stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם מורנר

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1953 (בן 71) פלזנטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  סן אנטוניו 
 עיסוק:  פיזיקה יישומית  ביופיזיקה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו אוניברסיטת סטנפורד
 מוסדות:  אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס  אוניברסיטת קורנל
 תלמידי דוקטורט:  Quan Wang 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לכימיה פרס וולף
 אתר רשמי
 
ויליאם אסקו מורנר (באנגלית: William Esco Moerner;‏ נולד ב־24 ביוני 1953) הוא כימאי ופיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2014 ביחד עם שטפן הל ואריק בציג, "על פיתוח מיקרוסקופייה פלואורסצנטית ברזולוציית-על". מכהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
נכון למאי 2014, מורנר פרסם כ-386 פרסומים מדעיים, והוא רשום כיועץ אקדמי ב-26 עבודות שכתבו סטודנטים לתואר שני בסטנפורד. בנוסף על כך, הוא מחזיק בכתריסר פטנטים הרשומים על שמו.
ביוגרפיה

ויליאם מורנר נולד ב-24 ביוני 1953 בקליפורניה.
בשנת 1975 קיבל מורנר תואר ראשון בהנדסת חשמל, מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. בשנת 1982 סיים דוקטורט באוניברסיטת קורנל. בשנים שלאחר מכן עסק במחקר במסגרת חברת IBM. בשנים 1993–1994 עבד כפרופסור אורח במכון הטכנולוגי של ציריך. לאחר מכן עבד כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2008 מורנר זכה בפרס וולף. מאז יוני 1988 הוא עמית ב-IEEE, וכן באקדמיה הלאומית למדעים, OSA והאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
השושלת הטימורית

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 משטר:  אימפריה
 שפה נפוצה:  פרסית, טורקית צ'אגאטאי
 עיר בירה:  סמרקנד
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך:  1370
 פירוק:   
 תאריך:  1507
 ישות קודמת:  ג'לאלים, אמירות צ'ובאני, אינג'ו, מוזפרים
 ישות יורשת:  האימפריה המוגולית, ח'אנות השיבנים
 
השושלת הטימורית מיסודו של טימור לנג שלטה על אימפריה גדולה אשר התקיימה בין 1370 לבין 1506. האימפריה הטימורית שכנה בחלק מרכזי הדרום-מערבי של יבשת אסיה והשתרעה מהודו ועד גאורגיה. האימפריה נוסדה על ידי הכובש המונגולו-טורקי הגדול טימור לנג יליד העיר שאחריסאבז אשר כבש את מרבית שטחי מרכז ודרום-מערב אסיה ושלט באימפריה מ-1370 ועד מותו בפברואר 1405.
עלייתו של טימור

האימפריה החלה לקרום עור וגידים לאחר שטימור החל לנצח את נסיכי האזור בו גדל ועבר להילחם בשבטים השכנים. כושר ההנהגה הצבאי שלו החל לבלוט יותר ויותר ושאיפותיו משכו אותו להילחם מעבר למולדתו וההתרחבות הטריטוריאלית שלו לא פסקה. טימור, הכובש הגדול, הרחיב את כיבושיו לכל עבר בצפון הוא הגיע עד מוסקבה, בדרום כבש את שטחי אפגניסטן ופקיסטן של ימינו, ובמערב הוא כבש את איראן, בגדאד, כורדיסטן, סוריה ואנטוליה תוך ניצחון על באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. את מותו מצא הכובש הגדול בפברואר 1405 בשנות השישים לחייו במהלך מסע המלחמה נגד סין, כאשר בדרך לשם הוא חלה בשפעת ומת.
האימפריה שלו התפרשה מנהר הוולגה, והמפרץ הפרסי ועד נהר האינדוס התחלקה בשנת 1406 ואולם לפני מותו הוא מינה את נכדו פיר מוחמד כיורש העצר שלו, אבל זה נפטר זמן קצר לאחר סבו ב-1406. את מושכות השלטון לקח בנו של טימור מיראן שאה אבל גם הוא נפטר ב-1407. בנו הצעיר ביותר של טימור והיחיד שנשאר בחיים שאה רוח' לקח את השלטון ושלט באימפריה עד מותו ב-1447.
בתקופת עלייתה של האימפריה הגיעה לשיאה טכניקת שימוש בצבע בארכיטקטורה. הטימורים בנו בתקופה זו מבנים מפוארים רבים, בעיקר למטרות הנצחה ודת, במגוון ערים, ובעיקר סמרקנד והראת.
שאה רוח'

