stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חברת הנפט הלאומית האיראנית
מאגרי הנפט של חברת הנפט הלאומית האיראנית

על פי נתוני אופ"ק, עתודות הפחמימנים הנוזלים של חברת הנפט האיראנית בסוף 2006 היו 1,384 מיליארד חביות (2.200×1011 מטר מעוקב).
בראשית 2001 עתודות הנפט נאמדו בכ-99 מיליארד חביות (1.57×1010 מטר מעוקב), אולם בשנת 2002 התוצאה של המחקר שיזמה חברת הנפט הראה עתודות ענק, והוסיף כ-317 מיליארד חביות (5.04×1010 מטר מעוקב) לרזרבות הנפט האיראניות.
לאחר 2003 גילתה איראן כמה תגליות משמעותיות שהובילו לתוספת של 7.7 מיליארד חביות (1.22×109 מטר מעוקב) נפט לעתודות.
הרוב המכריע של מאגרי הנפט הגולמי של איראן ממוקמים בשדות ענקיים על חוף הים בדרום מערב ח'וזסטן, בסמוך לגבול עיראק. בסך הכל, יש לאיראן 40 שדות מייצרים - 27 ביבשה ו-13 מחוץ לחוף. הנפט הגולמי של איראן הוא בדרך כלל בינוני בגופרית ובטווח ה-API של 28–35 °.
| דירוג | שם שדה | היווצרות | שמן במקום  (מיליארד חביות) | עתודות להחלפה  (מיליארד חביות) | הפקה  אלפי חביות ביום |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | שדה אהוואז | אסמארי ובנגסטן | 65.5 | 25.5 | 945 |
| 2 | שדה גצ'סאראן | אסמארי ובנגסטן | 52.9 | 16.2 | 480 |
| 3 | שדה מארון | אסמארי | 46.7 | 21.9 | 520 |
| 4 | שדה נפט אזאדגן | בנגסטאן וח'מיי | 33.2 | 5.4 | 70 |
| 5 | שדה אע'ג'ארי | אסמארי ובנגסטן | 30.2 | 17.4 | 300 |
| 6 | שדה נפט רג ספיד | אסמארי ובנגסטן | 16.5 | 4.49 | 180 |
| 7 | שדה נפט אבתימור | בנגסטן | 15.2 | 2.6 | 60 |
| 8 | שדה נפט סורושה | אסמארי ובנגסטן | 14.2 | 9.1 | 46 |
| 9 | שדה נפט כרנג' | אסמארי ובנגסטן | 11.2 | 5.7 | 230 |
| 10 | שדה נפט ביבי חכימה | אסמארי ובנגסטן | 7.59 | 5.6 | 120 |
מאגרי הנפט של חברת הנפט הלאומית האיראנית > עתודות נפט אסטרטגיות

איראן החלה בשנת 2006 בתוכנית לייצר עתודת נפט אסטרטגית עולמית עם הקמת 15 מכלי אחסון נפט גולמי בהספק מתוכנן של 10 מיליון חביות (1,600,000 מטר מעוקב). נכון לשנת 2012 איראן מסוגלת לאגור נפט גולמי במפרץ הפרסי למשך 10–12 יום. הנתון אמור להגיע ל-30–40 יום לאחר סיום בניית מתקני האחסון החדשים.
עתודות גז

חברת הנפט הלאומית האיראנית מחזיקה בערך 1,000 ביליון cubic feet (28,000 קילומטר מעוקב) של מאגרי גז טבעי מוכחים. היא נהנית מעתודות גז השניות בגודלן בעולם אחרי רוסיה.
| שם השדה | גז במקום Tcf | Tcf רזרבה בר השבה |
| --- | --- | --- |
| דרום פארס | 500 | 322 |
| צפון פארס | 60 | 47 |
| שדה גז קיש | 60 | 45 |
| שדה גז גולשאן | 55 | 25 - 45 |
| שדה הגז טבנאק |  | 21,2 |
| שדה הגז של קנגן |  | 20,1 |
| שדה הגז של ח'נגירן |  | 16,8 |
| שדה נאר גז |  | 13 |
| שדה גז Aghar |  | 11,6 |
| שדה פרסי |  | 11 - 22 |
שותפות בשדות גז זרים

