ג'ון מילטון
מילטון והמשוררים הגדולים > ספנסר ומילטון

מילטון קרוב בסגנונו להומרוס, אייסכילוס, סופוקלס, ולוורגיליוס. לפיכך יש להשתומם מדוע החשיב את ספנסר הרומנטי לרבו, מכנהו "חכמנו ומשוררנו הרציני ספנסר", ובצעירותו אף התכוון שיצירתו הגדולה תעסוק במלך ארתור. ראשית, מכל המשוררים האנגלים שקדמו למילטון, ספנסר הקרוב ביותר אליו במחשבתו ובלמדנותו; שניהם אידיאליסטים הקרובים ברוחם להשקפה האפלטונית ולתאולוגיה של ימי הביניים. כשם שיצירתו של ספנסר עוסקת בתיקון מידות, כן יצירתו של מילטון עוסקת במוסר. שנית, מילטון סבר שנולד "בתקופה מאוחרת מדי" והביט לאחור בחרטת-מה אל תקופה גסה יותר של מילים פשוטות והתרשמויות חיוניות. אם המשוררים הקלאסים היו הרומנטיקאים של התקופה העתיקה, הרי שספנסר הוא הרומנטיקן של פעם בתרבות האנגלית. ספנסר אמן גדול של הלשון האנגלית, עושרו הלשוני מדהים. הוא מרבה להשתמש במילים ארכאיות, להמציא מילים חדשות עם ניחוח ישן, להרחיב את לשונו במילים מלשונות זרות עתיקות יותר; מחבר את "מלכות הפיות" בניב ארכאי הרחוק מלשון הדיבור של זמנו. מילטון, על מנת לחבר את "גן העדן האבוד", יצר ניב תנכי מפואר של הלשון האנגלית, כמוהו לא היה לא לפניו ולא לאחריו. שלישית, ספנסר התכוון לחבר את האפוס הגדול ביותר אי פעם. מילטון לא היה פחות יומרני. אם התכנית של ספנסר הייתה מופרזת, ומכל מקום לא השלים את "מלכת הפיות"; הרי שמילטון ידע להוציא לפועל את תוכניתו. למרות שנים רבות בהן כמעט לא חיבר שירה, והודות למשמעת וכושר ביצוע מופלאים ולגבורה עילאית, הוא שב וחיבר ותיקן ואיזן והשלים את "גן העדן האבוד".
מה בין "גן העדן האבוד" לבין "מלכת הפיות"? היצירה של ספנסר משקפת את הגאונות של רוח השיר האנגלית מעודנת על ידי רוח השיר האיטלקית, היצירה של מילטון את הנשגבות של מיטב רוח השיר הכלל אנושית כהיסמכה על רוח השיר העברית. שירו של ספנסר כולו אלגורי ובזה ייחודו. מילטון רק לפעמים אלגורי, והאלגוריות שלו פחות מוצלחות. מילטון מבהיר דברים בעזרת דימויים באופן הדומה לזה של ספנסר, אך מצומצם, ומפואר יותר. רוב הדמויות של מילטון הן הפשטה והמחשה של שכלים או של יצר הרע, עם גודש מעומעם או קורטוב מוצנע של מסתורין אנושי. הדמויות של ספנסר הן המחשה והפשטה של מידות, חתומות בניסיון אנושי ממשי. העולם הספנסרי אגדי מעל לחלל ולזמן, ומלא בחכמת חיים. בעולם המילטוני האדם יצור רוחני המוקף בבריות לא אנושיות, הזמן ימים והמרחבים רוחניים. ספנסר צייר המפליא ביפי תמונותיו האלגוריות. הוא כה עסוק ביופי, עד שלעיתים קרובות מתרחק קמעה מהתכלית של שירו. מילטון מוזיקאי. הניגון של שירו נשגב ואיננו מהעולם הזה. הוא מקשט ומפאר את שירו בדימויים נהדרים, אך יופי לא קיים בשירו אלא אם משמש את תכליתו המוסרית. עושר שירו של ספנסר גלוי, נרחב, ומפורש לפרטי פרטים. עושר שירו של מילטון רמוז ותמציתי ודורש למדנות מהקורא. אלו שאינם אוהבים את השקפתו של מילטון, בכל זאת נדהמים מסגנונו. אלו שאינם אוהבים את סגנונו של ספנסר, בכל זאת מתפעלים ממחשבתו. ספנסר משורר למשוררים, מפליא בשירתו ילדים וזקנים כאחד. הרבה משוררים אנגלים, ביניהם קאולי תומסון וקיטס, נהיו משוררים לאחר שקראו בילדותם את "מלכת הפיות". מילטון חיבר את שירו לאוהבי שירה ובעבור אנשים אחראיים. הרבה משוררים קיבלו השראה מקריאת "גן העדן האבוד", ובכל פעם שרצו ללמוד מחדש היאך לחבר שירה מתוך מורא וכבוד למלאכת השיר, שבו וקראו את "גן העדן האבוד".
כתב ריצ'רד הרד: "מילטון, אמנם, העדיף את המודל הקלאסי על פני הגותי. אך רק לאחר התלבטות ארוכה; והנושא החביב עליו היה 'המלך ארתור ואבירי השולחן העגול'. זה העסיקו חלק גדול מחייו. מה שלבסוף הביאו לשנות את דעתו: חלקית, קנאותו ההולכת וגדלה; חלקית, שאפתנותו להתהלך במסלול אחר מספנסר; אך בעיקר, אולי, אי-אמון שנהיה מנת חלקם של סיפורי אבירות כפועל יוצא של הסאטירה הנצחית של סרוונטס. בכל זאת, אנו רואים בכל שירתו, במקומות שהתלהבותו מתלקחת יותר מכל, איזו העדפה של אגדות האבירות על פני סיפורי המעשיות של יוון."
כתב וורדסוורת': "האוצרות הגדולים של דמיון נלהב והגותי, שירי הנבדל מדמיון אנושי ודרמטי, הם החלקים הנבואיים והלירים בכתבי הקודש, והיצירות של מילטון; להם איני יכול להימנע מלהוסיף את אלו של ספנסר. העדפתי לבחור בכותבים אלה על פני אלו של יון ורומא הקדומים, מפני שההגשמה של הדת האלילית הכפיפה יותר מדי את שכלי המשוררים הגדולים בארצות האלו לשעבוד לצורה מוגדרת, מה שהעברים נשמרו ממנו הודות לתיעובם עבודה זרה. שאט הנפש הזה היה כמעט כזה חזק במשוררנו האפי הגדול, הן לפי נסיבות חייו, והן על פי תכונת שכלו. ככל שרווה ספרות קלאסית, הוא היה עברי בנשמתו, וכל הדברים אצלו תכליתם הנשגב. ספנסר, בעל טבע עדין יותר, שמר על חירותו בעזרת רוח אלגורית, פעם מעוררת אותו ליצור דמויות מתוך הפשטות, ופעם אחרת, במאמץ גאוני נעלה יותר, לתת אוניברסליות וקביעות של הפשטות לבריותיו האנושיות, באמצעות תכונות וסימנים השייכים לאמתות המוסריות הנעלות ביותר ולתחושות הטהורות ביותר – מהן הדמות של אוּנָה היא הדוגמה המפוארת ביותר".