stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בו מקאלב

| --- | --- |

 לידה:  4 במאי 1985 (בן 39) ניו אורלינס שבלואיזיאנה
 עמדה:  רכז
 גובה:  1.83 מטרים
 מכללה:  אוניברסיטת ניו אורלינס
 קבוצות כשחקן
 2008–2009   2009–2010   2011–2012   2012–2014   2014–2015   2016   2016–2017   2017–2019:  מרסין   פרטיזן בלגרד   מונטפסקי סיינה   פנרבחצ'ה   באיירן מינכן   לימוז'   גראן קנריה   סרגוסה באסקט
 הישגים כשחקן
 מלך הסלים של היורוליג (2012)   חמישיית העונה השנייה ביורוליג (2012, 2010)
לסטר "בו" מקאלב (באנגלית: Lester "Bo" McCalebb; נולד ב-4 במאי 1985) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-מקדוני ששיחק בעמדת הרכז בנבחרת מקדוניה.
קריירה

מקאלב נולד בעיר ניו אורלינס שבלואיזיאנה וב-2003 החל לשחק כדורסל באוניברסיטת ניו אורלינס במדי ה"פרייבטירס", בעבורם שיחק במשך 5 שנים. בתחילת עונת 2008/2009 עבר לשחק בקבוצת מרסין הטורקית. הוא זכה להצלחה בעונה זו כשקלע 17.4 נקודות למשחק, 4.6 אסיסטים ו-2.7 חטיפות. בעקבות העונה המוצלחת, עבר לשחק בתחילת עונת 2009/2010 במדי פרטיזן בלגרד. בעונה זו שיחק כרכז הפותח של הקבוצה והוביל אותה לזכייה בליגה האדריאטית ולחצי גמר הפיינל פור של היורוליג. בתום עונה זו, חתם במועדון מונטפסקי סיינה לשלוש עונות.
בקיץ 2011, נקרא לשחק בשורותיה של נבחרת מקדוניה בכדורסל באליפות אירופה שנערכה בליטא. באליפות עצמה, חתום מקאלב על הישג השיא של נבחרת מקדוניה אי-פעם כשהעפיל עימה לשלב חצי הגמר של האליפות, תוך שהיא מדיחה את המארחת, ליטא. הישג זה, לדעת רבים, נחשב לאחד הסנסציות הגדולות שאירעו בתולדות אליפות אירופה, שכן עד לאותה העת נחשבה מקדוניה לנבחרת חלשה בקנה מידה אירופי.
בקיץ 2012, על אף התעניינות מצד סן אנטוניו ספרס מה-NBA ומכבי תל אביב, חתם מקאלב לשנתיים בפנרבחצ'ה הטורקית, במהלכן הרוויח כ-2 מיליון דולר.
בקיץ 2014, עזב מקאלב את המועדון הטורקי, שבחר לא להאריך לו את החוזה וצרף במקומו את ריקי היקמן.
בנובמבר 2014 חתם בבאיירן מינכן לחודש עם אופציה להארכת חוזה עד תום העונה. חוזהו הוארך בסופו של דבר עד ינואר 2015. בינואר הוא קרע רצועות באגודל, מה שגרם לו להיות מושבת ממשחק עד סיום העונה. באוקטובר 2015 חתם בניו אורלינס פליקנס מליגת ה-NBA, אך נופה מהסגל הסופי של הקבוצה לקראת תחילת עונת 2015/2016 אחרי ששיחק בארבעה משחקי קדם-עונה. בינואר 2016 חתם במועדון הצרפתי לימוז' עד לתום העונה.
באוגוסט 2016 עבר לשחק בגראן קנריה מליגת העל הספרדית והיורוקאפ.
ב-13 בדצמבר 2017, מקאלב חתם בסרגוסה באסקט מליגת העל הספרדית עד לסיום העונה.
הערות שוליים

↑  ערן סלע, ‏בו מקאלב חתם לשלוש עונות במונטפסקי סיינה, באתר ONE‏, 25 ביולי 2010
↑  סן אנטוניו מעוניינת ברכז סיינה בו מקאלב, באתר ערוץ הספורט, 22 ביולי 2012
↑  ורד כהן‏, בו מקאלב מועמד למכבי תל אביב, באתר וואלה, 31 במרץ 2012
↑  אסף שלו, ‏בו מקאלב חתם לשנתיים בפנרבחצ'ה/אולקר, באתר ONE‏, 2 באוגוסט 2012
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית אטינגן

| --- | --- |

 מדינה:  אימפריה הרומית הקדושה, בוואריה, האימפריה הגרמנית
בית אטינגן (גרמנית: Oettingen) היא שושלת אצולה גרמנית ששלטה באזורים בגבול בוואריה,  ושוואביה עם מרכז בערים אטינגן ונרדלינגן.
היסטוריה

