stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
באד ארולזן
פוליטיקה > מועצת העיר

37 המושבים של מועצת העיר מחולקים בהתאם לבחירות המוניציפליות שהתקיימו ב-26 במרץ 2006:
| --- | --- |
CDU: 15 מושבים
SPD: 11 מושבים
הרשימה הפתוחה העצמאית: 3 מושבים
FDP: 3 מושבים
FWG - קואליציה של אזרחים: 3 מושבים
הירוקים: 2 מושבים
פוליטיקה > ממשלת עיירה

העיירה נשלטת על ידי מגיסטרטורת העיירה שבראשה עומד ראש עיריית באד ארולזן. ראש העיר המכהן הוא יורגן ואן דר הורסט (עצמאי), שנבחר לראשונה ב-2007. כהונתו הנוכחית בת שש שנים ואמורה להסתיים ב-2025.
פוליטיקה > סמל

סמל העיירה הוא אמבלמה (Emblem) של עץ אלון בעל תשעה עלים וארבעה בלוטים, שלפניו מגן אבירים ובתוכו חציו העליון של כוכב על שמונה קצוות והאות "A".
עץ האלון מייצג את החורשות סביב העיירה ובעקיפין את האוויר הצח שבאד ארולזן ידועה בזכותו בתור ספא אקלימי. השלט מציג את ראשי התיבות (המקוריים) של העיר, ואת הכוכב בעל שמונה הקצוות של ולדק.
הנשק המקורי הושמט מהאמבלמה ב-1938 עקב חשש שיזוהה עם הבונים החופשיים, שלא היו חוקיים בגרמניה הנאצית. המדובר היה ב"עין אלוהים" - משולש שקרני השמש זורחות מתוכו, כפי שניתן לראות עדיין בסמל האזרחי של באד קרוצינגן (Bad Krozingen). בסמל של באד ארולזן "עין אלוהים" הוחלפה בעץ אלון ב-1938.
פוליטיקה > ערים תאומות

גרמניה באד קסטריץ (אנ'), תורינגיה, גרמניה
בלגיה האוסדן-זולדר (אנ'), בלגיה
ארצות הברית הרמן (אנ'), מיזורי, ארצות הברית
גרמניה קליץ (אנ'), מקלנבורג-מערב פומרניה, גרמניה
תרבות ותיור > העיר

לעיירה מתווה בארוק מפואר. רשת הרחובות מציגה דפוס משובץ שהיה אופייני לאותה תקופה. במקור תוכנן מתווה בתמונת מראה במזרח ובמערב הבית המפואר, אך התוכניות מעולם לא בוצעו במלואן; לאחר השלמת הפיתוחים ממערב לבית המפואר, לא נותר כסף לחלק המזרחי. במקום זאת, פריסת המראה מומחשת על ידי עיצוב השטח עם עצים ושיחים. חלק ממבני הפיתוח מוגנים בחוק. מאז 1999 קיים Gestaltungssatzung, "קוד עיצוב", כדי להבטיח את הצורה הנוכחית של הנוף העירוני באמצעות הגנה קולקטיבית.
Grosse Allee ("השדרה הגדולה") היא מרחב גינון עירוני, שדרה רחבה העוברת לאורך קילומטר ממזרח למערב, ולאורכה כ-880 עצי אלון גרמניים בסידור של שישה קווים. בחודשים החמים של האביב, הקיץ והסתיו השדרה המוצללת דמוית הפארק מושכת מטיילים. השדרה נבנתה בשנת 1676 כדרך מחברת יוקרתית לכרכרות בין ה"רזידנצשלוס" (טירת הדיירים) ל"לוסטשלוס" (טירת ההנאה / עינוגים) הנסיכותית. האחרונה נהרסה בשנת 1725.
תרבות ותיור > מבנים

שלוס ארולזן (טירת ארולזן) בסגנון הבארוק, השתייכה במקור לנסיכי ולדק-פירמונט. המבנה המרשים נבנה בין 1713 ל-1728 על ידי האדריכל יוליוס לודוויג רותוויל. בעלי חשיבות מיוחדת הם ציורי התקרה של האמן האיטלקי קרלו לודוביץ' קסטלי, ועבודות הטיח של אנדריאה גאלסיני.
Landauer Wasserkunst - מפעל מים היסטורי בלנדאו משנת 1555.
תרבות ותיור > אירועים קבועים

