stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבד אל-והאב דראושה

עבד אל-והאב דראושה (בערבית: عبد الوهاب دراوشة; תעתיק מדויק: עבד אלוהאב דראושה; נולד ב-12 באוקטובר 1943) הוא חבר הכנסת לשעבר, אשר כיהן בכנסת בין השנים 1984–‏1999, תחילה מטעם המערך עבודה-מפ"ם ולאחר מכן מטעם המפלגה הדמוקרטית הערבית (מד"ע).
ביוגרפיה

דראושה נולד בכפר אכסאל וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון נצרת. הוא בוגר סמינר למורים ביפו ובעל תואר בוגר מאוניברסיטת חיפה בהיסטוריה כללית ובחינוך. הוא מחנך במקצועו והיה מנהל בית ספר תיכון באיכסאל ומפקח ראשי לחינוך העל־יסודי במגזר הערבי של משרד החינוך והתרבות.
בין תפקידיו הציבוריים של דראושה ניתן למנות את חברותו בוועד הפועל של המועצה לחינוך ליד המרכז הבינלאומי לשלום, בהנהלת המכון לחינוך לדו־קיום יהודי–ערבי, בהנהלת מרכז הסתדרות המורים, בהנהלת ועדת המעקב ובהנהלת המרכז לשלום, וכן את היותו יו"ר העמותה הערבית להשכלה ולמלגות בנצרת.
ב-1965 הצטרך דראושה למפא"י, ועמד בראש מחוז הגליל המזרחי במפלגה. לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה נבחר מבין ארבעים מועמדים לשריון הערבי ברשימת העבודה. הוא נבחר לראשונה לכנסת בכנסת ה-11 מטעם המערך כנציג מפלגת העבודה הישראלית. ב-24 בינואר 1988 פרש דראושה מהמפלגה, בין היתר על רקע סירוב המפלגה לתמוך ברשימת לווין בראשותו אך ועדת הכנסת הכירה בדראושה כסיעת יחיד רק ב-15 בפברואר 1988. דראושה הכריז על פרישתו מהעבודה במהלך עצרת בנצרת במחאה על טיפולה של ממשלת ישראל באינתיפאדה. במרץ קיבלה המפלגה את השם "המפלגה הדמוקרטית הערבית".
בבחירות לכנסת ה-12 התמודד דראושה במקום הראשון מטעם רשימתו, מד"ע, וזכה ב-1.8% מקולות הבוחרים, דבר שהעניק לו ולמפלגתו מנדט אחד. בכנסת ה-13 הכפילה מפלגתו את כוחה, ודראושה נבחר לכנסת יחד עם טלב א-סאנע. בכנסת זו שימש יו"ר ועדות המשנה לחינוך ערבי ולקידום מעמד האישה הערבייה.
בבחירות לכנסת ה-14 התמודדה מד"ע ברשימה משותפת עם הרשימה הערבית המאוחדת (רע"ם). דראושה נבחר לכנסת במקום השלישי ברשימה משותפת זו, מד"ע-רע"ם, ובמהלך כהונת הכנסת שימש יו"ר הסיעה. באותה הכנסת הציע עצמו לתפקיד יו"ר הכנסת, באומרו:
"כחבר כנסת ערבי ותיק בכנסת אני יודע שאין לי סיכויים להצליח לקבל את התפקיד, אבל הסמליות בנושא הזה יש לה חשיבות. אני חושב שחבר כנסת ערבי מותר לו להציג מועמדות לכל תפקיד במדינה. אני רוצה להזכיר, שהאזרחים הערבים במדינת ישראל הם חלק אינטגרלי מהמדינה."
ב-1994 ארגן דראושה את המשלחת הראשונה של ערבים אזרחי ישראל שנסעה לסוריה כדי לנחם את הנשיא חאפז אל-אסד על מות בנו. במהלך הביקור נפגש דראושה עם מנהיגי הטרור הפלסטיני, אחמד ג'יבריל וג'ורג' חבש ונאיף חוואתמה. ב-1996 נסע יחד עם טלב א-סאנע לביקור בתימן. בביקור נוסף שערך בסוריה ב-1997 נפגש עם אסאד ואמר לו "אתה הגדול מכולם, הבכיר ביותר בין מנהיגי העולם". את רשמי ביקורו תיאר בריאיון לעיתון "מעריב": "מי שבא ורואה כאן את המציאות, את הכמיהה לשלום - שלום אמת ולא שלום של כיבוש ושקרים כמו שישראל רוצה - אינו יכול שלא להתפעל. עד היום היינו שבויים בפרופגנדה של ישראל כאילו שסוריה מדינה מפגרת. בוא ותראה את ההתקדמות כאן. בכפרים יש תנאים מודרניים. הכל בשפע. הכל זול... אנחנו מוקסמים, לא מתרפסים".
כהונתו של דראושה בכנסת ה-14 הייתה כהונתו האחרונה בכנסת. בבחירות לכנסת ה-15 ולכנסת ה-18 הוא הוצב במקום ה-119 של רע"ם ורע"ם-תע"ל (בהתאמה). בבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב במקום ה־118 ברשימת רע"ם-תע"ל, ובבחירות לכנסת העשרים הוצב במיקום סמלי ברשימה המשותפת.
עמדותיו המדיניות