רוזן אטינגן הוזכר לראשונה במסמך משנת 1141.
החל מהמאה ה-15 שטחי המשפחה חולקו בין נציגיה. בשנת 1522 לודוויג ה-15 פון אטינגן חילק את הרוזנות בין בנו הקתולי לבין בנו ההפרוטסטנטי וכך נוצר ענף אטינגן-אטינגן ואטינגן-ולרשטיין. ענף אטינגן-אטינגן נפסק בשנת 1731 ורוב שטחיו הועברו לאטינגן-ולרשטיין, היתר הועברו לאטינגן-באלדרן ואטינגן-שפילברג.
בשנת 1806 בזמן שבוצעו שינויים במנהל בגרמניה, בידי המשפחה היו כ-850 קמ"ר בהם התגוררו 60 אלף אזרחים.
בידי המשפחה היו מספר ארמונות מבוצרות. ארמון באלדרן נמצא בעיר בופפינגן ובתוכו אוסף נשק גדול מתקופה עד למאה ה-18. נציגי ענף אטינגן-ואלרשטיין אספו ספרים עתיקים רבים. בשנת 1816 אוסף זה כלל כ-4500 פריטים ונפתח לציבור בעיר ולרשטיין. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא עבר לארמון הרבורג השייך למשפחה. בשנת 1980 הוא נרכש על ידי ממשלת בוואריה תמורת 40 מיליון מארק גרמני והועבר לאוניברסיטת אוגסבורג.
החל מהמאה ה-14 בידי המשפחה הייתה מבשלת בירה. היא נמכרה בשנת 1956. בשנים 2004–2013 בירה Oettinger הייתה בין הנמכרות בגרמניה.
נציגי שושלת בולטים

כריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן, סבתה של פאבל הראשון, קיסר רוסיה
לודוויג זו אטינגן-ואלרשטיין (1791–1870), שר ראשון של לודוויג הראשון, מלך בוואריה
גבריאל אטינגן (נולדה ב-1953) פרופסור לפסיכולוגיה
בית אוראניה-נסאו

| --- | --- |

 מדינה:  גרמניה, הולנד
 בית האב:  בית נסאו
 תארים:  מלך הולנד מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד הדוכס הגדול של לוקסמבורג דוכס לימבורג נסיך אורנז' נסיך אורנז'-נסאו נסיך נסאו-אורנז'-פולדה נסיך נסאו-דיאץ רוזן נסאו-דילנבורג סטאדהאודר בהולנד
 מייסד:  וילם הראשון, נסיך אורנז'
 ראש הבית הנוכחי:  וילם-אלכסנדר, מלך הולנד
 תקופת השושלת:  1544–הווה (כ־480 שנה)
 אתניות:  הולנדית
בית אוראניה-נסאו (בהולנדית: Huis van Oranje-Nassau) או בית אורנז'-נסאו היה ענף של בית נסאו הגרמני, שמילא תפקיד מרכזי בחיי הולנד, ולעיתים אף באירופה כולה.
היסטוריה

השושלת נוסדה ב-1515 בעקבות נישואיו של היינריך השלישי מגרמניה עם קלודיה משאלון, שהגיעה מדוכסות בורגונדי הצרפתית. בנם, רנה משאלון, היה היורש של נסיכות אורנז' שבצרפת ולכן אימץ את שם המשפחה "אורנז'-נסאו" (בהגייה הולנדית: אוראניה-נסאו). אחיינו ויורש העצר שלו, וילם הראשון מאוראניה (הידוע גם בכינוי "וילם השתקן") ארגן את המרד ההולנדי נגד הספרדים, שהוביל להקמת הרפובליקה ההולנדית. חלק מחברי השושלת מילאו תפקידים במלחמה, ולאחר מכן בממשלה שהוקמה. במשך רוב שנות קיומה של השושלת נשאו שליטי בית אוראניה-נסאו בתואר סטאדהאודר של רוב (או כל) שבע הארצות בפדרציה של ארצות השפלה והיו השליטים בפועל. תומכיהם כונו "אורנז'יסטים"[דרוש מקור] והצבע הכתום הפך בסופו של דבר לצבע המייצג של הולנד.
בשלהי המאה ה-17 התפרסם וילם השלישי, אחד מבני המשפחה שהשתייך למלוכה הבריטית, כמחולל המהפכה המהוללת. הוא מת ללא יורשים ישירים בשנת 1702, והתואר של נסיכי אוראניה-נסאו עבר לאחד מקרובי משפחתו מבית נסאו, שקיבלו את התואר ואת השם. אולם נסיכות אורנז' נשללה מהם וסופחה בסופו של דבר לצרפת.
לאחר תקופה ארוכה כרפובליקה שהסתיימה ב-1815, הפכה הולנד למונרכיה תחת שלטון בית אוראניה-נסאו.
נסאו הייתה במשך זמן רב בשליטת בית אוראניה-נסאו או ענפים אחרים של בית נסאו. ענף צדדי של הבית שולט בלוקסמבורג.
נסיכי אורניה-נסאו

