושה בראשית ההפיכה, אם כן, היו בלתי צפויות לחלוטין, הן לממשל האמריקני והן לקציני הצבא שלו עצמו. מטרתו של פינושה הייתה בראש ובראשונה לחסל, פשוטו כמשמעו, את השמאל בצ'ילה. בעשרת הימים הראשונים של השלטון הצבאי נכלאו אלפי פעילי שמאל באצטדיון הספורט של סנטיאגו, שהפך למרכז העינויים של המשטר, שם מאות רבות נחקרו, עונו והוצאו להורג באמצעים סדיסטיים. דוגמה מפורסמת לקורבן של הרדיפה הפוליטית בימי ההפיכה הראשונים היא הוצאתו להורג של זמר העם האהוד ויקטור חארה, שהיה מן הזמרים הפופולריים בצ'ילה ונודע בדעותיו השמאליות. חארה, כמו רבים אחרים, נחטף על ידי הצבא והוחזק במשך מספר ימים באצטדיון, שם עונה ונחקר, ולאחר כמה שבועות גופתו התגלתה מוטלת בתעלה כשגופו מנוקב מ-44 קליעים ופניו מושחתים לחלוטין. הופעתן של גופות מתנגדי משטר במקומות שונים הפכה תופעה שגרתית - אלפי צ'יליאנים ש"הועלמו" על ידי הצבא נרצחו ונזרקו בתעלות, נהרות וכדומה. מתנגדים רבים אחרים הועלמו ועקבותיהם מעולם לא התגלו.
ההפיכה הצבאית > השלכות

פינושה המשיך לשלוט בצ'ילה במשך 17 שנה, תוך שימוש במשטר טרור שרדף וחיסל כל התנגדות פוליטית. השלטון הצבאי אופיין באלימות הסדיסטית והברברית שבה השתמש הצבא כנגד מתנגדים וחשודים, ובהרג ההמוני שבוצע בעת ההפיכה וגם בתקופה שלאחריה. בתוך 5 שנים בלבד הפכה צ'ילה מדמוקרטיה מתפקדת ומאוזנת בשנת 1970 לדיקטטורה קשה ורצחנית, מהאלימות ביותר שידע העולם, ששלטה קרוב לשני עשורים.
עד שנת 1980 שלט פינושה כמנהיג יחיד בתור ראש החונטה הצבאית, אך תנועות פנימיות בציבור ובתוך הצבא עצמו הובילו לכינון חוקה חדשה, ולאחר משאל עם הפסיד פינושה ומסר את הנשיאות, אך שמר לעצמו את תפקיד המפקד העליון של הצבא. לאחר מכן ויתר גם על תפקיד זה, אך נשאר חבר סנאט בעל מעמד מיוחד עם תפקיד לכל החיים על פי חוקה שניסח בעצמו. לפי חוקה זו, לא ניתן היה להעמיד אותו לדין כלל, גם כאשר "הוועדה הלאומית לשלום ופיוס" בצ'ילה פרסמה כי נרצחו בהוראתו של פינושה 2,279 איש ואישה. 164 מתוכם מסיבות פוליטיות, ו-2,115 על רקע הפרת זכויות אדם. על כן, פינושה נעצר לראשונה רק באוקטובר 1988, כאשר ביקר בלונדון, והחלו נגדו הליכים משפטיים בגין פגיעה באזרחים ספרדים ששהו בצ'ילה. אמנם הליכים אלו לא הועילו, כאשר פינושה חזר לצ'ילה בית המשפט הסיר את חסינותו והוא הועמד לדין בגין פשעים נגד האנושות. ב-2006, טרם הושלם משפטו, מת פינושה בביתו כאשר הוא במעצר בית, בגיל 91. כיום צ'ילה היא מדינה דמוקרטית וחופשית.