דראושה מסתייג מההגדרה "ערבי ישראלי" ומעדיף להגדיר את עצמו "ערבי-פלסטיני אזרח מדינת ישראל". בראיון שנתן לעיתון סעודי ב-1989 אמר "כל צעדיי בפנים נעשים בהוראות מיאסר ערפאת וכמה ממנהיגי הארגון [אש"ף], והם יודעים עליהם". הוא דוגל בביטול אופייה היהודי של מדינת ישראל והפיכתה ל"מדינת כל אזרחיה". לדבריו, מדינת ישראל במצבה הנוכחי "אינה דמוקרטית אלא אימפריאליסטית, כובשת, מדינת אפרטהייד גזענית המפלה מיעוט של 20 אחוזים".[דרוש מקור]
בריאיון לביטאון הרשות הפלסטינית "אל-חיאת אל-ג'דידה" קבע כי כל ערבי שמשרת בצה"ל מבצע "פשע מתועב נגד החברה". בנאום שנשא ב-1998 בפני סטודנטים באוניברסיטת אל-אסרא שברבת עמון אף התגאה בהצלחת מפלגתו בשכנוע צעירים בדואים לעזוב את צה"ל ולהצטרף ל"אנשי שורות בני-עמם".
הערות שוליים

1 2 3 4  דראושה: רבין גרוע משרון, כל העיר, 5 בפברואר 1988
↑  יוסי ורטר, נפגש עם קוטר, מובארק, רפול. ניסה גם עם אש"ף, חדשות, 25 בינואר 1988
↑  יוסי ורטר, יוסף גליון, שמואל טל, אמירה חסן, דראושה פורש מהעבודה: רימיתם אותנו 40 שנה, חדשות, 24 בינואר 1988
↑  יוסי ורטר, המערך לא יאפשר לדראושה להיות סיעת יחיד בכנסת, חדשות, 25 בינואר 1988
↑  ח"כ דראושה הוכר כסיעת יחיד, מעריב, 16 בפברואר 1988
↑  אסעד גאנם, מפלגות וזרמים אידאולוגיים בקרב המיעוט הערבי-פלסטיני בישראל, מדינה וחברה 1 (1), 2001, עמ' 89–114‏, JSTOR 23637424
↑  יוסף צוריאל, תנועתו של דראושה - המפלגה הדמוקרטית הערבית, מעריב, 1 במרץ 1988
1 2  דן שיפטן, ‏זהותם החדשה של הח"כים הערבים, תכלת 13, סתיו התשס"ג 2002
↑  הרשימה הערבית המאוחדת – התנועה הערבית להתחדשות – המפלגה הערבית הדמוקרטית, רשימת המועמדים, באתר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת
↑  ירון דרוקמן וסער הס, נשיא, שר, משורר, רב: מי במקום ה-120?, באתר ynet, 30 בינואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415493705171  VIAF: 3777153239463229450000   WorldCat (עם VIAF): 3777153239463229450000
ליידי גריי (תה)

תה ליידי גריי (באנגלית: Lady Grey) הוא וריאציה של תה ארל גריי. כמו תה ארל גריי, הוא תערובת תה שחור המבושמת בשמן אתרי הממוצה מקליפת ברגמוט. אולם בשונה ממנו, טעמו עדין יותר וכולל ארומה עדינה של קליפות הדרים לימון ותפוז, והוא נועד לשיווק בצפון אירופה שעבור בני המקום, תה ארל גריי חזק מדי בטעמו.
התה נקרא על שם מרי אליזבת גריי, אשתו של צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני שעל שמו נקרא תה ארל גריי.
תה ליידי גריי מיוצר על ידי החברה שייצרה לראשונה את תה ארל גריי טווינינגס. הוא נמכר לראשונה בנורווגיה ב-1994 ובבריטניה ב-1996.
משה מרון

משה מרון בפתח ביתו, מרץ 2023
משה מרון (במקור: סגל; 22 במרץ 1926 – 6 באוקטובר 2023) היה פוליטיקאי, עורך דין ואיש ציבור ישראלי, סגן ראש עיריית רמת גן במשך שנים רבות וחבר הכנסת מטעם הליברלים בכנסת התשיעית. כיהן כיו"ר הכנסת בפועל ושימש סגן יו"ר איגוד ה־Junior Chamber International (אנ'), לאחר שנבחר בכנס העולמי בפריז.
ביוגרפיה

