stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד בולטימור

| --- | --- |
דייוויד בולטימור, 2014
דייוויד בולטימור, 2014
 לידה:  7 במרץ 1938 (בן 87) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ביולוגיה
 מקום מגורים:  ניו יורק, ארצות הברית
 מקום לימודים:  מכללת סווארת'מור  תיכון ג'ון ל. מילר  אוניברסיטת רוקפלר  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  William A. Shine Great Neck South High School 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  המכון הטכנולוגי של קליפורניה  אוניברסיטת רוקפלר 
 תלמידי דוקטורט:  גארי רובקון, שרה צ'רי, ויקטור אמברוז, ננסי אנדרוס, David M. Knipe 
 פרסים והוקרה:  פרס ההישג המיוחד ע"ש אלברט לסקר (2021)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  פרס קרן וורן אלפרט (2000)  חבר זר של החברה המלכותית (1987)  פרס וורן טריניאל (1971)  עמית באגודה האמריקאית לקידום המדע  פרס האגודה הרפואית האמריקאית להישג מדעי (2002)  המדליה הלאומית למדעים (1999)  מדליית סיר הנס קרבס (1997)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1975)  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (1974)  חבר ארגון הביולוגיה המולקולרית האירופאי  פרס האקדמיה הלאומית למדעים בביולוגיה מולקולרית (1974) 
 בן או בת זוג:  אליס ס. הואנג 
 הערות:  יהודי
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 רוורס טרנסקריפטאז.
 
דייוויד בולטימור (באנגלית: David Baltimore‏; ‏נולד ב־7 במרץ 1938) הוא ביולוג יהודי אמריקאי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1975 (יחד עם רנאטו דולבקו והווארד מרטין טמין) על ההסבר כיצד וירוס מחולל גידול משפיע על החומר הגנטי של התא. קיבל את המדליה הלאומית למדעים בשנת 1999.
דייוויד בולטימור כיהן כנשיא המכון הטכנולוגי של קליפורניה בין השנים 1997 ל-2006 וכנשיא אוניברסיטת רוקפלר. מכהן בדירקטוריון ביטאון מדעני האטום.
בולטימור תרם רבות בתחומי האימונולוגיה, וירולוגיה, חקר מחלת הסרטן, ביוטכנולוגיה, DNA רקומביננטי ועוד.
קורות חיים

בולטימור נולד בניו יורק, ארצות הברית לריצ'רד וגרטרוד בולטימור. קיבל תואר ראשון ב-1960 במכללת סווארת'מור ותואר שני ודוקטורט מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנות השבעים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון גילה יחד עם רנאטו דולבקו והווארד מרטין טמין את הרוורס טרנסקריפטאז, אנזים שמקורו בנגיף מסוג רטרו וירוס, שיוצר עותק של DNA על בסיס mRNA בתהליך שנקרא שעתוק לאחור (Reverse Transcription).
בשנת 1975 זכה בולטימור בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1975, על ההסבר כיצד וירוס מחולל גידול משפיע על החומר הגנטי של התא. קיבל את המדליה הלאומית למדעים בשנת 1999.
בין הנימוקים למתן הפרס מצוינת אף תרומתם של בולטימור וטמין לתיאור האופן שבו וירוסים גורמי גידולים פועלים על החומר הגנטי של התא באמצעות שעתוק לאחור. תגליתו זו עמדה בניגוד לדוגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית ולפיה קיימת העברת מידע גנטי חד-כיוונית מה-DNA אל ה-RNA אל החלבון. אמונה שדוברה הבולט היה פרנסיס קריק, אחד ממגלי מבנה ה-DNA וחתן פרס נובל. טמין הדגים כי וירוס גורמי גידולים מסוימים נושאים את היכולות האנזימטית להפוך את כיוון זרימת המידע מן ה-RNA בחזרה אל ה-DNA על ידי שעתוק לאחר. תופעה זו נחקרה באופן עצמאי על ידי בולטימור.
התגלית של שעתוק לאחור היא אחת מן התגליות החשובות ביותר ברפואה בעת המודרנית, כיוון ששעתוק לאחור הוא האנזים המרכזי בכמה מן המחלות האנושיות הנפוצות ביותר, כגון HIV וצהבת נגיפית מסוג B. שעתוק לאחר הוא אף מרכיב חשוב של מספר טכניקות בולטות בביולוגיה מולקולרית וברפואה אבחנתית, כגון תגובת שרשרת של פולימראז (PCR).
ב-1986 פרסם בולטימור יחד עם תרזה אימנישי-קרי (אנ') מאמר בתחום האימונולוגיה. מאמר זה נחשד כזיוף מדעי וחולל את "פרשת בולטימור". רק בשנת 1996 הוחלט כי המאמר היה תקף וההאשמות היו כוזבות.
בשנת 1968 נשא לאישה את המיקרוביולגית ד"ר אליס ס. הואנג. לזוג ילדה אחת. על שמו של בולטימור נקרא כוכב לכת מינורי.
עבודתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פרסים

