stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב בית קשת
הנצחה

בשנת 1952, עם מינויו של יצחק בן-צבי לנשיא המדינה, פורק צריף המגורים שבו התגורר עם משפחתו ברחביה במשך 26 שנה, והועבר לקיבוץ בית קשת, לשמש בית תרבות לזכר בנו עלי.
במרכז בית קשת, בגבעת שהב, הקימה בתיה לישנסקי, דודתו של עלי בן צבי, אנדרטה לחללי בית קשת.
שבעת הנופלים בקרב בית קשת קבורים בבית הקברות של הקיבוץ. על קברם יש גלעד לזכרם ולזכר יתר חברי הקיבוץ שנהרגו במקומות שונים במלחמת העצמאות. במקום קבורים גם הנופלים בקרב עם הזביחים. כמו כן, נקרא שמו של הנחל הזורם למרגלות הקיבוץ "נחל השבעה" על שם שבעת החללים. הנחל מנקז את המדרונות המזרחים של הרי נצרת וזורם במקביל לתוואי כביש 65 עד אשר הלה מתנקז לאפיקו של נחל תבור.
בבית הביטחון, באתר הישן של בית קשת, היה מוזיאון שתיאר את הקרבות באזור בית קשת. המקום נסגר.
בצריף המשוקם של משפחת בן צבי בבית קשת הוקם אתר הנצחה לעלי בן צבי. במקום יש תצוגה של תמונות המשפחה ורהיטים מקוריים שהיו בצריף ברחביה ומוקרן סרט על עלי בן צבי ומשפחתו.
במכתש חצרה (מכתש קטן) יש מעלה עלי בשם של עלי בן צבי שנפל ונפצע קשה בעליה במעלה זה, בטיול שלו עם חברים ב-1946.
לקריאה נוספת

בנימין עציוני (עורך), "אילן ושלח - דרך הקרבות של חטיבת גולני", הוצאת מערכות, 1950.
הערות שוליים

↑  משה מנדרינובסקי בי"ג סיון, ויעקב סולובייצ'יק (ליפא) בח' בתשרי
↑  יוסף קלמן (אתר ההגנה)
↑  דוד בן-גוריון, יומן המלחמה: מלחמת העצמאות, תש"ח-תש"ט, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, כרך א', פרק שלישי, 20.3.48, עמ' 314.
גלעד בבית הקברות בבית קשת לחברי הקיבוץ שנהרגו במלחמת העצמאות
צריף בן צבי בבית קשת
שלט הסבר בצריף בן צבי בבית קשת
סוכן חשאי 117

הלוגו של הובר בוניסייה דה לה באת', סוכן חשאי 117.
סוכן חשאי 117 (OSS 117, ראשי התיבות באנגלית מתייחסים לארגון שקדם ל-CIA, המשרד לשירותים אסטרטגיים, OSS) הוא שם הצופן של הובר בוניסייה דה לה באת', הדמות הראשית בסדרת ספרים מאת ז'אן ברוס המגוללת את קורותיו של סוכן חשאי אמריקאי ממוצא צרפתי.
בניגוד למה שאפשר להבין לכאורה מהסרטים על הדמות מראשית המאה ה-21, הדמות אינה פרודיה על דמותו של ג'יימס בונד, ופרסומה אף קדם לזה של בונד בארבע שנים. בצרפת נשמעו טענות שסרטי ג'יימס בונד הם בכלל חיקויים לסרטי סוכן חשאי 117, שכבר הוסרטו שנים לפני "ד"ר נו" ב-1962.
סדרת הספרים זכתה להצלחה בצרפת, ועל פיה הופקו סדרת סרטי ריגול, החל משנת 1957 בסרט "סוכן חשאי 117 לא מת", שבה השחקן איוואן דסני גילם את הדמות הראשית. בסרטים משנות ה-60 של המאה ה-20 הדמות גולמה על ידי קרווין מתיוס ופרדריק סטפורד.
הסרטים האחרונים בסדרה ("סוכן חשאי 117: קהיר, קן המרגלים" ו"סוכן חשאי 117: אבוד בריו", שהופץ בישראל בשם המרגל האבוד בריו דה ז'ניירו) הוקרנו בעשור הראשון של המאה-21 ובהן כיכב ז'אן דוז'ארדן בתפקיד הראשי, כאשר בגרסת הסרטים הללו הסוכן משרת בסוכנות SDECE, ששימשה כסוכנות הביון הצרפתית בשנים 1944–1992. הסרטים בוימו על ידי מישל הזנוויציוס.
במציאות, שם הצופן סוכן 117 היה כינויו של ויליאם לנגר, ראש אגף המחקר והניתוח של המשרד לשירותים אסטרטגיים.
סדרת הספרים