איראן מחזיקה ב-50% משדה הגז הימי של ראם בים הצפוני, במיזם משותף עם BP בשווי מיליון דולר ליום במחירי השוק של 15 ביוני 2010.
איראן מקיימת שותפות נוספת במיזם משותף של 10% עם BP וחברות נפט זרות אחרות בשדה הגז האזרביג'אני שאה דניז, המייצר 8 מיליארד מ"ק גז לשנה. הישות האיראנית עמה שותפה BP במיזמים אלה היא Naftiran Intertrade, השווייצרית, חברת בת של חברת הנפט הלאומית האיראנית. שאה דניז אינו כפוף לסנקציות של ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  "PIW Ranks The World's Top Oil Companies". Energyintel. נבדק ב-7 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "D'Arcy, William Knox (1849–1917)". Darcy William Knox. Australian Dictionary of Biography. נבדק ב-5 ביוני 2010. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  "D'Arcy, William Knox (1849–1917)". Darcy William Knox. Australian Dictionary of Biography. נבדק ב-5 ביוני 2010. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  The Cambridge History of Iran, Volume 7. Cambridge University Press. p. 665.
↑  Yousof Mazandi, United Press, and Edwin Muller, Government by Assassination (Reader's Digest September 1951).
↑  "Britain Fights Oil Nationalism". The New York Times. נבדק ב-5 יוני 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "New York Times article, 1953". The New York Times. 20 באוגוסט 1953. נבדק ב-5 יוני 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Marius Vassiliou, Historical Dictionary of the Petroleum Industry : Volume 3. p. 269.
↑  Lauterpacht, E. International Law Reports. p. 375.
↑  Kinzer, All the Shah's Men, (2003), pp. 195–6.
↑  NIOC Website Brief History of Iran Oil Company
1 2  "OPEC Annual Statistical Bulletin 2006". OPEC. אורכב מ-המקור ב-19 באפריל 2012. נבדק ב-7 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The 8th IIES International Conference "Energy Security and New Challenges", held in 29–30 November 2003, IRIB Conference Center, Tehran, Iran "Archived copy" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-11 בספטמבר 2008. נבדק ב-2008-05-29. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
↑  "U.S. Energy Information Administration (EIA)" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2 באוקטובר 2008. נבדק ב-2008-10-02. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "PressTV". presstv.com. נבדק ב-13 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Iran Oil Ministry Annual Bulletin, 5th Edition, pages 190-193 (available in Persian) (كتاب نفت و توسعه). "كتاب نفت و توسعه". אורכב מ-המקור ב-2007-11-13. נבדק ב-2009-11-04.
↑  and Iran Energy Balance Sheet (ترازنامه انرژی ایران ) (available in Persian) Published by; Iran’s Energy Ministry, Secretariat of Energy and Electricity, 2000 "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-27 בדצמבר 2008. נבדק ב-2009-01-16. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
↑  "POGC Website". Pogc.ir. נבדק ב-2012-02-07.
↑  "POGC Website". Pogc.ir. נבדק ב-2012-02-07.
↑  Calabresi, Massimo (2010-06-16). "Sleeping with the Enemy: BP's Deals with Iran". TIME. נבדק ב-2012-02-07.
↑  "BP exempted from US ban on Iran oil". PressTV. 2012-01-23. נבדק ב-2012-02-07.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007362618405171  ISNI: 0000 0001 0690 0331  LCCN: n80026808  SUDOC: 071456821  VIAF: 134215041   WorldCat (עם VIAF): 134215041 
השאה פותח את מתקני חברת הנפט הימי של איראן בשנת 1970
סמל חברת הנפט משנות החמישים ועד שנות השבעים
שדות נפט וגז איראניים, תשתיות
ייצור נפט איראני, צריכה מקומית ויצוא
איראן - תשתית נפט
המכון הבריטי ללימודי עיראק

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 ארגון
 על שם:  גרטרוד בל 
 תקופת הפעילות:  1932–הווה (כ־93 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  51°30′23″N 0°07′53″W﻿ / ﻿51.506435397683°N 0.13135384703636°W﻿ / 51.506435397683; -0.13135384703636
 www.bisi.ac.uk
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסהמכון הבריטי ללימודי עיראק(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסהמכון הבריטי ללימודי עיראק(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיהמכון הבריטי ללימודי עיראק(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיהמכון הבריטי ללימודי עיראק
 
המכון הבריטי ללימודי עיראק (BISI) (בעבר נקרא בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק) הוא הגוף היחיד בממלכה המאוחדת שמוקדש למחקר התרבויות והשפות העתיקות של מסופוטמיה.
היסטוריה

