stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצודת כרכ
מבנה המצודה

המצודה נמצאת בקצה הדרומי של רמה קטנה שצורתה כשל משולש, ושעליה שוכנת גם העיר העתיקה של כרכ. הצלבנים כינו את הגבעה שעליה קמה המצודה בשם "סלע המדבר" (Petra Deserti). אורכה של המצודה הוא 220 מטר ורוחבה נע בין 125 מטר בצפון ל-40 מטר בדרום. היא מוקפת בחפיר בצידה הצפוני (3 במפה) ובמדרונות טבעיים ביתר צדדיה. המדרון הדרומי (3 במפה) הועמק באופן מלאכותי כדי לחצוץ בין המצודה לגבעת אום אל-תלאג'ה הגבוהה ממנה והשוכנת מדרום לה, והוא שימש גם כמאגר מים (4 במפה). מהגבעה נהג צלאח א-דין להפגיז את המצודה. בצידה המזרחי של המצודה משתרעת חלקלקה גדולה, שמעבר לתפקידה ההגנתי, שימשה את רנו משטיון כאתר להשלכת אסירים אל מותם.
שני שערים מוליכים אל המצודה מכיוון צפון - השער הצלבני (2 במפה) והשער העות'מאני (1 במפה). השער הצלבני נבנה לפי כללי האדריכלות הצבאית הצלבנית. המעבר דרכו צר ומפותל ונועד להשהות את כניסת האויב אל המצודה, בין היתר על ידי בניית פרוזדורים ומדרגות שאינם מוליכים לשום מקום. השער העות'מאני רחב יותר ונוח למעבר. שני גשרי עץ קטנים חוצים את החפיר ומוליכים אל שני השערים. שטח המצודה עצמו מחולק לחצר העליונה בצידה המזרחי (החלק הימני במפה) ולחצר התחתונה בצד המערבי (החלק השמאלי במפה). בחצר העליונה שוכנים אולמות האבירים (ליד 3 במפה), הקפלה וחדר המלבושים (6 במפה), המטבח ומבני המגורים ורוב המבנים הממלוכים ששרדו במצודה. החצר התחתונה נבנתה מחדש בתקופה הממלוכית ובין היתר נמצא בה כיום המוזיאון (8 במפה).
בין שני השערים משתרע המבנה המוארך והשמור יחסית של "אולמות האבירים" או "האורוות". למבנה שתי קומות ושתיהן מקורות בקמרון חבית. הוא שימש כמקום מגורים וכמקלט בעת הפגזות, וכן כאורווה. בחלקה הצפון-מזרחי של המצודה נמצאים המטבח שבו נשתמרו אבני רחיים לדישת זיתים, ולידו מחסנים גדולים לשמן זית ולחיטה. ליד המטבח שוכנים תנור גדול, באר ומגורי החיילים.
בחלקה הדרום-מזרחי של המצודה, בסמוך לחלקלקה, שוכנים שבעה תאי מאסר ואולם מוארך שבו קבוע חלון רוזטה אשר העניק לו את שמו. רוב המבנים באזור זה הם ממלוכים, ובין היתר שוכנים בו הארמון הממלוכי שנבנה ב-1311 (7 במפה), מסגד נוסף וצמוד לו אשר שימש את השליט, ובית מרחץ ממלוכי. בקצה הדרומי של מתחם זה הקים ביברס את מגדל השמירה הממלוכי המתנשא לגובה של ארבע קומות. בשל כך שצד זה של המצודה פונה אל גבעת אום אל-תלאג'ה, הביצורים בו הם הכבדים ביותר בכל המצודה. עובי החומה מגיע ל-6.5 מטר ובכל ארבע הקומות קבועים חרכי ירי.
בסלע עליו נצבת המצודה נחפרו מנהרות ומעברים תת-קרקעיים שחלקם טרם נחקר, וייתכן שאלה משתרעים על פני שבע קומות.
המוזיאון

המוזיאון הארכאולוגי של כרכ שוכן במצודה מאז שנת 1980. בנוסף לממצאים מוסלמים מהתקופה הממלוכית ומהתקופה העות'מאנית, מציג המוזיאון מוצגים מתקופת האבן החדשה, מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל. בנוסף כולל האוסף ממצאים מהתקופות המואבית, הנבטית, הרומית, הביזנטית והצלבנית. המוזיאון חודש ונפתח לקהל מחדש בשנת 2004.
לקריאה נוספת

Hugh Kennedy, Crusader Castles, Cambridge University Press, 1994, pp. 45–51
Denys Pringle, "Karak", in Secular buildings in the Crusader Kingdom of Jerusalem: an archaeological Gazetteer, Cambridge University Press, 1997, pp. 59-60
הערות שוליים