1999 - המדליה הלאומית למדעים
1975 - פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
1974 - חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
ראו גם

סיווג בולטימור
ואיינאטו

ואיינאטו (בספרדית: Vallenato) היא סוגה מוזיקלית עממית, פרשנות באמצעות סיפורים ושירים שנולדה בחוף הקריבי או האטלנטי של קולומביה, בצפון-מזרחה של מדינה זו, ומרכזה הראשי במחוז הישן פאדייה (בימינו דרום מחוז לה גואחירה, צפון המחוז ססאר, ומזרח מחוז מגדלנה). הוואיינאטו קיים בגרסאותיו העתיקות במוזיקת החופים (musica costeña) ושל אזור הסוואנה של המחוזות בוליבר, סוקרה וקורדובה.
בשנות ה-1980–1990 התפשטה לכל אזורי קולומביה והפכה למוזיקה הלאומית השנייה של המדינה, אחרי קומביה. הוואיינאטו יובא אף למדינות השכנות - פנמה, ונצואלה, אקוודור וכו'.
מוזיקת ואיינאטו מתאפיינת בערבוב של שירה בעל פה עם שורשים היספניים מוזיקה אינדיאנית מקומית, לעיתים בסגנון קינתי, ומקצבים סינקופיים אפריקאיים-קריביים.
בתחילתה נוגן הוואיינאטו במטעי הבננות ובמרעי הבקר רק בחלילים ובכלי הקשה. בסוף המאה ה-19 הגיע לקולומביה גם האקורדיון שהפך לכלי בולט במוזיקה זו. ההרכב המסורתי של ואיינאטו כולל אקורדיון דיאטוני, כלי הקשה בשם גואצ'אראקה (guacharaca) ותוף הקרוי קאחה או "קאחה ואיינאטה" (caja vallenata), תוף קטן בעל צילים גבוהים וראש יחיד, מכוסה בעור עיזים או נייר צילום רנטגן, העמיד לחום וללחות)
במהלך הזמן התחוללה הפריה הדדית בין מוזיקת הקומביו והואיינאטו ובימינו ואיינאטו משתמש באותם הריקודים והמצקבים כמו הקומביה:
פאסאו (paseo) או פאסיו
מרנגה (merengue) (במקצב 6/8, לא זהה למרנגה, הריקוד האופייני של הרפובליקה הדומיניקנית).
פויה (puya)
סון (son)
ניתן לבצע ואיינאטו גם בגיטרות ובכלי הקומביה בקומביאמבות ובהרכבים הקרויים grupos .de millo
ב-29 בנובמבר 2013 ה"ואיינאטו המסורתי" הוכרז בקולומביה למורשת תרבותית רוחנית של האומה על ידי המועצה הלאומית למורשת של משרד התרבות.
החל משנת 2006 ואיינאטו וקומביה הפכו לקטגוריות שבהן מתקיימת תחרות לפרסי גראמי הלטינים
(Latin Grammy Award).
באביב 2014 פנה ממשלת קולומביה לאוסק"ו עם בקשה להכיר בתרבות ואיינאטו כמורשת תרבותית עולמית.
השם

המילה ואיינאטו מיוחסת בדרך כלל למילה ואייה (valle - עמק) כשהכוונה לתושבי העמקים באזור הקריבי של קולומביה, לרבות תושבי העיר ואיידופאר (Valledupar), בירת המחוז ססאר. אם כי בשנת 1915 הקפיד המורה המקומי מנואל ונסה להדגיש שתושבי ואייהדופאר נקראים "ואלדופארנסס" ולא ואיינאטוס, מילה שנחשבה באותם הזמנים מתאימה לתרבות של עניים ונחותים. יש שסברו כי המילה באה מתשובה שנתנו אנשי המקום כשבעת מסעות על פרדים נשאלו על מקום מוצאם:"Soy nato del Valle" כלומר "נולדתי למטה, בעמק". הסופר גבריאל גרסיה מרקס, סבר כי אכן המושג ואיינאטו קשור לשם עירו ואיידופאר.
לפי המסורת, העיר ואיידופאר, שהיא הבירה העולמית של הוואיינאטו, נקראת כך לפי שמו של ראש שבט אינדיאני אגדי "אופאר" או "אופארי"
(Valle de Upar או Valle de Eupari).
היו גם השערות פחות מקובלות בימינו כמו הכנוי ballenato שניתן לאנשים שנעקצו על ידי זבובי דם הקרויים "חחן" (jején) או לעניים מאזור גדת הנהר ססאר שסבלו ממחלת "קאראטה" (Carate) בעקבות עקיצות יתוש ושעורם נעשה יבש וקשקשי עם כתמים רחבים בצבע לבן או ורדרד, כמו צבעם של גורי הליוויתנים, ה"באיינאטוס"
מקורות הוואיינאטו

