stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחלף בן שמן

| --- | --- |

קטע ממחלף בן שמן
 תאריך הקמה:  פתיחה ראשונית 1981  פתיחה מחודשת 2004
 מיקום:  צפון מערבית למודיעין-מכבים-רעות ומזרחית ללוד
 כבישים במחלף:    כביש 1   כביש 6   כביש 443   כביש 444
 אתרים סמוכים:  יער בן שמן
 קואורדינטות:  31°57′33″N 34°56′16″E﻿ / ﻿31.95916667°N 34.93777778°E﻿ / 31.95916667; 34.93777778
 
  (למפת גוש דן מוגדלת) מחלף בן שמן(למפת גוש דן רגילה) מחלף בן שמן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף בן שמן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף בן שמן
 
מחלף בן שמן הוא אחד המחלפים הגדולים בישראל, והוא נמצא צפון מערבית למודיעין-מכבים-רעות ומזרחית ללוד. ייחודו של המחלף הוא בכך שהוא אינו בנוי כיחידה אחת, אלא כקומפלקס גדול של כבישים, גשרים ומנהרות המשתרע על שטח גדול. המחלף מפגיש ארבעה כבישים: כביש 1, כביש 6, כביש 443 וכביש 444. בחלקו הדרומי מנתב המחלף את התנועה בשלושה מפלסים: הנמוך ביותר הוא כביש 1, מעליו עובר כביש 6 ומעליהם כביש 443.
המחלף המקורי שנפתח לתנועה ב-1981‏ נבנה על ידי החברה הלאומית לדרכים וכלל גשר בודד בתוואי כביש 443. עם התחלת ההכנות לבניית כביש 6 בשנת 1996 עברה האחריות לבניית המחלף והרחבתו לחברת חוצה ישראל ובהמשך לזכייניתה, חברת דרך ארץ.
קודם הרחבת המחלף עקב סלילת כביש 6 נערכו במקום חפירת הצלה במשך ארבעה עונות. עקב עבודות עפר שבוצעו בידי קק"ל במהלך נטיעת יער בן שמן נהרסו פני השטח כליל והעבודות התמקדו בחללים תת-קרקעיים. בחפירה נחשף יישוב כפרי שנוסד בתקופה החשמונאית והמשיך להתקיים עד מרד בר כוכבא. באתר התקיים יישוב מאוחר יותר בתקופות הביזנטיות והאומית.
הערות שוליים

↑  אתר החברה הלאומית לדרכים בישראל, סעיף בדרכים / מחלפים
↑  יחיאל זלינגר ואסתר אשל, שרידים מימי בר־כוכבא במחלף בן־שמן, ירושלים וארץ ישראל 8–9, ה'יתשע"ג, עמ' 267–290
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מחלף לוד | מחלפים בכביש 1 | הבא: מחלף דניאל |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מחלף דניאל | מחלפים בכביש 6 | הבא: מחלף נחשונים |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007389899505171
ירון מאיר

ירון מאיר (נולד ב-9 בספטמבר 1959) הוא דיפלומט ישראלי המכהן כשגריר ישראל בווייטנאם ובלאוס.
מאיר נולד וגדל בעין השופט. יש לו תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
הוא החל את שירותו במשרד החוץ בשנות ה-90. בין תפקידיו כיהן כקונסול ישראל בהודו, וכציר בשגרירות ישראל בהונגריה. כשגריר ישראל במיאנמר בשנים 2008–2012 וכשגריר ישראל בנפאל בשנים 2014–2017.
בדצמבר 2021 נבחר לתפקיד שגריר ישראל בווייטנאם, במקום נדב אשכר. הוא החל לכהן בתפקיד והגיש את כתב האמנתו לנשיא וייטנאם נווין סואן פוק באוגוסט 2022.
ראו גם

יחסי ישראל–מיאנמר
יחסי וייטנאם–ישראל
הערות שוליים

1 2 3  מר ירון מאיר באתר שגרירות ישראל בווייטנאם (באנגלית)
↑  אוריאל בארי, ‏ברחבי העולם: משרד החוץ מינה 7 שגרירים חדשים, באתר "סרוגים", 28 בדצמבר 2021
↑  VNA (2022-08-10). "President meets ambassadors of Kuwait, Israel". VietnamPlus (באנגלית). נבדק ב-2022-08-11.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 298114209   WorldCat (עם VIAF): 298114209 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מסכה רפואית

