stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עלילות גילגמש
עלילה > לוח עשירי

סידורי המוזגת נבהלת ממראהו של גילגמש ובורחת מפניו. מתקיים דו־שיח בין השניים, בו גילגמש מספר לה את סיבת מסעו ועל בקשתו לסיוע, וסידורי מנסה לשכנעו כי אין טעם בחיפושו אחר חיי נצח, וסופו להיכשל. גילגמש אינו מוותר על מטרת מסעו, ומבקש מסידורי להראות לו את הדרך לאותנפישתים. בסופו של דבר, היא מפנה את גילגמש אל אורשנבי, המלח של אותנפישתים, שיעזור לו לחצות את 'מי המוות' ולהגיע אל אותנפישתים. גילגמש מגיע אל אורשנבי, ולאחר מאבק ראשוני, מפליגים השניים ומגיעים אל אותנפישתים. גילגמש פוגש את אותנפישתים ומספר לו על מסעו ואת מבוקשו. אותנפישתים מגיב על דברי גילגמש בתמיהה, ואומר כי אין ביכולתו של האדם להשיג חיי נצח. לפי דבריו, אחרי המבול, כשהעניקו לו האלים חיי נצח, גזרו על יתר בני האדם מוות, ואין דרך לשנות גזירה זו. בעקבות כך, הוא מייעץ לגילגמש לחזור לעירו, למלוך, לבנות מקדשים לאלים ולפעול על פי משפטם.
עלילה > לוח אחד עשר

גילגמש מבקש מאותנפישתים לספר לו כיצד קיבל חיי נצח מהאלים, ואותנפישתים נעתר לבקשתו ומספר לו את סיפור המבול. לפי דבריו, האלים, בראשות אנו ואנליל החליטו להביא מבול לעולם. האל אאה סיפר על התוכנית לאותנפישתים, ציווה עליו לבנות ספינה גדולה ולהעלות אליה 'זרע נפש כל חי', ולספר לאנשי עירו כי עליו לעזוב, אך לא לספר על המבול המתקרב. אותנפישתים עושה כמצווה ואף מקבל עזרה מאנשי עירו. על הספינה מעלה את משפחתו, רכושו, אומנים ונפש כל חי. פורצת סערה עזה על פי תכנון האלים, שנמשכת שישה ימים ושוככת ביום השביעי. הספינה נחה על פסגת הר ניציר, וכעבור שבעה ימים שולח אותנפישתים יונה, שלא מצאה מנוח וחזרה. בעקבות כך שלח סנונית, שחזרה אף היא, ולבסוף שלח עורב שלא חזר. אותנפישתים שולח את כל דרי הספינה אל העולם ומקריב קרבנות לאלים. אנליל כועס על כך שאותנפישתים ניצל מן המבול ומציע להשחית את המין האנושי, אך אאה מרגיע אותו ומשכנע אותו לזנוח את תוכניתו. במקום, מציע אאה להעניש את החוטאים בלבד. אנליל משתכנע ואף מברך את אותנפישתים ואשתו, נותן להם חיי נצח, ומושיב אותם ב'פי נהרות'. אותנפישתים מציין בפני גילגמש שחיי הנצח להם זכה הם נחלתו בלבד, ומוכיח זאת לגילגמש באמצעות ניסיון לא לישון שבעה ימים. גילגמש נרדם ונכנס לשינה עמוקה למשך שישה ימים, וכתוצאה מכך מכיר בחולשתו ובחוסר יכולתו לזכות בחיי נצח. אותנפישתים מצווה על אורשנבי להכין את גילגמש לחזרה לארך, אך אשתו מרחמת על גילגמש ומציעה לספר לו על צמח הפלאות. אותנפישתים מספר לגילגמש על צמח שיכול להאריך את ימיו, ובעקבות כך צולל גילגמש אל התהום וקוטף את הצמח. בדרך חזרה טובל גילגמש בבאר ומשאיר את הצמח ללא השגחה, נחש מזדמן אוכל את הפרח ומשיל את עורו. גילגמש מבכה את אובדן סיכויו האחרון לזכות בחיי נצח, אבל לבסוף משלים עם כך, וחוזר לארך.
עלילה > לוח שנים עשר

לוח זה הוא ככל הנראה נספח שצורף ליצירה בידי עורך מאוחר של נוסח העלילה, מדובר בתרגום אכדי של חלק מן המיתוס השומרי הקדום 'גילגמש, אנכידו והשאול'. המיתוס מתאר גרסה חלופית לסיפור מות אנכידו. המיתוס השומרי מספר על כך שגילגמש שיחק בכדור ואלה תוך שהוא רכוב על גבם של יתומים עבדים. זעקת היתומים נשמעה באוזני האלים שהפילו את הכדור והאלה אל השאול. הלוח פותח בתלונת גילגמש על הכדור והאלה שירדו לשאול ואבדו לו. אנכידו מתנדב לרדת שאולה להביא לגילגמש את כלי משחקו. גילגמש מזהיר את אנכידו שלא להתנהג כאדם חי ברדתו לשאול, אך אנכידו אינו שומע לו ונהרג בידי ארשכיגל, מלכת השאול. גילגמש מבקש מהאלים שיחזירו את אנכידו מהשאול, אנליל וסין מסרבים אך אנכי מנסה לעזור. אנכי מצווה לפתוח צוהר לעולם השאול וגילגמש ואנכידו נפגשים, ואנכידו מספר על עולם השאול.
גרסאות