מרץ/אפריל: הדלקת אש הפסחא במגרש הירידים קניגסברג
מאי: Arolser Barockfestspiele (פסטיבל הבארוק)
אוגוסט: Arolser Kram- und Viehmarkt (יריד עם שעשועים, מוצרי בית ושוקי בקר במגרש הירידים קניגסברג)
אוגוסט: ריצת טריאתלון Bad Arolsen Twistesee
נובמבר: ריצת באד ארולזן אדוונט וולדמרתון
דצמבר: Weihnachtsmarkt (יריד חג המולד ב-Kirchplatz במקום המרכזי של העיר - Kirchplatz, כיכר הכנסייה)
כל שבע שנים באופן עקרוני (פעם אחרונה ב-2007): "פסטיבל Freischiessen" (ירי) במנגרינגהאוזן
כלכלה ותשתיות

העיירה הייתה מקומו של חיל מצב, והדבר היה בעל חשיבות כלכלית מיוחדת. בשנת 1994 הצבא הבלגי ביטל את חיל המצב שלו ועזב את העיירה. ב-17 בדצמבר 2004 השבית הבונדסוור את מחנהו במנגרינגהאוזן.
כלכלה ותשתיות > תחבורה

באד ארולזן ממוקמת על קו הרכבת מקאסל לקורבך. התחבורה הציבורית המקומית נעשית גם על ידי אוטובוסים של איגוד התחבורה של צפון הסה (Nordhessischer Verkehrsverbund; NVV). העיר מונגשת גם על ידי חברת האוטובוסים BRS (Busverkehr - Ruhr - Sieg).
כלכלה ותשתיות > מוסדות ציבור

מאז 1946, באד ארולזן היא המטה של שירות האיתור הבינלאומי, ארגון המוקדש למציאת אזרחים נעדרים, שאבדו בדרך כלל למשפחתם ולחבריהם כתוצאה ממלחמת העולם השנייה. המוסד הובל ונוהל עד דצמבר 2012 על ידי הוועד הבינלאומי של הצלב האדום וממומן על ידי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה; הוא מנוהל כעת על ידי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
במקום נמצאים מיליוני מסמכים הקשורים לניסיונות ההשמדה של העם היהודי ואחרים. ה-ITS מחזיק בארכיונים עצומים של מסמכים הקשורים לנאצים. באפריל 2006 הודיעה שרת המשפטים הגרמנית בריז'יט ציפריס כי גרמניה תשתף פעולה עם ארצות הברית ותאפשר לניצולי השואה ולהיסטוריונים גישה ל-47 מיליון עמודי מסמכים, בהחלטה פה אחד של אחת עשרה מדינות. יותר מ-12 מיליון מהמסמכים נסרקו באופן דיגיטלי ומשותפים עם מוסדות מחקר ברחבי העולם, בהם יד ושם בישראל. הארכיון נפתח במלואו כאשר צרפת, איטליה ויוון אשררו שינויים בפרוטוקול הגישה. המידע הוסתר מהציבור מאז הקמת הארכיו, ונפתח לציבור בנובמבר 2007.
אנשים ידועים

אוטו פון ביסמרק, לשעבר קנצלר האימפריה הגרמנית מ-1871 עד 1890, הוא "אזרח כבוד" של באד ארולזן.
אנשים ידועים > בני ובנות העיירה

1556, פיליפ ניקולאי, משורר שירים ורפורמי, חי במנגרינגהאוזן (נפטר ב-26 באוקטובר 1608 בהמבורג)
1620, הנסיך גאורג פרידריך פון ולדק (נפטר ב-19 בנובמבר 1692 בבאד ארולזן)
1740, ארנסט אייכנר, מלחין (נפטר ב-1777 בפוטסדאם)
1743, פרידריך קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט (נפטר ב-1812), נסיך וולדק ופירמונט
1747, גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט (נפטר ב-1813)
1767, יוהאן שטיגליץ, רופא (נפטר ב-31 באוקטובר 1840 בהנובר)
1777, כריסטיאן דניאל ראוך, פסל (נפטר ב-3 בדצמבר 1857 בדרזדן); המוזיאון בבאד ארולזן שומר על האנדרטה שלו.
1804, וילהלם פון קולבאך, צייר (נפטר ב-7 באפריל 1874במינכן)
1822, פרידריך קולבאך, צייר (נפטר ב-17 בספטמבר 1903 בהנובר)
1831, גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט (נפטר ב-1893)
1838, וולטר הרוויג, מייסד הדיג הגרמני בים הפתוח
1858, אמה, נסיכת ולדק ופירמונט, מלכה ויורשת עצר הולנד בשנים 1890–1898 (אשתו השנייה של המלך ההולנדי וילם השלישי; נפטרה ב-20 במרץ 1934 בהאג)
1861, אוגוסט ביאר, מנתח בהלסן (נפטר ב-12 במרץ 1949 בזאואן (Sauen, ליד בסקוב, Beeskow)
1865. פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט (נפטר ב-1946)
1873, רוקולף קלאפ, פרופסור לאורתופדיה
1896, יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט, אס אס אובר-גרופנפיהרר (נפטר ב-30 בנובמבר 1967 בבאד ארולזן)
1936, ויטקינד, נסיך ולדק ופירמונט
הערות שוליים

