כינור
היסטוריה

הכינור הוא חלק ממשפחת כלי המיתר (כלים קורדופוניים) בתת־המשפחה "כלי לאוטה", שהם כלים בעלי־צוואר.
אביו הקדום של הכינור הוא כלי קשת בעל שלושה מיתרים שנפוץ במאה העשירית באירופה בשם רֶבֶּּק או רוּבַּק, וקרוב לשמו של כלי מיתר נפוץ במרחב המוסלמי, הקרוי בערבית "רבאב". כמו הכינור, גם הרבק היה מכוון בקווינטות. רק בסביבות המאה העשירית ניתן למצוא תחילת עדויות לכלי קשת במערב.[דרוש מקור]
בתקופה זו התפתח כלי נגינה בשם "לירה ביזנטית", או "Viola" והוא אביו המאוחר של הכינור, כמו של רוב כלי הקשת במערב.
פסל המציג כלי פריטה דמוי נבל בן כ־4,700 שנה מהתקופה הנאוליתית נמצא בקבר באי היווני קרוס. זאת לעומת ממצאים של חליל קדום בן 40,000 שנה מהתקופה הפלאוליתית. לא נמצאו פסלים או שרידים של כלי מיתר קדומים ובפרט לא נמצאה עדות קדומה לכלי קשת כלל. ציור של כלי פריטה שמיוחס לכינור המקראי או "קתרוס" נמצא בקבר בני חסן במצרים, וכלי נגינה קדומים מסוג זה נמצאו בארצות יבשת אסיה[דרוש מקור].
במאה השש־עשרה כלי הקשת נקראו לפי האופן שבו ניגנו בהם. לדוגמה: "ויולה דה גמבה" היא כלי־קשת של הרגל ו"ויולה דה בראצ'ו" היא כלי־קשת של הזרוע, שהוא כבר אביו הישיר של הכינור. כמו כן, במהלך תקופת הבארוק התפתחו במשפחת כלי־הקשת כלי־נגינה בגדלים שונים. לדוגמה, ה"Violino Piccolo" שהיה מכוון קוורטה מעל למנעד הכינור המודרני, ואף האוקטובס, שהמנעד שלו נמוך באוקטבה מן הקונטרבס וגובהו פי־שניים מקומת אדם ממוצע. במרוצת השנים נותרו רק רביעיית כלי־הקשת המוכרים לנו כיום, כשהכינור הוא בעל המנעד הגבוה מביניהם.
הכינור המודרני, בו משתמשים היום פותח במאה ה־16. בנוגע אליו הועלו ספקולציות לגבי תפקיד היפותטי של היהודים בפיתוחו. מחקר שערך רוג'ר פריור, מרצה בדימוס מאוניברסיטת בלפסט, אירלנד, העלה סברה, כי היהודים הם שהמציאו את הכינור המודרני בספרד והביאו אותו לאיטליה לאחר גירוש ספרד בשנת 1492. פריור אף העלה את האפשרות, שאיננה מוכחת, כי אמאטי, בונה הכינורות הראשון בקרמונה שבאיטליה ומורו של סטרדיוואריוס, היה "ממוצא יהודי". עוד רמז לקשר בין אנוסים מספרד ומפורטוגל נמצא בסיפור קונסורט כלי הקשת בחצרו של הנרי השמיני, מלך אנגליה, שיהדותם של נגניו התגלתה לאחר שנחשדו כמאראנוס והושמו בכלא, שם מתו שניים מהם ושמותיהם העבריים בעליל נמצאו על צוואת האחד וחתימת השני כעד לצוואה זו.
מלבד תוספות זניחות כגון המכתוף, צורת הכינור השתמרה כפי שהיא מאז המאה השמונה עשרה, על־אף ניסיונות מספר לבצע שינויים בצורת הגוף, החומרים מהם הכינור עשוי והמבנה האקוסטי.
כיום נפוץ גם כלי הנגינה "הכינור החשמלי", שהוא כינור חסר תיבת־תהודה, שרטט מיתריו נקלט בפיקאפ דרך האוויר או דרך גשר הכינור, וצלילו מוגבר באמצעות מגבר חשמלי. כלי נגינה זה עדיין נחשב לחלק ממשפחת כלי הנגינה הקורדופוניים, מכיוון שהצליל מופק ממיתריו, ולא באופן סינתטי כגון האורגן החשמלי.
החומר ממנו נעשו מיתרי הכינור היה לאורך השנים בעיקר מעיים של כבש הבית. המיתרים נעשו משכבת המעיים האמצעית, המורכבת מקרום־שרירים חזק. במאה השש־עשרה לופף המיתר הנמוך בכינור בחוט כסף, על־מנת להכביד את משקלו. ב־1930 הומצא המיתר המלופף העשוי פלדת־כרום, ובשנת 1970 הומצאו המיתרים הסינתטיים העשויים מניילון, תחת שם המותג "דומיננט" (Dominant). מיתרי דומיננט הם המיתרים לכינור הנפוצים ביותר בעולם כיום, בשל איכותם ומחירם הנוח.
קשת המשיכה הומצאה במרכז אסיה, באזור טג'יקסטן ובוכרה של ימינו. היא הגיעה מהודו דרך פרס אל הערבים, אשר הביאו אותה לאירופה במהלך המאה התשיעית. בתחילה, נראתה קשת המשיכה כמו הקשת המוזיקלית וקשת הציד.
החל מהמאה ה־15 והלאה המשיכה הקשת להתפתח, ונוספו לה הקצֶה, המַאחַז והעָקֵב. בשלהי המאה השבע־עשרה הותקנה במאחז ממסרת שאפשרה לכנר למתוח את הקשת כרצונו. היה זה פראנסואה טורט (François Tourte) שנתן לקשת את צורתה הסופית, כשאורכה 74–75 סנטימטרים, אורך שיער־הסוס 65 סנטימטרים ונקודת האיזון 19 סנטימטרים מעל העקב.
הקשתות כיום עשויות לרוב מעץ, שהוא חומר גמיש, או מקרבון, שהוא יותר קשיח ועמיד.
הכינור המקראי (כפי הנראה לא כלי קשת) הוא כלי הנגינה הראשון המוזכר בתנ"ך, שם נאמר שהיה אחד הכלים הראשונים שהומצאו: ”וְשֵׁם אָחִיו יוּבָל, הוּא הָיָה אֲבִי, כָּל־תֹּפֵשׂ כִּנּוֹר וְעוּגָב.” (בראשית, ד', כ"א).
כלי זה מוזכר, יחד עם נֵבֶל, פעמים רבות בספר תהלים ובהקשר למלך דוד, הן בסיפורים אודותיו והן בהקשר לחידוש המקדש בימי עזרא ונחמיה, כשהכלי נקרא אז "כינור המלך דוד" (ראו: הכינור המקראי).