stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממשל, ניהול סיכונים וציות
הערות שוליים

↑  "encompass confirm | Know Your Customer software for banking & finance". encompasscorporation.com (באנגלית בריטית). נבדק ב-2017-11-10.(הקישור אינו פעיל)
↑  Anthony Tarantino (2008-02-25), Governance, Risk, and Compliance Handbook, ISBN 978-0-470-09589-8
↑  Denise Vu Broady; Holly A. Roland (2008-04-25), "The ABCs of GRC", SAP GRC For Dummies, ISBN 978-0-470-33317-4
↑  Silveira, P., Rodriguez, C., Birukou, A., Casati, F., Daniel, F., D'Andrea, V., Worledge & C., Zouhair, T. (2012), Aiding Compliance Governance in Service-Based Business Processes, IGI Global, pp. 524–548, נבדק ב-2013-04-06{{citation}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Scott L. Mitchell (2007-10-01), GRC360: A framework to help organisations drive principled performance, ISSN 1741-3591
1 2  OCEG (2004), "GRC Capability Model"Scott L. Mitchell, OCEG (2004-01-01), GRC Capability Model (Free Open Source)
↑  Kurt F. Reding, Paul J. Sobel, Urton L. Anderson, Michael J. Head, Sridhar Ramamoorti, Mark Salamasick, Cris Riddle (2013), "Internal Auditing: Assurance & Advisory Services"
↑  Terminus Systems (2018), "GRC" Unlisted, Terminus Systems (2018-01-01), GRC {Free Open Source}
↑  Bonazzi, R., Hussami, L. & Pigneur, Y. (2009), "Compliance Management is Becoming a Major Issue in IS Design",  in D'atri, Alessandro; Saccà, Domenico (eds.), Information Systems: People, Organizations, Institutions, and Technologies (PDF), Springer, pp. 391–398, doi:10.1007/978-3-7908-2148-2, אורכב מ-המקור (PDF) ב-2012-03-12, נבדק ב-2013-04-06{{citation}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
הכנסת העשרים ושתיים

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 גוף פרלמנטרי:  הכנסת
 ממשלות:  ממשלת ישראל השלושים וארבע (ממשלת מעבר)
 תקופת כהונה:  3 באוקטובר 2019 – 16 במרץ 2020  (166 ימים)
 מערכת בחירות:  17 בספטמבר 2019
 הנהגה
 יושב ראש הכנסת:  יולי אדלשטיין (בפועל)
 הרכב
 
 
 → הכנסת העשרים ואחת הכנסת העשרים ושלוש ← 
הכנסת העשרים ושתיים כיהנה לאחר הבחירות שהתקיימו ביום 17 בספטמבר 2019, י"ז באלול ה'תשע"ט. הכנסת הושבעה ב-3 באוקטובר 2019, ד' בתשרי ה'תש"ף, וכיהנה עד להשבעת הכנסת העשרים ושלוש ב-16 במרץ 2020, כ' באדר ה'תש"ף.
הכנסת ה-22 היא הכנסת הראשונה בה, לאחר הבחירות, במסגרת המאמצים להקמת הממשלה, החלה תקופת 21 הימים לפני פיזור הכנסת על פי סעיף 10 לחוק יסוד: הממשלה (תקופה מסוג זה התרחשה גם בשלהי תקופת הכנסת השבע עשרה, אך זו הייתה עקב התפטרות של ראש הממשלה המכהן). במהלך תקופה זו, חבר הכנסת שזוכה להמלצה כתובה מצד 61 ח"כים מקבל מנשיא המדינה את המנדט להקמת ממשלה למשך 14 יום נוספים. תקופה זו הסתיימה ב-11 בדצמבר, והכנסת פיזרה את עצמה. על מנת להימנע מקיום הבחירות לכנסת העשרים ושלוש בתאריך המוגדר בחוק, 10 במרץ 2020, י"ד באדר ה'תש"ף, בשל חלותו של חג הפורים ביום זה, הקדימה הכנסת את הבחירות ל-2 במרץ 2020, ו' באדר ה'תש"ף.
התפזרותה המהירה של הכנסת ה-22 היוותה המשך של המשבר הפוליטי בישראל שהחל בשנת 2019: כנסת זו הייתה לכנסת השנייה ברציפות שלא הביעה אמון בממשלה חדשה ולפיכך, ממשלת ישראל השלושים וארבע, שכיהנה מתחילת תקופת הכנסת העשרים, המשיכה לכהן כממשלת מעבר עד לאחר הבחירות לכנסת ה-23, עם הקמת הממשלה ה-35 ב-17 במאי 2020. בכך, נשבר שיא אורך כהונתה של ממשלת מעבר בישראל שלא זכתה לאמון הכנסת. כמו כן, בשל התפזרות הכנסת, מערכת הבחירות לכנסת ה-23 הייתה מערכת הבחירות השלישית שהתקיימה בתוך פחות משנה, וכהונת הכנסת הייתה לקצרה מכל כהונות הכנסת, מלבד כהונתה של הכנסת העשרים ואחת.
חברי הכנסת