↑  "Startseite | International Tracing Service". Its-arolsen.org. אורכב מ-המקור ב-2014-02-26. נבדק ב-2014-07-17.
מעון מפואר "Residenzschloss"
Grosse Allee (השדרה הגדולה)
טירת ארולזן
בניין ראשי של מתחם ITS
הנריק גולד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1902 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  9 בינואר 1977 (בגיל 75 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  פולין 
 שפה מועדפת:  פולנית 
 
הנריק גולד (בפולנית: Henryk Gold; ורשה, 1902 – ניו יורק, 9 בינואר 1977) היה מלחין, מעבד ומנהל מוזיקלי יהודי-אמריקאי יליד פולין.
קורות חיים

נולד בוורשה למשפחה מוזיקלית: אמו הלנה הייתה ממשפחת הכליזמרים המפורסמת מלודיסטה, ואביו מיכאל היה חלילן בתזמורת האופרה של ורשה. אחיו של ארתור גולד מלחין וזמר שנרצח בטרבלינקה.
כשסרטים אילמים בפולין איבדו את הפופולריות בעקבות הגעתו של זמר הג'אז של אל ג'ולסון, אלפי מוזיקאים פולנים שניגנו בבתי הקולנוע איבדו את פרנסתם. הם החלו ליצור תזמורות גדולות וקטנות המנגנות מוזיקת ריקודים וג'אז. החלוצים היו האחים ארתור והנריק גולד, האחים סטניסלב ויז'י פטרסבורסקי, זיגמונט קרשינסקי (פול') ושימון קטאשק, קז'ימייז' אנגלרד, ג'וליאן הליצקי. הנריק גולד היה המנהל המוזיקלי. הם ניגנו קונצרטים בבית הקפה מפורסם "Ziemiańska" ברחוב ובתיאטרון רביו ברחוב סנקביץ'. הנריק ניהל את מועדון הלילה "אדריה" עם אחיו ברחוב מוניושקי.
גולד כתב מאות יצירות מוזיקליות לטנגו, פולקות, פוקסטרוט, וכן ואלסים, ושילב בהם מוטיבים יהודיים. הלהיטים שלו כללו את "נוסטלגיה", "יסמין" ו"כשאני משתכר היום".
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא וחברו המלחין יז'י פיטרסבורסקי סיירו בברית המועצות עם תזמורת ג'אז גדולה. בשנת 1942 הוא עזב את ברית המועצות עם צבא אנדרס הפולני, נסע לישראל, שם כתב לחנים הידועים שבהם "ארצנו הקטנטונת" ו"שלום" למילים של שמואל פישר. את השירים ביצעו בין היתר יפה ירקוני, יצחק (ז'אק) בן-ברוך (זאלודקובסקי) וישראל יצחקי. בישראל שינה הנריק את שמו לצבי זהבי.
לבסוף הוא היגר לעיר ניו יורק, ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Isaschar Fater, Jewish Music in Poland between the Two World Wars, pp. 71–74
↑  Dawid Eisenstadt and A. Prager: "Algemeyner muzik-leksikon", Warsaw, 1936 (p. 150)
1 2  J. Radlinski: Obywatel Jan., Kraków, 1967, (p.p. 95, 103, 225)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007496252105171  PLWABN: 9810617180605606  GND: 1078704368  ISNI: 0000 0001 1408 2738  LCCN: n2014038235  MusicBrainz: 500798da-275e-4770-8664-5585909cc9b1  VIAF: 166883945   WorldCat (עם VIAF): 166883945
דוואוואניה

דוואוואניה (בהונגרית: Dévaványa) היא עיירה בצפון מחוז בקש, בנפת גיומנדרד, באזור המישור הגדול הדרומי בהונגריה. שם העיירה נובע מכינוי של השם הפרטי הסלאבי "איוון" (וניה) והמילה "לחלק" (שמשמעותה היום "להתייעץ"). דוואוואניה שוכנת בחלק הצפוני של המחוז, בקצה הדרומי של מישור דוואוואניה. היא מקושרת לגיומנדרד ו-וסטה באמצעות רשת רכבת (קו הרכבת לקישאויסאלאש (Kisújszállás) נסגר בראשית שנות השבעים). דרכים מדוואוואניה מובילות אל גיומנדרד וקרשלדאן (Körösladány).
אקלים

