stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיידנאיא
אטימולוגיה

יש שני הסברים עיקריים למקור שם העיירה:
שם המקום הוא בן שלוש הברות. ההברה הראשונה ציד (صيد) כתובה באות צ', הקרובה בהגייתה לאות ס', ופירושה "ציד". שתי ההברות האחרות, נאיָא (نايا), הן סיומת טיפוסית ל"שם מקום" בסורית, כלומר פירוש השם הוא: מקום ציד (ראה פירוט להלן).
פירוש שם המקום הוא ה"גְברת" החדשה והוא הֶלְחֵם של המלה הערבית סָיידָה (سيدة) שפירושה גברת, עם המלה היוונית נאיה (Νέος) שפירושו חדשה.
היסטוריה

במחקר ארכאולוגי שנערך בשנת 1852, באתר שסמוך לכניסה המזרחית לעיירה, נמצאו כלי צור שתוארכו לסוף התקופה הנאוליתית. במחקר שערך ד"ר מחמוד חמוד (محمود حمود), בשנת 1965, במערות הסמוכות לעיירה, הוא מצא להבים, מגל, ראשי חץ, חיצים, וכלי צור נוספים. שברי חרס שמפוזרים באזור מלמדים על התיישבות באלף הראשון שלפני הספירה.
בתקופה ההלניסטית שם האזור היה אבּילין (יו') או בקיצור: אבּילה (יו') ועל פי המסורת המקומית זה היה מקום קברו של הבל שנרצח על ידי קין. יש חוקרים שסבורים שסיידנאיא הייתה בירת האזור אבילין.
המקום הופיע כמרכז נוצרי חשוב עוד לפני שהנצרות אומצה כדת הרשמית של האימפריה הרומית. מקאריוס, הבישוף הראשון של חלב ומאוחר יותר הפטריארך של אנטיוכיה, הזכיר את סיידנאיא כאחת משבע הערים האפיסקופיות העתיקות באזור דמשק, שהוצגו בוועידת ניקיאה בשנת 325 לספירה. על פי מסורת נוצרית, מנזר "גבירתנו מסיידנאיא" נבנה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון בשנת 547 לספירה (ראה להלן).
הצליין הגרמני דית'מאר (אנ'), שביקר במקומות הקדושים (1217–1218) כתב על עלייתו לרגל לסיידנאיא, והקדיש ארבעה עמודים לתיאור האיקונין של האם והילד הקדושים שבמנזר וכיצד שמן קדוש הנפלט משדיה של מרים הבתולה נחשב כשמן מופלא שיכול לרפא חולים.
בניית המנזר

על פי מסורת נוצרית המנזר "גבירתנו מסיידנאיא" נבנה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון בשנת 547 לספירה, שיצא לצוד צבי וראה שני חזיונות של מריה, בדמות צבי שאותו רצה לצוד, בחזיון הראשון מריה הצביעה על המקום בו עליו לבנות את הכנסייה ובחזיון השני היה תיאור מפורט של תוכנית הבנייה. מכאן, על פי מסורת זו, הגיע שם המקום (ציד) וסמלה של מועצת העיירה הוא צבי. יוסטיניאנוס חנך את הפרויקט ביום הולדתה של מריה, ומאז, בתאריך 8 בספטמבר עולי רגל מגיעים לחגוג את החג של "גבירתנו מסיידנאיא".
עם זאת, יש לציין כי אין ראיות לכך שיוסטיניאנוס אכן ייסד את המנזר: אין בסיידנאיא שרידים מהמאה השישית וההיסטוריון פרוקופיוס מקיסריה שהיה ההיסטוריון הרשמי של יוסטיניאנוס, אינו מזכיר את הקמת המנזר. בנוסף, היסטוריונים נוצרים מימי הביניים כתבו שהמנזר הוקם על ידי אשה אלמנה מדמשק, שחיה בתקופה הביזנטית והחליטה לחיות בפרישות, בהרי קלמון.
האיקונין של הבתולה הקדושה