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| כחול לבן |  | בני גנץ, יאיר לפיד, משה יעלון, גבי אשכנזי, אבי ניסנקורן, מאיר כהן, מיקי חיימוביץ', עפר שלח, יועז הנדל, אורנה ברביבאי, מיכאל ביטון, חילי טרופר, יעל גרמן, צבי האוזר, אורית פרקש-הכהן, קארין אלהרר, מירב כהן, יואל רזבוזוב, אסף זמיר, יזהר שי, אלעזר שטרן, מיקי לוי, עומר ינקלביץ', פנינה תמנו-שטה, ר'דיר מריח, רם בן ברק, אלון שוסטר, יואב סגלוביץ, רם שפע, בועז טופורובסקי, אורלי פרומן, איתן גינזבורג, גדי יברקן, יוראי להב-הרצנו |
| הליכוד |  | בנימין נתניהו, יולי אדלשטיין, ישראל כ"ץ, גלעד ארדן, משה כחלון, גדעון סער, מירי רגב, יריב לוין, יואב גלנט, ניר ברקת, גילה גמליאל, אבי דיכטר, זאב אלקין, חיים כץ, אלי כהן, צחי הנגבי, אופיר אקוניס, יובל שטייניץ, ציפי חוטובלי, דודי אמסלם, אמיר אוחנה, אופיר כץ, אתי עטייה, יואב קיש, דוד ביטן, קרן ברק, שלמה קרעי, מיקי זוהר, שרן השכל, יפעת שאשא-ביטון, מיכל שיר, קטי שטרית |
| הרשימה המשותפת |  | איימן עודה, מטאנס שחאדה, אחמד טיבי, מנסור עבאס, עאידה תומא סלימאן, וליד טאהא, עופר כסיף, היבה יזבק, אוסאמה סעדי, יוסף ג'בארין, סעיד אלחרומי, ג'אבר עסאקלה, סאמי אבו שחאדה |
| ש"ס |  | אריה דרעי, יצחק כהן, משולם נהרי, יעקב מרגי, יואב בן צור, מיכאל מלכיאלי, משה ארבל, ינון אזולאי, משה אבוטבול |
| ישראל ביתנו |  | אביגדור ליברמן, עודד פורר, יבגני סובה, אלי אבידר, יוליה מלינובסקי, חמד עמאר, אלכס קושניר, מרק איפראימוב |
| יהדות התורה |  | יעקב ליצמן, משה גפני, מאיר פרוש, אורי מקלב, יעקב טסלר, יעקב אשר, ישראל אייכלר |
| העבודה-גשר |  | עמיר פרץ, אורלי לוי-אבקסיס, איציק שמולי, מרב מיכאלי, עמר בר-לב, רויטל סויד |
| המחנה הדמוקרטי |  | ניצן הורוביץ, סתיו שפיר, יאיר גולן, תמר זנדברג, אילן גילאון |
| הבית היהודי-האיחוד הלאומי |  | רפי פרץ, בצלאל סמוטריץ', מוטי יוגב, אופיר סופר |
| הימין החדש |  | איילת שקד, נפתלי בנט, מתן כהנא |
חברי הכנסת > מאפייני חברי הכנסת

הכנסת העשרים ושתיים נבחרה רק כחמישה חודשים לאחר הבחירות לכנסת העשרים ואחת. לפיכך, רבות מהסיעות בחרו לשמור על סדר שמות חברי רשימותיהן, וגם במפלגות האחרות לא חלו שינויים מפליגים.
חברי הכנסת > מאפייני חברי הכנסת > חברי כנסת חדשים

בכנסת העשרים ושתיים כיהנו שמונה חברי כנסת שלא כיהנו בכנסות קודמות:
הרשימה המשותפת (3): וליד טאהא, ג'אבר עסאקלה, סאמי אבו שחאדה.
ישראל ביתנו (2): אלכס קושניר, מרק איפראימוב.
המחנה הדמוקרטי (1): יאיר גולן.
ש"ס (1): משה אבוטבול.
הימין החדש (1): מתן כהנא.
בנוסף כיהנו בכנסת העשרים ושתיים 8 חברי כנסת שכיהנו בכנסת בעבר, אך לא כיהנו בכנסת העשרים ואחת. נוספה עליהם חברת הכנסת סתיו שפיר שכיהנה בכנסת העשרים ואחת מטעם מפלגת העבודה הישראלית, והתפטרה מהכנסת (ההתפטרות היחידה בכנסת זו) כדי להתמודד במסגרת רשימת המחנה הדמוקרטי:
הרשימה המשותפת (1): סעיד אלחרומי.
ישראל ביתנו (1): חמד עמאר.
המחנה הדמוקרטי (1): ניצן הורוביץ.
העבודה-גשר (3): אורלי לוי-אבקסיס, עמר בר-לב, רויטל סויד.
הימין החדש (2): איילת שקד, נפתלי בנט.
חברי הכנסת > מאפייני חברי הכנסת > יהודים דתיים