בלוחות רבים נמצאו קטעים של גרסה קדומה יותר, בבלית, מן המאה ה־17 לפנה"ס והמאה ה־18 לפנה"ס. כמו כן, ישנו נוסח מאוחר יותר, אשורי. מהשוואה בין הגרסאות ניתן להסיק כי הנוסח שבידינו היה נפוץ בצורה זו כבר במחצית הראשונה של האלף השני לפני הספירה. גם היצירה הקדומה יותר, הבבלית לא נוצרה יש מאין, ושאבה את תוכנה ממקורות שומריים שונים. את עובדה זו ניתן להסיק הן משמות הגיבורים גילגמש, שהופיע אף ברשימת מלכי ארך ההיסטורית ואנכידו, שניהם שמות שומריים, והן מן העובדה שמצויים בידינו לוחות ורסיסים שומריים שונים המהווים השראה לכתוב בעלילות גילגמש. הפרגמנטים השומריים אינם מתלכדים לכדי יצירה מגובשת אחת, אך חלקים מן הסיפור הבבלי מזוהים בוודאות עם מקורות שומריים, לדוגמה: פרשת 'יער הארזים', 'פר השמיים', 'חיפוש חיי נצח', וכן סיפור המבול. השימוש הבבלי בכתבים השומריים היה כחומר בסיס בלבד. במקורות השומריים ניתן לזהות את גרעין התוכן, אך לא את העלילה המורכבת על שלל מהלכיה, שאותה יצרו הבבלים. לוח שנים עשר, בשונה מיתר העלילה, הועתק כמעט במדויק מהמקור השומרי עליו הוא מתבסס, שנמצא אף הוא בשלמות, ושמו 'גילגמש, אנכידו והשאול'. עובדה זו מחזקת את התאוריה שלוח שנים עשר נוסף לאחר התגבשות העלילה בשלמותה האורגנית על ידי עורך מאוחר יותר.
הקבלות במקרא

המקבילה המקראית המרכזית לעלילות גילגמש היא בתיאור סיפור המבול שבספר בראשית. ישנן מספר נקודות דמיון בין התיאורים: ראשית, העובדה שישנה החלטה אלוהית להביא מבול כדי להשחית כל בשר על פני הארץ, אך לאפשר לאדם אחד לבנות תיבה ולהינצל, תוך שהוא מציל נבחרים מכל המינים. שנית, תיאור שילוח העורב והיונה, וכן הקרבת קורבנות לאחר ההצלה.
ישנן גם לא מעט נקודות שוני בין התיאורים: ראשית, במיתוס המסופוטמי הסיבה להבאת המבול אינה שחיתות מוסרית אלא ריבוי אוכלוסין בלתי נמנע והפרעה למנוחת האלים. בסיפור הבבלי מיוחסים החורבן וההצלה לאלים שונים – אנליל ואאה – ולהם מניעים שונים, בעוד בסיפור המקראי אלוהים הוא מקור החורבן וההצלה, והמניע לשניהם זהה – צדק מוסרי. כמו כן, אותנפישתים מוליך שולל את אנשי עירו ומעלה לתיבה גם רכוש, מה שלא מתרחש במקרא. אותנפישתים מעלה איתו גם את האומנים, במטרה להציל את הישגי התרבות, ואילו במקרא מזוהה התרבות החומרית דווקא עם שושלת קין, המושמדת במבול לחלוטין. גם סופו של התיאור שונה. לאותנפישתים ניתנים חיי נצח, ואילו לנוח לא, באופן עקרוני כמעט אף אחת מהדמויות בתנ"ך אינה זוכה לחיי נצח אנושיים (למעט חנוך בן ירד ואליהו הנביא), עיקרון המוצג כבר בסיפורים בתחילתו של ספר בראשית בחטא עץ הדעת וחטא בני האלוהים. בנוסף, סיפור המבול המסופוטמי מסתיים בהטלת מגבלות שונות על הריבוי האנושי, בעוד מקבילו המקראי מסתיים בברכת פריון אלוקית לנוח ומשפחתו: "וַיֹּאמֶר לָהֶם פְּרוּ וּרְבוּ, וּמִלְאוּ אֶת־הָאָרֶץ".
השוואה מפורטת בין התיאורים ערך ד"ר שמואל דייכעס.
מקבילה נוספת היא בתאורי גן העדן: יצירת האדם מהעפר, עצי הגן, הנחש וגזילת חיי הנצח.
אזכורים בתרבות

