stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורורה מרדיגניאן

| --- | --- |

אַוּרוֹרָה מַרְדִיגַניאן על גבי בול ארמני משנת 2013
 לידה:  12 בינואר 1901 צ'מישגזק, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  6 בפברואר 1994 (בגיל 93) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שפות היצירה:  ארמנית מערבית, אנגלית 
 
אַוּרוֹרָה (ארשלויס) מַרְדִיגַניאן (בארמנית: Աուրորա [Արշալոյս] Մարտիկանեան; ‏12 בינואר 1901, צ'מישגזק, ממורט-איל עזיז, האימפריה העות'מאנית - 6 בפברואר 1994, לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית) הייתה שחקנית וסופרת ארמנית, ניצולת רצח העם הארמני.
ראשית דרכה

מרדיגניאן נולדה למשפחה ארמנית משגשגת בצ'מישגזק, כשלושים וחמישה קילומטרים מצפון לאֱלָזִיג (שנקראה בעבר הַרְפּוּט), בלב טורקיה העות'מאנית. היא חזתה בהירצחם של בני משפחתה, ואולצה לצעוד למעלה מ-2250 קילומטרים, ונחטפה ונמכרה לעבדות באנטוליה. היא הצליחה להימלט אל טיפליס (טביליסי כיום), ומשם לסנקט פטרבורג ולאוסלו, ובסופו של דבר הגיעה לניו יורק.
ארמניה הנאנסת ומכירה פומבית של נשמות

בניו יורק פנה אליה הארווי גייטס, תסריטאי צעיר, וסייע לה לכתוב ולפרסם טקסט שמתואר בדרך כלל כספר זכרונות, בשם "ארמניה הנאנסת" (אנ')‏ (Ravished Armenia).
על בסיס הספר חובר תסריט והופק סרט אילם בשם "מכירה פומבית של נשמות" (Auction of Souls) בשנת 1919, כשמרדיגניאן מגלמת את עצמה, והוצג לראשונה בלונדון. בניו יורק הוצג הסרט בחסות משפחות ואנדרבילט והארימן, בעידוד הוועדה האמריקאית לסעד ארמני וסורי.
מרדיגניאן תיארה שש-עשרה נערות ארמניות אשר "נצלבו" בידי מעניהן העות'מאנים. בסרט "מכירה פומבית של נשמות" מוצגות הנערות מסומרות אל צלבים. ברם, מקץ כמעט שבעים שנה, גילתה מרדיגניאן להיסטוריון הקולנוע אנת'וני סלייד שהסצנה לא הייתה מדויקת, ותיארה לא צליבה אלא שיפוד. לדבריה, "הטורקים לא בנו צלבים בסגנון המוכר. הם יצרו צלבים קטנים ומחודדים. הם הפשיטו את הנערות. אילצו אותן להתכופף קדימה, ולאחר שאנסו אותן, אילצו אותן לשבת על העץ המחודד, דרך הנרתיק. כך הם הרגו - הטורקים. האמריקאים עידנו את זה. הם לא מסוגלים להציג זוועות כאלו."
בתקשורת זכתה מרדיגניאן לכינוי "ז'אן ד'ארק של ארמניה", ותוארה כדוברת קורבנות הזוועות שהתחוללו בטורקיה וברחבי האימפריה העות'מאנית. למרדיגניאן היה חלק בהיווצרות התנועה ההומניסטית בארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20 נישאה מרדיגניאן וחיה בלוס אנג'לס עד מותה בשנת 1994.
פרס אורורה

בעשור השני של המאה ה-21 נחנך "פרס אורורה להקצת האנושות", אשר מוענק על ידי ניצולי רצח העם הארמני למי שבמעשיהם, ובמחיר סיכון אישי, השפיעו משמעותית על הצלת חיי אדם ועל קידום מטרות הומניטריות. הפרס הוענק לראשונה בשנת 2016, בירוואן, בירת ארמניה.
ראו גם

אונס במהלך רצח העם הארמני
לקריאה נוספת

Slide, Anthony. Ravished Armenia and the Story of Aurora Mardiganian. Jackson, Ms.: University Press of Mississippi, 2014.
Taylor, Eugene L.; Krikorian, Abraham T. (2010). "'Ravished Armenia: Revisited:' Some Additions to a 'A Brief Assessment of the Ravished Armenia Marquee Poster'". Journal of the Society for Armenian Studies. 19 (2): 179–215.
הערות שוליים