בית הספר רשום כארגון צדקה והמשרדים שלו שוכנים באקדמיה הבריטית במבנה קרלטון האוס טראס (Carlton House Terrace) בלונדון.
בית הספר נוסד בשנת 1932 כזיכרון לחייה ועבודתה של גרטרוד בל, אזרחית בריטית שהייתה מעורבת בהקמת מדינת עיראק, וייסדה את המוזיאון הלאומי של עיראק. מטרת הקמת המוסד הייתה לעודד, לתמוך ולבצע מחקרים ארכאולוגיים בעיראק ובמדינות השכנות. המחקרים עסקו בטווח הזמן מהתקופות הקדומות ביותר ועד שנת 1700 לספירה.
מאז 1934 המוסד מפרסם כתב עת בשם Iraq המפורסם כעת אחת לשנה בחודשים נובמבר/דצמבר.
בית הספר ערך חפירות ארכאולוגיות בעיראק לפני מלחמת העולם השנייה. פעילותו התחדשה ב-1948 והוא המשיך להיות פעיל בחפירות עד 1990. מסיבות פוליטיות הפסיק בית הספר לבצע מחקרים באתרים בעיראק. המוסד שמר על קשרים עם מחלקת העתיקות של עיראק, וביקורים באתרים נעשו על בסיס פרטי.
בתקופה שלאחר מלחמת עיראק שהתרחשה ב-2003, בית הספר הקדיש משאבים כספיים כדי לסייע בשיקום המורשת של עיראק. המכון מקבל מימון מממשלת בריטניה. בנוסף מקבל מימון ממקורות פרטיים. יש לו כ-650 חברים, והגוף מנוהל על ידי מועצה שנפגשת בלונדון אחת לשנה. חבריה נבחרים אחת לשנה על פי התקנון הקיים מאז 1932.
ב-12 בדצמבר 2007, החליט המוסד לשנות את שמו לשם הנוכחי המכון הבריטי ללימודי עיראק (לזכרה של גרטרוד בל).
שנהבים אשוריים

בבעלות המכון היה אוסף של 6,000 שנהבים שנחפרו בתל נמרוד (כלח) בעיראק שתוארכו למאות ה-7-9 לפנה"ס. שנהבים אלה התגלו בין השנים 1963-1949 בחפירות ארכאולוגיות שנוהלו על ידי מקס מלוואן. בשנת 2011 מכר המכון שליש מאוסף שנהבי נמרוד (Nimrud Ivories) שהיו ברשותו. האוסף נמכר למוזיאון הבריטי תמורת סכום של 1.7 מיליון ליש"ט. שליש נוסף נתרם למוזיאון הבריטי מתוך הכרה על כך שהמוזיאון אחסן את האוסף מעל 24 שנים. השליש האחרון מתוכנן להיות מוחזר בעתיד לעיראק. מבחר מאוסף השנהבים הוצגו במוזיאון הבריטי בשנת 2011.
מנהלי המכון

מקס מלוואן מ-1947 - ?
דייוויד אוטס (David Oates) בין השנים 1969-1965
ניקולס פוסטגייט (Nicholas Postgate) בין השנים 1981-1975
רוג'ר מתיוס (Roger Matthews) בין השנים 1995-1988
הערות שוליים

↑  Christie ivories to go on show at British Museum באתר BBC בתאריך 8 במרץ 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596973805171  GND: 10353358-8  ISNI: 0000 0004 4681 8035  LCCN: nb2009006120  VIAF: 266396238   WorldCat (עם VIAF): 266396238 
שנהב מנמרוד, עם מוטיב האישה בחלון
לוח שנהב מעוצב כספינקס
מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  שלושת המוסקטרים מאת אלכסנדר דיומא
 בימוי:  דונובן קוק
 הופק בידי:  מרגוט פיפקין
 תסריט:  איוון ספיליוטופולוס דייוויד מ. אוואנס
 עריכה:  בראט מרנל
 מדבבים:  ויין אלווין (מיקי מאוס) טרס מקנייל (דייזי דאק) ג'ים קומינגס (פיט) רוסי טיילור (מיני מאוס) טוני אנסלמו (דונלד דאק) ביל פרמר (גופי, פלוטו) אפריל וינצ'ל (קלרבל הפרה) 
 מוזיקה:  ברוס ברואוטון
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  אולפני דיסניטון חברת וולט דיסני
 חברה מפיצה:  Walt Disney Home Entertainment
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  17 באוגוסט 2004
 משך הקרנה:  67 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מוזיקלי, מחזמר, סרט הרפתקאות, סרט פנטזיה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, קומדיה רומנטית, סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  צרפת 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים (באנגלית: Mickey, Donald, Goofy: The Three Musketeers) הוא סרט הנפשה אמריקאי משנת 2004 של אולפני וולט דיסני, אשר מבוסס על הספר שלושת המוסקטרים. דמויותיהם של שלושת המוסקטרים היו גיבורי הקומיקס של וולט דיסני: מיקי מאוס, דונלד דאק וגופי.
תקציר העלילה

