נירה פרג
עבודות נבחרות

פרג מתעניינת במקומות מקודשים, דתיים וחילוניים: במחסומים פיזיים ובגבולות סמויים מן העין; ובנקודות תצפית מצטלבות. פרג בוחנת את מעמדה המורכב כאמנית, שנוכחת במקום ונעדרת ממנו בו-זמנית. במהלך השנים עברה משיטת עבודה של צילום הסטטי לעבודות וידאו מורכבות. מיצבי הווידאו שלה מבוססים על שנים של מחקר שקדני, שעות צילום רבות ותהליך עריכה ארוך ומורכב. אמנותה מכילה יסודות של סרט תיעודי, אך בו-בזמן היא מאתגרת את הסוגה הדוקומנטרית.
בעבודה "סוביניר" (2005-2004) יצרה פרג סרט המתעד טיול של פליט מקונגו בתל אביב-יפו, תיעוד היוצר מעבר בין מקומות זרים ושפות שונות.
שבת 2008 7:27 דק'
ב-"שבת 2008" תיעדה פרג את סגירת השכונות הדתיות בעיר ירושלים, כביטוי לאופן שבו משרטטים גבול בין קודש לחול.
הווידאו מאיר את הריטואלים השבועיים שמקיימים בדבקות ילדים ובחורים חרדיים כל יום שישי לקראת שקיעת החמה. הם מושכים וגוררים בכוח את מחסומי המתכת המשטרתיים, שמאוחסנים במהלך השבוע ליד פחי האשפה ובקרנות הרחוב, ומציבים אותם לרוחב הכביש ברעש חריקות צורם על מנת לחסום כניסת כלי-הרכב לשכונות החרדיות. עבודת הווידאו ממחישה בצליל ובמראה את הקמת הסייגים והגבולות, שתוחמים ומבודדים את הקהילות היהודיות האורתודוקסיות. העבודה גם מציגה גבולות של זמן (באמצעות הצבעה על השעון ושינוי האור עם השקיעה), גבולות שמבדילים בין ימי השבוע לשבת, בין חול לקודש.
המתופף (le Batteur) 2013, 5:10 )
"המתופף" המאזכר את ציורו של אדואר מאנה מ-1866 "החלילן" (Le Fifre) מתעד נער צעיר, חבר בתזמורת הצופים של בית לחם, ותיפופו מלווה את המבקרים הנכנסים לתערוכה. בווידאו שהיה במקורו חלק מן המיצב "מעבר מנדטורי" (2013) ליוו קולות התיפוף עולי-רגל נוצרים לאתר הטבילה 'קצר אל יהוד' ("מצודת היהודים") שעל שפת נהר הירדן, במפגש הגבולות בין ישראל לירדן. המתופף שניצב על רקע גדר תיל, מחייך ומתעלם ממיקומו לפני שדה מוקשים, היה חלק מן הריטואל הנוצרי. פרג השתמשה במיצב זה בכמה נקודות מבט ובכמה נרטיבים כדי לשחזר חוויה שמנקזת לתוכה אמונות שונות, קודש וחול. המתופף המבודד במוזיאון רוז סולל את הדרך למפגש עם חלל אחר, שגם בו שולטים גבולות מטושטשים, פרדוקסים, מורכבויות ופולחנים דתיים.
הזכות לנקות 2015 מיצב וידאו באיכות HD, הכולל 4 עבודות ווידאו ואובייקט אחד: גבול 40:12 שניות, שטח, 8:01 דק', פרנסיס, 2006/2015 10:14 דק', קלייר, 16:02 דק': 16
במשך כמעט חמש שנים ביקרה פרג בתוך כנסיית הקבר בירושלים, ושהתה בה ימים ולילות, מפתחת שגרה אמנותית, מעין ריטואל של התבוננות במאמינים: עולי-רגל, תיירים, אנשי כמורה ואנשי ניקיון. התוצאה היא מיצב וידאו רב-ערוצי, שכותרתו "הזכות לנקות" (2015), שהוצג בו זמנית במוזיאון רוז לאמנות שבאוניברסיטת ברנדייס שליד בוסטון ובבית טיכו המסונף למוזיאון ישראל, בירושלים .המיצב מצטרף לשורה של עבודות וידאו שיצרה פרג מ-2008 ואילך, ובמוקדן מחקר מעמיק שחושף היבטים נסתרים של ההיסטוריות והליטורגיות הדתיות של הארץ, במרחבים המקודשים ליהודים, נוצרים ומוסלמים.
