stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה הראל
ביוגרפיה

הראל נולד בברלין בירת גרמניה לרחל וזאב אורבך, חברי גבעת ברנר, שהיו שם בשליחות הקיבוץ המאוחד לתנועת "החלוץ". אביו חלה ונפטר כעבור חודשים אחדים, ואמו שבה לארץ ישראל ב-1935, וזמן מה לאחר מכן נישאה לפרופ' אריה הראל, מי שהיה לימים שגריר ישראל בברית המועצות ומנהל בית החולים איכילוב, שאימץ אותו לבן. בהיותו בן עשר עברו הוריו להתגורר בתל אביב. במסגרת שירותו בצה"ל היה חבר בגרעין נח"ל של הנוער העובד שהצטרף לקיבוץ מנרה, שם השתקע. במשך השנים עבד בבריכות הדגים של הקיבוץ ולזמן מה היה מזכיר הקיבוץ. במהלך השנים השלים לימודי תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ולמד במדרשה הרעיונית של הקיבוץ המאוחד ברמת אפעל. הראל היה חבר באחדות העבודה בקבוצה של יצחק טבנקין והביע התנגדות לאיחוד עם מפא"י להקמת מפלגת העבודה ב-1967.
ב-15 ביולי 1967, לאחר שקיבל רשות מקיבוצו, היה בקבוצת חברי הקיבוץ המאוחד שהתיישבה בעלייקה ולאחר מכן בקוניטרה מיד לאחר מלחמת ששת הימים. הוא שימש כמזכיר הקבוצה, ולצורך כך לקח הפסקה מלימודיו באוניברסיטת תל אביב. בהמשך ייסדה הקבוצה את קיבוץ מרום גולן, שם הוא מתגורר. הוא חבר פעיל ומרכזי בוועד יישובי הגולן.
הראל היה מבין מקימי מפלגת "הדרך השלישית", ושובץ במקום השני ברשימתה לכנסת. בשנים 1996–1999 כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-14 והיה יושב ראש סיעת הדרך השלישית וחבר ועדת הכנסת, ועדת הכספים וועדת הכלכלה. היה מיוזמי השריון בחוק הגולן.
לאחר כהונתו בכנסת, עמד בראש חברת "וקטור" לייעוץ ארגוני וכלכלי לקיבוצים. בעשור השני של המאה ה-21 עמד הראל בראש היחידה לאסטרטגיה ומידע של ועד יישובי הגולן ושימש יו"ר חבר הנאמנים של מכללת אוהלו בקצרין.
בשנת 2016 הוכרז כזוכה פרס מוסקוביץ' לציונות. ביום העצמאות השבעים למדינה, תשע"ח (2018) זכה בפרס ישראל לחקלאות והתיישבות.
ב-2019 פורסמה הביוגרפיה שלו (בהוצאת ידיעות) שכתב איש-הגולן, אורי הייטנר.
בעשור השני של המאה ה-21 היה מהדוחפים להקמת טורבינות רוח ברמת הגולן, נושא שנוי במחלוקת בקרב תושבי האזור.
ב-2022 יצא לאור בהוצאת כרמל ספרו "פרפר בחושך" - ספר מדע פופולרי העוסק ברמה היסטורית, פילוסופית ומדעית בניסיונות המופרכים לנבא, לתכנן ולעשות את העתיד.
הראל נשוי לציפורה, ולזוג שני בנים ושלוש בנות.
עמדותיו > ארץ ישראל השלמה

הראל היה מצעירותו איש ארץ ישראל השלמה ותמך בהתנחלות בכל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. הוא התנגד לטענות שאבד הכלח על מדיניות "דונם ועוד דונם" וטען שבניגוד לטענות שנשמעות בתקשורת, הנוער נכון לפעולות התיישבות. הוא קרא להקמת התיישבות תעשייתית כדרך להרחיב את ההתיישבות, וקרא להתיישבות שאינה מתבססת על עבודה שכירה. בספרו "חנן פורת - סיפור חייו", מייחס חגי הוברמן ליהודה הראל תרומה להקמת גוש אמונים ב-1974 בכך שנכח באופן מקרי בישיבה של צעירים (שהפכו בהמשך למייסדי התנועה) ודחף אותם לעשיית צעדים מעשיים, בהשראת תרומתו להקמת היישוב הראשון ברמת הגולן (קיבוץ מרום גולן), שהביא לכינון התנועה.
עמדותיו > מבנה הקיבוץ

