התיישנות בנזיקין
סקירת הדין: החקיקה והפסיקה > כללי השעיית המרוץ

כללי הגילוי מופעלים כשיש "פער בין המציאות העובדתית והמשפטית לבין השתקפותה...בתודעת התובע", ומצמצמים את האפשרות לטעון להתיישנות, כשהתובע פעל בסבירות. לפי כלל הגילוי בסעיף 8 לחוק ההתיישנות מושא הגילוי הוא זכות התביעה כתוצאה מאירוע מסוים, שנחלקת לרכיבים, המוגדרים בחוק כ"עובדות המהוות את עילת התובענה". אולם, נראה שדי בעובדה מהותית אחת הנעלמת מעיני התובע כדי לעכב את פתיחת המרוץ.
העובדות הן: ההתנהגות המעוולת; הנזק; הקשר הסיבתי העובדתי בין ההתנהגות לנזק; קיום וזהות הנתבע; וקיום זכות תביעה. בעוד ששלושת הרכיבים הראשונים עולים מלשונו, הפסיקה נחלקה לגבי הכללת זהות הנתבע בכלל, ונראה שקיום זכות משפטית אינו נכלל בו.
כלל הגילוי בפקודה מוגבל לגילוי מאוחר של הנזק, ואינו מתייחס לטיב הגילוי הנדרש, שנותר להכרעת הפסיקה. מנגד, כלל הגילוי בחוק נוקט בלשון "זהירות סבירה", דהיינו, במבחן "הגילוי הסביר". כלל הגילוי המאוחר בפקודה דוחה את פתיחת מרוץ ההתיישנות ליום בו "נתגלה הנזק", כאשר התביעה תתיישן אם לא הוגשה בתוך עשר שנים מיום "אירוע הנזק".
המחוקק לא הבהיר את היחס בין שני כללי הגילוי, שלא ניתנים להחלה במקביל. חוק ההתיישנות לא ביטל כשנחקק את תחולתו של כלל הגילוי שבפקודה. לכן, הפסיקה פסלה פרשנות, לפיה כלל הגילוי שבחוק חל על כל עוולות הפקודה, על כל יסודותיהן. 
הפסיקה החילה על תביעות לפי עוולות המתגבשות ב"אשם", את כלל הגילוי שבחוק, שהוא כלל רחב, המאחר את תחילת תקופת ההתיישנות ליום שבו נודעו לתובע "העובדות המהוות את עילת התובענה".
בפרשת יעקובסון הוחל אוטומטית כלל-גילוי זה על עוולת הגזל. בעקבות הפרשה, הוחל הכלל בעוד תביעות שהתבססו על עוולות מסוג זה. בתביעות המבוססות על עוולות הדורשות נזק, הוחל כלל הגילוי שבחוק, אולם, כשהגילוי המאוחר היה של רכיב הנזק, הייתה מחלוקת בפסיקה באשר לכלל הגילוי שיש להחיל: 
בפרשת פתאל שעסקה בעוולת הרשלנות, השופט גבריאל בך צידד, בדעת מיעוט, בהחלה סלקטיבית של כלל הגילוי שבחוק. לדידו, כלל גילוי זה חל על מרכיבי העוולה למעט יסוד הנזק, עליו חל כלל הגילוי שבפקודה. השופט גולדברג, באותה פרשה, בחן האם מתקיימים תנאיו של כלל הגילוי שבחוק, ושלל את תחולתו, כי התובע נהג שלא בסבירות. מדבריו משתמע, כי לולא התנהגותו הבלתי-סבירה של התובע, היה מחיל כלל גילוי זה.  
השופט ברק השאיר סוגיה זו בצ"ע. מאוחר יותר, בפרשת טייכנר, הודה כי הדעה הרווחת העקרונית היא, שכלל הגילוי שבחוק חל גם על עוולות שנזק יסוד בהן, גם כשהיסוד שנתגלה מאוחר הוא הנזק.
בפרשת שיכון עובדים, שעסקה בעוולות הרשלנות והפרת חובה חקוקה בבניה, הוחל כלל הגילוי שבחוק, אך שם לא רק הנזק התגלה באיחור, אלא גם עובדות חשובות לעילת התביעה, ובכללן מרכיב הקשר הסיבתי. השופט מצא, בדעת מיעוט באותה פרשה, טען כי כלל הגילוי הרלוונטי לעוולות אלה, כשמרכיב הנזק התגלה באיחור, הוא כלל הגילוי הספציפי שבפקודה, הדוחה את תחילת המרוץ ליום שבו נתגלה הנזק, אך עד עשר שנים מיום גרימתו.
הקביעה האחרונה בעניין מקורה בפרשת המאירי - שם אימץ ביהמ"ש את עמדת  השופט מצא בפרשת שיכון עובדים, לפיה כלל הגילוי שבחוק חל על כלל העוולות ועל כלל מרכיביהן, למעט מרכיב הנזק בעוולות מהסוג השני, עליו חל כלל הגילוי שבפקודה. בכך קבעה הפסיקה, שכלל הגילוי שבפקודה לא יוצר הסדר שלילי ביחס לכלל הגילוי שבחוק, אלא רק סייג לתחולתו.
שני כללי הגילוי מעלים שאלות פרשניות ויוצרים קשיים בישומם.
ראשית, טיב הגילוי הנדרש – אובייקטיבי או סובייקטיבי – אינו מובהר בחוק ונותר עניין למדיניות שיפוטית. הפסיקה הגדירה את מבחן הגילוי כמבחנו של האדם הסביר. בפרשת פתאל נקבע, שאדם שלא פנה לרופא, שיבחן את הסיבה להתדרדרות בריאותו במשך 15 שנה, לא נהג בסבירות. לכן לא ניתן לומר, כי העובדות נעלמו ממנו מסיבות שלא היו תלויות בו, וכי בזהירות סבירה לא יכול היה למונען. 
בפרשת בוכריס, נדרש גילוי של נזק שאינו מה בכך, נזק שאדם סביר היה תובע בגינו.