stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מספר אותיות התורה
הערות שוליים

↑  הנתונים בתרשים לפי "מקראות גדולות הכתר" ולפיהם סיכום האותיות הוא 304,801.
↑  זוהר חדש, דף צ"א, עמוד א'
1 2  משנת רבי יעקב, פיעטרקוב ה'תר"ץ פרק ד' אות ג', באתר אוצר החכמה
↑  רבי שניאור זלמן מלאדי, לקוטי תורה (פרשת בהר), עמ' מ"א, טור ב'
↑  חסד לאברהם מעין ב נהר יא
↑  יש שהבינו כי לפי דבריו אין הכוונה לאותיות הכתובות בתורה, אלא שאם נחשב את המילוי של 22 האותיות ואת המילוי של המילוי וכן הלאה, נוכל להגיע ל-600,000.
↑  מדבר קדמות מערכת י' אות ו'.
↑  בתוך דבריו הוא מציע הסבר נוסף על פי מה מה שנאמר בתורה: שהלוחות היו כתובים 'מזה ומזה', אך לא ביאר דבריו, וכפי הנראה כוונתו שיש למנות כל אות פעמים.
↑  הרמ"ע מפאנו, עשרה מאמרות, מאמר הנפש, ח"ג פרקים ה' ו'. וכן מאמר חקור דין, ח"ב פרק כ.
↑  לבוש מרדכי חלק או"ח, סימן לו.
↑  עשרה מאמרות מאמר הנפש חלק ג' פרקים ה - ו.
↑  ד"ר משה כץ, יש שישים רבוא אותיות בתורה, תחומין כא' ה'תשס"א, עמודים 555 - 560
↑  יש שהבינו כי הכוונה לרב סעדיה גאון, ויש שייחסו את האגדה לרב סעדיה בנו של רבי יוסף בכור שור מבעלי התוספות. ראו שם הגדולים מערכת גדולים אות ס' בערך רב סעדיה גאון, ואנציקלופדיה אוצר ישראל ערך "אותיות".
↑  השוו: יוסף שלמה דלמדיגו, נובלות חכמה דף קצ"ז בסיליאה ה'שצ"א, אליהו הכהן האתמרי, מדרש תלפיות ערך "אותיות" (נדפס לראשונה באזמיר ה'תצ"ו), אשר אנשיל ווירמש, סייג לתורה דף יב' פפד"מ ה'תקכ"ו.
↑  הרב יאיר בכרך בשו"ת חוות יאיר סימן רל"ה.
↑  אברהם קורמן, מספר הפסוקים, המלים והאותיות שבתנ"ך, "שמעתין" גיליון 65
↑  על פי סייג לתורה פפד"מ ה'תקכ"ו
↑  על פי ד"ר משה כץ, יש שישים רבוא אותיות בתורה, תחומין כא' ה'תשס"א, עמודים 555 - 560
↑  אהרן בן אשר, דקדוקי הטעמים, באתר היברובוקס
↑  קריית ספר חלק ב', באתר היברובוקס
↑  עשרה מאמרות, מאמר הנפש חלק ג' פרק ה'
↑  אברהם קורמן, מספר הפסוקים, המלים והאותיות שבתנ"ך, "שמעתין" גיליון 24
ורד מוסנזון

| --- | --- |

ורד מוסנזון, 2009
 לידה:  12 בספטמבר 1960 (בת 64) 
 מדינה:  ישראל 
 
ורד מוֹסֶנזוֹן (נולדה בנען ב-12 בספטמבר 1960) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה

ורד מוסנזון נולדה בקיבוץ נען ב-12 בספטמבר 1960, שם גם גדלה. היא בתו של הסופר משה מוסנזון. אחותה (למחצה) הבכורה הייתה הסופרת דבורה עומר, ודודה היה הסופר יגאל מוסנזון.
בשנת 1980, בהיותה בת 19, פרסמה את ספרה הראשון "דברים שצריך לעבור: הרהורים וציורים", הכולל שירים, סיפורים קצרים ורשימות, מעוטר בציוריה של המחברת ומתאר לבטי התבגרות ואהבה בקיבוץ על רקע מחלתו ומותו של אביה. הספר זכה להצלחה גדולה ביותר ונמכר בלמעלה מ-120,000 עותקים. גם ספריה "שירים כהים" והרומן "הבטחתי לספר לך הכל" זכו להצלחה ולביקורות חיוביות.
מוסנזון למדה עיצוב גרפי בבצלאל ובמקביל לכתיבה ספרותית היא עוסקת בפרסום כקופירייטרית ומעצבת שפה חזותית. מאז שנת 2000 היא בעלת משרד הפרסום "זהות ושפה".
מוסינזון היא אם לבת מבן זוגה לשעבר, הצלם גל פרידמן.
ספריה

