stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמיית קנטקי (איחוד)
הערות שוליים

↑  David J Eicher, עמודים 314-316
↑  המסמכים הרשמיים
↑  הדיווח של גריינג'ר על הקרב, אתר ספריית אוניברסיטת קורנל, עמ' 222-227
↑  Eicher, John H., Eicher, David J., Civil War high commands. Stanford University Press, 2001. ISBN 0804736413. עמוד 855
בית העם הטמפלרי (ירושלים)

| --- | --- |

מבנה בית העם באפריל 2007
 מידע כללי
 סוג:  כנסייה, בניין 
 כתובת:  רח' עמק רפאים 1 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1882
 תאריך פתיחה רשמי:  1882 
 קואורדינטות:  31°46′03″N 35°13′25″E﻿ / ﻿31.767472222222°N 35.223555555556°E﻿ / 31.767472222222; 35.223555555556
 he
 
בית העם הטמפלרי בירושלים היה החשוב בבתי המושבה הגרמנית בירושלים. הבית ממוקם ברחוב עמק רפאים 1, פינת דרך בית לחם.
היסטוריה

הבית נבנה בשנת 1882, על שטח של שני דונמים, ונחנך בטקס בו נכח המושל העות'מאני של ירושלים.
בית העם היה בעל חשיבות רבה בקהילה הטמפלרית ושימש הן מקום תפילה והן מקום התכנסות חברתית (Gemeindehaus). הפעמון שבראש הבניין שימש לקרוא לחברי הקהילה להתכנסות ולתפילת יום ראשון.
הבית נבנה בסגנון נאו רומנסקי – סגנון שהיה נפוץ באירופה במאה ה-12.
ב-1898 ביקר בבניין הקייזר הגרמני וילהלם השני.
לאחר מלחמת העצמאות, עבר הנכס לרשות מדינת ישראל. בעקבות חלוקת ירושלים, היות שנבצרה הגישה לכנסייה הארמנית בעיר העתיקה, שימש הבית את הקהילה הארמנית של מערב ירושלים כבית תפילה, לאחר שחכרה את המבנה. לאחר איחוד העיר ב-1967 שבו הארמנים להתפלל בכנסייתם שברובע הארמני בעיר העתיקה, והתפילה בבניין שבמושבה הגרמנית נערכת רק פעמיים בשנה. מאחורי המבנה בית המשמש למגורי אחת מבנות הקהילה ובית הדין הכנסייתי.
בשנת 2000 רכש את השטח, יחד עם המגרש הסמוך בו ממוקם בית הספר התיכון הטמפלרי, יזם הנדל"ן הישראלי-האמריקאי מורד זמיר, שתכנן להקים במקום מלון, שבו ישולב המבנה ההיסטורי של בית העם בקומת הקרקע של המלון. הכנסייה הארמנית התנגדה בתקיפות לוותר על המבנה ונוצרו קשיים באישור התוכניות למתחם. בסופו של דבר החליט זמיר למכור את השטח כולו לחברת ישרוטל, שבנתה במקום את מלון אוריינט, ללא שילוב המבנה שבחזקת הכנסייה שנותר ברשותה, אלא רק על המגרש הסמוך.
גלריה

הפעמון על בית הקהילה הטמפלרית
מבנה קטן בסמוך לבית העם הטמפלרי
שלט הכנסייה הארמנית על המבנה הסמוך לבית העם
בית העם בחוץ
בית העם בפנים
עוגב בבית העם הטמפלרי
תקריב העוגב בבית העם הטמפלרי
ראו גם

בית העם הטמפלרי (בחיפה)
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, ירושלים, מבט ארכיטקטוני, מכון ירושלים לחקר ישראל, הוצאת כתר, 1996.
הערות שוליים

↑  רנית נחום-הלוי, איש העסקים האמריקאי זמיר מורד ישקיע 50 מיליון דולר בהקמת מלון במושבה הגרמנית בירושלים, באתר TheMarker‏, 24 בפברואר 2009
↑  הדס מגן, ‏כנסיית הנדל"ן, באתר גלובס, 19 במרץ 2015
בית החולים סנט מרי מגדלן (גלסטונברי)

| --- | --- |
הגן במרכז שרידי בית החולים
הגן במרכז שרידי בית החולים
 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 שימוש:  מוזיאון ובית תפילה
 מיקום:  גלסטונברי בסאמרסט
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1310–הווה (כ־714 שנים)
 קואורדינטות:  51°08′42″N 2°43′04″W﻿ / ﻿51.1450°N 2.7178°W﻿ / 51.1450; -2.7178
 stmargaretschapel.org.uk
  (למפת הממלכה המאוחדת מוגדלת) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים בית החולים סנט מרי מגדלן(למפת הממלכה המאוחדת רגילה) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים בית החולים סנט מרי מגדלן(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי בית החולים סנט מרי מגדלן(למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי בית החולים סנט מרי מגדלן
 