בכנסת זו כיהנו 32 יהודים דתיים וחרדים. מתוכם 4 נשים:
ש"ס (9): אריה דרעי, יצחק כהן, משולם נהרי, יעקב מרגי, יואב בן צור, מיכאל מלכיאלי, משה ארבל, ינון אזולאי, משה אבוטבול.
יהדות התורה (7): יעקב ליצמן, משה גפני, מאיר פרוש, אורי מקלב, יעקב טסלר, יעקב אשר, ישראל אייכלר.
הליכוד (5): יולי אדלשטיין, זאב אלקין, ציפי חוטובלי, שלמה קרעי, קטי שטרית.
הבית היהודי-האיחוד הלאומי (4): רפי פרץ, בצלאל סמוטריץ, מוטי יוגב, אופיר סופר.
כחול לבן (4): חילי טרופר, אורית פרקש-הכהן, אלעזר שטרן, עומר ינקלביץ'.
הימין החדש (2): נפתלי בנט, מתן כהנא.
העבודה-גשר (1): רויטל סויד.
חברי הכנסת > מאפייני חברי הכנסת > נשים

בכנסת זו כיהנו 28 נשים:
כחול לבן (10): מיקי חיימוביץ', אורנה ברביבאי, יעל גרמן, אורית פרקש-הכהן, קארין אלהרר, מירב כהן, עומר ינקלביץ', פנינה תמנו-שטה, ר'דיר מריח, אורלי פרומן.
הליכוד (9): מירי רגב, גילה גמליאל, ציפי חוטובלי, אתי עטייה, קרן ברק, יפעת שאשא-ביטון, שרן השכל, מיכל שיר, קטי שטרית.
העבודה-גשר (3): אורלי לוי-אבקסיס, מרב מיכאלי, רויטל סויד.
הרשימה המשותפת (2): עאידה תומא סלימאן, היבה יזבק.
המחנה הדמוקרטי (2): סתיו שפיר, תמר זנדברג.
ישראל ביתנו (1): יוליה מלינובסקי.
הימין החדש (1): איילת שקד.
חברי הכנסת > מאפייני חברי הכנסת > להט"בים

בכנסת זו כיהנו 5 להט"בים:
כחול לבן (2): איתן גינזבורג, יוראי להב-הרצנו.
הליכוד (1): אמיר אוחנה.
העבודה-גשר (1): איציק שמולי.
המחנה הדמוקרטי (1): ניצן הורוביץ.
חברי הכנסת > מאפייני חברי הכנסת > לא-יהודים

בכנסת זו כיהנו 14 חברי כנסת לא יהודים, מתוכם 3 נשים:
הרשימה המשותפת (12): איימן עודה, מטאנס שחאדה, אחמד טיבי, מנסור עבאס, עאידה תומא סלימאן, וליד טאהא, היבה יזבק, אוסאמה סעדי, יוסף ג'בארין, סעיד אלחרומי, ג'אבר עסאקלה, סאמי אבו שחאדה.
כחול לבן (1): ר'דיר מריח.
ישראל ביתנו (1): חמד עמאר.
מבחינה עדתית/דתית של חברי כנסת אלו:
ערבים מוסלמים (9):[דרוש מקור] איימן עודה, אחמד טיבי, מנסור עבאס, וליד טאהא, היבה יזבק, אוסאמה סעדי, יוסף ג'בארין, סעיד אלחרומי (בדואי), סאמי אבו שחאדה.
ערבים נוצרים (2): מטאנס שחאדה, עאידה תומא סלימאן (אתאיסטית ממשפחה נוצרית-ערבית).
דרוזים (3): ג'אבר עסאקלה, ר'דיר מריח (חברת הכנסת הדרוזית הראשונה בכנסת), חמד עמאר.
חברי הכנסת > מאפייני חברי הכנסת > יוצאי מערכת הביטחון

בכנסת זו כיהנו 12 חברי כנסת בדרגות אלוף-משנה ומעלה בצה"ל:
כחול לבן (5): בני גנץ, משה יעלון, גבי אשכנזי, אורנה ברביבאי, אלעזר שטרן.
הליכוד (2): מירי רגב, יואב גלנט.
הבית היהודי – האיחוד הלאומי (2): רפי פרץ, מוטי יוגב.
העבודה-גשר (1): עמר בר-לב.
המחנה הדמוקרטי (1): יאיר גולן.
הימין החדש (1): מתן כהנא.
4 חברי כנסת נוספים מילאו תפקידים בכירים בזרועות הביטחון:
כחול לבן (3): רם בן ברק – כיהן כמשנה לראש "המוסד", מיקי לוי ויואב סגלוביץ – כיהנו כניצבים במשטרת ישראל.
הליכוד (1): אבי דיכטר – כיהן כראש השב"כ.
חברי הכנסת > מאפייני חברי הכנסת > ראשי רשויות מקומיות לשעבר

בכנסת זו כיהנו 10 חברים שכיהנו בעבר כראשי עיריות ומועצות:
כחול לבן (5): מאיר כהן (דימונה), מיכאל ביטון (ירוחם), יעל גרמן (הרצליה), אלון שוסטר (שער הנגב), איתן גינזבורג (רעננה)
הליכוד (1): ניר ברקת (ירושלים)
הרשימה המשותפת (1): סעיד אלחרומי (שגב שלום)
ש"ס (1): משה אבוטבול (בית שמש)
יהדות התורה (1): יעקב אשר (בני ברק)
העבודה-גשר (1): עמיר פרץ (שדרות)
חברי הכנסת > מאפייני חברי הכנסת > דוקטורים ופרופסורים

