stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעשה השפחה
רקע > קאסטות ומעמדות

אפרו-אמריקאים, המיעוט העיקרי המיוצג בחברה הגלעדית, נקראים "בני חם", והקוראים מגלים דרך שידור טלוויזיוני המתואר במהלך הסיפור שהם הוגלו ל"שמורות" במערב התיכון, מקבילה למדינות החסות של משטר האפרטהייד הדרום אפריקאי. אף על פי שאין בספר התייחסות רבה לקתולים, כן מוזכר כי נזירות נחשבות ל"לא-נשים", ושרובן הוגלו למושבות, כי לא נחשבו למועמדות טובות לנישואים או רבייה. יהודים בספר נקראים "בני יעקב", שהוא גם השם של הארגון הדתי-נוצרי שהנדס את ההפיכה הגלעדית. בסיפור, ליהודים ניתנה הבחירה להתנצר או להגר לישראל, ורובם בחרו לעזוב. באפילוג, פרופסור פיישוטו מספר כי חלק מהמהגרים היהודים נזרקו לים בדרך לישראל, בעקבות הפרטה של תוכנית "ההחזרה למולדת", וניסיונות הקפיטליסטים למקסם את רווחיהם. מרשמיה של שלפרד ניתן להבין שיהודים רבים שנשארו בגלעד המשיכו לקיים את דתם בסתר, וכאשר נתפסו הם הוצאו להורג.
רקע > מגדר ותעסוקה

בגלעד הונהגה הפרדה מוחלטת בין גברים ונשים, כאשר הגברים שולטים והנשים נשלטות ונחשבות לפחותות מגברים מבחינה אינטלקטואלית ורגשית.
הפרדה נוספת בין נשים וגברים היא דרך לבוש: גברים ברובם לובשים מדים צבאיים או פארא-צבאיים, דבר המטשטש את האינדיבידואליזם שלהם, אך גם מקנה להם תחושת כוח; נשים מתלבשות על פי המעמד שלהן, כאשר החלוקה היא בעיקר על פי צבע. לדוגמה, שפחות לובשות אדום, "לא-אנשים" שמוגלים למושבות לובשים אפור.
רקע > מגדר ותעסוקה > גברים

גברים בגלעד מחולקים לארבע קטגוריות עיקריות:
מפקדי המאמינים - המעמד השולט. מי ששייך למעמד זה, זכותו להקים בית פטריארכלי עם אישה, שפחה לעת הצורך, משרתות ושומרים. חובתם להביא ילדים, אף על פי שרבים מהם עקרים, דבר המוכחש מתוך תפישה שרק נשים "אשמות" בעקרות. הם לובשים שחור, ומותר להם להחזיק כלי רכב.
עיניים - המשטרה החשאית. הם חושפים את כל מי שאינו מתיישר עם דרישות המשטר.
מלאכים - חיילים שנלחמים במלחמות הרפובליקה. לפעמים ניתנת להם הרשות להינשא.
שומרים (שומרי האמונה) - חיילים המתפקדים כפועלים בעבודות "שחורות" ומישטור פשוט. הם נחשבים כלא ראויים לעבודה נחשבת יותר, בהיותם "טפשים, זקנים, נכים או צעירים מאוד". הצעירים ביניהם יכולים להפוך למלאכים כאשר הם מגיעים לבגרותם. הם לובשים מדים ירוקים.
גברים המקיימים יחסי מין הומוסקסואליים, או כל יחסים הנחשבים סטייה על פי הסטנדרטים של החברה הגלעדית, מוכרזים כ"בוגדי מגדר" והם מוצאים להורג או נשלחים למושבות כדי לחוות מוות איטי יותר.
רקע > מגדר ותעסוקה > נשים

