stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס פיין

ערך זה עוסק בתומאס פיין, פוליטיקאי והוגה דעות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1737 (יוליאני) ת'טפורד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  8 ביוני 1809 (בגיל 72) גריניץ' וילג', ארצות הברית 
 שם לידה:  Thomas Paine 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, ממלכת צרפת (1791–1792), צרפת, ממלכת צרפת, ארצות הברית, ממלכת בריטניה הגדולה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  ניו רושל 
 השכלה:  Thetford Grammar School 
 תפקיד:  חבר האספה הלאומית הצרפתית (6 בספטמבר 1792–26 באוקטובר 1795) 
 בן או בת זוג:  Mary Lambert  Elizabeth Ollive 
 חתימה:   
 
תומאס פֵּיין (באנגלית: Thomas Paine;‏ 29 בינואר 1737 – 8 ביוני 1809) היה פוליטיקאי והוגה דעות מדיני אמריקאי יליד אנגליה. פיין נודע בעיקר בזכות פעולותיו במלחמת העצמאות של ארצות הברית ונחשב לאחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית. פיין היה בעל השקפות רדיקליות, והתפרסם בעקבות חוברות שכתב ובהן מתח ביקורת קשה על השלטון הבריטי באמריקה הצפונית ודרש להעניק עצמאות לאזור זה. את הפילוסופיה שלו אפשר למצוא בכתביו דוגמת החוברת "שכל ישר". פיין היה חסיד זכויות האדם ופעל נחרצות בעד משטר רפובליקני ונגד העבדות בארצות הברית. פיין עסק בביקורת הדת ונאבק למען הענקת לגיטימציה להשקפה הדאיסטית על ידי פרסום החוברת "עידן התבונה", הגן על ערכי המהפכה הצרפתית (בעיקר מפני ביקורתו של אדמונד ברק), ופעל לסילוק השלטון הבריטי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ילדות וחיים בבריטניה

תומאס (תום), בנם של ג'וזף פיין הקווייקר ופרנסיס פיין האנגליקנית, נולד ב-29 בינואר 1737 בעיירה ת'טפורד (Thetford) במחוז נורפוק במזרח אנגליה. פיין הצעיר, שגדל בסביבה של איכרים בורים חסרי השכלה, עזב את בית הספר בגיל 12 והחל לעבוד כמתמחה אצל אביו בתפירת מחוכים. הוא לא נחל הצלחה בתפקידו וכישלונו הסב לו תסכול רב. בגיל 19 החליט פיין להפוך למלח למשך מספר שנים. באפריל 1759, חזר לאנגליה והתיישב בסנדוויץ' שבמחוז קנט, שם פתח חנות מחוכים משלו. באותה שנה התחתן פיין לראשונה ועבר להתגורר במרגייט (Margate). כשנה לאחר מכן נפטרה אשתו בלידה.
במסגרת חיפושיו אחר עבודה הרבה פיין לנדוד ברחבי אנגליה. הוא עבד, בין היתר, כמורה בבית ספר, כמטיף דתי וכפקיד מס. את מסע נדודיו סיים פיין ב-19 בפברואר 1768 כשעבר להתגורר במזרח סאסקס ונפגש עם "חבורת השנים-עשר": קבוצת אליטה שדנה בנושאי העיירה המקומית. במקביל, השתתף פיין בארגון סיוע נוצרי, שנהג לאסוף תרומות לשם חלוקה לנזקקים. מספר שנים לאחר מכן, ב-26 במרץ 1771, התחתן פיין בשנית עם אליזבת אוליב, בתו של סמואל אוליב שעזר לו למצוא עבודה.
זמן קצר לאחר מכן החל פיין להשתתף באופן פעיל בחיים הפוליטיים של בריטניה, והחל לפעול בין כותלי הפרלמנט הבריטי בענייני משכורת ותנאי עבודה לפקידים. ב-1772 פרסם את הספרון הראשון שלו, "המקרה של פקידי המס", שהקיף 21 עמודים ודן בבעיותיהם הכלכליות.
הגירה לאמריקה

