ויליאם בלאונט
ביוגרפיה > קונספירציית בלאונט

במהלך שנות ה-1780 וה-1790, ויליאם בלאונט ואחיו קנו בהדרגה כמויות גדולות של אדמות במערב, ורכשו למעלה מ-2.5 מיליון דונם עד אמצע שנות ה-90. חלק גדול מהאדמה הזו נקנה באשראי, מה שדחף את המשפחה לחובות עמוקים. ב-1795 קרס שוק אדמות המערב, ומחירי הקרקע צנחו. מספר ספקולנטים בקרקעות, כולל מקורבו של בלאונט דייוויד אליסון, פשטו רגל. בלאונט שיתף פעולה עם הרופא מפילדלפיה ניקולס רומיין בניסיון למכור קרקע למשקיעים בריטים, אך מאמציהם לא צלחו.  טימותי פיקרינג, שביזה את בלאונט, החליף את הנרי נוקס כמזכיר המלחמה ב-1795.
לאחר התבוסה של צרפת על ספרד במלחמת הפירנאים, ספקולנטים של קרקעות, שכבר היו על סף הכספים, דאגו שהצרפתים ישיגו בסופו של דבר את השליטה בלואיזיאנה שבשליטת ספרד ויסגרו את הגישה האמריקאית לנהר המיסיסיפי. בתקווה למנוע זאת, בלאנט וחברו, הסוכן האינדיאני ג'ון צ'ישולם, רקחו תוכנית שתאפשר לבריטים להשתלט על לואיזיאנה ופלורידה שבשליטת ספרד, בציפייה שהם בתורם יתנו גישה חופשית הן לניו אורלינס והן לנהר המיסיסיפי. לסוחרים אמריקאים. התוכנית קראה למיליציות טריטוריאליות אמריקאיות, בסיוע הצי המלכותי הבריטי, לתקוף את ניו מדריד, ניו אורלינס ופנסקולה.
כדי לסייע בביצוע התוכנית, בלאונט גייס את רומיין, שמעולם לא הראה יותר מתמיכה פושרת ברעיון, ואת הסוחר מנוקסוויל ג'יימס קארי. צ'ישולם, בינתיים, הפליג לאנגליה כדי לגייס תומכים בריטים לתוכנית. באפריל 1797, קארי היה ב-Tellico Blockhouse ליד נוקסוויל כאשר נתן לסוכן ממשלתי מכתב מבלאונט המתאר את הקונספירציה. הסוכן העביר את המכתב לממונה עליו, קולונל דייוויד הנלי בנוקסוויל, והנלי בתורו שלח אותו לפיקרינג. נלהב מההזדמנות לרסק את בלאונט, פיקרינג העביר את המכתב לנשיא ג'ון אדמס.
לאחר שקבע כי מעשיו של בלאונט, הסנאטור מטנסי, מהווים פשע, אדמס שלח את מכתבו של בלאונט לסנאט, שם הוא הוצג ב-3 ביולי 1797, בזמן שבלאונט יצא לטייל. כשבלאונט חזר, הפקיד קרא את תוכן המכתב בקול כשבלאונט עמד בדממה המום. סגן הנשיא תומאס ג'פרסון שאל את בלאנט אם הוא כתב את המכתב. בלאונט ענה תשובה מתחמקת וביקש לדחות את העניין למחרת, מה שהתקבל. ב-4 ביולי, בלאונט סירב לחזור לסנאט והורה לקוק לקרוא מכתב שביקש שוב זמן נוסף. הסנאט דחה בקשה זו והקים ועדת חקירה. בלאונט שהצטווה להעיד בפני הוועדה, ניסה תחילה לברוח באונייה לקרוליינה הצפונית, אך צירים פדרליים תפסו את הספינה ואת רוב חפציו. ב-7 ביולי, בלאונט, לאחר התייעצות עם עורכי הדין אלכסנדר דאלאס וג'ארד אינגרסול, העיד בפני הוועדה והכחיש את כתיבת המכתב. למחרת, בית הנבחרים הצביע 41 מול 30 לקיים דיונים להדחה, והסנאט הצביע 25 מול 1 כדי "להפקיע" את מושבו של בלאנט, ולמעשה הדיח אותו, כאשר הנרי טאזוול היה היחיד שהתנגד.
במקום להמתין למשפט, בלאונט הפקיד ערבות וברח לטנסי. צ'ישולם נשאר באנגליה בכלא לחייבים במשך מספר חודשים והודה בכל התוכנית עם שובו. רומיין נעצר ונאלץ להעיד בפני הוועדה, שם הודה בחלקו בקנוניה. בית הנבחרים המשיך לשקול ראיות להדחתו של בלאונט בתחילת 1798. במושב אחד ב-30 בינואר, פרצה קטטה מוזרה בין שני חברי קונגרס, מת'יו ליון ורוג'ר גריסוולד, בקשר לדיונים. הסנאט התכנס כבית משפט להדחה למשפט ההדחה ב-17 בדצמבר 1798; למרות שבלאונט סירב להשתתף, למרות ביקורו של סמל הסנאט בנוקסוויל, הסנאט שמע טיעונים מעורך הדין שלו, שטען לחוסר סמכות שיפוט מכיוון שבלאונט לא היה קצין במשמעותם. של סעיף II, והוא גם לא היה כעת קצין מאז שגורש וכעת לא החזיק בתפקיד פדרלי. ב-11 בינואר 1799, הסנאט הצביע 14 מול 11 כדי לדחות את ההדחה בשל חוסר סמכות שיפוט. פסק הדין הותיר לא ברור אילו (או שניהם) משני הטיעונים היו דיספוזיטיביים, אם כי הפך מקובל שההדחה לא חלה על סנאטורים.
התפרקות הקונספירציה הרסה את המוניטין של בלאונט ברמה הלאומית וגרמה לשורה של האשמות בין פדרליסטים ואנטי-פדרליסטים. ג'ורג' וושינגטון קרא לצדק מהיר נגד בלאונט וקיווה שהוא "יוחזק בתיעוב על ידי כל האנשים הטובים". אביגיל אדמס כינתה את הקונספירציה "מזימה שטנית" וקוננה על העובדה שלא הייתה גיליוטינה בפילדלפיה. פיקרינג טען שהמזימה הייתה חלק ממזימה צרפתית גדולה יותר והאשים את תומאס ג'פרסון במעורבות. אוליבר וולקוט הציע שהמזימה הייתה ניסיון לסחוט את ספרד.