ז'אן ברוס פרסם בסך הכל 91 רומנים משנת 1949 ועד למותו מתאונת דרכים ב-1963.
החל מאותה עת ועד 1985 כתבה רעייתו ג'וזט את המשך הספרים והיא כתבה 143 ספרים תחת שם העט "ג'. ברוס".
מ-1987 פורסמו 23 ספרים נוספים פרי עטם של בתה, מרטין ובעלה פרנסואה. הספר האחרון בסדרה פורסם ב-1992.
סדרת הסרטים

הסרט הראשון "סוכן 117 לא מת" נעשה בשנת 1957 ובמהלך שנות ה-60 וה-70 הופקו סרטים נוספים.
בשנת 2006 הופק סרט הפרודיה "סוכן חשאי 117: קהיר, רשת מרגלים" בכיכובו של ז'אן דוז'ארדן וב-2009 הופק סרט ההמשך בכיכובו, "המרגל האבוד בריו דה ז'ניירו". סרט המשך שלישי בשם "סוכן חשאי 117: התראה אדומה באפריקה השחורה" צפוי לצאת במהלך 2021.
הערות שוליים

↑  "סוכן חשאי 117: התראה אדומה באפריקה השחורה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
גביע דייוויס 1939

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  5 במאי 1939 – 5 בספטמבר 1939 (124 ימים) 
 מספר תחרות:  34 
 מדינות משתתפות:  27
 עיר מארחת:  הברפורד, ארצות הברית (משחק על התואר)
 זוכה:  אוסטרליה (7)
 
 → גביע דייוויס 1938 גביע דייוויס 1946 ← 
 
אתגר הטניס הבינלאומי 1939 (באנגלית: 1939 International Lawn Tennis Challenge) הייתה התחרות ה-34 במניין של מה שנודע היום כ"גביע דייוויס".
נבחרת אוסטרליה עם הגביע
מחזיקי הגביע היו נציגי ארצות הברית ומשחק הגמר נערך בהברפורד ליד פילדלפיה. לתחרות נרשמו 27 נבחרות שחולקו ל-2 בתים – "בית אמריקה" ו"בית אירופה".  בין מנצחי הבתים נערך משחק על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר. במשחק זה נבחרת אוסטרליה ניצחה את נבחרת ממלכת יוגוסלביה.
המשחק על התואר נערך ב-2–5 בספטמבר 1939 בעיירה ליד פילדלפיה, ארצות הברית. נבחרת ארצות הברית הפסידה לנבחרת אוסטרליה עם תוצאה 2:3.
משחקי פלייאוף > בית אמריקה

תת הבית הצפוני כלל 6 נבחרות כולל אוסטרליה, הפיליפינים ויפן.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | רבע הגמר יוני–יולי | רבע הגמר יוני–יולי | רבע הגמר יוני–יולי |  |  | חצי הגמר 14–16 ביולי | חצי הגמר 14–16 ביולי | חצי הגמר 14–16 ביולי |  |  | משחק הגמר 10–12 באוגוסט | משחק הגמר 10–12 באוגוסט | משחק הגמר 10–12 באוגוסט |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |
 : 
|   |  |  הפיליפינים הפיליפינים (נ"ט) |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |  |   |  |   |   | לונג ביץ', ארצות הברית, דשא | לונג ביץ', ארצות הברית, דשא | לונג ביץ', ארצות הברית, דשא | לונג ביץ', ארצות הברית, דשא | לונג ביץ', ארצות הברית, דשא |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |  |  הפיליפינים הפיליפינים | 0 |   |  |  |  |  |  |  |
| מקסיקו-סיטי, מקסיקו, חימר | מקסיקו-סיטי, מקסיקו, חימר | מקסיקו-סיטי, מקסיקו, חימר | מקסיקו-סיטי, מקסיקו, חימר |   |   |  |  אוסטרליה אוסטרליה | 5 |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  אוסטרליה אוסטרליה | 5 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  מקסיקו מקסיקו | 0 |   |   |   |   |   |   |   | רמסון, ניו ג'רזי, ארצות הברית, דשא | רמסון, ניו ג'רזי, ארצות הברית, דשא | רמסון, ניו ג'רזי, ארצות הברית, דשא | רמסון, ניו ג'רזי, ארצות הברית, דשא | רמסון, ניו ג'רזי, ארצות הברית, דשא |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  אוסטרליה אוסטרליה | 5 |  |  |
|   | הוואנה, קובה, חימר | הוואנה, קובה, חימר | הוואנה, קובה, חימר | הוואנה, קובה, חימר | הוואנה, קובה, חימר |   |   |   |   |   |  |  קובה קובה | 0 |  |  |
|   |  |  קנדה (1921-1957) קנדה | 1 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  קובה קובה | 4 |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |  |  קובה קובה (נ"ט) |  |   |  |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |   |   |  |  יפן יפן |  |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  יפן יפן (נ"ט) |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |  |   |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
בתת-הבית הדרומי שובצה ברזיל בלבד. עם זאת, היא לא התייצבה למשחק מול אוסטרליה והאוסטרלים הוכרזו מנצחי הבית.
משחקי פלייאוף > בית אירופה

