stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרק 3 לחוקת ארצות הברית
חלק שני: כוח השיפוט, סמכות שיפוט ותנאי המשפט > סעיף 2: בית המשפט העליון כערכאה ראשונה וכערכאת ערעור > ערכאת ערעור

הרוב המוחלט של התיקים שבהם דן בית המשפט העליון מגיעים אליו כערכאת ערעור ולא כערכאה ראשונה. ישנם שני מקורות לתיקים שמגיעים לבית המשפט העליון כערכאת ערעור – תיקים שמגיעים מהערכאות הפדרליות הנמוכות שכונן הקונגרס ותיקים שהוכרעו בבתי המשפט של המדינות ועוסקים בדין הפדרלי. במקרה של ערעורים על החלטות הערכאות הפדרליות הנמוכות, לקונגרס הסמכות להחליט על הפרוצדורה שקשורה בערעורים ועל התנאים שיש לקיים בשביל לערער לבית המשפט העליון. באשר לערעורים שמגיעים מבתי המשפט של המדינות, החוק שקבע הקונגרס וההלכה שנקבעה בפסקי דין קובעים שבית המשפט העליון ידון רק בתיקים שלא ניתן עוד לערער עליהם במערכת המשפט של המדינה. בית המשפט העליון הבהיר שסמכותו לדון בהחלטות של בתי הדין של המדינות מצומצמת רק למקרים שבהם בית הדין של המדינה הסתמך על הדין הפדרלי או במקרים שבהם ברור כי היה ראוי להסתמך על הדין הפדרלי. השופט רוברט ה. ג'קסון כתב שהסיבה לסירוב של בית המשפט העליון לדון בתיקים שמבוססים על הדין של המדינה ולא על הדין הפדרלי היא "ברורה מאליה" ו"מצויה בחלוקת הכוח בין המדינה לבין מערכת המשפט הפדרלית ובמגבלת תחום השיפוט שלנו".
היסטורית, הקונגרס הגדיר שני מסלולים פרוצדורליים לערעור לבית המשפט העליון – ערעור בזכות וערעור ברשות, שנעשה על ידי הגשת בקשה לצו עיון מחדש. ההבדל המרכזי בין שני המסלולים הוא שבית המשפט חייב לדון בערעורים בזכות, בעוד שיש לו שיקול דעת בהחלטה האם להעניק צו עיון מחדש או לדחות את הבקשה.
במאה הראשונה לאחר כינון מערכת המשפט, כל התיקים שהגיעו לבית המשפט העליון היו במעמד של ערעור בזכות, ובית המשפט הדגיש את חובתו לדון בהם. לקראת סוף המאה ה-19 התברר שהרשות הרחבה להגיש ערעורים לבית המשפט יוצרת עומס רב על בית המשפט העליון, ובהדרגה צמצם הקונגרס את תחום המקרים שבהם ניתן להגיש ערעור בזכות. ב-1891 יצר הקונגרס את בתי המשפט לערעורים וכן את האפשרות לעתור לבית המשפט העליון בדרך של בקשה לצו עיון מחדש. התוצאה של מהלך זה הייתה ניתוב חלק ניכר מהמקרים לבתי המשפט לערעורים. ב-1925, ביוזמת ועדת שופטים שהקים נשיא בית המשפט העליון ונשיא ארצות הברית לשעבר ויליאם הווארד טאפט, צמצם הקונגרס באופן דרמטי את האפשרות לערעור בזכות, וכך ניתב את מרבית התיקים למסלול של בקשה לצו עיון מחדש. ב-1988 שב הקונגרס והרחיב את תחום המקרים שבהם יש להגיש בקשה לצו עיון מחדש, ולמעשה ביטל את האפשרות לערעור בזכות בכל המקרים, למעט תחום צר של ערעורים על תיקים שהוחלטו במושב של שלושה שופטים. תהליך זה מעניק לשופטי בית המשפט העליון שליטה כמעט מוחלטת על האג'נדה של בית המשפט העליון.
הכלל שלפיו פועלים השופטים כאשר הם מחליטים האם להיענות לבקשה לצו עיון מחדש לא מוגדר בחוקה, בחוק, או בכללים הרשמיים של בית המשפט. תחת זאת, השופטים פועלים על פי נוהג לא כתוב המכונה "כלל הארבעה" (Rule of four), שהיה מקובל לפחות מאז שנות ה-20 של המאה ה-20. לפי הכלל, כאשר בקשה לצו עיון מחדש מגיעה לבית המשפט העליון היא מופנה לוועידה של תשעת שופטי בית המשפט העליון, ונחוצה תמיכה של ארבעה מהם לפחות כדי שהצו יינתן. השופטים צמצמו בהדרגה את נכונותם להעניק צווי עיון מחדש, וכיום רק כ-80 מתוך כ-7,000–8,000 בקשות שמוגשות בכל שנה לבית המשפט מתקבלות. מחד, תהליך זה מאפשר לשופטים לשלוט בעומס על בית המשפט ולהתמקד בעתירות שהם רואים כחשובות ביותר; מאידך, החלטות השופטים לדחות בקשות לצו עיון מחדש לרוב אינן מנומקות, וביקורת עולה לעיתים קרובות על היעדר שקיפות ועל שליטה מוגזמת של השופטים באג'נדה של המוסד.
חלק שני: כוח השיפוט, סמכות שיפוט ותנאי המשפט > סעיף 2: בית המשפט העליון כערכאה ראשונה וכערכאת ערעור > ערכאת ערעור > דין ועובדות