כאשר תפס שאה רוח' את השלטון, הוא העביר את העיר הבירה מסמרקנד להראת. בנו הבכור אולוג בג מונה למושל סמרקנד ואילו בנו הצעיר בייסונקור שירת כווזיר בבירה החדשה. בשנת 1449 נרצח אולוג בג על ידי בנו עבד א-לטיף וזה מת בשנת 1450.
אבו סעיד נכדו של מיראן שאה שלט בטראנסאוקסאניה, אפגניסטן וצפון פרס. השליט החשוב האחרון של האימפריה הטימורית היה חוסיין באיקרא (מת ב-1506).
נפילתה של השושלת הטימורית

כוחה של השושלת הטימורית במרכז אסיה הגיעה לסופה עם הופעתם של האוזבקים, השבטים הטורקים מהצפון. האוזבקים בראשותו של מוחמד שייבני כבשו את סמרקנד מידי באבור (צאצא של טימור) בשנת 1500 ושוב בשנת 1505. בשנת 1507 נכבשה הראת. בשנת 1527 ייסד באבור את הבסיס עליו תקום האימפריה המוגולית.
שליטי השושלת הטימורית

טימור לנג - 1370–1405
פיר מוחמד בן ג'האנגיר - 1405–1407 (אנ')
ח'ליל סולטאן - 1405–1409 (אנ')
שאהרוח' - 1405–1447 (אנ')
אולוג בג - 1447–1449
עבדול לטיף מירזא - 1449–1450 (טרנסאוקסניה)
עבדאללה מירזא - 1450–1451 (טרנסאוקסניה)
סולטאן מוחמד בן בייסונקור - 1447–1451 (הראת)
אבו אל-קאסם באבור מירזא - 1451–1457 (הראת)
סולטאן אחמד מירזא - 1469–1494 (בוח'ארה)
סולטאן מחמוד מירזא - 1469–1495 (בלח')
מירזא שאה מחמוד - 1457
אבראהים מירזא - 1457–1459
אבו סעיד מירזא - 1451–1469
סולטאן חוסיין באיקרא - 1469; 1470–1506
יאדגאר מוחמד מירזא - 1470 (6 שבועות)
בדיע א-זמאן מירזא - 1506–1507
ראו גם

הפלישות הטימוריות לגאורגיה
בוכרה
אק קויונלו
הערות שוליים

↑  אמנות אסלאמית - התקופה הטימורית והמונגולית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118758306  NDL: 00576472  TDVİA: timurlular  VIAF: 64803093   WorldCat (עם VIAF): 64803093 
מפת הח'אנויות המונגוליות השונות. בסגול גבולות האימפריה הטימורית בשנת 1405
זרם סחף

זֶרֶם סַחַף או זֶרֶם נָסוֹג הוא זרם ימי חזק בסמוך לחוף הזורם לכיוון הים. הזרם מסוכן ואחראי לטביעות רבות. מהירותו של זרם אופייני היא כחצי מטר בשנייה, והיא יכולה להגיע ל-2.5 מטרים לשנייה – זרם המהיר יותר ממהירות השחייה של אדם. מיקום הזרם אינו קבוע, והוא יכול לנוע בטווח של עשרות מטרים ליום. הזרמים קיימים בכל חוף עם גלים - אוקיינוסים, ימים ואגמים גדולים.

מנגנון זרם הסחף: תלי חול ושוברי גלים - המים חוזרים דרך המרווח בין תלי החול ויוצרים זרם סחף חזק.
בזרמי הסחף משתמשים לעיתים לצורך תנופה, למשל לתחילת שיט קיאקים.
היווצרות

כאשר רוח וגלים דוחפים מים לעבר החוף, המים נהדפים הצדה על ידי הגלים המתקרבים. המים זורמים לאורך החוף עד שהם מגיעים לאזור שבהם יכולים לזרום חזרה אל הים. זרם זה מכונה זרם סחף, והוא בדרך כלל צר וערוצו בתעלה שבין תילי חול (מתחת לפני הים), שוברי גלים או מזחים. טעות רווחת היא שהזרם התחתי הסוחף לכיוון הים, או אפילו זרם סחף חזקים מספיק כדי למשוך אדם אל הקרקעית, בעוד במציאות הזרם בקרקעית הוא החזק ביותר, ואף מרסן גלים קרבים. תופעה זו יוצרת אשליה של אזור מסוים רגוע בים, אשר מפתה שוחים אל תוך הים. ערוץ הזרם ניתן להדגמה על ידי פיזור דיו בקו החוף, בסמוך לזרם. זרמי הסחף מתחזקים כאשר השתברות הגלים חזקה, כאשר סופת הוריקן נמצאת במרחק, או באזורי גאות ושפל חלשים.
סכנות