מרון נולד כמקס לודוויג סגל בקניגסברג שבגרמניה (כיום קלינינגרד ברוסיה).
בשנת 1934 עזב עם אמו לריגה, שם למד בבית ספר יהודי ובשנת 1935 עברו לברלין.
בפברואר 1936 עלה לארץ ישראל עם אמו וסבתו (הוריו היו גרושים).
אביו וקרובים נוספים נספו בשואה. סיים את לימודיו התיכוניים בגיל 16.
למד בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים והוסמך לעריכת דין ב-1948. עם הקמת צה"ל גויס לשירות הפרקליטות הצבאית של חיל האוויר ושירת בה כשנה. שם הכיר את רעייתו, אהובה, ששירתה במטה חיל האוויר ברחוב הירקון.
בשנת 1961 הצטרף למפלגה הליברלית.
בתחילת 1967 נכנס למועצת העיר רמת גן כנציג המפלגה הליברלית, בעקבות מותו של שלום זיסמן מרשימת גח"ל. מרון כיהן כיו"ר הוועדה לשיפור פני העיר וארגן מבצעי פרסים לעידוד אדיבות עובדי העירייה ושיפור חזות החנויות בעיר. כן ארגן קורסי מינהל ואדיבות לעובדי העירייה.
בשנים 1969–1977 כיהן כממלא מקום ראש העירייה ואף כיהן כראש עיר בפועל בעת שהותו של ראש העיר ישראל פלד בארצות הברית. לאחר שנכנס לכנסת התפטר מכהונתו כסגן ראש העיר באוגוסט 1977. לאחר סיום כהונתו בכנסת חזר לכהן כסגן ראש עיריית רמת גן משנת 1981. במלחמת המפרץ נפגע ביתו מטיל סקאד.
בספטמבר 1970 השתתף בכינוס של הוועד הציבורי למניעת הנסיגה שפעל נגד תוכנית רוג'רס. בשנת 1977 נבחר מטעם הליכוד לכנסת התשיעית וכיהן בה כסגן יושב ראש הכנסת וחבר בוועדת חוקה, חוק ומשפט, בוועדת הכלכלה ובוועדת הכנסת. כאשר יצחק שמיר נתמנה לשר החוץ, כיהן מרון כיו"ר הכנסת בפועל עד מינויו של יצחק ברמן ליושב ראש קבוע. בשנת 1979 היה שותף לדרישה של חברי הכנסת מהליברלים להתפטרותו של שמחה ארליך לאור כישלונו במשרד האוצר, ואף להתפטרות כלל שרי הליברלים. לקראת הבחירות לכנסת העשירית נדחק אחורה למקום ה-55 ברשימת הליכוד ולקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה הוצב במקום ה-47 ולא שב לכנסת.
לאחר פיזור הכנסת התשיעית חזר לעסוק בעריכת דין, והמשיך בפעילות במפלגה הליברלית וכסגן ראש עיריית רמת גן. בתחילת 1987 נמנה עם המחנה של אברהם שריר, גדעון פת ומשה ניסים מול המחנה של יצחק מודעי. בשנת 1987 מונה על ידי שר התיירות אברהם שריר ליושב ראש ועדה ההשגה לדירוג בתי מלון.
ב-2003 פרש מהחיים הפוליטיים ומאז שימש יו"ר יד-לבנים ונשיא קרן רמת-גן לחינוך ותרבות.
מרון אף פרסם אוטוביוגרפיה בשם "מזל ואושר".
משה מרון נפטר ב-6 באוקטובר 2023, בגיל 97. הותיר אחריו בן, בת ונכדים. נטמן בבית העלמין ירקון.
ביוגרפיה > הוקרה

בשנת 1982 זכה בעיטור צלב הכבוד בגרמניה המערבית
בשנת 1991 זכה בעיטור "אות הזהב הגדול" (Grosses Goldenes Ehrenzeichen) מאוסטריה
בשנת 2006 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן
בשנת 2013 נקרא על שמו בית האזרח ברמת גן
הערות שוליים