בכנסת זו כיהנו 9 בעלי תואר דוקטור. לא כיהן בכנסת זו בעל פרופסורה:
הרשימה המשותפת (5): אחמד טיבי (רפואה), מטאנס שחאדה (מדעי המדינה), עופר כסיף (פילוסופיה פוליטית), יוסף ג'בארין (משפטים), מנסור עבאס (רפואת שיניים).
הליכוד (3): יובל שטייניץ (פילוסופיה), שלמה קרעי (הנדסת תעשייה וניהול), יפעת שאשא-ביטון (חינוך).
כחול לבן (1): יועז הנדל (היסטוריה).
חברי הכנסת > מאפייני חברי הכנסת > עולים

בכנסת זו כיהנו 20 חברים שלא נולדו בישראל:
ישראל ביתנו (6): אביגדור ליברמן, יבגני סובה, אלי אבידר, יוליה מלינובסקי, אלכס קושניר, מרק איפראימוב
הליכוד (6): יולי אדלשטיין, דוד ביטן, זאב אלקין, חיים כץ, קטי שטרית, שרן השכל
כחול לבן (4): פנינה תמנו-שטה, איתן גינזבורג, מאיר כהן, יואל רזבוזוב
ש"ס (2): יעקב מרגי, יוסי טייב
יהדות התורה (1): יעקב ליצמן
המחנה הדמוקרטי (1): אילן גילאון
חברי הכנסת > מאפייני חברי הכנסת > קרובי משפחה

אחמד טיבי וגיסו אוסאמה סעדי כיהנו כחברי הכנסת מטעם מפלגת תע"ל בהרשימה המשותפת, בדומה לכנסות הקודמת.
חילופי גברי

| תאריך | חבר הכנסת היוצא | חבר הכנסת המחליף | רשימה | סיבה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 19 בינואר 2020 | גדי יברקן | יוראי להב-הרצנו | כחול לבן | התפטרות (עקב מעבר לליכוד) |
פיצולים בסיעות הכנסת

ב-10 באוקטובר 2019 התפצלה סיעת ימינה למרכיביה – סיעת הבית היהודי – האיחוד הלאומי וסיעת הימין החדש.
פעולות עיקריות > חקיקה

הכנסת העשרים ושתיים העבירה במהלך תקופת כהונתה שלושה חוקים. הראשון, תיקון הוראת שעה לחוק יסודות התקציב, שהעניק מספר סמכויות לוועדות הזמניות של הכנסת, שכיהנו עד השבעת הכנסת העשרים ושלוש, וזאת בשל אי הקמת הממשלה.
שני החוקים הנוספים הם חוק התפזרות הכנסת ה-22 והוראות לבחירות הכנסת ה-23, שמטרתם הייתה להסדיר את הקדמת הבחירות ל-2 במרץ 2020 (ו' באדר ה'תש"ף). הבחירות הוקדמו בשמונה ימים מתוך מטרה להימנע מבחירות בפורים וביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע והתקיימו ביום שני. הליך החקיקה הסתיים בשעות הלילה המאוחרות של 12 בדצמבר 2019 (אף שכבר הסתיים מנדט הכנסת להרכבת הממשלה, הליך החקיקה, כיוון שכבר החל, התמשך גם מעבר לחצות הלילה) ובכך החל תהליך מערכת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש.
חוסר יכולתה של ממשלת המעבר לבצע רפורמות במשרדי הממשלה השונים או להעביר בכנסת את תקציב המדינה לשנת 2020, והיותה של מדינת ישראל שרויה במשבר שלטוני זה לאורך זמן כה רב ובגירעון תקציבי, הביאו חברי כנסת שונים לתמוך בפומבי בתיקוני חקיקה שיאפשרו עריכת בחירות ישירות לראשות הממשלה בלבד, מבלי לפזר את הכנסת העשרים ושתיים ולערוך בחירות כלליות לכנסת העשרים ושלוש במועד (90 יום מרגע ההחלטה על בחירות חדשות), או בקיצור תקופת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש מקרוב ל-90 יום מהתפזרות הכנסת, לתקופה קצרה יותר של כ-45 יום או כ-60 יום. כמו כן, הציעו חברי כנסת שונים לבטל בחקיקה של הוראת שעה את יום השבתון הקבוע בחוק הבחירות לכנסת לכל יום שבו נערכות בחירות לכנסת, על מנת להפחית את עלות הבחירות למשק המדינה. למרות הצעות אלה של חברי הכנסת, טענה מנכ"לית ועדת הבחירות המרכזית כי מסיבות לוגיסטיות ולשם קיום הוראות שונות בחוק הבחירות לכנסת, שנועדו לשמור על תקינותו וטהרתו של הליך הבחירות, לא ניתן יהיה לקצר את תקופת 90 הימים לפני הבחירות הנקובה בחוק יסוד: הממשלה, וכן לא ניתן יהיה לבטל את יום השבתון ביום הבחירות.
בעלי תפקידים