וילם מאוראניה
פיליפ וילם, נסיך אוראניה
מוריץ מנאסאו, נסיך אוראניה
פרדריק הנדריק, נסיך אוראניה
וילם השני, נסיך אוראניה
וילם השלישי, נסיך אוראניה
בו דרק

| --- | --- |

בו דרק, 2018
 לידה:  20 בנובמבר 1956 (בת 67) לונג ביץ', ארצות הברית 
 שם במה:  Bo Derek 
 שם לידה:  Mary Cathleen Collins 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1973 
 מקום לימודים:  תיכון נרבון  אל קמינו קולג' 
 בן או בת זוג:  ג'ון דרק (1976–1998)  ג'ון קורבט (דצמבר 2020–?)   ג'ון קורבט (2002–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס פטל הזהב - השחקנית הגרועה ביותר (1982)  פרס פטל הזהב - הסרט הגרוע ביותר (1991)  פרס פטל הזהב - השחקנית הגרועה ביותר (1985)  פרס פטל הזהב - הסרט הגרוע ביותר (1985)  פרס פטל הזהב - השחקנית הגרועה ביותר (1991) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מרי קתלין קולינס (באנגלית: Mary Cathleen Collins; נולדה ב-20 בנובמבר 1956), הידועה בעיקר בשם בו דרק (Bo Derek), היא שחקנית ודוגמנית אמריקנית אשר נחשבה בעיני רבים לסמל מין בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
נולדה בשם מרי קתלין קולינס בלונג ביץ', קליפורניה. בגיל 16 התאהבה בג'ון דרק, שחקן ובמאי נשוי שהיה מבוגר ממנה בשלושים שנה. היא עזבה את בית הספר, וג'ון דרק התגרש מאשתו השחקנית לינדה אוונס. מפחד החוק בקליפורניה, הזוג עבר לגרמניה, שם ביים ג'ון דרק סרט ארוטי דל תקציב בכיכובה של קולינס. הסרט, "פנטזיות", לא הופץ בזמן אמת (1973). כשהייתה קולינס בת 18 חזר הזוג לארצות הברית, וכשהייתה בת 19 הם נישאו. מאז נודעה בשם בו דרק. ב-1979 דרק  שיחקה בסרט הקומדיה הרומנטית המצליח "10". ג'ון דרק נפטר ב-1998.
היא מנהלת מערכת יחסים עם השחקן ג'ון קורבט שאותו הכירה בשנת 2002, לאחר שנפגש בפגישה עיוורת. ולבסוף הם התחתנו בשנת 2020. בני הזוג מתגוררים בחווה בסנטה אינז, קליפורניה, עם שני הרועים הגרמנים שלהם וארבעה סוסים.
פילמוגרפיה נבחרת

אוקרה - 1977
10 - 1979
חילופי עונות - 1980
פנטזיות - 1981
טרזן, איש הקופים - 1981
בולרו - 1984
טומי בוי - 1995
היילנד פארק - 2013
שארקנדו 3: אוי, אלוהים לא! - 2015 (סרט טלוויזיה)
חמש חתונות - 2018
הערות שוליים

↑  Ingrassia, Lisa (24 במאי 2010). "John Corbett: Sex and the Country". People. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nepales, Reuben V. (18 במרץ 2016). "John Corbett on life with Bo Derek, kissing Nia Vardalos anew". Inquirer.net. {{cite web}}:  (עזרה)
| פרס פטל הזהב לשחקנית הגרועה ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1980–1999 | ברוק שילדס (1980) ‏•‏‏ בו דרק / פיי דאנאוויי (1981) ‏•‏‏ פיה זאדורה (1982) ‏•‏‏ פיה זאדורה (1983) ‏•‏‏ בו דרק (1984) ‏•‏‏ לינדה בלייר (1985) ‏•‏‏ מדונה (1986) ‏•‏‏ מדונה (1987) ‏•‏‏ לייזה מינלי (1988) ‏•‏‏ הת'ר לוקליר (1989) ‏•‏‏ בו דרק (1990) ‏•‏‏ שון יאנג (1991) ‏•‏‏ מלאני גריפית' (1992) ‏•‏‏ מדונה (1993) ‏•‏‏ שרון סטון  (1994) ‏•‏‏ אליזבת' ברקלי (1995) ‏•‏‏ דמי מור (1996) ‏•‏‏ דמי מור (1997) ‏•‏‏ ספייס גירלז (1998) ‏•‏‏ הת'ר דונהיו (1999) |  |
| 2000–2019 | מדונה (2000) ‏•‏‏ מריה קארי (2001) ‏•‏‏ מדונה / בריטני ספירס (2002) ‏•‏‏ ג'ניפר לופז (2003) ‏•‏‏ האלי ברי (2004) ‏•‏‏ ג'ני מקארתי (2005) ‏•‏‏ שרון סטון (2006) ‏•‏‏ לינדזי לוהן (2007) ‏•‏‏ פריס הילטון (2008) ‏•‏‏ סנדרה בולוק (2009) ‏•‏‏ קים קטרל, קריסטין דייוויס, סינת'יה ניקסון ושרה ג'סיקה פארקר (2010) ‏•‏‏ אדם סנדלר (2011) ‏•‏‏ קריסטן סטיוארט (2012) ‏•‏‏ טיילר פרי (2013) ‏•‏‏ קמרון דיאז (2014) ‏•‏‏ דקוטה ג'ונסון (2015) ‏•‏‏ רבקה טרנר (2016) ‏•‏‏ טיילר פרי (2017) ‏•‏‏ מליסה מקארתי (2018) ‏•‏‏ הילרי דאף (2019) |  |
| 2020–הווה | קייט הדסון (2020/21) ‏•‏‏ ג'ינה די ואל (2021) ‏•‏‏ פרס פטל הזהב (2022) ‏•‏‏ מייגן פוקס (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810538802405606  BNE: XX1297363  BnF: cb13939410b (data)  GND: 124570437  ISNI: 0000 0000 7823 8327  LCCN: no98102792  NKC: xx0152006  NTA: 167583530  SUDOC: 061799068  VIAF: 79169295   WorldCat (עם VIAF): 79169295 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הקברות הצבאי הבריטי בפוזנן

