stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פטישיזציה של הסחורות
תאוריה > נטורליזציה של התנהגות השוק

בחברה קפיטליסטית, התפיסה האנושית של "השוק" כישות עצמאית ומודעת, היא האופן שבו קונים, מוכרים וייצרנים מעבירים את השוק נטורליזציה. השוק הוא למעשה רצף של החלטות ובחירות אנושיות שמרכיבות את המסחר, ובעקבות הנטורליזציה שהוא עובר, הוא נתפס כתופעה טבעית שמתרחשת בעצמה. מרקס ביקר את הכלכלנים בני-זמנו ואת אלו שקדמו לו, שדברו על השיווי המשקל של השווקים, כאילו המחיר (הערך) של סחורה לא נקבע בידי הקפיטליסטים, הקונים, העבודה שהושקעה בה בידי-העובדים והמוכרים.
במאה ה-18, הכלכלן החברתי הסקוטי אדם סמית', טען בספרו עושר העמים (1776) כי המסחר, החליפין והסחירה הן פעילויות שוק שמהוות ייצוגים כלכליים לטבע האנושית. כלומר, סמית' טען כי הקנייה והמכירה הן פעילויות אינטרינסיות לשוק, ועל כן מהוות את "ההתנהגות הטבעית" של השוק. מעבר לזה, סמית' טען כי כלכלת שוק מבצעת רגולציה עצמית, שנוטה באופן טבעי לעבר שווי משקל כלכלי, בו המחירים היחסיים (הערך) של הסחורה מבטיחים כי הן המוכרים והן הקונים ישיגו את מה שהם רוצים בתמורה לכספם או לסחורתם.
במאה ה-19, מרקס טען כי הסבריו של אדם סמית' בנוגע ל"נטורליזציה של התנהגות השוק" הם תירוצים פוליטיים ואידאולוגיים בידי ולמען הקפיטליסטים. טיעוניו של אדם סמית', לפי קארל מרקס, מייצגים באופן מוטעה את הבחירות הכלכליות של אנשים כ"עובדות חיים" קבועות, במקום הפעולות האנושיות שהן שנובעות מהרצון והיחסים החברתיים של העובדים, הקונים והמוכרים של הסחורות בשוק. בספרו הקפיטל: ביקורת הכלכלה המדינית, מרקס מגלה את הפעולה של שיטת הייצור הקפיטליסטית, בה מתרחשת הפטישיזציה של הסחורות, שמייחסת ערך עצמאי ואובייקטיבי לדבר, שלמעשה אין לו שום ערך מהותי מעבר לעבודה שהושקעה בו וליחסים החברתיים שמתרחשים סביבו בדמות המסחר בו בשוק.
תאוריה > מיסוך

מיסוך (מלשון מסכה, בגרמנית: Charaktermaske) הוא תופעה שבה בחברות קפיטליסטיות מרובדות, משויכים לאנשים תפקידים, בייחוד ביחסים ובסחירה בשוק. כחלק מתהליך זה, הסחורות (הן השירותים והן הטובין) נתפסים אחרת ממה שהם, מאחר שהם עוברים מיסוך (מעורפלים, מוסתרים) ביחסי משחק-התפקידים של הקונה והמוכר. מאחר שהכלכלה הקפיטליסטית היא חברה מעמדית עם סתירות פנימיות מובהקות, המיסוך של המאפיינים החברתיים האמיתיים של החליפין הכרחי כדי לשמור על תפקוד הכלכלה הקפיטליסטית והשוק. במהלך החליפין בשוק, היחסים החברתיים האמיתיים של עובד ובעל הון ממוסכים ונתפסים כאלו של צרכן ומוכר. עוד צורה של מיסוך שהכרחית לחברה הקפיטליסטית היא זו בה מוכרים, קונים וייצרנים מתנהלים בשוק תחת מעטה של סודיות ואנונימיות, שהכרחית להסתרת המניע הכלכלי האמיתי של השחקנים.
רעיון שמרכזי לביקורת של מרקס על הכלכלה המדינית הוא הערפול שמבצע חוזה העבודה שנחתם בין העובד לקפיטליסט. חוזה זה ממסך (מערפל) את הטבע המנצל של מערכת היחסים הכלכלית ביניהם. חוזה העבודה מסתיר את העובדה שהעובד לא מוכר את תוצרי העבודה שלו, אלא את כוח העבודה שלו עצמו, את היכולת האנושית לעבוד ולייצר מוצרים (הן שירותים והן סחורות). חוזה העבודה הוא המסיכה שמערפלת את הניצול הכלכלי, שנובע מההפרש שבין שווי המוצרים שהעובד מייצר בזמן עבודה נתון, לתגמול הכספי שהעובד מקבל על אותו זמן עבודה; שווי המוצרים שהעובד מייצר בזמן עבודה נתון גבוה תמיד מהתגמול הכספי שהעובד מקבל בעבור אותו זמן עבודה. הפרש זה נקרא בתאוריה של מרקס הערך העודף, ובתאוריות קפיטליסטיות, רווח.
תאוריה > עמימות יחסי הייצור

