ויליאם שרמן
מלחמת האזרחים > ויקסבורג

. לאחר כיבוש אטלנטה, בחר שרמן לנסות לחצות את ג'ורג'יה ולנתק את קווי האספקה של הקונפדרציה. ב-15 בנובמבר עזב את אטלנטה, וב-10 בדצמבר הגיעו כוחותיו לפאתי עיר הנמל סוואנה. במהלך המערכה הזאת, שזכתה לכינוי "הצעדה אל הים" (The March to the Sea), נקט שרמן בשיטות מבצעיות ייחודיות; ראשית, הקפיד לנוע באופן שמאפשר לו להתקדם ליותר מיעד ברור אחד; בכך הביא לפיזור כוחות הדרום ולצמצום ההתנגדות. שנית, התנתק שרמן מקווי הלוגיסטיקה הצפויים - מסילות הברזל - והקצה כוחות לאיסוף מזון מהשטח; בכך איפשר לעצמו לפעול בגמישות ובמהירות לא אופיינית. המדיניות האלימה כלפי האוכלוסייה האזרחית הפכה אותו לאישיות שנויה במחלוקת ושנואה על ידי תושבי הדרום, עד היום. לעומתם, העבדים השחורים ששחרר מאחוזות הדרום העריצו אותו כגיבור, בין היתר בגלל פקודתו הידועה: "40 אקרים ופרד". ניצחונותיו של שרמן קירבו את סוף המלחמה, והפכו אותו לאחד הקצינים החשובים ביותר שלחמו בה.
לאחר העברתו של האלק לוושינגטון מונה גרנט למפקד צבא האיחוד במיסיסיפי. גרנט החל במסע לכיבוש העיר ויקסבורג, מעוז הקונפדרציה העיקרי לאורך נהר המיסיסיפי. גרנט מינה את שרמן למפקד קורפוס והפקיד אותו על מחצית מכוחותיו. על פי ההיסטוריון ג'ון ד. וינטרס, בשלב זה שרמן
...עדיין לא הפגין כישרונות מובהקים למנהיגות. שרמן, מוכה הזיות ופחדים בלתי סבירים ולבסוף שוקל התאבדות, שוחרר מהפיקוד בקנטקי. מאוחר יותר הוא החל לטפס חדש להצלחה בשילה ובקורינתוס תחת גרנט. ובכל זאת, אם לא יבצע היטב את משימת ויקסבורג, שהחלה ברגל שמאל, לא יתעלה גבוה יותר. כגבר, שרמן היה תערובת אקסצנטרית של כוח וחולשה. למרות שהיה חסר סבלנות, לעתים קרובות עצבני ומדוכא, עצבני, עוקצני וגס רוח באופן בלתי סביר, היו לו תכונות חייליות מוצקות. אנשיו נשבעו בו, ורוב חבריו הקצינים העריצו אותו.
כוחותיו של שרמן נהדפו וסבלו אבדות כבדות בקרב צ'יקסאו באיו, מעט צפונית לוויקסבורג. פעולותיו של שרמן היו אמורות להיות מתואמות עם התקדמותו של גרנט על ויקסבורג מכיוון אחר, אך ללא ידיעתו של שרמן, גרנט נטש את התקדמותו, ומשלחת הנהר של שרמן נתקלה בהתנגדות רבה מהצפוי. זמן קצר לאחר מכן הורה  מייג'ור גנרל ג'ון א. מקלנרנד לקורפוס ה-15 של שרמן להצטרף להסתערותו על ארקנסו פוסט. גרנט, שהיה ביחסים גרועים עם מקלרננד, ראה בכך הסחת דעת מהמאמץ העיקרי לכבוש את ויקסבורג, הסחת דעת שמקורה במניעים פוליטיים. למרות זאת, שרמן תקף את ארקנסו פוסט באופן עצמאי וסבר כי המבצע כדאי. ארקנסו פוסט נכבש על ידי צבא האיחוד והצי ב-11 בינואר 1863.
כישלון השלב הראשון של המערכה נגד ויקסבורג הוביל את גרנט לגבש אסטרטגיה חדשה ולא שגרתית: להתנתק מקווי האספקה הארוכים והפגיעים שלו ולקיים את הצבא מהאספקה שימצא בשטח. שרמן הביע תחילה הסתייגות מן התוכנית אך עד מהרה נכנע להנהגתו של גרנט והמערכה באביב 1863 חיזקה את הקשרים האישיים בין השניים. עיקר כוחותיו של גרנט היו מאורגנים כעת בשלושה קורפוסים: קורפוס ה-13 בפיקודו של מקלרננד, הקורפוס ה-15 בפיקודו של שרמן והקורפוס ה-17 בפיקודו של בן-חסותו הצעיר של שרמן, מייג'ור גנרל ג'יימס ב. מקפירסון. במהלך התמרונים הארוכים והמסובכים נגד ויקסבורג התלונן אחד מן העיתונים כי ”הצבא נהרס במשלחות של צבי בוץ (Mud Turtles)(אנ'), בהנהגתו של שיכור (=גרנט), שיועצו האישי (=שרמן) מטורף.” לאחר סדרת קרבות, בהם הביס גרנט את גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון, שפיקד על צבא הקונפדרציה באזור, והטיל מצור על ויקסבורג, ולמרות הספקנים והמבקרים הצליח ללכוד את העיר ב-4 ביולי 1863. נפילת ויקסבורג הייתה ניצחון אסטרטגי גדול לאיחוד: לאחר הניצחון היה נהר המיסיסיפי כולו בשליטת האיחוד והקונפדרציה נחצתה לשניים, והקשר בין החלק המערבי והמזרחי נותק.
במהלך המצור על ויקסבורג אסף גנרל צבא הקונפדרציה, ג'וזף א' ג'ונסטון, כוח של 30,000 איש בעיר ג'קסון, במיסיסיפי. כח זה נועד לשבור את המצור על ויקסבורג ולחלץ את הכוח הדרומי שהיה נצור בעיר, בפיקוד ג'ון ק' פמברטון. לאחר כניעתו של פמברטון, ב-4 ביולי, התקדם הכוח של ג'ונסטון לכיוון הכוח של גרנט, במטרה לתקוף אותו מאחוריו. גרנט הנחה את שרמן לתקוף את ג'ונסטון ולהסיר את האיום, משימה אותה ביצע שרמן בהצלחה. כוחות האיחוד, בפיקודו, השתלטו על העיר ג'קסון ב25 ביולי, ובכך הבטיח שרמן את שליטת האיחוד בנהר המיסיסיפי עד תום המלחמה.