טעות סופר (משפטים)
תיקון טעות סופר

לפי סעיף 16 לחוק החוזים (חלק כללי), אם קיימת טעות סופר במסמך כתוב, היא תתוקן לפי החוזה האמיתי בין הצדדים. הצד שטוען לטעות סופר צריך להוכיח חוסר התאמה בין החוזה האמיתי לבין המסמך הכתוב. כשטוענים שהייתה טעות סופר צריך להראות שהייתה הסכמה של הצדדים ושקיים שוני בין ההסכמה למה שנכתב. ההסכמה האמיתית בין הצדדים יכולה להיות בעל פה או במסמך כתוב הקודם למסמך בו נפלה טעות. אם החוזה האמיתי הוא בעל פה יש להציג ראיות חיצוניות בעל פה כנגד המסמך כתוב על מנת לטעון לטעות סופר.
המסקנה ממקורות המשפט העברי, התואמת את ממקורות המשפט הישראלי בעניין זה, היא שמספיק שבית המשפט יצהיר על תוכנו של החוזה האמיתי ויעניק את הסעד המתאים, והוא לא חייב לתקן את המסמך הכתוב. עם זאת, במשפט העברי קיימות חילוקי דעות לגבי מעמדו של שטר חוב בו נפלה טעות סופר באיות שמו של אחד החייבים. לפי הרא"ש ניתן, אך לא חובה, לתקן טעות סופר שנפלה בשטר על ידי כתיבת שטר חדש, ואם הוכח לבית הדין שנפלה טעות סופר בשטר אזי ניתן להתעלם מהטעות, ולהסתמך על השטר כאילו כבר תוקן "מאחר שהעדים מכירין ויודעין שנכתבה רחל במקום לאה, יכתבו שטר אחר. דכל טעות סופר בשטרות – חוזר. ואפילו אם לא היו כותבים שטר אחר, והיה השטר בא לפני, והיה מתברר שהיה בו טעות סופר, הייתי מכשירו, כדאמרינן: אחריות – טעות סופר הוא".
כשבחוזה נופלת טעות סופר הצדדים רשאים לתקן את הטעות בינם לבין עצמם. אם אין הסכמה ביניהם יופנה הסכסוך על ידי הצד המבקש את תיקון לבית המשפט. כל צד רשאי לדרוש את תיקון המסמך אך אף אחד מהצדדים אינו רשאי לבטל את החוזה בגלל הטעות. בית המשפט מוסמך להורות על תיקון החוזה כדי להתאים את מובנו לדעתם של הצדדים. החוזה עצמו יכול להצביע על הטעות ועל תיקונה או שצריך לקחת בחשבון אמצעים חיצוניים כמו מסמכים שנרשמו או דברים שהוחלפו בעל פה בין הצדים וכן את נסיבות העניין. בית המשפט גם מוסמך להעניק סעדים לפי החוזה המתוקן. בית המשפט אינו מוסמך לבטל חוזה מחמת טעות. לפי סעיף 16 ניתן לתקן את המסמך אם הצדדים עצמם מסכימים לכך או כשצד אחד לחוזה תובע תיקון ואז יכול בית המשפט לתקן את המסמך.
לפי המשפט העברי, הדרישות נוקשות יותר. המשפט העברי מכיר במסמך כתוב כראיה רק אם הוא עומד בדרישות צורניות. שטר ניתן ליצור בכתב ידו של המתחייב, או עם עדי חתימה או עם עדי מסירה. במקרה של שטר שנוצר על ידי חתימת המתחייב יש צורך שהמתחייב יחתום מחדש. במקרה של שטר עם עדי חתימה או עם עדי מסירה לא ניתן להסתפק בתיקון המסמך מבלי למסור אותו שוב בפני עדים, או להחתים אותם מחדש. לפי המשפט העברי גם במקרה של שטר שנעשה בכתב ידו של המתחייב כל ניסיון להוסיף, לגרוע, או לתקן דבר שכתוב בשטר לא יכשיר את השטר לשמש כראיה. במקרה זה קיימות שלוש דרישות מפורשות בפני הסופר כיצד לכתוב את השטר.
א'- שטרות כשרים מוגדרים רק כאלה "שאינם יכולים להזדייף ולא להוסיף ולא לגרוע".

ב'- אין להסתמך על מילים שנכתבו בין השורות.

ג'- אסור להסתמך על מילים שנמחקו מבלי שהסופר יכתוב לפני סוף השטר שאותן מילים אכן נכתבו בצורה זו על ידו.
המסקנה לפי המשפט העברי הנה שהתיקון של טעות סופר בשטרות יעשה תמיד על ידי כתיבת שטר חדש, ולא על ידי תיקון השטר הישן.
לפי הדין לא כותבים ומוסרים שטר אלא מדעת שני הצדדים ובשליחותם, וכששני הצדדים מעוניינים בתיקון השטר והתיקון מותר ניתן לכתוב שטר חדש. לעומת זאת, כאשר צד אחד לחוזה רוצה לתקן את השטר ללא הסכמת הצד השני אזי נבחין בין שני מקרים:
ראשית נדון במקרה בו עמדת הצד שכנגד אינה ידועה. בתלמוד הבבלי מוצג מקרה בו אדם ציווה לכתוב גט לאשתו, ששמה היה "נפאתה" אך הסופר טעה וכתב "תפאתה" ובכך פסל את הגט. לפי הרב יצחק בר שמואל הסופר והעדים אינם יכולים לכתוב גט חדש מכיוון שכבר מילאו את שליחותם כשכתבו את השטר הראשון וכתיבת שטר חדש הנה חריגה מהשליחות. לעומת זאת, לפי הרב נחמן, העדים לא מילאו ולא סיימו את שליחותם בהצלחה והגירושין אינם תקפים ולכן הם יכולים לכתוב גט חדש. ממקרה זה הסיקו לגבי כל סוגי השטרות שאדם מצווה לכתוב לצד שכנגד ומעוניין שייעודו יתמלא. המסקנה הנה שאם נפלה בשטר טעות סופר ודעת אחד הצדדים לגבי התיקון אינה ידועה אזי ניתן לכתוב בשמו שטר חדש. הצד שמעוניין בתיקון השטר יפנה לסופר שכתב את השטר המקורי ויבקש ממנו לכתוב שטר חדש ויבקש מעדי השטר המקורי שישמשו עדי מסירה או חתימה.
כאשר הצד שכנגד מסרב לתקן את המסמך, נשאלת השאלה האם לא ניתן לאפשר לסופר ולעדים לכתוב ולחתום על שטר חדש בניגוד לרצון הצד שכנגד. את התשובה על כך ניתן ללמוד על ידי הקשה מדינו של שטר שנמחק, והיא שלבית הדין מותר לעשות זאת מכוח הכלל: "הפקר בית דין - הפקר". לעומת זאת לא ניתן להכיל את הכלל הזה על טעות סופר בשטר ראיה.