ישראל במלחמת יום הכיפורים
ציפיות שנכזבו

במוצאי יום הכיפורים היה העם בישראל נתון בתחושה אופטימית. כשם שמשה דיין סבר כי ניתן יהיה לבלום את האויב בכוחם של החיילים הסדירים בלבד, כך סבר גם הציבור כי צה"ל עטור הניצחונות יניס את האויב וימגר אותו בקלות תוך זמן קצר.
לאחר ליל הקרבות הראשון התברר לפיקוד הצבאי ולהנהגה המדינית כי מלחמה זו לא תהיה "היום השביעי של מלחמת ששת הימים", כלשונו של האלוף שמואל גונן (גורודיש). לאחר הלילה הזה ובימים שבאו אחריו התברר לפיקוד כי רמת הגולן כמעט נפלה לידי הסורים, כי מוצב החרמון נכבש על ידי הקומנדו הסורי, וכי על מצרי באב אל-מנדב הוטל הסגר ימי נגד ספינות ישראליות.
לעם בישראל התבררו הדברים רק בהדרגה. המקור העיקרי שממנו שאב הציבור בעורף מידע היה תיאורי המלחמה שהתפרסמו בעיתונות הישראלית. התיאורים באמצעי התקשורת בימי המלחמה הראשונים היו מוגבלים וכלליים, והודיעו על קרבות המתנהלים בשתי החזיתות, המצרית והסורית, שהחלו אומנם במתקפת אויב, אך אפשר לסמוך על צה"ל כי יבלום אותה. בשל הוראות הצנזורה הצבאית, לא פורסם בשבוע הראשון למלחמה דבר על חללי צה"ל.
הכותרות אמרו:
גם "קול ישראל", שעבר במלחמה לשדר לראשונה 24 שעות ביממה המשיך לשדר את דיווחי הכתבים הצבאיים שסיפרו רק על ניצחונות בחזית.
כאשר צה"ל נכשל במתקפת הנגד של 8 באוקטובר בסיני, קשה היה גם למטה הכללי לקלוט מייד עובדה זו מאחר שבמשך כל אותו יום זרמו למטה ידיעות אופטימיות מן השטח.
בבוקר אותו יום בישרו כותרות העיתונים על פתיחת מתקפת הנגד שהכול תלו בה את התקווה שתהפוך את גלגל המלחמה:
ביום שלמחרת, 9 באוקטובר, לא הוכרז על הצלחת מתקפת הנגד. בערבו של אותו יום הופיע האלוף במילואים אהרן יריב, שגויס כעוזר מיוחד לרמטכ"ל, בשידור טלוויזיה כדובר הרשמי מטעם צה"ל והממשלה והציג את המצב בחזית בצורה מאופקת ללא תרועות ניצחון: "המצב איננו פשוט וקל. המלחמה עלולה להתארך, אך אל נא נחשוב במונחים של סכנה לעם ישראל". כאן הבין העם לראשונה כי מלחמה זו איננה מלחמת בזק וחש מרומה בשל הפרסומים בתקשורת בימי המלחמה הראשונים.
בימים הבאים לא הוכרז על הכרעה, אלא נמשכו ההודעות החוזרות ונשנות על "קרבות בלימה". אז חש הציבור כי אכן זו מלחמה קשה המתמשכת מעבר למצופה. בינתיים החלו לדלוף לציבור פרטים על הכשלונות. הדברים נודעו מפי חיילים שאינם לוחמים שיצאו לחופשות חטופות, אשר שמעו ברשתות הקשר את זעקות המצוקה של חיילי המעוזים שכותרו, או שידעו על נפילת מוצב החרמון. גם לוחמים פצועים שאושפזו בבתי החולים ברחבי הארץ מסרו פרטים לבני משפחתם.
כשהתהפך הגלגל בחזית הסורית, וצה"ל החל להתקדם מרמת הגולן אל תוך השטח הסורי שקיבל את הכינוי "המובלעת הסורית", חילחל אל תוך הדיווחים בתקשורת, כי התקדמות זאת הייתה התגברות על מצב קריטי ברמת הגולן שבו הסורים כבשו כמעט את כולה, והחלו להיוודע פרטים על קרב עמק הבכא.
ב-14 באוקטובר 1973 חל מפנה בחזית המצרית וכוחות צה"ל החלו להביס את הצבא המצרי. באותו יום, השמיני למערכה, נמסרו לראשונה הודעות למשפחותיהם של חיילי צה"ל שנהרגו בקרב עד לאותו מועד, ופורסם שמספר החללים הוא 656. בערבו של אותו יום נשא שר הביטחון, משה דיין, את דבריו לאומה. דבריו שודרו בשעת צפיית שיא של ערב בטלוויזיה הישראלית. בטון מינורי ובהבעה שחוחה בישר דיין לעם את האמת על המלחמה הקשה, אותה כינה "מלחמה כבדת ימים, כבדת דמים":
ביממה האחרונה נמסרו ההודעות למשפחות השכולות, על החללים, והודעות על שבויים ועל נעדרים. אנחנו נמצאים עכשיו במלחמה שאיננה דומה לשתי המלחמות הקודמות, למלחמת ששת הימים ולמערכת קדש. המלחמה הזאת קשה, התנגשויות חריפות ומרירות, שריון ואוויר. מלחמה כבדת ימים, כבדת דמים.
