stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערה
בעלי חיים במערות

ישנם מינים מכל הקבוצות החיים במערות ברחבי העולם. לעיתים זהו מקום מגוריהם המרכזי או הבלבדי של מינים אלה, אך לעיתים הם משתמשים בו למטרות מחסה זמני, כשם שעשה האדם הקדמון ועשו כמה מינים נכחדים כמו דוב המערות, צבוע המערות ואריה המערות, שנכחדו מאירופה לפני 10,000 שנה.
ככלל, שוכני המערות מתחלקים לשלושה סוגים:
טרוגלוקסנים (מבקרי המערות): מינים של בעלי חיים שאינם שוכנים במערות באופן קבוע, מבקרים בהן מדי פעם לצורך חיפוש מזון או רבייה ואינם נכנסים לעומקן. לדוגמה, כמה קבוצות של רקונים ושל בואשים נכנסים למערות בחיפוש אחר גורי עטלפים למאכל. נחשי מערות מסוימים אורבים בכניסות למערות מאותה סיבה.
טרוגלופילים (שוכני המערות): בעלי חיים החיים ברחבי מערות באופן קבוע ומשלימים בהן את תהליך רבייתם, אך נוהגים גם לצאת מהן באופן תדיר. הנפוצים בבעלי חיים אלו הם העטלפים וסיסי המערות (Aerodramus) ועוף הגואשרו. עליהם מתווספים כמה מינים של חסרי חוליות, לרבות נדלים, עכבישים, עקרבים, קוצרים, עכשובאים, כינים, תיקנים, חיפושיות וצרצרים שונים. באזורים ימיים ישנם סרטנים ודגים המתמחים בחיי מערות, אך גם יוצאים לים הפתוח.
הטרוגלוביטים (מתמחי המערות): בעלי חיים זעירים המצויים כל ימי חייהם בחלקים חשוכים של המערות. בעלי חיים אלה בעלי התאמה אנטומית ופיזיולוגית לסביבה חסרת אור שמש. החושים של "טרוגלוביטים" המאפשרים להם לחיות מתחת לאדמה מפותחים מהמקובל בבעלי חיים המצויים על פני האדמה: חוש הריח, חוש הטעם וההתמצאות בדרך הודות לרגישות לרעידות ותנודות בקרקע. לעומת זאת התנוונו אצלם מנגנונים אנטומיים מסוימים שאין בהם תועלת במערה אפלה, כמו העיניים והפיגמנטציה.
ישנם כמה מינים של טרוגלוביטים: סלמנדרות עיוורות, הפרוטיאוס, דגי מערות שונים, סרטנים כמו סומית הגליל ופרוקי רגליים שונים.
דוב המערות הנכחד.
חיפושית מערות ממין Leptodirus hochenwartii
דג מערה מהמין Astyanax jordani
נשפון גדול
פרוטיאוס מצוי
חקר מערות בישראל

תורת המערות, ספלאולוגיה, היא מדע רב תחומי העוסק בכל ההיבטים של המערות, דוגמת גאולוגיה, ביולוגיה וארכאולוגיה. המחקר מתחיל לרוב בסקר ובמיפוי של המערה, שמאפשרים זיהוי התופעות המיוחדות בתוכה. בישראל מרוכז המחקר הרב תחומי על ידי המרכז לחקר מערות (מלח"ם) הפועל באוניברסיטה העברית, ובנוסף עוסקים בכך חוקרים בתחומים מיוחדים במוסדות מחקר שונים. המערות המפורסמות ביותר בישראל הן מערות קומראן בגלל מגילות מדבר יהודה שהתגלו בתוכן. כמו כן התפרסמה מערת מלח"ם, שהיא המערה הארוכה ביותר בישראל ומערת המלח הארוכה בעולם. התפרסמה גם מערת איילון בשל מקור המזון הייחודי ובעלי החיים האנדמיים שהתגלו בתוכה. ישראל מפורסמת בריבוי מערות האדם הקדמון. במאה העשרים ואחת התגלו ממצאים פלאוליתיים חשובים ובין השאר שרידי שלד אנושיים במערת מיסליה, מערת מנות ומערת קסם.
ראו גם

רשימת מערות
מערת נטיפים
קרצית המערות
מערת עלי-סדר
לקריאה נוספת

עמוס פרומקין וינון שבטיאל (עורכים), אטלס מערות, הגליל המזרחי, הוצאת מאגנס, 2024
הערות שוליים

↑  יפעת גדות,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'התגלתה המערה העמוקה בישראל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 באוגוסט 2014
↑  נאוה מרקו,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'‏מערת המלח הארוכה בעולם התגלתה בישראל, באתר ‏מאקו‏, 27 במרץ 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284694405171  BnF: cb11940787h (data)  GND: 4025362-4  LCCN: sh85021504  NARA: 10637176  NDL: 00561642  NKC: ph121342
אברהם בורנשטיין