↑  hedva, משה ל. מרון ז"ל | בית עלמין ירקון, הארץ, ידיעות אחרונות, מנוח | 09.10.23, באתר מודעות אבל, ‏2023-10-09
↑  עו"ד מ. מרון - במקום זיסמן ז"ל בעירית ר"ג, מעריב, 19 בפברואר 1967
↑  מבצע הפקיד האדיב יונהג בעירית רמת גן, מעריב, 1 בפברואר 1968
פרסי אדיבות לפקידי עירית ר"ג, מעריב, 22 באוקטובר 1968
זכו בפרסים במבצע נימוסין של עירית ר"ג, מעריב, 11 באפריל 1968
↑  זכו בפרסים על קישוט, מעריב, 9 ביולי 1968
↑  פקידות מזדקנת מסתמנת במנגנון עירית רמת גן, מעריב, 1 באפריל 1969
סמינריון ליחסי ציבור לעובדי עירית רמת גן, מעריב, 3 במאי 1970
↑  עירית רמת גן בחרה במ"מ ושלושה סגנים, מעריב, 9 בדצמבר 1969
↑  פוטרו עובדים בעירית רמת גן, מעריב, 9 ביולי 1970
↑  הודעה בדבר התפטרות סגן ראש עירית רמת גן, ילקוט הפרסומים 2389, עמ' 436
↑  הודעה בדבר בחירת סגנים לראשי העיריות, 7 בנובמבר 1989, ילקוט הפרסומים 3724, עמ' 821
↑  משה ארנס, מלחמה ושלום במזרח התיכון, 1988–1992, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995, עמ' 217
↑  ישעיהו אביעם, תכנית רוג'רס - תכנית חיסול, מעריב, 6 בספטמבר 1970
↑  הודעה על בחירת יושב ראש הכנסת בפועל, 11 במרץ 1980, ילקוט הפרסומים 2615
↑  גבי קסלר, מרד בליברלים: ח"כים תבעו פיטורי חברי סיעתם, מעריב, 19 ביולי 1979
↑  אותיות הרשימה מח"ל; הכינוי הליכוד, ילקוט הפרסומים 2721, עמ' 2059
↑  אותיות הרשימה מח"ל; הכינוי הליכוד, ילקוט הפרסומים 3073, עמ' 2832
↑  מנחם רהט, מחר יכריעו בליברלים מתי תתכנס המועצה, מעריב, 6 בינואר 1987
↑  הודעה על מינוי ועדת השגה לדירוג בתי מלון ומענה, 1 בספטמבר 1987, ילקוט הפרסומים 3495, עמ' 179
1 2  כתב מקומונט, בית האזרח ע"ש משה מרון, באתר מקומונט גבעתיים - חדשות מקומיות גבעתיים, ‏2013-07-07
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009840848905171  VIAF: 2227162481034137680002   WorldCat (עם VIAF): 2227162481034137680002
לאון ליטינצקי

לאון ליטינצקי (נולד ב-2 באוגוסט 1967) הוא חבר הכנסת לשעבר בכנסת ה-17, מטעם מפלגת העבודה, ובכנסת ה-19 מטעם ישראל ביתנו.
ביוגרפיה

ליטינצקי נולד בברית המועצות, ובשנים 1984–1990 למד רפואה באוניברסיטת קזן אך לא סיים את לימודיו, עקב עלייה לישראל. ב-1 בינואר 1991 עלה לישראל. באותה שנה החל לעבוד בחברת החשמל.
פעילותו הציבורית החלה עם היבחרו לבית נבחרי ההסתדרות בשנת 1999 ובאותה שנה ליו"ר ארגון ישראלים דוברי רוסית. בשנת 1995 נבחר לחבר בוועד העובדים של חברת החשמל. באותה שנה החל בלימודים במכללת "אורט" ובשנת 2002 החל בלימודי תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
ליטינצקי היה פעיל במפלגת "עם אחד", והוצב במקום התשיעי ברשימתה בבחירות לכנסת ה-16. לאחר מיזוגה של "עם אחד" במפלגת העבודה, התמודד על מקום ברשימתה לכנסת, ונבחר למקום ה-21, המשוריין לעולים. משנת 2006 עמד בראש ארגון העולים של מפלגת העבודה ובשנת 2007 נבחר ליושב ראש ארגון העולים במועצה הציונית. היה חבר גם בקונגרס הציוני העולמי ובבית נבחרי ההסתדרות. לאחר התפטרותו של דני יתום מהכנסת ב-2 ביולי 2008, נכנס ליטינצקי לכנסת במקומו וכיהן עד תום כהונת הכנסת ב-24 בפברואר 2009. הוא היה חבר בוועדת הכלכלה.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-18 ברשימת העבודה, ולא נבחר לכנסת. עם סיום כהונתו בכנסת חזר לעבוד בחברת החשמל.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרף ליטנצקי לישראל ביתנו והוצב במקום ה-13 ברשימתה. ברשימה המשותפת לכנסת, הליכוד - ישראל ביתנו, שובץ ליטנצקי במקום ה-34 ולא נבחר לכנסת. עם התפטרותו של גדעון סער ב-5 בנובמבר 2014 נכנס ליטינצקי במקומו לכנסת, כחלק מרשימת הליכוד - ישראל ביתנו, למשך 3 חודשים.
כיהן בהנהלת הוועד המתאם הכלל-עולמי של יוצאי רוסיה. ארגון זה הוקם מכוח חוק הפדרציה הרוסית, לשם שימור מסורת תרבותית והשפה הרוסית בין יוצאי רוסיה בעולם, וחיזוק ופיתוח יחסי תרבות וכלכלה בין רוסיה למדינות שבהם מתגוררים דוברי רוסית.
בעת המשא ומתן על כניסת ישראל ביתנו לממשלת ישראל השלושים וארבע במאי 2016, ליטניצקי היה חבר צוות המשא ומתן מטעם ישראל ביתנו, ובהשתתפותו בדיונים היה אחראי לנושא הרפורמה של הגדלת קצבת הזקנה בישראל.
משנת 2015 ליטינצקי משמש כנציג של המשנה למנכ"ל חברת החשמל לישראל בנושאים המקצועים, וכראש תחום לקידום ממשקי תשתית חברת החשמל עם חברות תשתית לאומיות בישראל.
בשנים 2017- 2019, יזם ליטינצקי וניהל את פרויקט הקמת אנדרטת נר הזיכרון בירושלים, לזכר יהודים שנהרגו במצור של הנאצים על לנינגרד במלחמת העולם השנייה, ומנציחה את מעשי הגבורה של תושבי ומגיני לנינגרד - חיילי הצבא האדום במצור, בשנות המלחמה נגד הנאצים. פתיחת האנדרטה התקיימה ב-23 בינואר 2020, בגן סאקר בירושלים, בנוכחות נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ונשיא המדינה, ראובן ריבלין.
משנת 2021 ליטינצקי משמש כחבר הנהלה בארגון הקונגרס היהודי העולמי-ישראל.
חיים אישיים