באמצע שנות השמונים, בטרם חלו שינויים משמעותיים באורחות החיים בקיבוצים, יצא הראל עם משנה סדורה שקראה להפרדה תפעולית, חשבונאית ומשפטית בין המשק הכלכלי בקיבוץ הבודד ובין קהילת חברי הקיבוץ. וזאת על מנת לאפשר את ניהול החלק העסקי בקיבוץ על פי עקרונות כלכלת השוק בעוד שבקהילה ימשכו אורחות החיים המושתתים על עקרונות השיתוף והשוויון. באותה עת היו הדברים בבחינת חזון נועז. עד אמצע העשור הראשון של המאה ה-21 עברו קיבוצים רבים בישראל להתנהלות המבוססת במידה רבה על עקרונות אלו. את משנתו העלה על הכתב בספרו "הקיבוץ החדש" שיצא לאור ב-1993 בהוצאת כתר.
ב-2010 יצא לאור בהוצאת כרמל ספרו "להפריט", המנתח את הסיבות לכישלונן של האידאולוגיות הגדולות במאה ה-20 בכלל ולזה של "החלום הקיבוצי" בפרט, לדעתו, וקורא להליכה לכיוון עקרונות השוק החופשי והיד הנעלמה.
לקריאה נוספת

אורי הייטנר, יהודה הראל: ביוגרפיה, ידיעות ספרים, 2019.
הערות שוליים

↑  אהרן דולב, איגוד המשתמשים בגבול הסורי, מעריב, 17 בנובמבר 1967
↑  שרון חוזר, דבר, 3 במרץ 1977
↑  מתנגדי האיחוד עם מפא"י באחה"ע מסבירים עמדתם, דבר, 4 במאי 1967
↑  קיבוץ מרום גולן - בכור ישובי הרמה, דבר, 1 באוגוסט 1972
↑  בני קיבוצים ומתנדבים הקימו אכסניה בקוניטרה, דבר, 18 באוקטובר 1967
↑  שלום על הרמה, דבר, 10 בנובמבר 1967
↑  אהרן דולב, ילדים ובניינים במרום גולן, מעריב, 27 במרץ 1970
↑  ואלו זוכי פרס מוסקוביץ' הפרס שנוסד על ידי ד"ר ארווינג וצ'רנה מוסקוביץ' יוענק השנה לרב בנימין (בני) אלון, לקרוליין גליק וליהודה הראל, ערוץ 7, 13 באפריל 2016
↑  ירדן צור, יהודה הראל, מראשי ההתיישבות ברמת הגולן, זכה בפרס ישראל לחקלאות והתיישבות, באתר הארץ, 19 במרץ 2018
↑  רשות הדיבור למתנחלים, מעריב, 4 באפריל 1969
↑  יהודה הראל, פגז מהעורף, מעריב, 12 ביולי 1970
↑  מאיר הראובני, רוסים אנגלוסכסים ושמניסטים ביישוב הראשון שהתנחל בגולן, מעריב, 29 במרץ 1972
↑  עוד הצעה למצע, דבר, 19 באוגוסט 1973
↑  חגי הוברמן, "חנן פורת - סיפור חייו", ידיעות ספרים, 2013, עמ' 78
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302408505171  GND: 1131834097  ISNI: 0000 0004 0308 5601  LCCN: n88210370   WorldCat (עם LCCN): n88-210370
טיסהסלש

| --- | --- |
סמל טיסהסלשסמל טיסהסלש

תמונת אוויר של הכנסייה הקלוויניסטית
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  המישור הגדול הצפוני
 מחוז:  יאס-נאג'קון-סולנוק יאס-נאג'קון-סולנוק
 נפה:  נפת טיספירד
 שטח:  49.79 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,172 (1 בינואר 2024)
  ‑ צפיפות:  34.09 נפש לקמ"ר
 קואורדינטות:  47°33′33″N 20°43′10″E﻿ / ﻿47.559096°N 20.719461°E﻿ / 47.559096; 20.719461 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.tiszaszőlős.hu
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.טיסהסלש(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.טיסהסלש  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טיסהסלש (בהונגרית: Tiszaszőlős) הוא כפר במחוז יאס-נא'קון-סולנוק, בנפת טיספירד.
מיקום

הכפר ממוקם בחלק הצפוני של המחוז, על הגבול של הנאג'קונשאג ההיסטורי, על הגדה השמאלית של נהר הטיסה ואגם טיסה. העיר הקרובה ביותר היא טיספירד, כ-8 ק"מ צפונה, בעוד מושב המחוז, סולנוק, נמצא במרחק של 78 ק"מ משם.
היישובים השכנים הם כאמור טיספירד מצפון, Tiszaigar ממזרח, Tiszaderzs ממערב ו-Tiszaszentimre מדרום מערב. הכפר גובל במערב ובצפון-מערב בכפר אוילרינצפלווה.
נגישות

נתיב הגישה החשוב ביותר לכפר הוא כביש 3216, ניתן להגיע אל היישוב גם ברכבת בקו הרכבת קרצג-טיספירד, שיש לו תחנת עצירה בסמוך למקום. תחנת הרכבת ממוקמת בקצה המזרחי של האזור הפנימי, נגישה בכביש ציבורי מכביש 32, המסתעף מכביש 3216. הניתן להגיע גם בכביש משני מספר 318 הידוע כדרך פרנץ פטר ומשמר את זכרו של אחד מארבעת האנשים המקומיים שנרצחו על ידי הפולשים הרומנים ב-1919.
היסטוריה