בית החולים סנט מרי מגדלן (באנגלית: Hospital of St Mary Magdalene) בגלסטונברי בסאמרסט באנגליה נבנה בשנת 1310 על ידי מנזר גלסטונברי. הוא מוגדר כבניין רשום מדרגה II*, והוגדר בחלקו כמונומנט רשום.
היסטוריה

בית החולים נבנה לפני 1322 כבית מחסה לעשרה אנשים, יחד עם הקפלה על שם מרגרט הקדושה. חלקים מהקפלה המקורית עדיין שרדו. הקפלה הייתה צמודה לאולם בית החולים שנהרס לאחר פירוק המנזרים באנגליה. יתרת הבניינים הם משלהי ימי הביניים, שמשערים שנבנו ב-1444.
בית חולים קודם שנתמך על ידי מנזר גלסטונברי העתיק את מקומו לאתר הנוכחי סביב 1250, וב-1460 הוא הוקדש למרים המגדלית הקדושה הפטרונית של חולי הצרעת. במאה ה-16 הקפלה במבנה שימשה לתפילות לעילוי נשמת המתים (Chantry), ותמיכה כספית באחים ובכומר שפעלו במקום ניתנה על ידי המנזר עד פירוק המנזרים. לאחר הפירוק ניתן המימון מהכתר האנגלי ומגזבר בתי החולים של המחוז.
גג האולם הגדול פורק והתאים משני הצדדים הוסבו לעשרה בתי מחסה בני שתי קומות. בתחילת המאה ה-17 תוארו בתי המחסה כ"חרבים" וב-1703 אבדה התקרה לקפלה.
במאה ה-19 צומצם מספר תאי המגורים ונפתח מקום לכביסה משותפת. הצד הדרומי של בתי המחסה נהרס בשנות ה-60 של המאה ה-20 ובאתר הוכנה גינה קהילתית ונבנו דירות לקשישים. אחד מבתי המחסה שוחזר והוא פתוח לציבור.
אדריכלות

קפלת האבן היא חדר בודד ופתוחה לתפילות או להגיגים. בקפלה יש תמונות חדשות יחסית של מרים המגדלית ושל מרגרט הקדושה (St Margaret) שהקפלה קרויה על שמה. חלון הקשת המחודדת המקורי חסום. על הגג יש מגדל פעמונים קטן שנבנה אחרי שהקפלה הוקמה. במגדל מתוארת דמותה של מרגרט הקדושה. במגדל יש מקום לשני פעמונים, אחד מהם עדיין קיים. בתי המחסה הם בני שתי קומות ולהם גג צפחה וניתן לבקר בבית לדוגמה.
הערות שוליים

1 2  "Almshouses and Chapel of St Mary Magdalene's Hospital". National Heritage List for England. Historic England.
1 2 3 4  "Part of the Hospital of St Mary Magdalene, Magdalene Street". National Heritage List for England. Historic England.
↑  "Chapel". St Margaret's Chapel and Royal Magdalene Almhouses.
1 2 3 4  Siraut, M.C.; Thacker, A.T.; Williamson, Elizabeth. "Glastonbury: Town Pages 16-43  A History of the County of Somerset: Volume 9, Glastonbury and Street". British History Online. Victoria County History.
1 2  "Almshouses". St Margaret's Chapel and Royal Magdalene Almshouses.
↑  "St Margaret's Chapel and Royal Magdalene Almshouses". Pilgrim Reception in Glastonbury.
1 2  "23575: Hospital of St Mary, Chapel and Men's Almshouses, Magdalene Street, Glastonbury". South West Heritage Trust.
ארצ'ר (משחית טנקים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  דגם כלי רכב 
 מדינה מייצרת:  בריטניה בריטניה
 יצרן:  ויקרס-ארמסטרונג 
 שנת ייצור:  1943
 דגם עוקב:  אוונג'ר
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה, מבצע קדש
 יחידות שיוצרו:  655 
 מידע טכני
 אורך:  6.72 מ'
 רוחב:  2.76 מ'
 גובה:  2.25 מ'
 משקל:  15 טון
 מהירות:  32 קמ"ש על כביש, 8 קמ"ש בשטח
 טווח פעולה:  140 ק"מ
 מנוע:  מנוע בנזין, GMC 6-71, ‏ 6 צילינדרים, 190 כוחות סוס.
 שריון:  60-14 מ"מ פלדה
 צוות:  4
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 17 ליטראות
 חימוש משני:  מקלע ברן
 