הבית כלל 21 קבוצות, כולל  ניו זילנד, הרפובליקה הסינית והודו הבריטית. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | רבע הגמר 25–28 במאי | רבע הגמר 25–28 במאי | רבע הגמר 25–28 במאי |  |  | חצי הגמר 2–5 ביוני | חצי הגמר 2–5 ביוני | חצי הגמר 2–5 ביוני |  |  | משחק הגמר 28–30 ביולי | משחק הגמר 28–30 ביולי | משחק הגמר 28–30 ביולי |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |
|   | וימבלדון, בריטניה, דשא | וימבלדון, בריטניה, דשא | וימבלדון, בריטניה, דשא | וימבלדון, בריטניה, דשא | וימבלדון, בריטניה, דשא |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  בריטניה בריטניה | 3 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  צרפת צרפת | 2 |   |   | ברלין, גרמניה, חימר | ברלין, גרמניה, חימר | ברלין, גרמניה, חימר | ברלין, גרמניה, חימר | ברלין, גרמניה, חימר |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |  |  בריטניה בריטניה | 0 |   |  |  |  |  |  |  |
| ברלין, גרמניה, חימר | ברלין, גרמניה, חימר | ברלין, גרמניה, חימר | ברלין, גרמניה, חימר |   |   |  |  גרמניה הנאצית (1935–1945) גרמניה | 5 |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  שוודיה שוודיה | 1 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  גרמניה הנאצית (1935–1945) גרמניה | 4 |   |   |   |   |   |   |   | זאגרב, ממלכת יוגוסלביה | זאגרב, ממלכת יוגוסלביה | זאגרב, ממלכת יוגוסלביה | זאגרב, ממלכת יוגוסלביה | זאגרב, ממלכת יוגוסלביה |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  גרמניה הנאצית (1935–1945) גרמניה | 2 |  |  |
|   | מילאנו, איטליה | מילאנו, איטליה | מילאנו, איטליה | מילאנו, איטליה | מילאנו, איטליה |   |   |   |   |   |  |  יוגוסלביה (1918-1941) ממלכת יוגוסלביה | 3 |  |  |
|   |  |  יוגוסלביה (1918-1941) ממלכת יוגוסלביה | 3 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  איטליה (1861–1946) איטליה | 2 |   |   | זאגרב, ממלכת יוגוסלביה | זאגרב, ממלכת יוגוסלביה | זאגרב, ממלכת יוגוסלביה | זאגרב, ממלכת יוגוסלביה | זאגרב, ממלכת יוגוסלביה |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |  |  יוגוסלביה (1918-1941) ממלכת יוגוסלביה | 3 |   |  |  |  |  |  |  |
| בריסל, בלגיה | בריסל, בלגיה | בריסל, בלגיה | בריסל, בלגיה |   |   |  |  בלגיה בלגיה | 2 |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  בלגיה בלגיה | 5 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  נורווגיה נורווגיה | 0 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
משחקי פלייאוף > משחק בין מנצחי הבתים

המשחק בין מנצחי הבתים התקיים בבוסטון, ארצות הברית במהלך 24–26 באוגוסט 1939. נבחרת ממלכת יוגוסלביה הפסידה לנבחרת אוסטרליה עם התוצאה 1:4.
משחק על התואר

| ארצות הברית   ארצות הברית   2 | ארצות הברית   ארצות הברית   2 | הברפורד, ארצות הברית   2–5 בספטמבר 1939  דשא | הברפורד, ארצות הברית   2–5 בספטמבר 1939  דשא | אוסטרליה   אוסטרליה   3 | אוסטרליה   אוסטרליה   3 | אוסטרליה   אוסטרליה   3 | אוסטרליה   אוסטרליה   3 | אוסטרליה   אוסטרליה   3 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| . | . | . | . | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| 1 | ארצות הברית | בובי ריגס |  | 6 | 6 | 7 |  |  |
| 1 | אוסטרליה | ג'ון ברומיץ' |  | 4 | 0 | 5 |  |  |
| 2 | ארצות הברית | פרנק פרקר |  | 6 | 2 | 6 | 1 | 7 |
| 2 | אוסטרליה | אדריאן קוויסט |  | 3 | 6 | 4 | 6 | 5 |
| 3 | ארצות הברית | ג'ו האנט/ג'ק קרמר |  | 7 | 2 | 5 | 2 |  |
| 3 | אוסטרליה | ג'ון ברומיץ'/אדריאן קוויסט |  | 5 | 6 | 7 | 6 |  |
| 4 | ארצות הברית | בובי ריגס |  | 1 | 4 | 6 | 6 | 4 |
| 4 | אוסטרליה | אדריאן קוויסט |  | 6 | 6 | 3 | 3 | 6 |
| 5 | ארצות הברית | פרנק פרקר |  | 0 | 3 | 1 |  |  |
| 5 | אוסטרליה | ג'ון ברומיץ' |  | 6 | 6 | 6 |  |  |
הפיכת 10 באוגוסט 1792

