מקס קלינגר
קורות חיים

קלינגר נולד בלייפציג שבגרמניה למשפחה עשירה וחשובה. הוא נרשם לאקדמיה לאומנויות היפות בקרלסרוהה בשנת 1874, שם היה תלמידו של קארל גוסו (אנ'). כשגוסו עזב את קרלסרוהה כדי להיות מנהל האקדמיה לאומנויות יפות בברלין, עבר קלינגר גם כן לברלין כדי להשלים את לימודיו שם. קלינגר חלק סטודיו עם כריסטיאן קרוהג ולשניים חלקו גם הערצה הדדית לסופרים נטורליסטיים צרפתים כמו אמיל זולא וגוסטב פלובר, שחקרו את ההיבטים האפלים של החיים העירוניים ואת הצביעות של החברה והבורגנות ברומנים שלהם. באותה תקופה היה הריאליזם הסגנון הרווח בגרמניה וארנולד בקלין היה אחד האומנים הבודדים שפעלו שם שקלינגר חש זיקה קרובה אליו. קלינגר סיים את לימודיו באקדמיה בשנת 1877. הוא נמשך לתחריטים וההדפסים של רבי-אמנים רבים שהיו מתאימים יותר לרגישויותיו ולמד אותם, כולל דירר, רמברנדט, גויה, רונגה, מנצל ורופס. הוא החל ללמוד חריטה אצל הרמן זגרט (Hermann Sagert) ועד מהרה הפך לחרט מיומן ומלא דמיון בזכות עצמו. קלינגר ביקר זמן מה בבריסל ב-1879, ובשנה שלאחר מכן שהה במינכן. הוא זכה למוניטין שלילי במקצת עקב רישומי העט והדיו וההדפסים שלו כאשר בשנת 1881 פרסם שתי מערכות תחריטים, כולל "פרפרזה על מציאת כפפה", שזכתה להצלחה מיידית וביססה את המוניטין שלו.
עם קהל שפתוח לרעיונות חדשים שהתפתח בפריז, שם המשורר ומבקר האמנות הצרפתי-אורוגוואי ז'יל לפורג (אנ') שיבח ותמך בהדפסים שלו, קלינגר עבר לפריז ב-1883, ובהם התגורר עד 1886 או 1887. קלינגר החל לפסל לראשונה בערך ב-1883, והפיסול אט אט השתלט על יצירתו בשנותיו האחרונות. הוא הגה והחל לעבוד על פסלו "בטהובן" בעודו בפאריס, אך הוא לא הושלם אז, מה שקרה לבסוף ב-1902. בשנת 1889 הזמינה קבוצת האמנים הבלגים Les XX (העשרים) את קלינגר להציג את עבודתו בתערוכת החורף השנתית שלהם באותה שנה בבריסל. הוא עבר לרומא ב-1889, שהה בה עד 1893, חקר את רבי האומנים הגדולים האיטלקיים, שם אומרים שאמני המאה ה-15 ויצירות מהעת העתיקה היו עבורו סוג של התגלות מסוימת. הוא גם חיזק את לימודי האנטומיה, העירום והייצוג של מסה ונפח במהלך תקופה זו של חייו. זו הייתה תקופה פורייה בקריירה שלו. בשנות ה-90 של המאה ה-19, קלינגר המשיך במעבר ההדרגתי שלו מיצירת הדפסים לטובת פיסול.
קלינגר היה פסנתרן מוכשר ומנה את המלחין מקס רגר בין חבריו. ידידות עם המלחין יוהנס ברהמס התפתחה במשך תקופה של 20 שנה, שהגיעה לשיאה עם פרסום סדרת ההדפסים שלו "פנטזיות ברהמס" (Brahms-Phantasien‏; 1894) והקדשתו של ברהמס ל"ארבעה שירים רציניים" (Vier ernste Gesänge), אופוס 121, לקלינגר ב-1896. שנה לפני מותו של המלחין.
ב-1906 ייסד קלינגר את פרס וילה רומנה (אנ'). לאחר רכישת וילה בפירנצה, עם פארק בשטח של 15,000 מטרים רבועים, ניתנה למקבלי הפרס הזדמנות להישאר במקום מספר חודשים ולספוג את התרבות של העיר. הראשון שזכה בפרס היה גוסטב קלימט, אולם קלימט ויתר על הכבוד והעביר אותו למקסימיליאן קורצווייל (Maximilian Kurzweil). מוטבים מאוחרים יותר כללו את קתה קולוויץ, מקס בקמן, ארנסט ברלך וגאורג קולבה.
אלזה אזנייף (אנ') (1867–1941) הייתה סופרת ומשוררת, וכן דוגמנית, מוזה וחברתו של קלינגר במשך כ-15 שנה. נולדה להם בת, דזירה קלינגר (Desirée Klinger‏; 1900–1973), אך הם מעולם לא נישאו. בשנת 1903 קלינגר התרחק מלייפציג וקנה כרם בגרוֹסְיֶנה (Großjena), ליד נאומבורג, שם השתקע בשנותיו האחרונות. בשנת 1911 עזב קלינגר את אזנייף, כאשר בריאותה הנפשית החלה להראות סימנים להידרדרות, עבור דוגמנית בת 18, גרטרוד בוק (Gertrud Bock‏; 1893–1932), שאותה נשא לאישה לבסוף כמה חודשים לפני מותו ב-1920. קלינגר השאיר את אחוזתו לגרטרוד. הפסל יוהאנס הרטמן (אנ'), חברו של קלינגר, שימש כמטפל באחוזת קלינגר ועיצב את קברו של קלינגר עם דיוקנאות של קלינגר וגרטרוד. יוהאנס הרטמן התחתן עם גרטרוד קלינגר בשנת 1922, אולם חלק ניכר משארית חייהם היא בילתה במשפטים עם בתו של קלינגר, דזירה קלינגר, על הבעלות על האחוזה.
וילה קלינגר בלייפציג, גרמניה, על נהר וייס אלסטר (בערך 1900)
מקס קלינגר ואלזה אזנייף בגן של וילה רומנה, פירנצה (1905)
בית בכרם של מקס קלינגר בגרוסינה, ליד נאומבורג, גרמניה
אנדרטת זיכרון עם דיוקנאות בקברו של מקס קלינגר וגרטרוד קלינגר מאת יוהאנס הרטמן, גרוסינה
דיוקן גרטרוד קלינגר (1921), שיש, מאת יוהאנס הרטמן
דיוקן מקס קלינגר (1921), שיש, מאת יוהאנס הרטמן