ארצ'ר (Archer, מאנגלית: קַשָת), או בשמו המלא וולנטיין, תותח מתנייע 17 ליטראות, סימן 1, ארצ'ר היה משחית טנקים בריטי מתקופת מלחמת העולם השנייה. הארצ'ר נבנה על בסיס תובת טנק החי"ר הבריטי ולנטיין.
תכנון ופיתוח

תותח ה-17 ליטראות פותח על ידי הבריטים על מנת לשמש כתותח לטנקים, אולם בעת כניסתו לשירות לא היה בידי הבריטים טנק בעל צריח שהיה גדול מספיק לשאת את התותח, מפאת ממדיו הגדולים ומשקלו הרב. היו מספר פרויקטים לכלים שנועדו לשאת את התותח החדש, בהם משחית טנקים חדש שהתבסס על טנק הצ'רצ'יל והסבה של משחית הטנקים האמריקאי M10 שזכתה לכינוי אכילס, אך פרויקטים אלה לא היו זמינים בעת כניסתו של התותח לשירות.
כדי לגשר על הפער המבצעי, הציגו הבריטים פרויקט נוסף אשר בחן את האפשרות לביצוע הסבה על בסיס תובות של טנקים מיושנים. במסגרת פרויקט זה נבחנו תובות של שני טנקים - הולנטיין, שנבחר בשל הצדודית הנמוכה שלו ואמינותו הגבוהה, והקרוסיידר, בשל יחס הכוח\משקל הגבוה שלו. בסופו של דבר נבחר טנק הוולנטיין מאחר שאף על פי שכבר נחשב מיושן כטנק, עדיין היה בייצור סדרתי.
התובה של הוולנטיין הייתה קטנה באופן יחסי, ולא אפשרה את התקנתו של צריח שיהיה גדול מספיק להכיל את תותח ה-17 ליטראות. עקב כך הוצב התותח בתוך מבנה עילי משוריין אשר היה חשוף בחלקו העליון, בדומה למשחיתי הטנקים הגרמניים מטיפוס פנצריאגר. ואולם המבנה של תובת הוולנטיין חייב את התקנת המבנה העילי המשוריין ממש בחזית הטנק, וכדי לשמור על איזון הכלי, חייבו גודלו ומשקלו הרב של תותח ה-17 ליטראות את התקנתו כאשר הוא פונה לאחור. מיקומו הלא שיגרתי של התותח אפשר אומנם לשמור את הארצ'ר קצר יחסית, אך בעת הירי היה מכנס התותח נהדף עד כדי ס"מ ספורים מראשו של הנהג.
בתחילה נתפסה התקנת התותח כשהוא פונה לאחור כמגבלה, אך זו התבררה במהרה דווקא כיתרון טקטי מרכזי. הצדודית הנמוכה של הארצ'ר אפשרה להסוותו בעמדת מארב בקלות, בעוד שהתותח הפונה לאחור אפשר לצוות לירות מספר פגזים, ולסגת במהירות מהעמדה, מבלי לבזבז זמן על סיבוב לאחור.
שירות מבצעי

ייצורו של הארצ'ר החל באמצע 1943, והכלים הראשונים נמסרו לצבא הבריטי באוקטובר 1944. הארצ'רים עברו את טבילת האש שלהם במהלך הפלישה לאיטליה וכן לחמו בחזית המערבית, על אדמת אירופה. בסך הכל יוצרו כ-655 ארצ'רים עד לתום מלחמת העולם השנייה.
בשירות הצבא הבריטי, סווג הארצ'ר, כמו גם משחית הטנקים אכילס, כתותח מתנייע, ולכן הופעלו במסגרת חיל התותחנים המלכותי.
לאחר מלחמת העולם השנייה שירתו ארצ'רים בצבא המצרי, אשר הציב כלים מסוג זה בחצי האי סיני. במבצע קדש, הופעלו הארצ'רים המצריים כנגד כוחות צה"ל במהלך קרב אבו עגילה ומספר כלים נפלו שלל לאחר שצוותיהם נטשו אותם. בקרב סכר הרואיפה שממזרח לאבו עגילה, נתקלו כוחות חטיבה 7 במערך משולב של כלים נגד טנקים שביניהם היו גם 14 תותחים מתנייעים מסוג ארצ'ר. מספר ארצ'רים נלקחו שלל בידי צה"ל והוצגו במצעד צה"ל ביום העצמאות 1957.
כיום מוצבים מספר כלים ששרדו במספר מוזיאונים ברחבי העולם, בהם גם מוזיאון יד לשריון בלטרון.
ביבליוגרפיה

