stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולפגנג לוץ
השליחות למצרים

בדצמבר 1960 הגיע לוץ לקהיר, והחל מיידית לטוות את רשת הקשרים החברתיים שתסייע לו במשימתו, ולהסתובב בין מועדוני הרכיבה שם נהגו להיפגש אנשי החברה הגבוהה המצרית. בתוך ימים התיידד עם מפכ"ל המשטרה המצרי, ודרכו נתוודע לאנשי ממשל וצבא שונים. לוץ נהג בנדיבות ובפזרנות בידידיו המצרים שביקשו את קרבתו של איש העסקים ומומחה הסוסים הגרמני, ונהג לפנקם במתנות ולארחם בביתו ברוחב לב.
ביוני 1961, לאחר כחצי שנה בקהיר, נסע לפריז לפגישת תדרוך עם מפעיליו, שם צויד על ידיהם במשדר להעברת מסרים ובסכום כסף גדול. במהלך נסיעה ברכבת בדרכו חזרה מפריז הכיר את ולטראוד (טדי) נוימן (Neumann), גרמנייה ששבתה את לבו. לאחר רומן קצר החליט לשאת אותה לאישה ולצרפה אליו במצרים, ללא התייעצות עם מפעיליו וחרף העובדה שהיה כבר נשוי לאישה אחרת בישראל.
"המוסד" (מחלקה 131 באמ"ן, שהפעילה אותו, עברה בינתיים לתחום אחריותו של "המוסד") נחרד ושקל לבטל את שליחותו, אך לבסוף החליט ראש "המוסד", איסר הראל, לאשר את המשך הפעלתו של לוץ, ורעייתו הטרייה ולטראוד הצטרפה אליו במצרים. בהמשך התגרש מאשתו הראשונה. תוך זמן קצר עמדה על עיסוקו האמיתי, ונרתמה לסייע לו בפעילות הריגול. על פי דיווחים אחדים שמהימנותם אינה ברורה, לא הייתה ולטראוד אלא סוכנת של שירות הביון המערב גרמני (Bundesnachrichtendienst,‏ BND), שנשלחה לסייע לו במסגרת שיתוף הפעולה בין שירותי המודיעין של שתי המדינות.
בקהיר המשיך לוץ, עם ולטראוד לצדו, לשחק את איש העסקים העשיר חובב הסוסים והרכיבה. הוא פתח חוות סוסים ומועדון רכיבה משלו במימון הכספים שקיבל מ"המוסד", רכש לעצמו במהירות חוג לקוחות מתוך שמנה וסולתה של החברה המצרית, ונהג לארח בחוותו מסיבות ונשפי חשק. בין לקוחותיו וידידיו הקרובים נמנו קצינים בכירים, ובכללם סגן ראש המודיעין הצבאי והממונה על הביטחון באזור תעלת סואץ, אותם שכנע להראות לו את אמצעי ההגנה ואתרי שיגור הטילים בסיני. הוא הקפיד בכל הזדמנות לשוות לעצמו תדמית של אנטישמי מובהק, ודיבר בגנות היהודים וישראל. מדי פעם נסע לאירופה לפגישות עם מפעיליו, לדיווחים ולתידרוכים.
המודיעין שסיפק לוץ למוסד היה באיכות מעולה, אף שמפעיליו הוטרדו ממנהגי ההוללות, הפזרנות והשתייה שלו (על אלה זכה לכינוי "מרגל השמפניה"). קשריו עם ראשי הצבא והממשל המצרי הלכו והעמיקו, והוא הצליח לחלץ מהם מידע על תוכניותיהם הצבאיות ועל הלך הרוח במצרים. מדי יום שידר לישראל במורס, ועסק באיסוף מידע רחב על תעשיית הנשק המצרית, ובפרט על תעשיית הטילים שפותחו באותה עת בסיוע מדענים גרמניים. בנוסף אסף מידע על מערכת ההגנה וההתקפה בצבא המצרי. הוא גם הצליח להניח ידיו על רשימת המומחים הגרמנים שהועסקו על ידי המצרים, העבירה למפעיליו, ובשלהי 1962 שלח מעטפות נפץ לאותם מהנדסים וגרם לפציעתם של כמה מהם. בין השאר, אחת מאותן מעטפות גרמה לעיוורון ולהשחתת הפנים של ונדה אנלורה, מזכירתו, ולימים מאהבתו, של אחד מהמומחים הבכירים, ד"ר פילץ.
המעצר