דברים שצריכים לעבור: הרהורים וציורים, הוצאת דליה פלד, תש"ם 1980
צחי שי, יין של קטנים, סער, 1980; איורים - ורד מוסנזון
ג'יפסי: מה שג'יפסי הייתה מספרת לו הייתה יודעת לדבר, דליה פלד, 1981
שירים כהים, דליה פלד, 1981
רון גפן, לאן עכשיו, דליה פלד, 1981; איורים - ורד מוסנזון
מחכים לבר: 9 חודשים וקצת של מכתבים, ירושלים: גל הפקות, 1988
יש אומרים ישנה אמת, כנרת 1995
הבטחתי לספר לך הכול (רומן), ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2001
ארגז הכלים הצהוב: מדריך לגידול רעיונות, זהות ושפה, 2008
מוטב עכשיו: שירים 1995-2008, זהות ושפה, 2009
מפגש המזלות, הוצאת רקיע, 2005
אנטר זהות ושפה, 2017
לקריאה נוספת

אילת נגב, "שבט מוסנזון", ידיעות אחרונות, 7 ימים, 13 במאי 1994, עמ' 20–23, 74.
הערות שוליים

↑  א. סדומי, הוורד מקיבוץ נען, דבר, 25 ביוני 1980.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307069105171  GND: 142639761  ISNI: 0000 0001 1616 5983  LCCN: n88263835  VIAF: 32410358   WorldCat (עם VIAF): 32410358 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מועצת המדינה של צרפת

| --- | --- |

חזית ה"פאלה רויאל", מקום משכנה של מועצת המדינה של צרפת
חזית ה"פאלה רויאל", מקום משכנה של מועצת המדינה של צרפת
 מאפיינים
 שטח שיפוט:  צרפת צרפת
 מדינה:  צרפת 
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  13 בדצמבר 1799 – הווה (225 שנים) 
 גאוגרפיה
 קואורדינטות:  48°51′48″N 2°20′13″E﻿ / ﻿48.863333333333°N 2.3369444444444°E﻿ / 48.863333333333; 2.3369444444444
 www.conseil-etat.fr
  (למפת פריז מוגדלת) מועצת המדינה של צרפת(למפת פריז רגילה) מועצת המדינה של צרפת
 
מועצת המדינה של צרפת (בצרפתית: Conseil d'Etat) היא גוף שלטוני בצרפת המורכב ממשפטנים בכירים ומשמש כיועץ משפטי של הממשלה הצרפתית וכבית משפט עליון לעניינים של משפט מנהלי.
מועצת המדינה נוסדה ב-1799 על ידי נפוליאון בונפרטה כתחליף למועצת המלך. מקום מושבו הנוכחי של המועצה הוא בפאלה רויאל מאז 1875. בראש המועצה עומד ראש ממשלת צרפת, ובהיעדרו, שר המשפטים של צרפת, הגם שבפועל מנהל את המועצה סגן נשיא המועצה, שהוא הפקיד הבכיר ביותר של השירות הממשלתי הצרפתי, והפוליטיקאים יושבים בראש המועצה רק באירועים טקסיים.
אחת מהחלטותיה הידועות של המועצה, נוגעת לאיסור הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת. בנובמבר 1989 הכריזה המועצה, כי הרעלה, בהיותה דרך ביטוי דתית, נוגדת באופן עקרוני את עקרון ה-"laïcité", החילוניות, בבתי הספר.
ייעוץ וחקיקה

מועצת המדינה מעניקה ייעוץ לממשלה באמצעות חמש מחלקות מיוחדות: המחלקה לענייני פנים, מחלקת הכספים, המחלקה לעבודות ציבוריות, המחלקה החברתית והמחלקה האדמיניסטרטיבית. עורך דין מונה לאסוף את התיעוד המשפטי הרלוונטי ולחקור את המקרה הנדון.
הפקידים הבכירים מהמשרדים, הידועים כנציבי ממשלה, מספקים למועצת המדינה את ההבהרות הנדרשות לגבי היקף הטקסט, תנאי עיבודו והסיבות לבחירות שנעשו על ידי המשרדים. לאחר מכן, עורך הדין מגיש את התיק למחלקה הרלוונטית לדיון, והמחלקה מצביעה על כל תיקון אפשרי.
בנוסף למחלקות אלה, האספה הכללית מכנסת את כל חברי המועצה (Conseillers d'État) בראשות סגן הנשיא של מועצת המדינה, המשתתף בעיבוד רוב הצעות החוק והפקודות הממשלתיות. אף על פי שדעות המועצה אינן מחייבות בתיאוריה, בפועל הן משפיעות במידה רבה על הממשלה.
לצד מחלקות הייעוץ האחראיות לבדיקת טיוטות שהכינה הממשלה, פועלת גם מחלקה לדוחות ומחקרים. מחלקה זו מופקדת על הכנת הדו"ח השנתי, תיאום פרויקטים מחקריים, התעדכנות בהתפתחויות בדיני הקהילה האירופית ומעקב אחר נושאים הקשורים לאכיפת החלטות הוועדה. למחלקה זו מצורפת משלחת ליחסים בינלאומיים, המרכזת את מאמצי שיתוף הפעולה של המועצה עם תחומי שיפוט זרים ואיגודים בינלאומיים, כגון האיגוד הבינלאומי של רשויות השיפוט המנהליות העליונות ואיגוד המועצות של המדינה וסמכויות השיפוט המנהליות העליונות של האיחוד האירופי.
בית המשפט העליון לעניינים של המשפט מנהלי