שלושה מנתחים חובשים מסכות רפואיות
חבישת מסכה רפואית בטוקיו, יפן, 2010
מסכה רפואית (נקראת גם מסכה כירורגית או מסכת מנתחים או מַסֵּכִית או נשמית כירורגית או מסכת פה-אף) היא מסכה המשמשת מנתחים ואנשי רפואה אחרים בעת טיפול בחולים, ומיועדת ללכוד חיידקים ונגיפים הנפלטים מהפה ומהאף של הצוות הרפואי.
בריכוזי אוכלוסייה צפופים במזרח אסיה, נעשה לעיתים שימוש במסכות דומות, אך פשוטות וזולות יותר, גם מחוץ למתקני רפואה, וזאת על מנת למנוע הפצה של מחלות מידבקות כגון צינון. ביפן, חולים נוהגים לחבוש מסכות רפואיות במקומות ציבוריים, כדי למנוע הדבקת אחרים.
שימוש במסכות רפואיות היה נפוץ בסין, בהונג קונג, בווייטנאם ובטורונטו, קנדה בעת התפרצויות של מחלת הסארס, ביפן בעת מגפת שפעת העופות ב-2007, בארצות הברית ובמקסיקו סיטי בעת מגפת שפעת החזירים ב-2009, ובהדרגה בכל העולם בעת מגפת הקורונה החל מ-2019.
מסכות רפואיות מודרניות עשויות מנייר או מבד לא ארוג, ומיועדות לשימוש חד-פעמי.
יעילות

מסכות רפואיות פשוטות מגנות על החובשים אותן מהתזות של נוזלי גוף על הפה והאף. הן גם מזכירות לעוטים אותן שלא לגעת בפה או באף עם ידיים שנגעו במשטח מזוהם, כדי לא להעביר נגיפים או חיידקים. הן יכולות גם להפחית את הפיזור של טיפות מידבקות (אשר מכילות נגיפים או חיידקים) שנוצרות בעת שיעול או עיטוש (ואף בעת דיבור ונשימה). המסכות הרפואיות לא מיועדות להגן על החובשים אותן משאיפה של חלקיקים כאלה. המסכה הרפואית תלכוד חלק מהחלקיקים, אבל היא הרבה פחות יעילה מאשר מסכת סינון אוויר, שמיועדת למטרה זו.
בפרסום בנוגע להתפרצות שפעת החזירים ב-2009, כתב המרכז לבקרת מחלות ומניעתן האמריקאי:
מידע על היעילות של מסכות רפואיות ושל מסכות סינון אוויר להשתלטות על השפעת בריכוזי אוכלוסייה, הוא מאוד מוגבל. לכן, קשה להעריך את היעילות הפוטנציאלית שלהן בריסון הפצת נגיף שפעת החזירים בסביבות כאלה. [...]

בשימוש נכון, מסכות רפואיות ומסכות סינון אוויר יכולות לעזור להפחית את הסיכון של הידבקות בשפעת, אך יש להשתמש בהן בכפיפה אחת עם אמצעי מניעה אחרים, כגון הימנעות ממגע קרוב ושמירה על היגיינת ידיים טובה.
בתהליכי אישור נמצאות מסכות רב פעמיות מבד המכיל נחושת מחומצנת, שהורגת נגיפים ביעילות רבה יותר, כך לטענת המייצרים.
סוגים > מסכה כירורגית

מסכה זו עשויה מכמה שכבות בד, המתחברות מאחור באמצעות חוטים לקשירה, או גומיות המוצמדות לאוזניים.
סוגים > מסכה בתקן N95

מסכה בתקן N95 היא מסכת סינון אוויר שחובשים על הפנים, העומדת בתקן N95 לסינון אוויר של המנהל האמריקאי לבטיחות ולבריאות תעסוקתית (אנ') (NIOSH). עמידה בתקן זה מעידה כי המסכה מסננת לפחות 95% מהחומר החלקיקי אשר באוויר, אך היא אינה עמידה לשמנים כמו מסכות העומדות בתקן P95. מסכה זו היא מסנן חלקיקים נפוץ, ומנגנון פעולת הסינון שלה מבוסס על מסנן אוויר (אנ') מכני (אנ'), מנגנון המגן מפני חומר חלקיקי אך לא מגז או אדים.
שימוש במסכה רפואית במגפת הקורונה

עם התפרצות נגיף הקורונה בעולם (SARS-CoV-2) בשנת 2020, החל שימוש נרחב במסכות מסוגים שונים לצמצום החשיפה לנגיף ומניעת ההדבקה והורגש מחסור עולמי במסכות וציוד מיגון לצוותים רפואיים.
ארגון הבריאות העולמי הנחה תחילה להשתמש במסיכות רק למי שנדבק בנגיף, במטרה לצמצם את ההפצה שלו, או לאנשים שמטפלים ובאים במגע הדוק עם אנשים שנדבקו. אך עם גילוי האפשרות להדבקה אסימפטומטית הארגון חזר בו והנחה לעטות מסכות גם למי שאין תסמינים של המחלה. בעקבות זאת בחלק מהמדינות הנחו את כל תושביהן להשתמש במסכות במרחב הציבורי. בישראל, משרד הבריאות חייב את התושבים, החל מ-12 באפריל 2020, להשתמש במסכות במרחב הציבורי.
מגפה זו העלתה את המודעות הציבורית לשימוש בכלי רפואי זה, ואת החשיבות שלו.
ההנחיות לעטות מסכה ובאילו מקומות, הוקשחו או הוקלו, בהתאם לרמת התחלואה המשתנה בעקבות גליה החוזרים של המגפה.
שימוש במסכה רפואית במגפת הקורונה > השפעה סביבתית

