stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריצ'רד ריץ'
תולדות חייו

מוצאו אינו ודאי ומעט ידוע על שנות חייו הראשונות, ייתכן שהיה מצאצאיו של ריצ'רד ריץ' שהיה השריף של לונדון ב-1441. הוא למד באוניברסיטת קיימברידג' וב-1516 התקבל כפרקליט למידל טמפל. ב-1528 פנה לקרדינל תומאס וולזי בבקשת משרה אצלו. ב-1529 סייע לו תומאס אודלי להיבחר לפרלמנט. ב-1533 זכה בתואר אבירות ומונה לכהונת הפרטליט הכללי (Solicitor General) במשרד התובע הכללי של הממלכה. בתפקידו זה פעל תחת הנחייתו של תומאס קרומוול בהוצאה לפועל של פירוק המנזרים באנגליה. כממונה על הרשות שקיבלה את ניהול נכסי המנזרים, חלש ריץ' על הון רב ונטל לעצמו מספר אחוזות באזור אסקס. ב-1536 כיהן גם כיושב ראש בית הנבחרים הבריטי. בימי שלטונו של הנרי השמיני נטל ריץ' חלק בהרשעתם של תומאס מור והבישוף ג'ון פישר בבגידה, בהפלתו של איש-חסדו לשעבר, תומאס קרומוול, ברדיפת הבישוף סטיבן גרדינר (עמו שיתף פעולה לפני כן בניהול ציד מכשפות) וביחס הנוקשה שננקט נגד הנסיכה מרי, בתה של קתרין מאראגון.
לאחר מותו של הנרי היה ריץ' מבצע הצוואה שלו, בה נכללה גם העלאתו לדרגת ברון, יחד עם אחוזות רבות שעברו לשליטתו, כך נוסדה ברונות ריץ', אחת החזקות בבריטניה עד המאה ה-18. בימי מלכותו הקצרים של אדוארד השישי, בנו הנער של הנרי השמיני, כיהן ריץ' כלורד צ'נסלור.
על אף היחס הנוקשה שגילה נגד הכנסייה הקתולית בימי הנרי השמיני, הפגין ריץ' עם עלייתה של מרי לכס השלטון דבקות בקתוליות והשיב את הקתוליות להיות הדת השלטת באקסטר. באופן נדיר צלח ריץ' את תהפוכות השלטון והדת פעם נוספת והיה חבר המועצה המלכותית של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
משפחתו

ריץ' נישא לאליזבת ג'נקס (Elizabeth Jenks, or Gynkes) ויחד היו להם אחד-עשר ילדים. זאת בנוסף לארבעה ילדים נוספים ידועים שהיו לריץ' מחוץ לנישואין.
דמותו בתרבות ובספרות

בסרט אדם לכל עת מ-1966 מגולמת דמותו על ידי השחקן ג'ון הארט
בסדרה שושלת טיודור מגולמת דמותו על ידי רוד האלט
ריץ' מופיע כדמות בסדרת ספרי וולף הול מאת הילרי מנטל, ובסדרת ה-BBC לפיהם מגלם אותו השחקן בריאן דיק
קרחון בארבר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  70°26′00″S 162°45′00″E﻿ / ﻿70.4333°S 162.75°E﻿ / -70.4333; 162.75
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון בארבר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון בארבר
 
קרחון בארבר (באנגלית: Barber Glacier) הוא קרחון בהרי באוורס באזור חוף פנל (אזור חוף אנטארקטיקה שבין כף ויליאמס וכף אדייר) בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון מהרי באוורס; ונשפך לאוקיינוס הדרומי בין ראש רוזנאו והדום הקרח סטאלינגר.
פני הקרחון חלקים.
היסטוריה > גילוי ומיפוי הקרחון

הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1965.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN).
הקרחון נקרא על שמו של קפטן דון וו. בארבר (Don W. Barber), שהיה קצין בנייה וציוד, במפקדת כוח התמיכה של צי ארצות הברית במהלך מבצע דיפ פריז, בשנים 1967 ו-1968.
לקריאה נוספת

• Lovell, A., Stokes, C., & Jamieson, S. (2017), , Antarctic Science, 29(5), 468-483. doi:10.1017/S0954102017000074
ריצ'רד רייט (מוזיקאי)

| --- | --- |

ריצ'רד רייט
 לידה:  28 יולי 1943 האטץ' אנד, מידלסקס, אנגליה
 פטירה:  15 ספטמבר 2008 (בגיל 65) לונדון, London, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  ריצ'רד ויליאם רייט
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1962–2008 (כ־46 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וסטמינסטר, בית הספר לבנים הרטפורדשייר אסק'ס 
 סוגה:  רוק מתקדם, רוק פסיכדלי, רוק ניסיוני, מוזיקה אלקטרונית, ג'אז, ארט רוק
 סוג קול:  בריטון 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  מקלדת אלקטרונית, גיטרה, סקסופון, טרומבון, סינתיסייזר, עוגב, פסנתר 
 חברת תקליטים:  קפיטול רקורדס, קולומביה רקורדס, Harvest, EMI
 בן או בת זוג:  ג'ולייט גייל (1964–1982) 
 צאצאים:  גאלה רייט 
 rickwright.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ריצ'רד ויליאם "ריק" רייט (באנגלית: Richard William "Rick" Wright;‏ 28 ביולי 1943 – 15 בספטמבר 2008) היה הקלידן של להקת פינק פלויד.
חייו

