stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בר סולובייצ'יק
הערות שוליים

1 2  אסי ממן, ‏משחייה עד לכדורגל: הכירו את המשלחת לפאריס, באתר ONE‏, 24 ביולי 2024
↑  יניב טוכמן, ‏‏נבחרו שלושה מארבעת השחיינים למשחי השליחים בפריז, באתר ספורט1, 9 ביוני 2024
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת פריז (2024)  |
| --- | --- | --- |
|  אופניים | איתמר איינהורן • רותם גפינוביץ • תומר זלצמן • מיכאל יעקובלב |  |
|  אתלטיקה | גשאו איילה • גירמה אמרה • בלסינג אפריפה • מאור טיורי • מארו טפרי • לונה צ'מטאי-סלפטר |  |
|  בדמינטון | מישה זילברמן |  |
|  ג'ודו | טוהר בוטבול • מאיה גושן •  רז הרשקו • ים וולצ'ק •   ענבר לניר • שגיא מוקי •  תמנע נלסון-לוי •  פיטר פלצ'יק • גפן פרימו • שירה ראשוני • ברוך שמאילוב • גילי שריר   נבחרת ישראל בג'ודו (טוהר בוטבול • מאיה גושן • רז הרשקו • ים וולצ'ק • ענבר לניר • שגיא מוקי • תמנע נלסון-לוי • פיטר פלצ'יק • גפן פרימו • שירה ראשוני • ברוך שמאילוב • גילי שריר) |  |
|  גלישת גלים | ענת ליליאור |  |
|  התעמלות אמנותית | דריה אטמנוב    נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית (שני בקנוב, דיאנה סברצוב, הדר פרידמן, רומי פריצקי, אופיר שחם) |  |
|  התעמלות מכשירים |  ארטיום דולגופיאט • ליהיא רז |  |
|  טאקוונדו | אבישג סמברג |  |
|  טריאתלון | שחר שגיב |  |
|  ירי תחרותי | סרגיי ריכטר |  |
|  כדורגל | נבחרת ישראל בכדורגל (מוחמד אבו ניל, איתן אזולאי, ניב אליאסי, נועם בן הרוש, עמרי גאנדלמן, שון גולדברג, אוסקר גלוך, אושר דוידה, עדי יונה, אור ישראלוב, סתיו למקין, אלעד מדמון, עומר ניראון, ליאל עבדה, עיליי פיינגולד, איינאו פרדה, רוי רביבו, עידו שחר, דור תורג'מן) |  |
|  סיף | יובל פרייליך |  |
|  שחייה | אביב ברזלי • איתן בן שטרית • דריה גולובטי • אנסטסיה גורבנקו • אלכסיי גליבינסקי • דוד גרצ'יק • מירון חרותי • גל כהן גרומי • דניס לוקטב • אנדראה מורז • אדם מראענה • בר סולובייצ'יק • איילה ספיץ • לאה פולונסקי • רון פולונסקי • תומר פרנקל • מרטין קרטאבי |  |
|  שחייה אומנותית | שלי בובריצקי • אריאל נשיא |  |
|  שחייה במים פתוחים | מתן רודיטי |  |
|  קשתות | רועי דרור • מיכאלה משה |  |
|  רכיבה | אשלי בונד • דניאל בלומן • רובין מוהר • איזבלה רוסקוף |  |
|  שיט | עומר ורד וילנצ'יק • דור זרקה • ניתאי חסון • נועה לסרי • גל צוקרמן •  שרון קנטור •  תום ראובני • שי קקון |  |
הילדא לוטן

| --- | --- |
הילדא לוטן,1967
הילדא לוטן,1967
 לידה:  30 במאי 1902 גרמניה נירנברג, גרמניה
 פטירה:  10 בינואר 1983 (בגיל 80) ישראל ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 פעילות בולטת:  עובדת סוציאלית
 ידועה בשל:  קידום מענים לנוער בסיכון ולקשישים בודדים
 בן זוג:  גיורא לוטן
 
הילדא לוטן (Hilde Lotan; ‏30 במאי 1902 בעיר נירנברג בגרמניה – 10 בינואר 1983 בירושלים) הייתה דמות מרכזית בשירותים הסוציאליים בישראל, בהיותה יוזמת של פרויקטים חברתיים המתקיימים עד ימינו ובעשייתה המחקרית והחדשנית.
קורות חייה ופעילותה