הסעיף קובע כי בית המשפט העליון יכהן כסמכות אחרונה לערעורים "הן לגבי הדין והן לגבי העובדות". פסוקית זו עוררה מחלוקת כבר בימי אשרור החוקה, ותחולתה צומצמה על ידי התיקון השביעי לחוקה. האנטי-פדרליסט "ברוטוס" כתב שהסמכות להכריע לגבי עובדות היא למעשה דרך לעקוף משפט בפני מושבעים, שכן השופטים יוכלו להחליף את שיקול הדעת של המושבעים לגבי העובדות בשיקול הדעת של עצמם ("תהיה להם אותה סמכות לקבוע את העובדות כפי שהם יקבעו את הדין, ולא נשאר מקום לחבר מושבעים בערעורים לבית המשפט העליון"). המילטון התייחס לביקורת זו בכתבי הפדרליסט מס' 81. הוא הסכים שבחלק מהמקרים על בית המשפט העליון להימנע מבחינת העובדות ולהתמקד רק בדין, ובכלל זאת רוב המקרים שבהם בירור העובדות נעשה על ידי מושבעים, אך הוא השיב שההרשאה הרחבה לבחון גם עובדות נחוצה במקרים אחרים, שבהם המשפט לא נעשה בפני מושבעים. הטענה שהסעיף מוביל לביטול המשפט בידי מושבעים היא לדבריו "שקרית", שכן הפסוקית הבאה בסעיף מאפשרת לקונגרס לקבוע חריגים והסדרים לסמכות הערעור של בית המשפט העליון ובאופן זה להחריג ערעור על עובדות שהתבררו על ידי מושבעים.
התיקון השביעי לחוקה קובע ש"אף עובדה שנידונה על ידי חבר מושבעים לא תיבחן מחדש בשום בית משפט של ארצות הברית". בכך צמצם התיקון את הסמכות של בית המשפט לדון בעובדות רק למקרים שבהם בירור העובדות לא נעשה בערכאות קודמות על ידי מושבעים.
חלק שני: כוח השיפוט, סמכות שיפוט ותנאי המשפט > סעיף 2: בית המשפט העליון כערכאה ראשונה וכערכאת ערעור > ערכאת ערעור > פסוקית החריגים

הסיפא של הסעיף מכונה "פסוקית החריגים" (Exceptions Clause), והיא קובעת כי סמכותו של בית המשפט כערכאה לערעורים קיימת "בהתאם לחריגים ולהסדרים שיקבע הקונגרס". אחת השאלות שפסוקית זו מעוררת היא האם לבית המשפט סמכות לדון בערעורים רק כאשר הקונגרס מעניק לו את הסמכות הזו במפורש, או שהחוקה עצמה מעניקה לבית המשפט סמכות כללית לדון בערעורים, שמצומצמת רק כאשר הקונגרס קובע במפורש חריגים לסמכות זו. בפסק דין משנת 1796 (Wiscraft v. Dauchy) פסקו רוב השופטים לטובת הפרשנות הראשונה, לפיה בית המשפט זקוק לאישור מפורש לדון בערעורים. מרבית הפסיקות במאות הבאות הסכימו עם פרשנות זו. עם זאת, גם כיום ישנם משפטנים שסבורים שהפרשנות השנייה היא נכונה.
פסוקית זו, יחד עם הסמכות של הקונגרס לכונן ערכאות הכפופות לבית המשפט העליון, היא המקור לסמכות מעוררת המחלוקת של הקונגרס "להפשיט" את בתי המשפט מסמכויות שיפוט (Jurisdiction stripping), כלומר למנוע ערעורים על סוג מסוים של תיקים או אפילו על תיקים בודדים. סמכות זו נתפסת על ידי חלק מהמשפטנים כסכנה לשלטון החוק ואף תוארה כ"חרב דמוקלס" המאיימת על מערכת המשפט.
דוגמה בולטת לשימוש של הקונגרס בסמכותו להחריג נושאים מסמכות הערעור של בית המשפט התרחשה ב-1869, בזמן תקופת השיקום, בהקשר של תיק אקס פרטה מק'קרדל (Ex Parte McCardle). ויליאם מק'קרדל היה מוציא לאור ועורך ממיסיסיפי, שפרסם מאמרים נגד הקונגרס וצבא האיחוד. הוא נעצר על ידי מפקד צבא בגין המרדה, ובקשתו מבית המשפט הפדרלי המקומי למתן צו הביאס קורפוס נדחתה. מק'קרדל ביקש לערער לבית המשפט העליון, שקיים דיון בעניינו. לפני שהתקבלה ההחלטה, הקונגרס, שחשש כי הערעור יתקבל, ביטל את החוק שהעניק לבית המשפט העליון את הסמכות לדון בערעור. פסק הדין של בית המשפט קיבל את פעולת הקונגרס כחוקתית וקבע כי אין לבית המשפט סמכות שיפוטית לדון בתיק. מאז פסק דין זה, אישר בית המשפט פעמים רבות את הסמכות של הקונגרס להגביל את סמכותו של בית המשפט העליון לדון בערעורים. עם זאת, בשאלה האם יש גבול לכוחו של הקונגרס להפשיט את בית המשפט העליון מסמכות שיפוטית, ובפרט האם הקונגרס יכול לעשות זאת באופן שפוגע בליבת שלטון החוק, קיימת מחלוקת רבה בין משפטנים.
חלק שני: כוח השיפוט, סמכות שיפוט ותנאי המשפט > סעיף 3: משפטים פליליים