נקודת המפנה בחייו של פיין הגיעה בשנת 1774, אז פגש בלונדון את בנג'מין פרנקלין, מדינאי, מדען ודיפלומט, שהתגורר בצפון אמריקה. פרנקלין הציע לו להגר למושבות הבריטיות בצפון אמריקה ואף צייד אותו במכתב המלצה. באוקטובר, זמן קצר לאחר שהתגרש מאשתו השנייה, החליט פיין להגר לאמריקה, וב-30 בנובמבר הגיע לפילדלפיה, שהייתה עיר במושבה שכונתה "הפרובינציה של פנסילבניה".
בפילדלפיה מצא פיין את ייעודו. כישרון הכתיבה שלו בא לידי ביטוי בפרסום הגיגיו ברבים. ההערכה היא שפיין החל לבסס את מחשבותיו על "הצדק הטבעי" בעקבות היחס הקשה והעינויים שלהם היה עד, וייתכן אף קורבן להם, שהיו בעיקר מנת חלקם של הפוריטנים. חוקרים אחרים גורסים כי הוא הושפע מאביו הקווייקר.
בד בבד עם עיסוקו בכתיבה, עבד פיין גם כמהנדס. הוא תכנן גשר מעל הנהר ור (Wear) בסנדרלנד שאנגליה. הגשר, אשר נפתח לקהל הרחב ב-1776, נהרס ונבנה מחדש פעמיים מאז, וכיום הוא עומד על תילו באותו מקום. בנוסף רשם פיין פטנט על גשר ברזל בעל מיפתח יחיד, פיתח נר ללא עשן ועבד עם הממציא ג'ון פיטץ' בפיתוחם של מנועי קיטור.
פעילות נגד עבדות

בשנת 1775 פרסם פיין מאמר בשם "עבדות אפריקאית באמריקה" (African Slavery In America) בעיתון Pennsylvania Journal. מאמר זה סייע כמה שבועות מאוחר יותר, באפריל 1775, להקמת האגודה לביטול העבדות של פנסילבניה, שהייתה הארגון הראשון שפעל לביטול העבדות באמריקה.
"שכל ישר" והמהפכה האמריקאית

בינואר 1776 פרסם פיין תחת שם בדוי את הספרון "שכל ישר" (Common Sense), שהכיל את הבסיס לרעיונות העצמאות האמריקנית וזכה להצלחה מסחררת: כחצי מיליון עותקים שלו הופצו ברחבי המושבות, שאוכלוסייתן מנתה אז כשלושה מיליון איש. בין היתר נכתב בספרון:
"מעולם לא זרח השמש על מאבק ראוי יותר (עצמאות). אין זה עניינם של עיר, של מחוז, של נפה או של ממלכה, אלא של יבשת – לפחות שמינית מכדור הארץ הראויה לחיי אדם. אין זה עניין של יום, של שנה או של תקופה; הרי הדורות הבאים מעורבים אף הם במאבק, ומעשי ההווה ישפיעו עליהם במידה זו או אחרת עד קץ הימים ממש. זו העת לזרוע ביבשת אחדות, אמונה וכבוד. הסדק הקל ביותר כעת כמוהו כשם שנחרט בקצה מחט על קליפתו הרכה של אלון צעיר; הפצע יגדל בד בבד עם העץ, והדורות הבאים יקראו אותו באותיות קידוש לבנה".
ברברה טוכמן כותבת בספרה "מצעד האיוולת" כי "חוברת התעמולה (...) חשמלה את המושבות, שכנעה אלפים בצורך להתקומם והביאה אותם עם רובי המוסקט שלהם למרכזי הגיוס". הדעות שהוצגו בספרון לא השפיעו רק על האיש הפשוט, אלא הרשימו גם דמויות בכירות באליטה המקומית: ג'ורג' וושינגטון, לימים הנשיא הראשון של ארצות הברית, התרשם עמוקות מהדעות שהוצגו בספרון והחל לנטות לכיוון מחשבה על עצמאות מהאימפריה הבריטית[דרוש מקור]. ב-4 ביולי, כשישה חודשים בלבד לאחר פרסום הספרון, הכריזו שלוש-עשרה המושבות על עצמאותן.
בנוסף לרעיונות העצמאות האמריקנית, פיין סוקר בספרו את מוסד המלוכה ומותח עליו ביקורת קשה וחריפה. בפרט סוקר פיין את צורת השלטון הנהוגה באנגליה באותם הימים המשלבת בין המלך לבית הלורדים ובית הנבחרים, לטענת פיין, שילוב זה הוא רק לעין הנראית, כאשר באמת, מתנהל שלטון אבסולוטי של המלך המחזיק בידיו את מירב הכח.
פיין סוקר ומבקר את עקרון הירושה הנהוג במוסד המלוכה ומשתמש בדוגמאות מן התנ"ך וההיסטוריה כדי לחזק את טענותיו כי עקרון הירושה מזיק במיוחד לנתיני הממלכה.
כוחו האמיתי של פיין היה טמון ביכולתו להציג רעיונות מסובכים, לכאורה, בצורה קוהרנטית ופשוטה יחסית. יכולת זו הייתה מופלאה במיוחד לאור צורת הכתיבה הפילוסופית והקשה, שהייתה רווחת באירופה באותם הימים.
כאשר פרצה מלחמת העצמאות, החל פיין לפרסם סדרת מאמרים תחת השם "המשבר", שהיו פרו-אמריקאים ושיבחו את מאמץ המושבות לעצמאות. המאמר הראשון בסדרה, שפורסם ב-23 בדצמבר 1776, החל במשפט הנודע: "אלו זמנים שבהם נבחנת נפשו של אדם". ג'ורג' וושינגטון, גנרל צבא המושבות שכבר הכיר את עבודותיו של פיין, התרשם עמוקות גם מספרון זה ופרסם פקודה שבה דרש מכל חייל בצבא לקרוא את הספרון.
ב-1778 רמז פיין במנשרים שלו על המגעים בין צרפת לבין ארצות הברית שהיו סודיים באותה תקופה, דבר שהוביל לשערורייה ציבורית ולהוצאתו מהוועדה לענייני חוץ. עם זאת, ב-1781 הוא התלווה לג'ון לורנס במסעו לצרפת. עשייתו זכתה להכרה על ידי מדינת ניו יורק, וזו העניקה לו אחוזה בלה רושל. כמו כן הוא קיבל כסף רב כמתנות ממדינת פנסילבניה - ולפי הצעתו של וושינגטון - גם מהקונגרס האמריקאי.
חזרה לאנגליה וכתיבת 'זכויות האדם'