הילדא קוהן קיבלה את הכשרתה כעובדת סוציאלית בשנת 1924 במינכן, שם גם ניהלה את המחלקה לעבודה סוציאלית בין 1928–1931 . לאחר מכן נישאה לד"ר גיורא לוטן (לשעבר גאורג לובינסקי), משפטן ופעיל ציוני בנושאי רווחה שלימים הקים את המוסד לביטוח לאומי בישראל, ועבדה במוסדות יהודיים לילדים בברלין. הזוג היגר ליישוב העברי בפלשתינה המנדטורית בשנת 1938. בשנת 1944 עבדה במועצה לטיפול במשפחת החייל, בחברת האשלג וכן כקצינת מבחן מטעם ממשלת המנדט הבריטי. בנוסף התמחתה ועבדה במלב"ן (מוסדות לטיפול בעולים נחשלים), הייתה יועצת למחלקה לעבודה סוציאלית בעיריית תל אביב והרצתה בבית הספר לעבודה סוציאלית בירושלים שהוקם ונוהל על ידי סידי ורונסקי.
בינואר 1968 פרשה לגמלאות אך המשיכה להתנדב במספר יוזמות פורצות דרך, יחד עם העובדת הסוציאלית פאני אולנדורף, גם היא יוצאת גרמניה, אשתו של המשפטן והעסקן הציוני פרידריך אולנדורף. המרכזי שבהם היה פרויקט סיוע לקשישים בודדים בהתנדבות על ידי בני נוער מקבוצות שונות, תוך העלאת מודעות ומוטיבציה לאחריות קהילתית ולעשייה התנדבותית. כך, הונחו יסודות לטיפול בשתי אוכלוסיות חשובות שלא קיבלו מענה מספק: קשישים בודדים ונוער בסיכון, תוך יצירת היזון ותרומה הדדית ביניהן.
בהמשך, ערכה לוטן מחקר ראשוני ומקיף על הצרכים והמחסור במענים עבור בני נוער שנפלטו ממסגרות, ומצאה כי הגורם למצוקתם הוא סוציאלי בעיקרו, ולא בהכרח פיזי או נפשי. בכך הסיטה את מיקוד הבעיה לנסיבות סביבתיות ומחסור בשירותים מותאמים. המחקר, אשר התפרסם בכתב עת של משרד העבודה, התריע על הסכנות שבהיעדר מסגרת תעסוקתית, חינוכית וחברתית הולמת. בעקבות כך, פיתחה פרקטיקה פסיכוסוציאלית חדשנית לאותה עת, שהתבססה על יישוג (reaching out) אחר אותם בני נוער באמצעות שליחת מכתבים, עריכת ביקורי בית ומתן שיחות אישיות וייעוץ תעסוקתי בבתי ספר.
מעבר לכך, הייתה בין המייסדות של עמותת מטב לטיפול בקשישים, ויזמה תוכניות הכשרה לפנסיונרים.
בשנת 1977 קיבלה את פרס הנשיא על עשייתה ההתנדבותית ובשנת 1978 קיבלה פרס אש"ל על הצטיינות וחידוש בטיפול בקשישים.
הילדא לוטן הייתה דמות חשובה ביותר לשירותים הסוציאליים בישראל, בהיותה יוזמת של פרויקטים חשובים המתקיימים עד ימינו, ובעשייתה המחקרית אשר נתנה גיבוי לגישתה המקצועית. היא ראתה במתן כבוד וקבלה הדדית ערכים עליונים בעבודה הסוציאלית, ואף הקבילה את היחסים הטיפוליים ליחסי ההדרכה בהכשרה המעשית של סטודנטיות לעבודה סוציאלית: 'האמצעי הוא יצירת קשר תקין ואובייקטיבי בין המדריך לבין המודרך, וקבלת הזולת כמות שהוא. הודות לקשר זה מתפתח התלמיד לאדם חופשי, עצמאי ובלתי תלוי, העשוי ליצור קשר דומה עם הנזקקים'.
השקפת עולמה החברתית

הילדא לוטן יצאה באופן מובהק כנגד אפליה עדתית וביקרה בחריפות הן את החברה והן את מקצוע העבודה הסוציאלית אשר חוטאים בכך:
"העובד התייחס אל הנזקק ברגש עליונות ונטל על עצמו להחליט על גורלו מבלי לשתף אותו בשיקולים, בעיבוד תוכנית הטיפול... ביחס זה התבטאה העליונות שהעובד העביר אל הנזקק. בארצנו ניזונה הרגשת העליונות גם על ידי הגורם העדתי. סטיות מהדרכים המקובלות בחיי העדה האשכנזית נחשבו כביטוי של תרבות נמוכה. במקום להכיר בחוסר ידיעתו את הערכים התרבותיים של הנצרך, הטיל העובד על הנזקק את קבלת סולם ערכיו הוא".
מבחר מכתביה

הילדא לוטן, 1957. 'מדידת התקדמות התלמיד בהכשרה המעשית לעבודה סוציאלית', סעד, 6, עמ' 176–177.
הילדא לוטן, 1971. 'בני נוער בירושלים אשר אינם לומדים ואינם עובדים', העבודה, כג, עמ' 212–214.
לקריאה נוספת

שרה לוטן, הילדא לוטן: 1983-1902, אתר ארגון יוצאי מרכז אירופה
עיינה הלפרן, בפרסום. עובדות סוציאליות ביישוב העברי המנדטורי: חשיפת מקומן של נשים ומסורות נשכחות בהיסטוריית המקצוע. חיבור לקבלת תואר דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים.
הערות שוליים