האקלים של אזור דוואוואניה חם ויבש. מספר שעות השמש בשנה הוא כ-2,000. הטמפרטורה השנתית הממוצעת בדוואוואניה היא 10.3-10.4 מעלות צלזיוס, הממוצע השנתי של נתוני הטמפרטורות הגבוהות הוא 34.1-34.4 מעלות צלזיוס. הממוצע של טמפרטורות המינימום הוא -16.7 °C. דוואוואניה מאופיינת בתנודות קיצוניות בטמפרטורה. התפלגות כמות המשקעים של 540–570 מילימטרים בשנה אינה אחידה. בדוואוואניה כיוון הרוח השכיח הוא צפון, צפון מזרח ודרום.
היסטוריה

לפי הידוע, אזכורו המוקדם ביותר של היישוב במסמכים היסטוריים הוא משנת 1334. באותה תקופה השתייכה דוואוואניה למחוז בקש. בשנת 1422 סיפח זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את דוואוואניה למחוז הווש (Heves). בעדות שפרסם המלך לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה, בשנת 1523 הוזכרה דוואוואניה כעיר שוק (opidum Wanya). ניתן למצוא את דוואוואניה גם במפת הונגריה משנת 1528 בשם Wama.
משנת 1621 ישנם נתונים על האצולה של היישוב. בשנת 1647, במפקד מס של מחוזות הווש וקולש-סולנוק, נמצא כי 14 מ-67 האצילים של המחוז התגוררו ביישוב. הם היוו את הגוש האריסטוקרטי המאוכלס ביותר בשני המחוזות. חותם היישוב משנת 1659 הוא DEVA VANIA PEOCETI.
בשנת 1693 כבש צבא טטרי את הכפר באופן זמני. חלק מתושביו ברחו. במפקד במחוז הווש בשנת 1711 נזכר היישוב בשם "Oppidum Ványa", כלומר "עיר השוק של ואניה" (דוואוואניה). על אף שנקראה oppidum ("עיר שוק") כבר במאה ה-17, לא קיבלה דוואוואניה רשמית מעמד של עיר שוק עד שנת 1774. מעמדה זה נשמר עד 1872. משנת 1793, עם הקמת הקהילה המקומית של הכנסייה הקתולית, חדלה בלעדיותה של הכנסייה הרפורמית הקלוויניסטית ביישוב.
במהלך המהפכה ומלחמת העצמאות בשנים 1848–1849, הפכה דוואוואניה לבירת מחוז הווש למספר שבועות, מכיוון שממשלת המחוז הנמלטת מצאה מקלט ביישוב. בשנת 1854, על פי מפקד האוכלוסין המחוזי, היו בדוואוואניה 8,165 תושבים.
באפריל 1872 בוטל מעמד עיר השוק של היישוב, והגדרתה השתנתה לכפר גדול. בשנת 2000 קיבלה דוואוואניה תואר עיר במעמד טקסי.
יהודים

בתקופת מלחמת העולם השנייה היו בדוואוואניה כ-150 יהודים מבין כ-15,000 תושבים. במאי 1944 רוכזו יהודי היישוב בגטו. צעירים יהודים הורשו לצאת מהגטו לעבודה. ביוני 1944 נשלחו יהודי הגטו לריכוז בבית חרושת לסוכר בסולנוק ומשם גורשו לאושוויץ.
נקודות עניין

בדוואווניה יש כנסייה קתולית שנבנתה בשנת 1908 בסגנון הבארוק, וכנסייה קלוויניסטית שנבנתה ב-1887. גובה צריחה הוא 63 מטר והיא הכנסייה הגבוהה ביותר באזור טיסאנטול (אנ'). בכפר מבני ציבור רבים, ספריה, פארק לאומי ואתר דיג.
ערים תאומות

לדוואוואניה ברית ערים תאומות עם:
רומניה Cristuru Secuiesc, רומניה (מ־1994)
לקריאה נוספת

דאואואנ'א בפנקס הקהילות הונגריה, עמוד 251-252
דאוא-ואנ'ה, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 107. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
הנריק רוס

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1910 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 במאי 1991 (בגיל 81) ישראל 
 מדינה:  פולין, ישראל 
 
