stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עלילת המצורעים
מנתון

ההיסטוריון המצרי מנתון כתב את הגרסה שלו לסיפור יציאת מצרים ב"אגיפטיאקה" שלו, זמן קצר אחרי הקטאיוס איש אבדרה, במאה ה-3 לפנה"ס. המסורות האנטי יהודיות בעל פה לגבי סיפור יציאת מצרים הועלו על הכתב בצורה שיטתית ומסודרת רק בתקופה התלמיית על ידי מנתון. סיפור יציאת מצרים ועלילת המצורעים של מנתון היו בבחינת תגובה לסיפור יציאת מצרים המקראי וייתכן מאוד שתרגום התורה ליוונית ("תרגום השבעים") במאה ה-3 לפנה"ס היה הגורם שעורר בו את החרדה לתדמית מצרים. לא ידוע על יסוד מצרי קדום יותר לעלילת המצורעים של מנתון, ששימשה תשתית עלילתית לכל מסורות השטנה המאוחרות יותר.
גרסתו של מנתון הופיעה בספר השני של חיבורו ההיסטורי על מצרים, וכמו בגרסת הקטאיוס, גם בה יש פלישה של זרים (החיקסוס) למצרים, אולם בניגוד לגרסת הקטאיוס, המגורשים הם המצורעים עצמם – מצרים ולא זרים.
מנתון מספר שאחד ממלכי מצרים בשם אמנופיס רצה "לראות את האלים" וסיפר זאת לנביא שגם שמו אמנופיס (בן פפיאס). הנביא אמר למלך כי יוכל לראות את האלים רק "אם יטהר את כל ארץ מצרים מן המצורעים ומיתר האנשים הטמאים". המלך ציווה לאסוף את כל המצורעים במצרים וגירש אותם (80 אלף נפש) לעבודה במחצבות ממזרח לנילוס, כדי להפרידם משאר האוכלוסייה. אמנופיס הנביא חשש מזעם האלים על סבל המצורעים, חזה שאלה ישתלטו על מצרים, והחליט להשאיר למלך את נבואתו בכתב והתאבד. לאחר זמן רב, נעתר המלך לבקשת המצורעים והרשה להם לבנות מחדש את העיר אווריס ולהתגורר בה. אולם המצורעים מרדו במלך, בהנהגת כהן מהליופוליס בשם "אוסרסיף", שנתן להם תורה חדשה וציווה אותם שלא לעבוד את אלוהי המצרים, אלא להקריב את החיות הקדושות שלהם ולהתנכר לכל מי שלא מצטרף לדתם החדשה. הוא הורה לבצר מחדש את העיר ושלח שליחים אל החיקסוס בירושלים עם הצעה לחבור למצורעים במלחמה במצרים ולשוב לעירם המקורית, אווריס. 200 אלף לוחמים הגיעו מירושלים לאווריס ואמנופיס נבהל וברח עם צבאו לממלכת כוש. שתי האוכלוסיות, החיקסוס מירושלים והמצורעים, השתלטו יחד על מצרים, שרפו ערים וכפרים, חיללו מקדשים, טימאו את פסלי האלים ואילצו את הכהנים והנביאים לזבוח את החיות הקדושות ולשחוט אותן.
רק בשלב זה, לאחר תיאור ה"תועבות" שנעשו על ידי החיקסוס והטמאים, חושף מנתון את זהותו של מנהיגם: כשחבר אוסרסיף לחיקסוס, שינה את שמו למשה.
כעבור 13 שנות גלות באתיופיה, חזרו אמנופיס ובנו רעמסס למצרים, גירשו ממנה את הרועים והמצורעים "ורדפו אחריהם עד הרי סוריה".
מוטיב דומה על תשוקת מלכי מצרים לראות את האלים חזר כמה פעמים בספרות העתיקה.
בספר שמות מסופר שידו של משה הפכה "מצורעת כשלג" אך מייד חזרה לאיתנה, אולם עניין הצרעת הועלם בתרגום השבעים וגם על ידי פילון ויוספוס עצמו, שהסתפקו בכך שהפכה ללבנה. ייתכן והדבר נבע מאי נוחות בגלל עלילת המצורעים.
מנתון כולל בסיפורו שני מוטיבים בולטים: הכפירה/חילול הקודש והסירוב להתחבר עם אחרים (מיזנתרופיה).
הוא בחר שלא לנקוט בעמדת התגוננות על ידי כתיבת דברי הזמה בלבד, שיכולים להתפרש כאפולוגטיקה וכסימן של חולשה, אלא לנקוט במתקפה תעמולתית כוללת נגד היהדות והיהודים, כשלצורך המשימה אימץ את השיטה הספרותית של כתיבת "היסטוריה נגדית". מטרת התעמולה הייתה להוכיח שעם ישראל בתקופתו נושא איתו את המורשת הרעה של אבותיו. בכך מנתון אינו שונה מסופרים אתנוגרפיים אחרים בעת העתיקה, שחקרו את תולדותיהם של עמים שונים כדי לחשוף את דמותם בהווה.
דיודורוס