↑  Friedrich ollendorf in Jewish Virtual Library
↑  הילדא לוטן, 1971. 'בני נוער בירושלים אשר אינם לומדים ואינם עובדים', העבודה, כג, עמ' 214-212
↑  הילדא לוטן, 1957. 'מדידת התקדמות התלמיד בהכשרה המעשית לעבודה סוציאלית', סעד, 6,  עמ' 177
↑  הילדא לוטן, 1957. 'מדידת התקדמות התלמיד בהכשרה המעשית לעבודה סוציאלית', סעד, 6,  עמ' 176
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398838905171  VIAF: 22156218685804740955   WorldCat (עם VIAF): 22156218685804740955 
הילדא לוטן בצעירותה
ג'ולייט סטיבנסון

| --- | --- |

ג'ולייט סטיבנסון בסרט "Dustbin Baby"‏ (2008)
 לידה:  30 באוקטובר 1956 (בת 68) קלוודון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1977)  St Catherine's School  Hurst Lodge School 
 בן או בת זוג:  יו ברודי 
 פרסים והוקרה:  פרס אוליבייה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ולייט אנה וירג'יניה סטיבנסון, CBE (באנגלית: Juliet Anne Virginia Stevenson; נולדה ב-30 באוקטובר 1956) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה. היא ידועה בעיקר מתפקדיה בסרט "אוהב אותך בטירוף" משנת 1991, עליו הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי. הופעות נוספות שלה בסרטי קולנוע היו בסרט "אמה" (1996), "שחקי אותה כמו בקהאם" (2002), "חיוך של מונה ליזה" (2003), "להיות ג'וליה" (2004) ובסרט "ידוע לשמצה" (2006).
סטיבנסון כיכבה במספר רב של הפקות של הלהקה השייקספירית המלכותית ושל התיאטרון המלכותי הלאומי, בהם תפקידים שהייתה מועמדת עליהם לפרס אוליבייה כמו "מידה כנגד מידה" (1984), "יחסים מסוכנים" (1986) ו"ירמה" (1987). ב-1992 זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה כפאולינה במחזה "העלמה והמוות". ב-2009 הייתה מועמדת בפעם החמישית לפרס אוליבייה על תפקידה בהפקה המחודשת של "Duet for One". בנוסף הייתה סטיבנסון מועמדת שלוש פעמים לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר על תפקידיה ב"בית בובות" (1992), "אשת הפוליטיקאי" (1995) וסדרת הטלוויזיה "Accused" מ-2010. עוד שיחקה ב-2011 במחזה "The Heretic" וב-2014 במחזה "Happy Days".
ביוגרפיה

סטיבנסון נולדה בקלוודון שבמחוז אסקס באנגליה. היא בתם של וירג'יניה רות' (שם נעורים מרשל), מורה במקצועה, ושל מייקל גאי סטיבנסון, קצין בצבא. אביה של סטיבנסון הוצב כל שנתיים וחצי במקום אחר. בגיל 9 למדה בבית הספר "הרסט לודג' סקול" בברקשייר, בהמשך למדה בבית הספר העצמאי "סנט קתרין סקול" בבראמלי, קרוב לגילדפורד שבמחוז סארי. את הכשרתה המקצועית רכשה ב-RADA - האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. סטיבנסון הייתה חלק מ'גל חדש' של שחקנים שיצאו מ-RADA בהם ג'ונתן פרייס, ברוס פיין, אלן ריקמן, אנטון לסר, קנת בראנה, אימלדה סטונטון ופיונה שו. הלימודים הובילו לקריירה בתיאטרון שהחלה בשנת 1978 עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
סטיבנסון זכתה להכרה גם מהופעותיה בטלוויזיה ובקולנוע וכמו כן בתפקידים ברדיו של ה-BBC, אבל היא ידועה בעיקר כשחקנית תיאטרון. תפקידים חשובים שלה על הבמה היו איזבלה במחזה "מידה כנגד מידה", מאדאם דה טורוול במחזה "יחסים מסוכנים", בתפקיד אנה בהצגת הבכורה בבריטניה של המחזה "Burn This" ב-1990, וכן בתפקיד פאולינה במחזה "העלמה והמוות" בתיאטרון רויאל קורט ובווסט אנד (1991-1992). על תפקידה כפאולינה זכתה בשנת 1992 בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1987 גילמה סטיבנסון את דמותה של המדענית רוזלינד פרנקלין בסרט הטלוויזיה "Life Story" ועליו זכתה בפרס Cable Ace. היא שיחקה בתפקיד הראשי בסרט של אנתוני מינגלה "אוהב אותך בטירוף" (1991) והשתתפה בסרטי הקולנוע "The Secret Rapture", "אמה" (1996), "שחקי אותה כמו בקהאם" (2002) וב"חיוך של מונה ליזה" (2003). עוד שיחקה בסרט "פיירפוינט" (2006) וב"ידוע לשמצה" (2006) בתפקיד דיאנה פרילנד ובסרט "הסגת גבול" (2006) בתפקיד התרפיסטית רוזמרי. בשנת 2003 גילמה דמות של אם לילד אוטיסט בסרט הטלוויזיה "Hear the Silence", הסרט מבוסס על הטענה של אנדרו וייקפילד שחיסון ה-MMR הוא הגורם לאוטיזם.
ב-2009 כיכבה סטיבנסון בעיבוד של ITV לרומן "A Place of Execution". על תפקיד זה זכתה בפרס "פגיון השחקנית הטובה ביותר" בפרסי "Crime Thriller". היא מרבה להקליט ספרי שמע, והקליטה את כל הרומנים של ג'יין אוסטן בשלמותם, כמו גם יצירות אחרות כגון "מניפתה של ליידי וינדרמיר", "הדה גאבלר", סיפורים מאת שייקספיר ואת "אל המגדלור".
חיים אישיים

