stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השחתת איבר המין הנשי בניגריה
סוגי השחתת איבר המין הנשי בניגריה

סוגי השחתת איבר המין הנשי שנפוצים בניגריה הם הסרה חלקית או מלאה של אברי המין החיצוניים (שקרויים "השחתת איבר המין הנשי", "גישרי" ו-Hymenectomy (כריתת קרום הבתולים)).
השחתת איבר המין הנשי מתייחסת להסרה חלקית או מלאה של אברי המין החיצוניים הנשיים (עורלה, דגדגן, שפתיים פנימיות, שפתיים חיצוניות). ישנן צורות שונות של השחתת איבר המין הנשי ובניגריה קיימים ארבעה סוגים. הסוג הראשון מתייחס לכריתת עורלת הדגדגן, ובמדינות מוסלמית שמו הוא "מילת סונה" (Sunnah). הסוג שני מתייחס לכריתת עורלת הדגדגן והסרה חלקית או מלאה של הדגדגן בחלקים הסמוכים לשפתיים הפנימיות. לעיתים קרובות מכונים זאת ככריתה. הסוג השלישי הוא הדרסטי ביותר וגורם להשפעות בריאותיות קיצוניות ושליליות. סוג זה כולל הסרה מלאה של הדגדגן (הסרת השפתיים הפנימיות והחלק האמצעי של השפתיים החיצוניות). כתוצאה מכך נחסם איבר המין הנשי תוך השארת חור מינימלי המאפשר מעבר שתן ווסת. הסוג הרביעי כולל דקירות, פירסינג או חתכים בדגדגן ובשפתיים, צריבת רקמות, חיתוך בנרתיק והכנסת חומרים חיצוניים לנרתיק על מנת להדק ולהצר אותו.
"גישרי" (Gishiri) הוא חתך כירורגי מסורתי שמתבצע באזור הנרתיק על ידי סכין גילוח או אולר. בצפון ניגריה נהוג בעיקר לבצע זאת באזור הנרתיק הקדמי. "גישרי" מתבצע על ידי מיילד מסורתי או אדם המומחה בצמחי מרפא ובניגוד להשחתת איבר המין הנשי, מטרתו ריפוי מחלות, עידוד פוריות ועוד.
Hymenectomy מתייחס לכריתת קרום הבתולים, ובדרך כלל מבוצע מיד לאחר הלידה על ידי אדם מומחה בצמחי מרפא ("Wanzami"). צורות נוספות של השחתת איבר המין הנשי כוללות שריטה וחיתוך של איבר המין החיצוני, שימוש בטבעות באיבר המין וחיתוך שמכונה "Zur-Zur", חתך שנעשה בצוואר הרחם כדי להקל על יציאת העובר במהלך לידה.
אזורים נפוצים בניגריה להשחתת איבר המין הנשי

השחתת איבר המין הנשי מתבצעת באופן נרחב בניגריה, ובגלל האוכלוסייה הרבה שלה, בניגריה יש את המספר הגבוה ביותר של נשים שעברו מילה. השכיחות הגבוהה ביותר להשחתת איבר המין הנשי היא בדרום ניגריה בקרב נשים מבוגרות ועומדת על 77%. בדרום מזרח ניגריה השכיחות עומדת על 68% ובדרום מערב 65%. בצפון ניגריה האחוזים יחסית נמוכים יותר. בניגריה, מבין שש הקבוצות האתניות הגדולות: יורובה (Yoruba), האוסה (Hausa), פולאני (Fulani), איגבו (Igbo), איג'או (Ijaw) וקנורי (Kanuri), רק קבוצת הפולאני (Fulani) לא מבצעת השחתת איבר המין הנשי באף אחת מהצורות. בצפון ובדרום ניגריה הסוג הנפוץ ביותר של השחתת איבר המין הנשי הוא כריתת מלאה או חלקית של הדגדגן.
גיל לביצוע השחתת איבר המין הנשי בניגריה

הגיל שבו מתבצעת השחתת איבר המין הנשי משתנה מאזור לאזור. יש מקומות שהשחתת איבר המין הנשי מתבצעת מוקדם ככל האפשר, ובמקומות אחרים זה מתעכב עד לגיל ההתבגרות או כאשר האישה בהריונה הראשון. הניתוח מבוצע בדרך כלל על ידי מרפאים מסורתיים, דולות מסורתיות או מיילדות מנוסות. ברוב האזורים בניגריה מילת נשית מתבצעת בגיל צעיר מאוד ללא הסכמת הפרט. השחתת איבר המין הנשי אינה קשורה לדת, גם מוסלמים וגם נוצרים מבצעים זאת, אך זה יותר נפוץ באזורים נוצרים ברחבי ניגריה.
סיבות להשחתת איבר המין הנשי