↑  "Ararat-Eskijian Museum Organizes a Very Successful International Conference". Ararat Home of Los Angeles. 22 במרץ 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Balakian, Peter (2003) The Burning Tigris: The Armenian Genocide and America's Response.
↑  Erish, Andrew A. (2012). Col. William N. Selig, the Man Who Invented Hollywood. University of Texas Press. pp. 211–12. ISBN 978-0-292-74269-7.
↑  Gladstone, Rick (2016-03-15). "Finalists Picked for New Prize Created in Memory of Armenian Genocide". The New York Times (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-04-26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810538792605606  BnF: cb13497294j (data)  GND: 106104484X  ISNI: 0000 0003 9385 1981  LCCN: nr88003467  NTA: 241416191  SUDOC: 196284783  VIAF: 18151776799418012165   WorldCat (עם VIAF): 18151776799418012165 
קטע ששרד מן הסרט, בן כ-15 דקות. הקטע שוחזר בשנת 2009.
כרזת הסרט "מכירה פומבית של נשמות", 1919
איבנינג סטנדרד

| --- | --- |


כותרות העיתון ביום הפיגוע בלונדון ב-7 ביולי 2005, צולם בתחנת ווטרלו
 תדירות:  יומון 
 פורמט:  טבלואיד 
 מו"ל:  Daily Mail and General Trust, Evgeny Lebedev, אלכסנדר לבדב 
 בעלים:  אלכסנדר לבדב, Justin Byam Shaw, Evgeny Lebedev, Daily Mail and General Trust, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 עורך ראשי:  Dylan Jones 
 תאריכי הופעה:  1827–הווה (כ־198 שנים) 
 שפה:  אנגלית 
 מערכת:  לונדון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 ISSN:  2041-4404
 www.standard.co.uk
 
איבנינג סטנדרד (באנגלית: Evening Standard), הוא עיתון בריטי ותיק המתפרסם מדי שבוע ומופץ ללא תשלום באזור לונדון רבתי, אנגליה. הוא מודפס בפורמט צהובון, ויש לו גם מהדורה מקוונת.
באוקטובר 2009, לאחר שנרכש על ידי איש העסקים הרוסי אלכסנדר לבדב, העיתון סיים היסטוריה של 180 שנה של תפוצה בתשלום ומהדורות מרובות מדי יום, והפך לחינמון המפרסם מהדורה מודפסת אחת בכל יום חול, והכפיל את תפוצתו כחלק משינוי בתוכנית העסקית שלה.
ב-29 במאי 2024 הודיע העיתון כי יהפוך לשבועון, לאחר כמעט 200 שנה שפעל כיומון, מכיוון שהוא הפך ללא רווחי. הפרסום היומי הסתיים ב-19 בספטמבר 2024. המהדורה השבועית הראשונה פורסמה ב-26 בספטמבר 2024 תחת השם החדש The London Standard.
היסטוריה

העיתון נוסד על ידי עורך הדין סטנלי ליס גיפארד ב-21 במאי 1827 בשם "הסטנדרד". לאחר שעבר לבעלותו של ג'יימס ג'ונסטון, הוא הפך לעיתון בוקר מ-29 ביוני 1857. תחת השם "איבנינג סטנדרד" החל מ-11 ביוני 1859 פורסמה גם מהדורת הערב. "הסטנדרד: זכה להצלחה בזכות מדור חדשות החוץ שלו, בין השאר הדיווח שלו על אירועי מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865), מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב-1866 ומלחמת מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870, כולם תרמו לעלייה בתפוצתו.
גם "הסטנדרד" וגם ה-"איבנינג סטנדרד" נרכשו על ידי סי ארתור פירסון ב-1904. מדיוויסון דאלזאל רכש את שני העיתונים ב-1910, וסגר את "הסטנדרט", עיתון הבוקר, ב-1916.
היסטוריה > בבעלות לורד ביברברוק

ב-1923, לורד ביברברוק, הבעלים של ה"דיילי אקספרס", קנה את קבוצת העיתונים שהחזיקה בעיתון, אם כי הוא מכר אותם זמן קצר לאחר מכן לבעלים של ה"דיילי מייל", לורד רותרמר, למעט "הסטנדרד". מאז הפך לעיתון שמרני מובהק, שתקף בחריפות את מפלגת הלייבור בבחירות 1945.
ה"איבנינג סטנדרד" הפסיק להתפרסם בימי שבת ב-30 בנובמבר 1974, אך הוא עדיין הפיק שש מהדורות מדי יום. בשנות ה-60, העורך הפוליטי של העיתון רוברט קארוול קיבל תדרוך כמעט מדי בוקר מראש הממשלה הרולד וילסון .
בשנת 1980, הפך לחלק מקבוצת Associated Newspapers ופכל תחת הסכם תפעול משותף עם העיתון Evening News. העיתון החדש היה ידוע כ"New Standard" עד 1985, כאשר Associated Newspapers קנו את יתרת המניות והפכו אותו ל-The Standard. ב-1987 ה-Evening News הוקם מחדש לזמן קצר כדי להתחרות ב-London Daily News של רוברט מקסוול, אבל היה מוזג שוב ב-The Standard מאוחר יותר באותה שנה, לאחר קריסת העיתון של מקסוול.
היסטוריה > בבעלות לבדב