ליטינצקי מתגורר בכפר סבא, נשוי ללובה ליטינצקי (משנת 1990) ואב לבן, רוני ליטינצקי (1991).
פרסים והוקרה

באוגוסט 2020, על פי צו נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, לאון ליטינצקי קיבל את "עיטור הידידות בין העמים", לכבוד השקעתו בפיתוח וחיזוק קשרים בין רוסיה לישראל.
הערות שוליים

↑  ההפתעה של "ישראל ביתנו": דני איילון הודח מהרשימה, באתר ישראל היום, 4 בדצמבר 2012
↑  "Леонид Литинецкий: «Объединиться ради мира, ради благополучия – одна из самых важных наших задач»".
↑  Всемирный координационный совет российских соотечественников, проживающих за рубежом
↑   ליזה רוזובסקי, ישראל ביתנו?, באתר הארץ, 26 במאי 2016
↑  עמרי מילמן, שאול אמסטרדמסקי וניצן לונברג, האנשים שהצליחו להושיב את ליברמן בממשלתו של נתניהו, באתר כלכליסט, 26 במאי 2016
↑  איתמר אייכנר, פוטין יגיע לי-ם לחנוך אנדרטה לזכר הרוגי המצור על לנינגרד, באתר ynet, 28 בפברואר 2019
↑  ‏Указ Президента Российской Федерации от 21.08.2020 № 520 "О награждении государственными наградами Российской Федерации", (ברוסית)
ליטניצקי (שני מימין) בטקס הנחת אבן הפינה לאנדרטת נר הזיכרון
פטין מולא

פטין מולא (בערבית: فطين ملا; נולד ב-15 ביוני 1960) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי שכיהן בעבר כחבר הכנסת מטעם הליכוד.
ביוגרפיה

מולא נולד בכפר ירכא, למשפחה דרוזית. למד בתיכון שבכפר, והתגייס לגדוד חרב בצה"ל. סיים בהצלחה קורס קצינים, ושימש בתפקידים שונים בחיל השלישות. בתפקידו האחרון בצה"ל היה קצין נפגעים בפיקוד הצפון, בדרגת סגן אלוף. הוא בעל תואר ראשון כללי מאוניברסיטת חיפה.
לאחר סיום שירותו הצבאי החל לעבוד בביטוח לאומי, תפקיד בו שימש עד להשבעתו כחבר הכנסת העשרים ואחת.
בשנת 2015, בבחירות לכנסת העשרים, התמודד למשבצת המיעוטים בליכוד, אך הפסיד לאיוב קרא. בבחירות לכנסת העשרים ואחת, נקבע שבמשבצת זו לא ישוריין מועמד שכיהן כחבר הכנסת, מה שמנע מאיוב קרא להתמודד. מולא זכה, שובץ במקום ה-32, והתקדם למקום ה-31 ברשימה לאחר שפנחס עידן התפטר ממנה, וכך נכנס לשרת בכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-33 ברשימת "הליכוד", אך מכיוון שהמפלגה זכתה רק ב-32 מנדטים הוא לא חזר לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים ושלוש שמר על מקומו ונבחר לכנסת, לאחר שמפלגת הליכוד זכתה ב-36 מנדטים.
בפברואר 2021 פורסם בידיעות אחרונות כי מולא ביקש מבכירים באש"ף שיביעו תמיכה שקטה בראש הממשלה בנימין נתניהו בבחירות לכנסת ה-24.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום ה-29 ברשימת "הליכוד", נבחר לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב־30 מנדטים, ונמנה בה, ככל חברי מפלגתו, עם האופוזיציה. באוגוסט 2021 נמנה עם העותרים לבג"ץ נגד החלטת הכנסת ה-24 על הרכב ועדותיה.
לקראת בחירות לכנסת ה-25, ביקש להתמודד שוב על משבצת המיעוטים בליכוד אך בית הדין של הליכוד פסל את התמודדות של מולא במשבצת זו והוא נאלץ להתמודד ברשימה הארצית. בבחירות המקדימות לא הצליח להגיע למקום ריאלי.
חיים אישיים

