stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סעודה אצל המלכה
הפקה בימתית של הספר

הספר עובד לתיאטרון בובות על ידי הילה פלשקס ובוים על ידי נעה בקר.
הערות שוליים

↑  Maya Makes a Mess, באתר "goodreads.com"
↑  "סעודה אצל המלכה": ספר כיפי שלא מנסה לחנך, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2010
↑  https://www.puppetcenter.co.il/seuda
↑
אגוסטה וסטלנד AW101

אגוסטה וסטלנד AW101 (באנגלית: AgustaWestland AW101; המכונה גם מרלין) הוא מסוק תובלה בינוני, שפותח בשיתוף פעולה בין חברת וסטלנד הבריטית וחברת אגוסטה האיטלקית, ומיוצר כיום על ידי חברת לאונרדו האיטלקית.
פיתוח

בשנת 1977 משרד ההגנה הבריטי פרסם דרישה לפיתוח מסוק ללוחמה נגד צוללות שיחליף את צי מסוקי וסטלנד סי קינג, באותה עת גם הצי האיטלקי הביעה צורך דומה והוחלט על שיתוף פעולה בין שתי המדינות ושתי החברות, וסטלנד הבריטית ואגוסטה האיטלקית. לטובת הפרויקט שתי החברות הקימו חברה משותפת בשם EH תעשיות (EHI) וביוני 1981 הממשלה הבריטית אישרה תקציב של 20 מיליון ליש"ט לפיתוח. המסוק החדש זכה לשם EHI 01 אך בשלב כלשהו טעות בכתיבת שמו הובילה לביסוס השם "EH101", ובמהלך שנות ה-80 וה-90 מספר מסוקים הורכבו. בשנת 1985 מסוק EH101 דמה הוצג בסלון האווירי בפריז ואב הטיפוס הראשון הוטס לראשונה ב-9 באוקטובר 1987.
בפברואר 1995 הממשלה הבריטית ביצעה את ההזמנה הרשמית הראשונה שלה ל-20 מסוקי EH101 ומספר חודשים לאחר מכן גם איטליה ביצעה הזמנה של 16 מסוקים. בשנת 2000 שתי החברות וסטלנד ואגוסטה התמזגו, מה שביטל את הצורך לישות הנפרדת EHI והוביל לשינוי שמו של המסוק ב-2007 לכדי AW101. ב-2005 לוקהיד מרטין התאימה את ה-AW101 לשימוש כמסוק מארין 1 תחת השם VH-71 קסטרל, לאחר שנקלטו כבר תשעה מבין 28 המסוקים שהוזמנו ולאחר הוצאה של כ-4.4 מיליארד דולר, בוטל הפרויקט ביוני 2009 והמסוקים הנותרים נמכרו לקנדה. ביוני 2010 חברת בואינג קיבלה את זכויות הייצור בארצות הברית בפרויקט תחת השם "בואינג 101" במטרה להחליף את הHH-60 פייבהוק, פרויקט זה נזנח לאחר מספר חודשים בודדים.
דגמים עיקריים

הממלכה המאוחדת
HM1 מרלין: דגם המסוק הראשוני בשירות הצי המלכותי, התבסס על דגם 111 שפותח ללוחמה בצוללות וכלל ציוד ניתור וחימוש אוויר-ים.
HM2 מרלין: דגם משודרג של ה-HM1 שכלל שיפור מערכות הטיסה והניווט.
HC3 מרלין: דגם המסוק בשירות חיל האוויר המלכותי, התבסס של דגם 411 ושימש כמסוק להובלת לוחמים.
HC3A מרלין: דגם תובלה שהתבסס על שישה מסוקים מדגם 512 לשעבר מחיל האוויר הנורווגי שעברו הסבה לשימוש חיל האוויר המלכותי.
HC4/4A מרלין: התאמה של 25 מסוקי HC3 ו-HC3A של חיל האוויר לשירות הצי הבריטי.
קנדה
CH-148 פטרל: דגם לוחמה נגד צוללות שהותאם לשירות הצי הקנדי, אך לבסוף בוטל ב-1993 ולא נכנס לשירות.
CH-149 קורמורנט: דגם חילוץ והצלה ימי המשמש את חיל האוויר המלכותי הקנדי (כ-15 מסוקים).
ארצות הברית
לוקהיד מרטין VH-71 קסטרל: פרויקט לשדרוג מערך מסוקי מארין 1 של ארצות הברית, בוטל ב-2009.
איטליה
SH-101A: דגם לוחמה נגד צוללות (MP) בשירות הצי האיטלקי.
EH-101A: דגם שליטה ובקרה (AEW) בשירות הצי האיטלקי.
MH-101A: דגם סיוע ימי (ASH) בשירות הצי האיטלקי.
HH-101A: דגם חילוץ והצלה מבצעי (CSAR) בשירות חיל האוויר האיטלקי.
יפן
תעשיות כבדות קווסאקי MCH-101: דגם בשירות כוחות ההגנה של יפן (מבוסס על דגם 518) ומשמש את הצי היפני.
מפעילות