מסורת נוצרית מספרת שהאיקונין הובא מירושלים למנזר בסוף המאה ה-8. נזיר, צליין, מצרי בשם תיאודור, עצר במנזר בדרכו לארץ הקודש. מרינה, אם המנזר ביקשה ממנו לקנות בירושלים איקונין יקר ומשובח של הבתולה הקדושה. הוא שכח וכשחזר מירושלים עצר אותו קול והזכיר לו את בקשתה של מרינה. תיאודור חזר מיד לירושלים ומצא איקונין של הבתולה הקדושה והחל במסעו חזרה לסוריה. הדרך הייתה רצופת תלאות, שודדים וסכנות אחרות ובכל פעם נעשה לו נס באמצעות האיקונין. אירועים אלו פיתו את תיאודור לשמור לעצמו את האיקונין היקר והוא ביקש להפליג חזרה למצרים, אלא שסערה עזה התעוררה והוא הבין את ה"רמז", חזר לסיידנאיא ומסר את האיקונין לידי אם המנזר. ברגע שהיא שמה את האיקונין בגומחה, הוא "הפך לבשר", שמן ניגר משדיה, הקיר נספג בנוזל הקדוש ומסיבה זו אם המנזר החליטה לשים אגן מתחת לאיקונין.
על פי המסורת, האיקונין צויר על ידי לוקאס הקדוש ומאז מיוחסות לו סגולות ומעשי ניסים. בשל כך המנזר נחשב למקום השני בקדושתו, אחרי כנסיית הקבר שבירושלים, ואנשים רבים עולים אליו לרגל.
במאה ה-14, בפירנצה למעטים היו האומץ והאמצעים לצאת למסע למקומות הקדושים. לאלו שנשארו בביתם, הוצע תרגול נפשי ורוחני (שמופיע בתפילה שעדיין קיימת באיטלקית עממית), צליינות בדמיון מודרך שכללה לא רק את המקומות הקדושים ביותר בירושלים ובארץ ישראל, אלא גם מקומות קדושים אחרים וביניהם "סנטה מריה מסיידנאיא, במרחק של שישה מיילים מעבר לדמשק" והמתפלל מתבקש לדמיין את הזיעה המופלאה שמניב האיקונין בסיידנאיא, שלכאורה מכוסה בבשר אדם ולא בצבע.
כיום האיקונין מוסתר מעיני הצליינים.
העולים לרגל אל האיקונין הקדוש מצפים לקבל את ברכותיה של מרים הבתולה, שמעניקה ניסים לריפוי ולפוריות, לא רק נוצרים, אלא גם מוסלמים סורים שמצפים לישועה, לאחר תפילה לפני האיקונין. ככל הנראה, בשל התנאים מאז מלחמת האזרחים בסוריה, יש יותר צליינים מוסלמים מאשר צליינים נוצרים.
הנזירוֹת

במנזר יש כ-50 נזירות. מאז ימי הביניים, הנזירות המקומיות לובשות בגד צמר וכותנה קשור במותניים בחגורת עור רחבה. לכל נזירה יש תא משלה בו היא מתגוררת לאורך כל ימי שהותה במנזר. התא כולל מטבחון ושירותים. הנזירות מקיימות תפילות שחרית וערבית כאשר הפעמון של כנסיית גבירתנו מצלצל, ובתקופות של צום, מתקיימות ארבע תפילות ביום. לרוב, הנזירות אוכלות יחד, אך חלקן מעדיפות לאכול לבד והאוכל מוגש להן בחדר. במהלך היום מבצעות הנזירות את חובותיהן הדתיות וכן מבצעות משימות שונות, כמו אריגה, רקמה, ציור ושחזור איקונות, הכנת כלים ומזכרות, טיפול בצליינים ומכירת מזכרות.
העיירה

בעיירה סיידנאיא יש יותר מ-40 קפלות ומנזרים, והמפורסם שבהם הוא מנזר מריה הבתולה.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של סוריה (cbssyr) במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2004 היו בסיידנאיא 25,194 תושבים.
אתרים קרובים > מנזר המלאכים החדש

מנזר המלאכים (באנגלית: Cherubim Patriarchal Monastery; בערבית: دير الشيروبيم البطريركي; תרגום מילולי: מנזר הכרובים הפטריאכלי) שהוא למעשה הרחבה של מנזר סיידנאיא ונמצא כ-7 קילומטרים צפונה, על הפסגה הגבוהה ביותר של ההרים, כ-2,000 מטר מעל פני הים. העבודה החלה בשנת 1982 במימון הכנסייה הרוסית האורתודוקסית וממשלת רוסיה והבנייה הושלמה ב-14 באוקטובר 2013. מעל המנזר עומד פסל ברונזה של ישו פורש ידיו לצדדים וכותרתו "באתי להציל את העולם". גובה הפסל והבסיס יחד הוא 33.10 מטר (גובה הפסל 12.3 מטר והוא עומד על בסיס שגובהו כ-20 מטר). הפסל משקיף על הנתיב ההיסטורי של העלייה לרגל מקונסטנטינופול לירושלים. בלילות הפסל מואר ובשל גובהו נראה ממרחקים.
אתרים קרובים > מעלולה

כ-25 קילומטר צפונית מערבית לסיידנאיא נמצאת העיירה מעלולה, שגם בה התגוררו ומתגוררים נוצרים רבים המשתייכים לכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
כלא סיידנאיא

