stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניצה גונן
פרויקטים בולטים > תוכניות טלוויזיה

בקריאה ראשונה – תוכנית על ספרים המארחת סופרים בהנחיית אבירמה גולן. בימוי פרקים בסדרה. שודר בטלוויזיה החינוכית, 2001-1999, ערוץ 2 וערוץ 23.
תיק תקשורת - מגזין תקשורת. עיצוב הסדרה ובימוי חלק ממנה. 1996- 2002.
חיים בגיל - מגזין לגיל הזהב, על החיים בגיל המבוגר - הזיכרון, המין, סגנון החיים, מרכזי עניין. עיצוב הסדרה ובימוי חלק ממנה. בהנחיית אלכס אנסקי, 2001.
זומביט - סדרה ראשונה בנושא מחשבים בישראל, שודרה במשך למעלה מעשור. עיצוב הסדרה ובימוי חלק ממנה, 1999.
ערב חדש - עיצוב הסדרה ובימוי חלק ממנה. מגזין חדשותי בהנחיית דן מרגלית ורפי רשף 1982-89.
הנאשם מת מזמן - במאית מעצבת ומיוצרי הסדרה, בימוי משפטים נגד דמויות היסטוריות בני שעה, בהם יוספוס פלביוס, בהנחיית אלעזר שטרום, ובהשתתפות עורכי הדין מוטי סלונים, הלנה ביילין ושחקנים 1991. שודר בערוץ 1.
עקבות - תוכנית ליום הזיכרון עם הזמר יהודה פוליקר והשחקנית לימור גולדשטיין, 1987.
שעת כושר - תוכנית התעמלות. בימוי חלק מפרקי הסדרה, 1987.
בלי סודות - יצירת ועיצוב הסדרה ובימוי הפרקים הראשונים (20 ד') 1982, שודר בטלוויזיה החינוכית.
זהו זה! - בימוי חלק מפרקי הסדרה עם מוני מושונוב, גידי גוב, דבל'ה גליקמן, אבי קושניר ושלמה בר אבא 1978-98 וכן :
יוצרת ובמאית של סדרות קצרות שהיוו פינות כמו המלאכיות של צ'רלי ותמונות מספרות.
חידון המחתרות - מופע בהיכל התרבות – חידון על פעילויות מחתרות ישראל בהנחיית חיים יבין ובהשתתפות מתמודדים וזמרים, 1981.
ערב חדש - מגזין אקטואליה. עיצוב הסדרה ובימוי חלק ממנה. 1982-89.
שיחות אחרי... - בימוי סדרת דיונים בת שישה פרקים מתוסרטים בעקבות השואה עם פרופ' יהודה באואר, דר' ישראל גוטמן, דר' יצחק ארד, דר' צבי בכרך ודר' אברהם מרגליות, 1981.
אמיר מספר על קלופסי ואחרים - אמיר אוריין מספר לשתי ילדות סדרת סיפורים מסביבת חייהם, 1980.
למוזה שלי שלוש פנים - בימוי תוכנית בה מפתחים שלושה אמנים – מישה סגל, מוזיקאי, יורם בוקר, פנטומימאי ויוסי שטרן, צייר אותו נושא, כל אחד בתחומו, 1978.
אתגר - בימוי חלק מפרקי סדרת החידונים בנושאים שונים בהנחיית אורי זוהר, 1978.
ציור - בימוי תוכנית המתארת שיטות ציור לילדים, ילדים מציירים ושירים ומערכונים על ציור עם שלמה בר אבא, דובי גל וילדי קיבוץ מעגן מיכאל, 1978.
גיל אלדמע ועזריה אלון - בימוי. סדרה על אתרים ועונות בארץ, עזריה אלון מספר וגיל אלדמע מנחה ומלווה שירים, 1978.
סופרים מספרים - בימוי. שיחות בין בני נוער וסופרים מפורסמים בלווית הקראת קטעים על ידי שחקנים, 1978-1976.
הערות שוליים

↑  רותי רובין, החצר האחורית של ההרואיקה, חדשות, 11 ביולי 1989
↑  רוגל אלפר, דיוקן משפחתי נוגע ללב, באתר הארץ, 6 במאי 2002
↑  רון מיברג, טלוויזיה / במלחמה היה פחות נורא, חדשות, 8 באוקטובר 1991
↑  מורן שריר, בחמש קם צייד, באתר הארץ, 20 באפריל 2012
↑  חמישה סרטי תעודה ישראליים יקבלו תמיכה מהאיחוד האירופי, באתר הארץ, 22 במאי 2002
↑  נירית אנדרמן, "ביקור התזמורת" מועמד ל-13 פרסי אופיר, באתר הארץ, 24 ביולי 2007
↑  גואל פינטו, שלושה סרטים תיעודיים זכו בתמיכת קרן אמריקאית, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2005
↑  דוד שליט, ‏רוצה להתמרכז, באתר גלובס, 25 באפריל 2002
↑  המועמדים לפרסי טלוויזיה מטעם האקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה, באתר הארץ, 5 במאי 2003
↑  תשעה סרטים בתחרות הרשמית של פסטיבל "דוקאביב", באתר הארץ, 19 בפברואר 2002
↑  אורי קליין, אפשר גם, באתר הארץ, 23 באפריל 2003
↑  במאית - ניצה גונן, חדשות, 4 בספטמבר 1992
↑  חנה ידור, אריה ורדי מארח, מעריב, 11 בספטמבר 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305084405171  ISNI: 0000 0000 6896 6435  LCCN: no2002079178  NTA: 303082461  VIAF: 29204830   WorldCat (עם VIAF): 29204830
מנהרות הכרמל