הכפר הוא יישוב מתקופת ארפאד. שמו הוזכר לראשונה בצ'רטר בשנת 1256 בשם זאולאוס. על סמך הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו בכפר, נקבע כי חיו שם אנשים כבר בתקופה הפרהיסטורית. זה נתמך על ידי הממצא המפורסם מהתקופה הכלקוליתית, שעלה לפני השטח בשנת 1839 כאשר החוף ליד יישוב סמוך קרס במהלך שיטפון לאחר מכן. הממצא, מטבע זהב נמצא כיום בווינה, והיה שייך בהחלט לנסיך מהתקופה הכלקוליתית. האזכור הבא בכתב הוא מימי הביניים. תושבי הכפר ברחו או התמעטו דרמטית במהלך הכיבוש והמלחמות הטורקיות (הונגריה העות'מאנית), אך הם תמיד חזרו ובנו מחדש את כפרם.
הקידומת "טיסה" מתוארכת למאה ה-17 ומאז מופיע בשם הכפר. מאוחר יותר, מופיעה התוספת "סלש" (Szöllős) כלומר "כרם" והפך קבוע בשם. השם נבע מענבי בר שגדלו על גבעות נהר הטיסה. בשנת 1910, 2554 מתוך 2555 תושבי היישוב היו הונגרים. מתוכם, 404 היו רומים קתולים, 2,083 קלוויניסטים ו-50 יהודים.
אתרים בעלי עניין

אנדרטת מלחמת העולם
אנדרטת המרד ההונגרי 1956
מצבת 15 במרץ
הכנסייה הקלוויניסטית
חוות זרעי ענבים
זיקוק ברנדי והציוד
מגדל מים
בית כפרי בן שתי קומות
נמל ארניושי
נמל קטמרן
נולדו כאן

ז'יגמונד סלשי (1872–1953) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי.
אישטוואן זאגון (במקור פליישל, בהונגרית: Zágon István; טיסהסלש, 30 באוקטובר 1893 – בודפשט, 10 בינואר 1975) היה מחזאי יהודי-הונגרי, עיתונאי, דרמטורג, מתרגם ספרותי, הומוריסטן.
תיירות

אגם טיסה הוא האגם השני בגודלו בהונגריה ויש לו חי וצומח מגוונים. קמפינג, דיג, טיולי הליכה ושייט אפשריים גם כן. הנמלים נמצאים במרחק של 5 ק"מ מהכפר.
מבשלת Falusi Patika Látavny Pálinka נפתחה בשנת 2012. כאן ניתן לראות את הטכנולוגיה של ייצור הברנדי, את סוד ייצור הברנדי וכן ציוד זיקוק היסטורי וגם מודרני.
לקריאה נוספת

Györffy György: Az Árpád-kori Magyarország történeti földrajza.
Tiszaszőlős történelme (dr. Vadász István)
טיסהפישפקי

| --- | --- |
סמל טיסהפישפקיסמל טיסהפישפקי

נהר הטיסה בטיסהפישפקי
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  צפון המישור הגדול
 מחוז:  יאס-נאג'קון-סולנוק יאס-נאג'קון-סולנוק
 נפה:  נפת טרקסנטמיקלוש
 שטח:  37.45 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  2,000 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  47°13′00″N 20°19′00″E﻿ / ﻿47.216666666667°N 20.316666666667°E﻿ / 47.216666666667; 20.316666666667 
 אזור זמן:  UTC+2
 http://www.tiszapuspoki.hu/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.טיסהפישפקי(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.טיסהפישפקי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טיסהפישפקי (בהונגרית: Tiszapüspöki) הוא כפר במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק בנפת טרקסנטמיקלוש.
מיקום

טיסהפישפקי ממוקמת על הגדה השמאלית של נהר הטיסה, בשכנות לכפר הגדול סאיול, כשמונה קילומטרים צפונית מערבית מטרקסנטמיקלוש.
נגישות