כ-6 קילומטרים מדרום-מערב לסיידנאיא שוכן בית כלא של הצבא הסורי שנבנה בשנת 1983. בכלא מוחזקים עצורים וכלואים מתנגדי המשטר. בפברואר 2017 פרסם אמנסטי אינטרנשיונל דו"ח האומר ש: "בין 5,000 ל-13,000 בני אדם הוצאו להורג בכלא סיידנאיא בין ספטמבר 2011 לדצמבר 2015". ב-15 במאי 2017, משרד החוץ האמריקאי חזר על האשמה שבכלא זה היו כ-50 הוצאות להורג ביום ולאחר מכן הגופות נקברו בקברי אחים, או נשרפו בקרמטוריום שנבנה באתר.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Saidnaya Convent Our lady of Saidnaya, saidnaya.com
1 2  Our Lady of Saydnaya Patriarchal Monastery, Antioch, ‏2007
↑  Neolithic Saidnaya in Syria, ancientneareast.tripod.com
↑  מנהל העתיקות והמוזיאונים בסוריה, בין השנים 2017–2021, ראה: https://manhom.com/شخصيات/محمود-حمود/
↑  صيدنايا.. تاريخ يحكي أعرق الحواضر المسيحية في المشرق العربي, SANA (בערבית)
↑  Pitard, Wayne Thomas, Ancient Damascus : a historical study of the Syrian city-state from earliest times until its fall to the Assyrians in 732 B.C.E., Eisenbrauns: Winona Lake, Ind, 1987, עמ' 150
1 2 3 4  Michele Bacci, A SACRED SPACE FOR A HOLY ICON: THE SHRINE OF OUR LADY OF SAYDNAYAN, A.M. Lidov (ed.) Studies in the Making of Sacred Spaces., Moscow, 2004
1 2 3 4 5  حسام محمد, صيدنايا السورية منارة دينية وتاريخية تمتد إلى السيدة العذراء, alquds.co.uk, 9 יולי 2022
1 2  admin. "A Decade of Construction". Almoutran (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-10-02.
↑  Belt, Don (יוני 2009), "The Forgotten Faithful", National Geographic, 215: 93.
↑  Our Lady of Saydnaya Patriarchal Monastery (antiochpatriarchate.org).
↑  General Census of Population and Housing 2004. Syria Central Bureau of Statistics (CBS). Rif Dimashq Governorate.
↑  AP (2013-11-02). "Statue of Jesus erected on Syrian hilltop". The Guardian. נבדק ב-2024-03-17.
↑  Grace Cuddihy, Muscovite Builds Record-Breaking Jesus Statue in Syria, The Moscow Times, ‏2013-10-22 (באנגלית)
↑  "Saydnaya, Inside a Syrian Torture Prison". saydnaya.amnesty.org (באנגלית). נבדק ב-2020-10-02.
↑  AP, US accuses Syria of mass executions and burning bodies in crematorium, times of israel, 15 מאי 17
↑  Press Releases, United States Department of State
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533109705171  GND: 7638870-0  LCCN: n93902539  VIAF: 136195078   WorldCat (עם VIAF): 136195078 
מנזר גבירתנו מסיידנאיא
פסלו של ישו בסיידנאיא
חיימה הראשון, מלך אראגון

מטבע שעליו רשום שמו של המלך חיימה הראשון
חיימה הראשון (בספרדית: Jaime I de Aragón‏; 2 בפברואר 1208 – 27 ביולי 1276), ה"כובש", היה מלך אראגון בשנים 1213–1276. חיימה לחם יחד עם מלכי קסטיליה במוסלמים, וכבש את האיים הבלאריים ואת ולנסיה.
ביוגרפיה > בצעירותו

חיימה נולד ב-2 בפברואר 1208 לפרו השני, מלך אראגון, ומארי דה מונפלייה. ב-12 בספטמבר 1213 נהרג אביו במהלך קרב מירה ואילו חיימה נשבה בידי סימון דה מונפור והוא בן שש שנים בלבד. האפיפיור אינוקנטיוס השלישי אסר על דה מונפור לנצל עובדה זו והוא נאלץ לשלוח את הילד, עם ליווי מתאים, לממלכתו.
ביוגרפיה > כיבושיו

בשנת 1227 תפס חיימה את השלטון, לאחר שדיכא את מרידות האצולה נגדו. שנים רבות לחם במוסלמים, ועקב מסעות הכיבוש הרבים שעשה, כונה "חיימה הכובש". בשנת 1229 כבש את מיורקה, ובשנת 1235 כבש את איביזה ופורמנטרה. בין 1238 ל-1232 כבש את כל אזור ולנסיה, והפך אותה לממלכה נפרדת החברה באיחוד של אראגון וקטלוניה. בשנת 1264 כבש את אלש, ובשנת 1266 כבש את מורסיה, ומסר אותה לאלפונסו העשירי, מלך קסטיליה.
בשנת 1258 חתם על הסכם שלום עם לואי התשיעי, מלך צרפת, במסגרתו ויתר לואי על העיר מונפלייה שבדרום צרפת ועל אזור הגבול עם קטלוניה, בתמורה לפרובאנס וחבל לנגדוק. בשנת 1273 בנה חיימה את קתדרלת וסקה על חורבות מסגד מוסלמי, ובשנת 1274 הקים את ויאריאל (מספרדית – עיירת המלך).
ביוגרפיה > היחס ליהודים