איטליה איטליה
אינדונזיה אינדונזיה
אלג'יריה אלג'יריה
דנמרק דנמרק
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
טורקמניסטן טורקמניסטן
ערב הסעודית ערב הסעודית
יפן יפן
פולין פולין
פורטוגל פורטוגל
נורווגיה נורווגיה
ניגריה ניגריה
קנדה קנדה
מאפיינים (מרלין HM1)

צוות: 3-4
תכולה :
30 נוסעים יישובים, או;
45 נוסעים עומדים עם ציוד מלא, או;
מטען פנימי 3,050 ק"ג וחיצוני 5,520 ק"ג, או;
16 אלונקות
אורך: 19.53 מטר
גובה: 6.62 מטר
קוטר רוטור ראשי: 18.59 מטרים (61.0 רגל)
שטח דיסקת הרוטור הראשי: 271.51 מ'²
משקל ריק: 10,500 קילוגרם (23,100 ליברות)
משקל המראה מקסימלי: 14,600 קילוגרם (32,200 ליברות)
הנעה: 3 × טורבו-ציר רולס-רויס RTM322-01‏ 1,566 כוח סוס כל אחד
מהירות מרבית מותרת: 167 קשר (309 קמ"ש)
מהירות שיוט: 150 קשר (278 קמ"ש)
טווח: 833 ק"מ
סייג רום: 15,010 רגל (4,575 מטר)
חימוש :
4 טורפדוים מסוג סטינגריי, או;
פצצות עומק סימן 11.
דגם חילוץ והצלה HH-101A של חיל האוויר האיטלקי
דגם HM-1 של הצי המלכותי חמוש בטורפדוים
מסוק חילוץ והצלה AW101 בשירות חיל האוויר הנרווגי
אוראדיה

בית הכנסת האורתודוקסי באוראדיה
בית הכנסת הנאולוגי "ציון" באוראדיה
אוֹרַאדְיָה (ברומנית: Oradea, בעבר - Oradea Mare, בהונגרית: Nagyvárad (נאג'ווארד); בגרמנית: Großwardein (גרוסוורדיין); ביידיש: גרויסווארדיין) היא עיר ברומניה במחוז ביחור (Bihor) שבטרנסילבניה, המשתרעת על שתי גדותיו של הנהר קרישול רפדה (Crişul Repede, "קרישול המהיר"). בעיר עצמה מתגוררים 206,527 תושבים (לפי מפקד שנערך ב-2002). יחד עם הפרברים שאינם חלק מהעיר מגיע סך כל התושבים לכ-220,000.
גאוגרפיה

העיר שוכנת על הנהר קְרִישוּל רֶפֶּדֶה, בקרבת הגבול עם הונגריה.
היסטוריה

השם אוראדיה נגזר מהמילה ההונגרית Várad שמשמעותה "עיירה", מהשורש Vár שמובנו "עיר" או "מצודה". האזכור הראשון לאוראדיה בשמה הלטיני ואראדינום (Varadinum) היה בשנת 1113. מצודת אוֹראדיה, שחורבותיה נותרו עדיין בימינו, הוזכרה לראשונה ב-1241 בשל השיפוצים המהירים והחיזוקים שנדרשו למנוע התקפה של המונגולים נגד העיר. עם זאת, רק במאה ה-16 החל הגידול בשטח העיר.
במאה ה-18 תכנן המהנדס הוינאי פרנץ אנטון הילברנט את העיר בסגנון בארוק, והחל מ-1752 נבנו כמה מנקודות הציון של העיר, ובהן הקתדרלה הקתולית, ארמון הבישוף, ומוזיאון ארץ קרישאנה או ארץ נחלי הקריש (Muzeul Ţării Crişurilor).
בספטמבר 1940 סופחה אוראדיה להונגריה יחד עם שאר חלקי טרנסילבניה שנכללו בתכתיב וינה.
כלכלה