| --- | --- |

סמליל מנהרות הכרמל
 מידע כללי
 סוג:  כביש 
 שימוש:  רכב
 על שם:  הכרמל 
 מיקום:  חיפה
 מדינה:  ישראל 
 מפעיל:  "כרמלטון" באמצעות נתיבי הכרמל מערכות ותפעול
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2007–2010 (כ־3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2010 
 חברת בנייה:  אשטרום ושיכון ובינוי
 שיטת כרייה:  פיצוץ פינוי
 עלות:  כמיליארד ורבע שקלים חדשים
 מידות
 אורך:  המנהרה המערבית 3,200 מטר המנהרה המזרחית 1,643 מטר
 מידע טכני
 מסלולים:  2
 נתיבים:  2
 מידע נוסף:  שתי מנהרות כפולות, מחברות את הכניסה הדרומית לחיפה לצומת הצ'ק פוסט
 
 קואורדינטות:  32°47′27″N 35°0′22″E﻿ / ﻿32.79083°N 35.00611°E﻿ / 32.79083; 35.00611
 www.carmeltunnels.co.il
 מסלול הכביש he
 
הכניסה למנהרה מכיוון חוף הכרמל
מחלף רופין
מנהרות הכרמל (מסומנות ככביש 23) הן מערכת כבישי אגרה הסלולים בשתי מנהרות כפולות מתחת לרכס הכרמל בחיפה. הן מחברות בין מחלף חיפה דרום בכביש 2 לצ'ק פוסט (מחלף הקריות) בכניסה המזרחית לעיר. המנהרות נפתחו לתנועת כלי רכב ב-1 בדצמבר 2010.
מאפייני המנהרות ותפעולן

פתחה של המנהרה המערבית ממוקם בסמוך למרכז הקונגרסים בחיפה והוא מאפשר גישה מכביש 2 וממישור חוף הכרמל (כביש 4). המנהרה מסתיימת בנווה שאנן, במחלף רופין. מחלף זה הוא גם הפתח המערבי של המנהרה המזרחית, שממשיכה עד לצ'ק פוסט, ביציאה לכביש 4 וכביש 75. החל משלהי 2014, ישנו גם חיבור ישיר מהמנהרות אל כביש 22.
מהירות הנסיעה המרבית המותרת במנהרות הכרמל היא 80 קילומטר לשעה.
סך אורך הכבישים בפרויקט מנקודת הכניסה אל נקודת היציאה הוא 6.5 קילומטרים, מהם כ-4.7 קילומטרים במנהרות. המנהרה המערבית, שאורכה 3,200 מטרים, היא הארוכה ביותר בישראל כיום לנסיעת כלי רכב. אורכה של המנהרה המזרחית הוא 1,643 מטרים. כל אחת משתי המנהרות היא בגובה של 6.5 מטרים וברוחב 10 מטרים, מספיק כדי לאפשר לשתי משאיות "פול-טריילר" לנסוע זו לצד זו. המנהרות אינן מיועדות לכניסת הולכי רגל. המחלף שהוקם בנווה שאנן הוא המחלף הגדול בישראל, עם שבעה גשרים בארבעה מפלסים.
המנהרות נבנו בידי שותפות "כרמלטון", אשר הוקמה במיוחד לצורך הקמת המיזם. הפעלת המנהרות נעשית עבור "כרמלטון" בידי חברת נתיבי הכרמל מערכות ותפעול, שהיא חברה-אחות של "דרך ארץ", מפעילת כביש 6. חברת כביש חוצה ישראל היא המפקחת על פעילותו של הזכיין במנהרות הכרמל, גביית האגרות (כולל ועדות ערר על גובה החיוב), התפעול והתחזוקה.
הפרויקט בוצע בשיטת בנה-הפעל-העבר שבה חברת "כרמלטון" מתכננת ובונה את הפרויקט, מפעילה ומתחזקת אותו במשך כ-30 שנה ככביש אגרה, ולאחר מכן הפרויקט עובר לידי מדינת ישראל.
היסטוריה

