stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדומה של האימפריה הרוסית (כינוס 1906)
בחירות

חוק הבחירות פורסם ב-11 בדצמבר 1905. הבחירות היו לא ישירות והתקיימו ב-4 קוריות שבחרו בוחרי חברי הדומה:
קוריה של בעלי האדמות - בבחירת חבר דומה אחד מ-2,000 חברי קוריה
קוריה עירונית - בחירת חבר דומה אחד מ-4,000 חברי קוריה
קוריה של האיכרים - בחירת חבר דומה אחד מ-30,000 חברי קוריה
קוריה של הפועלים - בחירת חבר דומה אחד מ-90,000 חברי קוריה
לא לכל תושבי המדינה היה זכות בחירה. לקבלת זכות בחירה היה צורך להיות בעל נכס, פועל במפעל בו מועסקים מעל 50 פועלים. לא הייתה זכות בחירה לנשים, צעירים מתחת לגיל 25, פושעים, ואנשי צבא.
בסך הכול נבחרו 524 חברי הדומה לפי האזורים הבאים: רוסיה האירופאית 412 (79%), פולין 37 (7%), קווקז 29 (6%), סיביר ומזרח הרחוק 25 (4%), מרכז אסיה 21 (4%).היו אזורים שהבחירות התקיימו רק באביב ולכן לקראת תחילת הכינוס נבחרו רק 480 חברים. חלק מהנבחרים הגיעו למושב כבר לאחר תחילתו.
הבולשביקים החליטו להחרים את הבחירות, ולדימיר לנין הכיר שהחלטה זו הייתה שגויה.
בסך הכול נבחרו 499 חברי הדומה לפי חלוקה כדלקמן:
המפלגה הדמוקרטית החוקתית - 176
ברית העבודה (Трудовая группа) -  ‏ 102. הקבוצה לא הייתה מפלגה מאורגנת, אך קבוצת אנשים בעלי השקפות עולם "שמאלה ממפלגה הדמוקרטית החוקתית". במהלך עבודת הדומה הם גיבשו טיוטת מצע אך עם פיזור הדומה התארגנותם המפלגתית הופסקה.
הקבוצה הפולנית - 33. הקבוצה היווה אוסף של נציגי פולין שהיו שייכים למפלגות שונות שפעלו בפולין.
מפלגת חידוש הלא אלים (Партия мирного обновления) ‏ - 26
המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית - 23
המנשביקים - 18
המפלגה הפרוגרסיבית (Прогрессивная партия) ‏ - 12
עצמאיים - 114
מפלגות קטנות - 8
המפלגות הקימו סיעות, אך נציגי המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית פעלו כעצמאיים ללא הקמת סיעה מפלגתית ולעומת זאת הוקמה סיעת ברית 17 באוקטובר על בסיס חברי הדומה העצמאיים (כללה 16 חברים). כמו כן הוקמה פרקציית "אוטונומיסטים" שכללה נציגי לאומים שונים שדגלו במתן אוטונומיה לחבלי האימפריה השונים. בהם גם אוטונומיסטים יהודים.
פעילות הדומה

המושב הראשון החל ב-27 באפריל 1906 בארמון טבריצ'סקי בסנקט פטרבורג. כבר בתחילת הפעילות היה ברור שצפוי מאבק קשה של רוב החברים נגד הממשלה בראשות איוואן גורמיקין. לראש הדומה נבחר פרופסור של אוניברסיטת מוסקבה סרגיי מורומצב, סגניו היו הנסיך פיוטר דולגורוקוב וניקולאי גרדסקול, והמזכר היה דמיטרי שחובסקוי (כולם חברי המפלגה הדמוקרטית החוקתית, המפלגה בעלת מספר החברים הגדול בדומה)
במהלך 72 ימי המושב הדומה שלחה לממשלה 391 שאילתות על פעילות לא חוקית של הממשלה.
כבר בתחילת המושב המפלגה הדמוקרטית החוקתית העלתה לדיון את נושאי שחרור האסירים הפוליטיים, ביטול עונש המוות, ביטול המועצה המדינית והכפפת הממשלה לדומה. ב-5 במאי הדרישות הועבדו לאיוואן גורמיקין שב-13 במאי נתן תשובה שלילית מוחלטת לכל הדרישות.
נושא בעלות על האדמות היה במרכז פעילות הדומה. ב-7 במאי הועברה הצעת חוק להגדרת חלקת האדמות שבבעלות האיכרים על חשבון אדמות המדינה, הכנסייה וקנייה חלקית של אדמות מבעלי אדמות גדולים.
ב-6 ביוני הועלתה הצעת חוק על הלאמה מיידית של אוצרות טבע וביטול בעלות על האדמות. רוב של חברי הדומה לא קיבל את ההצעה.
הועלתה הצעה לחיסיון של חברי הדומה שלא הועלה לדיון.
אחד מסימני המשבר היה העברה לדיון בדומה של הצעת הממשלה לבניית מכבסה באוניברסיטת טרטו.
במשך המושב הדומה אישר 2 הצעות חוק - על ביטול עונש מוות (שהתקבל תוך הפרת סדר הדיון) והקצאת 15 מיליון רובל לנפגעי הבצורת שבוצעה על ידי הממשלה.
פעילות הדומה > יהודים חברי הדומה