| התפקיד> נשיאות הכנסת | שם> נשיאות הכנסת | סיעה> נשיאות הכנסת | סיעה> נשיאות הכנסת |
| --- | --- | --- | --- |
| יושב ראש הכנסת | יולי אדלשטיין |  | הליכוד |
| סגני יושב ראש הכנסת | דוד ביטן |  | הליכוד |
| סגני יושב ראש הכנסת | יעקב מרגי |  | ש"ס |
| סגני יושב ראש הכנסת | מאיר כהן |  | כחול לבן |
| סגני יושב ראש הכנסת | אחמד טיבי |  | הרשימה המשותפת |
| סגני יושב ראש הכנסת | חמד עמאר |  | ישראל ביתנו |
יושב ראש ועדה קבועה
| ועדת הכנסת | אבי ניסנקורן |  | כחול לבן |
יושבי ראש הוועדות הזמניות (לא הוקמו ועדות קבועות מלבד ועדת הכנסת)
| ועדת הכספים הזמנית | משה גפני |  | יהדות התורה |
| ועדת החוץ והביטחון הזמנית | גבי אשכנזי |  | כחול לבן |
יושבי ראש הסיעות
| יושב ראש סיעת כחול לבן | אבי ניסנקורן |  | כחול לבן |
| יושב ראש סיעת הליכוד | מיקי זוהר |  | הליכוד |
| יושב ראש סיעת הרשימה המשותפת | אחמד טיבי |  | הרשימה המשותפת |
| יושב ראש סיעת ש"ס | יואב בן צור |  | ש"ס |
| יושב ראש סיעת ישראל ביתנו | עודד פורר |  | ישראל ביתנו |
| יושב ראש סיעת יהדות התורה | יעקב אשר |  | יהדות התורה |
| יושב ראש סיעת העבודה-גשר | איציק שמולי |  | העבודה-גשר |
| יושב ראש סיעת המחנה הדמוקרטי | תמר זנדברג |  | המחנה הדמוקרטי |
| יושב ראש סיעת הבית היהודי – האיחוד הלאומי | אופיר סופר |  | הבית היהודי-האיחוד הלאומי |
| יושב ראש סיעת הימין החדש | נפתלי בנט |  | הימין החדש |
בעלי תפקידים
מנכ"ל הכנסת: אלברט סחרוביץ
מזכירת הכנסת: ירדנה מלר-הורוביץ
היועץ המשפטי לכנסת: איל ינון
קצין הכנסת: יוסף גריף
רב הכנסת: הרב אביעד גוטמן
ביאורים

↑  השבעת הכנסת נדחתה ביומיים: בשל יומיים של ראש השנה, וביוזמת יו"ר הכנסת, ובשל צום גדליה שחל למחרת.
↑  הליכוד שזכה ב-35 מושבים ומפלגת כולנו שזכתה ב-4 מושבים רצו בנפרד והתאחדו לאחר הבחירות.
↑  אז 2 המפלגות רצו ב-2 רשימות שונות חד"ש-תע"ל ברשימה אחת, ורע"מ-בל"ד ברשימה אחרת.
↑  בבחירות קודמות רצו בשם 'מרצ', ללא התנועה הירוקה וישראל דמוקרטית.
↑  בינואר 2020 החליט להתמודד מטעם הליכוד והתפטר מהכנסת.
1 2  נכנס עם התפטרות גדי יברקן וויתורו של עידן רול על מקום בכנסת.
הערות שוליים

↑  עופר חדד יעל אודם, ‏כחלון מתאחד בניגוד להבטחות, באתר ‏מאקו‏, 28 במאי 2019
↑  Eetta Prince-Gibson, No Patience for Patriarchy, Moment Magazine, ‏2017-11-16 (באנגלית אמריקאית)
↑   שלבי החקיקה של חוק יסודות התקציב (תיקון מס' 52 - הוראת שעה)התש"ף-2019, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   שלבי החקיקה של הצעת חוק התפזרות הכנסת העשרים ושתיים והקדמת הבחירות, התש"ף–2019, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   שלבי החקיקה של הצעת חוק הבחירות לכנסת העשרים ושלוש (הוראות מיוחדות), התש"ף–2019, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  יהושע בריינר, מנכ"לית ועדת הבחירות: לא נוכל להיערך לבחירות בזק, אין לנו עובדים וציוד, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2019
תוצאות הבחירות לכנסת ה-22:     מפלגות הימין: 47 מושבים
     מפלגות החרדים: 16 מושבים
     מפלגות המרכז: 33 מושבים
     מפלגות השמאל: 11 מושבים
     מפלגות הערבים: 13 מושבים
טקס תה יפני