רוברט סילברברג כתב ספר פנטזיה שהתבסס על המיתולוגיה של עלילות גילגמש. הספר יצא בתרגום לעברית של אריה חשביה בשנת 1990 בהוצאת עם עובד ונקרא "גילגמש המלך".
גילגמש הוזכר בסיפור הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות שנכתב בידי מייקל סקוט.
סיפורם של גילגמש ואנכידו שהיו אויבים וסיימו כחברים מוזכר בפרק Darmok בעונה החמישית של הסדרה מסע בין כוכבים: הדור הבא ומובא כמטפורה למצבם של הגיבורים בפרק.
בסרט הנצחיים ביקום של מארוול ישנה דמות אחת מגיבורי הסרט ששמה גילגמש ועליה מסופרים סיפורים באימפריית בבל הישנה ואזור מסופוטמיה שניחנה בכוחות פיזים על טבעים אדירים.
גילגמש הוא דמות חזקה וחשובה במספר רב של סדרות בעולם של גורל (Fate) ביניהן גורל/הישאר לילה (נבל ראשי), גורל/הישאר לילה: מלאכת חרבות אינסופית (נבל ראשי), גורל/הישאר לילה: הרגשת גן עדן (נבל צד), גורל/אפס (נבל ראשי), גורל/סדר מפואר (גיבור), גורל/קאליד לינר פריסמה איליה (דמות צד), גורל/נוסף (דמות צד) וגורל/זיוף מוזר (גיבור ודמות ראשית).
תרגומים לעברית

ש. שפרה, יעקב קליין, בימים הרחוקים ההם, הוצאת עם עובד, 1996.
שאול טשרניחובסקי, שירות ושירים (כל כתבי שאול טשרניחובסקי, כרך ו'), הוצאת עם עובד, 1995 (מגרמנית).
שמואל פרידמן, עלילות גילגמש מלך ארך, הוצאת ש. פרידמן, 1992 (תרגום־עיבוד מאנגלית).
ש. שפרה, עלילות גילגמש: סיפור הידידות בין גילגמש המלך וידידו אנכידו, איורים: בלהה ומנשה קדישמן, עם עובד, 2000.
אורי גבאי ותמר וייס, המיתולוגיה הבבלית, הוצאת מפה, 2003, עמ' 132–175
ד"ר שירלי גרץ, גילגמש הצעיר, 2016, הוצאה עצמית. עיבוד הסיפורים לילדים בשילוב ציורים.
יואל שלום פרץ, עלילות גלגמש – אפוס שומרי אכדי, הוצאת בשער 2020
לקריאה נוספת

ניצה אברבנאל, גילגמש – גיבור מיתולוגי בתרבות משתנה, הוצאת אוניברסיטת בר־אילן, 2001
הראלד בראם, הלביא מארך: עלילותיו המופלאות של גילגמש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997
הערות שוליים

↑  שמואל נח קרמר,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'ההיסטוריה מתחילה בשומר, מרחביה:'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'ספריית הפועלים, 1960, עמ' 239
↑  אהרון קמפינסקי, מגידו : עיר-מדינה כנענית ומרכז ממלכתי ישראלי, הוצאת החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 193, עמ' 30
↑  ש. שפרה, יעקב קליין, בימים הרחוקים ההם: אנתולוגיה משירת המזרח הקדום (תל אביב: עם עובד, 1996) עמ' 183.
↑  Julian Reade, Hormuzd Rassam and His Discoveries Vol. 55, (Iraq: British Institute for the Study of Iraq, 1993), p 39-62.
↑  A.R. George, The Babylonian Gilgamesh Epic: Introduction, Critical Edition and Cuneiform Texts, 2 vols. Oxford: Oxford University Press, 2003.
↑  שמואל נח קרמר, ההיסטוריה מתחילה בשומר (מרחביה: ספרית פועלים, 1960) עמ' 240-241.
↑  שם, עמ' 240; א גיצה וש. לוי, עתיקות: סדרה עברית, כרך ב (ירושלים: רשות העתיקות, 1958) עמ' 108–115 .
↑  על פי סיפור המבול השומרי (שורות 254–260) מדובר בדילמון, גן העדן המסופוטמי. מקור: יעקב קליין, ספרות המקרא: מבואות ומחקרים, כרך שני. (ירושלים: יצחק בן צבי, 2011) עמ' 546.
↑  ע"פ המתואר בבראשית פרק ד', קין עצמו ייסד עיר, ומצאצאי יצאו יבל "אבי ישב אהל ומקנה", יובל "אבי כל תפש כינור ועוגב", ותובל קין "לטש כל חרש נחשת וברזל".
↑  דיכס, ישראל חיים בן אריה צבי,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'בית ועד לחכמים יא (תרסד) -, באתר היברובוקס
1 2  ש. שפרה, האישה הדעת והמות : עלילות גלגלמש - יצירה חתרנית : מבוא, על הפרק: כתב עת למורים לתנ"ך בבתי-הספר הכלליים, גיליון 20, דצמבר 2004
| המיתולוגיה המסופוטמית |
| --- | --- | --- |
| הפנתאון השומרי והאכדי | אבזו – אפסו (אנ') • אוּתוּ – שַמַש • איננה – אשתר • אנו • אנכי – אאה • אנליל • אשור • מרדוך • נינגל (אנ') – נִכַּל • נינורתה • נינחורסג – בלת־אילי • נינליל • נינקאסי • נינתינוגה (אנ') • נרגל • ננה – סין • שלמנו • תיאמת • דומוזיד – דואוזו (תמוז) |  |
| יצירות ספרותיות חשובות | אנומה אליש • הוראות שורופק • עלילות גילגמש |  |
| יצורים מיתולוגיים | אנזו (מפלצת) • חומבבה • למסו • פזוזו • פר השמיים (אנ') |  |
| גיבורים | אותנפישתים • אנכידו • גילגמש • זיאוסודרה • אדאפה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261591105171  BnF: cb120083188 (data)  GND: 4138528-7  LCCN: n80080430  NDL: 00628430  NKC: unn2006374902  SELIBR: 336803  SUDOC: 02819960X  VIAF: 183878181   WorldCat (עם VIAF): 183878181 
אנכידו נאבק באריה, פרט מחותם גליל
לוח 5 של עלילות גילגמש. מאוסף מוזיאון סולימאניה בעיראק
לוח אבן 11 ובו חלק מאגדת גילגמש המתאר את המבול
ג'ו היסאישי

