stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גיאורגסמריינהוטה
היסטוריה

גיאורגסמריינהוטה הוקמה ב-1856, אך ראשיתו של אחד הכפרים שסופחו אליה בהמשך, קלוסטר אואזדה, כבר במאה ה-12. ב-1170 הוקם במקום מנזר בנדיקטיני, הראשון מסוגו במחוז אוסנבריק, שפעל עד 1803. רק אחד מהמבנים המקוריים עומד על תלו, ולצדו מבנה בן שתי קומות שהוקם ב-1723, ומשמש כיום כבית ספר.
ראשיתה של גיאורגסמריינהוטה עצמה ב-1856, אז הוקם מפעל הברזל והפלדה Georgs-Marien-Bergwerks und Hüttenverein ("חברת המטלורגיה והמכרות של גאורג ומריה") בסמוך לעיירה מלברגן. המפעל נקרא על שמם של גאורג החמישי, מלך הנובר ורעייתו מריה מזקסה אלטנבורג. שמו התקצר בהמשך לגיאורגסמריינהוטה, וזה גם השם שניתן לכפר שצמח סביבו.
ב-1944 הקים הגסטאפו את מחנה העבודה אוהרבק בפאתי העיר. אסירי המחנה הועסקו בכפייה במפעל הפלדה.
ב-1937 נבלעה מלברגן בגיאורגסמריינהוטה, וב-1970 נכללו בתחום שיפוטה עיירות וכפרים נוספים - אואזדה, קלוסטר אואזדה, הרדרברג, הולשטן-מינדרופ וחלקה הדרומי של הולצהאוזן. בעקבות זאת, גיאורגסמריינהוטה, שעד אז הוגדרה כ"כפר תעשייתי", הפכה לעיר.
גיאורגסמריינהוטה כיום

מפעל הפלדה גיאורגסמריינהוטה היווה מאז היווסדו מרכז תעסוקה בולט באזור. בשנת 2007 הועסקו בו כ-1,300 עובדים שייצרו כ-760 אלף טונות של פלדה. מכירות המפעל בשנת 2006 נאמדו ב-566 מיליון אירו. מקורות תעסוקה בולטים נוספים בעיר כוללים מפעל לספקטרומטרים אופטיים, חברות היי טק, בית חולים ומפעל רהיטים.
בתחומי העיר מספר אתרים היסטוריים, המנזר בקלוסטר אואזדה הוא העתיק שבהם. מנזר אוהרבק הפרנציסקני הוקם ב-1916 בהולצהאוזן. מבנה בולט נוסף הוא וילה שטאהמר, שהוקמה ב-1900 ושימשה את מנהל המפעל דאז, רוברט שטאהמר. לאחר מלחמת העולם השנייה השתכן בבניין הצבא הבריטי, לאחר מכן שכנה בו לשכת תעסוקה, ומאז 1980 הוא משמש כמוזיאון לתולדות העיר.
ערים תאומות

הולנד אמן, הולנד
צרפת סן מאקר אן מוז', צרפת
פולין קלודצקו, פולין
ישראל רמת השרון, ישראל
גינטר גראס

| --- | --- |

גינטר גראס, 2006
 לידה:  16 באוקטובר 1927 העיר החופשית דנציג 
 פטירה:  13 באפריל 2015 (בגיל 87) ליבק, גרמניה 
 שם לידה:  Günter Wilhelm Grass 
 מדינה:  העיר החופשית דנציג, גרמניה 
 לאום:  גרמני
 מקום קבורה:  Village church Behlendorf 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות של דיסלדורף, האוניברסיטה לאמנויות בברלין, Pestalozzischule 
 שפות היצירה:  גרמנית
 יצירות בולטות:  "תוף הפח", "מה שחייב להיאמר"
 תקופת הפעילות:  מ-1956 
 בן או בת זוג:  אנה שוורץ (1954–1978)  Ute Grass (1979–?)  Anna Grass 
 צאצאים:  הלנה גראס 
 מספר צאצאים:  8 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1999)  אזרחות כבוד של גדנסק (1993)  פרס מבקרי הספרות בגרמניה (1960)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ליבק (2003)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדם מיצקביץ' בפוזנן (12 במרץ 1990)  פרס אקארט ויציקמן (2005)  מדליית תיאודור הויס (1969)  H.C. Andersen Award (2005)  מעשן המקטרת של השנה (2000)  Medaille für Kunst und Wissenschaft (Hamburg) (1988)  פרס גרינצנה קאבור (1992)  מדליית קרל פון אוסייצקי (1967)  פרס תומאס מאן (1996)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הרווארד (1976)  פרס נסיך אסטוריאס לספרות (1999)  פרס הנס פאלאדה (1996)  פרס הרמן קשטן (1995)  פרס ביכנר (1965)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גדנסק (1993)  פרס סמואל בוגומיל לינדה (1996)  פרס פונטאנה (1968)  תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה החופשית של ברלין (2005)  פרס הספרות של האקדמיה הבווארית לאמנויות יפות (1994)  פרס ארנסט טולר (2007)  דוקטור לשם כבוד (1965)  עמית החברה המלכותית לספרות  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.grass-stiftung.de
 חתימה:   
 