הבסיס לפולקלור הוואיינאטו נוצר במאתיים שנים האחרונות בצפון-מזרח קולומביה של ימינו, באזור הסמוך לחוף האטלטני או הקריבי של קולומביה, בין הנהרות מגדלנה, ססאר ורנצ'ריה, הרי סיירה נוואדה דה סנטה מרטה וגבעות סראניה דל פריחה, לים הקריבי ולגבול עם ונצואלה. מדובר במקור בסוגה מוזיקלית-נרטיבית שדרכה סיפרו הבוקרים ומעין טרובדורים שקמו מקרבם על אירועי היום יום שהתרחשו סביבם. החוקר סירו קירוס מציין את סנטה קרוס דה מומפוקס וסביבתה, מגדלנה גרנדה, כחלק מהשטח שבו נולד ואיינאטו, לרבות מקומות כמו פלאטו, ואיידופאר, ריוהאצ'ה, אל פאסו ואזור מטעי הבננות (Zona Bananera). בעידן של העדר אמצעי תקשורת כמו טלפון או רדיו, מחוץ לפן האמנותי שבדבר, לשירים-סיפורים אלה היה תפקיד תקשורתי עממי חשוב. המוזיקה נוצרה מתוך תערובת של מסורות אירופיות, אינדיאניות ואפרו-קריביות.
הבוקרים הקולומביאנים המשיכו מסורות שבאו מאירופה - כמו של מינסטרלים הספרדים (juglares "חוגלארס") ואף מאפריקה, שבה גם נהגו מעין טרובדורים כמו ה "גריו" ממערב אפריקה ללוות את הבקר בחיפוש אחרי מקומות מרעה ובשוקי הבקר.
תחילה קול זמרי ואיינאטו התלווה בצלילי חלילים אינדיאנים מסוג גאיטה (קוויסיס (אנ') בשפה קוגי) מבמבוק, תופים ממקור אפריקאי הקרויים קאחה וכלי הקשה אחרים ממקור אינדיאני - גואצ'אראקה. מאוחר יותר הם אימצו גם כלי נגינה אחרים כמו גיטרות.
אחרי שנת 1885 נפוץ במחוז גואחירה ואחר כך מחוצה לו כלי נגינה שהגיע מאירופה דרך הים הקריבי (ככל הנראה מארובה ומקוראסאו-) האקורדיון. המוזיקאים המקומיים התלהבו מצלילי האקורדיון והתאימו אותו לצרכיהם. האקורדיון הדיאטוני הפך לכלי המוביל את המנגינה ומכתיב את ההרמוניה במוזיקת הוואיינאטו עד לימינו. נגני האקורדיאון- acordeoneros - גם שרו וכן שימשו כמלחינים ופזמונאים.
נגן האקורדיון האגדי פרנסיסקו אל הומברה (Francisco El Hombre), שעוצב בדמיון העממי, ככל הנראה לפי דמות אמן בשם פרנסיסקו מוסקוטה גרה ( Francisco Moscote Guerra ), נחשב בעיני העם למייסד מוזיקת הוואיינאטו המסורתית. לפי אגדה ידועה הוא שלט על הנגינה באקורדיון בצורה כמעט מושלמת וביום מן הימים ניסה להתחרות עם שטן. הצליח לגרש את השטן באמצעות השמעת הקרדו, ה"אני מאמין" הנוצרי בהפוך. פרנסיסקו אל הומברה נהג לעבוד כשליח רכוב על חמור באזור הסוואנה של מחוזות ססאר וגואחירה. היה מתייצב בככרות היישובים ומספר בדרך השירה על חדשות השעה.
כלי הנגינה