↑  פיגוע ירי בדרום ירדן: תשעה נהרגו; 14 תיירים הוחזקו בני ערובה - וואלה חדשות, באתר וואלה, 18 בדצמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007402117905171
פריקס

| --- | --- |

כרזת הסרט. בראש הכרזה מופיע המשפט: "האם אישה בגודל נורמלי יכולה באמת לאהוב גמד?"
 מבוסס על:  הסיפור הקצר Spurs‏ (1923)
 בימוי:  טוד בראונינג
 הופק בידי:  טוד בראונינג, אירווינג תלברג
 תסריט:  ויליס גולדבק, אליוט קלוסון, ליאון גורדון, אדגר אלן וולף, אל בוסברג וצ'ארלס מקארתור
 עריכה:  בזיל וראנגל
 שחקנים ראשיים:  הארי ארלס אולגה בקלנובה הנרי ויקטור ליילה היימס וולאס פורד
 צילום:  מריט גרסטד 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  MGM
 חברה מפיצה:  MGM
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1932 
 משך הקרנה:  זמן מקורי: 90 דקות גרסה מקוצרת: 64 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט אימה, סרט מתח, סרט פלאשבק, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
פריקס (באנגלית: Freaks) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1932 בבימויו ובהפקתו של טוד בראונינג, שדמויותיו הם "פריקים" המשתתפים בהופעות ראווה בקרקס. הסרט הופק בידי חברת מטרו גולדווין מאייר (MGM) לפני החלתן של המגבלות שנקבעו בכללי קוד הייז בהוליווד. התסריט מתבסס על סיפורו הקצר של טוד רובינס Spurs ("דורבנות") משנת 1923. בצעד יוצא דופן גייס בראונינג לדמויות הפריקים אמני קרקס אמיתיים שהופיעו במופעי מוזרויות (Freak shows), כולל גמדים ואנשים בעלי עיוותים ודפורמציות פיזיות, וזאת במקום ללהק שחקנים רגילים ולשוות להם מראה של פריקים באמצעות תלבושות ואיפור.
בראונינג עצמו היה אמן בקרקס נודד בנערותו, עוד לפני שהחל בקריירת הקולנוע שלו, ולפיכך חש קשר לסיפורו של רובינס והחל לעבדו לקולנוע כבר ב-1927. ה"פריקים" בעלי הגוף המעוות, מוצגים בסרט כאדיבים וטובי לב, בעוד שהמפלצות האמיתיות הן דווקא אמני הקרקס הרגילים, שזוממים לרצוח את אחד הפריקים כדי לרשת את הונו הרב. משמתגלה מזימתם נוקמים בהם הפריקים נקמה אכזרית.
בראונינג יצר את הסרט בשיא הצלחתו, לאחר שסרט האימה "דרקולה" (1931) בבימויו נחל הצלחה גדולה בקופות, אך "פריקס" לא זכה להצלחה דומה בקרב הצופים. למעשה הוא זכה לביקורות קשות בעת יציאתו לאקרנים ונחשב לכישלון חרוץ בקופות. רק בשנות ה-60 של המאה ה-20 זכה הסרט לעדנה, לאחר הקרנתו בפסטיבל ונציה ב-1962, ותואר אז בידי המבקרים כסרט אנושי מלא חמלה. כיום נחשב הסרט לאחד מגדולי סרטי האימה בכל הזמנים, וב-1994 אף הוכרז כסרט הראוי לשימור, והתווסף לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עלילה

