מאווי
היסטוריה

בסביבות שנת 700 לספירה הנוצרית הגיעו הפולינזים לאי מאווי והתיישבו בו ביניהם היה אחיו של הוואילואה. הם חילקו את שטח האי לחֲלָקוֹת - אחופואה (Ahupua’a), שהשתרעו מההרים לים, וכל חלקה נוהלה בנפרד. בשל חלוקה זו, היו התושבים מפוזרים בכל רחבי מאווי ובעיקר בעיירות האנה (Hana), מאקאוואו (Makawao), וואילוקו ולאהאינה. בתוך החלקות היו חברי הקהילה מחולקים למעמדות, כאשר בראש הקהילה עומד המנהיג (Chief) והמעמד הנמוך ביותר בה הוא הפועל. לכל אחד מחברי הקהילה בחלקה היה תפקיד והאחריות שלו.
בשנים הראשונות להתיישבות הפולינזים באי היו שלוש ממלכות: האנה, להאינה ווואילוקו (Wailuku) במזרח מאווי. מבנה השטח המחוספס של האי ומי האוקיינוס המפרידים בין האיים מאווי, מולוקאי לאנאי וקאהאולאווה גרמו ליצירת גבולות טבעיים לממלכות. כמו בשאר איי הוואי, גם במאווי היו מלחמות וכיבושים של מלך שהשתלט על שטח מלכותו של מלך אחר.
בשנת 1550 לערך נשא שליט ממלכת האנה, פיילאני (Piilani), את בתו של הוליי (Hoolae) מאותה ממלכה - ממלכת האנה, והיה הראשון שאיחד את ממלכות המזרח והמערב באי. תקופת שלטונו הייתה תקופה של שלום, והוא פעל להקמתם ובנייתם של פרויקטים שונים: בריכות דגים, שדות השקיה, סלילת דרך אלאלו (Alalou) שהקיפה את האי כולו, בניית מקדש האבן הגדול לאל המלחמה. בניו ונכדו המשיכו את הפרויקטים שהוא לא הספיק לסיים.
בשנת 1778, הגיע למאווי קפטן ג'יימס קוק וניסה לעגון ולעלות לאי, אך לא הצליח והוא נאלץ לחזור למפרץ קילאקקואה (Kealakekua Bay) באי הוואי (״האי הגדול״) שם נהרג. 8 שנים מאוחר יותר, שנת 1786, הגיע למאווי איש המערב הראשון שכף רגלו דרכה על אדמת האי - קפטן ז'אן פרנסואה דה גאלו דה לה פרוז (Captain Jean Francois de Galaup de La Perouse). בשנת 1795 נכבש האי בידי המלך קמהאמהה הראשון, אשר איחד את איי הוואי לממלכה אחת.
ב-1819 הטילה ספינת ציד הלווייתנים הראשונה עוגן בלהאינה, ובתקופת הזוהר של העיירה עגנו בנמל שלה כ-500 ספינות ציד לווייתנים.
בשנת 1823, הגיעו מסיונרים מניו אינגלנד, במטרה להמיר את דתם של עובדי האלילים. הם בחרו בלהאינה כיוון שהייתה בירת ממלכת הוואי. הם אסרו על הילידים לרקוד את ריקוד ההולה, לימדו אותם לקרוא ולכתוב, יצרו את האלפבית ההוואי בן 12 האותיות, הקימו בית דפוס בלהאינה והחלו בכתיבת ההיסטוריה של האיים, שעד אז עברה בעל פה מדור לדור בצורת פזמונים. באמצע המאה ה-19 המשיכו להגיע מהגרים לאי, אמריקאים ואירופאים, בעקבות המסיונריות, צייד הלווייתנים והמסחר בסחורות שונות ומגוונות. כתוצאה מההגירה הגדולה בתקופה זו, ירדה דרמטית האוכלוסייה הילידית באי, אשר נחשפה למחלות שונות (עגבת, חצבת ומחלות אחרות) שהגיעו עם המהגרים ומלחי הספינות מהמערב.