השימוש העולמי הנרחב במסכות החד פעמיות במהלך המגפה יצר רמת זיהום סביבתי חסרת תקדים, עם למעלה ממיליארד מסכות שהגיעו לאוקיינוס.
הערות שוליים

↑  העברית ונגיף קורונה, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏8 במרץ 2020
↑  https://govextra.gov.il/media/15537/mask-accessible.pdf מסמך של היחידה הארצית למניעת זיהומים, משרד הבריאות
↑  המלחמה של יפן בחיידקים וריחות, באתר BBC (באנגלית)
↑  המלצות ביניים לשימוש במסכות רפואיות ובמסכות סינון אוויר בריכוזי אוכלוסייה בהם התגלתה הפצה של נגיף שפעת החזירים, באתר המרכז לבקרת מחלות ומניעתן, 1 במאי 2009 (באנגלית)
↑   רותם שטרקמן, "המסכות ילוו אותנו זמן רב. בעולם אוגרים לגל השני, והביקוש אינסופי", באתר TheMarker‏, 21 במאי 2020
↑  When and how to use masks, www.who.int (באנגלית)
↑  משרד הבריאות, הנחיות להתמודדות עם תחלואה מנגיף קורונה, באתר משרד הבריאות, ‏8 באפריל 2020
↑  Estimated 1.56 billion face masks will have entered oceans in 2020 - OceansAsia Report, OCEANS ASIA (באנגלית אמריקאית)
מסכה כירורגית סטנדרטית בעלת חוטי קשירה
מסכה בתקן N95
חבילת מסכות חד פעמיות ממגפת הקורונה.
רומן רומנטי

מתוך "הנשיקה" מאת פרנצ'סקו אייץ (צייר איטלקי מהמאה ה-19)
רומן רומנטי הוא סוגה ספרותית. הסוגה מוגדרת על ידי ארגון ה-RWA (איגוד מחברי הרומן הרומנטי בארצות הברית) כרומן אשר עוסק בשני אנשים ביניהם מתפתחת אהבה רומנטית ואשר מנסים לבנות מערכת יחסים יחדיו. מערכת היחסים בין הגיבורים תהיה הציר העיקרי של העלילה. תיאור של יחסים אלו במקביל לאירועים היסטוריים או ביחס למערכות יחסים אחרות יכול להתקיים, כל עוד אלו לא יהוו את מוקד העלילה. מערכת היחסים הרומנטית בין גיבורי הספר תסתיים באופן טוב או לפחות אופטימי – בדרך כלל חתונה. ספר אשר עוסק בתיאור אהבתם של שני אנשים אך מסתיים בפרידה, במות אחד הגיבורים או בחוסר בהירות בנוגע לעתידם המשותף לא יסווג בדרך כלל כרומן רומנטי.
הז'אנר מחולק לרוב לספרים היוצאים בסדרות (קטגוריות) של מוציאים לאור, ובהם מגבלות לגבי אופי העלילה ומספר המילים, לצד ספרים העומדים בפני עצמם ואשר בהם הכתיבה חופשית יותר. בנוסף מחולק הז'אנר לקטגוריות משנה הקשורות באופי העלילה ומקום או זמן התרחשותה, ביניהן רומן רומנטי היסטורי, רומן רומנטי עתידני, רומן ארוטי, רומן רומנטי עם עלילת מתח, ורומן רומנטי מבוסס פנטזיה אשר יכלול מרכיבים על-טבעיים או שבין דמויותיו יהיו יצורים כגון ערפדים או אנשי זאב.
אחת הנוסחאות הוותיקות ברומן רומנטי מציגה כגיבורה צעירה הגונה, מוכשרת, נבונה וטובת לב, ולרוב גם יפה. הגיבור יהיה לרוב מבוגר ממנה, בעל אמצעים, אשר אינו נותן אמון באנשים עד אשר הוא פוגש את הגיבורה. לעיתים קרובות יתחילו היחסים ביניהם על רגל שמאל, אך עם הזמן הם יתאהבו. ברקע היחסים יופיעו דמויות משנה אוהדות לשני הצדדים, שישתדלו לרפד את דרכם אל האושר, לצד דמויות מרושעות אשר ינסו לחבל באהבתם הגוברת. יצוין כי עלילה זו נפוצה אך ודאי אינה היחידה בז'אנר.
בקרב חוקריו מחוץ לארץ נקראים הספרים בז'אנר Romance Novels. לעיתים קרובות ישנה התייחסות מפורשת לז'אנר כמזוהה עם הוצאות הספרים Harlequin הקנדית ו-Mills & Boon הבריטית. שתי הוצאות ספרים אלו חולשות על רוב ההוצאה לאור של ספרות זו בעולם.
השם 'רומן רומנטי' ניתן בישראל לסדרה מתורגמת של ספרי כיס אשר ראו אור מאז אמצע שנות השבעים של המאה העשרים. השם רומן רומנטי נטבע בתודעת הציבור, והפך כינוי לספרות מלודרמטית בעלת ערך אסתטי מועט.
הרומן הרומנטי התפתח בנישת ספרי הכיס, אלו בעלי הכריכה הצבעונית הרכה אשר מכילים כ-150 עמודים ו-50,000 מילים. הפורמט האחיד נבע משיקולי ייצור, שיווק והפצה אך גם ממסורת, והוא הפך סימן זיהוי ובסיס לציפיות בלב הקורא. בהוצאה הישראלית היו במשך שנים שני פורמטים קבועים – מצומצם ומורחב – והמתרגמות התבקשו לקצץ בעלילה או להוסיף לה על פי דרישות ההוצאה, שלא היה להן דבר וחצי דבר עם תוכנו המסוים של ספר זה או אחר.
על פי ארגון "הסופרים הרומנטיים של אמריקה" (RWA), יצירות שעוסקות בתקופה החל משנות ה-50 של המאה ה-20 מסווגות כרומן רומנטי עכשווי.
הערות שוליים