לקראת הבחירות הבונד עשה הסכם עם מפלגת הפועלים בליטא וזה גרם לבחירת שני נציגים יהודים: שמריהו לוין ולאון ברמסון. יתר הנציגים, מתוכם גם הציונים, נבחרו מטעם המפלגה הדמוקרטית החוקתית, ביניהם: מקסים וינבר (ממייסדי המפלגה), ניסן קצנלסון, משה אוסטרוגורסקי, שמשון רוזנבאום, מיכאיל שפטל, ויקטור יעקובסון, דר' צבי ברוק, גריגורי יולוס, מיכאיל הרצנשטיין. יולוס והרצנשטיין נרצחו על ידי מתנקשים מטעם ברית העם הרוסי. הרוב מהם לא המשיך בפעילות פוליטית לאחר פיזור הדומה וחלק אף עלו ארצה.
פיזור הדומה

ב-6 ביולי 1906 פיוטר סטוליפין מונה לראש הממשלה. תוך יומיים הצאר החליט על פיזור הדומה ועריכת בחירות חדשות לפי מפתח זהה.
ב-9 ביולי חברי הדומה שהגיעו לארמון גילו שהדלתות נעולות. חלק מחברי הדומה (כ-180) עברו לעיר ויבורג הנמצאת בשטח הדוכסות הגדולה של פינלנד ופרסמו את כרזת ויבורג. הכרזה כללה קריאה למרד אזרחי לא אלים. לקריאה זו לא היו תגובות של ממש, אך כל חברי הדומה שחתמו על ההכרזה קיבלו עונש של 3 חודשי מעצר וזכות הבחירה שלהם בוטלה.

תוכנית ישיבה של חברי הדומה לפי מפלגות
המלחמה המסיאנית הראשונה

המלחמה המסיאנית הראשונה הייתה מלחמה בין מסיניאה וספרטה. המלחמה התרחשה בין השנים 743 ו-724 לפי פאוסניאס.
המלחמה הייתה השלב השני בהתפשטות הספרטנית. לאחר שכבשה את חבל לאקוניה ספרטה שמה את עינה על חבל מסיניאה הסמוך. הספרטנים ניצחו במלחמה ולאחר הניצחון הפכו את המסיניאנים להלוטים (עבדים ספרטנים).
רקע

במהלך הפלישה הדורית שהתרחשה בתקופת המעבר ביוון התיישבו חלק מהפולשים הדורים בעיר ספרטה שבחבל לאקוניה העשיר. הדורים מספרטה שיעבדו את השבט המקומי - ההלוטים והפכו אותם לעבדים. על מנת לשלוט בעבדים היה על הספרטנים להקים צבא מקצועי שממומן על ידי העבדים ההלוטים. מלבד השליטה בהלוטים גם החוקה הגדולה של ספרטה שעוצבה על ידי המחוקק המיתולוגי ליקורגוס עיצבה את ספרטה כפוליס צבאית.
לאחר שהתבססה בחבל לאקוניה ספרטה לטשה את עיניה לחבל מסיאניה הסמוך וניסתה לכבוש גם אותו.
מהלך המלחמה > כיבוש אמפאיה וההתבצרות המסיאנית

הפעולה הראשונה במלחמה המסנית הייתה התקפה ספרטנית על העיר אמפאיה, מיקומה של העיר לא ידוע אבל היא ככל הנראה שכנה במערב טייגטוס, חבל הארץ שמפריד בין מסיאניה לבין לאקוניה. המתקפה הייתה פשיטה לילית חשאית על העיר שלא היה בה חיל משמר. התוקפים, בפיקודו של המלך אלכמנס הפתיעו את תושבי העיר ורצחו את רובם בעודם ישנים בעוד שחלק קטן מהתושבים הצליחו לברוח אל מסיאניה. הספרטנים הפכו את העיר למחנה אסטרטגי להמשך המלחמה. בעקבות כיבוש העיר מלך מסיאניה איופאס, גייס צבא והכריז על מלחמת מגן נגד ספרטה.
המסיאנים העדיפו להתבצר בערים מאשר לפגוש את הצבא הספרטני החזק בשטחים הפתוחים ובכך לנטרל את היתרון הספרטני. לאסטרטגיה הזו היו יתרונות, הספרטנים היו צריכים סבלו מהרבה אבדות על כל עיר שכבשו. אולם לאסטרטגיה ההגנתית היה חסרון גדול וקריטי - בעוד שהכוחות המסיאנים היו מרוכזים בערים הספרטנים השתלטו על השטחים החקלאיים, ובכך מנעו את המזון מהערים המסיאניות. בהתחשב בכך שהספרטנים רצו שהקרקע תשמש אותם בעתיד הם נמנעו מלהרוס אותה והעבירו את כל התפוקה החקלאית לספרטה. מה שאילץ את המסיאנים לעבור להתקפה.
מהלך המלחמה > המתקפה המסיאנית