בית הקברות הצבאי הבריטי בפוזנן (שמו באנגלית: Poznan Old Garrison Cemetery) שוכן בפארק המצודה של העיר פוזנן שבמערב פולין. כיום קבורים בו 452 חללים שנהרגו בשתי מלחמות העולם.
בית הקברות  הוא מתחם נפרד בתוך בית קברות גדול יותר השוכן בפארק. הוא ניצב על גבי מדרון ומשתרע על פני שטח של כ-2,500 מטרים מרובעים, מוקף עצים ומשופע בצמחייה. במרכזו של האתר ניצב צלב ההקרבה, שאופייני למרבית בתי הקברות הצבאיים של האימפריה הבריטית. משני עבריו ניצבות שתי חלקות קבורה.
בית הקברות הוקם לאחר מלחמת העולם הראשונה לשם קבורתם של 174 שבויי מלחמה בריטים שהוחזקו על ידי הגרמנים בשטחי פולין דהיום ומתו בשביים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נוספה חלקה שנייה בבית הקברות, מדרום לחלקה המקורית. נקברו בה 259 חללים. חלקם היו אנשי צוות אוויר של חיל האוויר המלכותי שנהרגו בשמי פולין, מרביתם במהלך משימות הפצצה על נמל שצ'צ'ין. נאספו אליו גם גופותיהם של שבויים שמתו בשביים במספר מחנות שבויים גרמנים באזור. עוד נקברו בו חלק מ-50 השבויים (מתוך 76) שברחו בבריחה המפורסמת ממחנה השבויים סטלאג לופט III ב-1944 והוצאו להורג על ידי הגרמנים לאחר שנתפסו.
בסך הכל נקברו באתר 380 אנשי צבא בריטים, 23 קנדים, 20 אוסטרלים, שישה ניו זילנדים וארבעה דרום אפריקאים. קבורים בו גם 19 נופלים שלא נמנו על חיילי האימפריה הבריטית.
בבית הקברות ניצבים גם מספר לוחות זיכרון, המנציחים את שמותיהם של 53 חללים שמתו באזור במלחמת העולם הראשונה ומקום קבורתם איננו ידוע.
בית הקברות הוקם ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
ראו גם

בית הקברות הצבאי הבריטי בקרקוב
בית הקברות הצבאי הבריטי בברלין
הערות שוליים

↑  בפולין מצויים עוד שלושה בתי קברות צבאיים בריטים. בארבעת בתי הקברות יחד נקברו 1,131 חללים (מקור: אתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה).
ארנו גולדפינגר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  11 בספטמבר 1902 בודפשט, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  15 בנובמבר 1987 (בגיל 85) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Golders Green Crematorium 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (1929) 
 זרם באמנות:  אדריכלות מודרנית, ברוטליזם 
 יצירות ידועות:  מגדל טרליק, רחוב וילו 2, מגדל בלפרון 
 בן או בת זוג:  Ursula Ruth Blackwell (3 באפריל 1933–?) 
 צאצאים:  Elizabeth Goldfinger 
 
ארנו גולדפינגר (בהונגרית: Goldfinger Ernő, מבטאים בערך "אֶרנֶה"; באנגלית: Ernő Goldfinger;‏ 11 בנובמבר 1902 – 15 בנובמבר 1987) היה אדריכל יהודי-בריטי יליד הונגריה, ומעצב רהיטים. בנייניו ידועים בסגנון הברוטליסטי שלהם, והם שנויים במחלוקת עד ימינו.
קורות חיים > לימודיו