↑  https://www.rwa.org/p/cm/ld/fid=1682
| סיפר |
| --- | --- | --- |
| דמות | פרוטגוניסט • דמות שנייה בחשיבותה (אנ') • דמות שלישית בחשיבותה (אנ') • סיידקיק • אנטגוניסט • נבל-על • דמות משנה • דמות חוזרת • מספר • גיבור • אנטי-גיבור |  |
| עלילה | דיאלוג • מצג • מבנה דרמטי (אנ') • סיפור מסגרת • כלי עלילתי • מקגאפין • נקודת שיא • עימות • תת-עלילה • פלשבק/פלשפורוורד |  |
| רקע | דיסטופיה • אוטופיה • יקום בדיוני • יקום משותף • היסטוריה • היסטוריה בדיונית |  |
| תמה | מוטיב • לייטמוטיב • סאבטקסט • מוסר השכל |  |
| סגנון | אמצעים פיגורטיביים • טכניקות ספרותיות • נקודת תצפית • השעיית הספק • סימבוליזם • אתנחתא קומית |  |
| סיפורת | משל • מעשייה • סיפורת בזק • רומן • נובלה • מחזה • שירה • תסריט • נובליזציה • סיפור קצר |  |
| סוגה | רומן הרפתקאות • רומן פשע • רומן מלחמתי • רומן מערבון • רומן מסתורין • רומן היסטורי • רומן ריאליסטי • רומן רומנטי • רומן ביוגרפי • רומן מכתבים • רומן גרפי • רומן פילוסופי • רומן פוליטי • רומן ארוטי • רומן חניכה • סאגה • פנטזיה (אפלה, חרבות וכשפים) • ספרות בלשית • ספרות אימה • ריאליזם קסום • סאטירה • מדע בדיוני (קשה, צבאי, אופרת חלל, סייברפאנק, סטימפאנק) • מותחן • ספרות ספקולטיבית • ספרות זולה • קומיקס |  |
| נושאים קשורים | זרם התודעה • קהל • מחבר • תורת הספרות • מבנה נרטיבי • נרטולוגיה • רטוריקה |  |
פורטל: ספרות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX545364  NKC: ph122875
גטאות באיטליה

גטאות באיטליה הוקמו במאה ה-16 בערים רבות באיטליה. הגטאות העיקריים בהן התרכזה יהדות איטליה הוקמו בערים ונציה, רומא
ופירנצה. בפיימונטה הונהגו השכונות המיוחדות ליהודים לתקופה מצומצמת יותר - כמאה שנה בלבד. גטאות נוספים הוקמה בערים: אנקונה, סיינה, סניגאליה, אורבינו, פרארה, טריאסטה, פדובה, ורונה, מנטובה פיטיליאנו ועוד.
סיום עידן הגטאות באיטליה החל בשנת 1792, כאשר צבאות צרפת נכנסו לניס, אז העיר "ניצה". הייתה זאת העיר האיטלקית הראשונה שנכבשה וסופחה לצרפת. לפי ביטויו של בן הדור, במועד זה "החלו חומות הגטו מרקדות".[דרוש מקור] במחוז בפיימונטה החל שחרור היהודים מהגטאות באיטליה. בכל עיר אשר בה הגיע צבא צרפת בוטלה חובת המגורים בגטו. ההגבלות נגד היהודים בוטלו והוצהר כי: "כל אדם נולד ונשאר בן חורין ורשאי ליהנות מכל הזכויות במלואן. היהודים הם אזרחים וחובה להכיר בהם בתור כאלה. כך שוחררו היהודים, בהדרגה, מחובת המגורים בשכונת מיוחדת ברחבי איטליה.
במדינת האפיפיור

