stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נמרוד שפירא
ביוגרפיה

בין האמנים להם שפירא ביים וידאו קליפים: מובי (Wait for Me), נינט (Child), סינרגיה (אחכה לך), מוניקה סקס (מנגינה), עילי בוטנר (ימים של קיץ, רץ אלייך) ועוד.
סרטו הקצר "תום" (2010) השתתף בעשרות פסטיבלים בעולם וזכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל מזיפטרה הצכ'י, אחד הפסטיבלים הקוויריים הגדולים ביותר בעולם.
סרטו הקצר "ששי קשת לא אוכל פלאפל" (2013), פסטיבל שנגחאי הבינלאומי ה16. הבכורה הישראלית של הסרט הייתה בפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי ה-15 של תל אביב. הסרט נתמך על ידי קרן רבינוביץ' לאמנויות, קרן סנונית של הרשות השנייה וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי. בסרט מככב יון תומרקין ומשתתפים ששי קשת, מנשה נוי ורועי אסף.
שפירא כתב ביחד עם אדם סנדרסון את הפתיח לתוכנית הטלוויזיה ארץ נהדרת שהיה בשימוש בעונות 2010–2013.
בין הפרסומות שביים שפירא - שיחה אינטראקטיבית עם נשיא המדינה שמעון פרס לכבוד ועידת הנשיא הרביעית, פרסומת ל"יום שני ללא בשר" של מיקי חיימוביץ' בהשתתפות ירון לונדון ופבלו רוזנברג, חווית מציאות רבודה בהשתתפות הנשיא ראובן ריבלין ופרסומת לוולמארט בכיכובו של לברון ג׳יימס.
שפירא ניהל אמנותית קמפיינים אינטראקטיביים ו-וידאו קליפים עבור קוקה-קולה, נייקי, רד-בול, קולדפליי, וויז קליפה וניקי מינאג׳.
ב-2019 שפירא ניהל אמנותית שיר מחווה לאירוויזיון שנוצר על ידי בינה מלאכותית. עבור יצירת השיר הוזנו לאלגוריתם שנבנה במיוחד מאות שירים. התוצאה הייתה השיר "Blue Jeans and Bloody Tears", דואט בין הזמר יזהר כהן ומכונה. השיר סוקר בהרחבה בתקשורת העולמית, הגיע למיליוני צפיות וזכה בפרסים בתחרויות ה-Webby וה-Lovie.
סרטו ״סינדרום פיינגולד״ (2021) הוא סרט מציאות מדומה בכיכובם של צחי הלוי, אורלי זילברשץ, מיכאל מושונוב, קייס נאשף, יפתח קליין ונלי תגר. הסרט התקבל לפסטיבל טרייבקה. הסרט משחזר אירוע משנת 2009, בו יסמין פיינגולד, אלופת ישראל בחתירה, התהפכה עם סירתה בנחל הירקון ושהתה מתחת למים כ-4.5 דקות. הסרט מאפשר הצצה להרהוריהם ואישיותם של האנשים שעמדו מהצד. הסרט הופק בשיתוף ובתמיכת חטיבת הדיגיטל של כאן - תאגיד השידור הישראלי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה, מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, ובסיוע המועצה הישראלית לקולנוע.
שפירא הוא בוגר האינקובטור NEWINC לאמנות וטכנולוגיה, מטעם המוזיאון ה-NEW MUSEUM לשנת 2019, ועמית-חוקר באוניברסיטת MIT במעבדה לקולנוע דוקומנטרי-חדשני (OpenDocLab) לשנת 2021.
ג'יפתליק (אזור)

ג'יפתליק (בטורקית: Çiftlik) הוא אזור בבקעת הירדן, שהיה בבעלות הסולטאן עבדול חמיד השני. שם האזור נובע מהמונח ג'יפתליק/צ'יפטליק (אנ'), שבדיני המקרקעין באימפריה העות'מאנית, אשר ציין סוג של קרקע בבעלות המדינה.
היסטוריה