להשחתת איבר המין הנשי סיבות שונות: החל מטקס דתי, חניכת נשיות, טקס כניסה לשבט, טעמים אסתטיים ועוד. בקהילות מסוימות מילת הנשים צוינה כטקס דתי. מעניין לציין שהשחתת איבר המין הנשי מתבצעת בקרב מוסלמים, נוצרים ואחרים, אך אין ראיות ברורות במקורות הדתיים לתמיכה בכך. השחתת איבר המין הנשי מבוצעת לעיתים כטקס חניכת נשיות או כטקס כניסה לשבט. סיבה חשובה לביצוע השחתת איבר המין הנשי היא כדי לשמור על בתולי האישה עד לנישואיה, או כדי להוות אמצעי להפחתת תשוקה מינית של נערות.
סיבוכים אפשריים

מנהג מילת הנשים ייחודי ושונה ממרבית המנהגים המסורתיים הקיימים מפני תוצאות הלוואי החמורות בפן הפיזי, החברתי והפסיכולוגי. זוהי אחת הסיבות שמנהג זה ממשיך להתקיים למרות שיפור תנאי המחיה ואיכות החיים בתחום החינוך, הבריאות והכלכלה. ברוב המקרים השחתת איבר המין הנשי מתבצעת ללא הרדמה ובתנאי תברואה ירודים. השחתת איבר המין הנשי ברוב המקרים גורמת לנזקים בריאותיים ממשיים. הסיבוכים האפשריים תלויים בסוג ובהיקף התהליך. תופעות הלוואי רבות, כגון אובדן פוריות, זיהומים, אובדן היכולת לחוות עונג מיני ואף מוות. מחקר שבחן 290 נשים סומליות שעברו השחתת איבר המין הנשי מצא כי 39% מהן סבלו מסיבוכים משמעותיים. הסיבוכים המרכזיים שעלו היו דימום, זיהום ועצירת שתן. 37% מהנשים דיווחו כי סבלו מסיבוכים כמו ציסטות באזורי הקטיעה ובעיות בהטלת שתן. 40% מהנשים סבלו מסיבוכים בעת קבלת הווסת.
הקשר בין השחתת איבר המין הנשי לדת

השחתת איבר המין הנשי היא תופעה תרבותית ולא תופעה דתית. בעולם המערבי קל להניח שיש קשר מובהק לדת אך לא כך הדבר. בבחינה של מגוון רב של טקסטים דתיים לא ניתן למצוא את מנהג מילת הנשים אך עדיין פעמים רבות משויך המנהג לדת. הפרשנות של אנשי הדת את הטקסטים הדתיים היא זו שהשרישה את המנהג בקרב אוכלוסיות שונות.
התנגדות להשחתת איבר המין הנשי בניגריה

מתוך כלל הנשים בניגריה שעברו מילה, 37% מהן אינן רוצות שמילת הנשים תימשך. מתוך סך הנשים שאינן רוצות בהמשכיות המנהג של השחתת איבר המין הנשי, 61% טוענות שמילת הנשים היא מסורת פוגענית ולכן אינן רוצות בהמשכיותה. 22% נשים טוענות שמילת הנשים נוגדת את הדת. סיבות נוספות להתנגדות למנהג הן סיבוכים רפואיים (22%), ניסיון אישי כואב (10%) ופגיעה בכבוד האישה (10%). עם זאת, קיימת עדיין תמיכה במנהג באזורים בהם הוא מושרש עמוק במסורת המקומית.
השחתת איבר המין הנשי בניגריה כיום

לפי נתוני האו"ם משנת 2014, כרבע מהנשים בניגריה עברו השחתת איבר המין הנשי. המנהג נאסר בחוק בחלק מהאזורים בניגריה, רובן בדרום הנוצרי, אך כיום חל איסור לבצע את המנהג בכל אזורי המדינה. ניגריה הוציאה את מנהג מילת הנשים אל מחוץ לחוק בשנת 2015. החתימה על החוק הייתה אחד הצעדים האחרונים שביצע הנשיא גודלאק ג'ונתן בתקופת כהונתו. החוק גם אוסר על גברים לנטוש את נשותיהם או ילדיהם בלא תמיכה כלכלית. פעילי זכויות אדם שמתנגדים להשחתת איבר המין הנשי בניגריה שמחו על חקיקת החוק, ומקווים שתהיה השפעה גם על מדינות שונות באפריקה בהן השחתת איבר המין הנשי אינה אסורה בחוק. הם מציינים את החשיבות שיש באכיפת החוק ויישומו. פעילים אלו טוענים שהדרך לסיום המאבק נגד השחתת איבר המין הנשי עודנה ארוכה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Mandara, M. U, Female genital mutilation in Nigeria, International Journal of Gynecology and Obstetrics, 84
1 2 3 4  TC Okeke, USB Anyaehie, CCK Ezenyeaku, An Overview of Female Genital Mutilation in Nigeria, Annals of Medical and Health Sciences Research
↑  World Health Organization, Eliminating female genital mutilation: an interagency statement, WHO Library Cataloguing-in-Publication Data: Switzerland, 2008
↑  Dorkenoo, Efua, Cutting the Rose: Female Genital Mutilation: The Practice and Its Prevention, Minority Rights Group: London, 1994
↑   אלכסנדרה טופינג, גרדיאן, בצעד היסטורי, ניגריה הוציאה את מילת הנשים אל מחוץ לחוק, באתר הארץ, 31 במאי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007358658405171
קומיקס קולנועי