תווי קאנג'י עבור chadō (茶道)- המילה המתארת את טקס התה היפני
טקס התה היפני, המכונה "צ'ה דוֹ" (קאנג'י: 茶道, רומאג'י: chadō, מילולית: "טקס התה") או "צ'ה-נוֹ-יוּ" (קאנג'י: 茶の湯, רומאג'י: cha-no-yu, מילולית: חליטת תה) ביפנית, הוא טקס יפני הכולל הכנת תה, הגשתו לאורחים ושתייתו. הטקס נבנה בהשראת טקס תה סיני המכונה גונג-פו צ'ה. ביפן נהוג היסטורית לשתות תה ירוק בלבד, ולכן רק תה ירוק בסגנון יפני משמש לטקס, ובמיוחד תה אבקתי הקרוי מאצ'ה. לעיתים נדירות משתמשים בתה עלים הקרוי סנצ'ה לצורך ביצוע הטקס, ובמקרה זה חולטים אותם בקומקום כפי שנהוג לחלוט עלי תה, ולא בקערה כפי שנהוג לשתות מאצ'ה. טקס התה הושפע ועוצב על ידי הפילוסופיה הזן בודהיסטית, ויש לו מאפיינים מדיטטיביים.
אירועי שתיית תה ביפן מסווגים לשני סוגים, התכנסויות לא רשמיות (ביפנית- chakai 茶会, מפגשי תה) והתכנסויות רשמיות (chaji, 茶事', אירועי תה). מפגשי התה הלא רשמיים מהווים כמעין מחווה של הסברת פנים עבור אורחים, בהם מוגש תה פשוט (המכונה גם תה דליל) וארוחה קלה. לעומת זאת, אירועי התה הם אירועים רשמיים, הם כוללים ארוחת קאיסקי (סעודה בסגנון יפני קלאסי) מלאה ואחריה הגשה של שני סוגי תה, תה סמיך ותה דליל. אירועי התה יכולים להימשך למעלה מ-4 שעות.
בטקס התה היפני מעניקים תשומת לב מיוחדת לאסתטיקה ולטעם התה, ולעולם לא מבוצע כלאחר יד. זהו טקס אמנותי לכל דבר וכל תנועה בו מחושבת ביותר, כשישנן מספר שיטות נבדלות זו מזו לביצוע הטקס.
טקס התה נחשב לאחת משלוש אמנויות האירוח הקלאסיות, ביחד עם איקבנה והדלקת קטורת (Kōdō). ביחד הן מכונות צ'אדו,
היסטוריה

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: תרגום מכונה ותעתיק שגוי.
התיעוד הראשון לשתיית תה ביפן מגיעה מהכרוניקה ניהוֹן קוֹקי (אנ') שנכתבה בשנת 840. שם מתואר הנזיר הבודהיסטי אֵייצ'וּ (קאנג'י: 永忠, רומאג'י: Eichū) חוזר מסין ומביא איתו עלי תה וחולט אותם עבור הקיסר יפן סאגה בשנת 815. צו קיסרי מהשנה שלאחר מכן מורה להתחיל לגדל תה באזור קנסאי. עם זאת, העניין בתה ביפן ירד לאחר מכן.
ככל הנראה התה אותו הנזיר הביא איתו מסין היה לבנת תה דחוס המכונה ביפנית דאנצ'ה, בדומה לתה הדחוס מיונאן המכונה פו אר, מכיוון שזו הייתה צור צורה בה התה היה נפוץ בסין בתקופתו. באותה תקופה בסין התה נשתה בעיקר למטרות רפואיות, והיה מעורבב עם צמחי מרפא נוספים.
המנהג של שתיית תה התפתח ועבר מן התחום הרפואי אל עבר שתייה למען ההנאה וכך גם התפשט לכל סין. במאה התשיעית[דרושה הבהרה] לספירה המחבר הסיני לו יו כתב את ה"קלאסיקה של התה" (אנ'), חיבור על תה שהתמקד בשלבי הגידול, הטיפוח וההכנה של התה. חייו של לו יו הושפעו רבות מהבודהיזם ובמיוחד מהזן. רעיונותיו היוו את ההשראה לטקס התה היפני.
הדרך בה הכינו את התה לקראת סוף המאה ה-12 נקראה "tencha" (点茶), אבקת המאצ'ה הושמה בתוך קערה, הוספו מים חמים ואבקת התה והמים הוקצפו ביחד, שיטה זו יובאה ליפן על ידי איסאי, נזיר אחר, בחזרתו מסין. הוא לקח עימו זרעי תה שבמקרה הפיקו את התה שנחשב לאיכותי ביותר בכל יפן.
אבקת התה הירוק שימשה לראשונה בפולחנים דתיים בתוך מנזרים בודהיסטיים. עד המאה ה-13, כאשר קאמאקורה שוגיונייט שלט ביפן, התה, וכל הפינוקים המקושרים אליו הפכו לסוג של סמל סטטוס בין הסמוראים ומכך נוצרה ביניהם סוג של מסורת של טעימות תה (ja:闘茶 tōcha), מסיבות שבהן התחרו על ניחוש איכות התה הטובה ביותר— אלו שגודלה בקיוטו, האלו שאיסאי הביא לסין, המנצח בתחרות היה זוכה בפרס ראוותני.
התקופה המרכזית הבאה בהיסטוריה היפנית הייתה תקופתו של מורומאקי, בעת עלייתה של תרבות הקיטאימה Kitayama Culture (ja:北山文化 Kitayama bunka), שמרכזה בתוך העולם התרבותי של אשיקאגה יושימיטסו והווילה שלו בגבעות הצפוניות של קיוטו (המקדש המוזהב), ומאוחר יותר באותה תקופה, עלייתה של תרבות ההיגאשיאמה, שמרכזה סביב העולם התרבותי האלגנטי של אשיקאגה יושימאסה והווילה הנטושה שלו בגבעות המזרחיות של קיוטו (המקדש של החמלה הזוהרת). התקופה הזו, שהתרחשה בערך בין השנים 1336 עד 1573 היוותה לניצנים למה שכיום מוגדר כהתרבות היפנית המסורתית שאנו מכירים.
השימוש בתה יפני התפתח ושינה צורות, הוא התחיל לקבל את האסתטיקה שלו, ובמיוחד האחת של ואבי-סאבי. "וואבי" מייצג את החוויות הפנימיות, או הרוחניות בחיים של בני האדם. במקור משמעותו הייתה עידון שקט או טעם מאופק המאופיין בצניעות, איפוק, פשטות, טבעיות, חוסר שלמות ואי סימטריה ומדגיש את האובייקטים והחללים האדריכליים הפשוטים וחוגג את היופי הרך והעדין שהזמן והטיפול מעניקים לחומרים. "סאבי" מצד שני מייצג את הצד החיצוני והחומרי של החיים, במקור פירושו בלוי, שחוק ורקוב. במיוחד בקרב האצולה להבין את הריקות נחשב לאמצעי הטוב ביותר להתעוררות רוחנית, כאשר חיבוק חוסר המושלמות נחשב לתזכורת בריאה להוקיר את העצמיות הלא מצוחצחת כאן ועכשיו, בדיוק כפי שאנחנו - הצעד הראשון ל"סאטורי" או הארה.
.
ראו גם