בעקבות המיסוך שמתרחש בתהליך הסחירה בשוק, וכחלק מהפטישיזציה של הסחורות, לא המוכר ולא הקונה, לא מודעים או מבינים את כל העבודה אשר דרושה לייצור הסחורות (טובין ושירותים). מעבר לזה, הם גם לא מודעים לעובדים אשר עבודתם הייתה דרושה כדי לאפשר את מכירת אותן סחורות. הערך של הסחורות מיוחס למחיר השוק שלהן (שבעצמו נע מסביב לשווי העבודה שהושקע בסחורה), במקום לתהליך העבודה והייצור שהיה הכרחי בשביל למכורן.
יישומים > תאוריית התרבות

מאז שמרקס הציג את התאוריה שלו על הפטישיזציה של הסחורות בספרו הקפיטל, הרעיונות השונים שמרכיבים את תאוריה זו וכן ההסברים הסוציולוגים והכלכליים להם, היו קרקע פורייה לפיתוח של תאוריות ויישומים מחקריים וניתוחים של אספקטים תרבותיים ופוליטיים אחרים של הקפיטליזם. כמה מהיישומים ותאוריות אלו:
יישומים > תאוריית התרבות > מיניות מטוהרת

במקורה, התאוריה של פטישיזם מיני, נהגתה לראשונה במאמר "פטישיזם באהבה: החיים הרגשיים של המיקרו-אורגניזמים, האינטינסיביות של הצלמים המנטליים" (1887) של אלפרד בינה. במאמרו זה, אלפרד בינה טוען כי הפטישיזציה של הסחורות היא סוג של קשר כלכלי שטעון מינית, בין אדם לסחורה; לדוגמה, בתהליך הפרסום, מייחסים תכונות אנושיות (ערכים) לסחורה, כדי לשכנע את הקונה לרכוש את הסחורות המפורסמות.
יישומים > תאוריית התרבות > יוקרה חברתית

ת'ורשטיין וובלן במאה ה-19, וכן אליין דה בוטון במאה ה-21, פיתחו תאוריה על סטטוס חברתי והקשר שלו ליחס שבין אנשים לסחורות. אנשים בחברה הקפיטליסטית, במטרה להימנע מחרדת הסטטוס של להשתייך למעמד החברתי הנכון, מייצרים זהות אישית (חברתית, כלכלית ותרבותית) שמוגדרת ומבוטאת באמצעות הסחורות שהם קונים. כך, כמו במקרה של המיסוך, מערכת יחסים בין אנשים, הסטטוס החברתי של האדם ביחס לאנשים אחרים, מוגדרת כמערכת יחסים של חפצים עם ערכים מהותיים.
יישומים > תאוריית התרבות > ראיפיקציה

ג'ורג' לוקץ', במאמרו "היסטוריה ותודעה מעמדית" (1923) התחיל ממושג הפטישיזציה של הסחורות כדי לפתח את התאוריה שלו על הריאפיקציה (התהליך הפסיכולוגי שבו אבסטרקט מומר לחפץ קונקרטי). במאמרו זה, הוא טען כי תהליך הריאפיקציה הוא אחד המכשולים המהותים בדרך לתודעה המעמדית. במאמר זה, לוקץ' טוען שכמו שבתהליך הפטישיזציה של הסחורות מיוחסים לחפצים ערכים מהותיים ונשלל מהם הקיום שלהם כתוצר של קשרים חברתיים, אותו הדבר קורה גם ביחס למבנים חברתיים, כמו המדינה, המשטרה, בתי-הספר, וכן האוניברסיטאות. המדינה נחשבת ככל-יכולה, ולא נתפשת ככזו שתלויה בקשרים החברתיים שמרכיבים אותה. לטענתו, בשביל להגיע לתודעה מעמדית, על מעמד העובדים להבין את האופן החברתי שבו נוצרים ונוצרים מחדש המבנים החברתיים על ידי הפעולה האנושית, ולהפסיק לראותם כקיימים בזכות עצמם.
יישומים > תאוריית התרבות > תרבות תעשייתית