| --- | --- |
 :  ראו גם – התיקון השישי לחוקת ארצות הברית, התיקון השביעי לחוקת ארצות הברית
הסעיף השלישי של החלק השני קובע שבמערכת המשפט הפדרלית, כל המשפטים הפליליים, למעט דיונים הנוגעים להליך ההדחה של אדם מתפקיד רשמי (Impeachment), ייערכו בפני חבר מושבעים; בנוסף, הסעיף קובע שהמשפט הפלילי ייערך במדינה שבה בוצע הפשע, ושלקונגרס יש סמכות להחליט היכן ייערכו הליכים פליליים במקרים שבהם העבירה לא בוצעה באף אחת מהמדינות:
הליך השיפוט של כל הפשעים, למעט מקרים של הליך הדחה מתפקיד רשמי, ייעשה בידי חבר מושבעים; ומשפטים כאלה ייערכו במדינה שבה בוצעו הפשעים האמורים; אבל כאשר הפשעים לא בוצעו באף מדינה, ייערך המשפט במקום או במקומות שיורה הקונגרס בחוק.
המקור באנגלית
The Trial of all Crimes, except in Cases of Impeachment, shall be by Jury; and such Trial shall be held in the State where the said Crimes shall have been committed; but when not committed within any State, the Trial shall be at such Place or Places as the Congress may by Law have directed.
היסטורית, הזכות למשפט בידי מושבעים נמצאת כבר במגנה כרטה (1215), וההליך של משפט בפני 12 מושבעים, כפי שנהוג עד היום בארצות הברית, התבסס במאה ה-16. עם זאת, החוקה לא קובעת את מספר המושבעים שבפניהם ייערך המשפט. המתיישבים הבריטיים הביאו עימם את הכלל של משפט בפני מושבעים כבר בראשית ההתיישבות באמריקה הצפונית, והוא הובטח כזכות בחוקות של כל שלוש-עשרה המושבות. השימוש במושבעים נתפס כזכות העומדת למתיישבים אל מול השלטון הקולוניאלי הבריטי וכאחד מהכלים שעומדים לרשות הפרטים כדי להתגונן מפני עריצות. המשפטן האנגלי ויליאם בלקסטון, שכתביו היו מוכרים למנסחי החוקה, התייחס למשפט בפני מושבעים כאבן יסוד של מערכת המשפט וכמחסום מפני שימוש בפררוגטיבה של המלוכה כנגד החירויות של העם. במספר מקרים במושבות, כגון במשפט של ג'ון פיטר זנגר, חברי מושבעים (גדולים וקטנים) מקומיים מנעו אישום או הרשעה של אישים שהיו ביקורתיים כלפי השלטון הבריטי. בתגובה, השלטון הבריטי הרחיב את הסמכות השיפוטית של בתי משפט שמנהלים משפט ללא מושבעים (כגון בתי משפט למשפט ימי). המתיישבים באמריקה ראו בפעולות אלה פגיעה חמורה בחירותם וזכויותיהם, ורשימת התלונות כלפי המלך ג'ורג' השלישי בהכרזת העצמאות של ארצות הברית כוללת תלונה על כך שהוא נתן את הסכמתו לחקיקה שנועדה "לשלול מאיתנו, במקרים רבים, את היתרונות שבעמידה למשפט בפני מושבעים". בוועידת החוקה, לא היה דיון רב על סעיף זה, ונראה שכל הצדדים הסכימו על החיוניות של משפט בפני חבר מושבעים.
הכללים החוקתיים שקבועים בסעיף זה נמצאים גם בתיקון השישי לחוקה, שמפרט יותר על זכויותיו של הנאשם בפלילים. כפילות זו נוצרה כיוון שחלק מהמשתתפים בדיון על אשרור החוקה ועל ניסוח מגילת הזכויות הרגישו שסעיף זה אינו מספק הגנה חזקה מספיק לנאשמים. רוב הכללים הקבועים בתיקון השישי הוחלו באמצעות התיקון ה-14 לחוקה גם על המדינות, ועל אף שבית המשפט העליון הכיר בכך שהזכות למשפט פלילי בפני חבר מושבעים מוגנת פעמיים בחוקה, מרבית הפסיקה הסתמכה על התיקון כמקור המרכזי לזכות. התיקון השביעי לחוקה מקנה זכות למשפט בפני חבר מושבעים גם במקרים מסוימים של משפט אזרחי.
חלק שלישי: בגידה