הנשים בחברה הגלעדית מחולקות לשש קטגוריות עיקריות של "נשים לגיטימיות", ושתי קטגוריות של נשים "לא לגיטימיות" החיות מחוץ למיינסטרים החברתי:
רעיות הן בראש ההיררכיה הנשית. הן נשואות למפקדים, ותמיד לובשות כחול, צבע המסמל את הייצוגים ההיסטוריים באמנות נוצרית של מרים הבתולה. כשמפקד נפטר, אשתו הופכת לאלמנה, וחובתה ללבוש שחור.
בנות הן הילדות הטבעיות או המאומצות של בני המעמד השולט. הן לובשות לבן עד שהן נישאות. בתה של שלפרד אומצה על ידי מפקד ורעייתו שלא הצליחו להביא ילדים משלהם.
שפחות הן נשים פוריות שתפקידן החברתי הוא להרות וללדת ילדים עבור מפקדים, כממלאות מקום של רעיותיהם. גם יחסי המין מתקיימים באופן שמסמל את מילוי המקום הזה - הרעיה נשענת בראש המיטה ומחזיקה בשפחה שנשענת עליה, כאשר המפקד רוכן מעליה ומבצע בה את מעשיו. שפחות לובשות גלימות אדומות המכסות את גופן, כפפות המכסות את ידיהן, ומצנפות לבנות המאפילות על פניהן, כדי להגביל את שדה ראייתן כמו גם למנוע מאחרים לראותן. שפחות הן בדרך כלל נשים שנחשבות לבוגדות במגדרן או במשטר, למשל כדוגמת שלפרד, דרך ניאוף, ואשר הוכשרו במרכז חינוך מחדש. במהלך קיום הרפובליקה הגלעדית, מספר הפשעים המגדריים הלך וגדל, ככל שהביקוש לנשים פוריות עלה בקרב הקאסטה השולטת. הבסיס האידאולוגי לשימוש בשפחות נבע מסיפורי התנ"ך - כמו יעקב שלקח את שפחותיהן של נשותיו, בלהה וזלפה, כדי שתלדנה עבורו ילדים. השפחות חיות בבתיהם של המפקדים כל זמן שהן משמשות אותו. שפחה שמצליחה ללדת ילד במסגרת תפקידה, לעולם לא תשלח למושבות, גם אם לא תלד שוב לעולם.
דודות הן הנשים שמכשירות ומנטרות את השפחות. הן משמשות כמקדמות הדת והמשטר, ומטיפות לצדק של הסדר החברתי. הן הנשים היחידות שמורשות לפעמים לקרוא, כנראה בעיקר כתבי דת. תפקיד הדודה הוא התפקיד היחיד בחברה שאישה לא נשואה - בדרך כלל מבוגרת ולא פורייה - יכולה למלא בחברה כדי להימנע משליחה למושבות. דודות לובשות חום.
מרתות הן נשים לא פוריות שיש להן יכולת עבודה, ומתפקדות כמשרתות בבתי המפקדים. הן לובשות סינרים ירוקים. השם "מרתא" נובע מסיפור מהבשורה על פי לוקאס, בו ישו מבקר את מרים מבית עניה אחות לזרוס, בזמן שמרתא שירתה אותו.
רעיות שימושיות - נשים הנישאות לגברים ממעמדות נמוכים יחסית, אלה שלא באליטה. הן מצופות למלא את כל התפקידים הנשיים עבור בעליהן - לשמש להם לרעיות, לרבייה, ולעבודות הבית - ובהתאם, בגדיהן צבעוניים, בצבעי כחול, אדום וירוק.
חלוקת העבודה בין הנשים גורמת לטינה ביניהן - למשל, הרעיות והרעיות השימושיות רואות את השפחות כפרוצות. שלפרד מבכה שהסדר החברתי נטל מנשים את היכולת להזדהות אחת עם השנייה. הדיכוי שלהן חוצץ ביניהן.
לא-נשים הן נשים עקרות, אלמנות, פמיניסטיות, לסביות, נזירות, וכל אישה שמתנגדת למשטר או לסדר החברתי: כולן נשים שאינן מסוגלות להיטמע בחלוקה המגדרית הממושטרת של גלעד. הן מוגלות למושבות - גם לאלה הרדיואקטיביות, וגם למרכזים חקלאיים. גם שפחות שאינן מצליחות ללדת ילדות לאחר שלושה שיבוצים של שנתיים מצטרפות אליהן.
איזבליות הן נשים שנכפות לזנות ותפקידי בידור לגברים של האליטה. הן בדרך כלל נשים מושכות ומשכילות, שאינן מצליחות להסתגל לתפקיד שפחה. הן מעוקרות, דבר הנמנע מנשים אחרות. הן עובדות בבתי בושת המנוהלים באופן לא רשמי על ידי הממשלה. הן נקראות על שם המלכה איזבל, ומתלבשות במה שנשאר מתחפושות ומלבושים מיניים מתקופת קדם-המהפכה - כמו תלבושות מעודדות, ארנבות פלייבוי, וכדומה. לאיזבליות מותר להתאפר, לשתות אלכוהול, ולהתרועע עם גברים. גם הן מנוטרות על ידי הדודות, וכשהן כבר לא נחשקות על ידי הגברים, הן נשלחות למושבות.
רקע > מגדר ותעסוקה > תינוקות