wwiiequipment.com
WWIIvehicles.com Accessed 21 March 2008
הערות שוליים

↑  על שם הגיבור היווני אכילס.
↑  היחס בין כוח המנוע למשקל הכללי בכלי רכב. בדרך כלל מצוין ביחידות כוח (כוחות סוס) ליחידת משקל (טון).
↑  ראו מאמרו של סא"ל (מיל) אברהם זהר, חטיבה 7 במערכת סיני 1956, ביטאון השריון מס' 36, אוקטובר 2010.
↑  חזיתי בהפצצת איסמעיליה, חרות, 8 בנובמבר 1956
חטיבתי קבלה פקודה להגיע עד למבואות תעלת סואץ, חרות, 22 בנובמבר 1956
↑  יואל מרקוס, צה"ל הציג את עצמתו והישגיו לעיני חצי מליון צופים, דבר, 7 במאי 1957
| רק"מ של חבר העמים הבריטי מימי מלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| טנקים קלים | ויקרס סימן 3-2 • ויקרס סימן 5-4  • ויקרס סימן 6  • טטררך |  |
| טנקי שיוט | סימן 1 • סימן 2 • סימן 3 • סימן 4 • קובננטר • קרוסיידר • קאבליר • קנטאור • קרומוול • צ'לנג'ר • קומט • ראם (קנדה) • גריזלי (קנדה) • סנטינל AC1 (אוסטרליה) •  שרמן פיירפליי |  |
| טנקי חי"ר | מטילדה סימן 1 • מטילדה סימן 2 • ולנטיין • צ'רצ'יל |  |
| משחיתי טנקים | ארצ'ר • אכילס |  |
| תומתי"ם | בישופ • סקסטון (קנדה) |  |
| נגמשי"ם | זחלילית אוניברסלית • נגמ"ש לויד • נגמ"ש קנגורו (קנדה) |  |
| כלי רכב משוריינים |  שריונית AEC • שריונית ביוורטה • שריונית קובנטרי • שריונית דיימלר • שריונית גאי • שריונית האמבר • שריונית לנצ'סטר • שריונית מוריס CS9 • שריונית רולס-רויס • שריונית רובר (אוסטרליה) • שריונית מרמון הרינגטון (דרום אפריקה) • שריונית פוקס (קנדה) |  |
| רכבי סיור משוריינים | שריונית סיור דיימלר דינגו • שריונית סיור האמבר • שריונית סיור מוריס • שריונית סיור דינגו (אוסטרליה) • שריונית סיור איירונסייד • שריונית סיור אוטר (קנדה) • שריונית סיור S1 (אוסטרליה) |  |
| משאיות משוריינות | ביסון • ארמדילו • בדפורד • C15TA (קנדה) • ‏AEC |  |
| רק"ם נסיוני | הארי הופקינס • אלקטו • אוונג'ר • צנטוריון • בלאק פרינס • טוג • אקסלסיור • ואליאנט • טורטויס • סקופילד (ניו זילנד) • שריונית רינו (אוסטרליה) |  |
משחית טנקים ארצ'ר של הצבא המצרי, שננטש במהלך מבצע קדש, 1956.
בוספורוס

ערך זה עוסק במצר ים בטורקיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  הים השחור, ים מרמרה 
 סוג:  מצר ים 
 מידות
 אורך:  29.9 קילומטר
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  טורקיה טורקיה
 קואורדינטות:  41°07′10″N 29°04′31″E﻿ / ﻿41.119444444444°N 29.075277777778°E﻿ / 41.119444444444; 29.075277777778
  (למפת איסטנבול מוגדלת) בוספורוס(למפת איסטנבול רגילה) בוספורוס
 