אוראדיה היא אחת הערים המשגשגות ברומניה, בעיקר הודות למיקומה על הגבול ההונגרי, ובכך היא שער למערב אירופה. העיר זכתה לתחייה כלכלית אחרי 1989 (סילוק השלטון הקומוניסטי), בעיקר בזכות התרחבות מגזר השירותים שנהנה מבסיס צרכנים חשוב.
האבטלה באוראדיה עומדת על 6.0%, קצת פחות מהממוצע ברומניה, אך גבוה מהממוצע במחוז ביחור (2%). אורדאה מייצרת כ-63% מהתוצר התעשייתי של מחוז ביחור, אך גרים בה כ-34.5% מהאוכלוסייה של המחוז. התעשיות העיקריות הן: ריהוט, טקסטיל וביגוד, הנעלה ומזון.
ב-2003 נפתח באוראדיה מרכז הקניות "שוק לוטוס", מרכז הקניות הגדול הראשון שנפתח בעיר.
אדריכלות

האדריכלות באוראדיה היא תערובת בין בנייה מהתקופה הקומוניסטית, בעיקר ברבעים החיצוניים, ובניינים היסטוריים בעיקר בסגנון הבארוק, שרידים לתקופה שהעיר הייתה חלק מהאימפריה ההבסבורגית ואחר כך האימפריה האוסטרו הונגרית.
בתקופת הקומוניזם ובשנות המעבר הראשונות של רומניה שלאחר הקומוניזם, רבים ממבנים היסטוריים אלה ננטשו או שמצב תחזוקתם היה גרוע. מספר שנים לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, החלו במלאכת שחזורם של רבים ממבנים אלה למצבם הקודם, בין השאר הודות לתמיכה כלכלית של האיחוד האירופי.
הקהילה היהודית

היהודים הנאולוגים, ששאיפתם להסתגלות לחברה המודרנית שמסביבם הביאה להיפרדותם מהיהדות האורתודוקסית, בנו ב-1878 את הבניין המרשים של בית הכנסת הנאולוגי ציון על גדת הנהר קרישול רפדה. היהודים האורתודוקסים בנו בתורם ב-1890 בית כנסת מפואר משלהם, בית הכנסת ה"ישראליטי (יהודי) האורתודוקסי".
האדמו"ר רבי ישראל הגר מוויז'ניץ, הגיע עם חסידיו מויז'ניץ לאוראדיה במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא הנהיג בה את חצרו, עד מותו בשנת 1936. נקבר שם ובשנת 1950 הועבר ארונו לבני ברק.
ילידי המקום

אוסקר פודור, (במקור פוקס בהונגרית: Fodor Oszkár; נאג'ווארד, 4 בינואר 1880 – בודפשט, 5 בינואר 1950) היה שחקן, במאי תיאטרון, דרמטורג, סופר ומנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
ד"ר בלה דיאושי (מקודם נוסבאום; בהונגרית: Diósy Béla; נאג'ווארד, 30 בינואר 1863 – בודפשט, 19 באפריל 1930) היה מבקר מוזיקה יהודי-הונגרי, בין החשובים בהונגריה בתקופתו, סופר, עיתונאי, פרופסור באקדמיה למוזיקה.
יוסף עופר (הרש) (16 ביוני 1929 – 25 באוגוסט 2003) היה סופר וטייס ישראלי, מראשוני חיל האוויר הישראלי.
אתרים בעלי חשיבות

אתרי תיירות חשובים בעיר הם מרכז העיר, ומרכז המרפא באילה פליקס (Băile Felix) המצוי מחוץ לעיר ונגיש ברכבת. אתרים נוספים:
מוזיאון חבל נהרות הקריש (Muzeul Ţării Crişurilor) – מוזיאון מתקופת הבארוק ולו 365 חלונות.
הקתדרלה הברוקית (Catedrala barocă) - הקתדרלה הבארוקית הגדולה ברומניה.
מבצר אוראדיה (Cetatea Oradea)
הכנסייה עם ירח (Biserica cu Lună) כנסייה ייחודית באירופה עם שעון המראה את תצורת הירח העכשווית.
ארמון "הנשר השחור" ("Pasajul "Vulturul Negru). שם פעל החל משנת 1907 הקולנוע "אוראניה", הראשון באוראדיה, מיוזמתו של ינה סייקאי (סקלי) (Székely Jenő).
מוזיאון "אנדרה אדי" ("Muzeul "Ady Endre) – ביתו של אחד מגדולי המשוררים ההונגריים.
התיאטרון הממלכתי (Teatrul de Stat) – תוכנן בידי שני ארכיטקטים אוסטרים בסוף המאה ה-19.
יש באוראדיה כמאה כנסיות של הזרמים השונים בנצרות, כולל הכנסייה הבפטיסטית הגדולה במזרח אירופה ושלושה בתי כנסת (כיום רק אחד פעיל).
חינוך ותרבות