הצעה ראשונה לכריית מנהרות מתחת לכרמל עלתה כבר בתקופת המנדט הבריטי, וכן הועלה באמצע שנות ה־60, כפתרון לבעיות התחבורה הקשות בעיר התחתית ובדרכים לנמל חיפה. בסוף שנות ה-80 הוצע הרעיון לראש עיריית חיפה, אריה גוראל, אך לא התממש. בתחילת שנות ה-90 קידם את הרעיון ראש עיריית חיפה, עמרם מצנע, והוביל צעדים שהביאו למימושו.
לכל אורך תכנונו וביצועו היה המיזם שנוי במחלוקת. מתנגדיו טענו כי הוא יעודד את מגמת הפירוור כתוצאה מעקיפת מרכז העיר ויעודד את השימוש ברכב פרטי (המביא לפגיעה רבה יותר באיכות הסביבה על פני תחבורה ציבורית). לטענתם הוא יביא ל"ייבוש" של מרכז העיר הישן, ועצם תכנונו שם לאל כל מאמץ מקביל של התחדשות תוך-עירונית. נגד הפרויקט הוגשו 223 התנגדויות והוא התעכב בוועדות התכנון ובתי המשפט שנים רבות. בספטמבר 2002, קבוצת תושבים אף הגישה עתירה מינהלית לבטל את התוכנית שלפיה הוחלט לאשר את הפרויקט. לטענתם, בהליך האישור נפלו פגמים מהותיים. אך העתירה נדחתה.
בנובמבר 1991, החליטו שר האוצר יצחק מודעי ושר התחבורה משה קצב למסור את הפרויקט, ללא מכרז, לחברת בייטמן הדרום אפריקאית המתמחה בהקמת מכרות. החברה התחייבה לשאת בכל עלות התכנון וההקמה תמורת הזכות לגבות אגרה. בעקבות ביקורת ציבורית ולחצים פוליטיים הוחלט לערוך בכל זאת מכרז לפרויקט. כן הוחלט לערוך סקר מקיף על עלות הפרויקט ומספר כלי הרכב שיהיה מסוגל לשמש. אך סכסוך בין משרדי הממשלה עיכב אתה המשך קידומו, משרד האוצר ביקש שמע"צ תנהל את הפרויקט ומשרד התחבורה העדיף את חברת נתיבי איילון (באמצעות חברת הבת "נתיבי כרמל") בתחילת 1993 הוחלט שנתיבי איילון תנהל את הפרויקט והמכרז.
היסטוריה > מכרז ההקמה

באוקטובר 1992 שר האוצר, אברהם בייגה שוחט, אישר הכנת תיק למכרז בין-לאומי שיוצא לצורך חפירת המנהרות והפעלתן. במקביל החל הליך החקיקה לגביית אגרה בכביש. הכנת המכרז, קביעת תנאי הזיכיון תכנון ואישור הפרויקט נמשך עוד שלוש שנים. המכרז לפרויקט פורסם לבסוף בדצמבר 1996.
בספטמבר 1998 זכתה בו קבוצת כרמלטון, לביצוע הפרויקט במשך ארבע שנים וגביית האגרה במשך 31 שנים, בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT). קבוצת כרמלטון הייתה מורכבת מחברת דרגדוס (Dragados) – חברת תשתיות ספרדית, אשטרום, פ.י.ב.י. אחזקות, ו"נכסים ובניין" מקבוצת דיסקונט השקעות. במסגרת המכרז, התחייבה כרמלטון לשלם למדינה תמלוגים בסך 266 מיליון שקלים. במרץ 1999 נחתמו הסכמי המימון לביצוע הפרויקט ונחתם הסכם סופי עם הממשלה.
הקבוצה התכוונה להתחיל את העבודות, אולם עיכובים באישורים החוקיים של התוכנית לא אפשרו את התחלת העבודות עד שנת 2002. אז התעוררה בעיה חדשה, כאשר בנק דיסקונט נסוג מהסכמתו לספק אשראי למימון פעולות הבנייה. הפרויקט הותנע מחדש לאחר התדיינות משפטית ארוכה בה נפסק כי על בנק דיסקונט לעמוד בהתחייבויותיו. במהלך 2005 הבעלות על הזכיינית כרמלטון שונתה כאשר קבוצת אשטרום וחברת "שיכון ובינוי" רכשו אותה במשותף באופן מלא ובחלקים שווים. שינוי זה דרש אישור מיוחד של הממונה על ההגבלים העסקיים מאחר ששתי החברות פועלות באותו התחום.
לאחר שהוקמה גם קבוצת מימון חדשה, ביולי 2005 נחתם חוזה מחודש עם הממשלה. בהסכם המחודש התחייבה הממשלה להעניק לזכיינית "רשת ביטחון" במקרה שיסעו בכביש פחות כלי רכב מהתכנון, בדומה להסכם עם זכיינית כביש חוצה ישראל. כרמלטון תשתף את המדינה ברווחיה אם התנועה במנהרות תהיה גבוהה מהצפוי.
ב-2006 עלות ביצוע הפרויקט הוערכה בכמיליארד ורבע שקל במימון פרטי וכרבע מיליארד שקל נוספים לסלילת דרכי גישה שבוצעה על ידי חברת "יפה נוף".
היסטוריה > שלבי ההקמה