מיקי, דונלד וגופי חולמים להיות מוסקטרים והשמועה מגיעה שקפטן פיט ("פיט השחור" בקומיקס) ממנה אותם לשמור על הנסיכה מיני שפיט שונא והם רוצים להציל אותה ודרך חוש ההומור המפותח של השלישייה הם הורסים הכל ומצילים את מיני.
דמויות ומדבבים

על בימוי והפקת מלאכת הדיבוב העברי הייתה אחראית שפרירה זכאי.
| דמות | דיבוב באנגלית | דיבוב בעברית | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| מיקי מאוס | ויין אלווין | אוהד שחר |  |
| דונלד דאק | טוני אנסלמו | שי נובלמן |  |
| גופי | ביל פרמר | עמי מנדלמן |  |
| פלוטו | ביל פרמר |  |  |
| מיני מאוס | ראסי טיילור | סיון שביט |  |
| דייזי דאק | טרס מקנייל | לימור שפירא |  |
| פיט | ג'ים קאמינגס | מיכה אוזין סליאן | אדפטציה של הדמויות הרוזן דה טראוזוויל והקרדינל רישלייה מתוך הנובל המקורי |
| קלרבל הפרה | אפריל וינצ'ל | יעל עמית | אדפטציה רופפת על דמותה של מיליידי דה וינטר מהנובל המקורי |
| האחים ביגל | ג'ף בנט | שמעון כהן |  |
| האחים ביגל | מוריס לאמרץ' | גיל זמק |  |
| האחים ביגל | סוזאן בלו | עפרון אטקין |  |
| טרובדור | רוב פאולסן | אסף פריינטא |  |
| עובד באולפן | ג'ס הרנל | אלי גורנשטיין |  |
| קולות רקע | פרנק ולקר | גיל נתנזון |  |
| קול בראשו של גופי |  | שפרירה זכאי |  |
| צוות פיראטים | טרבור דוואל |  | קולות שירה |
הגדה המערבית תחת שלטון ירדן

שטחה של ממלכת ירדן הכולל את אזור יהודה ושומרון ומזרח ירושלים בין השנים 1948–1967
בין 1948 ל־1967 שלטה ירדן במזרח ירושלים ובשטחי יהודה ושומרון, לאחר שכבשה אותם בסיומו של המנדט הבריטי. קודם לכן נכלל אזור זה בשטח ארץ ישראל המנדטורית, שבה הובטח ליהודים בית לאומי בהצהרת בלפור ב־1917, ורובם יועדו למדינה ערבית על פי תוכנית החלוקה ב־1947.
במהלך מלחמת העצמאות השתלט הצבא הירדני על שטחי יהודה ושומרון ועל מזרח ירושלים, וב־1950 הכריזה ירדן על סיפוח שטחים אלו לשטחה הריבוני. הסיפוח זכה להכרה בינלאומית על ידי בריטניה, עיראק, פקיסטן ומדינות נוספות, אף כי הייתה כלפיו התנגדות מצד ישראל.
בתקופת שלטונה כינתה ירדן שטח זה בשם "הגדה המערבית" (בערבית: الضـّفـّة الغربيـّة, בתעתיק מדויק: "אלצ'פה אלע'רביה"), ממלכת ירדן כולה כונתה בשם "ממלכת שתי הגדות" (כאשר במרכזה עובר נהר הירדן)  ואילו השטחים הירדנים שממזרח לנהר נקראו בשם "הגדה המזרחית". השליטה הירדנית בשטחים אלו הגיעה לסיומה עם כיבוש השטחים על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
תקופה זו אופיינה בהגירה אל מחוץ לגדה המערבית, על רקע התדרדרות המצב הכלכלי, עקב ניתוק האזור מיתרת שטחי ארץ ישראל המערבית.
רקע

