stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלבטרוסיים
ביולוגיה > תזונה

תזונת האלבטרוסים מבוססת בעיקרה על סילוניות (בעיקר דיונונים), דגים וסרטנים, אך הם עשויים לאכול גם פגרים או מיני זואופלנקטון שונים. חקירת תזונתם של מרבית מיני האלבטרוסים אפשרית רק בעונת הרבייה שלהם, כשהם מתקרבים ליבשה, ולפיכך קשה לקבל תמונה כוללת של הרגלי תזונתם בכל עונות השנה. חשיבות כל אחד ממקורות המזון שצוינו משתנה ממין למין, ואפילו מאוכלוסייה אחת לאחרת; אוכלוסיות מסוימות ניזונות בעיקר מדיונונים, והאחרות - מדגים ומקריל.
מנתונים שהתקבלו מחיישנים שהותקנו באלבטרוסים, עולה, שבהיותם בים הפתוח הם ניזונים בעיקר בשעות היום. בדיקות שנעשו בשרידי דיונונים שפלטו אלבטרוסים, מראות שחלק מהדיונונים שאכלו גדולים מכדי שהאלבטרוס יצוד אותם בעודם בחיים, וחלקם אף חיים במים עמוקים יותר מעומק הצלילה המרבי של האלבטרוס. מסיבה זו, הוצע שפגרי דיונונים מהווים חלק ניכר בתזונה של חלק ממיני האלבטרוסים, כדוגמת האלבטרוס הנודד. השאלה מאין מגיעים הדיונונים המתים שמהם ניזונים האלבטרוסים שנויה במחלוקת. חלקם מגיעים מאזורי דיג אדם. אולם בים הפתוח, נראה שאלו דיונונים שמתו לאחר השרצה, או שרידי דיונונים שפלטו לווייתנאים ממינים שונים (ראשתן גדול-ראש ונתב). אלבטרוסים אחרים, כמו אלבטרוס אפור-ראש ואלבטרוס שחור-גבות, ניזונים מדיונונים קטנים יותר, שנוטים לשקוע לאחר מותם, ולכן נראה שהאלבטרוסים צדים אותם חיים ואינם ניזונים מפגריהם.
בעבר היה מקובל לחשוב שהאלבטרוסים צדים את מזונם בעיקר סמוך לפני הים. הם משייטים על פני המים, מבחינים בדג או בדיונון - מת או חי - וצדים אותו במהירות. אולם התגלה, שבעוד שמינים מסוימים דוגמת האלבטרוס הנודד אינם צוללים לעומק העולה על מטר אחד, הרי שמינים אחרים, כדוגמת האלבטרוס האפור, צוללים לעומק ממוצע של חמישה מטרים, ועשויים אף להגיע לעומק של 12.5 מטרים. בנוסף לציד מאזור פני-המים ולצלילת הציד, נצפו גם אלבטרוסים הצוללים במהירות מהאוויר למים כדי לתפוס טרף.
ביולוגיה > חיזור ורבייה

