stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדיה-ויקי
היסטוריה

מדיה-ויקי נכתבה לראשונה עבור ויקיפדיה על ידי הסטודנט הגרמני מגנוס מנסקה. לפני כן, עשה האתר שימוש בתוכנת UseModWiki, שהייתה כתובה בשפת Perl. המעבר לגרסת ה-PHP בוצע ב-25 בינואר 2002, שידוע בקרב קהילת ויקיפדיה כ"יום מגנוס מנסקה".
באמצע שנת 2002, התוכנה שוכתבה ושוכללה על ידי לי דניאל קרוקר, ומאז היא מפותחת יותר ויותר על בסיס קוד זה. החל מאמצע 2003, התוכנה חסרת-השם החלה להקרא "מדיה-ויקי", ומאז אפשר היה להורידה לכל צורך, ולא רק לשימוש פנים-ויקיפדי. התוכנה יצאה לאור לראשונה בשם זה ב-29 באוגוסט 2003, ושם ההפצה היה MediaWiki-stable 20030829.
השם "מדיה-ויקי" נבחר על ידי דניאל מאייר כמשחק מילים עם "ויקימדיה" – מתוך קרן ויקימדיה, ארגון-האב שנוסד בערך באותו הזמן.
היסטוריה > גרסאות

ב-20 במרץ 2005 יצאה גרסה 1.4 של מדיה-ויקי. בריון ויבר הפך למפתח הראשי וזכה ליום על שמו, שמצוין ב־1 ביוני. בגרסה זו נכללו שיפורי קוד המקצרים את זמן העיבוד הדרוש לתהליכים מסוימים בכמחצית. תכונה נוספת הייתה אפשרות של המשתמש לשנות את שפת הממשק, כך שניתן יהיה לגלוש בפרויקט בשפה אחרת ועדיין להבין את הכיתוב. גרסה 1.4 עשתה שימוש ב-Gzip, החוסך כ-15% משטח האחסון, כדי לדחוס את הטקסטים המאוחסנים. היא תמכה גם בדחיסת גרסאות משולבת, המשלבת את גרסאות הדפים לפני דחיסתם, ובכך חוסכת מקום אחסון.
בגרסה 1.10 שיצאה ב 2007 כבר נתמכו תמונות SVG, שחזור קבצים "מחוקים", תמיכה במסד PostgreSQL, הפורמט הגרפי DjVu וכן תמיכה ב-IPv6.
מאפיינים

מדיה-ויקי מספקת מנוע בעל יכולות עשירות, ובין היתר כלולים בה התכונות הבאות:
עריכה פשוטה של כל מסמך, בחלון טקסטואלי, שבו משולבים בטקסט סימני בקרה לעיצוב הטקסט. העריכה הבסיסית איננה WYSIWYG, אך ניתן לראות את תוצאותיה קודם לשמירתה באמצעות תצוגה מקדימה, לחלופין ניתן להתקין מודול WYSIWYG חיצוני דוגמת FCKeditor. מאז 2013 מותקן בכלל מיזמי ויקימדיה תוסף המאפשרת עריכה ויזואלית – VisualEditor.
תמיכה בקישורים. יצירה נוחה ביותר של קישורי היפרטקסט בין הדפים של התוכנה.
ניהול גרסאות: כל הגרסאות של כל מסמך נשמרות במאגר הנתונים, כולל השעה המדויקת שבה נוצרה כל גרסה וזיהוי היוצר, וניתן לזהות הבדלים בין הגרסאות השונות.
בקרת שינויים: ניתן לקבל רשימה של השינויים האחרונים שנעשו, כדי לבקר את תוכנם.
מנגנון הרשאות. ניתן ליצור חשבונות משתמשים שונים, וגמישות בקביעת זכויות העריכה של סוגי המשתמשים, וכן אפשרות להגביל עריכתם של דפים מסוימים.
תמיכה בתוכן עשיר. ניתן לאחסן ולהציג קובצי תמונות בפורמטים ובצורות שונות. ניתן אף להוסיף קובצי אודיו ווידאו.
התאמה אישית. כל משתמש יכול להתאים ולהגדיר תכונות שונות באתר. ניתן להתאים את הסקינים שלו באמצעים שונים, חלקם מוכנים מראש וחלקם מותאמים ידנית. ניתן לקבוע לפי משתמש איזה מודולים של ג'אווה סקריפט שמרחיבים את התכונות של אתר ויקיפדיה יורצו, וניתן להוסיף מודולים לפי משתמש באופן חופשי.
תמיכה בריבוי שפות. ניתן ליצור מערכת שתומכת במספר רב של שפות, עם קישוריות בין דפים בעלי תוכן מקביל בשפות השונות. ממשק המשתמש תורגם במלואו או ברובו ליותר ממאה שפות. ויכול להיות מותאם באופן אישי על ידי המנהל.
מיזמי הוויקי של קרן ויקימדיה