שטח יהודה ושומרון היה לאורך מרבית ההיסטוריה חלק מארץ ישראל, ונשלט על ידי גורם שלטוני אחד ששלט גם על שאר חלקי הארץ. מאז 1922 נמצא כל שטחה של ארץ ישראל שממערב לנהר הירדן, ובכלל זה שטח יהודה ושומרון, במסגרת המנדט הבריטי. תוכנית החלוקה שפורסמה ב־1947 חילקה את הארץ למספר יחידות עם מעברים צרים בנקודות מפגש, שמהם הורכבה מדינה יהודית ומדינה ערבית, כאשר המפתח לחלוקה היה בעיקרו שיקול דמוגרפי של ריכוזי אוכלוסייה יהודית וערבית. בשל כך יועד אזור יהודה ושומרון להיות חלק מהמדינה הערבית, בעוד ירושלים וסביבתה הייתה מתוכננת להיות תחת משטר בינלאומי. תוכנית החלוקה נדחתה על ידי הערבים והם פתחו במלחמת 1948 על מנת לסכלה.
בשיחות סודיות שנוהלו בין גולדה מאיר כנציגת הסוכנות היהודית לבין המלך עבדאללה בנובמבר 1947, סוכם בין הצדדים כי היישוב היהודי יאפשר לירדן להשתלט על אזור יהודה ושומרון, ובתמורה לא יתקוף את המדינה היהודית שתקום. זמן קצר קודם לסיום המנדט הבריטי נערכה פגישה שנייה בין גולדה מאיר למלך עבדאללה, בה הודיע המלך עבדאללה כי לא יוכל לעמוד בסיכום שהבטיח, בשל ההסכם עם מדינות ערב הנוספות בדבר פלישה לארץ.
השתלטות ממלכת עבר הירדן על הגדה המערבית 1948–1950 > כיבוש בידי עבר הירדן במהלך מלחמת העצמאות

במלחמת העצמאות נלחם צבא ירדן (שנקרא אז הלגיון הערבי) באזור ירושלים ועמק בית שאן. עוד בטרם הוכרזה המדינה פתח הלגיון בהרעשה כבדה משטח עבר הירדן על קיבוץ גשר ומצודת המשטרה בנהריים, שעל פי החלטת החלוקה נועדו להיכלל בשטח המדינה היהודית, הפגזה שנמשכה שלושה ימים בין 27 ל-30 באפריל 1948. נוסף על כך, נותרו בשטחי יהודה ושומרון חלק מיחידות הלגיון ששימשו בשירות הבריטים במשימות משמר גם לאחר המועד האחרון לעזיבת הבריטים את הארץ, יחידות שבין השאר נטלו חלק בהתקפה על גוש עציון ורמת רחל. בראשית מאי 1948 נכנס הצבא הירדני לשטחי יהודה ושומרון ולמזרח ירושלים, והשתלט על השטח הערבי שפינו הבריטים. ערב ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, כבש הצבא הירדני את גוש עציון, כיבוש שגרר את פינויים של נווה יעקב ועטרות מצפון לירושלים ושל בית הערבה. הרובע היהודי בעיר העתיקה נכבש אף הוא. קרבות קשים נערכו עם הלגיון באזור לטרון, בשטח העירוני של ירושלים וסביבתה. המהלכים העיקריים בחזית הירדנית התרחשו ברובם עד ההפוגה השנייה בקיץ 1948.
כבר ב-19 במאי 1948 מונה אבראהים האשם למושל צבאי כללי לכל השטחים בארץ ישראל "שהצבא הירדני נמצא בהם, או שהוא אחראי לשמירת הסדר והביטחון בהם".
בסיום המלחמה עמד צה"ל מול הצבא הירדני בקו חזית ארוך ומפותל (ביחוד באזור ירושלים), כאשר לצד הצבא הירדני עומד הצבא העיראקי באזור השרון. בעקבות חיכוכים פנימים בין ירדן לעיראק ואיום צה"ל לכבוש את השטח שהוחזק על ידי הצבא העיראקי, הסכימה ירדן, במסגרת הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן, שנחתם בתום מלחמת העצמאות, להעברת שטחים נרחבים לידי ישראל, בייחוד באזור ואדי עארה והמשולש, תמורת שטח קטן יותר שהוחזק על ידי ישראל בדרום הר חברון. קביעת קו הגבול במסגרת הסכם זה הגדירה את גבולות יהודה ושומרון על משמעויותיהם הפוליטיות למשך 18 השנים הבאות, גבולות שהם בעיקרם צבאיים־פוליטיים, ולא גאוגרפים.
במהלך מלחמת העצמאות נוספו לתושבי יהודה ושומרון כ־300,000 פליטים שעזבו מקומות יישוב שנכבשו על ידי צה"ל. במסגרת תוכנית החלוקה תוכנן חיבור אזור יהודה ושומרון עם מישור החוף הדרומי, אך אזור זה נכבש על ידי צה"ל ונותק מהשפלה וממישור החוף על נמליהם (נמל חיפה ונמל יפו) כמו גם מהגליל ומהנגב. השליטה הישראלית בפרוזדור ירושלים ובירושלים המערבית ניתקה חלקית את החיבור בין השומרון ליהודה, שנעשתה דרך מזרח ירושלים ומדבר יהודה. הקשר עם מצרים וסוריה התאפשר אך ורק דרך עבר הירדן המזרחי. מאפיינים אלו השפיעו לרעה על הכלכלה באזור במהלך השנים הבאות.
השתלטות ממלכת עבר הירדן על הגדה המערבית 1948–1950 > השתלטות על השטחים לאחר המלחמה