עיבוד קומיקס קולנועי מהסדרה "Stand by Me Doraemon" (סדרת בת של דורימון)
קומיקס קולנועי (באנגלית: film comic, ביפנית: フィルムコミック) או קומיקס אנימה (באנגלית: anime comic, ביפנית: アニメコミック) הוא חוברת מאנגה הכוללת תמונות מסרטים או סדרות אנימה. בתהליך היצירה בוחרים מספר קטעים נבחרים מכל סצנה והלטרר משלב בה בועות דיבור בדומה לתהליך יצירת קומיקס מצולם. ברוב הפעמים הקומיקס יקצר את הדיאלוג הנאמר בסדרה או בסרט ממנה נלקחו התמונות. החוברות נדפסות בדרך כלל בגודל נייר B6 ועל גבי כמאה עמודים ובניגוד לשאר המאנגות, הקומיקסים הקולנועיים מודפסים בצבע.
צורת הקומיקס הקולנועי נוצרה בסביבות שנת 1980 ביפן כהיפוך של התהליך "עיבוד קולנועי" הנפוץ של הנפשת מנגה לאנימה על מנת להפיק רווחים נוספים מזיכיון קיים. השם המקורי ביפנית, アニメコミック, הוטמע על ידי חברת ההוצאה לאור היפנית Kodansha (אנ').
לרוב הם מתפרסמים בתור חוברות קומיקס אך לעיתים מונפקים קומיקסים קולנועים בתור ספרים אלקטרוניים וידועים בשם e-manga. חברות כמו Tokyopop (אנ') ו-Viz Media (אנ') משחררות קומיקסים קולנועים תחת השם em animes או Cine-manga ו-Ani-manga, כאשר העיבוד הוא מיצירה שאיננה יפנית.
בכמה מדינות מערביות, פרסום הקומיקסים קולנועיים אף קדם לתאריך הפצת הסדרה המקורית. בין השאר, פורסמו קומיקסים קולנועים לסדרות דרגון בול, דרגון בול Z, דרגון בול GT, וואן פיס, יו יו האקושו, הבלש קונאן, נארוטו, סיילור מון, Stand by Me Doraemon (אנ') ואווטאר: כשף האוויר האחרון שאף הגיע לתפוצה גבוהה יחסית, מעל לחצי מיליון עותקים. כמו כן, חברת וולט דיסני מפתחת סדרת קומיקסים קולנועים תחת השם "Cinestory Comic".
ראו גם

רימייק
סיקוול
הערות שוליים

↑  Kodansha America, Manga! Manga! The World of Japanese Comics, 1983, ISBN 0-87011-752-1. (באנגלית)
↑  Tokyopop and Disney expand on Cinemanga Success, Anime News Network (באנגלית)
↑  Paul Gravett, עמוד 154
↑  O Guia Completo da Saga Dragon Ball, Editora Abril, 2009, עמ' 59
↑  映画「STAND BY ME ドラえもん 」のフィルムコミックが発売！ - ドラえもんチャンネル, 映画「STAND BY ME ドラえもん 」のフィルムコミックが発売！　 - ドラえもんチャンネル
↑  'Avatar Cine-Manga' Tops 500k, icv2.com (באנגלית)
↑  Disney Cinestory Boxed Set Paperback – 1, אמזון
↑  Disney Cinestory Comic Collection 6 Books Set - Ages 5-7 - Paperback, Books2Door (באנגלית)
↑  Disney/Pixar Inside Out Cinestory Comic eBook by Disney, Rakuten Kobo (ב־Canadian French)
ויסאם עומר