מלבד הקטעים המצוטטים מתוך כתביו של הקטאיוס איש אבדרה, חיבורו של ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) כולל קטעים נוספים הנוגעים ליהודים. דיודורוס מציין את הקטאיוס כמקור העיקרי שלו למוצא היהודים וכותב שהמצרים מספרים שמושבות מצריות רבות הוקמו ברחבי העולם המיושב על ידי מהגרים מארצם ובהן גם "זו של היהודים, השוכנת בין ערב לסוריה".
במקום אחר בחיבורו, מתאר דיודורוס את המצור של אנטיוכוס השביעי סידטס על ירושלים (ייתכן ומקור התיאור היה טימוכארס), שם הוא מספר שרוב חבריו של אנטיוכוס יעצו לו "למחות כליל את העם היהודי, מאחר שרק הם מכל העמים נמנעו מקשרים עם כל עם אחר וראו בכל בני־האדם אויבים. עוד הם ציינו שאבות אבותיהם של היהודים גורשו מכל שטח מצרים בתור כופרים שנואי־האלים. שכן במטרה לטהר את הארץ, כל אלה שנשאו על גופם סימנים לבנים וסימני צרעת קובצו יחדיו וגורשו אל מעבר לגבול, כמי שמארה רובצת על ראשם; הפליטים כבשו את סביבות ירושלים, ומשארגנו את עם היהודים הפכו את שנאתם לאנושות למסורת, ולשם כך הנהיגו חוקים תמוהים בתכלית: לא להסב לסעודה עם בני עם אחר כלשהו, וגם לא לגלות כלפיהם ולו שמץ של רצון טוב".
פומפיוס טרוגוס

פומפיוס טרוגוס, ההיסטוריון רומאי מתקופת אוגוסטוס, משלב בתיאורו הרחב על היהודים את המסורת המצרית-אלכסנדרונית העוינת על יציאת מצרים ומספר שהמצרים, לאחר "שניחתו עליהם גרדת וצרעת" והוזהרו על ידי אורקל, גירשו ממצרים את משה יחד עם אלה שחלו במחלה, כדי שהמחלה לא תתפשט.
טרוגוס מוסיף ש"בזוכרם כי גורשו ממצרים מחשש להפצת זיהום, הם הקפידו, פן יהפכו להיות שנואים על שכניהם מאותה סיבה, שלא לבוא במגע עם זרים", ומסביר שחוק זה אומץ על ידיהם באותה הזדמנות והפך בהדרגה למוסד דתי.
ליסימכוס

הסופר המצרי ליסימכוס, שגם הוא כתב חיבור על דברי ימי מצרים, כתב את התיאור המפורט ביותר של יציאת מצרים שהגיע לידינו מהתקופה ההלניסטית-רומית, שיוסף בן מתתיהו הכריז עליו כעל העוין ביותר מבין כל הגרסאות לסיפור.
ליסימכוס סיפר כי "בימי בוֹכּחוֹריס מלך מצרים", בשנת בצורת, "בני עם היהודים, אנשים מצורעים ובעלי נגעים וחולים בכל מיני מחלות", צבאו על המקדשים וביקשו מזון. המחלות התפשטו בקרב כלל האוכלוסייה והמלך פנה לאל אמון, שציווה עליו לטהר את המקדשים "מכל האנשים המזוהמים והחוטאים" ולגרש אותם אל השממה "ולהטביע את המצורעים והמנוגעים", כי רק אז תסתיים הבצורת. המלך ציווה על כהני המקדשים לאסוף "את כל האנשים אשר אינם טהורים" והורה לצבא להוליך אותם למדבר, בסך הכל 110 אלף מגורשים, "ולקשור אל המצורעים לוחות עופרת" כדי להטביע אותם בים. "וכאשר טבעו המצורעים והנגועים בים" ואלה שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר חשופים לסכנת חיים..."איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת ללא הפסקה עד שיגיעו לארץ מיושבת. הוא ציווה עליהם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם". הם הלכו במדבר ולאחר צרות רבות הגיעו לארץ מיושבת "ועשו רעות ליושביה", שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, "והגיעו אל הארץ הנקראה בימינו יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).
ליסימכוס משתמש בשם "יהודים" עוד בהתייחסו לשהותם במצרים, לפני הגיעם ליהודה, ומבחין בין הטמאים והכופרים לבין החולים והמצורעים. האל ציווה שהראשונים יגורשו לשממה ואילו האחרונים יוטבעו. מכיוון שהמלך מילא את הציווי, נובע כי היהודים מזוהים עם הטמאים והכופרים, אלא שהדבר סותר אפילו את דברי ליסימכוס עצמו, שטען במפורש שהיהודים היו נגועים בצרעת. כדי ליישב את הסתירה, ניתן רק להניח שליסימכוס מלכתחילה כלל ביחד את שתי הקבוצות וייתכן שכך גם הדגיש את חוסר מוסריותם של היהודים.
יוסף בן מתתיהו טוען שהסיפור בדבר המצורעים ובעלי המומים, עליו התבסס ליסימכוס, הוא שקרי כבר מיסודו, אלא שליסימכוס אף הוסיף עליו שקרים נוספים וגרסתו אינה תואמת לגרסאות של הסופרים האחרים.
יוסף תוהה האם כשכתב "בני עם היהודים, אנשים מצורעים", כינה ליסימכוס בשם "יהודים" את כל המצורעים במצרים, או רק את המצורעים מבין היהודים? ומי הוא העם? עם זר או אוכלוסייה מצרית? אם היו אלה מצרים, למה קרא להם "יהודים"? ואם היו זרים, מדוע לא סיפר מאין באו? אם המלך הטביע את רוב המגורשים ואת שאריתם הגלה למדבר, כיצד נשאר מהם המון כזה גדול וכיצד הצליחו לחצות את המדבר כדי להגיע לארצם הנוכחית, שם בנו עיר ומקדש מפורסמים בעולם?
אפיון