בחברה זו, מומים מולדים הפכו לשכיחים יותר.
ישנן שתי קטגוריות של ילדים:
לא-תינוקות, הידועים גם כ"גרוסים", הם תינוקות שנולדים עם מום גלוי. הם לא נשארים בשטח, אך שלפרד לא רוצה לדעת מה קורה להם. שפחות חיות בפחד מפני הולדת תינוק בעל מום - בגלעד יש איסור מוחלט נגד הפלות, ולכן גם הוצאו מן הפרקטיקה כל סוגי הבדיקות העובריות.
נשמרים הם תינוקות שנולדים ללא מום.
רקע > הטקס

"הטקס" הוא האקט המיני בין המפקד והשפחה, שנערך על פי דת למטרות רבייה. הטקס דורש שהשפחה תשכב על הרעיה, בין חלציה, במהלך המשגל - כאילו אישה אחת הן. הנשים נוטרות טינה וחשות השפלה בגין הטקס.
רקע > הקשר

בחברה הגלעדית, המילה "עקר" הוצאה מהלקסיקון. פוריות היא תחומן של נשים, והן או פוריות, או עקרות, ואז הן נחשבות ל"לא-נשים" ונשלחות למושבות, שם תוחלת החיים הממוצעת היא שלוש שנים.
אטווד חוזרת הרבה על המוטיב של הקשר - בגלעד אומרים הרבה את המשפט "ההקשר הוא הכל" - וכיצד הקשרים משתנים משנים בתורם את התפישות של אנשים. למשל, המשחק "שבץ-נא" נחשב לפני המהפכה ל"משחק של נשים וזקנים", אך כאשר נאסר על נשים לשחקו, פתאום הוא נהיה משחק נחשק. ואף על פי ששלפרד הייתה מתלבשת באופן חשוף יחסית לנורמות הגלעדיות לפני המהפכה, כשהיא נתקלת בתיירים יפנים, היא מוצאת שהנשים ביניהן נראות לה חשופות יתר על המידה, והיא נבהלת מכך שהן מאופרות, ושופטת אותן לרעה.
במהלך הספר מתקיימים גם טקסטים חתרניים, כדוגמת הפתגם "nolite te bastardes carborundorum" החרוט על הארון בחדרה של שלפרד, ואשר אין היא יודעת לתרגם. אך הקורא יכול לגלות שפשר המילים הוא "אל תיתן לממזרים להביס אותך".
פרסים

1985 – פרס המושל הכללי של קנדה למד"ב באנגלית (זכייה)
1986 – פרס מאן בוקר (מועמד)
1986 – פרס נבולה (מועמד)
1987 – פרס ארתור סי. קלארק (זכייה)
1987 – פרס פרומתאוס (מועמד)
עיבודים

הסרט "סיפורה של שפחה" משנת 1990 מבוסס על תסריט של הרולד פינטר, וביים אותו פולקר שלונדורף. נטשה ריצ'רדסון כיכבה בדמותה של שלפרד, פיי דאנאוויי גילמה את סרינה ג'וי, ורוברט דובאל שיחק את המפקד.
עיבוד לרדיו הופק עבור רדיו 4 של ה-BBC בשנת 2000.
פאול רודרס עיבד את הספר לאופרה שהוצגה לראשונה בקופנהגן בשנת 2000.
עיבוד לתיאטרון של ברנדון ברנס עשה סבב הופעות באנגליה ב-2002.
הספר עובד גם להופעת בלט, בכוריאוגרפיה של לילה יורק, והוצג בבלט המלכותי בוויניפג ב-2013.
ב-2014 הלהקה הקנדית "Lakes of Canada" הוציאה אלבום בשם "Transgressions" שהוא אלבום קונצפטואלי המבוסס על הספר.
הצגת יחיד בעיבודו של ג'וסף סטולנוורק, ובכיכובה של קורין מולנהוף, הוצגה לראשונה בארצות הברית ב-2015.
ב-2016 הכריזה רשת הולו בארצות הברית על סדרה המבוססת על הספר. הסדרה עלתה לשידורב-2017. בספטמבר 2022 לקראת עלייתה של העונה החמישית של הסדרה הודיע יוצר הסדרה והמפיק בפועל, ברוס מילר, כי תהיה לסדרה עונה שישית ואחרונה, וכמו כן תעלה סדרת המשך על בסיס ספרה של מרגרט אטווד "העדויות".
תרגומים עבריים

מרגרט אטווד, מעשה השפחה; מאנגלית: ג. אריוך, תל אביב: כרם ('ספרות מודרנית'), תשמ"ו 1986
מרגרט אטווד, סיפורה של שפחה, מאנגלית: סמדר מילוא, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר, תשע"ב 2012
הערות שוליים

