stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראייה עיוורת
הגדרה

ראייה עיוורת זהו מצב בו עיוור מגיב לגירויים ויזואליים שלא במודע (מדובר כמובן בבני אדם ולא חיות). יכולת זו נמצאת אצל אנשים בעלי עיוורון בקליפת המוח המפוספסת, הידועה גם בשם הקורטקס הראייתי הראשוני או V1.
פציינט הסובל מראייה עיוורת נחשב כעיוור, לא מצליח לראות דבר. אך אם נבקש מהפציינט לנחש מהו אובייקט מסוים, 80% מהמקרים הפציינט ידווח נכון, מה שמעיד על כך שזהו אינו ניחוש. הדבר קשור לתת מודע של הפציינט. הפציינט מסוגל לראות למרות שהוא עיוור. לפציינט יש תפיסה אך הוא לא מודע אליה.
בתחילה חקרו ראייה עיוורת על חיות. כאשר מסירים או פוגעים בקורטקס הראייתי, החיות עדיין יכולות להעביר את ההבחנה הוויזואלית למרות השינויים ביכולת הקיבולת שלהם במח. יכולת זו לא מפתיעה מכיוון שהפלט מהעיניים מגיע גם כן למספר מטרות שונות במח הנמצאות בין ה-midbrain והתלמוס שלא נפגעים כשה-V1 נפגע. מה שמפתיע, זה שבני אדם עם פגיעה בV1 מדווחים על עיוורון טוטאלי.
המודעות משתלבת עם כל הפעילות היומיומית. איך אפשר להפריד את המארג המורכב של מוחנו בשביל למצוא את הנקודה האחראית למודע כדי לחוות את העולם, מבלי לפגוע בשאר חלקי המוח?
היסטוריה

קשה להחליט מה נחשב לנקודת ההתחלה בהיסטוריה המובילה לגילוי ראייה עיוורת.
במאה ה-19 חוקרים ערכו ניסויים בחיות, בעיקר בקופים, עם הפרעות בקורטקס הראייתי.
ההיפותזה הייתה שמערכת הראייה אצל בני אדם שונה משל חיות. למרות הדמיון באנטומיה, הסיקו כי במקרה של פגיעה מוחלטת בV1 - אצל בני אדם, לא תהיה שום היבט ראייה. מספר ממצאים סתרו מסקנה זו כגון Riddoch G שסיפר על מטופל שהיה לו פגיעה ב-V1 ולמרות זאת היה לו תפקוד ראייתי. הוא זיהה תנועה אך לא תמונה סטטית.
ב־1970 הוצגו שיטות שונות ללימוד על פגיעות אוקסיפטליות, ותוצאות המחקרים הראו שהחולים מסוגלים להבחין בין צורות X לעומת O, בין קו ורטיקלי לעומת קו הוריזונטלי. כמו כן הם מסוגלים לזהות כיוון תנועה.
Weiskrantz המציא את המושג "ראייה עיוורת", המתייחסת לתופעה המוזרה שאנשים מתעקשים שהם עיוורים אך בכל זאת הם מסוגלים להבחין בצורות או בתנועה.
סוגים

ראייה עיוורת מחולקת ל-2 סוגים:
סוג א': לאדם אין מודעות לגירוי ראייתי אך יכול לנחש חלקים מסוימים של הגירוי כגון צבע, צורה ומיקום האובייקט, ברוב המקרים הם צודקים.
סוג ב': יש לפציינט קצת מודעות על התנועה של האובייקט ועל מיקומו אבל לא יכול לתפוס את החפץ בידיו, כמו כן, העיניים שלו זזות עם תנועת החפץ אך הוא אינו מסוגל לתאר את התנועה. סוג זה מתרחש בעקבות פגיעה במח בעיקר באונה האוקסיפטלית.
כאשר הקורטקס הראייתי פגוע יהיה חוסר תפיסה באזורים מסוימים בשדה הראייה, ולכן החולה ישתמש ב-Tectopulvinar Pathway שבו אין מודעות לראייה, המוכיח שמסלול זה משמש לראייה לא מודעת העוזר להגיב מיד לתנועות ולהסתגלות עם העיניים לאובייקטים ללא שליטה.
מסלולים > המסלול התקין