גינטר גראס (בגרמנית: Günter Grass; ‏16 באוקטובר 1927 – 13 באפריל 2015) היה סופר ומשורר גרמני וחתן פרס נובל לספרות, מייסדו של פרס אלבטרוס. הוא התגורר בעיר ליבק שבצפון גרמניה, שם גם מצוי בית גינטר גראס. במלחמת העולם השנייה שירת בוואפן אס אס.
ביוגרפיה

גראס נולד בדנציג (כיום גדנסק שבפולין) בשנת 1927. אביו, וילהלם (וילי) גראס, היה פרוטסטנטי ממוצא גרמני, ואמו, הלנה, הייתה קתולית ממוצא פולני-קשובי. לזוג הייתה חנות מכולת ודירה בשכונת Langfuhr בצפון העיר. בעת שנולד הייתה דנציג, שרוב תושביה היו גרמנים, "עיר חופשית", שלא השתייכה למדינה כלשהי. גראס הרבה לכתוב על דנציג והרקע המיוחד שלה ותושביה, בדומה לסופר נוסף יליד העיר, הפולני פאבל הילה, שתיאר אירועים דומים אך מנקודת מבט פולנית. בהשפעת אמו הקתולית שימש גראס כעוזר בכנסייה. ב-1939 סופחה דנציג לגרמניה הנאצית.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה

גראס היה חבר בתנועת הנוער ההיטלראי "היטלר יוגנד" שההצטרפות אליה הייתה חובה בימי השלטון הנאצי. בשנת 1942 התנדב לכוחות עזר שסייעו לוורמאכט (Reichsarbeitsdienst). בנובמבר 1944, לקראת תום המלחמה, גויס לוואפן אס אס. עובדת היותו לוחם בשורות הצבא הגרמני בעת מלחמת העולם השנייה הייתה ידועה זמן רב, אך על שירותו בוואפן אס אס סיפר גראס רק בשנת 2006. בריאיון לעיתון "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג", שהעניק עם יציאתו לאור של ספרו האוטוביוגרפי "קילוף הבצל", סיפר גראס שהתנדב לשירות בצוללות, אולם כיוון שיחידה זו הפסיקה לגייס חיילים, גויס, מבלי שביקש זאת, לשורות הוואפן אס אס בדיוויזיית פאנצר אס אס העשירית (פרונדסברג), ובה שירת עד פציעתו ונפילתו בשבי במרינבאד ב-20 באפריל 1945. גראס נכלא במחנה שבויים אמריקאי, ושוחרר ממנו בשנת 1946. לדבריו, התנדב לשירות הצבאי כדי לברוח מביתו וממשפחתו. עקב ההסתרה רבת השנים של שירותו בוואפן אס אס נמתחה על גראס ביקורת רבה.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית לאחר המלחמה

בין השנים 1946 ל-1947 עבד במכרה בדיסלדורף, קיבל הכשרה כסתת, והפך לפעיל שלום בולט. בתום המלחמה הצטרף לקבוצה של אנשי רוח בשם "קבוצת 47". הרעיון מאחורי הקבוצה היה שיקום התרבות הגרמנית והערכים הדמוקרטיים לאחר המלחמה. בין החברים בקבוצה היה גם היינריך בל, זוכה פרס נובל לספרות. גראס למד גם פיסול וגרפיקה, תחילה בדיסלדורף ולאחר מכן בברלין. הוא נישא בראשונה בשנת 1954 (התגרש ב-1978), ונישא בשנית בשנת 1979. משנת 1960 הוא חי בברלין.
גראס ביקר פעמים אחדות בישראל וזכה לאהדה, אם כי בביקורו הראשון, באפריל 1967, החליטה אגודת הסופרים שלא לערוך לו קבלת פנים רשמית. נתן אלתרמן כתב בזכות החלטה זאת, על אף שציין בנוגע לשירותו של הסופר בצבא הנאצי כי "פרק נעורים זה אינו גורע מדמותו כלוחם אנטי-נאצי, אלא אף מוסיף לדמות זו את צלקת הניסיון האישי המר". בשנת 1971 ביקר בישראל במסגרת "שבוע התרבות הגרמנית". בשנת 1973 נלווה גראס אל קנצלר גרמניה, וילי בראנדט, בביקורו בישראל. בין השאר ביקר בחיפה והתלהב מנוף המפרץ, בציינו כי כל עיר בעלת מפרץ מזכירה לו את עיר הולדתו דנציג.
גראס היה תומך פעיל של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ותמך במסע הבחירות של וילי בראנדט. בשנות ה-80 פעל במסגרת תנועת השלום, ושהה בכלכותה שבהודו במשך שישה חודשים. יומנו המאויר על ביקור זה יצא לאור בשנת 1988.
בין שנת 1985 לשנת 1990 גראס היה מהמשתתפים הבולטים במסע השידול הציבורי למען שחרור מוקדם של הרוצח יוהאן "ג'ק" אנטרווגר מהכלא, בטענה, שמכיוון שהוא הפך לאמן פורה ומוצלח, הוא השתקם. אנטרווגר שוחרר ב-1992 ובתוך חודש חזר לרצוח, והפך לרוצח סדרתי בין לאומי.
גראס נודע במאבקיו למען שלום ברחבי העולם ונגד נשק גרעיני.
ביוגרפיה > "מה שחייב להיאמר" - ביקורת על מדיניות ישראל