המלך המסיאני, איופסס, החל לעבור לאסטרטגיה התקפית בשנה הרביעית למלחמה כאשר הוא בנה מצודות ליד חיל המצב הספרטני באמפאיה. המסיאנים רצו לבנו אתהמצודות במעברי ההרים הצרים על מנת שיספקו להם הגנה טבעית. במהלך בניית אחת המצודות הגיע כח ספרטני על מנת למנוע את הקמת המצודה. ומכיוון שהמסיאנים שמרו על המעבר הצר ניסו הספרטנים לאגף את הצבא המסיאני אולם חיל הפרשים המסיאני הצליח למנוע את האיגוף והמסיאנים סיימו את בניית המצודה.
מהלך המלחמה > הקרב המכריע

לאחר ההצלחה המסיאנית בהקמת המצודות ועצירה הבזיזה הספרטנית של התוצרת החקלאית, שני הצדדים ידעו שהמערכה הבאה תהיה מכריעה. אולם בניגוד לקרבות במעברי ההרים בעת בניית המצודות, שני הצבאות נפגשו במישור, ככל הנראה ליד אמפיאה. הצבא המסיאני הסתער על הספרטנים אולם הצבא הספרטני שהיה מאורגן כגרסה מקדימה של הפלנקס (תורת לחימה יוונית שהתפתחה מאוחר יותר) עמד כחומת אדם צפופה ועצר את ההתקפה המסיאנית שלא הייתה מאורגנת.
הניצחון הספרטני היה מוחץ והחיילים המסיאנים שנותרו בחיים ברחו להר איתמוי.
מהלך המלחמה > סיום המלחמה

המסיאנים התבצרו באיתומוי שנים כ-15 שנים אולם הניצחון של הספרטנים כבר לא הוטל בספק והם שלטו בחבל הארץ לאחר הקרב המכריע. הספרטנים שיעבדו את המסיאנים והפכו אותם להלוטים.
השלכות במלחמה

הניצחון הספרטני שהעניק לעיר שליטה על כל דרום חצי האי הפלופונזי, נתן לעיר גם מספר עבדים עצום - כמאה אלף עבדים (הלוטים ומסיאנים) כאשר רק 8,000 חיילים ספרטנים היו צריכים לשמור על הסדר. הקושי בדיכוי מספר אנשים כה רב הקשה על הצבא הספרטני בהמשך והכיבושים הספרטנים הוחלפו בכריתת בריתות עם ערים שכנות.
הסכם ג'נטלמני

ערך זה עוסק בהסכם לא רשמי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הסכם ג'נטלמני הוא הסכם בלתי רשמי בין שני צדדים או יותר. הסכם כזה הוא לרוב הסכם שנערך בעל פה, אם כי הוא יכול להיות כתוב, או כהסכמה לא מילולית מתוך מוסכמה או נימוסים. סוג הסכם זה מתבסס על הכבוד של כל אחד מהצדדים בקיומו ולא מסדיר אמצעי אכיפה על קיום ההסכם. בכך הוא נבדל מחוזה משפטי אשר יכול להיאכף במידת הצורך.
שופט העליון הבריטי הארי וייזי עמד על אופיו של ההסכם הג'נטלמני:
הסכם ג'נטלמני הוא הסכם שאיננו הסכם, אשר נערך בין שני אנשים שאף אחד מהם אינו ג'נטלמן, ואשר בו כל אחד מהם מצפה מהאחר להיות מחויב לחלוטין מבלי שהוא עצמו יהיה מחויב כלל.
דוגמה להסכם ג'נטלמני מתחום היחסים הבינלאומיים היא ההסכם הג'נטלמני משנת 1907 בין ארצות הברית ליפן, שבו סוכם כי יפן לא תעודד הגירה לארצות הברית ואילו ארצות הברית לא תקדם חקיקה נגד ההגירה היפנית אליה ותנקוט צעדים לביטול האפליה נגד יפנים בתחומה.
התערבות ג'נטלמנית היא התערבות בה ההפסד הוא בבושה שבהפסד והפרס הוא בכבוד שבזכייה.
ראו גם

אמון
לחיצת יד
תום לב
הסכם מכללא
לקריאה נוספת

גבריאלה שלו, "הסכמים ג'נטלמניים", משפטים, ל"ב, 3 (2002).
| דיני חוזים |
| --- | --- | --- |
| עקרונות יסוד | חופש החוזים • חוזים יש לקיים • תום לב |  |
| סוגי חוזים | חוזה אחיד • חוזה יחס • חוזה לטובת אדם שלישי • חוזה אופציה |  |
| פגמים בכריתת חוזה | חוזה למראית עין • טעות • טעות בחוזה (משפט עברי) • הטעיה • כפייה • עושק |  |
| מונחים נוספים | הצעה • זיכרון דברים • הסכם מכללא • הסכם ג'נטלמני • טעות סופר • כוח עליון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534207905171  LCCN: sh87000173 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הכתרה