בשנות ה-70 של המאה ה-19 רכש הסולטאן עבדול חמיד השני אדמות בשטח 381,771 דונם (כ-382 קמ"ר) משני צדי הירדן, מיריחו ועד בית שאן. חלקו הדרומי נקרא ג'יפתליק יריחו, וחלקו הצפוני - ג'יפתליק בית שאן.
בשנת 1882 ביקש שמואל שולמאן, אמן וספר סת"ם מצפת, להקים יישוב על אדמות הג'יפתליק בעמק הירדן. הוא נפגש בקושטא עם הסולטאן, כמזכיר ועד חלוצי יסוד המעלה, והציע לו לקרוא למקום "עיר חמדה" על שם הסולטאן. שולמן קיבל את הסכמתו העקרונית של הסולטאן בתנאי שיימצאו 500 משפחות שיהיו מוכנות להתיישב ביישוב החדש. הוא חזר לארץ ישראל והדפיס חוברת המספרת על תוכניתו, אך לא נמצאו 500 משפחות והתוכנית נגנזה.
בשנת 1905 ניסה זלמן דוד לבונטין, מנהל בנק אפ"ק ביפו, לחדש את התוכנית. תוכניתו הייתה לחכור את אדמות הג'יפטליק ל-99 שנה ולישב עליהן 500 משפחות, וזאת במסגרת תוכנית נרחבת להתיישבות יהודית בבקעת הירדן משני צידיה עד אזור יריחו וכן שיט בים המלח. בסופו של דבר נפסלה התוכנית בידי ההנהגה הציונית בראשות דוד וולפסון, אשר חששה מן ההיקף הגדול והשאפתני של התוכנית, מן ההשקעה הכספית הגדולה שהייתה כרוכה בה וכן מן העובדה שאפשרות ביצועה נשענה על הצורך במתן שוחד בסכומים גדולים לרשיד ביי, המושל הטורקי של ירושלים. (תוכנית הג'יפטליק של לבונטין מתוארת בהרחבה בפרק ו' של הספר "דוד וולפסון -האיש וזמנו" מאת מרדכי אליאב, שיצא לאור בשנת תשל"ז בהוצאה משותפת של אוניברסיטת ת"א וההסתדרות הציונית העולמית).
ב-1908 בעקבות מרד הטורקים הצעירים הולאמו האדמות מרשות הסולטאן ונרשמו כקרקעות מדינה.
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

בתחילת השלטון הבריטי בארץ ישראל היה על השלטונות להחליט מה לעשות באדמות הג'יפתליק. ב-1921 נמסרו רוב הקרקעות ממערב לירדן לבעלותם של ערבים תושבי טובאס, בית דג'ן ושכם, שטענו כי האדמה הייתה שייכת להם קודם שעברה לידי השלטון העות'מאני. שטחי הג'יפתליק ממזרח לירדן נמסרו לאמיר עבדאללה. מלבד זאת הוקצו אדמות לקיבוץ איילת השחר וכן שטח ליד ערד שיועד להתיישבות של חיילים יהודיים ששירתו בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה. בהמשך נרכשו אדמות בג'יפתליק בית שאן על ידי הקרן הקיימת לישראל, והוקמו עליהן יישובים עבריים. מרבית יישובי עמק בית שאן הוקמו על אדמות ג'יפתליק.
לאחר מינויו של הנציב העליון הרברט פלומר, דרשה ההסתדרות הציונית מממשלת המנדט למלא את מחויבותה על פי כתב המנדט לסיוע בהקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל, ובכלל זה הקצאת קרקעות מדינה להתיישבות יהודית, "במיוחד את יתרת הקרקע מאדמות הג'יפתליק של בית-שאן, לצורכי התיישבות היהודים, כמתחייב מסעיף 6 של כתב המנדט. הקובע כי על הממשלה לעודד 'התיישבות צפופה של יהודים על הקרקע, לרבות אדמות המדינה ואדמות שוממות שאינן דרושות למטרות ציבוריות'. ממשלת בריטניה ידעה, שההסכם משנת 1921, בעניין אדמות הג'יפתליק של בית-שאן היה נדיב מדי בהקצותו שטחי קרקע נרחבים לערבים".
ב-1940 החלו הבריטים, לתכנן הקמת מבנה משטרה בג'יפתליק, תוך התבססות על מבנה הממשל העות'מאני שהיה קיים במקום. רשויות התכנון הכינו כ-3 חלופות לפי דגם של תחנה כפרית (2nd Class Police Station). בניין משטרת הג'יפתליק הושלם ב-1941 ושימשה את המשטרה הבריטית עד לסיום המנדט. משטרת הג'יפתליק הייתה חלק משורה של משטרות שהקימו הבריטים לאורך גבולם המזרחי שכללו גם את משטרת צמח, משטרת טובאס ומשטרת יריחו.
לפי תוכנית החלוקה, התוכנית התקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עבר משליטה בריטית לירדנית, כחלק מהגדה המערבית. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמה באזור תחנת ניסיונות חקלאית ירדנית.
בתקופה זו צומצם השטח הנקרא בשם ג'יפתליק - לחלקו שבשפך נחל תרצה. אזור זה שימש אתר התיישבות עוד מהתקופה הכלקוליתית בגלל אדמתו הפוריה. בנוסף, קיימת לפתחת נחל תרצה חשיבות ביטחונית, בהיותה מקשרת בין מעבר הירדן בגשר אדם לבין אזור שכם.
היסטוריה > לאחר 1967