בספרם "הדיאלקטיקה של הנאורות", מקס הורקהיימר ותאודור אדורנו, הציגו את התאוריה של תעשיית התרבות. תאוריה זו מתארת את התהליך שבו הדמיון האנושי (כלומר, הפעילות האומנותית, הרוחנית והאינטלקטואלית) ממוסחר כשהוא כפוף לחוקים המסחריים של הקפיטליזם. כך, כוחות המסחר מסתננים לנפש האנושית; הם מכריחים את האדם לגלם תפקיד שלא לרוחו ומונעים את ההתפתחות הנפשית והאינטלקטואלית של האדם.
מנקודת המבט של הצרכן, נראה כאילו הסחורות והשירותים התרבותיים מבטיחים אינדיוידואליות מפותחת ועשירה, בעוד המסחור המהותי שלהם פוגם בנפש האנושית, ומוביל לזה שלצרכן אין "זמן בשביל עצמו", מאחר שההאנשה המתמשכת של התפקידים התרבותיים לא מאפשרת לו להשפיע על מסלולו. בתהליך של האנשת התפקידים החברתיים, כלומר הפטישיזציה שלהם, האדם הוא צרכן פסיבי, ולא היוצר האקטיבי, של חייו. החיים המובטחים של היצירתיות האינדיבידואלית, לא מסתדרת עם מציאות החיים הקולקטיביסטית והמסחרית של התרבות הבורגנית.
יישומים > תאוריית התרבות > נרקיסיזם של הסחורות

במאמר משנת 2012 בשם "מפטישיזציה של הסחורות לנרקיסיזם של הסחורות", החוקרים השתמשו בתיאורית הפטישיזציה של הסחורות במטרה לחקור את ההתנהגות הפסיכולוגית של הצרכן המודרני. בהשתמשם במושג נרקיסיזם של הסחורות, הפסיכולוגים סטפן דיון ורוברט קלולי, טוענים כי צרכנים שמביאים התעניינות אתית בנוגע לייצור של הסחורות, בכל זאת מתנהגים כאילו אינם מודעים לטבע הנצלני של תנאי העבודה בהם העובדים מייצרים את הטובין והמוצרים, שנקנים בידי "הצרכן האחראי"; כך, בתרבות הקפיטליסטית של זמננו, אנשים נרקיסיסטים ביססו את השופינג (צריכה כלכלית בדמות קנייה) כדרך מקובלת חברתית להבעה של אגרסיות.
יישומים > תאוריית התרבות > ניכור חברתי

הפטישיזציה של הסחורות לא מזהה את העובד שייצר את אותן הסחורות כגורם לתכונות שלהן, ובכך, מנכרת אותו מפרי עמלו.
במאמרו "חברת המפגן" (1967), גי דבור מציג את התאוריה שלו בדבר המפגן (בצרפתית: le spectacle) - הערבוב המתמיד של הקפיטליזם המאוחר, תקשורת המונים ומדינה שמנצלת את הגורמים הללו. המפגן ממיר את היחסים האנושיים ליחסים מוחפצים בין צלמים, וכן ממיר יחסים בין צלמים ליחסים אנושיים; הדוגמה שדבור מביא היא הטלוויזיה, המדיום התקשורתי שבו אנשים פסיביים ומאפשרים לייצוגים של עצמם להפוך להכתבה של דרך התנהגותם. המפגן, המחזה, הוא צורת התרבות אשר מתרחשת כאשר האומנות, אמצעי הייצור התרבותיים, ממוסחרים, והערך האסתטי מומר בערך הממוסחר (ערך השוק). וכך, הביטוי האומנותי מעוצב על ידי היכולת או אי היכולת למכור אותו כסחורה.
הקפיטליזם מסדר מחדש את הצריכה האישית כדי שתתאים לעקרונות המסחריים של הסחירה בשוק; הפטישיזציה של הסחורות ממירה את הסחורה התרבותית למוצר עם חיים כלכליים משל עצמו שעצמאי מהכוונות והרצונות של האומן, כלומר, העובד שייצר את הסחורה. גי דבור המשיך את מה שמרקס חזה כבר במאה ה-19, במאמרו "הפטישיזציה של הסחורות והסודות שלה", ופיתח את הרעיונות המוצגים בו. דבור טען כי בחברה הקפיטליסטית של המאה ה-20, האינטימיות הפסיכולוגית והקשרים הבין-אישיים, וכן התכונות האישיות של הפרט, ממוסחרים והופך ל"חוויות" שאפשר לקנות ולמכור. על-כן, חברת המפגן היא הצורה העליונה של הניכור החברתי, ומאחר ובה האדם תופס את עצמו כסחורה שאפשר לקנות ולמכור.
יישומים > תאוריית התרבות > סימן סמיוטי