ערך זה עוסק בטקס המלכה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
.
הכתרתו של שארל השביעי מלך צרפת בשנת 1429
הכתרה היא טקס המעניק למונרך סמכויות שלטון רשמיות או טקסיות. במהלך הטקס מונח על ראש המלך או המלכה כתר הכתרה.
הכתרה, בצורה זו או אחרת, קיימת מאז העת העתיקה. מקורות מצריים מתארים הכתרתם של פרעונים והתנ"ך מתאר הכתרתם של מלכי יהודה וישראל.
בעבר הייתה הכתרה חלק מטקס דתי שכלל משיחה בשמן המשחה על ידי כהן דת – טקס המסמל את בחירתו של המלך על ידי האל.
היסטוריה > בעולם העתיק

בתנ"ך מתוארים טקסי הכתרה, ומינוי המלך נעשה על ידי משיחה בשמן על ידי כהן,
"ויוצא את-בן-המלך ויתן עליו את-הנזר ואת-העדות וימלכו אתו וימשחהו ויכו-כף ויאמרו יחי המלך."
"ויוציאו את-בן-המלך ויתנו עליו את-הנזר ואת-העדות וימליכו אתו וימשחהו יהוידע ובניו ויאמרו יחי המלך."
הטקס מתואר כטקס דתי ובו מוציאים את בנו של המלך היוצא, מניחים את הכתר על ראשו ואת ספר התורה, אותו מצווה המלך לשאת על זרועו. לאחר זאת, מושחים את המלך בשמן המשחה, שהוכן על ידי משה בעת בניית המשכן; לאחר המשיחה קוראים כל הנוכחים "יחי המלך", לעיתים אחרי מחיאות כפיים.
באימפריה הפרסית, השאח הוכתר על ידי כהן הדת הזורואסטרי.
להלכה קיסרי רומא נבחרו על ידי הסנאט, ועל כן לא הוכתרו. ההכתרה הראשונה בתרבות המערבית הייתה הכתרתו של הקיסר דיוקלטיאנוס שחיקה את הטקס הפרסי.
טקס ההכתרה לא הפך פופולרי שכן בעת ההכתרה מקבל המלך את הכתר מאדם אחר – ועל כן ברומא, נשאלה השאלה מי הבכיר מהקיסר שיכול להכתירו למלך. שאלה זו נפתרה במאה החמישית באימפריה הביזנטית, כאשר נקבע שאת הקיסר יכתיר הפטריארך של קונסטנטינופול – הכתרה באופן זה בוצעה לראשונה בשנת 450, אז הוכתר מרקיאנוס לקיסר.
היסטוריה > ימי הביניים

באופן דומה להשפעה הפרסית על האימפריה הביזנטית, סגנון טקסי ההכתרה הביזנטיים חלחלו למערב אירופה. ההכתרה הראשונה הייתה הכתרתו של המלך קלוביס הראשון, מלך הפרנקים בריימס בשנת 497. הכתרה זו בוצעה באמצעות משיחה בשמן משחה נוסף על הנחת הכתר על ראשו של המלך.
לפני חדירת הנצרות לאירופה, היה מקובל אצל שבטי הפרנקים להניף את המלך הנבחר על מגן. בעודו עומד על המגן היה מקבל סמלי שלטון ובהם חנית, עטרה או נזר מעובד ממשי או פשתן (לא כתר) היה נקשר סביב מצחו. בהשפעת המנהגים הגאלו-רומיים, לעיתים קרובות לפני טקס ההכתרה הרשמי היה מתבצע טקס הסכמה לבחירת המלך. האריסטוקרטים היו מקבלים את הנבחר בתשואות טקסיות הקרויות אקלמציו (Acclamatio) ורק אחר כך היו ממשיכים בהכתרה.
כאשר התחילו לערב את הכנסייה הפך הטקס לסאקרום (Sacrum) מלטינית sacer, sacra, sacrum, כלומר קדוש או קדושה. המלך היה מבטיח שהוא ישמור ויגן על הכנסייה, על רכושה, על אנשיה ועל העניים. היה מתבצע טקס המשיחה בשמן המשחה המקודש ואז היה המלך מקבל את סמלי המלוכה: הכתר שמסמל את הכתרתו, החרב להילחם בעושי הרע וטבעת שמסמלת ברית בין הכנסייה למלך. אחרי המשיחה היה המלך הופך למלך בחסדי האל (gratia dei rex).
בין השנים 1305–1963 הוכתרו האפיפיורים באמצעות טירת האפיפיור בטקס שנערך בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. בסיום טקס הכתרת האפיפיור נהג האפיפיור להניח את הכתר על המזבח העליון של הבזיליקה כסמל לענוותם לפני האל. מאז שנת 1963 לא בוצע טקס הכתרה של אפיפיור.
היסטוריה > העת החדשה