↑  Beaumont, Peter; Holpuch, Amanda (2018-08-03). "How The Handmaid's Tale dressed protests across the world". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-05-03.
↑  Reuters Editorial, 'Handmaids' rally in London for Iranian women | Reuters Video, reut.rs (באנגלית)
↑  Littler, William (December 15, 2004), Opera Canada
↑  The Handmaid's taleUK Theatre Web, Archive for The Handmaid's Tale at Haymarket Theatre, Basingstoke. 2002. [PLAY], UK Theatre Web (באנגלית), UK: UKTW
↑  "The Handmaid's Tale debuts as ballet in Winnipeg".
↑  http://music.cbc.ca/#!/blogs/2015/10/First-Play-and-QA-Lakes-of-Canada-Transgressions
↑  Lyman, David (24 בינואר 2015). "'Handmaid's Tale' offers extreme view of future". Cincinnati.com. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Home, Hulu (באנגלית)
↑  "סיפורה של שפחה" חודשה לעונה שישית ואחרונה, סדרת ההמשך בדרך, באתר ‏מאקו‏, 9 בספטמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451935405171  BnF: cb12398637r (data)  GND: 4460070-7  LCCN: no2005058665  MusicBrainz work: 60d03dcf-260b-473b-82f6-9ec351cc264a  VIAF: 186154411   WorldCat (עם VIAF): 186154411
מרתון גולד קוסט

| --- | --- |
 ענף:  ריצת מרתון
 תאריך ייסוד:  1979
 ארגון מפעיל:  התאחדות האתלטיקה הבינלאומית
 מדינות משתתפות:  אוסטרליה אוסטרליה
 עיר מארחת:  גולד קוסט 
 זוכה:  גברים: יו פוקאדה  נשים: לינדזי פלנגן
 הכי הרבה זכיות:  גברים: פט קארול, קנט מונגרה (3)   נשים: מרגרט רדן (4)
 Gold Coast Marathon, Gold Coast Marathon (באנגלית אמריקאית)
 
מרתון גולד קוסט (באנגלית: Gold Coast Marathon) היא ריצת מרתון המתקיימת בחודש יולי מדי שנה בעיר גולד קוסט שבאוסטרליה. התחרות משתייכת לדרג הזהב של ריצות הכביש בהתאחדות האתלטיקה הבין-לאומית.
מרתון גולד קוסט הראשון התקיים ב-2 בספטמבר 1979 במסגרת מסע פרסום של מועדון הרוטרי המקומי לקידום המודעות לבריאות. כבר בשנתו השנייה היה למרתון השני בגודלו מבחינת מתחרים מהתחרויות באוסטרליה, לאחר מרתון מלבורן (אנ'). במהלך השנים הפך המרתון למרכזי מבין תחרויות המרתון באוסטרליה, ומהמרתונים הבולטים בעולם. ב-2017 נטלו חלק במרתון כ-25,000 משתתפים מ-45 מדינות. מסלול הריצה הוא מישורי ורובו עובר לאורך חופי העיר.
במסגרת אירועי המרתון מתקיימים שמונה סוגי מקצים: מרתון מלא, מרתון כיסאות גלגלים, חצי מרתון, מרוץ 15 קילומטרים בכיסאות גלגלים, ריצת שדה ל-10 קילומטרים, ריצה חווייתית, מרוץ לנוער ל-4 קילומטרים, מרוץ לנוער ל-2 קילומטרים.
בשיא המסלול מחזיק היפני נאוקי קויאמה (אנ') שקבע זמן של 2:07:40 שעות במרתון 2023. בין הנשים השיגה היפנית יוקי נאקאמורה (אנ') תוצאה של 2:24:22 שעות במרתון 2024.
הערות שוליים

↑  Results for the Gold Coast Marathon 2023
↑  Results - Gold Coast Marathon 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוסטרליה ובנושא אתלטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרטין איימיס

| --- | --- |

איימיס, 2012
 לידה:  25 באוגוסט 1949 אוקספורד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  19 במאי 2023 (בגיל 73) לייק וורת', פלורידה, ארצות הברית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אקסטר קולג', קולג' הילס רוד, Bishop Gore, בית הספר וסטמינסטר, תיכון קיימברידג'שייר 
 שפות היצירה:  אנגלית, ספרדית 
 סוגה:  מסה 
 יצירות בולטות:  The Rachel Papers, House of Meetings, Dead Babies, Yellow Dog, המידע, The Zone of Interest, Other People, Heavy Water and Other Stories, Koba the Dread, Lionel Asbo: State of England, The Pregnant Widow, המידע 
 בן או בת זוג:  Antonia Phillips (1984–?)  Isabel Fonseca (1996–2023)   Lamorna Heath 
 צאצאים:  Delilah Roberta Seale, Fernanda Amis, Jacob Amis, Louis Amis, Clio Amis 
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  פרס לזכר ג'יימס טיט בלק (2000)  הסופרים הבריטים הצעירים הטובים ביותר (1983)  פרס סומרסט מוהם (1974)  עמית החברה המלכותית לספרות  National Book Critics Circle Award in Criticism 
 www.martinamisweb.com
 