באפריל 2012 עורר סערה כאשר פרסם שיר פוליטי נגד מדיניותה של ממשלת ישראל בנוגע לתקיפת מתקני הגרעין באיראן בשם "מה שחייב להיאמר", בו מתח ביקורת חריפה על מדיניות הגרעין של ישראל בכלל ועל פעילות ישראל נגד תוכנית הגרעין האיראנית בפרט. בשיר זה, שהוא למעשה כתב פולמוס בצורה של פואמה בפרוזה, טוען גראס כי "המעצמה הגרעינית ישראל מסכנת את השלום העולמי", מזהיר מפני האפשרות שישראל, במסגרת של מלחמת מנע מתוכננת נגד איראן, תנחית את "המכה הראשונה", שעלולה "למחות" את העם האיראני מעל פני האדמה, וקורא לארצו גרמניה שלא לספק עוד לחיל הים הישראלי צוללות מדגם "דולפין", שיכולות לשגר טילים גרעיניים, משום שכ"ספקים לדבר עבירה" תרבץ על הגרמנים "שותפות לאשמה" ש"לא תכופר", אם וכאשר ישראל תממש את זממה.
פרסום השיר, שתורגם לשפות שונות, גרר גינויים רבים לגראס בישראל ובגרמניה והוא אף הואשם באנטישמיות, האשמה שאותה צפה בשירו. אך היו גם תגובות אחרות. על שירו זכה גראס לתמיכתן של איראן ומפלגות בגרמניה מן הימין הקיצוני והשמאל הקיצוני. בעקבות פרסום השיר הכריז שר הפנים אלי ישי על גראס כאישיות בלתי רצויה ואסר על כניסתו לישראל, שנומקה באופן רשמי מסיבות משפטיות – בשל חברותו בוואפן אס אס. גראס הגיב על כך, כי התנהלותו של שר הפנים הישראלי מזכירה לו את זו של אריך מילקה, ראש השטאזי, המשטרה החשאית בגרמניה המזרחית, וכי "ממשלת ישראל, ככוח גרעיני ללא פיקוח, מתנהלת באופן שרירותי ועד כה לא הוקיעו אותה על כך".
גראס מת במרפאה בליבק ב-13 באפריל 2015.
יצירתו הספרותית

את פרסומו קנה ברומן "תוף הפח" שיצא לאור בשנת 1959, רומן ראשון בטרילוגיית דנציג, ולאחריו הופיעו במסגרתה "חתול ועכבר" (1961) ו"חיי כלב" (1963).
יצירתו צינית, גרוטסקית, פרועה. גראס ביצירתו מציג עולם מקאברי שסופו ידוע מראש.
בשנת 1970 נבחר כעמית כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בין השנים 1983 ל-1986 כיהן כנשיא האקדמיה לאמנות בברלין. במשך השנים קיבל פרסים רבים, ובשנת 1999 קיבל את פרס נובל לספרות.
יורם קניוק מתייחס אליו בספריו "היהודי האחרון" ו"הברלינאי האחרון", שם הוא מכונה "גרמניסופר".
יצירתו הספרותית > ספריו שתורגמו לעברית

תריסר שירים גרמנים נבחרים, גינתר גראס, אינגבורג באכמן, הלמוט הייסנבולט, פאול צלאן, אריך פריד, תרגום - דן עומר, רישומים - תרצה ולד, עיקר, ירושלים, 1969.
טרילוגיית דנציג
Die Blechtrommel‏ (1959) - תוף הפח, מגרמנית חיים איזק, הוצאת זב"מ, 1975.
Katz und Maus‏ (1961) - חתול ועכבר, נובלה, תרגם גדעון טורי, הוצאת מסדה, 1976.
Hundejahre‏ (1963) - שנות כלב, מגרמנית צבי ארד, הוצאת מסדה, 1979.
Aus dem Tagebuch einer Schnecke‏ (1972) - מיומנו של שבלול, תרגם אברהם קדימה, זמורה ביתן 1979.
Der Butt‏ (1977) - דג הפוט, מגרמנית חיים איזק, הוצאת זמורה ביתן, 1980.
Das Treffen in Telgte‏ (1979) - הויעוד בטלגטה, סיפור, תרגם והוסיף דברי הקדמה ופרק הסברים, חיים איזק, הוצאת זב"מ, 1982.
Kopfgeburten oder Die Deutschen sterben aus‏ (1980) - לידות ראש, או הגרמנים גוועים, מגרמנית חיים איזק, הוצאת זב"מ, 1985.
Die Rättin‏ (1986) - החולדה, מגרמנית אפרים פרויד, ערכה ניצה בן-ארי, תל אביב, כנרת זמורה-ביתן דביר, 1996.
Unkenrufe‏ (1992) - קריאת הקרפדה, מגרמנית רוני לוביאניקר, זמורה ביתן, 1997.
Im Krebsgang‏ (2002) - בהילוך של סרטן, נובלה, מגרמנית רחל בר-חיים, זמורה ביתן, 2004.
Mein Jahrhundert‏ (1999) - המאה שלי, מגרמנית - חנה שורץ-אייזלר, עריכת תרגום - יצהר ורדי, זמורה ביתן 2006.
Beim Häuten der Zwiebel‏ (2006) - קילוף הבצל, מאורע ספרותי: גינתר גראס מספר על עצמו, תרגמה מגרמנית - חנה לבנת, זמורה ביתן 2011.
Die Box‏ (2008) - הקופסה: סיפורים מחדר החושך, תרגמה מגרמנית - חנה לבנת, כנרת, זמורה ביתן 2012.
דג השלפוחן

