stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תותח ימי

אנימציה של פעולת תותח ימי בריטי מדגם Mark I בקוטר 15 אינץ' (381 מ"מ), אשר היה בשימוש הצי הבריטי בין השנים 1913–1959
ירי תותחים ימיים בקוטר 406 מ"מ מאוניית מערכה מסדרת איווה "איווה" של הצי האמריקאי. בתותחים אלה ניתן לשגר פגזים בעלי ראש קרב גרעיני עד לטווח של 38 ק"מ
תותח ימי הוא תותח המורכב על ספינת מלחמה. תותחים אלו משמשים להתקפת ספינות אויב בעת לוחמה ימית, או להפצצת מטרות על היבשה. לעיתים המונח "תותח ימי" מתייחס לתותחי חוף המוצבים על היבשה במטרה לטווח ספינות, למנוע מעברן או כניסתן לאזורי חוף. קיימת אף הבחנה בין תותח ימי לבין תותח סיפון שהוא תותח בעל קוטר קטן יותר ומותקן על ספינות מלחמה קטנות יותר, ספינות סיור ומשחתות.
תקופת השיא בפיתוח ובשימוש בתותחים ימיים החלה עם הופעתן של אוניות מערכה דוגמת אה"מ דרדנוט. תקופה זו, בה תותחים ימיים היו נשק בעל עוצמה אסטרטגית, נמשכה החל משנת 1906 ועד לתחילת מלחמת העולם השנייה. באותה תקופה אוניות מערכה צוידו בתותחים ראשיים שקוטרם הלך וגדל, מ-305 מילימטרים (12.0 אינץ') ל-381 מ"מ ועד ל-406 מילימטרים (16.0 אינץ'). ככל שגדל קוטר התותחים גדל אף טווח הירי וכוח ההרס של הפגזים. התותחים הימיים בעלי הקוטר הגדול ביותר שהורכבו על אוניות מערכה היו תותחי אוניות המערכה היפניות מסדרת יאמטו בקוטר 460 מילימטרים (18 אינץ'). אלה ירו פגזים במשקל 1,460 ק"ג לטווח מקסימלי של 42 ק"מ.
מגבלת הטווח של התותחים הימיים הכבדים בישרה את עליית חשיבותם של מטוסי הקרב הימיים, בעוד שהתותחים הימיים הקלים יותר והתותחים הימיים נגד מטוסים איבדו מחשיבותם לטובת טילים מונחים בעלי טווח ארוך יותר וגמישות רבה יותר בתפעולם. תותחים ימיים ממשיכים להיות בשימוש על ספינות מלחמה. בספינות מלחמה מודרניות, כגון משחתות ופריגטות, מותקנים בדרך כלל שני תותחים לכל היותר.
"מרוץ חימוש" בלתי פוסק בין מפתחי כלי נשק ימיים ונשקי חוף גרמה מחד לפיתוחו של תותח ימי בעל טווח וכושר חדירה גבוה יותר, ומנגד פיתוח ספינות מלחמה המשוריינות באופן עמיד יותר, תחומים אלה התפתחו באופן מואץ במהלך 150 השנים האחרונות. כיוון שהתותחים הימיים הפכו מדויקים יותר, בעזרת כוונות אופטיות משוכללות, הנחיית לייזר וראדאר, בעזרת מנגנוני ייצוב חצובת התותח, גדלו באופן ניכר הטווחים בהם נערכים בדרך כלל קרבות ימיים. בשלהי המאה ה-19 היו הקרבות הימיים מתנהלים בדרך כלל מטווחים של 4–8 ק"מ, בסוף מלחמת העולם השנייה התנהלו קרבות ימיים מטווחים של 30–40 ק"מ. אוניות מערכה פרה-דרדנוט היו נושאות שריון כבד בצידי האוניה, כדי להגן עליהן מפני ירי בכינון ישיר, אשר היווה את האיום העיקרי. עם הגדלת הטווח המדויק של התותחים וכלי נשק ימיים אחרים, ניתנה תשומת לב גוברת להגנת ספינות המלחמה מפני איומים על גבי הסיפון ובקרקעית האוניה.
ככל שהתפתחו התותחים הימיים, פותחו תותחים עם קנה ארוך יותר כדי להגביר את מידת דיוקם. בימינו, אורך קנה תותח ימי בקוטר 406 מילימטרים (16.0 אינץ') הוא למעלה מ-20 מטרים. יצור קנה תותח בממדים כאלה מחייב אמצעי יצור משוכללים ובקרת איכות מעולה, אחרת עלול הקנה להתעקם, או אף להתפוצץ, לאחר שימוש תכוף.
ראו גם

תותח אוטו מלרה 76 מ"מ
תהילים ו'

תהילים ו' הוא המזמור השישי בספר תהילים. המזמור חתום בידי דוד, ומבטא את תפילתו של היחיד וסבלו.
תוכן המזמור

