מלח הארץ (חברה)
היסטוריה

זיכיון ראשוני להקמת מפעל מלח בארץ ישראל ניתן ל"חברת התיישבות היהודים" (יק"א) באוקטובר 1921 על–ידי וינסטון צ'רצ'יל. הקמת המפעל יצאה לדרך אחרי שניתן אישור סופי לכך מטעם הנציב העליון של בריטניה, הרברט סמואל.
הגורם הבולט, שהגה, יזם וניהל את המפעל בראשיתו היה מרדכי סורדין, שניהל מפעל מלח ברוסיה וביקש להקים מפעל דומה בארץ ישראל. בדחיפתו הנמרצת של סורדין ושותפו להקמת הפרויקט ישראל קסל, הוקמה ב-13 באוגוסט 1922 "חברת המלח בארץ-ישראל", בהשקעה של ארבעים אלף לירות מצריות, כשכל לירה מצרית הקנתה למניה אחת. עשרים אלף מן המניות הוקצו ליק"א, חמישה עשר אלף ל'מועצה הכלכלית באנגליה', אלפיים מניות לסורדין וקסל וארבעת אלפים מניות לשותפים נוספים.
"חברת המלח" קיבלה את האדמות לצורך הקמת המפעל סמוך למושבה עתלית, לפי הסכם חכירה ל-99 שנים. הסדר נוסף, חשוב לא פחות, הבטיח לחברה חוזה לאספקת מלח לממשל המנדט הבריטי למשך שלוש שנים. יק"א התחייבה לספק את צורכיהם של פועלי המפעל, כולל טיפול רפואי, חינוך וחדר אוכל, ככל הנראה תמורת הסדר שקבע העדפה להעסקת תושבי המושבה עתלית במפעל.
אחרי תהליך של הכשרת שטח קרקע של 850 דונם, שהיה קודם לכן אדמת ביצות, הוזרמו מי ים אל הקרקע המוכשרת והחל תהליך אידוי המים. בקיץ 1924 נאסף "יבול" המלח הראשוני בהיקף של 2,117 טונות של מלח. היותו של מפעל זה מפעל המלח הראשון בישראל הוביל לכך ששמה של עתלית בשפת הסימנים הישראלית נגזר מהסימן למלה "מלח" בשפה, על שמו.
עד אמצע שנות הארבעים התבסס הייצור במפעל בעיקר על עבודת כפיים, כשהמיכון העיקרי הוא הפעלת משאבה להזרמת מי הים. כריית המלח התבצעה באמצעות אתי חפירה ומריצות. תפוקת המלח של חמש מאות העובדים שעבדו בחברה בסוף שנות הארבעים עמדה על כ-6,000 טונות בשנה.
הברון רוטשילד העביר את ניהול יק"א (אז כבר פיק"א) לבנו ג'יימס. זה הוריש בצוואתו את כל רכושו, כולל הבעלות על כמעט מחצית המניות ב"מפעל המלח", למדינת ישראל. בשנת 1957 נרכש המפעל על–ידי משפחות דנקנר וג'יניאו מממשלת ישראל. הבעלים החדשים המשיכו בתהליך המודרניזציה בייצור שהחל כבר עם קום המדינה: הוקמו בריכות חדשות בשטח של אלף דונמים, נסללו דרכי גישה לרכב והופעל ציוד מכני לאיסוף המלח, שאפשר לצמצם את תקופת האיסוף לפחות משבועיים, במקום שלושה חודשים קודם לכן. במקביל, צנח גם מספר העובדים במקום.
בשנת 1971 הצטרפו שותפים פלסטינים וישראלים לחברת המלח בחידוש העבודה במפעל האשלג הירדני בקלי"ה שבצפון ים המלח. באתר זה מופעלת שיטת אידוי סולרי להפקת מלח גולמי בהיקף פוטנציאלי של 60 אלף טון בשנה.
בשנת 1976 הוקם מפעל מלח שלישי באילת. מפעל זה התבסס על מפעל ניסיוני לייצור מלח בשיטת האידוי הסולרי, שהוקם כבר בשנות החמישים על–ידי משפחת דנקנר. אחרי פתרון הבעיות הטכניות הקשורות בייצור נמצא שטח מתאים במלחת אילת, מצפון למפעל הניסיוני ששכן על גבול ירדן. עבודות ההקמה הסתיימו בשנת 1978 עם הקמת 560 דונם של בריכות, והעבודה במתקני העיבוד החלה בשנת 1980. בשנים הראשונות ניזון מפעל המלח ממים שהוזרמו ממתקני ההתפלה (מפעל זרחין וחברת החשמל). לאחר מכן, סופקו המים על–ידי מפעלי ההתפלה החדשים, שהתפילו מים מליחים מקידוחים באזור, ומאוחר יותר גם במי ים ממפרץ אילת. משנת 1997 שולב בתהליך הייצור מערך ההתפלה החדש שהקימה חברת מקורות.
בשנות השמונים עבר המפעל בעתלית תהליך חידוש נוסף, כשהמבנים משנות העשרים והציוד משנות השישים פינו מקומם למבנים תעשייתיים וציוד מודרני לאריזת מלח. במפעל מועסקים כיום כארבעים וחמישה איש, המייצרים כ-16 אלף טונות של מלח בשנה. המפעל באילת מפיק היום את עיקר תפוקת המלח, בהיקף של 150 אלף טונות, בשיטת ייצור העושה שימוש במכונות מונחות לייזר. "תעשיות מלח לישראל" בכללה מייצרת כ-200 אלף טונות של מלח גולמי בשנה, לצריכה בישראל ולייצוא.