לשון הקודש
הלשון העברית לדורותיה כלשון הקודש > הלשון העברית החדשה

בעקבות הרמח"ל, משוררי וסופרי תנועת ההשכלה ניסו להחיות את הספרות העברית בהתבסס אך ורק על לשון המקרא כשפה מדוברת. המעולים שבהם הקפידו על הכללים הבאים:
נקיות: שימוש במילים מקראיות, מבלי להצטרך למילים מלשון ארמית או מלשונות זרות אחרות.
צחות לשון בהתאם לכללי הדקדוק של לשון המקרא.
נושאים הראויים לרוח הלשון ולנשמתה.
הרומן "אהבת ציון" מאת אברהם מאפו, שחובר ברוח המקרא ובסגנונו, נחשב לפסגת טהרת הלשון וצחותה של ספרות ההשכלה, כמו גם ליצירת הספרות הנעלה ביותר שחוברה מאז הרמח"ל. כתב פישל לחובר: "כל ה'משכילים' שקדמו לאברהם בן יקותיאל מאפו, וגם אלה שהיו בימיו, כולם אהבו את התנ"ך, וספרי הנביאים והכתובים היו לכולם מעיין לא-אכזב, אשר אליו ירדו והתקדשו בו והטהרו מאבק הדורות וממנו הרוו את צמאונם ליופי ולחיים; אולם לא היה ביניהם אף אחד שידע כמאפו להקשיב לשפת המעיין הטמיר, לשמוע לקול לחש הגלים, להמיית סודם – סוד בראשית".
תרגומים של ספרות המונית מספרות העמים, או כל סוג של ספרות בינונית בלשון עברית, נחשבו על יד רוב סופרי ההשכלה כחילול לשון הקודש. נחום סוקולוב כתב על ספרות ההשכלה: "אמנם השכינה שרתה על האנשים ההם, אבל לא הם ולא שפתם היו מעולמנו זה. הם הלבישו את כל העניינים בגדים תנ”כיים בדיוק לשוני, אבל בלי שום דיוק ענייני".
בהדרגה סופרי הספרות העברית החדשה הבינו את הצורך בהרחבת השפה. כך כתב יל"ג בשנת תר"ם: "ראיתי כי אין טוב לפני, כי אם להשליך מעלי את עבותות המליצה המזוקקה ולדבר אל העם הזה בלשון אשר יבינו. אם נדבר רק בלשון הדורות אשר היו מימות משה עד ירמיהו, אז לא נוכל לדבר רק על הדברים והעניינים, אשר היו גלויים וידועים בימים ההם; אבל בהעבירנו לפנינו את המעשים אשר נעשו אחרי-כן והנעשים עתה ואשר יעשו אחינו, אז לשוננו נגביר, נרחיב את גבולה ויריעותיה נטה לא נחשוך. נתּן את טהרת השפה כפר נפש הרחבת השפה". אליעזר צבי צווייפל, יל"ג, מנדלי מוכר ספרים, ביאליק, וסופרים אחרים, הניחו את היסודות של סגנון הספרות העברית החדשה, על בסיס רובדי הלשון העברית לדורותיה, ובמיוחד לשון המקרא ולשון חכמים. כך נוצר סגנון עברי הממזג את לשון המקרא ולשון המשנה והמדרש, שהצטיין ביפי עושרו הרב ובפשטותו ודייקנותו כאחד. לספרות העברית החדשה היה מקום מרכזי בתחיית הלשון העברית כשפה מדוברת.
כתב יהושע חנא רבניצקי על מנדלי מוכר ספרים: 'ר' מנדלי הבין והרגיש היטב, שלשון המשנה ומבחר המדרשים אינה איזו שפה חדשה או לשון עברית מקולקלת, כמו שטעו הרבה מן ה“מליצים” לחשוב, אלא אותה הלשון העתיקה, שפת המקרא, שהתפתחה וקלטה לתוכה לשד חיים חדשים ועלתה למדרגה יותר גבוהה בסולם ההשתלמות'.