עם תום מלחמת העצמאות נותרו רוב שטחי הגדה המערבית בשליטת ממלכת עבר הירדן, בהסכמת ישראל בהתאם להסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. ירדן לא הסתירה את רצונה לשלוט בשטחים אלה, והחלה מיד בפעולות מעשיות להשגת מטרה זו. ב-1 באוקטובר 1948 יזם המלך עבדאללה כנס תמיכה בעמאן בהשתתפות אלפי נציגים פלסטינים בשם "הקונגרס הפלסטיני הראשון", וכנס דומה בשם "קונגרס יריחו" התקיים ב-1 בדצמבר ביריחו. הנציגים ביריחו הכריזו על עבדאללה כעל "מלך עבר-הירדן ופלסטין" והעניקו לו מנדט לפתור את המשבר הפלסטיני בכל דרך שימצא לנכון, כולל אפשרות של סיפוח הגדה המערבית לירדן. ב-7 בדצמבר אושרו החלטות יריחו בפרלמנט הירדני.
ב-13 בדצמבר 1948 הכריז המלך עבדאללה על סיפוח מזרח ירושלים לירדן.
החלטות קונגרס יריחו אושררו בכנס שנערך ברמאללה ב-26 בדצמבר 1948, ובכנס בשכם ב-28 בדצמבר 1948. בעקבות צעדים אלו החלה הממלכה הירדנית לקבל אחריות הולכת וגוברת על הגדה המערבית. במאי 1949 צורפו נציגים מהגדה המערבית לממשלתו של תאופיק אבו אל-הודא, בהם שר ייעודי לנושא הפליטים הפלסטינים. ממשלת ירדן שילמה את משכורות הפקידים הממשלתיים, הטמיעה את המחוזות השלטוניים בשטחי הגדה המערבית והפכה את הדינר הירדני להילך חוקי בשטחים. בפברואר 1950 שונתה הגדרת החוק הירדני כך שהשטחים בהם הוא יחול יכללו גם את הגדה המערבית, ולכל פלסטיני הוענקה אזרחות ירדנית.
במרץ 1950 נאסר במדינה השימוש במונח "פלסטין" במסמכים הרשמיים.
החלטות יריחו זכו לתמיכה רחבה בקרב תושבי הגדה המערבית, אך הן גונו ונדחו על ידי הליגה הערבית, בטענה שהן סותרות את ההחלטה הערבית האוסרת חלוקה או כיבוש של שטחי פלסטין, וכן על ידי אמין אל-חוסייני ותומכיו, שהאשימו את עבדאללה בשיתוף פעולה עם בריטניה ועם ישראל. בעקבות הגינויים, עבדאללה דחה את ההכרזה הרשמית על הסיפוח למועד מאוחר יותר.
במרס 1950 נאסר בירדן השימוש במסמכים רשמיים במונחים "עבר הירדן" ו"פלסטין" לציון אזורים גאוגרפיים, ומאז ואילך הם כונו "הגדה המזרחית" ו"הגדה המערבית", וזאת על מנת ליצור את הרושם שנוצרה מדינה חדשה, המחליפה את שתי הישויות הישנות.
ב-11 באפריל 1950 נערכו בחירות בירדן, בהן השתתפו גם תושבי הגדה המערבית ומזרח ירושלים. אף על פי שהמוסד הערבי העליון קרא לפלסטינים שלא ללכת לבחירות, בליווי איומים על מי שייקח בהן חלק, נרשם באזורים אלו שיעור הצבעה גבוה של 70%, ורובם הצביעו בעד מפלגתו של המלך עבדאללה. מערכת בחירות זו שיקפה הצבעת אמון של רוב תושבי הגדה בממלכה ההאשמית ובכוונתה לספח את שטחי הגדה המערבית לירדן.
מיד לאחר הבחירות פרסם עבדאללה צו הממנה 20 חברים לסנאט הירדני, ובתוכם שבעה פלסטינים. בבית הנבחרים (מג'לס אל-נואב) הוקצה מספר שווה לנציגים משתי הגדות, 20 נציגים מכל גדה.
באפריל 1950 אישר הפרלמנט החדש באופן רשמי את "אחדות שתי הגדות", ביטוי שסימל את יחס הממלכה לצעד שנקטה: לא סיפוח, אלא "אחדות" או "מיזוג".
הליגה הערבית ומדינות ערב הביעו מחאה על תוכנית הסיפוח, אולם ירדן הגיבה בהודעה כי הסיפוח "איננו ניתן לשינוי ושאין הנושא פתוח לדיון נוסף".
באוקטובר 1961 נערכו בירדן בחירות על פי חוק הבחירות החדש, שהגדיל את מספר חברי בית הנבחרים מ-50 ל-60 (ב-1958 המספר הוגדל מ-40 ל-50), 30 נציגים מכל גדה.
השתלטות ממלכת עבר הירדן על הגדה המערבית 1948–1950 > סיפוח הגדה המערבית לעבר הירדן