רייט היה אחד ממייסדי הלהקה ב-1965 וכן חבר בגלגולה הקודם, סיגמה 6, ותרם תרומה משמעותית ליצירות של הלהקה, ובמיוחד ליצירות ארוכות כמו "Echoes" ו-"Shine On You Crazy Diamond". תרומותיו הפופולריות ביותר מבחינה מסחרית היו "The Great Gig in the Sky" ו-"Us and Them" מתוך האלבום "The Dark Side of the Moon".
בזמן הקלטות האלבום "The Wall", סולק רייט מהלהקה על ידי רוג'ר ווטרס עקב הידרדרות יחסיהם, ויש האומרים שגם בגלל התמכרותו של רייט לקוקאין. רייט התמודד באותה תקופה עם בעיות בחייו האישיים, ובמיוחד הגירושים מאשתו. בהופעות החיות שקידמו את האלבום ב-1980 וב-1981, הוא הועסק כנגן שכיר בלבד. למרבה האירוניה, הוא היה חבר הלהקה היחיד שהרוויח כסף מההופעות, שכן הוצאות ההפקה עלו על ההכנסות, ואת ההפסדים נאלצו לכסות חברי הלהקה האחרים מכיסם.
רייט השתתף בעבודה על האלבום "A Momentary Lapse of Reason" למרות שעדיין לא הצטרף מחדש ללהקה באופן רשמי. הוא הוחזר ללהקה כחבר רשמי לקראת הוצאת האלבום "Delicate Sound of Thunder" שיצא בסיבוב ההופעות לאחר מכן. באלבום "The Division Bell", הוא השתתף בכתיבת חמישה מהשירים ושר את השיר "Wearing the Inside Out". האלבום היחיד של פינק פלויד בו אינו מופיע הוא "The Final Cut".
ביולי 2005 התאחדו רייט, גילמור, ניק מייסון ורוג'ר ווטרס (שהצטרף לשאר חברי הלהקה לראשונה לאחר 24 שנים), להופעה של ארבעה שירים במופע הלייב 8 בלונדון.
ב-15 בספטמבר 2008 נפטר רייט לאחר מאבק של שנים במחלת הסרטן בגיל 65.
אלבומי סולו

1978 - Wet Dream
Broken China - 1996
הערות שוליים

↑  Floyd founder Wright dies at 65, באתר חדשות BBC,‏ 16 בספטמבר 2008
| פינק פלויד |
| --- | --- | --- |
| סיד בארט • דייוויד גילמור • ניק מייסון • רוג'ר ווטרס • ריצ'רד רייט | סיד בארט • דייוויד גילמור • ניק מייסון • רוג'ר ווטרס • ריצ'רד רייט |  |
| אלבומי אולפן | The Piper at the Gates of Dawn‏ (1967) • A Saucerful of Secrets‏ (1968) • More‏ (1969) • Ummagumma‏ (1969) • Atom Heart Mother‏ (1970) • Meddle‏ (1971) • Obscured by Clouds‏ (1972) • The Dark Side of the Moon‏ (1973) • Wish You Were Here‏ (1975) • Animals‏ (1977) • The Wall‏ (1979) • The Final Cut‏ (1983) • A Momentary Lapse of Reason‏ (1987) • The Division Bell ‏ (1994) • The Endless River ‏ (2014)  |  |
| אלבומי הופעה | Delicate Sound of Thunder‏ (1988) • P•U•L•S•E‏ (1994) • The Wall Live‏ (2000)  |  |
| סרטים | Live at Pompeii‏ (1972) • The Wall‏ (1982) • ‏The Final Cut‏ (1983) • Delicate Sound of Thunder‏ (1989) • Pulse‏ (1995) • סיפורם של פינק פלויד וסיד בארט‏ (2003) • The Making of The Dark Side of the Moon ‏(2003) • ‏The Story of Wish You Were Here ‏(2012)  |  |
| פסקולים | Tonite Lets All Make Love in London‏ (1968) • Zabriskie Point‏ (1970)  |  |
| אוספים | Relics‏ (1971) • A Nice Pair‏ (1973) • A Collection of Great Dance Songs‏ (1981) • Works‏ (1983) • Shine On‏ (1992) • ‏Echoes‏ (2001) The Best of Pink Floyd: A Foot in the Door ‏ (2011)  |  |
| מסעי הופעות | Pink Floyd World Tour 1968‏ (1968) •‏ The Man and The Journey Tour ‏(1969) •‏ Atom Heart Mother World Tour‏ (1970) •‏ Meddle Tour ‏(1971) •‏ Dark Side of the Moon Tour ‏(1972) •‏ Pink Floyd 1974 tours ‏(1974) •‏ Wish You Were Here Tour‏ (1975) •‏ In the Flesh ‏(1977) •‏ The Wall Tour‏ (1980) •‏ A Momentary Lapse of Reason Tour‏ (1987) •‏ The Division Bell Tour‏ (1994)  |  |
| ערכים קשורים | בוב קלוז • אלן פרסונס • רון גיסין • היפנוסיס (סטורם ת'ורג'רסון) • פינק אנדרסון ופלויד קאונסל • בוב גלדוף • אלן פארקר • 19367 Pink Floyd |  |
ראו גם דיסקוגרפיה של פינק פלויד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 12063667  BNE: XX1162155  BnF: cb140090795 (data)  GND: 134561430  ICCU: LO1V346865  ISNI: 0000 0000 7980 3105  LCCN: n93041351  MusicBrainz: 6f7e36da-79d8-4219-990d-8e9224d04ebc  NKC: ola2002151412  SELIBR: 313720  SNAC: w6sv28k8  SUDOC: 079489443  VIAF: 100915713   WorldCat (עם VIAF): 100915713
רודולף קייזר

