stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רצח העם של ההררו והנאמה
יחסה של גרמניה לרצח העם

במקביל לרצח העם של ההררו והנאמה פרץ במזרח אפריקה הגרמנית מרד המאג'י מאג'י (1905–1907). הגרמנים הגיבו למרד זה ביד קשה ותגובתם גרמה למותם של 100,000–200,000 בני אדם.
בשנת 1985 דו"ח ואיטאקר של ארגון האומות המאוחדות הכיר בכך כי הניסיון הגרמני להשמיד את בני ההררו והנאמה בדרום מערב אפריקה היה אחד הניסיונות המוקדמים של רצח עם במאה ה-20.
בשנת 1998 נשיא גרמניה רומן הרצוג ביקר בנמיביה והביע חרטה אך לא התנצל באופן רשמי.
רק ב-2004, באירוע למלאת 100 שנה לתחילת המרד, שרת סיוע הפיתוח הגרמנית, היידמארי ויצ'ורק-צויל, התנצלה בשם ממשלת גרמניה והצהירה כי: "אנו הגרמנים מקבלים את האחריות ההיסטורית והמוסרית שלנו ואת האשמה". יחד עם זאת גרמניה סירבה לשלם פיצויים, אך העניקה לנמיביה סיוע רב (הגדול ביותר באפריקה, בחישוב לנפש). בין 1990 ל-2004 העבירה גרמניה כחצי מיליארד אירו, ובשנת 2005 הודיעה שרת סיוע הפיתוח הגרמנית כי גרמניה מוכנה להעביר מדי שנה 20 מיליון יורו עד לשנת 2016.
בשנת 2021 הודתה גרמניה רשמית ברצח העם והודיעה כי תעניק פיצוי כספי של 1.1 מיליארד אירו שיועברו לנמיביה לצורכי פיתוח.
ההיסטוריון בעז נוימן הזכיר כי עשרות שנים לפני עליית הנאציזם הקימו הגרמנים מחנות ריכוז כחלק ממדיניות ההשמדה, וכי התרגום הגרמני למושג האנגלי "מחנה ריכוז" נטבע שם לראשונה, כמו גם המונח הגרמני "פקודת השמדה".
ראו גם

השואה
רצח העם הארמני
ביאורים

↑  אם כי לפי נוימן, הבריטים הקימו "מחנות ריכוז" עוד במסגרת מלחמת הבורים.
↑  אויגן פישר ביצע מחקרי גזע בקולוניה ולאחר מכן עמד בראש מוסד שתמך בניסויים שערך יוזף מנגלה; וריטר פון אפ, שהוביל חלק מהכוחות הגרמנים במלחמה, היה לאחר מכן המושל הנאצי של בוואריה בשנים 1933–1945.
הערות שוליים

1 2 3 4  ז'ואל קוטק ופייר ריגולו, 'הג'נוסייד הראשון במאה ה-20: הררוס', מתוך: ג'נוסייד - כדי שלא אהיה בין השותקים, כתב וערך: יאיר אורון, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה
1 2 3 4  אביבה אבירם, הנאשמת: גרמניה, האישום: השמדה, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2004
↑  Germany admits Namibia genocide, BBC News, August 14, 2004
↑  German reconciliation drive finally starts, The Namibian, January 1, 2007
↑  גרמניה מודה ברצח העם שביצעה בנמיביה בתחילת המאה ה-20, באתר וואלה, 28 במאי 2021
↑   עופר אדרת, גרמניה מודה רשמית ברצח העם שביצעה בנמיביה בתקופה הקולוניאליסטית, באתר הארץ, 27 במאי 2021
1 2  בעז נוימן, 'האם השואה היא "ג'נוסייד"', ידיעות אחרונות, המוסף לשבת, 13 באפריל 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558123505171  BnF: cb119499815 (data)  GND: 4205319-5  LCCN: sh85089650  SUDOC: 027464725 
אסירים בני שבט ההררו, 1904
הגנרל הגרמני לותר פון טרוטה, 1905
הררו

שלוש נשים מקבוצת ההררו לבושות בסגנון הנפוץ בקבוצה
ההררו היא קבוצה אתנית, המהווה חלק מאומת הבנטו המתגוררת באפריקה הדרומית, מרביתה בנמיביה ומיעוטה בבוצואנה ואנגולה. על הקבוצה נמנים כ-250,000 בני אדם, הקבוצה מדברת את שפת ההררו, שהיא חלק משפות בנטו. הקבוצה מתייחדת גם בסגנון לבוש המושפע מהתקופה הוויקטוריאנית ומן המתיישבים הגרמנים שחיו באזור במהלך המאה ה-19.
תיאור כללי