ז'אק ברטו, "נפילת הטווילרי", שמן על בד, 1793.
הפיכת 10 באוגוסט 1792 (בצרפתית: Insurrection du 10 août 1792) הייתה תפיסת השלטון בפריז על ידי כוחות השמאל הרדיקלי בבירה, שתבעו להדיח את המלך לואי השישה עשר לאחר שהואשם בשיתוף-פעולה עם האויב במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה. ההפיכה הייתה אבן דרך במהפכה הצרפתית והביאה לבסוף לביטול המלוכה ולכינון הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
רקע

מתחילת המהפכה הצרפתית תבעו כוחות השמאל, כמו היעקובינים והקורדליירים, זכות בחירה לכל ושינויים קיצוניים בסדרי המדינה. הם עיינו את המלך ועוד ב-1789 קראו קיצונים כמו קאמי דמולן להדיחו, על אף שהיו אלה קולות שוליים. המנוסה הכושלת לווארן ב-20 ביוני 1791, בה נמלט לואי מפריז כשהוא מותיר אחריו מכתב בו התנער כליל מכל הצעדים שאולץ להסכים להם, ערערה באחת את מעמדה של המונרכיה. קריאות לשפוט את המלך שנתפס והוחזר לבירה בעוון בגידה הפכו לנפוצות. מועדון הפייאנטים השמרני התפלג מהיעקובינים על רקע תביעות אלה, תפס את השלטון ודיכא את הרדיקלים באלימות בטבח שאן דה מארס ב-16 ביולי 1791. מועדון הקורדליירים, בנשיאות ז'ורז' דנטון, פוזר; דנטון, העיתונאי המתסיס ז'אן-פול מארה ואנשי שמאל רבים אחרים יצאו לגלות או ירדו למחתרת. הפייאנטים אפשרו להם לחזור עם הכרזת חנינה כללית ב-15 בספטמבר, שניתנה על רקע השלמת "חוקת 1791" שנועדה לבסס סדר פוליטי יציב.
אבל ניסיון הפייאנטים להגיע לפשרה יציבה עם המלך, שתרגיע את דעת הקהל ותבסס את הישגי המהפכה באמצעות יצירת מלוכה חוקתית מתפקדת, נכשל. באמצעות הווטו שהובטח לו בחוק, לא חדל מלנסות להכשיל יוזמות שונות לפעולה נגד האצילים האנטי-מהפכניים הגולים ונגד כמרים שסירבו להישבע אמונים לחוקת הכמורה. בחשאי, ניהל מגעים עם האימפריה הרומית הקדושה וממלכת פרוסיה בתקווה להתערבות צבאית. סרבנותו של לואי הביאה לבסוף לנפילת הפייאנטים ולעליית הז'ירונדינים לבכורה באספה המחוקקת. הם הכריעו כי המסלול היחיד שיאפשר את ביצור המהפכה הוא הכרזת מלחמה על האצילים הגולים, שמצאו מחסה באימפריה הרומית הקדושה והפעילו משם את סוכניהם בצרפת בשורה של ניסיונות מרי קטנים וכושלים, שתאלץ את המלך לחשוף את פרצופו האמיתי. אם יתמוך בעימות, תתברר נאמנותו והצבא הצרפתי אף ידביר את קני האויבים מחוץ. אם לאו, אפשר יהיה להיפטר ממנו.
החשדנות העמוקה נגד הכתר תועלה לתחייה פוליטית של כוחות השמאל, שכמעט והודברו לאחר שאן דה מארס. הם עיינו לא רק את השליט אלא גם שמרנים כמו המרקיז דה לה פאייט, בו ראו בובה של לואי ולחלופין עריץ השואף להקים דיקטטורה צבאית. לצד השנאה כלפי הכתר, עלו שוב תביעותיהם הרגילות: חוקה שוויונית יותר מאשר הנוסח שיצרו הפייאנטים, זכות בחירה לכל, פופוליזם כלכלי, רדיפת הכמרים הסרבנים וכל מי שנחשד בבגידה, וכולי.
קריאת הז'ירונדינים למלחמה לא יכלה להיות נוחה יותר בעבור המלך, שהיה משוכנע שעימות מזוין יסתיים בהתמוטטות מהירה של הצבא שרבים מקציניו האצילים ערקו; מכה כזו למהפכנים מצד מלכי אירופה, כך סבר, הייתה מחלישה את סמכותם ומחזקת את מעמדו שוב. הוא נעתר להם בחפץ לב, במה שנועד גם להקנות לו נקודות בדעת הקהל, והכריז מלחמה על פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-20 באפריל 1792. כפי שצפה, הצבא הצרפתי הפולש נחל מיד סדרת תבוסות משפילות, וכעבור מספר חודשים עמדו אוסטריה ופרוסיה להעביר את המלחמה לשטח ממלכתו עצמה. עננת החשדות שהקיפה את לואי בעיני הציבור לא דעכה כלל, ומסיתים ומתסיסים האשימו אותו בחרישת מזימות עם האויב, בהיקף מוגזם שעלה בהרבה על מה שאכן עשה בסתר. ב-20 ביוני, לאחר שפיטר את שריו הז'ירונדינים, ארגנו אנשי הסיעה הפגנת ענק בארמון הטווילרי. המון זועם נכנס לחדריו, איים עליו וגידפו ישירות במשך שעות.
המתנדבים בפריז