בתי הדין המנהליים עוסקים ביישוב מחלוקות בין גוף ציבורי לגוף פרטי או בין שני גופים ציבוריים. למועצת המדינה (Conseil d'État) יש סמכות שיפוט על סכסוכים הנוגעים לחירויות הציבור, למשטרה ואכיפה, למיסים, לחוזים ציבוריים, לשירות המדינה, לבריאות הציבור, לכללי תחרות, לדיני איכות הסביבה, ולפיתוח עירוני ואזורי, בין היתר.
כסמכות השיפוט המנהלית העליונה בצרפת, מועצת המדינה ממלאת תפקיד חיוני בשמירה על היחסים בין אזרחים לרשויות ציבוריות. רק שופט מנהלי יכול לבטל או לנסח מחדש החלטות שהתקבלו על ידי רשויות המפעילות סמכויות ביצועיות, כגון הממשל המרכזי או גופים המפעילים סמכויות מואצלות. עם ההתפתחויות הפוליטיות והחברתיות.
ניהול בתי הדין המנהליים ובתי המשפט המנהליים לערעורים

מועצת המדינה אחראית על ניהול 42 ערכאות מנהליות, 9 בתי משפט מנהליים לערעורים ובתי משפט מיוחדים, כגון בית הדין הלאומי למבקשי מקלט.
מועצת המדינה נעזרת בגוף מייעץ עצמאי, המועצה העליונה של בתי הדין המנהליים ובתי המשפט המנהליים לערעורים (CSTA). בראש ה-CSTA עומד סגן הנשיא שלמועצת המדינה, והוא מורכב מחברי המועצה, דירקטורים בכירים מהממשל המרכזי, נציגים נבחרים של שופטים מנהליים ושלושה אנשים מוסמכים. ה-CSTA מקבל החלטות בנוגע לניהול מינויים וקידומם של שופטים מנהליים, וכן על כל טיוטות חוקים או גזירות הנופלות בסמכות השיפוט של המועצה. מתוקף ייעודו והרכבו, ה-CSTA מייצג ערובה נוספת לעצמאות השופטים המנהליים, אשר כבר נהנים מעצמאות.
הנהלת מועצת המדינה מתחלקת בין הוועדה לדת ומשרד הפנים. אף על פי שעובדים אלה נמצאים תחת סמכות הוועד המנהל, הם אחראים, למעשה, למחוזות או להנהלה המרכזית של משרד הפנים.
בנוסף, מועצת המדינה מפקחת על תקציב בתי הדין המנהליים ובתי המשפט לערעורים, כולל הוצאות המיועדות להשקעה בנדל"ן ובפיתוח טכנולוגיות מידע. במהלך השנים האחרונות הוקדשו משאבים לשיפוץ תשתיות ולפיתוח מערכת ניהול קבצים אלקטרונית בבתי הדין המנהליים ובבתי המשפט לערעורים.
הערות שוליים

↑  הטקסט בצרפתית של החלטת המועצה.
↑  Conseil d'État, Conseil d'État, ‏2023-03-30 (באנגלית)
↑  Conseil d'État, Conseil d'État (באנגלית)
↑  Conseil d'État, Conseil d'État (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312291405171  CiNii: DA02900771  GND: 36012-0  ISNI: 0000 0001 2109 8498  LCCN: n50000767  SUDOC: 028157818  VIAF: 131277170   WorldCat (עם VIAF): 131277170 
חדר בית המשפט לעניינים מנהליים
מדינות המחזיקות בנשק גרעיני

