stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשמר הפרטוריאני
היסטוריה > השושלת היוליו-קלאודית > תחת נירון

בשנת 51 בחרה אגריפינה את סקסטוס אפרניוס בורוס למפקד המשמר הפרטוריאני מנת להבטיח את עלייתו של נירון לשלטון. קלאודיוס מת ב-13 באוקטובר 54, ככל הנראה כתוצאה מהרעלה בידי אגריפינה. לאורך כל תקופת שלטונו היה למשמר הפרטוריאני אחיזה במושכות השלטון והשפעה מכרעת על הקיסר, ובתמורה סיפק המשמר תמיכה צבאית שאיפשרה לאגריפינה להחזיק במושכות השלטון, מאחר שבהיותה אישה חסרה לה תמיכה של מוקדי כוח וקשרים בסנאט.
לאחר מותו של קלודיוס המתינו תומכי נירון – אגריפינה ומפקד המשמר הפרטוריאני כחודש עד להבשלת התנאים. בנובמבר 54 הוצג נירון בפני חיילי המשמר הפרטוריאני ולפי אות ממפקד המשמר הכריזו חיילי המשמר על נירון כקיסר החדש. בתחילת שנות כהונתו מעריכים ההיסטוריונים כי נירון פעל כחותמת גומי, וכי ההחלטות הממשיות התקבלו על ידי אמו, מורו סנקה ומפקד המשמר הפרטוריאני. חמש שנותיו הראשונות של נירון היו שנים של שלטון מוצלח ושל מינהל תקין. עד מהרה התגלה הקרע בין אגריפינה תאבת השלטון ובין שני יועציו הגברים של נירון. הם הצליחו להרחיק את אגריפינה ממוקדי הכוח ושללו ממנה את ההגנה של המשמר הפרטוריאני. בשנת 55 הורעל בריטניקוס, בנו החוקי של קלאודיוס ובן בריתה של אגריפינה. ההרעלה נעשתה על ידי המשמר הפרטוריאני במצוות נירון, ומעורבות המשמר ברצח מצביע על הפיכתו לכלי חיוני עבור הקיסרים לשימוש בכל תפקיד ולכל משימה, גם אלו שהיו בגדר פשעים חמורים.
מששקע אבק העימותים אגריפינה נרצחה, ובורוס הורעל – ככל הנראה על ידי מחליפו בתפקיד טיגלינוס (Ofonius Tigellinus) שחלק את הפיקוד תחילה עם פיניוס רופוס ואחר כך נימפדיוס סאבינוס. טיגלינוס הציג עצמו כידידו של הקיסר נירון ויד ימינו. הוא זכה במהירות למוניטין של אדם אכזר וגס רוח. השפעתו על נירון הייתה עמוקה והרת גורל – הוא איפשר לנירון לתת דרור לתאוותיו ולאכזריותו תוך שהוא מנצל את הכאוס לטובתו האישית. המפקד השני (והמשני בחשיבותו בעת ההיא), פאינוס רופוס, התגלה כאדם בעל מידות מוסריות כאשר השתתף בקשר פיסו שארגן גאיוס קאלפורניוס פיסו (Gaius Calpurnius Piso) ב-65 לספירה, במטרה לרצוח את נירון קיסר ולתפוס את מקומו באמצעות הכרזה של המשמר הפרטוריאני. פאניוס רופוס היה אמור להוביל את פיסו אל הקסטרה פרטוריה ולקבל את תמיכת המשמר. הקשר נכשל, רופוס הוצא להורג ובמקומו מונה נימפידיוס סאבינוס, שנשאר בצילו של טיגלינוס עד למרד וינדקס ונפילתו של נירון.
היסטוריה > מלחמת האזרחים, גלבה ואותו

בשנת 68 מרד יוליוס וינדקס, נציב בגאליה, בנירון. נירון החל במסע טיהורים והוצאות להורג בין אצילי רומא, ואף הורה להרוג את ידידו ונאמנו גלבה שהיה מושל ספרד. גלבה, בלית ברירה, הודיע על נאמנותו לעם הרומי ולסנאט, וכי אינו מכיר עוד בשלטונו של נירון, והחל בארגון החילות הדרושים לעלייה על רומא. סופו של נירון הגיע כאשר הוא איבד את תמיכת המשמר הפרטוריאני, וטיגלינוס "נעלם" מצידו של נירון בטענה כי הוא חולה במחלה קשה. במקביל נימפידיוס הצליח לאכוף את סמכותו על הפרטוריאנים, והבטחתו לתגמול חומרי הגבירה את נכונותם להעביר את תמיכתם לגַלבה. עם אובדן תמיכת המשמר הסנאט הדיח את נירון, אשר התאבד ב-9 ביוני 68.