החלק השלישי של הפרק מכיל שני סעיפים ובהם הגדרה של "בגידה" בארצות הברית, תנאים הכרחיים להרשעה בבגידה, מתן סמכות לקונגרס לקבוע את העונש במקרים שבהם הורשע אדם בבגידה, והצבת מגבלה על סמכות זו, בדמות איסור על ענישת הצאצאים של הבוגד על ידי מניעת ירושה (Corruption of Blood; מילולית: "השחתת הדם") או חילוט נכסיו.
העיסוק בבגידה הוא חריג בתוך המבנה הכללי של הפרק – זהו החלק היחיד בפרק שעוסק בעבירה ספציפית – ומעיד על החשיבות הרבה שהקנו מנסחי החוקה לפשע עצמו ולשימוש האפשרי לרעה בהרשעה וענישה בגינו. יחס מיוחד זה לפשעי בגידה אינו חריג בנוף התאוריה המשפטית והפוליטית של המאה ה-18. משפטנים רבים, כולל אדוארד קוק, מונטסקייה וויליאם בלקסטון ראו בבגידה את העבירה החמורה ביותר במדינה, והדגישו את הצורך להגדירה במדויק על מנת למנוע שימוש פוליטי בה בידי הממשל. כפי שהעיר רופוס קינג במהלך דיוניה של ועידת החוקה, הסעיף לא מונע מהממשל להאשים בוגדים בעבירות דומות שיצר הקונגרס תחת שם שונה (כגון ריגול או המרדה), והמחוקק יכול לקבוע לעבירות אלו עונש מוות, מבלי להתייחס למגבלות הקיימות בסעיף. אכן, לאחר שהתגלו קשיים בהרשעה בבגידה, נטה הממשל להאשים בעבירות אחרות ובתי המשפט לא מצאו בעיה עם פרקטיקה זו.
חלק שלישי: בגידה > סעיף 1: הגדרת בגידה ותנאים להרשעה בגינה

הסעיף הראשון מגדיר בגידה כגיוס לפעולה מלחמתית נגד ארצות הברית או סיוע פעיל לאויבים, וקובע שניתן להרשיע אדם בבגידה רק אם ישנם שני עדים לאותו מעשה שנקט האדם באופן מכוון או בעקבות הודאה שנמסרה בפומבי:
בגידה בארצות הברית תוגדר רק כגיוס מלחמה נגדן או דבקות באויביהן, במתן סיוע ותמיכה להם. שום אדם לא יורשע בבגידה, אלא אם יימצאו שני עדים לאותו מעשה גלוי, או בעקבות הודאה בפני בית משפט פתוח.
המקור באנגלית
Treason against the United States, shall consist only in levying War against them, or in adhering to their Enemies, giving them Aid and Comfort. No Person shall be convicted of Treason unless on the testimony of two Witnesses to the same overt Act, or on Confession in open Court.
חלק שלישי: בגידה > סעיף 1: הגדרת בגידה ותנאים להרשעה בגינה > מקורות היסטוריים