ניתן להגיע אליו בכביש הראשי מס' 4.
היסטוריה

טיסהפישפקי והאזורים הסובבים אותו היו מיושבים מאז ימי קדם. ניתן להסיק משברי הכדים שאנשי התרבות הפורחת של "קרש" התגוררו בעבר באזור. מתקופות מאוחרות יותר נותרים לנו סיר סרמאטי, קערה ושאר כלי חרס. בין היתר נמצאה טבעת כסף בבתי הקברות של תקופת כיבוש הונגריה על ידי השבטים ההונגרים (התיישבות המדיארים במרכז אירופה).
האזכור הראשון של היישוב בכתב הוא בשנת 1009, כאשר הוקמה הבישופות של אגר. מאוחר יותר תעודה של בלה הרביעי, מלך הונגריה מאשרת את שטר הקניין של בישופות אגר, בשנת 1261.
במאה ה-16 הגיע היישוב לשיא פריחתו. משנת 1622 מתנהל רישום לידות ומיתות ביישוב, ובשנת 1643 נבנתה הקפלה החדשה.
בין השנים 1692–1699 נרשם היישוב כמקום לא מיושב, אלא כערבה. אחרי 1718, המתיישבים באו מהעיר אגר מה"יאסשאג" (Jászság-כלומר ארץ ה"יאסים") וכן מגליציה ביניהם גם יהודים. אז הופיעו ביישוב גם "בעלי המלאכה" הראשונים, טוחני קמח, יצרני לבנים בשריפה, יצרני מגפיים.
היישוב הועבר לזמן מה למחוז סטמאר בשנת 1804. ביישוב נערך ויסות והעמקת אפיק נהר הטיסה בין השנים 1851–1932.
אתרים בעלי חשיבות

1765–1769. נבנה בניין הכנסייה הקתולית בסגנון הבארוק. ספסלי הכנסייה נבנו במאה ה-19 בסגנון קלאסיציסטי.
בית הכומר נבנה על ידי קארוי אסטרהאזי, הבישוף של אגר. (שמור)
בכיכר מול הכנסייה אנדרטאות של מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה ופסל יאן מנפומוק.
יום הכפר מתקיים מדי שנה בחודש יולי.
ב-11 בנובמבר, אירוע משמעותי הוא פרידת יום מארטון.
כפר נופש טיסהפישפקי אידיאלי היום עבור דייגים חובבים.
ילידי המקום

פרנץ סיצ'י, קודם שמואל שוורץ (בהונגרית: Szécsi Ferenc; טיסהפישפקי, 29 באפריל 1892 – בין 1941 לבין 1945) היה משורר, מתרגם יהודי-הונגרי.
גלריית תמונות

הכנסייה מהאוויר
מבט על הכפר מהגובה
צילום אוויר של מגרש הספורט
מבט אווירי על בית הקברות
לקריאה נוספת

"Tiszapüspöki település rövid története". אורכב מ-המקור ב-2011-11-12. נבדק ב-2011-08-01.
שמו של הכפר טיסהפישפקי בחריטת סקלרית-הונגרית
הכנסייה הרומית-קתולית
יוסי אוחנה

יוסי אוחנה, 2004
יוסי (זוזו) אוחנה (23 באוגוסט 1933 – 7 במרץ 2014) היה סופר ואיש דפוס ישראלי, חתן פרס זאב לספרות ילדים ונוער התשמ"ה 1985.
ביוגרפיה

אמו, רחל אוחנה, ילידת חברון ודור שישי בישראל; אביו, יהודה, יליד נווה צדק בתל אביב. אביו ואמו גורשו בצעירותם (כל אחד בנפרד) מארץ ישראל בזמן השלטון העות'מאני בארץ ישראל, הגיעו לאלכסנדריה, שם נפגשו והתחתנו. יהודה אוחנה היה בעל מפעל חליפות מצליח וחזן בבית הכנסת אליהו הנביא באלכסנדריה.
יוסי (זוזו) אוחנה נולד באלכסנדריה שבמצרים, ולו אחות וארבעה אחים מבוגרים ממנו. ב-1938, בהיותו בן שלוש, שב עם משפחתו לארץ ישראל, הם התיישבו בנווה צדק. יוסי למד בבית הספר 'תלמוד תורה' ולאחר מכן בבית הספר תחכמוני בתל אביב. האב יהודה, שלא הצליח בעסקיו בתקופת קום המדינה, הלך לעולמו בהיותו בן 42 ויוסי יצא לעבוד מגיל צעיר כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
בשנת 1951 התגייס לצה"ל, שירת כממלא מקום קצין הרכב בבה"ד בדרגת סמ"ר והשתחרר בשנת 1953. מאז שחרורו השתתף עד שנת 1973 בכל מלחמות ישראל, בשירות מילואים.
החל לעבוד ב'דפוס הפועל הצעיר' ולאחר מכן בדפוס דבר. לימים הצטרף כשותף לאחיו מוריס ב'חברת הכורכים', אותה ניהל מרבית חייו.
יוסי אוחנה נישא למימי לבית הימן, זוכת אות ההתנדבות "מגן העיר" מראש עיריית רמת גן, צבי בר. להם שלוש בנות ובן. בנם אודי הוא בעל הוצאת הספרים אופיר ביכורים.
ספרו של יוסי אוחנה ראה אור בשנת 1984 בהוצאת מעריב וזכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער לשנת תשמ"ה, מטעם משרד החינוך והתרבות. הספר נכנס לתוכנית הלימודים ונלמד בקובץ "באומר ובשיח - לקט ספרותי לבית הספר היסודי".
נימוקי ועדת השופטים להענקת הפרס:
ביבליוגרפיה > ספרו