פיין חזר לאנגליה בשנת 1787 בענייני עסקים וזמן קצר אחר כך פרצה המהפכה הצרפתית, שבעקבותיה פרסם את הספרון "זכויות האדם". ב-13 במרץ 1791 יצא הספרון לאור. הספרון, שהיה תגובת נגד לספרו הביקורתי של אדמונד ברק, "הרהורים על המהפכה בצרפת", פיאר את המהפכה הצרפתית ואת רעיון השוויון בין בני האדם, והיווה תגובה להערותיו של ברק. הספרון של פיין, שנקטל על ידי הממסד האירופאי ועל ידי המלוכה, היה כה שנוי במחלוקת, שפיין עצמו הועמד לדין בבריטניה על הוצאת דיבה, אך הספיק לעזוב לפריז לפני המשפט עצמו.
המעבר לצרפת והמעצר

בצרפת זכה פיין לכבוד של בן בית. הוא קיבל אזרחות צרפתית ואף נבחר בספטמבר 1792 לוועידה הלאומית מטעם מחוז פה דה קאלה, וזאת חרף העובדה שכלל לא ידע צרפתית. בוועידה, הוא חבר אל הז'ירונדינים, ומהלכו המפורסם ביותר היה התנגדות להוצאתו להורג של לואי ה-16, סיסמתו הייתה "הירגו את המלך אך חמלו על האדם". במקום הוצאה להורג, הציע פיין לשולחו לגלות בארצות הברית. מניעיו של פיין לצעד זה היו מגוונים: ראשית, סבר פיין שבזכות סיוע שהגיש לואי ה-16 למושבות המורדות במאבקן, ראוי להצילו ממוות בגיליוטינה. שנית, פיין עצמו התנגד אידאולוגית לעונש מוות. מניעים אלו הספיקו לפיין, שמעולם לא נודע בסגנונו הדיפלומטי, להיכנס לעימות חזיתי עם הקבוצה היעקובינית הרדיקלית ועם מנהיגה, מקסימיליאן רובספייר. עימות זה לא הציל את המלך הצרפתי, שהורשע ברוב דחוק ב"קשירת קשר נגד ביטחון וחירות הציבור" ונגזר עליו עונש מוות ב-17 בינואר 1793.
מאבקו של פיין בקבוצה הקיצונית הביא לכך שלואי אנטואן דה סן-ז'וסט, עוזרו של רובספייר, האשים אותו בקשירת קשר עם מלך בריטניה כנגד הצרפתים. בהוראתו הישירה של רובספייר הושלך פיין לכלא ב-28 בדצמבר 1793 ונקבעה הוצאתו להורג בעריפת ראש. משלב זה הדעות חלוקות: חלק מההיסטוריונים סבור שפיין ניצל ממוות בטעות, כיוון שפתק ההוצאה להורג שנתלה על תאו נפל, ואילו חלק אחר סבור שפיין ניצל כתוצאה מתמיכה רבה לה זכה בוועידה הלאומית. פיין שוחרר ממעצר ב-4 בנובמבר 1794 בעקבות התערבותו של שגריר ארצות הברית החדש בצרפת, ג'יימס מונרו.
כתיבת 'עידן התבונה'