להלן רשימת המיזמים שהוקמו על ידי קרן ויקימדיה, והם פועלים באמצעות תוכנת מדיה־ויקי.
ויקיפדיה – אנציקלופדיית ויקי הגדולה בעולם
ויקיטקסט – אוסף מקורות
ויקיציטוט – אוסף ציטטות
ויקיספר – ספרים מלאים
ויקימילון – מילון
ויקימסע – אוסף מדריכי טיולים
ויקיחדשות – מקור חדשות
ויקינתונים – מאגר נתונים
ויקישיתוף – אוסף תמונות וקובצי מדיה
מטא־ויקי – ויקי אודות קרן ויקימדיה, תוכנת מדיה־ויקי והמיזמים שלהם
רשימה מפורטת ומעודכנת יותר ניתן למצוא באתר מטא־ויקי.
ראו גם

תחביר ויקי
תוכן חופשי
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות באתר מדיה ויקי
↑  דף המשתמש של מגנוס מנסקה בוויקיפדיה האנגלית (Magnus Manske)
↑  Phase II
↑  אודות יום מגנוס מנסקה בוויקיפדיה האנגלית
↑  Phase III
↑  דף המשתמש של מאייר בוויקיפדיה האנגלית (Daniel Mayer)
↑  דף המשתמש של ויבר (Brion Vibber) בוויקיפדיה האנגלית
↑  אודות יום בריון ויבר בוויקיפדיה האנגלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007381862805171  BnF: cb161518359 (data)  GND: 7629446-8  LCCN: no2008146905  SUDOC: 136838251  VIAF: 186178691   WorldCat (עם VIAF): 186178691 
גילוי נאות: ערך זה מזכיר את קרן ויקימדיה או את אחד המיזמים שלה. ויקיפדיה היא מיזם של קרן ויקימדיה.
לי דניאל קרוקר, 2008
בריון ויבר, 2008
לוויקיפדיה יכולת הרחבה של תכונות, באמצעות תוספים וסקריפטים. בתמונה חלון תצוגה מקדימה, שניתן להוסיף באמצעות התקנת סקריפט.
ניתן לארגן תמונות בגלריות. יכולת שנעשה בה שימוש רב בארכיב של ויקימדיה – ויקישיתוף
מאוזוליאום מוחמד עלי ג'ינה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מאוזוליאום, מונומנט, אתר הנצחה 
 על שם:  מוחמד עלי ג'ינה 
 כתובת:  קראצ'י 
 מיקום:  קראצ'י 
 מדינה:  פקיסטן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 2 ביוני 1970
 תאריך פתיחה רשמי:  2 ביוני 1970 
 אדריכל:  יחיא מרצ'נט 
 קואורדינטות:  24°52′31″N 67°02′27″E﻿ / ﻿24.875277777778°N 67.040833333333°E﻿ / 24.875277777778; 67.040833333333
  (למפת קראצ'י מוגדלת) מאוזוליאום מוחמד עלי ג'ינה(למפת קראצ'י רגילה) מאוזוליאום מוחמד עלי ג'ינה
 
מאוזוליאום מוחמד עלי ג'ינה (באורדו: مزار قائد, בתעתיק: מזאר קאיד) בעיר קראצ'י שבפקיסטן הוא אתר הנצחה לאומי לג'ינה, הנחשב לאבי האומה הפקיסטנית, אשר הוקם באתר הקבורה שלו. המאוזוליאום הוא מן האתרים הידועים ביותר בקראצ'י ומהווה סמל שלה.
מבנה

אתר המאוזוליאום ניצב בנקודה גבוהה בליבה של העיר. בניין המאוזוליאום שוכן במרכזה של כיכר מרוצפת ששטחה כ-2,900 מטרים מרובעים, אשר גן מסוגנן משתרע מכל צדדיה. מפלס הכיכר גבוה ב-4 מטרים מן השטח שסביבה.
מבנה המאוזוליאום הוא בניין רבוע שבראשו כיפת שיש עגולה. אורך כל אחת מצלעותיו הוא כ-30 מטר. בכל אחת מן הצלעות עוצב פתח כניסה לפנים המבנה. המבנה מואר בשעות הלילה ונראה למרחוק בקראצ'י.
האתר תוכנן על ידי האדריכל יחיא מרצ'נט (Yahya Merchant) ונבנה במהלך שנות ה-60.
מדי יום נערך באתר טקס לחילופי המשמר המוצב שם. טקסי האזכרה השנתיים לג'ינה מתקיימים בו, כמו גם טקסים בימי מועד לאומיים של פקיסטן.
במאוזוליאום נקברו אישים נוספים וביניהם אחותו ויועצתו של ג'ינה, פאטימה.
מאוזוליאום גאורגי דימיטרוב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מאוזוליאום 
 כתובת:  סופיה, Tsentar 
 מיקום:  סופיה 
 מדינה:  בולגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 10 ביולי 1949
 תאריך פתיחה רשמי:  10 ביולי 1949 
 תאריך פירוק:  27 באוגוסט 1999 
 אדריכל:  גאורגי אורצ'רוב, איוואן דנכוב 
 קואורדינטות:  42°41′45″N 23°19′35″E﻿ / ﻿42.695861111111°N 23.32625°E﻿ / 42.695861111111; 23.32625
  (למפת סופיה מוגדלת) מחוז סופיה פרניק קיוסטנדילהמאוזוליאום(למפת סופיה רגילה) מחוז סופיה פרניק קיוסטנדילהמאוזוליאום
 