יוסי (זוזו) אוחנה, השכונה שלי, הוצאת מעריב, 1984.
ביבליוגרפיה > לקריאה נוספת

אסתר קל (שמעה ורשמה), "השכונה של יוסי", הארץ שלנו, חוברת 15 תשמ"ה, 2 בינואר 1985, עמ' 4–5, 15.
יוסי (זוזו) אוחנה, חוברת זיכרון להוריי היקרים ולכל משפחת אוחנה, הוצאת אופיר ביכורים, התשע"ג 2012.
קטעים מספרו ראו אור גם באכסניות הבאות:
"רחל המשוגעת", בתוך: בת שבע רשף, מיכל הניג-טולדנו, דבורה אמיר (עורכות), עונות וליהנות – מקראה בחינוך הלשוני בשילוב טקסטים חזותיים, ג חלק שני, הוצאת יבנה/בונוס, תשע"ה 2015, עמ' 79–81.
גרשון ברגסון (עורך), בתוך: באומר ובשיח – לקט ספרותי לבית-הספר היסודי, ספר ראשון לכתות ג-ד, ספריית הפועלים, באישור משרד החינוך והתרבות, תשמ"ה 1985, עמ' 60–62.
"יעקב אבו אל בנאת", בתוך: מועדונופש – חדשות טבריה ואילת קלאב הוטל, גיליון מס' 13, דצמבר 1984, עמ' 27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458070105171  ISNI: 0000 0000 2669 7433  LCCN: n86066973  VIAF: 35933964   WorldCat (עם VIAF): 35933964
יובל גלעד

| --- | --- |

 לידה:  27 בספטמבר 1971 (בן 53) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
יובל גלעד (נולד ב-27 בספטמבר 1971) הוא משורר, מבקר ועורך ספרותי.
שירה

גלעד פרסם חמישה ספרי שירה. משיריו הופיעו באנתולוגיות "אדומה", "הקשב!" ועוד. שיריו נדפסו בכתבי עת כ"שבו", "עיתון 77", "קשת החדשה" ובמוספי ספרות בעיתונות. במאמר על שלושת ספרי שירתו, מציין אורי וייס, את ריבוי הדימויים בספריו, ומגדיר את המשורר כ"רב אמן של הדימוי המתהפך". על ספרו הראשון, "שירי נזיר", כתב המשורר והעורך משה בן שאול:"ספר צנום מאוד, בן 29 עמודים בסך הכול, ובכל זאת יש בו מלאי של ריגושים ודחיות, הליכה אל שוליים עירוניים, לעיתים ארוטיים... הארוטיקה בהם נועזת וההתבוננות, זו הכרוכה בווידוי, מדויקת מאוד". על ספרו השני, בדידות ישראלית", כתב המשורר עודד פלד: "ראייה מפוכחת, צלולה, של המצב או ההוויה הישראלית; ההיגד, אמירה ישירה, בוטה ומחוספסת, שאינה גולשת לכדי פלקט פוליטי - כל אלה שלובים יחד בשפת תיאור צלולה, חדה, ובווידוי חושפני המזכיר את כוהני הווידוי האמריקנים הגדולים: ג'ון ברימן, סילביה פלאת' ועוד". ואילו על ספרו השלישי, "בית קברות לשירים", כתבה המשוררת נוית בראל: "ספר שירה מעודנת, אשר משוררו ביקש לייצר בו רגעים של יופי, שאמורים להתבלט מעל מציאות שאיננה תמיד יפה".על גב ספרו הרביעי, 'אירופה', כתב המשורר עמוס אדלהייט: "רקמה לירית מינימליסטית חזקה ומשוכללת עם פריצות של אינטרוספקציה בעלות נימה אלגית ולשון שאינה מוותרת על החוויה האישית, על נוף ועל אווירה, ללא התחכמות ומליצה ריקה, מאפיינות את קובץ השירים". בבקורת על הספר 'אירופה' כתב עמיר עקיבא סגל כי: "'אירופה' הוא יצירה ייחודית, ויש לקוות שתהיה סנונית שתבשר גל חדש של שירה עברית – כזו שיכולה לומר משהו על העולם, ולא רק על פיסת האדמה הקטנה בה אנו נמצאים".
ספריו

שירי נזיר, גוונים, 2000
בדידות ישראלית, כרמל, 2004
בית קברות לשירים, ספרי עיתון 77, 2009
אירופה, כרמל/עמדה חדשה, 2018.
כלב צער, ספרי עתון 77, 2023.
ביקורות