גשר פתיה סולטאן מהמט
בּוֹסְפּוֹרוּס (טורקית: Boğaziçi או İstanbul Boğazı, "מצר איסטנבול") הוא מצר ים המפריד בין החלק האירופי של טורקיה, תראקיה, לחלקה האסיאתי, אנטוליה. הבוספורוס מחבר בין ים מרמרה לים השחור. אורך המצר כ-30 קילומטר, רוחבו המרבי 3,700 מטר (בכניסה הצפונית) ורוחבו המינימלי 750 מטר (בין המצודות אנדולוהיסרי (אנ') ורומליהיסרי (אנ')). העומק במרכז המצר נע בין 36 ל-124 מטרים. בכניסה הדרומית הוקם מגדל הנערה.
חופי המצר מאוכלסים בצפיפות, שכן העיר איסטנבול (שאוכלוסייתה מונה יותר מ-15 מיליון נפש) שוכנת משתי גדותיו.
שלושה גשרים חוצים את הבוספורוס. הראשון, המכונה "גשר הבוספורוס" או "גשר הבוספורוס הראשון", הושלם בשנת 1973 ואורכו 1,074 מטרים. השני, "גשר פתיה סולטאן מהמט" או "גשר הבוספורוס השני", שוכן כחמישה ק"מ צפונית לראשון; אורכו 1,090 מטרים ובנייתו הושלמה ב-1988. השלישי נחנך בשנת 2016, 10 ק״מ צפונית לגשר השני.
מתחת לבוספורוס נבנתה מנהרה למסילת רכבת, מרמריי, שבנייתה הסתיימה ב-2013. כ-1,400 מטר מהמנהרה עוברים מתחת למצר, בעומק של כ-55 מטרים.
היסטוריה

מקור השם "בוספורוס" בצירוף המילים מיוונית "בוספּורוס": βοῦς ("בוס"), שפירושה "פרה", "בקר" או "שור", ו-πόρος ("פּורוס"), שפירושה "מעבר". כלומר "מעבר הפרה", "מעבר הבקר" או "מעבר השור". השם מגיע מסיפור המיתולוגיה היוונית על מסעותיה של איו לאחר שזאוס הפך אותה, להגנתה, לפרה.
היוונים הקדומים כינו את המצר "בוספורוס של תראקיה", ומצר אחר (מצר קרץ, המחבר בין הים השחור לים אזוֹב) כונה "בוספורוס של קימריוס" Βόσπορος Κιμμέριος‏). הם תרמו לבלבול גם בכך שכינו את האזורים שליד שני המצרים באותו השם (החרסונסוס של תראקיה, כיום גליפולי, והחרסונסוס של שומר, כיום הרפובליקה האוטונומית של קרים באוקראינה).
בשל חשיבות הבוספורוס להגנת איסטנבול בנו שליטי האימפריה העות'מאנית מצודות משני צדדיו: את אנדולוהיסרי ב-1393 ואת רומליהיסרי ב-1451. בשלהי ימי האימפריה העות'מאנית היא כונתה בידי האירופאים "האיש החולה על הבוספורוס" (או "האיש החולה מהבוספורוס"), כינוי המדגיש את חשיבות המצר, העובר בלב האימפריה.
חשיבותו האסטרטגית של המצר גבוהה גם היום, ומספר אמנות בינלאומיות מסדירות את תנאי המעבר של ספינות במים, החשובה בהן היא אמנת מונטרה.
יש הטוענים כי שיטפון ענק, שאירע במצר בשנת 5600 לפנה"ס לערך, הוא הבסיס ההיסטורי לסיפורי המבול בתנ"ך ובאגדת גילגמש.
ראו גם

דרדנלים
הבוספורוס המזרחי
הספינה שתקעה את הסחר העולמי: אוניית משא עלתה על גדת מפרץ בוספורוס שנחסם 16/1/2023
הערות שוליים

↑  גשרי בוספורוס, באתר Institution of Civil Engineers
↑  קרוי על שם העם העתיק קימרים
↑
↑
↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283829705171  BNE: XX459080  BnF: cb152399830 (data)  GND: 4007830-9  LCCN: sh85015919  NARA: 10038195  NKC: ge399174  NLG: 2520  SUDOC: 029821630  VcBA: 497/23069  VIAF: 304916055   WorldCat (עם VIAF): 304916055
בחילת בוקר

| --- | --- |
 תחום:  מיילדות 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D048968
 סיווגים
 ICD-10:  O21.0
 
בחילות בוקר הן תופעת לוואי של היריון, המופיעה בקרב יותר ממחצית מהנשים ההרות, וכן במידה נדירה יותר אצל נשים הנוטלות גלולות למניעת היריון או מטופלות בהורמונים תחליפיים. הבחילה עשויה להיות קלה או להגיע לכדי הקאה ממש, מצב הקרוי הקאות יתר בהיריון העשוי להוביל להתייבשות.
משך התופעה

הבחילות יכולות להתרחש בכל שעה ביממה, אך הן נפוצות ביותר בבוקר, מיד עם היקיצה, שכן אז רמות הסוכר בדם הן הנמוכות ביותר. הבחילות מתחילות לרוב כבר בחודש הראשון להריון, מגיעות לשיא עצמתן בשבועות ה-5 עד ה-7 וממשיכות עד השבוע ה-14 או ה-16. אצל קרוב למחצית הנשים הן חולפות עד השבוע ה-16 להריון. בקרב האחרות נדרש כחודש נוסף עד שהן שוככות.
סיבות