בשונה ממרבית הבנטו היושבים בכפרים חקלאיים ומעבדים את אדמתם, ההררו הם רועים, אומנות אותה רכשו ככל הנראה – יחד עם הבקר המבוית – ממזרח אפריקה. כך גם החליבה ואורח החיים נלמד, על פי עדויות לשוניות שונות, מעמים כושיתיים.
לעיתים המונח הררו כולל בתוכו גם קבוצות אתניות כמו ההימבה, הקרובים אליהם מבחינה לשונית ואורח החיים וכן שבטים אחרים.
היסטוריה

ההררו היגרו אל האזורים שבהם הם מתגוררים כעת בראשית המאה ה-17 ובמהלך המאה שלאחריה. עם הזמן, החל סכסוך מתמשך ביניהם לבין שבטים אחרים שנמשך לאורך מרבית המאה ה-19. עם כניסת סוחרים גרמנים אל האזור, נרכשו אדמות מן ההררו ומושבות נוסדו על ידי המתיישבים, דבר שהוביל לקולוניאליזם גרמני באזור, תחת השם דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
סכסוכים רבים נוצרו בין ההררו והמתיישבים הגרמנים, בעיקר על גישה לאדמות ומקורות מים, אך גם על אפליה קבועה נגד ההררו מצד המתיישבים הגרמנים. סדרת קרבות בשם מלחמות ההררו פרצו בראשית המאה ה-20, שהובילו לרצח העם של ההררו והנאמה. מעשי האיבה הסתיימו רק עם כיבוש האזור על ידי כוחות בריטיים מדרום אפריקה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-16 באוגוסט 2004, התנצלה ממשלת גרמניה באופן רשמי על פעולותיה בנמיביה, ובשנת 2021 הודתה גרמניה רשמית ברצח העם והודיעה כי תעניק פיצוי כספי של 1.1 מיליארד אירו שיועברו לנמיביה לצורכי פיתוח.
הסרט "Tjiraa" שצולם בשנת 2012 מתאר את ההתנגשות של התרבות המסורתית של הררו עם החיים המודרניים של אנשים שחזרו מאירופה ליישוב המקומי. הסרט צולם בשפת הררו בתמיכת הקרן המקומי והוקרן בפסטיבל לקולנוע בארצות הברית.
קבוצות ההררו

הקבוצה מתחלקת לתתי-קבוצות, שהגדולה והמרכזית שבהם נמצאת במרכז נמיביה. קבוצה זו הושפעה רבות מן התרבות המערבית, בייחוד מן התרבות הגרמנית בעקבות המתיישבים הגרמנים שפעלו באזור. הדבר מתבטא, בין השאר, בתכשיטים ובלבוש ובאורח חיים המושפע מסגנון החיים הקולוניאלי. אך קבוצות אחרות שמרו על אורח חייהם וסגנון לבוש הדומה יותר לאורח חייהם קודם להתיישבות האדם הלבן באזור, אם כי השפעת ההתיישבות הגרמנית מורגשת במידה מסוימת בכל חלקי האוכלוסייה.
הערות שוליים

↑  Liz Stinson, Photos: The Amazing Costume Culture of Africa's Herero Tribe, Wired, June 24 2013
↑  Was there an interchange between Cushitic pastoralists and Khoisan speakers in the prehistory of Southern Africa and how can this be detected?
↑  Germany admits Namibia genocide, BBC News, August 14, 2004
↑  גרמניה מודה ברצח העם שביצעה בנמיביה בתחילת המאה ה-20, באתר וואלה, 28 במאי 2021
↑   עופר אדרת, גרמניה מודה רשמית ברצח העם שביצעה בנמיביה בתקופה הקולוניאליסטית, באתר הארץ, 27 במאי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558052205171  BnF: cb12213310v (data)  GND: 4024480-5  LCCN: sh85060373  NKC: ph698785  SUDOC: 030787777
נורודום סיהאנוק, מלך קמבודיה

המלך-האב נורודום סיהאנוק (31 באוקטובר 1922 – 15 באוקטובר 2012) היה מלך קמבודיה בין השנים 1941 ל-1955 ושוב בין 1993 ל-2004. הוא כיהן במשרות ממלכתיות רבות מאז שנת 1941 וספר השיאים של גינס קובע שהוא הפוליטיקאי שמחזיק בשיא למגוון התפקידים בהם שימש. אלו כוללים שתי תקופות כמלך, שתיים כנסיך שליט, אחת כנשיא, שתיים כראש ממשלה, ואחת כראש המדינה ללא תואר מוגדר, כמו גם מספר מסוים של פעמים שעמד בראש ממשלה גולה.
ביוגרפיה