| --- | --- |

 לידה:  28 בנובמבר 1889 פרכים, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  5 בפברואר 1964 (בגיל 74) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  גרמניה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 
רודולף קייזר (באנגלית Rudolf Kayser;‏ 28 בנובמבר 1889 – 5 בפברואר 1964) היה סופר וחוקר ספרות גרמנית.
קורות חיים

רודולף קייזר נולד בעיירה פרכים שבגרמניה. את מבחני הבגרות עבר בהצלחה בשנת 1910. לאחר מכן למד ספרות גרמנית, פילוסופיה ותולדות האמנות, בשנת 1914 סיים את לימודיו עם דוקטורט בפילוסופיה.
עוד בימי לימודיו כתב קייזר יצירות ספרותיות. אחד מפרסומיו החשובים הייתה הנובלה "מות משה". הנובלה פורסמה בשנת 1921 בסדרת הספרים האקספרסיוניסטית "היום האחרון", שראתה אור על ידי המו"ל הנודע קורט וולף.
בין השנים 1922 עד 1933 היה קייזר העורך הראשי של כתב העת הספרותי Die Neue Rundschau, שרואה אור עד היום בבית ההוצאה לאור פישר (S. Fischer) בברלין. כמו כן ערך את אנתולוגיית השירה האקספרסיוניסטית "הבשורה" (Verkündigung), כתב את הביוגרפיה של ברוך שפינוזה וספרים בנושא תולדות הפילוסופיה והספרות.
קייזר נישא לאילזה איינשטיין, בתו החורגת של אלברט איינשטיין. הקשר המשפחתי הביא לקרבה אינטנסיבית בין קייזר לאיינשטיין, שנמשך אף לאחר מותה של אילזה בשנת 1934. קייזר אף חיבר את הביוגרפיה של איינשטיין, תחת שם העט אנטון רייזר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, היגר מגרמניה, בגלל קרבתו לאלברט איינשטיין. בתחילה היגר להולנד, שם מתה אשתו בשנת 1934. בשנת 1935 הגיע לניו יורק, שם התחתן בשנית ועסק כמרצה לתולדות הספרות במכללות שונות וכפרופסור לספרות גרמנית ואירופאית באוניברסיטת ברנדייס.
בתחילת שנות ה-60 ביקר קייזר בישראל, ואף כתב על ביקורו בארץ.
קייזר מת בפברואר 1964 בדירתו בניו יורק ממחלת לב.
כבר לאחר מותו של רודולף קייזר, פעל קורט דוד וורמן, מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי דאז, להעביר את עיזבונו של קייזר לספרייה בירושלים. אולם החומרים הגיעו לספרייה רק לאחר מותה של אווה קייזר, אשתו השנייה, בשנת 2000.
קהילת יהודי בודפשט