המדקדק המצרי אפיון (המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה) הוציא לאור גם הוא "אגיפטיאקה", בה הביא בין היתר את הידוע לו על תולדות היהודים.
כמו קודמיו, גם אפיון כתב "היסטוריה נגדית" לסיפור יציאת מצרים שבמקרא. גרסת אפיון כוללת גם היא את עלילת המצורעים, אולם אפיון הוסיף לה נדבך משלו: מלבד המצורעים, כללה אוכלוסיית המגורשים (110 אלף נפש) גם עיוורים, פסחים ונגועים במחלות. היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".
יוסף בן מתתיהו טוען כי ברור מדברי אפיון, שכל המגורשים לקו בדלקת המפשעות. אבל אם היו עיוורים, פסחים ונגועים במחלות, כמו שהעיד עליהם, הרי לא היה להם כוח ללכת אפילו יום אחד, ואם בכל זאת יכלו ללכת דרך המדבר ובנוסף לכך גם לנצח במלחמה את כל היוצאים לקראתם – כיצד לקו כולם בדלקת הזאת כעבור 6 ימים? הרי אין המחלה הזאת מנת חלקם של כל מי שהולך בדרכים, כי רבבות חיילים עברו בכל הדורות דרכים כמו אלה והלכו ימים רבים ולא ניזוקו, וגם לא ייתכן שהדבר הזה קרה לפתע פתאום.
כאירמון

כמו קודמיו, גם הסופר המצרי כאירמון מאלכסנדריה (המאה ה-1 לספירה) כתב "אגיפטיאקה" משלו, שכללה גרסה משלו על יציאת מצרים, שמבוססת גם היא על עלילת המצורעים:
לסיפורו של מנתון הוסיף כאירמון שאיזיס נגלתה לאמנופיס בחלום והציקה לו בשנתו על כך שהמקדש שלה נהרס במלחמה. אחד החרטומים (במקור: "סופרי הקודש") בשם "פריטיבַאוטס", פירש למלך, שאם יטהר את מצרים מכל מי שיש "טומאה" בבשרו, "יסור ממנו חזון האימה הזה". לפיכך, ציווה המלך לאסוף 250 אלף אנשים "מצורעים" ולגרשם מן הארץ. בראש אוכלוסייה זו עמדו שני "יודעי-ספר": משה ואדם נוסף "מן החרטומים" - יוסף. כאשר הגיעו המצורעים הגולים אל פלוסיון, מצאו שם 380 אלף איש שהושארו שם עוד קודם על ידי אמנופיס, שסירב לתת להם להיכנס למצרים. שתי הקבוצות כרתו ברית ויצאו למלחמה במצרים ואמנופיס מיהר לברוח אל אתיופיה. כאשר בגר בנו של אמנופיס, רעמסס, הוא גרש את "היהודים", שמספרם היה 200 אלף, אל סוריה.
גרסת כאירמון מבוססת בעיקרה על סיפורו של מנתון, אך כוללת שימוש במסורות שאינן תלויות במנתון, שמשתקפות באזכורו של פריטיבאוטס ובהופעתה של איזיס בחלום. ייתכן וסיפור החלום על איזיס מקורו במסורת עממית נפוצה. יש מכנה משותף בין גרסת כאירמון לבין המסופר ב"נבואת הקדר" המצרית. נבואה זו נמצאה כתובה ביוונית על שרידי פפירוסים מהמאה ה-3 לספירה ובאחד מהם מסופר על "היהודים...בני הבליעל...המגורשים ממצרים על ידי זעמה של איזיס".
ישנם סימנים נוספים המעידים על כך שגרסת כאירמון לא הייתה תלויה במנתון: הסיבה השונה לגירוש, השימוש במונח היווני שמשמעותו "מגואלים" להבדיל מ"טמאים" והמספרים השונים מאלה של מנתון וגם מאלה המופיעים אצל ליסימכוס ואפיון.
כאירמון לא מזהה את בעלי בריתם של ה"טמאים"/"מצורעים" עם החיקסוס תושבי ירושלים שבגרסת מנתון, אלא מספר על שבטי נוודים על גבולה של ממלכת מצרים, שנמנעה כניסתם אליה. המגורשים ממצרים מכונים אצלו "יהודים", ללא כל הסבר אם זהו שם כולל למצורעים המגורשים וגם למסורבי הכניסה.
בניגוד למנתון, בגרסה של כאירמון לסיפור הגירוש נעדרת עוינות גלויה כלפי היהודים. הכפירה (אתאיזם) אינה מיוחסת ליהודים ואין שום זכר לשני המוטיבים הקיימים כבר בסיפור הגירוש של מנתון: שנאת אדם ועוינות כלפי זרים.
אולם גם עלילת המצורעים של כאירמון, כמו זו של מנתון, נערכה בהתאם למסורת הטיפולוגית של הספרות האתנוגרפית, שמטרתה "לחשוף" את עברו האפל של העם היהודי כדי לשלול את דמותו גם בהווה.
יוסף בן מתתיהו מאשים את כאירמון בכך שבדה את סיפור המצורעים ואת דבר החלום על איזיס, וטוען כנגדו שלא טרח להסביר מי בדיוק היו "אנשי הצבא האלה לרבבותיהם" שחיכו ליד פלוסיון - ילידי מצרים או שהגיעו מארץ זרה, ושלא הסביר מדוע לא רצה המלך לתת להם להיכנס לתוך מצרים.
הוא מצביע על כך שכאירמון לא סיפר בהתחלה מאין באו 380 אלף, ואחר כך לא הסביר גם את החשבון שעשה: אם ל-380 אלף הצטרפו 250 אלף מצורעים וחולים ובסופו של דבר גורשו רק 200 אלף, כיצד אבדו 430 אלף? האם נספו במלחמה, או עברו לצד רעמסס? ולאיזו משתי הקבוצות התכוון בשם "יהודים"? ל-250 אלף המצורעים או ל-380 אלף היושבים ליד פלוסיון?
טקיטוס