גולדפינגר נולד בבודפשט למשפחה אמידה שבבעלותה מספר עסקי כריתת עצים, מנסרות ונגריות. את לימודיו היסודיים עשה בעיר סאסרגן, בימינו רגין בטרנסילבניה, באלפים האוסטרים ובחצי האי איסטריה.
את המשך לימודיו למד בשנים 1912–1919 בגימנסיה בבודפשט, בווינה ובגשטאט בגרמניה. בצעירותו התעניין גולדפינגר בתעשייה, אולם לאחר קריאת ספרו של הרמן מוטזיוס "הבית האנגלי" (Das englische Haus) החליט שיהיה אדריכל.
בשנת 1921, לאחר מלחמת העולם הראשונה והתמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית עבר גולדפינגר לפריז שבצרפת. הוא למד אדריכלות באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר, אצל לאון ז'וסלי, והכיר את האדריכלים החשובים של התקופה שהתגוררו בפריז - אדולף לוס, אוגיסט פרה, מיס ואן דר רוהה ולה קורבוזיה. באותן השנים התיידד עם מקס ארנסט, לי מילר ומאן ריי וערך מסעות ביוון, טורקיה, ארץ ישראל, מצרים ובארצות אירופיות רבות. בשנת 1924 עבד בשותפות עם אנדראש סיוושי. בשנת 1929 עוד בטרם סיים את לימודיו, הקים גולדפינגר משרד לעיצוב פנים, ותכנן בית נופש ביישוב לה טוקט.
גולדפינגר הושפע רבות מכתביו של לה קורבוזיה, בעיקר מ-Vers une Architecture, והעריץ את עבודותיו של אוגוסט פרה.
קורות חיים > המעבר ללונדון

בשנות ה-30 פגש גולדפינגר את אורסולה בלקוול (Ursula Blackwell) העשירה, שהפכה לאשתו, והם עברו ללונדון בשנת 1934. בתקופה שלאחר מכן בנה גולדפינגר את ביתו, ואת שני הבתים הסמוכים ברחוב וילו שבהמפסטד בצפון לונדון, וכן תכנן בית נוסף בברוקסטד שבאסקס. ביתו, המצוי ברחוב וילו 2 מהווה אתר היסטורי לאומי בבריטניה, והוא מנוהל על ידי הקרן הלאומית הבריטית.
קורות חיים > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה נבחר גולדפינגר לתכנן את בניין המשרדים החדש של העיתון הקומוניסטי ה"דילי וורקר" (Daily Worker) ואת בניין הנהלת המפלגה הקומוניסטית של בריטניה. כמו כן תכנן גולדפינגר את בית אלכסנדר פלמינג באזור אלפנט אנד קאסל שבדרום מזרח לונדון עבור משרד הבריאות הבריטי.
בשנת 1960 הוא מתכנן את בניין משרד התיירות הצרפתי בפיקדילי בלונדון, בשיתוף עם האדריכלית שארלוט פאריו.
קורות חיים > הסכסוך עם פלמינג

שמו ודימויו הציבורי השלילי של גולדפינגר שימשו השראה לדמותו של אויבו של ג'יימס בונד בספר משנת 1959 הקרוי על שמו - "גולדפינגר" (ולסרט משנת 1964 בשם זה).
שכנו של גולדפינגר, שהתגורר בסמוך אליו ברחוב וילו היה הסופר איאן פלמינג. פלמינג שנא את ביתו של גולדפינגר, שלצורך בנייתו נהרסו מבנים ויקטוריאניים שהיו במקום, ועל כן קרא על שמו את דמות אויבו של ג'יימס בונד - "יוריק גולדפינגר". האדריכל התייעץ עם עורכי דינו לאחר פרסום הספר בשנת 1959 ולאחר שפלמינג איים שישנה את שם הדמות "גולדפריק" (איבר מין מוזהב), החליט גולדפינגר שלא לתבוע את פלמינג. במסגרת הצעת הפשרה, הסכימו מו"לים של פלמינג לשלם את ההוצאות המשפטיות של גולדפינגר ולתת לו שישה עותקים של הספר.
קורות חיים > המגדלים הברוטליסטים

בניסיון לפתור את בעיות המחסור בדיור בבריטניה לאחר מלחמת העולם, מחסור שמקורו בכך שלמעלה מ-4 מיליון בתי מגורים נהרסו במהלך המלחמה, ממשלת בריטניה יזמה בניית גורדי שחקים למגורים. גולדפינגר נבחר לתכנן כמה ממגדלים אלה, ובהם עיקר פרסומו.
בין מבנים ידועים אלה שתכנן גולדפינגר נימנים מגדל בלפרון בן ה-27 קומות, שנבנה בשכונת פופלר ברובע טאוור המלטס שבלונדון, ובית קאראדייל הסמוך. מגדל בלפרון אף היווה בסיס למגדל טרליק בן ה-31 קומות, שנבנה בצפון קנזינגטון.
גולדפינגר אהב את מגדליו ואף התגורר בהם זמן מה, אולם הם היו בלתי פופולריים בשל סגנונים הברוטליסטי ואדריכלים פוסט מודרניים מחשיבים אותם כמבנים מכוערים ביותר.
רק לקראת סוף המאה ה-20 גברה ההערכה לבניינים והם הוכרזו מבנים הראויים לשימור. מגדל טרליק אף הפך לסמל תרבות המופיע על חולצות טי, ציורים, והוא מוזכר בשיר של להקת בלר.
גולדפינגר נפטר בביתו בשכונת המפסטד בלונדון ב-1987 בגיל 85. גופתו נשרפה ואפרו נשמר בקרמטוריום גולדרס גרין.
פרסים ואותות כבוד