המקור המוקדם ביותר לשפה שבה נוקטת החוקה הוא חוק הבגידה של שנת 1351 (אנ'), מתקופת אדוארד השלישי, מלך אנגליה. החוק מ-1351 כולל בהגדרת הבגידה את האשמה של "גיוס מלחמה כנגד אדוננו המלך בממלכתו, או דבקות באויביו של המלך בממלכתו, במתן סיוע ותמיכה". מילים אלו אומצו על ידי מנסחי החוקה (בניקוי ההתייחסות למלך). מנסחי החוקה הכירו את נוסח החוק מההתייחסויות הרבות אליו בכתביהם של משפטנים, שלאורך ההיסטוריה נטו לשבח את החוק במיוחד בשל הגדרתו המצמצמת של המונח "בגידה". גם בקולוניות באמריקה הצפונית ובמדינות בתקופת המהפכה נטו להשאיל את הביטויים האלה מהחוק האנגלי. ג'וזף סטורי כתב על מנסחי החוקה שהם "אימצו את המילים של חוק הבגידה של אדוארד השלישי; ובכך, במשתמע, על מנת לשלול לחלוטין את הסיכויים לפרשנויות שרירותיות, הם הכירו בפרשנות של הביטויים האלה במשפט הפלילי, ששרדו במשך עידנים". עם זאת, בתקופת המהפכה הפרשנות המצמצמת של המונח בגידה לא תמיד נשמרה, ובחלק מהמקרים המחוקקים במדינות נתנו לביטוי "לגייס מלחמה" פרשנות רחבה.
מקור היסטורי נוסף שהשפיע על ניסוח הסעיף הוא "חוק הבגידה של שנת 1695", שהתקבל בפרלמנט של אנגליה בתקופת ויליאם השלישי. חוק זה קבע, בין השאר, שלא ניתן להאשים אדם בבגידה, אלא אם יימצאו שני עדים לאותה עבירה גלויה. גם כלל זה אומץ, לפני שנוסחה החוקה, על ידי רוב הממשלות במושבות באמריקה הצפונית והמדינות בתקופה המהפכנית. מנסחי החוקה אימצו את הכלל הזה, עם שני שינויים: במקום התייחסות ל"אותה עבירה גלויה" (overt offence) הם קבעו שנדרשת עדות לגבי אותו "מעשה גלוי" (overt act), ונוספה התייחסות להודאה במשפט פתוח כתמיכה אלטרנטיבית למעשה בגידה של נאשם.
הדיונים בוועידת החוקה מראים שעיקר הדאגה של מנסחי החוקה הייתה האפשרות לשימוש לרעה במשפטי בגידה, ומתוך כך הצורך לצמצם את ההגדרה ולקבוע באופן ברור מגבלות על האפשרות להרשעה. בדיונים על אשרור החוקה אחת הביקורות הבולטות על המסמך הייתה שהיא אינה כוללת מגילת זכויות. בתגובה, תומכי החוקה הבליטו את המגבלות שמציבה החוקה לגבי הגדרת "בגידה" והרשעה בגינה, כדוגמה לאופן שבו מגינה החוקה על האזרחים. אף על פי שמדיסון הביע בוועידת החוקה דאגה מכך שהסעיף מצר מידי את ההגדרה של בגידה, בכתבי הפדרליסט מס' 43 הוא שיבח הסעיף שמגן על האזרחים מפני האשמות שווא. גם המילטון הזכיר את הסעיף (בכתבי הפדרליסט מס' 84) כאחד הביטחונות שנותנת החוקה לשמירה על זכויות האזרח.
חלק שלישי: בגידה > סעיף 2: ענישה בגין בגידה

סעיף זה קובע שלקונגרס תהיה הסמכות לקבוע בחוק את עונשם של בוגדים. בנוסף הוא מציב מגבלה על חקיקת הקונגרס, והיא שהקלון בגין בגידה לא ימנע מיורשיו של המורשע מלרשת את נכסיו ולא יוביל לחילוט נכסיו מעבר לתקופת חייו:
לקונגרס תהיה הסמכות להכריז על העונש בגין בגידה, אבל ביטול הזכויות בגין בגידה לא יביא להשחתת הדם, או לחילוט נכסים, למעט בתקופת חייו של המורשע.
המקור באנגלית
The Congress shall have Power to declare the Punishment of Treason, but no Attainder of Treason shall work Corruption of Blood, or Forfeiture except during the Life of the Person attainted.
במשפט המקובל האנגלי, התוצאה המיידית של גזר דין מוות הייתה המחיקה המוחלטת של האישיות המשפטית של הנידון והביטול של הזכויות הקשורות בה. ההכרזה על אדם ככזה נקראה "Attainder", מהפועל בצרפתית עתיקה ateindre שמשמעותו להחזיק, להכות או להאשים. במרוצת השנים חל בלבול בעקבות הדמיון לפעלים אחרים בצרפתית ובאנגלית שמשמעותם להכתים (בצרפתית, teindre; באנגלית, to taint), ומכאן הקשר למושג המשפטי "קלון". המילים שבהם משתמשת החוקה, "Attainder of Treason", מתייחסות למקרה הספציפי של קלון המבטל זכויות של המורשע בבגידה. לפעולה זו היו שתי משמעויות מעשיות מרכזיות. ראשית, נכסיו של האדם המורשע בבגידה חולטו ועברו לרשות הכתר, למשך תקופה או עד תום חייו, ונמנעה ממנו גישה לנכסיו ולאדמותיו. שנית, "השחתת הדם", שפירושה מניעת האפשרות של הנידון לרשת נכסים או להוריש את נכסיו. מנסחי החוקה היו מודעים לשימוש הפוליטי הרחב שעשתה המלוכה באנגליה במוסד זה. כחלק מניסיונם למזער את האפשרות לשימוש ברעה בהאשמות בבגידה, הם קבעו שהעונש שהקונגרס יקבע לא יכול לכלול את התוצאות שהיו לבגידה בבריטניה.
הקונגרס הראשון של ארצות הברית קבע שהעונש על בגידה הוא מוות. עם זאת, בכמה מתוך המקרים המעטים שבהם הורשעו אמריקאים בבגידה נקצב לבסוף עונשם על ידי הנשיא ובמקרים אחרים (כגון במרד הוויסקי) נמנע ההליך המשפטי באמצעות חנינה נשיאותית.
לקריאה נוספת