ערך זה עוסק באדמו"ר מסוכטשוב בעל ה"אבני נזר". אם התכוונתם לרבי אברהם יהושע העשיל בורנשטיין מחבר "סנהדרי קטנה", ראו .
רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב (חשוון ה'תקצ"ט, אוקטובר 1838 – י"א באדר א' ה'תר"ע, 20 במרץ 1910), היה אדמו"ר ומייסד חסידות סוכטשוב, מחבר הספרים: "אגלי טל" על מלאכות שבת ושו"ת "אבני נזר". היה מגדולי הפוסקים והלמדנים, התפרסם ב'עולם התורה' כדרך הלימוד הסוכטשובית.
תולדות חייו > שנותיו הראשונות

נולד בבנדין שבפולין, לרבי זאב נחום, מחבר הספר "אגודת אזוב", בנו של רבי אהרון בורנשטיין משצ'קוצ'ין ולאמו הרבנית דובריש. היה מצאצאי הרמ"א הש"ך והמעשה רוקח. בשנת ה'תר"י עברה משפחתו לגור באולקוש, שם מונה אביו לרב, לאחר מכן בשנת ה'תרט"ז לפי בקשת מחותנו הרבי מקוצק עבר לכהן ברבנות ביאלה פודולסק פתח שם ישיבה והעמיד אלפי תלמידים.
בהקדמה לספרו 'אגלי טל' הוא כותב כי כילד ”למדני אדוני אבי מורי ורבי זצ"ל דרכי פלפול, וכד הוינא כבר עשר חידושים חידשתי”.
לאחר ניסיון שידוך עם בתו של הרב חיים הלברשטאם מצאנז שלא צלח, הוא נישא בחודש אב ה'תרי"ג בגיל ארבע עשרה לשרה צינא, בתו של רבי מנחם מנדל מקוצק, שאביו היה מחסידיו. התגורר בבית חותנו עד חורף שנת ה'תרכ"ג.
בחותנו ראה את רבו המובהק. למרות שהגיע לקוצק בתקופת ההסתגרות, בפניו הייתה דלתו פתוחה, והיה מבקש ממנו כל יום שיאמר לו חידושי תורה. בהקדמת ספרו "אגלי טל" הוא מעיד:
"אחר-כך נכנסתי לפני ולפנים לבית חמי אדוני מורי ורבי זצ"ל מקאצק, מקור החכמה והתבונה. ממנו דרכי העיון למדתי, וממנו נתוודעתי מה ייקרא חידושי תורה באמת. כי לא כל הפלפולים חידושים המה, ולא יאומן כי יסופר, השגחה גדולה אשר השגיח עליי בעינא פקיחא גם בעניין סדר הלימוד וחידושים".
תולדות חייו > רב ואדמו"ר

כעבור 4 שנים מפטירת חותנו, בשנת ה'תרכ"ג נתמנה לרבה של פרצ'ב, שם שהה מספר שנים, שבהם סבל מרדיפות של חסידי גיסו רבי דוד, בנו של רבי מנחם מנדל מקוצק, משום שלא קיבל את מרות רבם ותחת זאת היה חסיד של רבי יצחק מאיר אלתר מגור שגם הקציב לו סכום קבוע כתוספת להכנסתו מהרבנות. בשנת ה'תרכ"ז עבר לכהן כרב בקרושנוביץ. בשנים אלו נסע לרבותיו, ממלאי מקום חותנו, רבי יצחק מאיר אלתר מגור ורבי חנוך העניך מאלכסנדר.
ב- ה'תר"ל 1870 אחר פטירת רבי חנוך העניך מאלכסנדר החל לכהן כאדמו"ר. ב- ה'תרל"ו 1876 עבר לכהן ברבנות נשלסק. גם שם בעלי הבתים לא ראו בעין יפה את ניהול החצר במקביל לתפקיד הרבנות, ולכן עזב את העיר, וב-ה'תרמ"ג 1883 עבר לכהן כרב העיר סוכטשוב. לאחר מספר שנים עזב את רבנות העיר ושימש כאדמו"ר בלבד.
תולדות חייו > ישיבה לתלמידים

בתקופת מגוריו בקרושנוביץ, עוד בטרם התחיל להנהיג עדה, הקים במקום ישיבה, בה היה מוסר לתלמידיו שיעורים בעיון מדי יום. ככל הנראה זו הייתה הישיבה החסידית הראשונה.
לאחר שעבר לנאשיילסק, המשיך באמירת שיעורים לתלמידים, כשהשיעור הראשון היה מוקדם בבוקר בין 4 ל-8 בבוקר, ואחרי מנחה שיעור נוסף שנמשך שעות ארוכות לתוך הלילה. אחד מתלמידיו המפורסמים בנאשלסק, היה הרב יואב יהושע וינגרטן בעל ה"חלקת יואב".
מאוחר יותר, כשכבר עבר לגור בסוכטשוב, (כנראה בסוף תרמ"ב או תחילת תרמ"ג-1883) הקים במקום ישיבה מסודרת יותר, ותלמידים רבים למדו בה. שם הדגיש את דרכו המפורסמת בלימוד, גם את דרך החסידות בסוכטשוב (לימוד בשמחה ובהתלהבות והתרוממות הרוח, וכריכת תורת הנגלה והחסידות.)
תולדות חייו > פעילות למען ארץ ישראל