סיהאנוק נולד למלך נורודום סוראמאריט ולמלכה סיסוואט קוסאמאק. ב-23 באפריל 1941 הוא הוכתר למלך קמבודיה על ידי המושל הצרפתי של קמבודיה. טקס ההכתרה התקיים ב-3 במאי 1941.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, עם נסיגתם של הצבא הקיסרי היפני משטחי קמבודיה, הכריז סיהאנוק על עצמאותה של קמבודיה ועל הקמת ממלכת קמפוצ'יאה. שובו של צבא צרפת למדינה מאוחר יותר הביא לסיומו של מהלך זה וביטול העצמאות של קמבודיה. בשנת 1953 תבע סיהאנוק מצרפת להעניק עצמאות לארצו. ביוני 1953 יצא סיהאנוק לסיאם במחאה על סירוב צרפת להעניק לקמבודיה עצמאות. בהמשך הודיע שהוא יישאר בג'ונגלים בארצו ויילחם על עצמאות קמבודיה. הוא הכריז על גיוס למלחמה נגד הצרפתים ונגד הקומוניסטים גם יחד. בנובמבר 1953 הכריז סיהאנוק שלאחר קיום בחירות הוא יצמצם את זכויותיו לאלו שמקובלים במדינות מערביות. במרץ 1955 התפטר מתפקיד המלך, אותו העביר לאביו, כדי להתמודד בבחירות על ראשות הממשלה. בבחירות שהתקיימו בספטמבר 1955 זכתה מפלגתו בכל הצירים באספת הנבחרים ובתחילת אוקטובר 1955 מונה סיהאנוק לראש ממשלה ושר החוץ.
סיהאנוק ניהל מדיניות סוציאליסטית וקשר קשרים עם סין הקומוניסטית. בתחילת 1964 הוא חתם עם סין הסכם סודי על פיה הוא התיר לסין להעביר אספקה למורדים הקומוניסטים בדרום וייטנאם דרך ארצו, תמורת תשלום ואחוזים. רוב נתיב הו צ'י מין שבו עברו חיילים, תחמושת ואספקה מצפון וייטנאם לדרום עבר במזרח ארצו, וסיהאנוק העלים עין מהם – כמו גם מהפצצת חיל האוויר של ארצות הברית על הנתיב בשטחי קמבודיה.
בשנת 1960 יזם סיהאנוק תיקון לחוקה שהעביר חלק מתפקידי המלך לתפקיד חדש בשם "ראש המדינה". ב-14 ביוני 1960 הוא מונה לתפקיד זה.
ב-18 במרץ 1970 הדיחה אותו האספה הלאומית מתפקידו. רק אחרי לכתו, החליטה ארצות הברית על פלישה קרקעית של 30,000 חיילים מגובים ב-50,000 חיילים דרום-וייטנאמיים לשטחי קמבודיה על מנת לרדוף את לוחמי הוייטקונג ומחנותיהם שסיהאנוק התיר להם להקים בארצו, אך נסוגה כעבור זמן קצר ללא הצלחה. לאחר השתלטות הקמר רוז' על המדינה באפריל 1975, שב סיהאנוק לקמבודיה. אולם אנשי הקמר רוז' הצרו את צעדיו ולבסוף הוא התפטר.
סיהאנוק ויתר על כס המלוכה ב-7 באוקטובר 2004 לטובת בנו נורודום סיהאמוני.
מותו

בינואר 2012 קיבל סיהאנוק טיפול רפואי בבייג'ינג עקב כך שלקה בסרטן המעי הגס ויתר לחץ דם. ב-15 באוקטובר 2012 מת סיהאנוק בבייג'ינג שישה ימים לפני יום הולדתו ה-90, גופתו הוטסה על ידי המלך נורודום סיהאמוני וראש הממשלה הון סן ללווייתו בארמון המלכותי שבפנום פן.
הערות שוליים

↑  קאמבודיה תובעת עצמאות, הצופה, 30 באפריל 1953
↑  מלך קמבודיה ברח לסיאם, שערים, 15 ביוני 1953
↑  מלך קמבודיה יילחם לעצמאותה, דבר, 23 ביוני 1953
↑  מלך קמבודיה הכריז על גיוס "לשם מלחמה בקומוניזם", חרות, 2 ביולי 1953
↑  מלך קאמבודיה יצמצם זכויותיו, חרות, 27 בנובמבר 1953
↑  התפטר מלך קמבודיה, הצופה, 3 במרץ 1955
↑  מלך קאמבודיה התפטר. ינסה להיבחר ראש־ ממשלה, על המשמר, 4 במרץ 1955
↑  מפלגת סיהאנוק זכתה בכל הצירים בקמבודיה, חרות, 13 בספטמבר 1955
↑  ראש ממשלת קמבודיה הגיש את התפטרותו, חרות, 4 באוקטובר 1955
↑  סיהנוק התפטר ופרש, מעריב, 5 באפריל 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266040205171  PLWABN: 9810678610205606  BIBSYS: 90546039  BNE: XX1382980  BnF: cb119178735 (data)  CiNii: DA02458021  GND: 118588621  ISNI: 0000 0001 2144 7993  LCCN: n79139063  MusicBrainz: 255a51de-105f-4d2f-b2e0-4bf29cdf8220  NARA: 10581929  NDL: 00451465  NKC: jo2012726770  NLA: 36111671  NTA: 068771177  RERO: 02-A025660796  SNAC: w6fn179q  SUDOC: 031885802  VcBA: 495/92715  VIAF: 98090757   WorldCat (עם VIAF): 98090757
הפיגוע באוטובוס בוואדי עארה

