סמירה חורי
פועלה במפלגה הקומוניסטית > פעולות מחאה והפגנות בשירות המפלגה

אחת מפעולותיה הראשונות במפלגה הייתה גילוי מחאה נגד הממשל הצבאי. היא ארגנה הפגנת נשים למען מתן רישיונות יציאה לעבודה לפועלים. הפגנה יצאה ממתחם ביתו של פואד נסאר, שהיה מזכיר סניף מק"י בנצרת, וצעדה עד לבניין המשטרה, שבו היה משרדו של המושל הצבאי. במהלך ההפגנה קראו הנשים "לחם, עבודה" וסיסמאות נגד הממשל הצבאי. כוחות משטרה חסמו את דרכן. בשנת 1949 פוטרה מעבודתה בבית הספר הממלכתי עקב דעותיה הפוליטיות. עבדה כמורה פרטית במשך כמה חודשים. לאחר מכן עבדה במשך שלוש שנים, עד שנת 1952, כמורה בבית ספר של הנזירות הפרנציסקניות סנט ג'וזף בנצרת.
בדצמבר 1953 התקיימה שביתה של עובדים ופועלים בעיריית נצרת בדרישה להשוואת תנאי עבודתם ושכרם לאלו של העובדים והפקידים היהודים. העירייה ניסתה למנוע את השביתה באמצעות העסקת מפרי שביתה בחסות המשטרה. נגד מעשה זה הוכרזה שביתת מחאה כללית בנצרת והתקיימו הפגנות. בעקבות כך המשטרה פתחה בפיזור ההפגנות בצורה אלימה ועצרה עשרות תושבים. בתגובה למעצרים הללו ארגנה יחד עם אודט נימר ואמינה ביטר הפגנת נשים נגד האלימות המשטרתית ונגד מפרי השביתה. הפגנה זו צעדה מרחבת המעיין בנצרת לחצר העירייה. השוטרים נעלו את שער הכניסה לחצר העירייה ומנעו מ-17 נשים, ביניהן אימהות עם תינוקות, לצאת במשך כמה שעות. נוסף על כך נעצרה עם חברותיה והן הועמדו לדין. תחילה נשלחה לבית המעצר בטבריה ולאחר משפט שנערך ביום למחרת נכלאה בבית הסוהר ביפו שלושה חודשים. כיוון שהייתה אם לתינוק שוחררה לאחר חודש מעצר ושילמה קנס במקום ריצוי שני החודשים הנוספים.
בשנת 1954 החליטה הממשלה על הפקעת קרקעות משטחי כפר מנדא בבקעת בית נטופה לצורך התוואי של המוביל הארצי ובתגובה נערכו הפגנות ומחאות של תושבי הכפר נגד החלטה זו. נשלחה מטעם מק"י לכפר מנדא כדי לסייע לנשות הכפר בארגון המחאה ובגיבוש דרכי פעולה נגד פינוים מהקרקע בידי המשטרה והצבא. כמו כן ארגנו חברי מק"י, והיא ובעלה בהם, הפגנה בנצרת לאות הזדהות עם תושבי הכפר ובמחאה על ההחלטה. ההפגנה התקיימה בכיכר המרכזית בנצרת ונאמו בה מנהיגי מק"י תאופיק זיאד, אמיל חביבי ופואד חורי. היא גייסה נשים רבות שיצטרפו למחאה, ופעלה בכל כוחה כדי להגן על הנואמים ופעילים נוספים מפני מעצר על ידי כוחות המשטרה. עקב כך נעצרה יחד עם תאופיק זיאד.
בשנת 1956 לאחר הטבח בכפר קאסם, תכננה המפלגה הקומוניסטית לקיים עצרת מחאה באזור. יחד עם יפה גביש, ממנהיגות תנד"י, נתבקשה לארגן את נשות כפר קאסם להשתתף בהפגנה. עקב עוצר שהוטל על האזור במטרה למנוע את פרסום המידע בדבר הטבח, לא יכלו השתיים להגיע והאירוע בוטל. אחרי כמה ימים באה לכפר קאסם לניחום אבלים.
באחד במאי ב-1958, חג הפועלים, תקפו כוחות גדולים של משטרה וצבא את ההפגנה שערכה מק"י כמדי שנה בנצרת. סיקורי ההפגנה בתקשורת העידו על ממדי האלימות, שהפעילו המשטרה והצבא נגד המפגינים. במהלך פיזורה האלים של ההפגנה, מפגינים רבים נפצעו וכוחות הביטחון עצרו עשרות גברים ונשים. היא נמנתה עם הנשים העצורות, יחד עם אוֹדֶט נִמְר, אמיליה סבאע`, וותיקה אלקאסם. על נסיבות מעצרה זה סיפרה:
בעקבות המעצרים ההמוניים של חברי המפלגה ואוהדיה, הבנו שמטרתם לגרום לשיתוק פעילותה של המפלגה. ולכן, אנו, החברות, החלטנו למלא רבים מהתפקידים של החברים העצורים: פתיחת מועדוני המפלגה, בכלל זה המועדון שליד המעיין במרכז העיר נצרת, הפצת העיתון אלאתחאד וחלוקת הכרוזים של המפלגה. אמיל חביבי, סליבה ח`מיס, פואד חורי וחברים נוספים, שהתחבאו במקומות מסתור שונים מפני המשטרה שביקשה לעצור אותם, היו מנסחים את הכרוזים, ואנחנו, החברות, היינו מביאות אותם לדפוס ודואגות להפצתם. פעילותנו שיגעה את השלטונות, ולכן הם עצרו חברות רבות, לעתים יותר מפעם אחת. וכך, למרות הרדיפות, המפלגה הייתה נוכחת ברחוב בקרב הציבור והמשיכה בפעילותה, ואפילו יותר מאשר בימים רגילים. כאלה שלא היו חברי מפלגה ומעולם לא מילאו כל תפקיד במפלגה – פנו אלינו וביקשו לחלק במקומנו את העיתון 'אלאתחאד' ואת כרוזי המפלגה.
בשנת 1968 הוטלו עליה ועל פעילי מפלגה נוספים, ביניהם בעלה, צווי איסור כניסה לשטחים וצווי ריתוק שאסרו עליהם לצאת מיישובי מגוריהם ללא אישור מיוחד.