The Debate Over the Judicial Branch – ריכוז של כתבי הפדרליסטים והאנטי-פדרליסטים על מערכת המשפט, במהלך הדיונים על אשרור החוקה, באתר אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון (באנגלית)
Founders' Constitution – אנתולוגיה של מקורות ראשוניים הקשורים לחוקה: תוכן עניינים, פרק 3 חלק 1, פרק 3 חלק 2 סעיף 1, פרק 3 חלק 2 סעיף 2, פרק 3 חלק 2 סעיף 3, פרק 3 חלק 3, באתר אוניברסיטת שיקגו (באנגלית)
Johnny H. Killian, George A. Costello, and Kenneth R. Thomas (editors), The Constitution of the United States of America: Analysis and Interpretation, Artilce III: Judicial Department, Congressional Research Service (Library of Congress: 2002)
תורת החבורות

תורת החבורות היא ענף של המתמטיקה (במסגרת האלגברה) העוסק בחקר המבנה האלגברי הקרוי חבורה ובפונקציות משמרות המבנה שמוגדרות עליו, הנקראות הומומורפיזמים.
חבורה היא מבנה אלגברי הכולל אוסף של איברים ופעולה מוגדרת ביניהם המקיימת מספר כללים מתמטיים.
תורת החבורות פותחה כתורה מתמטית, כזו שיש בה חשיבות לענפי מתמטיקה אחרים וכתורה העומדת בפני עצמה. במאה העשרים נמצאו לתורת החבורות שימושים נרחבים בפיזיקה ובמדעי המחשב.
היסטוריה

לתורת החבורות שלושה שורשים: חקר משוואות אלגבריות, תורת המספרים וגאומטריה. המתמטיקאים הראשונים שעסקו בתחום זה הם אוילר, גאוס, לגראנז', אבל ובפרט אווריסט גלואה. גלואה הוא הראשון שיצר זיקה בין תורת החבורות לתורת השדות, באמצעות תורה הקרויה היום תורת גלואה.
אחת הבעיות הראשונות שהובילו לתורת החבורות היא זו של יצירת משוואה ממעלה  m ששורשיה הם ביטויים סימטריים בשורשים ידועים של משוואה נתונה ממעלה  n (כאשר  m<n). מקרים פשוטים של בעיה זו נחקרו כבר במאה ה-17. ז'וזף לואי לגרנז' למד ב-1770 את ההתנהגות של פונקציות בשורשים (כגון  \ x_{1}x_{2}+x_{3}x_{4}) תחת החלפת שורשים זה בזה. על הקרקע הזו צמחו רעיונותיו של גלואה, יותר מ-60 שנה אחר-כך.
בשנת 1831 היה גלואה הראשון שהבין שפתרונה של משוואה אלגברית קשור למבנה של חבורת התמורות של הפתרונות של אותה משוואה. גלואה עסק כאמור בקבוצות (להן קרא "חבורות") של תמורות של שורשים של פולינום נתון. במאמר שהגיש גלואה לאקדמיה הצרפתית למדעים בתחילת 1831, ונדחה באמצע אותה שנה, הוא מגדיר חבורה כאוסף של הצבות, כלומר, החלפות של השורשים זה עם זה. זהו, בתיארוך מדויק להפליא, רגע לידתה של תורת החבורות (מעריכים שגלואה המציא את המושג, והחל לפתח את התאוריה שסביבו, במאי 1829). עבודתו של גלואה לא זכתה להכרה בחייו, והיו אלה רק ז'וזף ליוביל וקאמי ז'ורדן שהביאו את עקרונותיו למרכז הבמה המתמטית. בשנת 1846, 14 שנים לאחר מותו של גלואה, פרסם ליוביל את כתביו האניגמטיים לאחר שהשקיע חודשים אחדים בבדיקתם ופענוחם. בגרסה זו כבר נמצאת הגדרה מפורשת יותר שבה גלואה מזהה תמורות עם הצבות, וקובע במפורש את דרישת הסגירות, המאפשרת לטפל בהרכבה של תמורות. אוגוסטן לואי קושי המציא את החבורות סמוך לזמן פרסומם של הרעיונות של גלואה, בספטמבר 1845, אלא שהגרסה שלו לא הייתה בשלה.
בשנות החמישים של המאה ה-19 פיתחו את רעיונותיו של גלואה אנריקו בטי (1851) וארתור קיילי, שנתן ב-1854 את ההגדרה האקסיומטית שהפכה לסטנדרטית, והוכיח (במשפט קיילי) שהיא אינה שונה מן ההגדרה של גלואה. בשנים 1856–1858 כבר נתן ריכרד דדקינד סדרה של הרצאות על חבורות ותורת גלואה בגטינגן. ב-1870 פרסם ז'ורדן ספרו Traité des Substitutions et des Équations Algébriques, שבו סיכם את מחקריו בתחום, המבוססים על המאמרים של גלואה, ואלו היוו את היסודות לחקר תורת החבורות בעשורים הבאים.
תרומת תורת החבורות בעבר