מרטין לואיס איימיס (באנגלית: Martin Louis Amis;‏ 25 באוגוסט 1949 – 19 במאי 2023) היה סופר בריטי שנחשב לאחד מבכירי הספרות האנגלית של זמננו.
את הרומן הראשון שלו פרסם בגיל 24 וזכה בפרס סומרסט מוהם של אותה שנה. הוא הושפע בעיקר מכתיבתו של סול בלו, וציין לעיתים קרובות גם את ולדימיר נבוקוב.
סגנונו הייחודי בא לידי ביטוי בעיקר בשימושו הווירטואוזי בשפה האנגלית, חיבתו לדמויות מפוקפקות מהעולם התחתון, ושיקוף המציאות העכשווית בצורה גרוטסקית ומוקצנת. אביו היה הסופר קינגסלי איימיס.
ביוגרפיה

מרטין נולד בסוונסי שבדרום ויילס. אביו, סר קינגסלי איימיס, היה סופר ("ג'ים בר מזל", "סטנלי והנשים"), משורר, עורך ומבקר ידוע; אמו, הילרי בארדוול, הייתה בתו של מיליונר שעשה את הונו בתחום ההנעלה. 
היו לו אח בכור, פיליפ, ואחות צעירה, סאלי, שנפטרה בשנת 2000. כשהיה בן שתים-עשרה הוריו התגרשו, וזמן קצר לאחר מכן נישא אביו לסופרת אליזבת הווארד. היא זאת שהכירה לאיימיס, שלא הבריק כתלמיד ואהב לקרוא רק קומיקס, את יצירותיה של ג'יין אוסטן אשר משכו אותו אל עולם הספרות האנגלית.
לאחר שסיים בהצטיינות תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד, איימיס החל לעבוד במוסף הספרים השבועי של
"The Times Literary Supplement". בגיל עשרים ושבע מונה לעורך הספרותי של "New Statesman", שבועון פוליטי עם אג'נדה שמאלית שעורכו המיתולוגי היה איימיס האב. שם הוא פגש את העיתונאי והסופר כריסטופר היצ'נס, שנשאר מחבריו הקרובים ביותר עד מותו.
איימיס נפטר ממחלת סרטן הוושט ב-19 במאי 2023. הותיר אחריו אישה, הסופרת איזבל פונסקה, וחמישה ילדים (שני בנים מנישואיו הקודמים, שתי בנות מנישואיו לפונסקה ובת נוספת מרומן קצר). הוא התגורר באזור לונדון למשך רוב חייו הבוגרים, וב-2012 עבר עם משפחתו לברוקלין.
יצירתו

הרומן הראשון שלו, "The Rachel Papers" (אנ'), זכה בפרס סומרסט מוהם של אותה שנה. זהו הרומן האוטוביוגרפי ביותר של איימיס, אשר הוא תיאר מאוחר יותר כזהה ברוחו לרומן הראשון של אביו, בהיותו בעיקרו רומן חברתי.
ייחודו של גיבור הספר מתבטא בגישתו לשתי התשוקות של חייו: נשים, אליהן הוא מתייחס באופן אנליטי; והאקדמיה, אליה הוא מתייחס באופן חושני.
יצירותיו הנחשבות ביותר של איימיס הן "London Fields" ‏,"Money", ו"המידע", המוכרות בשם טרילוגיית לונדון.
על אף שאין להן דבר במשותף מבחינת העלילה, כולן מתארות את חייהם של גברים בגיל המעבר, אשר מתמודדים עם גרסה גרוטסקית של הסביבה הלונדונית במחצית השנייה של המאה ה-20. הפרוטגוניסטים של הטרילוגיה הם אנטי-גיבורים מובהקים: הם איקונוקלסטים נלהבים, עוסקים בפעילות מפוקפקת ולעיתים בלתי-חוקית, ומנסים באופן נואש לשבור את הבנאליות והסכלות של חייהם השגרתיים.
"המידע", שתורגם לעברית, הוא אחת מהדוגמאות הבולטות לטכניקה של איימיס ליצור זיווג בין שתי דמויות, אשר נוגדות ומשלימות אחת את השנייה. במקרה זה מדובר בריצ'רד טל, סופר יומרני להפליא שאינו מצליח להוציא לאור אף אחת מיצירותיו, ומתפרנס (בקושי) בעיקר מכתיבת ביקורות על ביוגרפיות ארוכות להחריד; מולו מוצב גווין בארי, סופר שזכה להצלחה עצומה אשר, למיטב הבחנתו של ריצ'רד, היא לחלוטין משוללת יסוד. ריצ'רד טל מנסה להכשיל את יריבו בשלל אמצעים, מקצועיים ואישיים כאחד, אך מוסיף להכשל אף בתחום זה של חייו.
בין "London Fields" ו"המידע", איימיס הוציא את חץ הזמן, שאף הוא תורגם לעברית. מדובר בסיפורו של רופא במחנה ההשמדה אושוויץ, אשר מסופר אחורנית (כולל דיאלוגים), משעת המוות ועד הלידה. שינוי כיוונו של הזמן מעצב כמעט כל התרחשות שגרתית בצורה ייחודית, והופך, למשל, את אירועי הזוועה באושוויץ למפעלו השאפתני של הצבא הנאצי ליצור עם חדש מתוך יסודות קיימים: עשן, חשמל, גז ואש. הספר היה מועמד לפרס בוקר.
הרומן "רכבת לילה" (1997) הוא דוגמה נוספת לזיווג דמויות נוסח איימיס. הפעם בין מייק הוליהן, בלשית אמריקאית אלכוהוליסטית, ובין ג'ניפר רוקוול, שאת תעלומת התאבדותה הוליהן נדרשת לחקור.
אחרי "רכבת לילה" איימיס כתב את האוטוביוגרפיה שלו "Experience", שזכתה בפרס הביוגרפיה ע"ש ג'יימס טייט.
"Yellow Dog", הרומן העשירי של איימיס, היה הכישלון הביקורתי הגדול ביותר שלו,
זאת על אף שהוא החשיב אותו לאחד הטובים שהוא כתב.