סיפור העלילה המרכזי בסרט מתמקד בגמד הנס (הארי ארלס), המופיע במופע שוליים בקרקס. הוא מאורס לגמדה אחרת המופיעה בקרקס, פרידה (דייזי ארלס), אך חושק באמנית הטרפז היפה קלאופטרה (אולגה בקלנובה), שאינה מגלה בו עניין. אך כשנודע לקלאופטרה על הונו הרב, היא מפתה אותו ולבסוף גם מתחתנת אתו, במטרה לרשת את הונו ולברוח עם אהובה האמיתי הרקולס (הנרי ויקטור), איש השרירים. בטקס קבלת הפנים בחתונתה עם הנס, מסיבים כל ה"פריקים" לשולחן ומחליטים לקבל את קלאופטרה אל קרבם על אף חריגותה בהיותה "נורמלית". הם עורכים מעין טקס קבלה, שבו הם מעבירים מיד ליד גביע גדול מלא יין, וכל אחד שותה ממנו, כשהם שרים ללא הפסק "אנו מקבלים אותה! אנו מקבלים אותה! אחת מאתנו! אחת מאתנו! גוּבּל-גוֹבּל, גוּבּל-גוֹבּל!" ("We accept her! We accept her! One of us! One of us! Gooble-gobble, gooble-gobble!‎"; משפט שהפך לציטוט מפורסם מהסרט). הטקס מעורר גועל אצל קלאופטרה, שפולטת בטעות כי היא מנהלת רומן עם הרקולס. היא גם לועגת לפריקים, שופכת את היין בפניהם ומבריחה אותם. אף על פי שהושפל, מחליט הנס להישאר עם קלאופטרה.
זמן קצר לאחר מכן, חש הנס ברע ונופל למשכב. קלאופטרה הרעילה את כוס היין שלו בחתונה, והיא ממשיכה לטפטף טיפות רעל לתרופה שלו כדי להביא למותו. באחת הפעמים שבהן דנים קלאופטרה והרקולס במזימת הרצח של הנס, שומעת אותם במקרה ונוס (ליילה היימס), אחת מאמניות הקרקס ה"נורמליות", ואצה לספר את ששמעה להנס ולשאר הפריקים. בשיאו של הסרט, תוקפים הפריקים הזועמים את קלאופטרה ואת הרקולס באקדחים, בסכינים ובחפצים חדים אחרים, ומעוותים לחלוטין את גופם ופניהם של השניים לכדי חזות מעוררת חלחלה. הרקולס אמנם אינו נראה שוב על המרקע, אולם בסופו המקורי של הסרט, הפריקים אף מסרסים אותו. קטע זה הוסר מהסרט בשל התנגדות נמרצת של הצנזורה. בסיום הסרט נחשף גורלה המר של קלאופטרה, שהפכה ל"ברווז אנושי" מקרקר. הפריקים המיסו את ידיה והשחיתו אותן לצורה של רגלי ברווז, ופלג גופה התחתון כוסה לצמיתות בזפת ובנוצות.
לאחר השלמת הסרט הוסיפו לו ב-MGM "סוף טוב", שבו חי הנס חיי עושר בבית מפואר. ונוס וחברה הליצן, פורסו (וולאס פורד), באים לבקר אותו בביתו יחד עם פרידה, שמנחמת את הנס כשהוא פורץ בבכי.
עלילה > קטעים נוספים

מעבר לסיפור העלילה הראשי, כלולים בסרט קטעים המציגים מראות "אותנטיים" של חיי הפריקים המופיעים בקרקס. למשל:
האישה המזוקנת, אהובתו של "השלד האנושי", יולדת את בתם המשותפת.
ויולט, התאומה הסיאמית של דייזי, שנשואה לאחד מליצני הקרקס, מתארסת בעצמה לבעלים של הקרקס. כאשר ויולט מתנשקת עם אהובה, נראה שדייזי מגיבה לכך בעוררות מינית, וויולט, שעוצמת את עיניה, מרגישה כאשר הוא נוגע בכתפה של אחותה דייזי, מה שמרמז על כך שכל אחות חווה את תחושותיה של האחרת.
הנסיך רנדיאן, "הזחל האנושי", שחסר את כל ארבע גפיו, אוחז באמצע שיחה בסיגריה, ומצית אותה באמצעות פיו בלבד. בסצנה המקורית הוא אף מגלגל את הסיגריה באמצעות פיו בלבד.
שחקנים

צוות השחקנים ותפקידיהם:
הארי ארלס בתפקיד הנס
דייזי ארלס בתפקיד פרידה
אולגה בקלנובה בתפקיד קלאופטרה
הנרי ויקטור בתפקיד הרקולס
ליילה היימס בתפקיד ונוס
וולאס פורד בתפקיד פורסו
רוסקו אטס בתפקיד רוסקו
רוז דיון בתפקיד מאדאם טטרליני
דלמו פריץ בתפקיד בולע חרבות
אדוארד ברופי ומאט מקיו בתפקיד האחים רולו
דמויות הפריקים:
דייזי הילטון – תאומה סיאמית
ויולט הילטון – תאומה סיאמית
שליצי – בתפקיד עצמו
ג'וזפין ג'וזף – חצי אישה-חצי גבר
ג'וני אק – "חצי אדם"
פרנסס או'קונור – חסרת זרועות
פיטר רובינסון – השלד האנושי
אולגה רודריק – אישה מזוקנת
קו-קו – בתפקיד עצמה
הנסיך רנדיאן – הזחל האנושי
אנג'לו רוסיטו בתפקיד א'נגלנו (גמד)
מרתה מוריס – אשתו חסרת הזרועות של אנג'לנו
אלבירה סנואו – "ראש הסיכה" פיפ
ג'ני לי סנואו – "ראש הסיכה" זיפ
אליזבת' גרין – אשת הציפור
הפקה > ליהוק וצילום