בין מותו של נירון והגעתו של גלבה לרומא, נימפדיוס לא בזבז זמן: הוא כפה על טיגלינוס להתפטר מתפקידו ותפס את הפיקוד על המשמר הפטוריאני. האימפריה נכנסה לתקופה של אי יציבות ומאבקי כוח. גלבה מינה את קורנליוס לאקו במקומו של טיגלינוס ונקט מספר צעדים נוספים כדי לחסל יריבים פוטנציאליים. נימפידיוס, שחש מרומה לאור תמיכתו הראשונית בגלבה שסללה את דרכו אל רומא וממינוי מפקד חדש למשמר, החליט שהוא לא הסתפק בתפקיד המסייע והמאפשר לאחרים לעלות לכס המלוכה. הוא הצהיר שהוא עצמו היה ממשיך דרכו הלגיטימי של נירון. הוא הבטיח מענק כספי לחיילי המשמר על מנת שיתמכו בו, אך שאר הקצינים במשמר, שעשו חשבון קר, רצחו את נימפידיוס והעבירו את תמיכתם לגלבה. נימפידיוס הוא דמות משמעותית בהיסטוריה של המשמר לא רק מכיוון שהוא מילא חלק אינסטרומנטלי בנפילתו של נירון, אלא גם משום שהוא ממחיש את הגבהים אליהם אפילו גברים מליגה נמוכה יכלו לעלות מיוזמתם דרך המערכת הצבאית, כמו גם את החשיבות העצומה של נאמנות פרטוריאנית לרצף קיסרי בשנה הסוערת של ארבעת הקיסרים שבאה בעקבות מותו של נירון.
היסטוריה > הקיסרים הנאורים > תחת שלטון נרווה

הקושרים נגד דומיטיאנוס תכננו היטב את הקשר. הם דאגו לקבל את הסכמתו של הסנטור נרווה לקבל את השלטון, ומאידך דאגו שהסנאט יאשר את חילופי השלטון על ידי הענקת הסמכויות והכהונות הנלוות לתואר אימפרטור, כל זאת באותו יום, יום מותו של דומיטיאנוס. העברת השלטון הרשמית נעשתה ללא קושי, מבלי שאזרחי רומא הספיקו להגיב, אבל חיל המשמר הפרטוריאני התגלה כמכשול של ממש. הם לא קיבלו את רצח דומיטיאנוס בשלוות נפש ולא הסכימו לקבל את נרווה כקיסר מבלי שדרישתם שרוצחי דומיטיאנוס ייענשו. דרישה זו נדחתה על הסף על ידי נרווה, שניסה להטות את דעת הקהל לצידו על ידי חלוקת מענקי כסף לחיילים ולאזרחי העיר. מפקד המשמר קספריוס אליאנוס (Casperius Aelianus) סילק את הקצינים הקושרים מקרב הפרטוריאנים ולאחר מכן הסבו חיילי המשמר את נשקם נגד הקיסר ונאמניו. הם הטילו מצור על רומא ותחת איום זה נכנע נרווה, מסר את הקושרים לידי אליאנוס והוא הוציא אותם להורג. התסיסה נגד נרווה והאיום הלא מרומז על שלטונו וחייו נמשכה כל תקופת שלטונו הקצרה. על מנת להבטיח את שלומו, ככל הניתן, ולהבטיח את יציבות השלטון, אימץ נרווה, במפתיע וללא הודעה מוקדמת, את טראיאנוס ליורשו. בעצה אחת עם טראיאנוס שלח נרווה את אליאנוס עם חיילים מהמשמר הפרטוריאני לגרמניה בתואנה שעזרתם נחוצה ללגיונות. בהגיעם לגרמניה הוצאו הפרטוריאנים להורג.
מחקר אחר טוען כי המשמר הפרטוריאני לא נטל חלק פעיל ברצח דומיטיאנוס והתעמת עם נרווה בדרישה להוציא להורג את הקושרים, אך המשמר היה חסר הנהגה אפקטיבית במשך כשנה ועל רקע זה לא הצליח לכפות את רצונו על נרווה. קספריוס אליאנוס מונה למעשה על ידי נרווה לתפקידו אם כי הנסיבות לכך אינן ברורות. השערת המחקר היא שמינויו היה האמצעי שבאמצעותו ביקש הקיסר החדש לחזק את השפעתו על המשמר, תוכנית שנכשלה לאחר שאליאנוס נתגלה כבעל שאיפות וניצל את כוחו של המשמר על מנת להפוך לשחקן ראשי במאבקי הכוחות. על פי מחקר זה אליאנוס קיבע את מעמדו על ידי כפיית רצון המשמר להענשת הקושרים, והוצאתם להורג באירוע שמכונה במחקר "מרד הפרטוריאנים" והוא שהביא לאימוצו של טראיאנוס ולעלייתו לשלטון באופן חלק וללא התנגדות. כשעלה הקיסר החדש טראיאנוס לשלטון בשנת 98 לספירה הוא זימן את אליאנוס לגרמניה יחד עם כמה מחבריו הפרטוריאנים ומאז שמו של אליאנוס אינו מופיע עוד על דפי ההיסטוריה. המחקר מעלה השערה שאליאנוס לא נרצח אלא שוחרר מתפקידו והוגלה. כך נפטר טראיאנוס מאדם בעל כוח רב, בעל חוב ומי שעשוי היה להיות יריב פוטנציאלי.
