מיניות ברומא העתיקה
מין, נישואים וחברה > מין בזמן הנישואים > נאמנות וניאוף

מספר קטעים ספרותיים מציינים כי נשוי טרי עשוי לנתק את יחסיו המיניים החיצוניים לזמן מה, ולהתמקד בקשר עם אשתו, בתקווה להקים משפחה. מספר פילוסופים מהאסכולה הסטואית טענו כי נאמנות זוגית היא סגולה שקיימת הן בגברים והן בנשים. עם זאת, מבחינה חוקית, בעל רומאי, שייבצע יחסי מין מחוץ לנישואים, לא ייחשב כמבצע מעשה ניאוף, כל עוד אשתו פנויה מינית. התנהגות מינית בלתי הולמת (stuprum), בהתאם למעמדה של אשתו, הייתה, בעצם, מעשה ניאוף. דמות במחזה שנכתב על ידי טיטוס מאקיוס פלאוטוס מבטאת, באופן קומי, את החופש המיני של גבר כך:
אף אחד לא אוסר על אף אחד ללכת בדרך הציבורית (publica via); כל עוד אינך מסיג גבול דרך אדמה מוצבת, כל עוד אתה מתרחק מכלות, רווקות, עלמות, הנעורים והנערים החופשיים, תוכלו לאהוב את מי שתרצו.
אישה נשואה או שיכולה להתחתן ואזרחים צעירים היו מחוץ לתחום, כי הם נחשבו כרכוש של מישהו אחר, ומעשה ניאוף כפשע בוצע בניגוד לזכויות אב הבית לשלוט במשק ביתו. עבור גבר, ניאוף היה עבירת מין שבוצעה עם אישה, שאיננה נחשבתו אשתו או בת זוג מותרת, כגון עובדת מין או שפחה, או שהאישה הייתה נשואה לאיש אחר או שהייתה בתו הרווקה של אביה. המשפטנים מרומא העתיקה מדגישים כי מעשה ניאוף, במובן החמור יותר, בוצע עם אישה נשואה.
עבור נשים נשואות, בגידה לא התקבלה ברחוב הרומאי. כמו כן, היה מצופה מנשים להישאר בתולות עד לחתונותן הראשונה. לפי מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס, לבעל הייתה זכות עתיקה (ius) להרוג את אשתו אם תפס אותה מבצעת מעשה ניאוף. עם זאת, אם "זכות" זו הייתה קיימת, זכות זאת הייה יותר עניין של מנהג ולא של חוק. בתקופת הרפובליקה הרומית, מעשה ניאוף נחשב, בדרך כלל, לעניין פרטי שהמשפחות צריכות להתמודד איתו, ולא כעבירה פלילית חמורה הדורשת את בתי המשפט הרומאיים. עם זאת, לא קיים מקור, מתקופת הרפובליקה הרומית, שמתעד הרג מוצדק של אישה על ידי אביה או בעלה, בגין מעשה ניאוף שביצעה האישה. עם זאת, מעשה ניאוף הייתה עילה לגירושים.
בעקבות נפילתה של הרפובליקה הרומית, והקמתה של האימפריה הרומית, הקיסר הרומאי הראשון, אוגוסטוס קיסר, חוקק חוקים מוסריים, כחלק מההסדר הפוליטי החדש. חוקים הנוגעים לניאוף, שהתקבלו ב-18 לפני הספירה, היו חלק מתוכניתו של אוגוסטוס קיסר להשבת הנורמות החברתיות המוסריות (מנהגי אבות ברומא העתיקה), תוך ביסוס מעמדו הפוליטי והפיכת ההירכיה החברתית לנוקשה יותר, לאחר קיומם של מספר מלחמות אזרחים. עם זאת, הפניה לערכים המיושנים לא הייתה באופן מלאה, בין היתר על ידי השינוי הרדיקלי של המוסדות הפוליטיים במוסד של איש אחד. החוק Lex Julia (אנ') נועד להעניש נשים נשואות שקיימו רומנים מחוץ לנישואיהן. מספר חוקרים הניחו כי חוק זה נועד לטפל בהתפרצות הגדולה של מעשי ניאוף מחוץ לנישואים בתקופת סוף הרפובליקה הרומית. פרספקטיבה אנדרוצנטרית מהמאה ה-20 קבעה כי חוק זה היה "הכרחי מאוד לבדיקת עצמואתן ופזיזותן הגוברת של נשים". תפיסה אוהדת יותר מסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 טוענת כי פרשיות אהבים הייתה דרך פוליטית לנשים אינטליגנטיות ועצמאיות מהמעמד הגבוה ליצור מערכות יחסים משמעותיות מבחינה רגשית מחוץ לנישואים. עם זאת, ייתכן שאפילו מגפה של מעשי ניאוף לא הייתה קיימת בכלל. ניתן אולי לייחס את החוק לא כהתייחסות לבעיה אמיתית שאיימה על החברה, אלא כאחד מכלי השליטה החברתית שהופעלה על ידי אוגוסטוס קיסר, שהטיל את המדינה, ובאופן מורחב גם על עצמו, לתפקיד המשפחתיות לכלל רומא העתיקה.
חרדות אישיות מבגידה, בין אם בתוך הנישואים ובין אם לא, באות לידי ביטוי בכישופי קסמים שנועדו "לתקן" (defixionis) את התקשורת האירוטית של האדם האחר. לחשים אלו היו זמינים עבור טיפול נאמנותו של האדם האחר. על פפירוס קדום ממצרים מהתקופה הרומית קודם לחש קסם אומר שכדי שאישה תגיד אמת, יש להוסיף לב דוכיפת על איברי המין שלה כאשר היא ישנה. לחש קסם אחר אומר שכדי שאישה תגיד את הגבר שהיא אוהבת, יש לשים לשון תרנגולת על השפתיים או החזה שלה.
ספרות מתקופת הרפובליקה הרומית המאוחרת או פרינקיפט, במיוחד יצירות הסאטירה שנכתבו על ידי הורטיוס ויובנאליס, מציעה תיאורים שונים, או אולי פנטזיות, של האופן שבו בעל עלול להשפיל ולהעניש את מאהבה של אשתו. בסיפורים אלו, הנואף מסורס, מוכה, נאנס על ידי הבעל עצמו או עבדיו או חודר אנאלית עם מולית אדומה, סוג של דג יקר, שהרומאים גידלו כפעילות פנאי (otium). אזכור למעשים אלו לא מופיע במכתביו של מרקוס טוליוס קיקרו, ולא בחיבוריו של טקיטוס, ולכן מעשים אלו עשוים להיות הגזמות בדיוניות. המשורר אובידיוס מכנה את הבעל הקנאי כחסר תחכום: "האיש, שנפצע יתר על המידה מפרשיותיה הנואפות של אשתו, הוא מטומטם"." המשורר גאיוס ולריוס קאטולוס כתב שיר על הרומן שלו עם "לסביה", הממונה החברתית שלו, אשר באופן מסורתי מזוהה כקלודיה (אנ'), שהייתה אשתו של קווניטוס קאיקיליוס מטלוס סלר (אנ'). ייתכן כי טיפוח המערכת הכללית לסה פר ברומא העתיקה כסימן של עירוניות גרם לחקיקת חוק הניאוף של אוגוסטוס קיסר, שחייב את הבעל להתרגש מאשתו, ולהגיש נגדה האשמות משפטיות פורמליות, או להעמיד אותה לדין בעצמו על סרסרות (lenocinium).‏