| --- | --- |

ג'ו היסאישי בפריז, 2011
 לידה:  6 בדצמבר 1950 (בן 74) Nakano, נאגנו, יפן 
 שם לידה:  מאמורו פוג'יסאווה
 שם במה:  Joe Hisaishi 
 מוקד פעילות:  יפן נאקאנו, מחוז נאגנו, יפן
 תקופת הפעילות:  מ-1974
 מקום לימודים:  מכללת קוניטאקי למוזיקה, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 עיסוק:  מנהל מוזיקלי, מלחין, מנצח, מעבד מוזיקלי
 סוגה:  רוק מתקדם מוזיקת רקע נאו-קלאסיציזם
 שפה מועדפת:  יפנית 
 כלי נגינה:  פסנתר וכינור
 חברת תקליטים:  יוניברסל מיוזיק יפן, דויטשה גרמופון 
 צאצאים:  Mai Fujisawa 
 פרסים והוקרה:  מדליית כבוד עם סרט סגול (2009)  The Order of the Rising Sun, Gold Rays with Rosette (2023) 
 http://www.joehisaishi.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מאמורו פוג'יסאווה (ביפנית: 藤澤 守, באנגלית: Mamoru Fujisawa) ידוע גם בשמו המקצועי ג'ו היסאישי (ביפנית: 久石 譲, באנגלית: Joe Hisaishi) נולד ב-6 בדצמבר 1950. הוא מנהל מוזיקלי,  מלחין, מנצח ומעבד מוזיקלי אשר נודע בזכות למעלה מ-100 פסקולים ואלבומי סולו שהלחין מראשית 1981.
ביוגרפיה

ג'ו היסאישי נולד בנאקאנו שבמחוז נאגנו ביפן בשם מאמורו פוג'יסאווה. כאשר החל את לימודי הכינור בגיל 5, גילה היסאישי את תשוקתו למוזיקה. הוא החל ללמוד הלחנה במכללת קוניטאקי ללימודי מוזיקה בשנת 1969.
הצלחתו הראשונה במקצוע הייתה בשנת 1974 כאשר חיבר מוזיקה עבור אנימציה קצרה הנקראת "Gyatoruzu". עבודה זו ועבודות נוספות שעשה באותה עת פורסמו תחת שמו המקורי. במהלך תקופה זו אף הלחין לסדרות "Sasuga no Sarutobi" ("אקדמיה לנינג'ה") ו-"Futari Taka" ("מצערת מלאה").
בשנות ה-70, מוזיקת פופ יפנית, מוזיקה אלקטרונית ומוזיקת העידן החדש פרחו. הז'אנרים הללו, ממש כמו להקת "Yellow Magic Orchestra" ("תזמורת קסם צהוב") השפיעו על סגנונו של היסאישי. הוא פיתח את המוזיקה שלו מרעיונות מינימליסטיים והרחיב לכיוון הלחנה עם תזמורת.
את אלבומו הראשון, "MKWAJU", הוא הוציא לאור בשנת 1981. הפסקולים הראשונים שעשה לאנימות בסדרי גודל גדולים יותר באותה עת, היו ל-"Hajime Ningen Gyatoruz" ו-"Robokko Beeton".
בשנת 1983 הומלץ היסאישי לבמאי הייאו מיאזאקי כמלחין לפסקול של סרטו החדש הנסיכה מעמק הרוחות. השניים נהיו לחברים טובים ובעתיד הם ימשיכו לעבוד ביחד על פרויקטים גדולים רבים.
פילמוגרפיה נבחרת

הנסיכה מעמק הרוחות (1984)
השכן הקסום שלי טוטורו (1988)
שירות המשלוחים של קיקי (1990)
הנסיכה מונונוקי (1997)
זיקוקין דינור (1997) (Hana Bi)
קיקוז'ירו (1999) (Kikujirō no Natsu)
אחי (2000) (Brother)
המסע המופלא (2001)
הטירה הנעה (2004)
פרידות (2008)
פוניו על הצוק ליד הים (2008)
הרוח העולה (2013)
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הייאו מיאזאקי
סטודיו ג'יבלי
הרמטיציזם