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

משולש בתי-הכנסת בבודפשט (במרחק כמה מאות מטרים זה מזה): האורתודוקסי, המזוהה (בטעות) עם הסטטוס קוו, והנאולוגי.
הקהילה היהודית בבּוּדַפֶּשְׁט בירת הונגריה הייתה קהילה מפוארת שבראשה עמדו רבנים גדולים, היא גם שגשגה ופרחה תרבותית, הוקמו בה מוסדות, בתי כנסת וחנויות ושמרו על אורח חיים יהודי, היא אף הייתה מרכז של עיתונות יהודית, ויצאו בה לאור עיתונים יהודיים רבים. בשנת 1930 התגוררו בבודפשט 204,371 יהודים.
כיוון שבודפשט היא איחוד בין שלוש ערים: בודה, אובודה ופשט (משנת 1872), הקהילה היהודית עתיקה מימיה של העיר המאוחדת, וקיימת החל מתקופת האימפריה הרומית. טרם האיחוד הייתה קהילה יהודית בכל אחד משלושת החלקים של בודפשט, והקדומה בהם הייתה קהילת בודא.
הקהילה הלכה והתפתחה עד תרצ"ט (1939), שנת פרוץ מלחמת העולם השנייה, למרות מגמת האפליה האנטי-יהודית במרת השלטון ההונגרי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חוותה הקהילה אנטישמיות קשה, הפליה, רדיפות, פיטורים מעבודות והשפלות רבות. יהודים רבים גויסו לעבודות כפייה ובזמן קצר התחוללה החרפה באנטישמיות עד לכדי השמדה והרג בדרכים קשות של בני הקהילה. ב-1941 התגוררו בבודפשט 184,000 יהודים; יחד עם 62,000 המומרים, היו נתונים לרדיפות הנאצים בסך-הכל כ-246,000 איש. כ־76,000 יהודים הושמדו ובתום המלחמה נותרו בעיר כ-90,000 יהודים.
לאחר השואה יהודים רבים היו לציונים ועלו לארץ ישראל, ורבים מן הנותרים בבודפשט הפנו עורף למסורת היהודית. כיום חזרו החיים המשגשגים לקהילה, אמנם לא כפי שהיו קודם השואה, אך היא שיקמה את חייה הקהילתיים ונהייתה לקהילה היהודית הגדולה בהונגריה המונה כ-80,000 יהודים.
תולדות הקהילה וקורותיה לפני השואה > תולדות היהודים בבודה

המתיישבים היהודים הראשונים באו למקום מגרמניה ומארצות הסלאבים במחצית השנייה של המאה ה-12 לערך. ב-1279 רוכזו בגטו, חויבו לענוד טלאי אדום ומשרות ציבוריות נסגרו בפניהם. במאה ה-14 גורשו פעמיים, פעם בעקבות "המגפה השחורה" בשנת 1348 ופעם בלחץ הכנסייה. אף משהותרה שיבתם לעיר, הוטלו עליהם הגבלות שונות. במאה ה-15 הייתה בודה לקהילה הראשית במדינה: זכויות היהודים הוכרו, לקהילה ניתנו סמכויות של שלטון פנימי עצמאי, ולראש הקהילה – סמכות של מנהיגות על היהדות ההונגרית כולה. בתקופה זו עסקו יהודי בודה בעיקר במסחר וריכזו בידיהם את כל היצוא לגרמניה ולצ'כיה.
ב-1526 נכבשה בודה על ידי הטורקים. רוב היהודים (כ-2,000 איש) הוגלו לטורקיה, ומיעוטם הצליחו להימלט לקהילות מערב הונגריה שלא נפלה בידי הטורקים. היישוב היהודי התחדש ב-1541, ולמרות המיסים הכבדים שהוטלו על הקהילה, גדלה זו והייתה לחשובה והעשירה ביותר במדינה. היהודים עסקו במסחר ובכספים ותפשו משרות חשובות במינהל האוצר. ב-1660 מנו קהילות האשכנזים והספרדים כ-1,000 איש.
ב-1686 כבשו האוסטרים את העיר. יהודי בודה נפגעו קשה במצור ששמו על העיר האוסטרים ובעלי-בריתם. כמחצית מן התושבים היהודים שתמכו בטורקים נספו. הרובע היהודי נבזז וספרי תורה הועלו באש. מתוך כ-1,000 יהודים שחיו אז בעיר נספו כ-500 וכ-250 נשבו והוגלו. תחת השלטון האוסטרי הוגבלו צעדיהם בלחץ תושבי העיר והם גורשו ממנה ב-1746 על ידי הקיסרית מריה תרזה. זכות המגורים חודשה רק ב-1783, משפתח הקיסר יוזף השני את שערי הערים החופשיות בהונגריה להתיישבות יהודית. הקהילה לא חזרה למעמדה הקודם עד למחצית השנייה של המאה ה-19 (אז עלה מספר המשפחות היהודיות בה ל-7,000).
במחצית השנייה של המאה ה-18 נוסדה החברה קדישא. עד 1869 נבנו בבודה ארבעה בתי-כנסת (בסוף המאה ה-19 נבנו שניים נוספים); הרב הראשון שנזכר במקום במאה ה-15, היה הרב עקיבא בן מנחם הכהן, שנודע בשם "נשיא". במחצית השנייה של המאה ה-17, בימיו של הרב אפרים בן יעקב הכהן, הייתה בודה המרכז החשוב של השבתאות בהונגריה. משה קוניצר, מחלוצי ההשכלה היהודית בהונגריה, שימש גם רב ראשי במקום בשנים 1837-1828.
חרף כל הצרות והתלאות עלתה בכל זאת קהילת בודא, גם בגודל האוכלוסייה וגם בהשפעתה בארץ. ברשימת הקהילות היהודיות בהונגריה נמנתה בודא כבר בשנת 1382 בראש כל הקהילות.
תולדות הקהילה וקורותיה לפני השואה > תולדות היהודים באובודה