ב-21 בינואר 2009, איש העסקים הרוסי וסוכן ק.ג.ב. לשעבר אלכסנדר לבדב ובנו יבגני לבדב, שב-2010 רכש גם את העיתון "אינדפנדנט", הסכימו לרכוש את השליטה בעיתון תמורת ליש"ט אחד עבור 64% בעלות, זאת לאחר שהעיתון הפסיד 10 מיליון ליש"ט בשנה הקודמת והיה מצוי בחובות. בנוסף התחייב לבדב להזרים לעיתון סיוע של 25 מיליון ליש"ט במשך שלוש השנים, על מנת לסייע לו לחזור לרווחיות.
במאי 2009, העיתון השיק סדרה של מודעות פוסטרים, שבכל אחת מהן הופיעו באופן בולט המילה "סליחה" בגופן. מודעות אלו הציעו התנצלויות שונות על גישות עריכה בעבר, כגון "סליחה על איבוד הקשר". אף אחת מהפוסטרים לא הזכירה את ה"איבנינג סטנדרד" בשמו, למרות שהן כללו את הלוגו של העיתון בדמות ארוס. העורכת לשעבר ורוניקה ואדלי מתחה ביקורת על הקמפיין "בסגנון פרבדה" ואמרה שהוא משפיל את צוות העיתון והעליב את קוראיו. הקמפיין נוצר על ידי חברת הפרסום "מקאן אריקסון". כמו כן, במאי 2009, העיתון הושק מחדש בשם "לודון איבנינג סטנדרד" עם עיצוב חדש ומדור ספורט מורחב.
בנובמבר 2009, הוכרז כי העיתון יפסיק את פרסום מהדורת הבוקר שלו "ניוז אקסטרה" החל מ-4 בינואר 2010. מכאן ואילך, המהדורה הראשונה הייתה מהדורת ערב אחת של 600,000 עותקים שמודפסת החל מהשעה 12:30 אחר הצהריים, שידיעות נכנסות למהדורה עד 5:300 בבוקר. בינואר 2010 הוגדלה התפוצה ל-900,000 עותקים שחולקו חנים ברחבי לונדון, בעיקר בתחנות רכבת תחתית. בנוסף באותה תקופה מוזג תפעול העיתון עם ה"אינדיפנדנט"
במרץ 2017, ג'ורג' אוסבורן, לשעבר שר האוצר של בריטניה, מונה לעורך הראשי של העיתון. הסולטן מוחמד אבולג'דייל, בנקאי סעודי, רכש בסוף 2018 נתח בחברת האם של "איבנינג סטנדרד", "לבדב החזקות", באמצעות חברת אוף-שור הרשומה במקלט מס באיי קיימן, הנשלטת על ידי אבולג'דייל, בעל קשרים עם בנק אל אהלי שבבעלות ממשלת ערב הסעודית.
ביוני 2019, הכריז העיתון על קיצוצים, כולל פיטורים של 20 עובדים וקיצוץ הכיסוי של אירועי תרבות ואמנות. בסוף 2019 דיווח על הפסד לפני מס של 13.6 מיליון ליש"ט. באוגוסט 2020, העיתון הכריז על 115 קיצוצים נוספים במטרה להציל אותו מסגירה.
ב-29 במאי 2024 הודיע העיתון כי הוא יעבור מפרסום יומי לשבועי מכיוון שהוא לא רווחי. בנוסף היקף העיתון ירד מכ-70 ל-30 עמודים במשך העשור הקודם. השינוי נעשה על ידי לבדב בלחץ הסולטן מוחמד אבולג'דייל, שבבעלותו 30% מהחברה האם של העיתון מאז 2018.
ב-29 ביולי 2024 הודפסו מהדורות שישי ושני האחרונים, וביום חמישי, 19 בספטמבר 2024, הודפסה המהדורה האחרונה בפורמט היומי. המהדורה השבועית יצאה לאור בימי חמישי החל מ-26 בספטמבר 2024 תחת השם החדש "The London Standard". בנוסף פורסם שהפסדי העיתון הגיעו לכ-100 מיליון ליש"ט במשך שבע שנים.
פרסי איבנינג סטנדרד

בשנת 1955, יזם העיתון את "פרסי התיאטרון של איבנינג סטנדרד", שהם טקס פרסי התיאטרון הוותיק ביותר בבריטניה. הם ניתנים מדי שנה על הישגים יוצאי דופן בתיאטראות וסט אנד, קטגוריות הפרס כוללות:
המחזה הטוב ביותר של השנה
המחזמר הטוב ביותר של השנה
השחקן הטוב ביותר של השנה
השחקנית הטובה ביותר של השנה
הבמאי הטוב ביותר של השנה
ההופעה המוזיקלית הטובה ביותר של השנה
עיצוב הבמה הטוב ביותר של השנה
פרס למחזאי המבטיח
פרס לכישרון עולה
בשנים 1973–2018 קיים העיתון גם את טקס "פרסי הקולנוע של איבנינג סטנדרד".
הערות שוליים