במלחמת ששת הימים נכבש האזור, בחלקו שממערב לנהר הירדן, על ידי צה"ל, ועבר לשליטת ישראל. באזור הוקמו היאחזויות הנח"ל ארגמן (בשנת 1968) ומשואה (בשנת 1969), שאוזרחו לאחר שנים אחדות. באזור שוכנת גם העיירה הפלסטינית פארעה אל-ג'יפתליק. בנובמבר 1967 פשטו חיילי צה"ל על העיירה גרשו את התושבים והרסו חלק מהמבנים ואת התשתית החקלאית (משאבות מים וציוד חקלאי). זאת מאחר שהאזור שימש ציר כניסה למחבלים שחדרו מירדן לישראל. המשפחות משכם בעלי האחוזות במקום, פנו לצה"ל בדרישה לקבל פיצויים על ההרס. תחילה הכיר צה"ל בזכאותם לפיצוי, אחר כך חזר בו והם הגישו תביעה על סך 24 מיליון ל"י ועתירה לבג"ץ. בשנות ה-70 הותר לתושבים לחזור ליישוב. חלק מהתושבים במקום הם בדואים, שחלקם גורשו מהנגב בשנות ה-50.
לדברי מנהל רשות המים, גיורא שחם, באזור מתרחשות גניבות מים רבות על ידי תושבי האזור.
ראו גם

משטרת הג'יפתליק
הערות שוליים

↑  מקור השם ג'יפתליק במילה הטורקית צ'פת (=צמד) שמשמעותה שטח קרקע שיכול לחרוש צמד שוורים ביום אחד.
↑  הוועד הקים את ראשון לציון
↑  פנחס עופר, התגבשות משטר המנדט והנחת יסודות לבית לאומי יהודי, בתוך: משה ליסק (עורך), תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה, תקופת המנדט הבריטי, חלק ראשון, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, מוסד ביאליק, תשנ"ד-1994, עמ' 275-274.
↑  דוד זוהר, ערבים משכם תובעים פיצויים על נזקים שנגרמו לאחוזותיהם בבקעה, מעריב, 24 בפברואר 1970
↑   עמירה הס, כדי לחמוק מעוד הריסת בית, משפחת כעאבנה נאלצה לנדוד. ואז קרתה התאונה, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2019
↑  פרוטוקול מס' 64 מישיבת ועדת המשנה של ועדת החוץ והביטחון, 19 ביוני 2018
יורם רותם

| --- | --- |

יורם רותם
 לידה:  30 בספטמבר 1961 (בן 63)
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  עורך מוזיקלי ועיתונאי
 מעסיק:  גלי צה"ל
 פרסים והוקרה:  פרס אקו"ם (2020)
 קישורים חיצוניים
 https://www.YoramRotem.com
יורם רותם (ולורט) (נולד ב-30 בספטמבר 1961) הוא עורך מוזיקלי ושדרן רדיו ישראלי. משמש כעורך המוזיקה הראשי של תחנת הרדיו גלי צה"ל.
ביוגרפיה

רותם נולד בקיבוץ דגניה א'. הוצב בגלי צה"ל במסגרת שירותו הצבאי ב-1980. שירת בתחנה כעורך מוזיקלי, ומשנת 1999 מנהל את מחלקת המוזיקה של התחנה. בעל תואר ראשון של אוניברסיטת תל אביב בקולנוע וטלוויזיה ולימודים כלליים במדעי הרוח. נשוי ואב לשלושה, מתגורר בראש העין.
פעילותו בתחום הזמר העברי

יורם רותם מזוהה יותר מכל עם התוכנית "ארבע אחרי הצהריים" שאותה הוא עורך החל מ-1980. כמו כן הוא עורך ומגיש את התוכנית "בוא שיר עברי" וערך את התוכניות "בילוי נעים עם מולי שפירא", "עוד לא שבת" עם שלמה ארצי ו"ציפורי לילה" ותוכניות רבות נוספות. שישה אלבומים משולשים של שירים מ"ארבע אחרי הצהריים" יצאו לאור בעריכת יורם רותם ודלית עופר.
רותם שותף בכתיבת ערכי הזמר העברי באנציקלופדיית האינטרנט המוזיקלית "MOOMA". הוא ערך את הספרים "שירים+" של שלמה ארצי (הוצאת מודן) ו"עוף גוזל ובכלל" (הוצאת ידיעות אחרונות), וכן תקליטורים ואלבומי אוסף רבים ליוצרים ומבצעים, בהם נעמי שמר, אהוד מנור, מתי כספי, הגבעטרון, בעז שרעבי, יורם טהרלב, יאיר רוזנבלום, חיים חפר, בני אמדורסקי, יעקב רוטבליט, יעקב שבתאי, רחל שפירא, ג'וזי כץ ויהודה עמיחי.
רותם ערך עשרות אלבומים ואוספים למיטב היוצרים בארץ שהפכו לרבי-מכר וביניהם "הרעות", "גדלנו יחד", "תחת שמי מוסקבה" ו"החיטה צומחת שוב".
הוא עורך ומנחה מופעי זמר, מרצה בתחום הזמר העברי ומשמש כיועץ מוזיקלי לתוכניות טלוויזיה.
בשנת 2020 זכה רותם בפרס מיוחד מטעם דירקטוריון אקו"ם על פועלו לקידום ושימור הזמר העברי ויוצריו.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313070405171  ISNI: 0000 0000 6693 9302  LCCN: nr2003034654  MusicBrainz: ea785e47-ecd8-4163-9743-05eb3580cd71  VIAF: 14715318   WorldCat (עם VIAF): 14715318
ליאור שפר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 ביולי 1969 (בן 55) תל אביב
 סוגה מועדפת:  דוקומנטרי, תוכניות מציאות, דרמה, קומדיה
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 עיסוק:  במאי, מפיק, תסריטאי ויוצר טלוויזיה
 יצירות בולטות:  להרוג את הסבתא
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה על הבימוי הטוב ביותר בסדרה קומית (להרוג את הסבתא)
 פרופיל ב-IMDb
 