ויסאם פאיז עומר (ערבית: وسام فايز عمر) כיהן כראש המועצה המקומית טובא-זנגרייה בשנים 2018 עד תחילת 2024.
יליד שנת 1977. בנעוריו למד בבית הספר ביישוב טובא זנגרייה, וכסטודנט למד במכללה האקדמית נתניה.
עורך דין במקצועו. בשנת 2018 התמודד מטעם סיעת מרצ בבחירות לרשות המקומית מול חוסיין אל הייב אשר כיהן בתפקיד כ-30 שנים (למעט חמש שנים בהם מונתה לרשות מועצה ממונה) ונבחר ברוב של 53.17% (1,944 מול 1,712 קולות) לאחר מספר אירועי אלימות, התקיימה סולחה בין עומר לאל הייב, בליווי ראש ועדת המעקב מנסור עבאס.
עומר נחשב למאויים ברמה גבוהה ומלווה במאבטחים. בעבר נפתחה אש ונזרקו רימונים על ביתו, וביוני 2023 ירו רעולי פנים על רכבם של שנים מבניו של עומר, בני 19 ו-17 כשנסעו בכפר (השניים לא נפגעו). כמו כן, אלמונים הציתו את בניין המועצה מספר פעמים במהלך כהונתו.
ביוני 2020 נעצר על רקע חשדות של שוחד. ביולי 2023 הודיעה פרקליטות מחוז מרכז כי החליטה להעמידו לדין לצד ראשי רשויות ובכירים ממספר רשויות נוספות בגין 'עבירות של טוהר המידות', במסגרת טענות לקבלת שוחד מרשת חינוך המפעילה בתי ספר תיכוניים.
בבחירות בפברואר 2024 הפסיד לקודמו בתפקיד חוסיין אל הייב.
הערות שוליים

1 2  יואב איתיאל‏, "טובות הנאה ממנהל מכללה": ראש מועצת טובא זנגרייה חשוד בשחיתות, באתר וואלה, 20 ביוני 2020
↑  מתוך דף הפייסבוק של עמר
↑  عقد راية صلح بين عائلتي آل نهار وآل عمر في قرية طوبا الزنغرية באתר פאנט
1 2   נעה שפיגל, מבנה מועצת טובא-זנגריה עלה באש בפעם השלישית מאז הבחירות המקומיות, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2018
↑  ילקוט הפרסומים
↑  طوبا: عقد لقاء صلح بحضور الرئيس السابق حسين الهيب والرئيس المنتخب وسام عمر
↑  חסן שעלאן, תיעוד מטובא-זנגרייה: ירי ורימון לעבר בית ראש המועצה הנבחר, באתר ynet, 10 בנובמבר 2018
↑  עודד שלום, יאיר קראוס, "איימו עליי: 'אתה מסתבך עם הצבא של טובא'. ואז ירו בנשק אוטומטי". כך הפך הכפר הבדואי בצפון לשטח הפקר, באתר ynet, 10 בפברואר 2024
↑  רובי המרשלג, פרסום ראשון: שני בניו של ראש מועצת טובא זנגרייה שרדו ניסיון חיסול, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 28 ביוני 2023
↑   שלמה פיוטרקובסקי, ‏חשד לשוחד: נשקלת הגשת כתבי אישום נגד נבחרי ציבור בדואיים, בעיתון מקור ראשון, 12 ביולי 2023
↑  אתר הבחירות
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
השסע העדתי בישראל

עולים מתימן במעברה בראש העין. לימים המעברות יהיו סמל לקיפוח עדתי בחברה הישראלית.
השסע העדתי, המכונה גם "השֵד העדתי", הוא מונח רווח לתיאור הלך רוח של קיטוב בחברה היהודית בישראל. בבסיס השסע פערים תרבותיים בין האשכנזים ליוצאי ארצות האסלאם והבלקן, שהולידו מציאות של יחס עדתי מפלה שהתקיים למן תקופת היישוב - פרשת מקוב, תימני כנרת, דרך דפוסי הקליטה - פרשת ילדי תימן, ההסללה הגאוגרפית לישובי הספר והפריפריה וההסללה החינוכית באמצעות מבחן הסקר, כפייה אנטי-דתית, התעסוקה, מכשירי המיון לגיוס לצה"ל ומדיניות ההפללה והענישה לאחר קום המדינה ויש שהציעו עד ימינו.
שלבים במדיניות הקליטה של העולים

השלב הראשון והמכריע במדיניות הקליטה החל בסוף שנות ה-40 ונמשך עד תחילת שנות ה-50, ומהרבה בחינות היה זה השלב הקשה ביותר. סימני ההיכר שלו היו המעברות, פרויקטים או עבודות ציבוריות וראשית הקמתן של עיירות הפיתוח. רוב העולים שוכנו במקומות יישוב שבהם ניתנו שירותים ירודים. חלק מהם נשלח לעיירות הפיתוח החדשות שסבלו מאבטלה רבה ומתעסוקה ללא-קידום. אלה שיועדו להקמת מושבים חדשים קיבלו אמצעים ומכסות ייצור לא-מספיקים, כך שלא היה לאל ידם להתחרות עם המושבים הוותיקים המבוססים. לקראת סוף שנות ה-50 נעלמו כמעט לחלוטין רוב המסגרות הייחודיות לקליטת עולים.
שלבים במדיניות הקליטה של העולים > רקע תרבותי ואידאולוגי של עולים

