Found Footage
היסטוריה

לסגנון קולנועי זה יש תקדימים בספרות וברדיו: בספרות מוכרים רומנים אפיסטולאריים הערוכים כאסופות מכתבים או קטעי יומנים אישיים שנכתבו כביכול בידי דמות מרכזית בעלילה: דרקולה מאת ברם סטוקר, פרנקנשטיין מאת מרי שלי וקריאתו של קת'ולהו מאת ה. פ. לאבקראפט, כולם נמנים עם סוגה זו. אורסון ולס השתמש בטכניקה דומה בשנת 1938 כאשר שידר ברשת הרדיו של סי.בי.אס את התסכית מלחמת העולמות, כעיבוד לרדיו של הרומן מאת ה. ג'. וולס. הסיפור עובד כמשדר חדשות דרמטי שתיאר כביכול את פלישת אנשי מאדים בשידור חי, והשידור נשמע אמין עד כדי כך שהמאזינים נבהלו וחשבו שמדובר באירוע אמיתי.
במחצית השנייה של המאה ה-20 שימשו טכניקות צילום המאפיינות את סגנון הפאונד פוטג', בעיקר בסרטים מוקומנטריים דלי-תקציב שצולמו תוך ימים ספורים, כגון: "Culloden" משנת 1964, "יומנו של דייוויד הולצמן" (1967), "ספיינל טאפ" (1984), "בוב רוברטס" (1992), "The Watermelon Woman" (אנ') ‏(1996), ועוד. האפשרות ליצור סרט עם ממד ריאליסטי בתקציב נמוך קסמה ליוצרי סרטי אימה שנוטים להיות דלי-תקציב. סרטים פורצי דרך היו "שואת הקניבלים" (1980) (אנ') המהפכני, והסרט "The Last Broadcast" ‏(1998) (אנ') שנחשב לחלוץ השימוש במצלמה ביתית לצילום אירוע שהתרחש כביכול במציאות. אולם הסגנון הפך לפופולרי בעיקר בעקבות צאתו לאור של "פרויקט המכשפה מבלייר" (1999) אשר נחשב לאבטיפוס של סרטי פאונד פוטג' מודרניים.
ציוד חובבני המפחית את עלויות ההפקה, כגון מצלמות וידאו ומצלמות של טלפונים חכמים עם תמונות וצליל באיכות נמוכה יחסית, נחשב לגיטימי בגלל התוצאה הריאליסטית. בדרך כלל, הפקה זולה מבטיחה את רווחיות הסרט. בשנת 2007 הפיק אורן פלי את "פעילות על-טבעית" בעלות של 15,000 דולר בלבד, ורק בארצות הברית גרף הסרט הכנסות של כ-300 מיליון דולר. סרטים שנעשו מאוחר יותר, "השטן שבפנים" (2012) (אנ') שהכניס כ-30 מיליון דולר, ו"הסר חבר" (2014) שהכניס יותר מ-64 מיליון דולר, נעשו בתקציב של מיליון דולר בלבד כל אחד. בעקבות התפתחותה והצלחתה של סדרת סרטי "פעילות על-טבעית" נוצרו שתי תופעות: ראשית, יריבות בתעשיית סרטי האימה. דייוויד בורדוול טוען שהסרטים "Paranormal Entity" משנת 2009 ו"גירוש השדים האחרון" משנת 2010 נעשו תוך "גנבה בוטה" מהרעיון של פלי. שנית, בגלל הדימוי הריאליסטי, טכניקות פאונד פוטג' יושמו גם בסרטים עתירי תקציב כגון "קלוברפילד" (2008) שנעשה בתקציב של 25 מיליון דולר, ו"כרוניקה בזמן אמת" (2012) (אנ') עם 12 מיליון דולר.
המבקר סקוט טוביאס טען שבעשור הראשון של המאה ה-21, סרטי פאונד פוטג' הם מה שהיו סרטי סלאשר בשנות ה-80 של המאה ה-20. בשנת 2014 צפה הבמאי והתסריטאי כריסטופר לאנדון שהסגנון יחרוג מסוגת האימה ויתפשט לסוגות אחרות. ברוח זו, במחצית העשור השני של המאה נעשו סרטים ששולבו עם סוגת המותחן הטכנולוגי המעמידה טכנולוגיה במרכז העלילה: בסרט "הסר חבר" מתרחשת העלילה כולה במדיה החברתית, צגי מחשב ומצלמות רשת. סרט המדע הבדיוני "הארדקור הנרי" (2015) מצולם בפרספקטיבה של גוף ראשון, כביכול דרך עיניו של הגיבור, סייבורג בשם הנרי. הקרנת הסרט בפסטיבל SXSW במרץ 2016 עוררה את השאלה באיזו מידה טכניקת POV תתפתח ותחליף את טכניקת הפאונד פוטג' הקלאסית.
כמו סוגות קולנועיות אחרות, גם על סרטי פאונד פוטג' נעשתה פרודיה, כאשר בשנת 2013 יצאה לאקרנים הקומדיה "הבית הרדוף" שעושה הומאז' בעיקר לסדרת "פעילות על-טבעית" ולסרט "השטן שבפנים", אך גם לאחרים, כגון סרט האימה "מגרש השדים" וקומדיית הפשע השחורה "ספרות זולה". בשנת 2014 יצא סרט ההמשך, "הבית הרדוף 2".
בתאריכים 24–25 במרץ 2018 התקיים בסן פרנסיסקו פסטיבל קולנוע ראשון לסרטי פאונד פוטג', בשם "The Unnamed Footage Festival" (בתרגום חופשי לעברית: הפסטיבל לסרטי וידאו ללא שם). המארגנים הצהירו שמטרת הפסטיבל היא להפוך סגנון זה מתת-סוגה גרידא לאסכולה קולנועית לגיטימית.