בינואר 2007 החלו העבודות בשטח. שנתיים לאחר מכן, בינואר 2009‏, הסתיימה חפירתה של המנהרה הראשונה באורך 1,643 מטרים, מהצ'ק פוסט למחלף רופין בנווה שאנן. זו אחת מזוג מנהרות מקבילות המוליכות במסלול זה, כל מנהרה חד-סטרית בכיוון אחר. את המנהרה חפרו משני הכיוונים: מצד אחד חברת CCECC (אנ') הסינית, ומהצד השני חברת "י. לרר (הנדסה) בע"מ" הישראלית. כאשר הגיעו שני הצוותים האחד מול משנהו, בוצע פיצוץ מבוקר שהסיר את המכשול האחרון. חפירת המנהרה המקבילה הסתיימה ב-25 בפברואר 2009‏. חפירת המנהרה השלישית הסתיימה ב-5 במאי 2009‏ וב-21 ביולי 2009 הסתיימה חפירת המנהרה הרביעית. טקס חנוכת המנהרות התקיים במעמד ראש הממשלה ב-30 בנובמבר 2010‏, ובבוקר המחרת נפתחו המנהרות לתנועת כלי רכב.
טונות העפר הרבות שהוצאו מההר בעת חציבת המנהרות, הועברו לכמה אתרים, בהם שימוש לצורך ייבוש ים במסגרת הקמת רציפי "מסוף הכרמל" בנמל חיפה וסלילת כביש 772 מצומת "דשנים" לצומת יגור. לצורך הוצאת העפר מהמחלף המרכזי, נסלל כביש במרכזו של נחל גיבורים, שחסך את נסיעת המשאיות עמוסות העפר בכבישי חיפה. בתמורה, התחייבה "כרמלטון" להקמת פארק ציבורי רחב-ידיים בנחל הגיבורים.
גלריה > תקופת ההפעלה

שנתיים וחצי לאחר חנוכת המנהרות, הפרויקט לא עמד ביעדי ההכנסות. נפח התעבורה היה קטן בשליש ממה שציפו, ובשל כך נאלצה המדינה לפצות את המפעילים בסכום של 50 מיליון שקל.
בראשית 2014 נפתחה דרך נחל הגיבורים בחיפה, המקשרת בין העיר התחתית למחלף רופין. דרך זו מקבילה לחלקו המזרחי של פרויקט מנהרות הכרמל, אך בניגוד אליו, הנסיעה בה אינה בתשלום. במרץ 2014 נחנך קטע הכביש המקשר את מנהרות הכרמל אל נתיבי המפרץ באמצעות מחלף מבוא כרמל.
מחירי הנסיעה

הנסיעה במנהרות כרוכה באגרה, שאת גובההּ קבעה ועדת הכלכלה של הכנסת. המחיר לנוסעים שאינם מנויים, נכון לחודש יולי 2019 הוא 10.9 שקלים לנסיעה ברכב פרטי של מחצית הדרך ותשלום של 20.18 שקלים עבור נסיעה למלוא אורכן של המנהרות. בעלי רכב דו-גלגלי מחויבים במחיר הזהה למחיר מכונית פרטית. התשלום מתבצע בשני מסלולים: מסלול מהיר למנויים ומסלול ובו קופות ללקוחות מזדמנים. במסלול המהיר למנויים השער פתוח בכל עת והרכב מזוהה על ידי צילום לוחית הרישוי הקדמית, או באמצעות התקן אלקטרוני ייעודי לכלי רכב דו-גלגליים שבהם מותקנת לוחית אחורית בלבד.
תעריפי הנסיעה לרכב ציבורי ולמשאית גבוהים יותר: מחיר הנסיעה למשאיות עומד על פי חמישה ממחיר הנסיעה לרכב פרטי (בכביש 6, לשם השוואה, דמי הנסיעה למשאית הם פי 2.5 בממוצע מרכב פרטי, בהתאם לסוג המנוי). דבר זה נועד להרתיע משאיות מלהשתמש במנהרות, וכך להשאיר את המנהרות פנויות. דמי הנסיעה לרכב ציבורי (אוטובוס), הם פי 3 מהמחיר לרכב פרטי.
החל מ-19 בדצמבר 2010 מפעילה "אגד" מספר קווי אוטובוס עירוניים שמסלולם עובר במנהרות הכרמל, לרבות קו 101 שנסע במנהרות במסלולן המלא ונע בין תחנת מרכזית המפרץ לתחנת מרכזית חוף הכרמל. החל מ-13 במאי 2022 הוחלף קו 101 בקו 4 של המטרונית שנוסע במסלול דומה. פועלים גם מספר קווים בינעירוניים העוברים במנהרות.
בראשית 2015, בעקבות עלייה בעלות הנסיעה במנהרות, ייקור שישי בארבע שנים, הוקמה תנועת מחאת מנהרות הכרמל ופתחה את דף הפייסבוק תחת שם זה
. המחאה היא כנגד תעריפי הנסיעה הגבוהים. המחאה, שבין המצטרפים אליה היה גם ראש עיריית חיפה, יונה יהב, כוללת עצומה עליה חתמו למעלה מ-30 אלף איש.
החל מינואר 2018, הוחל תעריף מוזל למנויים בחלק מקטגוריות כלי הרכב, וכן נוספה ללוח התעריפים הקטגוריה "משאית קלה" למשאיות שמשקלן עד 12 טון. התעריף המוזל למנויים, התאפשר בזכות הסכם עם משרד האוצר, לסבסוד המנהרות. במהלך 2023 עלו תעריפי הנסיעה פעמיים, בהתאם להצמדה למדד המחירים לצרכן לפי הסכם הזיכיון.
|  | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024 | 2025 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| תעריף למנויים בש"ח (רכב פרטי) | 6.95 | 7 | 7 | 8 | 8 | 9 | 9 | 11.40 |
בעקבות עליית המחירים החדה בינואר 2021, פרצה מחאת תושבים וראש עיריית חיפה שיגרה מכתב הדורש להקפיא את עליית המחירים.
בינואר 2025 עיריית חיפה פתחה במחאה נוספת, בה דרשה לבטל לחלוטין את תשלום האגרה בשימוש במנהרות הכרמל, ולאפשר נסיעה חופשית. כחלק מהמחאה רכבי העירייה שיבשו את התנועה במנהרות.
מסלול המנהרות