בן זוגה של סטיבנסון הוא האנתרופולוג יו ברודי (אנ') שאתו היא חיה מ-1993. בני הזוג גרים בהייגייט שבצפון לונדון. יש להם שני ילדים: רוזלינד האנה ברודי (נולדה ב-1994) וגבריאל ג'ונתן ברודי (נולד ב-2001).
ביום ההולדת של המלכה בשנת 1999 הוענק לסטיבנסון תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
תפקידים בתיאטרון

הרוח במחזה "הסערה" עם אלן ריקמן, הפקה של רויאל שייקספיר קומפני (1978)
איראס / אוקטביה ב"אנטוניוס וקלאופטרה" עם ג'ונתן פרייס ופטריק סטיוארט
פרוצה / נזירה ב"מידה כנגד מידה", רויאל שייקספיר קומפני (1978)
קרוליין תומפסון במחזה "The Churchill Play" מאת הווארד ברנטון (אנ')
אפרודיטה / ארטמיס במחזה "היפוליטוס" (1978)
Lovers and Kings ב-1978
אלמנה / קרטיס ב"אילוף הסוררת" (1978)
ילינה במחזה "The White Guard" ב-1978
מיס צ'יזן במחזה "פעם בחיים" (אנ') מאת מוס הארט וג'ורג' קאופמן (1978)
ליידי פרסי במחזה "הנרי הרביעי" חלק ראשון וחלק שני, בסיור הופעות, רויאל שייקספיר קומפני (1980)
היפוליטה / טטניה ב"חלום ליל קיץ" (1981)
סוזאן במחזה "The Witch of Edmonton" מחזה מ-1621 (1981)
קלרה דאגלס ב-"Money" עם מיילס אנדרסון (1981)
אמה ובטסי במחזה "Other Worlds", תיאטרון רויאל קורט (1983)
איזבלה במחזה "מידה כנגד מידה", רויאל שייקספיר קומפני, תיאטרון סטרטפורד (1984)
פוליה במחזה "Breaking the Silence", הרויאל שייקספיר קומפני, תיאטרון The Pit, לונדון (1984)
קרסידה במחזה "טרוילוס וקרסידה", רויאל שייקספיר קומפני, תיאטרון סטרטפורד (1985)
רוזלינד במחזה "כטוב בעיניכם", רויאל שייקספיר קומפני, תיאטרון סטרטפורד (1985)
מאדאם דה טורבל במחזה "Les Liaisons Dangereuses" (על פי הרומן "יחסים מסוכנים"), רויאל שייקספיר קומפני תיאטרון הפיט (1986)
ירמה במחזה "ירמה", התיאטרון הלאומי, ובתיאטרון קוטסלו, שניהם בלונדון (1987)
הדה במחזה "הדה גאבלר" בתיאטרון הלאומי ובתיאטרון אוליבייה בלונדון (1989)
פאני במחזה "On the Verge" מאת המחזאי האמריקאי אריק אוברמאייר (אנ') בתיאטרון סאדלר'ס ולס שבלונדון (1989)
אנה במחזה "Burn This" מאת המחזאי לנפורד וילסון (אנ') בתיאטרון המפסטד ובתיאטרון וסט אנד, שניהם בלונדון (1990)
פאולינה במחזה "העלמה והמוות" מאת אריאל דורפמן בתיאטרון אפסטיירס ובתיאטרון רויאל קורט בלונדון (1991) תיאטרון הדוכס מיורק בווסט אנד (1992) - זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר (1992)
גלקתיה במחזה "תמונות מהוצאה להורג (אנה גלקתיה)", מארק טאפר פורום, לוס אנג'לס (1993)
"הדוכסית ממאלפי", תיאטרון גריניץ' ותיאטרון וינדהם בלונדון (1995)
"מעגל הגיר הקווקזי", התיאטרון המלכותי הלאומי, לונדון (1997)
אמנדה במחזה "Private Lives" מאת נואל קאוורד יחד עם אנטון לסר בתיאטרון הלאומי (1999)
"The Country", תיאטרון רויאל קורט (2000)
"We Happy Few" מחזה מאת אימוג'ן סטאבס בתיאטרון גילגוד בלונדון (2004)
"The Alice Trilogy", תיאטרון רויאל קורט (2005
"השחף", התיאטרון הלאומי (2006)
"Duet for One" מחזה מאת טום קמפינסקי, לונדון, הפקה מחודשת עם הנרי גודמן (2009)
"The Heretic", תיאטרון רויאל קורט (2011)
ויני, "ימים שמחים" מאת סמואל בקט, יאנג ויק (2014)
ויני, "ימים שמחים" מאת סמואל בקט, יאנג ויק (2015)
הקלטות