רבי אברהם תמך בעלייה לארץ ישראל, וכך כתב בספרו "אבני נזר":
מצווה גדולה להשתדל אצל הממשלה ליתן רשות לקיבוץ אנשים לעלות. שזה ודאי תועלת גדולה בכמה עניינים: א' – לגוף העליה, שתהיה חופשית. ב' – אל הישיבה שמה לקיום המצות בכלל, ובייחוד למצוות התלויות בארץ, כי לא הורגלו בהם, ואם יהיו הרבה מישראל הכשרים איש את רעהו יעזורו וגו'. ג' – לעניין קדושת הארץ וברכותיה, כי על ידי קיום המצוות בארץ ישראל, בפרט מצוות התלויות בארץ, ירבה בה קדושה וברכה, כי מצוות התלויות בארץ נקראו חובת קרקע. וכמו האדם בקיום המצוות תתחזק נשמתו, כן הארץ בקיום מצוותיה יתרבה קדושתה וברכת הארץ תלויה בקדושתה, כי ברכת הארץ איננה טבעית רק אלוקית. ואם כן לרגלי מרבית האנשים אשר יקיימו מצות התלויות בארץ, כן יהיה ברכת ד' בפירותיה. ואפילו להאנשים היושבים בחו"ל הוא מצווה גדולה לקנות נחלה בארץ ישראל. ובפרט אם יהיה להם מזה פרנסה, אף אם ישבו בחו"ל – נחשב קצת כאלו יושבים בארץ ישראל.
רבי אברהם פנה לחסידים בעלי יכולת לתמוך ברעיון לרכישת אדמה למושבת חסידים בארץ ישראל, בשנת ה'תרנ"א (1891), יצאה משלחת בראשות בנו רבי שמואל ואחיו-חתנו רבי מאיר לארץ ישראל על מנת לרכוש את האדמות ושמו עיניהם לאדמה באזור ראש פינה-יסוד המעלה. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל עקב גזירה של הסולטאן הטורקי.
נפטר בי"א באדר א' ה'תר"ע ונקבר בבית הקברות בסוכטשוב, על קברו הוקם אהל. מזמן קבורתו ועד להקמת האהל לאחר ימי השלושים, עמדו שני תלמידים סמוך לקברו כל הזמן, יום ולילה, כולל בשבת. אחריו כיהן כאדמו"ר בנו רבי שמואל.
משפחתו

אשתו, שרה צינה, בתו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
בנו יחידו, רבי שמואל, ה"שם משמואל", מילא את מקומו. בניו וצאצאיו של רבי שמואל, שימשו באדמורו"ת אחריו.
בתו, אסתר בריינדל, הייתה נשואה לאחיו, רבי מאיר בורנשטיין. נכדם היה הרב שבתי בורנשטיין מירושלים.
מתלמידיו המפורסמים

מתי מעט יחסית היו תלמידי ה"אבני נזר" וזאת עקב ברירתו הקפדנית בין הרוצים להצטרף אליו, הסכים לקבל רק בני תורה מובהקים, ואמר, "זו הברכה היה לו מחמיו הרבי מקוצק שלא יהיה לו עולם גדול"
רבי מאיר דן פלאצקי, בעל ה"כלי חמדה"
רבי יואב יהושע וינגרטן, בעל "חלקת יואב"
רבי יצחק פייגנבוים, אב"ד ורשה
רבי אריה צבי פרומר, הרב מקוז'יקלוב(אנ') בעל "ארץ צבי"
רבי אברהם מנדלזון, דיין בוורשא ובעל "דברי אברהם" [דרוש מקור]
רבי שאול משה זילברמן הרב מווירשוב בעל ה"פרדס שאול"
רבי יהודה ליב קובלסקי מוולוצלווק
רבי צבי יהודה מאמלוק מקאליש, מחבר הספר "אביר הרועים" לתולדות רבו וספר הפולמוס "מלחמות יהודה" להציל את כבוד רבו מרבנים שהשיגו אודות פסיקותיו
רבי מיכאל פורשלגר, ר"מ בישיבת בולטימור ומחבר הספר "תורת מיכאל"
רבי אברהם ויינברג, חבר ועד הרבנים בוורשא, מחבר ספר "ראשית ביכורים," נספה בשואה.
רבי משה נטע כהנא שפירא, רבה של קשוינז, חותנו בזו"ש של האדמו"ר בעל השם משמואל, מחבר הספר "שמן למאור"
רבי יעקב בוימאן רבה של קהילת שערי תורה בלוס אנג'לס מחבר הספר "חמדת יעקב"
רבי יצחק יהודה טרונק מקוטנה
הרב אפרים מרדכי צוויגנהפט, דיין ושו״ב בסוסנוביץ
רבי שלמה קאליש, חתן בעל ה"חלקת יואב"
רבי אליהו לסקובסקי, רבה של דווארט
ספריו