מאוזוליאום גאורגי דימיטרוב (בולגרית: Мавзолей на Георги Димитров) היה מאוזוליאום שניצב בעיר סופיה בירת בולגריה משנת 1949 ועד 1999. המבנה הוקם בכיכר הנסיך אלכסנדר מבטנברג בעיר כאתר למשכן גופתו החנוטה של דימיטרוב, המנהיג הקומוניסטי הראשון של בולגריה. המבנה נהרס על ידי ממשלת בולגריה בשנת 1999.
היסטוריה

המאוזוליאום, שהיה בנוי משיש לבן, הוקם לאחר מותו של דימיטרוב בברית המועצות, לשם יצא לקבל טיפול רפואי. הוא תוכנן על ידי האדריכל גאורגי אורצ'רוב (Георги Овчаров) והוקם בהשראת מבנה המאוזוליאום של לנין במוסקבה והקמתו ארכה שישה ימים בלבד, הוא הזמן שארכה חניטת גופתו של דימיטרוב במוסקבה והובלתה משם לסופיה. הוא כלל שני מפלסים, כאשר המפלס העליון, בגובה של כשלושה מטר מעל מפלס הרחוב, כלל מרפסת תצפית לשימוש באירועים ציבוריים. המאוזוליאום נפתח לציבור רק בספטמבר 1950.
גופתו החנוטה של דימיטרוב הוצגה במבנה בתוך תיבת זכוכית בתנאים סביבתיים מבוקרים. באוגוסט 1990, לאחר נפילת הממשל הקומוניסטי בבולגריה, החליטה ממשלת בולגריה בראשותו של אנדריי לוקאנוב על הוצאת גופת דימיטרוב מהמאוזוליאום ושריפתה. האפר נקבר בבית הקברות המרכזי של סופיה. הדבר נעשה גם לאור ההוצאות הגבוהות שהיו כרוכות באחזקת המבנה והגופה החנוטה.
המאוזוליאום נהרס בהחלטת ממשלתו של ראש הממשלה איוואן קוסטוב, לאחר ויכוח ציבורי נוקב. קוסטוב ואישים במפלגתו (ה-UDF) טענו כי המשך קיומו של המאוזוליאום יהיה בלתי ראוי לאחר נפילת הקומוניזם בבולגריה, שכן הוא ביטא את העבר הדכאני של המדינה. גם בתוך ה-UDF היו מתנגדים להצעת ההריסה. נטען כי המבנה תרם לאווירה בסופיה והועלו הצעות להפיכת המבנה למוזיאון או לגלריה לאמנות. סקר דעת קהל אחד מצא ששני שלישים מהציבור התנגדו להריסת המבנה.
המבנה נהרס לבסוף באוגוסט 1999, לאחר שבוע של ניסיונות. שלושת ניסיונות ההריסה הראשונים - שהסתמכו כל אחד על הפעלת מטען חומר נפץ בודד - נכשלו, והמבנה רק נטה על צידו. מבוכה רבה נגרמה לממשלתו של קוסטוב. המבנה נהרס לבסוף ב-21 באוגוסט לאחר הפעלת שרשרת של מטעני חומר נפץ קטנים יותר וציוד מכני כבד.
מודול הנפח

מודול הנפח
מודול הנפח
מודול הנפח (באנגלית: Bulk modulus) הוא תכונה מספרית של חומר, המודדת באיזו מידה משתנה הנפח שלו כתוצאה מהפעלת לחץ אחיד.
מודול הנפח בדומה למודול יאנג, נמדד ביחידות של מאמץ (דהיינו, כוח ליחידת שטח, כגון פסקל). מודול הנפח תלוי בטמפרטורה, ובפיזיקה מקובל לסמן אותו באות K.
הגדרה

מודול הנפח מוגדר על ידי הביטוי המתמטי
וגם -  K=\rho {\frac {\partial p}{\partial \rho }}
כאן:
p - הלחץ הפועל על החומר
V - נפח החומר
{\frac {\partial p}{\partial V}} - נגזרת חלקית של פונקציית הלחץ ביחס לנפח
{\frac {\partial p}{\partial \rho }} - נגזרת חלקית של פונקציית הלחץ ביחס לצפיפות
\ \rho  - צפיפות החומר
תיאור