במסגרת קשריו ההולכים ומתהדקים של נאצר עם הגוש המזרחי, הוזמן ב־1965 מנהיג מזרח גרמניה ולטר אולבריכט לביקור במצרים. המזרח גרמנים והסובייטים היו מוטרדים מפעילות שרותי המודיעין של מערב גרמניה במצרים, ונאצר החליט, כמחווה לרגל הביקור, לעצור כ-30 אזרחים מערב גרמנים ששהו במצרים כמעצר מונע. בין העצורים היו גם וולפגנג וולטראוד לוץ, וכן הוריה של ולטראוד ששהו באותה עת בקהיר לביקור בתם. הכוונה הייתה לשחררם כעבור זמן קצר, בתום ביקורו של נשיא מזרח גרמניה, אך לוץ היה משוכנע כי נעצר משום שנחשפה פעילותו כמרגל. הוא חרד לגורלם של ולטראוד והוריה, והחליט לשתף פעולה עם החוקרים המצריים תוך שכנועם שהוא אזרח גרמני שפותה לרגל עבור ישראל תמורת בצע כסף ותחת לחצים, ללא ידיעתה של אשתו. הגרסה שמסר לחוקריו הייתה למעשה חזרה מלאה על סיפור הכיסוי שלו: קצין ורמאכט שלחם באפריקה, חי באוסטרליה, והגיע למצרים לפתוח חוות סוסים; אלא שעתה גם סיפר כי את המימון לחוות הסוסים סיפקו לו שרותי המודיעין של ישראל, שבתמורה דרשו ממנו שיספק להם מידע, והוא נעתר לבקשתם מתוך חשש שיפגעו בו. דבר המעצר התפרסם בתחילת מרץ 1965.
החוקרים המצריים התרשמו מ"גילוי הלב" שלו ונכונותו לשתף פעולה, וקנו את גרסתו. הם גם האמינו לו שלהורי ולטראוד לא היה כל חלק בפרשת הריגול ושחררו אותם, אך לא השתכנעו לגבי אי-מעורבותה של ולטראוד עצמה. לוץ, מכל מקום, המשיך לספק מידע לחוקריו בטכניקה שרכש בה מומחיות, של עירוב חלקי אמיתות עם בדיות, ולהשלמת ההצגה הסכים להופיע בשידור טלוויזיה לגרמניה בו הוא קורא לאחיו הגרמנים "להיזהר מליפול ברשתם של שירותי המודיעין הישראליים". גרסתו הייתה כה משכנעת, עד כי חוקריו האמינו לו גם כאשר הגיע מגרמניה מסמך סותר, שגולל את קורות חייו האמיתיים. עורך דין גרמני שייצג את קרבנות מכתבי האיום והנפץ שנשלחו למומחים הגרמנים כתב לחוקרים המצרים את פרטי התחקיר שערך בגרמניה לגבי לוץ: שהוא בן לאם יהודייה, שעלה לארץ ישראל בשנות ה-30 ושירת כקצין בצה"ל. במהלך משפטו איתר עיתונאי גרמני את מקום מגוריה של אימו והגיע לדירתה. למזלו של לוץ האם לא פתחה לעיתונאי את דלת ביתה. לוץ הצליח לשכנע את חוקריו שפרטים אלה מצוצים מן האצבע. לביסוס סיפור הכיסוי סייעה העובדה שעורכי העיתונים בישראל נענו לבקשת ראש המוסד, מאיר עמית, שלא לפרסם את תמונתו של לוץ, על אף שהיא פורסמה בכל העולם (החשש היה שאנשים רבים בישראל – שהכירו את זאב גור אריה – יזהו את התמונה, והדבר ייוודע למצרים).
המשפט וגזר הדין

לכידתו של לוץ התרחשה שבועות אחדים בלבד לאחר מעצרו של אלי כהן בדמשק בידי שרותי הביטחון של סוריה, אף הוא מרגל שבגיוסו, אימונו, ובניית סיפור הכיסוי שלו והחדרתו הושקע מאמץ רב, ואף הוא נחשב סיפור הצלחה מדהים באיכות המודיעין שסיפק. בכך ניחתה על "המוסד" מכה כפולה. בשני המקרים, מיוחסת הנפילה לעודף שאננות, ביטחון עצמי מופרז ואי-נקיטה באמצעי הזהירות הנלמדים והמתבקשים. אך שלא כמו כהן, הצליח לוץ לשמור על סיפור הכיסוי שלו ועל זהותו הבדויה, ולהימנע מהעמדה לדין כישראלי. לוץ העיד לאחר שנים כי לא קיבל אזהרה כלשהי לאחר לכידתו של אלי כהן.
בני הזוג לוץ הועמדו לדין בפני בית הדין לביטחון המדינה. "המוסד" משך חוטים בגרמניה בחשאי, והצליח לארגן ללוץ עורך דין גרמני שיגן עליו עם סיפור הכיסוי, וכן דאג לנוכחותו של משקיף גרמני בבית המשפט שיוודא משפט הוגן. גם בעומדם בפני בית הדין, התברר עד כמה סיפור הכיסוי של בני הזוג היה משכנע: ולטראוד טענה כי סברה שבעלה פועל כסוכן מודיעין בעבור נאט"ו, והוא הצליח לשכנע את בית הדין כי הוא אזרח גרמני שפעל עבור ישראל למען בצע כסף.
ב־21 באוגוסט 1965 נגזר עונשו של לוץ למאסר עולם עם עבודות פרך, ורעייתו נידונה לשלוש שנות מאסר. בפועל, לא ביצע לוץ עבודת פרך, וגם בכלא הצליח לתמרן את סוהריו ולזכות בכבודם והערכתם. בכלא הכיר את אסירי "העסק הביש" – רוברט דסה, ויקטור לוי ופיליפ נתנזון, והתיידד אתם. בתחילה לא חשף אף בפניהם את זהותו האמיתית, אולם בהמשך הזדהה בפניהם כישראלי. הוא אף הורשה מדי פעם להתראות עם ולטראוד, שהייתה אסורה בכלא לנשים יחד עם מרסל ניניו, מנידוני "העסק הביש".
השחרור ולאחריו