כאשר אדם מסתכל על עצם, קרני האור המוחזרות ממנו נקלטות בעין, עוברות את הקרנית, הלשכה הקדמית, העדשה והויטריוס. הן מתרכזות על הפוטורצפטורים שברשתית. הפטורצפטורים מכילים 2 סוגי תאים: מדוכים (cones) וקנים (rods). תאים אלה ממירים את קרני האור לאותות המועברים דרך התאים הדו-קוטביים לתאי הגנגליון. תאי הגנגליון יוצאים מהעין באזור הנקרא הדיסק האופטי על ידי העצב האופטי, עצב אופטי מעין ימין נפגש עם עצב אופטי מעין שמאל בתצלובת הראייה, שם מידע המגיע מהצד הנאזלי בכל עין עובר לצד הנגדי במח, והמידע מהצד הטמפורלי נשאר באותו צד. משם המסלול נקרא optic tract. מידע משדה ראייה ימני נמצא ב-optic tract שמאלי ולהפך. כל optic tract עובר בגרעין הברך הצידי (LGN, Lateral Geniculate Nuclei) שבתלמוס.
גרעיני ה–LGN מחולקים לשכבות. בכל שכבה מתקבל מידע אחר: ב-4 שכבות מתקבל מידע מתאי גנגליון מסוג parvocellular, וב־2 שכבות מתקבל מידע מתאי גנגליון מסוג .magnocellular
משם המידע עובר למח על ידי 2 מסלולים שונים:
מסלולים > המסלול הלא תקין

אדם בעל פגיעה באזור V1 סובל מראייה עיוורת, מה שאומר שה- geniculostriate pathway פגוע. למרות הפגיעה בקורטקס הראייתי האדם עדיין יכול להגיב לגירויים ראייתיים. הגירויים הראייתיים לא רק עוברים דרך ה-geniculostriate pathway -אלא גם דרך ה-tectopulvinar pathway.
ולכן במקרה של ראייה עיוורת רק ה-geniculostriate pathway פגוע וה- tectopulvinar pathway מתפקד כרגיל. זהו ההבדל המובהק בין ראייה עיוורת ועיוורון רגיל. בעיוורון רגיל 2 המסלולים לא עובדים, ובראייה עיוורת רק מסלול אחד לא עובד והמסלול השני מקבל את הגירויים הראייתיים כרגיל.
לעיתים קרובות הנזק ב-v1 לא מוחלט ולכן יש רק אזור מסוים בשדה הראייה שהחולה לא רואה (סקטומה). בניסויים שמים את הגירוי באזור הפגוע בשדה הראייה.
לכן פציינט עם ראייה עיוורת מסוגל "לנחש" היכן בדיוק המיקום של אובייקט מסוים ולענות נכון ברוב המקרים. הם יכולים גם לזהות את המאפיינים הבסיסיים של אובייקט מסוים- צורה, צבע, ותנועה.
באופן מפתיע כשמראים פנים, שזהו גירוי מורכב, החולה אינו יכול להגיד את המין או את זהות הפנים אך יכול לומר מהו הרגש המבוטא בפנים- שמחה או פחד.
דבר זה נבדק בשתי צורות:
האדם אומר מהו הרגש שנראה בפנים.
מדידת הבעת הפנים של החולה עצמו. ישנה תופעה של "הידבקות" בהבעת פנים – כאשר אדם רואה הבעה מסוימת, הוא לעיתים מבצע את אותה הבעה. תופעה זו נצפתה בחולים גם כאשר שמים את הפנים בחלק השדה הראייתי שהחולה עיוור ביחס אליו. אנשים אלו הם למעשה עיוורים – אין להם מודעות למידע ראייתי. רק אם "מכריחים" אותם לענות, או כשהם מנווטים בסביבה, או בודקים תגובות לא מודעות שלהם, אז רואים שהם עוברים בין חפצים מבלי להיתקל או שהם מסוגלים לנחש נכון דברים שתוארו להם.
ניסויים ומחקרים

לפני כמה שנים, ל-TN, רופא בגיל העמידה משווייץ, היו שני אירועים מוחיים אחד אחרי השני. אחד בכל צד של המוח. הם פגעו קשות במוח בקורטקס הראיתי.
בדיקות מקיפות של TN אישרו שעל אף שעיניו היו בסדר גמור הוא היה עיוור לחלוטין. הוא לא היה מסוגל לראות עצמים ונעזר במקל הליכה כדי להגיע ממקום למקום. כששאלו אותו אם הוא יכול לראות ענה: לא! אני עיוור!
הנוירולוג ביאטריס דה-גלדר המזוהה עם אוניברסיטת טילבורג בהולנד וכן עם בית החולים הכללי מסצ'וסטס בבוסטון רצה ללמוד עוד על TN. ראשית הוא ועמיתיו חזרו על הבדיקות לTN הם רצו לדעת בוודאות שהוא אכן עיוור. לאחר מכן הם ערכו לו מסלול מכשולים במסדרון. המכשולים כללו חפצים יומיומיים (סליל נייר, ערימה של ספרים וכו'). אחרי כן הם ביקשו מ-TN ללכת במסדרון. הוא לא היה מודע למכשולים . TNהחל ללכת במסדרון אך במקום ללכת ישר הוא פסע בזהירות סביב כל המכשולים, ולא נגע באף אחד מהם, המדענים הופתעו מאוד.
למרות שהחלק העיקרי של מוחו המעבד מידע ויזואלי נהרס, עדיין יש חלקים במוח שלא נפגעו ואלו מסוגלים לעשות עיבוד ויזואלי. אחרי הכל אחד התפקידים הבסיסיים ביותר של מערכת הראייה הוא להימנע ממכשולים ומטורפים. יש לTN עדיין כמה יכולות ויזואליות הוא פשוט לא מודע להם.
סטיבן האקלי, פרופסור למדעים פסיכולוגיים אומר שחקר חולים כגון TN נותן למדענים מידע על מהות המודעות. הרעיון הוא כי על ידי השוואת התגובה כאשר הוא מודע וכאשר לא, ניתן יהיה לקבוע אילו חלקים של המוח חיוניים ואיך מודעות מתעוררת.
במחקר נוסף שמו כדור ירוק לפני החולים ושאלו אותם האם הם רואים אותו. הם לא ראו דבר אבל כשהחוקרים ביקשו מהם להצביע על הכדור הם הצליחו וחלקם יכלו אפילו לומר מה צבעו.
מחקרים הראו שלסובלים מראייה עיוורת יש יכולת זיהוי קונטרסט גבוהה, אך עדיין לא ברמה של ראייה תקינה. כאשר בודקים להם את הסף, רואים שהוא עולה בצורה ליניארית, זאת אומרת שהם פחות רגישים לניגודיות לעומת אנשים עם V1 תקין.
לקריאה נוספת