| ערכים של מודול הנפח למספר חומרים שונים |
| --- | --- |
מים: 2.2×109 פסקל  (הערך עולה עם עליית הלחץ)
אוויר: 1.42×105 פסקל  מודול נפח אדיאבטי 
אוויר: 1.01×105 פסקל  מודול נפח בטמפרטורה קבועה 
פלדה: 1.6×1011 פסקל
זכוכית: 3.5×1010 עד 5.5×1010 פסקל
הליום מוצק: 5×107 פסקל (בקרוב)
מושג מודול הלחץ הוא מושג הפוך למושג הדחיסות. מודול הנפח הוא אחד מהמודולים המתארים את האלסטיות של החומר והוא מציג את הקשר בין מאמץ לבין מעוות החומר. מודול הנפח הוא מושג היכול להתאים לתיאור ההתנהגות של חומר שאיננו מוצק כמו זורם או נוזל, תחת לחץ. הערך של מודול הנפח לחומר מסוים מושפע מהטמפרטורה של החומר. אפשר להגדיר ולמדוד את מודול הנפח של החומר בטמפרטורה קבועה או בתהליך אדיאבטי.
מודול הנפח האדיאבטי לגז נתון בקרוב על ידי הביטוי:
ומתקיים הקשר:  K_{S}={\frac {C_{P}}{C_{V}}}K_{T}
כאשר:
K_{S} - מודול הנפח האדיאבטי
K_{T} - מודול הנפח בטמפרטורה קבועה
κ - קבוע התהליך
p - לחץ
ρ - צפיפות החומר
בזורמים, הערך של מודול הנפח וצפיפות החומר מגדירים את מהירות ההתפשטות של הקול באותו תווך.
K - מודול הנפח
c - מהירות הקול בתווך הזורם
ρ - צפיפות החומר
לקריאה נוספת

G. Mavko, T. Mukerji, J. Dvorkin. The Rock Physics Handbook. Cambridge University Press, 2003, ISBN 0882754203
Timoshenko S.P, Strength of Materials, 3rd edition, Krieger Publishing Company, 1976.
S.P. Timoshenkoo & J.N. Goodier Theory of Elasticity, 3rd edition, International Student Edition, McGraw-Hill 1970. 1991.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4370739-7
מדיה מגנטית

מדיה מגנטית היא אמצעי לאחסון נתונים המבוסס על מגנוט.
מדיה מגנטית היא זיכרון בלתי נדיף, כלומר כזה השומר על המידע שנכתב עליו ללא תלות בכוח חשמלי רצוף. בראשית ימי המחשוב שימשה מדיה מגנטית גם כזיכרון גישה אקראית נדיף.
היסטוריה

הקלטה על מדיה מגנטית (תחילה חוט פלדה, ובהמשך סרט מגנטי) הומצאה ב-1898 ועברה שיפורים רבים לאורך השנים. הרשמקול השימושי הראשון שהתבסס על סרט מגנטי הוצג ב-1935 על ידי החברות הגרמניות: חברת AEG יצרנית המכשיר וחברת BASF יצרנית הסרט המגנטי. תוך כדי מלחמת העולם השנייה שיפרו הגרמנים את מכשירי ההקלטה ואת הסרט המגנטי שהפכו לטכנולוגיה צבאית, טכנולוגיה זו לא הייתה ידועה במדינות שהשתייכו לבעלות הברית. עם סיום המלחמה נלקחו שני מכשירי הקלטה וסרט מגנטי באורך 1000 מטר (רוחב  הסרט היה 6.5 מילימטר) מרדיו פרנקפורט והועברו כשלל מלחמה מגרמניה לארצות הברית. המכשירים נבדקו וכבר בשנת 1947 החלו לייצר מכשירי הקלטה וסרטי הקלטה (ברוחב של 6.3 מילימטר) בארצות הברית. קלטת השמע, שהייתה בשימוש נרחב עד לסוף המאה ה-20, התבססה על שיפורים שונים של טכנולוגיה זו.
בחג המולד של שנת 1932 השתמש ה-BBC לראשונה בהקלטה על מדיה מגנטית - סרט פלדה דק (0.08 מילימטר) ושטוח, ברוחב 3 מילימטר. כדי לקבל איכות צליל ראויה, היה על הסרט לחלוף במהירות של 90 מטר בשנייה מתחת לראשי ההקלטה וההשמעה של המכשיר; כלומר, תוכנית שנמשכה חצי שעה דרשה סליל סרט באורך 3 קילומטרים. משקלו של סליל שלם היה 25 ק"ג.
סרט מגנטי

סרט מגנטי הוא סרט ארוך, עשוי מחומר פלסטי דק, המצופה בשכבה דקה המכילה חלקיקים של תחמוצת הברזל, אשר משנים את התכונות המגנטיות שלהם בהתאם לשדה מגנטי שיוצר ראש ההקלטה של מכשיר ההקלטה. הסרט משמש להקלטת אותות אנלוגיים או דיגיטליים. רוחב נפוץ של סרטים מגנטיים היה 1/2 אינץ' (במחשבים) ו-1/4 אינץ' (ברשמקולים).
בראשית ימיו סרט מגנטי היה מלופף על גלגל יחיד, ולשם שימוש בו נדרש גלגל נוסף, ריק, שאליו עבר הסרט במהלך קריאתו או כתיבתו. בהמשך הוחלפו סרטים אלה בקלטות, המכילות במארז אחד שני גלגלים, אחד לאספקת הסרט והשני לקליטתו.
סרט מגנטי משמש באלקטרוניקה בידורית, להקלטה של צליל בפורמטים שונים על גבי סרטי הקלטה וכן בקלטת אודיו רגילה או קלטת אודיו דיגיטלית מסוג DAT, וכן להקלטה של תמונה וקול בקלטת וידאו. במחשבים משמש הסרט המגנטי לאחסון של נתונים.
סרט מגנטי > קלטת שמע