מרבית המונרכיות באירופה ויתרו על טקס ההכתרה ובמקום הטקס נשבע המלך אמונים למדינה. המלכה ביאטריקס מהולנד ביטלה את טקסי ההכתרה במדינתה לטובת השבעה, ובשוודיה לא בוצעו הכתרות מאז הכתרתו של המלך אוסקר השני בשנת 1873. בספרד, אף שהמלך נושא כתר, לא נערכים טקסי הכתרה.
ההכתרה העיקרית האחרונה הייתה הכתרתו של השאה הפרסי מוחמד רזה שאה פהלווי מאיראן בשנת 1967, והכתרת נשיא הרפובליקה המרכז אפריקאית בוקאסה בשנת 1977 שהכתיר עצמו קיסר.
טקסי ההכתרה עודם נהוגים במונרכיות של מזרח אסיה – תאילנד, ברוניי ומלזיה.
טקס ההכתרה

טקסי ההכתרה התפתחו במהלך השנים לטקסים ארוכים בעלי מסורות רבות. שיא הטקס הוא בשבועתו של המלך או המלכה, הכתרתו ומשיכתו בשמן קדוש. לרוב איש דת מניח את הכתר על ראשו של המלך, אולם מספר מלכים וקיסרים הכתירו את עצמם (ובהם השאח של איראן, הצאר של רוסיה ונפוליאון בונפרטה שהכתיר עצמו כקיסר צרפת).
במהלך הטקס מונח כתר על ראשו של המלך וכן לרוב מוענקים לו סממני מלוכה אחרים כגון גלובוס מלוכה ושרביט.
הטקס נערך לרוב בקתדרלה או בזיליקה החשובה ביותר במדינה בה מוכרת המלך, ולרוב מבוצע הדבר בבירת המדינה, כך, לדוגמה, מלכי אנגליה מוכתרים במנזר וסטמינסטר שבלונדון, כאשר המלך יושב על כס אדוארד הקדוש שתחתיו אבן סקון. מלכי צרפת הוכתרו בקתדרלת נוטרדאם דה ריימס שבריימס (ולא בפריז).
ראו גם

הכתרת מלכי בריטניה
הערות שוליים

↑  Coronation scene of Seti I – Painted Relief
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565205805171  BnF: cb11942378x (data)  GND: 4165795-0  LCCN: sh85032877  NDL: 00572532  NKC: ph135728 
קתדרלת ריימס הגותית שימשה להכתרת מלכי צרפת.
הסכם קראיובה

חבל ה"קדרילטר" (דרום דוברוג'ה) מופיע בצהוב
הסכם קראיובה נחתם ב-7 בספטמבר 1940 בעיר קראיובה, ברומניה, בין בולגריה ובין רומניה.
בהסכם קראיובה, שהוכתב לרומניה על ידי גרמניה הנאצית, הועבר חלק מחבל דוברוג'ה, שכונה ברומניה בשם "הקדרילטר", לשלטון בולגריה. שינוי זה ביטל למעשה את תוצאות הסכם בוקרשט (1913) שנחתם בסיום מלחמת הבלקן השנייה. על פי אותו הסכם בוצעו חילופי אוכלוסייה שמהלכם עברו כ-80,000 רומנים וארומנים מה"קדרילטר" (דרום דוברוג'ה), שהועבר לידי בולגריה, לצפון דוברוג'ה, שנשארה רומנית וכ-65,000 בולגרים ועימם כאלף יהודים עברו מצפון דוברוג'ה אל דרומה והיו לנתינים בולגרים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות והסכמים ובנושא רומניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הלגיונות הצ'כוסלובקיים במלחמת העולם הראשונה