ההיסטוריון הרומי טקיטוס (סוף המאה ה-1 ותחילת המאה ה-2 לספירה), שנחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים של העת העתיקה, כתב בספרו "ההיסטוריות" סקירה אתנוגרפית על העם היהודי.
סקירה זו היא הדיווח המפורט ביותר על ההיסטוריה והדת של העם היהודי שקיים בספרות הרומית הקלאסית והוא משקף את דעותיהם של חוגים רבי־השפעה בחברה הרומית בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש השני. מאחר שתיאור זה מופיע בחיבורו של גדול ההיסטוריונים של רומא, השפעתו לאחר מכן הייתה מעבר לכל פרופורציה לערך תוכנו.
טקיטוס מציג 6 אפשרויות למוצא היהודים ולמרות שאינו מצדד באופן רשמי באחת האפשרויות, האפשרות השישית ארוכה יותר מחמש האפשרויות האחרות ביחד והיא זו ש"רוב הסופרים מסכימים" לה ולכן היא זו שככל הנראה מתקבלת על דעתו וניתן לזהות אותה עם השקפתו של ההיסטוריון עצמו.
על פי גרסה זו, היהודים היו מצרים שהושחתו על ידי "נגע ממאיר, המשחית את גוף האדם". המלך בוכחוריס פנה לאוראקל של אַמוֹן וביקש מרפא, אז ציווה עליו "לטהר את ממלכתו" ולגרש "גזע זה, כיוון ששנוּא הוא על האלים". המצורעים נמצאו, נאספו וגורשו ממצרים: "לאחר שנעזבו הגוֹלים במדבר...קם אחד מהם, זה משה...אז הלכו ללא הפוגה מהלך שישה ימים וביום השביעי תפסו ארץ, ממנה גירשו את יושביה ובה יסדו עיר והקדישו מקדש."
טקיטוס מוסיף בהמשך שהיהודים אינם אוכלים בשר חזיר לזכר הנגע שהביא לגירושם, "שהרי נוּגעו בצרעת, הפוקדת בעל־חיים זה".
גם אצל ההיסטוריון היווני בן-זמנו פלוטרכוס מופיע הסבר דומה לקשר היהודי בין החזיר והצרעת, כאשר בתוך סימפוזיון שהוא מצטט, טוען אחד מאנשי השיח שהיהודים שונאים בשר חזיר מכיוון שכל הברברים חוששים מטבעם מגרדת וצרעת, שהם מניחים שמופיעות כתוצאה מאכילת בשר כזה, כי ניתן לראות שהן מתפשטות תחת בטנם של כל החזירים.
ההסבר העוין של טקיטוס למוצא היהודים משקף את הגרסה היוונית־מצרית העתיקה ליציאת מצרים (הפרטים דומים ביותר לאלה שניתנו על ידי ליסימכוס), שמצאה את דרכה לספרות הלטינית כבר בתקופת אוגוסטוס ודרך טקיטוס הפכה לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.
ראו גם

ציר זמן של האנטישמיות
נגע הצרעת
נגעי אדם
עלילת החמור
עלילת קורבן האדם
הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים
לקריאה נוספת