הספר מתאר מציאות דקדנטית במיוחד, דרך ארבעה סיפורים שנדמים כחסרי קשר בהתחלה, וכולם עוסקים בשורשיו האלימים של המין הגברי, ועל עימותיו עם החלש ממנו. הרומן יוצא דופן במשקל שהוא נותן לפורנוגרפיה כישות המעצבת את החיים המודרניים.
לאחר הביקורות הקשות, איימיס התרחק מסצנת הכתיבה הלונדונית וחי עם משפחתו באורוגוואי במשך שנתיים. במשך אותו זמן כתב את בית הפגישות, שעוסק בשני אחים המאוהבים באותה אישה, ומתרחש במחנה עבודה סובייטי במהלך העשור האחרון לשלטונו של סטלין.
בנוסף איימיס פרסם שני אוספים של סיפורים קצרים, אסופת קטעים עיתונאיים, שלוש אסופות מאמרים, וספר עיון אחד על תקופת השלטון הסובייטי של סטלין.
ספריו בעברית

חץ הזמן, תרגום: ורד שוסמן, כנרת, 1997.
המידע, כנרת, 1998.
רכבת לילה, תרגום: בועז וייס, כנרת, 2000.
בית הפגישות, תרגום: אמיר צוקרמן, אחוזת בית, 2010.
מאמרים פרי עטו

על "לוליטה", רנדום האוס, 1992.
על תעשיית הפורנוגרפיה, הגרדיאן, 2001.
על "התפוז המכני" של אנתוני ברג'ס, הניו יורק טיימס, 2012
על מעברו לארצות הברית, ניו ריפבליק, 2012.
על הכנס הרפובליקני, The Daily Beast‏, 2012.
הערות שוליים

↑  UK Book Club - 50 Greatest Writers: The Times list of 50 greatest writers since 1945 (showing 1-31 of 31)
1 2  Stringer, Jenny. Martin Amis, The Oxford Companion to Twentieth-century Literature in English. Oxford University Press 1996.
1 2  Amis, Martin. Experience: A Memoir, 2000
↑  מרטין איימיס
↑  He’s Leaving Home: a piece by Martin Amis - The New Republic - August 3, 2012
↑  YouTube: Martin Amis on The Rachel Papers
↑  James Tait Black Memorial Prize
↑  Why Amis's worst book may be his best chance of winning - Independent on Sunday - 15 February 2004
↑  ריאיון אצל צ'ארלי רוז על הספר Yellow Dog
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308082405171  PLWABN: 9810658225105606  BIBSYS: 90075387  BNE: XX1154714  BnF: cb118886854 (data)  CANTIC: a11828456  CiNii: DA02956517  GND: 119332183  ICCU: CFIV087103  ISNI: 0000 0001 2128 0011  LCCN: n50021590  LNB: 000025761  MusicBrainz: a1419897-9193-4f21-b5c3-f16b1f548f73  NDL: 00431410  NKC: jn19990009489  NLA: 35006042  NLG: 72647  NLK: KAC200811173  NSK: 000242183  NTA: 068439849  RERO: 02-A002926007  SELIBR: 231296  SNAC: w6z90vg7  SUDOC: 026684896  Trove: 139151  VIAF: 36913662   WorldCat (עם VIAF): 36913662
מרכיב סודי