בעל המזמור מתאר את סבלו, ומבקש שה' ינהג עמו במידת הרחמים. המשורר טוען בפני ה' כי אם ימות לא יוכל להתפלל, להודות ולספר בשבחו. המשורר מתאר בפירוט את סבלו, אך אינו מפרט מהו סבלו ומי הם אויביו. בפסוקי החתימה של המזמור מטיח המשורר באויביו שכעת הם יפסיקו לפגוע בו, מפי שה' שמע את תפילתו.
"השמינית" הוא כלי נגינה המופיע גם בספר דברי הימים. לדעת רש"י מדובר בכינור בעל שמונה נימים. אבן עזרא הביא פירוש נוסף, שייתכן וללחן היו שמונה שורות.
סוגת המזמור

מזמור ו' עוסק בתפילה אישית. יש הסוברים כי זוהי תחינתו של אדם חולה לאל. אחרים טוענים כי המזמור כשבועה נגד אנשים בעלי יכולות כישוף הפועלים נגד בעל המזמור. חוקרים אלה נסמכים על הדמיון המופיע בטקסטים המשמשים כטקסי השבעה שנערכו בבבל.
המזמור בליטורגיה היהודית

לפי נוסח אשכנז ורוב נוסח ספרד אומרים את פרק ו' בתהלים (תוך השמטת פסוק א' שלו) במסגרת נפילת אפים שבתפילת תחנון,  בעוד נוסח הספרדים השתרשה אמירת פרק כ"ה בתהלים.
המזמור בליטורגיה הנוצרית

תהילים ו' הוא הראשון מבין שבעה מזמורי תשובה.
בתרבות

עד מתי - על המילים במזמור: "ונפשי נבהלה מאוד ואתה השם עד מתי" שר מרדכי בן דוד בלחן שלו עצמו ובעיבוד של אלי לאופר.
רפאני - אברהם פריד באלבומו שטר התנאים בלחן של יוסי גרין ועיבוד של משה לאופר.
עד מתי - יהודה ישראליוויטש.
הערות שוליים

↑  מאיר וייס, אמונות ודעות במזמורי תהילים, ירושלים, מוסד ביאליק, 2001, עמ' 31
↑  יצחק אבישור, עולם התנ"ך: תהילים ב', תל אביב, דוידזון עתי, 1996, עמ' 41
↑  הרב אליעזר מלמד, הלכות נפילת אפיים באתר פניני הלכה
↑  מאיר וייס, אמונות ודעות במזמורי תהילים, ירושלים, מוסד ביאליק, 2001, עמ' 31
↑  עד מתי, מרדכי בן דוד, להאזנה באתר יוטיוב.
↑   תהילים ו', בביצוע אברהם פריד, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 8:27)
↑  חדש: יהודה ישראליוויטש ואביגדור - עד מתי באתר רדיו קול חי.
תורת עץ הרעל

| --- | --- |
 
עטיפות שתי מהדורות הספר בעברית למעלה: מהדורת כתר, 2016; למטה: מהדורת מעריב-הד ארצי, 2001
 מידע כללי
 מאת:  ברברה קינגסולבר
 שפת המקור:  אנגלית
 תורגם לשפות:  רבות
 סוגה:  רומן פוליטי היסטורי
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1998
 מספר עמודים:  436; 587
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  ספרית מעריב-הד ארצי; הוצאת כתר
 תאריך:  2001; 2016
 תרגום:  עדית פז
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-9650725488
 הספרייה הלאומית:  003922339, 002125950
תורת עץ הרעל (באנגלית: The Poisonwood Bible) הוא רומן היסטורי-פוליטי רב-מכר פרי עטה של ברברה קינגסולבר, העוסק בקונגו, במיסיון האמריקאי ובחוסר הבנה בין-תרבותית. הספר ראה אור ב-1998 באנגלית, תורגם לעשרות שפות, והיה מועמד לפרס פוליצר לספרות ב-1999.
עלילת הספר עוסקת במשפחתו של מיסיונר בפטיסט מבית לחם שבג'ורג'יה (אנ') שניסתה להשתקע בכפר קילאנגה שבקונגו הבלגית סמוך לנהר הקווילו (אנ'), וחוותה את אירועי קבלת העצמאות של קונגו, עליית לומומבה לשלטון והדחתו, ומשטרו של ג'וזף מובוטו.
הספר מסופר לסירוגין מנקודת מבטן של אורליאנה פרייס, רעייתו של המיסיונר נתן פרייס, וארבע בנותיה: רייצ'ל, לאה, עדה ורות מיי. האחרונה מתה מהכשת ממבה ירוקה זמן קצר לפני שבנות המשפחה נטשו את קילאנגה והותירו בה את האב, נתן פרייס, חייל משוחרר ונפגע טראומה שאיבד את כל חבריו במערכה בפיליפינים (1941–1942) וניצל מצעדת המוות בבטאן, שסירב לעזוב את שליחותו המיסיונרית.
הספר עוסק בשאלות מוסריות רבות, בשאלת נקודת מבטו של האדם הלבן על אפריקה, תרבותה ואנשיה. בנקיפות המצפון של אם המשפחה על ההרפתקה אליה נגררה בידי בעלה, ובהשלכות הסיפור על קורות חייהן של כל בנות המשפחה.
הספר נכתב לאחר שנים רבות של איסוף חומר ומידע על התקופה, על חייהם של מיסיונרים ועל המקום, כאשר הסופרת בילתה מעט מילדותה בכפר בקונגו. את הספר כתבה קינגסלובר בעקבות קריאת "אויבים ללא סוף" של יונתן קויתני המוחה נגד ההתערבות הפוליטית הרצחנית של ארצות הברית בארצות המתפתחות מתוך עמדת התנשאות.
בעברית נדפס הספר פעמיים: בהוצאת ספרית מעריב-הד ארצי ב-2001, ושוב ב-2016 בהוצאת כתר.
רקע לכתיבת הספר