אחד היישומים הרציניים הראשונים של תורת החבורות למדעים היה בסיווג כל המבנים האפשריים של גבישים. האטומים של גביש יוצרים שריג תלת-ממידי אחיד, והעניין המתמטי המרכזי הוא לרשום את כל חבורות הסימטריה של שריגים כאלה, כי הן מראות את הסימטריות של הגביש ביעילות. בשנת 1891, המתמטיקאי הרוסי יבגראף פיודורוב והמתמטיקאי הגרמני ארתור מוריץ שנפליס הוכיחו שקיימות בדיוק 230 חבורות סימטריה של גבישים במרחב. חוקר אנגלי נוסף בשם ויליאם בארלו (Barlow) הכין רשימה דומה, אך לא מלאה. שיטה מודרנית לאיתור המבנה של מולקולות ביולוגיות כגון חלבונים, נשענת על העברת קרני-X דרך הגביש הנוצר על ידי המולקולה והתבוננות בדפוסי השבירה של הקרניים. חשוב לדעת את הסימטריות של הגביש כדי להסיק מהן על מבנה המולקולה הנחקרת. אותו דבר נכון לגבי ניתוח פורייה.
תחומי המחקר

במסגרת תורת החבורות נחקרים חבורות למחצה וגרופואידים; חבורות סופיות (ראו לדוגמה משפט המיון), ובפרט חבורות תמורות וחבורות p; תורת ההצגות (בעיקר של חבורות סופיות או של חבורות קומפקטיות מקומית); חבורות אבליות אינסופיות (במסגרת תורת המודולים); חבורות ליניאריות, ובפרט חבורות לי והסריגים שלהן, ובכללם חבורות אריתמטיות. יוצרים ויחסים נחקרים במסגרת תורת החבורות הקומבינטורית. בתורת החבורות הגאומטרית הרעיון המרכזי הוא המרת חבורה נוצרת סופית בגרף קיילי שלה (ביחס לקבוצת יוצרים סופית כלשהי), שעליו מוגדרת מטריקה טבעית, וחקירת התכונות בקנה-מידה גדול של מרחב זה, שהן התכונות שאינן תלויות בבחירת קבוצת היוצרים.
לתורת החבורות קשרים הדוקים עם תחומים מרכזיים אחרים במתמטיקה, וביניהם גאומטריה (ראו פעולת חבורה על קבוצה וריצוף), טופולוגיה אלגברית, קומבינטוריקה ואריתמטיקה, וגם עם ענפים שונים של הפיזיקה והכימיה.
ראו גם

חבורה (מבנה אלגברי)
תורת החוגים
מילה (תורת החבורות)
תאים מציגי אנטיגן

| --- | --- |

הצגת אנטיגן מגרה תאי T לא בשלים להפוך לתאי CD8+ בוגרים ציטוטוקסיים (רעילים) או לתאי CD4+ בוגרים
 שיוך:  תא 
 מזהים
 FMA:  273565 
 קוד MeSH:  A11.066 
 מזהה MeSH:  D000938 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0003315 
 
תא מציג אנטיגן (באנגלית: APC – antigen-presenting cell) או תא עזר (accessory cell) הוא תא המציג אנטיגן הקשור בחלבוני מערך תאימות רקמות (MHC – major histocompatibility complex) על פני השטח שלו; תהליך זה ידוע כהצגת אנטיגן. תאי T עשויים לזהות מערכים אלה באמצעות קולטני תאי T שלהם (TCRs). תאים מציגי אנטיגן מעבדים אנטיגנים ומציגים אותם לתאי T כדי שאלה ישמידו את הפתוגן הפולש או את התא הסרטני.
כמעט כל סוגי התאים יכולים להציג אנטיגנים בצורה כלשהי. תאים מציגי אנטיגן נמצאים במגוון סוגי רקמות. תאים ייעודיים המציגים אנטיגן, בהם מקרופאגים, תאי B ותאים דנדריטים, מציגים אנטיגנים זרים לתאי T מסייעים, ותאים שנגועים בנגיף או תאים סרטניים יכולים להציג אנטיגנים שמקורם בתא לתאי T ציטוטוקסיים שיפעלו לחיסול התאים הנגועים או הסרטניים. הצגת אנטיגן מסתמכת על משפחת חלבוני מערך תאימות רקמות ועל מולקולות איתות אחרות על פני השטח של תאים מציגי אנטיגן ותאי T.
תאים מציגי אנטיגן הם חיוניים לתגובה חיסונית סתגלנית יעילה, ובהם תלוי תפקודם של תאי T ציטוטוקסיים ושל תאי T מסייעים. הצגת אנטיגן מאפשרת ספציפיות של חסינות סתגלנית (אדפטיבית) ויכולה לתרום לתגובות חיסוניות נגד פתוגנים תוך-תאיים וחוץ-תאיים. תאים מציגי אנטיגן מעורבים גם בהגנה מפני גידולים. חלק מהטיפולים בסרטן כוללים יצירת תאים מלאכותיים שמציגים אנטיגן כדי לקדם את מערכת החיסון הסתגלנית לשים לעצמה למטרה תאים ממאירים.
סוגים ותפקידים