מפת מדינות החמושות בנשק גרעיני.
  מדינות האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני - (סין, צרפת, רוסיה, בריטניה, ארצות הברית)
  מדינות אחרות הנושאות נשק גרעיני (הודו, קוריאה הצפונית, פקיסטן)
  מדינות אחרות שכנראה נושאות נשק גרעיני (ישראל)
  מדינות ברית נאט"ו החולקות טכנולוגיה גרעינית (בלגיה, גרמניה, איטליה, הולנד, טורקיה) או מדינות ארגון האמנה לביטחון משותף החולקות טכנולוגיה גרעינית (בלארוס)
  מדינות שהחזיקו בעבר נשק גרעיני (קזחסטן, דרום אפריקה, אוקראינה, קובה)
להלן רשימת המדינות הריבוניות המחזיקות בנשק גרעיני, אותן היה נהוג לכנות מועדון הגרעין. חמש מהן נחשבות למעצמות גרעין וחתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני: ארצות הברית, רוסיה (יורשת ברית המועצות), בריטניה, צרפת וסין.
מאז נכנסה לתוקף האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני בשנת 1970, שלוש מדינות המחזיקות בוודאות בנשק גרעיני וביצעו ניסויים בתחום זה לא חתמו על האמנה: הודו, פקיסטן וקוריאה הצפונית שהייתה חלק מהאמנה אך פרשה ממנה בשנת 2003. על פי פרסומים זרים, ישראל נחשבת אף היא למדינה המחזיקה ברשותה נשק גרעיני אך אין אישור לכך במוצהר מהממשלה בישראל בשל מדיניות הגרעין של ישראל. גם דרום אפריקה ביצעה בעבר ניסויים בנשק גרעיני, אך לא פיתחה אותו מאז החתימה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
סטטיסטיקה

הרשימה שלהלן כוללת את המדינות הריבוניות שאישרו במוצהר כי ברשותן נשק גרעיני או שמשערים כי ברשותן נשק שכזה, וכן את כמות ראשי הנפץ ועוצמתם. הרשימה ידועה כ"מועדון הגרעין". למעט רוסיה וארצות הברית (שמחזיקות בכמות גדולה של ראשי נפץ גרעיניים, והנתונים מהווים מידע רשמי), נתוני שאר המדינות הם הערכות ובמקרים מסוימים הערכות בלתי מבוססות, בייחוד לאחר חתימת האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי, כשאלפי ראשי נפץ רוסיים ואמריקאים הוצאו משירות או יוצאו משירות.
מתוך 68,000 כלי נשק פעילים בשנת 1985 ישנם כ-4,000 ראשי נפץ פעילים מתוך 10,100 ראשי נפץ גרעיניים בעולם. מרבית כלי הנשק שהוצאו משירות נמצאים באחסון ולא הושמדו.
באשר למדינות בעלות יכולת לשגר נשק גרעיני מהיבשה, מהאוויר ומהים, נהוג לומר שיש להן "טריאדה גרעינית".
| מדינה | ראשי נפץ (פעילים/בסך הכול) | מועד ניסוי גרעיני ראשון | CTBT | שיטות חימוש | מספר ניסויים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| חמש מדינות הגרעין של האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | חמש מדינות הגרעין של האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | חמש מדינות הגרעין של האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | חמש מדינות הגרעין של האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | חמש מדינות הגרעין של האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני |  |
| רוסיה רוסיה | 1674 / 5889 | ‏29 באוגוסט 1949 (RDS-1) | אושר | טריאדה גרעינית | 715 |
| ארצות הברית ארצות הברית | 1670 / 5244 | 16 ביולי 1945 (טריניטי) | חתום | טריאדה גרעינית | 1,030 |
| הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | 120 / 225 | 3 באוקטובר 1952 (הוריקן) | אושר | מבוסס-ים | 45 |
| צרפת צרפת | 280/ 290 | 13 בפברואר 1960 (Gerboise Bleue) | אושר | מבוסס אוויר וים | 210 |
| הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין | לא ידוע / 410 | 16 באוקטובר 1964 (ניסוי 596) | חתום | ככל הנראה טריאדה גרעינית. | 45 |
| מדינות גרעין שאינן חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | מדינות גרעין שאינן חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | מדינות גרעין שאינן חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | מדינות גרעין שאינן חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | מדינות גרעין שאינן חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני |  |
| פקיסטן פקיסטן | לא ידוע/170 | 28 במאי 1998 (צ'גאי-I) | לא חתום | מבוסס אוויר ויבשה. | 2 |
| הודו הודו | לא ידוע/ 164 | 18 במאי 1974 (פוחראן-I) | לא חתום | טריאדה גרעינית | 3 |
| קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | לא ידוע / 30~ | 9 באוקטובר 2006 | לא חתום | ככל הנראה מבוסס ים ויבשה. | 6 |
| מדינות גרעין לא מוצהרות, שאינן חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | מדינות גרעין לא מוצהרות, שאינן חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | מדינות גרעין לא מוצהרות, שאינן חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | מדינות גרעין לא מוצהרות, שאינן חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | מדינות גרעין לא מוצהרות, שאינן חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני |  |
| ישראל ישראל | לא ידוע / 90 - 400 | 1960–1979 לרבות אולי את תקרית ולה | חתום | ככל הנראה טריאדה גרעינית. | לא ידוע |
לקריאה נוספת

International Institute for Strategic Studies; Hackett, James (ed.) (7 March 2012). The Military Balance 2012. London: Routledge. ISBN 1857436423.
Farr, Warner D (September 1999), The Third Temple's holy of holies: Israel's nuclear weapons, The Counterproliferation Papers, Future Warfare Series, 2, USAF Counterproliferation Center, Air War College, Air University, Maxwell Air Force Base, retrieved July 2, 2006.
הערות שוליים