ז'אן בודריאר השתמש ברעיון הפטישיזציה של הסחורות כדי לנתח את הרגשות הסובייקטיבים של אנשים ביחס לסחורות; כלומר, הוא פיתח שיטת ניתוח של המיסטיפיקציה שהפרסום מבצע לסחורות במטרה לעודד את הקונה לרכוש את המוצר כדי לבנות את זהותו התרבותית.
יישומים > קניין רוחני

במאה ה-21, הקפיטליזם מעביר את הידע והמידע פטישיזציה והופך אותם לסחורות באמצעות הקניין הרוחני, שמיוצר בידי העובדים האינטלקטואלים, שנקראים לעיתים עובדי הצווארון הלבן.
יישומים > בסיס פילוסופי

הכלכלן מייקל פרלמן בחן את האידאולוגיה שממנה עלו זכויות הקניין הרוחני, התחום בחוק שממסחר את הידע והמידע. סמואל בוולס והרברט גינטיס ביקרו את מערכת האמונה של ההון האנושי. ידע, כאמצעי פילוסופי לחיים טובים יותר, עומד בסתירה לידע הקפיטליסטי (כסחורה והון), שמיוצר במטרה ליצור רווח והכנסה. מסחור שכזה מנכר את הידע והמידע מהאדם, מאחר שכקניין רוחני, הוא מהווה ישות כלכלית עצמאית.
יישומים > ניהול הסיכון הכלכלי

הסוציולוגים פרנק בורדי ואולריק בק חקרו את ההתפתחות של סוגים ממוסחרים של ידע בתרבות העסקית, בתחומים של "מניעת סיכונים" בניהול הכסף. הצמיחה הכלכלית שלאחר מלחמת העולם השנייה (1945-1973) יצרה הון רב; בזמן זה האידאולוגיה הבורגנית (קפיטליסטית) העדיפה את הפילוסופיה של ניהול הסיכונים של ההשקעות והנכסים בידי המנהלים. מהניהול הזה של כספי ההשקעות, שעובר מניפולציה במטרה ליצור הון חדש, צמח העיסוק עם חישוב הסיכונים, שבעקבותיו בא התחום של "המדע הכלכלי" של ניהול מניעת הסיכונים. כל זה מסתכם ביכולת של הקפיטליסטים להתייחס אל עצמם כלוקחי סיכונים כלכליים עשירים, ולאפשר לעצמם להסתכן בלהפסיד כסף שהושקע. כך, הפטישיזציה של הסיכון הכלכלי כמניע להתעשרות, היא ראיפיקציה שמעוותת את התפישה החברתית האמיתית של הסיכון הכלכלי, כלומר, זה שנחווה בידי אנשים רגילים (עובדים). כך מתבטאת הפטישיזציה של הסחורות: ההון הנצבר בקרב העשירים מיוחס לניהול הסיכונים, ולא לעבודה שהושקעה בייצורו, בעוד ניהול הסיכונים שמבצעים העובדים במהלך עבודתם מוסתר מהעין (לדוגמה, פועל בניין שעובד לפרנסתו באתר מסוכן).
יישומים > אומנות ממוסחרת

המבקרים התרבותיים גאורג זימל וולטר בנימין בחנו ותיארו את הפטישיזציה, הפטישים והפטישיזם של האומנות. בתהליך הפטישיזציה של האומנות, סחורות "אומנותיות" מיוצרות לצורכי מכירה (בשביל ערך השוק שלהן, ולא ערך השימוש) בשוק. כהמשך לתהליך זה, המסחור קובע את הערך של הסחורות האומנותיות ככזה שנובע מאומנות "לגיטימית"; לדוגמה, התופעה בה אומנות נהיית יקרה יותר בעקבות שיוכה לאומן מפורסם.
יישומים > החוק

מספר חוקרים בתחומי המשפט והפילוסופיה חקרו את האופנים בהם החוק מבצע פטישיזציה ליחסים החברתיים. החוקרת הפמיניסטית קת'רין מק'קינון מראה במאמרה "המדינה הליברלית" (1989) כי החוק נתפש כזה שיוצר את המציאות החברתית, אולם למעשה הוא רק שיקוף שלה. התהליך שבו לחוק מיוחס הכוח ליצור את המציאות החברתית (כאשר למעשה המציאות החברתית היא שיוצרת את החוק) הוא תהליך של פטישיזציה (ראיפיקציה).
מעבר לכך, היא טוענת כי כאשר החוק טוען להבטחת זכויות, הוא לעולם לא יבטיח זכויות שלא כבר קיימות כנוהגים עממיים בקרב העם, והוספת זכויות לחוק תתבצע רק לאחר שינוי חברתי משמעותי.
טענה דומה מעלה החוקר האנרכיסט רודולף רוקר, אשר טען בספרו "לאומיות ותרבות" כי חוקי המדינה מכילים למעשה שני סוגים של חוקים: חוקים שמעבירים לגליזציה לנוהגי מוסר עממים שהיו קיימים עוד קודם לחוק, וחוקים שנועדו להכפיף את התושבים למרות המדינה. המדינה מבצעת למעשה תהליך של פטישיזציה של החוק, בניסיונה לערבב את שני סוגי החוקים הללו ולטעון שהחוק הוא זה שיצר את הנהגים, ולא ההפך.
בתאוריות כלכליות אחרות > רצונות סובייקטיבים