זרמי סחף הם סכנה לרוחצים בים ועלולים לסחוף הרחק מהחוף. מוות מטביעה נובע מתשישות כתוצאה מניסיון התנגדות לזרם. באורח נדיר, זרמים חזקים מאוד יכולים להוות סכנה אף לאדם העומד במים בעומק שמגיע עד המותניים בלבד, באמצעות סחיפה מפתיעה למים עמוקים יותר, שם עלול לטבוע. תנאי טופוגרפיה שונים משפיעים על סיכויי ההיווצרות של זרמי הסחף. ישנם תנאים טופוגרפיים המביאים לזרמים מסוכנים ביותר, ולכן לא כדאי לרחוץ בחופים לא מוכרזים. בארצות הברית, זרמי הסחף מביאים ליותר ממאה הרוגים בשנה. 80% מהקריאות למצילים נובעות מזרמים אלה.
הימלטות מהזרם

לרוחץ שנקלע לתוך זרם סחף אסור לנסות לשחות ישירות אל החוף, בניגוד לכיוון הזרם. בכך הוא מסתכן בתשישות ובטביעה. הזרם אינו מושך אדם מתחת למים, אלא נושא אותו הרחק מהחוף, דרך ערוץ צר של מים. הזרם הוא כמו מסוע, שעל השוחה לרדת ממנו. הימנעות מלחץ, ושמירה על רוגע מסייעת בהתמודדות. יש לשחות במקביל לחוף עד שהשוחה מחוץ לזרם, ולכוון למקומות בהם נראים גלים נשברים, בדרך כלל באזורים אלה, חפצים שנמצאים על המים ינועו לכיוון החוף. אם הזרם חזק מאוד, וקשה להיחלץ ממנו בשחייה, על השוחה להישאר במצב רגוע, לשמור את כוחותיו לשלב מאוחר יותר, עד שהזרם יישא אותו וייחלש, ואז יוכל לשחות בקצב רגוע, אלכסונית אל החוף - הרחק מהזרם, אך חזרה אל החוף. על שחייני חוף להבין את הסכנה בזרמי הסחף, ללמוד כיצד לזהות אותם, איך להימלט מהם, ולשחות במקומות עם השגחת מצילים, אם אפשר
. אחד מהתפקידים החשובים של המצילים הוא לאתר בתחילת משמרתם את הזרמים, לסמן אותם בדגלים, ולהרחיק משם רוחצים.
הערות שוליים

↑  זרם נסוג במילון גלי הים [גאוגרפיה] (תשל"ג), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  "United States Lifesaving Association's - Rip Currents". www.usla.org. אורכב מ-המקור ב-2010-12-29. נבדק ב-8 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Don't get sucked in by the rip... Youtube.com
↑  "NWS Rip Current Awareness Home Page". www.ripcurrents.noaa.gov. אורכב מ-המקור ב-2007-09-01. נבדק ב-6 ביוני 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rip Current Characteristics College of Earth, Ocean, and Environment, University of Delaware. Retrieved 16 January 2009.
↑  Science of the Surf Educational video
1 2  About Rip Currents United States Lifesaving Association. Retrieved 2 November 2011.
ויליאם מקגונגל

| --- | --- |

 לידה:  מרץ 1825 אדינבורו, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  29 בספטמבר 1902 (בגיל 77) אדינבורו, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 שם לידה:  William McGonagall 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  גרייפריארס קירקיארד 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  מיצג 
 תקופת הפעילות:  1877 – העשור של 1890 
 אתר רשמי
 חתימה:   
 
וויליאם טופז מקגונגל (באנגלית: William Topaz McGonagal;‏ מרץ 1825 – 29 בספטמבר 1902) היה אורג, משורר ושחקן סקוטי. הוא זכה למוניטין בתור משורר גרוע במיוחד, אשר לא קיבל הכרה, או תשומת לב, עבור עבודתו.
הוא כתב כ-200 שירים, ביניהם הידועים לשמצה "אסון גשר טיי" ו"הלוויתן המפורסם מטיי", אשר נחשבים מבין הקטעים הגרועים ביותר בספרות האנגלית. מקגונגל נתפס בעיני רבים כמשורר הגרוע ביותר בהיסטוריה הבריטית. הפרסום של מקגונגל נובע מההשלכות ההומוריסטיות של השירה האיומה שלו, שנבעה מן המקצבים הלא מתאימים ואוצר המילים הדל שלו. עבודתו היא בלדות על אירועים וטרגדיות גדולים, והופץ בין האוכלוסייה המקומית בכרוזים.
הדמות מינרווה מקגונגל בספר "הארי פוטר" קרויה על שמו.
הערות שוליים

↑  Professor McGonagall By J.K. Rowling
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007335057805171  BnF: cb14120448d (data)  GND: 124060447  ISNI: 0000 0000 8157 986X  LCCN: n82093537  MusicBrainz: 0a226b1d-4f1f-4f82-beab-b8cc0e3c517d  NLA: 36166995  SUDOC: 07465232X  Trove: 1222991  VIAF: 77238502   WorldCat (עם VIAF): 77238502 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וולפסבורג (כדורגל נשים)