היסטוריה > הקיסרים הנאורים > תחת שלטון טראיאנוס

המשמר הפרטוריאני של תקופת טראיאנוס שונה לחלוטין מהמשמר של הקיסרות המוקדמת. אין ספק שבמהלך אגרסיבי הצליח טראיאנוס לשבור את כוחו של המשמר על ידי הוצאה להורג או סילוק בדרך אחרת של שדירת הפיקוד הפרטוריאנית. ההיסטוריון פליניוס הצעיר מתאר כיצד נכנס טראיאנוס לרומא כאשר הוא הולך ברגל כאחד האזרחים, מלווה ביחידת פרשים שומרי ראש (Equites singulares Augusti) שגויסו מקרב יחידות העילית של הלגיונות הגרמניים, יחידה שהחליפה למעשה את חיילי המשמר הפרטוריאני כשומרי ראשו של הקיסר והרחיקה אותם ממקורות הכוח וההשפעה. רמז לביטחונו של טראיאנוס שהמשמר איבד מהשפעתו וכוחו מופיע בעובדה שהוא חילק "תרומות" צנועות לחיילי המשמר ברומא מבלי לחשוש מתגובתם.
מחקר אחר טוען כי חיילי המשמר הפרטוריאני שימשו בתפקידם המסורתי לצד יחידת הפרשים, בהסתמך על תבליט, ככל הנראה שבר מקשת ניצחון של טראיאנוס שנמצא בסמוך לנאפולי, ובו מופיעים חיילי המשמר הפרטוריאני כשהם לבושים בשריון מלא ועוטים את סמלי המשמר כמי שמייצגים את יציבות משטרו של טראיאנוס מחד ואת העובדה שתקופת שלטון זה הייתה תור-זהב של המשמר הפרטוריאני.
היסטוריה > הקיסרים הנאורים > יחידת הפרשים של הקיסר

בתקופתו של טראיאנוס תפסה יחידת פרשים גרמנית את מקום שומרי ראשו של הקיסר. היחידה נקראה "הפרשים הפרטיים של הקיסר" (לטינית: equites singulares Augusti) ולכאורה תפסה את מקומם של שומרי הראש הגרמניים של הקיסרים היוליו-קלאודיאנים. עם זאת, יחידת הפרשים נכנסה לתפקידה כחלק מארגון מחדש של המשמר בתקופת טראיאנוס – ארגון שהפחית את השפעתו וכוחו של המשמר על הקיסר. פרשי המשמר מופיעים על גבי התבליטים על עמוד טראיאנוס ובכתובות היחידה מוגדרת כנומרוס. נראה שעם המיזוג לתוך המשמר הפרטוריאני נבנתה יחידת הפרשים כחיל עזר (בלטינית: Auxilia) ומפקד היחידה היה בדרגת טריבון צבאי על פי תורת הלחימה של הצבא הרומי. השערת המחקר המודרני היא שעם ייסודה מנתה היחידה כ-720 פרשים שפעלו ב-24 טורמות בנות 30 לוחמים כל אחת. מספר הלוחמים עלה ל-1,000 תחת שלטון אדריאנוס ומספרם גדל ל-2,000 פרשים תחת שלטון ספטימיוס סוורוס בתחילת המאה ה-3. המחנה הראשי של יחידת פרשי הקיסר (בלטינית: Castra Nova equitum singularium) היה על גבעת צ'ליו ברומא ושרידיו נתגלו מתחת לבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו.
חיילי משמר הפרשים של הקיסר התהדרו בסמל של עקרב על דגלי היחידה ועל מגיני החיילים. סמל זה היה הסמל של טיבריוס וככל הנראה סימל את חלקו של טיבריוס בהקמת המשמר הפרטוריאני. מלבד זאת נשאו כלי נשק ששימשו את שאר יחידות הפרשים של צבא האימפריה. לאחר עלייתו לשלטון של קונסטנטינוס הגדול פוזרה יחידת פרשי המשמר של הקיסר ובמקומה הוקמה יחידת המשמר הפלטינית (Scholae Palatinae).