בתחילת תקופתו יכלו היהודים להסיר את הטלאי הצהוב אשר חייבה אותם הכנסייה לשים בעקבות גזירתו של אינוקנטיוס השלישי בוועידה הלטרנית הרביעית. חיימה אף הבטיח ליהודים זכויות אזרחיות. אך לאחר שהפצירו בו הכמרים, החזיר את הגזירה לתוקפה. בשנת 1263 נערך בפניו ויכוח ברצלונה המפורסם, שבו השתתף הרמב"ן, שאותו חיבב המלך ואף כיבדו. אך בשבת שאחר הוויכוח ירד המלך בעצמו לבית הכנסת כדי לבקש מהיהודים שימירו את דתם.
משפחתו

בשנת 1221 התחתן חיימה עם לאונור מקסטיליה, בתם של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה ואלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה, ממנה נולד לו בן אחד:
אלפונסו (1229–1260).
בשנת 1235 התחתן חיימה עם יולאנטה מהונגריה, בתו של אנדראש השני, מלך הונגריה, ממנה נולדו לו עשרה ילדים:
ויולנטה מאראגון (1236–1301), אשת אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה.
קונסטנסה (1239–1269), אשת מנואל מקסטיליה, אחיו של אלפונסו העשירי.
פרו השלישי, מלך אראגון (1240–1285), אשר מלך אחרי אביו על אראגון, קטלוניה וולנסיה.
חיימה השני, מלך מיורקה (1243–1311), אשר שלט באיים הבלאריים.
פרננדו, (1245–1250).
סנצ'ה (1246–1275), נזירה שחיה בירושלים.
איזבלה (1248–1271), אשת פיליפ השלישי, מלך צרפת.
מריה (1248–1267), נזירה.
סנצ'ו מאראגון (1250–1275), ארכיבישוף העיר טולדו.
לאונור (1251).
בשנת 1235 התחתן חיימה עם תרסה גיל דה וידאורה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
חיימה (1255–1285).
פייטרו (1259–1318).
בנוסף, היו לחיימה כמה ילדים לא חוקיים.
אינוקנטיוס השלישי

אינוקנטיוס השלישי (בלטינית: Innocentius III‏; 22 בפברואר 1161 – 16 ביוני 1216) כיהן כאפיפיור מ-8 בינואר 1198 ועד למותו.
נחשב לאפיפיור פוליטי מאוד, שלא הסתפק בתפקידו הדתי כ"נציגו של ישו עלי אדמות", אלא שאף גם לשלטון עולמי. בימיו הגיעה הכנסייה לשיא כוחה והשפעתה גם בעניינים שנחשבו עד אז לעניינים ארציים מובהקים. לא חשש להתעמת מול מלכים ושליטים חזקים כאשר אלה פעלו בניגוד לעמדת הכנסייה.
אינוקנטיוס נבחר לכהונה בגיל צעיר מאוד וכך הקנה יציבות רבה לשלטונו. יתרונו התגלם גם בכך ששלט היטב ברזי כתבי הקודש, ונהג לגבות את כתביו בציטטות מתוך התנ"ך והברית החדשה כדי להצדיק את מדיניותו.
לוטאריו דה קונטי די סני נולד בעיירה ג'ביניאנו שליד העיר אנאני (בימינו במחוז לאציו באיטליה) לטרסימונד, רוזן סני שהיה אחיו של האפיפיור קלמנס השלישי. משפחה זו העמידה מאוחר יותר שמונה אפיפיורים נוספים ובהם גרגוריוס התשיעי, אלכסנדר הרביעי, ואינוקנטיוס השלושה עשר.
הוא למד תאולוגיה ברומא, בפריז ובבולוניה וב-1181, עם מות האפיפיור אלכסנדר השלישי שב לרומא ושימש בתפקידים שונים תחת האפיפיורים לוקיוס השלישי, אורבנוס השלישי, גרגוריוס השמיני, ותחת דודו קלמנס השלישי, שמינה אותו לקרדינל.
עם מינויו לאפיפיור של סלסטינוס השלישי ממשפחת אורסיני, שהיה אויבו של בית סני, עזב את רומא והתגורר באנאני. בתקופה זו כתב מספר חיבורים תאולוגיים ובהם "מצבו העלוב של האדם" ו"מסתוריה של המיסה", שהצביעו על השראתו הסגפנית ברוח ספרי התפילה של הנזירים.
ב-8 בינואר 1198, היום שבו נקבר סלסטינוס השלישי, נבחר לוטאריו דה קונטי לאפיפיור ואימץ לעצמו את השם אינוקנטיוס השלישי.
תמיכתו במסעי הצלב