וולפסבורג (בגרמנית: VfL Wolfsburg) הוא מועדון כדורגל נשים מהעיר וולפסבורג שבגרמניה.
הקבוצה משחקת בבונדסליגה לנשים, ולזכותה שבע אליפויות ותשעה גביעים. הקבוצה נחשבת לאחת מקבוצות הנשים המצליחות בגרמניה וזכתה פעמיים בליגת האלופות לנשים - ב-2013 ו-2014.
היסטוריה

המועדון הוקם ב-1973 בשם איינטרכט וולפסבורג, והישג השיא שלו היה הגעה לגמר הגביע הגרמני ב-1984.
ב-1990 הוקמה הבונדסליגה לנשים, ווולפסבורג הצטרפה לליגה הצפונית שלה. באותם ימים שיחקה בקבוצה קשרית נבחרת גרמניה, דוריס פיטשן, שאף סיימה כמלכת שערי הליגה ב-1992. לאחר מספר שנים כקבוצת מרכז טבלה, ירדה הקבוצה לליגה השנייה, שם שהתה עונה אחת לפני שחזרה לבונדסליגה.
ב-2003, התמזגה הקבוצה עם מועדון הספורט VfL וולפסבורג, שנמצא תחת בעלותה של יצרנית המכוניות פולקסווגן. השנים הראשונות עם הבעלים החדשים לא היו פשוטות, וב-2005, הקבוצה אף ירדה לעונה אחת לליגה השנייה. עם חזרתה לבונדסליגה, החלה הקבוצה להתבסס כאחת הקבוצות הטובות בגרמניה, ובעונת 2011/2012 הצליחה בפעם הראשונה לסיים במקום השני בליגה, עם שלוש נקודות הפרש מטורבינה פוטסדאם.
העונה שלאחר מכן - 2012/13, הייתה עונת השיא של הקבוצה אי פעם. וולפסבורג זכתה בטרבל היסטורי - אליפות גרמניה, הגביע הגרמני וליגת האלופות, והייתה לקבוצת הנשים הגרמנית הראשונה מאז פרנקפורט ב-2008 שמגיעה להישג זה. בעקבות ההצלחה הרבה, שתי שחקניות הקבוצה, לנה גוסלינג ונילה פישר, היו מעשר המועמדות לפרס כדורגלנית השנה בעולם.
עונה לאחר מכן, ההישג של וולפסבורג כמעט ושוחזר, אך היא לא הצליחה לזכות בגביע הגרמני. למרות זאת, זכתה הקבוצה בפעם השנייה ברציפות באליפות הליגה ובליגת האלופות. קפטנית הקבוצה, נדין קסלר, שכבשה 12 שערי ליגה במהלך עונה זו, נבחרה בסופה לשחקנית השנה של אופ"א וגברה על חברותיה לקבוצה - מרטינה מילר ונילה פישר שסיימו במקום השני והשלישי, בהתאמה. מספר חודשים לאחר מכן, זכתה קסלר גם בפרס כדורגלנית השנה בעולם של פיפ"א.
תארים

אליפות הבונדסליגה: 7
הגביע הגרמני: 9
ליגת האלופות לנשים: 2
שחקניות מפורסמות

ברזיל כריסטיאן רוזריה
גרמניה לנה גוסלינג
גרמניה מרטינה מילר
גרמניה קוני פוהלרס
גרמניה דוריס פיטשן
גרמניה נדין קסלר
יפן יוקי אוגימי
דנמרק פרניל הארדר
חוק יסוד: השפיטה

| --- | --- |

 פרטי החוק
 סוג:  חוק יסוד
 תאריך חקיקה עברי:  כ"ה באדר א' התשמ"ד
 גוף מחוקק:  הכנסת העשירית
 מתנגדים:  0
 עיקרי החוק:  הבטחת אי תלותם של השופטים  פומביות הדיון בבתי המשפט  כללים הנוגעים לפעילותם של שופטים
 נוסח מלא:  חוק־יסוד: השפיטה
 
חוק יסוד: השפיטה הוא חוק יסוד העוסק במערכת בתי המשפט בישראל. נחקק על ידי הכנסת העשירית בשלהי ימיה, כ"ה באדר א' ה'תשמ"ד, 28 בפברואר 1984.
היסטוריה חקיקתית