הפילוסוף היווני הקלאסי אריסטו, באתיקה הניקומדית, דיבר על התנהגות שוק, ואמר כי הערך של הסחורה מתאים לביקוש של הקונים לאותה הסחורה. תפישה זו מתאימה לתפישה הקפיטליסטית הנאו-קלאסית והאוסטרית, שטוענת כי בשוק מתקיים תהליך של איזון בין היצע וביקוש, והתאמה של המחיר לאיזון ביניהם.
במאה ה-19, בן זמנו של מארקס, הכלכלן הקפיטליסט קרל מנגר הציעה את "תיאורית הרצונות הסובייקטיבית", לפיה ניתן להסביר את התנהגות השוק רק במונחים של הרצונות הסובייקטיבים של הקונה והמוכר. לפי תאוריה זו, יש עליות בשוק כאשר יש התגברות של הרצונות, וקריסה של השוק כאשר יש נסיגה של הרצונות.
תגובות של מארקס היא כי התאוריות התומכות בהיגיון השוק הקפיטליסטי לא מנותקות מהיגיון זה. תאוריות אלו הן למעשה חלק מהאידאולוגיה הקפיטליסטית, ומהוות חלק מהתהליך של הפטישיזציה של הסחורות, כלומר, הן טוענות כי הערך של הסחורה נובע מהרצונות של האנשים, בניגוד להיותו תוצר של סך היחסים החברתיים שהיו כרוכים ביצורה (יחסי הייצור).
ביקורת

בספרו "להילול התרבות המסחרית" (2000), הכלכלן הקפיטליסט טיילר קוון טוען כי אף על פי שאכן ניתן לזהות נטייה לפטישים ופטישיזם, הפטישיזציה האנושית של הסחורות היא מקרה של האנשה (הענקת תכונות אנושיות לחפצים וחיות), ולא תכונה פילוסופית שייחודית לכלכלה הקפיטליסטית.
הערות שוליים

↑  Essays on Marx's Theory of Value. Montreal: Black Rose Books, 1990, p. 5
↑  Fine, Ben; Saad-Filho, Alfredo (2004). Marx's Capital (4th ed.). London: Pluto Press. pp. 25–26
↑  "Du culte des dieux fétiches ou Parallèle de l'ancienne religion de l'Égypte avec la religion actuelle de Nigritie .
↑  הפילוסופיה הפוזיטיביסטית של אוגוסט קונט
↑  מהות הנצרות, פוירבך
↑  ראו הערה 1
↑  Karl Marx and Frederick Engels, On religion. Atlanta: Scholars, 1982, p. 22.
↑  Boer, Roland (2010). "That Hideous Pagan Idol: Marx, Fetishism and Graven Images". Critique: Journal of Socialist Theory. 38 (1): 93–116. doi:10.1080/03017600903454413
↑  אדם סמית' עושר העמים
↑  שווי וערך, מרקס
↑  ביקורת לתוכנית גותה
↑  he Resultate manuscript in Capital, Volume I, Penguin edition, p. 1064, שם מרקס השתמש במילה Vertuscht (מכוסה)
↑  ראו הערה מס' 3
↑  György Lukács, History and Class-Consciousness London: Merlin Press, 1971, p. 93.
↑  Cluley, R. and Dunne, S. (2012) From Commodity Fetishism to Commodity Narcissism, Marketing Theory, 12(3)
↑  Alecia, Waite Cassidy,; Edward, Tower,; Xiaolu, Wang, Lucy (2016-09-01)
↑  תשלום על פנסיות, ה-BBC
↑  Charles Roxburgh; Susan Lund; Charles Atkins; Stanislas Belot; Wayne W. Hu; Moira S. Pierce (September 2009) שוק ההון הגלובלי
↑  Toporowski, Jan (2010-09-04)
↑  Marc Linder, Reification and the consciousness of the critics of political economy. Copenhagen: Rhodos, 1975
↑  THE ROLE OF LAW IN ECONOMIC THOUGHT: ESSAYS ON THEFETISHISM OF COMMODITIES
↑  האתיקה הניקומידית
↑  Roosevelt, Frank (1975). "Cambridge Economics as Commodity Fetishism". Review of Radical Political Economics. 7 (4): 1–32
↑  In praise of commercial culture (2000), by Tyler Cowen. Harvard University Press.
פוסטר פוליטי מ-1896 שמייחס למטבע הזהב את המקור לשגשוג הכלכלי, ובכך מעביר אותו פטישיזציה
קורט פפרמן