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |
 תאריך:  20 במרץ 2002 
 מקום:  צומת מוסמוס 
 קואורדינטות:  32°32′31″N 35°09′25″E﻿ / ﻿32.54201°N 35.15691°E﻿ / 32.54201; 35.15691
 סוג:  פיגוע 
 הרוגים:  7 
 פצועים:  30 
 מבצע:  הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני
  (למפת הכרמל מוגדלת) הפיגוע באוטובוס בוואדי עארה(למפת הכרמל רגילה) הפיגוע באוטובוס בוואדי עארה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע באוטובוס בוואדי עארה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע באוטובוס בוואדי עארה
 
הפיגוע באוטובוס בוואדי עארה (נחל עירון) היה פיגוע התאבדות פלסטיני שבוצע ביום רביעי, 20 במרץ 2002, באוטובוס "אגד" קו 823 שהיה בדרכו מתל אביב לנצרת דרך עפולה, בצומת מוסמוס שבכביש 65 (נחל עירון - ואדי עארה). בפיגוע נרצחו 7 ישראלים ונפצעו 30.
הפיגוע

בסביבות השעה 07:00 בבוקר ה-20 במרץ 2002, בצומת אום אל-פחם עלה על האוטובוס שיצא ב-05:30 לפנות בוקר מהתחנה המרכזית החדשה של תל אביב, מחבל בן 20 מג'נין שנשלח בידי הג'יהאד האסלאמי. דקות ספורות לאחר מכן, הגיע האוטובוס לצומת מוסמוס והמחבל המתאבד הפעיל את מטען החבלה שנשא על גופו. בפיצוץ נרצחו שבעה ישראלים ונפצעו 30.
הערות שוליים

↑  חודש שזכה לכינוי "מרץ השחור" לאחר שורת פיגועי טרור מרובי נפגעים שאירעו מתחילתו ובהם הפיגוע בשכונת בית ישראל בירושלים והפיגוע בקפה מומנט. ופיגועים נוספים שאירעו בהמשך החודש.
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
ספליט

ערך זה עוסק בעיר בקרואטיה. אם התכוונתם לסרט הקולנוע האמריקאי, ראו .
ספליט (בקרואטית: Split; בלטינית: Spalatum; ביוונית: Ασπάλαθος; באיטלקית: Spalato) היא העיר המרכזית בדלמטיה ובירת המחוז ספליט-דלמטיה שבקרואטיה. העיר שוכנת בחצי אי לחופו המזרחי של הים האדריאטי. אוכלוסיית העיר מנתה 221,456 תושבים בשנת 2007, רובם ככולם (95%) קרואטים והשאר סרבים, מונטנגרים וסלובנים.
אקלימה של העיר, המוקפת הרים, הוא ים תיכוני, חם ויבש בקיץ וגשום בחורף (900 מ"מ בממוצע). הצמחייה הים תיכונית הטיפוסית כוללת בין השאר עצי דקל וקקטוסים בסביבות העיר. גבעת מריאן שבמערבה מכוסה ביער.
היסטוריה