מטה הרמס, סמל ההרמטיציזם
הֶרמֶטיציזם (או הרמטיקה) או המסורת ההרמטית המערבית היא מערכת של אמונות פילוסופיות ודתיות הקרויה על שמו של הרמס טריסמגיסטוס, דמות מיתולוגית אשר לה מיוחסים הטקסטים הראשונים של תורה זו, המכונים קורפוס הרמטיקום. ובתקופה מאוחרת יותר - הקיבליון (שבעת חוקי הברזל של היקום). אמונות אלה השפיעו רבות על המיסטיקה המערבית, ויוחסה להן חשיבות רבה בתקופת הרנסאנס ובתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית. ישנם מספר תחומים להם ההרמטיקה נוגעת במיוחד, בהם כישוף, אלכימיה, אסטרולוגיה ואף על עיסוק בקבלה כתחום-דעת השייך לתחומים הללו.
היסטוריה > שלהי העת העתיקה

ההרמטיציזם הופיע לראשונה בשלהי העת העתיקה במקביל לגנוסיס, לנאופלטוניזם ולנצרות המוקדמת. "הוא התאפיין בהתנגדות לדומיננטיות גם של הרציונליות הטהורה וגם לאמונה הדוגמטית".
אוסף החיבורים הידוע כיום בשם הכללי קורפוס הרמטיקום (Corpus Hermeticum) היה חלק מתחייה של הגות אינטלקטואלית פגאנית שהתרחשה בסביבות המאה השנייה לספירה. ביטויים אחרים לתנועה תרבותית זו ניתן לזהות בפילוסופיה הנאואפלטונית, באורקלים הכשדיים, בספרות האורפאית המאוחרת ובספרות הפיתגוראית, וכן בחלק גדול מהספרות הגנוסטית.
הטקסטים ההרמטיים שהשתמרו ביוונית עוסקים באחדותו ובטובו של אלוהים, קוראים לטיהור הנשמה ומגנים מנהגים דתיים פוליתאיסטיים כמו עבודה לצלמים. הצורה הספרותית הבולטת בטקסטים הללו הוא דיאלוג שבו מדריך הרמס טריסמגיסטוס את התלמיד הנבוך בנקודה מסוימת של חכמה נסתרת. רבים מהטקסטים היווניים שלא השתמרו וכמה חיבורים ששרדו בתרגום ללטינית כוללים דיונים באלכימיה עטופים במטפורות פילוסופיות. החיבור אסקלפיוס, שאבד ביוונית אבל השתמר בלטינית, בחלקו, כלל נבואה עקובה מדם על סוף השלטון הרומי במצרים ותחיית העוצמה המצרית הפגאנית.
היסטוריה > רנסאנס

אחרי כמה מאות שנים, שבהן לא היה מקובל, חזר ההרמטיציזם למערב ב-1460, כאשר הנזיר לאונרדו דָה פיסטויה (Leonardo da Pistoia) ‏ הביא את הקורפוס הרמטיקום לפיסטויה כדי שפיצ'ינו יתרגם אותו. לאונרדו דה פיסטויה היה שם בדוי של לאונרדו אלברטי דה קנדיה (Leonardo Alberti de Candia), אציל בן משפחת אלברטי, מן השליחים הרבים ששלח שליט פירנצה קוזימו דה מדיצ'י לסרוק מנזרים בחיפוש אחר כתבים עתיקים אבודים.
לאונרדו חיפש כתבי יד הרמטיים עתיקים גם סביב קונסטנטינופול, פֶּרָה וגלאטה. כדי לערוך את החקירות שלו קיבל הגנה מהמושל הביזנטי בתקופה של שלטון משותף, ביזנטי ואיטלקי (לפני כיבוש קונסטנטינופול על ידי הטורקים).
פלוטרכוס מזכיר את הרמס טריסמגיסטוס, ובכך מתארך אותו למאה הראשונה לספירת הנוצרים. גם טרטוליאנוס, יאמבליכוס ופורפיריוס מכירים את הכתבים ההרמטיים. ב-1614 ניתח איזק קזובון פילולוג שווייצרי את הסגנון הבלשני בטקסטים ההרמטיים והגיע למסקנה שהכתבים ההרמטיים המיוחסים להרמס טריסמגיסטוס לא היו יצירתו של כהן מצרי קדום וכי אפשר לתארך אותם למאות השנייה והשלישית לספירת הנוצרים.
במאה ה-19 תארך אותם פלינדרס פיטרי בין 200 ל-500 לספירת הנוצרים.
ב- 1945 נמצאו ליד נגע חמאדי כתבים הרמטיים הכתובים כשיחות בין הרמס ואסקלפיוס וטקסט על אסכולות המסתורין ההרמטי "על בעל השמינייה והתשיעייה" (On the Ogdoad and Ennead) שנכתב בקופטית.
הרמטיציזם כדת