מאז הגירושים של היהודים מדרום איטליה וסרדיניה בשנים: 1492, מועד גירוש ספרד ובשנת 1542, כרבע עד שליש מיהדות איטליה נותרו במדינת האפיפיור.
מחציתם של היהודים במדינת האפיפיור היו ברומא. בשנת 1555 הוקם ברומא הגטו, ב"רובע מצחין", שבגדה של נהר הטיבר. אזור, שלעיתים קרובות, הציפוהו המים הגואים של הנהר או פקדוהו מגפות קשות. בשנת 1656–1657 נספו בגטו, מאסונות כאלה, לפחות 800 מתוך 4,127 מתושבי הגטו. הקמת הגטו באה בעקבות בולה של האפיפיור פאולוס הרביעי, אשר קבעה כי היהודים הם רוצחי ישו ואינם יכולים לחיות כאזרחים שווי זכויות בעיר אחת עם המאמינים הקתוליים. הכרזת האפיפיור, שניתנה ב-14 ביולי 1555, כונתה בשם Cum nimis absurdum, על שם משפט הפתיחה שלה שקבע "יהיה זה אבסורדי ויגרום לאי נחת מוחלטת, שהיהודים אשר נמצאו חייבים בדין באשמתם ונידונו על ידי האל לשעבוד נצחי...".[דרוש מקור] נימוק זה היה הגורם ליצירת הגטאות בערים במדינת האפיפיור.
במדינת האפיפיור > מחוז מארקה

בשנת 1631 עברה השליטה במחוז מדוכסות אורבינו לאפיפיור.
נמל אנקונה לחוף הים האדריאטי היה מרכז מסחרי חשוב, בעיקר עם המזרח התיכון. שני שלישים מהמסחר היה בידי היהודים. בשנת 1555, לאחר שאנקונה כבר הייתה במדינת האפיפיור, הוקם בה גטו. החל משנת 1569 האפיפיור פיוס החמישי גזר שהיהודים במדינת האפיפיור יתרכזו רק בגטו זה, וגטו רומא ובאביניון, היום בצרפת. בשנת 1588 התאוששה הקהילה היהודית בעיר, תחום הגטו הורחב ולפי המשוער שני שלישים מהסחר בעיר היה בידיים יהודיות. אך בשנת 1659 גזר האפיפיור אלכסנדר השביעי שאין להרשות ליהודים להחזיק עסקים מחוץ לגטו. כן נאסר עליהם לעזבו משקיעת החמה עד עלות השחר.
נמל סניגאליה (Senigallia), אשר מצפון לאנקונה, עבר לשלטון האפיפיור בשנת 1631.
בשנת 1633 הוקם הגטו, ובשנת 1691 חויבו היהודים לשאת אות קלון. היהודים הורשו להמשיך בעסקי הבנקאיים
פזארו הייתה חלק מדוכסות אורבינו. כאשר סופחה למדינת האפיפיור, נהרס מעמדה של הקהילה, ומספר תושביה ירד מ-631 בשנת 1628 עד ל-450 - מאה שנה לאחר מכן.
אורבינו בירת הדוכסות - היו בה 369 נפש בעת סיפוחה למדינת האפיפיור. כעבור מאה שנה מספרן פחת לחצי, ובית הכנסת נסגר.
במדינת האפיפיור > מחוז אמיליה-רומאניה

בשנת 1598 רוב הערים, שהיו בשטחי בית אסטה (La famiglia d'Este o Estensi) עברו לשליטת האפיפיור.
פרארה הייתה אחת ממרכזי החיים היהודיים הגדולים באיטליה. היא הייתה מרכז חשוב ללימוד התלמוד אשר העניק לה מעמד נכבד. בעקבות הוצאה להורג של יהודי באשמת רצח הותקף הגטו. למרות השתדלות חשמן העיר, חלק מהאוכלוסייה היהודית בעיר נטש אותה.
היהודים בערים מסביב לפאררה גורשו. רק בערים לוגו בנפת רוונה ((Lugo (RA)) וצ'נטו ((Cento (FE)) בהם הוקמו גטאות נשארו יהודים. בלוגו הייתה קהילה גדולה של 600 נפש ובה היה מרכז המשפחה היהודית העתיקה "דל-ואקיו" - אשר צאצאיה היו רבנים בקהילות באיטליה. בין המשפחות המקומיות מצויה גם משפחה שמוצאה היה מארץ ישראל, בשם ישראלי, אשר מצאצאיה היה בנג'מין דיזראלי.
במודנה הוקם גטו בשנת 1638. אך הדוכס הבחין בתועלת שהביאו המהגרים היהודים והחליט בשנת 1652 להזמין אותם לעירו, ללא חובת השתכנות בגטו. כך הוקם בעיר בית כנסת ספרדי נוסף לשנים שהיו קיימים: האיטלקי והאשכנזי. בעיר היה מרכז ללימודי רבנות וקבלה. יהודי הגטו עסקו במסחר ובבנקאות.
ברג'ו אמיליה, לפי דרישת התושבים הנוצרים של העיר, הוקם גטו בשנת 1671 . היה זה לאחר מאבק רב בין היהודים לבין הנוצרים. הגטו כלל ארבעה רחובות מקבילים ובתוכו היו כנסיות.
דוכסות מנטובה - בחלק ממחוז לומברדיה