אגלי טל - על ל"ט מלאכות שבת. נדפס ב-ה'תרס"ה 1905. ההקדמה לספר נחשבת לקלאסיקה בעולם התורני. בהקדמה הוא מפרט את דרך הלימוד אותה רכש אצל חותנו, רבי מנחם מנדל מקוצק, וכן מתפלמס בשאלה אם ניתן ליהנות ממצוות לימוד תורה, על-אף הכלל הידוע ש"מצוות לאו ליהנות ניתנו". חלקים מהספר נערכו על ידי בנו רבי שמואל שאביו העיד עליו שיש לו לשון צחה. הספר התפרסם במהירות וישיבות רבות בפולין החלו ללמוד מסכת שבת באותה תקופה.
אבני נזר - שו"ת. נדפס בשבעה כרכים, בשנים ה'תרע"ב - ה'תרצ"ד, הספר ערוך על ידי בנו בעל השם משמואל לפי סדר ארבעת חלקי השולחן ערוך.
נאות הדשא - על התורה והמועדים (3 כרכים). כרכים אלה מהווים ליקוטים מתורותיו, ומתורות צאצאיו, שבדפוס ושבכתבי-יד, ונערכו על ידי נכדו (בנו של ה"שם משמואל") רבי אהרון-ישראל בורנשטיין.
הערות על הטור (חלקים אורח חיים, יורה דעה, חושן משפט) - נדפסו בארבעה טורים מהדורת מכון המאור.
לקריאה נוספת

אביר הרועים - לתלמידו הרב צבי יהודה מאמלוק, פיטרקוב ה'תרצ"ה.
שמואל ענבר, מראה הדשא - תולדות ופרקי חיים של ה"אבני נזר" וה"שם משמואל" מסוכטשוב זי"ע. מאת הרב אהרן ישראל בורנשטיין (בנו של השם משמואל).
הרב אברהם יצחק ברומברג, מגדולי התורה והחסידות - חלק ה, ירושלים: ה'תשט"ו.
אליעזר שטיינמן, באר החסידות - אדמורי פולין, פרק י - רבי אברהם מסוכצוב, תל אביב: תשי"ח.
אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ב, עמ' קנו-קצד. בני ברק, ה'תשמ"ז,
הרב יהודה מאירוביץ, 'תורת אמת הייתה בפיהו' בקובץ נזר התורה כא (אדר תש"ע) עמוד רנה.
שמחה מורגנשטרן, אמת ואמונה-קאצק, מהדורת ה'תשפ"א.
הרב משה וינברג, אבני נזר על התורה, (2 כרכים) ליקוט משו"ת 'אבני נזר' 'אגלי טל', 'שם משמואל', 'נאות הדשא', 'ארץ צבי' ועוד, ה'תשפ"ב.
הערות שוליים