קינגסולבר עצמה בילתה שנה בקונגו בתור ילדה בת 7, במסגרת עבודתו של אביה כרופא, זכרונות הילדות שלה מצאו את דרכם לספר, אם כי קינגסולבר הסבירה שהרצון לכתוב לא נבע בשל זכרונות הילדות, אלא משום שרצתה לספר לאנשים על המציאות הקשה שמתרחשת באפריקה. הרעיון לספר עלה במוחה של המחברת ב-1985 בעקבות קריאת הספר של העיתונאי ג'ונתן קוויתני (Jonathan Kwitny), "אויבים ללא סוף" (Endless Enemies), שמתאר את המדיניות הכושלת של ארצות הברית לשלוט במדינות המתפתחות בעולם דרך מניפולציות והתערבות בוטה בפוליטיקה הפנימית שלהם. קינגסולבר חשבה שההתנהלות של הממשל האמריקאי כלפי מדינות מתפתחות כמו קונגו, מזכירה את זו של הורה כוחני כלפי ילדיו. מרגע שאנלוגיה זו עלתה בראשה, היא התחילה להתעניין בכתיבה של ספר על קונגו, שבו המשפחה שהיא תתאר לא תהיה מודעת להתנהלות של הפוליטיקה העולמית, אבל הקורא כן ייחשף אליה, ודרך כך יוכל להבין את האנלוגיה בין המשפחה עם האב הפטריארך לבין המדינה האפריקאית שארצות הברית מתערבת בבוטות במדיניות הפנים והחוץ שלה. קינגסולבר יצרה תיקייה בביתה שנקראה במרוצת הזמן "DAB" (ראשי תיבות ל"the Damned Africa Book" הספר הארור על אפריקה), בה היא הכניסה מידע שונה כגון כתבות, מחקרים, תמונות על קונגו וסקיצות של דמויות וסצנות ראשוניות. קינגסולבר אף עברה לגור לשנה ב-1993 בהאיים הקנריים כדי שתוכל לערוך ביקורי מחקר על הספר באפריקה, ואף ניסתה להיכנס לקונגו בשביל לבחון את המקום שבו היא רצתה שהספר שלה יתרחש. אולם הכניסה נאסרה עליה בשל דברים שאמרה בפומבי כנגד נשיא המדינה מובוטו ססה סקו. ב-1994, בעקבות דין ודברים עם בעלה שעודד אותה להתחיל לכתוב, החליטה קינגסולבר שלאחר עשור של מחשבות ואיסוף חומרים, להתחיל במלאכה.
כותרת הספר והתנ"ך