על קיום גטו במחוז לומברדיה ידוע רק בעיר מנטובה. העיר הייתה למוקד משיכה ליהודים: מספרם הגיע ל-3,000 שהן 7% מתושבי העיר. בשנת 1612 חל שינוי, הדוכס ממנטובה לבית גונזגה (Gonzaga) החליט היהודים ירוכזו באזור אחד ויכנסו אליו רק דרך ארבע כניסות. בגטו היו שישה בתי כנסת.
בשנת 1612 הדוכסות עברה בירושה לענף צרפתי של המשפחה שהיה לו קשר הדוק האימפריה הרומית הקדושה העיר עברה מלחמות רבות. חיילות לאנדסקנכט, חילות שכירים גרמנים ידועים באכזריותם השתלטו על העיר שדדו אותה עד היסוד והביא איתם את מחלת הדבר. העיר ירדה מגדולתה מרבית יהודי העיר עזבו אותה . כ-600 יהודים מצאו מקלט אצל "הנסיך מבוצולו". כאלף יהודים ניסו להימלט דרך הנהר פו ברפסודות מאולתרות אבל נסחפו בזרמים העזים של הנהר וטבעו.
רפובליקת ונציה - מחוז ונטו

הקהילה החשובה במחוז הייתה בוונציה. קיומה הובטח לחוזה עם ממשלת הרפובליקה של ונציה, הסרניססימה (Serenissima), אשר התחדש כל עשר שנים. במקביל, הקהילה נדרשה כי שלושת הבנקים היהודיים: "האדום", "הירוק" ו"צהוב", יקימו קופת הלוואה לעניים נוצרים בריבית של 5%. ב-20 במרץ 1516 ממשלת ונציה ציוותה על 700 יהודים, יוצאי איטליה וגרמניה לעבור לאזור פחוּת ערך בוונציה, שבו פעל בית יציקה. הנחיתות של אותו אזור הייתה גם בכך ששכן בו בית סוהר ומנזר אשר חבריו היו אחראיים לקבורת המוצאים להורג.
הגטו הוקם בזמן ששלטונות העיר חדלו מלראות ביהודים תושבי קבע ונעשו פחות בטוחים בתועלת הכלכלית שהם מביאים ופחות סובלניים כלפיהם מבחינה דתית. תחילה, הסוחרים היהודים יוצאי המזרח לא נדרשו לעבור לגטו, אך בשנת 1541 הם הצטרפו לאחיהם. הגטו היה לאזור מסחרי תוסס בו פרח המסחר בחפצים משומשים ובסחר סיטונאי. בגטו פעלו אחד-עשר בתי כנסת. לפי המשוער מספר היהודים בגטו הגיע בשנת 1655 לשיא של 4,870 נפש.
בפדובה, תחילה היהודים גרו באזור אחד, מבחירתם. אבל משנת 1603 הייתה זו חובה. 605 תושבי הגטו חויבו לגור בתחום רחובות מוגדר. לרובע היו ארבעה שערים ובכל שער היו שני שוערים: האחד, היהודי והשני, לא יהודי. לכל אחד מהם היו מפתח נפרד ורק ביחד ניתן היה לפתוח את השער. בשנת 1652 הקהילה התלוננה על תנאי התברואה הגרועים בגטו. ואכן בשנת 1631, פרצו מחלות בגטו, אשר הביאו למותם של 421 מתוך 721 בני הקהילה. הגטו עצמו היה מרכז מסחרי תוסס. היו בו 64 חנויות, בהם תושבי פדובה יכלו לרכוש כל דבר. בקרבת פדובה היו שתי קהילו יהודיות: "אסטה" (Este (PD)) אשר בה הוקם גטו קטן. בתים אחדים מסביב לקיר תוחמו בחומה ובה היה שער אחד בלבד ו מונסליצ'ה - אשר יהודיה הצטוו לעבור לגטו פדובה בשנת 1777.
בוורונה, תחת שלטון ונציה, הבישוף של העיר נטל את היהודים לחסותו. בשנת 1599 הוא ציווה על ריכוזם בגטו, באזור "מתחת לגגות" (sotto i tetti). בעת הקמתו, מספר התושבים היה 400 ובתי העסק 25. לקראת סופו היה מספרם - 800. ייחודו של הגטו היה בצפיפות שבו. היהודים גרו "מרפק ליד מרפק".
ברוויגו (Rovigo), תחת שלטונה של ונציה, הוקם גטו בשנת 1615. היו בו 17 משפחות, 2 משפחות הורשו לגור מחוצה לו. בשנת 1629 נהרס בית הכנסת בעיר בטענה שהוא קרוב מדי לכנסייה. הוא נבנה מחדש במרכז הגטו.
בית הבסבורג - קהילת טריאסטה