מולא מתגורר בירכא. הוא נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  יואב איתיאל‏, קצין הנפגעים שחולם לעזור לנכים: מועמד הליכוד שיחליף את איוב קרא, באתר וואלה, 7 בפברואר 2019
↑  פטין מולא המועמד למשבצת המיעוטים: מברך על ההחלטה שעושה צדק במגזר, באתר ליכודניק, 8 בינואר 2019
↑  אליאור לוי, סגן שר מהליכוד ניהל מגעים חשאיים עם גורמים פלסטינים לגבי תמיכה שקטה בנתניהו, באתר ynet, 22 בפברואר 2021
↑  משה גורלי, גם מתמטיקה היא פוליטיקה, באתר כלכליסט, 10 באוגוסט 2021
↑  אנה ברסקי, ‏מכה לאחד המתמודדים: בית הדין של הליכוד בהחלטה דרמטית נוספת, באתר מעריב אונליין, 25 ביולי 2022
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תיירות בקוריאה הצפונית

ביקורת דרכונים בכניסה לקוריאה הצפונית בנמל התעופה הבינלאומי סונאן
ענף התיירות בקוריאה הצפונית מנוהל תחת פיקוח הדוק מצד המשטר הצפון-קוריאני. לפי הערכות, מספר התיירים ממדינות המערב המבקרים במדינה מדי שנה עומד על בין 4,000 ל-6,000, כאשר במהלך שנת 2016, ביקרו במדינה כ-30 אלף מטיילים ממדינות שונות בעולם, רובם המוחלט מסין העממית.
ענף התיירות במדינה מאורגן ומתופעל באמצעות מספר מצומצם של לשכות תיירות, כולן בבעלות המדינה.
בהתאם להוראות המשטר, תיירים המבקשים לבקר בקוריאה הצפונית נדרשים לעשות זאת במסגרת טיול מאורגן, דרך לשכת תיירות רשמית, ובליווי מלווה רשמי צפון-קוריאני. נכון לשנת 2018, לא קיימת אפשרות לתיירים מערביים לבקר בקוריאה הצפונית באופן עצמאי.
בדומה למרבית מדינות העולם, החל משנת 2016 גם תיירים המחזיקים בדרכון ישראלי רשאים להיכנס לקוריאה הצפונית לצורך ביקור, בכפוף לקבלת ויזת כניסה דרך חברת ״תרבותו״, אשר קיבלה זיכיון בלעדי בישראל להנפקת ויזות תייר רשמיות לקוריאה הצפונית. בקשה לוויזה יש להגיש מספר חודשים מראש, כאשר הוויזות עצמן מונפקות על ידי שגרירות קוריאה הצפונית בסין העממית (לא ניתן לפנות בבקשה לוויזה באופן עצמאי).
הגבלות ואזהרות

כלל האינטראקציות בין תיירים זרים ותושבי קוריאה הצפונית מוגבלות ומנוטרות בקפידה על ידי המשטר הצפון-קוריאני;
עם זאת, לפי תמונות שפורסמו ברשת האינטרנט, ועדויות מתיירים ואנשי עסקים שביקרו בקוריאה הצפונית, נדמה כי מגבלות אלו הותרו מעט החל משנת 2011. החל מינואר 2013, זרים יכולים לקנות כרטיסי SIM בנמל התעופה הבינלאומי סונאן שבפיונגיאנג, מה שמאפשר קיום שיחות בינלאומיות מתוך המדינה.
הביקור בקוריאה הצפונית דורש מהמבקרים להפגין רמה גבוהה של שליטה עצמית. כל מקרה של הפגנת חוסר כבוד כלפי המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, האומה הצפון-קוריאנית או סמליה הרשמיים של קוריאה הצפונית, נתפס מצד הרשויות הצפון-קוריאניות כהתנהגות פוגענית, כאשר לא קיימת סובלנות כלשהי כלפי התנהגויות כאלו. כל התנהגות חריגה הנתפסת כפוגענית יכולה להוביל למאסר מיידי ולפרקי זמן ממושכים, כפי שקרה לא אחת בעבר.
טיולים מאורגנים