| --- | --- |

 לידה:  8 בינואר 1919 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  21 בספטמבר 2016 (בגיל 97) 
 תאריך עלייה:  1939
 מקום לימודים:  בצלאל
 תקופת הפעילות:  מ-1944
 בת זוג:  לילו פפרמן
 צאצאים:  עודד פפרמן 
 מספר צאצאים:  3
 
דוגמנית מציגה עגיל בעיצוב פפרמן. ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית.
קורט פפרמן (8 בינואר 1919 – 21 בספטמבר 2016) היה אמן רב תחומי, מעצב תכשיטים, פסל וצורף ישראלי. עבודותיו הוצגו בתערוכות בארצות הברית, קנדה, איטליה, שוודיה ועוד, והוא זכה בעשרה פרסים בינלאומיים וציונים לשבח בתחום הצורפות והפיסול. פפרמן ייסד את חברת התכשיטים העצמאית KP Design, שפעלה בין השנים 1965–1985 ונחשבה חלוצית בתחום ייצור התכשיטים התעשייתי בישראל. כמו כן היה פפרמן מהחברים המייסדים של איגוד מעצבי המוצר בישראל, ועיצב תכשיטים עבור חברת משכית.
פרסים

1957 - פרס 75 לירות עבור עיצוב תכשיטים, בית הנכות בצלאל
1962 - מדליית זהב בתערוכת 'צורה ואיכות' במינכן
1963 - מקום שלישי בתחרות במלאכת מחשבת מטעם מכון היצוא הישראלי
1963 - מקום שלישי בתערוכת בליטון סנטר בלוס אנג'לס
1963 - מדליית זהב במסגרת השתתפותו בתערוכת מלאכת מחשבת בפירנצה
1966 - פרס הצטיינות עבור התבליט "יזכור", שטוטגרט
1966 - פרס שני מטעם המרכז לחפצי חן של משרד המסחר והתעשייה, עבור חנוכייה מפליז
הערות שוליים

↑  קטלוג - 'זכרוננו', ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
1 2 3  ארכיון קורט פפרמן, בספרייה הלאומית
1 2 3 4 5 6 7  עופר אדרת, הישראלי שהסכים לעצב תכשיט לליז טיילור, באתר הארץ, 1 בדצמבר 2016
↑  אות הצטיינות לצורף ישראלי, על המשמר, 13 בספטמבר 1966
↑  תצלומים, סקיצה ומכתבים - לוח יזכור, ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
1 2  הפרס שלא ניתן, למרחב, 5 במאי 1966
↑  עודד פפרמן, כוכבי הסרט לעידוד עלייה: אבא ואמא, באתר הבלוג של MyHeritage, ‏17/04/18
↑  קטעי עיתונות - משפחת פפרמן, ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  קטעי עיתונות - משפחת פפרמן, ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
1 2 3  קורות חיים - קורט פפרמן, ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
1 2  שושן מנולה, “כשאבא נכנס לאולם כל התלמידים מחאו כפיים”, באתר כלבו – חיפה והצפון, 23.02.17
1 2 3  מכתבים, תעודות ופרסים - קורט פפרמן, ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  תצלומים - פמוטים, ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  האומנות הישראלית בתערוכה, הארץ, 7 בספטמבר 1961
↑  המנורה - של קורט פפרמן, הארץ, 5 באוקטובר 1961
↑  קטלוג - 'Israels Kunstgewerbe', ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  תצלומים - מדליית זהב, תערוכת 'צורה ואיכות', ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  הצלחה לתערוכות ישראליות בחו"ל, על המשמר, 27 באפריל 1962
↑  הפרס הראשון בעד בובת קרמיקה, הארץ, 18 באפריל 1963
↑  רמות שונות בתערוכת חפצי חן, דבר, 11 בפברואר 1964
↑  לסיגריות - קופסאות ומאפרות, למרחב, 23 בדצמבר 1965
↑  כתב עת - 'kunst + handwerk: european handicraft', ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
כתב עת - 'Goldschmiede Zeitung', ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  קטלוג - 'Internationale Kunsthandwek 1969', ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  חנוכיות מ-5 עד 1000 ל"י, למרחב, 21 בדצמבר 1970
↑  כתב עת - 'Israel Now', ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  Crafts of Israel' - ספר, ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  קטלוג - 'ami 75', ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  תכשיטים פיסוליים, הארץ, 26 בדצמבר 1978
↑  שולמית קיסרי, הכל נשאר במפעל, הארץ, 26 ביוני 1980
↑  קבצים דיגיטליים - תכשיטי זהב, ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
קבצים דיגיטליים - נרות זיכרון, ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  תצלומים - מזוזות, ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  כתב עת - 'Kunsthandwerk in Europa', ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  קבצים דיגיטליים - פיסול מתכת, ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
↑  קטלוג - 'זכרוננו', ארכיון קורט פפרמן, הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009877476705171  VIAF: 9162478824437461268   WorldCat (עם VIAF): 9162478824437461268
צ'אנס RT-52