חגיגות יום השנה לנפילת הבסטיליה ב-1792 עמדו לכלול, כרגיל, נוכחות גדולה של המשמר הלאומי – הכח לשמירת הסדר שהוקם בראשית המהפכה – מרחבי הארץ. הידיעות על החיכוכים בפריז המריצו את סניפי היעקובינים בערי השדה להגדיל מאוד את היחידות ששיגרו לחגיגות; אנשיהם, שטופי תעמולה על קנוניות אריסטוקרטיות ובוגדנות המלך, נהרו אל הבירה באלפים רבים. ב-11 ביולי 1792 הכריזה האספה המחוקקת, לנוכח כישלונותיו הנמשכים של הצבא בארצות השפלה והצפי לכניסת הצבא הפרוסי למלחמה, כי "המולדת בסכנה" (La Patrie en danger) והעבירה את המדינה למצב חירום מיוחד: לכל הגופים הנבחרים אושר לגייס מתנדבים ולשלחם לחזית לצד הצבא הסדיר, מה שפתח את המשמר הלאומי לכל, ללא סף ההכנסה ששימר אותו בעבר ככח של הבורגנות האמידה. אלה הגבירו עוד בהרבה את זרם החיילים שנקווה אל פריז. הרדיקלים בעיר נחפזו לארחם ולדאוג לצרכיהם, תוך שהם נושאים בפניהם נאומים פוליטיים ומפיצים עלוני תעמולה, מתוך חישוב שהמתנדבים היו נוחים ממילא להצטרף למחנם. הבאים מהפרובינציה אכן היו ברובם נאמניה המושבעים של המהפכה, ויתרה מזאת היו מורגלים הרבה יותר בדיכוי התנגדות לה מצד כמרים סרבנים ואצילי הכפר. רגשות העוינות והחשדות כנגד המלך הגיעו כבר לגבהים שלא ניתן היה לדמיין לפני המנוסה לווארן; חלקים גדולים בקרב הפעילים הפוליטיים והציבור הפריזאי היו נכונים לפעול נגדו ישירות.
ב-28 ביוני הגיע לה פאייט לפריז מהחזית לאחר ששמע על הפריצה לטווילרי. הוא נשא נאום קשה באספה, בקריאה להשיב את שלטון החוק ולפזר את היעקובינים, וערך פנייה גלויה אל המשמר הלאומי. אם קודם היו יכולים אויביו רק להאשימו בתכנון הפיכה, עתה נראה הדבר ודאי. מארה ויתר העיתונות הרדיקלית התריעו מפני דיקטטורה צבאית ממשמשת ובאה וקראו לעם להתגונן. השתלחותו של הגנרל במועדון דחפה להקצנה אף את רובספייר החששני, שנמנע מלהשתתף ב-20 ביוני. פניותיו של המצביא נענו ריקם, והוא שב לפיקודו לאחר שהוקע כבוגד בידי נואמים יעקובינים וצלמים בדמותו נשרפו ברחובות.
לואי חש היטב בלחץ מההמון. ב-14 ביולי נשבע מחדש אמונים לחוקה. לא היה די בכך. עוינות כלפיו חלחלה גם מאזורי הספר, ובשבוע לאחר מכן הגיעו עתירות ממרסיי, מליון, מאנז'ה ומעוד תריסר ערים שהוקיעו את עקרון המלוכה בירושה ותבעו לשפוט אותו באשמת בגידה. המתנדבים בפריז הגישו כמה עתירות משל עצמם בדרישה לשפוט את לה פאייט. בשלב זה, הז'ירונדינים נמלאו חרדה מהתעצמות הרגש האנטי-מלוכני, שהם עצמם עוררו בתעמולה משולהבת מזה חודשים, ולו מפני שהדחת הרשות המבצעת באמצע מלחמה נראתה להם בלתי ישימה ומסוכנת. הם דבקו בתוכניתם המקורית, לאלץ את המלך למנות ממשלה מטעמם. כמה ז'ירונדינים בולטים נכנסו למשא-ומתן חשאי עם לואי השישה-עשר בתקווה שהאווירה הציבורית הטעונה תסייע לסחוט ממנו ויתורים.
ההפיכה