ליאור שפר (נולד ב-6 ביולי 1969) הוא במאי, מפיק, תסריטאי ויוצר טלוויזיה ישראלי. זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2015 (יחד עם דוד אופק) על הבימוי הטוב ביותר של הסדרה "להרוג את הסבתא".
ביוגרפיה

שפר הוא בעל תואר ראשון מהחוג לקולנוע וטלוויזיה  באוניברסיטת תל אביב. במהלך השנים שימש כבמאי, מפיק ותסריטאי של מספר סרטים וסדרות טלוויזיה. בין השנים 1997-1995 שימש כמפיק הסדרה "בת ים - ניו יורק". בשנת 2000 שימש כתסריטאי ובמאי הסדרה "Take Away", ששודרה בהוט 3. בשנת 2003 שימש כמפיק ותסריטאי הסרט "המנגליסטים". בשנת 2004 ביים עבור ערוץ 8 את הסרט הדוקומנטרי "החולה המדומה", וכן שימש כמפיק הסרט "שנת אפס".
הוא שימש כבמאי התוכנית "יצאת צדיק" מהעונה השנייה עד הרביעית, ששודרה בשידורי קשת של ערוץ 2, בהנחייתו של חיים הכט. בשנים 2006-2005 שימש כבמאי הסדרה "בחזרה לתחתית", ששודרה בערוץ 8. הוא ביים עבור yes דוקו את הסדרה הדוקומנטרית "אוכל, שתייה, ביחד, לבד". הוא שימש כבמאי צילומי חוץ בעונה השנייה של תוכנית המציאות "לרדת בגדול", ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2007 שימש כבמאי ותסריטאי הסדרה הדוקומנטרית "איפה הכסף?", בהגשת גיא מרוז. הוא שימש כבמאי הסדרה הדוקומנטרית "צמדים", ששודרה בהוט בידור ישראלי. הוא שימש כבמאי בתוכנית "סופר נני", ששודרה בשידורי קשת של ערוץ 2 בהגשת מיכל דליות. בין השנים 2014-2013 שימש כבמאי תוכנית המציאות "פרויקט הלהקה", ששודרה בערוץ הילדים. בשנים 2014-2012 שימש כבמאי התוכנית "גולסטאר".
בשנת 2015 שימש כיוצר ובמאי שותף של הסדרה "להרוג את הסבתא". הסדרה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "הסדרה הקומית הטובה ביותר", וכן על בימוי הסדרה חלק יחד עם דוד אופק את פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה של אותה שנה בקטגוריית "הבימוי הטוב ביותר בסדרה קומית".
בשנת 2017 ביים את העונה הראשונה של תוכנית המציאות התיעודית "ההחלטה" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2018 ביים עבור ערוץ הופ את סדרת הילדים "רגעי קסם".
שמי זרחין

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1961 (בן 63) טבריה, ישראל 
 שם לידה:  שמעון זרחין 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1989
 עיסוק:  תסריטאי, במאי קולנוע וסופר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 בן או בת זוג:  עינת גלזר-זרחין 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר (1998)  פרס היצירה לסופרים עבריים (2019)  פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר (2006)  פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר (2006) 
 פרופיל ב-IMDb
 
שמי (שמעון) זרחין (נולד ב-9 באוגוסט 1961) הוא במאי קולנוע, תסריטאי וסופר ישראלי. זוכה שלושה פרסי אופיר ופרס משרד החינוך והתרבות לקולנוע לשנת 1996.
ביוגרפיה

זרחין נולד וגדל בטבריה. בתקופת לימודיו בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, כתב וביים את סרטו הקצר "הקסם האחרון של סבא" וזכה בפרסים עליו. אחר כך עבד כמבקר קולנוע בעיתון "חדשות".
ביוגרפיה > קריירה בקולנוע