↑  נמרוד הלפרן, עיתונות מודפסת במשבר: "איוונינג סטנדרד" הלונדוני הופך לחינמון; "טיים" מקים דוכן מגזינים מקוון, באתר TheMarker‏, 3 באוקטובר 2009
↑  סוכנויות הידיעות, סוכן הק.ג.ב לשעבר, אלכסנדר לבדב, מעוניין לרכוש את העיתון הלונדוני "איוונינג סטנדרד", באתר TheMarker‏, 17 בינואר 2009
↑  אריק פפנר, קצין הק.ג.ב שהשתלט על שוק עיתוני הערב של לונדון, באתר TheMarker‏, 17 בנובמבר 2009
↑  סוכנויות הידיעות, אלכסנדר לבדב השלים את רכישת העיתון "אינדפנדנט" בעבור ליש"ט אחת, באתר TheMarker‏, 26 במרץ 2010
↑  הגרדיאן, אלכסנדר לבדב רכש את "איוונינג סטנדרד" הבריטי - בליש"ט אחת, באתר TheMarker‏, 22 בינואר 2009
סוכנויות הידיעות, ‏סוכן ק.ג.ב לשעבר רכש את ה"אינדיפנדט" תמורת 1 ליש"ט, באתר גלובס, 28 בפברואר 2010
↑  סוכנויות הידיעות, האוליגרך הרוסי אלכסנדר לבדב הזרים 4.5 מיליון ליש"ט לעיתון הבריטי "איוונינג סטנדרד", באתר TheMarker‏, 21 ביוני 2009
1 2  רפי מן, בלונדון יש, באתר העין השביעית, 24 במרץ 2014
↑  Jacquie Bowser, Ex-editor Wadley criticises Standard's 'Pravda-style' relaunch, CampaignUK, ‏May 11, 2009
↑  Stephen Brook, London Evening Standard revamps sport pages, The Guardian, ‏27 May 2009
↑  רפי מן, החינם עולה למו"לים ביוקר, באתר העין השביעית, 22 במרץ 2010
↑  איי.פי, תפקידו החדש של שר האוצר לשעבר של בריטניה: עורך עיתון, באתר TheMarker‏, 17 במרץ 2017
↑  Jim Waterson, Evening Standard and Independent could face inquiry over Saudi funds, The Guardian, ‏13 Jun 2019
↑  Charlotte Tobitt, Evening Standard theatre critics axed in ‘necessary cost-cutting’ at title, Press Gazette, ‏4 ביוני 2019
↑  Alex Barker, Evening Standard to cut a third of jobs as Covid-19 bites, Financial Times, ‏7 August 2020
↑  Jim Waterson, London Evening Standard to close daily newspaper and launch new weekly, The Guardian, ‏29 May 2024
↑  Mark Sweney, Evening Standard losses top £100m in seven years as daily closes, The Guardian, ‏14 באוקטובר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 2c3f4029-893d-47a2-8904-2e2e5cc3b6f4
אליזבת סטראוט

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1956 (בת 69) פורטלנד, ארצות הברית 
 שם לידה:  Elizabeth Strout
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר למשפט של אוניברסיטת סירקיוז, בייטס קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית אמריקאית, אנגלית 
 תחום כתיבה:  סיפורת
 יצירות בולטות:  אוליב קיטרידג'  איימי ואיזבל  שמי לוסי בארטון
 בן זוג:  ג'יימס טיירני
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לספרות
 www.elizabethstrout.com
 
אליזבת סטראוט (באנגלית: Elizabeth Strout; נולדה ב-6 בינואר 1956) היא סופרת אמריקאית, ידועה ברומנים ובסיפורים הקצרים שלה. סיפוריה ממוקמים בעיירות קטנות בארצות הברית, והעיירה הבדיונית "שירלי פולס" במדינת מיין משמשת תפאורה לארבעה מתוך תשעת הרומנים שכתבה.
הגיבורות והגיבורים של סטראוט, שרבים מהם - למשל אוליב קיטרידג' ולוסי בארטון - אפשר לפגוש שוב ושוב בספריה בתקופות שונות, הם לעיתים קרובות דמויות פגומות ואף אקסצנטריות, אך אנושיות ומעוררות חמלה ואהדה.
ביוגרפיה

אליזבת סטראוט נולד בפורטלנד, מיין, וגדלה בעיירות קטנות במיין ובדורהאם, ניו המפשייר. אביה היה פרופסור למדעים. אִמה הייתה פרופסור לספרות אנגלית ולימדה גם כתיבה בבית ספר תיכון סמוך.
לאחר שסיימה לימודים לתואר ראשון בספרות אנגלית במכללת בייטס בלואיסטון, מיין, בילתה סטראוט שנה באוקספורד. ב־1982 היא סיימה לימודי משפטים בהצטיינות. לדבריה, היא הייתה "עורכת דין איומה". בשנה זו היא פרסמה לראשונה סיפור קצר, ובשנים הבאות המשיכה לפרסם סיפורים בכתבי עת שונים בזמן שלימדה ספרות אנגלית בקולג'.
כתיבתה