בשנים 2010–2011 פרסם גלעד עשרות רשימות ספרותיות באתר nrg בבלוג של רן יגיל, בהן רשימות על הסופרים תומאס מאן, רוברט מוסיל, ישראל ברמה ועוד. הרשימות פורסמו תחת הכותרת "סדנאות קריאה" וזכו לקהל קוראים רב. משנת 2012 מפרסם גלעד ביקורות שירה באתר יקום תרבות. כמו כן הוא משתתף קבוע בכתבי העת "עמדה" ו"עיתון 77". מסה נרחבת פרי עטו, על הפרוזה של יותם ראובני, נדפסה בכתב העת "עמדה", גיליון מספר 24. בגיליון 26 של אותו כתב-עת, נדפסה מסה ביקורתית מקיפה של גלעד על "המוסף לתרבות וספרות" של "הארץ", ועל שירת יצחק לאור ודורי מנור. כמו כן בגיליון 'עכשיו' 73–74, נדפסה מסה פרי עטו של גלעד על סופר זרם התודעה והמבקר אמנון נבות, מסה העוסקת ביצירות הפרוזה שלו.
באתר יקום תרבות כתב יובל גלעד על אמנון נבות וספריו. בפתיח למאמר זה הגדיר עורך האתר את גלעד כ"תלמידו הרוחני".
עריכה

גלעד הוא מוסמך החוג לספרות כללית באוניברסיטת תל אביב. את עבודת הגמר שלו כתב בהנחיית ד"ר תמר יעקובי, על הפואטיקה של המשורר אורי ברנשטיין. בשנים 2009–2011 עבד כעורך הראשי של הוצאת גוונים. בשנת 2013 הופיע בעריכתו "פרחי בדידות לבנים", מבחר משירת המשורר הארצישראלי מרדכי טמקין, הכולל גם שירים מעיזבונו של המחבר.
מבחר ספרים בעריכתו:
אדם הולך: סיפורים מקומיים/ אייל גפן, גוונים, 2010.
בחצי ימי האדמה: רישומים קוסמיים/ שלמה שובל, גוונים, 2010.
יעל וזאב החלומות/ אנני בלומפלד, גוונים, 2010.
להיות/אולי/ מאיה גוילי, גוונים, 2011.
המיותרים/ יגאל גודקוב, הוצאת חבצלת החוף, 2011.
משפחה הורגת/ מיכל הרטשטיין, רימונים, 2013.
המשוגע בעליית הגג/ רונן בלומברג, ספרי עיתון 77, 2013.
פרחי בדידות לבנים/ מבחר משירת מרדכי טמקין, הוצאת שמואל טל, 2013
פרידה בברלין/ מתי שמואלוף, בוקסילה, 2014
לאן נעלם הדוד בנימין?/ רעיה הלר, קונטנטו, 2014.
אחד ליד כולם: מפגשים יצירתיים במרחב הייעוצי/ ד"ר יורם דובובסקי, קונטנטו, 2016.
בהלמות הפטיש עצבך יפוג: משירי זאב לבני/ זאב לבני, ספרי עיתון 77, 2017.
שטויות מהאייפון/ עידית יולזרי, ספרי עיתון 77, 2017.
מהפכות: נקודות מפנה שעיצבו את עולמנו/ יובל נח הררי, חיים שפירא, מריו ליביו ואחרים, מודן והאוניברסיטה המשודרת, 2017.
מיינדפולנס - להיות כאן ועכשיו/ מתי ליבליך ואחרים/ כתר, 2018.
לקפוץ למים - מהימנעות להשתתפות מלאה בחיים/ אנאבלה שקד/ מודן, 2019.
מציאות - ממשות, אמת ותפיסה משלל פרפסקטיבות/ שי פרוגל, אביעד קליינברג, שמוליק דובדבני ואחרים, האוניברסיטה המשודרת, 2020.
הערות שוליים

↑  אורי וייס, "אמן הדימוי המתהפך", אן, אר, ג'י .
↑  משה בן שאול, "נזירות אירוטית", "מאזניים" גיליון מס 3, כרך ע"ז, דצמבר 2003
↑  עודד פלד, "שירה ישירה ובוטה", "עיתון 77", גיליון 299, פברואר 2005
↑  נוית בראל, להתמלא אהבה לספסל רחוב, "עיתון 77", גיליון 343, 2009.
↑  עמיר עקיבא סגל, רחוב רע לב עם מעיל עור, "עיתון 77", גיליון 406, 2019.
↑   אילן ברקוביץ', יובל גלעד מציג בשיריו תמונת עולם מפוכחת ואכזרית, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2023
↑  הספד לנביא זעם - לזכרו של אמנון נבות, באתר "יקום תרבות", 10.9.2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312160905171  BnF: cb14618699f (data)  ISNI: 0000 0000 7145 0245  LCCN: n00049223  VIAF: 97597753   WorldCat (עם VIAF): 97597753
יחסי יפן–ספרד

| יחסי יפן–ספרד |
| --- | --- |
יפן: ספרד


יפן: ספרד
שטח (בקילומטר רבוע)
377,915: 505,370
אוכלוסייה
123,588,993: 47,905,341
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,212,945: 1,580,695
תמ"ג לנפש (בדולרים)
34,088: 32,996
משטר
מונרכיה חוקתית, דמוקרטיה פרלמנטרית: מונרכיה חוקתית