בעבר הרחוק:
בוצעו המנגינות בעזרת חלילי דוחן' (caña de millo) או חילילי סוף (caña de carrizo), פתוחים בקצותיהן ועם ארבעה מפתחים לאורך הצינור, ולשונית היוצרת פיה ולוחצת על חוט, הנשען על השיניים, לצורך מודולציה של הצלילים, או
גאיטה קולומביאנית או קויסי המפיק צלילים המזכירים אלו של הגיידה
בהרכב ואיינאטו הקלאסי:
קאחה (טמבור) caja vallenata - תוף קטן, הדומה לתופי בונגוס האפריקאית או לטמבורה, גוף התוף עשוי מעץ חלול, שנלקח מגזעי עץ סיביים כמו מורוקוטו (mucurutú), קאניאהואטה (cañahuate) או מאטאראטון (matarratón), והוא מכוסה באחד הקצוות, בקרום קשיח, בעבר עשוי מקיבה של קיימאן, או מעור של "קוף עכביש" שחור (Ateles belzebuth) ובתקופה הקרובה יותר לימינו בעור עז, כבש או צבי או אף בסרטים לצילום רנטגן, העמידים יותר לחום וללחות. את התוף מחזיקים בין הברכיים ומקישים בו בידיים ריקות. המילה "קאחה" משמעותה - קופסה. גובה התוף גדול משל הבונגו - 40 סנטימטר, והקוטר שלו - 30 סנטימטר.
גואצ'אראקה - כלי הקשה אינדיאני עתיק מורכב מקנה עשוי עץ דקל או קאניה-בראבה (Gynerium) באורך כ-45 סנטימטר אורך ו-3 סנטימטר רוחב, עם חריצים, אותם משפשפים בעזרת מין מסרק עם חוטי ברזל, תוך השמעת צליל צורם. הכלי שימש את האינדיאנים המקומיים בטקסי ריקודים ובעת ציד. הוא נקרא כך מפני שמחקה את שירת העוף הקרוי גואצ'אראקה (Ortalis ruficauda), מעין תרנגולת הודו פראית. לפעמים משתמשים במקום גואצ'אראקה כלי הקשה אחר הקרוי גואצ'ה (guache).
אקורדיון דיאטוני - שהפך לכלי המוביל בהרכב של ואיינאטו המסורתי, עם צליל חם ומתוק
אל כלי הנגינה מצטרף גם הזמר. עד לשנות ה-1960 לרוב נגן האקורדיון היה גם הזמר.
מנגנים באקורדיונים עם שלוש שורות כפתורים, שלוש לשוניות לכל תו. יש להם סוגי טונליות שונים: ADG, GCF, BbEbAb "5 Letras". לאקורדיונים בקולומביה ופנמה יש לפעמים טונליות מותאמת לוואיינאטו ולקומביה.
לפי השערתו של סימון מרטינס, האקורדיונים הראשונים הוברחו לקולומביה בסביבות 1885 מארובה ומקוראסאו
דרך הנמל ריוהאצ'ה, לא הגיעו וליעדם בפנים הארץ, אלא נשארו בנמל אל פאסו ומשם התפזרו באזור ואומצו על ידי האמנים המקומיים. לפי תאוריה אחרת כלי נגינה זה הגיע עם מהגרים גרמנים שהתיישבו במחצית השנייה של המאה ה-19 ב"ארצות הברית של קולומביה" במטרה להשתתף בפיתוח מערכת החינוך של המדינה.
השערה שלישית, של לואיס דליו גומס, גורסת כי האקורדיון הונהג על ידי חברת הספנות של נהר מגדלנה
שבבעלות הגרמני יוהאן ב. אברס, שהתחילה לפעול בשנת 1824 ובשנת 1855 מנתה חמש סירות ששטו לאורך הנהר. הן עגנו במקומות שונים בגדות הנהר והובילו משם טבק אל הנמל ברמן בגרמניה והביאו סחורות אחרות מגרמניה.
ארבעת המקצבים

סון - יש לו מקצב 2/4, מנוגן עם הדגשה כבדה וקדנצה המנצלת את התווים הנמוכים של הצד השמאלי של האקורדיון. בדרך כלל הוא עצוב ואיטי.
פאסאו ( El Paseo colombiano ), גם הוא בעל מקצב 2/4, נחשב להתפתחות של ה"סון",יותר מהיר ממנו עם מקצב משתנה. קיים פאסאו איטי (paseo lento) המתאים יותר לשירים רומנטיים ופאסאו מהיר (paseo rápido) המשאיר לאקורדיון הזדמנות להוביל. הפאסאו הוא המקצב הנפוץ ביותר בהקלטות של ואיינאטו בן זמננו. נחשב תפור להעברת סיפורים וקל יותר לביצוע. הפאסאו המהיר מתקרב במהירות ל"מרנגה". בפאסאו שימוש בנמוכים הוא ביעשור של 1/3 לפעמים בהתאם למנגינה 2/1.
פויה (puya) (מלשון puyar,pullar "להכאיב", "להטריד", "לעקוץ")- מקצב של 6/8, ממקור אפריקאי ואינדיאני. נחשב לעתיק, המורכב והמהיר בין ארבעת המקצבים, עם שורשים בריקוד אינדיאני עתיק מסיירה נוואדה דה סנטה מרטה. השירים ארוכים יותר מאלו של המרנגה, כוללים לא פעם עקיצות על חשבון משיהו.
תחילה התפתח בוואיידופאר ובכפרים של המחוז הישן מגדלנה גרנדה. מחקה לפעמים שירת צפורים כגון זו של הקנית. בעלת קצב מהיר, מהווה אתגר לנגני האקורדיון ועומד תכופות במוקד התחרויות.
בעשורים האחרונים המקצב של פויה הפך לעוד יותר מהיר. לכל אחד משלושת כלי הנגינה המסורתיים של הוואיינאטו יש קטע סולו.
מרנגה, לא זהה למרנגה מהרפובליקה הדומיניקנית, הובא על ידי עבדים מאפריקה והתפשט מכיוון הקריבים ומרכז אמריקה. המקצבים יכולים להיות 6/8, 2/4, 1/3.
יש לו סגנון יותר סיפורי ומשמש תכופות ל"דסימה", השירה בבתים בני עשר השורות עם חרוזים פנימיים שהובאה על ידי הספרדים במאה ה-16. במקור שירי מרנגה תארו מצבים שנחוו על ידי המלחין או הוקדשו לידיד. מבצעי המרנגה המפורסמים היו צ'יקו בולאניוס, אוקטביו מנדוסה וצ'יקו סרמיינטו. בוואיינאטו המסחרי מצורף תכופות המרנגה לפאסאו.
התפתחות תרבות הוואיינאטו