מי שתפסו את עמדת הבכורה היו מארגני השטח, שגייסו לצדם את המוני המתנדבים מהפרובינציה ואת האספסוף הסנקילוטי, כשהם נהנים מתמיכה גוברת גם במועדון היעקוביני. ליבת הכח של אלו נשענה על כמה ועידות מקומיות מגובשות מאוד בגדה השמאלית והחטיבה שבאה לפריז ממרסיי בראשות שארל ברברו (צר'), ובראש ובראשונה על מועדון הקורדליירים של ז'ורז' דנטון, קאמי דמולן וחבריהם. ב-8 באוגוסט עלתה להצבעה באספה המחוקקת ההצעה להדיח ולשפוט את לה פאייט. כמה ז'ירונדינים הצביעו בעדה, בלב ובלב, אבל הפייאנטים היו מוכנים היטב. היא נדחתה ברוב מוחץ של 406 מול 224. לאחר שבוע של סירוב לפעול נגד המלך, המחוקקת איבדה את שאריות מהימנותה בעיני הרדיקלים.
בערב 9 באוגוסט נפגשו ברברו וכמה מאנשי החטיבה ממרסיי עם ידידים פריזאים. נדונה האפשרות של פעולה חמושה, והובטח למתנדבים שפריזאים חמושים מרבעי סט. אנטואן וסט. מרסו יצטרפו אליהם אם יקרה הדבר. באסיפות הרבעים התסיסו והסיתו תומכי ההפיכה שפעלו כמעט עצמאית ועם מעט תיאום ביניהם. ברבעים רבים ניצחו המתנגדים בני כל ההשקפות, מאנשי רובספייר ועד מלוכנים, אבל שכונות בגדה השמאלית כמו הלומברדים ורובע מקונסיי נפלו לידי מבקשי ההדחה. משם התפשטו הידיעות וסחפו עוד רבעים.
לקראת חצות נאספו אל האוטל דה ויל נציגים מעשרים-ושמונה רבעים שנענו לקושרים, בגיבוי של המון תומך. הם הדיחו את הקומונה הפריזאית הקיימת לאחר לילה סוער של דיונים וויכוחים, שהסתיים רק בשלוש לפנות בוקר. ראש העיר פטיון היסס אך הבטיח סיוע, ונותר בתפקידו על אף שנעצר. מפקד המשמר הלאומי, המרקיז דה מונדה (צר'), הודח ונשלח למאסר אך נרצח על ידי הסנקילוטים ברגע שהוצא מהבניין. במקומו התמנה אנטואן ז'וסף סנטר (צר'), קצין שתמך בלהיטות ברדיקלים שהלכו ותפסו עמדה גם במשמר מאז הוסרו מבחני ההכנסה למתגייסים. במשך הלילה עמלו סנטר והאחרים להשליט את מרותם על הרבעים שטרם הצטרפו ועל שישים גדודי המשמר הלאומי שהיו פזורים בעיר, שהיו כולם המומים ומבולבלים לנוכח המהלך הפתאומי. רבות מהיחידות אוישו על ידי מלוכנים ונאמני לה פאייט, ועל ארמון הטווילרי הגן כח מעורב של 4,000 חיילים, כולל החיל השווייצרי האישי של המלך. עם עלות השחר, לאחר לילה קדחתני של ארגון מזורז, עמדו לרשות הקומונה החדשה 25,000 איש. הם צעדו אל הארמון.
לואי, שקיבל דיווחים שוטפים כל אותו הלילה (פטיון היה לצדו כשזומן לאוטל דה ויל על ידי הקומונה המהפכנית), סקר את מגיניו. אנשי המשמר הלאומי קיבלו אותו בצעקות של "תחי האומה!" ו"יבוטל הווטו!" על אף הפצרותיה של המלכה להישאר ולהילחם, הוא לא סמך על יחידותיו והחליט להימלט אל מבנה האספה המחוקקת הסמוך ולבקש מקלט. הוא הורה לשווייצרים לעזוב את עמדותיהם הקדמיות ולהתבצר בארמון. בשמונה בבוקר נקהלו המהפכנים לפני הטווילרי, ויחידות המשמר במקום הצטרפו אליהם. המלך מצא את האספה יותר מחצי-ריקה, עם פחות מ-300 צירים. היתר לא הופיעו, בין אם מפחד ההפיכה או מנחישות לא להעניק לה לגיטימציה בכך שהצעותיה יועברו בפורום מתפקד. אלה שנותרו נמנו כמעט כולם עם היעקובינים, וההצעות שהוגשו ונדחו מזה שבוע וחצי היו יכולות עתה להיענות ברוב מוחץ. רק מאמץ כביר של הז'ירונדיני פייר ויקטורניאן ורניו (צר') מנע מהצירים לבטל את מוסד המלוכה ולהכריז על רפובליקה בו ביום. לואי נאסר ונשלח למצודת ההיכל. בטווילרי, פתחו השווייצרים באש על המתגודדים. כאלף איש מתו ב-10 באוגוסט, כמה מאות מהפכנים ושש-מאות שווייצרים שנקרעו לגזרים על ידי ההמון לאחר שנכנעו.
חודש לאחר מכן, לאחר שהאויב נהדף מצרפת, בוטלה המלוכה והוכרזה רפובליקה ב-21 בספטמבר. לואי הכלוא הועמד למשפט על בגידה ונערף בגיליוטינה ב-21 בינואר 1793.
לקריאה נוספת