"עידן התבונה" הוא ספר בשני חלקים בו יוצא פיין בהתקפה חריפה על כתבי הקודש- התנ"ך והברית החדשה וכן על הדת המאורגנת ועל שיטת החינוך הנהוגה בתקופתו. בספר משבח פיין את דת הטבעית- הדאיזם.
מועד ואופן כתיבתו של החלק הראשון של הספר שנויים במחלוקת. פיין עצמו כותב בהקדמה לחלק השני כי כתב את החלק הראשון בין הימים בהם הודח מן האספה הלאומית למעצרו, לפי גרסה זאת השלים פיין את הכתיבה כשש שעות לפני מעצרו. לעומת זאת על פי מתרגם הספר לצרפתית החלק הראשון של הספר נכתב ותורגם בתחילת 1793. החלק הראשון של הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1794 בעוד מחברו בבית הכלא, כתוצאה מכך הספר לא עבר הגהה והוא מכיל מספר שגיאות עובדתיות ודקדוקיות.
את חלקו השני של הספר כתב פיין בתאו שבארמון לוקסמבורג אשר הוסב למתקן כליאה בזמן המהפכה הצרפתית.
רעיונות רבים בספרו שאב פיין מתנועת הקוויקרים- השוויון בין בני האדם המתבסס על בריאתו של כל אדם בצלם אלוהים (האור הפנימי), שלילת כל עליונות של "עם נבחר", ממסד דתי, אריסטוקרטיה או מלך בחסד עליון. עם זאת, חלק פיין על הקוויקרים בעקבות יחסם הצונן לטבע, בין היתר כתב:
הדת שמתקרבת יותר מכל לרעיון של הדאיזם האמיתי, שמסמלת ערכים של מוסר וטוב-לב, היא זו המוצהרת על ידי הקווייקרים למרות שאני מוקיר את נדבנותם, אינני יכול שלא לחייך לנוכח יהירותם... לו עוצב העולם בהתאם לטעמו של הקווייקר, כה שקטה וחסרת עניין הייתה הבריאה צריכה להיות! במקרה כזה, הפרח לא היה מפריח את עליזותו והציפור לא הייתה מורשית לשיר.
התגובות לספר, שפורסם בין השנים 1790–1793 בשני חלקים ותורגם לצרפתית, היו קשות. כיוון שההתקפה הייתה על כלל האמונה המונותאיסטית ולאו דווקא על כנסייה או דת מסוימת, נרדף פיין מכל הכיוונים. הוא הוכרז כאתאיסט (מילת גנאי באותם ימים), ספריו נשרפו בפומבי והשם פיין הפך למוחרם.
כתיבת 'צדק אגררי' וחזרה לארצות הברית

את החוברת האחרונה שלו, "צדק אגררי", פרסם פיין בחורף 1795. החוברת הייתה המשך ישיר ל"זכויות האדם", ובה קרא פיין לחלוקה מחדש של אדמות האזרחים. מנהלת הביטוח הלאומי של ארצות הברית רואה בחוברת את ההצעה האמריקנית הראשונה בהיסטוריה לפנסיה לאנשים מבוגרים.
פיין התאכזב מכך שהמהפכה האמריקאית "נחטפה" על ידי אליטה, ומכך שדבר דומה התרחש גם בצרפת. פיין שהיה בשעתו מיודד עם ג'ורג' וושינגטון, הסתכסך איתו בשל כך ותקף אותו בחריפות גם על רקע העובדה שוושינגטון החזיק בעבדים. פיין כתב לו מכתב פומבי חריף בשנת 1796. בין היתר הוא כתב:
העולם יתקשה להחליט האם אתה בוגד או מתחזה. האם זנחת את העקרונות הטובים או האם בכלל היו לך כאלה אי פעם.
בשנת 1800 נפגש פיין עם נפוליאון, שאמר על פיין: "פסל של זהב ראוי להקים לכבודו בכל עיר על פני האדמה"[דרוש מקור]. פיין, לעומת זאת, לא חיבב יתר על המידה את נפוליאון. הוא נותר בצרפת עד שנת 1802, אז חזר לארצות הברית בהזמנתו של תומאס ג'פרסון.
פיין חזר לארצות הברית בתחילתה של התעוררות דתית גדולה ובתקופה של הסכמה פוליטית רחבה. בעקבות "עידן התבונה" היה פיין שנוא ומנודה על ידי חוגים דתיים. הפדרליסטים תקפו אותו על רעיונותיו לגבי ממשל, שהופיעו ב"שכל ישר", על מעורבותו במהפכה הצרפתית ועל קשריו עם ג'פרסון. המכתב לוושינגטון פורסם רק 6 שנים קודם לפני חזרתו. תרומתו למהפכה האמריקאית נשכחה והוא נרדף בשל עמדתו הדאיסטית. את שנותיו האחרונות בילה פיין בעוני ובאלכוהוליזם. הוא נרדף על ידי החברה וסבל מבריאות לקויה.
מותו