לאחר כשנתיים וחצי בכלא המצרי שוחררו בני הזוג לוץ, במסגרת חילופי שבויים בראשית 1968, חודשים אחדים לאחר מלחמת ששת הימים, יחד עם אסירי העסק הביש. הם הוטסו ב-12 בפברואר לחו"ל, ומשם המשיכו לישראל. הם התגוררו במושב גנות כחמש וחצי שנים, שם פתח לוץ חוות סוסים. בתקופה זו כתב לוץ ספר, והרבה להתראיין באמצעי התקשורת ולספר על מעלליו, אולם התקשה למצוא את מקומו בחיי השגרה נטולי הזוהר וההרפתקה. עם שחרורו פורסם בגרמניה שלוץ הוא אזרח ישראלי, דבר שאושר על ידי מקורות ישראליים בנובמבר 1971.
ביוני 1973 נפטרה ולטראוד, שבריאותה הייתה רופפת בעקבות החקירות האלימות בידי המודיעין המצרי ותקופת המאסר, משבץ מוחי. לוץ התקשה להתמודד עם אובדן זה. הוא נישא בשלישית לאשה ישראלית בשם נעמי, ועם רעייתו עזב את ישראל. לוץ נכנס לשותפות עסקית בחברת פרסום בסיאטל, אבל שותפו הונה אותו והוא עבר בחוסר כל לגרמניה. הוא ניסה להתקבל לתפקיד מפעיל מכונות הימורים בקזינו, אך נדחה בשל גילו, ועבד כזבן קשה יום במחלקת הדיג בבית כלבו ברשת "קאופהוף" (ולפי גרסה אחרת: כמנהל מחלקת הספורט באחד מבתי הכלבו של רשת זו). לאחר שצהובונים גרמניים גילו אותו והחלו להטרידו, הוא פוטר מעבודתו ושב לישראל. אולם בסוף שנות השבעים, כשקיבל הצעה ממו"ל גרמני לכתוב ספר על חייו, שב לגרמניה.
באוקטובר 1990 נפטרה בישראל אשתו הראשונה רבקה גור אריה. לעיתונאים סיפר ששמר אתה על קשר כל השנים והיחסים ביניהם נשארו תמיד טובים.
זמן מה התקיים ממקדמה על הספר, מהרצאות ומהתשלומים שקיבל על ראיונות, עד שגם כספים אלה אזלו. אשתו השלישית נעמי עזבה אותו ושבה לישראל, לאחר שגילתה כי ניהל רומן עם אשה נוספת, העיתונאית הרמה הדורפ, שעמה התחתן ברביעית. על פי אחת הגרסאות הכיר אותה לוץ ב-1982 כאשר שב למינכן מביירות, לשם הגיע לבקשת ידידו אריאל שרון כדי לסייע בהסברה הישראלית.[דרוש מקור] בשנותיו האחרונות חי בדוחק כלכלי והסתבך בהלוואות שאותן לא היה מסוגל להחזיר. מדי פעם היה מבקר בישראל, התקרב לחוגי ימין, ואף הצטרף למפלגת התחיה.
לוץ נפטר בגרמניה במאי 1993, בגיל 72, ממחלת לב, שככל הנראה התפתחה אצלו בעקבות שהותו בכלא המצרי. אחרי מותו הטיס בנו עודד את גופת אביו, בסיוע המוסד, לקבורה בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 2005 החלו הבמאי נדב שירמן והמפיק אילון רצ'קובסקי ליצור סרט תיעודי, המתעד את מסעו של עודד גור-אריה בעקבות חייו הסוערים של אביו וולפגנג לוץ. הקרנת הבכורה של הסרט, "מרגל השמפניה" (באורך 90 דקות) נערכה בפסטיבל דוקאביב במרץ 2007, שם הוא זכה בציון לשבח. הסרט הוקרן אחר כך גם בערוץ עשר, ובyes דוקו.
לקריאה נוספת ולצפייה

אריה אבנרי, לוץ המרגל על הסוס, תל אביב תשכ"ח.
וולפגנג לוץ, "שליחות בקאהיר", ספריית מעריב ו-"שקמונה", 1970.
יוסי מלמן ודן רביב, מרגלים לא מושלמים, ספריית מעריב, 1990.
דבורה עומר, "ריקוד באור אדום", בית הוצאה כתר, 1994.
נדב שרמן, "מרגל השמפניה", סרט דוקומנטרי, 2007.
אורה מורג,"פרשת מעטפות הנפץ" מבית הוצאת ידיעות אחרונות, 2009.
הערות שוליים