באוקטובר 1971 נבחר לחבר מן המניין של האקדמיה המלכותית לאמנויות
מבנים שנבנו על ידי גולדפינגר

רחוב וילו 2
בית אלכסנדר פלמינג
מגדל בלפרון
מגדל טרליק
בית קאראדייל
בית גלנקרי
לקריאה נוספת

נייג'ל ורברטון, Ernő Goldfinger: The Life of an Architect, הוצאת רוטלדג' 2004, ISBN 0415258537.
הבית ברחוב וילו
מגדל טרליק
מגדל בלפרון במזרח לונדון שהוכרז לשימור
בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי

ידיעה על פתיחת "בית אוסף ספרים" על שם מונטיפיורי, עיתון "החבצלת", שנה חמישית, גיליון 12 (1 בינואר 1875)
בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי הייתה ספרייה שפעלה במשך כשנתיים בירושלים. הספרייה הוקמה ב-1875 על ידי אנשי "חברת תפארת ירושלים" המשכילית, ונסגרה בעקבות התנגדותם העזה של אנשי היישוב הישן השמרנים.
הספרייה נוסדה בי"ד בטבת תרל"ה (1875) על ידי "חברת תפארת ירושלים", ששמה לה למטרה להפיץ תרבות והשכלה בקרב היישוב היהודי בירושלים. את ההשראה להקמת הספרייה ציינו המקימים בקריאתו של הרב יהושע העשיל לוין, שקרא 3 שנים קודם לכן לפתיחת ספרייה לאומית לעם היהודי בירושלים. כמו כן ציינו המקימים את תמיכתו של הרב הראשי לארץ ישראל, אברהם אשכנזי, שהתפרסמה בעקבות הקריאה הנ"ל.
ספרייה זו הייתה רשמית "ספריית חברים" אך שימשה בפועל מעין ספרייה ציבורית. והיא עסקה גם בפעולות תרבות, כך הוטל על חבריה למשל להתכנס כל יום לשיעור לימוד בתלמוד, תנ"ך ודקדוק בבית הספרייה. עדכונים בנוגע לספרייה התפרסמו בקביעות בעיתון החבצלת, אשר עורכו ישראל דוב פרומקין היה בין מקימיה. בעיתון זה פורסמה בט"ז בשבט ה'תרל"ה קריאה אל "גדולי וגאוני ישראל, רבניהם חכמיהם וסופריהם" לשלוח את ספריהם לספריה, וכן בקשה ממוציאי כתבי העת שישלחו עותק. במסגרת קריאה זו נמסר כי מספר הספרים בשלב זה הוא 468.
הספרייה הנציחה את שמו של סר משה מונטיפיורי כאות כבוד לתמיכתו ביישוב היהודי בירושלים, מתוך תקווה שהוא יתמוך בה כלכלית בעתיד. ואכן בעיתון "הצפירה" מתאריך 19 בפברואר 1875 מודיע העורך כי מונטיפיורי תרם סך של 5 לירות שטרלינג עבור הספרייה. כמו כן מודיע העורך כי בתיאום עם אליעזר הלוי, נאמן ביתו של מונטיפיורי, הוחלט להנציח את אשתו המנוחה, יהודית, ובעקבות כך שונה שם הספרייה ל"בית אוסף ספרים אשר למשה ויהודית מונטיפיורי".
הספרייה, שהחזיקה לא רק ספרות תורנית אלא גם ספרות לא תורנית, כמו את ספרי יוסף בן מתתיהו וספרי הרמח"ל, שהיו שנויים-במחלוקת בקרב בני היישוב הישן, וייתכן שאף ספרות קראית (לפי טענת אנשי היישוב היישן – אולם הדבר הוכחש על ידי מייסדי הספרייה), היוותה סלע-מחלוקת עז בפולמוס ההשכלה שנסוב בקהיליית היישוב הישן בירושלים. במסגרת מחלוקת זו, תקפו אנשי היישוב הישן את הספרייה כמקום שמחזיק ספרי כפירה, וכי היא משמשת כ"בית מדרש לרבנים"[דרוש מקור]. בעקבות ההתנגדות הכריזו רבני ירושלים ובראשם רבי שמואל סלנט, כי חל איסור לפקוד את בית הספרים שמהווה "מצודה פרושה ללכוד לבות נערי בני ישראל... ולכפור בדברי חז"ל". בית הדין של הפרושים הפך את ההכרזה לפסק הלכה מחייב, וגם הרב אשכנזי שתמך במוסד בתחילה, פקסם תמיכה בו.
סיבה נוספת להתנגדות היישוב היישן, היא טענתם שמשיכת תרומות לספרייה, ובכלל זה תרומות ממונטיפיורי, תפגע באיסוף הכספים לקיום תושביה העניים של ירושלים. וכאשר נודע כי מונטיפיורי תרם 5 לירות שטרלינג עבור הספרייה, קיבלה ההתנגדות אופי מוחשי עוד יותר. בי"ג באדר תרל"ה שלח מונטיפיורי למייסדי הספרייה כי יסירו את שמו מבית אוסף הספרים אם אינם מוכנים לקבל על עצמם את הוראות הרבנים ופיקוחם, ומאז נקרא בית הספרים רק בשם הסתמי "בית אוסף הספרים".
את דבר החרם על הספרייה תיאר סר סמואל מונטגיו באמצע שנת 1875 בפני ועד שלוחי הקהילות בלונדון, במסגרת סקירתו את היישוב היהודי בירושלים, והוא מספר כי הקנאים גרמו לסגירת הספרייה, אולם בפועל הספרייה המשיכה לפעול בשלב זה. סקירות על בית הספרים ועל ספרים חדשים שנוספו הופיעו באופן קבוע בכתב העת "החבצלת" עד לאמצע שנת 1876.
הספרייה סגרה את שעריה כעבור פחות משנתיים מהיווסדה, עקב התנגדות היישוב הישן ומפאת חוסר תקציב.
לקריאה נוספת