הנריק רוס (1 במאי 1910 – 1 במאי 1991) היה צלם יהודי-פולני שהועסק על ידי המחלקה לסטטיסטיקה במסגרת היודנרט בגטו לודז' בתקופת השואה בפולין הכבושה. רוס צילם בחשאי את מעשי הזוועה של הנאצים (כגון תליות בפומבי) בעודו פועל באופן רשמי בהסכמת מנהל התעסוקה של גרמניה הנאצית.
חלק מתפקידיו הרשמיים של רוס היה צילום דיוקנאות לשם תעודות זהות. הוא הצליח לפתח טכנולוגיה שאיפשרה לו לצלם עד 12 אנשים בתשליל אחד. השלטונות הגרמניים סיפקו לו סרט צילום לעבודות אותן הקצו לו, והפיתוח הסודי הזה איפשר לו ליצור או לשמור סרט נוסף, בו יכול היה להשתמש לשם צילום באופן מחתרתי.
תמונותיו הבלתי רשמיות של רוס כללו אירועים מחיי היום-יום, חגיגות קהילתיות, ילדים חופרים בערמות מזון, ומחפשים שאריות מזון, וכן קבוצות גדולות של יהודים מובלים לגירוש ומועברים לקרונות.
לאחר המלחמה סיפר רוס: "עשיתי זאת בידיעה שאם אתפס אני ומשפחתי נעונה וניהרג."
רוס צילם גם את אקציות החיסול של גטו לודז', באוגוסט 1944. עם חיסול גטו לודז' בסתיו 1944, קבר רוס את התמונות והתשלילים שלו בקופסה, בתקווה שיישארו כרשומה היסטורית. הוא הצליח לחפור באדמה ולהוציא את הקופסה בינואר 1945, לאחר שהצבא האדום שחרר את לודז'. הרבה מחומריו נפגעו או נהרסו על ידי מים; ובכל זאת, כמחצית מ-6,000 התמונות שצילם רוס שרדו. מאוחר יותר העיד רוס במשפט אייכמן ב-1961.
בשנת 2004 יצאה לאור ספר Lodz Ghetto Album עם צילומי רוס בעריכה של מרטין פאר.
ראו גם

מנדל גרוסמן
אריה בן-מנחם
הערות שוליים

↑  Marta Sinior (24 באוגוסט 2005). "Fotografie z getta Henryka Rossa". Internet Archive. FotoPolis.pl. אורכב מ-המקור ב-4 באפריל 2015. נבדק ב-4 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Isaiah Trunk 2008, Łódź Ghetto: A History, pp. 53-56.
1 2  Memory Unearthed: The Lodz Ghetto Photographs of Henryk Ross, Art Gallery of Ontario, 2015
↑  Agence VU Henryk Ross
↑  פרסום באתר יד ושם לרגל התערוכה "הבזקי זיכרון: צילום בתקופת השואה
↑  גירוש יהודי גטו לודז' להשמדה, אוגוסט 1944. צלם: הנריק רוס, באתר יד ושם
↑  על מציאת התשלילים על ידי רוס לאחר המלחמה, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267099505171  PLWABN: 9810602246905606  BNE: XX4778898  GND: 124080693  ISNI: 0000 0001 0959 9257  LCCN: no2004078166  NKC: jx20050520003  PIC: 272784  SUDOC: 152515933  VIAF: 23065280   WorldCat (עם VIAF): 23065280 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רז'ה באלינט (רופא)

| --- | --- |

 לידה:  22 באוקטובר 1874 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  23 במאי 1929 (בגיל 54) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 שם לידה:  Bleyer Rudolf Jenő 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  נוירולוג, פסיכיאטר, פרופסור 
 
רז'ה באלינט (במקור בלאייר עד 1892, בהונגרית: Bálint Rezső; בודפשט, 22 באוקטובר 1874 – בודפשט, 23 במאי 1929) היה רופא, פנימאי, נוירולוג, יהודי-הונגרי מנהל קליניקה, פרופסור באוניברסיטה, שנתן את שמו לסינדרום באלינט.
ביוגרפיה

רז'ה באלינט נולד במשפחה יהודית כבנם של סוחר התבואה יוז'ף בלאייר ושל יוליה פוליצר. בין השנים 1884–1892 הוא למד בגימנסיה המלכותית הראשית ברובע 5 בבודפשט ואחר כך המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט. הוא היה עוזרו של פרידייש קוראני וקיבל את תעודת הרופא בשנת 1897. משנת 1900 היה מתמחה בקליניקה. בין 1902 לבין 1906 הוא היה מרצה, מ-1906 עד 1907 מרצה בכיר, ומשנת 1911 עוזר פרופסור עד 1914. הוא התמודד למשרת פרופסור רגיל באוניברסיטה באותה השנה. הוא התמנה לראש המרפאה הפנימית ומינויו כפרופסור מן המניין התחיל ב-13 באוקטובר, אך רק ב-23 בינואר 1917 הציע השר את מינויו הרשמי לקרל הראשון, קיסר אוסטריה שאישר אותו ב-2 בפברואר 1917. מיוני 1915 עד יוני 1917 הוא שירת כסגן אלוף בצבא המשותף של אוסטריה-הונגריה, כמו גם רופא ראשי ומפקד בית חולים. בשנת 1929 הוא נפטר מסרטן בלוטת התריס.
אחיו היו זולטאן באלינט, אדריכל, אימרה באלינט (כלכלן), עיתונאי וסופר. אשתו הייתה מריה הירונימי, בתו של הפוליטיקאי קארוי הירונימי, אותה נשא לאישה ב-14 באוגוסט 1915.
עבודותיו