כבר בראשית צעדיו תכנן מסע צלב חדש לארץ הקודש. הוא קיווה גם לקרוע חלקים מן האימפריה הביזנטית כדי להשיב לקדמותה את אחדות הכנסייה. באוגוסט 1198 פנה לריצ'רד לב הארי, מלך אנגליה ולפיליפ אוגוסט, מלך צרפת, שבאותה עת לחמו זה בזה, להכריז על שביתת נשק לתקופה של חמש שנים - דבר שיאפשר להם לשלוח שכירי חרב למסע הצלב הרביעי. הוא פנה גם לעזרתם של אבירי ואצילי אירופה. ב-31 בדצמבר 1199 פרסם צו שבו הכריז על הטלת מס הכנסה על כל אנשי הכנסייה כדי לממן את מסע הצלב. קריאתו נענתה ב-1200, שנה שבה התארגנו הצלבנים בפרובינציה של שמפאן (כיום בצרפת), אולם גביית המס נתקלה בקשיים.
באביב 1201 נחתם הסכם שלפיו יועברו הצלבנים לאלכסנדריה שבמצרים כקרש קפיצה לארץ הקודש, באמצעות אוניות של ונציה תמורת תשלום בעבור ההסעה. בקיץ 1202 הגיעו הצלבנים לוונציה, אולם משום שהאפיפיור לא היה מסוגל לעמוד בתנאי התשלום, הציעה ונציה לצלבנים לכבוש את עיר הנמל זארה (כיום זאדאר שבקרואטיה) ולהשתמש בביזה כדי לשלם את יתרת החוב. אחרי מצור קצר נפלה העיר בידי הצלבנים ונבזזה. האפיפיור הזדעזע לנוכח ביזת תושבי העיר, שהיו נוצרים, והטיל חרם על אלה שלקחו בה חלק. אולם, עד מהרה הסיר את החרם מעל הצלבנים ולא התנגד לכך שיעלו על קונסטנטינופול, שנפלה בידיהם ב-12 באפריל 1204. הצלבנים בזזו את העיר במשך שלושה ימים והאפיפיור התמלא בושה וגער בהם בחומרה. האימפריה הביזנטית חולקה בין מנהיגי ונציה לבין הצלבנים והוקמה האימפריה הלטינית של קונסטנטינופול.
הקמת מסדר השילוש הקדוש (המסדר הטריניטרני)

ב-17 בדצמבר 1198 פרסם בולה אפיפיורית בשם "Operante divine dispositionis clementia" בה הורה על הקמתו של מסדר נזירים בשם "המסדר הטריניטרני" (אנ') (מילולית - מסדר השילוש הקדוש) שמטרתו העיקרית פדיון שבויים נוצרים מידי המוסלמים.
מלחמתו בקתרים

אינוקנטיוס השלישי שם לו למטרה ללחום נגד הכפירה ובמיוחד נגד הכת הקתרית שאנשיה ישבו בעיקר בדרום צרפת. ב-1207 הוא נידה את רמון השישי, רוזן טולוז על שלא נקט בצעדים נגד המינים הקתרים. ב-15 בינואר 1208 נרצח פטרוס מקאסטלנו, שליחו של האפיפיור שיום קודם לכן נפגש עם רמון השישי. ב-1209 החליט אינוקנטיוס השלישי לצאת למסע הצלב האלביגנזי נגד הקתרים. הוא פנה לעזרתו של פיליפ אוגוסט. הלה לא אבה לקחת חלק במסע צלב זה, ובמקומו נטל את המשימה סימון הרביעי דה מונפור. ב-22 ביולי 1209 כבשו הצלבנים את העיר בזייה, ומרבית תושביה נטבחו. סימון הרביעי דה מונפור המשיך וכבש את ערי רוזנות טולוז בזו אחר זו, והפך לרוזן טולוז. במסע זה נרצחו כ-80 אלף איש ובהם יהודים רבים, משום שנחשדו שבקרבתם לכופרים, ושהם בעצם מדיחים אותם לדעות שהוגדרו ככפירה על ידי הכנסייה.
ב-15 בנובמבר 1215 פתח אינוקנטיוס השלישי את ועידת לטראנו הרביעית של הכנסייה הקתולית. אחת ההחלטות בוועידה הייתה שעל היהודים לשים טלאי צהוב על בגדיהם. לאחר סיום הוועידה, באביב 1216, נסע לצפון איטליה כדי להשכין שלום בין הערים פיזה וג'נובה, אולם בדרכו לשם מת בעיר פרוג'ה ונקבר בקתדרלה של עיר זו.
יחסו ליהודים

בפי היהודים נקרא אינוקנטיוס השלישי "ראש הצפעונים" וזה משום הגזירות הרבות שהנחיל על היהודים ועל כך שהניח את היסודות לגזירות רבות שבאו אחריו. בין השאר הוא נזף במלך צרפת פיליפ אוגוסט על-כך שהחזיר את היהודים לארצו 16 שנה לאחר שגירשם.
הערות שוליים