William Doyle, The Oxford History of the French Revolution, Oxford University Press, 2002. עמ' 182–190.
Jonathan Israel, Revolutionary Ideas: An Intellectual History of the French Revolution from The Rights of Man to Robespierre, Princeton University Press, 2014. עמ' 246–258.
הערות שוליים

↑  C. J. Mitchell, The French Legislative Assembly of 1791, Brill, 1988. עמ' 239-241.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542029705171  BnF: cb11935615c (data)  GND: 4629527-6  HDS: 008916  LCCN: sh95002766
דוד פולוס

| --- | --- |

 לידה:  1893 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1975 (בגיל 82 בערך) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תחום יצירה:  פיסול 
 יצירות ידועות:  אנדרטת אלכסנדר זייד 
 
אנדרטת אלכסנדר זייד ליד גבעת שערים
דוד בן ישראל משה פּוֹלוּס (David Polus;‏ 1893 – 5 בינואר 1975) היה פסל ישראלי, שנדד בין יישובים והתגורר בכל מקום שבו פיסל, תמורת דמי קיום.
ביוגרפיה

פולוס גדל בוורשה בירת פולין. לפי אלחנני ופרידלנדר, היה בנעוריו בוורשה, בן ישיבה רכון על דפי גמרא. בישיבה, היה נוהג לקשט את אולם הישיבה לכבוד סיום מסכת של ש"ס, ומכאן נתפס לפיסול. הוא עלה לארץ ישראל בעלייה השלישית, באוניה "רומניה" כחלוץ בחודש אוגוסט 1924. בפואמה שכתב ביידיש בשנות העשרים כתב בין השאר: "חלוץ קום עלה.... הכישרון הוא רכושך". פולוס היה חבר בגדוד העבודה, ובקבוצת החוצבים של יצחק שדה. את פסלו הראשון בארץ סיתת בהיותו בגדוד העבודה במגדל צדק: פרוטומה של אהרן דוד גורדון. בחודש פברואר 1932 שלח פולוס הצעה שפורסמה בעיתון "דבר" להנהלת "יריד המזרח", לפיה תוכרז תחרות של פסלים ושהיצירות הטובות ביותר תוצגנה בתערוכה, מה שייתן תנופה ליצירה.
פולוס נהג לנדוד ברחבי הארץ. הוא התגורר בקיבוצים שונים ופיסל בהם תמורת דמי קיום בלבד, ללא שכר נוסף. כך ברמת דוד, בתל יוסף בבית אורן וברמת רחל. על פי מסמך בארכיון המדינה מיום 22 בספטמבר 1936, התגורר פולוס, שהיה רשום כמורה, ברחוב הירקון בתל אביב (אז שכונת מחלול), על יד בית החרושת לאריגה וצביעת משי "דלפינר-יוחננוף". היה לו צריף, שם נהג להתבודד ולעסוק בתכנון עבודות חדשות. מאוחר יותר עבר לירושלים, והתגורר בעשרים השנים האחרונות לחייו בצריף אחר, בלבה של חורשת אורנים ליד מחנה אלנבי.
פולוס נפטר ערירי בירושלים והובא בה למנוחות ב-1975.
ביצירותיו הריאליסטיות יש מוטיבים הרואיים, המתארים את תקומת העם היהודי בארצו. פולוס השתמש בחומרים מקומיים פשוטים וזולים יחסית, כמו בטון, טיח על רשתות לולים ומוטות ברזל. הדבר גרם לבלייה מוגברת בפסליו, וצרך תחזוקה מתמדת. בזמנו, פולוס תחזק אותם בעצמו. ועם השנים חלקם שופצו וחלקם עומדים בפני כליה.
יצירותיו המוכרות ביותר