על פי רוב, האלבטרוסים מקננים במושבות. מושבות קטנות ובינוניות מתרכזות לרוב באיים מבודדים; ואילו מושבות גדולות מתרכזות לרוב בלשונות יבשה חשופות עם גישה לים ממספר כיוונים. צפיפות האוכלוסין של האלבטרוסים במושבות משתנה - אלבטרוסים אחדים מעדיפים לחיות בצפיפות רבה (האלבטרוס שחור-הגבות מקנן בצפיפות של 70 קנים ב-100 מטרים רבועים), בעוד שאחרים מעדיפים מרחב-מחיה רב יותר עבור כל זוג. מושבות האלבטרוסים מוקמות על איים שבהם לא חיו בעבר יונקי יבשה, אך כיום נכנסו לאיים רבים יונקים כמו חולדות וחתולים, בשל השיט הימי. האלבטרוסים נוהגים לשוב ולהתרבות במושבה שבה בקעו. במחקר שנערך ב-1976 נמצא כי האלבטרוסים הנצחיים מקננים בממוצע במרחק 22 מטרים בלבד ממקום בקיעתם.
בדומה למרבית העופות הימיים, אסטרטגיית הרבייה של האלבטרוסים היא "אסטרטגיית רבייה K". כלומר, הם משקיעים זמן ומאמץ רבים יותר, יחסית לעופות אחרים, בגידול הצאצאים.
האלבטרוסים מגיעים לבגרות מינית בגיל מאוחר יחסית, בסביבות חמש שנים, והם יזדווגו לראשונה מספר שנים לאחר ההגעה לבגרות. הצעירים שטרם בחרו שותף לחיים יגיעו למושבה בטרם יתחילו להזדווג, ויבלו את זמנם באימונים על טקס החיזור המורכב. נוהגי החיזור של האלבטרוסים כוללים מגוון רב יחסית של ביצועים, כמו חיכוך המקור במקורו של בן הזוג, צקצוקי מקור מהירים, ניקוי בן הזוג, הפניית המקור לשמיים, מתיחת הצוואר מעלה ופרישת הכנפיים ועוד. תהליך בחירת בן הזוג הדרגתי: בשנות בגרותו הראשונות ירקוד האלבטרוס עם שותפים רבים, ומספרם של אלו יקטן בהדרגה עד שלבסוף ייבחר השותף היחיד.
לפי אחד ההסברים, האלבטרוסים מקיימים תהליכי חיזור מסובכים וארוכים מכמה סיבות. תחילה האלבטרוסים מעוניינים לוודא שההתאמה בינם לבין בן זוגם טובה, וכי הוא שותף רציני לקשר ארוך-טווח שכולל משימות קשות, העיקרית שבהן היא הדגירה על הביצה וגידול הגוזל פעם אחר פעם. יתר על כן, בני הזוג רוצים לוודא כי הם מזהים זה את זה. נקבת האלבטרוס מטילה ביצה אחת בכל עונת רבייה (אחת לשנתיים על-פי רוב). אם הביצה נטרפת או נשברת, בני הזוג אינם מנסים לחדש את ניסיונות הרבייה באותה שנה, ומחכים לעונת הרבייה הבאה. פרידה בין בני זוג היא אירוע נדיר, שמתרחש לרוב לאחר מספר שנים בהן ניסיונות הרבייה כשלו.
קניהם של מרבית מיני האלבטרוסים, ובפרט המינים שחיים בחצי הכדור הדרומי, גדולים ומרווחים, בשונה מקניהם המצומצמים יותר של המינים הצפוניים. מין אחד, אלבטרוס גלאפגוס, כלל לא בונה קן עבור הביצה. הקנים עשויים על-פי רוב מעשבים, מנוצות, מאדמה ומצואה, ורובם מוקמים על הקרקע. ההורים דוגרים שניהם על הביצה במשמרות שאורכן נע בין יום אחד לשלושה שבועות, אך עשוי להימשך למעלה מכך בתנאים קשים. באופן עקרוני, משך הדגירה גדול יותר אצל המינים הגדולים, ונע בין 70 ל-80 ימים בממוצע. דגירה זו היא מן הארוכות ביותר בעולם העופות, וזהו עוד אחד מאופני הביטוי של אסטרטגיית הרבייה (K). במהלך הדגירה, אחד ההורים דוגר על הביצה, בעוד השני עף לים על מנת לחפש מזון; כשהשני חוזר, הראשון עף לים, וחוזר חלילה. הדגירה עצמה קשה במיוחד, שכן משמעותה המעשית עבור ההורה הדוגר התורן היא צום מוחלט. הורה בוגר עשוי לאבד 83 גרמים מגופו בכל יום בו הוא דוגר.
לאחר הבקיעה מן הביצה, הגוזל נשאר בקן לצד הוריו במשך שלושה שבועות לערך, עד שיהיה גדול מספיק וחום גופו יתייצב. במשך התקופה כולה, וגם לאחריה, יאכילו ההורים את הגוזל במנות קטנות של מזון מעוכל, לרוב דיונונים, דגים וקריל. לאחר 140 עד 280 ימים לערך (תלוי במין) הגוזלים יחלו לעוף. משקלם באותו זמן יהיה דומה למשקל הוריהם, ואפילו למעלה מכך.
ביולוגיה > תוחלת חיים

תוחלת חייהם של האלבטרוסים גבוהה מאוד; מרבית המינים חיים למעלה מ-50 שנה. האלבטרוס הזכר המבוגר ביותר שתועד היה אלבטרוס מלכותי צפוני, שטובע כבוגר ומאז אותו רגע הוא חי 51 שנים; ההערכות הן, אם כן, שהוא היה בן 61 במותו. נקבת אלבטרוס נצחי הידועה בשם "Wisdom" היא עוף הבר המבוגר ביותר הידוע למדע בחצי הכדור הצפוני. היא טובעה על ידי חוקרים בשנת 1956 כשהייתה כבר פרט בוגר בן 5 שנים לפחות, נצפתה דוגרת לאורך השנים וב-2021 נצפתה מטפלת בגוזל שלה באטול מידווי.  גילה של Wisdom מוערך בלפחות 70 שנה.
טקסונומיה ואבולוציה > מיון