חלק הארי של העולים החדשים התיישבו בערים, ובהן צמחו ה"שכונות" (שהיו למעשה שכונות עוני), כגון שכונת התקווה בתל אביב ושכונת ואדי סאליב בחיפה. באזורים רבים התקבצו יחד בני השכבות הנמוכות של קבוצות עולים, ומשך שניים-שלושה דורות עשו בהם את חייהם קבע מתחת לקו העוני. רובם היו ממוצא מזרחי, לרוב מצפון אפריקה ומדינות המזרח התיכון.
מניעיהם של מרבית העולים מקרב שארית הפליטה והפליטים היהודים ממדינות ערב שהגיעו לאחר קום המדינה לא היו דומים למניעיהם של העולים שהגיעו ארצה בטרם קום המדינה, אשר בצד החיפוש אחר מקלט מפוגרומים היו גם חדורי רוח ציונית ליברלית או סוציאליסטית. את מקומה של תפישה זו החליפו בקרב קבוצות מזרחיות מניעים ציוניים-לאומיים-דתיים, ומצד שני התחזקה מגמה של חיפוש אחר מקלט בטוח.
שלבים במדיניות הקליטה של העולים > דפוסי קליטה > התפתחותה של מדיניות אינטגרציה

בתקופת היישוב לא ראו את קליטת העולים כ"בעיה", כי אם כהתגשמות החזון החלוצי ליישוב הארץ, אשר יתרחש באמצעות בניית מוסדות ויבטיח אינטגרציה מוצלחת של כל הקבוצות. בגלל מספרם הגדל והולך של העולים והתנאים הכלכליים הקשים ששררו באותם ימים, היה נחוץ להקים מסגרות ארגוניות מיוחדות, כגון המעברות, העבודות הציבוריות המיוחדות, או הפרויקטים של עבודות החירום, כדי להתמודד עם הקושי הכלכלי הכרוך בקליטה. אך בכל אלה ראו רע הכרחי וזמני שיוביל לאינטגרציה מלאה של כל קבוצות העולים השונות במסגרות המוסדיות המרכזיות – החינוכיות, הצבאיות, התעסוקתיות והפוליטיות – כפי שאירע במושבים.
ואולם, המציאות שהתפתחה עקב תוכניות אלה לא עלתה בקנה אחד עם הציפיות והתקוות. תהליכי האינטגרציה והקליטה של העולים החדשים בחברה הישראלית התפתחו בכיוון שונה מהמצופה.
הגדרת הבעיה העדתית

עם הזמן, התחזקה מודעותם של גורמים מוסדיים מרכזיים בחברה הישראלית להתפתחות הבעיה העדתית, תוך הכרה בזיקה ההדוקה של הבעיה לאוריינטציה הפוליטית והסמלית של החברה הישראלית. מודעות זו החלה להתפתח בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50, במגזרים המובילים של החברה הישראלית, לקשיים ולבעיות הנובעים מתהליך הקליטה, ואף בהגדרה הבלתי-פוסקת של טבען של בעיות אלה.
דווקא מנהיגי המגזרים הוותיקים היו אלה שהגדירו את הבעיה הזו והשתמשו במונחים עדתיים. התגובה הראשונית כלפי העולים הייתה ראייתם כ"דור המדבר", שתרבותו תחלוף עם קליטת ילדיו לתבנית הקיימת.
בשנות ה-50 המוקדמות נוסחה בעיית הקליטה כבעיה של פיגור תרבותי או כהעדר התפתחות מספקת, בגלל השפעת המסורת ושליטתה במגזרים מסוימים של העולים. זאת בניגוד למודרניות של הקבוצות האחרות, ובהן הקבוצות החלוציות המהפכניות הוותיקות. לפיכך, ראו בעולים החדשים אנשים נחשלים, המאיימים על התבנית המוסדית בעיקר בשל מספרם הרב. מתוך הרצון להעביר את העולים תהליכי סוציאליזציה נאותים, שללו את אורח חייהן המסורתי של קבוצות עולים שונות, ברוח מסורת המהפכה החלוצית שקמה נגד סגנון החיים הגלותי. הנחות אלה גרמו לכך שהתייחסו לקבוצות העולים כאל מקשה אחת פחות או יותר, שיש לעצבה לפי החזון הציוני-חלוצי השליט בכיפה, באמצעות הערוצים המקובלים בחברה.
הגדרת הבעיה העדתית > השימוש במונח עדות