ב-24 באפריל 1950 הכריז המלך עבדאללה רשמית על סיפוח הגדה המערבית לירדן, כחלק מתוכנית בשם "אחדות שתי הגדות" (وحدة الضفتين). המלך שינה את שם המדינה לשם "הממלכה הירדנית ההאשמית" ובקיצור "ירדן". במשך שנים רבות לאחר מכן תושבי הגדה כונו "ירדנים".
הצהרת הסיפוח הוקראה על ידי המלך במושב מיוחד של הפרלמנט הירדני, ואחריה אומצה בפרלמנט החלטה בת ארבעה סעיפים:
לתמוך באחדותן המלאה של שתי גדות הירדן, הגדה המזרחית והגדה המערבית, בצל כתרו של המלך עבדאללה, במדינה אחת היא הממלכה הירדנית ההאשמית, עם שוויון זכויות לאוכלוסי שתי הגדות.
לשמור על זכויות הגדה המערבית (פלשתינה) ולא לפגוע בפתרון הסופי של בעייתה.
להגיש החלטה זו לאישור המלך.
לאחר אישורה להוציאה לפועל ולהודיע עליה למדינות חוץ.
מיד לאחר אישור ההחלטה על ידי המלך, בישר מטח-אש מ-11 תותחים את דבר הסיפוח, והיום הוכרז ליום פגרה בממלכה הירדנית ההאשמית. עוד באותו יום צבא ירדן ערך מצעד צבאי בירושלים.
השטח שסופח לירדן היה 5,878 קמ"ר.
בעת הסיפוח היו בגדה המערבית 20 מחנות פליטים.
הנציגים הפלסטינים החדשים בפרלמנט הצביעו גם הם בעד הגדרת השטחים שממערב לירדן כ"הגדה המערבית של הממלכה הירדנית ההאשמית" במקום "פלסטין".
זמן מה לאחר הבחירות, נתכנסה הוועדה המדינית של הליגה הערבית ובאמצעות איום בסנקציות ניסתה להשפיע על עבדאללה לחזור בו מהחלטת הסיפוח. אמין אל-חוסייני הצטרף ללחצים על ידי הודעה על הקמת "ארגון צבאי לשחרור פלסטין" ובקהיר הופץ כרוז שקרא לצעירים הפלסטינים להתגייס אליו. לאחר דיונים ממושכים בליגה הערבית ביזמת מצרים, נענתה הוועדה המדינית של הליגה לדרישת עיראק ותימן לדחות את ההצעה להוציא את ירדן מהליגה הערבית. במהלך ישיבות הליגה שנערכו בחודשים מאי־יוני אותה שנה, נתקבלה הצעת הפשרה של עיראק ולבנון, לפיה תיחשב ירדן כ"נאמן" של פלסטין. הליגה הערבית הסכימה להכיר בגדה המערבית כפיקדון זמני בידי ירדן עד אשר "תשוחרר פלסטין כולה ותוחזר לבעליה החוקיים". בדיונים אלה לא הייתה נציגות של ממשלת כל פלסטין, אך נכחה בהם נציגות של המוסד הערבי העליון, שניסתה למנוע את ההחלטה ונכשלה.
רוב תושבי הגדה המערבית הזדהו עם בית המלוכה ותמכו בסיפוח. הם השתלבו במערכות הפוליטיות, הכלכליות והתרבותיות של ממלכת ירדן. המתנגדים העיקריים לסיפוח היו תומכיו של אמין אל-חוסייני, יריבו הפוליטי של המלך עבדאללה.
השתלטות ממלכת עבר הירדן על הגדה המערבית 1948–1950 > סיפוח הגדה המערבית לעבר הירדן > ההכרה הבינלאומית בסיפוח