הצעת חוק יסוד: בתי המשפט הוגשה על ידי הממשלה לכנסת ביוני 1978. חוק יסוד: השפיטה אושר בכנסת לאחר קרוב לשש שנים, ב-28 בפברואר 1984.
בדברי ההסבר להצעת חוק היסוד מוצגת מטרתו:
בהמשך דברי ההסבר מוצגת הזיקה בין חוק היסוד לחוקים העוסקים בנושא זה:
עם אישורו של חוק יסוד: השפיטה בוטלו מחוק בתי המשפט ומחוק השופטים הסעיפים שהועברו לחוק היסוד.
במהלך השנים הוכנסו בחוק היסוד מספר תיקונים:
בשנת 1992 תוקן סעיף 14, ונקבע בו שנשיא בית המשפט העליון רשאי להשעות שופט שנפתחה נגדו חקירה פלילית (בנוסף לסמכות שנכללה בנוסח המקורי של החוק, להשעות שופט שהוגשו נגדו קובלנה או כתב אישום).
בשנת 2002 תוקן סעיף 7(4), ונוסף בו נציב תלונות הציבור על שופטים לרשימת הרשאים להציע סיום כהונתו של שופט. תיקון זה נעשה עם הקמתו של מוסד נציב תלונות הציבור על שופטים.
ב-24 ביולי 2023 אישרה הכנסת, ברוב של 64 חברי הקואליציה, את תיקון מס' 3 לחוק-יסוד: השפיטה (תיקון – עילת הסבירות). חברי האופוזיציה החרימו את ההצבעה. התיקון כולל הוספה של הסעיף הבא לחוק היסוד: "על אף האמור בחוק־יסוד זה, מי שבידו סמכות שפיטה על פי דין, לרבות בית המשפט העליון בשבתו כבית משפט גבוה לצדק, לא ידון בעניין סבירות ההחלטה של הממשלה, של ראש הממשלה או של שר אחר, ולא ייתן צו בעניין כאמור; בסעיף זה, "החלטה" – כל החלטה, לרבות בענייני מינויים או החלטה להימנע מהפעלת כל סמכות." נגד תיקון זה הוגשה עתירה לבג"ץ, שנידונה בהרכב מלא של כל שופטי בית המשפט העליון, וב-1 בינואר 2024, בג"ץ הכריז על בטלותו של התיקון, ברוב של 8 שופטים מתוך 15.
נושאי החוק

הבטחת אי תלותם של השופטים: "בענייני שפיטה אין מרות על מי שבידו סמכות שפיטה, זולת מרותו של הדין". דברי ההסבר להצעת החוק מציינים: "ההוראה המוצעת היא לב לבו של עקרון העצמאות ואי התלות של השופטים". מקורו של עיקרון זה בחוק השופטים.
פומביות הדיון בבתי המשפט: "בית משפט ידון בפומבי, זולת אם נקבע אחרת בחוק או אם בית המשפט הורה אחרת לפי חוק". מקורו של עיקרון זה בחוק בתי המשפט. עיקרון זה בא לידי ביטוי בפסקי דין רבים, שבהם התבקש בית המשפט לצמצם את פומביות הדיון. פירוט התנאים לחריגה מעיקרון זה מופיע בסעיף 68 לחוק בתי המשפט.
מינוי של אדם לשופט ייעשה על-פי בחירתה של הוועדה לבחירת שופטים. מקורו של סעיף זה בחוק השופטים.
כללים הנוגעים לפעילותם של שופטים.
בית המשפט העליון, בשבתו כבית משפט גבוה לצדק, ידון בעניינים אשר הוא רואה צורך לתת בהם סעד למען הצדק ואשר אינם בסמכותו של בית משפט או של בית דין אחר.
בית המשפט העליון בשבתו כבית משפט גבוה לצדק מוסמך
לתת צווים על שחרור אנשים שנעצרו או נאסרו שלא כדין.
לתת צווים לרשויות המדינה, לרשויות מקומיות, לפקידיהן ולגופים ולאנשים אחרים הממלאים תפקידים ציבוריים על פי דין, לעשות מעשה או להימנע מעשות מעשה במילוי תפקידיהם כדין, ואם נבחרו או נתמנו שלא כדין – להימנע מלפעול;
לתת צווים לבתי משפט, לבתי דין ולגופים ואנשים בעלי סמכויות שיפוטיות או מעין־שיפוטיות על פי דין – למעט בתי משפט שחוק זה דן בהם ולמעט בתי דין דתיים – לדון בעניין פלוני או להימנע מלדון או מלהוסיף ולדון בעניין פלוני, ולבטל דיון שנתקיים או החלטה שניתנה שלא כדין.
לתת צווים לבתי דין דתיים בהתאם לתנאים מסוימים
קביעת סמכויות היסוד של בית המשפט העליון, כערכאת ערעור על פסקי דין והחלטות של בתי המשפט המחוזיים ובשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק.
עקרון התקדים המחייב, שלו שני מרכיבים:
"הלכה שנפסקה בבית משפט תנחה בית משפט של דרגה נמוכה ממנו".
"הלכה שנפסקה בבית המשפט העליון מחייבת כל בית משפט, זולת בית המשפט העליון".
הגנה על חוק יסוד זה מפני שינויו באמצעות תקנות שעת חירום: "אין בכוחן של תקנות שעת חירום לשנות חוק זה, להפקיע זמנית את תקפו או לקבוע בו תנאים".
ראו גם