במאה ה-15 הייתה באובודה קהילה יהודית, אך כל יהודיה הוגלו לאחר הכיבוש הטורקי ב-1526 על ידי הסולטאן סולמן לטורקיה. ב-1712 נתחדש היישוב היהודי על ידי יעקב לוב, וב-1727 כבר נמנו במקום 24 משפחות יהודיות, שהתגוררו בעיר בחסות הרוזנת אלישבע זיצ'י. כתב החסות (שהוכר גם על ידי החצר המלכותית ב-1766) העניק להם חופש מלא בתחום הדת, זכויות מסחר כנגד תשלום מיסים מיוחדים ורשות להתגורר בכל מקום בעיר (היישוב היחידי בהונגריה שהעניק זכות זו ליהודים).
יהודי אובודה עסקו בחקלאות, מסחר ומלאכות שונות. בתי החרושת לאריגים שהקימו היהודים באובודה (ומפעלי גולדברגר בתוכם) נודעו בכל רחבי הונגריה.
בית הכנסת הראשון נבנה ב-1738, וב-1770 נוסדה החברה קדישא. ב-1820 נחנך בית הכנסת הגדול שברחוב לאיוש, אחד הנודעים שבתחומי הקיסרות ההאבסבורגית. בית כנסת זה היה מפואר כפי שניתן לראות בדבריו של הסופר הגרמני נוצרי, פרנסיס שאמס, שכתב בשנות השלושים שני ספרים על בודא ועל פשט ומתאר את בנין בית הכנסת:
שישה עמודים כבירים מכותרים, מעלים כעין שער כבוד לחזית בית הכנסת. הגג המשולש פועם במקום הפעמונים, שנתמלא מקומם במכונה זו על ידי מצילות מתכת. קירות ההיכל וקימרוניו מכוסים מבפנים קישוטי גבס מהודרים, נאים בהתאמתם, והם מעלים עוד את יפי ארון הקודש והדרת טעמו. על הארון מתואר בתבליט נחושת הר סיני הבוער באש, בשעה שמשה מקבל עליו מתוך רעמים וברקים מזעזעים את עשר הדברות מפי הגבורה.
כמו כן הקימה הקהילה בית חולים ב-1772 ובית ספר שנבנה בלחץ הקיסר יוזף השני אך נסגר משום סירוב ההורים לשלוח את ילדיהם ללמוד אצל מורים נוצריים. במחצית המאה ה-19 התמעטה חשיבותה של קהילה זו, ורבים מחבריה עברו לפשט.
תולדות הקהילה וקורותיה לפני השואה > תולדות היהודים בפשט