פטר שפר, יוּדוֹפובּיה - גישות כלפי היהודים בעולם העתיק (מאנגלית: להד לזר); פרק 1 גירוש ממצרים, עמ' 53-29; ספריית "הילל בן-חיים" הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
אנימורפס

| --- | --- |
מתוך עטיפת הספרים
מתוך עטיפת הספרים
 
 ספרי הסדרה
 ראה ספרי הסדרה הראשית
 מידע כללי
 מאת:  ק.א. אפלגייט
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני פנטזיה
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת Scholastic (מהדורה מקורית)  הד ארצי (מהדורה עברית)
 תאריך הוצאה:  יוני 1996 – מאי 2001
 הוצאה בעברית
 תרגום:  מרינה גרוסלנר
 סדרה
 מספר ספרים:  54+10
אנימורפס הוא שמה של סדרת ספרי מדע בדיוני, המיועדים לבני נוער, שנכתבו על ידי הסופרת האמריקאית קת'רין אליס אפלגייט ובעלה מייקל גראנט. הסדרה עוסקת בסיפורם של חמישה נערים ונערות, הפוגשים חייזר שמספר להם שכדור הארץ מותקף על ידי חייזרים, ומעניק להם כוח להשתנות לכל חיה שיגעו בה. באמצעות כוח זה הם נלחמים בחייזרים הפולשים.
בסדרה חמישים וארבעה ספרים, שפורסמו כולם בין 1996 ל-2001. בשנים 1998 -2000 שודרה בארצות הברית ובקנדה סדרת טלוויזיה שמבוססת על סדרת הספרים.
בני החבורה

| דמות | תיאור הדמות |
| --- | --- |
ג'ייק ברנסון: מנהיג החבורה. אחיו, טום, הוא משתלט (אדם שנשלט על ידי יירק). ג'ייק רצה בתחילה להתעלם מהיירקים, אך לאחר שגילה כי אחיו הוא משתלט החל להילחם כדי להצילו. הוא אחראי, רגוע גם במצבי-לחץ, ואליו פונים שאר בני-החבורה כשהם במצוקה.
רייצ'ל: נערה יפהפייה ובת-דודתו של ג'ייק. היא נהנית להילחם ביירקים, ומכונה לעיתים קרובות על ידי מרקו "אמאזונה" או "זינה הנסיכה הלוחמת". בספר 32 בו כוכב הים לו השתנתה נחצה לשניים, נוצרו שתי רייצ'לות שונות, ומגלים שבסתר היא מאוהבת בטוביאס.
טוביאס: יתום שגר עם דודיו. הוא קשור מאוד לג'ייק, שהצילו מכמה פרחחים שנהגו להתעלל בו. בסוף הספר הראשון הוא נלכד בגוף של נץ.
קאסי: נערה החובבת חיות ועובדת בחווה של הוריה הווטרינרים, בה משקמים חיות-בר פצועות וחולות. נחשבת למומחית בחיות פוטנציאליות להשתנות. היא היחידה שיכולה להשתנות ליירק, וגם עשתה זאת – בספר ה-29.
מרקו: נער ציני וספקן. חברו הטוב ביותר של ג'ייק. בתחילה נלחם ביירקים לשם השעשוע. אך בספר החמישי גילה כי אמו, שנחשבה עד אז למתה, היא בעצם ויסר אחת, מנהיגת פלישת היירקים לארץ. מומחה למחשב ומשחקי יריות ופרנואיד לפעמים אשר נוטה לחשוב על האפשרויות הגרועות ביותר.
אקסימילי-אסגרות-איסתיל (אקס): אנדליט, אחיו הצעיר של הנסיך אלפנגור, שנחת נחיתת-אונס בכדור הארץ ובספר 4 מצטרף לאנימורפס.
בספרים 20–22 הצטרף לחבורה ילד בשם דייוויד שהוריו הפכו למשתלטים לאחר שגילה את הקופסה הכחולה, אך הוא ניסה לבגוד באנימורפס ולסחוט אותם. הוא נכלא שעתיים בכלוב בגוף עכבר עד שהפך לנוטליט וננטש על אי בודד. באחד מספרי מגה-מורפס הוא חזר לנקום, אבל נכשל.
החל מספר #50 קבוצת ילדים מוגבלים (נכים ועיוורים) מצטרפת לחבורה ובעצם נהנית ממה שאבד להם (ראייה, הליכה וכדומה) מחדש על ידי השתנות לחיות.
ההשתנות