כתסריטאי זרחין כתב את התסריטים לסרטי העלילה "סיפורי תל אביב" (1992) בבימוי אילת מנחמי ונירית ירון, "סודות משפחה" (1997) בבימוי ניצה גונן, ואת התסריט "נודל" (2007) שכתב בשיתוף עם איילת מנחמי.
ב-1995 יצא לאקרנים סרטו הראשון באורך מלא, "לילסדה", שזכה בפרס התסריט בפסטיבל הבינלאומי של מונטריאול והשתתף בלמעלה מ-200 פסטיבלים ברחבי העולם. ב-2016 יצא לאור הספר "ההגדה של לֶילָסֶדֶה" שמכיל את התסריט המלא של הסרט, לרבות סצנות שנגנזו, את הערות הבמאי ומאמרים על הסרט.
ב-1998 יצא לאקרנים סרטו "מסוכנת", שנכתב במיוחד עבור גילה אלמגור ומשה איבגי, זכה בשבעה פרסי אופיר, בהם פרס הבימוי.
ב-2001 המחזה פרי עטו "המפץ הגדול חוזר" הוצג בפסטיבל "פותחים מסך" וזכה בפרס מטעם קרן רבינוביץ.
ב-2003 יצא לאקרנים סרטו "הכוכבים של שלומי", שזכה ב-20 פרסים ואותות הוקרה בפסטיבלים בינלאומיים שונים ברחבי העולם (בהם פרס אהוב הקהל בוואיאדוליד שבספרד; פרס הסרט, פרס התסריט, פרס איגוד המבקרים פיפרסקי ופרס ההומאניות של ארגון הכנסיות בפסטיבל פסטרויה פורטוגל; פרסי הסרט והבימוי במוסקבה; פרס הסרט בג'יפוני איטליה; ופרסים אחרים בארצות הברית, פולין, צ'כיה, גרמניה, שוודיה ועוד). הסרט זכה להפצה מסחרית בבתי קולנוע בארצות הברית, צרפת, סינגפור ועוד. ב-2007 רכשה השחקנית סלמה הייק את הזכויות להפקת גרסה אמריקאית של הסרט.
ב-2005 כיהן כמנהל תחום הדרמה בקבוצת התקשורת "כאן", שהתמודדה במכרז ערוץ 2, אך הקבוצה לא זכתה במכרז ופורקה ב-2007.
ב-2006 יצא לאקרנים סרטו הרביעי כבמאי ותסריטאי "אביבה אהובתי", אשר צולם ברובו בטבריה, עיר ילדותו. על הסרט זכה זרחין בפרס אופיר, על בימוי ותסריט, והסרט זכה ב-4 פרסים נוספים, כולל הסרט הטוב ביותר לשנת 2006 אותו חלק יחד עם הסרט "אדמה משוגעת". באותה שנה זכה סרטו של זרחין בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-42 בשיקגו בפרס התסריט המצטיין.
ב-2007 יצא מארז ה-DVD של סרטי שמי זרחין, הכוללים את "לילסדה", "מסוכנת", "הכוכבים של שלומי" ו"אביבה אהובתי". במרץ 2020 יצא בחברת הליקון מיוזיק אלבום פסקול הסרט, הכולל גם רמיקסים וקטעים שלא נכללו במהדורה המקורית.
ב-2012 יצא לאקרנים סרטו "העולם מצחיק", אשר עוקב אחרי סיפורן של כמה וכמה דמויות, כולן חברות בסדנת כתיבה בספריה הציבורית של טבריה. הסרט היה מועמד ל-15 פרסי אופיר, ובהם לסרט העלילתי הטוב ביותר של השנה, והוקרן בפסטיבל הקולנוע של שיקגו.
ב-2015 יצא לאקרנים סרטו "המלים הטובות", שהיה מועמד ל-12 פרסי אופיר. הוא הוקרן בפסטיבל בוסאן, אחד הפסטיבלים החשובים באסיה, ובפסטיבל טורונטו. הסרט גם נרכש להפצה בארצות הברית.
ב-2022 יצא לאקרנים סרטו "השתיקה", דרמה משפחתית המשולבת במותחן פוליטי. הסרט נעל את פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
ב-2024 יצא לאקרנים סרטו "חמדה" בכיכובם של ששון גבאי ואסי לוי.
זרחין מלמד כתיבת תסריטים ובימוי בבית הספר סם שפיגל בירושלים למן הקמתו. במסגרת זו חנך עשרות רבות של סרטי סטודנטים, ובהם הסרטים הקצרים "סוסי ים" (ניר ברגמן), "ל"ג בעומר" (שרון עמרני), "חינה" (עידן הובל), "חיילת בודדה" (טליה לביא).
בנוסף, ביים זרחין עשרות סרטי פרסומת, כמה מפרקי סדרת הטלוויזיה "האשה האחרת", ערך וייעץ לתסריטים רבים (כולל לסדרת הסרטים "שיעור מולדת"), כתב מאמרים וביקורות בעיתונים ועוד.
ביוגרפיה > קריירה בקולנוע > סגנון אמנותי