| דג השלפוחן |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-כפחן
משפחה:: נומידיים
סוג:: Nomeus
מין:: דג השלפוחן
שם מדעי
 Nomeus gronovii ‏גמלין, 1789

דג השלפוחן (שם מדעי: Nomeus gronovii) הוא מין דג ימי מסדרת הדקראים החי באוקיינוסים השונים והבוגרים צוללים לעומק 200-2,000 מטר. דג זה יחידי בסוגו.
מאפיינים

דג זה מגיע לאורך 40 ס"מ והוא בעל סנפירים כחולים-אפורים ועליהם פסים כחולים כהים וכמה כתמים כחולי כהים לצידי הגוף. הדג בעל סנפירי חזה מגודלים ובעל זנב ממוזלג קטן.
הדג ניחן ביכולת ייחודית ליזון מזרועותיו הארסיות של השלפוחן המצוי מבלי להיפגע כמו רוב הדגים, ומכאן שמו. עורו עמיד לרעלנים עד פי עשרה מדגים אחרים, אך שלא כמו השושנונים החיים בין זרועות שושנת הים, לדג השלפוחן אין חסינות טבעית מלאה מפני הזרועות הצורבות של השלפוחן, והן עלולות לפגוע בו. הדג משתמש בתמרונים זריזים מאוד, בעזרת חוליותיו המרובות, כדי להימנע מהזרועות הצורבות הקטלניות ולאכול מן הזרועות הקלות יותר.
בנוסף לאוכל, דג השלפוחן משתמש בשלפוחן להגנה מפני דגים טורפים. כשדג טורף רודף אחר דג השלפוחן, הדג מוביל אותו אל זרועות השלפוחן, שם הופך הדג הטורף בעצמו לארוחה.
הערות שוליים

↑  דג השלפוחן באתר הרשימה האדומה של IUCN
גידול בעצמות

| --- | --- |

צילום מיקרוסקופי של סרטן ראשוני מסוג אוסטאוסרקומה
 תחום:  אונקולוגיה 
 מיקום אנטומי:  עצם 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D001859
 סיווגים
 ICD-10:  C40-C41
 
גידול בעצמות הוא גידול של רקמה ניאופלסטית בעצם. גידולים בעצם יכולים להיות שפירים (לא סרטניים) או ממאירים (סרטניים).
אפידמיולוגיה

גידול בעצם מסווג כ"גידול ראשוני" שמקורו בעצם או כ"גידול משני" (גרורה) שמקורה באיברים אחרים ששלחו גרורות לשלד. גרורות הם פי מאה יותר שכיחות מסרטן ראשוני בעצמות.
סרטן העצמות הוא פחות שכיח מתוך מחלות הסרטן ומתפתח בדרך כלל אצל צעירים. אוסטאוסרקומה היא השכיחה ביותר ומאובחנת בעיקר בגילאי העשרה. מחלת פאג'ט של העצם מעלה את הסיכון לחלות בסרטן העצמות ולכן המחלה שכיחה גם בקרב אנשים מעל גיל 60. סרקומה ע"ש יואינג נפוצה בקרב צעירים בגילאים 10 עד 20. הסיבות לסרטן העצמות אינן ידועות, אך קיימים מצבים המעלים את הסיכון לחלות במחלה כמו חשיפה לקרינה, מחלות עצם שונות, טיפולים כימותרפים ו-גנים.
אפידמיולוגיה > גידולים ראשוניים