מקובל לראות בבנייתו של ארמון דיוקלטיאנוס בשלהי המאה ה-3 את ייסוד העיר ספליט, אולם קיימות ראיות לקיומה של התיישבות יוונית קדומה יותר במקום.
דיוקלטיאנוס היה קיסר רומא בין השנים 284 עד 305. ב-293 החלו העבודות על הארמון שיועד להיות משכנו לאחר פרישתו מפוליטיקה ב-305. אורכו של הארמון 215.5 מטר ורוחבו 175 מטר בדרומו ו-181 מטר בצפונו. צידו הדרומי פונה לים האדריאטי.
המבנה האדיר היה נטוש זמן רב עד שיושב על ידי פליטים מסלונה ב-639, לאחר שעירם הוחרבה בידי האווארים. במאות השנים שחלפו התרחבה העיר אל מחוץ לחומות הארמון, אך שטחו הוא עדיין ליבה של העיר ובו שווקים, חנויות ואף קתדרלה נוצרית (שהייתה קודם לכן המאוזולאום של הקיסר), דחוקים כולם בין מסדרונות הארמון ואולמותיו. לעיר הייתה אוטונומיה במסגרת האימפריה הביזנטית.
התהוותה של הממלכה הקרואטית בימי הביניים הביאה לקרואטיזציה של ספליט, הניכרת באדריכלות שלה ובכנסיותיה. העיר הייתה למרכזה הנוצרי של קרואטיה ב-928.
אחד ממושליה הראשונים של ספליט הידועים לנו בשמם היה הרוזן פטאר, הדוכס מזחומליה ששלט בעיר מ-1222 עד 1225. האצולה ההונגרית היא ששלטה בספליט לפניו, בראשית מאה ה-12 אך העיר הוסיפה לשמור על עצמאותה, כפי שמעידים חוקים שחוקקה ב-1312 ומטבעות שהטביעה.
ב-1420 השתלטה הרפובליקה של ונציה על העיר, והותירה בידי תושביה הקרואטים אוטונומיה מופחתת תחת מרותו של נסיך ונציאני. שלטון זה נמשך עד 1797, עת נפלה ונציה והעיר נכבשה על ידי ממלכת הבסבורג. בין 1806 ל-1813 שלט בה נפוליאון ולאחר מכן חזרה לידי האימפריה האוסטרית ובהמשך האימפריה האוסטרו הונגרית.
ספליט פרחה בימי הביניים ותחת יורדי הים הוונציאנים כעיר נמל וממנה יצאו נתיבי סחר לפנים היבשת כגון מעבר קליס. הפריחה הכלכלית לוותה בפריחה תרבותית, אך שתיהן גם יחד באו לקיצן תחת השלטון האוסטרי. התפתחות העיר נעצרה ולא היה לה כל חלק באביב העמים של 1848.
היסטוריה > ספליט במאה ה-20

לאחר מלחמת העולם הראשונה פורקה האימפריה האוסטרו-הונגרית ודלמטיה סופחה לממלכה חדשה שנקראה החל מ-1929 יוגוסלביה. מאחר שהערים הגדולות יותר על החוף המזרחי של הים האדריאטי רייקה וזאדר היו כעת בשטחה של איטליה, נותרה ספליט הנמל החשוב ביותר של יוגוסלביה. ב-1925 הושלמה סלילת מסילת הרכבת שחיברה אותה לשאר חלקי הארץ.
באפריל 1941 פלשו כוחות איטלקיים ליוגוסלביה וכבשו את העיר, שסופחה רשמית חודש לאחר מכן למדינות הציר. בספטמבר 1943 הצליחו כוחות פרטיזנים לשחרר אותה מהאיטלקים רק כדי לאבד אותה לאחר מספר שבועות לוורמאכט. במהלך הכיבוש ניזוקו הנמל והעיר העתיקה מהפגזות בעלות הברית. ב-26 באוקטובר שוב שוחררה העיר על ידי הפרטיזנים והייתה לבירתה הזמנית של קרואטיה החופשית עד תום המלחמה. ב-12 בפברואר 1945 ערכו הקריגסמרין פשיטה נועזת על נמל ספליט והשתמשו בסירות נפץ כדי לפגוע בסיירת הבריטית אה"מ דלהי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה ספליט לחלק ממדינת קרואטיה במסגרת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. העיר המשיכה לגדול כמרכז סחר ותרבות משמעותי. תהליכי תיעוש אפשרו לאיכרים רבים לעבור לעיר ולמצוא בה תעסוקה. בין 1945 ל-1990 אוכלוסיית העיר שילשה עצמה ושטחה התרחב לכל שטחו של חצי האי.
בשנת 1979 הכריז אונסק"ו על ארמון דיוקלטיאנוס כאתר מורשת עולמית.
ב-1991 התפרקה יוגוסלביה וקרואטיה הייתה למדינה עצמאית. המצב בעיר היה מתוח משום שכוחות גדולים של צבא יוגוסלביה הוצבו בה ושמרו על הנמל ומפקדת הצי. מספר פעמים פרצה אש בין הצבא לכוחות הקרואטיים. התקרית הזכורה ביותר היא הפגזת העיר על ידי הספינה הקלה ספליט שעגנה בנמל, שעלתה בחיי אדם אך לא גרמה נזקים גדולים לעיר עצמה. הסיטואציה הקשה של מלחמת האזרחים היוגוסלבית באה לידי ביטוי בתקרית זו – הפעם היחידה בהיסטוריה שעיר הופגזה על ידי אנייה הנושאת את שמה. הכוחות הקרואטיים הצליחו לפגוע באנייה ספליט והיא ננטשה וטבעה. בינואר 1992 פונו כל הכוחות הנותרים של הצבא היוגוסלבי מהעיר.
כלכלה