כותרת הספר (למעשה: תנ"ך עץ הרעל) משמעותה מהדורה דמיונית של התנ"ך המקבילה למהדורת סיינט ג'יימס. אבי המשפחה, הכומר ניית'ן פרייס שוגה באחת מדרשותיו, ואומר: "טאטא ישו הוא בנגלה" כשכוונתו לומר שהאב הקדוש - ישו, הוא יקר וקדוש, אך מבטא את המילה כך שמשמעותה עץ-הרעל, עץ רעיל וקטלני הגדל באזור ואין לגעת בו. בכך הכותרת מבטאת את חילופי המשמעות ואבדנם בעקבות התרגום, נושא מרכזי בו עוסק הספר מבין השיטין, וגם את הרעל שעלול להיות בתרגום שגוי של דברי האל. בסוף הספר הבת, עדה, מונה מהדורות של התנ"ך והברית החדשה אשר להם תרגום שגוי ומצחיק בדרך כלל.
הספר מתכתב עם התנ"ך והברית החדשה, והמוסר שבהם לפי פירושם ההומניסטי הניתן על ידי בנות המשפחה המספרות את הסיפור, לעומת פירוש פונדמנטליסטי קיצוני שלהם בפי אבי המשפחה נתן.
הספר מחולק במקורו לשבעה "ספרים" וכל ספר ל"פרקים". שמות הספרים הם שמות של ספרים בתנ"ך ובברית החדשה, וביניהם חומשי התורה באנגלית, ג'נסיס (ספר בראשית) - שמשמעותו 'יצירה' או מבוא, ואקסודוס (ספר שמות) שמשמעותו 'יציאה' או 'בריחה' (למעשה יציאת מצרים). הפרקים האחרים הם ההתגלות שבברית החדשה, שופטים שבתנ"ך, בעל (במשמעות האליל), שׂרף (במשמעות נחש), ושירת שלשת הילדים (חבריו של דניאל שדרך, מישך ועבד נגו, סיפור הנמצא בתרגום השבעים בהמשך לספר דניאל. באנגלית משמעות הפרק הוא גם "שירת שלש הבנות"). הפרק האחרון בספר נקרא "עיניים בעצים" פרפרזה אפשרית על הביטוי התנ"כי עיניים במרומים, או הפסוק מהבשורה על פי מרכוס "וישא עיניו וירא ויאמר: הנה אנשים והם כעצים".
בספר אזכורים רבים של התנ"ך ותכנו. שמות הבנות: רחל-רבקה (רייצ'ל-רֶבֶּקָה), לאה (ליה), עדה, רות-מאי (רות'-מיי). שם אבי המשפחה 'נתן', מקורו בנתן הנביא אך גם בקדוש ברתלומיאו (בר-תלמי) אחד מ-12 השליחים של ישו, המזוהה עם נתנאל מייסד הנצרות בארמניה - ואחד המסיונרים הראשונים שהוצאו להורג על אמונתם. ישנם שמות תנכיים נוספים כמו אבן, שמו של הטייס, מתושלח - שם התוכי, וכן שמות אנשי קונגו בשפתם (ובלא ידיעת המשפחה או הקורא).
המשפחה עוזבת את בית-לחם (שבמדינת ג'ורג'יה) עם רות, לאה מקבלת את עצתו של הכומר פאוולר, אותו הם מחליפים בשליחותם, שתאמין בבריאה "המתחדשת בכל יום תמיד וטריה, בלי שתאבד בתרגום", וגן העדן (בקונגו, בארצות הברית ובשמיים) מושווה לא אחת עם הגנים הניטעים בידי בנות המשפחה בהוראת האב (הגן לדוגמה) או בניגוד לדעתו.
ביקורות והשפעה

הספר התקבל היטב והפך לרב מכר בארצות הברית שנותר ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס למשך 31 שבועות. קינגסולבר השתמשה בכספי המקדמה שקיבלה מההוצאה לאור שלה בסך מיליון דולר, כדי לייסד ב-1999 את פרס בלוות'ר, שמטרתו עידוד סופרים שטרם פרסמו ספר באורך מלא, אשר עוסקים בנושאים חברתיים. החל מ-2012, הפרס שינה את שמו לפרס "פן-בלוות'ר" בעקבות העברת האחריות ותפעול הפרס מקינגסולבר לעמותת "פן אמריקה" המקדמת חופש ביטוי וזכויות אדם, דרך ספרות ומפעלים נוספים
הערות שוליים

↑  The 1999 Pulizer Prize Winner in Fiction (באנגלית)
↑  אויבים ללא סוף, יונתן קויתני, (אנגלית, באתר ספרי גוגל). כותרת זו מקורה בביטוי התנ"כי "חרבות לנצח"
↑  מועדון הספרים של הגארדיאן בריאיון עם ברברה קינגסלבר על ספרה תנ"ך עץ הרעל
↑  Barbara Kingsolver on The Poisonwood Bible – Guardian book club מתוך עיתון הגרדיאן 11 במאי 2013 (באנגלית)
↑  Best Sellers Plus, ‏22 באוקטובר 2000
↑  The Bellwether Prize מתוך האתר של ברברה קינגסולבר (באנגלית)
↑  PEN AMERICA - ABOUT US (באנגלית)
תוכנית אלון

מפת תוכנית אלון
תוכנית אַלוֹן הייתה תוכנית מדינית שהציעה כי השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים יחולקו בין ישראל ובין ישות אוטונומית בשליטת תושבי השטחים הפלסטינים או בקונפדרציה עם ממלכת ירדן. את התוכנית הגיש בשנת 1967 יגאל אלון, שר העבודה, לראש הממשלה לוי אשכול. התוכנית לא התקבלה באופן רשמי, אך הייתה לה השפעה מרכזית על מדיניות ההתיישבות הישראלית ביהודה, שומרון וחבל עזה של ממשלות המערך והעבודה, עד עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977.
תוכנית אלון הוגשה לממשלה ב-26 ביולי 1967, כחודש לאחר מלחמת ששת הימים, תחת הכותרת "עתיד השטחים המשוחררים בארץ-ישראל המערבית ודרכי הטיפול בבעיית הפליטים הערביים". אלון הציע לממשלה לנקוט מדיניות מיידית, שתפזר את הערפל בנוגע לגבולות המדינה לאחר מלחמת ששת הימים.
הגבולות