משפחת האלבטרוסיים מתחלקת כאמור לארבעה סוגים:
סוג אלבטרוס גדול (Diomedea )
אלבטרוס מלכותי (צפוני ודרומי; Diomedea epomophora)
אלבטרוס נודד (Diomedea exulans)
אלבטרוס טריסטני (Diomedea dabbenena)
אלבטרוס אמסטרדם (Diomedea amsterdamensis)
אלבטרוס אנטיפודי (Diomedea antipodensis)
סוג אלבטרוס צפון פסיפי (Phoebastria )
אלבטרוס שטלר (Phoebastria albatrus)
אלבטרוס נצחי (Phoebastria immutabilis)
אלבטרוס גלאפגוס (Phoebastria irrorata)
אלבטרוס שחור-רגל (Phoebastria nigripes)
סוג אלבטרוס עשון (Phoebetria )
אלבטרוס עשון (Phoebetria fusca)
אלבטרוס אפור (Phoebetria palpebrata)
סוג אלבטרוס שחפי (Thalassarche )
אלבטרוס בולר (Thalassarche bulleri)
אלבטרוס לבן-כיפה (Thalassarche cauta)
אלבטרוס לבן-ראש (Thalassarche steadi)
אלבטרוס צ'טהאם (Thalassarche eremita)
אלבטרוס צהוב-חרטום (Thalassarche chlororhynchos)
אלבטרוס צהוב-חרטום הודי (Thalassarche carteri)
אלבטרוס אפור-ראש (Thalassarche chrysostoma)
אלבטרוס שחור-גבות (Thalassarche melanophris)
אלבטרוס סלבין (Thalassarche salvini)
אלבטרוס קמפבל (Thalassarche impavida)
האלבטרוס והאדם > אטימולוגיה; האלבטרוס בתרבות

מקור המילה "אלבטרוס" נעוץ במילה הערבית الغطاس ("הצוללן"), שעברה לאנגלית דרך המילה פורטוגזית "alcatraz" (סולה), שהיא גם מקור שמו של בית הסוהר אלקטרז. המילון האנגלי של אוקספורד מציין כי המילה "alcatraz" שימשה במקור לתיאור פריגטות. המעבר למילה "אלבטרוס" היה מושפע כנראה מהמילה הלטינית "albus" שמשמעותה לבן, בניגוד לפריגטות שהן שחורות.
האלבטרוס תואר כ"אגדי מכל הציפורים". הוא משמש כמטפורה מרכזית בפואמה "שירת יורד הים הישיש" (The Rime of the Ancient Mariner), פרי-עטו של סמואל טיילור קולרידג'. האלבטרוס מהווה גם מטפורה למשורר בודד בפואמה של שארל בודלר. באופן כללי מסמל האלבטרוס עול כבד או מכשולים רבים; על כך מבוססת האמרה האנגלית "An albatross around their neck" (בתרגום חופשי: "אלבטרוס סביב הצוואר"). האלבטרוסים נהגו מאז ומעולם להתאסף סביב ספינות דיג וליהנות משיירי המזון שהן מפזרות. בשל הקרבה הרבה לדייגים, הפכו האלבטרוסים לנושא שכיח בפולקלור של הימאים, והיו למושאן של מספר אמונות טפלות. כך, לפי אחת האמונות שרווחו בקרב יורדי הים, פגיעה באלבטרוס היא הרת-אסון. הם סברו שבאלבטרוסים מגולמות נשמותיהם של מלחים אובדים, ולכן האמינו כי פגיעה באלבטרוס תמיט על החוטא מנת מזל רע. עם זאת, לא כל יורדי-הים חששו לצוד את האלבטרוס ולאכול את בשרו, ורבים לכדו אותם והשתמשו באיבריהם להכנת מקטרות ותיקי-טבק.
בסרט הקולנוע של דיסני "ברנרד וביאנקה" טסים הגיבורים ב"קווי תעופה אלבטרוס", שהטייס שלהם, אלבטרוס מנוסה, מפגין את הקשיים האופייניים לבני מינו גם בהמראה וגם בנחיתה.
האלבטרוסים פופולריים מאוד בקרב צפרים, ותיירים אקולוגים, הרואים במושבות-הקינון שלהם יעד-נכסף. ערים רבות השוכנות לחוף-הים עשויות להיות אתר-המוצא לטיולים לצפייה באלבטרוסים, והם נמשכים לספינות הטיולים היות שאלה מפזרות שמן דגים על פני המים. מושבות-קינון של אלבטרוסים עשויות להיות פופולריות מאוד; לדוגמה, מושבת האלבטרוס המלכותי בנקודת תאיירואה (Taiaroa Head) שבצפון חצי-האי אוטאגו באי הדרומי שבניו זילנד, מושכת כ-40,000 תיירים מדי שנה. במושבות מבודדות יותר מבקרים תיירים השטים באיים באזור אנטארקטיקה.
סמיון חייקין

| --- | --- |

 לידה:  21 באוגוסט 1901 מינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 ביולי 1968 (בגיל 66) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום קבורה:  Pulkovo Observatory cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוסקבה 
 מנחה לדוקטורט:  לאוניד מנדלשטם 
 מוסדות:  אוניברסיטת מוסקבה  מכון לבדב לפיזיקה  מצפה הכוכבים פולקובו 
 תלמידי דוקטורט:  Viktor Zubov, Emil Mirzabekyan 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליית הזהב של אלכסנדר פופוב 
 