ב-8 ביוני 1809, בגיל 72, נפטר פיין בגריניץ' וילג' שבניו יורק, כשהוא מרושש ומחוסר חברים כמעט לחלוטין עקב השקפותיו בעניינים דתיים. עם מותו נכתבה מודעת אבל עליו בזו הלשון בעיתון ה"ניו יורק איבנינג פוסט": "חי הרבה, עשה מעט טוב והרבה נזק", נוסח שהודפס בהמשך בעיתונים אמריקניים רבים אחרים. בקבורתו נכחו רק שישה אנשים, מתוכם שני שחורים, ככל הנראה עבדים משוחררים. בית הקברות הקוויקרי בו ביקש להיקבר סירב לקברו ולכן הוא נטמן באחוזתו בלה-רושל. כמה שנים לאחר מותו החליט העיתונאי ויליאם קובט, אחד ממבקריו החמורים, להעביר את עצמותיו של פיין לאנגליה על מנת לבנות לכבודו יד זיכרון. באנגליה התגלו קשיים בהקמת יד הזיכרון לכן אופסנו העצמות באופן זמני בביתו של קובט. קובט נפטר זמן קצר מאוחר יותר ובנו – יורשו – פשט רגל ונאלץ למכור את כל רכוש המשפחה. לא ברור מה נעשה בעצמותיו של פיין, ככל הנראה הם הושלכו על ידי כונס הנכסים.
מורשת

פיין, שהיה מעין אנרכיסט שהקדים את זמנו, היה בעל תפיסת עולם ליברלית, שנחשבה רדיקלית לתקופתו. הוא שלל את המונרכיה וראה בכל צורת שלטון רוע הכרחי (במקרה הטוב). הוא היה בין המתנגדים החריפים ביותר לעבדות ובין הראשונים שהציעו את רעיונות הביטוח הלאומי, החינוך הציבורי ושכר המינימום. הוא שלל רעיונות שכיום נראים טריוויאליים בדמוקרטיות המערביות. פיין הטיף בלהט לדאיזם והתנגד בחריפות לדת הממוסדת, שלדעתו ייצגו הדתות המונותאיסטיות.
אבות האומה האמריקאית כמו בנג'מין פרנקלין, תומאס ג'פרסון, וג'ון אדמס היו שוביניסטים בצורה מובהקת.  פיין לעומת זאת, שהיה מהפכני בנושאים רבים אחרים, תמך ב פמיניזם לפחות כתביו המאוחרים  בעוד שב"זכויות האדם" (1776) פיין לא התייחס במיוחד לנשים, התנועה שלו החוצה מהשיח הרפובליקני, והתהליכים שהובילו אותו לכתוב את "עידן התבונה" דחפו אותו לכיוון תמיכה בזכויות נשים. בחלק השני של "זכויות האדם" (1792) וב"צדק אגררי" (1797) הוא תמך במשתמע או במישרין בזכויות נשים שוות לגברים, במיוחד בזכויות חברתיות אבל גם בזכויות פוליטיות כמו זכות ההצבעה.
עבודותיו של פיין על הליברליזם השפיעו רבות על אברהם לינקולן ותומאס אדיסון, וכן על נשיאה הראשון של ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון. לכבודו של פיין הוקם מוזיאון בניו רושל שבניו יורק ופסל בעיירת הולדתו, ת'טפורד. ג'ון אדמס, סגן הנשיא הראשון של ארצות הברית והנשיא השני, כתב כי "ללא עטו של פיין, חרבו של וושינגטון הייתה מוחזקת לשווא"[דרוש מקור].
לקריאה נוספת

תומאס פיין, שכל ישר, תרגמה מאנגלית ליה נירגד; הוצאת שלם, 2007.
הווארד פאסט, האזרח תום פיין, תרגם מאנגלית אהרן אמיר; הוצאת עם עובד, 1950.
יובל לוין, הפולמוס הגדול - כיצד החלה מלחמת הרעיונות בין הימין לשמאל, תרגם מאנגלית אביעד שטיר; הוצאת שלם, 2018.
הערות שוליים

↑  תומאס פיין, שכל ישר, ליה נירגד (תרגום), ירושלים: שלם, תשס"ז-2007, עמ' 27
↑  New York Evening Post, June 10, 1809.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266093305171  PLWABN: 9810560750805606  BIBSYS: 90353247  BNC: 000145177  BNE: XX1057953  BnF: cb11918444q (data)  BPN: 80660848  CANTIC: a11764302  CiNii: DA00453184  GND: 118591215  ICCU: UBOV026503  ISNI: 0000 0001 0864 3658  LCCN: n79021666  LNB: 000009949  MusicBrainz: 7ba63333-fd3c-48e1-8e35-d126f135e879  NARA: 10582088  NDL: 00452022  NKC: jn19990006333  NLA: 35406134  NLG: 164240  NLK: KAC199620942  NSK: 000086219  NTA: 069043957  RERO: 02-A003665579  SELIBR: 243115  SNAC: w6cv4j00  SUDOC: 027056104  Trove: 941414  VcBA: 495/77224  VIAF: 4934659   WorldCat (עם VIAF): 4934659 
"שכל ישר"
פיין בקריקטורה משנת 1792
פסלו של פיין בת'טפורד
Made of Stars