כוח ההשתנות ניתן לאנימורפס על ידי המפקד אלפנגור. הכוח פותח על ידי אנדליטים למטרות חקר, אולם האנימורפס משתמשים בו למטרות ריגול ומלחמה. הכוח נרכש על ידי נגיעה בקופסה כחולה מיוחדת, שנמצאה בבעלותו של אלפנגור.
כאשר האנימורפס רוצים להשתנות לחיה מסוימת, עליהם לגעת בה ולהתרכז בה. החיה נכנסת למעין טראנס, ונותנת להם לגעת בה בלי לתקוף אותם. תהליך זה נקרא תהליך הרכישה. לאחר שרכשו את ה-DNA של החיה, האנימורפס יכולים להשתנות אליה בכל רגע על ידי ריכוז מחשבותיהם בחיה. כשהם נמצאים בגוף החיה, הם יכולים לתקשר זה עם זה באמצעות טלפתיה.
להשתנות יש מגבלת-זמן. אם נמצאים באותו הגוף יותר משעתיים, נכלאים בגוף זה לתמיד ומאבדים את יכולת ההשתנות - כמו שקרה לטוביאס, שנתקע בגוף נץ אדום-זנב. האנדליטים מכנים את מי שנתקע במצב זה "נוטליטים". גם קאסי נתקעה, בגוף של גולם בספר מספר תשע-עשרה, אולם מכיוון שגולם משתנה באופן טבעי לפרפר, קאסי יכלה לחזור לגופה האנושי אחר כך.
במקרה בו ההשתנות היא לחיה שקטנה יותר מהמסה המקורית של האדם, החומר העודף יצוף בחלל אפס, ישנה סבירות שחללית שעוברת שם תמשוך את המסה העודפת הזו ותמשוך אותם לחלל. כמו שקרה בספר 18 ("ההחלטה").
אנדליטים מוכרים

| שם | תיאור |
| --- | --- |
אקסימילי אסגרות איסתיל: אח של אלפנגור-סיריניאל-שמטול, חולץ מספינת הכיפה בידי האנימופס בספר 4 ועזר להם מאז
לירם-ארפות-טרוס: יושב ראש מועצת האנדליטים. נלחם נגד היירקים בחזית ההורק-באג'ירית והפסיד.
איתילרן-האלאס-קוריין: סגן-מנהל מחלקת התקשורת הבין-כוכבית.
גליוט-אנילון-אסגרות: מפקד הכוחות המשולבים בחזית הליראנית. איבד את כל משפחתו בפשיטת יירקים בחלל החיצון.
אלורן-סמיטור-קוראס: נסיך מלחמה אנדליטי, שניסה להשמיד את כוכב ההורק בג'ירים בלוחמה ביולוגית, והצליח חלקית. שונא יירקים מושבע, במיוחד אחרי שגדים משתלטים רצחו בדם קר כיתת חיילים שלו, 24 במספר, בתחילת ההתפשטות היירקית בגלקסיה. בעקבות טעות גורלית נתפס על ידי יירק בשם תת-ויסר שבע שהסתנן לספינת המלחמה שלו, והפך להיות האנדליט משתלט היחידי ביקום, מה שגרם להעלאת דרגות מהירה של היירק עד לוויסר שלוש.
אלפנגור-סיריניאל-שמטול: מפקד אנדליטי. אויבו המושבע של ויסר שלוש, עוד כשהיה חייל פשוט וויסר שלוש היה רק תת-ויסר שבע. עבד תחת פיקודו של אלורן-סמיטור-קוראס ומנע ממנו להשמיד את כוכב הטקסונים. היה עד להשתלטות תת-ויסר שבע על אלורן-סמיטור-קוראס. היא מומחה מספר אחת לויסר שלוש כשזה התחיל לעשות שמות ביקום, והועלה לדרגת קצונה. לאחר כמה קרבות הפסיד לו בקרב בחלל מעל כדור הארץ. נרצח על ידו בדם קר, לא לפני שהעניק לאנימורפס את היכולת להשתנות.
ארבורן: חברו של אלפנגור-סיריניאל-שמטול כשעוד היו טירונים. בנחיתה על כוכב טקסוניה נאלץ "להיתקע" שעתיים בגוף טקסון, ולהישאר כך. הפך למנהיג הטקסונים המורדים ביירקים. נהרג בכדור הארץ בשוגג על ידי ציידים, אחרי סיום המלחמה.
נורלין-סיריניאל-קוראף: אביהם של אלפנגור-סירינאל-שמטול ואקסימילי-אסגרות-איסתיל.
פורליי-אסגרות-מהין: אמם של אלפנגור-סיריניאל-שמטול ואקסימילי-אסגרות איסתיל.
סירו: נסיך אנדליטי רחמן שעמד בראש משלחת השגרירים האנדליטים לכוכב היירקים. בתמימותו הוא סבר שיש להעניק ליירקים טכנולוגיות וידע, ובין השאר לימד אותם ליצור בריכת קנדרונה ניידת, מה שנתן להם את היכולת לנוע מכוכב לכוכב, ובכך שינה את פני ההיסטוריה לרעה. בשנת 1966 ארבע מאות גדים-משתלטים רצחו בדם קר 24 אנדליטים וגנבו את כלי הטיס שלהם. הם העמיסו על אחת החלליות את הבריכה הניידת ו-250,000 יירקים במצב טבעי, והתחילו במסע כיבושים ברחבי היקום. כעונש נגזר על סירו לחיות בגלות עם משפחתו בכוכב ההורק באג'ירים, וכך היה עד לנפילת הכוכב בידי היירקים ב-1969. על שמו נקרא החוק החשוב ביותר באנדליטיה – חוק חמלתו של סירו ("Seerow's kindness law")– האוסר להעביר טכנולוגיה אנדליטית לגזעים אחרים, אפילו בעלי-ברית.
אסקאפיל: ממציא הטכנולוגיה להשתנות לגזעים אחרים. על שמו נקראת הקופסה הכחולה.
אסטריד-קוריל-דאראת: צוערת שאקסימילי-אסגרות-איסתיל מאוהב בה בסתר.
גונרוד-איספול סונילי: מפקד כיתת-המשימה לכדור הארץ בספר ה-38.
אלות-אטמיל-גהר: מתנקש אנדליטי. אחיו של אלורן-סמיטור-קוראס (כעת ויסר שלוש). נשלח לכדור הארץ כדי להרוג את שניהם.
גפינילאן אסטריף אלמנד: נכה מלחמה שעבר לגור בכדור הארץ במסווה של עוזר-מרצה לפיזיקה
דמויות משניות