היסטוריה > הקיסרים הנאורים > תחת שלטון אדריאנוס

ב-9 באוגוסט 117 מת טראיאנוס בטרסוס שבקיליקיה. אשתו של טראיאנוס, פלוטינה, בתמיכתו של מפקד המשמר הפרטוריאני פובליוס אכיליוס אטיאנוס (Publius Acilius Attianus), הכריזו בשמו של הקיסר הגוסס על אימוצו של אדריאנוס ועל פי ההיסטוריונים הרומאיים, זייפה פלוטינה את חתימתו של טראיאנוס על מסמכי אימוצו של אדריאנוס לבן לאחר מות טראיאנוס. הקיסרית ומפקד המשמר הסתירו את מותו של טראיאנוס עד שאדריאנוס תפס את מושכות השלטון, תחילה על הצבאות במזרח ולאחר מכן הוכר כקיסר על ידי כל יחידות הצבא, ובסיכומו של דבר על ידי הסנאט. עד יולי 118 שהה אדריאנוס במזרח כשהוא מקדיש מאמץ להרגעת הפרובינציות המזרחיות, למעשה נסיגה מכיבושי טראיאנוס, ובמקביל פעל לניקוי הצבא במזרח מנאמני הקיסר הקודם שחשדו בדרך בה הועבר השלטון וחלקם אף ראו עצמם כיורשים ראויים. כבר בימיו הראשונים כקיסר הודיע מפקד הפרטוריאנים על ניסיונות לארגן קשר נגדו. אדריאנוס ובעיקר הפרטוריאנים פעלו מהר וללא היסוס והוציאו להורג את החשודים בשני גלי טיהורים. גל ראשון הביא להוצאתו להורג של הפריפקט של רומא ואחדים מעוזריו ובגל שני, נרחב יותר, עצרו אטיאנוס וחיילי המשמר נאמנים של טראיאנוס ובהם לוסיוס קווייטוס, ממצביאיו המצליחים של טראיאנוס שראה עצמו יורש לגיטימי, ואת קורנליוס פלמה – כובש ומושל פרובינקיה ערביה. הם הוצאו להורג ביחד עם עוד שני קונסולים. הסנאטורים הקימו קול מחאה ואדריאנוס פיטר את אטיאנוס מפיקוד על המשמר אך מינה אותו לקונסול ונתן לו מקום בסנאט. הטיהורים בקרב ארבעת הקונסולים העכירו את היחסים בין הסנאט לקיסר אך מאידך גיסא הטילו אימה על הסנאטורים ואדריאנוס היה חופשי לנהל את ממלכתו בדרכו, ללא התנגדות.
אדריאנוס הסדיר את מסלול התפקידים של בני מעמד הפרשים, חלק מתהליך ארוך שהחל מאז ימי אוגוסטוס, שבנה מנגנון של פקידים ממעמד הפרשים שהיו נתונים לפיקוח הישיר של הקיסר. אדריאנוס קבע מספר שינויים שעיקרם ביטול החובה של הפרשים לשרת בצבא בטרם מינויים לתפקידי ניהול ויצירת מסלול המאפשר לפרשים כניסה למשרות אזרחיות, למשל מינוי משפטנים לתפקיד ראש המשמר הפרטוריאני.
היסטוריה > הקיסרים הסוורים

ההיסטוריה של המשמר הפרטוריאני בחצי השני של המאה השנייה ובעיקר תקופת שלטונו של מרקוס אורליוס לוּט בערפל. ידוע כי הפרטוריאנים נהנו ממענקים עם עלייתו לשלטון וכי הקיסר הכריז על מתן הטבות למשוחררי המשמר. עם עלייתו של מרקוס אורליוס שימש המשמר כיחידת צבא לכל דבר תחת פיקודו של טיטוס ויקטורינוס (Titus Furius Victorinus). הפרטוריאנים השתתפו בקרבות מול צבאות האימפריה הפרתית בשנת 162 בהצלחה. באפריל 168 יצא ויקטורינוס עם צבא רומאי כנגד השבטים המרקומנים. הפעם לא נחלו הפרטוריאנים הצלחה, וההיסטוריה אוגוסטה מציין ביובש "הפרפקט ויקטורינוס אבד והצבא הושמד". השערה אחת היא שההערה מרמזת על תבוסה צבאית מוחלטת והשערה אחרת מתארת אפשרות של מוות ממגפה בשורות החיילים. ידוע מממצאים ארכאולוגיים ובעיקר מכתובות ארכאולוגיות, כי יחידות של המשמר יצאו מרומא ואף מאיטליה, ושימשו בחלק מהמקרים כחיל מצב זמני (Stationarius).
מחקר היסטורי עדכני מסכם את מעמד המשמר הפרטוריאני ב-82 השנים בין שלטון טראיאנוס למותו של מרקוס אורליוס, תקופה ארוכה מספיק על מנת למחות מזיכרון בני התקופה את המשמר הפרטוריאני, ככוח משפיע הן בניהול האימפריה והן במינוי והדחת שליטים. המחקר מייחס זאת לאופי שלטונם של קיסרי התקופה, שאחזו בביטחון ותקיפות במושכות השלטון והעברת התואר ליורשים הייתה מאורגנת וללא קריאת תיגר של ממש, מאחר ששיפוטם של השליטים היה נאמן על מרכזי הכוח של האימפריה. מול ממשל מרכזי נחוש ובעל כוח לא יכלו הפרטוריאנים לתפוס עמדת כוח והשפעה, ובמקום זה הם השתתפו במלחמות על גבולות האימפריה, וחלק מפקידי המשמר שימשו כיועצים, כמפקדים של יחידות צבאיות וכמפקדי משטרה. המחקר מגדיר אורח חיים זה כפריווילגי, שקט ונוח.