יהודים נזכרים בפשט לראשונה ב-1406. ב-1504 היו בבעלותם בתים ואדמות, אך לאחר הכיבוש האוסטרי ב-1686, נאסרה ישיבתם במקום. הבסיס ליישוב החדש הונח על ידי יהודים שגורשו מבודה ב-1746. ישיבתם הותרה באופן רשמי רק ב-1783, משפתח הקיסר יוזף השני (1780–1790) את שערי הערים בהונגריה בפני התיישבות יהודית. לאחר מות הקיסר חודשו ההגבלות על התיישבות יהודית, אך מחשש לשיבוש המסחר בעיר, הותרה ישיבתם של יהודים מסוימים על-פי בחירת שלטונות העיר. רוב היהודים התרכזו ברובע ארז'בט-וארוש שעד לשואה היו רוב תושביו יהודים. היהודים הקימו בתי-חרושת ועסקו במסחר.
ב-1821 הוכרה קהילת פשט רשמית והחלה תופשת מקום מרכזי בחייהן של קהילות הונגריה. קהילת פשט מילאה תפקיד נכבד במהפכה הלאומית ההונגרית (הידועה גם בשם "המהפכה הליברלית") שכוונה כנגד המשטר ההבסבורגי. יהודים רבים הצטרפו ללוחמי החופש, וסכומים ניכרים נתרמו על ידי הקהילה. לאחר כישלון המרד והתארגנותו של המשטר החדש בהונגריה והשגת ה"פשרה" עם אוסטריה ב-1867, נחקק חוק שהעניק שוויון מוחלט לכל התושבים היהודיים. למרות זאת, הוטלו על יהודי פשט מיסים כבדים, חלק מן המס הכבד בו חויבו כל קהילות הונגריה בעקבות השתתפותן במרד.
ב-1867 יזמה קהילת פשט את כינוס הקונגרס היהודי הארצי שמטרתו הייתה לדון בחילוקי הדעות המתמשכים בין האורתודוקסים למשכילים בנושאי ארגון הקהילות והאוטונומיה שלהן בענייני דת וחינוך. בעקבות הקונגרס נוצרו שלושה טיפוסי קהילות בהונגריה: האורתודוקסים, שסירבו לקבל כל סטייה מן ההלכה היהודית ופרשו מן הקונגרס, הנאולוגים, עמם נמנו רוב יהודי הבירה, שארגנו את קהילותיהם בהתאם לתקנות הקונגרס, והתומכים בגישת הסטטוס-קוו שביקשו להימנע מנקיטת עמדה כדי שלא לגרום לפילוג. קהילת פשט הקימה שורה ארוכה של מוסדות סעד כגון מעונות לזקנים וחולים, בית יתומות נוסד ב-1867 והיה הראשון מסוגו בהונגריה, מעון חרשים-אילמים נוסד ב-1876 ובתי חולים הראשון שבהם הוקם ב-1841.
בית התפילה הראשון בפשט הוקם ב-1784 ברחוב קיראלי. נבנו בתי כנסת רבים נוספים, בהם בתי כנסת נפרדים לפלג האורתודוקסי ובית כנסת למתפללים בנוסח ספרד. ב-1859 הוקם בית הכנסת הגדול ברח' דוהאני המכיל כ-3,000 מקומות ונחשב לבית הכנסת הגדול ביותר באירופה.
בית הספר הראשון בפשט נפתח ב-1814 ולמדו בו לימודי דת ולימודי חול בגרמנית. מלבדו פעלו בתי ספר יהודיים פרטיים נוספים, וכן דאגה הקהילה למורי דת גם בבתי הספר הלא-יהודיים. בין שתי מלחמות העולם הקיפה מערכת החינוך של הקהילה 15 מוסדות, בהם למדו כ-3,600 תלמידים, פרט לקהילה האורתודוקסית, שמנתה בתקופה זאת כ-10,000 יהודים והקימה מוסדות חינוך וסעד נפרדים.
ב-1877 נפתח בבודפשט בית-המדרש לרבנים, אחד המוסדות החשובים בעולם להכשרת רבנים, שמטרתו הייתה שילוב לימודי רבנות עם השכלה כללית. הוא תפש מקום מרכזי בעיצובה של יהדות הונגריה המודרנית והוחרם על ידי היהדות האורתודוקסית. המורים שלימדו בו היו חוקרים ומלומדים ידועי-שם.
תולדות הקהילה וקורותיה לפני השואה > בודפשט

בשנת 1873 אוחדו רשמית שני חלקיה של בודפשט. ב-1870 חיו בה 44,890 יהודים, ב-1881 70,227, ב-1891 102,377, ב-1900 168,985, וערב מלחמת העולם הראשונה יותר מ-200,000. בשנת 1910 מנו היהודים 23% מכלל תושבי העיר.
המחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה תקופת שגשוג ופריחה תרבותית לקהילה היהודית בבודפשט. היא אף הייתה מרכז של עיתונות יהודית, ויצאו בה לאור עיתונים יהודיים רבים, העיתון היהודי הראשון בשפה ההונגרית היה השבועון "היהודי ההונגרי" (Israelita Magyar). כמו כן יהודים מילאו תפקיד חשוב בייסודם ובעריכתם של חשובי העיתונים בהונגריה, למשל העיתון "מערב" (Nyugat). בתחילת המאה ה-20 נפתח בית העלמין חדש בית הקברות היהודי של ראקושליגט.
באוגוסט 1919 פקד את הונגריה גל של אנטישמיות, הידוע בשם "הטרור הלבן", בעקבות כישלון ההפיכה הקומוניסטית ותפיסת השלטון על ידי האדמירל מיקלוש הורטי. קורבנותיהם העיקריים של הכנופיות הצבאיות, שהתארגנו לשם "טיהור" הארץ מהקומוניסטים ושותפיהם היו יהודים. עם כניסתו של הורטי לבודפשט ב-14 בנובמבר 1919, פוטרו פקידים יהודיים בשרות הממשלתי והצבאי, נאסר על יהודים לסחור בטבק וביין, ומוסדות המדע נסגרו בפניהם. חוק ה"נומרוס קלאוזוס" (שקבע כי הקבלה לאוניברסיטאות תהיה על-פי מכסות לאומיות) פגע בעיקר ביהודי הבירה, וב-1922 גורשו 15,000 יהודים תושבי פשט בטענה שהם חסרי אזרחות.
בשנת 1930 התגוררו בבודפשט 204,371 יהודים.
פרוץ מלחמת העולם השנייה > הרדיפות וההגבלות

עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חלו תמורות בחיי הקהילה היהודית בבודפשט. כבר בשנת 1937 הופעל לחץ לא רשמי על מפעלי תעשייה גדולים ועל חברות עתירות נכסים בבירה להרחיק מתוכם את היהודים, והוא הפך לרשמי עם פרסום החקיקה האנטי-יהודית ב-1938.
בעקבות חוקי ההפליה (שנתפרסמו בין 1941-1938 ונועדו להגביל את היהודים בתחומי הכלכלה והחברה), נדרשו המפעלים התעשייתיים הגדולים בבירה לפטר את עובדיהם היהודים. ב-1940 הוחל גיוס יהודים לעבודות כפייה (עבודות ביצורים ושירותים שבהן הועסקו עם אזרחים הונגרים אחרים שהשלטונות לא רצו לגייס לשורות הצבא הלוחם), ומשפחות רבות נותרו ללא פרנסה, מספר נזקקי הסעד בבירה עלה על מספר הנזקקים בכל יתר הונגריה, אף שבבירה ישבו רק כשליש מכלל היהודים במדינה. בשנת 1942 בוטלה ההכרה בדת היהודית, ושני נציגיה בבית העליון של הפרלמנט אבדו את מקומותיהם. באותה שנה בוטלה זכות היהודים לשרת בצבא, ואף הקצינים הוותיקים, מעוטרי אותות הכבוד, נפסלו מללבוש מדים ולשאת נשק או חרב.
אפשר שכתוצאה מדחיקת רגליהם של יהודי הונגריה מחיי הכלכלה והתרבות, פרחו חיי הרוח היהודיים בבודפשט באותה תקופה. בבתי הכנסת ניתנו שיעורים רבים במורשת ישראל, בהיסטוריה יהודית ובדת. לימודי העברית שגשגו, והוצאות הספרים, ובראשן הוצאת יבנה, פרסמו ספרים ומאמרים רבים במחשבת ישראל, בפולקלור יהודי ובהיסטוריה יהודית. תרגום התנ"ך להונגרית עם פירושו של הרב הראשי ליהדות בריטניה, הרב הס, הושק ויצא לאור בטקס מרגש ימים ספורים לפני שהגרמנים כבשו את המדינה.
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה וכבש אותה. למחרת פורקו כל הארגונים היהודיים, ובמקומם הוקמה בפקודת אדולף אייכמן המועצה היהודית ("יודנראט"), שמו שטרן מונה כנשיא המועצה, והיו בה שמונה חברים: חמישה נציגים נאולוגים, שניים אורתודוקסים וציוני אחד. ב-31 במרס 1944 הורה אייכמן שגם היהודים המומרים יסורו למרותה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה. יהודי הבירה נצטוו לענוד את הטלאי הצהוב, חופש התנועה הוגבל, ודירות רבות הופקעו. הגרמנים השתלטו לאיטם על הונגריה כולה. בשעה שבערי השדה חלו כבר פעולות גירוש היהודים למחנות ההשמדה במלוא הקצב, עוד הייתה עיר הבירה שקועה בשלווה ובשאננות יחסית, מפני שהצנזורה הקפדנית העלימה מעיניה את אשר התרחש מסביב. על-פי הסכם בין רשויות השלטון ההונגריות לבין הגרמנים, את יהודי בודפשט היו אמורים לרכז בגטאות ולגרש לאחר שתוכרז הפרובינציה ההונגרית יודנריין (נקייה מיהודים). בצווים שהוציא ראש העיר בודפשט ביוני 1944 בצעד מקדים לריכוז יהודי העיר הוקצו להם מגורים בבתים שכונו אז "בתי כוכב צהוב". בתוך שבוע אחד שהסתיים ב-24 ביוני 1944 נדרשו יותר מ-200,000 יהודי בודפשט לעבור לבתים שיועדו להם ב-14 רובעי העיר. בסופו של דבר סומנו בכוכב צהוב יותר מ-2,000 מבתי העיר, שביותר ממחציתם כבר גרו יהודים קודם לכן. את פיזור היהודים ברחבי העיר נימקו שלטונותיה בניסיון למנוע את הפצצת בודפשט בידי בעלות הברית, שיבקשו בוודאי להימנע מפגיעה ביהודים. כ-19,000 דירות שהתפנו מדייריהן היהודים בעקבות ריכוזם נמסרו לנוצרים. את מעבר היהודים לבתים שהוקצו להם ארגנה המועצה היהודית. בתחילה הורשו היהודים לצאת מבתי הכוכב הצהוב בין שתיים לחמש אחר הצהריים, ולאחר מכן הותר להם לצאת כבר באחת-עשרה בבוקר – לסידורים, לקניית מצרכים ולהשתתפות בטקסי דת.
פרוץ מלחמת העולם השנייה > השחרור