Made of Stars (בעברית: עשויים מכוכבים) הוא השיר שייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון 2016. השיר בוצע על ידי חובי סטאר שניצח בגמר ה"הכוכב הבא לאירוויזיון". את מילות השיר, שכולן באנגלית, כתב והלחין דורון מדלי, שכתב גם את מילות השיר "Golden Boy" שיצג את ישראל באירוויזיון 2015.
עיבד והפיק מוזיקלית את השיר חן מצגר אדר, שגם עיבד והפיק את השיר הישראלי לאירוויזיון 2013, "רק בשבילו", בביצוע מורן מזור.
לאחר שידור גמר התחרות, פנו צופים רבים בפניות לשנות את השיר. הקליפ עבר עיבוד מחדש וגרסתו הסופית שודרה בטלוויזיה במרץ 2016, והוא זה שנשלח לאירוויזיון.
השיר מוקם במקום השביעי בחצי הגמר בו השתתף, שנערך ב-12 במאי 2016. כך, העפיל למופע הגמר, בו הגיע למקום ה-14 (מתוך 26), וזכה ב-135 נקודות.
הערות שוליים

↑  עידוא דגן, דרישת הקהל: להחליף את השיר לאירוויזיון, באתר nrg‏, 6 במרץ 2016
↑  רן בוקר, צפו: השיר שלנו לאירוויזיון - הגרסה הסופית, באתר ynet, 13 במרץ 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 66f301c9-d211-4b04-bc30-96966fc5f96f
מתוקה מהחיים

| --- | --- |

 סינגל בביצוע דדי דדון (אסי כהן)
 יצא לאור:  מאי 2016
 פורמט:  יוטיוב
 שפה:  עברית 
 אורך:  2:58
 כתיבה:  אילן שפלר, איתי רייכר, אסי כהן ויוני כהן
 לחן:  יוני כהן, אסי כהן ואופיר קנר
 
מתוקה מהחיים הוא סינגל של הזמר הפיקטיבי דדי דדון (מגולם על ידי אסי כהן) שיצא במאי 2016 במסגרת העונה ה-13 של תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת".
הסינגל נוצר כפרודיה על להיטים במוזיקה המזרחית באותה תקופה בישראל. השיר זכה בתוך פחות משבוע למיליון צפיות ביוטיוב. את מילותיו כתבו אילן שפלר, איתי רייכר, אסי כהן ואחיו הצעיר יוני כהן (בסיסט מרסדס בנד), ועל הלחן חתומים יוני כהן, אסי כהן ואופיר קנר. קנר אף עיבד את השיר.
השיר הוא חלק מפינה קבועה העוקבת אחר חייו של דדי דדון, "זמר של להיט אחד". אחרי שידור הפינה הראשונה של דדי דדון, נפוצה באינטרנט תאוריה שדדי דדון הוא פרודיה על הזמר פאר טסי (זמר מזרחי שזכה להצלחה מרובה בעקבות הלהיט "דרך השלום"). בסרט "20 שנות ארץ נהדרת", כותבי השיר סיפרו כי השיר הוא פארודיה על אחד משיריו של משה פרץ שיצא באותה תקופה.
השיר הגיע למקום השני במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ו אחרי "החיים שלנו תותים" של חנן בן ארי ולמקום השביעי במצעד המשותף של ערוץ 24, mako ומספר תחנות רדיו אזוריות. השיר אף היה מועמד בקטגוריית "שיר השנה" בטקס נבחרי הילדים של ערוץ הילדים לשנת 2016 אך לא זכה בפרס.
השיר הפרודי של דדון זכה בעצמו לפרודיה של חנן בן ארי. השיר, שחובר בתגובה לפרודיה של ארץ נהדרת על שירו המצליח "החיים שלנו תותים" ונקרא "סינדרום תותים", יצא ב-1 ביוני 2016.
הערות שוליים

↑  מערכת תכניות קשת, ‏מתוקה מהחיים: הלהיט ששבר את האינטרנט, באתר ‏מאקו‏, 23 במאי 2016
↑  ראש בראש: פאר טסי או דדי דדון, באתר נענע 10 - סלבס (ארכיון)
↑  מערכת mako מוזיקה, ‏שיר השנה: "באתי אלייך" של אייל גולן, באתר ‏מאקו‏, 2 באוקטובר 2016
↑   סינדרום תותים, בביצוע חנן בן ארי, סרטון  באתר יוטיוב
| ארץ נהדרת |
| --- | --- | --- |
| כותבים ראשיים ויוצרים | דוד ליפשיץ • מולי שגב • אסף שלמון |  |
| משתתפים קבועים | מריאנו אידלמן • ליאור אשכנזי • גיה באר גורביץ' • רועי בר-נתן • ירון ברלד • ליאת הר לב • עלמה זק • ערן זרחוביץ' • שחר חסון • תום יער • שני כהן • אורי לייזרוביץ' • יובל סמו • אלי פיניש • טל פרידמן • איל קיציס • אסי כהן • תמיר בר • אוראל צברי |  |
| משתתפי עבר | אורנה בנאי • אודי כגן • מאור כהן • דב נבון • יעל פוליאקוב • אילן פלד |  |
| הפקות ספין-אוף | זוהי סדום • הפרלמנט • עוד כותרות |  |
| ראו גם | ארץ נהדרת - דמויות • מתוקה מהחיים • שאולי ומלחמת האזרחים • שאולי • ניר וגלי • ערוץ הכיבוד • רועי כפרי |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
Beautiful Liar