בעת ועונה אחת החל להתגבר השימוש במונח עדות, שתחילתו עוד בימי היישוב. השתמשו במונח בעיקר בקשר לקבוצות מזרחיות. השימוש התפשט די מהר גם בקרב מחנכים, מלומדים ועיתונאים. בניגוד לקומץ משכילים שהדגיש את הצורך למצוא בכל מסורת פוטנציאל לחידוש חברתי, הרי שבקרב המנהיגות הפוליטית האוריינטציה הייתה פטרנליסטית יותר באופייה.
התפתחה מגמה שראתה את החברה הישראלית כמוגדרת באמצעות שני מונחים דיכוטומיים: "מזרחי" ו"מערבי". מאמצע שנות ה-50 ועד לתחילת שנות ה-60 התברר שתהליך הסוציאליזציה האמור אינו פשוט כלל, והחלו להבין את הבעיות הטמונות בתהליך האינטגרציה של העולים. עם זרימתם הגוברת של עולים חדשים למסגרות החברתיות המרכזיות התפתחה תחושה שנוכח מספרם הגדל של העולים, יהיו הוותיקים למיעוט. אולם קודם כל, הייתה מודעות לכך שרבים מהעולים החדשים נעשו חלק ממגזר העוני ההולך וגדל.
כמו כן החלה לגבור מודעות להבדלים בהשכלתן ובתעסוקתן של קבוצות עולים שונות – בעיקר בין ה"מזרחים" (יוצאי אסיה-אפריקה, לפי המונחים שהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה טבעה) לבין יוצאי אירופה-אמריקה, ובעקבותיה גבר החשש להתפתחות "שני עמים".
הגדרת הבעיה העדתית > בעיית העדות כבעיה שאינה בת-חלוף

המודעות הגוברת לסוגיות בעייתיות אלה, העצימה את התחושה שבעיות העולים המזרחיים אינן ארעיות, אלא קבועות יותר. אפילו האינטלקטואלים, שעל פי רוב לא נמנו על הקבוצות המזרחיות, נטו להגדיר את הקבוצות המזרחיות כבעלות תרבות מובחנת ונטייה מעטה מאוד להשתנות עצמית בכיוון החדש. הדבר הביא להעצמת הדיכוטומיזציה הגוברת בין מזרחי למערבי, בין ספרדי לאשכנזי.
מחד גיסא, התקבלו המסורות התרבותיות השונות של מגזרי העולים החדשים כחלק מן הקולקטיביות הרחבה יותר, מאחר שהבינו כי יש לראות בהן נתון בר-קיימא. ומאידך גיסא, הודגש בהתמדה שמסורות אלה אינן שוות באיכותן לקולקטיב הכללי הלא-עדתי. כאשר תפיסה זו של הבעיה נקשרה לסטריאוטיפים ולדעות קדומות שרווחו בחברה הכללית, עלתה תפיסה פלגנית יותר שחילקה את החברה הישראלית לתרבות מערבית-חלוצית ולעדות מזרח.
ההדגשה שהזהויות העדתיות הן עובדה קיימת תורגמה בשנות ה-70 לתפיסה אגרסיבית שפילגה את תרבויות המזרח והמערב, העומדות האחת מול השנייה, כביכול. תפיסה זו הולידה במגזרי האוכלוסייה המזרחית לוחמנות חזקה שכוונה כנגד מה שנקרא "המרכז האשכנזי" או "קבוצות המרכז".
פערים ודעות קדומות

סתירה משמעותית נוצרה בין שוויון הזכויות המלא והשילוב במערכת החינוך ובצבא, לבין הניסיון לכוון פעילות פוליטית באמצעים פטרנליסטיים סמי-כפייתיים ובאמצעות מנגנונים של צירוף, אשר נשענו על הקצאת משרות ומשאבים על ידי הערוצים המרכזיים של המפלגות העיקריות.
המגע החברתי שהתקיים בין בני-מוצא שונה – העולים מאירופה-אמריקה ו"הוותיקים" מחד, והעולים מאסיה-אפריקה מאידך – מגע אשר לא התנהל מתוך נקודת מוצא של שוויון וחילק את החברה הישראלית ל"מועדפים" ו"מקופחים", שימש מעין אישור לתחושת עליונות מזה, ולתערובת של מרירות ותחושת נחיתות מזה. במגע זה היה להנציח דעות קדומות.
במקביל להתגבשות הפער התרבותי, שמשמעו הדגשת ההבדלים הבסיסיים הקיימים בין העולים המזרחיים למערביים, התפתחו דפוסי דעות קדומות בין-עדתיים. עוצמת הסטריאוטיפים, בייחוד אלה המתייחסים למזרחים בכלל ולמרוקאים בפרט, לא נחלשו, ואף התגברו עם הזמן. הסטריאוטיפים חדרו לאווירה החברתית הכללית והפכו נפוצים יותר ויותר. בהתחלה השימוש בהם יוחס בעיקר למרוקאים (הביטוי "מרוקאי-סכין" היה נפוץ מאוד בשנות ה-50), ומאוחר יותר אלה התגבשו לדיכוטומיה הכללית בין "אשכנזים" ל"מזרחים". עמדות וקונוטציות שליליות אלה ביחס למזרחים עשו דרכם אף לתחומי החינוך והמקצוע, ובהתאם לכך, מספר סקרים העלו כי מורים נוטים בלא יודעין להפלות ילדים בעלי שמות מזרחיים, וכי יועצים נוטים לכוון ילדים מזרחיים לבתי-ספר מקצועיים ולא לבתי-ספר עיוניים, ומגבירים בכך את תחושת האפליה.
פערים ודעות קדומות > פערים בתחום התעסוקה