סמיון חייקין (ברוסית: Семён Эммануилович Хайкин‏; 21 באוגוסט 1901, מינסק - 30 ביולי 1968, לנינגרד) היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי. מנצח בוריס חייקין הוא אחיו. ויקטור ארדוב הוא אחיו למחצה (מאשתו השנייה של אביו). פיזיקאי מויסיי חייקין היה בנו.
קורות חיים

חייקין נולד בשנת 1901 במינסק למשפחה יהודית. אביו היה אגרונום יליד זרסאי ואמו מורה לצרפתית ילידת וילנה. הם התחתנו בוילנה ובשנת 1901 עברו למינסק. סמיון חייקין למד בבית ספר יהודי-פרטי מיסודו של אביו. במהלך מלחמת העולם הראשונה המשפחה עברה לפנזה ובשנת 1919 התיישבה במוסקבה. בשנים 1919-1924 חייקין שירת בשורות הצבא האדום.
בשנת 1928 חייקין סיים לימודים באוניברסיטת מוסקבה והמשיך ללימודי תואר שלישי. הוא החל ללמד באוניברסיטה ובשנת 1935 מונה לפרופסור. הוא היה דיקאן הפקולטה לפיזיקה וראש קתדרה לפיזיקה כללית.
רוב מחקריו התרכזו בתחום חקר רדיו ושיטות לגילוי מיקום בעזרת גלי רדיו.
בשנת 1942 חייקין הציע שימוש בגלי רדיו באסטרונומיה.
בשנת 1945 חייקין החל לעבוד במכון לבדב לפיזיקה. החל משנת 1948 הוא ניהל הקמת רדיו טלסקופ ראשון של ברית המועצות. בשנת 1953 הוא עבר ללנינגרד והיה מנהל תחום רדיו-אסטרונומיה במצפה הכוכבים פולקובו.
בנו מויסיי חייקין היה פיזיקאי, פרופסור באוניברסיטה.
חייקין היה תלמיד של לאוניד מנדלשטם. הוא היה בין התורמים העיקריים של כרך מס' 3 בספר ללימוד פיזיקה של גריגורי לנדסברג.
על פעילותו בתחום המדע הוענדק לו עיטור הדגל האדום של העמל בשנת 1953 ומדליית זהב על שם פופוב השנת 1965.
בשנת 1944 הוא חתם על "מכתב 14 חברי אקדמיה" שנוסח ביוזמת פיוטר קאפיצה ובהמשך "מכתב 4 חברי אקדמיה" על המצב הבעייתי של מצב קידום חקר פיזיקה בברית המועצות.
אנטולי לוריה

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1901 (יוליאני) מוהילב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  12 בפברואר 1980 (בגיל 78) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 ענף מדעי:  מכניקה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בקומארובו 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג 
 מוסדות:  האוניברסיטה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג  אוניברסיטת סנקט פטרבורג  האוניברסיטה הטכנית של אוראל 
 תלמידי דוקטורט:  Anatoly Pervozvansky, Kim Galyamovich Valeev, Leonid M. Zubov, Isaak Исаак Абрамович Kunin, Vladimir Alexandrovich Pal'mov, Pavel Andreevich Zhilin 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה לציון 250 שנה ללנינגרד 
 
אנטולי לוריה (ברוסית: Анатолий Исакович Лурье ‏; 19 ביולי 1901, מוהילב - 12 בפברואר 1980, לנינגרד) היה מדען סובייטי ממוצא יהודי. הוא התמחה בתחום חוזק קונסטרוקציות.
קורות חיים