ב-1780 נפתחה בעיר האקדמיה המלכותית שבה למדו תחילה פילוסופיה ואחר ב-1788 נוסף בית הספר למשפטים. מוסד זה שימש בסיס לאוניברסיטה של אוראדיה שכיום לומדים בה 20,000 סטודנטים ב-15 פקולטות.
בעיר פועלים תיאטרון ותזמורת סימפונית.
חלוקה אתנית > בעבר

1910: 69,000 (דוברי רומנית 5.6%, דוברי הונגרית 91.1%)
1920: 72,000 (דוברי רומנית 5%, דוברי הונגרית 92%)
1930: 90,000 (דוברי רומנית 25%, דוברי הונגרית 67%)
1966: 122.634 (רומנים 46%, הונגרים 52%)
1977: 222.741 (רומנים 64%, הונגרים 34%)
חלוקה אתנית > בשנות האלפיים

על פי המפקד שנערך בשנת 2002:
רומנים 145,295 (70.4%)
הונגרים 56,830 (27.5%)
צוענים 2,466 (1.2%)
יהודים 172
חלוקה אתנית > רבעים

העיר מחולקת לרבעים הבאים: מרכז העיר, Vie, Nufărul, Rogerius,Velenţa, Cantemir, Ioşia
תחבורה

רשת התחבורה הציבורית מנוהלת בידי Regia Autonomă Oradea Transport Local) OTL) וכוללת 3 קווי רכבת חשמלית וכמה קווי אוטובוסים. בעיר שלוש תחנות רכבת, מרכזית המצויה במרכז העיר קרוב לרובע Vie, מזרחית, ומערבית המצויה ברובע Ioşia.
ערים תאומות

ישראל גבעתיים, ישראל
איטליה מנטובה, לומברדיה, איטליה
הערות שוליים

↑  Sion neolog synagogue, באתר Visit Oradea
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548032605171  BnF: cb11934304n (data)  GND: 4253198-6  LCCN: n81008139  MusicBrainz: 4c371e97-5b7f-4a2e-bf3e-98b33d769692  NKC: ge130318  SUDOC: 027262855  TDVİA: varad  VIAF: 159273530   WorldCat (עם VIAF): 159273530
מני בגר

| --- | --- |

מני בגר, 2011
 לידה:  6 במרץ 1953 (בן 71) איסטנבול, טורקיה טורקיה 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1978
 עיסוק:  זמר, מחבר, מלחין, מפיק מוזיקלי, טכנאי ומעצב סאונד  בעל אולפן הקלטות בתל אביב
 סוגה:  רוקנרול, רוק, רוק כבד
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית, פסנתר ומקלדות, מפוחית
 חברת תקליטים:  סי בי אס הליקון
 שיתופי פעולה בולטים:  גלי עטרי הילה הררי וכלא שש
 בת זוג:  דליה בגר
 פרופיל ב-IMDb
 
מני בגר (נולד ב-6 במרץ 1953) הוא זמר רוק ישראלי.
ביוגרפיה

בגר נולד באיסטנבול שבטורקיה, ובגיל עשר עלה לישראל והתגורר עם משפחתו בקריית אתא. בנעוריו ולאחר שירותו הצבאי היה חבר במספר הרכבי שוליים. בשנת 1976 הצטרף ללהקת גן עדן, והיה חבר בה עד לשנת 1978. הלהקה נהגה לשיר עד להצטרפותו של בגר בשפה האנגלית, ובהשפעתו החלה לשיר גם בעברית. הלהקה הוציאה אלבום אחד, שהורכב כולו משירים שבגר כתב את מילותיהם והלחין גיטריסט הלהקה דני ממן. הבמאי אורי ברבש ביים סרט תיעודי אודות הלהקה הנקרא, גם הוא "גן עדן" (1977).
לאחר פירוק להקת "גן עדן" השתתף בגר במחזה הרוק "טרמפ למוות", שכמחצית משיריו כתב והלחין הגיטריסט גרי אקשטיין. בהופעות המחזה הבחין בו האמרגן אבי פרץ, וקישר בינו לבין מנכ"ל חברת סי בי אס רוני בראון. בהפקתם המוזיקלית של חברי להקת תיסלם, יזהר אשדות ויאיר ניצני, הוציא בגר שני תקליטי שדרים עם שירים שכתב והלחין: "הלילה לבד" ו"אמא יש לי להקה".
ביוגרפיה > שנות ה-90