לאי-השוויון בתחום החינוך יש ביטוי אף בהתפלגות משלחי-היד, שלהם השלכה ישירה על הפערים במשאבים בין העדות. בקרב עולים חדשים אשכנזים יש סיכוי גבוה יותר להיות בעלי מקצועות חופשיים, מנהלים או טכנאים, לעומת העולים המזרחים, כאשר פער זה בין העולים רק גדל בהשוואה בין צאצאיהם ילידי הארץ.
העלאת דרישות ההשכלה לעבודות בעלות סטטוס גבוה, דחפה חלק מהמזרחים לאפיקי ניידות חלופיים ומכניסים, כגון: ספורט, בידור ועסקים קטנים (קבלני משנה, נהגי מוניות, בעלי מוסכים קטנים, מסעדות עממיות וכמה תעסוקות שוליות).
פערים ודעות קדומות > פערים בייצוג פוליטי

ב-10 באוגוסט 1929 הלין הציר מארץ ישראל, זאב ז'בוטינסקי, בקונגרס ה-16 להסתדרות הציונית, על דיספרופורציה בבחירתם של מתיישבים חדשים לרעתם של יהודים ספרדים, תימנים ויהודי מזרח אחרים.
במושבים הציונים אשר מנו כעשרת אלפים איש, נמנו רק 78 ספרדים, תושבי כפר-ברוך, למרות שיהודי המזרח היוו שליש מהאוכלוסייה היהודית.
פערי הייצוג במרבית המוסדות הפוליטיים המכריעים (הממשלה, המוסדות הציוניים, הסתדרות העובדים הכללית והמפלגות הפוליטיות) היו בראשית שנות ה-50 כה גבוהים, עד שניתן לומר כי ציבור עדות המזרח – הן העולים החדשים והן הוותיקים שבהם – היו כמעט חסרי כוח פוליטי. מצב זה השתנה מיסודו, וניתן לדבר על נטייה כללית לצמצום הפער בייצוג הפוליטי במשך השנים. עם החלת מדיניות המיתון בשנת 1966 משפחות רבות נפגעו מאי-יציבות כלכלית, ורובן נמנו על השכבות החלשות בקרב עדות המזרח. על-מנת לשכך את ההתמרמרות בעקבות הנסיגה הכלכלית, נצפתה עלייה ניכרת בייצוג כדי לשמור על קולות בני עדות המזרח. אך לאחר מלחמת ששת הימים החלה תקופה של תעסוקה מלאה, ובנסיבות אלה השתנה מאזן הלחצים ונוצרו תנאים להקפאת הייצוג של עדות המזרח.
פערים ודעות קדומות > פערים בייצוג פוליטי > התאגדויות עדתיות

תחושות הקיפוח והריחוק החברתי קשורות בתנאים של שינוי חברתי: בחיי המשפחה והקהילה, בדפוסי מנהיגות, במסורות ובסמלים חברתיים ותרבותיים בחיי היום-יום. גורמים אלה השפיעו במידה רבה על התהוותן של התאגדויות עדתיות שונות והתגבשותה של זהות עדתית.
בית הכנסת והמנהיגות המסורתית היו, לעיתים קרובות, מוקדי ארגון קהילתי חשובים, לא אחת כתגובה להתפוררות החברתית הקשורה בתהליך הקליטה. עקב התבדלות סוציולוגית וריחוק חברתי מהמרכז, נמשכו פעילויות אלה לא פעם גם בדור השני והשלישי, ויש להוסיף דגש מיוחד על מסורת משפחתית ודתית. תופעה זו שימשה מאוחר יותר רקע למערכות בעלות אוריינטציה פוליטית יותר.
אולם ההיבט החדש המכריע מבחינת הזהות הדתית היה התגבשותה מחדש של הסמליות העדתית בקרב הקבוצות המזרחיות. המנהיגות העולה של מספר קבוצות מזרחיות ניסחה ומימשה בשנות ה-70 אידאולוגיזציה ופוליטיזציה של הממד העדתי. אלה שולבו באותה עת בסמלים מפלגים ואגרסיביים, שהציגו את המזרחים כמנוגדים לאשכנזים ולקבוצות אחרות.
פערים ודעות קדומות > פערים בייצוג פוליטי > התפתחות מחאה חברתית