רשימה חלקית של ההקלטות של סטיבנסון:
"Man and Superman" מאת ג'ורג' ברנרד שו, הוצאת BBC Audiobooks, השתתפו ג'ולייט סטיבנסון, רייף פיינס וג'ודי דנץ'. ההקלטה כוללת גם ריאיון עם הבמאי סר פיטר הול
"ספרו של פוסום הזקן על חתולים שימושיים", בהוצאת Penguin Audiobooks, שנת 1977
The Plague Tales
"המלט" מאת ויליאם שייקספיר, BBC Radio Collection, שנת 1999, עם מייקל שין
"When Love Speaks" הקלטת הסונטות של שייקספיר (2002, EMI Classics), סונטה 128.
"The Thirteenth Tale" מאת דיאן סטרפילד, Orion audiobook, שנת 2006
"מנזר נורת'אנגר" מאת ג'יין אוסטן, Naxos audiobook, שנת 2006
"הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן, Naxos audiobook, שנת 2007
"מנספילד פארק" מאת ג'יין אוסטן, Naxos audiobook, שנת 2007
"אמה" מאת ג'יין אוסטן, Naxos audiobook, שנת 2007
"תבונה ורגישות" מאת ג'יין אוסטן, Naxos audiobook, שנת 2007
"Lady Audley's Secret" מאת מרי אליזבת' ברדון, CSA Word Classic, שנת 2007
"הדיירת מאחוזת ויילדפל" מאת אן ברונטה
"I, Coriander" מאת סאלי גרדנר
"The King's General" מאת דפנה דה מוריאה
"From Shakespeare with Love" מאת ויליאם שייקספיר, בהשתתפות דייוויד טננט, אנטון לסר ואלכס ג'נינגס
האוסף של דפנה דה מוריאה: "רבקה", "Frenchman's Creek", "דודנית רחל" בהשתתפות דניאל מאסי ומייקל מלוני
"חדר עם נוף" מאת א.מ. פורסטר
"The London Tapes" מאת ג'ולייט סטיבנסון
"Ancient and Modern" מאת סו גי (2004)
"Alentejo Blue" מאצ מוניקה אלי (:"2006)
"מידלמארץ'" מאת ג'ורג' אליוט, Naxos Audiobooks שנת 2011
"Goldfish Girl" מאת פיטר סאוטר (2011)
"The Paying Guests" מאת שרה וולטרס (2014)
פרסים

סטיבנסון הייתה מועמדת לפרסי באפט"א על הופעותיה על המסך (שלוש פעמים לטלוויזיה ובפעם אחת לסרט קולנוע). על הופעותיה על הבמה הייתה סטיבנסון מועמדת לפרס אוליבייה חמש פעמים וזכתה בפרס פעם אחת.
| שנה | פרס | קטגוריה | שם | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1984 | פרס אוליבייה | השחקנית הטוב ביותר בהפקה מחודשת | מידה כנגד מידה (מחזה) | מועמדות |
| 1986 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר | כטוב בעיניכם; יחסים מסוכנים | מועמדות |
| 1987 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר | ירמה | מועמדות |
| 1992 | פרס באפט"א לקולנוע | השחקנית הטובה ביותר | אוהב אותך בטירוף | מועמדות |
| 1992 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר | העלמה והמוות | זכייה |
| 1993 | פרס באפט"א לטלוויזיה | השחקנית הטובה ביותר | בית בובות | מועמדות |
| 1996 | פרס באפט"א לטלוויזיה | השחקנית הטובה ביותר | אשת הפוליטיקאי | מועמדות |
| 2010 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר | Duet for One | מועמדות |
| 2011 | פרס באפט"א לטלוויזיה | השחקנית הטובה ביותר | Accused | מועמדות |
הערות שוליים