↑  "Nuclear club," Oxford English Dictionary: "nuclear club n. the nations that possess nuclear weapons." The term's first cited usage is from 1957.
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Federation of American Scientists: Status of World Nuclear Forces, Fas.org
↑  Webster, Paul (July/August 2003). "Julian Borger, Nuclear weapons: how many are there in 2009 and who has them?, the Guardian, ‏2009-09-07 (באנגלית)," The Guardian.
↑  כל המספרים הם הערכות של פדרציית המדענים האמריקאים.
↑  IISS 2012, p. 192
↑  Status of Signature and Ratification of the Comprehensive Test Ban Treaty
↑  IISS 2012, pp. 54–55
↑  IISS 2012, p. 169
↑  מבוסס בעיקר על הצוללות הגרעיניות. משנות 1960 ועד 1990 חיל האוויר המלכותי הבריטי היה בעל יכול עצמאית להטלת נשק גרעיני באמצעות צי מפציצי ה-V
↑  IISS 2012, p. 111
↑  בעבר הייתה לצרפת טריאדה גרעינית, עד שנת 1996
↑  The Long Shadow: Nuclear Weapons and Security in 21st Century Asia by Muthiah Alagappa (NUS Press, 2009), page 169: "China has developed strategic nuclear forces made up of land-based missiles, submarine-launched missiles, and bombers. Within this triad, China has also developed weapons of different ranges, capabilities, and survivability."
↑  IISS 2012, pp. 223-224
↑  IISS 2012, p. 272
↑  Pakistan's Nuclear Weapons, By Bhumitra Chakma, (Routledge 2012), page 61: "Pakistan possesses two types of nuclear delivery vehicles: aircraft and missiles. Initially in the pre-tests era, Islamabad depended solely on aircraft as its chief means of delivering nuclear weapons. In the early 1990s, Pakistan acquired a few dozen ballistic missiles from China, and subsequently, it developed a number of missile systems which became its mainstay of nuclear delivery".
↑  IISS 2012, p. 243
↑  Now, India has a nuclear triad, The Hindu
↑  U.S.: Test Points to N. Korea Nuke Blast, The Washington Post
↑  Nuclear Proliferation in South Asia: Crisis Behaviour and the Bomb by Sumit Ganguly, Sumit Ganguly, S. Paul Kapur, (Routledge 2008), page 194-195
↑  Israel's Nuclear Weapon Capability: An Overview, web.archive.org, ‏2015-04-29
↑  Avner Cohen, The Worst-Kept Secret: Israel's bargain with the Bomb (Columbia University Press, 2010), Table 1, page xxvii and page 82.
↑  Farr, Warner D (September 1999), The Third Temple's holy of holies: Israel's nuclear weapons, The Counterproliferation Papers, Future Warfare Series 2, USAF Counterproliferation Center, Air War College, Air University, Maxwell Air Force Base, retrieved July 2, 2006.
↑  The Samson option: Israel's Nuclear Arsenal and American Foreign Policy, ISBN 0-394-57006-5, Random House|year=1991|ref=harv
↑  An Atlas of Middle Eastern Affairs By Ewan W. Anderson, Liam D. Anderson, (Routledge 2013), page 233: "In terms of delivery systems, there is strong evidence that Israel now possesses all three elements of the nuclear triad."
↑  IISS 2012, p.328
עפר ארץ ישראל

לעפר ארץ ישראל יש קדושה במסורת היהודית
עפר ארץ ישראל נחשב במסורת היהודית לקדוש ובעל סגולות. הוא שואב את כוחו מן האמונה בקדושת ארץ ישראל.
חשיבותו של עפר ארץ ישראל