↑  ראו הרב אהרן ישראל בורנשטיין "מראה הדשא" פרקים יב יג יד
↑  הרב אהרן ישראל בורנשטיין "מראה הדשא" עמוד מ-מא.
1 2  רבי אברהם בורנשטיין, אגלי טל, הקדמה, באתר ויקיטקסט
↑  הרב צבי יהודה מאמלוק, "אביר הרועים" אות כה
↑   ראו הרב צבי יהודה מאמלוק"אביר הרועים" אות כט-לה
↑  הרב אהרן ישראל בורנשטיין "מראה הדשא" עמודים סה-סו
↑  שמחה מורגנשטרן, "אמת ואמונה" מהדורת תשפ"א עמוד שמה
↑  ומדיוק לשונו הזהב שכתב 'גם בענין הלימוד וחידושים', מבואר איך שעיקר השגחתו עליו היתה בעניינים לבד מסדר הלימוד וחידושים, להעלותו במעלות הקודש בענייני עבודה וחסידות בקדושה ובטהרה ומדריגות קדושות ונוראות הגבוה למעלה וכו', וזהו שכתב 'גם בענין סדר הלימוד וחידושים'" ("הרב צבי יהודה מאמלוק "אביר הרועים" אות מד).
↑  הרב אהרן ישראל בורנשטיין "מראה הדשא" עמוד סז
↑  הרב אהרן ישראל בורנשטיין "מראה הדשא" פרק ז' עמודים ע-עא, מביא שהישיבה שם לא הייתה במתכונת המקובלת כיום, אלא בלי פנימייה ודאגה למצבם החומרי, אך כפי המסופר האבני נזר דאג גם למזונותיהם של התלמידים.
↑  הרב אהרן ישראל בורנשטיין "מראה הדשא" פרק ח עמוד פו, ומוסיף שם שהתלמידים בישיבה לא התעסקו בחסידות, ואף לא היו צריכים רשות מיוחדת להשתתף בעריכת השולחנות (טיש), אלא התעסקו רק בלימוד נגלה (בעיקר לימוד הלכה) עד אחרי החתונה. ומוסיף שם שהיו שדרשו את הברכה "כן יכנס לתורה, לחופה, ורק אחר כך - למעשים טובים"
↑  הרב אהרן ישראל בורנשטיין "מראה הדשא" פרק ח עמודים פט-צ
↑  אולם התנגד לתנועה הציונית בנוסח של הרצל שכללה את המזרחי (נכדו, הרב אהרן בורנשטיין, "מראה הדשא", עמוד ק
↑  הרב אברהם בורנשטיין,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'אבני נזר חלק יורה דעה, פיוטרקוב: תרע"ג, סימן תנ"ד, עמ' 290, באתר היברובוקס
↑  הרב אהרן ישראל בורנשטיין "מראה הדשא" עמוד צט; "אביר הרועים" אות רא
↑  גם בשנת תרפ"ד התארגנה קבוצה של חסידי סוכטשוב להקים מושבה חסידית בארץ ישראל ויצאה משלחת מנכדי ה'אבני נזר' האדמו"ר רבי דוד ואחיו האדמו"ר חנוך העניך עם חסידים, אך גם תוכנית זו נכשלה, "מראה הדשא" עמוד קא
↑  האהל נחרב בימי המלחמה. בשנת ה'תשנ"ג נמצא מקום האהל על ידי ר' יהודה אהרן וידבסקי והוקם מחדש על ידי חסידי סוכוטשוב - הרב אהרן ישראל בורנשטיין "מראה הדשא", עמוד ר"ב
↑  הלווייתו של הרבי דוד וואלארט, באתר JewishGen
↑  אביר הרועים סימן קט. מראה הדשא עמ' עו -עז
↑   ראו ישורון ג'. הג"ר יהודא ליב גארדין זצ"ל - "הגאון מלאמזא" עמודים תרסג-תרסח,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515117105171  PLWABN: 9810638926105606  GND: 13919763X  ISNI: 0000 0000 7103 2094  LCCN: n85019693  NTA: 330508652  VIAF: 55569017   WorldCat (עם VIAF): 55569017 
האהל על ציון ה"אבני נזר" וה"שם משמואל" בסוכטשוב
איור של בית הכנסת בנאשיילסק משנת 1900
מצבת ה"אבני נזר" וה"שם משמואל" בסוכטשוב
יער שווייץ

| --- | --- |

מראה ביער שווייץ ביום ערפילי
 מידע כללי
 סוג:  יער
 תאריך הקמה:  1927 
 כניסה בתשלום:  חינם
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  רכס פוריה, ליד טבריה
 קואורדינטות:  32°46′14″N 35°32′08″E﻿ / ﻿32.7705556°N 35.5355556°E﻿ / 32.7705556; 35.5355556
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) יער שווייץ(למפת הגליל העליון רגילה) יער שווייץ(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יער שווייץ(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יער שווייץ
 
יער שווייץ במבט לכיוון טבריה
יער שווייץ הוא יער המצוי במדרון היורד מרכס פוריה לעבר הכנרת (ממערב למזרח). היער נמצא ממערב ומדרום לעיר טבריה ואף בשטחי העיר עצמה.
היסטוריה

היער ניטע על ידי מחלקת הייעור של ממשלת המנדט הבריטי החל משנת 1927. ההחלטה על שתילת היער התקבלה לאור העובדה שכמות שברי הענן באזור רבה, ובמטרה שהיער ימנע את הישחקות המדרון ומפולות הבוץ, וימתן את נזקי השיטפונות באזור (כפי שאכן קרה בשיטפון בטבריה בשנת 1934, בו 32 תושבים מצאו את מותם מהיסחפות במים, ומספר תושבים נוסף מתו בשל מפולות הבתים).
ביער סוגים מגוונים של עצים: עצי שיטה, ברושים, אקליפטוסים, טטרקליניסים, עצי אלה וחרובים. מתכנני היער החליטו לא לטעת ביער עצי אורן.
באזור היער בנתה הקרן הקיימת דרכי מעבר למטיילים, חניונים לעשיית פיקניקים וכן מצפורים. באזור שרידים ארכאולוגיים שנחפרים על ידי רשות העתיקות.
בקרבת יער שווייץ בהמשך הדרך נובע עין פוריה ששוקם ושופר על ידי הקרן הקיימת לישראל.
אתרים ביער שווייץ > מצפור קרל לוץ

מצפור קרל לוץ מנציח את פועלו של קרל לוץ (1895-1975), דיפלומט שווייצרי שהוכר כחסיד אומות העולם בזכות פעולותיו להצלת למעלה מ-60,000 יהודים בהונגריה בתקופת מלחמת העולם השנייה. המצפור ממוקם בחלקו הצפוני של יער שווייץ ומשקיף על הכנרת והרי הגולן. האתר כולל רחבת תצפית מקורה בפרגולה, שביל נגיש וחניה לנכים, ומאפשר למבקרים ליהנות מהנוף ולהכיר את פועלו של לוץ.
אתרים ביער שווייץ > מצפה אורון