על פי תוכנית אלון, גבולה המזרחי של מדינת ישראל יעבור בנהר הירדן, ימשיך דרך מרכזו של ים המלח ולאורך הגבול המנדטורי באזור הערבה. באזור העיר יריחו תיסוג ישראל מרצועה צרה שתקשר בין ממלכת ירדן לבין הרי השומרון. על גב ההר תהיה מערכת כבישים, שתאפשר לישראלים לעבור דרומה ממזרח השומרון לכיוון ירושלים וים המלח.
רובם המוחלט של שטחי יהודה ושומרון, חבל עזה וסיני יינתן לתושבים הערבים של האזור. לישראל יסופחו בקעת הירדן וחלקם המזרחי של הרי יהודה ושומרון, שהיו מיושבים בדלילות. הגבול יגיע עד חברון. בנוסף, ישראל תשמור ברשותה אזורים נוספים בעלי חשיבות ביטחונית, כגון ההרים שסביב פרוזדור ירושלים (אזור גוש עציון, הרי בנימין ומזרח ירושלים וחלקים מסיני.
תוכנית אלון הציעה לאפשר לתושבי השטחים המשוחררים לבחור אם לכונן ישות עצמאית או להצטרף מחדש לירדן. הכרה זו בסמכותם של תושבי השטחים ובצורך לשתף אותם בהחלטות המשמעותיות לגביהם הייתה חריגה ביחס אל התושבים בימים ההם ובמשך שנים רבות לאחר מכן.
מטרות

ליגאל אלון היו כמה מטרות מרכזיות מבחינה מדינית, דמוגרפית, ביטחונית ומוסרית בהגשת תוכניתו:
מבחינה מדינית, אלון שאף שממשלת ישראל תציע מיוזמתה תוכנית שלום כדי להשפיע על שיקולי המעצמות הגדולות שלא לכפות על ישראל פתרון שלא יהיה נוח לה.
מבחינה דמוגרפית, מטרתו הייתה שמירה על רוב יהודי בארץ. התוכנית אפשרה את הגדלת שטחה של מדינת ישראל מבלי להעלות את מספרם של תושביה הלא־יהודים.
מבחינה ביטחונית, אלון שרטט את אחד העקרונות המנחים של האסטרטגיה הלאומית של ישראל – 'גבולות בני הגנה': נהר הירדן והעומק האסטרטגי שיוצר המרחב הגאוגרפי ממערבו עד כביש אלון, בשיפולים המזרחיים של שדרת ההר המרכזית לאורך יהודה והשומרון כגבול האסטרטגי של ישראל, תחת נסיגה לגבול טרם מלחמת ששת הימים, בשביל לנסות ולהרתיע אויב מניסיון פלישה ממזרח – ובהינתן כישלון ההרתעה והתממשות מתקפה – יאפשרו לצה"ל לבצע את משימת ההגנה בסבירות גבוהה להצלחה, ובה בעת להותיר די שטח בין הקו הירוק במערב וכביש אלון במזרח שיאפשר פשרה טריטוריאלית.
מהבחינה המוסרית, המטרה הייתה שלא לשלוט על עם אחר ולתת לו לנהל את חייו בעצמו, או תחת שלטון אחר שהוא יהיה מעוניין בו.
ראו גם

החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם
תוכנית הפדרציה
לקריאה נוספת

ירוחם כהן, תוכנית אלון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ג.
ראובן פדהצור, ניצחון המבוכה, יד טבנקין, 1996.
יחיאל אדמוני, עשור של שיקול דעת, יד טבנקין, 1992.
אודי מנור, יגאל אלון – ביוגרפיה פוליטית 1949–1980, דביר 2016
אורית מילר כתב, הצעות מחד ומציאות מנגד: ההתמודדות עם הסוגיה הדמוגרפית בגדה המערבית בישראל – 1977-1967, ישראל: המכון למחקרי ביטחון לאומי, 2024
Udi Manor, Yigal Allon - A Neglected Political Biography, Sussex Academic Press 2017
הערות שוליים