היסטוריה > השושלת הסוורית > תחת שלטון קרקלה

סוורוס מת בשנת 211. לפני מותו ציווה את בניו שלושה צווים: לחיות בהרמוניה אחד עם השני, להעשיר את החיילים ולהתעלם מכל אדם אחר. לאחר מותו הכריז הצבא על בניו קרקלה וגטה כשליטי האימפריה. לקרקלה היות תוכניות אחרות. שאיפתו להיות שליט יחיד העבירה אותו על דעתו משינאה לאחיו ומלכתחילה התנהג כשליט יחיד. תחילה הוא הרחיק את האנשים שעמדו לצד אביו, ובהם מפקד המשמר הפרטוריאני פפיניאנוס, ככל הנראה מאחר שהלה ניסה לפשר בין האחים על פי צוואת האב. לאחר מכן פעל קרקלה לסלק את גטה ולאחר מספר ניסיונות כושלים הוא הזמין את גטה להיפגש במגורי אימם המשותפת יוליה דומנה, שייתכן שהייתה שותפה למזימה. בעת הפגישה התנפלו על גטה חיילים, ככל הנראה סנטוריונים של המשמר הפרטוריאני, ששוחדו לבצע את הרצח, והרגוהו, או שהיו מנאמני קרקלה ורצחו את גטה בעוד הוא מבקש מקלט בזרועות אימו. לאחר הרצח רץ קרקלה למחנה הפרטוריאנים, וביקש את תמיכתם בטענה כי הוא נמלט על חייו מפני גטה. הוא הצליח להשתיק כל קול מתנגד על ידי כך שהבטיח לחיילי המשמר מענקים נדיבים – כסף וחיטה. ממחנה המשמר פנה קרקלה למחנה הלגיון באלבנום הסמוכה לרומא. גם פה נתקל קרקלה בהתנגדות ראשונית אך הצליח לרכוש את תמיכת החיילים במענקי כסף. את הלילה עשה קרקלה במחנה המשמר תחת שמירתם ובבוקר שלמחרת הופיע בסנאט מלווה בכוח מחיילי המשמר, נשא נאום להצדקת מעשיו וזמן קצר לאחר מכן פתח במסע טיהורים נרחב, שבסופו נרצחו על פי קסיוס דיו 20,000 איש וביניהם מפקד המשמר הפרטוריאני Maecius Laetus, ככל הנראה מפני שהיה שותף למזימת הרצח של גטה ופפיניאנוס, מי שפוטר כשנה קודם מתפקידו כמפקד המשמר. לאחר הרצח נאם קרקלה בפני חיילי המשמר והצהיר שהוא שולט על מנת לשרת אותם ולא עבור עצמו. לדבריו הוא מתיר לפרטוריאנים להיות מאשימים ומוציאים להורג. עם זאת מחה קרקלה בפני המשמר שפפיניאנוס הוצא להורג באמצעות גרזן ולא באמצעות חרב.
באביב של שנת 217 יצא קרקלה למערכה נגד האימפריה הפרתית, ובאפריל ביקר במקדש שנבנה בסמוך לשדה הקרב של קרב חרן. אחד ממפקדי המשמר הפרטוראני, מקרינוס, שככל הנראה חשש שהקיסר מתעתד לחסל אותו, קשר קשר ביחד עם קצינים נוספים של המשמר הפרטוריאני ובנוסף מפקד הלגיון השני והצי. הקושרים שכרו את שירותיו של חייל מהמשמר, שידקור את קרקלה למוות. לאחר שהחייל רצח את קרקלה, הרג אותו אחד משומרי הראש הזרים של קרקלה וכך לא נחשפה זהותו של מתכנן הרצח.
היסטוריה > השושלת הסוורית > תחת שלטון מקרינוס

מקרינוס היה בתוקף תפקידו כמפקד המשמר הפרטוריאני בעל הסמכות והשררה לאחר מות הקיסר ולאחר ארבעה ימים הוכרז לקיסר על ידי משלחת של חיילי הצבא. הוא הבטיח מענק למשמר הפרטוריאני, כנהוג, על מנת להבטיח תמיכת המשמר. מקרינוס היה ממעמד הפרשים ולא טרח לקבל את המינוי הרשמי מידי הסנאט ובכך התחיל ברגל שמאל את כהונתו. אי שביעות הרצון גברה כשמינה מקרינוס את המפקד השני של המשמר הפרטוריאני לתפקיד מושל רומא, תפקיד שהיה שמור מסורתית לסנאטורים. מקרינוס, שלא היה איש צבא, לא הצליח לאחוז בתמיכת הלגיונות. אף על פי שחוסר שביעות הרצון ממקרינוס הלכה והתגברה במוקדי הכוח של האימפריה הרומית, הנסיבות שהביאו לנפילתו התפתחו ממקורות הקשורים לשלטון הקיסר הקודם ולכשלונו של מקרינוס בביסוס שלטונו בהחלטיות חסרת מעצורים, שהייתה מחויבת עבור קיסר חפץ חיים באימפריה הרומית. מקרינוס הוא דמות שולית בהיסטוריה של האימפריה הרומית, אך ציון דרך בהיסטוריה של המשמר הפרטוריאני, כאשר הצליח למנות את עצמו לקיסר האימפריה הרומית מתוך עמדת הזינוק של מפקד המשמר. הישג זה היה קצר ימים. על פי אחד המחקרים המודרניים, אמו של קרקלה והשליטה האמיתית של האימפריה יוליה דומנה זכתה לליווי של יחידת חיילים מהמשמר הפרטוריאני באישורו של מקרינוס. על פי המחקר, הפרטוריאנים שקלו למרוד במקרינוס ולקדם את יוליה דומנה לתפקיד הקיסרית של האימפריה הרומית. המזימה לא יצאה לפועל מאחר שמקרינוס ציווה על דומנה לעזוב לאנטיוכיה, שם התאבדה, ככל הנראה.