הלגיונות הצ'כוסלובקיים (בצ'כית: Československé legie, בסלובקית: Československé légie) במלחמת העולם הראשונה היו יחידות של מתנדבים צ'כים וסלובקים שלחמו לצד מדינות ההסכמה, וזאת בזמן שארצות מולדתם היו חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית שהייתה אחת  ממעצמות המרכז. המניע להחלפת הצד הייתה ההנחה שמפלה של מעצמות המרכז תזרז את עצמאות ארץ מוצאם. הקמת היחידות נעשתה בעידודם של אינטלקטואלים צ'כים גולים, כמו טומאש מסריק. הכינוי 'לגיונות' ניתן לאחר תום פעולת היחידות הצ'כוסלובקיות, ולא היה בשימוש בעת קיומן. גם השם צ'כוסלובקיה נכנס לשימוש רק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
היחידות הצ'כוסלובקיות, שלחמו בשורות מדינות ההסכמה, הורכבו ברובן משבויי מלחמה, רובם מצ'כיה ומיעוטם מסלובקיה, שנפלו בשבי, לרוב בשבי הרוסי, עת שירתו בצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה, ושניאותו לעבור לצידו השני של המתרס, וזאת למרות שבמקרה של נפילה חוזרת בשבי ריחף מעל ראשם עונש מוות כעריקים. חלקם הגדול של הצ'כוסלובקים לחמו בשורות הצבא הרוסי. לאחר המהפכה הבולשביקית השלטונות החדשים הסכימו לאפשר לצ'כוסלובקים מעבר דרך סיביר, ומסיביר, דרך נמל ולדיווסטוק, לארצות הברית, ומשם לאירופה; אלא שתנאי מלחמת האזרחים ברוסיה הִקשו על ביצוע התוכנית וחיילי הלגיון הצ'כוסלובקי נאלצו לעבור אודיסיאה עד שיצאו מתחומי רוסיה, ואף זאת, זמן רב לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
יחידות של צ'כים וסלובקים לחמו כמתנדבים גם בצבאות אחרים של מדינות ההסכמה: בשורות צבא איטליה כמו גם הצבא הצרפתי. מספרם של הצ'כוסלובקים שלחמו בשורות מדינות ההסכמה, כולל כאלה שלא הוקמו בהן יחידות מיוחדות עבורם, נאמד בכ-130,000, אך מספר זה כולל מהגרים שעזבו טרם המלחמה את המחוזות מהם הורכבה צ'כוסלובקיה לאחריה.
היחידות הצ'כוסלובקיות בצבא הרוסי

תחילתן של אותן יחידות במתנדבים צ'כים שחיו בתחומי האימפריה הרוסית, שהתארגנו כדי להילחם לצד רוסיה כנגד האימפריה האוסטרו-הונגרית. כתוצאה, יחידה צבאית קטנה הוקמה בתוך הצבא הרוסי באוגוסט 1914, וגרעינה מנה כ-720 לוחמים. מאמצע 1915 החלו להצטרף עריקים מן הצבא האוסטרו-הונגרי, ובנוסף, יחידות ובהן ריכוזים של חיילים צ'כים וסלובקים נטו לעיתים להיכנע ברצון ובמהירות, דבר שהגדיל את מאגר המגויסים הפוטנציאליים. כך, בפברואר 1916, הפכה היחידה לרגימנט, ובמאי, כאשר הצטרף רגימנט נוסף - לחטיבה, אשר מנתה כ-7,300 חיילים. רגימנט שלישי הוקם וצורף לחטיבה במרץ 1917. כשהוקם וצורף רגימנט רביעי, בספטמבר, הפכה החטיבה לדיוויזיה (אוגדה). דיוויזיה שנייה הוקמה ביולי 1917, ובאוקטובר הוקם גיס (קורפוס), ובו כ-38,500 חיילים, על בסיס שתי הדיוויזיות. עשרות אלפי שבויי מלחמה צ'כים וסלובקים שלחמו קודם בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי בחרו להחליף צד וללחום לצד שוביהם, ומספר החיילים הצ'כוסלובקים בצבא הרוסי, אשר התארגנו בנפרד, הגיע בשיאו לכ-60,000 עד 70,000 (יש פערים בין המקורות השונים). שילוב שבויים ביחידות הצבא הרוסי נתקל בהיסוסים והתעכב כשנתיים, כיוון שאמנת האג, שהצאר הרוסי היה מיוזמיה, אוסרת על העסקת שבויים באופן הפוגע במאמץ המלחמתי של ארצם. מבין הצ'כוסלובקים שלחמו לצד הרוסים, נהרגו 4,112 חיילים.
היחידות הצ'כוסלובקיות בצבא הרוסי > מהפכת אוקטובר ואחריה