↑  אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל: עשור שני, עמ' 35.
↑  אניטה שפירא, יגאל אלון: אביב חלדו ביוגרפיה. תל אביב, הוצאת הקבוץ המאוחד, 2004, עמ' 488-490
↑  בין תוכנית־אלון לשאר תוכניות, על המשמר, 12 בספטמבר 1969
↑  ג. מאיר שוללת ההצעה להקים מינהל עצמי בשטחים, מעריב, 19 באוקטובר 1970
↑  אבן תומך בתכנית אלון, על המשמר, 17 בנובמבר 1968
↑  חנוך ברטוב, דדו - 48 שנה ועוד 20 יום (1978), עמ' 219.
↑  יוסף חריף, מה בין "תכנית דיין" ל "תכנית אלון", מעריב, 31 במרץ 1972
↑  בני מוריס, מדינה אחת, שתי מדינות: ישראל ופלסטין, הוצאת עם עובד, 2012, עמ' 66-67
↑  אלון עמד לפגוש את המלך חוסיין, מעריב, 2 במרץ 1980
↑  רדיו "פתח" מתאר פגישת חוסיין ואלון, דבר, 2 בפברואר 1972
↑  המחבלים: אלון וחוסיין נפגשו בארמון "חומאר", דבר, 28 במרץ 1971
↑  תוכנית החבל הפלשתיני הועברה הבוקר לאישור הפרלמנט הירדני, מעריב, 16 במרץ 1972
↑  יגאל אלון: לישראל אין סיבה להתנגד לתוכנית הפדראציה המפה של, מעריב, 24 במרץ 1972
↑  יוסף חריף, ישראל מציירת את "מפת השלום עם מצרים, מעריב, 5 בינואר 1973
↑  שלמה נקדימון, "ישראל גלילי: שומר המסד ונוטה הקו" מאת עמוס שיפריס, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2010
↑  חגי אשד, פרה שבועטת בדלי החלב, דבר, 31 במאי 1979
↑  "תכנית אלון־ בסיס לממשלת אחדות", מעריב, 6 באפריל 1984
↑  יצהר ורדי, יועז הנדל מציע תוכנית אלון מצומצמת, באתר הארץ, 24 בפברואר 2016
↑   אורי זילברשייד, תוכנית אלון כבסיס להסדר שלום, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2017
תור צווארון

| תור צווארון |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: יונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: יוניים
סוג:: תור
מין:: תור צווארון
שם מדעי
 Streptopelia decaocto ‏פריבלדסקי, 1838
תחום תפוצה


ביצת תור צווארון
תור צווארון (שם מדעי: Streptopelia decaocto) הוא עוף מהסוג תור, ממשפחת היוניים. מקור שמו הוא בפס השחור שעל צווארו. תפוצתו המקורית של המין היא באסיה ובמזרח התיכון, אך הוא נמצא במגמת התפשטות ותפוצתו כיום נרחבת גם באירופה, באפריקה ובחצי האי ערב. אוכלוסיות פולשות מבוססות דווחו בארצות הברית ובאוסטרליה.
מאפיינים

אורכו הממוצע של תור הצווארון הוא כ-30 סנטימטרים. חלקו העליון של גופו, מכתפיו ועד לזנבו, הוא בצבע חום-אפור בהיר, על אף שקצות הכנפיים הם בעלי גוון כחול. נוצות התעופה הן כהות יותר, וצבען כמעט שחור. ראשו, צווארו וחזהו של תור הצווארון הם ורדרדים, וסנטרו ובטנו בהירים יותר. ההבדל בין הזוויגים קטן למדי.
התורים אוכלים מזון צמחוני, כגון זרעים ועלים, ולפעמים גם רכיכות וחרקים שהם מלקטים על פני הקרקע.
תור הצווארון הוא אחד הזיהויים לתור המוזכר במקרא ובחז"ל אותו הקריבו כקורבן עוף במקדש בירושלים.
הערות שוליים

↑  תור צווארון באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אסף מירוז, תור צווארון, באתר הצפרות הישראלי
↑  זהר עמר, קרבן עוף- ביאור ריאלי בשולי גופי ההלכות, מעלין בקודש ד, תשס"ב, עמ' 147-117.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph526575 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תהילים ה'

תהילים ה' הוא המזמור החמישי של תהילים. המזמור חתום בידי דוד, והוא הפרק היחיד בתהלים שכותרתו היא "למנצח אל הנחילות".
מבנה המזמור ותוכנו

פסוקים ב'-ד': בקשה שה' ישמע לתפילותיו של המשורר.
פסוקים ה'-ז': ביטחון שה' לא רוצה במעשי רשע, ושהוא ממצה את הדין עם הרשעים.
פסוק ח': הנגדה בין הרשעים לבין דוד, הדבק ה'.
פסוקים ט'-י"ג: תפילה שה' יברך את דוד בתוך שאר הצדיקים, ויאבד את הרשעים.
מבנה המזמור ותוכנו > כותרת המזמור