Ajina S, Rees G, Krennard C and Bridge H. Abnormal contrast response in the extrastriate cortex of blindsight.
Morten Overgaard,, Blindsight: recent and historical controversies on the blindness of blindsight, WIREs Cogn Sci 2012. doi: 10.1002/wcs.1194
Laura Chivers,, Blindsight and consciousness, submitted by SerendipUpdate, 2000
David Robson, Blindsight: the strangest form of, 28 September 2015
null D.B., Karl Lashley and Migraines, How do we see the world?
Joe Palca, Blind Man Sees with Subconscious Eye, 23 December, 2008
הערות שוליים

↑  Beatrice de Gelder, Marco Tamietto, Affective blindsight, Scholarpedia 2, 2007-10-11, עמ' 3555 doi: 10.4249/scholarpedia.3555
רדיולוגיה

צילום רנטגן של ריאות בריאות (A) לעומת ריאות אדם החולה בקדחת קיו (B)
Dr. Macintyre's X-Ray Film (1896)
רדיולוגיה הוא ענף ברפואה העוסק באמצעי דימות רפואיים. במקור עסק ענף זה רק בשימוש בקרינה אלקטרומגנטית, לרבות קרינה מייננת (רנטגן) לאיסוף מידע רפואי לצורכי אבחון וטיפול. תת-התחום ברדיולוגיה העוסק בשימוש ברנטגן, נקרא רנטגנולוגיה. בימינו רופאים רדיולוגים, לאחר שהם משלימים תקופת התמחות ארוכה, עושים שימוש בשורה ארוכה של אמצעי דימות (כגון אולטרה סאונד, טומוגרפיה ממוחשבת (CT) טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים -MRI) ו-אנגיוגרפיות כדי לאבחן ולטפל במחלות. רדיולוגיה פולשנית אף היא תת-תחום ברדיולוגיה העוסק בטיפולים רפואיים בהנחיית אמצעי דימות. הביצוע הטכני של בדיקות הדימות נעשה בדרך כלל על ידי רנטגנאי/דימותן (טכנאי רנטגן).
בתחום הרדיולוגיה תהליך זרימת מידע ייחודי, והוא כדלקמן: ביצוע טכני של בדיקת האזור הרצוי ("רכישת" התמונות), העברה למערכת הממוחשבת, ולאחריה הרדיולוג מפענח את התמונות תוך עיון במידע הרפואי של המטופל, רושם פענוח הכולל את פירוט הממצאים והאבחנות האפשריות. פענוח זה מועבר לאחר מכן לרופא מומחה להמשך מעקב, בירור או טיפול, באופן שיגרתי או בדחיפות.
היסטוריה