תחילה יועדו תפקידיהן של קלאופטרה וונוס לכוכבות הקולנוע מירנה לוי וג'ין הארלו בהתאמה, אך לבסוף החליט תלברג שלא ללהק לסרט שחקנים מוכרים. על פי דייוויד ג'. סקאל ואליאס סבאדה, ייתכן שהסיבה לכך היא שתלברג זיהה את הבעייתיות שבתסריט. לתפקיד קלאופטרה לוהקה אולגה בקלנובה, שהייתה כוכבת עבר בתיאטרון האמנותי של מוסקבה ועמדה לפרוש מהקריירה ההוליוודית שלה. לתפקיד ונוס לוהקה, במקום ג'ין הארלו, השחקנית ליילה היימס, שהייתה מוחתמת ב-MGM והייתה בעלת מראה מושך וכישרון משחק, אך לא הייתה מפורסמת. בראונינג שילב בסרט גם כמה שחקנים ששיחקו בסרטיו הקודמים.
המלהק בן פיאזה (Ben Piazza) חיפש במשך כחודש בניו יורק ובחוף המזרחי של ארצות הברית אמני קרקס שהופיעו במופעי מוזרויות. הוא שלח לאולפנים בהוליווד תמונות ותצלומי וידאו של שחקנים פוטנציאליים, ובראונינג בחר לבסוף מביניהם את צוות השחקנים של הסרט. דמויות ה"פריקים" שהופיעו בסרט כוללות את פיטר רובינסון ("השלד האנושי"), אולגה רודריק ("האישה המזוקנת"), פרנסס או'קונור ומרתה מוריס (שהיו חסרות זרועות), והתאומות הסיאמיות ויולט ודייזי הילטון. בסרט הופיעו גם "ראשי הסיכה" (אנשים בעלי ראש קטן מהרגיל) זיפ וזופ (אלבירה וג'ני ליי סנואו) ושליצי, גבר ששמו האמיתי סיימון מץ שהיה לבוש שמלה - ייתכן מהסיבה שהייתה לו שלפוחית שתן רגישה, אך הדבר נתון במחלוקת. כמו כן, הופיעו בסרט ג'וזפין ג'וזף, אינטרסקסואל שגופו היה חצוי לחצי גברי ולחצי נשי, ג'וני אק חסר הרגליים, הנסיך רנדיאן שהיה חסר רגליים וידיים (שמו אוית בסרט בצורה שגויה כ"רנדיון"), אליזבת' גרין אשת החסידה, וקו-קו אשת הציפור שלקתה בתסמונת וירצ'ו-סקל המאופיינת בגמדות ובראש דמוי ציפור, וזכורה בעיקר בסצנה שבה היא מרקדת על שולחן הסעודה. מבין שחקנים אלו, התאומות דייזי וויולט הילטון כבר היו אמניות במה ידועות.
באוקטובר 1931 החלו צילומי הסרט, שארכו 36 ימים בלבד. הסרט צולם על הסט של הסרט "סוזאן לינוקס: נפילתה ועלייתה" שטרם פורק, שהופק בידי MGM וכיכבה בו גרטה גרבו. בדומה לעלילת הסרט עצמו, חלה הפרדה בין הפריקים לאנשים ה"נורמליים". גם ותיקי תחום הבידור חשו "זעזוע ובעתה" לנוכח דמותם של הפריקים, ואלו אכלו את ארוחותיהם בנפרד משאר הצוות. על אף התלונות והמחאות מצד העובדים על הסט, החליט תלברג להשלים את הסרט עם הליהוק המקורי. כמה מבכירי MGM סברו שיש לבטל את ההפקה, לרבות מנכ"ל האולפנים לואי ב. מאייר, שזעם על כך שתלברג ממשיך בהפקת הסרט. במהלך הצילומים עצמם ניתנה לבראונינג יד חופשית במידה רבה, מאחר שתלברג סמך עליו שייצר שובר קופות כפי שעשה ב"דרקולה". לדברי עובדי MGM באותה תקופה, "אנחנו לא זוכרים שהוא היה נלהב יותר לגבי שום דבר אחר כמו שהוא נלהב כעת לגבי סרט זה. כך, שככל הידוע לנו, מדובר בערובה ודאית לכך ש'פריקס' יהיה אחד משוברי הקופות של שנת 1932".
הפקה > לקראת ההפצה

אף שתלברג היה בטוח שהסרט יזכה להצלחה מסחרית, הקרנות הניסיון שלו בינואר 1932 גררו תגובות קשות מצד הקהל, שנטש בהפגנתיות את האולם, ואחת הצופות אף איימה על MGM בתביעה משפטית בטענה שהסרט גרם לה להפלה. אולפני MGM נאלצו לפסול את הסרט ולדחות את מועד הפצתו המקורי, שנקבע ל-20 בינואר. עוד לפני כן המליצו כתבי עת מקצועיים לבעלים של בתי קולנוע שלא להקרין את הסרט אלא אם כן יצפו בו קודם. בעקבות כישלון הקרנת הניסיון, הוחלט ב-MGM לקצץ את הסרט מ-90 דקות לכ-64 דקות בלבד. קוצץ חלק ניכר מהסצנה שבה תוקפים הפריקים את קלאופטרה בעודה שוכבת מתחת לעץ, קוצצה סצנת סירוסו של הרקולס, וכן כמה קטעים קומיים וחלק ניכר מסוף הסרט. ב-MGM החליפו את סצנת הפתיחה לסצנה בכיכובו של כרוז הקרקס, וכך גם הוחלפה סצנת הסיום בסצנה שבה משלימים הגמדים האוהבים. הגרסה המקוצרת, באורך 64 דקות בלבד, הוקרנה בהקרנת בכורה בתיאטרון פוקס בלוס אנג'לס ב-10 בפברואר 1932.
קבלת הקהל והמבקרים, וההשלכות