הסיבה המדויקת לבחילות בוקר אינה ידועה בוודאות, אך השערות נפוצות הן:
עליה ברמות האסטרוגן - עד לפי 100 מהמצב לפני היריון.
רמת סוכר נמוכה בדם.
עליה ברמות הפרוגסטרון מרפה את שריר הרחם למניעת לידה טרם זמנה, אך גם מרפה את הקיבה ואת שרירי העיכול וגורמת לעודף חומציות בקיבה.
עליה ברמות הגונודוטרופין הכוריוני.
עליה ברגישות לריחות.
ישנן סברות שהבחילות מגנות על העובר מצריכת מזונות מזיקים.
טיפול

רוב הטיפולים בבחילות בוקר מטרתם להקל על הסימפטומים, ולא למנוע את הבחילות כליל:
הימנעות מקיבה ריקה לחלוטין
אכילת 5–6 ארוחות קטנות ביום
שימוש בזנגביל כמונע בחילות טבעי בצורת חליטה או לעיסה.
נטילת ויטמין B6 (פירידוקסין) בשילוב עם דוקסילאמין (תרופה הידועה בשם דיקלקטין).
הרחת לימון טרי
אכילת צנים יבש מיד עם היקיצה
סיבוכים > הקאת יתר בהריון

הקאת יתר בהריון (Hyperemesis gravidarum) היא צורה נדירה אך חמורה של בחילות והקאות במהלך ההריון. קיימות הערכות לפיהן אחת מכל 200 נשים הרות סובלת מתופעה זו.
סימפטומים של הקאת יתר בהריון כוללים:
בחילות והקאות ממושכות וחמורות.
התייבשות.
קטואצידוסיס (חמצת). מצב מסוכן הנגרם על ידי עלייה ברמת הקטונים (תרכובות חומציות רעילות) בדם.
ירידה במשקל.
ירידה חדה בלחץ הדם כשמתרוממים.
בנוסף, לסימפטומים עלולה להיות השפעה משמעותית על חיי היומיום והם עלולים להוביל לסיבוכים נוספים כגון דיכאון.
נשים הסובלות מהקאת יתר בהריון אינן מצליחות לשמור על רמת נוזלים נאותה בגופן ולכן נמצאות בסכנת התייבשות וירידה משמעותית במשקל.
משום כך נשים הרות הסובלות מבחילות והקאות חמורות עד כדי שאפילו שתיית נוזלים גורמת להן להקיא צריכות לפנות לקבלת טיפול רפואי בהקדם האפשרי.
סיבוכים > טיפול בהקאת יתר בהריון

הקאת יתר בהריון מחייבת קבלת טיפול רפואי הולם. במקרה של אובדן נוזלים חמור האישה תאושפז ויינתן לה עירוי של נוזלים ומלחים. אם היא סובלת מקטוזיס, היא תטופל בהתאם.
במקרים מסוימים יינתן גם טיפול בתרופות נוגדות הקאה.
הקאת יתר בהריון בדרך כלל אינה גורמת נזק לעובר. עם זאת, אם היא גורמת לירידה במשקל במהלך ההריון קיים סיכון שגם התינוק ייוולד במשקל לידה נמוך.
סיבוכים > פקקת ורידים עמוקים

התייבשות שנגרמת על ידי הקאת יתר בהריון עלולה להגביר את הסיכון להתפתחות פקקת ורידים עמוקים המתבטאת בנוכחותו של קריש דם בתוך אחד מוורידי הגוף העמוקים.
פרשת התלידומיד

התרופה תלידומיד פותחה ונרשמה כמונעת בחילות בוקר בבריטניה. השימוש בה הופסק לאחר שנתגלה כי היא גרמה למומים קשים בעוברים. ה־FDA האמריקאי מעולם לא אישר תרופה זו לטיפול בבחילות בוקר.
הערות שוליים

↑  Morning Sickness During Pregnancy | APA on Morning Sickness
↑  סיבוכים של הקאות בוקר באתר מכבי שרותי בריאות .
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00568956
בית החולים סן ונסן דה פול