בתחילת המאה ה-20 נפוצה שירת הוואיינאטו והתרבות שסביבה באמצעות נגני אקורדיון כמו לואיס אנריקה מרטינס, אבל אנטוניו וייה או אלחו (אלחנדרו) דוראן. באותה תקופה נוצרו ההרכבים (conjunto vallenato קונחונטו ואיינאטו) המסורתיים האופייניים לוואינאטו, המורכבים מנגן אקורדיון זמר (acordeonero cantante), נגן גואצ'אראקה (גואצ'אראקרו guacharaquero), ומתופף (קאחרו - cajero). בשנות ה-1920 וה-1930 נפוצו שירי וריקודי ואיינאטו במטעי הבננות שקמו בשליטת חברת United Fruit במחוז מגדלנה, מדרום ל לסנטה מרטה. הפועלים שבאו לעבוד במטעים מאזורים שונים בקולומביה והקריבים הפיצו מוזיקה זו אל מקומות מוצאם.
באותה תקופה מוזיקה ותרבות זו נחשבו נחותות, מתאימה למעמד הנמוך, לפועלים ולבוקרים. באזור מטעי הבננות ואיינאטו הושמע ב"אקדמיות ריקודים" שהיה תכופות שם שגיא נהור לבתי בושת.
דון קלמנטה קונטרו אראוחו, אחד מנציגי האליטה בעיר ואיידופאר, שנודע כחובב גדול של הוואינאטו, החליט לקדם את קבלת הפולקלור הזה גם בקרב המעמדות הגבוהים.
מיוזמתו אורגנה לראשונה בעיר במסגרת "המועדון החברתי של ואיידופאר" מסיבה ("פאראנדה -parranda) המוקדשת לוואיינאטו, בעיקר להיבט הסיפורי והמשעשע שלו. יוזמתו ידעה המשך במאמצי ידידו, אלפונסו לופס מיצ'לסן, צאצא למשפחה ותיקה באזור, סופר ופוליטיקאי, לימים נשיא קולומביה, שייסד את מחוז ססאר בשנת 1966 ותרם בשנת 1968 להקמת פסטיבל האגדה של ואיינאטו.
אחרי נפילת ענף הבננות המשיכה מסורת הוואיינאטו במטעי הכותנה מסביב לואיידופאר, ובמטעי האורז. בשנת 1928 התחיל פעילותו כאמן ואיינאטו (vallenatero) אמיליטו סולטה באקרו, שהלחין בשנת 1938 את הלהיט La gota fria שהפך מאוחר יותר ללהיט עולמי בביצועם של קרלוס ויבס (עם הערכב מסורתי שכלל גם חליל) וחוליו איגלסיאס.
בפברואר 1943 התחיל את הקריירה שלו כיוצר, אמן הוואיינאטו המפורסם רפאל אסקלונה, שזכה להערכה מצד הסופר גבריאל גרסיה מרקס המזכיר אותו בשני רומנים שלו - "מאה שנים של בדידות" ו"אין לקולונל מי שיכתב אליו".
בשנות ה-1950 גם צעירים מחוגי הבורגנות של בוגוטה אימצו את תרבות וואיינאטו על שיריה, סיפוריה וריקודיה.
פיקריה (Piqueria)

במהלך השנים השתרשו בתרבות ואיינאטו תחרויות מסוג "דו-קרב" אמנותי בין האמנים.
תחרויות אלה שנקראו "פיקריה" לא היו רק מפגני ויטואוזיות של שני האמנים אלא כללו גם אלתורי חרוזים הכוללים עקיצות אישיות הדדיות בין שני היריבים, לפעמים תוך התבדחות על חשבון מוצאם והתנהגותם. לפי המסורת חילופי המלים בין שני האמנים לבשו צורת בתים בני ארבע (quarteto) או עשר שורות (décima).
הזוכה ב"פיקריה" היה זוכה בתואר El Mejor en Piqueria (בטוב שבפיקריה).
אירוע האגדי של פיקרייה עמד להתארגן בשנת 1938 בעיירה אורומיטה (Urumita), בקצה הדרומי של מחוז גואחירה בגבול עם מחוז ססאר בעת חגיגה עממית - פאראנדה - המתאפיינת בדרך הרגיל בשפע מופעים מוזיקליים ושתיית יי"ש מקומי (aguardiente). עמד אז להתרחש דו-קרב אמנותי בין שניים מענקי הוואיינאטו: אמיליטו סולטה, כוכב המחוז גואחירה ולורנסו מוראלס, כוכב המחוז השכן ססאר.
בסופו של דבר דו הקרב ככל הנראה בוטל, אם בכלל הסיפור לא היה כולו דמיוני. אבל הוא הונצח בשירו של אמיליאנו סולטה שביקש לעשות בו צחוק מיריבה, שלדבריו חטף כביכול "גוטה פריה" - "מקלחת קרה" (באופן מילולי "הטיפה הקרה") ולא התייצב בתחרות. השיר "לה גוטה פריה" (La Gota fria) הפך לאחד מלהיטי הוואיינאטו בכל הזמנים.
בסופו של דבר שני הזמרים התפייסו, ואף ערכו בערוב ימיהם בשנת 1991 מפגש מתוקשר באורומיטה.
אסכולות