הימשכות הבעיה העדתית והאידאולוגיזציה שלה הייתה קשורה קשר הדוק בהתפתחות המחאה העדתית, אשר נדרש זמן רב להתפתחותה. בעשרים שנותיה הראשונות של המדינה הייתה המחאה לטנטית, כאשר התפתחו סימני אזהרה שכל אחד מהם החריף את הבעיה והביא לידי פיתוחן של גישות חדשות.
יציבות הפערים הבין-עדתיים הפחיתה את סובלנותם של בני עדות המזרח לאי-השוויון העדתי, ועם ירידת מד-הסובלנות שלהם, עלו תגובות אישיות ופוליטיות הולכות ומחריפות. בעקבות הוותק העולה של עדות המזרח והתגברות משקל ילידי הארץ בתוכם, הקטינו המזרחים את השוני בינם לבין האשכנזים. דמיון בתרבות ובאורח החיים, ובמיוחד השירות המשותף בצה"ל (גורם סוציאליזטורי משמעותי בתהליך היטמעות העולים), היוו בסיס לתביעת שוויון והקצאת משאבים.
אחד המדדים להסתגלותן של עדות המזרח לחיים מודרניים היה שיעור התגבשותה של תודעה פוליטית, ובהדרגה החל מצבם להתפרש במונחים כלליים יותר: ממצוקה אישית ומשפחתית – לתחושת קיפוח עדתית. בו-בזמן למדו להכיר את כללי-המשחק הפוליטיים בחברה דמוקרטית, שהייתה עד כה זרה להם. גישת הממסד הקולט לא נתקבלה עוד כגזירה משמים, אלא ראו בה עמדה פוליטית שניתן לשנותה באמצעות מאבק.
פערים ודעות קדומות > פערים בייצוג פוליטי > אלימות על רקע הקיפוח העדתי

על רקע הרגשת הקיפוח הממסדי, שנשלט על ידי האשכנזים שהגיעו מאירופה מחו העולים ממדינות צפון אפריקה וארצות הים התיכון וצאצאיהם על יחס מפלה, פער כלכלי, גישה מוגבלת למשאבים של המדינה ואפליה בכל תחומי החיים. הביטוי הדרמטי הראשון להתפרצות שסע זה התרחש במהומות ואדי סאליב בחיפה בשנת 1959. המהומות שהתחילו בחיפה התפשטו עד מהרה לעכו, תל חנן, מגדל העמק ובאר שבע ועוד ערים בארץ. אולם בגלל שהוצגו כפעילות של גורמים פליליים נשכחו מהר מאוד הגורמים האמיתיים של המהומות עד שהתפרצו שוב בעוצמה כעבור 12 שנים עם עלייתם של הפנתרים השחורים.
ההתפרצות הגדולה השנייה הייתה ב־1971, בעיקר בירושלים ומחולליה היו הפנתרים השחורים, בעלי הסגנון העצמאי, שבאו בעיקר משכונות העוני, ופעלו בסיוע של קבוצות השמאל שי"ח ומצפן. נוסף על דרישתם לשיפור תנאי המגורים הם דרשו להיקרא לשירות החובה בצבא, על אף הירתעותו מכך, בגלל עברם הפלילי.
פעילותם הראשונה, הפגנה של מאות תושבי שכונות וסטודנטים, הסתיימה במפגש אלים בינם לבין המשטרה מאחר שהם לא קיבלו רישיון להפגנה. ראשי הקבוצה עברו את כל מסלול הקליטה המייסרת: צעירים מרוקנים, צאצאי משפחות מרובות ילדים שעם הזמן התמוטטה בהם סמכות דמות האב, יושבו בישובים ערביים נטושים בתנאים גרועים, סיימו לימודים במערכת חינוך יסודית בלבד, לא שירתו בצבא והועסקו בצורה מוגבלת בלבד (השם שנבחר לקבוצה הזו אינו מקרי ומהווה הזדהות עם שחורים אחרים שהוקעו על ידי המערכת הממסדית – השחורים מארצות הברית בשנות השישים).
האלימות של הפנתרים השחורים נבעה מתחושת הקיפוח העדתי, כמו גם מנוקשות המשטרה בטיפול בהפגנות, ומעימות אישי עם ראש הממשלה, גולדה מאיר, שאמרה עליהם ש"הם לא נחמדים". בשורה של כעשר הפגנות אלימות, בעיקר בירושלים, הותקפו שוטרים ונפצעו עשרות מפגינים ושוטרים. הפגנות הפנתרים השחורים היו ביטוי אלים למצוקה שנמשכה כעשרים שנה. בעקבות המהומות הוקמה ועדה מיוחדת לבדיקת נוער במצוקה, על ידי ראש הממשלה, והצעות כלכליות הועלו בפני ראשי הפנתרים השחורים, דבר שהביא בסיכומו של דבר לקיצו של הארגון.