↑  הרב חיים דוב שעוועל, רבנו משה בן נחמן, מוסד הרב קוק, ירושלים ה'תשל"ד
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סלסטינוס השלישי | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: הונוריוס השלישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263078905171  PLWABN: 9810689432305606  BIBSYS: 90313321  BNC: 000399596  BNE: XX1767099  BnF: cb12000085n (data)  CANTIC: a10102875  CiNii: DA03296162  GND: 118555642  ICCU: SBLV192226  ISNI: 0000 0001 2276 9169  LCCN: n50077523  NDL: 00718686  NKC: ola2002158725  NLA: 35222497  NLG: 165525  NSK: 000058232  NTA: 071430474  RERO: 02-A000085536  SELIBR: 191130  SNAC: w64b3mgc  SUDOC: 028098552  Trove: 871569  ULAN: 500319906  VcBA: 495/25302  VIAF: 16017787   WorldCat (עם VIAF): 16017787
בנימין שימין

| --- | --- |

בנימין שימין
 לידה:  1880 שקלוב, פלך מוהילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) 
 פטירה:  21 באוגוסט 1942 (בגיל 62 בערך) גטו אוטבוצק, פולין הכבושה 
 מקום מגורים:  ורשה, אוטבוצק
 מקצוע:  מוכר ספרים ומו"ל יידי
 
בנימין ורגינה שימין עם בתם הלינה שימין-שניידרמן, אוטבוצק 1937
בנימין שימין ואשתו רגינה (רבקה) בתצלום מאת בנם, הצלם דוד סימור (שִים)
בנימין שִימִין (בפולנית: Benjamin Szymin;‏ 1880, שקלוב, פלך מוהילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 12 באוגוסט‏ 1942, גטו אוטבוצק, פולין הכבושה) היה מחלוצי המו"לים של ספרות יידית ועברית מודרנית בפולין. בעל הוצאת הספרים "ב. שימין" בוורשה ושותף בהוצאה המאוחדת "צֶנטרַל".
קורות חיים > ראשית דרכו

בנימין שימין נולד בשנת 1880 בעיירה שְקְלוֹב שבפלך מוהילב של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי; כיום בבלארוס). אביו היה סוחר תבואה, שנסע לעיתים קרובות למוסקבה לצורך עסקיו. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 עברה המשפחה מתחום המושב למוסקבה (דבר נדיר יחסית, שהורשה אז רק לסוחרים בולטים, עשירים מופלגים או יהודים ששירתו בצבא הצאר). כעבור זמן לא רב עברה המשפחה מערבה והתיישבה בעיר ורשה שבפולין הרוסית, שבה הייתה אז קהילה יהודית גדולה. שימין קיבל חינוך יהודי מסורתי. בצעירותו הגיע על דרך המקרה לעבודה בהוצאת הספרים "אחיאסף" בוורשה, והמשיך לעסוק לאורך כל חייו בממכר ספרים והוצאה לאור.
שימין החל את דרכו במסחר ספרים בקנה מידה גדול בעיר אודסה, שם היה שותפו של י"ח רבניצקי.
את דרכו העצמאית בהוצאה לאור החל בתקופה הסוערת של מהפכת 1905 ברחבי רוסיה, עם פרסום פמפלטים פוליטיים רדיקליים. הוא אף נעצר לזמן קצר בשל כך. אף שהיו לו חברים קרובים רבים בחוגי "הבּוּנְד", הוא נותר מקורב לחוגים ציוניים, ובשנת 1906 התמנה כמנהל היומון הציוני ביידיש "דער טעלעגראַף", בעריכת נחום סוקולוב (שהיה העורך הרשמי; העורך בפועל היה נחום סירקין), שהופיע בוורשה לאורך מספר חודשים בשנת 1905–1906. שם הכיר את מזכירת העיתון, רבקה (רגינה) סגל – קרובת משפחתה ובת עיירתה של אשתו של סוקולוב, רבקה סוקולוב (בתו של הגביר יצחק הערש (צבי) סגל) – שהגיעה מעט לפני כן מעיירת הולדתה מאקוב מזובייצקי (Maków Mazowiecki, מאקוב) שבמזוביה (לא הרחק מוורשה). כעבור זמן קצר נישא לה. לזוג נולדו בת, הלינה (1908), ובן, דוד (1911).
קורות חיים > בעל פונדק באוטבוצק; אחריתו

באמצע שנות ה-30 עברו בני הזוג שימין להתגורר בעיר אוֹטבוֹצְק שליד ורשה, שם ישבה קבוצה של סופרים ומשוררים יידיים, בהם המשורר יעקב פרֶגֶר (פרעגער), אהרן איינהורן עורך העיתון "היינט", המשורר קלמן ליס והסופר אורקה נַחַלניק (יצחק פַרבָּרוֹביץ'). באוטבוצק, שם גרו עד סוף ימיהם, נכנסו כשותפים בבעלות על הפנסיון "זאַכענטאַ–Zachęta" (זָאכֶנטָה), בניהול אחותה של רבקה, מלכה פְלינט. בפנסיון נהגו להתגורר ולבקר דרך קבע סופרים ושחקנים יהודים. הסופר והעסקן חיים שוֹשקֶס מספר כי הפנסיון היה "נקודת כינוס מאירה של אנשי האינטליגנציה היהודית, בית-ועד לחכמים וסופרים. בטרקליניו הגדולים הדהדו הוויכוחים הנצחיים של ההוויה היהודית, ומעל כולם נישאה דמותו העדינה הקטנה והמחויכת-תמיד של המשכיל ב' שימין".
בעת הפלישה הגרמנית לפולין בסתיו 1939 הוחרם הפנסיון, ובנימין ורבקה שימין גורשו עם יתר יהודי העיר לגטו אוטבוצק.
השניים נספו במהלך חיסול הגטו ב-12 באוגוסט‏ 1942.
משפחתו