מצפה אורון הוא אתר הנצחה שהוקם לזכרו של סמל ראשון אורון שאול, חייל צה"ל שנהרג במבצע צוק איתן בשנת 2014. המצפור נחנך ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 2015 וממוקם ביער שווייץ בגליל התחתון. האתר משקיף על נוף הכנרת וכולל פינות ישיבה ושלטי הנצחה, המספרים את סיפורו של אורון שאול ומנציחים את זכרו.
לקריאה נוספת

יער שווייץ - מצפה הר טבריה, ספר הכנרת, חלק ב': חופים ואתרים בעריכת יצחקי גל, משרד הביטחון, ההוצאה לאור.
הערות שוליים

↑  היערות ליד טבריה, הַבֹּקֶר, 1 באוקטובר 1946
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428529405171 
אנדרטה ביער שווייץ
המשפט בישראל

במדינת ישראל נהוגה הפרדת הרשויות, והיא בעלת שיטת משפט עצמאית, המושפעת מן המשפט המקובל, אך עם זאת בעלת מאפיינים ייחודיים משלה. לצד שיטת המשפט הישראלית מכיר הדין הישראלי במעמדו המיוחד של המשפט העברי ובמעמדן של שיטות משפט דתיות אחרות, במיוחד בתחום דיני משפחה. במדינת ישראל אין חוקה פורמלית, ועקרונות הבסיס של השיטה, במיוחד לאחר המהפכה החוקתית, נלקחים מקובץ חוקי יסוד שחקיקתם טרם נשלמה, כמו גם מפרשנות החוק על פי מושגי יסוד בסיסיים הנובעים מהגדרת המדינה כ"מדינה יהודית ודמוקרטית".
בשנת 1967 כבשה מדינת ישראל את שטחי חצי האי סיני מידי מצרים, את רמת הגולן מידי סוריה, את רצועת עזה ואת יהודה ושומרון, אך לא החילה עליהם את המשפט הישראלי. על מזרח ירושלים הוחל החוק הישראלי באמצעות שילוב של דבר חקיקה של הכנסת וצו של הממשלה עוד בשנת 1967, ואילו על רמת הגולן הוחל המשפט הישראלי בחוק רמת הגולן שהתקבל בשנת 1981. חצי האי סיני הוחזר למצרים בשנת 1982. בשטחים שעודם מוחזקים על ידי מדינת ישראל וטרם הוחל עליהם החוק הישראלי, נהוג ממשל צבאי ברוח אמנת ז'נבה הרביעית. שיטת המשפט הנהוגה בהם היא זו שהייתה קיימת טרם נכבשו בידי ישראל והיא מורכבת מעירוב של החוק העות'מאני, החוק הבריטי והחוק הירדני בנוסף לצווים שמפרסם המושל הצבאי מדי פעם. בשטחי A ו־B תקפים גם חוקי הרשות הפלסטינית. לתושבי השטחים האלה יש זכות לעתור לבית המשפט הגבוה לצדק, כיוון שזכות זו נתונה לכל אדם שיש לו עניין משפטי עם רשויות מדינת ישראל, ולאו דווקא לאזרחים או תושבים ישראלים.
מקורות המשפט הישראלי > המשפט העות'מאני

עד לשנת 1917 שלטה בשטחה של ארץ ישראל האימפריה העות'מאנית. לשיטות משפט קדומות יותר שהיו נהוגות בטרם השתלטה האימפריה העות'מאנית על שטחי ארץ ישראל אין זכר במשפט הישראלי.
ארץ ישראל לא הייתה יחידה אוטונומית במסגרת האימפריה העות'מאנית, כי אם מחוז שהיה חלק בלתי נפרד מן האימפריה, שהשתרעה על פני שטחים נרחבים באירופה, באסיה ואף באפריקה. מכיוון שכך, לא הייתה נהוגה בארץ ישראל חקיקה נפרדת, והמשפט שהיה נהוג באימפריה העות'מאנית היה נהוג אף בארץ ישראל.
המשפט העות'מאני היה שיטת משפט מקיפה, בעלת סממנים מודרניים, אם כי במובנים רבים מפגרת אחר שיטות משפט מתקדמות[דרוש מקור]. את הדין המהותי האזרחי הסדיר דבר חקיקה הקרוי המג'לה, בתוספת מספר חוקים שקבע הסולטאן. כמו כן נהוגים היו חוקים עות'מאניים שהסדירו את המשפט הפלילי, דיני הראיות, ההוצאה לפועל, המשפט הדיוני, ושאר התחומים המשפטיים.
בשנת 1984 חוקק חוק לביטול המג'לה, אשר ניתק את הקשר בין המשפט הישראלי למשפט העות'מאני.
כיום עדיין נהוגים במשפט הישראלי מספר הסדרים שלידתם בחוק העות'מאני, כגון סיווג הקרקעות. סעיפים 80–82 של חוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני שרדו את כל גלגולי החקיקה, ועודם נהוגים במשפט הישראלי כיום. סעיפים אלו עוסקים בשאלות ראייתיות מתחום הדין האזרחי – מעמדה של טענה בעל פה אל מול מסמך בכתב, ואילו עסקאות יש להוכיח באמצעות מסמך בכתב.
מקורות המשפט הישראלי > המשפט הבריטי