קלטת שֶמע היא מארז מלבני עשוי פלסטיק שבתוכו סרט מגנטי, המשמשת להקלטה או להשמעת קול באמצעות רשמקול קלטות. את קלטת השמע הציגה חברת פיליפס בשנת 1963 כמדיום להקלטה ולהשמעה של מלל ולשימוש כדיקטפון. עקב הנוחות בשימוש וממדיה הקטנים החלו להשתמש בקלטת להקלטה ולהשמעת מוזיקה.
השימוש הנרחב בקלטת זו החל בסביבות שנת 1968 והתרחב עם השנים. דחיפה חזקה בשימוש הייתה בשנות ה-80 של המאה ה-20 לאחר שחברת סוני הציגה ב-1979 את הווקמן לקלטות (Sony Walkman) - מכשיר השמעה קטן כמעט בגודל של קלטת עם אוזניות שאיפשר לשמוע מוזיקה בכל מקום.
סרט מגנטי > קלטת VHS

קלטת VHS היא קלטת וידאו שהייתה נפוצה מאוד בשוק הווידאו הביתי מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ועד לתחילת המאה ה-21, שאז דחקו ה-DVD וטכנולוגיות דיגיטליות אחרות את רגליו. רוחב הסרט בקלטת הוא 1/2 אינץ'  ואורכו המרבי הוא 430 מטר, אורך המאפשר הקלטת וידאו באורך של עד 11 שעות (בהתאם לאורך הסרט וטכניקת ההקלטה).
תקליטון (דיסקט)

תקליטון (דיסקט) הוא אמצעי לאחסון נתונים על דיסקה שטוחה מחומר פלסטי המצופה בשכבה של חומר הניתן למגנוט. התקליטונים נכנסו לשימוש מסחרי בשנת 1971, והיו נפוצים מאוד בשנות ה-80 וה-90 עם התרחבות השימוש במחשבים אישיים. השימוש העיקרי בתקליטונים היה הפצת תוכנה, העברת נתונים בין מחשבים ויצירת גיבויים לקבצים קטנים. לפני התרחבות השימוש בדיסקים קשיחים שימשו התקליטונים גם לאחסון מערכות הפעלה ויישומים אחרים. בסוף המאה ה-20 נפסק השימוש בתקליטונים, עקב המעבר לאמצעי אחסון עדיפים.
דיסק קשיח

דיסק קשיח הוא רכיב במחשב המשמש לאחסון נתונים. הדיסק הקשיח עשוי מדיסקית אלומיניום או זכוכית המצופה בתחמוצת הברזל, או מדיסקיות אחדות הנמצאות זו מעל זו. לכל דיסקה יש ראש קורא/כותב משלה. הדיסק הקשיח מאפשר אחסנה אמינה של נתונים דיגיטלים בנפח גדול ובזמן גישה קצר יחסית להתקני זיכרון מכניים אחרים. בהשוואה להתקני זיכרון אחרים באותה הקיבולת, הכונן הקשיח זול משמעותית, אולם זמן הגישה לנתונים בכונן ארוך בהשוואה לזיכרון הפנימי (RAM) - דיסק קשיח מכני איטי פי 100,000 מהזיכרון הפנימי (RAM). המחשב הראשון שהותקן בו דיסק קשיח היה ה־IBM 305 RAMAC, בשנת 1956.
במשך שנים רבות הכוננים הקשיחים היו מכשירים גדולים ומגושמים, אך בה בעת רגישים מאוד, ולכן התאימו לשימוש רק בחדרי מחשבים או במשרדים גדולים. לפני שנות השמונים המוקדמות, היו רוב הכוננים בקוטר של 20 ס"מ (8 אינץ') או 35 ס"מ (14 אינץ'). השימוש בהם דרש ארונות ייעודיים או שטח רצפה גדול מאוד, בעיקר בדגמים בעלי מדיה נתיקה, שכונו "מכונות כביסה" בשל גודלם. מסיבות אלה השימוש בהם בשילוב עם מיקרו מחשבים לא היה נפוץ עד שנת 1980, אז הוציאה חברת סיגייט את ה-ST-506, דיסק קשיח בגודל 5.25 אינץ' ובנפח 5 מגה בייט.
פס מגנטי

פס מגנטי הוא אמצעי אחסון קטן ממדים הנמצא על כרטיס אשראי, כרטיס חיוב, כרטיס חיוג וכרטיסים נוספים, ומשמש לאחסון פרטים מזהים של הכרטיס. כתיבת המידע על הכרטיס היא בדרך כלל חד-פעמית, עם יצירת הכרטיס, והוא נקרא פעמים רבות, עם כל שימוש בכרטיס. קריאת הפס המגנטי נעשית באמצעות העברתו ברכיב הקרוי שפתיים. לעיתים נרשם בפס המגנטי ערך כספי, המתעדכן עם כל שימוש בכרטיס.
| פורמטי אחסון וידאו |
| --- | --- |
מדיה מגנטית:  VCR (1972) • Betamax (1975) • VHS (1976) • וידאו 2000‎ (1979) • VHS-C (1982) • Betacam (1982) • Video 8 (1985) • D1 (1986) • S-VHS (1987) • Hi-8 (1989) • S-VHS-C (1987) • W-VHS (1992) • Betacam numérique (1993) • DV (1995) • Digital-S (D9) (1995) • Betacam SX (1996) • D-VHS (1998) • Digital8 (1999) • HDV (2003)
תקליטור:  לייזרדיסק‎ (1978) • VCD (1993) • DVD (1995) • Mini DVD (1998) • SVCD (1998) • EVD (2003) • UMD (2005) • VMD (2006) • HD DVD (2006) • Blu-ray (2006) • DMD (2007) • HVD (בפיתוח)
סרט הקלטה מגנטי ברוחב 1/4 אינץ'
תקליטוני ½3 אינץ', ¼5 אינץ', ו-8 אינץ'
מדליית השירות הצבאי הכללי