| שם | תיאור |
| --- | --- |
ג'ורדן ושרה: אחיותיה הקטנות של רייצ'ל.
דן ונעמי: הוריהן של רייצ'ל, ג'ורדן ושרה. קריין-חדשות ועורכת-דין במקצועם. דן יהודי ממוצא אשכנזי.
וולטר ומישל: הוריה של קאסי. וטרינרים במקצועם
סטיב וג'ין ברנסון: הוריהם של טום וג'ייק. סטיב הוא רופא ילדים.
פיטר ואווה: הוריו של מרקו. פיטר מתכנת מחשבים.
לורן: אמו של טוביאס. סובלת מאבדן זיכרון ועיוורון, עד שטוביאס העניק לה את הכח להשתנות וחזרה לה הראייה
ארק קינג: ידיד של מרקו, שהוא בעצם אנדרואיד במסווה. מרגל "אצל" היירקים
הדריק צ'פמן: סגן-המנהל בבית-הספר בו לומדת החבורה. משתלט בכיר. אחד המשתלטים-אנושיים הראשונים (אחרי אשתו)
מרת צ'פמן: אשתו של מר צ'פמן. משתלטת כמו בעלה.
מליסה צ'פמן: חברתה של רייצ'ל. בתם של בני-הזוג צ'פמן.
טום: אחיו של ג'ייק. משתלט. בספרים האחרונים היירק שבראשו מנהיג חבורת יירקים בעלי היכולת להשתנות. נרצח בספר 54 על ידי רייצ"ל
המושלת: מוזכרת לראשונה בספר השישי (בתרגום לעברית בטעות כ"מושל"). בספר 51 מרקו מגייס אותה לעזרת החבורה והיא מודיעה לכל העיר על היירקים, אבל אחר כך מוכנסת להסגר על ידי המשתלטים.
שחקני סדרת הטלוויזיה (1998 -2000)

בוריס קבררה: מרקו
שון אשמור: ג'ייק
ברוק נוין: רייצ'ל
נדיה ליי נסקימנטו: קאסי
כריסטופר ראלף: טוביאס
פאולו קונסטנצו: אקס
יוג'ין ליפינסקי: ויסר שלוש/ויקטור טרנט
ריצ'רד סאלי: ארתור צ'פמן/איניס 226
טרה ונסה: מליסה צ'פמן
אלגרה פולטון: ויסר אחת/נורה
ג'וש פיס: טום/טמראש 114
שחקני סדרת הטלוויזיה (1998 -2000) > דמויות משנה/אורח

דייגו מטמורוס: אלפנגור
קסנדרה ואן ויק: שרה
מלאני ניקולס קינג: עאישה
ג'ונת'ן ויטקר: גרגורי
קרן ודל: ניקי
פיטר מסאלין: האלימיסט
דב טיפנבך: ארק קינג (עונה שנייה)
ספרי הסדרה הראשית > היסטוריה לפי שנים

1966: המרד היירקי באנדליטים
1967: כוכב היירקים נתון במצור אנדליטי. על סיפונה של ספינה אנדליטית גנובה על ידי משתלטים נולדים תאומי אספלין9466, אחד מהם עתיד להיות ויסר3.
1968: משלחת שגרירים אנדליטים לכוכב ההורק בג'ירים, ולאחריה פלישת היירקים לכוכב
1969: אלורן מפוצץ פצצה ביולוגית בכוכב ההורק בג'ירים. היירקים מסיימים השתלטות על הכוכב.
1974: אלורן ואלפנגור במשימה בכוכב טקסוניה שבעקבותיה אלורן הופך לאנדליט-משתלט.
1980 בערך: אלפנגור, נותליט בגוף אנושי, מקבל בחזרה את היכולת להשתנות מהאלימיסט וחוזר לאנדליטיה כדי להילחם בוויסר שלוש ומגלה שבינתיים נולד לו אח. אשתו האנושית נשארת בכדור הארץ בהריון על טוביאס.
1983: ג'ק, רייצ'ל, מרקו וקאסי נולדים
1996 בערך: עלילת הספרים מתחילה.
1999: המלחמה מסתיימת
2000: משפטו של וויסר3
2002: אקס נחטף, סיום הסדרה
ספרי המגאמורפס