מדריך דיאטני (1924)
סוכרת ואינסולין (עם זולטאן ארנסט ובלה פורייס, 1927)
Ulcus- problem und Säuregasengleichgewicht
פרסים והוקרה

פרס קרן בלשה (1913)
מדליית בלשה (1928)
הפרס המלכותי קרן פרנץ טאוסק של ההסתדרות הרפואית (1926)
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1892. évi 44396. sz. rendelete. Névváltoztatási kimutatások 1892. év 1. oldal 37. sor
↑  Halálesete bejegyezve a Bp. VIII. ker. állami halotti akv. 1615/1929. folyószáma alatt.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 9784 6856  NTA: 130229946  VIAF: 61948906   WorldCat (עם VIAF): 61948906
גטו בוטושאן

גטו בוטושאן פעל מספטמבר 1940 עד אפריל 1944 כגטו פתוח בעיר בוטושאן שנמצאת בחלק הצפוני של חבל מולדובה ברומניה.
בוטושאן לפני השואה

בוטושאן היא עיר הבירה של מחוז בוטושאני. בוטושאן היא מהערים החשובות ביותר ברומניה, עד לאמצע המאה ה-19. העיר השלישית בגודלה ברומניה. בבוטושאן הייתה הקהילה היהודית השנייה בגודלה והחשובה ביותר במולדובה. עם השנים, גדל והלך מספר יהודי בוטושאן שעסקו במלאכה, ודבר אשר עורר את התנגדות האוכלוסייה הנוצרית המקומית, שדרשה מהשלטונות לאסור על יהודים מסחר זה. עם זאת, עד שנת 1899 יותר מ-75% מסוחרי העיר, וכ-68% מבעלי המלאכה שלה, היו יהודים. העיר בוטושאן הייתה עיר ואם בתולדות היהדות ברומניה. לפני מלחמת העולם השנייה בבוטושאן היו עשרות בתי כנסת ששירתו את הקהילה היהודית בעיר, כיום נותר מהם רק בית כנסת פעיל אחד.
תקופת השואה (1939–1945) > שלטון משמר הברזל וגירוש היהודים לטרנסניסטריה

בתקופת שלטון משמר הברזל (ספטמבר 1940 - ינואר 1941), 10,900 היהודים שחיו אז בבוטושאן היו קורבנות לדיכוי הכלכלי ולהגבלות שונות אחרות. רבים נחטפו על ידי משמר הברזל, הוכו ועונו. גברים יהודים בבוטושאן בין הגילאים 15 עד 70 גויסו לעבודות כפייה, עוד לפני שנחקק חוק עבודות הכפייה במדינה בדצמבר 1940. 8,000 יהודים עבדו כפועלי כפייה, מחציתם מחוץ לעיר במחנות עבודה כגון ודואגה, טירספול ובראילה. בנוסף לעבודות הכפייה, גירשו הרשויות הרומניות 42 יהודים שנחשדו כקומוניסטים ל-טרנסניסטריה (חבל ארץ בו היו מחנות ריכוז רבים). רובם נהרגו זמן קצר לאחר מכן בידי האס אס והז'נדרמריה הרומנית המספר הכולל של יהודי בוטושאן שגורשו לטרנסניסטריה הגיע בסופו של דבר ל-148, כאשר חלקם הואשמו בתסיסה נגד הממשלה או בהגירה לא חוקית.
תקופת השואה (1939–1945) > פעולות משרד הפנים הרומני

לאחר שהודחו הליגיונרים (משמר הברזל, בשנת 1941) עברה השליטה בעיר למשרד הפנים הרומני והמשטרה הרומנית (הז'נדרמריה הרומנית). ב-26 ביוני 1941 בעקבות הוראה של משרד הפנים, נכלאו 20 יהודים, בעיקר רבנים ושוחטים כבני ערובה, ונמסרה ההודעה שעם כל הפצצה של הרוסים ייהרגו שניים מהם. ביולי 1941 היו בין 50 ל-60 בני ערובה. הם נכלאו בשני חדרים בבית הספר היהודי, ולבסוף הועברו לבית הכנסת הגדול. פרפקט המחוז הודיע, שיוציא להורג בירייה 500 מיהודי בוטושאן אם יימצא בהם מרגל. בני הערובה נכלאו במבנים של הקהילה היהודית, דוגמת בתי ספר ובתי כנסת, בתנאים סניטרים קשים, כשהם ישנים על הרצפה החשופה, ללא שמיכות בחורף הרומני הקשה. לא סופק מזון לבני הערובה, והאפשרות לקבל חבילות מזון, ביגוד ותרופות מהמשפחות הייתה תלויה בתשלום שוחד לשומרים. מסביב למבנים הוצבה גדר תיל דוקרני ובכניסה שמרו שוטרים מקומיים. ב-3 ביולי 1941 ביטל משרד הפנים את ההוראה בדבר ענידת סימן ההיכר היהודי, ואף על פי כן ציוותה המפקדה הצבאית בבוטושאן ב-14 באוגוסט של אותה שנה: "היהודים מכל מין וגיל ישאו בצידו השמאלי של החזה כוכב בעל שש זוויות עשוי בד צהוב, בקוטר של 7 ס"מ, על רקע שחור".
תקופת השואה (1939–1945) > פעולות הקהילה היהודית בבוטושאן