הרנטגן התגלה לראשונה ופורסם ב-8 בנובמבר 1895 על ידי וילהלם רנטגן, רופא ומדען גרמני.
כעבור ימים ספורים ב-14 בנובמבר 1895 בוצע הניתוח הראשון בסיוע מכשיר הרנטגן הראשון.
בשנת 1903, הוקמה המעבדה הפרטית הראשונה על ידי הרופא היהודי ד"ר אבא לפין.
בהמשך הטכנולוגיה החדשה "כובשת" את עולם הרפואה.
1947 מפותח האולטרסאונד בארצות הברית.
מערכת ההדמיה-הדיגיטלית הראשונה לאבחון רפואי פותחה בישראל בחברת אלסינט בחיפה בשנת 1970 על ידי המהנדסים יורם צוקרמן, בצלאל הלוי, והמנחה הרפואי ד"ר משה בן-פורת. הצוות פיתח מערכת הדמיה דיגיטלית חדשנית לתצוגה של נתוני הסריקה שהתקבלו מסורק-איזוטופים בבדיקת מיפוי-איברים במחלקה לרפואה-גרעינית של בית-החולים רמב"ם בחיפה. נתוני הסריקה (רמות של קרינה גרעינית) שהתקבלו מהסורק הומרו לראשונה לתמונות דיגיטליות והוצגו לרופא בזמן-אמת על גבי צג טלוויזיוני צבעוני ללא צורך בהמתנה לפיתוח הפילם כפי שהיה לפני כן. בכך החל הצוות בתהליך החלפת הטכנולוגיה רבת השנים של צילום רפואי על פילמים לטכנולוגיה של הדמיה וצילום במערכת דיגיטלית, שבה הייתה גם יכולת עיבוד ואנליזה של התמונות אשר עזרה בגילוי ואיבחון של גידולים סרטניים באיברים הפנימיים שבגוף הפציינט. זאת באמצעות השוואה בין תמונות הקרינה הגרעינית שנפלטה מהרקמה הסרטנית ובין תמונות הקרינה שנפלטה מרקמה בריאה. פיתוח המערכת היווה פריצת דרך עולמית במעבר מצילום על פילמים לצילום בהדמיה-דיגיטלית, שכללה גם עיבוד תמונות ממוחשב, אחסון תמונות על גבי דיסקים מגנטיים, ובהמשך - העברה של צילומים רפואיים בין מחשבים ומחלקות בבתי-החולים.
סוגים שונים של דימות > טומוגרפיה ממוחשבת-CT

ההדמיה CT משתמשת בקרן רנטגן בשילוב עם אלגוריתמי מחשוב. סריקת CT נועדה לאבחון עבור תנאים דחופים ומתהווים, כגון דימום מוחי, תסחיף ריאתי, בתירת אבי העורקים, דלקת התוספתן ועוד רבים. שיפורים מתמשכים בטכנולוגיית ה-CT, כוללים פעמים סריקה מהירה יותר ורזולוציה משופרת, שהעלו באופן משמעותי את הדיוק ואת התועלת של סריקת CT, אשר עשוי בחלקו להסביר את השימוש המוגבר באבחון רפואי זה. בבדיקת CT המטופל נחשף לכמות גדולה בהרבה של קרינה ביחס לתצלום רנטגן.
סוגים שונים של דימות > אולטרסאונד

בדיקת האולטרסאונד, או בשמה העברי, "בדיקת על-שמע", מבוססת על הדמיה באמצעות גלי קול בתדר גבוה.
מהלך הבדיקה, נעשה באמצעות מתמר המונח על גוף הנבדק אשר שולח גלי קול בתדר גבוה, שאינו נשמע לאוזן האנושית, וקולט את גלי הקול המוחזרים. בעזרת גלי הקול המוחזרים, בונה מהם המכשיר תמונה של האיברים שנסרקו. הבודק מניח ג'ל שקוף על עורו של הנבדק במקום הסריקה, אשר בלעדין לא תתקבל האבחנה הנדרשת. בדיקת האולטרסאונד אינה משתמשת בכלל בקרינה אלקטרומגנטית.
לבדיקה זו יתרונות רבים אולם גם מספר חסרונות.
מבחינת היתרונות, עקב העובדה שאין הבדיקה כרוכה בקרינה מייננת, היא בטוחה לשימוש בקרב נשים בהריון וילדים. כמו כן, מכשיר הבדיקה יכול להיות נייד וקומפקטי וכך ניתן לבצע את הבדיקה בתנאים שונים ולא רק במכונים ספציפיים. יתרון נוסף הוא היות הבדיקה זולה ואיננה מסובכת לביצוע.
לאולטרסאונד מספר חסרונות. ראשית, איכות התמונות תלויה בטכנאי האולטרסאונד ובמיומנותו. מעבר לכך, מטופלים בעלי עודף משקל או עור פגוע, יכולים לקבל תוצאות בדיקה לא טובות.
סוגים שונים של דימות > MRI- דימות תהודה מגנטי

MRI משתמש בשדות מגנטיים חזקים כדי ליישר את גרעיני האטומים (בדרך כלל פרוטוני מימן) בתוך רקמות גוף. אותות הרדיו נאספים על ידי אנטנות קטנות, הנקראות סלילים. עם התקדמות במהירות סריקה ורזולוציה מרחבית, ושיפורים באלגוריתמי מחשב וחומרה, MRI הפך לכלי חשוב ברדיולוגיה עבור השלד והשרירים.
סוגים שונים של דימות > PET - טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים

טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים (באנגלית: Positron Emission Tomography, ובראשי תיבות: PET) היא טכנולוגיית דימות רפואי ברפואה גרעינית המבוססת על פליטת פוזיטרונים. לצורך הדמיית PET מזריקים לגוף מולקולות המשתתפות בפעילויות ביולוגיות בגוף שבהן החליפו את אחד האטומים באיזוטופ רדיואקטיבי המתפרק בהתפרקות בטא פלוס ופולט פוזיטרון. בשל רדיואקטיביות זו פולטים החומרים פוזיטרונים בעודם בגוף האדם. מיד לאחר פליטתם מתנגשים הפוזיטרונים באלקטרונים והזוג מתאיין תוך כדי פליטת שני פוטונים של קרינת גמא בכיוונים כמעט מנוגדים. המתקן שבתוכו מצוי הנבדק רגיש לקרני גמא כפולות, וחיישניו מחוברים למחשב, המעבד את המידע שהעבירו ויודע לזהות על פיו את האזור שבו נפלטו הקרניים.
חואן דה אווילה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| --- | --- |
פורטרט של חואן דה אווילה
פורטרט של חואן דה אווילה
 לידה:  6 בינואר 1499 אלמודובר דל קמפו, סיודאד ריאל, כתר קסטיליה
 פטירה:  10 במאי 1569 (בגיל 70) מונטילה, קורדובה, ממלכת ספרד
 ביאטיפיקציה:  12 בנובמבר 1893 על ידי לאו השלושה-עשר
 קאנוניזציה:  31 במאי 1970 על ידי פאולוס השישי
 חג:  10 במאי
 פטרון של:  אנדלוסיה, ספרד
חואן דה אווילה (בספרדית: Juan de Ávila;‏ 6 בינואר 1499 -10 במאי 1569) היה כומר, דרשן, סופר ומיסטיקן. הוכרז כקדוש וקיבל מעמד של מורה כנסייה בידי הכנסייה הקתולית. הוא כונה "השליח של אנדלוסיה", הודות לפעילותו רחבת ההיקף באזור.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אווילה נולד באלמודובר דל קמפו (Almodóvar del Campo) שבמחוז סיודאד ריאל (Ciudad Real) בשנת 1499 להוריו אלפונסו דה אווילה וקטלינה גיחואן, זוג מומרים, עתירי נכסים וקתולים אדוקים. 'אווילה' הוא שם משפחתו ואינו מעיד על מקום מוצאו שהיה אלמודובר. כשהיה בן 14, בשנת 1513, הוריו שלחו אותו ללמוד משפטים באוניברסיטה של סלמנקה (Salamanca), אולם הוא עזב את לימודיו לאחר ארבע שנים ללא תואר. עם חזרתו לבית הוריו, אווילה הפך לאדוק. נזיר פרנסיסקני שסייר באזור פגש בו והתרשם עמוקות. בהמלצת הנזיר, אווילה חזר ללימודים הגבוהים, אך הפעם במסגרת האוניברסיטה של אלקלה דה אנארס (University of Alcala de Henares). הוא נרשם ללימודי הפילוסופיה והתאולוגיה, תחת הוראתו הצמודה של הנזיר הדומיניקני דומינגו דה סוטו (Domingo de Soto). לפי חלק מהמקורות, אווילה הוסמך לתואר אף על פי שלא השלים את דרישות הסף[דרוש מקור]. במהלך לימודיו באוניברסיטה, נפטרו שני הוריו. כשסיים את לימודי הכמורה בשנת 1526 הוא שב לעיר ילדותו והנהיג לראשונה את המיסה בכנסייה בה הוריו נפטרו.
הוא הטיף לוויתור על רכוש הגשמי, מכר את האדמות המשפחתיות ותרם את כל ההכנסות לעניים. כיוון שלא נותרו לו קשרים משפחתיים באזור, קיבל על עצמו משימת מיסיון והתכונן לצאת למקסיקו על מנת להפיץ את הנצרות הקתולית. במהלך מסעו למקסיקו עבר בסביליה, בדרום-מערב ספרד, בינואר 1527, שם המתין לשלב הבא במסעו, יחד עם הנזיר הדומיניקני ג'וליאן גארסיס (Julián Garcés), שמונה לבישוף הראשון של טלקסטלה (Tlaxcala). בזמן ההמתנה בסביליה, אדיקותו וכישוריו הדרשניים תפסו את תשומת לבו של הרננדו דה קונטררס (Hernando de Contreras), כומר מקומי שסיפר אודותיו לארכיבישוף של סביליה, אלונסו מנריק דה לארה (Alonso Manrique de Lara). משהכיר ביניהם, דה לארה הבין כי מדובר באדם בעל יכולות רבות, שיוכל לעורר את האמונה באנדלוסיה. לאחר שכנוע רב, חואן החליט לנטוש את מסעו למקסיקו ולהישאר באנדלוסיה. ככל הנראה, חואן דה אווילה בילה את השנים הראשונות לאחר 1526 בבית קטן בסבילה, יחד עם כומר נוסף – כנראה קונטררס בעצמו. בזמן שחי שם, אסף סביבו קהל מאמינים, וניהל קהילה אשר מנהלת אורח חיים הקרוב לחיי נזירות ואחווה. בשנת 1527 החל את כתיבת יצירתו "שמעי, בת" (Audi, filia), יצירה שהוא המשיך בכתיבתה ועריכתה עד מותו.
ספרו שמעי, בת פורסם לראשונה בידי חסידיו. שם הספר מקורו בתהלים, פרק מ"ה, 11-12: "שִׁמְעִי-בַת וּרְאִי, וְהַטִּי אָזְנֵךְ; וְשִׁכְחִי עַמֵּךְ, וּבֵית אָבִיךְ. וְיִתְאָו הַמֶּלֶךְ יָפְיֵךְ: כִּי-הוּא אֲדֹנַיִךְ, וְהִשְׁתַּחֲוִי-לוֹ." הוא פירש את הכתובים כמחווה לחתונה מלכותית. לאורך כל 113 הפרקים, אווילה מציע פרשנות אישית ופיגורטיבית לפרק המוזכר, נוגע בנושאים כגון הערך בתפילה, תפקיד האמונה וההשתדלות בגאולה ובטבע החטא. הטיעונים התאולוגים אותם הוא מעלה משקפים את הניסיון הרב שצבר במהלך חייו בספרד בתקופה המודרנית המוקדמת. ההשראה לכתיבת ספרו נבעה מבקשתה של מאמינה מקהילתו שביקשה סיוע במדיטציה. הוא החל במלאכת כתיבת הספר בכלא  של האינקוויזיציה. למרות בריאותו הנחלשת, אווילה הספיק לאשר את הגרסה להדפסה בשנת 1574.
ביוגרפיה > השליח מאנדלוסיה