בעידן היוגוסלבי הייתה העיר מרכז כלכלי חשוב עם תעשייה מגוונת של אוניות, מזון, כמיקלים, פלסטיק, ביגוד ונייר. המעבר מכלכלה קומוניסטית לכלכלת שוק לווה במיתון ובסגירתם של המפעלים הסוציאליסטים הגדולים. כעת מתרכזת הכלכלה במסחר ושירותים. רבים מהפועלים שנפלטו נותרו מובטלים. בראשית המאה ה-21 נמצאו כמה מהתעשיות בתהליך של התאוששות ובנוסף נהנית העיר מתיירות וממסחר מוגבר הודות לכביש המהיר החדש שהושלם ב-2005 המקשר טוב יותר בינה לשאר קרואטיה והיבשת.
תחבורה

ספליט הייתה ונותרה צומת תחבורה חשוב. כביש מהיר מודרני מחבר בינה לזגרב. נתיב חשוב אחר העובר בעיר הוא כביש זאדר-דוברובניק. גם מערכת התעבורה הפנים-עירונית חדשה ויעילה.
נמל התעופה של העיר הוא השלישי בקרואטיה בנפח הטיסות, וממנו פועלים קווים סדירים לזגרב ולפרנקפורט. עיקר הנוסעים הם תיירים המגיעים בקיץ. הרחבה של המסוף מתוכננת ל-2008.
נמל הים עודנו פעיל ואליו מפליגות אוניות מרייקה, דוברובניק ואנקונה שבאיטליה. הגישה הימית לאיים הדלמטיים היא בעיקר על ידי הפלגה מנמל ספליט.
בניגוד לתשתיות המתקדמות הללו, מסילת הרכבת לספליט היא מיושנת והנסיעה בה איטית.
תרבות

ספליט היא מרכז של תרבות קרואטית מזה זמן רב. המשורר בן העיר מרקו מרוליץ', בן המאה ה-15, היה מחלוצי הספרות הקרואטית. בעת החדשה ידועה העיר יותר בכותבים ההומוריסטים שיצאו ממנה, אשר הידוע ביניהם הוא מילינקו סמוייה.
שני מוזיאונים לארכאולוגיה יש בספליט, אחד של העולם העתיק והשני של ימי הביניים המוקדמים.
יותר מכל ידועה העיר במוזיקאים הפופולריים שלה, המלחינים איבו טיירדוביץ' וזדנקו רונייץ' בני העידן היוגוסלבי ולהקת ההיפ הופ הקרואטית The Beat Fleet. בקיץ מתקיים בעיר פסטיבל מוזיקה יוקרתי, ולאחריו פסטיבל תיאטרון.
החל משנת 2013, בעיר מתקיים פסטיבל המוזיקה "אולטרה אירופה".
ספורט

תושבה המפורסם ביותר של ספליט הוא הטניסאי גוראן איבניסביץ'. גם הכוכב העולה מריו אנצ'יץ', המכונה "גוראן הקטן", הוא בן העיר. מועדון הכדורגל המקומי הוא היידוק ספליט וקבוצת הכדורסל יוגופלסטיקה ספליט הייתה בשנות השמונים הטובה ביותר באירופה, אם כי ירדה מגדולתה מאז. בשורותיה שיחקו דינו ראדג'ה וטוני קוקוץ' המקומיים שהגיעו אחר כך לליגת ה-NBA. כמו כן פועל בעיר מועדון השיט גוסאר, המתגאה במספר רב של מדליות מאולימפיאדות ואליפויות עולם.
העיר אירחה בעבר שני אירועי ספורט גדולים: משחקי הים התיכון ב-1979 ואליפות אירופה באתלטיקה ב-1990.
העיר היא מולדת של משחק כדור פיציגין.
הקהילה היהודית > העת העתיקה

בעיר העתיקה סלונה(אנ') הסמוכה לספליט ושהייתה בירת פרובינקיית דלמאטיה התגוררה קהילה יהודית אשר היקפה לא ידוע. בין חורבות העיר נמצאו עדויות לבית עלמין יהודי עתיק ששכן במקום והיה פעיל עד לשלהי המאה ה-3. נמצאו מצבות ועליהן כיתוב המעיד על קבורה של יהודים, כגון מצבה של יהודי בן העיר טבריה שנקבר בעיר. כמו כן נמצאו תשמישי קדושה ותכשיטים שעליהם מוטבעת מנורת שבעת הקנים. לפי תיעוד מאמצע המאה ה-18 היו במקום גם שרידי בית כנסת ולצידו בית דין רבני אזורי. לאחר חורבן העיר סלונה במאה ה-7 נמלטו היהודים למתחם המבוצר של ארמון דיוקלטיאנוס והמשיכו בפעילות הקהילתית בעיר ספליט.
הקהילה היהודית > מימי הביניים ועד ראשית המאה ה-20