טוביאס צ'רטון (Tobias Churton), פרופסור לאזוטריות מערבית באוניברסיטת אקסטר קובע ש"המסורת ההרמטית הייתה מתונה וגמישה והציעה דת פילוסופית סובלנית, דת של שכל הנמצא בכל מקום, תפיסה מטוהרת של אלוהים, הקוסמוס והאני ועידוד חיובי למחפש הרוחני". באחרונה העריך הבישוף הלותרני ג'יימס הייסר את כתביהם של מרסיליו פיצ'ינו ופיקו דלה מירנדולה כניסיון לרפורמציה הרמטית.
הרמטיציזם כדת > דת וטקסטים פילוסופיים

הרמטיציסטים מסכימים שיש 42 ספרים השייכים להרמס טריסמגיסטוס, למרות שיש הרבה יותר כתבים המיוחסים לו. אבל רוב הספרים האלה הושמדו עם חורבנה של הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
יש שלוש יצירות עיקריות שהן הטקסטים הידועים ביותר על הדת ההרמטית:
הקורפוס הרמטיקום הוא גוף היצירה הידוע ביותר. שבעה-עשר ספרים אלה בנויים כדיאלוג בין הרמס ואנשים אחרים. בספר הראשון יש דיון בין פוימנדרס (הידוע גם כ Nous ואלוהים) . זאת הפעם הראשונה בה נמצא הרמס בקשר עם אלוהים. פוימנדרס מלמד להרמס את סודות היקום. הספרים הבאים הם ההוראה של הרמס לאחרים כמו אסקלפיוס ובנו טאט.
לוח הברקת של הרמס טריסמגיסטוס היא יצירה קטנה שטובעת את הביטוי הידוע בתורת הנסתר "כמו שלמעלה, כך למטה". הטקסט האמיתי של מימרה זו הוא: זה שהוא למטה תואם את זה שלמעלה וזה שהוא למעלה תואם לזה שלמטה כדי להשלים את נס הדבר האחד. הלוח מתייחס, גם, לשלושת החלקים של חוכמת כל היקום. הרמס טוען שידיעתו את שלושת החלקים היא הסיבה לכך שקיבל את השם טריסמגיסטוס (גדול פי שלושה). על פי הסיפור הלוח הזה נמצא על ידי אלכסנדר הגדול בחברון, כנראה בקבר של הרמס.
הדרשה המושלמת, ידועה גם כאסקלפיוס, הנאום המושלם, או, ההוראה המושלמת. היא נכתבה במאה השנייה או השלישית והיא יצירה הרמטית הדומה לקורפוס הרמטיקום.
יש עוד יצירות שאינן חשובות כמו השלוש שהוזכרו אבל יש להן מקום חשוב בנאו-הרמטיציזם ובמחקר שלו.
הקיבליון: ספר שפורסם ב-1908 באופן אנונימי על ידי שלושה אנשים שכינו את עצמם "שלושת החברים שהוכנסו בסוד" (Three Initiates). רבים מהעקרונות ההרמטיים מוסברים בספר הזה.
חקירה מרומזת על פילוסופיה הרמטית ואלכימיה שנכתבה על ידי מרי אן אטווד. היצירה התפרסמה לראשונה באופן אנונימי ב־1850. הפסיקו להפיץ את הספר בהוראת המחברת אבל הוא נדפס, מאוחר יותר, מחדש על ידי החברה הוותיקה שלה איזבלה דה שטייגר (Isabelle de Steiger). איזבלה דה שטייגר הייתה חברה במסדר השחר המוזהב הספר שימש כבסיס למחקר הרמטיציזם לחברי המסדר. תוצאת מחקרים אלו הייתה כמה ספרים שפורסמו על ידי חברי השחר המוזהב.
ארתור אדוארד וייט היה חבר ואחרי כן ראש השחר המוזהב. הוא כתב את החיבור מוזיאון הרמטי' (Hermetic Museum) ומוגדל (Enlarged) וכן ערך את החיבור חיבורים הרמטיים ואלכימיים של פרצלסוס (Hermetic and Alchemical Writings of Paracelsus). ארתור אדוארד וייט ראה עצמו כהרמטיציסט ועשה להכנסת המילה הרמטי לשם הרשמי של השחר המוזהב. אדוארד וייט ערך סופית את קלפי הטארוט הקרוי על שמו, והוא מושתת על סמלים הרמטיים ואלכימיים.
ויליאם ווין ווסטקוט (William Wynn Westcott) היה מהאבות המייסדים של השחר המוזהב. הוא ערך סדרה של ספרים על הרמטיציזם שנקראה אוסף הרמטיקה (Collectanea Hermetica) שפורסמה על ידי Theosophical Publishing Society.
"נישואיו הכימיים של כריסטיאן רוזנקרויץ", המייסד האגדי של "מסדר צלב הוורד".
מדוע גדול פי שלושה > התאולוגיה הראשונית (Prisca Theologia)