↑  "Juliet Stevenson Biography (1956–)". Filmreference.com. נבדק ב-22 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  My Secret Life: Juliet Stevenson
↑    Aleks Sierz, ‏Why Juliet dreads the boards, The Telegraph, 7 November 2005
1 2  OLIVIER WINNERS 1992
↑  Awards for Juliet Stevenson at the Internet Movie Database
↑   Juliet Stevenson: 'I would love a completely different life?', The Telegraph, 18 February 2008
↑  Flood, Alison (22 באוקטובר 2009). "British readers vote Harlan Coben their favourite crime writer". London: guardian.co.uk (Guardian News & Media). נבדק ב-28 באוקטובר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Births England and Wales Births 1984–2006". Findmypast.com. נבדק ב-22 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "BAFTA Awards search Juliet Stevenson". BAFTA site. נבדק ב-30 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431256405171  PLWABN: 9810578839605606  BnF: cb14040851n (data)  GND: 14127459X  ISNI: 0000 0001 1442 6561  LCCN: no94038499  MusicBrainz: ff4422b1-f221-4ed9-82ce-406aa1e6f88d  NKC: xx0027779  SUDOC: 055737684  VIAF: 42041205   WorldCat (עם VIAF): 42041205 
סטיבנסון בפסטיבל לטיטיוד ב-2011
ג'ורג' המילטון-גורדון

ג'ורג' המילטון-גורדון, רוזן אברדין הרביעי (באנגלית: George Hamilton-Gordon, 4th Earl of Aberdeen;‏ 28 בינואר 1784 – 14 בדצמבר 1860), היה מדינאי, דיפלומט ובעל קרקעות בריטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה. ממשלתו, שנשענה על קואליציה שהייתה מורכבת מחברי המפלגה הוויגית ומחסידיו של רוברט פיל, בתמיכת רדיקלים ואירים, כללה פוליטיקאים מוכשרים ורבי עוצמה שרוב הזמן התקשה אברדין לנהל אותם ולשלוט בהם. אף שהממשלה ניסתה להימנע מכך, היא הובילה את בריטניה למעורבות במלחמת קרים והיא נפלה כאשר ניהול המלחמה לא זכה לתמיכה ציבורית ובעקבות כך פרש אברדין מהחיים הציבוריים. הקריירה של אברדין עסקה בעיקר בנושאי מדיניות החוץ, אך ניסיונו לא מנע את ההתדרדרות שהובילה לפריצתה של מלחמת קרים.
הוריו נפטרו בהיותו בן 11 ואשתו הלכה לעולמה לאחר שבע שנים בלבד של חיי נישואין מאושרים. בנותיו מתו בצעירותן ומערכת היחסים שלו עם בניו הייתה בעייתית. לפני נישואיו הוא טייל ברחבי אירופה, כולל ביוון, והוא גילה עניין רב בתרבויות הקלאסיות ובארכאולוגיה שלהן. בשובו לבריטניה ב-1805 הוא התמסר לפיתוח אחוזותיו שבסקוטלנד.
לאחר מות אשתו ב-1812 הוא החל לעסוק בדיפלומטיה, וזמן קצר לאחר מכן מונה כשגריר בווינה כשהוא עדיין בשנות העשרים שלו. עלייתו בפוליטיקה הייתה מהירה ובת מזל באותה מידה והוא מונה להיות שר החוץ בממשלתו של הדוכס מוולינגטון ב-1828, למרות חוסר ניסיונו בתפקיד שר, שכן הוא כיהן בממשלה פחות משישה חודשים לפני שקיבל את התפקיד. בתפקיד זה הוא שימש במשך שנתיים ולאחר מכן כיהן בתפקיד נוסף בממשלה, כך שב-1841 הוא מונה שוב כשר החוץ בממשלתו של רוברט פיל לתקופת כהונה ארוכה יותר. אברדין היה דמות אהודה בקרב עמיתיו.
ראשית חייו

ג'ורג' המילטון-גורדון נולד באדינבורו כבנו הבכור של ג'ורג' גורדון, וכנכדו של ג'ורג' גורדון, רוזן אברדין השלישי. אמו, שארלוט, הייתה בתו הצעירה של ויליאם ביירד. אביו נפטר ב-1791 ואמו ב-1795 והוא גודל על ידי הנרי דונדס (Dundas), הויקונט הראשון ממלוויל ועל ידי ויליאם פיט הבן. הוא התחנך בבית הספר הארו ולמד בקולג' סנט ג'ון שבקיימברידג', שם סיים את לימודיו לתואר שני ב-1804. לפני כן הוא נעשה הרוזן מאברדין בעקבות מותו של סבו ב-1801, סייר ברחבי אירופה ושב לאנגליה. ב-1805 הוא נישא לליידי קתרין אליזבת', בתו של ג'ון האמילטון, מרקיז אברקורן הראשון.
קריירה דיפלומטית