1 2 3 4  יהושוע מאירי, עסקי הביש - 1965 - פרשת לוץ, חדשות, 23 באפריל 1992
1 2 3 4 5 6  יוסי מלמן, מה אגיד לאמא, באתר הארץ, 27 בפברואר 2007
1 2  בן כספית, נשארה מאחור, מעריב, 7 באוקטובר 1990
↑  שמואל שגב, המצרים יערכו משפט ראווה לגרמנים הנאשמים בריגול, מעריב, 5 במרץ 1965
↑  איתן הבר, אל תפרסמו את התמונה, ידיעות אחרונות, 29 בפברואר 2012
↑  שמואל שגב, מלומד מזרח גרמני מועמד לנהל את צוות המדענים במצרים, מעריב, 11 במאי 1965
↑  שמואל שגב, מרתה לוץ מגלה נאמנות לבעלה, מעריב, 3 באוגוסט 1965
↑  סנגורו של הנאשם בריגול במצרים, מעריב, 10 באוגוסט 1965
↑  לוץ נידון למאסר עולם, דבר, 22 באוגוסט 1965
מאסר עולם ללוץ, קול העם, 22 באוגוסט 1965
↑  יוסף פריאל, נידוני קאהיר הכינו ב-1965, דבר, 18 באוגוסט 1976
↑  וולפגנג לוץ ואשתו שוחררו על ידי המצרים נשלחו לגרמניה, דבר, 14 בפברואר 1968
↑  וולפגנג לוץ הוא אזרח ישראלי, דבר, 15 בפברואר 1968
↑  לוץ (זאב גור אריה) נמצא בארץ, דבר, 25 בנובמבר 1971
↑  בן כספית ושאול בן-חיים, נפטרה אשתו הישראלית של 'המרגל על הסוס', מעריב, 7 באוקטובר 1990
↑  שאול בן חיים, לוץ: היא נהגה להזמין אותי ואת עודד לאכול, מעריב, 7 באוקטובר 1990
↑  הילה טוב, וורפגבג לוץ, "מרגל השמפניה", הצטרף לתחיה, חדשות, 4 במאי 1992
↑  טל חסין, טיפוס ההרפתקן שחי על הגבול, חדשות, 17 במאי 1993
↑  שירות גלובס, ‏שמפניה מגרמניה, באתר גלובס, 30 ביוני 2005
↑  נירית אנדרמן, "שלוש פעמים מגורשת", סרטה של אבתיסאם מראענה, זכה ב"דוקאביב", באתר הארץ, 19 במרץ 2007
↑  נעם בוקסבאום, עכבר העיר, חייו הסודיים של מרגל ישראלי, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2007
↑  גילי איזיקוביץ, אבא המרגל, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007365032105171  BnF: cb12868378r (data)  GND: 118574566  ISNI: 0000 0000 7835 4045  LCCN: n79105908  NKC: jx20070418007  SELIBR: 323500  SUDOC: 176648097  VIAF: 45583447   WorldCat (עם VIAF): 45583447 
קבלת פנים בבית נשיא המדינה, זלמן שזר, לפדויי שבי ממצרים, 1968. בתמונה, מימין לשמאל: מייק הררי, וולפגנג לוץ ורעייתו, זלמן שזר ומאיר עמית
איגוד מקצועות האנימציה

| --- | --- |
סמליל האיגוד בכיכובו של סקוושי, קמע האיגודסמליל האיגוד בכיכובו של סקוושי, קמע האיגוד
תמונה מהאסיפה הכללית השנתית של האיגוד 2022 בסינמטק תל אביב
תמונה מהאסיפה הכללית השנתית של האיגוד 2022 בסינמטק תל אביב
 מדינה:  ישראל
 מייסדים:  ברק דרורי
 חברים:  500
 יושב ראש:  אילה שרוט
 מנכ"ל:  בן מולינה
 תקופת הפעילות:  2011–הווה (כ־13 שנים)
 https://animationguild.org.il/
איגוד מקצועות האנימציה הוא עמותה רשומה ללא מטרות רווח שפועלת במטרה לקדם את האנימציה הישראלית כתחום ייחודי בזירה המקומית והבינלאומית ואת היוצרים בה.
אודות

האיגוד מטפח את מעמד החברות והחברים בו בתחומי היצירה, ההפקה והתעסוקה במגוון מקצועות האנימציה לרבות איור, עיצוב, מושן, גיימינג וטכנולוגיות חדשות, ומחזק את הסולידריות ביניהם בקהילה.
הוא פועל מול קרנות הקולנוע והגופים הממשלתיים, תאגיד השידור הישראלי, גופי השידור המסחריים, גופי ההפקה בישראל ומפעל הפיס – להעלאת התקציבים המופנים לאנימציה בישראל. כמו כן האיגוד מספק ייעוץ משפטי, הכוונה, מסגרות סיוע לשילוב בוגרי לימודים בשוק התעסוקה, אירועים מקצועיים וסדנאות לקידום הסולידריות בין כל העוסקים באנימציה בישראל.
במישור הבינלאומי האיגוד עובד מול השגרירויות וגופי תרבות בינלאומיים כגון המכון הצרפתי והמכון הפולני. בנוסף האיגוד מייצג את חבריו באמצעות משלחות רשמיות לפסטיבל אנסי ובפסטיבל קאן ומלווה את חבריו בפנייה לקרנות וגופי שידור בינלאומיים לצורכי קופרודוקציה.
האיגוד פועל כעמותה רשומה ומורכב מוועד מנהל וממשרד (צוות שכיר). הצוות השכיר כולל מנהל, רכזת, אחראית פרויקטים, ומנהלת שיווק.
ועד מנהל