תיעוד בכתובים לקהילה היהודית בספליט (אישפלטרו בפי היהודים בעבר) קיים מאמצע המאה ה-15 עת נשלטה העיר על ידי הרפובליקה של ונציה, והוא מתבסס על מקורות בכנסייה המקומית שתיארו "בית כנסת גדול" בעיר, אשר הוקם בתוך חומות ארמון דיוקלטיאנוס ובהמשך ננטש בשל רדיפות הכנסייה הקתולית ובמקומו הוקם מבנה צנוע יותר מחוץ לחומות. ממקורות שניוניים כגון תעודות עירוניות, ניתן ללמוד שהיה בעיר רובע יהודי שנקרא Zueca ויהודי הרובע עסקו בעיבוד וצביעת עורות.
במהלך המאה ה-16 הגיעו לעיר מגורשי ספרד ובהמשך מגורשי פורטוגל והקהילה גדלה ושגשגה. החל ממועד זה קיים תיעוד מקיף על יהודי העיר. בראשית המאה ה-16 הוקם בית הכנסת הקהילתי. ב-1527 ניתנו זכויות סחר ליהודי העיר והם השתלבו במערכת הכלכלית הענפה שבה. בהמשך המאה הוקם ככל הנראה בית עלמין לקהילה ורישום הקבורה הראשונה בו הוא מ-1573. עם זאת, נכון ל-2006 המצבה הקדומה ביותר שאותרה בו היא מ-1717.
בשלהי המאה ה-16 נמנו בספליט 200 יהודים. ב-1607 פרצה בעיר מגפת דבר שפגעה קשות באוכלוסיית העיר ובכלל זה בקהילה היהודית. לאחר המגפה התגוררו בספליט 60 יהודים. באמצע המאה ה-17, במהלך מלחמת קאנדיה(אנ') מול האימפריה העות'מאנית, צרו העות'מאנים על ספליט וקיים תיעוד מקיף על השתתפותם של בני הקהילה היהודית בעבודות הביצור של העיר, סיוע כספי לרכישת תחמושת והשתתפות פעילה בלחימה ובהגנה על העיר. במועד זה תועדו ראשי המשפחות: לוצנה, אבוהב, מונטיליו, פאפו, סאנטו, ישראל, פסח, ונטורה, ברוך, ישורון, מורפורגו ושוורץ. ב-1728 שופץ בית הכנסת ונבנה ארון קודש חדש לתוך החומה המערבית של מתחם ארמון דיוקלטינוס. בין רבני העיר במהלך המאה ה-18 ניתן למנות את הרב אברהם דוד פאפו, הרב דוד פארדו, הרב שבתי ונטורה והרב חיים יצחק מוסאפיא.
בני הקהילה התגוררו בשכונה בתוך החומות בחלק הצפון-מערבי של העיר העתיקה. השכונה לא הייתה מובדלת ולא נשאה אופי של גטו. ב-1777 פרסם האפיפיור פיוס השישי את "צו האפיפיור ליהודים" ובעקבותיו החמירו השלטונות הוונציאניים את יחסם לקהילה, הורו על בידודם והגטו נסגר. ב-1797 קרסה הרפובליקה של ונציה ונכבשה על ידי נפוליאון בונפרטה. רשמית עברה ספליט לחזקת ממלכת הבסבורג, אך שררה בה אנדרלמוסיה שלטונית והיו ניסיונות של אספסוף מוסת לערוך פרעות בקהילה היהודית, אך ראשי הציבור מנעו זאת. ב-1806, לאחר כיבוש ספליט על ידי נפוליאון, פתחו השלטונות הצרפתיים את הגטו והסירו את גזירות הבידוד מהקהילה.
התקופה האוסטרו-הונגרית הביאה עימה פריחה כלכלית ליהודי ספליט. נמנו מקרבם תעשיינים אמידים ואישי ציבור שהשתלבו במערכת הפוליטית המקומית. בולט מקרבם היה ויטה מורפורגו(אנ') אשר תמך באופן בולט בתנועת התחייה הלאומית הקרואטית. ב-1904 הוקם מפעל מלט ראשון בספליט אשר היה בבעלות יהודית. מלחמת העולם הראשונה הובילה לשינוי דמוגרפי בקרב הקהילה. המשפחות הוותיקות עזבו את העיר ובמקומן היגרו אליה משפחות במעמד כלכלי נמוך מסרייבו ומבאניה לוקה.
הקהילה היהודית > מלאחר מלחמת העולם הראשונה