עם כניסתו לתוקף של המנדט הבריטי על ארץ ישראל, נחקק דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, 1922. בסימן 46 נקבע כי כל החוקים העות'מאניים שעמדו בתוקף ב-1 בנובמבר 1914, הוא היום שבו נכנסה טורקיה למלחמת העולם הראשונה, ימשיכו לעמוד בתקפם, אך זאת "בהתאמה לתנאי הארץ ולתושביה".
עם זאת, קבע סימן 46 כי במקרים שאינם מוסדרים בחקיקה הטורקית, ישפטו בתי המשפט בהתאם למשפט המקובל ודיני היושר האנגליים. עד מהרה החלו ענפים שלמים של המשפט לשאוב מצינור זה של סימן 46 את ההסדרים המשפטיים האנגליים המתקדמים.
בנוסף, הנציבים העליונים חוקקו פקודות חדשות, שהסדירו אף הן תחומים רבים של המשפט האזרחי, כגון פקודת השטרות ופקודת הנזיקין. חלק מפקודות אלו הועתקו מהמשפט האנגלי, וחלקן חודשו על ידי הנציבים. סוג נוסף של פקודות הוא קובץ חוקים שהגיע מעת לעת מאנגליה ונקרא "הספר הלבן". פקודת הנציב העליון העניקה לקובץ מעמד של פקודה. הפקודות נכנסו לתוקף לאחר פרסומם בקובץ מיוחד (בדומה לרשומות כיום). בישראל המונח חוק מתייחס לדבר חקיקה שחוקקה הכנסת. המונח פקודה מתייחס לדבר חקיקה שנחקק על ידי גורם אחר, כגון הנציב העליון. מדובר בנורמות משפטיות בעלות תוקף שווה.
מאפיינים רבים של שיטת המשפט הישראלית לעתיד נקבעו בתקופת המנדט הבריטי. בין הבולטים שבהם ניתן למנות את היעדרו של חבר מושבעים מן הדין הפלילי, ומעמדו של התקדים המשפטי המחייב. היעדרו של מוסד המושבעים, למרות היותו חלק מהשיטה הבריטית, נבע מכך שהבריטים נמנעו מלכונן בתי-משפט שמבוססים על מושבעים "ילידים" במושבות הבריטיות[דרוש מקור]. המתאר הכללי של מערכת בתי המשפט ובתי הדין הקיימת בישראל, יסודו בתקופת המנדט. ניתן לומר שהשפעתה של שיטת המשפט הבריטית על המשפט הישראלי היא הרבה ביותר, אם כי בעשרות השנים שחלפו מאז הקמת המדינה, נעשו מאמצים מודעים להתנתק משיטת משפט זו בתחומים רבים.
מקורות המשפט הישראלי > הקמת המדינה