הוועד המנהל נושא באחריות לניהול ענייני העמותה ואמון על קבלת החלטות. הוועד מונה 10 חברים, כאשר כל חבר אחראי על תחום מקצועי אחר. הוא נפגש לדיון והצבעה אחת לחודש.
יושבת הראש הנוכחית היא הגברת אילה שרוט.
יושבי ראש לאורך השנים: ברק דרורי (2011-2018), יוסי גוון (2018–2022)
חברי ועד לאורך השנים: תמי ברנשטיין, נטע הולצר, ענת קוסטי, אוסי ולד, יוני גודמן, אורי אינקס, דריה שרבן, אופיר חסן, אפריל פטר, אורי אלונים, טל לוטן, שוקי גמליאל, דורון מאיר, ניר אביטל, דרור לזר, שי בגליטר, ניר פילוסוף, דור בן דיין, מיכל בויקו, נטע כנפי, נדב ארבל, עופר בכור, עודד אילני, אמיר מצוינים, רועי נתן צוקרמן, הילה מוטעין, אביב זיו, אלי רבינוביץ', יוני פינקלשטיין, מתן וייסברוט וטמיר אהרוני.
שירותים

סיוע משפטי - כל חבר זכאי ל-3 שעות שנתיות של סיוע משפטי מויעמ"ש האיגוד, הגברת לאה פורשטט מילר ממשרד שמילוביץ-גרינגרד-פורשטט (SGF)
סל הטבות והנחות - ממגוון בתי עסק רלוונטיים למקצועות האנימציה
מפגשי חברתיים - מתקיימים לפחות אחת לחודש
תוכן מקצועי - הרצאות וסדנאות דו חודשיות. ניתן לצפות בהקלטות באתר האיגוד
היסטוריה

האיגוד הוקם בשנת 2011 על ידי ברק דרורי.
בשנת 2017 החל האיגוד להתמך על ידי משרד התרבות והספורט.
הישגים

בקיץ 2022 זכה האיגוד במאבק כנגד החרגת אנימציה מהתוכנית להשקעות זרות של משרד הכלכלה. כתוצאה מכך הוסרה ההחרגה והפקות אנימציה זכאיות להטבה.
סקוושי וסטרצ'י

סקוושי וסטרצ'י הם הקמעות של האיגוד.
הערות שוליים

↑  כתבה במגזין האנימציה העולמי Cartoon Brew
קסנופון איש אפסוס

ערך זה עוסק בסופר יליד המאה ה-2 לספירה. אם התכוונתם להיסטוריון ומצביא האתונאי שפעל במאה ה-4 לפנה"ס, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־2 אפסוס, האימפריה הרומית 
 פטירה:  המאה ה־3 
 שפות היצירה:  יוונית עתיקה 
 סוגה:  Ancient Greek novel 
 
קסנופון איש אפסוס (ביוונית: Ξενοφῶν ὁ Εφέσιος; פעל במאות ה-2 וה-3 לספירה) היה סופר יווני.
חיבור פרי עטו ששרד הוא ה"אפסיאקה" (אנ') (Ἐφεσιακά), סיפור אהבה אפסיאני "על אנתיה והברוקומס" (Τὰ κατὰ Ἀνθίαν καὶ Ἁβροκόμην), אחד הרומנים המוקדמים ביותר ואחד המקורות למחזה של ויליאם שייקספיר, "רומיאו ויוליה".
הערות שוליים

↑  קסנופון, בלקסיקון הביזנטי סודא.
ונטה

ערך זה עוסק בעיר בפינלנד. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ונטה (בפינית: Vantaa) היא עיר השוכנת צפונית לבירת פינלנד הלסינקי, ומהווה פרוור שלה. היא ממוקמת בשפך נהר ונטה. ונטה היא העיר הרביעית בגודלה בפינלנד מבחינת אוכלוסייה; בדצמבר 2020 התגוררו בעיר 237,000 תושבים.
היסטוריה

ונטה נוצרה בשנת 1972 על ידי איחוד בין מספר כפרים שעברו תהליך עיור, וכתוצאה מכך עדיין קיימים בה שטחים חקלאיים בין השכונות העירוניות. היא מחוברת להלסינקי וללאהטי על ידי כבישים מהירים ומסילות ברזל.
סמלי העיר

הצמח הייצוגי של העיר הוא סיגל ריווינוס. הפרח מצוי במרכז ודרום פינלנד ופורח בפריחה סגולה בסוף האביב עד תחילת הקיץ.
בעל החיים הייצוגי של העיר הוא הסלמון.
מוקדי עניין