מתנת האנדליט
בזמן הדינוזאורים
סודו של אלפנגור
בחזרה ללפני
הרשומות

רשומות האנדליט (אלפנגור)
רשומות ההורק-באג'יר (מנהיג מלחמת הגרילה נגד היירקים בהורק בג'יריה, ידידתו האנדליטית הגולה אלדראה וויסר שלוש, לסירוגין)
ויסר (אחת)
רשומות האלימיסט
ספרי האלטרנאמורפס

המסע הראשון
המעבר הבא
הערות שוליים

↑  I’m Michael Grant author or co-author of ANIMORPHS, GONE and FRONT LINES. AMA. • r/books, reddit
↑  מי שנלכד בגוף של חייה יותר משעתיים נקרא בידי האנדליטים נוטליט
הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה התיכונה

אילוסטרציה של מאניפולוס בן 120 חיילים, אורך: 18 מ', רוחב: 5.5 מ'
הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה התיכונה (315 לפנה"ס - 107 לפנה"ס; ידוע גם בשם "הצבא הפוליביאני" על שמו של ההיסטוריון פוליביוס שתיאר אותו) עבר שינויים רבים. ללוחמה בשיטת הפלנקס היו מספר חסרונות גדולים. בשטח הררי התקשה הפלנקס לשמור על מערך מסודר, וכוח המחץ שלו נפגע משמעותית. כמו כן, הייתה יכולת התמרון של הפלנקס מוגבלת מאוד, ולכן הייתה פגיעה מאוד להתקפה מן האגף או מהעורף. התבוסה שספגו הרומאים בקרב נהר אלייה, והצורך להילחם בשטחים הרריים בעקבות הפלישה הקלטית לחלקים נרחבים של איטליה בתחילת המאה הרביעית לפנה"ס גרמו לפיתוח תורת לחימה חדשה.
התורה החדשה הייתה מבוססת על יחידה צבאית חדשה, שנקראה מאניפולוס (Manipuli). המאניפולוס הורכב מקבוצה הומוגנית של חיילים רגלים, בת 60 או 120 חיילים (כתלות בסוג החיילים). בכל מאניפולוס היו שני קצינים בדרגת שר מאה, מפקד וסגן. מאניפולוס בן 120 חיילים, נערכו לקרב בשש שורות בנות עשרים חיילים כל אחת. במאניפולוס של 60 חיילים, נערכו הלוחמים בשלוש שורות, כך שאורך המאניפולים היה זהה.
מבנה הלגיון

על פי פוליביוס הורכב עיקר כוחו של הלגיון מארבעה סוגי חיילים רגלים:
וליטים (Velites)‏ - 1,200 חיילים, חמושים בכידוני הטלה, חרב ומגן עגול. הווליטים הורכבו מהחיילים הצעירים והעניים ביותר. סימן היכר של הווליטים היה עור הזאב שנהגו לעטות על גופם.
האסטאטים (Hastati)‏ - 1,200 חיילים מבוגרים יותר, שהצטיידו במגן גדול בצורת מלבן מקומר (סקוטום), בחרב ובשני כידונים להטלה (פילום). רובם לא יכלו לממן שריון מתקדם, והשתמשו בלוח ארד שהודק לגופם בעזרת רצועות.
פרינקיפים (Principes)‏ - חיילים מבוגרים ואמידים יותר מההאסטאטים, שהיו חמושים בצורה דומה ומנו גם כן 1,200 איש. חיילים אלו יכלו לממן שריון איכותי, ולרוב הצטיידו בשריון שרשראות (Lorica hamata).
טריאריים (Triarii) - החיילים המבוגרים והמנוסים ביותר (וגם העשירים ביותר). הם מנו 600 איש, ונשאו חניתות דקירה (האסטה) במקום כידוני הטלה. בדומה להאסטאטים ולפרינקיפים, לבשו הטריארים מוקיים. לרוב רק על רגל אחת.
על האגפים הגנו 10 להקות (Turmae) בנות 30 פרשים (Equites) כל אחת. בכל להקה היו שלושה דקוריונים מלפנים, שאחד מהם פיקד על הלהקה כולה, ושלושה אופטיונים מאחור.
טקטיקת הלחימה של הלגיון

בתחילת הקרב, היה הלגיון כולו מורכב משורת וליטים רציפה בחזית, ומאחוריה 3 שורות, של 10 מאניפולים כל אחת, העומדים זה מלצד זה עם רווחים ביניהם.
כאשר הגיע הלגיון לטווח מגע נפתח הקרב. בתחילת הקרב הטילו הווליטים את כידוניהם. לאחר מכן הם נסוגו בין הרווחים של המאניפולים, והמשיכו להילחם בחרב. על פי חלק מהחוקרים, לאחר הטלת הכידונים, נסוגו הווליטים לאגפים. אחרי שהווליטים הטילו את כידוניהם, הטילו ההאסטאטים את כידוניהם, ולאחר מכן נלחמו בחרבות. הפרינקיפים נלחמו מאחורי ההאסטאטים, ויכלו גם כן להטיל את כידוניהם מעל ראשי הלוחמים בקו הקדמי. הטריאריים נשארו מאחור, והצטרפו לקרב רק במידת הצורך.