במלחמת ששת הימים נמסרו ההודעות למשפחות לאחר המלחמה, בתום המלחמה ויכולנו אז גם להתייחד עם הנעדרים. עכשיו אנחנו בעיצומה של המלחמה, ואיננו יכולים, איננו יכולים, לתת את הביטוי הציבורי עכשיו לאבל הכבד על החללים.
אנחנו צריכים עכשיו להמשיך וללחום, בחירוף נפש, בגבורה ובאמונה, כעם שיודע שנלחם על חייו. ואנחנו נלחמים על חיינו. ואת דמות וזכר והוד הנופלים נשמור, בינתיים, בלבנו פנימה.
היום אנחנו יכולים רק לומר למשפחות, עד כמה אנחנו איתן באבלן. ולחכות עד שנשיג את הניצחון. ולדעת שאנחנו אומה שמעצבים אותה העבר והעתיד, החללים והלוחמים. ואנחנו מפלסים את דרכנו בכוח העבר והעתיד, בכוח הבנים שבונים, ושלוחמים ושנופלים, ולדעת שבדרך הזאת, אנחנו נגיע למדינה בטוחה, מוכרה, עם שכנינו. ולשלום. גם אם הדרך הזו תהיה ארוכה.
בימים שלאחר הודעה זו, על אף שהמצב בחזיתות השתפר – בחזית הסורית נפרצו ב-11 באוקטובר מערכי האויב המבוצרים ליד קוניטרה והשריון הישראלי החל להתקדם לעומק השטח הסורי, ובחזית המצרית החלו ההכנות לצליחת תעלת סואץ – חי עדיין העם בישראל תחת רושם ההודעה על החללים. הציבור הבין כי זו מלחמה מרובת חללים, כי המספר שפורסם אינו סופי ומאות מחיילי צה"ל ממשיכים ליפול מדי יום בחזיתות.
תנופת ההתקפה של צה"ל נמשכה, ובלילה שבין 15 ל-16 באוקטובר חצו כוחות צה"ל את תעלת סואץ והחלו להילחם בגדה המערבית שלה, שקיבלה בפי הלוחמים את הכינוי "אפריקה". החצייה נעשתה במאמצים רבים לפתיחת הצירים שנחסמו, ותוך קרב קשה בחווה הסינית, כיתור הארמייה השלישית של מצרים, ואבדות קשות שספג צה"ל במתחם שכונה "חצר המוות".
ב-16 באוקטובר נשאה ראש הממשלה גולדה מאיר נאום ארוך בפני הכנסת שבו סקרה את המצב בחזיתות. פסקה קצרה אחת בדבריה, שאותה לא הרחיבה, גרמה להתרגשות רבה בציבור: "בשעה זאת, כשהננו מכונסים בישיבת הכנסת, פועל כוח של צה"ל גם בעבר המערבי של התעלה". ב-21 ו-22 באוקטובר הצליחה חטיבת גולני, במחיר הרוגים רבים לכבוש בחזרה מידי הסורים את מוצב החרמון, וערב הפסקת האש שנקבעה ל-24 באוקטובר ערך צה"ל קרב קשה בשטח בנוי בעיר סואץ.
על המהלכים המודיעיניים והצבאיים בתקופה שלפני המלחמה ובמהלכה, שהייתה להם השפעה כה עזה על המורל הלאומי, אשר גרמו לטראומה שלא חלפה במרוצת השנים, התנהלו דיונים נוקבים בצמרת המדינית והביטחונית. תוכן דיונים סגורים אלה לא נודע לציבור בזמן אמת. הוא נודע במרוצת השנים, במקוטע ולסירוגין, ותואר בספרים ובמחקרים שנכתבו על המלחמה בשנים שלאחריה. חלק מפרוטוקול הדיונים הותר לפרסום על ידי גנזך המדינה ב-4 באוקטובר 2010, והתחיל להתפרסם למחרת בעיתוני המדינה, לקראת ציון 37 שנים למלחמה. עם פרסום הפרוטוקולים בא אישור לכל מה שהיה עד אז רק בגדר מידע מקוטע – גודל המחדל והכישלון, חרדת המנהיגים, היסוסיהם וטעויותיהם.
על הפרוטוקולים כתב, ביום פרסומם בעיתונות, הפרשן הצבאי איתן הבר:
את המסמך ששחרר אתמול לפרסום גנזך המדינה יבינו בראש ובראשונה הלוחמים והאזרחים בעורף שהיו כאן, חיו כאן ולחמו כאן לפני 37 שנים, במלחמת יום הכיפורים.
אף שאין במסמך הזה כמעט שום חידוש מהותי, אין ספק שהוא, בשלב הזה המסמך המדכדך ביותר שפורסם אולי אי פעם. ייאוש תפס ייאוש. הוא מעיד בראש ובראשונה על האווירה השוררת בתא הפיקוד של מדינת ישראל בקרב אלה הקרויים קברניטים - המפקדים ושרי הממשלה - שרק 24 שעות קודם לכן מדינה שלמה סגדה להם, הרכינה ראש בפני שיגיונותיהם והפכה אותם לבני אלים, במיוחד את משה דיין, אגדה עולמית מהלכת עם עין אחת.