שעת התה
הערות שוליים

↑  Kaisen Iguchi; Sōkō Sue; Fukutarō Nagashima, eds. (2002). "Eichū". Genshoku Chadō Daijiten (ביפנית) (19 ed.). Tankōsha (ja:淡交社). OCLC 62712752.
↑  Kaisen Iguchi; Sōkō Sue; Fukutarō Nagashima, eds. (2002). "Eisai". Genshoku Chadō Daijiten (ביפנית) (19 ed.). Tankōsha (ja:淡交社). OCLC 62712752.
↑  Yuki. "The Origin of Japanese Tea Ceremony". Matcha Tea. אורכב מ-המקור ב-2018-06-11. נבדק ב-14 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Han Wei (1993). "Tang Dynasty Tea Utensils and Tea Culture" (PDF). Chanoyu Quarterly. Kyoto: Urasenke Foundation of Kyoto (74): 38–58. OCLC 4044546. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2012-07-06. נבדק ב-2012-07-05.
↑  Hiroichi Tsutsui (筒井紘一), "Tea-drinking Customs in Japan", paper presented at the 4th International Tea Culture Festival, Korean Tea Culture Association (Seoul, 1996)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531532605171  BNE: XX555425  BnF: cb119600708 (data)  GND: 4199821-2  LCCN: sh85069725  NDL: 00573566  SUDOC: 027594440 
מאסטר סן נו ריקיו, איגד את דרך התה (ציור על ידי האסגווה טוהאקו)
בית תה פתוח מגיש מאצ'ה (ימין) ורוכל מוכר תמציות (שמאל) (איור מתוך Shichiju-ichiban shokunin utaawase) תקופתו של מורומקי.
אשה בקימונו מבצעת טקס תה. חפץ הבמבוק בימין התמונה הוא סמן המסמן את מקום הישיבה של המארחת
מסוף כרמלית

| --- | --- |

מסוף כרמלית וגן הכובשים. ברקע, מלונות "דן פנורמה" ו"דייוויד אינטרקונטיננטל" (מימין), ומגדל נווה צדק (משמאל).
 מיקום:  תל אביב-יפו
 אתרים סמוכים:  גן הכובשים, שוק הכרמל
 קואורדינטות:  32°04′03″N 34°45′55″E﻿ / ﻿32.0675°N 34.76527778°E﻿ / 32.0675; 34.76527778
 תבנית:לשוניות2
 
מסוף כרמלית הוא מסוף תחבורה ציבורית בדרום-מערב תל אביב, השוכן בין גן הכובשים מדרום לשוק הכרמל מצפון, ובין רחוב הכובשים ממערב לרחוב הכרמל ממזרח. הרחוב המרכזי החוצה את המסוף הוא רח' כרמלית. תחנות המוצא של מספר קווים שוכנות מדרום לגן הכובשים ברח' יצחק אלחנן וכן ממזרח למסוף ברח' הכרמל וממערבה לו ברח' הכובשים.
היסטוריה