מרכיב סודי או רכיב סודי הוא מרכיב (אנ') של מוצר שנשמר מקרוב מחשיפה ציבורית לטובת יתרון תחרותי (אנ'). בחלק מהמקרים, המרכיב הסודי עושה הבדל ניכר באופן הביצועים, במראהו או בטעמו של המוצר, ואילו בשאר המקרים המרכיב הסודי משמש כפרסומת מוגזמת. מרכיבים סודיים בדרך כלל מוגנים בחוקי סוד מסחרי ולא בפטנט, מאחר שפטנט היה מפרסם לציבור את המרכיב הסודי. עובדים הזקוקים גישה למרכיב הסודי נדרשים בדרך כלל לחתום על הסכם סודיות (אנ').
מרכיבים סודיים מפורסמים

Merchandise 7X, "המרכיב הסודי" או "הנוסחה הסודית" של קוקה-קולה. המרכיב נשאר סודי מאז המצאתו של קוקה-קולה ב-1886 על ידי ג'ון פמברטון. תיאור המרכיב נשמר בכספת ב-World of Coca-Cola (אנ') באטלנטה.
"המתכון הסודי של קולונל" של KFC, שנוצר על ידי הרלנד סנדרס בשנות ה-30 של המאה ה-20. המתכון, אשר מפורסם כמכיל "אחד עשר עשבי תיבול ותבלינים", נותר נעול בכספת בלואיוויל, קנטקי.
הרוטב המיוחד של ביג מק של מקדונלד'ס, שנחשב כגרסה של רוטב אלף האיים. על פי שרה ג'יי ג'ים מהפינגטון פוסט, הרוטב המיוחד סמיך יותר, מתוק יותר ובעל "טעם מעט שונה". מרכיבי הרוטב המיוחד זמינים באתר הרשמי של מקדונלד'ס. במקדונלד'ס החליטו לחשוף לא רק את מרכיבי הרוטב המיוחד, אלא גם איך מכינים אותו.
המתכון הסודי של Irn-Bru, שנוצר על ידי רוברט בר ב-1901.
הליקר שארטרז, משקה אלכוהולי ירוק או צהוב שנעשה ידי הנזירים במנזר בצרפת. סוד 130 עשבי התיבול המשמשים להכנתו ידוע אולי לשלושה נזירים בודדים.
ליקר העשבים הצ'כי בחרובקה, אשר מבוסס על תערובת של עשבי תיבול שונים, המוכרים רק לשני עובדים בהווה ושלושה לשעבר של המזקקה. כולם נאלצו להתחייב להסכם סודיות עד יום מותם.
הערות שוליים

↑  "Coca-Cola Moves its Secret Formula to The World of Coca-Cola" (הודעה לעיתונות). The Coca-Cola Company. 8 בדצמבר 2011. אורכב מ-המקור ב-24 בפברואר 2013. נבדק ב-19 בדצמבר 2011. {{cite press release}}:  (עזרה)
↑  About Us (אורכב 14.12.2020 בארכיון Wayback Machine) KFC. accessed October 7, 2011.
↑  "Secrets of the food industry". אורכב מ-המקור ב-12 בינואר 2014. נבדק ב-10 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Poundstone, William (1983). Big Secrets. William Morrow and Company. מסת"ב 0-688-04830-7.
↑  Gim, Sarah J. "Secret sauce is not Thousand Island dressing" (אורכב 19.07.2006 בארכיון Wayback Machine). The Huffington Post. July 17, 2006
↑  "McDonald's USA Ingredients Listing for Popular Menu Items" (PDF). McDonald's Corporation. בינואר 2007. p. 2. אורכב מ-המקור (PDF) ב-9 בדצמבר 2010. נבדק ב-18 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Irn Bru secrets to be passed on". BBC (באנגלית בריטית). 2009-05-25. ארכיון מ-2022-08-11. נבדק ב-2022-02-26.
↑  Meisler, Stanley (3 בינואר 1986). "Still-Secret Formulas: Chartreuse: Only Monks Do It Right". Los Angeles Times. Los Angeles, California. ארכיון מ-2016-08-14. נבדק ב-15 במרץ 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Nový ředitel převzal tajný recept na Becherovku, teď ho zná pět lidí". 6 ביוני 2016. ארכיון מ-2017-08-20. נבדק ב-2024-01-01. {{cite web}}:  (עזרה)
מרקוס גארבי