בדצמבר 1805 קיבל הלורד אברדין את מושבו כנציגה הטורי של סקוטלנד בבית הלורדים. ב-1808 הוא קיבל את תואר אביר מסדר הדרדר. בעקבות מותה של אשתו משחפת ב-1812 הוא הצטרף לשירות החוץ. הוא מונה כשגרירה של בריטניה באוסטריה וחתם על הסכם טופליץ (Töplitz) בין שתי המדינות באוקטובר 1813. הוא שימש כמשקיף בפמלייתו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בקרב לייפציג ופגש את נפוליאון. אברדין נעשה אחד מהדמויות הדיפלומטיות המרכזיות באירופה באותה תקופה והיה אחד מהנציגים של בריטניה לקונגרס שאטיון (Châtillon) בפברואר 1814 ולדיונים שהובילו לחתימת הסכם פריז במאי אותה שנה. בשובו לבריטניה הוא קיבל את התואר ויקונט גורדון מאברדין ונכנס להיות חבר במועצה המלכותית. ביולי 1815 הוא נשא לאישה את גיסתו לשעבר, הארייט, בתו של ג'ון דגלאס ואלמנתו של ג'יימס האמילטון. נישואים אלה היו מאושרים פחות מנישואיו הקודמים. ב-13 השנים הבאות לקח אברדין חלק פעיל פחות בחיי הציבור.
קריירה פוליטית

הלורד אברדין שימש כנגיד של דוכסות לנקסטר במחצית הראשונה של שנת 1828 ולאחר מכן כשר החוץ בממשלתו של הדוכס מוולינגטון עד 1830. יחד עם וולינגטון הוא התפטר מהממשלה על רקע חוק הרפורמה של 1832.
הוא היה שר המדינה לענייני מלחמה והמושבות בין השנים 1834-1835 ושוב שר החוץ בין השנים 1841-1846 בממשלתו של רוברט פיל. תקופת כהונתו זו כשר חוץ הייתה התקופה הפורייה ביותר בקריירה הפוליטית שלו. במהלכה הוא הסדיר שתי סוגיות שעמדו במחלוקת בין בריטניה לבין ארצות הברית: נחתם ההסכם בדבר הגבול הצפון-מזרחי ב-1842 וההסכם בנוגע לאורגון ב-1846. כמו כן הוא הצליח לשפר את היחסים עם צרפת ופרנסואה גיזו, שהיה אז שר החוץ הצרפתי ובהמשך ראש הממשלה, נעשה לידידו האישי. הוא זכה לאמונה של המלכה ויקטוריה, שבתקופה זו היה עדיין חיוני לתפקודו של שר החוץ. בפעם השנייה הוא הלך בעקבות מנהיגו והתפטר מהממשלה יחד עם רוברט פיל על רקע ביטולם של חוקי הדגן.
לאחר מותו של פיל היה אברדין למנהיגם של חסידיו של פיל. ביולי 1852 נערכו בחירות כלליות שבעקבותם נכנסו לפרלמנט 325 חברי המפלגה הטורית-שמרנית. מספר זה ייצג 42.7% מהמושבים בבית. האופוזיציה העיקרית הייתה המפלגה הוויגית שמטעמה נבחרו 292 חברים. למרות ההפרש הקטן בין שתי המפלגות, הצליחו הוויגים להשיג את תמיכתם של המפלגות הקטנות ושל חברי פרלמנט עצמאיים.
יתר על כן, 63 מחברי הפרלמנט נמנו על "הבריגדה האירית" שהצביעה יחד עם חסידיו של פיל ועם הוויגים על ביטולם של חוקי הדגן עקב רצונם לשים קץ לרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד על ידי הוזלת מחירי החיטה. בשלב זה האירים ותומכי הסחר החופשי לא הצליחו להגיע להסכמה עם הוויגים לגבי כניסתם לממשלה. עקב כך, התבקש מנהיגם של הטורים-שמרנים, הלורד דרבי להקים ממשלת מיעוט והוא מינה את בנג'מין דיזראלי כשר האוצר שלו.
בדצמבר 1852 הגיש ד'יזראלי את התקציב הראשון שלו לפרלמנט בשם ממשלת המיעוט. הצעת התקציב נתקלה בהתנגדותם של חסידי פיל, של תומכי הסחר החופשי ושל אנשי הבריגדה האירית. ההצבעה על התקציב הסתיימה ב-286 תומכים וב-305 מתנגדים. הצבעה זו נחשבה להצבעת אי אמון בממשלת המיעוט והיא התפטרה. עקב כך התבקש הלורד אברדין להרכיב ממשלה חדשה.
השאלה המזרחית