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 מאפייני הארגון
 סוג:  בית חולים כללי
 אוניברסיטה:  אוניברסיטת בר-אילן
 מנכ"ל:  ד"ר נאיל אליאס
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1898 
 שירותים
 saint-vincent-hospital.org
 גאוגרפיה
 כתובת:  פאולוס השישי, נצרת
 מיקום:  ישראל נצרת, ישראל
 קואורדינטות:  32°41′58″N 35°17′39″E﻿ / ﻿32.6994°N 35.2942°E﻿ / 32.6994; 35.2942
  (למפת הכרמל מוגדלת) בית החולים סן ונסן דה פול(למפת הכרמל רגילה) בית החולים סן ונסן דה פול(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית החולים סן ונסן דה פול(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית החולים סן ונסן דה פול
 
בית החולים סן ונסן דה פול (נקרא גם סנט וינסנט ו-בית החולים הצרפתי) הוא בית חולים בנצרת.
מבנה

בית החולים הוקם בשנת 1898 בידי האחות סיון (Sion), מארגון בנות הצדקה "Filles de la Charité" שאותו ייסד בצרפת האב ונסן דה פול ב-1629. בית החולים הוקם בסמוך לבית החולים האנגלי. בעת פתיחתו כלל 17 מיטות אשפוז בלבד. הוא נפתח לציבור באופן רשמי בשנת 1910.
בית החולים הצרפתי קיבל את כינויו בתקופת שלטון העותמאנים בארץ ישראל, במטרה לזכות בתמיכת שלטון צרפת, שבאה לידי ביטוי ברופאים צרפתים רבים שביקרו בו. ביניהם היה ד"ר פול פלסייר, רופא מנתח שנשלח לבדוק את בתי החולים במזרח התיכון, ולאחר שביקר בו מספר פעמים, מונה למנהלו הרפואי (בשנים 1964 עד 1989). בתקופה זו גם הוחלט על פתיחת מחלקת רפואת ילדים ועל פיתוח בית היולדות כדי להפוך את בית החולים למרכז לטיפול באם ובילד.
בשנות ה-70 פעל במקום גם בית ספר לאחיות סיעודיות.
בבית החולים מחלקות רבות ובהן מחלקת נשים, תינוקות ופגים, מכון להתפתחות הילד, רפואת עיניים, חדרי ניתוח ומחלקה גריאטרית סיעודית.
בשנת 2015 מונה ד"ר נאיל אליאס למנהל בית החולים.
במאי 2017 שופצה הכניסה לבית החולים, ונחנך בו בית מרקחת חדש.
ראו גם

בית החולים האנגלי בנצרת
ביצת כנרת

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  הכנרת 
 סוג:  ביצה 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°42′52″N 35°34′11″E﻿ / ﻿32.71444444°N 35.56972222°E﻿ / 32.71444444; 35.56972222
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) ביצת כנרת(למפת הגליל העליון רגילה) ביצת כנרת(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ביצת כנרת(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ביצת כנרת
 
מראה בביצה
אתר ההנצחה ל"בובה"
ביצת כנרת היא סדרה של בריכות ביצתיות באורך של כ-750 מטרים מצפון לדרום וברוחב של עד 160 מטרים, המשתרעות בין תל בית ירח בצפון ועד לבית המוטור שמצפון לקבוצת דגניה א'. את הביצה חוצה שביל ישראל.
הביצה

ביצת כנרת נוצרה לאורך התוואי הקדום של נהר הירדן בפינתה הדרום-מערבית של הכנרת. מפלס מימיה של הביצה זהה לזה של הכנרת, והוא עולה ויורד בהתאם לזה של הימה. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 ניסו מתיישבי האזור לייבש את הביצה ולנקזה באמצעות התקנת צנרת ונטיעת עצי אקליפטוס, אך הדבר לא עלה בידיהם; וגם כיום הביצה לעולם אינה יבשה לחלוטין. עם התפשטות ענף בריכות הדגים בקיבוצים בשנות ה-40 של המאה ה-20, נסללו סוללות עפר שחילקו את הביצה לבריכות, ואלה שימשו לגידול דגים. כשענף המדגה קרס בעקבות פתיחת השוק לייבוא, ננטשו בריכות הדגים, והביצה שבה במידה רבה למצבה הטבעי.
האנדרטה לזכר הפרדה בובה

על אחת מסוללות העפר בביצה, בצילם של עצי דקל, הוקמה אנדרטה לזכרה של הפרדה בובה. בובה הייתה שייכת לאהרן שידלובסקי, מחלוצי קבוצת כנרת, ויחד עמו עבדה בגן הירק של הקבוצה. כשהזדקנה החלה מובילה את ביצי הלול אל המדגרה או אל חדר האוכל, ולאחר מותה קבר אותה שידלובסקי באדמת הביצה. בשנת 1985 הוקמה במקום אנדרטת אבן לזכרה של בובה, שמעליה ניצבת מחרשה ועליה קבוע לוח הנצחה לאמור:
"פה נקברה בובה
שחרשה, קילטרה, ותלמה
בנאמנות את אדמת כנרת
בשנות ה-20 וה-30
של המאה ה-20.
יהא זכרה שזור בתולדות כנרת".
דמותה של בובה שימשה כהשראה לפרד "זיצר" בספר רומן רוסי מאת מאיר שלו.
הערות שוליים