חוק השופטים
חוק בתי המשפט
לקריאה נוספת

אמנון רובינשטיין וברק מדינה, המשפט החוקתי של מדינת ישראל: רשויות השלטון ואזרחות, הוצאת שוקן, 2005, עמ' 130–142.
יגאל מרזל, "זכות הערעור או ערעור בזכות? סעיף 17 לחוק יסוד: השפיטה ומהותו של ערעור", בתוך ספר שלמה לוין, 2013.
אורי זילברשייד, שוויון חברתי? לא בחוקתנו, הוצאת שוקן, 2015, עמ' 272–281.
הערות שוליים

↑  הישיבה המאתיים–תשעים–ואחת של הכנסת העשירית, יום שלישי, כ"ה באדר א' התשמ"ד (28 בפברואר 1984), באתר הכנסת
1 2  הצעת חוק יסוד: בתי המשפט, ה"ח 1348 מיום 14 ביוני 1978, באתר "נבו"
↑  חוק יסוד: השפיטה, ס"ח 1110 מיום 8 במרץ 1984, באתר "נבו"
↑  חוק השפיטה (הוראות מעבר), התשמ"ד-1984, ס"ח 1110 מיום 8 במרץ 1984, באתר "נבו"
↑  תיקון עקיף במסגרת חוק בתי המשפט (תיקון מס' 15), התשנ"ב-1992, ס"ח 1383 מיום 13 בפברואר 1992, באתר "נבו"
↑  חוק יסוד: השפיטה (תיקון מס' 2), ס"ח 1864 מיום 5 באוגוסט 2002, באתר "נבו"
↑   שלבי החקיקה של חוק-יסוד: השפיטה (תיקון מס' 3), במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   בג"ץ 5658/23 התנועה למען איכות השלטון בישראל נ' הכנסת ואחרים, ניתן ב־1 בינואר 2024
| ישראל חוקי־יסוד |
| --- | --- | --- |
| חוקי־יסוד משוריינים | הממשלה • חופש העיסוק • ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי • משאל עם |  |
| חוקי־יסוד משוריינים־חלקית | הכנסת • משק המדינה • מקרקעי ישראל • ירושלים בירת ישראל |  |
| חוקי־יסוד לא־משוריינים | נשיא המדינה • הצבא • השפיטה • מבקר המדינה • כבוד האדם וחירותו |  |
ויליאם מייקל רוזטי

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1829 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  5 בפברואר 1919 (בגיל 89) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייגייט 
 מקום לימודים:  בית ספר קינגס קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  Lucy Madox Brown 
 פרסים והוקרה:  Taylorian Lecture 
 
משפחת רוזטי. צילום מאת לואיס קרול. משמאל לימין: דנטה גבריאל רוזטי, כריסטינה רוזטי, פרנצס פולידורי, ויליאם מייקל רוזטי
ויליאם מייקל רוזטי (באנגלית: William Michael Rossetti;‏ 25 בספטמבר 1829 – 5 בפברואר 1919) היה מבקר ספרות, ביוגרף וסופר אנגלי.
ביוגרפיה

רוזטי נולד בלונדון. אביו, גבריאלה רוזטי, היה משורר איטלקי ופליט מנאפולי, שביקש מקלט מדיני בבריטניה. אמו הייתה פרנצס פולידורי, מחנכת משכילה ששימשה גם כדוגמנית לציירים וצלמים (בהם לואיס קרול). אחיו היו המשוררת כריסטינה רוזטי, מחברת "שוק הגובלינים", הצייר והמשורר דנטה גבריאל רוזטי והסופרת מריה פרנצ'סקה רוזטי.
ב-1848 נמנה עם שבעת החברים המייסדים של האחווה הפרה-רפאליטית, חיבר את המניפסט שלה וערך את ביטאונה, The Germ.
רוזטי עבד כפקיד ציבור, אך הרבה לכתוב. בין היתר פרסם ביוגרפיות ביקורתיות של המשורר אלג'רנון צ'ארלס סווינברן ושל הצייר ג'יימס אבוט מקניל ויסלר. כן חיבר סדרת ביוגרפיות של משוררים אנגלים מצ'וסר ועד לונגפלו, אנתולוגיה של שירה מארצות הברית וסקירה על חיי אחיו, דנטה גבריאל רוזטי, שראתה אור ב-1889, שבע שנים לאחר מותו.
בשנת 1868 ערך את הספר הראשון משירי המשורר האמריקני וולט ויטמן שהיה אמור לצאת לאור בבריטניה. הספר לא הותר לפרסום ונגנז.
רוזטי תרם רבות למהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה שראתה אור ב-1911 בתחום תולדות האמנות.
חיים אישיים