מכלול סרטיו ותסריטיו של זרחין מרכיבים עולם של יוצר בעל מבט ייחודי ואישי על המציאות הישראלית כמו גם על הקולנוע:
במישור אחד עוסק זרחין בסוגיות הכרוכות בחומרי הנפץ של החברה הישראלית, במתחים עדתיים וחברתיים למשל. החומרים הישראליים מרכיבים אצלו חלל פעולה ים-תיכוני, זורם וטבעי. סוגיית המזרחיות למשל, מתקיימת בסרטיו כעובדת חיים, כמרכיב טבעי של המציאות המוצגת באופן שהופך אותה בסופו של דבר לאלמנט קולנועי שווה ערך לאלמנטים אחרים ולא ל"נושא" או "מסר".
במישור השני מבקשות יצירותיו של זרחין את הקשר שבין ה"ריאליסטי" ל"פנטסטי". מתקיימת בהם דיאלקטיקה בין המציאותי והברור לבין מה שמעבר למציאות הנגישה והנראית לעין.
במישור התוכני השלישי עוסק זרחין בדמויות שבאופן עקבי מתקיים בהן הפער שבין הדימוי החיצוני, המקובע והמסרס, לבין הדימוי הפנימי המודחק אך השואף תמיד להתגבש ולנצח. הסרטים שלו מרכיבים, לעיתים בנגיעה קומית לעיתים מלודרמטית, קשת גדולה של דמויות נוגעות ללב שיש בהן מרכיבים גדולים של אטימות לסובב אותן כמו גם אטימות לעצמן.
דמויות אלה נעות כמעט תמיד בתוך זירה משפחתית, מה שמאפשר לזרחין לפרק כל פעם מחדש את מושגי ה"משפחה" וה"משפחתיות".
המלודרמות-קומדיות משפחתיות שהוא כותב ומביים מציגות באור פרדוקסלי את המשפחה כתא שממנו הגיבורים חייבים להיחלץ ובה בשעה מוכרחים להמשיך ולהשתייך.
ביוגרפיה > קריירה ספרותית

ספרו הראשון, "עד שיום אחד", יצא לאור במאי 2011 בהוצאת "כתר", זכה לביקורות טובות ובתוך שבועיים התמקם בראש רשימת רבי המכר. הספר זכה ב"פרס סטימצקי" על היותו אחד משלושת ספרי המקור המצליחים ביותר ב-2012. הספר תורגם לאנגלית וראה אור בסתיו 2013 בהוצאה האמריקאית New Vessel ונכלל ברשימת "הספרים הטובים ביותר לשנת 2013" של מספר כתבי עת אמריקאים.
ספרו השני "אח שלי איוב" יצא ב-2017 בהוצאת "כתר", רומן המספר את סיפורו של איוב, נער שאמו נפטרה בלידתו ואביו השתקן מזניח אותו.
חיים אישיים

שמי זרחין נשוי לעורכת הסרטים עינת גלזר-זרחין, גר בתל אביב ואב לשלושה. אחיו הוא השחקן ליאור זוהר.
פרסים והוקרה

במרץ 2009 זכה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה לשנת 2008 בתחום בימוי הקולנוע העלילתי.
ביוני 2013 זכה בפרס קוגל לספרות.
בדצמבר 2018 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים.
פילמוגרפיה

ג'קי (1990) - תסריטאי.
סיפורי תל אביב (1992) - תסריטאי.
בובה מתי (קלטת ילדים עם מתי כספי), (1992) - במאי, תסריטאי.
לילסדה (1995) - במאי, תסריטאי.
מסוכנת (1998) - במאי, תסריטאי.
סודות משפחה (1998) - תסריטאי.
האשה האחרת (סדרת טלוויזיה) (2000) - במאי.
הכוכבים של שלומי (2003) - במאי, תסריטאי.
אביבה אהובתי (2006) - במאי, תסריטאי.
נודל (2007) - תסריטאי.
העולם מצחיק (2012) - במאי, תסריטאי.
המילים הטובות (2015) - במאי, תסריטאי.
השתיקה (2022) - במאי, תסריטאי.
חמדה (2024) - במאי, תסריטאי.
ספריו

עד שיום אחד, הוצאת כתר 2011 (הספר בקטלוג ULI)
ההגדה של לילסדה, הוצאת כתר 2016 (הספר בקטלוג ULI)
אח שלי איוב, הוצאת כתר 2017 (הספר בקטלוג ULI)
אורי רוזנווקס

| --- | --- |

 לידה:  18 ביוני 1965 (בן 59) ירושלים 
 סוגה מועדפת:  סרט תיעודי 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
אורי רוזנווקס (נולד בשנת 1965) הוא במאי, מפיק ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה

רוזנווקס נולד בירושלים לברוריה ולזלמן רוזנווקס וגדל בבאר שבע.
את שירותו בצה"ל עשה כמפקד טנק. הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בקולנוע וטלוויזיה ומוסמך אותה אוניברסיטה בחקר המזרח התיכון.
מאז תחילת הקריירה הקולנועית שלו ב-1991 יצר רוזנווקס סדרות טלוויזיה, סרטים דוקומנטריים ודוקו-אקטיביסטיים במגוון נושאים. בנוסף, היה תחקירן בתוכנית "עובדה" בין השנים 1993–2007, שם כתב והפיק עשרות דיווחים דוקומנטריים.
כיהן בין השנים 2010–2013 כיו"ר פורום יוצרי הסרטים הדוקומנטריים בישראל.
רוזנווקס היה מעורב בפרויקט חינוכי בעיר הבדואית רהט, אשר במסגרתו הוא פתח כיתה ללימודי קולנוע לנשים. מתוך הפרויקט הזה יצא סרט תיעודי קצר.
הוא מתגורר ברמת גן, נשוי לתמי ואב לשלושה.
פילמוגרפיה

1998 - בלש בירושלים
2001 - דרך האוכל
2004 - ההחמצה הגדולה
2007 - עשירים הם חברים
2007 - החוג לקולנוע - סרט תיעודי קהילת הבדואים השחורים ("אפרו-בדואים") ברהט
2008 - מדינה זבל - סרט תיעודי העוסק בתופעת השלכת פסולת ואשפה במקומות ציבוריים ברחבי ישראל (HOT8)
2008 - על החיים ועל המוות
2010 - ארבעה סיפורים מהנגב - קובץ סרטים קצרים של החוג לקולנוע ברהט, בבימוי ארבעה במאים ובמאיות בדואים, ובהפקת רוזנווקס.
2010 - "דור שלם דרש שלום" - על תנועת דור שלום (yes דוקו)
2013 - לוד בין ייאוש לתקווה - העיר לוד על רקע הבחירות לעירייה (HOT8)
2013 - ליבוביץ – אמונה אדמה אדם - על ישעיהו ליבוביץ (HOT8)
2015 - הנובליסטים - על ישראלים זוכי פרס נובל (yes דוקו)
2017 - הנשר הגדול - על הרמב"ם (כאן 11)
2018 - זכות הצעקה: פרקים במחאה הישראלית (HOT8)
2019 - מלכויות של מטה - על תנועת החסידות (כאן 11)
2020 - המפרץ - על הזיהום במפרץ חיפה (HOT8)
2023 - מכונת המיתוסים (כאן 11)
2024 - טכניון 10²
הערות שוליים

↑   שני ליטמן, כיו"ר פורום היוצרים הדוקומנטריים התמחה אורי רוזנווקס בבלגן מאורגן היטב, באתר הארץ, 17 בפברואר 2014
↑  רהט- ארבעה סיפורים מהנגב, באתר הקרן החדשה לקולנוע ולטלוויזיה, ‏2010
↑  נירית אנדרמן, "מלון תשעה כוכבים" זכה בפרס הקולנוע התיעודי, באתר הארץ, 19 ביוני 2007
↑  גילי איזיקוביץ, הוכרזו הזוכים בפרס "פראט" לסיקור של איכות הסביבה, באתר הארץ, 23 במרץ 2009
↑  שני סרטים על מיעוטים, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2010
↑  מורן שריר, דור שלם דרש שלום: מסיכת המוות של השמאל הציוני, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2010
↑  איילת שני, ייאוש בחצר האחורית של גוש דן, באתר הארץ, 5 בינואר 2013
↑  מאיר בביוף, חישעיהו ליבוביץ והמזרחים - אף מילה, באתר "העוקץ", 13 באפריל 2013
↑  גילי איזיקוביץ, מדוע שכטמן, כהנמן וצ'חנובר קיבלו נובל?, באתר הארץ, 22 באפריל 2015
↑  נועה בורשטיין-חדד, חומר הנפץ של עולם האמונה היהודי, באתר "העוקץ", 26 בנובמבר 2017
↑   גילי איזיקוביץ, "זכות הצעקה": טלוויזיה שמרתיחה את הדם, באתר הארץ, 10 במרץ 2018
איריס חפץ, "זכות הצעקה" ונחת זרועם של השוטרים, באתר "העוקץ", 12 במרץ 2018
↑   גילי איזיקוביץ, "המפרץ": הצפייה בסדרה התיעודית הזאת מקוממת ומייאשת, באתר הארץ, 25 ביוני 2020
 נעמה ריבה, אם מישהו עדיין מזלזל בסכנה האורבת במפרץ חיפה – שיצפה בסדרה הזאת, באתר הארץ, 7 ביולי 2020
 שני ליטמן, הפוליטיקה היא עגלה ריקה, אבל עם ידע והיגיון בריא אפשר לפעמים לנצח אותה, באתר הארץ, 6 ביולי 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308615005171  ISNI: 0000 0004 0272 2576  LCCN: no2014142631  VIAF: 298790224   WorldCat (עם VIAF): 298790224
עודד רסקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 במאי 1971 (בן 53) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
עודד רסקין (נולד ב-18 במאי 1971) הוא במאי טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