בתו של שימין, הָלָה (הלינה) שִימִין (Szymin; לימים איילין (Eileen);‏ 1908–2004), נישאה באביב 1933 לעיתונאי והסופר שמואל לייב שניידרמן (1906–1996), ולקחה חלק מרכזי במחקר ובעריכת חומריו. בני הזוג עברו בראשית שנות ה-30 לפריז, שם שימש שניידרמן כתב שטח לעיתונים יהודיים בפולין, ובשנת 1940, בעת מלחמת העולם השנייה, היגרו לארצות הברית, השתקעו בניו יורק והתאזרחו בה. (בנם הצעיר, בן שניידרמן (אנ'), הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת מרילנד.)
ילדו השני היה צלם העיתונות הנודע דוד סימור ("שִים") (1911–1956), שנהרג בעת ששסיקר את שביתת הנשק לאחר מבצע קדש.
מבנה הפונדק באוטבוצק לאחר סיום הכיבוש הגרמני: בית הילדים היהודים

בינואר 1945, מיד לאחר שכבש הצבא האדום את ורשה וסביבותיה מידי הגרמנים, הגיעה לאוטבוצק פרנצישקה אוליבה, ניצולת השואה, לחפש קרובי משפחה. היא לא מצאה אף אחד מקרוביה, אך נתקלה שם באקראי בחייל סובייטי ולידו ילדים יהודים עזובים. החייל הפנה אותה למבנה נטוש – הבית שברחוב פְּרוּסָה 11, שבו פעל עד הפלישה הגרמנית פנסיון "זָאכֶנטָה". אוליבה זכתה לעזרתו של מפקד בית חולים שדה סמוך של הצבא האדום וכך החלה לטפל בילדים. בחודש מרץ 1945 לקח הוועד המרכזי של יהודי פולין את בית הילדים תחת חסותו, ולמנהלת הבית מונתה לובה בייליצקה בלום.
למוסד הגיעו ילדים ניצולי השואה. ביוני הגיע מספרם לכ-130. מרבית אנשי הצוות היו אף הם ניצולים. בית הילדים נתמך על ידי הג'וינט. הוא פעל עד סוף שת 1949.
לקריאה נוספת

זלמן רייזען, שימין בּ., בספרו: לעקסיקאָן פון דער ייִדישער ליטעראַטור, פּרעסע און פילאָלאָגיע, מהדורה 2, כרך ד, וילנה: ווילנער פערלאג פון ב. קלעצקין, תר"ץ 1929, עמודות 654–655, בארכיון האינטרנט
האַלינאַ שימין-שניַידערמאַן, זכרונות וועגן בנימין שימין און אַנדערע וואַרשעווער פֿאַרלעגערס, יִיוואָ-בלעטער 42 (1962), 242–248, באתר היברובוקס; נדפס שוב בתוך: מלך ראוויטש (רעדאַקטאָר), דאָס אמאָליקע יידישע וואַרשע: ביז דער שוועל פון דריטן חורבן 1914–1939; אין ליד, באַלאַדע, פּאָעמע ... פון 139 מחברים: אַן אַנטאָלאָגיע, מונטריאול: פאַרבאַנד פון וואַרשעווער יידן אין מאָנטרעאָל, תשכ"ו 1966, עמ' 800–807. (ביידיש) (הלינה שימין-שניידרמן, 'זיכרונות על בנימין שימין ומו"לים ורשאיים אחרים') (הספר הסרוק במאגר ספרי היזכור של ספריית העיר ניו יורק)
Jeffrey Veidlinger, Jewish Public Culture in the Late Russian Empire, Bloomington, IN: Indiana University Press (The Modern Jewish Experience), 2009, pp. 102-105.
הערות שוליים