בשנת 1874 נשא לאשה את לוסי, בתו של הצייר פורד מדוקס בראון, ידידו של דנטה גבריאל רוזטי. 
לזוג נולדו חמישה ילדים:
אוליביה פרנסס (1875 – 1960), סופרת, מתרגמת ופעילה חברתית. החלה כאנרכיסטית וגיבשה קבוצה שמנתה בין היתר את פיוטר קרופוטקין. ב-1897 נישאה לאנרכיסט איטלקי ועברה מאנגליה לאיטליה. ב-1921 הצטרפה לתנועה הפשיסטית האיטלקית.
גבריאל ארתור (נולד ב-1877), מדען
הלן מריה (1879), צירת מיניאטורות
ב-1881 נולדו שני תאומים: מייקל פורד, שלא שרד את ילדותו ומרי אליזבת.
התאחדות הכדורגל הארגנטינאית

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  כדורגל, קטרגל, כדורגל חופים
 השתייכות:  פיפ"א CONMEBOL
 תאריך ההשתייכות:  1912 (פיפ"א)   1916 (CONMEBOL)
 מיקום המטה:  בואנוס איירס, ארגנטינה
 יושב ראש:  ארגנטינה קלאודיו טפיה
 תאריך ייסוד:  1893
 www.afa.com.ar
התאחדות הכדורגל הארגנטינאית (בספרדית: Asociación del Fútbol Argentino, באנגלית: Argentine Football Association או בקיצור AFA) הוא הגוף הרשמי האחראי על הכדורגל בארגנטינה. ההתאחדות מפעילה נבחרות כדורגל וליגות לגברים ונשים בתחומי גם בתחומי כדורגל דשא, קטרגל וכדורגל חופים.
ההתאחדות הארגנטינאית היא הוותיקה מבין התאחדויות הכדורגל באמריקה הדרומית ואחת הוותיקות בעולם. היא גם נחשבת לאחת ההתאחדויות המצליחות ביותר בעולם הכדורגל.
היסטוריה

ההתאחדות הוקמה ב-21 בפברואר 1893 והיא הצטרפה לארגון פיפ"א בשנת 1912. ב-1916 ייסדה יחד עם התאחדויות הכדורגל של אורוגוואי, ברזיל וצ'ילה את הקונפדרציה הדרום אמריקאית - CONMEBOL.
המשחק הרשמי הראשון של הנבחרת התקיים ב-16 במאי 1901 במונטווידאו מול המארחת אורוגוואי שהסתיים בניצחונה של ארגנטינה 2:3. משחק זה היה למשחק הבינלאומי הראשון שנערך מחוץ לאי הבריטי.
בשנת 1931 נוסדה ליגת העל הארגנטינאית ובמהלך השנים עברה שינויים רבים במתכונתה עד למתכונת הנוכחית.
תארים > הנבחרת הבוגרת

גביע העולם בכדורגל - 3 (מונדיאל 1978, מונדיאל 1986, מונדיאל 2022)
קופה אמריקה - 15 (1921, 1925, 1927, 1929, 1937, 1941, 1945, 1946, 1947, 1955, 1957, 1959, 1991, 1993, 2021)
גביע הקונפדרציות - 1 (1992)
גביע ארטמיו פרנקי - 1 (1993)
גביע האומות - 1 (1964)
גביעי קירין - 1 (1992)
הפיינליסימה - 1 (2022)
תארים > הנבחרת האולימפית

מדליית הזהב - 2 (אולימפיאדת אתונה (2004) ואולימפיאדת בייג'ינג (2008))
מדליית הכסף - 2 (אולימפיאדת אמסטרדם (1928), אולימפיאדת אטלנטה (1996))
תארים > הנבחרת עד גיל 20

גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 6 (1979, 1995, 1997, 2001, 2005, 2007)
אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 - 5 (1967, 1997, 1999, 2003, 2015)
תארים > הנבחרת עד גיל 17

אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 17 - 2 (1985, 2003)
תארים > גביעים אחרים

המשחקים הפאן אמריקאיים - 6 (1951, 1955, 1959, 1971, 1995, 2003)
אליפות פאן אמריקה המקצוענית - 1 (1960)
גביע ליפטון - 19
וילהו טולוס

וילהו אימנואל "וילה" טולוס (בפינית: Vilho "Ville" Immanuel Tuulos;‏ 26 במרץ 1895 – 2 בספטמבר 1967) היה אתלט פיני. אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920), פעמיים ברציפות זכה במדליית ארד אולימפית (פריז 1924 ואמסטרדם 1928) ושיאן אירופה כ-20 שנה (1919–1939) בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה > 1919 > שיאן אירופה

בתחרות שנערכה בטמפרה, פינלנד ב-20 ביולי 1919 הוא קבע בקפיצה משולשת שיא אירופה חדש של 15.30 מטר.
ביוגרפיה > 1920 > אלוף אולימפי