בין השנים 1684–1785 הורו השלטונות לבית הבסבורג על הקמת גטו וחייבו את היהודים להתגורר בו. הייתה זו תגובה של אנטישמיים מקומיים שדרשו בשנת 1684, לפעול בטריאסטה כפי שנהגו ביהודים בבירה וינה. התוצאה הייתה הקמת הגטו, הנהגת אות קלון ואיסור העסקת שכירים ומשרתים נוצרים. הקהילה התנגדה בתוקף למיקומו המוצע של הגטו שנחשב לאזור עלוב, וההכרעה הועברה לווינה. בשנת 1695 יזמו תושבים מהעיר עלילת דם, אך ללא הצלחה. רק בשנת 1697 נאלצו היהודים לוותר על בתיהם ולעבור לתחומי הגטו.
בית מדיצ'י - אזור טוסקנה

בפירנצה הוקם הגטו בשנת 1571. האזור שנבחר למיקום היהודים היה מקום מקלט לפושעים וגרו בו בעיר זונות. אולם תכנונו הוטל על אדריכל. המניע היה לקוסימו שמירת הקשרים עם האפיפיור. בפיטיליאנו סגר בית מדיצ'י בשער גדול את האזור שנקרא "ירושלים הקטנה" והקים למעשה גטו. בשנת 1560 הכריז האפיפיור פיוס הרביעי על הקונטרה-רפורמציה. כך נשרף התלמוד והוטלה חובת תו הקלון. "בשום מקום באירופה לא היו היהודים בתנאים גרועים כאלה.
בית סבויה - פיימונטה

בערים רבות בפיימונטה קיימים שרידים המקוריים המסמנים את כי היו אלה אזורי המגורים של היהודים. המיוחד שבהם היה הצפיפות בתוך התיחום וההגבלה בצפייה בתהלוכות דתיות. בית סבויה הטיל עליהם חובה זאת רק במאה ה-18 והיא נשמרה רק כמאה שנה. השכונות נשארו בעיר עצמה באזורי המגורים הרגילים של היהודים. בשכונות נשמרה האותנטיות של תחום מושב המוקצב רק ליהודים - הגטו בלשון ימינו. במקומות המוכרים בתור שערי השכונה המעברים בין חצרות הבתים. עוברים מבית לבית ללא צורך לצאת אל רשות הרבים, החנויות ובתי מלאכה הוקמו בקומה הראשונה של הבניין, ובקומות מעליו עד שלוש קומות היו למגורים. במרכז המבנה יש תוספת קומות. בבתים הפונים לרשות הרבים של העיר החלונות אטומות בחומת לבנים. על היהודים נאסר לצפות בתהלוכות הדתיות הנוצריות העוברות ברחובות.
בניצה מונטפרטו (Nizza Monferrato) נוסד בשנת 1732, כנראה, הגטו הראשון בפיימונטה. שאלת מיקומו הייתה נושא לחילוקי דעות עם בישוף העיר, שכן מהמיקום המוצע ניתן היה לצפות בתהלוכות דתיות נוצריות. בגטו התגוררו 21 משפחות בני 79 נפשות. בית הכנסת הוקם במקום שלא נראה בחזית הרחוב. בית הקברות היה בעיר, אבל גם היה שימוש בבית הקברות שבניס. במאה ה-19 חברי הקהילה עזבו את העיר ועברו לקהילות אחרות.
הרפובליקה של ג'נובה - ג'נובה

הרפובליקה של ג'נובה, בשנת 1648, הזמינה סוחרים מכל אומות העולם, כולל יהודים, לגור בתחומה. רק מעטים ממגורשי ספרד נענו להזמנה. אף על פי כן הוטלו עליהם הגבלות חמורות עד כי רק קומץ קטן גר בגטו שהוקם עבורם. בשאר ערי המחוז, ליגוריה, לא היו כלל יהודים.
החיים בגטו