ב-1990 השתתף בקולות רקע באלבומה של מרגלית צנעני, "חומות חימר" והשתתף בהקלטת גרסה חדשה לשיר של עוזי פוקס "חברים" (במקור נקרא "Friends" והושר באנגלית).
בשנת 1992 שב להקליט שירים חדשים, והוציא את אלבומו "שנת הדובדבן" בחברת התקליטים של האחים "בן מוש" (שהתמחתה במוזיקה מזרחית). האלבום הורכב ברובו משירים שבגר כתב, הלחין ועיבד, ובהם "אבק ברוח", "לאן עכשיו", "רכבת הבוקר" וגרסה מחודשת לשירו של אושיק לוי "חוזה לך ברח".
במרץ 1993 נפצע בגר באופן קשה בתאונת דרכים כשמשאית התנגשה ברכבו חזיתית. באותה עת עבד לפרנסתו כנהג הסעות. תאונה זו קטעה למשך יותר משנה את הקריירה המוזיקלית שלו. לאחר מכן שב בגר לפעילות חלקית. בעקבות התאונה כתב בגר את השיר "מעבר לפחד", שנכלל באלבום אוסף משיריו בשם "זה היה ביתי", שיצא באותה שנה בחברת אן.אם.סי, בפורמט של תקליטור.
בשנת 1994 הוציא בגר אלבום בשם "דרך השירים" ובו גרסאות כיסוי לשירי רוק ישראלים מכל הזמנים, בהם "ערב של יום בהיר" (מקור: אפרים שמיר), "קפה אצל ברטה" (מקור: יגאל בשן והנשמות הטהורות) ו"אינך יכולה" (מקור: החלונות הגבוהים).
ביוגרפיה > בשנות ה-2000

בשנת 2001 הוציא והפיק עם להקת סטלה מאריס את האלבום "פרשים", מתוכו בלטו השירים: "רחובות ופנסים" ו"גלוי וחיוור".
בשנת 2004 הקליט בגר גרסה מחודשת לשיר "זה היה ביתי" עם הילה הררי וההרכב כלא שש, בביצוע שהפך למזוהה עם ההתנגדות לתוכנית ההתנתקות. בגר הביע את הזדהותו עם המסר בהופעה קצרה בקליפ המצולם של השיר. הגרסה המחודשת נכללה באלבומה של הררי "זה היה ביתי".
בשנת 2006 הוציא בגר אלבום כפול בשם "הכוח לאהוב", ובו ביצועים חדשים לשיריו מכל הזמנים. האלבום כלל גם שני שירים חדשים שיצאו כסינגלים: "שמיים כהים" ודואט עם הילה הררי, "הכוח לאהוב".
בשנת 2009 יצא בגר לסיבוב הופעות בארץ. בהופעות אלו ליוו אותו חברי להקת סטלה מאריס, והוציא את הסינגל "בייבי דול".
בינואר 2016 הוציא את שיר המחאה "מלכות השקר". במרץ 2016 הוציא את "צדק מופלא", שנכתב בעקבות המחאה החברתית שפרצה בקיץ 2011, ואת "חזרה לאיסטנבול", שנכתב בהשראת טיול שורשים שערך עם אמו, בעיר הולדתו איסטנבול. אלו שירים מתוך אלבום עתידי בשם "כוכב הקופים", ה-11 במספר.
ביוני 2018, הוציא את שיר "המכתב", על חייל המנבא את מותו בקרב. בינואר 2019, הוציא את "גבריאל", לזכרו של הזמר גבי שושן, ששם קץ לחייו. את מילות השיר כתב עובדיה חממה, והלחין אוהב חממה.  ביוני 2019, הוציא את השיר "מה שיש בי". בקיץ 2019, הוציא בגר את האלבום " כוכב הקופים", בו קובצו חלק מהשירים שהוציא כבר כסינגלים ושירים חדשים נוספים שכתב.
חיים אישיים

מני הוא אחיו הבכור של הסקסופוניסט אלברט בגר. אחיינו הוא היוצר והמפיק המוזיקלי סתיו בגר.
בגר מתגורר ביישוב חריש, נשוי לדליה מלכה-בגר, שחקנית, ואב לארבעה ילדים.
בשנים 2012–2018, עקב קשיים כלכליים שאליהם נקלע בשלוש השנים הקודמות, פנה למקורות הכנסה נוספים והפעיל דוכן למזון מהיר ליד זכרון יעקב.
דיסקוגרפיה

1979 - גן עדן - כחבר בלהקת גן עדן
2001 - פרשים - יחד עם סטלה מאריס
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו

1981 - רוק תל אביב
1982 - עוד מילה לפני שאת הולכת...
1985 - הייתי בגן עדן
1988 - חייל של יום אחד
1992 - שנת הדובדבן
1993 - זה היה ביתי (אוסף, כולל שיר אחד חדש)
1994 - דרך השירים (אלבום גרסאות כיסוי)
2006 - הכוח לאהוב (אלבום גרסאות כיסוי, כולל שני שירים חדשים)
2019 - כוכב הקופים
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  ביוגרפיה של בגר באתר MOOMA
↑   בן שלו, אלבומה של להקת הרוק הנשכחת "גן עדן" חושף את סיפורם של צעירי ישראל השנייה בשנות ה-70, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2015
↑  סמדר שיר, מגן עדן לטרמפ למוות, מעריב, 19 ביולי 1979
יואב קוטנר, רוק בצל המוות, מעריב, 25 באוקטובר 1979
↑  יעקב בר-און, מני בגר: "לעולם לא מאוחר לרוקנ'רול", דבר, 10 באוגוסט 1981
↑  יוסי חרסונסקי, עם הפנים ליצוא, מעריב, 13 בינואר 1983
↑  שרון מולדבי, לא ישברו את מני בגר, חדשות, 8 בדצמבר 1985
↑  איציק יושע, זה לא עושה לה שקט, חדשות, 13 בספטמבר 1984
↑  רונן טל, משמרת מחאה, חדשות, 24 בנובמבר 1988
↑  ביקורות:
דני אמיר, תקליטים חדשים - מני בגר - "חייל של יום אחד", חדשות, 1 בדצמבר 1988
בועז כהן, יהיה טוב - "חייל של יום אחד" - מני בגר (הד ארצי), כותרת ראשית, 30 בנובמבר 1988
↑  דלית עופר, מתייאש לאט, חדשות, 5 במאי 1989
↑  רותי הדר, קאמבק בדרכם שלהם, חדשות, 22 באפריל 1990
↑  מני בגר מסיים בימים אלה את הקלטת אריך הנגן החמישי שלו, "אבק ברוח", חדשות, 21 ביוני 1992
↑  מאיר תורג'מן, מני בגר נפצע בתאונה, חדשות, 10 במרץ 1993
↑  גל אוחובסקי, קבלו בבקשה את אדון חרדון, חדשות, 24 בספטמבר 1993
↑  טל פרי, ‏מני בגר מתלבש על בייבי דול, באתר ‏מאקו‏, 24 ביוני 2009
↑  איתמר זהר, למני בגר יש שיר חדש. אז איך לא שמעתם עליו?, באתר הארץ, 3 ביוני 2018
↑  תימורה לסינגר, ‏בין אופטימיות לאימה: מני בגר סוף-סוף הוציא אלבום חדש, והאש שבו נוגעת, בוערת על לחניו היפים, באתר גלובס, 2 באוגוסט 2019
↑  יהב דולב, מחיר היצירה החופשית: דוכן הנקניקיות של מני בגר, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 8 באפריל 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300248705171  ISNI: 0000 0004 0313 8902  MusicBrainz: ccf397b0-46f1-4cdb-bc3c-6c84331bf0ed  VIAF: 299315833   WorldCat (עם VIAF): 299315833
דגנית ברסט

| --- | --- |
דגנית ברסט (1989)
דגנית ברסט (1989)
 לידה:  1949 (בת 75 בערך) פתח תקווה, ישראל
 תחום יצירה:  ציור, צילום
 הושפעה על ידי:  רפי לביא 
 יצירות ידועות:  מפת ארץ ישראל עם גבול מעוין, קו פיאנו, פורטרטים ונופים, העיגול ליד וירג'יניה, המזימה של הטבע 
 פרסים והוקרה:  פרסים
 