את הרומן הראשון שלה, איימי ואיזבל (1998), כתבה סטראוט בגיל 42, והוא זכה לשבחי הביקורת, היה לרב מכר ועובד לסרט בכיכובה של אליזבת שו. בשנת 2008 התפרסם ספרה אוליב קיטרידג', אשר הגיע לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס וזיכה את סטראוט בפרס פוליצר לספרות לשנת 2009. הספר עובד למיני סדרה זוכת פרסי אמי בכיכובה של פרנסס מקדורמנד. ספר זה, ספרה השלישי, הוא אוסף של 13 סיפורים קצרים מקושרים העוסקים באוליב, בבני משפחתה ובדמויות אחרות המתגוררות בעיירת החוף קרוסבי, מיין. לדברי ועדת הפרס, אוליב קיטרידג' שופע תובנות עמוקות על המצב האנושי - על שלל הקונפליקטים, הטרגדיות ורגעי האושר הגלומים בו.
בשנת 2013 פרסמה סטראוט את האחים ברג'ס ובשנת 2016 את הרומן שמי לוסי בארטון. ספר המשך לאוליב קיטרידג', שכותרתו Olive, Again, ראה אור ב־2019. הרומן !Oh William פורסם בשנת 2021 והגיע לרשימה הקצרה של פרס בוקר. סטראוט זכתה בפרס זיגפריד לנץ בשנת 2022.
ספריה שתורגמו לעברית

איימי ואיזבל, תרגום: בלהה רוזנפלד, הד ארצי 2001.
אוליב קיטרידג', תרגום: אילה שלו, אופוס 2009.
שמי לוסי בארטון, תרגום: עידית שורר, משכל 2017.
האחים ברג'ס, תרגום: עידית שורר, משכל 2019.
הערות שוליים

↑  Gross, Terry (13 בינואר 2016). "'My Ears Are Open': Novelist Elizabeth Strout Finds Inspiration In Everyday Life". Fresh Air. NPR. נבדק ב-1 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Birnbaum, Robert. "Elizabeth Strout". The Morning News. נבדק ב-20 בפברואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אליזבת סטראוט, באתר וושינגטון פוסט
↑  פרס פוליצר, באתר ועדת פרסי פוליצר
אלון מעוננים

עץ אלון שגילו הוערך בכ-1000 שנים, צולם ב-2006
אֵלוֹן מְעוֹנְנִים, אתר מקראי הנמצא ליד העיר שכם. מיקומו של האתר נזכר בספר שופטים, פרק ט', פסוק ל"ז, בסיפור אבימלך בן גדעון.
בוולגטה מופיע כ- PER VIAM QUAE RESPICIT QUERCUM ובתרגום לעברית: "הדרך הנשקפת אל האלון". תרגום יונתן תרגם "מישר מעונניא" ובעברית: "מישור המעוננים". גם רש"י בעקבות תרגום יונתן מפרש: ”אלון מעוננים - (תרגום) מישר מעוננים”.
השם אלון התפרש גם כעץ אלון שמקום בו צמח היה למרכז פולחני ניחוש. עצים אשר שימשו כמקום מרכזי בו קיבלו הכוונה מהאלים, היה ידוע במרחבי המזרח הקדום.
בדרך כלל שמות בהם מופיע השם אלון היו מורה שם זה על מקום פולחן, עוד מימי התקופה הכנענית. במקרא מוזכרים גם אלון מורה, אלון מוצב, אלון תבור, אלון בכות. כל אלה נזכרים בתנ"ך באירועים הקשורים בפולחן. יש הסוברים כי האלה הנזכרת בספר יהושע, כ"ד היא אלון מורה, הנזכר בספר בראשית, י"ב, ואלון מצב ואלון מעוננים הנזכרים בשופטים, ט'.
אנשי שכם הנמנים עם אנשי הצפון יחסו לעצים קדושה. בתנ"ך מופיעים אזכורים לכך שתופעת הפולחן בקרבת עצים הייתה נפוצה: ”וַיִּבְנוּ גַם-הֵמָּה לָהֶם בָּמוֹת וּמַצֵּבוֹת, וַאֲשֵׁרִים, עַל כָּל-גִּבְעָה גְבֹהָה, וְתַחַת כָּל-עֵץ רַעֲנָן.”.
אלון מעוננים וכמוהו גם האתר המקראי, אלון מורה, המופיע בין היתר בתיאור טקס הברכה והקללה, שהתרחש בשעם עם הכניסה לארץ כנען, משמעות המילה מורה הוא אוראקל לפיכך משמעותם דומה. בספר חבקוק, ב', י"ח נאמר ”מַסֵּכָה, וּמוֹרֶה שָּׁקֶר”. זו גם משמעות המילה מְעוֹנְנִים בתנ"ך: ”לֹא-יִמָּצֵא בְךָ מַעֲבִיר בְּנוֹ-וּבִתּוֹ בָּאֵשׁ קֹסֵם קְסָמִים מְעוֹנֵן וּמְנַחֵשׁ וּמְכַשֵּׁף.”
לקריאה נוספת