| --- | --- |

קדמת העיטור (ימין) ואחוריו (שמאל)
 
 פרטים
 מדינה:  בריטניה הממלכה המאוחדת
 סוג:  אות מערכה
 המעניק:  המונרך הבריטי
 למען:  שירות יוצא דופן במערכות השונות בין 1808 - 1814
 זכאות:  חיילי צבא הבריטי
 סטטוס:  לא פעיל
 נוסד:  1847
 החליף את:  מדליית הזהב הצבאית
 הענקות
 סה"כ הוענקו:  25,650~
 היררכיה
 הבא:  מדליית ווטרלו
מדליית השירות הצבאי הכללי (באנגלית: Military General Service Medal בר"ת: MGSM) הייתה מדליית מערכה אשר הוענקה לכלל הדרגות בצבא הבריטי על השתתפות במערכות השונות בתקופת השנים 1808–1814. העיטור נוסד בשנת 1847 וניתן רטרואקטיבית לחיילים אשר השתתפו בתקופה האמורה במערכות, ביניהם; המהפכה הצרפתית, המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת העצמאות של ארצות הברית.
זכאות לעיטור

העיטור החליף את מדליית הזהב הצבאית וניתן עבור אותה תקופת השירות, עבור אותן מערכות (מלבד התוספת של 'מצרים'). ההבדל העיקרי בזכאות של מדליית השירות, הוא זכאותם של כלל הדרגות וכלל החיילים שהשתתפו במערכות, שלא כמו קודמו אשר נועד לקצינים בלבד ורק אלו אשר נלחמו בקו האש אל מול פני האויב. כדי לקבל את העיטור, החייל הזכאי לו היה צריך להיות חי (משפחת החייל לא הייתה זכאית לעיטור), כמו כן הזכאי היה צריך להגיש בקשה לקבלת העיטור.

חוסר המידע על העיטור החדש וחוסר העניין לקבלתו, הוביל לכך שלא כל מי שהיה זכאי לעיטור קיבל אותו. סך הכל קיבלו את העיטור כ-25,650 זכאים לו.
אבזמים

העיטור תמיד ניתן בליווי אבזם המציין את המערכה או מערכות אליהם ניתן. רשימת המערכות אשר נכללו כזכאים להענקת האות דומה לזאת של מדליית הזהב הצבאית, מלבד התוספת של המערכה במצרים.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  מצרים (1798-1801, מצרים)  רוליסיה (1808, פורטוגל)  וימיארו (1808, פורטוגל)  סאהגן (1808, ספרד)  בנוונטה (1808, ספרד)  סאהגן ובנוונטה  קורוּנה (1809, ספרד)  מאִידה (1809, איטליה) |  מרטיניק (1809, מרטיניק)  טלוורה (1809, ספרד)  גוואדלופ (1809, גוואדלופ)  בוּסקו (1810, פורטוגל)  ברוסה (1811, ספרד)  פואנטאס דה-אונורו (1811, ספרד)  אלבוארה (1811, ספרד) |  ג'אווה (1810-11, ג'אווה)  סיודד רודריגו (1812 ספרד)  בדחוס (1812, ספרד)  סלמנסה (1812, ספרד)  פורט דטרויט (1812, ארצות הברית)  שאטוגואי (1812, קנדה)  חוות קרייזלר (1813, קנדה) |  ויטוריה (1813, ספרד)  הפירנאים (1813, ספרד)  סאן סבסטיאן (1813, ספרד)  ניוול (1813, צרפת)  נייב (1813, צרפת)  אורטז (1814, צרפת)  טולוז (1814, צרפת) |
מוטוקרוס

מסלול מוטוקרוס בישראל
מוטוקרוס (בלועזית: Motocross) הוא ענף ספורט מוטורי דו גלגלי. המוטוקרוס החל את דרכו לראשונה בבריטניה בשנת 1924, והתפתח מאירוע שטח בשם "Scrambles". המוטוקרוס הפך עם השנים לספורט מוטורי פופולרי מאוד, ועם זאת אחד התובעניים ביותר. המרוצים מתקיימים בשטח מעגלי ומגודר המותאם לכך. רוכב המוטוקרוס חייב להיות מסוגל לשלוט באופנוע תוך שמירה על מהירות שיא, על פני תוואי שטח קשה, רכיבת בוץ, פניות חדות וגבעות תלולות. זהו ספורט פיזי שנערך בכל מזג אוויר ובכל התנאים. מוטוקרוס הוא ספורט המצריך אימוני כושר אינטנסיביים, דיאטה מאוזנת לספורטאים, וכמו כן, עבודה על הכישורים הטכניים.
אופנועי המוטוקרוס