דגנית בֶּרֶסְט (נולדה ב-1949) היא ציירת וצלמת ישראלית.
ביוגרפיה

דגנית ברסט נולדה בפתח תקווה בשנת 1949. אביה, צבי ברסט (1988–1910), היה יליד האימפריה הרוסית ששירת בתפקיד קצין קרקעות של חיל ההנדסה. לאחר שחרורו מצבא קבע עסק בבינוי של מבני מגן דוד אדום. אמה, פאני (1997–1915), הייתה זמרת במקהלה של האופרה הישראלית ושל התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בנעוריה למדה ברסט נגינה בכינור והייתה פעילה בתנועת הנוער "הנוער העובד". מאוחר יותר עברה עם משפחתה לרמת השרון, שם למדה אמנות בתיכון השרון (כיום תיכון רוטברג) שבו שימש רפי לביא כמורה לאמנות וכמחנך. ברסט העידה מספר פעמים על השפעת דמותו של לביא עליה בהחלטתה ללמוד אמנות במקום מדעים בצורה מקצועית. לאחר לימודיה התגייסה לצה"ל ושירתה בנח"ל. שם פגשה את זאב ברקאי, לו הייתה נשואה למשך תשע שנים.
בין השנים 1973-1969 למדה אמנות בבצלאל. היא העידה בדיעבד כי הרגישה שהיו בעבורה "מעט מורים משמעותיים". עבודותיה מאותה עת הושפעו מן הפופ ארט האמריקאי, בכל הקשור לשימוש בדימויים יום-יומיים ובשימוש בטכניקת הדפס רשת. היא אף עבדה כדפסית רשת בסדנה של בית הספר. בסדרת עבודות קטנות-ממדים בשם "גלריה לים", לדוגמה, שיצרה ברסט בשנת 1973, שילבה האמנית ציור מסורתי עם תצלום של חזית של גלריה תל אביבית, שהועבר אל הבד באמצעות ההדפס. היחס אל האמנות, התבטא בצורה מובהקת יותר בעבודה "דוד ואני" (1974-1973), בה יצרה השוואה בינה לבין הפסל דוד מאת מיכלאנג'לו.
עם סיום לימודיה, בשנת 1973, החלה להציג את יצירותיה בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב-יפו. יצירותיה זכו להצלחה בקרב הקהילה האמנותית. העבודה "נמר" (1975) נרכשה על ידי יונה פישר לאוספי מוזיאון ישראל ואילו "רותי פוטוגנית" (1977) נרכשה לאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות. בנוסף, יצירותיה שולבו בתערוכות קבוצתיות שונות, שהעידו על שילובה בקהילה האמנותית. בין היתר הציגה ב"תערוכת הבאות: הכתב באמנות הפלסטית של ימינו" (1976) בבית האמנים בת"א, ובתערוכה קבוצתית בגלריה שרה גילת (1978), בה הציגו אמנים כרפי לביא ואמנים מחוגו האמנותי, ובתערוכות "מתקשרים עם קדישמן" (1979) במוזיאון ישראל ו-"אמן-חברה-אמן" (1979) במוזיאון תל אביב.
שנות ה-1970

במחצית שנות ה-70 החלה ברסט לעסוק באופן שיטתי באמנות פוסט-מושגית, הבוחנת את גבולות האובייקט האמנותי. המדיום העיקרי של יצירה זו היה צילום, ששימש את ברסט לבחינת הקשר שבין מסמן למסומן. בעוד עבודות כגון "זאת אומרת" (1975), "אינפורמציה" (1975) או "רותי פוטוגנית" (1977) העמידו בפני הצופה מכשולים לוגיים בהבנת האינפורמציה בעזרת יצירת פער מכוון בין טקסט לדימוי המצולם, הרי עבודות כגון "העיגול ליד וירג'יניה" (1975), "מפת ארץ ישראל עם גבול מעוין" (1976) פתחו את הקריאה לשדות סמנטים נוספים, וחרגו מן הנוסח המושגי שממנו הושפעה האמנית.
בעת שהותה בניו יורק עבדה עם אמן גלופות בשם יואל ריסטונג ממנו שאבה עדכונים תכופים בסצנה המקומית האומנותית מדעית והתחברה לקומונת האומנות "יאארקה" אתם נשארה בקשר למשך כ-15 שנים עד לפירוקה הסופי.
בעבודה "מהאטלס (ים המלח)" (1975), עשתה ברסט שימוש בדימויים של ים המלח מתוך מהדורת שנת 1963 של האטלס שיצר משה ברור. השימוש במפות שנות הצרי את ברסט להגדיל את קנה המידה באמצעות תקריב (זום) הולך וגדל שיצר טשטוש של הדימוי. בתצלום האחרון בסדרה, לדוגמה, מופיע ים המלח כסימן מטושטש הדומה למספר 8 או לסמל האינסוף ( \infty ). השימוש ב"רדי מייד" צילומי והאופן הפסדו-מדעי, שבה הוצג הדימוי, היוו חידוש בשדה האמנות הישראלי. בנוסף, השימוש באמצעים אלו ניסחו כמה מדרכי פעולתה האמנותיים של ברסט בעתיד.
סדרת העבודות "הדיון" (1982–1978), שהוצגה כתערוכת יחיד שנפתחה ב-5 בפברואר 1982, התבססה על שני תצלומים תיעודיים של דיון על אמנות נראטיבית שברסט צילמה בעת שהותה בניו יורק. ברסט יצרה סדרה גדולה של ציורים צבעוניים, שהתבססו על ניתוח חזותי של התצלומים. בעזרתם יצרה ברסט מבנה "כמו השתלשלות עניינים ליניארית, הרחבות נוסח הערות שוליים וסוגריים, יחסי כותרת/כתב-תמונה וגם "פרולוג" – סדרת פנלים הפותחת את העבודה ומציגה את המוטיבים העיקריים המופיעים בה".
חקירות לוך נס, 1989-1986

במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20 הפכו המים כמיטיב ליסוד מהותי ביצירתה של ברסט. ברסט המירה את הדימוי הרמטי של משטח המים הכחול שבעבודותיה הקודמות בתיאור ציורי מרובד, עמוס דגמים ועיטורים, שייצגו את המים כמקום מורכב ומאיים. מקום המכיל את "המפלצות" של התרבות.
במרכזה של גוף העבודות שיצרה – "חקירות לוך נס" – הועמדה מטפורה של הניסיון האירוני לגילוי "המפלצת מלוך נס". ברסט ראתה במים כשדה להתבוננות בעולם ולבחינה של אופני הראיה, וזאת בעזרת כלים שיצר מדע. בספר סקיצות מן התקופה כתבה האמנית: "עומד אדם מול הים, הנזיר של פרידריך, למשל, ומחכה להתגלות. אדם זה... מנסה לגלות דבר-מה בעזרת המצלמה (מכשיר לייצוג העולם...) והמשקפת הגדולה שהוא בנה. הניסיון הזה נועד לכישלון, אך הוא טעם החיים".
דוגמה לפעולת התבוננות כזו ניתן למצוא בציור "קו פיאנו" (1987-1986), בו יצרה ברסט מעין תיאור נוף של אגם מוקף מבנים הררים. שטח האגם מרוצף בדגם קווי אינסופי, הבנוי על פי "עקום פאנו". למרות תיאור של גשר בחלקו הימני העליון של האגם, אין הנוף מוצג על פי חוקי הפרספקטיבה, כי אם משלב כמה נקודות מבט, בדומה לציור מתקופת מצרים העתיקה המציג כל פרט מנקודת-מבט נפרדת. ייצוג מדעי נוסף ניתן למצוא בציור "אגם-כוכב (זווית הפגיעה שווה לזווית החזרה)" (1987) בו יצרה ברסט תיאור דומה של משטח אגם המרוצף בדגם קונצרני-גאומטרי ועליו ייצוג של גל-חלקיקי אור הנעים בין שני "מגדלורים", המיוצגים על ידי שתי מלחיות. האירוניה שבייצוג המתמטי-פיזקלי של ברסט יצרה מבנים חסרי הגיון חזותי שביטאו, כמו בציור "המזימה של הטבע" (1989), את חוסר היכולת של המדע והאמנות ליצור ייצוג של העולם. ב-4 בינואר 1987 נפתחה בגלריה של המחלקה לאמנות של בצלאל תערוכת-יחיד של ברסט בשם "מתוך חקירות לוך נס", ובה הציגה את ראשיתו של הפרויקט.
בשונה מעבודותיה הציוריות הקודמות, סדרה זו שצוירה על בדים גדולי ממדים, אופיינה בצבעוניות כהה ובאווירה "שכלתנית". סגנון הציור שאימצה ברסט הושפע מסגנון הציור הפוסט-מושגי האמריקאי והאירופי. הקומפוזיציות המורכבות הורכבו מריבוי פרטים שנוצרו על פי חוקיות קבועה, באופן שהוגדר על ידה כ"מוטציה גנטית", שאיפשרה בה בעת גם את האקראיות והפואטיקה של הפעולה הציורית.
מיעוט העבודות הצילומיות שיצרה ברסט בתקופה זו התבססו בעיקר על צילום ישיר שיצרה האמנית. בתצלום ה"שחיין" (1987), לדוגמה, הגדילה ברסט פרט של דמות אנונימית של חותר בסירת חסקה, מתוך תצלום נרחב יותר שצילמה בחוף הים. תהליך הגדלה מכני זה, שהועצם עד להתפרקותה של הדמות לכדי מערך כתמי, מהווה דוגמה לאופן שבו המשיכה ברסט לנצל את טכנולוגיית הצילום כדי לבחון את מעמדו של האובייקט ואת אופני הראיה שבהם הוא מתגלה. דמות זו הועברה בשנת 1988 לציור גדול ממדים בה "הורכבה" הדמות מחדש ממערך של כתמים עגולים בצבע כחול ושחור.
כחלק מתהליך היצירה הוסיפה האמנית כתמים ביד חופשית, כאשר הכתמים החדשים נבדלים מהישנים מעצם זמן יצירתם. כך בנתה יישום חד זמני של מכונת זמן, חיבור מקומי ונקודתי של הוויות מזמנים שונים אשר אינם ניתנים להבחנה.
ב-10 באוקטובר 1989 נפתחה תערוכת-יחיד גדולה שהציגה את הפרויקט במוזיאון ישראל. התערוכה, שנאצרה על ידי יגאל צלמונה, זכתה לסיקור אוהד גדול בעיתונות הישראלית.