אנטולי לוריה נולד בשנת 1901 במוהילב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) למשפחה יהודית. אביו היה רופא.
בשנת 1918 לוריה החל לעבוד במחלקת חינוך של העירייה. בשנת 1920 הוא החל לימודים במכון למהנדסי מכרות בסברדלובסק, בשנת 1923 עבר למכון הפוליטכני של לנינגרד אותו סיים בשנת 1925.
לאחר סיום הלימודים לוריה נותר לעבוד במכון בו למד, בשנת 1935 קודם לדרגת פרופסור ובשנת 1939 קיבל מעמד של בעל פוסט-דוקטורט ללא ביצוע עבודה ספציפית. בשנים 1938–1941 הוא היה פרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לוריה היה מלמד במוסדות להשכלה גבוהה בסברדלובסק.
בשנת 1944 לוריה חזר ללנינגרד והחל לעבוד במכון הפוליטכני. הוא הקים קתדרה לדינמיקה וחוזק מכונות וניהל אותה עד לשנת 1977.
בשנת 1960 לוריה נבחר כחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות. הוא קיבל מספר עיטורים על פעילותו.
לוריה היה מומחה באלסטיות ליניארית, תורת התנודות, תורת היציבות ובקרה תעשייתית.
לוריה כתב מספר ספרים בתחום התמחותו, לרבות "מכניקה תאורטית" ב-3 כרכים ביחד עם לב לויציאנסקי. חלק מספריו תורגמו לאנגלית אחרי פטירתו ויצאו לאור בתחילת המאה ה-21.
לוריה היה קרוב משפחה של היסטוריון סולומון לוריה ומושל כללי של אוסטרליה זלמן כהן.
חנה קליין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1951 (בת 73 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פעילות בולטת:  פעילה בקהילת הלהט"ב ובארגונים פמיניסטיים, חברת הוועד הראשון של האגודה לשמירת זכויות הפרט, ממייסדות אל"ף (ארגון לסבי פמיניסטי)
 פרסים והוקרה:  תואר יקירת קהילת הלהט"ב (2001)  אות יקירת העיר תל אביב (2022)
 
חנה קליין (נולדה בשנת 1951) היא פעילה פמיניסטית ולהט"בית בישראל, ממייסדות "אל"ף" ו"קל"ף". בשל תפקידה החלוצי בקהילה הלהט"בית בישראל, קליין כונתה על ידי חברי הקהילה והתקשורת "הלסבית הראשונה של תל אביב". יקירת העיר תל אביב (2022).
ביוגרפיה

נולדה וגדלה בתל אביב. התחנכה ב"יהודה הלוי" ובתור נערה הצטרפה אל מועדון "הפועל תל אביב" בחתירה.
לדבריה, גדלה בבדידות ובקושי רב להשלים עם זהותה כלסבית, עד שגילתה בעיתון על היווסדה של האגודה לשמירת זכויות הפרט באמצע שנות ה-70. קליין הצטרפה לוועד המייסד של האגודה, והייתה האישה היחידה בו מלבד זיוה אילות, שפרשה במהרה.
בפעילותה באגודה, הקימה קליין את חוג הנשים שכלל כ-130 חברות בירושלים, חיפה ואילת. בשנת 1977 פרשה מהאגודה ביחד עם עוד מספר נשים אחרות, והקימה את אל"ף. ב-1979, כאשר בוטל כנס בין לאומי של הומואים ולסביות יהודים בשל איום הרבנות לבטל את תעודת הכשרות של מקום האירוע, פתחה בהפגנה בכיכר רבין ביחד עם חברות הארגון. מחאה זו צולמה לטלוויזיה, וקליין הייתה מהנשים הראשונות שנחשפו לתקשורת כלסביות גלויות. לאחר ההפגנה, חזרו קליין ועמיתותיה לאגודה לשמירת זכויות הפרט.
בשנת 1986 הקימה חיה שלום את קל"ף, וקליין החלה לשמש כמנהלת החשבונות של הארגון ובהמשך הגזברית. בשנת 1996 לקחה חלק בהתמודדות של מיכל עדן למקום ברשימת מרצ - ניסיון שלא צלח. לצד השתתפותה במאבק הלהט"בי, לקחה חלק במאבק הפמיניסטי בישראל, כשסייעה להקים את מרכז הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית והמקלט לנשים מוכות בחיפה.
פרסים

בשנת 2001 זכתה בתואר יקירת קהילת הלהט"ב
בשנת 2015 במלאת 40 שנים לאגודת הלהט"ב בישראל, זכתה להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות הקהילה.
בשנת 2022 זכתה באות יקירת העיר תל אביב
לקריאה נוספת

איריס רחמימוב, "סעודות, הפגנות והתפכחות": - רדיקליזם לסבי בירושלים, 1989-1972, מתוך כתב העת זמנים, גיליון 131, עמודים 62–71, החברה ההיסטורית הישראלית
הערות שוליים

