תוארי הממונים בגולה על מעות ארץ ישראל
היסטוריה

בספרות ההלכה של המאה ה-15 מוזכרים גזברים שהיו ממונים על איסוף הכספים בתפוצות ושליחתם לארץ ישראל.
עדויות לשימוש בתואר-הכבוד "נשיא ארץ ישראל" ידועות מהמאה ה-16 ועד המאה ה-19 הגם שאינן רבות ביחס למקורות התקופה. אישים אלו שימשו כנאמנים לאיסוף כספים עבור היישוב היהודי בארץ. התאפיינו במיוחד במרכזי יהודים כגון פראג, לבוב, אמשטרדם ופרנקפורט ובמאה ה-19 גם בבראד ובוילנה.
בקהילות יהדות ספרד שברחבי אירופה כונו אישים אלה בתואר פקיד ירושלים (כלומר הממונה על התרומות למען ירושלים), פקיד טבריה וכדומה. כמו כן השתמשו בתואר גזבר א"י. תארים אלה התאפייינו במרכזים כמו ונציה, ליוורנו, וקושטא.
אותם רבנים, אישי ציבור ונדבנים ששימשו בתפקיד זה בתפוצות ישראל היו גם מארחים את השד"רים שנשלחו מארבע ערי הקודש לכל תפוצות ישראל ואשר היו מביאים את זכרונה, תורתה ובשורותיה של ארץ ישראל לגולה לאורך הדורות. השד"רים היו לעיתים רבות מראשי חכמי היישוב היהודי ושהותם בקהילות נערכה במעמד רם. בסוף ביקורם היו אוספים את התרומות שנגבו לאורך הזמן ונשמרו בידי הנאמנים על מנת לשולחם עם השד"רים לארץ ישראל.
חשיבות לכך שהיו בעלי תפקידים אלה ראשי הקהל באה לידי ביטוי בין היתר במקרים בהם השליח ביקש אישור לקבלת תרומה לכמה שנים מראש. מאחר שלא בכל שנה יכלו להגיע לאותה קהילה במסעותיהם. וכל שכן אם נתבקש אישור קבלת תרומות על חשבון השנים הבאות למרות שהשליח הגיע לפני תום מספר השנים להם אספו בפעם הקודמת את התרומות. וכך לכאשר נצרכו למגבית נוספת מיוחדת בשעת הדחק בפעולת עזרה דחופה ליישוב היהודי בארץ. החלטות מסוג זה התקבלו על ידי ועדי הקהילות והושפעו מעמדתם של ראשי הקהל ונכבדיו.
בנוסף לכך, מנהיגי איסוף הכספים בתפוצות פיקחו על מינוי גבאי מעות ארץ ישראל בכל קהילה ככל שאותה קהילה לא מינתה בעצמה אנשים לתפקידים אלה. בקהילות עצמן שבכל אזור מונו גבאים אשר כונו "הממונה על מעות ארץ ישראל". בקהילות ישראל בארצות המזרח מי שמינו את גבאי הצדקה היו השד"רים עצמם.
לימים הוקמו מוסדות מאורגנים במרכזים כאלו בשמות: ועד פקידי ירושלים בקושטא, רוזני וילנא, ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם לשם ניהול מערכתי לאיסוף ושליחת הכספים בצורה מסודרת ובטוחה יותר.
ב-1726 ייסד ר' יעקב בן דוד זונאנה עם אנשי ציבור נוספים את ועד פקידי קושטא אשר כונה בשעתו בשם "ועד פקידי וגבירי ארץ ישראל בקושטא" ונחשב באותה תקופה למרכז החשוב ביותר לכספי א"י, בהיותה קרובה לא"י מחד ומאידך מרכז השלטון העות'מאני. לאור זאת תרומות רבות מאירופה לא"י עברו דרכם. בנוסף לכך היה הפקיד (כונה גם המורשה) רשאי להשקיע את הכסף באופן בטוח, על מנת שלא יפסיד מערכו בעת אינפלציה, ובמידת האפשר אף ישא רווחים.
בקרב תנועת החסידות התואר היה נשיאי קופת מעות ארץ הקודש (או "מעות ארץ ישראל") הכספים נאספו בעיקר מרוסיה הלבנה ומדינת ווהלין למען היישוב האשכנזי החסידי בארץ ישראל מתקופה קצרה אחרי עליית החסידים הגדולה ב-1777. בראשות המגבית מחוץ לארץ ישראל עמד בראשית המפעל רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד ולפיכך כונה בשם נשיא קופת מעות ארץ הקודש וכך אדמורי"ם נוספים לאורך השנים.
לכשהוקם בשלהי המאה ה-18 ארגון רוזני וילנה, הפעילות העיקרית של הארגון הייתה איסוף כספים על מנת לחלקם ליהודים אשכנזים שעלו לארץ ישראל. ברם הקבוצה הראשונה שנהנתה מכספי החלוקה שאספו רוזני וילנה הייתה דווקא קבוצה של החסידים, מעליית תלמידי הבעל שם טוב למרות לקו של ההתנגדות לחסידות המובהק של הארגון. ההיסטוריון אריה מורגנשטרן מדגיש שנקודה זו מבהירה את היחס שייחסו ליישוב הארץ כערך עליון, מעל לסכסוכים הקשים שבין מתנגדים לחסידים. בהמשך תמך הארגון באופן פעיל בעליית תלמידי הגר"א, בשנת 1808 והיווה במידה רבה את הגב הכלכלי של עלייה זו ושל רוב היישוב האשכנזי בארץ ישראל ובכלל זה גם של עדות החסידים השונות באותה תקופה.