גידולים ראשוניים מתחלקים לגידולים שפירים וגידולים ממאירים. המקום הנפוץ ביותר לצמיחת גידולים ראשוניים הוא בעצם השוקה ובעצם הירך. בין הגידולים הממאירים יש שכיחים יותר ופחות. אוסטאוסרקומה היא השכיחה ביותר ומתפתחת במטפיזיס, אזור הגדילה של העצם. כונדרוסרקומה הוא גידול ראשוני המתפתח מרקמות עדינות המרכיבות את הסחוס. כורדומה הוא גידול המתפתח ממיתרי הגב. גידול ראשוני פחות שכיח הוא סרקומה ע"ש יואינג. גידול זה מתפתח ברקמות עדינות של אגן הירכיים, צלעות, עצם הזרוע ו-עצם הירך. פיברוסרקומה הוא גידול ראשוני ברקמות החיבור של העצמות. גידול זה מתאפיין בגידול תאי פיברובלסט. גידול חיידקי ראשוני, נוצר בעצם העָצֶה (כמו בטרטומה) או בעצם הזנב.
אפידמיולוגיה > גידולים משניים

מכיוון שגידול שפיר מתוקף הגדרתו אינו שולח גרורות, כל הגידולים המשניים בעצמות הם גידולים ממאירים. גידולים ממאירים אלו הגיעו מאיברים אחרים הנגועים בסרטן. בין סוגי הסרטן הנפוצים ששולחים גרורות לעצמות ניתן למנות את סרטן הערמונית, סרטן השד וסרטן הריאות.
סטטיסטיקות אמינות אודות השכיחות והתמותה בגידולים ממאירים בעצם קשות למציאה, בעיקר באוכלוסייה המבוגרת (בני 75 ומעלה) מכיוון שגידולים ששלחו גרורות לעצם נרפאים לעיתים נדירות ולכן ביופסיות לגילוי מקור הגידול לא נעשות כמעט.
תסמינים

הסימפטומים של סרטן העצמות משתנים על פי גודל הגידול ומיקומו. הסימפטום הנפוץ ביותר לגידול בעצם הוא כאב שהולך ומחריף עם הזמן ועם צמיחת הגידול. חולים רבים לא ירגישו בשום סימפטום מלבד כאב. סימפטומים נוספים יכולים לכלול:
חום.
ירידה במשקל.
אנמיה.
עייפות.
שברים לא מוסברים.
האזור הסמוך למקום הגידול יהיה רגיש יותר ולכן ייווצרו סימפטומים נוספים בהתאמה. תחושת הכאב גוברת בדרך כלל בשעות הלילה. נפיחות באזור הגידול מופיעה רק כאשר הגידול גדול מאוד. קושי לזוז קורה כאשר הגידול מתפשט לאזור מפרק. חלק מהגידולים בעצם נוטים להחליש את העצם ובכך עלולים לגרום לשברים פתולוגים (שברים שמרחשים באופן ספונטני ולא בעקבות גורם חיצוני).
איבחון

אבחון ראשוני של סרטן העצם מבוסס על תסמינים וסימנים שכיחים. אבחון אובייקטיבי יתבצע לאחר ביופסיה של מח עצם ובדיקות רנטגן.
טיפול

הטיפול בסרטן העצם משתנה ותלוי בסוג הסרטן. באופן כללי ישנם שלושה סוגי טיפול:
טיפול > כימותרפיה והקרנות

כימותרפיה והקרנות יכולות להיות יעילות ביותר בחלק מסוגי הסרטן (כדוגמת הסרקומה של איוויג) אך עשויות להיות בלתי מועילות בסוגים אחרים (כמו כונדרוסרקומה).
טיפול בעזרת אולטרה-סאונד ממוקד יכול להיות יעיל בהקלת הכאב הנגרם מגידולים ממאירים (ראשוניים ומשניים) ובגידולים שפירים.
טיפול > תרופות

אחד החששות העיקריים בסרטן העצמות הוא בריחת עצם ודלדול העצם. ישנן תרופות המגדילות את חוזקן של העצמות. תרופות נוספות ניתנות להקלה על הכאב.
טיפול > ניתוח

לעיתים טיפול בסרטן משלב ניתוח לקטיעת חלקית או מלאה של אחד או יותר מהגפיים. בניתוח קטיעה חלקית מסירים רק את העצם הנגועה בסרטן. עצם זו מוחלפת בשתל עצם ממקום אחר בגוף או בעצם מלאכותית. במקרים של קטיעה מלאה אפשר להשתמש בפרוטזות.
תחזית ריפוי (פרוגנוזה)

תחזית הריפוי תלויה מאוד בסוג הסרטן, במיקומו ובמידת התפשטותו אך באופן כוללני ניתן לומר כי גידולים שפירים בעצם הם בעלי אחוזי ריפוי גבוהים (אף כי גידולים אלו עלולים להפוך לממאירים), כמו גם גידולים ממאירים מקומיים (שלא שלחו גרורות).
ראו גם

מיפמורטיד
אוסטאואיד אוסטאומה
הערות שוליים

↑  סרטן העצמות, באתר NIH
↑  סרטן ראשוני, האגודה למלחמה בסרטן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283102905171  GND: 4123535-6  LCCN: sh85015553  NDL: 00566832  NKC: ph318928 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
גטו ניסבייז'