דוד הרועה (1935–1936, הוצב ב-1938) – פסל בקיבוץ עיינות (רמת דוד), המציג את דוד המלך בתור רועה צאן, לידו כבשה, והוא פורט על נבל. במשך שתי שנות עבודתו, גר הפסל ברפת תמורת עבודתו. הוא ביקש מהקיבוץ את החבר היפה ביותר כדי שישמש כדוגמן, וכך נבחר לתפקיד אהרון שתיל, סנדלר הקיבוץ. הפסל שופץ בשנת 2006, לכבוד חג השמונים של קיבוץ רמת דוד. בשנת 2021, לאחר שהפסל התבלה בשנית, התגייסו התושבים הוותיקים בקיבוץ לשפצו.
אנדרטת אלכסנדר זייד (1938–1941) – בגבעות שייח' אבריק, סמוך לבית שערים. הפסל מציג את דמותו של זייד רכוב על סוסתו. הוא ממוקם על במה מאבני המקום, ולצִידו שני תבליטי ברונזה עליהם נרשם על פי הצעת דוד רמז "אלכסנדר זייד שומר בישראל". הפסל המקורי נבנה בטון יצוק על רשתות ברזל. הפסל, שבהקמתו השתתף הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, נחנך ב-6 ביולי 1941. טקס גילוי הפסל נערך בנוכחות בני-נוער רבים ותלמידי בית הספר בנהלל על מוריהם. ליד הקבר נשאו דברים שלמה קפלנסקי, זלמן שזר ואחרים. בסיום האירוע ביקרו המשתתפים בחדרו של זייד וראו שם פסל נוסף מעשה ידי בתיה לישנסקי. האנדרטה, שבשטח הגן הלאומי בית שערים, מהווה אתר למבקרים עד עצם היום הזה. בתחילת שנות השישים, הצילה מעורבותה של ציפורה זייד את הפסל מהתפוררות. פניותיה ועזרת המשפחה ובמיוחד עזרת אחייניתה, הביאו בסופו של דבר לשיקומו. בשנות השבעים הוא שופץ וניצק מחדש מברונזה, לאחר בליה מתמשכת.
על מי מנוחות ינהלני (1941) – קיבוץ תל יוסף, פסל המורכב משתי קבוצות פיסול: באחת כמה ילדים קטנים, ובשנייה זוג הורים בבגדי ים. אשתו של אסף שמחוני שימשה כמודל לאשה הצעירה. הפסל הוצב בבריכת נוי של הקיבוץ. כיום הפסל מוצב על הדשא בקיבוץ וסובל מנזקי הזמן והסביבה.
נחמן סירקין (1944) - פסל של נחמן סירקין במוזיאון העבודה.
שילוב הדורות או ישראל סבא (1945) – פסל בבית אורן, פסל המתאר את הדור הישן, המיוצג על ידי זקן לבוש טלית, מחבק בטליתו את הדור הצעיר, המיוצג על ידי פועל-לוחם עברי האוחז טוריה וכלי נשק. הפסל הופיע ב-28 ביוני 1946 בעמוד השער של "דבר השבוע". הוא נפגע לאחר מכן, באופן קשה, מפגעי מזג האוויר. יש הטוענים כי יפתח זייד בנו של אלכסנדר זייד היה המודל לפסל זה.
אנדרטה לזכר חללי קריית טבעון, שנפלו במלחמת העצמאות (1952) – באנדרטה שני תבליטי בטון מעשה ידיו של פולוס.
ושבו בנים לגבולם (1954) – פסל רחל אמנו ברמת רחל. גם פסל זה עבר שיפוץ. במשך שנים, לא היה בקיבוץ כל אזכור לשמו של פולוס, עד שמבקרים העלו את שמו.
אליעזר שטיינמן (1963) – פסל של אליעזר שטיינמן.
יצירותיו המוכרות ביותר > פרוטומות שיצר פולוס

א. ד. גורדון
יוסף שפרינצק
דוד בן-גוריון
משה שרת
פסל בודהא
בין השנים 1967–1971 ניהל פולוס תכתובת ענפה עם לשכת הנשיא זלמן שזר מתוך תקווה שזה יסייע לו בהמשך יצירתו (תיק ארכיון המדינה נ-93/17 פורסם אפריל 2019).
יצירותיו המוכרות ביותר > הנצחה

ב-15 במרס 1984, הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולי דאר שנקראה "אמנות הפיסול", שעוצבה על ידי המעצב א. ברג, שבה נכלל בול של ציור של אנדרטת אלכסנדר זייד. השירות הבולאי מכר 564,000 בולים של בול זה עד להפסקת המכירה ב-3 בדצמבר 1984 .
גלריה

פסל דוד הרועה מנגן בנבל, בקיבוץ רמת דוד
פסל של דוד פולוס בקיבוץ תל יוסף
ישראל סבא בבית אורן
רחל אמנו - ושבו בנים לגבולם, בקיבוץ רמת רחל
פסל שקנאי בחולון
לקריאה נוספת

אביב בארי, דוד פולוס – פסל נודד בארץ, רמת דוד: חמו"ל, בסיוע מכון קק"ל לחקר ההתיישבות והציונות, תשע"א 2011. 115 ע'.