תאים מציגי אנטיגן מתחלקים לשתי קטגוריות: מתמחים ולא מתמחים. אלה המבטאים מולקולות מערך תאימות רקמות מסוג 2 (Class II) יחד עם מולקולות קו-סטימולטוריות (שיוצרות גירוי ותגובה בו-זמנית) עם קולטנים לזיהוי דפוסים נקראים לעיתים תאים מציגי אנטיגן מתמחים. תאים מציגי אנטיגן לא מתמחים מבטאים מולקולות מערך תאימות רקמות מסוג 1 (class I).
סוגים ותפקידים > תאי T

יש להפעיל תאי T לפני שהם יכולים להתחלק ולבצע את תפקידם. ההפעלה נעשית על ידי אינטראקציה עם תא מציג אנטיגן מקצועי, המציג לתאי T אנטיגן המזוהה על ידי הקולטן. תא מציג אנטיגן המעורב בהפעלת תאי T הוא בדרך כלל תא דנדריטי. תאי T אינם יכולים לזהות אנטיגנים חופשיים או מסיסים ולכן אינם יכולים להגיב להם. הם יכולים לזהות ולהגיב רק לאנטיגן שעובד והוצג על ידי תאים באמצעות מולקולות נשאיות כמו מולקולות חלבוני מערך תאימות רקמות (MHC – major histocompatibility complex). תאי T עוזרים יכולים לזהות אנטיגן אקסוגני (חיצוני) המוצג על מולקולות מערך תאימות רקמות מסוג 2; תאי T ציטוטוקסיים (רעילים) יכולים לזהות אנטיגן אנדוגני (פנימי, תוך גופני או תוך תאי) המוצג על מולקולות מערך תאימות רקמות מסוג 1. רוב התאים בגוף יכולים להציג אנטיגן לתאי T ציטוטוקסיים מסוג CD8+ דרך מולקולות מערך תאימות רקמות מסוג 1; עם זאת, המונח "תא מציג אנטיגן" משמש במיוחד לתיאור תאים מציגי אנטיסן מתמחים. תאים כאלה מבטאים מולקולות מערך תאימות רקמות מסוג 1 וגם 2 ויכולים לעורר תאי T עוזרים מסוג CD4+ וכן תאי T ציטוטוקסיים.
תאים מציגי אנטיגן יכולים גם להציג ליפידים זרים ועצמיים לתאי T ולתאי הרג טבעיים על ידי שימוש במשפחת החלבונים CD1, הדומים מבחינה מבנית למשפחת מערך תאימות רקמות מסוג 1.
סוגים ותפקידים > תאים מציגי אנטיגן מתמחים

תאים מציגי אנטיגן מתמחים מתמחים בהצגת אנטיגנים לתאי T. הם יעילים בהפנמת אנטיגנים, על ידי פגוציטוזיס (למשל מקרופאגים) או על ידי אנדוציטוזיס מתווכת קולטן (תאי B), עיבוד האנטיגן לשברי פפטידים ואז הצגת הפפטידים הללו (הקשורים למולקולת מערך תאימות רקמות מסוג 2) על הממברנה שלהם. תא T מזהה ומקיים אינטראקציה עם קומפלקס מולקולת מערך תאימות רקמות מסוג 2 מסוג אנטיגן (antigen-class II MHC molecule complex) על גבי הממברנה של התא המציג אנטיגן. לאחר מכן מופק אות מעורר נוסף על ידי התא המציג אנטיגן, מה שמוביל להפעלה של תא ה-T. הביטוי של מולקולות קו-סטימולטוריות (היוצרות תגובה בו זמנית) ומולקולת מערך תאימות רקמות מסוג 2 מגדיר תאים מציגי אנטיגן מתמחים. תאים מציגי אנטיגן מתמחים מבטאים גם מולקולות מערך תאימות רקמות מסוג 1.
הסוגים העיקריים של תאים מציגי אנטיגן מתמחים הם תאים דנדריטים, מקרופאגים ותאי B.