למרות הקיצוצים הנרחבים, קהל הצופים עדיין קיבל את הסרט בצורה שלילית, והוא עורר ביקורת רבה. ב-MGM הוחלט להפסיק את הפצת הסרט, במהלך שהוביל להפסדים של 164,000$, ולהסיר ממנו את לוגו החברה. הקטעים שקוצצו מהסרט נחשבים כיום קטעים אבודים. בראונינג התפרסם לפני הסרט כבמאי מצליח ובמאי סרטי אימה מהשורה הראשונה, בשל שיתופי הפעולה שלו עם לון צ'ייני ובשל הסרט "דרקולה" שביים, אך מפלתו של הסרט בקופות פגעה קשות בתדמיתו, ולמעשה הקריירה שלו מעולם לא התאוששה ממפלה זו. הסרט אף פגע בתדמיתם של אולפני MGM. צוות השחקנים המעוות גופנית היה קשה לעיכול בעבור קהלי הקולנוע של התקופה, ובממלכה המאוחדת היה הסרט אסור להקרנה במשך 30 שנה. בעקבות הסרט אף גברו בארצות הברית הקולות הקוראים לאכיפת צנזורה בקולנוע.
מעבר לכישלון הקופתי, היה הסרט מושא למחאה חריפה בשל אופיו, היווה זרז להתחזקות הדרישה ליישם קודים מגבילים לתכני הקולנוע ואף צונזר בבתי קולנוע שונים. דוגמה למחאה שהופגנה כנגד הסרט ניתן לראות בקטע זה ממכתב ששלחה פרנסס דייל, ראש ארגון הנשים "Open Door Coalition", לוויל הייז, שעמד בראש "איגוד מפיקי ומפיצי הקולנוע":
כאשר חזר בראונינג לביים ב-MGM ביוני 1931, הוא הוחתם בחוזה על בימוי שני סרטים נוספים תוך שנה. למרות זאת, לאור הכישלון החד-משמעי של "פריקס" בקופות, במהלך רוב שנת 1932 נותר בראונינג בחוסר מעש, בציפייה שהאולפנים יפקידו אותו לעבודה על הפרויקט הבא. סרטו הבא, Fast Workers, יצא לאקרנים בשנת 1933, ובסך הכול הוא יצר לאחר "פריקס" ארבעה סרטים בלבד, כאשר האחרון שבהם, Miracles for Sale, יצא לאקרנים בשנת 1939.
"פריקס" אמנם חולק מאפיינים משותפים עם סרטי האימה של תקופתו - למשל במוטיב העלילתי של נקמה, בהצגתם של "אחרים" ובהצגת סביבה זרה ושונה - אך הוא גם נבדל מהם בצורה מהותית, בשל השימוש באמני קרקס אמיתיים שהופיעו במופעי מוזרויות. לעומת סרטי אימה אחרים של התקופה, שבהם הקהל היה מודע היטב לכך שהדמויות שבהן הוא צופה מגולמות על ידי שחקנים בעלי מראה נורמלי שאופרו והולבשו לכדי מראה אקסצנטרי וחריג, או שהמראות על המסך הם תוצאה של אפקטים מיוחדים, אין כך היה הדבר ב"פריקס". מעבר לכך, בחרה מחלקת יחסי הציבור של MGM להדגיש את היסוד ה"אותנטי" של הדמויות בסרט, וכך למשל הפרסומות לסרט הציגו את כוכביו כ"אנשים וחצי-אנשים" ותיארו את הסרט כ"דרמת מסתורין שמתנהלת מאחורי הקלעים של מופע קרקס, הכולל פריקים מוזרים וגרוטסקיים ודמויות מפלצתיות בתפקידים ראשיים".
בנוסף, הסרט יצא בתקופה שבה ירדו מקרנם מופעי השוליים, ובהם מופעי המוזרויות. צורת בידור זו הייתה בשיא הפופולריות שלה בארצות הברית בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, אך עד אז תפס את מקומה המדיום הקולנועי, והציבור החל למאוס בהופעות קרקס ובמופעי וודוויל. מעבר לכך, הסרט הציג את ה"פריקים" באופן מנוגד למופעי השוליים ולאופן שבו תפס הציבור את אותם חריגים עד כה - הוא הציג אותם כאנשים רגילים לכל דבר, שאוכלים, שותים, צוחקים, מתחתנים ואף מולידים ילדים. הציבור היה מורגל לחשוב על הפריקים כיצורים אקזוטיים, שמטרתם שעשוע, ולבחון אותם כמוצגים מוזיאליים. לפי חוקר מופעי השוליים רוברט בודגן (Robert Bodgan), שיטות הפרסום של מופעי השוליים חסכו מהקהל את הצורך לחוש רגשות אשם על השעשוע והריתוק שעוררו אצלם הפריקים, וחסכו מהם את ההבנה שהפריקים הם אנשים בעלי תחושות ומחשבות, גם אם בעלי גוף מעוות.
קבלת הקהל והמבקרים, וההשלכות > גילוי מחדש וקבלה מאוחרת

