מלכות המשנה של ספרד החדשה
כלכלה

במהלך עידן הכיבוש, על מנת לשלם את החובות שנגרמו לכובשים ולחברותיהם, העניקו המושלים הספרדים החדשים לאנשיהם מענקים של הוקרה ועבודת ילידים, הידועים בשם encomiendas. בספרד החדשה, מענקים אלה עוצבו על פי מודל ההוקרה והעבודה שדרשו שליטי מקסיקה מקהילות ילידים. מערכת זו באה לסמן דיכוי וניצול של ילידים, אם כי ייתכן שיוצריה לא יצאו לדרך בכוונה כזו. בקיצור צמרת הפטרונים והכמרים בחברה חיו מעבודת המעמדות הנמוכים. בשל כמה מקרים מחרידים של התעללות בעמים הילידים, הבישוף ברטולומה דה לאס קאסאס הציע להביא עבדים שחורים להחליף אותם. ברטולומה חזר בתשובה מאוחר יותר כשראה את היחס הגרוע עוד יותר שניתן לעבדים השחורים.
במקסיקו הקולוניאלית, encomenderos de negros היו מתווכים מיוחדים במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-17. בעוד ש-encomendero (לחלופין, encomenderos de indios) מתייחס בדרך כלל לגברים שהוענקו לעבודה ומחווה של קבוצה ילידית מסוימת בעידן המיידי שלאחר הכיבוש, ה-encomenderos de negros היו סוחרי עבדים פורטוגליים אשר הורשו לפעול במקסיקו לצורך סחר בעבדים.
בפרו, התגלית הנוספת שהנציחה את מערכת עבודת הכפייה, המיט'ה, הייתה מכרה הכסף היחיד העשיר ביותר שהתגלה בפוטוסי, אבל בספרד החדשה, גיוס העבודה היה שונה באופן משמעותי. למעט מכרות כסף שפעלו בתקופה האצטקית בטקסקו, דרומית מערבית לטנוצ'טיטלאן, אזור הכרייה של מקסיקו היה מחוץ לאזור התיישבות ילידית צפופה. לעבודה עבור המכרות בצפון מקסיקו היה כוח עבודה של עבודת עבדים שחורה ועבודת שכר ילידית, ולא עבודת גיוס. ילידים שנמשכו לאזורי הכרייה היו מאזורים שונים של מרכז מקסיקו, וכמה מהם מהצפון עצמו. עם גיוון כזה לא הייתה להם זהות או שפה אתנית משותפת והם נטמעו במהירות בתרבות ההיספאנית. למרות שהכרייה הייתה קשה ומסוכנת, השכר היה טוב, וזה מה שמשך את הילידים לעבודה.
מלכות המשנה של ספרד החדשה הייתה מקור ההכנסה העיקרי של ספרד במאה ה-18, עם תחיית הכרייה תחת הרפורמות הבורבוניות. מרכזי כרייה חשובים כמו סקטקס, גואנחואטו, סן לואיס פוטוסי והידאלגו הוקמו במאה ה-16 וסבלו מירידה ממגוון סיבות במאה ה-17, אך כריית הכסף במקסיקו עלתה על כל שאר הטריטוריות הספרדיות מעבר לים בהכנסות עבור קופת המלוכה.
הצבע האדום המהיר קוכיניאל היה ייצוא חשוב באזורים כמו מרכז מקסיקו ואואחאקה במונחים של הכנסות לכתר וגירוי השוק הפנימי של ספרד החדשה. קקאו ואינדיגו היו גם מוצרי ייצוא חשובים עבור ספרד החדשה, אך נעשה בהם שימוש דווקא באמצעות תמלוגים במקום מגע עם מדינות אירופה עקב פיראטיות והברחות. תעשיית האינדיגו בפרט גם סייעה לאחד באופן זמני קהילות ברחבי ממלכת גואטמלה עקב ההברחות.
היו שני נמלים מרכזיים בספרד החדשה, וראקרוס הנמל הראשי של מלכות המשנה על האוקיינוס האטלנטי, ואקפולקו על האוקיינוס השקט, נקודת הקצה של הגליאון של מנילה. בפיליפינים מנילה ליד ים סין הדרומי הייתה הנמל הראשי. הנמלים היו בסיסיים לסחר מעבר לים, וכללו נתיב סחר מאסיה, באמצעות הגליאון של מנילה ועד לספרד.
אלו היו ספינות שביצעו הפלגות מהפיליפינים למקסיקו, שסחורותיהן הועברו לאחר מכן יבשתית מאקפולקו לווראקרוס ובהמשך הועברו מחדש מווראקרוס לקדיס שבספרד. לאחר מכן, הספינות שיצאו להפליג מווראקרוס היו עמוסות בדרך כלל בסחורה מאיי הודו המזרחית הספרדיים שמקורן במרכזים המסחריים של הפיליפינים, בתוספת המתכות היקרות ומשאבי הטבע של מקסיקו, מרכז אמריקה והאיים הקריביים. במהלך המאה ה-16, ספרד החזיקה בשווי של 1.5 טריליון דולר (מונחים של 1990) בזהב וכסף שהתקבלו מספרד החדשה.
עם זאת, משאבים אלה לא תורגמו לפיתוח עבור המטרופולין (מדינת האם) עקב העיסוק התכוף של המלוכה הקתולית הספרדית במלחמות הדת באירופה (כמויות עצומות מהעושר הזה הושקעו בשכירת שכירי חרב כדי להילחם ברפורמציה הפרוטסטנטית), כמו גם הירידה הבלתי פוסקת בהובלה לחו"ל שנגרמה על ידי תקיפות של חברות של בוקאנרים בריטיים, קורסיירים הולנדים ופיראטים ממוצאים שונים. חברות אלו מומנו בתחילה על ידי, תחילה, על ידי הבורסה למניות ערך של אמסטרדם, הראשון בהיסטוריה ומקורן נובע בדיוק מהצורך בכספים למימון משלחות פיראטים, כמו מאוחר יותר על ידי הבורסה הלונדונית. האמור לעיל הוא מה שכמה מחברים מכנים "התהליך ההיסטורי של העברת העושר מהדרום לצפון".