Beautiful Liar (בעברית: שקרן יפה) הוא שיר של הזמרת האמריקאית ביונסה ושל הזמרת הקולומביאנית שאקירה. השיר נכתב על ידי ביונסה, אמנדה גוסט, איאן דנץ' וסטארגייט, מיקל ס אריקסן והטור אריק, והופק על ידי סטארגייט וביונסה.
השיר יצא כסינגל ראשון ממהדורת הדלוקס של האלבום השני של ביונסה B'Day ב-12 בפברואר 2007. לשיר יצא במקביל גם גרסה מעורבת באנגלית ובספרדית תחת השם "Bello Embustero".
רקע וסוגה

Beautiful Liar הוא שיר קצבי, מבחינה מוזיקלית זהו מיזוג של השירה הלטינית והמזרח תיכונית של שאקירה יחד עם שירת ההיפ הופ העכשווית וסגנון ה-R&B של ביונסה. זהו שיר בנושא העצמה נשית, השיר מתאר שתי בחורות המאוהבות באותו הגבר, אך במקום להילחם עליו, הן מחליטות שהוא לא שווה את הזמן שלהן.
השיר התקבל היטב על ידי מבקרי מוזיקה, ששיבחו את שיתוף הפעולה של ביונסה ושאקירה יחד. השיר הועמד לפרס שיתוף הפעולה הטוב ביותר בשיר מסוג פופ בטקס גראמי ה-50, והגרסה הספרדית הועמדה לפרס תקליט השנה בטקס פרסי גראמי הלטיני לשנת 2007.
הצלחה

השיר היה להצלחה מסחרית גדולה. השיר הגיע לשיא כאשר התמקם במקום ה-3 במצעד הבילבורד הוט 100 של ארצות הברית. השיר הגיע למקום הראשון במדינות רבות באירופה, ביניהם, צרפת, גרמניה, הונגריה, אירלנד, איטליה, הולנד, ניו זילנד, שווייץ ובריטניה.
בנוסף לכך, השיר הגיע למעמד פלטינה בארצות הברית. קליפ השיר הופק על ידי ג'ייק נאוה, הקליפ משלב ריקודי בטן על ידי ביונסה ושאקירה. כמו כן, הפך השיר לאחד מ השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בספרד.
נתוני מכירות

| מקום | תארים | מכירות |
| --- | --- | --- |
| אוסטרליה (ARIA) | פלטינה 2× | 140,000 |
| איטליה (FIMI) | — | 60,000 |
| ארצות הברית (RIAA) | פלטינה | 1,419,000 |
| בלגיה (BEA) | זהב | 25,000 |
| בריטניה (BPI) | זהב | 600,000 |
| גרמניה (BVMI) | זהב | 150,000 |
| דנמרק (IFPI Denmark) | פלטינה | 15,000 |
| ניו זילנד (RMNZ) | זהב | 7,500 |
| ספרד (PROMUSICAE) | פלטינה 3× | 120,000 |
רינגטון
| ארצות הברית (RIAA) | זהב | 500,000 |
| ספרד (PROMUSICAE) | פלטינה 3× | 60,000 |
סיכום
| בכל העולם | — | 5,000,000 |
 מכירות + הזרמת מדיה בלבד
היסטוריית יציאות לאור

| מדינה | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ארצות הברית | 12 בפברואר 2007 | רדיו להיטים עכשוויים | קולומביה • מיוזיק וורלד |  |
| ארצות הברית | 12 בפברואר 2007 | רדיו שירים עכשוויים קצביים | קולומביה • מיוזיק וורלד |  |
| ארצות הברית | 12 בפברואר 2007 | רדיו שירים אורבניים | קולומביה • מיוזיק וורלד |  |
| ניו זילנד | 5 במרץ 2007 | הורדה דיגיטלית | סוני BMG |  |
| אוסטרליה | 14 במרץ 2007 | תקליטור | סוני BMG |  |
| ניו זילנד | 14 במרץ 2007 | תקליטור | סוני BMG |  |
| בריטניה | 14 באפריל 2007 | מיני-אלבום דיגיטלי | תקליטי RCA |  |
| בריטניה | 14 באפריל 2007 | הורדה דיגיטלית | תקליטי RCA |  |
| בריטניה | 16 באפריל 2007 | תקליטור | תקליטי RCA |  |
| גרמניה | 20 באפריל 2007 | מקסי סינגל | סוני BMG |  |
| בריטניה | 20 במאי 2007 | מיני-אלבום דיגיטלי | תקליטי RCA |  |
| ארצות הברית | 20 במאי 2007 | מיני-אלבום דיגיטלי | קולומביה • מיוזיק וורלד |  |
I Write Sins Not Tragedies