בספרות חז"ל מיוחסת חשיבות מיוחדת לעפר ארץ ישראל, בתלמוד הבבלי (מסכת סנהדרין דף לח) מתוארת יצירת אדם הראשון, שנברא לפי המתואר במקרא "עפר מן האדמה", כך: ”תניא היה רבי מאיר אומר: אדם הראשון מכל העולם כולו הוצבר עפרו. אמר רב אושעיא משמיה דרב: אדם הראשון גופו מבבל וראשו מארץ ישראל, ואבריו משאר ארצות”.
במדרש פסיקתא רבתי (פרק טו) נאמר: ”בא וראה, עפרה של ארץ ישראל גורם לתשובה”.
רש"י מבאר את בקשת נעמן מאלישע: ”וָלֹא, יֻתַּן נָא לְעַבְדְּךָ מַשָּׂא צֶמֶד פְּרָדִים אֲדָמָה, כִּי לוֹא יַעֲשֶׂה עוֹד עַבְדְּךָ עֹלָה וָזֶבַח לֵאלֹהִים אֲחֵרִים כִּי אִם לַה'” שרצה לבנות מזבח דווקא מעפר ארץ ישראל בשל קדושתו.
בית הכנסת שף ויתיב הוא בית כנסת עתיק שהיה קיים בעיר נהרדעא בבבל, ועל פי המסורת נבנה בידי גולי ירושלים לאחר חורבן בית המקדש הראשון. מאבני ירושלים ועפר שנשאו עמהם יכניה וגלותו לבנות להם בבבל בית הכנסת, משום חיבת ארץ ישראל אמנם יש אומרים שזה היה מאבני בית המקדש.
כמו גולי יכניה בשעתם, כך מסופר על הבן איש חי, כששב מביקורו בארץ ישראל, לקח עמו שקים מלאים בעפר ואבן מירושלים והביא אותה לבגדאד. את החול הניח על הקרקע הבלתי מרוצפת של בית הכנסת, ואת האבן הניח בפתח בית הכנסת המרכזי של בגדאד הנקרא בית זליכא וקבעו אותה מתחת למזוזה בפתח בית הכנסת, כל הנכנס היו מנשק את המזוזה ואחר כך את האבן הקדושה שמארץ ישראל לקיים מצוות חיבת הארץ.
בירושלמי (שביעית ד ט) אמרו על רבי חנינא שהיה מסקל את רגבי העפר של ארץ ישראל, לקיים מה שנאמר כי רצו עבדיך את אבניה ואת עפרה יחוננו. בבבלי (כתובות קיב א) סיפרו על רבי חיא בר גמרא שמרוב חיבת הארץ היה מתגלגל בעפרה של ארץ ישראל. והובא ברמב"ם (משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות מלכים ומלחמות, פרק ה', הלכה י') גדולי החכמים היו מנשקין על תחומי ארץ ישראל ומנשקין אבניה ומתגלגלין על עפרה, וכן הוא אומר כי רצו עבדיך את אבניה ואת עפרה יחוננו.
במצוות התלויות בארץ

עפר ארץ ישראל, שיצא לחוץ לארץ, יש סוברים שכל עוד הוא בספינה הרי הוא חייב בכל המצוות התלויות בארץ לפחות מדרבנן. לעומת זאת עפר חוץ לארץ הבא לארץ ישראל, אינו מתחייב במצוות התלויות בארץ, עד שהספינה תיגע באדמת הארץ.
קבורה בעפר ארץ ישראל

בתלמוד הירושלמי (מסכת כלאיים פ"ט ה"ד) מתוארת שיחה בין שני אמוראים שהיו מטיילים וראו ארונות קבורה של מתים יהודיים שציוו להעלות את גופתם לקבורה בארץ ישראל. שאל האחד את חברו: מה הועילו? לא די בכך שבחייהם לא גרו בארץ ישראל וחטאו בכך, אלא שהם מוסיפים חטא על פשע ושולחים גוויות שיש בהן טומאת מת לטמא את הארץ. השיב לו האחר: ”כיון שהגיעו לארץ, נוטלין גוש עפר ומניחים בארונות משום "וכיפר אדמתו עמו"”.
בספרות הראשונים נעשה שימוש בדברי התלמוד הללו כדי להסביר את מנהגם של "הרבה בני אדם שמשימין עפר ארץ ישראל בקבריהם", אך לדברי ה"אור זרוע" מחשובי פוסקי יהדות אשכנז, אין ראיה מדברי התלמוד שהדבר מועיל כשקוברים את המת בחו"ל. למרות זאת הובא המנהג להלכה בידי הרמ"א: ”יש נוהגים לתת עפר ארץ ישראל בקבר”.
המנהג התקבל בקהילות ישראל והוא נכלל בין המנהגים המסודרים בספר "מעבר יבק" (מאמר ה פרק כו,). רבי אליהו הכהן האתמרי מאיזמיר כתב בספרו "מדרש תלפיות": "שמעתי אם ישימו על עיני המת ועל טבורו ועל מילתו מעפר של ארץ ישראל, נחשב כאילו קבור ממש בארץ ישראל". רבים מגדולי וחכמי ישראל, הכינו במסגרת הכנותיהם ליום המיתה לצד התכריכים גם שקיק ובו עפר מארץ ישראל. כך ביקש בצוואתו (אות טז) רבי נפתלי כ"ץ: ”...גם מונח בתוכם מכורך בנייר, עפר ארץ ישראל, ויפזרו היטב הרבה על גופי וכל אברי ובפרט על ברית הקודש, ויאמרו הפסוק "וכפר אדמתו עמו"”. קטע זה מצוטט רבות בצוואותיהם של רבנים מאוחרים לו. גם רבי אברהם חיים אדאדי מגדולי רבני לוב כתב בצוואתו: ”נתינת עפר ארץ ישראל, כבר יש ביד כלתי, שהבאתי מארץ ישראל”. רבי שלמה קלוגר כתב ש”אם אי אפשר להשיג עפר ארץ ישראל, יקחו עפר מקרקעית בית הכנסת או בית המדרש, ומה טוב אם יקחו עפר ממקום שעומד הש"ץ”.
המנהג הביא למסחר בעפר ארץ ישראל בחו"ל (המתקיים גם כיום) ואף למעשי מרמה ונוכלות. בצוואת רבי יחזקאל קצנלנבוגן מהמבורג, הדים לחשש מפני תרמיות אלו: ”בא אלי איש מארץ הקודש ... הוציא מאמתחתו עפר ארץ ישראל ונשבע שזה מן אדמת ארץ ישראל מן הקברות דק"ק צפת תוב"ב ולא קיבל ממני פרוטה, ובכן יקחו שני חלקים ויפזרו על פני, ושליש יתנו לזוגתי הרבנית תחי'”. במקרים שונים נלקח עפר מארץ ישראל כמזכרת מביקור בארץ.
קבורה בעפר ארץ ישראל > טעם המנהג