מחברים נוצרים רבים, ביניהם לקטנטיוס (אנ'), אוגוסטינוס, ג'ורדנו ברונו, מרסיליו פיצ'ינו, תומאסו קמפנלה ופיקו דלה מירנדולה התייחסו להרמס טריסמגיסטוס כנביא פגאני חכם שצפה את בואה של הנצרות. הם האמינו בתאולוגיה ראשונית דוקטרינה לפיה קיימת תאולוגיה אחת, אמיתית שמתפשטת בכל הדתות ושניתנה על ידי אלוהים לאדם בתקופה העתיקה. כדי להוכיח את אמיתותה של prisca theologia ניכסו הנוצרים לעצמם את התורות ההרמטיות למטרותיהם. על פי תיאור זה של אבות הכנסייה היה הרמס טריסמגיסטוס בן זמנו של משה רבנו או האדם השליש במספר ששמו הרמס, כלומר, חנוך, נח והמלך הכהן המצרי הידוע לנו כהרמס טריסמגיסטוס או הגדול פי שלושה – כהן, פילוסוף ומלך הגדול ביותר.
הנימוק לכינוי טריסמגיטוס, 'הגדול פי שלושה', עולה גם מהכתוב בלוח הברקת של הרמס טריסמגיסטוס, בו נאמר כי הוא יודע את שלושת חלקי החוכמה של היקום כולו. שלושת חלקי החוכמה הם אלכימיה, אסטרולוגיה ותאורגיה. החיבור פימנדר, שעל פיו עיצב מרסיליו פיצ'ינו את דעותיו, אומר ש"הם קוראים לו טריסמגיסטוס משום שהוא היה הפילוסוף הגדול ביותר והכהן הגדול ביותר והמלך הגדול ביותר
מדוע גדול פי שלושה > שלושת חלקי החוכמה של כל היקום

אלכימיה – הפעלת השמש: היא לא רק שינוי עופרת לזהב. "זהו מחקר בהרכב הרוחני או בחיי החומר ובקיום החומרי על ידי יישום של מסתורין הלידה, המוות והתחייה". השלבים השונים בזיקוק ובהתססה הכימית הם אספקטים של מסתורין זה. כאשר משתמשים בהם מאיצים את התהליכים הטבעיים כדי להביא את הגוף הטבעי לשלמות. שלמות זו היא הגשמת ה Magnum Opus (היצירה הגדולה). את סמלי האלכימיה פרש ק.ג. יונג כסמלי תהליכי הנפש ועל בסיס זה פיתח את תורת הנפש שלו, כשהתהליך האלכימי מתאר את תהליך הטרנספורמציה והאינדיבידואציה של הנפש.
אסטרולוגיה – הפעלת הירח: הרמס טוען שזרתוסטרה גילה חלק זה של חוכמת כל היקום ולימד אותה לבני האדם. על פי החשיבה ההרמטית מתקבל על הדעת שיש לתנועות כוכבי הלכת משמעות מעבר לחוקי הפיזיקה ויש להם, למעשה, ערך מטאפורי כסמלים בשכלו של האחד, או אלוהים. לאסטרולוגיה יש השפעות על כדור הארץ אבל אין היא מכתיבה את הפעולות שלנו. החוכמה נרכשת כאשר אנחנו יודעים מה הן השפעות אלה ואיך לטפל בהן.
תאורגיה – הפעלת הכוכבים: יש שני סוגים של מאגיה על פי ג'ובני פיקו דלה מירנדולה המנוגדים זה לזה. הראשון הוא γοητεια – גוֹאֶטיָה – מגיה שחורה הנסמכת על ברית עם שדים. השני הוא תאורגיה, מגיה אלוהית הנסמכת על ברית עם מלאכים, אלים.
ניתן לתרגם תאורגיה כ"מדע או אמנות של המעשים האלוהיים" והיא הפן המעשי של אמנות האלכימיה ההרמטית. ייתר על כן, אלכימיה היא ה"מפתח" לתאורגיה. המטרה הסופית של מה שעתיד להיות מאוחד עם מקבילים גבוהים יותר המוביל להשגת ההכרה האלוהית.
אמונות הרמטיות

כפי שנאמר לעיל בדת ההרמטית מתייחסים לאל הראשי, או העיקרון כ'אלוהים', 'הכול' או 'האחד'. ה'מוחלט' הוא המוקד המרכזי של ההרמטיציזם ולכן קשה להקצות לו עמדה בין הדתות התאיסטיות המסורתיות המונותאיסטיות או על פני הספקטרום המונותאיסטי והפוליתאיסטי.
הרמטיציזם מתעלה, גם על מונותאיזם וגם על פוליתאיזם וכן על דאיזם ופנתאיזם בתוך מערכת האמונות שלו שמלמדת שיש אל טרנסצנדנטי, 'הכול' או ה'אחד' שבו אנחנו וכל היקום נוטלים חלק.
אמונות הרמטיות > יסודות קלסיים

באלכימיה משתמשים, לעיתים קרובות, בארבעת היסודות הקלסיים אדמה, מים, אוויר ואש ומזכירים אותם כמה וכמה פעמים בקורפוס הרמטיקום.
אמונות הרמטיות > כמו שלמעלה, כך למטה