באולימפיאדת אנטוורפן זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.505 מטר, לפני פולקה יאנסון (14.48 מטר) ואריק אלמלף (14.27 מטר), שניהם משוודיה.
ביוגרפיה > 1923

בתחרות שנערכה בבורוס, שוודיה ב-6 ביולי 1923 הוא שיפר את שיאו האירופי והעמידו על תוצאה של 15.48 מטר, 4 ס"מ משיא העולם. שיא זה החזיק מעמד כשיא אירופה במשך כ-16 שנים ונשבר על ידי קארה שטרם מנורווגיה (15.49 מטר).
ביוגרפיה > 1924

באולימפיאדת פריז זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.37 מטר, אחרי ניק וינטר מאוסטרליה שקבע בקפיצה השישית והאחרונה שיא עולם חדש של 15.525 מטר ולואיס ברונטו מארגנטינה שהוביל לאורך כל התחרות עד הקפיצה השישית והאחרונה בשיא אולימפי 15.425 מטר. טולוס לא הצליח להגן על תוארו האולימפי. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.070 מטר.
ביוגרפיה > 1928

באולימפיאדת אמסטרדם זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.11 מטר, אחרי מיקיו אודה מיפן (15.21 מטר) ולוי קייסי מארצות הברית (15.17 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום 11 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.11 מטר.
שיאים אישיים

קפיצה משולשת: 15.48 מטר (1923), שיא אירופה בעבר (1923–1939)
זיכרון דברים

ערך זה עוסק בסוג של חוזה. אם התכוונתם לספר מאת יעקב שבתאי וסרט שנעשה לפיו, ראו .
זיכרון דברים הוא חוזה הנפוץ בקרב הציבור כתחליף ראשוני לחוזה מסודר, ומטרתו לסכם משא ומתן ראשוני בנוגע לעסקה הנרקמת בין הצדדים. מבחינה משפטית, המושג זיכרון דברים מתאר מצב עובדתי, בו מחד הצדדים הגיעו להסכמה על פרטים מסוימים ומאידך ברור לצדדים שבהמשך יערך חוזה סופי.
לעיתים זיכרון הדברים הוא חוזה לכל דבר, אשר כפוף לדיני החוזים ומחייב את החותמים עליו ככל חוזה אחר, על פי סעיף 24 לחוק. זיכרון הדברים נכתב בדרך[דרוש מקור] כלל מצד אנשים שאינם מוסמכים כעורכי דין, ומכאן נובעת גם בעיה אפשרית בשימוש בו, שכן מצד אחד הוא מחייב, ומצד שני לעיתים קרובות אינו מסכם את העסקה המתבצעת במלואה, ומשאיר מקומות רבים לחילוקי דעות ופרשנויות שונות.
בהיות זיכרון הדברים חוזה לכל דבר, הוא נתון לפרשנות בית המשפט על פי חוק החוזים, כאשר בית המשפט מנסה לפרש את החוזה בהתאם לרצון הצדדים, כפי שנראה היה בזמן כריתת החוזה. אי קיומו של זיכרון הדברים מטופל על ידי בתי המשפט כהפרה של כל חוזה אחר, וכרוכה בפיצוי הצד הנפגע.
זיכרון דברים יכול להחתם אף בין מדינות, לדוגמה זיכרון הדברים שנחתם בין בריטניה צפון אירלנד וממשלת רפובליקת רואנדה.
יש לשים לב להבדלים בין זיכרון דברים, חוזה, ומסמך כוונות. שלוש דרכים ליצירת הסכמים.
שני מבחנים עיקריים עומדים בפני בית המשפט על מנת לקבוע את תקפותו של זיכרון הדברים: מבחן גמירות הדעת ומבחן המסוימות.
גמירות דעת

מבחן גמירות הדעת (intent) בודק אם בעת כתיבת החוזה הייתה הסכמה של הצדדים להתקשר בקשר חוזי מחייב. עניין החתימה אינו מקודש, שכן יכולה להיות גמירות דעת גם ללא חתימה. אך ללא ספק חתימה מהווה הוכחה לגמירות דעת. פסיקות בית המשפט נותנות קווים מנחים נוספים התורמים להחלטה בדבר גמירות דעת:
תחילת ביצוע החוזה. כך למשל, העברה של מקדמה בהסכם מכירת רכב.
אקט פורמלי במעמד חגיגי, כגון הרמת כוסית או תקיעת כף.
כמו כן, נקודות עקרוניות בחוק החוזים חייבות להתקיים:
חתימה על ידי בני סמכא כשירים משפטית המייצגים את עצמם או את הגוף המשפטי שבשמו הם פועלים.
העדר התניה המתנה את ביצוע ההסכם.