טעם המנהג לקבור בעפר ארץ ישראל הוא משום הכתוב וכפר אדמתו עמו, שעפר א"י מועיל לכפרה וכן משום חיבת הארץ כמסופר בגמ' על האמוראים שמאהבתם לארץ ישראל נשקו את אבניה ועפרה.
בספר "מעבר יבק" (שפת אמת פרק כ"ז) מסביר את טעם המנהג כדי שיזכה המת לדבוק ברוחניות השורה בעפר הקדוש מארץ הנבחרת, ושאנחנו הנבראים מעפר הארץ, מחויבים להביאו אל מקום חציבתו שהוא קדוש. הוא מוסיף וכותב שיש בעפר הארץ סגולה לכלות את הגוף מהר יותר משאר ארצות.
קבורה בעפר ארץ ישראל > מנהג הקבורה בעפר ארץ ישראל בהלכה

למנהג הקבורה בעפר ארץ ישראל היו השלכות הלכתיות שנידונו בספרות ההלכה:
היו שהתירו פתיחת קבר כדי לקיים צוואת המת להניח בקברו מעפר ארץ ישראל, למרות שלפי ההלכה אין לפתוח קבר לאחר סגירתו.
מאחר שעפר ארץ ישראל בהיותו בארץ ישראל חייב בכל המצוות התלויות בארץ, ובצאתו ממנה נפקעות ממנו מצוות אלו, היו מן הפוסקים שפקפקו באפשרות להוציא בידיים עפר מארץ ישראל לחו"ל כי בכך מפקיע חיובו. גם שליחת העפר באמצעות הדואר נידונה ונחשבה לבעייתית.
קבורה בעפר ארץ ישראל > קבורת גויים בעפר ארץ ישראל

לפי האגדה, גם אנשים שאינם יהודים בחרו להיטמן בעפר ארץ ישראל. הרב הנוסע והמקובל משה באסולה, בספר מסעותיו לארץ ישראל מתאר בית קברות גויי בוונציה שבו נקברו נכבדי הרפובליקה בימי קדם בעפר שיובא לשם כך מארץ ישראל: ”שם יש מקום שנשאו הרבה ספינות עפר ארץ ישראל והיו קוברים שם השרים בימים קדמונים וקורין אותו קנפ"ו סאנט"ו וזה אות כי הכל מודים בקדושת ארץ ישראל”.
שימוש מושאל

רבי ישראל משקלוב, עשה שימוש במונח בחתימתו שבה בא לבטא ענווה וביטול לארץ ישראל. הוא נהג לחתום מאז שעלה לארץ ישראל: ”עפר ארץ ישראל בלא"א (=בן לאדוני אבי) שמואל”.
לקריאה נוספת

יחיאל מיכל טוקצינסקי, גשר החיים, ח"א פרק כז סעיף ט, עפר ארץ ישראל, עמ' רנא-רנב.
הערות שוליים