עודד רסקין גדל בהרצליה. הוא למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב במגמת הפקה (1998–1994). סרט הקיץ שלו אותו כתב וביים היה "קילר בייב" (1997). קומדיית אקשן בת 15 דקות. הסרט מספר על בחורה יפהפייה שלהוטה להתפרסם, נקלעת לפיגוע טרור, מצילה את המצב והופכת לגיבורה ומפורסמת כפי שרצתה. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר ב-British International Film Festival וזכה בפרס הראשון בפסטיבל פוטסדאם, ברלין.
סרט הגמר של רסקין, "הקרב על תל חי" (1999), היה דרמת טלוויזיה בת 50 דקות, עבור שידורי קשת. הוא מומן על ידי הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וזכה בפרס אופיר לדרמה הטובה ביותר לשנת 2000.
הסדרה הראשונה בה לקח חלק הייתה "טייק אווי", לה כתב וביים שלושה פרקים (2000). אחר כך כתב וביים את סרט הטלוויזיה הדרמטי "טניה 403" עבור HOT, בכיכובם של יוסי פולק ואנה סטפן. מאז ועד היום (2013) מביים רסקין עבור הטלוויזיה. כתב פרקים וביים בסדרת הדרמה הקומית "בשורות טובות", ביים את כל פרקי העונה השנייה של סדרת הדרמה הקומית "מסודרים" וביים את סדרת האקשן המשטרתית "המיוחדת".
בשנים 2010–2003 היה תסריטאי ובמאי פרומואים, ביניהם הפרומואים ל"האלופה 3", "עונת החתונות" ו"עספור - השקה", עבור HOT. ביים קליפים ופרסומות לטלוויזיה ולאינטרנט (ויראלי ואינטראקטיבי).
הוא ביים את כל פרקי העונה של הסדרה הקומית "להיות איתה", שיצר וכתב אסי עזר. הסדרה בת שלוש עונות, כאשר כל פרק הוא של חצי שעה. העונה הראשונה שודרה ב-2013 בערוץ 2, קשת. זוהי קומדיה רומנטית, בכיכובם של רותם סלע, אביב אלוש, הילה סעדה, מארק איווניר ועופר חיון.
בשנת 2015 ביים את סדרת הטלוויזיה "כפולים". וב-2018 ביים את העונה השנייה.
ב-2023 עלתה באפל TV פלוס הסדרה טיפות של אלוהים, אותה ביים.
חיים אישיים

רסקין מתגורר עם בת זוגו שיר, רקדנית, מורה וכוריאוגרפית ושתי בנותיו.
פילמוגרפיה

2023 - בימוי טיפות של אלוהים.
2020 - בימוי - שטח הפקר.
2017 - בימוי הסדרה האמריקאית "אבסנטיה".
2012/13 - בימוי כל פרקי העונה של הסדרה "להיות איתה" עבור שידורי קשת, יוצר הסדרה - אסי עזר, קופרמן הפקות.
2010/11 - בימוי כל פרקי העונה של הסדרה "המיוחדת" עבור רשת, תסריטאים – עמי אמיר ומשה זונדר, מטר הפקות/מקאן.
2008/9 - בימוי כל פרקי העונה של "מסודרים 2" עבור שידורי קשת. מפיקה – ליאת בנאסולי.
2005/6 - בימוי וכתיבת פרקים לסדרה "בשורות טובות" עבור קשת. סהר הפקות – סער יוגב.
2002/3 - כתיבה ובימוי "טניה 403" דרמת טלוויזיה באורך מלא עבור אי.סי.פי במסגרת פרויקט "סרטים מכאן". פרלייט הפקות - אורי סבג.
2000 - בימוי וכתיבה 3 פרקים בסדרה "טייק אווי". סדרת דרמה עבור אי.סי.פי, שיבא תקשורת – מיכה שגריר.
1999 - בימוי וכתיבת הסרט "הקרב על תל-חי", דרמת טלוויזיה בת 50 דקות 16 מ"מ עבור שידורי קשת. מומנה על ידי הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה. זוכת פרס אופיר לדרמה הטובה ביותר לשנת 2000. פרלייט הפקות – אורי סבג.
1997 - בימוי וכתיבת הסרט "קילר בייב".
משה רוזנטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 ביולי 1985 (בן 39) 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  במאי קולנוע, תסריטאי קולנוע
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 יצירות בולטות:  קריוקי
 פרסים והוקרה:  זוכה פרס פסטיבל הקולנוע ירושלים
 https://www.mosherosenthal.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
משה רוזנטל (נולד ב-8 ביולי 1985) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי. סרט הבכורה שלו "קריוקי" זכה בשנת 2022 בארבעה פרסי אופיר.