בכנסיית הקבר הקדוש בירושלים, לפי האמונה הנוצרית, שוכן קברו של אדם הראשון, ושם מקום צליבתו, קבורתו ותחייתו של ישו. האתר מתנהל על פי "סטטוס קוו"- הסכם מורכב שנוסח עוד במאה ה-19 ולפיו נחלק האתר בין כמה כיתות נוצריות. כל כיתה שומרת בקנאות על גבולות הטריטוריה שהוקצתה לה. בלבו של המיצב מוצגות ארבע הקרנות וידאו בחלל דחוס, המאזכר את הצפיפות ואת תחושת המבוך שמאפיינות את האתר המקורי. בווידאו הראשון, "גבול", הנזירה המופקדת על ניקיון האזורים ברשות הכנסייה האורתודוקסית מצביעה בעדינות על קווי- המתאר הסמויים, שמגדירים את גבולות הטריטוריות של הפלגים השונים החולקים את הכנסייה. העבודה מעוצבת כאובייקט ואופן הצילום מזכיר את יצירותיו הגאומטריות המופשטות של האמן הרוסי קזימיר מלביץ'. בווידאו שכותרתו "שטח" המצלמה מתמקדת באבן המשיחה, שעליה, לפי האמונה הנוצרית, הונחה גופתו של ישו והוכנה לקבורה. בהקרנה גדולת ממדים, פרג חושפת את הטקסים הפרטיים והאישיים של מאמינים אלמוניים המבקשים ללכוד את רוח-הקודש שבה הם מאמינים באמצעות גופם וחפצי חולין, על מנת להכניס את הנשגב אל הווייתם היום-יומית. הווידאו הסמוך, "קלייר" עוקב אחר פעולות הניקיון הליליות של אותה נזירה שהופיעה בווידאו "גבול". הנזירה מנקה אזורים מוגדרים באתר, בתחום שבו יש לה "הזכות" (דהיינו, הרשות אך גם הכבוד) לנקות, ובהם את אבן המשיחה. טקס הניקיון מתרחש כמיזוג בין קודש לחול, כהצטלבות בין הסרה פיזית של הלכלוך הגשמי שהותיר אחריו ציבור המאמינים ובין ריטואל אמוני של טיהור רוחני. הווידאו האחרון, "פרנסיס" מוקרן על צג שניצב על בסיס מרובע דומה לקוביה המופיע גם בסרט עצמו. בווידאו זה פרג עוקבת אחרי אמן-רחוב חסר בית, שמופיע כ"פסל חי" על גדות נהר התמזה בלונדון. יחסיו המיוחדים עם היונים שהוא מאכיל ומרפא והן מלוות אותו וניצבות על גופו בכל אשר ילך. קיומו הסגפני, דמותו המונומנטלי כפסל – כל אלה קושרים את דמותו עם הקדושה המיתית של פרנציסקוס מאסיזי. הפסל כחלק מהמיצב: "אובייקט" הוא מבנה גאומטרי המונח על בסיס שחור גבוה, ומוצב באולם המקושת שלפני אולם תצוגת הווידאו. "אובייקט" עוצב כדגם של קיר דיקט מאולתר, עשוי טלאי סיבית, שחוסם זמנית אתר בנייה בתוך כנסיית הקבר. חפץ רעוע זה, שחזותו הגאומטרית מאזכרת עבודה ידועה של מלביץ', מגלם את השילוב המוזר של חומרים יום-יומיים עם שאיפות רוחניות נשגבות, המאפיין את האתר והמרתק בקסמו את האמנית.
גנית אנקורי סקרה את עבודות הווידאו של פרג, ותיארה את היצירה "הזכות לנקות" כשופכת אור על ריטואלים יום-יומיים סמויים מן העין, ועל פעולות של דבקות דתית המקדימות או מתרחשות במקביל לטקסים הדתיים הרשמיים שנערכים בארץ הקודש. עבודות הווידאו הללו גם בוחנות את הקשר שבין האמנית למאמינים, בין עבודתם לעבודתה ובין קיום האמונה לקיום האמנות. גם האמונה וגם האמנות מתמקדות בניסיון למצוא משמעות ולברוא עולם. הן המאמינים והן האמנית מבקשים לתת ביטוי מוחשי למושג, לרעיון או לאמונה בלתי נראים או לחלופין- לשחרר את הרוחני, המופשט מכבליו הגשמיים, הצורניים, החושניים.
העבודות "שבת 2008" ו"שמור בחיים" מתוארות כמתייחסות לסוג של זמן טרנס היסטורי חוזר ונשנה: זמן שאינו זמן האירוע, זמן שאינו זמן היסטורי של שינוי, של קדמה, של התחדשות: לא זמן אבוד, לא תקווה לעתיד, ואף לא חוויית ההווה כייחודי וכחד פעמי- כל אותם רעיונות מודרניים המוכרים מהיידגר ועד באדיו והפילוסופיה בת זמננו. בעבודות האלה מוצגים אנשים, שלמעשה מגנים על מרחב האי אירוע- על השבת- מרחב כזמן של אי- אירוע, זמן שבו אלוהים חדל ממלאכתו, זמן שבו הוא נח. הווידאו מתאר דפוס של חזרה של מעשה, מכוח המבנה הפורמלי של המדיום עצמו, חוזרת על אותו הדבר עצמו, חוזרת על החזרתיות. ייצור חזרתי של אותו אנטי-עמל.