רנה גנון
חניכה ומימוש רוחני

בספרו "מבוא לחקר הדוקטרינות ההינדיות" גנון כתב כי "המטפיזיקה מאשרת את זהות הידיעה וההוויה" וכי "היא לא רק מאשרת אותה, היא מממשת אותה". האמצעים היעילים לאותו המימוש נמצאים במה שנקרא חניכה. מאמרים שנכתבו על ידו בנושא החניכה נאספו ופורסמו מאוחר יותר בצורה של שני ספרים: פרספקטיבות על חניכה (1946) וחניכה ומימוש רוחני (יצא לאור ב-1952 לאחר מותו).
גנון טוען כי הדרך לידע זה דורשת "רק הכנה חיונית אחת, והיא ידע תאורטי [משתמע מהדוקטרינות המסורתיות]". אבל הוא הבהיר, כל זה לא יכול להגיע רחוק ללא האמצעי החשוב ביותר שהוא "ריכוז".  הלימוד הרציונלי של טקסטי החניכה ויישום הטקסים אינם מועילים אם ההעברה הרוחנית לא התרחשה: למשל, דקלום מנטרה הוא חסר תועלת ללא ההשפעה הרוחנית שמשדר המאסטר במהלך החניכה. אדם אינו מסוגל ליזום את עצמו לבד. יתרה מכך מבחינת גנון, אין כל משמעות לרצון להחיות מסורות מתות (בעיקר מסורות פגניות). בין החוקים הרוחניים השולטים בנתיב הרוחני לבין לקסם או לתופעות העל-נורמליות הנוגעות לנפשית ולא לרוחנית אין קשר: הקשר לתופעות אלו הוא מכשול להתפתחות הרוחנית.  גנון רואה הכרח בצורך לשלב מסורת אזוטרית אחת עם האקזוטריות המתאימה לה, ולא לערבב שיטות של מסורות שונות: יש לתרגל רק דרך רוחנית אחת (אסלאם, נצרות, יהדות וכו')
נקודות מבט על חניכה, שפורסם לראשונה בתום מלחמת העולם השנייה ב-1946, מרחיב סדרה של מאמרים בנושא המרכזי של חניכה שנכתבו במקור בין 1932 ל-1938 עבור Le Voile d'Isis. חניכה מוצגת כהעברה, על ידי הטקסים המתאימים של מסורת נתונה, של "השפעה רוחנית". מאמרים קשורים פורסמו מאוחר יותר, ב-1952, באוסף שלאחר המוות חניכה והגשמה רוחנית. בעוד שמושג החניכה מוצג במובנו והקשריו הכלליים ביותר, אי אפשר, כותב גנון, לכתוב ספר שלם ומקיף בנושא "שכן ניתן להעלות מספר בלתי מוגבל של שאלות. – עצם טבעו של הנושא המתנגד לכל מגבלה מוגדרת". עם זאת, החניכה בהתבוננות מנקודת מבט כללית, מטרתו של גנון חורגת מעבר להקדמה לנושא, ובכך לעשות הבחנות ברורות בין מה שרלוונטי לחניכה ומה לא. ראשית, בפרט, הוא מתעקש להבהיר את עמדתו לגבי ההבדלים המהותיים בין המונח " מיסטיקה " לבין המונח "חניכה", כך שלדעתו, חניכה אינה עולה בקנה אחד עם המיסטיקה:
במקרה של המיסטיקה היחיד אך מגביל את עצמו למה שמוצג לו ולאופן בו הלז מוצג, ואין לו עצמו שום משקל בעניין [...] במקרה של חניכה, להפך, הפרט הוא מקור היוזמה לקראת 'מימוש', הנמשכת בשיטתיות תחת שליטה קפדנית ובלתי פוסקת, ובדרך כלל מגיעה אל מעבר לאפשרויותיו של היחיד ככזה.