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גטו
 מדינה:  הרפובליקה הפולנית השנייה 
 מחוז:  מחוז נובוגרודק 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  28 ביוני 1941 
 תאריך שחרור:  21 ביולי 1942 
 נתונים
 קואורדינטות:  53°13′00″N 26°40′00″E﻿ / ﻿53.2166666667°N 26.6666666667°E﻿ / 53.2166666667; 26.6666666667
  (למפת בלארוס מוגדלת) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהניאסוויז'(למפת בלארוס רגילה) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהניאסוויז'(למפת מחוז מינסק רגילה) מינסק בוריסוב סליהורסק מלדזייצ'נה ז'ודזינה סלוצק ויטבסק מוהילב הומל ברסט גרודנו ליטאניאסוויז'(למפת מחוז מינסק מוגדלת) מינסק בוריסוב סליהורסק מלדזייצ'נה ז'ודזינה סלוצק ויטבסק מוהילב הומל ברסט גרודנו ליטאניאסוויז'
 אתר רשמי
 
גטו ניסבייז' (בפולנית: Nieśwież; תעתיק מדויק: ניישבייז') היה גטו בשואה שהוקם על ידי הנאצים ליהודי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. הגטו היה ממוקם במחוז נובוגרודק, פולין (כיום ניסבייז', בלארוס). הגטו היה פעיל מיוני 1941 ועד ליולי 1942, אז פרץ בו מרד ובעקבותו נסגר.
הקהילה היהודית

יהודים ישבו בניסבייז' עוד בתחילת המאה ה-16. הם התפרנסו מחכירות וממסחר וייצאו סחורות לערי רוסיה. באמצע המאה ה-17 קמה בעיירה קהילה יהודית, אך זו נפגעה בגזרות ת"ח-ת"ט (1648-1649). עד סוף המאה ה-18 השתקם מעמד הקהילה וכאלף יהודים גרו בה, בהם מיעוט חסידי גדול שהקים שני בתי כנסת קטנים, וחי בעיירה הפילוסוף הידוע שלמה מימון.
בשנת 1797, כשנתיים לאחר חלוקת פולין, סופחה ניסבייז' לרוסיה. במחצית השנייה של המאה ה-19 התפרנסו יהודי ניסבייז' ממסחר בתבואה ובתוצרת חקלאית אחרת, וכן ממסחר זעיר, מלאכה וחקלאות. היהודים היו מתנדבים פעילים באגודת מכבי האש ובלטו בין נגני תזמורת כלי הנשיפה של האגודה. בתקופה זו חי ויצר בעיירה הסופר המשכיל אייזיק מאיר דיק. בשנת 1887 הופצה בניסבייז' עלילת דם, לפיה יהודי רצח נוצרי, אך עם גילוי הרוצח, שהיה נוצרי, שככו הרוחות.
בסוף המאה ה-19 החלה לפעול בניסבייז' תנועת "חיבת ציון", ועם ייסוד ההסתדרות הציונית, ב-1897, שלחה אגודת "אחי ציון" המקומית איגרת ברכה להרצל. לאחר שנים מעטות הופסקה הפעילות הציונית בעיירה אך חודשה בימי מלחמת העולם הראשונה ובשנת 1917 נוסדו בעיירה סניפים של "פועלי ציון" ו"צעירי ציון".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-3,400 יהודים – קרוב למחצית תושביה. מרביתם עסקו במסחר זעיר ובמלאכה. בעיירה פעלו מפלגות ותנועות נוער ציוניות, אגודת ישראל והבונד, ויהודים היו פעילים גם במפלגה הקומוניסטית הפולנית הבלתי חוקית. בעיירה היו בית ספר של רשת "תרבות" ובית ספר יידישאי.
בספטמבר 1939, עם פלישת ברית המועצות לחלקה המזרחי של פולין, כבשו הסובייטים את ניסבייז' והעיירה סופחה לרפובליקה הביילורוסית של ברית המועצות. במקביל לכיבוש פולין החלו פליטים יהודים מפולין הכבושה לנהור לניסבייז'. הסובייטים פירקו מוסדות וארגונים יהודיים ושמו קץ לחיים הפוליטיים היהודיים, בתי הספר היהודיים אוחדו והונהגה בו לשון היידיש כשפת ההוראה ובהמשך הוחלפה לרוסית, וכן תוכנית הלימודים הסובייטית.
הקהילה היהודית > תחת השלטון הנאצי