הדרשה הראשונה שחואן מסר הייתה בתאריך ה-22 ביולי 1529, והיא קיבעה את מעמדו והמוניטין שלו באופן מיידי. בתשע שנות פעילותו המיסיונרית באנדלוסיה, הוא משך קהל מעריצים שבאו לדרשותיו. בדרשותיו גינה והוקיע את התנהגות המעמד האריסטוקרטי ובעקבות זאת איבד את משרתו  ונשלח לכלא בקיץ של שנת 1532. הוא הואשם בגין הגזמה בסכנות הכרוכות בעושר, ובכך שסגר את שערי גן עדן בפני העשירים. ההאשמות בוטלו, הוא הוכרז כחף מפשע ושוחרר מהכלא ביולי 1533. 
בסוף 1534 או תחילת 1535, השתלב חואן מאווילה במחוז הבישופות של קורדובה, מה שסיפק לו משכורת קטנה של עובד הכנסייה. מאז הפכה קורדובה למקום מגוריו ומשם ניהל את קהילתו והמשיך לסייר ברחבי אנדלוסיה וייסד מוסדות לימוד באזורים רבים כגון באזה, גראנדה, מונטילה וזפרה. יש חוקרים שטוענים כי בשלב זה של חייו, קיבל תואר שני בתאולוגיה קדושה, ככל הנראה בגראנדה בשנת 1538. 
האוניברסיטה שאווילה פתח בבאזה התפרסמה במיוחד. היא נוסדה בשנת 1538 הודות לבולה אפיפיורית של האפיפיור פאול III. אווילה התמנה לרקטור הראשון, בעל הסמכות הגבוהה ביותר במוסד. אוניברסיטה זו היוותה מודל לסמינרים דתיים ובתי הספר של הישועים. 
אווילה נשאר בגרנאדה בין השנים 1538 ועד 1539, וניהל מעין קהילה שנבנתה סביבו. באופן דומה, בין השנים 1546 ועד 1555, חואן התגורר עם כעשרים חסידים בקורדובה. שני המקרים הללו עוררו מחשבה אצל חלק מהחוקרים כי ייתכן שהוא ביקש לייסד ארגון חדש רשמי של נזירים כמותו. אולם הצמיחה המהירה של הישועים מנעו את מימושו של רעיון זה. משנת 1551 אווילה סבל מבריאות לקויה, ועודד את חסידיו להצטרף לישועים באופן פעיל, עד כי כ-30 מתוכם הצטרפו בפועל.
ביוגרפיה > מוות

את שנותיו האחרונות העביר אווילה בעיירה בשם מונטילה במחוז קורדובה ונפטר שם בתאריך ה-10 במאי 1569. על פי צוואתו נקבר בכנסייה הישועית של גלגול הנשמות. כיום הכנסייה משמשת מקום קדוש לזכרו.
פרסום יצירותיו