היסטוריה > השושלת הסוורית > תחת שלטון אלאגבאלוס

יוליה מאיסה, אחותה של יוליה דומנה, ניצלה את הפופולריות של אחד מנכדיה, סקסטוס ואריוס בסיאנוס, בקרב חיילי הלגיון השלישי ואת הנאמנות של חיילי הלגיון לקרקלה על מנת ליצור בסיס כוח צבאי להפיכת השלטון. היא התניעה והנהיגה מהלך שבסיכומו עלה בסיאנוס בשם אלאגבאלוס לשלטון. עם קבלת הידיעה על המרידה שלח מקרינוס, שככל הנראה לא העריך את חומרת האיום, כוח פרשים תחת פיקודו של מפקד המשמר הפרטוריאני אולפינוס יוליאנוס (Ulpius Julianus) עם כוח קטן, אולי מבין הקוהורטות של המשמר, לדכא את המרד. המהלך נכשל כאשר חיילי הכוח חברו למורדים והרגו את אולפינוס. לאחר סדרת קרבות קצרה איבד מקרינוס את תמיכת הצבא, ניסה לנוס על חייו, נתפס והוצא להורג. מפקד הלגיון השני פרטיקה, פובליוס ולריוס קומזון (Publius Valerius Comazon), מתומכי אלגבאלוס בתחילת דרכו, מונה למפקד המשמר הפרטוריאני ולאחר מכן לקונסול לצד אלאגבאלוס בשנת 220 ומושל העיר רומא. כל זאת כפרס על תמיכתו וכדרך להבטיח את תמיכת המשמר בשלטונו של אלאגבאלוס שהיה נער צעיר וחסר יכולת לשלוט, ולהבטיח את ביטחונן של הנשים לבית סוורוס, שהיו השליטות האמיתיות של האימפריה אך היו ללא בסיס כוח פיזי אמיתי.
לאורך כל שלטונו של אלאגבאלוס היה ברור כי פעולת המשמר היא שתקבע את גורל שלטונו וברור היה שקציני המשמר לא תומכים בו מתוך נטיית לב. קסיוס דיו מצטט את אלאגבאלוס מתייחס לנושא: "כאשר האנטונינוס המזויף (אלאגבאלוס) זכה לשבחים מהסנאט הוא אמר: אכן, הם חייבים לי וכך בשם יופיטר, האזרחים וכך גם הלגיונות בפרובינציות אבל הפרטוריאנים, להם אני נותן הרבה, לא מרוצים ממני". משהתגברו מאבקי הכוח בתוך המשפחה השלטת התלקח עימות בין אלאגבאלוס ואמו מצד אחד לבין יוליה מאסה ואלכסנדר סוורוס מצד שני והצדדים פנו למשמר הפרטוריאני בבקשה לסיוע ולהגנה. מצבו של אלאגבאלוס המשיך להדרדר. הוא ניסה למנוע מאלכסנדר סוורוס להופיע בפומבי ובמקביל ביקש מהסנאט שהתואר "קיסר" יילקח מסוורוס. בקשתו נדחתה, הוכחה לכך שהוא הפך לחסר השפעה לחלוטין ומנותק מכל מקורות התמיכה בו. ביום 13 במרץ 222, לאחר שניסה ככל הנראה לפגוע שוב בסוורוס, הופיע אלאגבאלוס בלווית אימו במחנה המשמר הפרטוריאני על מנת להרגיע את התסיסה והכעס נגדו אך נתפס ונאסר. שתי האחיות יוליה מָמָאֶיאה ויוליה סואימיאס שליוו את בניהן התעמתו והתחרו על תמיכת חיילי המשמר שהוציאו להורג את אלאגבאלוס ולאחר מכן את אימו. ראשיהם נכרתו, הגופות הופשטו ונגררו ברחובות העיר, גופת אלאגבאלוס נזרקה לנהר הטיבר וגופת יוליה סואימיאס נקברה במקום לא ידוע.