דב שידורסקי, ספרי "בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי" ופרשת האיסורים, עלי ספר ט, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1981, עמ' 140–159 (מידע בקטלוג רמב"י)‏, JSTOR 24164326
'חדירת ההשכלה לקהילה היהודית והתפתות חיי התרבות בה; הקדמה: ספריות עבריות', בתוך: יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים החדשה בראשיתה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, עמ' 572‏, באתר "כותר", ובהערות 3–4.
הערות שוליים

1 2  בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי: הנוסד מאת החברה "תפארת ירושלים", חבצלת, שנה חמישית, גיליון 12, 1 בינואר 1875 (הודעה על פתיחת הספרייה).
↑  לא לבלבל עם ספרייתו הפרטית של מונטיפיורי שנמסרה ל-Jews' College (כיום בית הספר ללימודי יהדות של לונדון) בלונדון ולימים נמכרה והתפזרה.
↑  ההחלטה על יסוד הספרייה נעשתה בא' טבת, ואילו הספרייה פתחה את שעריה לאחר שבועיים
↑  יהושע העשיל לעווין [לוין] מווילנא, בוולאזין, קול קורא!, חבצלת, 26 בינואר 1872.
↑  בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי: הנוסד מאת החברה "תפארת ירושלים", חבצלת, שנה חמישית, גיליון 13, 8 בינואר 1875 (הודעה על תרומה של מאה ספרים, וקריאה לרבנים לתמוך בכינוס ספרים עבור הספרייה); בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי: הנוסד מאת החברה "תפארת ירושלים": מספר הספרים אשר הובאו עד הנה אל הבית הזה עולה עתה לסף 486, חבצלת, גיליון 15, 22 בינואר 1875; היענות לבקשת החבצלת לתמוך בספרייה, הצפירה, 27 בינואר 1875; בית אוסף ספרים אשר למשה ויהודית מונטיפיורי: הנוסד מאת החברה "תפארת ירושלים", חבצלת, גיליון 22, 19 במרץ 1875.
1 2  בית אוסף ספרים אשר למשה ויהודית מונטיפיורי: הנוסד מאת החברה "תפארת ירושלים", חבצלת, שנה חמישית, גיליון 18, 19 בפברואר 1875.
↑  בית אוסף ספרים אשר למשה ויהודית מונטיפיורי: הנוסד מאת החברה "תפארת ירושלים", חבצלת, 12 במרץ 1875.
↑  משה מונטיפיורי, בית אוסף הספרים: הנוסד מאת החברה "תפארת ירושלים", חבצלת, 7 במאי 1875.
↑  להרמת קרן ירושלם ותושביה, חבצלת, 6 באוגוסט 1875.
↑  עורכי החבצלת בהערתם לדברי סר מנטגו מציינים כי הספרייה פעילה, ולא סגורה כנאמר על ידו.
↑  דב שידורסקי, 'ספרי "בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי" ופרשת האיסורים", עלי ספר ט (1981), 140–159; דב שידורסקי, ספרייה וספר בארץ-ישראל בשלהי התקופה העות’מאנית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן 1990, עמ' 113–127.
בדיקת אולטרסאונד דופלר

בדיקת אולטרה סאונד דופלר של עורק הקרוטיד
בדיקת אולטרסאונד דופלר או אולטרה-סונוגרפיית דופלר (Doppler ultrasonography) היא טכניקת הדמיה רפואית העושה שימוש בגלי אולטרה סאונד ובעקרונות אפקט דופלר כדי ליצור הדמיה של תנועת רקמות ונוזלי גוף (בדרך כלל דם), ומהירותם ביחס למתמר. על ידי חישוב שינוי תדירות הגלים המוחזרים עבור נפח מסוים של נוזל, כגון זרימה בעורק או דרך מסתם בלב, ניתן לקבוע ולהמחיש את מהירותו וכיוונו של הזרם.
דופלר צבע (Color Doppler; Color flow Doppler) היא צורת הצגה ויזואלית של מהירות הזרימה לפי סולם צבעים. תמונות דופלר צבע משולבות בדרך כלל עם תמונות בגווני אפור (B-mode) להצגת תמונות אולטרה-סאונד דופלקס - תמונה דו-ממדית המראה את המבנה האנטומי באפור ואת הזרימה בסקאלה צבעונית - ומאפשרת הדמיה בו זמנית של האנטומיה של האזור והזרימה. גרסה מתקדמת יותר של מכשיר זה מוסיפה מימד שלישי של כיוון הזרימה ביחס לכיווני זרימה אחרים ומכונה אולטרה-סאונד טריפלקס (triplex ultrasound).
בדיקות אלו שימושיות במיוחד לצורך איתור פתולוגיות קרדיווסקולריות, לרבות כאלו הקשורות לזרימת הדם במסתמי הלב ובעיות הנובעות מיתר לחץ דם פורטלי בכבד.
אופן פעולת המכשיר