משהספרות העברית הלכה ונהייתה עממית, שפתה הורחבה גם על ידי סופרים חדשים נעדרי חוש-הלשון, המזלזלים בכבודה ובערכה, מה שהביא את יל"ג לכתוב בשירו "מחלת הזיכרון":
עוֹד שָׂרְדָה הָאַחַת – הַשָּׂפָה הָעִבְרִיָּה,
“בַּחֲיוֹת הַשָּׂפָה יָשׁוּב גַּם עַמָּהּ לִתְחִיָּה!”
מָה אָהַבְתִּי שִׂיחָתָהּ, הֲגוֹת בָּהּ, סַלְסְלֶהָ;
לְמִקְדָּש הָיְתָה לִי, כִּפְנֵי אֱלֹהִים פָּנֶיהָ.
עַתָּה הַמִּקְדָּשׁ יֵשַׁם, כֹּהֲנָיו נֶאֱסָפוּ,
וּפְנֵי אֵלִי זֶה קוּרֵי עַכָּבִישׁ חָפוּ.
לפיכך, אף על פי שהשפה העברית המודרנית מבוססת על לשון המקרא ולשון חכמים, הרי שעקב שכחת לשון הקודש בגלות והשפעת לשונות זרות, ובעקבות החייאת הלשון העברית בא"י כשפה מדוברת טבעית, ובהשפעת המודרנה והחילון, היא שונה במידת-מה מלשון המקרא ומלשון חכמים באוצר המילים, בצורת הניסוח, ובהגיה, ולפעמים גם נבדלת משמעותית בהוראות המילים, בתחביר, ובכללי דקדוק ופיסוק. מכאן, יש המחשיבים את העברית המודרנית כעיוות של לשון הקודש, ומאידך יש הרואים בה התנערות של לשון עתיקה שקפאה על שמריה ושבה לחיים. מכל מקום, סופרי הספרות העברית החדשה, אפילו החופשיים שבהם, החשיבו את לשונם כהמשכיות של לשון הקודש. כך כתב יוסף חיים ברנר:
עברית אנו כותבים מפני שאין אנו יכולים לבלי לכתוב עברית, מפני שהניצוץ האלוהי אשר בתוכנו יוצא מאליו רק בשלהבת זו, מפני שזיק זה אינו מתלבה, אינו מתגשם במלואו אלא בשפה זו ולא בשפה אחרת... אנו, היהודים הצעירים, בני העברים הקדמונים, אנו אשר סופרי יהודה וחוזיה מימות מיכה וירמיהו עד פרץ בן משה ואחריו, נתנו את העולם בלבנו; אנו, אשר העבריה החייתה והעשירה את נפשותינו, אשר שיור אין לנו מבלעדיה, אשר היא-היא מקור-חיינו, חלק מסוד הוָיתנו ואחוזה וקשורה בכל עצמותנו.
אצל זרמים חרדיים, בעיקר בחו"ל, משמש הביטוי "לשון הקודש" ככינוי הרגיל לשפה העברית המסורתית, ומשתמשים בלשון הקודש ביומיום בעיקר בכתיבה, ולעומת זאת את העברית המודרנית הרבה מהם לא יודעים כלל. זרמים קיצוניים בדוגמת העדה החרדית אף נמנעים מלהשתמש במילים שהתחדשו מאז תחיית השפה העברית. ישראלים היו מגדירים את השפה שלהם כ"עברית ישנה" או "עברית אשכנזית של המאה ה-19" אך הם סוברים כי לשון הקודש היא השפה האמיתית והישראלים שינו ממנה.
לעומת זאת, רבני הציונות סבורים שמצווה לדבר בלשון הקודש - עברית, אפילו בענייני חול; ושתחיית הלשון העברית כשפת דיבור בדורות האחרונים היא נדבך מתחיית האומה והחזרת עטרה ליושנה: הישן יתחדש והחדש יתקדש.