לפי המסורת מבחינים במסגרת ואיינאטו שלוש אסכולות:
ואיינאטו-ואיינאטו, המסורת מצפון ססאר, עם המרכז באזור בין ואיידופאר לאל פאסו, ובגואחירה. נציגיה היו, בין היתר, אלחנדרו דוראן, אמיליאנו סולטה באקרו, לואיס אנריקה מרטינס, אנטוניו סאלאס ולורנסו מוראלס.
ואיינאטו באחרו(Vallenato-Bajero) מאזור מגדלנה ובוליבר, שנציגיה הידועים היו, בין השאר, פרנסיסקו פאנצ'ו "ראדה" ואבל אנטוניו וייה.
ואיינאטו-סוואנרו, מהמחוזות סוקרה וקרודובה, שנציגיה היו, בין השאר, אנדרס לנדרו, אאוחניו "חניו" חיל, אניבל ולאסקס ואלפרדו גוטיירס.
תת-סוגי ואיינאטו > ואיינאטו המסורתי Vallenato folclorico

הוואיינאטו המסורתי העממי הוא מתבסס על המקצבים המסורתיים של הפאסאו, מרנגה, סון ופויה, ותוכנו -סיפורים בחרוזים על חיי היום יום, על ידידות, חגיגות עממיות, האדמה והאשה.
הוא מנוגן רק בשלושת הכלים האופייניים שאינדם נזקקים להגברה:שניים של הקשה (קאחה וגואצ'אראקה) המציינים את הקצב והאקורדיון הדיאטוני המבצע את המנגינה.
במקרים מסוימים התווספו גם כלי אחרים כמו גיטרה, חליל, גאיטה ואקורדיון כרומטי.
נציגיהם הבולטים היו
טרובדורים כמו אלחנדרו דוראן, אבל אנטוניו וייה, לואיס אנריקה מרטינס,"פאצ'ו" ראדה, "קולאצ'ו" מנדוסה, רפאל אסקלונה ואחרים. הוא עומד במרכז הפסטיבלים הגדולים לוואיינאטו פסטיבל האגדה של הוואיינאטו ופסטיבל ערש הוואיינאטו.
תת-סוגי ואיינאטו > ואיינאטו המסחרי או "יוקה"

ב"יוקה" שולטים מקצבי הפאסאו ובמידה פחותה יותר, ה"מרנגה".הוא התחיל להיות משודר ברדיו ובטלוויזיה מתחילת שנות ה-1970 ונציגיה המובהקים היו חורחה אוניאטה, האחים סולטה, דיומדס דיאס, אל בינומיו דה אורו, לוס בטוס, איוואן וייאסון ואחרים.
מייחסים לו את העלמות הפויה והסון בתרבות הוואיינאטו בת זמננו.
הרכבי הוואיינאטו שילבו עם הזמן גם כלי נגינה אחרים כמו גיטרה, גאיטה ואת האקורדיון הכרומטי, אך גם גיטרה בס חשמלית, קונגה וטימבלס.
תת-סוגי ואיינאטו > ואיינאטו הרומנטי

החל משנות ה-1960 ושנות ה-70 סוג זה של מוזיקת ואיינאטו כבש את המסיבות, אולפני ההקלטות והאצטדיונים. הוא הושפע על ידי בלדות (כפי שהוצגה על ידי המוזיקה של איוואן קלדרון) והתבסס על מקצבי הסון, הפאסאו ועל הרומנסה (romanza). הוא התמקד בשירי אהבה ועל מערכת היחסים בחיי הזוגיות - אהבות, פרידות, פיוס וכו'. הוואיינאטו הרומנטי התפשט לפנים המדינה ולארצות רבות.
אומצו בו גם ריקודי סלסה, מוזיקת רגאיי ומקצבים אחרים.
בשנת 1976 ישראל רומרו ורפאל אורוסקו הקימו את "אל בינומיו דה אורו דה אמריקה" שריתק עם להיטיהם את הנוער. שיריהם נפוצו במהירות גם לוונצואלה, פנמה, אקוודור ובקריבים. בשנת 1987 הם ערכו סיור מצליח מאוד בארצות הברית, שכלל גם מופע בככר מדיסון.
רפאל אורוסקו נרצח בברנקייה ב-11 ביוני 1992 ייתכן בפקודת סוחר סמים קנאי.
פרט לבינומיו, נציגיו הבולטים של ואינאטו הרומנטי הם לוס דיאבליטוס, לוס חיגאנטס, לוס אינקייאטוס, לוס צ'יצ'ס ונלסון ולאסקס.
תת-סוגי ואיינאטו > הוואיינאטו של "הגל החדש" (Nueva Ola)