בסוף 1917 התחוללה מהפכת אוקטובר ברוסיה והקומוניסטים, שנקראו גם בולשביקים, עלו לשלטון. הממשלה הבולשביקית חתמה בתחילת מרץ 1918 על הסכם ברסט-ליטובסק ולפיו רוסיה יצאה מן המלחמה. עם זאת, הממשלה החדשה הסכימה ליציאת חיילי היחידות הצ'כוסלובקיות, על מנת שימשיכו להילחם לצד מדינות ההסכמה. הצ'כוסלובקים היו צריכים לפנות תוך לחימה את קטע החזית אותו תפסו באוקראינה. בהמשך, כיוון שנמלי אירופה לא היו בטוחים למעבר, או שלא היו נגישים, נאלצו הצ'כוסלובקים לעשות דרכם ביבשה, דרך סיביר לנמל ולדיווסטוק שלחוף האוקיינוס השקט, לחצות את כל יבשת אסיה לרוחבה, וזאת על מנת להגיע לאירופה דרך אמריקה (שבויי מלחמה צ'כוסלובקים אחרים בחרו לשוב לביתם). חמישים אלף רובים נשלחו אליהם דרך אותו נמל, ונמסרו לידיהם במרץ 1918, לצורך סיוע בפילוס הדרך לנוכח הקשיים הצפויים. 
וקשיים אלה, אכן, לא איחרו לבוא. קיבולתה המוגבלת של הרכבת הטרנס-סיבירית, שנאלצה לעמוד גם בעומס שבויי מדינות המרכז שאף הם עשו דרכם חזרה לביתם היוותה גורם מעכב ראשון. החיילים צ'כוסלובקים מצאו עצמם מפוזרים על פני מרחקים גדולים לאורך המסילה. מדי פעם הם נכנסו לתקריות עם שבויי מדינות המרכז שהשתמשו באותה מסילה כדי לחזור. למרות שמסריק יעץ לצ'כוסלובקים שלא להתערב במלחמת האזרחים ברוסיה, בכל זאת נאלצו אלה להפעיל את נשקם. בייחוד לאחר התקלות בעיר צ'ליאבינסק, מדרום-מזרח להרי אורל, במאי 1918. לאחר אותה התקלות ניסו הבולשביקים לפרוק את נשקם של הצ'כוסלובקים ואלה האחרונים נאלצו להילחם בהם כדי להתקדם מזרחה, וכך החל מרד הלגיון הצ'כי. היותם הכוח הצבאי המגובש היחיד כמעט במרחבי רוסיה באותו זמן, סייע להם לפלס בכל זאת את דרכם, תוך השתלטות זמנית על המסילה, ושטחים ויישובים מצידיה, כמו גם על ציוד צבאי ואזרחי רב, כולל חלק מרזרבות הזהב של רוסיה.
חילוץ החיילים הצ'כוסלובקים היה אחת המטרות - וגם התירוצים - של התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה. באפריל 1918 נחתו בוולדיווסטוק חיילים יפנים ובריטים. עד אוגוסט נוספו לאלה אמריקנים, קנדים, צרפתים ואיטלקים - כמה אלפי חיילים מכל מדינה. היפנים, שהתקדמו לאורך מסילת הברזל עד לימת באיקל, נפגשו עם הצ'כוסלובקים בספטמבר.
בנובמבר נסתיימה מלחמת העולם הראשונה, והמטרה הראשונית של חילוץ הצ'כוסלובקים כדי שיצרפו את כוחם לזה של מדינות ההסכמה בחזית המערב, עוקרה מתוכן. בפועל הצטרפו הצ'כוסלובקים לרוסים הלבנים ולכוחות מדינות ההסכמה שלחמו בבולשביקים בסיביר. באוקטובר 1919 קיבלו החיילים הצ'כוסלובקים הוראה ממולדתם להתכנס בכיוון שער היציאה מרוסיה בוולדיווסטוק. החלטה דומה לזו שקיבלו באותו מועד בקירוב גם חיילי מדינות ההסכמה (פרט ליפנים). בפברואר 1920 נחתם הסכם עם הבולשביקים, שנסתייע בהעברת אוצר הזהב הרוסי לידיהם, ולפיו עזבו לבסוף הצ'כוסלובקים את רוסיה, סמוך לזמן שבו עשו כן יתר חיילי מדינות ההסכמה (להוציא היפנים), בהפליגם מנמל ולדיווסטוק. פינוי הצ'כוסלובקים, שהחל במרץ, הסתיים בספטמבר.
באיטליה

בינואר 1917 הוקמה באיטליה יחידה משבויים צ'כוסלובקיים שניאותו לעבור לצידו השני של המתרס.
הממשלה האיטלקית סרבה בתחילה להקמת יחידות לוחמות של צ'כוסלובקים והועידה את הצ'כוסלובקים ליחידות עבודה בלבד. רק באפריל 1918 הותרה הקמת יחידות צ'כוסלובקיות לוחמות, וגודלן, ארבעה רגימנטים, איפשר עד מאי הקמת אוגדה. מאמצע אוגוסט ואילך האוגדה, אשר תוגברה על ידי שני רגימנטים נוספים שהוקמו בהמשך, השתתפה בקרבות האחרונים של המלחמה בצפון איטליה, באזור אגם גרדה. מספר המתנדבים הצ'כוסלובקים באיטליה היה קרוב ל-20,000, מתוכם נהרגו כ-350. כמה עשרות מן ההרוגים היו שבויים שהוצאו להורג כעריקים.
בצרפת