לאחר המלחמה עברה העיר לחזקת ממלכת יוגוסלביה. לספליט הגיעו משפחות עניות שהיקשו על המצב הכלכלי. עם זאת, במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 היגרו לעיר יהודים אמידים, חלקם בעלי מקצועות חופשיים ובכלל זה רופאים ומהנדסים. בעיר החלה פעילות ציונית והוקמו אגודות נוער ובכלל זה קן של השומר הצעיר.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור דלמטיה ובכלל זה העיר ספליט נמסרו לחזקת איטליה הפשיסטית. בתקופת השלטון האיטלקי היה מצב הקהילה סביר, וראשיה אף סייעו למעבר פליטים יהודים שהגיעו מצ'כוסלובקיה, פולין ואוסטריה. בשלהי 1941 תועדו בספליט כ-700 משפחות יהודיות, רובן של פליטים. בשלהי 1942 הועברו הפליטים למחנות הסגר כגון מחנה הריכוז ראב. לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה השתלטו הגרמנים על ספליט. טרם כניסת הגרמנים נמלטו 114 גברים ונערים מקרב הקהילה והצטרפו לכוחות המחתרת. ב-13 באוקטובר 1943 רוכזו היהודים שנותרו בספליט ונשלחו באותו היום למחנות ההשמדה. רובם ליאסנובאץ. מעטים ניצלו. ב-26 באוקטובר 1944 שוחררה ספליט על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו ושארית הפליטה מקרב הקהילה שבה אליה. בית הכנסת שופץ מחדש והוקמה בו אנדרטה לזכר הנספים. ב-1945 התגוררו בספליט 55 יהודים.
ב-2006 התגוררה בספליט קהילה קטנה בת 100 נפשות, רובם חילונים. בית הכנסת נמצא בסמטת היהודים (Zidovski prolaz 1 ) בקומה שנייה של בניין, צמודים אליו משרדי הקהילה המשמשים גם כמועדון חברתי ליהודים. בית העלמין עומד על תילו ומתוחזק ובמקום מצויות כ-700 מצבות. לאחר מלחמת העולם השנייה הובאו בני הקהילה לקבורה בחלקה יהודית בבית העלמין העירוני.
ערים תאומות

אוקראינה אודסה, אוקראינה
צ'ילה אנטופאגאסטה, צ'ילה
איטליה אנקונה, איטליה
ישראל בית שמש, ישראל
דנמרק גלאדאסקסה, קופנהגן, דנמרק
בריטניה דובר, אנגליה, בריטניה
סלובניה ולניה, סלובניה
נורווגיה טרונדהיים, נורווגיה (מ־1956)
ארצות הברית לוס אנג'לס, ארצות הברית
בוסניה והרצגובינה מוסטאר, בוסניה והרצגובינה
מקדוניה שטיפ, מקדוניה
איטליה פסקרה, איטליה
גרמניה שרלוטנבורג-וילמרסדורף, ברלין, גרמניה (מ־1970)
אוסטרליה קוקבורן, אוסטרליה
צ'ילה פונטה ארנס, צ'ילה
הערות שוליים

↑  הקהילה היהודית בספליט - בתקופה העתיקה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 247.
1 2 3  אתרי מורשת יהודית בקרואטיה (2006), באתר heritageabroad.gov, עמודים 8–10, 17 (באנגלית).
1 2 3 4  הקהילה היהודית בספליט - מימי הביניים ואילך, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, עמודים 252-247.
↑  הקהילה היהודית בספליט - בין המלחמות, בעת החורבן, שארית הפליטה-עלייה ושיקום, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, עמודים 255-253.
↑  בית העלמין היהודי בספליט, באתר Jewish Cemetery Project (באנגלית).
| הריביירה הקרואטית |
| --- | --- | --- |
| ערים | דוברובניק • ספליט • רוביני • רייקה • טרוגיר • זאדאר • אופטיה • פורץ' • פולה • שיבניק |  |
| איים | צרס • קרק • מלייט • ראב • פאג • ויס • לושין • דוגי אוטוק • בראץ' • הוואר • קורצ'ולה • קורנטי |  |
| ערכים אחרים | מפרץ קוורנר • דלמטיה • הים האדריאטי • ולביט • איסטריה • האלפים הדינריים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548030705171  BnF: cb119463348 (data)  GND: 4077687-6  LCCN: n81008274  MusicBrainz: d51ec240-be10-47aa-930a-7429b0834e01  NARA: 10046418  NKC: ge130905  NLG: 291595  NSK: 000566166  SUDOC: 02741759X  VcBA: 494/60135  VIAF: 154775061   WorldCat (עם VIAF): 154775061 
חומה רומאית בספליט
המגדל המפורסם של קתדרלת ספליט
מגדל קתדרלת ס.דומינוס, צמוד לארמון דיוקלטיאנוס
פסל הבישוף גרגורי מנין (איוון משטרוביץ', 1929)
פסל מרקו מרוליץ' – "אבי הספרות הקרואטית"
גוראן איבניסביץ', הטניסאי הנודע בן העיר ספליט
בית הכנסת בספליט