זהו סוג ואיינאטו שהתפתח סוף המאה ה-20 ובעשור הראשון של מאה ה-21. יש בו מגמה ל מודרניזציה - שימוש במוזיקה אלקטרונית, רגאיי ומצקבים זרים אחרים, אך גם לחזרה לעקרונות ואיינאטו ישנים מלפני הוואנייאטו הרומנטי כגון צורת ה"מכתבים" המתייחסים לאשה, לאהבה, לחגיגות וכו', יחד עם מקצבים
נציגי טרנד זה עם סילבסרה דנגונד, פטר מנחארס, קאלט מוראלס, לואיס פרננדו "לואיפר" קואייו, לוס ק. מוראלס, פליפה "פיפה" פלאאס, אלחנדרו פלאסיו, אל גראן מארטין אליסנטרה. עם הגל החדש נמנים גם אמנים המנסים ליצור חלופות עצמיות תוך ערבוב עם סוגי ואיינאטו ישנים - כך יוצרים כמו קווראס, קאיטו דנגונד, אורלנדו ליניאן וכו'.
מוזיקאים

השמות של גדולי ה"חוגלארס" וה"וואיינטרוס" נכנסו להיסטוריה ולאגדה. אחרי דמותו האגדית של פרסיסקו אל הומברה, ניתן להזכיר את פדרו נולסקו מרטינס, אמיליאנו סולטה, גיירמו בויטראגו, לורנסו מולראלס, לאנדרו דיאס, לואיס אנריקה מרטינס, טוביאס אנריקה פומארחו, חואנצ'ו פולו ולנסיה, אבל אנטוניו וייה, רפאל אסקלונה ו"מלך הואיינאטו" הראשון, אלחנדרו דוראן ורפאל אורוסקו מאסטרה. רבים מהם מתו בעוני.
בשלהי המאה ה-20 השגריר הגדול של שירת הוואיינאטו בעולם היה קרלוס ויבס, הנחשב גם למייסד ה"וואיינאטו-פופ" או ה"וואיינאטו האלטנרטיבי".
סילבסטרה דנגונד הוא ממובילי ה"גל החדש" של הוואיינאטו, לצידם של חורחה סלדון ואיוואן וייאסון ולהקות כמו "אל בינומיו דה אורו דה אמריקה". מבצעים כמו דיומדס דיאס וליסנדרו מסה תרמו גם הם להפצת הסוגה בין כל השכבות החברתיות של קולומביה ובעולם.
פסטיבלים של אל ואיינאטו

פסטיבל האגדה הוואיינאטית (Festival de la Leyenda Vallenata) - החל משנת 1968
מתקיים כל שנה בסוף חודש אפריל בעיר ואיידופאר. במסגרת הפסטיבל מתקיימת תחרות בין מיטב מבצעי ואיינאטו ויוצריה: **תחרות לתואר "מלך הואיינאטו" (Rey Vallenato) - לאקורדיוניסטים
תחרות מלחינים
תחרות verseadores -(פזמונאים)
תחרות לנגני גואצ'אראקה gaucharaqueros
תחרות מתופפי קאחה - cajeros
בפסטיבל הראשון בואיידופאר זכה אלחנדרו דוראן שניצח על במת "פרסיסקו אל הומברה" את אמיליאנו סולטה.
קיימות תחרויות לפי הקטגוריות "מקצועיים", "חובבים" ו"ילדים".
במסגרת התחרות מקליטים מופעי תזמורות ואיינאטו
פסטיבל ערש האקודריונים (Festival Cuna de Accordeones) - הוקם בשנת 1979 בעיר וייאנואבה, במחוז לה גואחירה.
המתכונת דומה לזו של פסטיבל האגדה של ואיינאטו, אך כוללת גם קטגוריה לנגני אקורדיון מעל גיל 60.
פסטיבל ואיינאטו של בוגוטה
מוזיקת ואיינאטו ביצירות במדיה ובאמנויות אחרות