ב-1848, קמהאמהה השלישי, שינה בלחצם של המהגרים את שיטת חלוקת האדמות באי.
בניהם של המסיונרים נישאו לבנות תושבי האי, הפכו לבעלי עסקים ונשארו בו.
בשנת 1876 נחתם הסכם הדדיות בהוואי, בין המלך קאלאקאואה (Kalakaua) וארצות הברית. ההסכם היה הגורם לזרוז פיתוח תעשיית הסוכר באיים ומאוחר יותר נחתמה אמנה עם ארצות הברית שאיפשרה כניסה פטורה ממכס לסוכר המגיע מהוואי. כל אלה תרמו להגדלה משמעותית של רווחים למגדלי קנה הסוכר באיים. במאווי, עלה מספר השטחים המעובדים בקנה סוכר מ-20,558.03 דונם (5,080 אקר) בשנת 1867 ל-48,562.27 דונם (12,000 אקר) בשנת 1880.
שגשוג תעשיית הסוכר הביא בעקבותיו ייבוא של עובדים מארצות שונות כמו יפן, סין, פיליפינים, קוריאה, פורטוגל ופוארטו ריקו. בעלי המטעים נאלצו להקצות להם בשטח המטעים אזור למגורים, ובהמשך להקים עבורם בתי ספר, כנסיות, חנויות, מרכזים רפואיים ועוד. מערכת רכבות קישרה בין השדות למתקני העיבוד והנמל, והספינות שהובילו סוכר ליבשת ולשוק העולמי גרמו להתפתחות האי, אך גם להשפעה ארוכת טווח על הנוף האקולוגי.
מלחמת העולם השנייה הייתה קו חוצה עבור האי, שגרם לשינוי. בעקבות המלחמה הגיעו לאי מהגרים חדשים והחלה השקעה מהירה בתשתיות עבור הצבא: הקמת בסיסים צבאיים, סלילת כבישים, בניית נמלי ים ושדות תעופה. מספר אנשי הצבא הגיע לכ-200,000 חיילים ועלה על מספר התושבים המקומיים.
סוף המלחמה חולל שינוי משמעותי עבור תעשיות הסוכר והאננס. הוכנס מיכון מהיר לתעשיות אלה וכתוצאה מכך, לא היה צורך במספר גדול של ידיים עובדות, בעלי המטעים חיפשו אפשרויות אחרות לעסקים ולגידולים חדשים. מחנות העובדים בחוות הפכו ל״משהו שעבר זמנו״. בנוסף, החלו להתפתח עיירות חדשות ואזורי נופש, והוחל בתכנון קהילתי. באותה תקופה נפתח פרק חדש בהיסטוריה של האי, שהניח את היסודות להתפתחותו הנמשכים עד היום.
בעיירה קאהולוי השוכנת במרכז האי, הוחל בפיתוח ״עיר חלומות״, מאחר שנוצר ביקוש לבתים צמודי קרקע. חברת הנדל"ן HC&S השתלטה על שוק הנדל"ן ושכרה בשנת 1947 את מתכנן הערים הרלן ברתולומיאו (Harlan Bartholowmew), במטרה להכין תוכנית אב לעיר. תוכנית האב המליצה על פרויקט התחדשות עירונית מלאה באזור, כמו שינוי דפוס סלילת הרחובות, סלילת כבישים רחבים שיביאו לשיפור התנועה במקום. הצמיחה והתפתחות האזור סימנו את העידן המודרני של ריכוז האוכלוסייה במחוז קאהולוי - וואילוקו.
בין השנים 1940–1960, איבד האי 24% מתושביו הצעירים שעברו לחפש את פרנסתם באי אוהאו וביבשת. עזיבת התושבים הצעירים והקיפאון הכלכלי גרמו לחיפוש אחרי ענף כלכלי חדש והוא הגדלת מספר המבקרים באי - ענף התיירות, שהביא להתאוששות הכלכלה. ענף התיירות הוביל לכלכלה מבוססת תיירות במקום כלכלה שהתבססה על החקלאות וכפועל יוצא מכך הואטה העזיבה ההמונית של התושבים.