בשנות ה-60 התגלה הסרט מחדש: הוא הוצג ב-1962 בפסטיבל ונציה, וזכה לביקורות חיוביות של מבקרי הקולנוע, שראו בו סרט אנושי ומלא חמלה. הסרט הוקרן אז על רקע שערוריית התרופה תלידומיד, שנשים הרות נטלו אותה להקלת בחילות בוקר, אך ילדו תינוקות מעוותים ובעלי מומים. במגזין הצרפתי הנחשב "מחברות הקולנוע" נכתב, לדוגמה, כי הסרט הוא "אנושי, אנושי מדי"; טום מיילן ממגזין Sight & Sound כתב כי "גם אם הסצנות האחרונות של הסרט מזוויעות מספיק כדי להביא הנאה לאלו בעלי הטעם המחריד ביותר, הסרט חושף את טבעו האמיתי בחום ובאנושיות שלו". מבקר הקולנוע אנדרו סאריס אף תיאר את הסרט כ"אחד מהסרטים הכי מלאי חמלה שנוצרו אי פעם". הוא אף הפך לסרט פולחן של תרבות הנגד, שאימצה את מושג ה"פריק" כמרכיב זהות.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הרבו להקרין את הסרט בבתי קולנוע שונים בארצות הברית בהקרנת חצות, והוא מהמייצגים המובהקים ביותר של סרטי קולנוע החצות. בשנת 1988 עובד הסרט למחזה תיאטרון בבימויה של ג'נוויב דה קרמבון (Geneviève de Kermabon). גם בהמחזת התיאטרון מנה צוות השחקנים בעיקר אנשים בעלי מוגבלויות פיזיות, כגון: פיסחים, גידמים, גמדים, ענקים, אישה בעלת משקל עודף וכדומה; אולם בניגוד לסרטו של בראונינג, כל השחקנים בהצגה היו בעלי נוכחות בימתית חזקה, כמו שתיאר זאת מבקר התיאטרון של עיתון הטיימס: "צוות השחקנים של 'פריקס' מציג כישרון משחק, יופי וחן, ומעלים כל מחשבה מתנשאת שיכולה לחלוף במוחו של הצופה".
ב-1994 נבחר "פריקס" כסרט לשימור בידי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, בשל "חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית". ב-2004 דורג במקום ה-15 ברשימת "100 הסרטים המפחידים ביותר" של ערוץ Bravo האמריקאי.
הציטטה "We accept her! We accept her! One of us! One of us! Gooble-gobble, gooble-gobble!‎" ("אנו מקבלים אותה! אנו מקבלים אותה! אחת מאתנו! אחת מאתנו! גוּבּל-גוֹבּל, גוּבּל-גוֹבּל!") הלקוחה מסצנת סעודת החתונה הפכה לאמרת כנף קומית המשמשת לתיאור טקס חניכה, וזכתה לאזכורים בתרבות הפופולרית, למשל ב"סאות' פארק" ובסדרת האנימציה של "מוכרים בלבד".
פרשנות

הסרט צולם ב-1932, שנתיים בלבד לאחר מותו של השחקן לון צ'ייני, "האיש בעל אלף הפרצופים" ומהשחקנים הבולטים בסרטי האימה, שעמו הרבה בראונינג בשיתופי פעולה. בראונינג הרבה להשתמש במוטיב הנקמה בסרטיו, ובסרטים שיצר עם צ'ייני בפרט, אך בעקבות מותו של צ'ייני נאלץ בראונינג לשנות כיוון אמנותי ולבחון מחדש גם את מוטיב הנקמה בסרטיו. ב"פריקס" החליט לשנות את מוטיב הנקמה מנקמה של אדם בודד לנקמתם של רבים, וכך כותבים מרטין פ. נורדן ומדליין א. קאהיל:
ג'ון ברוסנן, מחבר הספר The Horror People ‏(1976), מתאר בספרו את סצנת הסיום של הסרט, כך:
מארק א. ויאירה עמד במגזין Bright Lights ‏(1993) על כך שפתיח הסרט, שמצהיר כי "אהבת היופי היא דחף טבוע-היטב שמקורותיו עוד בראשית הציוויליזציה", הוא אירוני לאור תוכנו של הסרט, שבו מציג בראונינג את החריגים כגיבורים האמיתיים, ואינו מדגיש דווקא את היופי שבדמויות כמו קלאופטרה והרקולס. הוא הרחיב עוד על הדרך שבה מוצג החריג בסרט, וכתב:
לקריאה נוספת