נורית ליסובסקי, על עצים ועל ה'מקום': מאפיינים תרבותיים, טבעיים וחזותיים של הנוף המקודש בארץ ישראל, קתדרה: כתב עת לתולדות ארץ ישראל וישובה, ירושלים, יד יצחק בן צבי, חוברת 111, תשס"ד, עמ' 74-41.
הערות שוליים

↑  אמוץ דפני, עצים מקודשים בישראל, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 17.
↑  אברהם אהוביה, וירא אלהים אל יעקב עוד (בראשית ל"ה, א-טו), בית מקרא: כתב עת לחקר המקרא ועולמו, ירושלים, מוסד ביאליק, תשנ"ח, עמ' 99. הערה מ"ס 1.
↑  ספר מלכים א', פרק י"ד, פסוק כ"ג
↑  ראו: זהר עמר, על העצים הקדושים בספרות היהודית, באתר אוניברסיטת בר-אילן.
↑  ראו: אבי שמידע, צבי שמיר ומיכאל וינברג, עצים קדושים וקשישים בישראל, באתר סנונית.
↑  ספר דברים, י"ח, י' - י"א
↑  יאיר זקוביץ, אביגדור שנאן, כך לא כתוב בתנ"ך, תל אביב, משכל, 2004, עמ' 110.
| תקופת השופטים |
| --- | --- | --- |
| שופטי ישראל | עתניאל בן קנז • אהוד בן גרא • שמגר בן ענת • דבורה הנביאה • גדעון בן יואש •  תולע בן פואה • יאיר הגלעדי • יפתח הגלעדי • אבצן מבית לחם • אילון הזבולוני • עבדון בן הלל • שמשון  • עלי הכהן • שמואל הנביא • יואל ואביה בני שמואל |  |
| דמויות בולטות נוספות | בני קיני • ברק בן אבינעם • יעל אשת חבר הקיני • אבימלך בן גדעון • יותם בן גדעון • פינחס בן אלעזר הכהן • אלקנה • חנה • פנינה • חפני ופינחס • אשת פינחס • מנוח • אשת מנוח • בת יפתח • משפחת אביעזר • יהונתן בן גרשום |  |
| דמויות במגילת רות | אלימלך • בעז • נעמי • רות • ערפה • מחלון וכליון |  |
| דמויות נוכריות בולטות | עגלון מלך מואב • יבין מלך חצור • סיסרא • דלילה • אם סיסרא • כושן רשעתים • זבח וצלמונע |  |
| אירועים | מלחמת סיסרא • שירת דבורה • פסל מיכה • פילגש בגבעה • מגילת רות |  |
| מקומות | גלגל • משכן שילה • נחלות שבטי ישראל • המצפה • מעברות הירדן • חרושת הגויים •  קריית יערים • אלון מעוננים • אלון מוצב • תומר דבורה • בית אל • מרוז |  |
| עמים | שבעת העממים • כנען • פריזי • יבוסי • אמורי • חיווים • חתים • גרגשי • ארמים • מואב • עמון • עמלק • פלשתים • מדין • בני קדם • הקיני |  |
אטלאעאת

| --- | --- |

 מייסד:  עבאס מסעודי 
 תאריכי הופעה:  1926–הווה (כ־99 שנים) 
 שפה:  פרסית 
 מערכת:  בניין אטלאעאת 
 מדינה:  איראן 
 www.ettelaat.com
 
אֵטֵּלַאעַאת (בפרסית: اطلاعات – "ידיעות") הוא מן היומונים הוותיקים בשפה הפרסית, ומתפרסם באיראן משנות העשרים של המאה העשרים. "אטלאעאת" הוא אחד העיתונים הבודדים באיראן ששמרו על פעילות רציפה יחסית לאורך כל שנות פעילותו. עובדה זו הקנתה לעיתון מקום מרכזי בנוף העיתונאי בשפה הפרסית ובאיראן. הוא נחשב לעיתון ממסדי על אף שינויי משטר מהותיים שהתרחשו באיראן לאורך שנות קיומו.
שנות פעילות > יסוד תחת שלטון רזא שאה