לקראת סיומו של המנדט הבריטי הוקמה מועצת העם כתשתית להקמת גוף שלטוני למדינת ישראל העתידה לקום. מועצה זו לא נבחרה, כי אם מונתה בהסכמה בין הוועד הלאומי ובין הסוכנות היהודית תוך שהיא מייצגת את גוניו הפוליטיים של היישוב. ב-14 במאי 1948 הכריזה מועצת העם על הקמת המדינה, ובמעמד זה שינתה את שמה ל"מועצת המדינה הזמנית". מעמד הכרזת המדינה יצר ישות פוליטית-משפטית חדשה, הקרויה "מדינת ישראל", וישות זו לא הייתה קשורה בכל קשר מחייב לשלטון שקדם לה. כך, ביום העצמאות, ה' באייר תש"ח, מצא עצמו היישוב היהודי בארץ-ישראל ללא הצעת חוקה מוסכמת, ללא נוסחי חוקים או קודים הממתינים למימוש, ללא מוסדות משפטיים משל עצמו, עם מסגרת חוקתית וחקיקתית קולוניאלית, ועם בתי משפט מנדטוריים שחדלו לתפקד.
עם הקמת מדינת ישראל קם אפוא הצורך בהסדרת שיטת משפט ישראלית. על מנת שלא להותיר את המדינה הצעירה ללא משפט מחייב, פורסם במעמד הכרזת המדינה מנשר, שהיווה את הבסיס עליו ניסתה המדינה החדשה לכונן את משפטה. המנשר קבע כי מועצת העם היא הרשות המחוקקת, וכי המשפט שהיה קיים ערב הקמת המדינה נותר על כנו, בכפוף לחריגים מסוימים. בכך אימץ המנשר את המשפט הבריטי, אך קבע את הדרך לשינויו – בדבר חקיקה של הרשות המחוקקת, אשר לימים תיקרא הכנסת.
ב-19 במאי 1948 החליפה את המנשר "פקודת סדרי השלטון והמשפט", אשר חוקקה מועצת המדינה הזמנית. פקודה זו קובעת בסעיף 11:
המשפט שהיה קיים בארץ ישראל ביום ה' באייר תש"ח (14 במאי 1948) יעמוד בתקפו, עד כמה שאין בו משום סתירה לפקודה זו או לחוקים האחרים שיינתנו על ידי מועצת המדינה הזמנית או על פיה, ובשינויים הנובעים מתוך הקמת המדינה ורשויותיה.
הסייג שבסוף סעיף 11 מאפשר לבתי המשפט לחרוג מהחקיקה המנדטורית. החקיקה המפלה, ששימשה להגבלת העלייה ולהגבלת רכישת קרקעות על ידי יהודים, על פי הספר הלבן של 1939, בוטלה במפורש בסעיף 13 של הפקודה.
במחקר ההיסטורי מקובל לראות בעשור הראשון למדינת ישראל תקופה של עיצוב ההסדרים המשפטיים של המדינה. בתקופה זו נקבעו מספר מאפיינים של המשפט הישראלי: היעדרה של חוקה כתובה; עוצבה מערכת היחסים בין הרשות המחוקקת לבין הרשות המבצעת; נוצרו ההסדרים בתחומי השליטה על הקרקע והאזרחות הישראלית, שעיגנו משפטית את תוצאות מלחמת העצמאות ואת משמעות היותה של ישראל מדינה יהודית; הוקם בית המשפט העליון ונבחר דור השופטים לעשורים הבאים. זאת ועוד, בעשור זה ניתנו החלטות תקדימיות במגוון רחב של מחלוקות משפטיות ותחומי משפט. מחקריו של פרופ' רון חריס בתחום ההיסטוריה של המשפט הראו כיצד רבים מההסדרים המשפטיים שעוצבו בישראל בשנות ה-50 עברו שינויים מינוריים ותוספות קלות בלבד בתקופות מאוחרות יותר בתולדות המדינה.
מקורות המשפט הישראלי > מקורות המשפט

מאז הקמת המדינה חוקקה הכנסת חוקים שהחליפו את החקיקה הבריטית (חריגים בולטים הם פקודת הראיות, פקודת הנזיקין ופקודת השטרות, אך גם לאלו ניתן ניסוח ישראלי מודרני בשפה העברית - "נוסח חדש").
במקביל ביצעה הכנסת חקיקה נרחבת נוספת, מחוקקי המשנה (ובמיוחד משרדי הממשלה) חוקקו תקנות, כללים וצווים, וכיום ניתן לראות במרבית תחומי המשפט כתחומים המוסדרים בדבר חקיקה ישראלי מקורי ועצמאי.
בתי המשפט הישראליים יצרו תקדימים אשר סייעו במתן האפיון הישראלי לחקיקה, הן לחקיקה המנדטורית והעות'מאנית שנותרה בתוקף, והן לחקיקה הישראלית שלאחריה. כך למשל, על המבנה הבסיסי של הוראות הרשלנות המופיעות בפקודת הנזיקין, שהיא חיקוק מנדטורי משנת 1928 המבוסס על חקיקה קפריסאית, יצר בית המשפט העליון את מבנה העל הישראלי המודרני של "חובת זהירות מושגית" ו"חובת זהירות קונקרטית" בסדרת פסקי דין שתחילתה בשנות ה-70. ההסתמכות על התקדימים האנגליים, שהייתה רבה מאוד בשנותיה הראשונות של המדינה, פסקה כמעט, וההסתמכות על שיטות משפט זרות (כגון המשפט האנגלי והמשפט האמריקני) היא לצורך השוואה בלבד, ולא כמקור מחייב.
בשנת 1984 אישרה הכנסת את החוק לביטול המג'לה, שביטל את תוקפה של המג'לה בישראל. עם זאת, החוק לא ביטל חוקים עות'מאניים שנותרו עדיין בתוקף ומקורם לא היה מהמג'לה. חוק יסודות המשפט, שהתקבל בשנת 1980, ביטל את ההוראה להזדקק לחוק האנגלי במקרה של לאקונה. חוק זה גם העניק מעמד מיוחד כמקור משפטי מחייב למשפט העברי.
המשפט הישראלי מכיר במקרים מסוימים אף בתוקפן של הוראות מן המשפט הבין-לאומי, הכלולות, בין היתר, באמנות בין-לאומיות שישראל היא צד להן.
המקורות מהם שואב המשפט הישראלי את תכניו הם אם כן דברי החקיקה של הכנסת ושל מחוקקי המשנה, תקדימי בתי המשפט הישראלים, דינים מנדטוריים ועות'מאניים שעודם בתוקף, וכן המשפט העברי, וכללי המשפט הבינלאומי אם המשפט הישראלי הפנימי מכיר בהם.