1 2 3 4  ליבי רסקין, ‏הלסבית הראשונה של תל אביב, באתר ‏מאקו‏, 14 ביוני 2012
1 2  יקירות ויקירי העיר תל אביב לשנת 2022
1 2   הדר קנה, "חשבתי שאני הלסבית היחידה ואז גיליתי שיש עוד שתיים. לא ידעתי את נפשי מרוב התרגשות", באתר הארץ, 15 ביוני 2021
↑  ברק שרון, ‏"שמעו שמתקיימות מסיבת נשים, וכשיצאנו איימו עלינו ברצח", באתר ‏מאקו‏, 17 ביוני 2022
↑  ג'ורג' אבני שיר נחמיאס, ‏היכל הקהילה 2015: 40 המשפיעים בתולדות הקהילה, באתר ‏מאקו‏, 7 ביוני 2015
↑  ”סעודות, הפגנות והתפכחות": רדיקליזם לסבי בירושלים, 1989-1972
לב לאונטייב

| --- | --- |

 לידה:  27 באפריל 1901 (יוליאני) קובנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1974 (בגיל 72 בערך) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  לאון זקס
 מקום לימודים:  מכון הפרופסורים האדומים 
 מוסדות:  Marx-Engels-Lenin Institute 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור אות הכבוד 
 
לב לאונטייב (ברוסית: Лев Абрамович Леонтьев‏; 10 במאי 1901 - 20 ביוני 1974) היה כלכלן סובייטי ממוצא יהודי. הוא התמחה בתחום כלכלה פוליטית וכתב בנושא מספר ספרים כולל ספרי לימוד.
קורות חיים

לאון זקס נולד בשנת 1901 בקובנו (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בליטא) למשפחה יהודית. בשנת 1910 אביו נפטר. לאון למד בבתי הספר בקובנו, וילנה וסנקט פטרבורג עד לשנת 1917. מגיל 13 הוא התחיל לעבוד בעבודות מזדמנות.
מאוגוסט 1917 הוא היה מעורב בפעילות פוליטית. בשנת 1919 הוא התקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ושינה שמו ל"לב לאונטייב". הוא היה פעיל במוסדות הקומסומול במוסקבה, טשקנט וקייב.
בשנת 1921 לאונטייב עזב את פעילות פוליטית והחל ללמוד כלכלה ב"מכון לפרופסורים אדומים". לאחר סיום הלימודים החל משנת 1926 לאונטייב היה מלמד במוסדות להשכלה גבוהה. בשנים 1925, 1926 ו-1928 הוא נסע להשתלמויות לגרמניה.
בשנת 1930 במוסקבה הוקמה הוצאה לאור לספרים במדעי החברה. לאונטייב היה העורך הראשי שלה עד לשנת 1931.
בשנת 1934 לאונטייב קיבל תואר "דוקטור לכלכלה" ובשנת 1939 התקבל לשורות אקדמיה למדעים של ברית המועצות במעמד של חבר בהתכתבות.
משנת 1939 ועד ל-1946 לאונטייב היה פרופסור לכלכלה פוליטית בבית ספר גבוה של המפלגה.
בשנת 1943 ליד עיתון "טרוד" החל להתפרסם ירחון "מלחמה ומעמד הפועלים" שהוקדש למדיניות חוץ של ברית המועצות ונושאים פוליטיים. לאונטייב היה העורך הראשון ועבד במערכת עד לשנת 1957.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לאונטייב היה מבקר ביחידות עיתונות צבאית וטיפל בהעברת מידע מהחזית למערכות עיתונות במוסקבה.
בשנת 1946 לאונטייב חזר ללמד והיה פרופסור באקדמיה למדעי החברה.
בשנים 1949–1950 לאונטייב עזב את רוב פעילותו והתרכז בעבודה בצוות שהכין ספר לימודים חדש "כלכלה פוליטית". בהמשך הוא היה חבר מערכת שפעלה לעדכון הספר במהדורות שיצאו לאור מפעם לפעם.
לאונטייב היה בין תומכי רפורמה כלכלית שבוצע בברית המועצות בשנת 1965.
בשנים אחרונות הוא התרכז בכתיבת מאמרים כלכליים בעיתונות. לאונטייב נפטר במוסקבה בשנת 1974.
עומאר בוגיאל

עומאר ח'אלד שעבאן בוגיאל (בערבית: عمر خالد شعبان; נולד ב-3 בינואר 1994) הוא כדורגלן לבנוני-גרמני המשחק בעמדת החלוץ בווימבלדון.
קריירת מועדונים

בוגיאל נולד בברלין לאב ממוצא לבנוני ולאם ממוצא פולני. בגיל 11 עבר עם משפחתו למינכן והצטרף לקבוצת הילדים של מינכן 1860. כעבור 5 שנים עבר לאנגליה והצטרף לצ'יצ'סטר סיטי.
בשנת 2011 חתם בסלסי. בהמשך הקריירה שיחק גם בבורגס היל טאון, בונגור רייס טאון ווורת'ינג. במדי האחרונה כבש 45 שערים ב-103 משחקים.
בפברואר 2017 חתם בפורסט גרין רוברס והיה שותף לעליה של המועדון לפוטבול ליג השנייה. ב-4 בינואר 2018 הושאל ברומלי מהליגה הלאומית. בסיום העונה חתם בברומלי לשנתיים.
ב-3 ביוני 2019 חתם בסוטון יונייטד. ב-26 באוקטובר כבש את שערו הראשון בליגה הלאומית עבור המועדון בהפסד 3-2 לאבספליט יונייטד. ב-21 בדצמבר 2019 כבש שלושער בניצחון 1-3 נגד רקסהאם.
ב-1 ביוני 2023 חתם בווימבלדון. ב-9 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד קובנטרי סיטי.
קריירה בינלאומית