היסטוריה > השושלת הסוורית > תחת שלטון אלכסנדר סוורוס

אלכסנדר סוורוס היה שליט חלש, תלוי באימו שאחזה במושכות השלטון, תלוי במשמר הפרטוריאני להגנתו ותלוי במפקד המשמר הפרטוריאני, המשפטן המפורסם דומיטיוס אולפיאנוס, שניהל את ענייני האימפריה ביד רמה. אולפיאנוס ניצל את עמדתו החדשה כדי לשמור בחסכנות על אוצר הקיסר, זאת בניגוד לפזרנות ולרהבתנות שאפיינו חצרות קיסריות קודמות. הוא פעל לרווחת אזרחי רומא: תרם בשר ושמן לתושבים רומאים, שיקם מבני ציבור קדומים, תרם כסף לחקלאים ונתן מתנות כסף. בביוגרפיה הלא אמינה הידועה בשם היסטוריה אוגוסטה מסופר שסוורוס הכריז על רפורמה ולפיה "הוא הוסיף למפקדי המשמר שלו את הכבוד של סנאטור על מנת שיהיו אישים מפוארים" – כלומר, על פי הוראת סוורוס קציני המשמר הפרטוריאני הפכו לסנאטורים, ולמעשה קצינים ממעמד הפרשים המשיכו להתמנות למפקדי המשמר אבל האיסור למנותם לסנאטורים בוטל.
חולשתו של הקיסר והניסיון להטיל מרות על הפרטוריאנים הביאו לעימות שהדגיש את התערערות המשמעת של המשמר בפרט והצבא בכלל. יש עדויות שחיילי המשמר הפרטוריאני היו מעורבים בהתנגשויות אלימות עם אזרחי העיר בעת שלטונו של סוורוס ובמהלכן נהרגו אזרחים רבים ונזק נגרם לרכוש. בבסיס העימותים הייתה נוכחות של חיילים לא-רומאים שהובאו מהפרובינציות והוצבו בעיר. אף על פי שההיסטוריה של המשמר רצופה עימותים עם אוכלוסיית רומא, המחקר המודרני מצביע על הסלמה והידרדרות בתכיפות העימותים ועוצמתם. זמן קצר לאחר המהומות ברומא הפרטוריאנים תפסו ורצחו אחד ממפקדי המשמר, דומיטיוס אולפיאנוס, שככל הנראה בהיותו אזרח ומשפטן לא היה מסוגל להתמודד עם יחידה צבאית של חיילים למודי קרבות. הרצח בוצע בארמון וככל הנראה הרוצחים לא נאסרו ולא נדרשו לתת דין וחשבון על מעשיהם. מדובר באירוע יוצא דופן בתולדות המשמר הפרטוריאני. דיו מספר שבשנת 229, בעת שהתמנה לקונסול, לא יכול היה לתפוס את מקומו ברומא בגלל אי השקט האזרחי והמתיחות עם חיילי המשמר הפרטוריאני. על פי האמור הקיסר טען כי אין הוא יכול להבטיח שחיילי המשמר לא יפגעו בדיו מאחר שיצא לו מוניטין של אדם המקפיד על משמעת. סוורוס נרצח, עם אימו, על ידי חיילים מלגיונות הדנובה בקשר שאורגן ככל הנראה מבעוד מועד במרץ 235.
יש מידה של אירוניה היסטורית בעובדה שבתקופתו של אלכסנדר סוורוס הגיעו היצירה וההגות בתחום המשפטים לשיאה, הגות הנחשבת לאחת מהתרומות המשמעותיות ביותר של האימפריה לתרבות האנושית ומיוחסת למפקדי המשמר הפרטוריאנים שמונו על ידי אלכסנדר סוורוס, ובהם מהוגי הדעות הגדולים של רומא: פפיניאנוס, אולפיאנוס ומודסטינוס. אלו חיברו ספרי משפט ששימשו כבסיס לתורת המשפט הקונטיננטלי.
היסטוריה > משבר המאה השלישית > הקמת הפרוטקטורס

גליאנוס היה קיסר האימפריה הרומית משנת 253 עד לשנת 260 ביחד עם אביו הקיסר ולריאנוס ושלט לבדו באימפריה משנת 260 עד לשנת 268. גליאנוס הצליח במאמצים רבים להשיג מספר ניצחונות צבאיים וניסה להתניע תהליכי רפורמה על מנת לפתור חלק מגורמי המשבר. חלק מהרפורמות שהנהיג כללו שינויים מרחיקי לכת בצבא האימפריה וכן הקמת גוף צבאי-מנהלתי חדש שזכה לשם פרוטקטורס (Protectores Domestici). פירוש השם הוא שומרים או מגינים של הבית וחברי גוף זה, קצינים בעלי דרגות גבוהות שהוצבו ליד הקיסר, נשאו את התואר "שומר הצד האלוהי" (protector lateris divini). עם חלוף הזמן הצטרפו ליחידת הפרוטקטורס קצינים נוספים והיחידה הפכה ליחידת מטה שממנה בחרו הקיסרים את המועמדים לתפקידי ממשל ובתמורה זכו להטבות מיוחדות ועמדת כוח שנבעה מהקרבה היתרה לקיסר. עמדת כוח זו הביאה מספר מחברי היחידה לתפקיד קיסרי האימפריה. לא ברור מה הייתה מערכת היחסים בין הפרוטקטורס למשמר הפרטוריאני אך אין ספק כי הפרוטקטורס תפסו את משבצת הכוח שהייתה נחלת מפקדי המשמר הפרטוריאני בעבר, והקמתם מסמנת את תחילת הידרדרות המשמר ומפקדיו.