בתקופה זו הקהילה היהודית בבוטושאן פעלה לסיוע לנזקקים. לאחר כיבוש פולין על ידי הגרמנים, הקהילה דאגה לפליטים הרבים שהחלו להגיע לעיר. לאחר שתקפה גרמניה את ברית המועצות (יוני 1941) פונו לבוטושאן 11,000 יהודים מכפרים ועיירות באזור. גם הם נעזרו בקהילה המקומית. כתוצאה מזרם הפליטים וכן מהרחקתם של תלמידים יהודים מבתי ספר ציבוריים, גדל מספר התלמידים הלומדים בבתי ספר יסודיים שמקיימת הקהילה מ-452 בשנת 1940 ל-1,050 בשנת 1943. שני בתי ספר תיכוניים הוקמו בהם למדו 350 תלמידים.
תקופת השואה (1939–1945) > שחרור הגטו על ידי הצבא האדום

כאשר הצבא הסובייטי התקרב לעיר באפריל 1944, המצב בבוטושאן הפך לאנרכיה מוחלטת, כאשר עריקים מהצבא הגרמני והרומני הטילו טרור על תושבי העיר. הקהילה היהודית קיבלה על עצמה את תפקידי העירייה, הקימה משמר אזרחי ודאגה להמשך קיומם של בית החולים הממשלתי ומושב הזקנים בעיר. משלחת הקהילה היהודית העבירה את השליטה בעיר לכוחות הסובייטים ב־7 באפריל 1945, לאחר שנכנסו לעיר. יהודים מונו לתפקידי ציבור, אך המפקד הסובייטי הזהיר אותם שלא יהפכו את העיר ל"רפובליקה יהודית". האוכלוסייה המקומית והיהודים סבלו מהסובייטים יותר מאשר מהגרמנים. הסובייטים גנבו כל אשר הזדמן לידם ואנסו נשים, על כן הנשים הסתגרו בבתיהן. הסובייטים שהו בעיר כחצי שנה עד ההתקפה הגדולה על הגרמנים.
תקופת השואה (1939–1945) > עדויות מתושבי בוטושאן > יוסף בר-אל

יוסף נולד בשנת 1930 לחיה-לאה ולנתן גוטסמן בעיר סבן שברומניה. בגיל שנה עברה משפחתו להתגורר בעיר בוטושאן, בה התגוררו כ-34,000 יהודים. אביו היה כובען מומחה. הבית היה בעל צביון מסורתי. היהודים עסקו בעיקר במסחר ובמלאכה. משפחתו מנתה הורים ושני בנים. בבית שררה אווירת לימודים, ודברו בו יידיש ועברית. היות שהיה קשה לשלוח אותו לחדר, הביאו את המלמד לביתם.
כל תקופת המלחמה משפחתו שהתה בבוטושאן. אנטישמיות חזקה הורגשה ברחבי רומניה והיא הייתה אידאולוגית. אמנם המשפחה חשה במחסור אך היה אפשר להתקיים. בבית היו מוכנים דרך קבע תרמילי גב ובהם מזון לבריחה חפוזה.
בתי הכנסת שימשו ככיתות לימוד. את לימודי הלטינית רכשו באמצעות כומר שלימדם בבית הכנסת. הכומר מעולם לא רצה לעמוד כשגבו מופנה לארון הקודש, על כן חיפש תמיד זווית בה לא יסתיר את ארון הקודש. בעת המלחמה למד יוסף בבית ספר תיכון יהודי שהוקם במקום מאחר שלא אפשרו ליהודים ללמוד בבתי הספר הממלכתיים.
תקופת השואה (1939–1945) > עדויות מתושבי בוטושאן > שמעון שוורץ