יחסי יפן–ספרד הם יחסי החוץ שבין ספרד ליפן. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי. שתי המדינות חתומות על הסכמי שיתוף פעולה בתחומים רבים, בהם סחר, תרבות, מדע, תעשייה, ספורט וביטחון.
לספרד יש שגרירות בטוקיו בירת יפן, בעוד שליפן יש שגרירות בבירה מדריד וקונסוליות בלאס פאלמאס דה גראן קנריה ובברצלונה.
היסטוריה

הקשר הראשון בין התרבויות היה כאשר המסיונר הספרדי פרנסיסקו חאווייר הגיעו ליפן בשנת 1549, שם הקים את היישוב הקתולי הראשון בארץ. בשנת 1565, ספרד יצרה את נתיב הגליאון של מנילה- נתיב סחר שקישר את מנילה, בירת הפיליפינים לעיר הנמל המקסיקנית אקפולקו (שני אזורים תחת שלטון ספרדי). נתיב סחר זה עבר בסמוך ליפן, ובכך התחזק הקשר בין המדינות. בשנת 1582 קבוצת יפנים-נוצרים יצאו לביקור באירופה, שבמהלכו גם ביקרו בספרד ואף את פליפה השני, מלך ספרד. באוקטובר 1613 נשלחה המשלחת הדיפלומטית הראשונה מיפן לספרד. היחסים הדיפלומטיים הוכרזו באופן רשמי ב-12 בנובמבר 1868 עם חתימת הסכמי-ידידות בין המדינות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ספרד תמכה באופן לא רשמי במדינות הציר, בהן יפן. תמיכה זו פחתה בשנת 1944, כאשר ככל הנראה פרנסיסקו פרנקו הבין כי בעלות הברית הן אלו שינצחו במלחמה. הקשרים בין המדינות נחלשו מאוד עד שכמעט והופסקו לגמרי במרץ 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתפרו היחסים בין יפן לספרד. באוקטובר 1980, חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד ביקר ביפן. בספטמבר 1994 ביקר הקיסר היפני אקיהיטו בספרד. מאז ביקורים אלו, חלו עוד ביקורים רבים מטעם הממשלות. בשנת 2017 שתי המדינות חגגו 150 שנה של יחסים דיפלומטיים.
כלכלה

בשנת 2015 הסחר בין יפן וספרד הסתכם ב-5.5 מיליארד אירו (729 מיליארד ין). היצוא העיקרי של יפן לספרד כוללים: מוצרים כימיים, מכונות וציוד תחבורה. היצוא של ספרד ליפן כולל: ציוד תחבורה ומכונות.
תיירות

ספרד היא היעד החמישי בגודלו עבור תיירים יפנים. בשנת 2017 הגיעו לספרד כ-473,000 תיירים יפנים שהכניסו למדינה כ-900 מיליון אירו. באותה השנה כ-100,000 אזרחי ספרד נסעו ליפן. חברת איבריה איירליינס מפעילה טיסות ישירות בין מדריד לטוקיו.
יחסי יפן–עיראק

| יחסי יפן–עיראק |
| --- | --- |
יפן: עיראק


יפן: עיראק
שטח (בקילומטר רבוע)
377,915: 438,317
אוכלוסייה
123,588,993: 46,286,779
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,212,945: 250,843
תמ"ג לנפש (בדולרים)
34,088: 5,419
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה פרלמנטרית

יחסי יפן–עיראק הם היחסים הבילטרליים שבין יפן לבין רפובליקת עיראק.
היסטוריה

בשנת 1939 ייסדה יפן את משרד בבגדאד; בשנת 1955 פתחה גם עיראק לשכה בטוקיו. בשנת 1960 שודרגו שתי הלשכות לשגרירויות.
בשנת 1991, לאחר פינוי כל הדיפלומטים היפנים מעיראק בעקבות מלחמת המפרץ, השעתה יפן באופן זמני את השגרירות שלה.
בשנת 2004 הכירה יפן בממשלת המעבר במדינה. בשנת 2017 פתחה קונסוליה בארביל.
סחר

בשנת 2018 ייצאה עיראק ליפן סחורות בשווי כולל של 145 מיליארד ין, וייבאה מיפן סחורות בשווי 34 מיליארד ין.
ראו גם

יחסי יפן–כווית
יחסי יפן–עומאן
יחסי יפן–ירדן
יחסי דרום אפריקה – צרפת

| יחסי דרום אפריקה – צרפת |
| --- | --- |
דרום אפריקה: צרפת


דרום אפריקה: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
1,219,090: 643,801
אוכלוסייה
64,192,939: 66,574,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
377,782: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,885: 45,527
משטר
רפובליקה: רפובליקה סמי נשיאותית