היסטוריה > משבר המאה השלישית > תקופת דיוקטליאנוס

דיוקלטיאנוס היה קיסר האימפריה הרומית מ-20 בנובמבר 284 ועד פרישתו מרצון ב-1 במאי 305. תקופת שלטונו סימנה את סופה של תקופת הפרינקיפאט שתחילתה בשלטונו של אוגוסטוס. הרפורמות שיזם הביאו לשינוי מהותי בכל מערכות השלטון הרומאיות והביאו לעליית מערכת חדשה הידועה בשם תקופת הדומינט. לפי ההיסטוריוגרפיה המודרנית סיימו הרפורמות את תקופת משבר המאה השלישית. דיוקלטיאנוס הגה, יישם ועמד בראש שיטת חלוקת שלטון הידועה בשם טטררכיה שבה התחלק עומס השלטון על ארבעה שליטים, שניים מהם בדרגת אוגוסטוס ושני שליטים הכפופים להם בדרגת קיסר. בשנת 282 מינה אותו האוגוסטוס קארוס לתפקיד פרוטקטורס.
דיוקלטיאנוס החל את עלייתו לשלטון במערבולת של מלחמות בין קציני צבא הטוענים לשלטון, ששיאה היה בעלייתו של קארוס לכס השלטון. קארוס הספיק למנות את בניו, קארינוס ונומריאנוס, לשליטים לצידו ויצא בשנת 283 להילחם בשטחי האימפריה הסאסאנית. במהלך המסע, קארוס נמצא לפתע מת באוהלו ליד העיר קטסיפון. לפי גרסה אחת הוא מת ממכת ברק, ודיווחים אחרים מספרים על כך שהוא מת ממחלה. השערה נוספת היא שהוא הורעל על–ידי אריוס אפר, הפרפקט הפרטוריאני ואבי אשתו של נומריאנוס. המחקר המודרני נוטה לייחס מעורבות לדיוקלס (שמו המקורי של דיוקלטיאנוס), שהיה אז מפקד המשמר האימפריאלי. חשד זה מעוגן במעורבותם של דיוקלטיאנוס ושל אריוס אפר במותו של נומריאנוס. עם מותו של קארוס התמנו שני בניו לשליטי האימפריה – קארינוס שלט בחלק המערבי ונומריאנוס קיבל את השליטה בחלק המזרחי. הוא היה מרוחק מענייני שלטון וצבא והפקיד את הכוח דה-פקטו בידי מפקד המשמר הפרטריני של קארוס – אריוס אפר. ביוזמת אפר הוחלט להפסיק את מסע המלחמה כנגד הסאסאנים ולסגת לכיוון הפרובינציות המזרחיות של האימפריה. במהלך המסע מנע אפר משאר הקצינים לבקר את נומריאנוס ומשהגיע השיירה לעיר ניקומדיה התגלה כי נומריאנוס מת וככל הנראה הורעל זמן מה לפני כן. במשפט השדה שאורגן על ידי קציני המטה קם דיוקלטיאנוס והצביע בחרבו על אפר, הכריז כי הוא רצח את הקיסר והרג אותו במקום. האספה שהתכנסה כבית משפט בחרה מיד בדיוקלטיאנוס לאוגוסטוס. אם מסתמכים על המקורות הרומאיים, הרי שאריוס אפר הוא מפקד המשמר הפרטוריאני היחיד שרצח שני קיסרים זה אחר זה.
בתקופת דיוקלטיאנוס נערכו רפורמות שעיקרן שינוי בתפקוד הפרפקט הפרטוריאני ופיצול המשמר לכל אחד מחברי הטטרכיה. כך נותק הקשר בין המשמר הפרטוריאני למפקדיו, בעוד חיל המשמר נותר במתכונתו המצומצמת. ברומא נתמנו ארבעה פרפקטים פרטוריאנים, אחד לכל שותף בשלטון, שבו היו למעשה ארבעה שותפים ששימשו כמפקדי הצבא, ממלאי מקום בתחום המשפט וראשי המערכת האזרחית, מאחר שהיו ממונים על הפקידים שניהלו את הדיוקסיות תחת התואר "ממלא מקום מפקד חיל המשמר הפרטוריאני" (vice praefecti praetorio). דיוקטליאנוס הקים יחידות משמר מתוך הצבא ובכך המשיך את הפיחות בחשיבותו ותפקידו של המשמר הפרטוריאני. כיחידות משמר ראש הוא הקים יחידה חדשה שנקראה בשם "יוביה ווהרקוליה" והורכבה, ככל הנראה, מיחידות מובחרות משני לגיונות חדשים שהוקמו על בסיס מגויסים מאזור איליריקום – מקום לידתו של דיוקטליאנוס – הלגיון החמישי יוביה, והלגיון השישי הרקוליה, שנוצרו כשלעצמם כדי לשמש כיחידות מגן לארמונו של דיוקטליאנוס בסירמיום. המשמר הפרטוריאני המשיך להתקיים ופעל מבסיסו ברומא, שבתקופה זו חדלה מלהיות מקום מושבו של הקיסר, וכך נותק מעמדת ההשפעה המסורתית של המשמר.