"אטלאעאת" ראה אור לראשונה ב־10 ביולי 1926 כחלק מסוכנות הידיעות הראשונה של איראן, "מרכז-י אטלאעאת-י איראן", בתקופת שלטונו של רזא שאה פהלוי (שלט בין 1941–1925). ראשית, העיתון נהנה מהתפתחות טכנולוגית בשנים הראשונות לקיומו. שנתיים לאחר היווסדו, הוא החל לפרסם תמונות בגיליונותיו. בשנת 1936, הוא החל לפרסם שבעה גיליונות בשבוע במקום שישה, מה שהפך אותו לייחודי בעיתונות הפרסית המודפסת באותה תקופה. התפתחות יכולות הדפוס של העיתון אפשרו לו להפיץ מספר גדול של גיליונות בתפוצה גאוגרפית רחבה באיראן. זאת, תוך הוספה של עמודות לדפי העיתון, שהעניקו יכולת לדווח על מידע רב יותר בכל גיליון. כל אלה עזרו לעיתון לצבור פופולריות באיראן.
הכתיבה בעיתון הייתה אוהדת לשלטונו של רזא שאה ולדמותו, מה שהוביל לחופש פעולה יחסי מצד המשטר. אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא סיקור החפירות הארכאולוגיות של העיר העתיקה פרספוליס בסמוך לעיר שיראז באיראן בשנות השלושים של המאה העשרים. העיר הקדומה נתפסה על ידי המשטר כעדות לאומה הפרסית הגדולה, אשר רזא שאה הוא מכוננה המודרני. החפירות הארכאולוגיות סוקרו בעיתון בהרחבה, כאשר בהדרגה העיסוק העיתונאי עבר מן החפירות לאישיותו של רזא שאה.
שנות פעילות > ממלחמת העולם השנייה עד המהפכה האסלאמית

לאחר שלטונו של רזא שאה וביתר שאת במהלך מלחמת העולם השנייה, עלתה כנגד העיתון ביקורת חריפה שהוא זרוע של הממסד הפהלוי של רזא שאה. אף עלתה טענה בדבר שיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית. ביקורת זו הובעה מצד בעלות הברית שפלשו לאיראן במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, ביקורת על ממסדיות העיתון עלתה מצד מפלגות בפרלמנט האיראני (המג'לס), כמו המפלגה הקומוניסטית באיראן, ה"תוּדֵה". עם זאת, העוצמה שצבר העיתון בתקופת רזא שאה והמנגנון הלוגיסטי שפיתח אפשרו לו להמשיך לתפקד בתפוצה רחבה בשנות הארבעים של המאה העשרים.
תחת ממשלו של מחמד מצדק (1953–1950) "אטלאעאת" התאפיין בכתיבה הנמנעת מעיסוק בנושאים פוליטיים שנויים במחלוקת. ברם, לאחר ההפיכה של מחמד רזא שאה פהלוי (שלט 1979–1953) העיתון שב לסגנון הממסדי שאפיין אותו משנים קודמות, עד כדי כך שראו בו עיתון רשמי למחצה של המשטר. עדות לכך ניתן לראות במחקרו של ע'לאם חסין ראזי שעסק ביחסי גומלין בין שלטון ותקשורת באיראן של שנות החמישים והשישים. במחקר זה התחקה ראזי אחר עולם המושגים בו נעשה שימוש בעיתון ובהיקף השימוש בהם. הוא הראה כי תחת מחמד רזא שאה, השימוש במונחים כמו "החזית הלאומית" (מפלגתו של מצדק), חוקתיות ומג'לס (הפרלמנט האיראני) צנח דרמטית, לעומת ההתייחסות לשאה עצמו. על פי המחקר, השינוי בעולם המושגים של "אטלאעאת" מעיד על השפעה של המשטר על מגמת הכתיבה בעיתון.
כמו בתקופתו של רזא שאה, הקו השמרני של העיתון אפשר לו לפעול ולהתפתח ואגב כך להגביר את תפוצתו ברחבי איראן תחת מחמד רזא שאה. עם זאת, בתקופת זו הייתה ל"אטלאעאת" תחרות מול עיתון "כיהאן", כאשר שני היומונים היו בתקופה זו ענקי העיתונות הפרסית.
שנות פעילות > המהפכה האסלאמית ומשטר הרפובליקה האסלאמית