1991 - הטלנובלה הקולומביאנית "אסקלונה" ב-33 פרקים -בבימוי סרחיו קבררה, ולפי תסריט מאת דניאל סמפר וברנרדו רומרו פרירו, בהפקת טלוויסין קאראקול, המוקדשת לאמן הוואיינאטו רפאל אסקלונה, בכיכובו של הזמר והמלחין קרלוס ויבס.
בסדרה מופיעים גם דמויות של ואיינאטרוס אחרים כמו גיירמו בויטראגו, אלחו דוראן, אנריקה דיאס, אמיליאנו סולטה, לואיס אנריקה מרטינס, אבל אנטוניו וייה ולורנסו מוראלס.
הטלנובלה מתרחשת בשנים 1945–1950 בוואיידופאר.
לקריאה נוספת > אחרים

1973 Consuelo Araújonoguera de Molina Vallenatologia Ed.Tercer Mundo, Bogotá
Ciro Quiroz Otero Vallenato.Hombre y Canto. Ed.Icaro, Bogotá 1983
Rito Llerena Villalobos Memoria cultural en el vallenato, Universidad de Antioquia, Medellin 1985
Julio Oñate: El abc del vallenato. Taurus, Bogotá, 2003
Tomás Darlo Gutiérrez Hinojosa Cultura Vallenata: Origen, teoría y pruebas”,
הערות שוליים

↑  הכוונה ל-poems-פואמות
↑  
Colombian vallenato: the music that inspires thousands, Colture, ‏2019-07-03 (באנגלית)
1 2  J.Gilard 1987
↑  E.Bours ע' 449
↑  Kim Burton ע' 375
↑  באתר univision
↑  Textos costeños, Barcelona 1982 ע'212, מצוטט על ידי J.Gilard ע' 69 1987
↑  לפי באראמדה מוראן
↑  אלנה סנצ'ז - "קרלוס ויבס וה"ואיינאטו" 2004
↑  J.Girard 1987 ע' 69
↑  Kim Burton
↑  אתר colombia-sa
↑  אתר על תרבות קולומביה
↑  אתר פסטיבל ואיינאטו
↑  הסיפור של לה גוטה פריה Musique de Colombie באתר על מסע בקולומביה
↑  באתר filmaffinity
המישור של ססאר וברקע הרי סיירה נוואדה דה סנטה מרטה
הרכב ואיינאטו מסורתי עם זמר, conjunto vallenato
פסטיבל ואיינאטו ב-2007 בווייאדופאר. במת "קומפאה צ'יפוקו"
ליאו בירגר

| --- | --- |
ליאו בירגר
ליאו בירגר
 לידה:  13 בספטמבר 1879 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  6 באוקטובר 1943 (בגיל 64) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פתולוגיה, כירורגיה
 מקום מגורים:  אוסטריה, ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה 
 פרסים והוקרה:  קריאת מחלת בירגר על שמו
 תרומות עיקריות
 תיאור מחלת ליאו בירגר כיחידה פתולוגית
 
ליאו בירגר (בגרמנית: Leo Buerger; ‏13 בספטמבר 1879, וינה, אוסטריה – 6 באוקטובר 1943 ניו יורק, ארצות הברית) היה רופא יהודי, שימש כפתולוג וככירורג בבית החולים הר סיני בניו יורק, ומשנת 1930 היה פרופסור לכירורגיית דרכי השתן באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. על שמו נקראת מחלת בירגר. כמו כן שמו קשור גם במבחן בירגר שנקרא על שמו.
קורות חיים

בירגר נולד בווינה שבאוסטריה, ובהיותו כבן שנה היגרה משפחתו לארצות הברית. את לימודיו היסודיים, למדד בבתי ספר שונים בניו יורק, שיקגו ופילדלפיה, ועד לתואר שני למד במכללה של אוניברסיטת קולומביה לרופאים ומנתחים שבניו יורק. את לימודי הדוקטורט ברפואה סיים באוניברסיטת קולומביה עצמה.
בתחילה עבד כרופא במשך כ-3 שנים, בבית החולים לנקס היל, שבניו יורק, ולאחר מכן, במשך שנתיים נוספות, בבית החולים הר סיני, גם הוא בניו יורק. בין השנים 1905–1907 חזר לאירופה והתנדב במרפאה הכירורגית בורוצלב (אז ברסלאו - בגרמניה) שבמערב פולין, כשהוא מגיח מפעם לפעם לסיורים לימודיים בפריז ובווינה. בשנת 1907 חזר לניו יורק, ועבד בבית החולים הר סיני, כמנתח וכפתולוג. במסגרת עבודתו בהר סיני, תיאר את המאפיינים הפתולוגיים של המחלה Thromboangiitis obliterans, שקיבלה את שמו מחלת בירגר.
הערות שוליים

↑  בין השנים 1913–1962, למדו הסטודנטים של אוניברסיטת לומה לינדה, מדעי יסוד, בקמפוס בלומה לינדה, אך נשלחו ללוס אנג'לס לרכישת ניסיון קליני.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2006031510  SNAC: w6wd7fzm  VIAF: 315533832   WorldCat (עם VIAF): 315533832