המהדורה הספרדית משנת 1970 כוללת את כל כתביו של אווילה בשישה כרכים. בכללם: שתי עריכות להוצאות שונות של ספרו "שמעי, בת", 82 דרשות וועידות רוחניות, פרשנות הברית הישנה, 257 מכתבים שמתארים את חייו משנת 1538 ועד מותו וכן מספר חיבורים נרחבים על רפורמציה וחיבורים קצרים אחרים. חואן כתב מכתבים לכמרים ובישופים שייעצו לו, למשל פדרו גואררו (Pedro Guerrero), הארכיבישוף של גראנדה, וכן לח'ואן דה ריברה ותומאס מווילנובה, שני הארכיבישופים מוולנסיה, שנהפכו לקדושים בשלב מאוחר יותר. הוא שלח מכתבים גם לאיגנטיוס מלויולה, יוחנן האלוהי ותרזה מאווילה.
גרסאות מודרניות

חיבוריו של הקדוש חואן מאווילה נאספו במדריד בשנת 1618, 1757, 1792 ובשנת 1805. תרגום צרפתי של ד'אנדילי פורסם בפריז בשנת 1673, תרגום גרמני של שרמר פורסם בשישה כרכים בעיר רגנסברג בין השנים 1856 ו-1881. 
ספרו המוכר שמעי, בת תורגם לאנגלית בשנת 1620. גרסה מודרנית פורסמה בידי המלומדת האמריקאית ג'ואן פרנסס גורמלי בשנת 2006.
מבחר של מכתביו, תחת הכותרת "מכתבים רוחניים" (Spiritual Letters) תורגמו לאנגלית בשנת 1631, וגרסה זהה לזו פורסמה בשנת 1970.
השפעות

הן המוניטין הקדוש של אווילה והן נסיונותיו לשנות את מוסד הכמורה, ייסוד בתי ספר וסמינרים, לימד דרך שאלות ותשובות, היוו בשלב מאוחר יותר השראה למהפכנים נוספים. הוא בעיקר כיבד את הישועים – התפתחותם הענפה ברחבי ספרד מיוחסת ליחסיו הקרובים של אווילה לאליטה הנוצרית במדינה.
הוקרה

אווילה הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור קלמנט XIII ב-8 בפברואר 1759, והאפיפיור לאו XIII הילל את שמו ב-15 בנובמבר 1893. בתאריך ה-31 במאי הוא קודש מפי האפיפיור פאול VI.
האפיפיור בנדיקטוס XVI הכריז על חואן מאווילה בתואר "מורה הכנסייה" בתאריך ה-7 באוקטובר בשנת 2012, במהלך משתה מחרוזת התפילה הקדושה (Feast of the Holy Rosary). הכרזת "מורי הכנסייה" בידי האפיפיור בנדיקטוס למול עשרות אלפי אנשים בכיכר סנט פטרוס. תואר "מורה כנסייה" שמור לאנשים שיש בהם שילוב של גאונות וקדושה, ושלקחו חלק משמעותי בפיתוח והפצת הדוטטרינה הקתולית והרוחניות. 
במהלך הדרשה, האפיפיור אמר שחואן מאווילה היה "מומחה עצום בכתבי הקודש, בעל רוח נלהבת למסיון. הוא ידע לחדור באופן עמוק ביותר למסתורין של הגאולה שישוע פעל עבורו לטובת האנושות. אדם של אלוהים, הוא איחד בין תפילה תמידית לפעולה שליחית. הוא הקדיש עצמו לדרשנות ולעבודה על הסקרמנטים, והתרכז על המחויבות שלו לשיפור המועמדים לכמורה, הן של אנשי דת והן אם לאו, עם גישה פורה לרפורמציה של הכנסייה."
ביבליוגרפיה

Bunson, Matthew E. "Two Great Witnesses of the Faith." Catholic Answer 26, no. 6 (January 2013): 31-33. http://web.b.ebscohost.com/ehost/pdfviewer/pdfviewer?sid=a4aaaa01-6675-431a-bde2-9ff1f10ac9e0%40sessionmgr104&vid=1&hid=102(הקישור+אינו+פעיל) 
Coleman, David. "Moral formation and social control in the Catholic reformation: The case of San Juan de Avila." Sixteenth Century Journal 26, no. 1 (Spring 1995): 17-23.
Ehlers, Benjamin. "Review of John of Avila: Audi, Filia: Listen, O Daughter". The Catholic Historical Review 94 (2). 2008: Catholic University of America Press: 72-371. http://www.jstor.org/stable/25027327.
Henderson, Silas. "St. John of Ávila." Priest 68, no. 12 (December 2012): 35-38. 
http://web.b.ebscohost.com/ehost/pdfviewer/pdfviewer?sid=1417300f-54df-4114-9aa0-2529632bcbd5%40sessionmgr120&vid=1&hid=102(הקישור+אינו+פעיל)
Luis Gabriel-Stheeman, Jose del Valle, editors. The Battle Over Spanish Between 1800 and 2000: Language & Ideologies and Hispanic Intellectuals. New York: Routledge 2002. 15-22
Wilke, J. C. "John of Avila, St.". In Catholic University of America. New Catholic Encyclopedia. 7 (Hol–Jub) (2d ed.). Washington, D.C 2003 Gale. p. 446–449
סטטוס קוו (ישראל)