היהודים שנשארו בגטו הקטן שוחררו ב-16 בינואר 1945, ופשט כולה ובכללה הגטו הגדול שוחררה בידי הצבא האדום כעבור יומיים. בסך הכל שוחררו כ-70,000 יהודים מהגטו הגדול וכ-30,000 יהודים מהגטו הקטן. נוסף עליהם שרדו עוד אלפי יהודים, אם במקומות מחבוא (בעזרת מסמכים מזויפים, בסיוע של אנשים פרטיים ובמנזרים) ואם בבתים מוגנים מחוץ לגטו, כמו למשל "בית הזכוכית"  ברחוב ודס 29 ברובע החמישי שצירות שווייץ קבעה בו את משכנה של מחלקת ההגירה שלה. דרך נוספת בה שרדו יהודים הייתה על ידי נציגי מדינות שווייץ ושוודיה, הקונסול השווייצרי קארל לוץ והדיפלומט השוודי ראול ולנברג, שהצילו יהודים באמצעות הנפקת תעודות-חסות של מדינותיהם. ראול ולנברג הנו אחת הדמויות הידועות ביותר מבין חסידי אומות העולם. הוא היה איש עסקים שפעל כדיפלומט שוודי בהונגריה בשלהי מלחמת העולם השנייה. תוך כדי שימוש במעמדו הדיפלומטי כנציג של מדינה נייטרלית הוא הביא להצלת אלפי יהודים הונגרים. בין היתר הוא הנפיק ושכפל דרכוני חסות שוודיים ליהודי בודפשט, הקים ברחבי העיר רשת של "בתים מוגנים" בחסות הכתר השוודי, הפעיל לחצים שונים על בכירים נאצים והונגרים לעצירת המשלוחים לאושוויץ ואף בלם בגופו גירוש של יהודים להשמדה. בסוף המלחמה הוא נפל בשבי הסובייטים, ושם מצא את מותו בנסיבות לא ברורות, לפי גרסת הרוסים כבר בשנת 1947. גם ההסתדרות הציונית פעלה להצלת יהודים, באמצעות מסמכים מזויפים. 2,748 יהודים הוסתרו במנזרים ובמרתפי כנסיות. מספרן הכולל של תעודות-החסות הכשרות והמזויפות שהונפקו בבודפשט הגיע ל-100,000. אלפי יהודים הצליחו להנצל הודות לפעילות של טיבור ברנסקי. ארה ירציאן הציל מעל ל-400 יהודים בבית חולים בה עבד.
ב-1941 התגוררו בבודפשט 184,000 יהודים; יחד עם 62,000 המומרים, היו נתונים לרדיפות הנאצים בסך-הכל כ-246,000 איש. מספר היהודים שהועברו לידי הגרמנים עד לכיבוש הרוסי ב-17 בינואר 1945 הגיע ל-76,000, כולל קרבנות גירושים ומצעדי המוות (כ-15,000 יהודים נספו במצעדי המוות ובגירושים).
עם כניסת הרוסים לעיר נמנע חיסולם של 94,000 תושבי הגטאות. 25,000 יהודים יצאו מן המחתרת, וכ-20,000 חזרו ממחנות ריכוז ועבודה. בתום המלחמה נותרו בעיר כ-90,000 יהודים, כלומר למעלה מ-50% מיהדות בודפשט נספו בשואה. בודפשט שוחררה ב-13 בפברואר 1945, והונגריה כולה שוחררה ב-4 באפריל 1945. בשבועות שלאחר השחרור עוד מתו אלפי יהודים מרעב, ממחלות ומתשישות.
לאחר השואה

בתום השואה, רבבות מתושבי בודפשט עזבו את העיר ופנו לארץ ישראל או למקומות מקלט אחרים ונעשו מאמצים בקרב הנותרים בעיר לשקם את הקהילה שנהרסה. ב-1956, אחרי המרד ההונגרי נגד הסובייטים, עזבו את בודפשט כ-25,000 יהודים.. רבים מהנותרים בעיר פנו עורף למסורת היהודית, אם משום טראומת השואה, אם בשל השפעתה של הממשלה האתיאיסטית בהונגריה.
בתקופה הקומוניסטית, הקהילה היהודית בבודפשט הייתה תחת סמכותה של מחלקה לענייני דת במשרד הפנים ההונגרי. מאז 1968, בכל אחד מ-18 המחוזות האדמיניסטרטיביים של העיר היה תמיד לפחות בית כנסת אחד, בהם בית הכנסת הגדול ברחוב דוהאני. בכל מחוז היה גם רב, תלמוד תורה ואולם לימוד. בעיר פעל גם בית ספר תיכון יהודי, ובו למדו כ-140 תלמידים. הקהילה החרדית ייסדה ישיבה ובה למדו 40 תלמידים. בית המדרש לרבנים, שחודש אחרי המלחמה, היחיד מסוגו במדינות הקומוניסטיות, המשיך בפעילות הודות לתמיכת התנועה הנאולוגית. החל משנת 1950 ניהל את בית המדרש לרבנים פרופסור אלכסנדר שייבר, שנפטר בשנת 1985, הוא פרסם מחקרים על תולדות יהדות הונגריה ופעל בשנותיו האחרונות לגיבוש חיי הקהילה היהודית בעיר.