מילים אלה נפוצות בתורת הנסתר ובחוגים מאגיים והן מגיעות מהטקסטים ההרמטיים. המושג הובע לראשונה בלוח הברקת.
בהתאם לרמות המציאות השונות: פיזית, רגשית ושכלית מתייחס המשפט לכך שמה שקורה ברמה אחת קורה בכל רמה אחרת. משתמשים בו במיוחד בהקשר לדמיון בין המיקרוקוסמוס למקרוקוסמוס. המיקרוקוסמוס הוא עצמיותו של האדם והמקרוקוסמוס הוא היקום. המקרוקוסמוס הוא כמו המיקרוקוסמוס ולהפך. בתוך כל אחד טמון השני ועל ידי הבנת האחד (בדרך כלל המיקרוקוסמוס) ניתן להבין את האחר.
אמונות הרמטיות > מוסר, טוב ורע

הרמס מסביר בספר התשיעי של קורפוס הרמטיקום ש'הכול' מוליד גם את הטוב וגם את הרע. הדבר תלוי מהיכן הוא מקבל את העוצמה, מאלוהים או מהשדים. אלוהים מביא איתו טוב ואילו השדים – רע.
בין הדברים שמביאים השדים נמנים: ניאוף, רצח, אלימות כלפי האב, חילול הקודש, כפירה, חניקה, התאבדות על ידי קפיצה מצוק ופעולות דומות הנעשות על ידי שדים.
יש בהרמטיציזם תודעה של מוסר. אבל משתמשים במילה טוב בצורה מאוד קפדנית והיא מוגבלת בשימוש ל'טוב העליון', אלוהים. רק אלוהים (במשמעות של הטוב העליון) חופשי לגמרי מרוע. בני אדם לא יכולים לקבל ההזדמנות להיות טובים משום שיש להם גוף שיש לו טבע פיזי והם לא בורים בקשר ל'טוב העליון'.
בין הדברים הנחשבים כחטאים במיוחד נמצאת ההתמקדות בחיים החומריים שנאמר אליה שהיא הדבר היחיד שחוטא כנגד אלוהים:
כפי שתהלוכות העוברות ברחוב אין יכולות להשיג שום דבר בעצמן, אבל מפריעות לאחרים, כך בני אדם שרק הולכים ביקום, מובלים על ידי תענוגות הגוף.
אדם מודאג כשאין לו "ילדים". זהו תיאור סמלי ואין כוונתו לילדים ביולוגיים, כי אם יצירות. לפני טענה זו מוסבר שאלוהים הוא "האב" משום שהוא יצר את כל הדברים. בין אם אדם הוא אבא או אמא הוא חייב ליצור, לעשות משהו חיובי בחייו, כמו שהטוב העליון הוא "כוח מוליד". הקללה שלא יהיו "ילדים" היא להיות כלוא בתוך הגוף, לא זכר (פעיל) ולא נקבה (מהורהר) כשהאדם נמצא בסוג של עקרות, כלומר הוא לא יכול לבצע שום דבר.
אמונות הרמטיות > קוסמוגוניה

הסיפור הקוסמוגוני מסופר בספר הראשון של הקורפוס הרמטיקום. אלוהים מספר אותו להרמס טריסמגיסטוס, אחרי שקיעה בהרהורים. הוא מתחיל כשאלוהים, בפעולה של רצון בורא את החומר הראשוני שעתיד להיות הקוסמוס. מן החומר הראשוני מפריד אלוהים את היסודות: אש, אוויר, מים ואדמה. אחרי כן סידר אלוהים את היסודות בשבעת הרקיעים (הגלגלים של כוכב חמה, נוגה, מאדים, צדק, השמש והירח) הסובבים במעגלים ושלוטים בגורל.
ואז הדבר מתפרץ מהיסודות המתגשמים שגרם להם להיות לא נבונים. 'נוּס' גרם למושלים להסתובב ומהחומר שלהם פרצו החוצה יצורים ללא כושר דיבור. הארץ הופרדה, אז, מן המים והחיות נולדו מן הארץ.
אז ברא אלוהים את האדם, זכר ונקבה בדמותו ובצלמו ומסר אותו למה שברא. האדם התבונן בבריאה של אחיו, 'נוּס' הנחות יותר, בדקדקנות וקיבל את המרות ממנו ומאביו על כל הבריאה. האדם התרומם, אז, מעל כל נתיבי הגלגלים כדי לראות טוב יותר את הבריאה ואז הראה את צורת 'הכול' ל'טבע'. ה'טבע' התאהב בו והאדם שראה צורה דומה לעצמו בהשתקפות במים התאהב ב'טבע' והשתוקק לגור בו. מייד נעשה האדם אחד עם ה'טבע' ונעשה עבד למגבלותיו כמו מגדר ושינה. האדם איבד את כושר הדיבור (כשאיבד את ה'מילה') ונעשה זוגי, בהיותו בן תמותה בגופו ובן אלמוות בנשמתו. יש לו סמכות על הכל אבל הוא נתין לגורלו.