נמל התעופה הבינלאומי הלסינקי שוכן בשטח השיפוט של ונטה.
ציוני דרך נוספים הבולטים בעיר הם כנסיית לאורנטיוס הקדוש (שהוקמה בשנת 1492), מוזיאון קהילת הלסינקי ומוזיאון התעופה הפיני.
בעיר ממוקם המרכז המדעי יוריקה, הנמצא ברובע טיקורילה, שנועד להנגיש את תחום המדע לילדים ולמבוגרים, באמצעות תערוכות ומוצגים אינטראקטיביים. במקום מצוי גם פלנטריום.
בעיר יש מפעלי תעשייה והיא מושכת אליה תושבים רבים ואף מהגרים ופליטים ממדינות אחרות. בין היתר בעיר ממוקמים מטה ומרכז הייצור של חברת סונטו.
ערים תאומות

ישראל מועצה אזורית מטה יהודה, ישראל (מ־1967)
גרינלנד נוק, גרינלנד
גרמניה פרנקפורט על האודר, גרמניה
הונגריה שלגוטריאן, הונגריה
הערות שוליים

1 2 3  Vantaa information, https://www.vantaa.fi/
↑  Common Dog Violet, Viola riviniana, https://www.luontoportti.com/
↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, Vantaa, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
↑  Vantaa History Facts and Timeline, http://www.world-guides.com/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566734505171  BnF: cb13752356r (data)  GND: 4333158-0  ISNI: 0000 0004 9341 6004  LCCN: n81003231  MusicBrainz: d42d5d55-4160-4a71-8974-f2df15325670  NKC: xx0234968  SUDOC: 142583456  VIAF: 129009980   WorldCat (עם VIAF): 129009980 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פינלנד ובנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פורטה וסטפאליקה

פורטה וסטפאליקה (בגרמנית: Porta Westfalica) היא עיר במחוז מינדן-ליבקה שבמדינת נורדריין-וסטפאליה. השם "פורטה וסטפאליקה" הוא לטיני ומשמעותו "השער לווסטפאליה". ערוץ הווזר בשרשרת גבעות ויהן (גרמנית: Wiehen) מהווה מעין "שער כניסה" לווסטפאליה לבאים מצפון. השם הלטיני ניתן לערוץ על ידי גאוגרפים במאה ה-19.
היסטוריה

העיר פורטה וסטפאליקה נוסדה בשנת 1973 על ידי איחוד חמישה עשר כפרים הסמוכים לערוץ נהר הווזר. מרכזה של העיר החדשה הוא הכפר לשעבר האוסברגה (גרמנית: Hausberge), המוזכר לראשונה בכתובים בשנת 1096.
מצבת הזיכרון המונומנטלית לקיסר וילהלם הראשון הוקמה סמוך לעיר על ידי שלטונות הפרובינציה הפרוסית וסטפאליה בין השנים 1892 ו-1896. המונומנט, שגובהו כ-88 מטרים, מוגדר כאחד המונומנטים הלאומיים של גרמניה. בתום מלחמת העולם השנייה החליטו כוחות הצבא הבריטי לפוצץ את המבנה, אשר נחשב לסמל מתריס של לאומיות גרמנית, ואף החלו בפיצוץ יסודותיו של המבנה, אך חדלו מכך לנוכח הקשיים שבפיצוץ מבנה מסדר גודל זה.
בשנים 1944–1945 הקימו השלטונות הנאציים תשלובת מחנות ריכוז בפורטה וסטפאליקה. האסירים במחנות הועסקו בבניית אולמות ייצור תת-קרקעיים בהרים הסמוכים. המחנות המקומיים היוו תתי-מחנות של מחנה הריכוז נוינגאמה.
בית הקברות היהודי

בהאוסברגה, הכפר המרכזי בעיר החדשה פורטה וסטפאליקה, התקיימה בעבר קהילה יהודית קטנה. במקום התקיים בית קברות יהודי מאז תחילת המאה-17. בית הקברות שימש בעבר כמה מקהילות היהודיות במזרח-וסטפאליה וליפה, ביניהן קהילות פלוטו ומינדן.
בבית הקברות נמצא מאוזולאום בסגנון קלאסיציסטי, שהוקם על ידי בני משפחת מיכלזון המקומית. הוא שופץ בשנת 2015 בעקבות יוזמה מקומית. בית הקברות איננו פעיל, ומתוחזק על ידי הקהילה היהודית במינדן ועל ידי הרשות המקומית.
המאוזולאום בבית הקברות היהודי בהאוסברגה
אח"י יפו (סער 4.5)