ב-23 באוגוסט 1914, כשלושה שבועות לאחר כניסת צרפת למלחמה, הוקמה פלוגה של כ-300 מתנדבים צ'כים ששהו בצרפת, והצטרפה ללגיון הזרים הצרפתי.
הפלוגה לחמה בחזית מול גרמניה ונמחתה כמעט במאי 1915 במתקפה באזור אראס, עת נותרו בה רק כמאה חיילים כשירים בסיום הקרב. כחודש לאחר מכן הגדוד, שסבל אבדות כבדות במתקפה נוספת על אראס, פורק, ועימו היחידה הצ'כית. השרידים פוזרו בין יחידות לגיון הזרים בסהרה.
בדצמבר 1917 איפשרה ממשלת צרפת הקמת יחידות צ'כוסלובקיות אוטונומיות. בינואר 1918 הוקם רגימנט אשר הורכב ממתנדבים צ'כוסלובקים שהגיעו לצרפת מארצות שונות, וכן מלגיון הזרים הצרפתי. במאי הוקם רגימנט שני ושני אלה נצטרפו לבריגדה, אשר קלטה עוד עשרות צ'כוסלובקים שלחמו ביחידות אחרות בצבא הצרפתי.
הבריגדה לחמה בחזית מול הגרמנים עד סוף המלחמה. במהלך חודשי המלחמה האחרונים איבדה אותה בריגאדה כ-630 הרוגים מתוך כ-9,600 חיילים צ'כוסלובקים. מספר החיילים האמור כלל כמה אלפי מהגרים שמוצאם מצ'כוסלובקיה לעתיד.
לגיונרים מפורסמים

יאן סירובי, מפקד הלגיון, ראש ממשלת צ'כוסלובקיה בשנת 1938
לודביק סבובודה, נשיא צ'כוסלובקיה בשנים 1968-1975
יארוסלב האשק - סופר צ'כי נודע, מחברו של הספר החייל האמיץ שווייק
מיכאיל דיטריכס - מראשי הצבא הלבן בסיביר. בשנת 1917 היה ראש המטה של הלגיון.
לקריאה נוספת

Baerlein, Henry, The March of the 70,000, Leonard Parsons/Whitefriar Press, London 1926
Bullock, David: The Czech Legion 1914–20, Osprey Publishers, Oxford 2008.
Cestami odboje, memoirs of Czechoslovak Legion soldiers in Russia, France and Italy published in "Pokrok" (Prague) between 1926 and 1929
Clarke, William, The Lost Fortune of the Tsars, St. Martins Press, New York 1994 pp183–189
Fic, Victor M., The Bolsheviks and the Czechoslovak Legion, Shakti Malik, New Delhi 1978
Fic, Victor M., Revolutionary War for Independence and the Russian Question, Shakti Malik, New Delhi, 1977.
Fleming Peter, The Fate of Admiral Kolchak ,Rupert Hart Davis, London 1963
Footman, David, Civil War in Russia, Faber & Faber, London 1961
Goldhurst, Richard, The Midnight War, McGraw-Hill, New York 1978
Hoyt, Edwin P., The Army Without a Country, MacMillan, New York/London 1967
Kalvoda, Josef, Czechoslovakia's Role in Soviet Strategy, University Press of America, Washington DC 1981
Kalvoda, Josef, The Genesis of Czechoslovakia, East European Monographs, Boulder 1986
McNamara, Kevin J., "Dreams of a Great Small Nation: The Mutinous Army that Threatened a Revolution, Destroyed an Empire, Founded a Republic, and Remade the Map of Europe," Public Affairs, New York 2016
McNeal, Shay, The Secret Plot to Save the Tsar, Harper Collins, New York 2002 pp 221–222
Meek, James, The People's Act of Love, Canongate, Edinburgh, London, New York 2005
Mohr, Joan McGuire, The Czech and Slovak Legion in Siberia from 1917 to 1922. McFarland, NC 2012
Mueggenberg, Brent, The Czecho-Slovak Struggle for Independence 1914–1920, McFarland, Jefferson, 2014
Unterberger, Betty Miller, The United States, Revolutionary Russia, and the Rise of Czechoslovakia, Texas A&M University Press, College Station, 2000
White, John Albert, The Siberian Intervention, Princeton University Press, Princeton 1950
חיילים צ'כוסלובקים בולדיווסטוק ב-1918
הכל לטובה (שיר של סטטיק ובן-אל תבורי)

הכל לטובה הוא שיר שנכתב, הולחן ובוצע על ידי הצמד הישראלי סטטיק ובן-אל תבורי. השיר יצא לאור ב-22 באוקטובר 2017.
ניתוח

השיר עוסק בנוסטלגיה ובגעגועים לילדות. בהשוואה לשירים קודמים של השניים, השיר "הכל לטובה" פחות קצבי. בנוסף, בשיר זה לא הוזכרו שמותיהם של סטטיק, בן-אל תבורי וג'ורדי (המפיק המוזיקלי) כבשירים אחרים שלהם.
וידאו קליפ

בתחילת הווידאו קליפ מצולמים סטטיק ובן-אל באזור עתידני בסגנון הסרט מטריקס, כאשר הצבעים השולטים הם צבעים קודרים. בין לבין מופיעות תמונות ילדות שצולמו בטכניקת צילום המזכירה תמונות מן העבר. כמו בקליפים אחרים של סטטיק ובן-אל, גם בקליפ זה משתתף ג'ורדי.
את הקליפ ביים רומן בוצ'אצקי.
נכון למרץ 2023 צבר הקליפ כ־27.5 מיליון צפיות ביוטיוב. השיר הגיע למקום ה-26 במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ט.