1 2  המקור לתאריך המדויק הוא חתנו, שמואל לייב שניידרמן: S. L. Shneiderman, The river remembers, New York: Horizon Press, 1978, p. 175.
1 2  דב סדן, חדשים גם ישנים, תל אביב: עם עובד, תשמ"ז 1987, כרך ב: בספרות יידיש ואגפיה: קולות ביקורות והדי פולמוס, עמ' 15.
↑  ראו בנימין שימין: דף עד שמולא על ידי בתו, איילין שימין-שניידרמן, 2 בינואר 1989, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר יד ושם.
↑  נתן כהן, בער קרלינסקי, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית).
↑  תרגום לעברית של הנוסח המובא באנגלית אצל Jeffrey Veidlinger, Jewish Public Culture in the Late Russian Empire, Indiana University Press, 2009 (להלן: ויידלינגר), עמ' 102.
↑  ויידלינגר, עמ' 103–104.
↑  ויידלינגר, עמ' 104.
↑  אוריאל אופק, ספרות הילדים העברית 1900–1948, תל אביב: דביר, תשמ"ח 1988, עמ' 25.
↑  שימין-שניידרמן (תשכ"ו 1966), עמ' 803–804.
↑  שימין-שניידרמן (תשכ"ו 1966), עמ' 805.
↑  ראו פרסומת לקראת צאת כרך ג:
דברי ימי ישראל, דבר, 5 בספטמבר 1930; ופרסומת לאחר צאת הכרך השישי והאחרון: גרֶץ השלם! ... דברי ימי ישראל, דואר היום, 8 בספטמבר 1931. ומתוך דברי המבוא של לחובר: פ. לחובר, גרץ, דבר, 7 בפברואר 1930.
↑  חיים שאָשקעס, פוילן – 1946: איַינדרוקן פון אַ ריַיזע, בואנוס איירס: צענטראַל-פאַרבאַנד פון פוילישע יִידן אין ארגענטינע, 1946, עמ' 108 (במקור: "און אַלע זענען זיַי געווען באַהויכט מיט דער... פיגור פון... ב. שימין").
↑  Brief History of the CHIM Archive, ארכיון שים (באנגלית).
↑  "עת לרפוא": סיפורו של בית הילדים באוטבוצק, פולין, תערוכה באתר יד ושם.
סמליל הוצאת ב. שימין (ובו ראשי התיבות ב"ש)
בנימין שימין (מימין) בין חמשת השותפים-המייסדים של "צנטרל"; לשמאלו יעקב לידסקי, בן-אביגדור (א"ל שלקוביץ'), מרדכי קפלן ושלמה שרברק
בנימין שימין בגטו אוטבוצק ב-1942, לשמאלו אשתו רגינה (רבקה) ולימינו אחותה מלכה פלינט, מנהלת הפנסיון
פאוור סטיישן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולפן הקלטות 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מייסדים:  טוני בונג'ובי 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1977
 תאריך פתיחה רשמי:  1977 
 
 קואורדינטות:  40°45′59″N 73°59′22″W﻿ / ﻿40.766388888889°N 73.989444444444°W﻿ / 40.766388888889; -73.989444444444
 www.avatarstudios.net
  (למפת מנהטן מוגדלת) פאוור סטיישן(למפת מנהטן רגילה) פאוור סטיישן
 
(באנגלית: Power Station at BerkleeNYC), הידוע בעבר בשם אולפני אווטאר (1996–2017) ופאוור סטיישן, הוא אולפן הקלטות במנהטן, ניו יורק סיטי, ארצות הברית. בניין האולפנים מכיל חמישה חללים בסך הכול: A,‏ B,‏ C,‏ G,‏ ו-E, וכן תיאטרון בלאק בוקס (אנ').
היסטוריה

הבניין היה במקור תחנת כוח של Consolidated Edison (אנ'). ב-1977 הוא נבנה מחדש כאולפן הקלטות על ידי המפיק טוני בונג'ובי (אנ') ושותפו בוב וולטרס.
המתחם שונה לאולפני אווטאר (תחת תאגיד הבידור אווטאר) במאי 1996. בשנת 2017, שם האולפנים שונה לפאוור סטיישן בתיאום מיוחד עם Berklee NYC. האולפנים נפתחו מחדש לשימוש בשנת 2020 לאחר שיפוץ מלא, תוך שמירה על חללי האולפנים המקוריים.
מוזיקאים ולהקות

במרוצת השנים, הקליטו מאות להקות ואמנים אלבומים ושירים באולפנים, ביניהם: וולטר בקר, הקינקס, בוב דילן, ארקטיק מאנקיז, אירוסמית', בלטימורה, Counting Crows, הקלאש, קינגס אוף ליאון, מארק אנתוני, The B-52's, טוני בנט, מייקל ברקר, Devo, אריק קלפטון, בון ג'ובי, דייר סטרייטס, דוראן דוראן, Dream Theater, ברוס ספרינגסטין, ג'ון לנון, בילי ג'ואל, סרז' גינסבורג, הסטרוקס, בריאן אדמס, ברנדט פיטרס, פט מתיני, קית' ג'ארט, ניל יאנג, ג'אקו פסטוריוס, הארי קוניק ג'וניור, איגי פופ, מדונה, Journey, מיוז, ג'ורג' מייקל, בטי קרטר, סם 41, ג'ון מאייר, מובי, ונסה ויליאמס, בלונדי, פורקיופיין טרי, ג'ואן ג'ט, דייוויד בואי, לאסט שאדו פאפטס, גאנג סטאר, סטיבי ריי וון, Weather Report, ג'ון באטיסט, ומפייר ויקנד, ליידי גאגא, קארלי סימון ורוקסי מיוזיק.