מסלול המנהרות
| --- | --- |

הכניסה למנהרות הכרמל מכיוון חוף הכרמל
הכניסה למנהרות הכרמל מכיוון חוף הכרמל
 מידע כללי
 על שם:  הכרמל 
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש רוחב
 כביש אגרה:  ממחלף חיפה דרום עד מחלף הקריות (צ'ק פוסט)
 אורך:  7.85 ק"מ
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–2010
 מיקום
 ערים ראשיות:  חיפה
 נקודת התחלה:  מחלף חיפה דרום
 נקודת סיום:  מחלף מבוא כרמל
 
 www.carmeltunnels.co.il
 he
 
| קילומטרים | שם | סוג מפגש | מיקום | דרכים מצטלבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
מנהרות הכרמל ממערב למזרח
| 0 | מחלף חיפה דרום |  | חיפה |   כביש 2,   כביש 4 |
| 0.5 | שער אגרה |  | חיפה |   בשני הכיוונים |
| 0.8 | מנהרה |  | חיפה | 2 מסלולים – אורך 3,200 מטר |
| 4 | מחלף רופין |  | נווה שאנן | רח' רופין, שדרות גולן |
| 4.2 | מנהרה |  | נווה שאנן | 2 מסלולים – אורך 1,650 מטר |
| 6.5 | שער אגרה |  | צ'ק פוסט |   בשני הכיוונים |
| 6.75 | מחלף הקריות (צ'ק פוסט) |  | צ'ק פוסט |   כביש 4,   כביש 752 |
| 7.85 | מחלף מבוא כרמל |  | חיפה |   כביש 22 |
מערכות הבטיחות

במנהרות הכרמל מופעלות מספר שיטות לשמירה על בטיחות הנהגים על פי תקנים בין-לאומיים מחמירים:
מרכז בקרה המאויש 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע, אשר מפקח גם בעזרת מצלמות, על כל שטח המנהרות בכל רגע נתון.
מערכת מעברים ומחסומים להכוונת התנועה ולשינוי נתיבי ומסלולי התנועה בשעת הצורך.
טלפוני חירום ישירים לחדר הבקרה.
שלטי הכוונה אלקטרוניים להכוונה ולהעברת אינפורמציה לנהגים.
מפרצים לעצירה בעת תקלה כל 250 מטר
מעברי חרום להולכי רגל כל 250 מטר
מערכות לניטור גזים, גילוי אש, אוורור וכריזה
ראו גם

נתיבי המפרץ
נתיבי איילון
כבישי ישראל
צדוק אשל

| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1920 דוקשיצה, בלארוס 
 פטירה:  22 באוגוסט 2005 (בגיל 85) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 תקופת הפעילות:  מ-1948
 
צדוק אשל (5 באוגוסט 1920 – 22 באוגוסט 2005; תר"פ - תשס"ה) היה עיתונאי והיסטוריון.
ביוגרפיה

אשל נולד בעיירה דוקשיצה שברוסיה הלבנה לאיטה לבית רוזוב ולאיסר אנשל'ס מרקמן. את שנות לימודיו הראשונות עשה בבית הספר העברי "תרבות" בעיירה. בשנת 1935, לאחר שגורש מבית הספר הממשלתי בו למד בעקבות פעילותו הציונית ב"שומר הצעיר", עלה לארץ עם הוריו ו-4 מאחיו ואחיותיו והמשפחה הצטרפה לקיבוץ איילת השחר, בו הייתה כבר חברה אחותו הבכורה.
אשל בוגר בית הספר החקלאי "מקוה ישראל". בשנת 1939 הצטרף להגנה ועבר קורס מפקדי כיתות שבסיומו שימש מדריך בקורסי ההגנה. במלחמת העצמאות צורף למנגנון הקבע של ההגנה כ"קצין תרבות וסעד" של גדוד 21 בחטיבת "כרמלי". במסגרת זו השתתף במבצע בן עמי לשחרור הגליל המערבי ובקרבות בג'נין.
ב-1946 נישא לצפרירה בת רחל ופינחס גורביץ, ממקימי היישוב נשר, ולזוג נולדו שני ילדים. מ-1947 ועד יום מותו התגורר בעיר חיפה.
ב-1975 השלים תואר בוגר בחוג למדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית

כקצין תרבות במלחמת העצמאות, בגדוד 21 בחטיבת כרמלי, החל אשל לעסוק בתחום העיתונות. במסגרת זו פרסם כתבות ב"במחנה" וכתב והוציא לאור את עלוני הקרב של החטיבה, שהעתקים מהם נהג להעביר לעיתון "מעריב". החומר הגיע לידיו של עורך מעריב הד"ר עזריאל קרליבך, שמצא אותו ראוי לפרסום ואף הזמינו להשתתף בכתיבת טור קבוע בעיתון. במשך שנים כתב מאות סיפורים קצרים שהתפרסמו באופן קבוע במוסף לשבת של "מעריב". במקביל כתב ופרסם מאמרים ומסות בעיתונים "על המשמר" ו"למרחב", איתם הייתה לו הזדהות אידאולוגית.
עם התפתחותה של העיתונות המקומית בחיפה השתלב גם בה באופן קבוע במקומונים "שחף", "כלבו", ו"קול חיפה".
בנוסף פרסם מספר ספרי מחקר על תולדות ישראל. בין השאר ספר על תולדות חטיבת כרמלי במלחמת העצמאות שיצא לאור ב-1973. בספר חשף שבמהלך מבצע בן עמי, לכיבוש הגליל המערבי, ניתנה הוראה מפורשת להורג את הגברים ולהצית את הכפרים הערבים שנכבשו. בספרו "מערכות ההגנה בחיפה" משנת 1978 תיעד את הקרב על חיפה בו גם חשף מסמכים מהתקופה, כולל הוראה מפורשת להפציץ את השוק הערבי בחיפה במטרה לגורם לאוכלוסייה הערבית לברוח, פקודה של דוד בן-גוריון למנוע מהערבים לחזור לעיר, ואת הביזה של הרכוש הערבי, אשל כתב:
אנשים נטלו מכל הבא ליד... בעלי יוזמה פתחו את החנויות הנטושות והעמיסו את הסחורות על כל רכב. השתררה אנרכיה... בצד השמחה על שחרור העיר וההקלה לאחר חודשים של מאורעות דמים, היה זה דבר מזעזע לראות את להיטותם של אזרחים לזכות מן ההפקר ולפשוט על בתיהם של אנשים, שהגורל התאכזר להם והפכם לפליטים.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

היה חבר בארגון חברי ההגנה ופעיל בהנהלתו בחיפה.
בין השנים 1965-1967 היה עובד מחלקת העלייה של הסוכנות בדרום אמריקה ושליחה בצ'ילה. במסגרת זו פעל להעלאתם של עשרות משפחות תוך שהסדיר עבורם מקום מגורים ועבודה בארץ עוד לפני הגעתם. מרבית המשפחות שסייע להן לעלות נקלטו בארץ בהצלחה.
היה מזכיר החבל הימי לישראל, אגודה לפיתוח הימאות העברית ולהפצת התודעה הימית בעם ישראל, בארץ ובעולם. במסגרת זו עסק בקליטת עשרות ימאים עולים באניות צי הסוחר הישראלי. בתפקיד זה שימש עד צאתו לגמלאות. כמו כן שימש חבר הדירקטוריון של בית הספר לקציני ים עכו.
בשנת 2005 נבחר על ידי הוועדה הממונה להימנות עם יקירי העיר חיפה לאותה שנה. בטקס, שנערך בעיריית חיפה בספטמבר ושכבר לא זכה להשתתף בו, נאמר: "העיטור "יקיר חיפה" מוענק למר צדוק אשל ז"ל כהוקרה על פעילות ציבורית רבת שנים בשירות המדינה בישראל ומחוצה לה. על היותו השופר באמצעותו הוא מעביר את הווייתה של חיפה לקהל הקוראים, מתאר את ההיסטוריה וההתפתחות של העיר תוך הבעת אהבה לעיר ולאנשיה".
ספרים ופרסומים מפרי עטו