בוגיאל היה רשאי לייצג את אנגליה, פולין ולבנון. בשנת 2017 קיבל דרכון לבנוני שנתן לו את האפשרות לייצג את הנבחרת.
במאי 2017 זומן לראשונה לסגל הנבחרת לקראת המשחק נגד מלזיה במסגרת מוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2019. ב-9 בנובמבר של אותה שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד סינגפור. ב-6 בספטמבר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד ירדן.
נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2023.
תארים

פלייאוף הנשיונל ליג: 2017
נשיונל ליג: 2020/2021
ג'ון לצ'ר

ג'ון לצ'ר (באנגלית: John Letcher;‏ 29 במרץ 1813 –  26 בינואר 1884) היה עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1851–1859, כמושל וירג'יניה ה-34 בשנים 1860–1864, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, וכחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1875–1877.
ראשית חייו

ג'ון לצ'ר נולד בעיירה לקסינגטון שבוירג'יניה. הוא התחנך בבתי ספר פרטיים כפריים ולמד ברנדולף-מייקון קולג' בבוידטון, וירג'יניה (מאוחר יותר עברו לאשלנד, וירג'יניה). ב-1833 הוא סיים את לימודיו באקדמיית וושינגטון (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי). הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, וב-1839 פתח משרד עורכי דין בלקסינגטון.
קריירה

בשנים 1840–1850 היה לצ'ר עורך העיתון ואלי סטאר בשננדואה. הוא היה פעיל במערכות הבחירות לנשיאות של 1840, 1844 ו-1848, ובזו האחרונה היה גם חבר בחבר האלקטורים. אף על פי שמעולם לא היה מתנגד של ממש לעבדות, הוא חתם ב-1847 על הקונטרס של רפנר, שבו הוצע ביטול העבדות בחלק של וירג'יניה שממערב להרי בלו רידג'. עם זאת, עד מהרה הוא התכחש לעמדתו נגד העבדות. בוועידת החוקה של וירג'יניה שהתקיימה ב-1850 הוא היה נציג.
לצ'ר נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו בשנים 1851–1859. בבית הנבחרים הוא נודע בכינוי "ג'ון ההגון" בשל התנגדותו לפזרנות של הממשלה.
מושל וירג'יניה

ב-1859 נבחר לצ'ר כמושל וירג'יניה, לאחר שהביס את מועד המפלגה הוויגית ויליאם ל. גוגין, וכיהן בתפקיד בשנים 1860–1864.
לצ'ר היה דמות בולטת בארגון ועידת השלום של 1861 (אנ') שהתכנסה בוושינגטון די. סי. ב-8 בפברואר כדי למצוא דרכים למניעת פריצתה של מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא לא עודד את פרישת מדינות הדרום, אך באופן פעיל קידם את החלטת הפרישה של וירג'יניה שהתקבלה ב-14 באפריל. על אף העמדת החלטת הפרישה למשאל עם, בסופו של דבר החלטות ועידת הפרישה (אנ') וממשלת המדינה, במיוחד לצ'ר, הובילו באופן מעשי להכרזת הפרישה של וירג'יניה מהאיחוד. משאל העם התקיים ב-23 במאי, וברוב סוחף אישרו מצביעי וירג'יניה את הפרישה. ב-22 באפריל מינה לצ'ר את רוברט אדוארד לי, שבאותו זמן התפטר מתפקידו כקולונל בצבא ארצות הברית, כמפקד כוחות הצבא והצי של וירג'יניה בדרגת מייג'ור גנרל. ב-24 באפריל הסכימו וירג'יניה ומדינות הקונפדרציה שהכוחות של וירג'יניה יוכפפו לפיקודו של נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, בתלות בהשלמת הצטרפותה של וירג'יניה לקונפדרציה.
במאי 1863 התמודד לצ'ר מול קולונל ג'ון בראון בולודוין על מושב בקונגרס השני של הקונפדרציה, והובס. ב-1864 עלה ביתו בלקסינגטון באש במהלך הפשיטה של כוחות צבא האיחוד בפיקודו של גנרל דייוויד האנטר (אנ').
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה חידש לצ'ר את פעילותו בעריכת דין בלקסינגטון. בשנים 1875–1877 הוא כיהן בבית הנבחרים של וירג'יניה. בשנים 1866–1880 הוא היה חבר במועצת המבקרים של המכון הצבאי של וירג'יניה (Virginia Military Institute), ובמשך עשר שנים כיהן כנשיא המועצה.
חיים אישיים