ביוני 1941, ערב הכיבוש הגרמני, היה מספר היהודים בעיירה כ-4,600. עם פלישת גרמניה לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, ברחו מעט יהודים מניסבייז' לברית המועצות עם הצבא הסובייטי הנסוג. ב-27 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את ניסבייז' וכעבור ימים מעטים הטילו על יהודי העיירה גזרות, ביניהן חובה לענוד טלאי צהוב, איסור הליכה על מדרכות, איסור על קשרים עם לא יהודים, וגיוס לעבודות פרך בכפייה. מונה יודנראט ובראשו העמידו יהודי מוורשה, עורך דין במקצועו, שהיה בין הפליטים בניסבייז'.
ב-29 באוקטובר 1941 נצטווה היודנראט לכנס את כל היהודים בכיכר השוק. למחרת, לאחר שעות של המתנה, הופרדו 685 בעלי מקצוע ובני משפחותיהם מקרב היהודים. השאר, כ-4,000 גברים, נשים וטף, הובלו לבורות שהוכנו מראש בגן הארמון של ניסבייז', וכן לבורות שנחפרו כשלושה קילומטרים מן העיירה, בדרך לסְנוּב, ושם נורו למוות ונקברו בבורות. הרוצחים היו אנשי יחידת רצח ליטאית, ז'נדרמים גרמנים, ואנשי איינזצקומנדו 8.
כיום לא ידוע על יהודים המתגוררים בעיר.
גטו ניסבייז' והמרד

685 העובדים ובני משפחותיהם שהופרדו משאר בני העיירה שנרצחו הועברו לרחוב בתי הכנסת בעיירה, אשר גודר בגדר תיל והפך לגטו. הם גרו בצפיפות בבתים ישנים ורעועים, והועסקו בעבודות קשות מחוץ לגטו או בבתי מלאכה בגטו. היודנראט ניסה לארגן את הדיור והעבודה בגטו ולדאוג לחלוקת מזון מסודרת, ופעלה בגטו גם מעין משטרה יהודית ללא נשק חם.
גטו ניסבייז' והמרד > המרד היהודי

בדצמבר 1941 התכנסו תושבי הגטו הצעירים בחשאי ובראשם חברי "השומר הצעיר", והתארגנו למחתרת לוחמת. הם החלו לפעול להחלשתו של ראש היודנראט, בו לא נתנו אמון. חברי המחתרת, שעמם נמנו אף כמה מחברי היודנראט, הקימו בגטו בית ספר חשאי על אף איסור מפורש של הגרמנים, וארגנו את העובדים בגטו באיגוד מקצועי. הם ייצרו נשק קר, כולל סכינים, גרזנים ואלות ממוסמרות, וכן חומרי בערה להצתת הבתים במקרה של מרד, ושני מהנדסים יהודים ייצרו חומצה זרחנית למילוי בקבוקי תבערה. שתי צעירות שעבדו במחסן נשק של המפקדה הגרמנית הבריחו לגטו מעט כדורים ורימוני יד, ואף מקלע קל, מפורק לחלקים. הוברחו לגטו כמה אקדחים על ידי דב אלפרוביץ', ואנשי המחתרת קראו לשאר יהודי הגטו לחפור בונקרים ולהצטייד במזון.
ב-17 ביולי 1942 נודע ליהודי הגטו על חיסול יהודי הורודז'יי, עיירה המרוחקת 14 ק"מ מניסבייז', והם נכנסו לכוננות. ב-21 ביולי כיתרו גרמנים ושוטרים מקומיים את הגטו, והיהודים נקראו להתאסף לסלקציה, אך ראש היודנראט השיב שהיהודים מסרבים למלא את הפקודה. יהודי הגטו התקוממו בהנהגת חברי המחתרת, בהם שלום חולבסקי וחיים-אליהו פולצ'ק. בתגובה פתחו הגרמנים באש על הגטו.
המורדים לחמו בתחמושת המועטה שהייתה בידם. בקרב שהתפתח נהרגו רוב היהודים, וכארבעים גרמנים וליטאים נפצעו ונהרגו. תושבי הגטו העלו באש את הבתים, והשרפה התפשטה אל הבתים שהיו בשאר תחומי העיירה. יהודים מעטים ניצלו במחבואים בתחומי הגטו, וכ-25 לוחמים יהודים הצליחו להימלט אל היערות והצטרפו ליחידת פרטיזנים של יהודי סובייטי מהעיירה קופיל, שהייתה חלק מאוגדה סובייטית. חלקם הגיעו ליישובים יהודיים סמוכים והודיעו על הרצח ההמוני ועל המרד. בעקבות הודעה זו החליטו יהודי מיר לברוח מהגטו.
הצבא האדום כבש את ניסבייז' ביולי 1944. יהודים מעטים ניצלו ביערות ובמקומות מחבוא אצל איכרים, אך רוב הניצולים היהודים ששבו לעיירה עזבו אותה לאחר זמן קצר. הם עברו ליישובים אחרים בפולין, ורובם עלו לאחר מכן לישראל. כיום לא ידוע על יהודים המתגוררים בעיר.
דחייה (טקטיקה)

דחייה היא קביעת ביצוע פעולה במועד מאוחר יותר. לעיתים כוללת הדחייה קביעה של המועד שבו תתבצע הפעולה, ולעיתים מסתתר הדוחה מאחורי אמירה עמומה, כגון "בבוא העת" או "אחרי החגים".
דחיית סיפוקים היא סוג של טקטיקת דחייה, שבה קביעת ביצוע הפעולה במועד מאוחר יותר מיועדת להשיג מטרה של רווח או גמול גדולים יותר מאלו שניתן להשיג באמצעות פעולה מיידית.
דחייה לצורך סירוב