David J. Skal & Elias Savada, Dark Carnival: The Secret World of Tod Browning, September 1, 1995, Anchor Books / Doubleday, ISBN 978-0385474061
הערות שוליים

1 2  שמוליק דובדבני, הקרנה נדירה: "פריקס" - מופע השוליים הגדול, באתר ynet, 16 באוגוסט 2000
1 2 3 4 5 6 7 8  Norden, Martin F.; Cahill, Madeleine A. Cahill, "Violence, Women, and Disability in Tod Browning's 'Freaks' and 'The Devil Doll.'" Journal of Popular Film and Television v26, n2 (Summer, 1998):86 (9 pages).‎
1 2  Skal & Savada, עמ' 161
1 2  Skal & Savada, עמ' 163
↑  Skal & Savada, עמ' 161-163
1 2 3 4 5 6 7 8  Haller, Beth A. and Robin Larsen. "Public Reception of Real Disability: The Case of Freaks." Journal of Popular Film and Television 29, no. 4 (2002): 164-172.‎
↑  Skal & Savada, עמ' 316
↑  Skal & Savada, עמ' 163 - 164
↑  Skal & Savada, עמ' 164
1 2 3  Skal & Savada, עמ' 166
↑  Irving Thalberg, Super Producer, CinemaGraph
1 2  Skal & Savada, עמ' 167
↑  "Schlitzie the Pinhead". Thehumanmarvels.com. נבדק ב-2009-10-24.
↑  "Schlitzie FAQ". Quasi-modo.net. נבדק ב-2009-10-24.
1 2 3  Mark A. Vieira, Todd Browning's Freaks (1932) - Production notes and analysis, Bright Lights film journal, April 2001, Issue 32
↑  Skal & Savada, עמ' 173
↑  ‎"A Wierd One." The 1931 Distributor 7.3 (Dec. 12, 1931): 2.‎ מצוטט במאמר 2.
↑  Don Sumner, Horror Movie Freak, Krause Publications, August 11, 2010, page 184
↑  Skal & Savada, עמ' 174 - 175
↑  Skal & Savada, עמ' 175
↑  Skal & Savada, עמ' 182
↑  Skal & Savada, עמ' 185
↑  Skal & Savada, עמ' 223
↑  Skal & Savada, עמ' 223 - 224
↑  Skal & Savada, עמ' 224
↑  It Happens at Midnight - History (1930's, Beginnings)
↑  Skal & Savada, עמ' 225 - 226
↑  The 100 Scariest Movie Moments, bravotv.com, באתר ארכיון האינטרנט
↑  Gooble Gobble, באתר Urban Dictionary
↑  Brosnan, John. The Horror People. New York: St. Martin's, 1976.‎ עמ' 65 - 66
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX3893348  BnF: cb15089128b (data)  CANTIC: a12009155  GND: 4473230-2  LCCN: n2008019609  SUDOC: 089772245  VIAF: 316751604   WorldCat (עם VIAF): 316751604 
תמונה מתוך הסרט, של קלאופטרה (אולגה בקלנובה) שהפכה ל"ברווז אנושי" לאחר המתקפה של הפריקים עליה. כרטיס משנת 1949.
אחת הסצנות הזכורות בסרט, שבה הנסיך רנדיאן, "הזחל האנושי", מדליק סיגריה באמצעות פיו בלבד.
מקבץ מצוות השחקנים של הסרט "פריקס", לצד הבמאי טוד בראונינג שלבוש בסוודר אפור.
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
אולגה בקלנובה
אירווינג תלברג, 1930 לערך. תלברג נחשב ל"מפיק העל" של MGM, ונודע בשל יכולתו המוצלחת לבחור תסריטים לשוברי קופות; ולמרות זאת הוא דחף את הפקת הסרט "פריקס", שהתגלה לאחר מכן ככישלון מסחרי חרוץ, והיה בטוח בהצלחתו.
עזרא ברנע

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1935 ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  29 בינואר 2025 (בגיל 90 בערך) ירושלים, ישראל
 מוקד פעילות:  קריית משה, ירושלים
 מקום לימודים:  ישיבת שערי ציון 
 עיסוק:  מנכ"ל מכון רננות ומייסד בית הספר המרכזי לחזנות, יוזם מפעל התיעוד והשימור של מסורות ישראל
 סוגה:  חזנות, פיוטים
 פרסים והוקרה:  יקיר ירושלים (2009) 
 
עזרא ברנע (1935 – 29 בינואר 2025) היה איש חינוך ומוזיקאי, פייטן וחזן מומחה בסוגת החזנות הספרדית, מייסד "בית הספר המרכזי לחזנות ולשירה יהודית" ו"הוועד להוצאת כתביו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל". בין השנים 1985–2009 שימש כמנהל "מכון רננות". בשנת 2009 קיבל את אות יקיר העיר ירושלים.
ביוגרפיה