הסדר הסטטוס קוו בישראל התבסס במסגרת המוסדות הלאומיים בארץ ישראל בתקופת היישוב והוא נמשך עד ימינו. ניתן לראות בסטטוס קוו בישראל קו מנחה להסדרת יחסי דת ומדינה, ויחסי הציבור הדתי והחילוני, המבוסס על הסדרים שהושגו במהלך תקופת המעבר מהיישוב היהודי בארץ ישראל למדינת ישראל. הסדרים אלו כללו את מעמדן של הרבנות והמועצות המקומיות, האוטונומיה לזרמי החינוך הדתיים וחוקים נוספים בתחום השבת והכשרות.
המעבר מהיישוב למדינה גרר שינויים בתחומי החיים שהצריכו הסדר גמיש המשמש כנקודת מוצא להתפתחותם של הסדרים חדשים המושפעים משינויים ומשנים ומעצבים את עקרון הסטטוס קוו.
מאז הקמת מדינת ישראל עד הכנסת ה-18 מופיע הסטטוס קוו בכל ההסכמים הפוליטיים בין המפלגות הדתיות למפלגות השלטון. הסטטוס קוו מבטא את מהותה של הפוליטיקה ההסדרית שלב ליבה הוא הימנעות שיטתית מהכרעה ברורה בנושאים השנויים במחלוקת.
היסטוריה > יחס מנהיגי הציונות לשיתוף פעולה עם האורתודוקסים

מראשית התנועה הציונית התאפיינו מנהיגיה, שלא היו דתיים, בנכונות "למצוא פשרות פוליטיות פנים-יהודיות בנושאי דת ולאום" מול הזרמים האורתודוקסים במטרה לאפשר שיתופי פעולה בהגשמת מטרות הציונות. זאת במקביל וכתמונת ראי לגישת הממלכתיות שנקטו מהצד השני חוגי המזרחי.
אהוד לוז וההיסטוריון אנתוני ד' סמית הראו במחקריהם כי הציונות הייתה למעשה "פוסט רפורמית" במובן זה שמנהיגים יהודים המזוהים עם "ערכי הנאורות" שקודם לכן נאבקו באורתודוקסיה וניסו להנהיג רפורמות דתיות, משעה שהפכו מנהיגי התנועה הציונית "כרתו עמה ברית כדי לגבש זהות לאומית". כבר בשנת 1842 פרש זכריה פרנקל מהתנועה הרפורמית והפך ללוחם כנגדה, על רקע שאיפתו "לעצמאות המדינית היהודית" וגישה דומה ניתן לראות גם אצל צבי גרץ ואצל משה הס.
באגודת חובבי ציון בה היו ה'משכילים' הגורם הדומיננטי, גובשה פשרה בתמיכת אחד העם בה האורתודוקסים ויתרו על ההנהגה ובתמורה קיבלו "שביתת נשק במלחמת ההשכלה והרפורמה ומסירת הפיקוח הרוחני על התנועה לידי החרדים, לשם הבטחת אופיו המסורתי של היישוב החדש הנבנה בארץ".
עם הקמת התנועה הציונית בנימין זאב הרצל, כמנהיג ציוני התאמץ לקרב את הזרמים האורתודוקסים למפעל הציוני. כך גייס הרצל רבנים אורתודוקסים שישתתפו בקונגרס הציוני הראשון ואף כיבד אחד מהם לשאת ברכת שהחיינו, בפתיחת הקונגרס הציוני הראשון הכריז הרצל כי הציונות היא "שיבה אל היהדות עוד לפני השיבה אל ארץ היהודים" ובמהלכו השתתף, יחד עם ידידו מקס נורדאו, בתפילות בבית הכנסת האורתודוקסי בבזל. מספר חודשים לאחר מכן פרסם הרצל את המאמר "המנורה" בו העלה על נס את חשיבות שיתוף הפעולה עם קבוצות נוספות ביהדות, בהן יהדות מזרח אירופה שהייתה אורתודוקסים ברובה.
גם בדור השני של הציונות הטיפו הוגי הדעות של תנועת העבודה, אהרן דוד גורדון וברל כצנלסון ל"שותפות במעגל היהודי והפרטיקולרי הרווי יסודות דתיים" במקום הערכים הסוציאליים האוניברסליים. גם דוד בן-גוריון, בהגותו ובמעשיו, ביטא את הגישה שראתה ערך עליון בשיתוף פעולה עם הגורמים הדתיים והייתה נכונה לפשרות למען זאת.