עבור גנון, יש מסורות שבהן ההפרדה האזוטרית/אקזוטרית אינה קיימת באופן פורמלי (הינדואיזם, לאמאיזם טיבטי). בסין, השניים נפרדים לחלוטין (קונפוציאניזם לאקזוטריות וטאואיזם לאזוטריות) עם אוטונומיה יחסית זה מזה.  השניים חופפים בדת האסלאם (עם השריעה ותריקה) וביהדות (עם חוקי התורה והקבלה), כאשר לאקסוטריות יש אוטונומיה מהאזוטריות ואילו לאזוטריות נותרה מבוססת על הראשונה.  במערב, גנון טוען שלנצרות היה אופי אזוטרי חזק במקורה, אך כדי להציל את העולם הרומי, היא הרחימה את עצמה בדרך השגחה: הטקסים הנוצריים עברו אז ממעמד אזוטרי למעמד אקזוטרי (מה שיהפוך לנקודת מחלוקת בין כמה מבני שיחו). בימי הביניים התקיימו קבוצות חניכה נוצריות, מביניהם, החשוב ביותר היה מסדר אבירי היכל שלמה. לאחר חורבן מסדר הטמפלרים, האזוטריות הנוצרית הפכה סגורה יותר ויותר והפכה נפרדת מהכנסייה הרשמית. הבנייה החופשית ירשה טקסי החניכה המערביים האחרונים. מבחינת גנון, למרות שהכנסייה הקתולית שמרה על הממד הדתי האותנטי שלה, איבדה היא את הממד האזוטרי שלה, מה שמותיר אותה חסרה את האפשרות להובלה אל עבר הגאולה הסופית. מיסטיקה, מאז הרנסאנס, היא דרך פסיבית נחותה מדרך החניכה: היא מאפשרת להגיע אל האלוהי אך בדרך עקיפה ולרוב בלתי נשלטת.  הבנייה החופשית שמרה על חניכה מסודרת, דרך טקסים, אך בנוסף לעובדה שמדובר בחניכות מדרג נמוך (התחלות של מקצועות מעורבים עם שרידי חניכה אבירית), המעבר שלה מבנייה אופרטיבית לבנייה ספקולטיבית במאה ה-18 מנע את המעבר מחניכה וירטואלית לאפקטיבית. ייזום, האחרון היה צריך להיעשות על ידי מימוש המקצוע המדובר. הבנייה החופשית פנתה באופן חלקי מתפקידה החונך במאה ה-19 כדי להתמסר לפוליטיקה בכיוון יותר אנטי-מסורתי (אנטי-קתולי).  גנון קיווה במשך זמן רב לברית בין כמה מחברי הכנסייה הקתולית והבנייה החופשית כדי להקים מחדש אליטה שלמה (המשלבת את הדת הקתולית והבנייה החדשה הנוצרית). הוא ראה בעיני רוחו שאדונים מזרחיים יכולים להחיות רוחנית את המסורות הללו מעת לעת.
ביישום ההבחנה בין אזוטריות ואקזוטריות על הנצרות, עמדתו של גנון בנוגע למיסטיקה והקביעה שהסקרמנטים הקתולים איבדו את אופיים הכולל חניכה לידע אזוטרי זכו לביקורת עזה. נקודה זו היא שהובילה לקרע בין גנון ופילוסוף מסורתי נוסף משווייץ, פריתיוף שואון. לרעיונותיו של גנון על אזוטריות הייתה השפעה משמעותית על הבנייה החופשית, במיוחד בבנייה החופשית במדינות דוברות שפות לטיניות. לפי דייוויד ביסון, ההגדרה המחודשת של האזוטריות על ידי רנה גנון נחשבת "כפרק מהותי בתולדות האזוטריות המערבית - כפי שתוכנן ופותח על ידי אנטואן פייברה ":  האחרון הדגיש את חשיבותו של גנון והזרמים הטוענים להתבסס על רעיונו של גנון לגבי המסורת בזרמים המערביים האזוטריים.
בנושא החניכה, גנון מבהיר את המשמעות שנתנו היוונים הקדמונים לשמות הקלאסיים של תעלומות קטנות וגדולות יותר : "הם אינם "סוגים" שונים של חניכה, אלא שלבים או דרגות של חניכה זהה. תעלומות פחותות מובילות ל"שלמות המצב האנושי", במילים אחרות ל"משהו שסומן באופן מסורתי על ידי שיקום "המצב הקדמון", מצב שדנטה, בקומדיה האלוהית, מתייחס באופן סמלי ל"ארצי". גן עדן". מצד שני, "תעלומות גדולות יותר" מתייחסות כהלכה ל"הגשמת מדינות על-אנושיות"; הן תואמות את הדוקטרינה ההינדית של "גאולה" (מוקשה) ולמה שהאזוטריזם האיסלאמי מכנה "מימוש האדם האוניברסלי": במסורת האחרונה, מסתוריות "קטנות" ו"גדולות יותר" מתאימות בדיוק למשמעות המושגים "אל-ינסאן אל-קאדים" (האדם הקדמון) ו"אל -אינסאן אל-קמיל "(האדם האוניברסלי). שני שלבים אלו קשורים לפרשנות של הסמליות של הצלב עם המושגים של מימוש "אופקי" ו"אנכי". הם גם תואמים, בהתאמה, למה שמסומן באופן מסורתי בהרמטיקה המערבית במונחים חניכה מלכותית וחניכה מקודשת.