ייעודו של אופנוע המוטוקרוס לספק חוויית רכיבה בתנאי שטח מהקלים ועד הקשים ביותר בשילוב קפיצות, רמפות, גבעות תלולות ומחליקות. אופנוע המוטוקרוס צריך להיות נטול משקל עודף בשל אופי רכיבת האקסטרים, ולכן בדרך כלל יהיה ללא תוספות, ואפילו יופשט מחלקים כמו: מראות, מנורות איתות, פנסים, רגלית ולוחית רישוי.
אופנועי המוטוקרס מתאפיינים במתלים וקפיצים חזקים שמגבירים את יכולות הנחיתה לאחר הקפיצות הגבוהות ואת בלימת הזעזועים. מנועי המוטוקרוס חזקים עם מומנט שפועל בסל"ד גבוה. המנועים באופנועי המוטוקרוס בדרך כלל בעלי צילינדר אחד, הנעים בנפחים בין 49 לבין 700 סמ"ק במנועי השתי פעימות ומנועי הארבע פעימות מאופיינים במנועים בעלי נפח של 49 עד 700 סמ"ק. גלגלי המוטוקרוס מתאפיינים בדרך כלל בגלגל קדמי בקוטר 21 אינץ ואחורי בקוטר 19 אינץ, ותיבת ההילוכים כוללת בין 4–5 הילוכים בלבד. מכיוון שאופנוע המוטוקרוס מתבטא בשינויים רבים להבדיל אופנועי שטח מסוגים אחרים, על פי חוק הם מיועדים לנסיעה במסלולים מיועדים למוטוקרוס בלבד.
רישיון מרוצים בישראל

על מנת לקחת חלק מעולם הספורט המוטורי, יש להנפיק רישיון מרוצים (רישיון אפור). ניתן להוציא רישיון מסוג זה החל מגיל 8, ללא קשר לרישיון התעבורתי (שטרם קיים). כדי לקבל את הרישיון על הרוכב לעבור קורס עיוני שבסופו יש מבחן מטעם הרשות לנהיגה ספורטיבית ובנוסף, לבצע בדיקות גופניות במכון ייעודי לספורטאים. רק רוכבים מתחת לגיל 16 שאין להם רישיון תעבורתי בישראל מחויבים לעבור בנוסף למבחן העיוני גם מבחן מעשי על ידי בוחן רשמי שמוכשר על ידי הרשות לנהיגה ספורטיבית.
רישיון המרוצים תקף אך ורק במסלולים חוקיים, מוסדרים ומאושרים על ידי הרשות לנהיגה ספורטיבית. רישיון המרוצים מקנה לרוכב להתחרות במרוצים ולהתאמן במסלולים מאושרים בצורה חוקית עם ביטוח מלא לתאונות. כדי להתחרות ולהתאמן בצורה חוקית חובה על הרוכב מלבד רישיון המרוצים וביטוח גם לרשיין את האופנוע עליו הוא רוכב, הרישיון הנ"ל נקרא רישיון דואלי. האופנוע נבדק על ידי בודק מוסמך מטעם הרשות לנהיגה ספורטיבית שהוא כשיר למרוצים, ולאחר מכן מקבל האופנוע את הרישיון הדואלי.
ליגת המוטוקרוס בישראל

כיום פועלת הליגה על ידי מפיק חיצוני בשיתוף הרשות לנהיגה ספורטיבית ועמותת המוטוקרס הישראלי. המרוצים מתקיימים במסלולים חוקיים ומותאמים למרוצי מוטוקרוס ברמה הבינלאומית. המקצים השונים מחולקים על פי קטגוריות של רמת הרכיבה ונפח האופנועים:
סופר ג'וניור - רוכבים בגילאי 8–12.
ג'וניור - רוכבים בגילאי 12–16.
מתחילים - רוכבים בתחילת דרכם בענף המוטוקרוס.
עממית - קטגוריית הביניים לרוכב הממוצע.
לייטס - קטגוריה מקצועית עד נפח 250 סמ"ק.
פתוחה - הקטגוריה הבכירה ביותר, פתוחה לכל הנפחים, אך רוב האופנועים בקטגוריה זו מעל 250 סמ"ק.
עמותת מועדון המוטוקרוס הישראלי

עמותת מועדון המוטוקרוס הישראלי היא אחת הוותיקות בענף ופועלת משנת 1999. העמותה מקיימת מרוצי מוטוקרוס במסלולים שונים החל ממסלול אשקלון בו שולבו מרוצי מכוניות ואופנועי מוטוקרוס, דרך בית נבאלא, עפולה, מעוז חיים וויתקין בו התקיימו רוב מרוצי העמותה. מספר חבריה עולה מעת לעת ומונה מעל 150 חברים, כל זאת בשל חוק הספורט המוטורי והיכולת לקנות אופנוע מוטקורס באופן חוקי.
מרוץ מוטוקרוס
מאוריציו פוליני