איטליה של המאה ה-17 והמאה ה-18 הייתה מרכז תיירות לחובבי עתיקות, מוזיקה ואומנות בעולם המערבי. התיירים אשר הגיעו לערים: רומא, פירנצה וונציה נוכחו לראות כי קיימים רבעים מיוחדים ליהודים. לפי רישומים מתקופה זו התקבלה תמונה של היהודים, אשר בלטו בצבעם השחום, בקולניותם ובצבע כובעיהם ירוק או אדום "בעותי קלון אך שוקדים על פרנסתם". לגטו היהודי היה גם מוניטין בתור מקום רועש. היה ביטוי לכך בשפה האיטלקית: "fare un ghetto" שפרושו לעשות רעש. היהודים דברו בשפת הארץ ואפילו בלבוש כמעט ולא היה הבדל חוץ מצבע הכובע אצל הגברים ומטפחת אצל הנשים. התיירים כתבו כי מסוכן היה להמצא בשעות הלילה בגטו היות שעל כך הוטל על הנוצרים עונש כבד.
החיים בגטו > האופי האורבני

האזור היהודי ניכר בגובהם הרב של הבנינים. שטח הרובע היה מצומצם ולכן הבנייה לגובה הייתה האמצעי היחידי לשכן בו את האוכלוסייה שגדלה והלכה. מרחוק היה הרובע היהודי כאלו בנוי על גבעה. המבנים לא היו חזקים וידוע על אסון שאירע במנטובה בשנת 1776, בו קיפחו את חייהם 65 ממפולת בניין. אסון דומה התרחש ברומא בשנת 1693 והקורבנות הפעם היו כמרים נוצרים שהזדמנו למקום. הבתים נפגעו בשרפות. שריפות גדולות, תוך אובדן חיי אדם רבים היו בוונציה בשנת 1752 ובורונה בשנת 1786. גם רעידת אדמה גרמה נזק לבתים: בשנת 1671 נהרסו במודנה מחצית בתי הגטו ובשנת 1690 ובגטו של אנקונה היה הרס כזה עד אשר נקבע יום זיכרון שנתי לאסון.
במקרים אחדים הגטו נבנה תוך כדי תכנון אדריכלי, כך קרה בפירנצה. במקומות אחדים פשוט סימנו אזור בו גרו רוב היהודים, הנוצרים הוצאו ממנו והוקמו חומות ושערים - לפי ההנחיות רק שער אחד - בפועל ברומא למשל שבעה שערים. בכמה מקומות קטנים הקיף הגטו בתים מסביב לחצר ואדן הגטו כונה לעיתים בפי יהודי איטליה "חצר". אך ברוב המקומות היה זה "מבוך של רחובות וסימטאות - עיר בתוך עיר - והמעבר היה דרך גוש של חצרות וסימטאות מעובשות".[דרוש מקור: לציטטה] ברומא ובוונציה ניתן היה להבחין בקירות בעובש בצבע צהבהב, שריד להצפת הרובע במי הנהר או מי הים. לעיתים, הבתים היו צמודים זה לזה, בעיקר בפיימונטה, עד שניתן היה לעבור מבית לבית מבלי לצאת לרחוב. היו בתים שחלק מהחלונות היו סגורים באבני בנייה. המטרה הייתה למנוע מהיהודים להציץ מבעד לחלון החוצה בעת מעבר תהלוכות דתיות. בבית של משפחת הרטום באסטי שבפיימונטה בעלי הבית הצטוו לממן ציור קיר גדול לקדוש נוצרי בחזית הפונה לכנסייה.
השמות של הרחובות העידו על האופי היהודי: via או piazza או calle של - Azimelle - המצות, cortile di Bagni - בית רחצה בפירנצה, Vicolo Sagatini - בית המטבחיים בוורונה או ככר ספרדי Spagnuola בו היה בית כנסת כמנהג ספרד. בוונציה היה רחוב על שם בית אציל, המוקף גן, אשר היה משכן לבאי הגטו Calle Mocato.
בתי הגטו לא היו רכוש יהודי. על הדיירים היה לשלם שכר דירה לבעל הבית הנוצרי. הוא מצידו היה מוגבל בשכר הדירה שיכל לגבות. בחוק מיוחד "חוק החזקה" (jus gazaga), לפיו שכר הדירה מוקפא ונאסר להוציא דיירים מהבית. החוק הונהג בפירנצה ובטורינו. במקרה של התמעטות האוכלוסייה, הקהילה שילמה את שכר הדירה עבור בדירות הריקות. מכל מקום, בעלי הבתים, שלא קבלו תמורה על השקעתם, לא תיחזקו את המבנים. וזאת הייתה הסיבה להזנחה שבלטה בגטו. מצב אשר לעיתים גרם למפולת של מבנים.
ראו גם

יהדות איטליה
לקריאה נוספת

בצלאל (ססיל) רות, תולדות היהודים באיטליה, (תרגום לעברית: גאולה בת-יהודה), תל אביב: הוצאת מסדה, 1962.
Annie Sacerdoti,Guida All'Italia Ebraica,Marietti, Casale Monferrato,1986
Dora Liscia Benporad and Annamarcella Tedeschi Falco, Tuscany Jewish Itineraries , Marsilio Regione Toscana, 1995.
Francesca Brandes, Venice and Environs Jewish Itineraries , Marsilio Regione del Veneto, 1997