| --- | --- |

Chance RT-52
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Optima Bus Corporation (אנ') (שם רשמי: "Chance Coach Inc")
 שנות ייצור:  1976–2003
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל אחריו:  Optima Bus Corporation 
 חברת אם:  North American Bus Industries (אנ')
 אורך:  7.90 מטר
 רוחב:  2.40 מטר
 משקל:  11,000 ק"ג
 בסיס גלגלים:  4.30 מטר
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע טורבו-דיזל מתוצרת "Cummins" (אנ') מסדרת "Cummins B Series engine" (אנ') מסוג "b59l", מנוע 5.9 ליטר (5,883 סמ"ק) המפיק 325 כ"ס ב-2,900 סל"ד, יחס דחיסה 17.2:1
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 5 מהירויות מסוג ALLISON AT 545  תמסורת אוטומטית 5 מהירויות - מסוג allison mt 643
 
צ'אנס RT-52 (באנגלית: Chance RT-52) הוא מיניבוס מתוצרת יצרנית הרכב Optima Bus Corporation (אנ') (שם רשמי: "Chance Coach Inc") בשליטת יצרנית האוטובוסים הצפון אמריקאית North American Bus Industries (אנ') אשר יוצר בין השנים 1976–2003 ב-ארצות הברית
"צ'אנס RT-52"

היצרן מוקם בעיר ויצ'יטה במדינת קנזס
19-23 נוסעים
1 דלת כניסה
כניסה: באמצעות מדרגה
מנוע קדמי
"צ'אנס RT-52" משרת בהוואי
"צ'אנס RT-52"  שירתו במסלול "Wiki Wiki Shuttle" (אנ') בנמל התעופה הבינלאומי דניאל ק. אינווי בשדה התעופה העיקרי של מחוז הונולולו במדינת הוואי
"צ'אנס RT-52" כמיניסוס הסעות עדיין בשירות
תמונות

"צ'אנס RT-52"
"צ'אנס RT-52" במסלול "Wiki Wiki Shuttle" (אנ') בנמל התעופה הבינלאומי דניאל ק. אינווי
"צ'אנס RT-52"  במסלול "Wiki Wiki Shuttle" (אנ') בנמל התעופה הבינלאומי דניאל ק. אינווי
הערות שוליים

↑  הילוכים ALLISON AT 545 - מפרט messb.com.my/allison_at_545
↑  "צ'אנס RT-52" - תמונה flickr.com/photos/29423660
↑  נמל התעופה בהוואי airports.hawaii.gov/hnl
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "צ'אנס RT-52".
קימי-אליברי

| --- | --- |

 מדינה:  יוון יוון
 שטח:  805 קמ"ר קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביחידה האזורית:  28,437 (2021)
  ‑ צפיפות:  35 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  38°28′35″N 24°06′14″E﻿ / ﻿38.4763°N 24.104°E﻿ / 38.4763; 24.104 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.kimis-aliveriou.gr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןקימי-אליברי(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןקימי-אליברי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קימי-אליברי (ביוונית: Κύμη-Αλιβέρι) היא יחידה אזורית באי אוויה שבמרכז יוון. מטה המועצה ממוקם בעיר אליברי.
נעיר אליברי מהווה מרכז תעשייתי של האזור בו ממקום נמל, תחנת כוח ומפעל לייצור מלט הגדול ביוון.
לאחר רפורמה מנהלית של בשנת 2011 המוצעה כוללת חמש יחידות מוניציפליות: אבלון, דיסטוס, קוניסטרה, קימי ותמינה.
צ'אפורדיאנושפה

צ'אפורדיאנושפה (בהונגרית: Csáfordjánosfa) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בדומוסלו מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1880 היו 423 תושבים בכפר, בשנת 1990 היו 301 תושבים ובשנת 2021 רק 251 תושבים.
יהודי צ'אפורדיאנושפה