הלורד אברדין הוביל את בריטניה למעורבות במלחמה חדשה כנגד האימפריה הרוסית לצדם של הצרפתים והעות'מאנים, מלחמה שנקראה בהמשך מלחמת קרים. העיסוק הבינלאומי במצבה של האימפריה העות'מאנית ימשיך עד לסוף המאה ה-19 ויזכה לכינוי השאלה המזרחית. אברדין רחש ביסודו אהדה לרוסיה ככוח היכול לעמוד כנגד השאיפות של צרפת. כך שהוא לא היה בעד כניסתה של בריטניה למלחמת קרים. יחד עם זאת הוא הובל על ידי הלחץ שהופעל עליו מצדם של חברי הקבינט, כולל פלמרסטון, שברגע נדיר זה זכה לתמיכה מצדו של ראסל ושניהם היו בעד מדיניות תקיפה יותר כנגד ההתפשטות הרוסית. אברדין שלא היה מסוגל לשלוט בפלמרסטון, הסכים למהלך. יחד עם זאת השאלה המזרחית ומלחמת קרים היו הגורמים לנפילתה של ממשלתו.
השאלה המזרחית החלה לצוץ בדצמבר 1852 בעת ההפיכה הנפוליאונית בצרפת. כשהרכיב את ממשלתו החדשה, שלח נפוליאון השלישי שגריר לאימפריה העות'מאנית עם הנחיות להכריז על זכותה של צרפת להגן על האתרים הקדושים לנצרות בירושלים ובארץ הקודש. העות'מאנים הסכימו לכך כדי להימנע ממלחמה אפשרית כנגד צרפת. בריטניה החלה להיות בהדרגה מודאגת מהמצב בטורקיה והלורד אברדין שלח את הלורד סטפורד, דיפלומט עם ניסיון בטורקיה, כשליח מיוחד שישמור על האינטרסים הבריטים באימפריה העות'מאנית. רוסיה מחתה על ההסכם הצרפתי-עות'מאני וראתה בו הפרה של הסכם קוצ'וק קאינרג'ה מ-1778, שסיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774). על פי הסכם זה הוענקה לרוסים הזכות הבלעדית להגנה על המקומות הקדושים לנצרות בארץ הקודש. לפיכך, ב-7 במאי 1853, שלחו הרוסים את הנסיך אלכסנדר סרגייביץ' מנשיקוב, אחד מהמדינאים הראשיים שלהם, כדי לנהל משא ומתן על הנושא. הנסיך מנשיקוב הסב את תשומת לבם של העות'מאנים לעובדה שבמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, הרוסים כבשו את הפרובינציות של ולאכיה ושל מולדובה על הגדה הצפונית של נהר הדנובה, שהיו אז בשליטה עות'מאנית, אך השטחים הללו הוחזרו לעות'מאנים על פי הסכם קוצ'וק קאינרג'ה בתמורה לזכותם של הרוסים להגן על המקומות הקדושים.
הצרפתים שלחו את אחת מאוניות הקו שלהם, ה"שארלמאן" (Charlemagne) לים השחור כדי לבצע הפגנת כוח. לאור הפגנת כוח צרפתית זו, הודיעו העות'מאנים על זכותם של הצרפתים להגן על המקומות הקדושים. לורד סטפורד היה היועץ של העות'מאנים באותו זמן והוא היה זה שיעץ להם לדחות את הטיעונים הרוסיים.
מלחמת קרים

כתוצאה משינוי הדעה העות'מאנית האחרונה הזו, כבשו הרוסים ב-2 ביולי 1853 את מדינות החסות העות'מאניות של ולאכיה ומולדובה כפי שעשו במלחמה הרוסית-עות'מאנית ב-1768-1774. זמן קצר לאחר מכן כוחות רוסיים התפרסו לאורך הגדה הצפונית של הדנובה, בהצהירם על כוונתם לחצות את הנהר. אברדין הורה לצי המלכותי להגיע לאיסטנבול ומאוחר יותר להיכנס לים השחור. ב-23 באוקטובר הכריזה האימפריה העות'מאנית מלחמה על רוסיה. פלישה ימית רוסית על סינופ ב-30 בנובמבר הובילה להשמדתו של הצי העות'מאני בקרב סינופ. כאשר התעלמה רוסיה מהאולטימטום האנגלו-צרפתי לפנות את הפרובינציות שעל הדנובה, הכריזו בריטניה וצרפת על מלחמה כנגד רוסיה ב-28 במרץ 1854. בספטמבר 1854 נחתו כוחות צרפתים ובריטים בחצי האי קרים ביבפטוריה שמצפון לסבסטופול. הכוחות נעו לאורך נהר אלמה ב-20 בספטמבר והטילו מצור על סבסטופול.
מתקפה רוסית על בסיס האספקה של כוחות הברית בבלקלווה ב-25 באוקטובר נהדפה. קרב זה ידוע בעיקר בשל הסתערות הבריגדה הקלה שאירעה במסגרתו. ב-5 בנובמבר ניסו כוחות רוסים להסיר את המצור על סבסטופול ולהביס את כוחות הברית בקרב אינקרמן. ניסיון זה נכשל והרוסים נסוגו. חוסר שביעות רצון מניהול המלחמה החל להשתרר בדעת הקהל בבריטניה. עם הגיע הדיווחים המפורטים על הניהול הכושל של המלחמה, התעורר הפרלמנט לחקור בעניין. ב-29 בינואר 1855 הוגשה תביעה למינויה של ועדת חקירה. ההצעה אושרה על ידי רוב של 305 תומכים מול 148 מתנגדים. בהתייחסו להצבעה זו כהצבעת אי אמון, התפטר הלורד אברדין מתפקידו ופרש מהחיים הפוליטיים.