נולד בשכונת הבוכרים שבירושלים בשנת 1935 לנחמיה עזרא מזרחי. השם "ברנע" הוא ראשי תיבות שמו של אביו, בר נחמיה עזרא.
בצעירותו למד בבית הספר היסודי "תלמוד תורה מזרחי" ובהמשך עבר לבית הספר "אלומה". מגיל צעיר שימש כחזן, והתוודע למסורות התפילה והפיוטים של יהודי ירושלים.
בשנת 1948 החל ללמוד בישיבת שערי ציון אצל הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ובסיום לימודיו התגייס לצה"ל. כשסיים את שירותו בצה"ל החל לעסוק בחינוך, ושימש כמנהל בתי ספר בחבל עדולם.
בשנת 1962 חזר לירושלים ומונה לשמש כסגן מנהל בית הספר "ענף החיים". בשנת 1967 מונה לשמש כמנהל בית הספר "מוריה".
בשנת 1985 מונה לשמש כמנהל מכון "רננות״ - המכון למוזיקה יהודית בירושלים, ושימש בו גם כמורה לחזנות בהתנדבות. במקביל ייסד במסגרת המכון את "בית הספר המרכזי לחזנות ולשירה יהודית" בירושלים, בבת ים ובערים נוספות, והקפיד ללמד בו את מסורות התפילה והפיוט השונות, בשילוב מזרח ומערב.
בשנת 1987 יזם את מפעל התיעוד, השימור וההצלה של המסורות המוזיקליות של 27 עדות ישראל השונות. נכון לשנת 2009 נצברו בו כ-45 אלף פריטים, וראו אור 150 אלבומים בתקליטורים ובקלטות.
במקביל לעבודתו במכון רננות, הרצה בהתנדבות בחוגים ברחבי הארץ, וייסד את הוועד להוצאת כתביו של הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
היכרותו עם הרב עוזיאל החלה כשהיה בן 13, כשהרב הזמינו ללמוד בישיבתו, על אף גילו הצעיר. בשנתיים האחרונות לחייו של הרב עוזיאל, ברנע היה מגיע מדי יום לביתו של הרב ומעתיק מכתב ידו של הרב את ספרו "הגיוני עוזיאל".
במסגרת הוועד שייסד, נכון לשנת 2016, הוצאו לאור 33 כרכים מעזבונו של הרב, והופקו שני סרטים על חייו.
במשך כ-30 שנים שימש כחזנו של הרב מרדכי אליהו בבית הכנסת "היכל יעקב" בירושלים, והמשיך למלא תפקיד זה גם לאחר פטירת הרב.
בשנת 2009 הוענק לו עיטור אות יקיר העיר ירושלים, בגין: עבודתו החינוכית, תרומתו לתרבותה של העיר ומפעל התיעוד, הפרסום וההנחלה של מסורותיהן המוזיקליות של עדות ישראל.
הוא היה גיסו של הרב שלום שמואלי ודודו של הרב בניהו שמואלי.
נפטר בכ"ט טבת ה'תשפ"ה (29 בינואר 2025).
הערות שוליים

↑  הלך לעולמו החזן והפייטן עזרא ברנע, באתר ערוץ 7, 29 בינואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281650405171  ISNI: 0000 0000 6696 7274  LCCN: n96040767  VIAF: 60809839   WorldCat (עם VIAF): 60809839
שרית שלו-עיני

שרית שלו-עיני (נולדה ב-1964) היא חוקרת אמנות, פרופסור בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
שלו-עיני חוקרת את השפה החזותית של ימי הביניים בהקשרים היסטוריים, מתעניינת בכתבי יד מצוירים, ביחסי הגומלין בין דימויים לטקסטים, בין יהודים לנוצרים, בין מזרח למערב ובין אמנות להיסטוריה.
השכלה

לשלו-עיני דוקטורט בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית (2001). עבודת הדוקטורט שלה עסקה במחזור המשולש, ונכתבה בהנחיית פרופסור בצלאל נרקיס.
פרסומים עיקריים

Jews among Christians: Hebrew Book Illumination from Lake Constance, Studies in Medieval and Early Renaissance Art History 41 (Turnhout: Brepols, 2010);
מחברת שותפה,The Monk's Haggadah: A Fifteenth Century Illustrated Passover Haggadah from the Monastery of Tegernsee (Codex Hebrew 200 from the Collections of the Bayerische Staatsbibliothek) (University Park, PA: Penn State University Press, 2015).
הערות שוליים

↑  דף הבית של פרופסור שרית שלו-עיני באוניברסיטה העברית בירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267961105171  PLWABN: 9810634563405606  BnF: cb16555569f (data)  GND: 137310943  ISNI: 0000 0000 6694 3838  LCCN: no2006048198  ORCID: 0000-0002-5708-7659  RERO: 02-A019089856  SUDOC: 150303815  VcBA: 495/372020  VIAF: 34208551   WorldCat (עם VIAF): 34208551