| --- | --- |


אח"י יפו בנמל אשדוד, חגיגות יום העצמאות 2015
 תיאור כללי
 מוטו:  אין כמו היפו בלילות
 סוג אונייה:  ספינת טילים
 צי:  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 דגל הצי:  
 סדרה:  סער 4.5 נירית
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנות ישראל 
 תחילת הבנייה:  1997
 הושקה:  יולי 1998, על ידי גב' כוכי מרדכי.
 תקופת הפעילות:  1998 – בשירות פעיל (כ־26 שנים)
 מידות
 הֶדְחֶק:  מקסימלי: 488 טון
 אורך:  61.7 מטר
 רוחב:  7.62 מטר
 שוקע:  2.8 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  34 קשר
 גודל הצוות:  53 איש
 טווח שיוט:  1,650 מייל ימי ב-30 קשר; 4,000 מייל ימי ב-17.5 קשר
 הנעה:  4 מנועי דיזל מסוג MTU 396 TB91 V16, ארבעה מדחפים סה"כ 16,000 כוח סוס.
 אמצעי לחימה
 חימוש:  8 טילי ים-ים הרפון  פצצות עומק נגד צוללות  16 טילי ברק 1 משמש נגד טילים ומטרות אוויריות  תותח 76 מ"מ אוטו מלרה, תותח נ"מ שהוסב ליעודי הפגזת ים-חוף והפגזת ים-ים  מקלעי בראונינג קליבר 0.5 אינץ'  3 מקלעי מאג 7.62 מ"מ
 אמצעי גילוי ול"א:  מכ"ם בקרת אש EL/M-2221 תוצרת חברת אלתא
 
אוניית חיל הים יפו (סער 4.5) היא ספינה בחיל הים הישראלי מדגם סער 4.5 נירית. היא נבנתה בשנת 1997 והושקה בשנת 1998 ביחד עם אח"י תרשיש (שתי הספינות תאומות). הספינה היא חלק מפלגה 32 של שייטת 3, שייטת ספינות הטילים.
זוהי הספינה השלישית בחיל הים בשם זה. הספינה הראשונה בשם זה הייתה משחתת בריטית מסדרת Z שהושקה בשנת 1944 והייתה בשירות הצי בריטי עד 1955 בשם HMS Zodiac. בשנת 1955 נרכשה על ידי צה"ל, עברה שיפוצים, הוכשר לה צוות וניתן לה השם "יפו" והמספר ק-42. האונייה נכנסה לשירות בשנת 1956 ושירתה עד סוף שנות ה-60. השנייה הייתה סטי"ל מדגם "סער 4", שהייתה בשירות חיל הים בשנים 1998-1975. אח"י יפו השלישית נבנתה בשנת 1997 במספנות ישראל יחד עם אח"י תרשיש והן הושקו ביחד בשנת 1997 כזוג ספינות מדגם סער 4.5 נירית. הספינה קרויה על שם העיר יפו והשקתה עם אח"י תרשיש מהווה אזכור לסיפור התנכ"י של יונה הנביא שיצא מיפו לתרשיש.
סער 4.5 נירית

סערי 4.5 מהווים את רוב עוצמת שייטת 3 - שייטת ספינות הטילים של חיל הים הישראלי. 8 מתוך 15 ספינות הן מדגם סער 4.5 ובכך מהווה דגם זה את עמוד השדרה של חיל הים. ספינות אלו נבנו במספנות ישראל. ספינות אלו החלו בתור שדרוג לספניות הסער 4, על ידי החלפת מערך ההנעה, הוספת תורן סגור המאפשר התקנת ציוד קשר נוסף, והוספת חימוש. בהתחלה דגמי הסער 4.5 היו מדגם "חוחית" הכוללים מנחת למסוק דולפין (בהמשך עטלף) בירכתיים. לאחר מספר שנים נכנסו לשימוש הניריות להן תותח 76 מ"מ בירכתיים במקום ההאנגר.
פעילות

הספינה לקחה חלק בפעילויות מבצעיות רבות במספר גדול של זירות, ורובן מסווגות.
פעילות > מלחמת לבנון השנייה

עקב חטיפת החיילים רגב וגולדווסר בגבול לבנון ישראל, ישראל פתחה בנוהל חניבעל, נוהל מניעת חטיפת חיילים בידי אויב. זו הייתה תחילתו של מבצע שכר הולם, ששמו שונה למבצע שינוי כיוון ועם תומו נקבע שמו למלחמת לבנון השנייה. פעילות חיל הים הראשונית הייתה תקיפת צירי דרך מרכזיים וגשרים לאורך החוף הלבנוני, כדי למנוע את העברתם של רגב וגולדווסר. בנוסף החל סגר ימי כדי למנוע את העברת החיילים דרך הים. בהמשך המלחמה חיל הים בניצוח שייטת 3 המשיך את הסגר הימי על מנת למנוע העברת אמל"ח, למנוע חדירת מחבלים מן הים והפעלת לחץ כלכלי על לבנון וחזבאללה. בנוסף חיל הים תקף מטרות רבות לאורך החוף.
פעילות > מבצע עופרת יצוקה

עקב ירי נרחב של רקטות על ישראל וישובי עוטף עזה צה"ל החל את מבצע עופרת יצוקה בחורף 2008. חיל הים עיבה את הסגר הימי על עזה הן כדי למנוע הברחת נשק לרצועה והן בשביל למנוע תקיפות דרך הים של מטרות ישראליות. בנוסף שייטת 3 תקפה את חופי לבנון באמצעות ירי של תותחי 76 מ"מ.
פעילות > מבצע עמוד ענן