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1942 מילאנו, ממלכת איטליה 
 פטירה:  23 במרץ 2024 (בגיל 82) מילאנו, איטליה 
 מוקד פעילות:  רומא 
 תקופת הפעילות:  1957–2024 (כ־67 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מילאנו, הקונסרבטוריון של מילאנו 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  עיטור הזהב להצטיינות של הלאנד וינה (2009)  התחרות הבין-לאומית ע"ש שופן לפסנתר (1960)  פרס אקו-קלאסיק: נגן השנה (2017)  פרס אקו-קלאסיק: נגן השנה (2007)  פרס ארנסט פון סימנס (1996)  International Ettore Pozzoli Piano Competition (1959)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מדריד (2013)  פרימיום אימפריאל (2010)  תחרות המוזיקה הבינלאומית של ז'נבה (1958)  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית 
 פרופיל ב-IMDb
 
מאוריציו פוליני (באיטלקית: Maurizio Pollini;‏ 5 בינואר 1942 – 23 במרץ 2024) היה פסנתרן איטלקי.
ביוגרפיה

מאוריציו פוליני נולד במילאנו לאדריכל ג'ינו פוליני, והחל לנגן בפסנתר בגיל 5. בגיל 15 זכה בפרס השני בתחרות הבינלאומית לפסנתרנים בז'נבה (הפרס הראשון לא הוענק). שלוש שנים לאחר מכן זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית היוקרתית על שם פרדריק שופן בוורשה. פוליני היה הצעיר מבין 89 המתחרים, והיה אף הזוכה הראשון בהיסטוריה של התחרות שלא מהגוש המזרחי.
הפסנתרן ארתור רובינשטיין היה אורח הכבוד של התחרות, והוא התנגד בשעתו לזכייתו של פוליני. רובינשטיין הודיע כי הוא מעניק פרס מטעמו למועמד אחר שהיה חביב עליו במיוחד, הפסנתרן היהודי-מקסיקני מישל בלוך. במרוצת השנים רובינשטיין הבין כי טעה בשיפוטו. בלוך נשכח כלא היה, ובין רובינשטיין לבין פוליני נרקמה ידידות עמוקה.
לאחר הזכייה בתחרות חברת ההקלטות EMI החתימה אותו על חוזה והפיקה עמו שני תקליטים של יצירות שופן. אולם לאחר מכן הוחלט בחברה להפסיק את העבודה עם פוליני משום שסברו שהוא עלול לגרום להפסדים. דויטשה גרמופון הייתה המרוויחה הגדולה, שכן מאז פוליני הקליט תחת המותג תקליטים ותקליטורים רבים שנמכרו כמעט כולם בהיקף גדול וגרפו רווחים נאים - הן לאמן והן לחברת ההקלטות.
בצעירותו התפרסם פוליני בעיקר בזכות ביצועיו ליצירות שופן בעקבות זכייתו בתחרות הידועה. לאחר ההקלטות הראשונות ב-EMI הוא החל ללמוד אצל הפסנתרן ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי, ובמשך כשש שנים לא הופיע כלל בקונצרטים, והתמקד בלימוד ובתרגול. התקליט הראשון שהקליט לאחר מכן, בשנת 1971, היה של יצירות שנכתבו במאה ה-20: שלושה פרקים לפסנתר מתוך "פטרושקה" של איגור סטרווינסקי, הסונטה מס' 7 מאת פרוקופייב ויצירות מאת אנטון וברן ופייר בולז. הקלטות אלה ידועות עד היום כציון דרך היסטורי משמעותי בנגינת מוזיקה קלאסית מודרנית.
הרפרטואר של פוליני בקונצרטים ובהקלטות אולפן יחד היה רחב ביותר והשתרע על פני מאות שנים, החל במוזיקה מתקופת הבארוק וכלה במוזיקה בת זמננו – מבאך, דרך מלחיני התקופה הקלאסית מוצרט ובטהובן ומלחיני התקופה הרומנטית שומאן, שופן, ליסט וברהמס, ועד למלחיני הזרמים המודרניים במוזיקה דביסי, בארטוק, סטרווינסקי, שנברג, ברג, וברן, בולז, נונו ועוד. שליטתו הטכנית בפסנתר הייתה ידועה כפורצת דרך וככמעט חסרת גבולות. סגנון נגינתו היה מאופק, מתוכנן, טעון עוצמות פנימיות גדולות ובעל מהימנות מרבית לפרטיטורה על כל רבדיה. עם זאת, היו שביקרו את פוליני על קור ועל היעדר ממד אנושי בנגינתו.
ב-2007 זכה פוליני בפרס הגראמי עבור הביצוע הטוב ביותר לסולן אינסטרומנטלי (ללא תזמורת). בשנת 2010 זכה בפרס פרמיום אימפריאלה למוזיקה.
פוליני הופיע בישראל ארבע פעמים: ב-1968, ב-1983, ב-1985 וב-1987.
מאוריציו פוליני נפטר ב-23 במרץ 2024.