| --- | --- |

 לידה:  17 באוגוסט 1887 סנט אנ'ס ביי, ג'מייקה 
 פטירה:  10 ביוני 1940 (בגיל 52) ווסט קנזינגטון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ג'מייקה 
 מקום קבורה:  פארק הגיבורים הלאומיים 
 השכלה:  אוניברסיטת המדינה של קליפורניה, פרזנו  בירקבק, אוניברסיטת לונדון 
 מפלגה:  People's Political Party 
 בן או בת זוג:  איימי ז'אק גארבי (1922–10 ביוני 1940)  Amy Ashwood Garvey (25 בדצמבר 1919–15 ביוני 1922) 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של איגוד העיתונאים השחורים הלאומי (2004)  מסדר הגיבור הלאומי של ג'מייקה 
 
מרקוס גארבי (באנגלית: Marcus Mosiah Garvey;‏ 17 באוגוסט 1887 – 10 ביוני 1940) היה מנהיג ג'מייקני ומייסד תנועת החזרה לאפריקה. גארבי היה מוציא לאור, עיתונאי ואיש עסקים שהקדיש את חייו למען המאבק הלאומי השחור. הוא ייסד את "התנועה האוניברסלית לשיפור מעמד השחורים" (אנ') (UNIA), כאשר המסר הראשי של תנועה זאת קרא לחזרה לאפריקה, ועודד אנשים ממוצא אפריקאי לחזור ליבשת האם שלהם. כמו כן, גארבי הטיף לפאן-אפריקניות, השגת עצמאות לאומית של מדינות אפריקה, ארגון מדיני, חתירה לאי תלות כלכלית ואקטיביזם פוליטי, כמו גם לשחרור תרבותי ופסיכולוגי מעול הגזע הלבן.
תחילת דרכו

מרקוס גארבי נולד בסנט אנ'ס ביי שבג'מייקה כאח הצעיר ביותר במשפחה בת אחד עשר ילדים, לאב אשר עסק באיכרות ואם אשר עבדה כעוזרת בית. אביו, אשר היה צאצא לעבדים הג'מייקנים-אפריקאים (אנ'), לא היה האיכר הטיפוסי. הייתה ברשותו ספריה, דבר אשר תרם לפיתוח יכולות הקריאה של גארבי. בגיל 14, גארבי עזב את בית הספר על מנת להתחיל התמחות אצל מדפיס מקומי. ההתמחות של גארבי עברה בהצלחה, וגארבי קיבל משרה בתור מנהל מרכז הדפסה גדול טרם הגיעו לגיל 18. הישג זה, הפך את גארבי למנהל מרכז ההדפסה הצעיר ביותר בקינגסטון באותה תקופה.
גארבי החל להיות מעורב גם בחיים הפוליטיים בקינגסטון. בשנת 1909 הוא התקבל למועדון הלאומי (National Club) בתור עוזר מזכירות במועדון. מועדון זה, הוקם על ידי עורך הדין וחבר המועצה המחוקקת סנדי קוקס (Sandy Cox) ומטרתו הייתה להילחם בהשפעות השליליות של הקולוניאליזם הבריטי על פני האי. בשנת 1910 גארבי יצא לראשונה מהאי לקוסטה ריקה, שם הוא עסק במספר עבודות שונות, ביניהן פועל נמל ועורך עיתון. בתקופה זו, גארבי הפגין אקטיביזם ונוכחות פוליטית, כאשר תקף את הקונסול הבריטי על כך שאינו מגן על העובדים הבריטיים מהקולוניות הקריביות, ודחף את הפועלים להילחם על תנאי עבודה טובים יותר, דבר אשר גרר את מעצרו ולבסוף לסילוקו מקוסטה ריקה. לאחר מכן, גארבי המשיך לאמריקה הלטינית, שם צפה במצבם של העובדים מהקולוניות הקריביות במדינות השונות וניסה לגרום להם להילחם למען זכויותיהם.
לבסוף, לאחר שנים של עבודה באיים הקאריביים, גארבי החליט בעקבות קשיים כלכליים לחיות בלונדון בין השנים 1912–1914, שם התגוררה אחותו אינדיאנה ועבדה כאומנת. בלונדון, גארבי עבד בעיתונים African Times ו-Orient Review, עיתונים בעלי אוריינטציה פאן-אפריקאית חזקה אשר השפיעו מאוד על גארבי הצעיר. בנוסף, גארבי למד בלונדון פילוסופיה ומשפטים, דבר אשר תרם להתפתחות תפישותיו הפוליטיות יחד עם עבודתו כעורך עיתון.