בתקופת המהפכה האסלאמית (1979–1978), העיתונות האיראנית הראתה תמיכה הולכת וגוברת במפגינים נגד משטרו של מחמד רזא שאה. שביתת העיתונאים באוקטובר 1978 הובילה להפסקת פעילות העיתון באופן חריג, אולם לאחר מכן שב אטלאעאת לדווח על אירועי המהפכה בתדירות של 2–3 פעמים ביממה.
תחילת תקופת השלטון של הרפובליקה האסלאמית התאפיינה בחופש עיתונות שכונה "אביב החופש" (בהאר-י אזאדי). אולם בספטמבר 1979, תחת המשטר האסלאמי החדש, השליטה בעיתון הועברה לפקיד הממשל חג'ת אלאסלאם סיד מחמוד דעאא'י. תחתיו, הוחלפו כל הכתבים, העיתונאים ועובדי העיתון. כך, העיתון שמר על צביונו הממסדי, אולם עתה סיקורו התכתב עם סדר היום של הממסד של הרפובליקה האסלאמית. כותרת מפורסמת שפרסם העיתון אשר העידה על סדר היום החדש הייתה כאשר דיווח בשער העיתון על עזיבתו של מחמד רזא שאה – "שאה רַפְת" ("המלך הלך") ב־16 בינואר 1979.
תחת הרפובליקה האסלאמית (מ־1979 עד ימינו) "אטאלעאת" המשיך בפעילות רציפה תחת פיקוח המשטר. הוא הצליח להימנע מהפרעות והפסקות בפעילות בתקופות שבהן המשטר האסלאמי הידק אחיזתו בעיתונות האיראנית, כמו התיקונים השונים שבוצעו ל"חוק העיתונות" באיראן ב־1985 וב־1999 וכן לאחר הטיהור התקשורתי שהתבצע בעקבות המחאה על תוצאות הבחירות באיראן ב־2009. עדות לכך שפעילות העיתון באיראן הייתה משמעותית ניתן לראות במקרה הפרטי של כיומרת' צאברי, שהיה ידוע בכינוי הספרותי שלו "אע'א גול". הוא החל לכתוב טור הומוריסטי סאטירי ב"אטלאעאת" בשנת 1985, וחמש שנים לאחר מכן הוא קיבל רישיון להפעלת שבועון סאטירי משל עצמו. זאת ועוד, בתקופות בהן היה חופש יחסי לעיתונות ברפובליקה האסלאמית, כמו בשנות כהונתו של רפסנג'אני (1997–1989) ובשנים הראשונות לכהונת הנשיא מחמד ח'אתמי (1999–1997), המכונות "אביב העיתונות" (בהאר-י מטבועאת), העיתון שגשג.
השפעת פעילותו של עבאס מסעודי על העיתון

הדומיננטיות של עיתון "אטלאעאת" לאורך זמן נבעה מפעילותו של מייסד העיתון, עבאס מסעודי (1974–1901), כדמות מפתח שהובילה להתפתחות העיתון וצמיחתו. עם הקמת העיתון, היה לו ניסיון קודם ככתב בעיתון "סתארה-י איראן" ובעיסוק בדפוס. היו לו קשרים קרובים עם רזא שאה בשנים הראשונות לפעילות העיתון והוא סיקר עבורו את מסעותיו לח'וזסתאן (1927) וטורקיה (1934). ב־1935 מסעודי נבחר לראשונה למג'לס, שבו היה פעיל גם לאורך מלחמת העולם השנייה. תחת שלטון מוחמד רזא שאה הוא כיהן אחת עשרה שנים כסגן נשיא הסנאט.
נוכחותו של מסעודי הן בשדה התקשורתי והן במערכת הפוליטית באיראן לאורך עשרות שנים, הקנתה ל"אטלאעאת" את כוחו העיתונאי ואת המוניטין הממסדי לו זכה. מסעודי נפטר בשנת 1974 והעביר את גרעין השליטה של העיתון לבנו פרהד. פרהד מסעודי ניהל את העיתון מאותה שנה ועד השתלטות משטר הרפובליקה האסלאמית על ניהול העיתון.
השבתות

אף על פי שעיתון "אטלאעאת" פעל ברציפות לאורך שנים ארוכות, היו מספר אירועים בולטים שהובילו להשבתות זמניות. בנובמבר 1929, הוא הושבת למשך 10 ימים עקב העברת ביקורת על הרשות השופטת. בדצמבר 1942, לאחר פרסום ידיעה ב"אטלאעאת" שביקרה את ראש הממשלה דאז אחמד קואם, הוטל ממשל צבאי שאסר על כל פעילות עיתונאית, כולל זו של "אטלאעאת". במהלך מלחמת העולם השנייה, פעילות העיתון הצטמצמה עקב קשיי תפעול לוגיסטיים, ביניהם מחסור בנייר עקב המלחמה. בשנת 1946 הוצת בניין המערכת של העיתון בטהראן עקב אווירת הביקורת הניצית שהופנתה כלפיו מצד ה"תוּדֵה" ומפלגות שמאל אחרות. הצתה זו גרמה להשבתה חלקית ולהקטנת מספר העמודים בגיליון. השבתת פעילות התרחשה גם במהלך המהפכה האסלאמית בעת שביתת העיתונאים באוקטובר 1978.
מוספים ומגזינים

במהלך שנות פעילותו, "אטלאעאת" מיסד כמה מוספים ומגזינים. ביניהם ניתן למנות את המוסף השבועי ("אטלאעאת-י הפתגי") שפעיל גם כיום והמוסף החודשי ("אטלאעאת-י מאהיאנה") אשר עסק בנושאי תרבות, מדע וספרות בין השנים 1959–1948. "דניא-י ורזש" הוא מגזין הספורט של העיתון שעדיין פעיל, כמו גם "אטלאעאת-י סיאסי ו-אקתצאדי", מוסף הפוליטיקה והכלכלה, אשר מתפקד כעיתון עצמאי משנת 1986. מוסף לנוער, "ג'ואנאן-י אמרוז", פעיל משנת 1959 עד היום.