שמעון שוורץ נולד בשנת 1925 לשפרה וליום טוב שוורץ בעיר בוטושאן שהייתה עיר מחוז ברומניה. במשפחתו חמש נפשות: הורים, ושלושה ילדים: חיים, ברכה שמעון. אביו עבד בקולנוע ואמו הייתה עקרת בית. אביו נפטר לפני פרוץ המלחמה. ביתו היה בית מסורתי. מגיל 5 למד שמעון ב"חדר" ואחר כך בבית הספר המקומי בו למד שמונה כיתות.
בשנת 1941, עם כניסת הגרמנים לרומניה, חלו הגבלות על האוכלוסייה היהודית ובכללם איסור יציאה לשוק לפני השעה עשר בבוקר.
בגיל 18 נלקח שמעון למחנה לעבודות כפייה בשם דואגה, שם הועסק בסחיבת אבנים וריסוקם. רוב היהודים הגיעו למחנה זה, השאר נשלחו למחנות בבסרביה.
שמעון עבד במחנה עבודה זה עד לשחרורו בידי הצבא האדום בשנת 1944.
העיר בוטושאן נמצאת בצפון מזרח רומניה בגבול מולדובה, והייתה העיר הראשונה שהצבא האדום שחרר. רומניה שוחררה ב-23 באוגוסט 1944. האוכלוסייה המקומית והיהודים סבלו מהסובייטים יותר מאשר מהגרמנים. הסובייטים גנבו כל אשר הזדמן לידם ואנסו נשים, על כן הנשים הסתגרו בבתיהן. הסובייטים שהו בעיר כחצי שנה עד ההתקפה הגדולה על הגרמנים.
אמו ואחותו נשארו כל עת המלחמה בביתן ואחיו חיים נלקח למחנה העבודה בטירספול. כל בני משפחתו שרדו.
תקופת השואה (1939–1945) > עדויות מתושבי בוטושאן > יהודה כהן

יהודה כהן נולד בשנת 1922 לחנה ולנתן בעיר בוטושאן שברומניה. לאביו היה בית קפה. משפחתו הייתה בעלת צביון דתי. משפחתו מנתה ארבעה ילדים: יעקב, רבקה, בטי ויהודה. למדתי ב"חדר" וכן בבית הספר התיכון הממלכתי.
בספטמבר 1941 הצטווה הצבא לאסור את יהודי הערים, והחיילים קיבלו הוראה להרוג כל יהודי שימצא באזורים הכפריים.
עם פרוץ המלחמה נשלח אביו למחנה עבודה בטירספול וכן גם יהודה. בגיל שבע עשרה נלקח יהודה למחנה ועבד בתפירה לגרמנים עד סוף המלחמה.
הוא השתחרר בידי הצבא האדום.
בתום המלחמה התגייס לצבא הרומני ולאחר זמן מה ברח.
יהודה הגיע ארצה עם קבוצתי בשנת 1947 באנייה "מדינה" שנעצרה על ידי הבריטים. באותה אנייה הפליגה אף רעייתו לעתיד צפורה, אותה לא הכיר באותה עת.
לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה התמקמו בעיר אנשים אשר פונו מהכפרים שמסביב ואלו שחזרו מטרנסניסטריה.
כתוצאה מהגירה זאת עלתה אוכלוסיית יהודי בוטושאן ל-19,550 בשנת 1947. אולם החל משנת 1956, רבים מיהודי בוטושאן עלו, בעיקר לישראל.
עד 1969 נותרו 500 משפחות וארבעה בתי כנסת, השוחט המקומי (קצב כשר) שימש גם כרב הקהילה.
בשנת 1992 התגוררו 200 יהודים בוטושאן.
הערות שוליים

1 2 3 4  The Jewish Community of Botosani, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"
↑  Protocols of Justice (2 vol. set), BRILL, 2014-01-01, עמ' 635–1218, ISBN 978-90-04-26515-8
↑  Botosani, www.jewishvirtuallibrary.org
↑  בר-אל יוסף ז"ל, באתר www.hod-hasharon.muni.il
↑  שוורץ שמעון ז"ל, באתר www.hod-hasharon.muni.il
↑  כהן יהודה, באתר www.hod-hasharon.muni.il
הוועדה הלאומית לטיפול במגורשים

| --- | --- |
 מדינה:  הונגריה 
 תקופת הפעילות:  אוגוסט 1945 – הווה (כ־79 שנים) 
 
הוועדה הלאומית לטיפול במגורשים (בהונגרית: DEGOB - Deportáltakat Gondozó Országos Bizottság) היה ארגון סיוע יהודי-הונגרי, כלומר הוועד הלאומי למגורשים (DEGOB) שרשם את סיפוריהם האישיים של כ-5000 ניצולי שואה הונגרים בשנים 1945–1946. הטקסט המלא (בעיקר בהונגרית) והתמונות הסרוקות של יותר מ-3500 הפרוטוקולים ניתן למצוא כיום בצורה מקוונת. זהו מאגר המקוון הגדול ביותר בעולם ועדות השואה המקוונת הנרחבת ביותר. בשנת 2006 התחיל תרגום המסמכים לאנגלית.