↑  סיור בין אלומות לדגניה
בחזרה מעמק רפאים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  חיים באר 
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  תשע"ח 2018
 מספר עמודים:  339
 
בחזרה מעמק רפאים הוא רומן עברי מאת חיים באר, שיצא לאור בשנת 2018 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד. המספר ברומן הוא במאי של סרטי תעודה המוזמן להלווייתו של סופר נודע, שבעקבות נישואיו לנוצרייה נקבר בבית קברות נוצרי בעמק רפאים. הבמאי שואף ליצור סרט תעודה על חיי הסופר, וחוקר את חייו בשיחות עם האלמנה, הבן והמאהבת של הסופר, ועם אנשים שהכירו אותו. תוך כדי כך נחשפים פרטים על הקהילה הספרותית שבתוכה פעל הסופר ועל תהליך היצירה הספרותית.
הרומן מתרחש במאה ה-21 (כפי שניתן ללמוד, למשל, מהשימוש שעושים גיבוריו ב-Waze). אף שזהו רומן בדיוני, מוזכרים בו אישים אמיתיים רבים (מהם שנפטרו ומהם שחיים במועד התרחשותו), ובהם הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, חוקר הספרות אבנר הולצמן, ההיסטוריון אריה מורגנשטרן ורבים אחרים.
תמצית העלילה

המספר הוא במאי של סרטי תעודה, שבין השאר יצר סרט על הסופר (הבדיוני) הנודע אלישע מילגרוים. נעמי זלקינסון, אלמנתו של הסופר, מזמינה את הבמאי להגיע להלווייתו של הסופר, שנפטר בוורוצלב שבפולין, וארונו הובא ארצה. זלקינסון היא נוצרייה, מצאצאי הסופר היהודי המומר יצחק זלקינסון, ולכן הלוויה מתקיימת בבית הקברות הבינלאומי המשיחי הצמוד לבית הקברות הטמפלרי ברחוב עמק רפאים בבמושבה הגרמנית בירושלים. להלוויה מגיע רוגל, בנו היחיד של מילגרוים, מנישואיו הראשונים, ודורש שאביו ייקבר בחלקת הקבר שקנה לעצמו בהר הזיתים, אך דרישתו לא נענית. אל הבמאי נלוו שְׁדֵמָה, הקריינית של תוכניות הספרות ברדיו, וחברתה ויוי בצלאל.
הבמאי ממשיך לגלות עניין בחייו של מילגרוים, ובין השאר נפגש לשיחות אודותיו עם אלמנתו, עם חוקר הספרות ד"ר מתי חלפי, שהקדיש את חייו לחקר יצירתו של מילגרוים, עם ישעיהו הומינר, המתפרנס מבניית עצי יוחסין ועוד. גם שדמה אוספת פרטים על מילגרוים, ומשתפת את הבמאי בממצאיה. במשך הזמן מתברר לבמאי שבניגוד למצופה ממנה, האלמנה לא פעלה להנצחת זכרו של המנוח, אלא להפך, פיזרה את עיזבונו לכל עבר, כך שיהיה קשה מאוד לאתר את חלקי העיזבון לשם מחקר.
כעבור זמן נעלמה האלמנה, והבן רוגל השיג צו מבית המשפט, המורה להעביר את גופת אביו ממקום קבורתה לחלקת הקבר בהר הזיתים. הבמאי נפגש לשיחה גם אתו. בעקבות מידע מפתיע ביותר שמגיע אליו הוא נפגש בפולין עם ד"ר אלכסנדרה (אולה) פאראדובסקי מאוניברסיטת ורוצלב, שמתגלה כמאהבת של מילגרוים בעת ששהה בעירה לשם כתיבת ספרו האחרון. בהמשך לכך הוא מאתר את נעמי זלקינסון בלונדון, ומקבל ממנה מידע רב, שמשלים לתחושתו את הפאזל של חייו ומותו של מילגרוים. פגישה עם פרופ' ברברה סטיין, חוקרת חסידות שהייתה מיודדת עם נעמי זלקינסון, מלמדת אותו שפתרון החידות אינו פשוט כל כך.