הכרזת הסיפוח זכתה להכרה רשמית מבריטניה, ולהכרה דה פקטו על ידי ארצות הברית, צרפת, פקיסטן ומדינות הליגה הערבית.
בריטניה הכירה מיד בסיפוח של הגדה המערבית: "ממשלת הוד מלכותו החליטה להעניק הכרה רשמית לאיחוד זה." עם זאת הבהירה בריטניה שהיא לא מכירה בסיפוח הירדני של מזרח ירושלים. יחד עם ההכרה בסיפוח, הכירה בריטניה דה יורה במדינת ישראל.
ארצות הברית העבירה מסר לשגריר ירדן שבו נאמר כי היא מקבלת את העובדה בדבר ריבונות ירדן באזור, אולם נמנעה מלהצהיר על כך באופן רשמי.
במאי 1950, חודש לאחר הסיפוח, פרסמו ארצות הברית, בריטניה וצרפת את ההצהרה המשולשת שבה הן מתחייבות לערוב לקיומו של סטטוס-קוו במזרח התיכון ולקיומו של מאזן נשק ומאזן כוחות באזור. בהצהרה זו נכללה הגדה המערבית בשטח ירדן. בעמאן נתפסה הכרזה זו כשוות-ערך להכרה דה-יורה של צרפת וארצות-הברית בסיפוח.
פקיסטן הכירה בסיפוח באופן לא פורמלי. במאמרים רבים נטען שפקיסטן הכירה דה יורה בסיפוח, אבל כנראה לא יצאה הודעה רשמית בנושא זה. ההכרה של פקיסטן באה לידי ביטוי בביקור רשמי של המלך חוסיין בפקיסטן במרץ 1955.
חלק ממדינות הליגה הערבית (מצרים, ערב הסעודית, לבנון וסוריה) התנגדו בתחילה לסיפוח מאחר שראו אותו כהפרה של החלטה קודמת על "אחדות פלשתינה הערבית", ובדיון ב-15 במאי 1950 ביקשו לגרש את ירדן מהליגה. עיראק ותימן תמכו בהודעת הסיפוח, והמדינאי העיראקי נורי א-סעיד שימש כמתווך בין המדינות בנושא זה. ביוני 1950 הגיעו חברות הליגה לפשרה לפיה ירדן תתייחס לחלק הערבי של פלסטין כאל "שטח נאמנות" הנתון בידיה עד לפתרון השאלה הפלסטינית.
מדינות נוספות בעולם הכירו בפועל בסיפוח. גם האו"ם נמנע מלגנות את הצהרת הסיפוח.
ממשלת ישראל פרסמה הודעה רשמית בה הובעה התנגדות לסיפוח.
לאחר מספר ימים התקבלה בכנסת החלטה דומה: "הכנסת רושמת לפניה את ההודעות של הממשלה בעניין הסיפוח, על הערעורים וההסתייגויות הכלולים בהם."
חבר הכנסת חנן רובין ממפ"ם הגיש הצעת החלטה חריפה יותר, בה נאמר, בין השאר, שהסיפוח הירדני "מהווה פגיעה בשאיפתו ההיסטורית של העם היהודי להחזיר את שלמות הארץ... מדינת ישראל לא תכיר ולא תשלים עם הסיפוח... יש להגיש תלונה למועצת הביטחון של האו"ם." הצעה זו לא התקבלה.