בנו של לצ'ר, ג'ון דייווידסון לצ'ר (אנ'), היה פרופסור באוניברסיטת המדינה של אורגון, ושימש כנשיא האוניברסיטה בפועל מינואר ועד יוני 1892. בנו גרינלי ד. לצ'ר (אנ') כיהן שתי תקופות כהונה בבית הנבחרים של וירג'יניה. בתו ליזי, נישאה לג'יימס הריסון, פרופסור לשפות באוניברסיטת וושינגטון ולי, שלאחר 1895 היה ראש המחלקה לשפות רומאניות וטווטוניות באוניברסיטת וירג'יניה.
ג'ון לצ'ר נפטר בלקסינגטון ב-26 בינואר 1864, בגיל 70. הוא נטמן בבית הקברות הפרסביטריאני (כיום בית הקברות אוק גרוב) שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1645-1646
הערות שוליים

↑  "Virginia Convention of 1861 – Encyclopedia Virginia".
↑  Scharf, John Thomas. History of the Confederate States Navy From Its Organization to the Surrender of Its Last Vessel. New York: Rogers & Sherwood, 1887, p. 39.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649518505171  GND: 1175891134  ISNI: 0000 0000 2492 6474  LCCN: n84214180  SNAC: w6zw1pdh  US Congress: L000256  VIAF: 43253170   WorldCat (עם VIAF): 43253170
פלוריקה בגדאסאר

| --- | --- |

 לידה:  24 בינואר 1901 ביטולה, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  19 בדצמבר 1978 (בגיל 77) בוקרשט, הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 השכלה:  בית הספר לרפואה ורוקחות קרול דה וילה  אוניברסיטת הרווארד 
 תפקיד:  שר הבריאות של רומניה 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית הרומנית 
 בן או בת זוג:  Dumitru Bagdasar 
 
פלוריקה בגדאסאר (ברומנית: Florica Bagdasar: ‏24 בינואר 1901 - 19 בדצמבר 1978) הייתה רופאה פסיכותרפיסטית, פוליטיקאית רומניה, האישה הראשונה שהתמנתה לתפקיד שר בממשלת רומניה.
בגדאסאר נולדה בביטולה, שבצפון מקדוניה, אז באימפריה עות'מאנית, בת של המהנדס ומורה למתמטיקה סטריה צ'יומטי ושל אנאסטסיה פאפאהאג'י, שניהם ממוצא ארומני.
לאחר מלחמות הבלקנים משפחת צ'יומטי עברה לרומניה, שם עבד האב כמהנדס. פלוריקה התחילה לימודים במכון פומפיליאן, אך במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר כיבוש בוקרשט על ידי הגרמנים, נאלצה לקטוע אותם ולעבור עם משפחתה לאזור שטרם נכבש. היא המשיכה בלימודיה ברומן ולאחר סיומם, ב-1920, נרשמה לפקולטה לרפואה באוניברסיטת בוקרשט. לאחר סיום לימודי הרפואה והתמחות כרופא מנתחת, נישאה לדומיטרו בגדאסאר, גם הוא רופא ממוצא ארומני. הזוג הצעיר נסע להתמחות בארצות הברית, באוניברסיטת הרווארד. לבני הזוג בגדאסאר נולדה בת, מי שעתידה להיות המתמטיקאית אלכסנדרה בלו, רעייתו של סול בלו.
סוף חייה של פלוריקה בגדאסאר תואר בספר "דצמבר של הדקאן", שכתב חתנה, סול בלו.
טוביאס ג'סו ג'וניור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 ביולי 1985 (בן 39) קנדה צפון ונקובר
 שם לידה:  טוביאס מקדונלד ג'סו ג'וניור
 מוקד פעילות:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-2014
 סוגה:  אינדי רוק ‏•‏‏ בארוק פופ ‏•‏‏ רוק אלטרנטיבי ‏•‏‏ פופ
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  זמרה ‏•‏‏ פסנתר ‏•‏‏ גיטרה בס ‏•‏‏ גיטרה
 חברת תקליטים:  טרו פנתר סאונדס
 בת זוג:  אמה לואיז (2019–2022)
 מספר צאצאים:  1
 www.tobiasjessojr.com
 
טוביאס מקדונלד ג'סו ג'וניור (באנגלית: .Tobias MacDonald Jesso Jr; נולד ב-11 ביולי 1985) הוא מוזיקאי קנדי מצפון ונקובר, קולומביה הבריטית.