בהתאם להוראות המשטר, תיירים המבקשים לבקר בקוריאה הצפונית נדרשים לעשות זאת במסגרת טיול מאורגן, דרך לשכת תיירות רשמית, ובליווי מלווה רשמי צפון-קוריאני. נכון לשנת 2018, לא קיימת אפשרות לתיירים מערביים לבקר בקוריאה הצפונית באופן עצמאי.
במהלך יוני 2011 ניתן לראשונה היתר רשמי לאזרחים סינים לחצות את הגבול הדרומי לתחומי מחוז לאו בצפון קוריאה הצפונית, היכן שהם רשאים להסתובב בצורה חופשית. צעד חלוצי וחסר תקדים זה עבור המשטר הצפון-קוריאני נדמה כצעד ראשון לקראת פיתוח תיירותי מורחב באזור זה.
החל מחודש דצמבר 2013, קוריאה הצפונית החלה להציע מסלולי טיול לתיירים הכוללים ספורט חורף. כך לדוגמה, מתחם סקי סמוך לעיר וונסן נפתח בתחילת שנת 2014. כמו כן, בעוד שלאורך ההיסטוריה, התיירים בקוריאה הצפונית הוגבלו לביקור בבירה פיונגיאנג ובסביבותיה, החל משנת 2014 מספר סיורים החלו לכלול גם חלקים אחרים של המדינה, כגון העיר צ'ונגג'ין שבצפון-מזרח המדינה.
תיירים יכולים להגיע לפיונגיאנג במטוס באמצעות טיסות סדירות מבייג'ינג, שן-יאנג, שאנגחאי וולדיווסטוק, ובאמצעות רכבת מבייג'ינג, דאנדונג ומוסקבה.
טיולים מאורגנים > תיירות ממדינות המערב

עבור תיירים ממדינות המערב המבקשים לטייל במדינה, פועלות מספר סוכנויות נסיעות המשווקות טיולים מאורגנים לקוריאה הצפונית. עם זאת, היקף התיירות המערבית לקוריאה הצפונית ירד משמעותית החל מהמחצית הראשונה של שנת 2017 בעקבות אירוע חריג ומתוקשר, במהלכו סטודנט אמריקני בן 21 בשם אוטו וורמבייר, אשר השתתף בטיול מאורגן של 5 ימים במדינה, נעצר בשדה התעופה סונאן זמן קצר לפני תום הטיול, לכאורה באשמת הסרה של כרזת תעמולה מקיר בחדר המלון בו התאכסן. וורמבייר הורשע ב"ביצוע פעולות איבה נגד המדינה (נטען שגנב לכאורה פוסטר תעמולה מקומה מוגבלת של המלון שלו), ונידון ל-15 שנות עבודת פרך. וורמבייר החל לרצות את עונשו במרץ 2016, וכחודשיים לאחר מכן נכנס לתרדמת. בהמשך הוא שוחרר ממאסרו ב-13 ביוני 2017, לאחר כמעט 18 חודשים בקוריאה הצפונית, "מסיבות הומניטריות", וזמן קצר לאחר מכן נפטר, ב-19 ביוני 2017.
בעקבות האירוע, אשר זכה לתהודה תקשורתית רחבה ולביקורות נוקבות כנגד המשטר הצפון-קוריאני, הודיעה סוכנות הנסיעות הסינית שהטיסה את וורמבייר מבייג'ינג לקוריאה הצפונית שהיא לא תאפשר לאזרחים אמריקנים להצטרף לנסיעות העתידיות שלה לקוריאה הצפונית. בנוסף הודיעו שלוש חברות נסיעות מערביות (בהן חברת "קוריו טורס" וחברת Lupine Travel) שהן שוקלות האם להמשיך לאפשר לאמריקנים לטוס לקוריאה הצפונית.
ב-1 בפברואר 2017, ממשלת ארצות הברית פרסמה באופן רשמי אזהרת מסע לקוריאה הצפונית ביחס לאזרחיה.
החל מ-1 בספטמבר 2017, מחלקת המדינה של ארצות הברית אוסרת על נסיעה לקוריאה הצפונית תוך שימוש בדרכונים אמריקאים (למעט מקרים חריגים בהם מתקבל אישור מיוחד), בטענה כי אזרחי ארצות הברית סובלים מיחס מחמיר במיוחד מצד הרשויות הצפון-קוריאניות, דבר אשר מעמיד את אזרחי ארצות הברית בסכנה מוגברת במהלך ביקור במדינה. מחלקת המדינה ציינה גם כי התקבלו דיווחים על מקרים בהם נעצרו אזרחי ארצות הברית אשר ביקרו במדינה, ללא הגשת כתב אישום ומבלי לאפשר להם לעזוב את המדינה.
טיולים מאורגנים > תיירות מקוריאה הדרומית