המכשיר מתבסס על אפקט דופלר, שהוא תופעת שינוי התדירות הנצפית של גל, כתוצאה מתנועה יחסית בין מקור הגל לצופה, או תנועה של התווך בו עובר הגל. אולטרסאונד דופלר מכיל מתמר השולח גלים בתדירות מסוימת לעבר הרקמה הנבדקת. המכשיר קולט את השינוי בתדירות הגל המוחזר לעומת הגל המשודר ויודע לתרגם שינוי זה למהירות וכיוון הזרימה.
הגלים המוחזרים נקלטים על ידי המתמר. ההפרש בין התדירויות של הגל המשודר והמוחזר מנותחת באמצעות התמרת פורייה מהירה (FFT - Fast Fourier Transform). ניתוח זה, שהוא סוג של אנליזה ספקטרלית (spectral analysis), מוצג כגרף, כאשר ציר ה-X מייצג זמן וציר ה-Y מייצג את שינוי התדירות. כאשר הפרש התדירות חיובי, תנועת הנוזל היא לכיוון המתמר, וכשההפרש שלילי תנועת הנוזל היא לכיוון הרחוק מן המתמר. כמו כן, האותות עשויים להיות מוצגים בצורה גרפית נוספת, על פי סקאלת צבעים אופיינית המכוילת במכשיר, המייצגת את מהירות הזרימה וכיוונה. בנוסף, הגלים המוחזרים למתמר עשויים להיות מוצגים כקול, שניתן לשמעו באמצעות רמקול סטריאו, ומתאפיינים בצליל פעימה סינתטי ייחודי.
בין המשתנים המשפיעים על איכות המדידה נמצאים אלו:
תדירות הגלים המשודרת - תדירות גבוהה מקנה רזולוציה גבוהה יותר לבדיקה; תדירות נמוכה מגבירה את חדירות האות.
זווית המתמר ביחס לזרימה - הדיוק הגבוה ביותר יתקבל כאשר כיוון המתמר מקביל לכיוון זרימת הנוזל.
מהירות זרימת הנוזל - ככל שהנוזל זורם במהירות גבוהה יותר, גדל הפרש התדירות בין הגל המשודר לחוזר (היסט דופלר) וכך מתקבלות תוצאות ברורות יותר.
קיימים שני סוגים של אולטרסאונד דופלר:
(pulsed wave Doppler (PW Doppler – בסוג מתמר זה, גל ייפלט רק לאחר שהגל הקודם לו נקלט על ידי המכשיר. טכניקה זו מאפשרת, בהתבסס על מספר הגלים הנפלטים ביחידת זמן (PRF – Pulse Repetition Frequency) ומהירות הגל (V), לקבוע את מרחק כלי הדם מן המשדר ולמקמו במרחב הנסרק (לפי PRF*V=d). מנגד, חסרון של שיטה זו הוא שהיא אינה יעילה עבור מהירויות זרימה גבוהות.
(continuous wave (CW Doppler - בסוג מתמר זה, הגלים משודרים ונקלטים ברצף, ללא תלות ביניהם. שיטה זו אינה מוגבלת ל-PRF מסוים, ומתאימה לרוב לשימוש בכלי דם בעלי מהירויות זרימה גבוהות. עם זאת, היא אינה מאפשרת להעריך את מיקום כלי הדם. דבר זה עשוי שלא להוות בעיה, ככל שבאזור מסוים לא מתקיימים מספר כלי דם בעלי מהירויות זרימה גבוהות.
שימושים לבדיקת דופלר > דופלר טרנס-קרניאלי (TCD)

מודד את מהירות זרימת הדם בכלי הדם התוך-גולגולתיים. בדיקה זו שימושית לאבחון חסימת כלי דם (כגון בשבץ איסכמי), הצרות כלי דם (סטנוזיס), ואזוספאזם כתוצאה ממפרצת סאב ארכנואידלית ובעיות כלי דם נוספות. בדיקות אלו הן יעילות ולא יקרות, והמכשור הופך נייד יותר ולכן נגיש גם לאנשים המרותקים לביתם או למרפאות מרוחקות. בדיקות אלו לרב ילוו בבדיקות נוספות, דוגמת MRI, אולטרה סאונד, בדיקת דופלר של הקרוטיד ו-CT.