בצ'אפורדיאנושפה חיו יהודים בתקופות זמן שונות וכמה יהודים מהכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 13 |  |
| 1880 | 8 | 423 |
| 1910 | 8 |  |
| 1920 | 5 |  |
| 1930 | 2 |  |
| 1941 | 1 | 406 |
הערות שוליים

1 2  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודים מצ'אפורדיאנושפה שנרצחו בשואה באתר יד ושם
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז גיור-מושון-שופרון |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | שופרון  • גיור  |  |
| ערים |  בלד •  צ'ורנה •  פרטד •  פרטוסנטמיקלוש •  יאנושומוריה •  קאפובאר •  לבן •  מושונמגיארובאר •  פנונהלמה •  טט |  |
| כפרים | סאן • פאראד • אויקר • אשבאנירארו • בבוט • ציראק • דנשפה • אדווה • גיורו • הימוד • הוויי • קישפלוד • מיהאיי • אושלי • ראבקצל • רפצסמרה • סארפלד • ואדושפה • ואשארושפלו • וסקן • ויטנייד • אבדה • בזי • בן • רטלפ • ברץ' • דונסג • דונסנטפאל • אנשה • פהרטו • גניי • גיורלדמר • גיורשאג • גיורשבנהאז • פר • גיוראויפלו • גיוראויבראט • גיורזאמוי • איקרן • קאיארפץ • קישבאיץ' • קורונצו • קונסיגט • מושונסנטמיקלוש • מזארש • נג'בייץ' • ראבפטונה • שוקורופאטקה • טלטשטווה • טניה • ונק • ואמושסבדי • ניול • אטוונן • נאג'סנטיאנוש • אגפלווה • צ'אפורדיאנושפה • צ'פוד • אגיאגושסרגן • צ'ר • אברגץ • אג'האזשפלו • פרטבוז • פרטאנדרד • פרטהומוק • פרטראקוש • פרטספלק • גיאלוקה • הרקה • הג'קה • הידגשג • איוואן • קופהאזה • לווה • נג'צנק • נג'לוז' • נמשקר • פרסטג • פטהאזה • פיניה • פוסטצ'לאד • רפצוויש • רייטקמוז'אי • שרוד • שופרונהורפאץ' • שופרונקבשד • סקון • אונד • ולצ'יי • ז'ירה • אצ'לג • באגיוגסובאט • ברבץ' • בודונהיי • בוגיוסלו • בשארקאן • דר • צקוהאזה • אגייד • יובהאזה • קון • מגלוצה • מגיארקרסטור • מרקוטבדגה • פאלי • פאסטורי • פוטיונד • ראבצ'נק • ראבפורדאן • ראבשבש • ראבסנטאנדראש • ראבטמאשי • ראבצקפי • שובור • שופרונמטי • סיל • סילשארקאן • טארנוקרטי • ז'בהאזה • בזניה • דרנוז'לי  • דונקיליטי • דונרמטה • דונסיגט • פקטארדה • הלאסי • הדרוואר • הגיישהלום • קארויהאזה • קימלה • לבל • קישבודק • מאריאקאלנוק • מושונסולנוק • מושונאודוואר • אוירונפה • וארבלוג • ראיקה • ליפוט • פישקי • מצ'ר • בקונגיירוט • בקונפטרד • בקונסנטלאסלו • אץ' • פנייפה • גייראסונפה • לאזי • ניאלקה • פאזמאנדפאלו • רבזד • טריאנפוסטה • רומאנד • טאפסנטמיקלוש • וספרמוורשאן • שיקאטור • טאפ • ארפאש • צ'יקוואנד • פלפץ • גיארמט • גיימרה • גיירסמרה • קישבבוט • מרגש • ואג • מוריצהידה • ראבצ'צ'ן • ראבסנטמיהאי • סרצ'ן • ראבסנטמיקלוש |  |
| יישובים בנפת שופרון |
| --- | --- | --- |
| יישובים | שופרון • אגיאגושסרגן • אגפלווה • צ'אפורדיאנושפה • צ'פוד • צ'ר • אברגץ • אג'האזשפלו • פרטבוז • פרטד • פרטאנדרד • פרטהומוק • פרטראקוש • פרטוסנטמיקלוש • פרטספלק • גיאלוקה • הרקה • הג'קה • הידגשג • איוואן • קופהאזה • לווה • נג'צנק • נג'לוז' • נמשקר • פרסטג • פטהאזה • פיניה • פוסטצ'לאד • רפצוויש • רייטקמוז'אי • שרוד • שופרונהורפאץ' • שופרונקבשד • סקון • אויקר • אונד • ולצ'יי • ז'ירה |  |