כתב וערך 12 ספרים, חלקם ספרים מוזמנים על ידי הארגונים נשואי הספר.
צדוק אשל, משה פומרוק ושבתאי רביב, "ישראל והים - אסופה". מרכז המערכת: מרדכי נוימן. הוצאת מ' ניומן, 1970.
"חטיבת כרמלי במלחמת הקוממיות". הוצאת "מערכות", 1973.
"המלט ויוצריו - נשר ביובלו". הוצאת מפעלי פורטלנד ישראליים, נשר בע"מ, 1976.
"ארבעים שנות מדגה בישראל, 1939-1979." יצא לאור על ידי ארגון מגדלי הדגים בישראל, 1980. 86 עמ'.
"נמל חיפה - מעבודת כפיים לטכנולוגיה מתקדמת". הוצאת רשות הנמלים בישראל, 1984.
"נהריים- סיפורה של תחנת הכוח". הוצאת חברת החשמל, 1990.
"המערכה לכיבוש הים - תולדות החבל הימי לישראל". הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996 .
"הבחורות ההן - חברות ההגנה בחיפה". הוצאת משרד הביטחון, 1997
"הבולגרים בעיר הכרמל - סיפורה של קהילת יוצאי בולגריה בחיפה". הוצאת זמורה ביתן, 1998
"מערכות ההגנה בחיפה". הוצאת משרד הביטחון, 1978; מהדורה שנייה 1998.
"ימי נהריים - האנשים, היישוב והמפעל". הוצאת משרד הביטחון, 1999.
"בית ליברמן". הוצאת עיריית נהריה .
"אבא חושי - איש חיפה". הוצאת משרד הביטחון, 2002.
"שמואל טנקוס - מהירקון עד חיל הים". הוצאת משרד הביטחון, 2003.
בנוסף הוציא לאור ביטאונים שונים כגון "ספנות", "הד סונול".
הערות שוליים

↑  צדוק אשל, I המבצע שהחזיר הגליל המערבי לישראל, למרחב, 28 באפריל 1963
↑  ספר "כרמלי" נמסר לג.מאיר, דבר, 2 ביולי 1973
שמעון רפפורט, ותיקי כרמלי התכנסו בחיפה, מעריב, 4 ביולי 1973
↑  הארץ, להרוג בגברים, באתר הארץ, 14 באפריל 2004
↑  שי פוגלמן, למה נמחקה מספרי ההיסטוריה הפגזה אחת של ההגנה ללב השוק הערבי בחיפה?, באתר הארץ, 26 במאי 2011
↑   עופר אדרת, בן גוריון אחרי כיבוש חיפה: למנוע מהערבים לחזור לעיר, באתר הארץ, 26 במאי 2015
↑   עופר אדרת, הם ראו פסנתרים וכורסאות והעמיסו על המשאיות. כולם ידעו — ושתקו, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2020
↑  הארץ, ספרים חדשים, באתר הארץ, 2 ביולי 2002
↑  מוסף ספרים, זיכרונות, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310222305171  BnF: cb137536753 (data)  ISNI: 0000 0000 8012 4740  LCCN: nr91020410  VIAF: 107598523   WorldCat (עם VIAF): 107598523
שיכוני חיסכון

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל ישראל
 שטח:  698 דונם (עם צהלון)
 אוכלוסייה:  7,320 (2012)
 קואורדינטות:  32°02′44″N 34°45′22″E﻿ / ﻿32.04555556°N 34.75611111°E﻿ / 32.04555556; 34.75611111
  מפת מיקום  מפה דינמית #invoke:תבנית חוזרת tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שיכוני חיסכון הוא שמה של שכונה ביפו. מצפון לה צהלון, ממזרח שדרות ירושלים ויפו א' (דקר), מדרום שדרות הבעש"ט ונווה גולן (יפו ג') וממערב שכונות עג'מי וגבעת עלייה. בשנת 2005 התגוררו בה כ-2,700 תושבים.
השכונה הוקמה בשנות ה-50 וה-60, והיא כוללת שיכוני רכבת בני שלוש קומות, שיועדו לעולים חדשים. קודם לכן היו באזור בתים של תושבים ערבים. בשכונה בית ספר אחד, בית ספר שיל"ה לבנות, השייך לזרם החינוך העצמאי.
משכן גבעון

משכן גבעון היה מבנה מקודש שנבנה לאחר חורבן המשכן בנוב, בערך בשנת 876 לפסה"נ (או כ-200 שנים קודם לפי מניין שנות המלוכה עד חורבן ביהמ"ק). המבנה בגבעון התקיים במשך כ-50 שנה, 44 שנה עד תחילת בניית בית המקדש ושבע שנות בנייתו. לאחר השלמת בניית בית המקדש על ידי שלמה המלך (2,936 ליצירה) נגנז משכן גבעון, ונחנך בית המקדש. בזמן קיום המבנה הותרה ההקרבה בבמות (משנה, זבחים, י"ד, ז'). כמו כן ארון הברית לא שהה במשכן גבעון, אלא בקריית יערים ומקום זמני בירושלים. מקומו של משכן גבעון מזוהה על ידי רוב החוקרים כעשרה ק"מ צפונית-מערבית לירושלים, במרום ההר (895 מטר מעל פני הים) מדרום לגבעון המקראית (הכפר אל-ג'יב), במקום שבנוי הכפר נבי סמואל.
לפי המסורת היהודית משכן גבעון עמד בין השנים ב'תתפ"ד - ב'תתקכ"ח (876 לפנה"ס - 832 לפנה"ס), או 1004 לפנה"ס - 961 לפנה"ס לפי מניין המלכים עד לחורבן.
גבעון המקראית