במהלך מבצע עמוד ענן א"חי יפו הייתה בהספנה.
פעילות > מבצע שובו אחים וצוק איתן

ביוני 2014 נחטפו שלושת הנערים שער, פרנקל ויפרח. לאחר החטיפה החלו חיפושים ומעצרים נרחבים באזור יהודה ושומרון לאיתור הנערים וחוטפיהם. הפעילות האינטנסיבית באיו"ש הסלימה את המצב ברצועת עזה וירי רקטות ותקיפות פלסטיניות מהרצועה נעשו בתדירות גבוהה יותר ויותר. עקב כך חיל הים הגביר את הפעילות בחופי עזה והחל להחזיק סטי"ל בגזרת אשדוד באורח קבע בזמן המבצע.
ביולי 2014 ,כחודש לאחר המבצע, ההסלמה ברצועת עזה נעשית בלתי נסבלת מבחינת ישראל: ירי של עשרות רקטות ופצצות מרגמה מדי יום על יישובי עוטף עזה וירי של טילי פאג'ר ארוכי טווח על אזור תל אביב והמרכז. בעקבות זאת ישראל החלה בכניסה קרקעית לרצועת עזה. חיל הים החל בתקיפות מן החוף של דבורות וירי של תותחי 76 מ"מ מן הניריות על מטרות חוף למטרת השמדה וחיפוי על כוחות קרקע. אח"י יפו הייתה הספינה שירתה את המספר הרב ביותר של פגזים במבצע זה.
חימוש

חימוש אח"י יפו זהה לחימוש שאר ספינות הסער 4.5 נירית
8 טילי ים-ים מסוג הרפון.
16 טילי ברק נגד אוויר.
תותח אוטו מלרה 76 מ"מ נגד מטרות ימיות ומטרות חוף.
תותח M61 וולקן מונחה פלנקס, ליירוט טילים תוקפים ומטרות ים בטווח קרוב.
סוללה קלה של שני תותחי M2 בראונינג 12.7 מ"מ ו-3 מא"ג (7.62 מ"מ).
בעבר היו שני תותחי אורליקון 20 מ"מ מונחי אדם.
צוות

צוות אח"י יפו כולל בערך 45 חוגרים המתמקצעים ב-17 מקצועות שונים כמו מפעיל טילים, חשמלאי או מכונאי. ובין 10 ל-15 קצינים ונגדים. הצוות בדומה לשאר שייטת 3 מתחלק ל-4 מחלקות שלכל אחת תחום מקצועי אחר.
מפקדים

מפקדי הספינה בדרגת רס"ן
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מפקדי אח"י יפו
| דרגה ושם | תקופת הפיקוד | הערות | תמונה |  |  |
| עידו בן משה | מרץ 1997  - 15 באוגוסט 2000 | השקה והכנסה לשירות |  |  |  |
| דוד סער סלמה | 2000 - 2002 |  |  |  |  |
| סער כרמלי | 2002 - 2003 |  |  |  |  |
| אלדד להב | 2003 - 2005 |  |  |  |  |
| אפי חנגלי | 2005 - 2007 |  |  |  |  |
| יניב לביא | 2007 - 2009 |  |  |  |  |
| ברוך חביב | 2009 - 2011 |  |  |  |  |

| גל מלצר | 2014-2015 |  |  |  |  |
ביאורים

↑  תמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  תמונה מתקופה מאוחרת יותר.
הערות שוליים

↑  משה אימבר וגד אריאל, שייטת 3 - ספינות הטילים בחיל הים, עמ' 130–131, ההוצאה לאור משרד הביטחון, 2005.
| ספינות טילים של חיל הים הישראלי |
| --- | --- | --- |
שייטת ספינות הטילים • כלי שיט של חיל הים
| סער 1 שלכת | אח"י מבטח • אח"י משגב • אח"י מזנק | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 2 שלכת | אח"י חיפה • אח"י אילת • אח"י עכו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 3 שלכת | אח"י סער • אח"י סופה • אח"י געש • אח"י חרב • אח"י חנית • אח"י חץ | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 תכלית | אח"י רשף • אח"י קשת • אח"י רומח • אח"י כידון • אח"י תרשיש • אח"י יפו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 נדרן | אח"י ניצחון • אח"י עצמאות • אח"י מולדת • אח"י קוממיות | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 חוחית | אח"י עליה • אח"י גאולה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נושב | אח"י רומח • אח"י קשת | סמל חיל הים הישראלי  |
| זיוונית | אח"י שמרית • אח"י שלומית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נירית | אח"י חץ • אח"י תרשיש • אח"י כידון • אח"י יפו • אח"י חרב • אח"י סופה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 5 להב | אח"י אילת • אח"י להב • אח"י חנית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 6 | אח"י מגן • אח"י עוז • אח"י עצמאות • אח"י ניצחון |  |
אח"י יפו יורה בעזרת תותח 76 מ"מ בצוק איתן