בשנת 2002, האזור הסובב את הר קומגאנג, הסמוך לגבול עם קוריאה הדרומית, הוגדר על ידי המשטר הצפון-קוריאני כיעד תיירותי מיוחד. בעקבות זאת, סיורים מאורגנים מטעם חברות פרטיות הביאו אלפי תיירים דרום-קוריאנים לאזור מדי שנה. בסוף שנת 2008 עם זאת, ובעקבות מקרה של ירי על תיירים דרום-קוריאנים ששהו באזור, כלל הסיורים המאורגנים לאזור הושעו. במהלך חודש מאי 2010, לאחר שהסיורים לאזור לא חודשו, ממשלת קוריאה הצפונית הודיעה באופן חד צדדי כי היא מלאימה את כלל נכסי הנדל"ן באזור השייכים לקוריאה הדרומית.
בחודש יולי 2005, החברה הדרום-קוריאנית יונדאי הגיעה להסכם עם ממשלת קוריאה הצפונית בדבר פתיחת אזורים חדשים לתיירות מאורגנת על בסיס יומי מקוריאה הדרומית, לרבות הר פאקטו וחבל קסונג, כאשר העלות לכל משתתף בסיור יומי שכזה היא 180 דולר.
עם זאת, במהלך חודש דצמבר 2008, הסיורים לחבל קסונג הופסקו בעקבות סכסוך פוליטי בין ממשלת קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית, שנבע מהשימוש הדרום-קוריאני בבלוני תעמולה, שכללו מידע אודות המשטר הצפון-קוריאני, לרבות המנהיג העליון קים ג'ונג-און, ושוגרו מהדרום לאזור הצפוני. הסכסוך הסלים לאחר שממשלת קוריאה הדרומית סירבה לדרישת קוריאה הצפונית לעצור את השימוש בבלוני תעמולה אלו, ובתגובה, קוריאה הצפונית ביטלה את הסיורים מהדרום לחבל קסונג.
טיולים מאורגנים > תיירות מסין

במהלך חודש אפריל 2010, החלה תנועה של רכבות תיירים מהעיר דאדונג שבסין העממית לביקור בקוריאה הצפונית, באמצעות גשר הידידות הסינו-קוריאני, לטיולים מאורגנים שנמשכו ארבעה ימים. כמו כן, קו הרכבת בייג׳ינג - פיונגיאנג משמש אף הוא לתנועת תיירים מסין לקוריאה הצפונית.
החל מחודש יוני 2011, ניתנה לראשונה לאזרחים סיניים האפשרות לבקר בקוריאה הצפונית בטיול עצמאי, ללא צורך בטיול מאורגן ובקבלת אישור מראש.
החל מחודש ינואר 2013, תיירים מסין רשאים להביא עימם טלפונים ניידים לתוך קוריאה הצפונית, אף שלצורך שימוש בהם, עליהם לרכוש כרטיס SIM צפון-קוריאני. בעבר, כלל התיירים הזרים לקוריאה הצפונית נדרשו להפקיד את הטלפונים הניידים שלהם בגבול (או בנמל התעופה), טרם הכניסה למדינה.
בין השנים 2010–2011, מספר התיירים הסינים שהגיעו לביקור בקוריאה הצפונית נחתך בכ-70%. לפי סוכנות נסיעות סינית, הגורם לכך היה הגבלות צפון-קוריאניות על מכסת התיירים שרשאים להיכנס למדינה, כמו גם חוסר עניין גובר מצד אזרחים סינים בטיול שכזה.
אף שבהתאם לחוק, הימורים אסורים על תושבי קוריאה הצפונית, פועלים במדינה מספר בתי קזינו עבור תיירים סינים, במסגרת תיירות הימורים מאורגנת בהיקף רחב.
בשנת 2016, ממשלת קוריאה הצפונית פרסמה היתר כללי לתיירים מסין העממית לבקר בקוריאה הצפונית לפרק זמן של עד שישה חודשים. באותה שנה פורסם, כי במהלך המחצית הראשונה של שנת 2016 חצו את הגבול בין סין לקוריאה הצפונית כ-580,000 תיירים.
טיולים מאורגנים > תיירות מישראל

בדומה למרבית מדינות העולם, החל משנת 2016 גם תיירים המחזיקים בדרכון ישראלי רשאים להיכנס לקוריאה הצפונית לצורך ביקור, בכפוף לקבלת ויזת כניסה דרך חברת ״תרבותו״, אשר קיבלה זיכיון בלעדי בישראל להנפקת ויזות תייר רשמיות לקוריאה הצפונית. הטיול המאורגן הראשון מישראל לקוריאה הצפונית יצא בחודש ספטמבר 2016.
בקשה לוויזה יש להגיש מספר חודשים מראש, באמצעות סוכנות תיירות המחזיקה בהיתר מיוחד מטעם ממשלת קוריאה הצפונית (לא ניתן לפנות בבקשה לוויזה באופן עצמאי).
במהלך חודש פברואר 2017 משרד החוץ המליץ לאזרחים ישראלים שלא לנסוע לקוריאה הצפונית. בהודעה נכתב כי "לאור העובדה שלמדינת ישראל אין יחסים דיפלומטיים עם צפון קוריאה, הנמצאת תחת משטר סנקציות בינ"ל מקיף ביותר, במידה וייקלע אזרח ישראלי לכל סוג של מצוקה בעת שהותו שם, נציגי ישראל לא יוכלו לסייע או לתת כל מענה״. בתגובה להודעה מטעם חברת ״תרבותו״, נמסר כי הודעת משרד החוץ אינה מהווה אזהרת מסע, כי אם המלצה בלבד.
לאחר תקופה בה הושהו הטיולים היוצאים מישראל, בעקבות המתיחות בחצי האי הקוריאני, הטיולים חודשו במחצית השנייה של שנת 2018 בעקבות פסגת ארצות הברית-קוריאה הצפונית בסינגפור.