הפתיח "לַמְנַצֵּחַ אֶל הַנְּחִילוֹת" הוא יחידאי בספר תהילים. בפרשנים מובאים כמה הסברים: רש"י מביא בשם מנחם שנחילות הוא שם של כלי זמר (וכן כתבו המצודות, ופירשו שהכלי משמיע צליל הדומה לזמזום דבורים), ובשם המדרש, שזו לשון נחלה (וכן פירש האבן עזרא), אך רש"י עצמו פירש, שזה מזמור שמדבר כנגד אויבי ישראל, שבאים בגדודים - כמו נחילי דבורים.
המזמור בתפילה > ביהדות

פסוקים ב' וד' נאמרים כחלק מהסליחות, בהטיה ללשון רבים: "אמרינו האזינה ה', בינה הגיגנו", "ה' בוקר תשמע קולנו, בוקר נערוך לך ונצפה".
פסוק ג' נאמר בתפילת מנחה על פי נוסח עדות המזרח לאחר אמירת "אשרי יושבי ביתך" ולאחר אמירת פסוק ב' מתהילים קמ"א - "תִּכּוֹן תְּפִלָּתִי קְטֹרֶת לְפָנֶיךָ מַשְׂאַת כַּפַּי מִנְחַת עָרֶב", ולפני אמירת חצי קדיש.
פסוק ח' משמש כחלק בתפילת "מה טובו" הנאמרת בכניסה לבית הכנסת.
המזמור בתפילה > בנצרות

מחציתו השנייה של פסוק י' מצוטט באיגרת של פאולוס - האיגרת אל הרומאים, ג' יג.
בתרבות

ואני ברוב חסדך - סיני תור באלבום טוב כמו עכשיו.
מה מה מה - יעקב שוואקי באלבום לשם שמים.
מה טובו אהליך - משה קליין באלבום ניצוץ יהודי.
הערות שוליים

↑  ואני ברוב חסדך, סיני תור, טוב כמו עכשיו, באתר יוטיוב.
↑  מה מה מה, יעקב שוואקי, לשם שמים, באתר יוטיוב.
↑  מה טובו אוהליך יעקב, משה קליין, ניצוץ יהודי, להאזנה באתר יוטיוב.
תותח טנק

מבנה הטנק (מרכבה סימן 4מ)
תקריב על התותח של מרכבה סימן 3 ב"ז המבצע ירי באימון
תותח תע"ש 120 מ"מ.
תותח L30 בריטי מחורק-קנה בקליבר 120 מ"מ.
תותח טנק (בפשטות תותח ובאנגלית Main Gun) הוא החימוש העיקרי של הטנק. מדובר בכלי ירייה כבד (תותח) המשמש לירי כדורי טנק ("פגזים") בכינון ישיר. תותחי טנק מודרניים הם בעלי קליבר גדול: קוטרם נע בין 75 ל-125 מילימטר (בעבר היו תותחים בעלי קוטר קטן יותר) ואורכם מספר מטרים. מטרת הקליבר הגדול היא להשיג מהירות לוע גדולה שתעניק לפגז, ובעיקר פגז מסוג חודר-שריון קינטי, אנרגיה קינטית גדולה מספיק כדי לחדור את השריון של מטרתו, בדרך כלל טנק אחר. בנוסף לפגזים מסוגים שונים, חלק מתותחי הטנקים מסוגלים לירות/לשגר גם טילים נגד טנקים.
בתור החימוש העיקרי של הטנק, כמעט תמיד התותח מבצע ירי בכינון ישיר כנגד מגוון מטרות קרקעיות מכל הסוגים כולל חיל רגלים מחופר, מבנים, רכבי שטח ממוגנים ונגמ"שים קלים, רכב קרבי משוריין וטנקים אחרים. הדרישות מתותח טנק מודרני הן דיוק, טווח ירי גדול (בדרך כלל מספר קילומטרים) ואפשרות לקצב אש גבוה. מנגד, התותח צריך להיות עמיד אך קל וקומפקטי כדי שיהיה ניתן לתפעלו מתוך הצריח הצפוף. התותח מופעל על ידי התותחן באמצעות מערכת בקרת אש (בק"ש) המאפשרת ביצוע ירי מדויק על ידי שימוש במחשב בליסטי ומדידות תנאי מזג האוויר המשפיעים על הירי והמסלול הבליסטי של הפגז. בטנקים המודרניים את המחשב הבליסטי מחליפה מערכת דיגיטלית מתקדמת המאפשרת גם עקיבה ונעילה על מטרות ובעת הירי לוקחת בחשבון את הטווח ותנאי הסביבה. רוב מערכות הבק"ש כוללות גם ייצוב של התותח, דבר המאפשר ירי בתנועה. במערכות המתקדמות, כגון ברק זוהר הישראלית, ישנן יכולות מתקדמות כגון למידת מכונה, נעילה ועקיבה, והפעלת תחמושת מתקדמת. מערכת הבק"ש של המרכבה סימן 4 מאפשרת פגיעה במטרה בתנועה כולל כלי טיס מנמיכי טוס.
מערכות עזר נוספת כוללות בלם לוע, שרוול תרמי, מפנה גזים, מייצבים ובחלק מהטנקים טען אוטומטי.
תותח הטנק נמצא בחלק הקדמי של צריח הטנק המשוריין ומותקן על גבי צירים המאפשרים תנועה במישור האנכי (עלרוד) כשאת התנועה במישור האופקי (צידוד) מבצע הצריח. התותחים נחלקים לחלקי-קנה (חלק-קדח, Smoothbore) וחרוקי-קנה (Rifled). בסוג השני, גורמים הסלילים בתוך קדח הקנה לפגז להסתובב סביב צירו ובכך מוסיפים לדיוק ולטווח. התותחים חרוקי-הקנה נשחקים מהר יותר ויעילותם בשילוב עם תחמושת מודרנית נמוכה יותר. לכן מצוידים בימינו רוב הטנקים בתותח חלק-קדח ורק לאחרונה הפסיקו הבריטים לייצר טנקים חמושים בתותחים חרוקי קנה ועברו לתותחים גרמניים חלקי קנה. הפגזים הנורים מתותחים חלקי-קדח הפגזים כוללים סנפירים כדי לייצב את מעופם ובכך מגדילים את הדיוק והטווח. חלק מתותחי הטנקים, בעיקר אלו של מדינות הגוש הסובייטי לשעבר וגרורותיו, מסוגלים לירות טילי נ"ט.
תותחים רבים כוללים מפנה גזים (הנראה כמעין בליטה גלילית באמצע התותח) על-מנת לאפשר פיזור בטוח של הגזים הנפלטים בעת הירי, ומניעת חדירת גזים רעילים אלו לתוך הצריח. בנוסף, כמעט כל התותחים המודרניים עטופים בשרוול תרמי - התקן מכני שמטרתו לדאוג שטמפרטורת התותח תהיה אחידה וקבועה על-מנת למנוע עיוותים בקנה עקב התחממות או התקררות עקב הסביבה החיצונית והפרשי טמפרטורות בין חלקי הקנה.
דגמים ידועים