I Write Sins Not Tragedies הוא שיר של הלהקה האמריקאית פאניק! אט דה דיסקו. השיר יצא לאור ב-27 בפברואר 2006 כסינגל השני מאלבום הבכורה של הלהקה, A Fever You Can't Sweat Out. השיר נכתב על ידי ריאן רוס, שהיה גיטריסט הלהקה באותה תקופה. השיר הגיע למקום השביעי במצעד הסינגלים של ארצות הברית, בילבורד הוט 100. זהו המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע אחד משירי הלהקה במצעד זה.
וידאו קליפ

הקליפ לשיר צולם בדצמבר 2005 והיה הקליפ הראשון שצילמה הלהקה. בשנת 2006 זכה הקליפ לשיר בפרס קליפ השנה בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV. בסקר שנערך באתר מגזין המוזיקה בילבורד, הקליפ לשיר הגיע למקום השלישי ברשימת הקליפים הטובים ביותר בעשור הראשון של המאה ה-21.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2006)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2006)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2006)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2006)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 12 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 50 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 7 |  |
|  ארצות הברית | Mainstream Top 40 | 2 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 66 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 45 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 25 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 5 |  |
|  סקוטלנד | מצעד הסינגלים הסקוטי | 23 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2006)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2006)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2006)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2006)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 50 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 20 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 247 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2019)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2019)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2019)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2019)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  פורטוגל | מצעד הסינגלים הפורטוגזי | 1444 |  |
נתוני מכירות

| מדינה | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| קנדה (Music Canada) | פלטינה | 80,000 |
| הממלכה המאוחדת (BPI) | פלטינה ×2 | 1,200,000 |
| ארצות הברית (RIAA) | פלטינה ×5 | 5,000,000 |
Whistle (שיר של פלו ריידה)

"Whistle" הוא שיר של הראפר האמריקאי פלו ריידה מאלבום האולפן הרביעי שלו Wild Ones (2012). הוא יצא לאור ב-24 באפריל 2012 והיה לסינגל השלישי באלבום. "Whistle" נכתב על ידי פלו ריידה, דייוויד גלאס, מרקוס קיליאן, ג'סטין פרנקס, בריאן אייזק ואנטוני מובלי, כאשר הופק על ידי פרנקס וגלאס.
בזמן הוצאתו לאור, השיר קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים. הם השוו אותו לסגנון הפופ, משהו שהיה לו פוטנציאל להיות עוד להיט עם המקצב הכיפי שלו. למרות זאת, השיר קיבל ביקורות שליליות על המילים שלו, המתפרשות כנופמיזם למין אוראלי, ומכנים אותו "השיר הכי פחות עדין אי פעם". השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, אשר הופך אותו לשיר השלישי של ריידה אשר מגיע למקום הראשון, והראשון מאז "Right Round". מחוץ לארצות הברית, "Whistle" הגיע לטופ המצעדים כמה מדינות אחרות, בהם אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד ואירלנד, והגיע לטופ 10 במדינות אחרות, בהם דנמרק, הולנד, ספרד ובריטניה. בישראל השיר הגיע למקום הראשון במצעד של מדיה פורסט.
הווידאו קליפ לשיר, בהפקת מרק קלספילד, יצא לאור ב-24 במאי 2012. הוא צולם באקפולקו, מקסיקו ועושה שימוש בפיצול מסך בקטעים מסוימים הוא מראה ברובו את ריידה עם כמה בנות בחוף הים. בזמן הוצאתו לאור, הקליפ קיבל ביקורות חיוביות לבין מעורבות מהמבקרים, שציינו שזה היה ליווי מושלם לשיר. פלו ריידה גם קידם את השיר בכך שהופיע במהלך גמר תוכנית הכישרונות, דה וויס. השיר הוא הסינגל השני ב-Now 44. עטיפת הסינגל גררה שבחים גם על העדינות והמקוריות.
רשימת השמעות > הורדה דיגיטלית

"Whistle" - 3:45
רשימת השמעות > סינגל CD

"Whistle" - 3:48
"Wild Ones" (רמיקס של אלכס גואסטה) - 6:59