פעמים רבות הדחייה היא מסיבות מוצדקות, ולעיתים כתוצאה מכוח עליון, אך לעיתים הדחייה משמשת לצורך סירוב, כאשר הדוחה אינו נמצא במצב המאפשר לו פשוט לומר "לא". לתיאור דחייה מסוג זה משמשים ביטויים אחדים בשפה העברית: "דחייה בקש", "דחייה בלך ושוב" ו"דחייה בשה"י פה"י". כל הביטויים הללו מרמזים לכך שההסבר לדחייה כלל אינו משכנע, והרושם הוא שכל רצונו של הדוחה הוא לדחות את הפעולה עד קץ כל הימים.
הביטוי "בוקרה פיל מישמיש", שהגיע אל הסלנג העברי מהערבית, נוקט לכאורה בלשון דחייה, אך לשני הצדדים ברור שזהו סירוב מוחלט.
נורת'קוט פרקינסון, ההיסטוריון שקנה את פרסומו דווקא כמומחה למינהל ציבורי, עוסק במאמרו The Law Of Delay (שפורסם בשנת 1970 בספר הנושא שם זה) בדחייה מסוג זה. הוא מציין שלכל אמירה "בבוא העת" ניתן לקבוע כמה רחוקה על העת להיות על מנת שהדחייה תהיה למעשה סירוב. כאשר אדם טובע צועק "הצילו!", מדגים פרקינסון, די לדחות את ההיחלצות לעזרתו ב-5 דקות, כדי שדחייה זו תהיה למעשה סירוב. בעקבות ניתוחו את שיטת הסירוב הזו, קבע פרקינסון את "חוק הדחייה", האומר "דחייה היא הסוג המרושע ביותר של סירוב" (Delay is the deadliest form of denial).
הסופר פרימו לוי העיד כי בעגת מחנה הריכוז אושוויץ המילה "מחר" משמעה "לעולם לא".
דחייה לצורך הסתרת האמת

לעיתים ניתן נימוק משכנע לדחייה, אך קיימים מניעים נסתרים עליהם מחפה הנימוק הרשמי.
דוגמאות:
תיאטרון מודיע כי ההצגה נדחתה עקב מחלת אחד השחקנים, בעוד שלמעשה נובעת הדחייה ממכירת כרטיסים דלה, אך לתיאטרון לא נעים להודות בכישלון הקופתי.
במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי משתמשים פוליטיקאים באמירה "ישראל תגיב בזמן ובמקום המתאימים לה" כאשר לא נוח להם לומר לציבור שבנסיבות הקיימות מוטב להבליג על הפגיעה בישראל.[דרוש מקור] כך, למשל, הגיב ראש הממשלה יצחק שמיר, בעקבות ירי טילי סקאד ממערב עיראק לישראל במלחמת המפרץ, משום שידע כי תגובה צבאית ישראלית עלולה לסכן את שלמות הקואליציה האמריקנית-ערבית שהתגבשה נגד עיראק. מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה נקט לשון איום דומה בהצהירו כי "מי שעשו את ההתנקשות יקבלו את עונשם בזמן, במקום ובסגנון שנבחר", כהסבר להשתהות בתגובת הארגון לחיסול עימאד מורנייה.
דחייה כאמצעי משפטי

לעיתים משמשת הדחייה את אחד הצדדים לחוזה כדי להתחמק מתוצאה שאינה רצויה לו. אמצעי זה מתואר באופן ציורי על ידי הביטוי "או שהכלב ימות או שהפריץ ימות". מקור הביטוי בסיפור על יהודי שהתחייב בפני הפריץ ללמד את כלבו לשיר, והוא מנסה לדחות שוב ושוב את מימוש החוזה, בתקווה שבמהלך הדחיות, או שהכלב ימות או שהפריץ ימות, וכך יהיה פטור מלעמוד בהתחייבויותו.
באופן דומה משמשת הדחייה את אחד הצדדים למשפט, כדי להרחיק מעצמו ככל האפשר את התוצאה האפשרית של המשפט, שהוא חושש ממנה. כאשר ננקטת שיטה זו, עלול הדיון המשפטי להשתרע על פני שנים רבות.
בעקבות דחייה של פתיחת משפטו של הנשיא לשעבר, משה קצב, פרסם המשפטן אביעד הכהן מאמר נזעם, ובו כתב:
אל תדחה למחר מה שאתה יכול לדחות למחרתיים. הכלל הזה חל, כנראה, גם על הסימפוניה הבלתי גמורה של פרשת משה קצב. ... אם הייתה אליפות עולם ב"משחק על זמן", קצב ופרקליטיו כבר היו לוקחים את מדליית הזהב בהליכה. ... הרי מיד יגיע חג הפסח, ועד "אחרי החגים" לא יהיה זה ראוי לגזור את דינו של מי שהיה האזרח מס' 1. ואחר כך יחלו ימי ספירת העומר, וימי בין המצרים, ופגרת הקיץ הארוכה של בתי המשפט אף היא זכורה לטוב.