גבעון המקראית הייתה 'עיר גדולה' (יהושע, י', ב'), ובתקופת כיבוש הארץ היא הייתה אחת מערי החיוי; לאחר הכיבוש השתעבדו החיוי ליהושע ואנשיו, והפכו לעבדי המקדש ואילו גבעון ומגרשיה – מה שבנחלת שבט בנימין – נמנית בין השלוש עשרה ערי הכהנים שנתנו בני ישראל על פי הגורל במשכן שילה לכהנים: ”וְלִבְנֵי אַהֲרֹן הַכֹּהֵן, נָתְנוּ אֶת... גִּבְעוֹן וְאֶת-מִגְרָשֶׁהָ” (יהושע, כ"א, י"ז). רוב החוקרים מזהים אותה בתל השוכן בשטח הכפר אל-ג'יב, עשרה ק"מ צפונית-מערבית לירושלים (אנציקלופדיה מקראית עמ' 417, ערך גבעון).
הבמה שבגבעון

המקרא מתאר את הגעתו של שלמה המלך לבמה אשר בגבעון. פעולה זו הידועה מהעולם העתיק (כגון מנהגים מימי הפרעונים והליכתם של היוונים לאורקל), מבטאת את הקדושה הפולחנית שיוחסה למקום.
הקמת המבנה

לאחר חורבן משכן נוב הוקם המשכן בגבעון; לכן הקמת המקום המקודש מקבילה לזמן המלכתו של דוד על ידי שמואל הנביא. אין בהירות ביחס לסיבת העברת המשכן לגבעון, והסבירות היא שהדבר היה מהלך ממלכתי-שלטוני, שנבע מכך שאנשי נוב תמכו בדוד שמרד בשאול המלך, ושאול המלך שאף להעביר את המרכז הכוהני לאזור התומך בו. אם השערה זו נכונה, מסתבר שבגבעון ישבה קבוצת כוהנים שלא איימה על המלוכה, ואף תמכה בה; השערה זו מסתברת מכך שגבעון הייתה בנחלת שבט בנימין -שבטו של שאול- ואף מכך שאבי אבותיו של שאול מכונה 'אבי גבעון'. מול סברה זו ניצבים התיאורים על איבה ונקמת-דם בין הגבעונים לבית שאול.
הנייטרליות והתמיכה הממלכתית של יושבי גבעון עזרה למשכן לשרוד אף את זמן מלכותו של דוד (40 שנה) ואת תחילת מלכותו של שלמה, עד בניית המקדש. יחד עם זה סמכותו של המשכן הייתה מעט ירודה, דבר שהתבטא בהיתר להקריב קורבנות אישיים בכל מקום, ובעובדה שארון הברית לא היה במשכן גבעון.
יש חוקרים (ייבין) המשערים שבחירת העיר גבעון כמקום מקודש נובעת מכך שהיה בגבעון פולחן עתיק של אלוהות החכמה והתבונה. פולחן עתיק זה נעוץ בגורמים חיווים, ומקבילות לו ידיעות אף בפולחן המצרי.
סיום המשכן

רצונו של דוד להקמת מבנה קבע 'בית מקדש', הסתיים בהצלחה בתקופת כהונתו של שלמה. לאחר בניית בית המקדש, לא היה עוד צורך במשכן בגבעון, וירושלים הפכה למרכז השלטוני והמרכז הכוהני בארץ ישראל. ביטוי מובהק לסיום משכן גבעון, והעברה מוחלטת של המרכז הרוחני לעיר הבירה ירושלים, מתבטא בגניזת המשכן במחילות תחת ההיכל שבירושלים.
המבנה בגבעון

תיאור צורת המבנה בגבעון אינו ידוע, ואף קשה להעלות תאוריות בעניין. לחלק מהדעות המבנה בגבעון (כדוגמת המבנה נוב) נבנה לפי הדגם של משכן שילה; דברים אלו מבוססים על מקורות שונים המגדירים מבנים אלו בתואר אוהל מועד, במקרא (דה"ב א', 3), בתוספתא (זבחים, י"ג, י"ח) ובתלמוד (בבלי, זבחים, קי"ח, ע"ב). אך מתוך מקורות אחרים ניתן לראות שלעיתים המבנה בגבעון מתואר בכינוי אחר, מה עוד שקיום התקרה במבנה גבעון והעובדה שארון הברית לא היה בו, מעידים על שינויים ידועים; כך שניתן להעריך שהתקיימו שינויים נוספים. אם כל העובדה שהתקיימו שינויים נראה שנעשה שימוש בחומרי בניין שונים מתקופת משכן משה במדבר; חומרי בניין ששימשו במשכן בגלגל, משכן שילה ואף במשכן בנוב (בבלי, סוטה, ט', ע"ב). תופעה זו יכולה לנבוע הן בשל ייחוס הקדושה שאפף חומרים אלו, והן בשל יוקר-מחירם והחוסר בחומרים מעין אלו בארץ ישראל.