שטח המסוף הוכשר תחילה, בשנת 1965, כמגרש חנייה עבור לקוחות שוק הכרמל, בסוף 1974 עברו תחנות המוצא של כ-10 קווי אוטובוסים לאזור החניון. מסוף כרמלית נפתח ב-1985, לאחר שהוחלט לגרוע כמחצית משטח מגרש חנייה לטובת אוטובוסים, במטרה להעביר את שלל קווי האוטובוס של דן שסיימו את מסלולם בכיכר הכנסת לחניון אוטובוסים מסודר. במהלך שנות השמונים והתשעים עברו אליו קווים אחרים שחנו ברחבי העיר כמו בגן רינה, ברחוב הכרמל הסמוך למסוף, וברחוב מרכז בעלי מלאכה, במטרה לפנות את אותם מקומות מאוטובוסים חונים אשר היוו מפגעים של רעש וזיהום מצד אחד, ולא אפשרו בהם מנוחה לנהגי האוטובוס מצד שני. מהלך דומה נעשה במסוף רידינג בתחילת שנות השמונים.
הערות שוליים

↑  מגרש חנייה במנשייה, קול העם, 28 ביולי 1965
↑  אלכס דורון, 55 אלף מקומות חניה חסרים ביום בתל אביב, מעריב, 10 בספטמבר 1974
↑  שרה פרידמן, גזר דין מוות עלינו עם 2000 אוטובוסים ביום, מעריב, 5 בספטמבר 1985
מסוף כרמלית תל אביב
פופיאנוס

מַרְקוּס קְלָאוּדִיוּס פּוּפֶּיָאנוּס מַקְסִימוּס (Marcus Clodius Pupienus Maximus Augustus) נבחר כקיסר משותף של רומא ביחד עם בלבינוס על ידי הסנאט בשנת 238. בשנה זו התגלע סכסוך בין הסנאט לבין הקיסר המכהן, מקסימינוס תראקוס, על רקע תמיכת הסנאט בגורדיאנוס הראשון ובנו גורדיאנוס השני שהכתירו עצמם לקיסרים בצפון אפריקה. הגורדיאנים נהרגו לאחר כחודש, אך תמיכת הסנאט בהם יצרה משבר בלתי ניתן לפתרון בינו לבין הקיסר, ולכן נבחרו פופיאנוס ובלבינוס על מנת להתעמת עם מקסימינוס תראקוס ולהדיחו מכסאו. הקיסרים החדשים, אף שהצליחו להתמודד בהצלחה עם מקסימינוס, לא זכו לנאמנותם של חיילי המשמר הפרטוריאני, שהיו מכתיריהם של קיסרים רבים, ונרצחו על ידיהם לאחר שלטון של כשלושה חודשים.
קורות חייו

המידע על קורות חייו של פופיאנוס מוגבל ביותר, ונסמך על ההיסטוריה אוגוסטה - אוסף של ביוגרפיות של קיסרי רומא, שמהימנותה מוטלת בספק בידי חוקרי תולדות ימי רומא. על פי מקור זה, פופיאנוס היה ממוצא פשוט ועממי - בנו של נפח; הוא נולד בין השנים 160 עד 165, ואומץ על ידי אשה הידועה רק בשמה, פסניה מרסלינה (Pescennia Marcellina). הוא מתואר כאיש צבא מוכשר, שהתקדם במעלה הדרגות והסולם החברתי הידוע בשם מסלול המשרות (בלטינית: cursus honorum), זכה לשרת כקנטוריון ולאחר מכן כטריבון צבאי, תפקיד שהיה אחת משלוש המשרות הצבאיות שהיו חייבים בני מעמד הפרשים לשרת בהם, על מנת שיוכלו לאחר שירותם הצבאי לשרת בממשל הקיסר; ואכן, לאחר מכן קודם למשרה השיפוטית של פראיטור.
הקריירה הפוליטית-צבאית של פופיאנוס הייתה מרשימה; הוא מילא שורת תפקידים רמי מעלה תחת שלטון הקיסרים הסוורים, כפרומגיסטראט וקונסול של הפרובינקיות החשובות גאליה נארבוננסיס, ביתיניה ואכאיה. לאחר מכן שימש כמושל שליח הקיסר (legatus Augusti pro praetore) לפרובינקיות בגרמניה, וככל הנראה קיבל לגיון תחת פיקודו, ואף הביא את לוחמיו לניצחונות כנגד השבטים הסרמטים הפולשים. בשנת 234 הוא מונה על ידי הקיסר אלכסנדר סוורוס לתפקיד קונסול והפך למושל האזרחי של רומא. ככל הנראה, דרכיו הנוקשות וקפדנותו הביאו לסלידת אזרחי העיר ממנו.
לפופיאנוס נולדו שני בנים ובת מנישואים לאשה ששמה לא ידוע. הבכור, טיטוס קלודיוס פופיאנוס (אנ'), כיהן כקונסול בשנת 235, תחת אלכסנדר סוורוס או מקסימינוס; בנו הצעיר, מרקוס פופיאנוס אפריקנוס מקסימוס (אנ'), היה קונסול בשנת 236, תחת קיסרות מקסימינוס. עוד ידוע כי שם בתו היה פופיאנה סקסטיה פאולינה.