ארצות הברית תותח 76 מ"מ M1
צרפת תותח CN75-50 בקליבר 75 מ"מ
הממלכה המאוחדת תותח L7 בקליבר 105 מ"מ
ברית המועצות תותח טנק S-70 בקליבר 130 מ"מ
ברית המועצות תותח 2A46 ו-2A46-2 בקליבר 125 מ"מ ואורך L48
גרמניה תותח ריינמטאל 120 מ"מ L44 ו-L55
הממלכה המאוחדת תותח L11A5 בקליבר 120 מ"מ
הממלכה המאוחדת תותח L30 בקליבר 120 מ"מ
ישראל תותח תע"ש 120 מ"מ מדגמי MG251 ו-MG253.
רוסיה תותח טנק 2A82-1M חלק-קדח בקליבר 125 מ"מ
הערות שוליים

↑   טנק צנטוריון מציג חידוש: מייצב תותח (יולי 1952), ארכיון הסרטונים של AP
↑  Spencer Tucker, Tanks: An Illustrated History of Their Impact (ABC-CLIO: 2004), pp. 360-361
תור מריוס גרומסטאד

תור מריוס גרומסטאד (בנורווגית: Tor Marius Gromstad;‏ 8 ביולי 1989 – 12 במאי 2012) היה כדורגלן נורווגי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים

בשנת 2007 עבר גרומסטאד מארנדל אל סטאבק מליגת העל הנורווגית. ב-21 ביולי 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-1 על פרדריקסטאד במסגרת המחזור ה-14 בליגה לעונת 2017. בסך הכל הוא ערך 36 הופעות ליגה במועדון, ושבע הופעות נוספות בגביע הנורווגי.
היעלמותו ומותו

גרומסטאד נראה לאחרונה ב-12 במאי 2012 בשעה 07:26 בבוקר, לאחר שלילה לפני כן דווח כי נעלם. הוא לא נשא עמו את מכשיר הטלפון שלו ואת הארנק שלו בעת היעלמותו. ב-14 במאי בבוקר נמצאה גופתו, לאחר שנעדר כ-36 שעות. לפי פרסום באתר הרשמי של קבוצתו, גרומסטאד נהרג כתוצאה מתאונת נפילה באתר בנייה סמוך.
הערות שוליים

1 2  SAVNET STABÆK-SPILLER FUNNET DØD באתר VG, ‏ 15 במאי 2012 (בנורווגית)
↑  Stabæk Fotball > Gromstad funnet død באתר הרשמי של סטאבק, 14 במאי 2012 (בנורווגית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "תור מריוס גרומסטאד".