↑  ספר מלכים ב', פרק ה', פסוק י"ז.
↑  מגילה כט, א ורש"י שם. וכן ברש"י על תהילים קב, ט"ו
↑  ערוך ערך שף, וע' בחת"ס יו"ד, רס"ד
↑  ספר לבוש יוסף עמ' תק"ח
↑  תהילים קב טו
↑  פני משה ושדה יהושע על הירושלמי חלה פ"ב מ"ב. וכן במעדני ארץ פ"א מתרומות הכ"ג
↑  משנה, מסכת חלה, פרק ב', משנה ב'
↑  להרחבה ודיון במה שניתן להסיק מדברי הירושלמי, ראו: אור זרוע, הלכות אבלות סימן תיט; הגהות מימוניות, הלכות מלכים פרק ה הלכה יא; פירושי התורה לרבנו חיים פלטיאל, פרשת האזינו, על הפסוק "וכיפר אדמתו עמו" (דברים לב: 43). במהדורת יצחק שמשון לנגה, ירושלים תשמ"א, עמ' 619–620.
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן שס"ג.
↑  שו"ת יוסף אומץ סימן ס
↑  כתובות קיב, א ראה לעיל בדברי הרמב"ם
↑  ארצות החיים שער ט אות י"ז
↑  שדי חמד, מערכת אבילות, אות קס"ז.
↑  שו"ת פקודת אלעזר, תשובה קכ"ז.
↑  יצחק בן-צבי (מהדיר), מסעות ארץ ישראל לרבי משה באסולה (הנוסע האלמוני מליוורנו משנת רפ"ב), ספריה לידיעת ארץ־ישראל, כרך יא. מהדורה שנייה, ירושלים תרצ"ט, עמ' 34.
| חיבת הארץ |
| --- | --- | --- |
| בניין הארץ | ירושה • יישוב • נטיעה |  |
| יישוב הארץ | הליכה • קבורה • יציאה |  |
| שבח הארץ | ארץ ישראל ביהדות • אהבתה • קדושתה  • שירי ארץ ישראל • דיבתה |  |
| מתנות הארץ | שבעת המינים • עפרה • פירותיה |  |
פיג'ו P4

| --- | --- |
פיג'ו P4
פיג'ו P4
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פיג'ו
 שנות ייצור:  1981–1988
 הרכבה:  צרפת צרפת
 מודל קודם:  הוצ'קיס M201
 מודל אחריו:  Petit Véhicule Protégé 
 סיווג:  רכב שטח 4x4
 אורך:  4,200מ"מ, 4,650 מ"מ
 רוחב:  1,700 מ"מ
 גובה:  1,700-1,800 מ"מ
 משקל:  1,750 ק"ג (750 ק"ג - מטען, או 4 חיילים)
 בסיס גלגלים:  2,400-3,120 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים בטור, 1,971 סמ"ק המפיק 79 כ"ס, (המנוע נלקח מדגם פיג'ו 504), מנוע 3,000 סמ"ק V6, המפיק 125–175 כ"ס, מנוע דיזל 2,498 סמ"ק המפיק 70.5 כ"ס,  (המנוע נלקח מדגם פיג'ו 504)
 הילוכים:  תמסורת ידנית 4 מהירויות (תיבת הילוכים אשר נלקחה מדגם פיג'ו 604)
 מהירות מרבית:  118 קמ"ש (לדגם VP4A11) 108 ק"מ (לדגם VP4A50)
 צריכת דלק:  15.2 ליטר ל-100 ק"מ (לדגם VP4A11), 14.5 ליטר ל-100 ק"מ (לדגם VP4A50)
 
פיג'ו P4
פיג'ו P4 (צרפתית: Peugeot P4) הוא רכב שטח קל 4x4, אשר יוצר על ידי חברת פיג'ו הצרפתית בין השנים 1981–1988. הדגם נבנה ברישיון חברת מרצדס על בסיס דגם "Mercedes-Benz G-Class". המנוע נלקח מ-פיג'ו 504 ותיבת ההילוכים מ-פיג'ו 604. הדגם מופעל על ידי נהג אחד, וניתן לצרף 4 אנשי צוות או לחלופין 750 ק"ג של מטען.
ה-P4 שירת את צבא צרפת, ממנו היו בשנת 1981 בשירות כ-15,000 כלי רכב. גרסה אזרחית לא הצליחה מפאת המחיר הגבוה ויחס כח/משקל לקוי.
קיבולת מכל הדלק היא כ-75 ליטר + ג'ריקן רזרבי של 20 ליטר אשר איפשר טווח של 650–800 ק"מ. הדגם מתמודד בהצלחה עם מדרונות בשיפוע של 70%, ותעלות ומכשולים אנכיים של 0.50-0.60 מטר.
גרסאות

P4D - גרסת מנוע דיזל
P4P - גרסה משוריינת (נבנו 80 יחידות)
P4 SAS - גרסה אשר נבנתה לכוחות המיוחדים. (הדגם כלל: מקלע MIT50 (קליבר 12.7 מ"מ), מקלע מסוג ANF1 (קליבר 7.62 מ"מ), ציוד לצליחת נהרות)
PRV V6 P4 - גרסת 6 צילינדרים, יוצרו כ-20 יחידות
תצורות

בסיס גלגלים קצר - 2,400 מ"מ
בסיס גלגלים ארוך - 3,120 מ"מ
תצורות > דגמים (בסיס גלגלים קצר)

VP4A11 (מנוע 1,971 סמ"ק)
VP4A50 (מנוע 2,498 סמ"ק)
תמונות

פיג'ו P4 - מבט לתא הנהג
פיג'ו P4 - מבט לתא הנהג
פיג'ו P4
פיג'ו P4
פיג'ו P4
ראו גם

פיג'ו
פיג'ו 504
פיג'ו 604
הוצ'קיס M201