יחסי צרפת-דרום אפריקה הם יחסים הדיפלומטיים בין צרפת לבין דרום אפריקה.
היסטוריה

בין 1961 ל-1974 הייתה צרפת ספקית הנשק הגדולה ביותר של דרום אפריקה. צרפת ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם דרום אפריקה בשנת 1981, וכוננה מחדש את היחסים בשנת 1992 שתי המדינות חברות ב-G20 והאו"ם. לשתי המדינות קשרים כלכליים חזקים; צרפת הייתה היבואנית התשיעית בגודלה בדרום אפריקה נכון לשנת 2015.
שיתוף פעולה ביטחוני

עד שנות ה-80 של המאה ה-20 צרפת קיימה יחסים קרובים עם המשטר הגזעני בדרום אפריקה, ומכרה לו מטוסי קרב מסדרת מיראז', מסוקים, כלי רכב משוריינים, צוללות, פריגטות ומערכות טילי קרקע-אוויר, בזמן שהיא הייתה מעורבת צבאית בכמה סכסוכים אזוריים.
נציגויות דיפלומטיות

דרום אפריקה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז, ו-2 קונסוליות בליל ורן. מאידך, צרפת מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה, ו-5 קונסוליות בקייפטאון, דרבן, איסט לונדון, יוהנסבורג ופורט אליזבת.
טיסו (יצרנית שעונים)

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1853–הווה (כ־171 שנים) 
 חברת אם:  סווטש 
 מיקום המטה:  לה לוקל 
 ענפי תעשייה:  הורולוגיה 
 מוצרים עיקריים:  שעון, chronograph, שעון יד 
  
 www.tissotwatches.com
 
טיסו (בצרפתית: Tissot) היא יצרנית שעוני יוקרה שווייצרית הנמצא כיום (נכון ל-2023) בבעלות קבוצת סווטש. החברה נוסדה בשנת 1853 על ידי שארל-פליסיאן טיסו ובנו, שארל-אמיל טיסו בעיר לה לוקל בשווייץ.
החברה אינה קשורה לחברת מתיי-טיסו (Mathey-Tissot), אף היא חברת שעונים שווייצרית.
היסטוריה > הקמה כחברה עצמאית

בשנת 1853 הקימו שארל-פליסיאן טיסו ובנו, שארל-אמיל טיסו, את החברה בעיירה לה לוקל שבקנטון שאטל שבאזור הרי היורה בשווייץ.
טיסו הבן הביע עניין ביצירת שעונים מגיל צעיר, והשניים עבדו כצוות בביתם, אותו הסבו למפעל שעונים קטן. האב שימש כיוצרן של תיבות השעון, בעוד הבן יצר את המנגנונים עצמם. בשנת 1858 עזב טיסו הבן לרוסיה, ונחל הצלחה במכירת שעוני הכיס של החברה ברחבי האימפריה הרוסית. רוסיה הפכה לשוק העיקרי של שעוני טיסו, והמותג הפך פופולרי אפילו בחצר הצאר. בשנת 1885 עבר שארל טיסו, בנו של שארל-אמיל טיסו ונכדו של שארל-פליסיאן טיסו, למוסקבה כדי לנהל את הסניף שהוקם על ידי אביו.
היסטוריה > אומגה,‏ SSIH,‏ ASUAG‏, SMH

בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-1929 הביאה ההתמוטטות הכלכלית העולמית את שוק השעונים כולו להאטה. בעקבות המשבר הקימו אומגה וטיסו שותפות תחת הנהלתו של פול טיסו-דראג'ה (Paul Tissot-Draguett) שקיבל את הכשרתו בחברת טיסו, והפך למנכ"ל אומגה ב-1930. האיחוד נקרא "חברת תעשיית השעונים השווייצרית" (Société Suisse pour l'Industrie Horlogère) או בקיצור - SSIH. שעוני טיסו-אומגה מתקופה זו נחשבים מבוקשים על ידי אספנים.
ניסיונה הראשון של טיסו כשען רשמי היה ב-1938, כשהחברה תיזמנה מרוצי סקי בוילאר-סור-אולון, סמוך לעיר המקור של החברה בהרי היורה. שעוני טיסו שימשו למדידת מרוצי סקי במורד הגבעה בשווייץ בשנת 1938, ולאחר מכן בגביע דייוויס לשנת 1957.
בשנת 1983 הוקם SSIH-ASUAG, התאגיד הכללי של תעשיית השעונים השווייצרית (Allgemeine Schweizerische Uhrenindustrie Aktiengesellschaft), או בקיצור ASUAG. החברה שימשה כחברת האחזקות של חלקים משמעותיים מתעשיית השעונים השווייצרית, שנקראה אז "החברה השווייצרית למיקרו-אלקטרוניקה וייצור שעונים" (Société Suisse de Microélectronique et d’horlogerie) ובקיצור, SMH.