לוחמה אווירית במלחמת קוריאה
תוצאות והשפעות המלחמה > חיל האוויר של צבא השחרור העממי

חיל האוויר הסיני החל את המלחמה עם כוח מעורב של מטוסי שלל ומעט מטוסי סילון שסופקו על ידי ברית המועצות. בסוף המלחמה בעזרת העברת העודפים מהדיוויזיות הרוסיות הוא הפך לחיל האוויר השלישי בגודלו בעולם. נוסף על כך, סיפקה המלחמה ניסיון מבצעי לחיל האוויר הצעיר, ניסיון שעיצב את המבנה, את הטקטיקות ותוכניות ההכשרה של החיל.
למרות הסברה במערב שחיל האוויר הסיני העדיף כמות על איכות בניסיון נואש לבסס נוכחות ולבנות שדות בקוריאה הצפונית, הסינים נזהרו מאוד בשליחה של טייסיהם לקרב. רוב הטייסים של החיל היו טריים, והממשלה השקיעו הרבה מאמצים בהכשרתם, ולכן המיגים לא הורשו לטוס בקוריאה הצפונית לפני ספטמבר 1951, זאת נוכח הצורך הנואש של כוחות היבשה של חיל המתנדבים הסיני בסיוע אווירי. בשביל למצות את ההזדמנות להשגת ניסיון מבצעי, הסינים שלחו כמה שיותר יחידות קרביות לחזית ודרשו מטייסיהם לתעד את ניסיונם בסיכומים מבצעיים. בשנת 1955 חיל האוויר הסיני סיים לאסוף כ-3,653 דוחות, כ-119 מתוך אותם דוחות רוכזו למסמך שכונה "הניסיון של חיל האוויר במלחמתם באגרסיה של ארצות הברית ובסיוע לקוריאה". מסמך זה היווה בסיס עליו נבנו הטקטיקות, מבנה, ותוכניות ההכשרה בחיל ונשאר עד היום ריכוז הניסיון המבצעי המרכזי של חיל האוויר של צבא שחרור העם.
המסקנות שהסיקו הסינים היו שאמנם טייסיהם התמודדו מול כוח בעל יכולת טכנולוגית וטכנית גבוהה, ואף נלחמו בחסרון לעומתם, האיכות האישית של טייסיהם עזרה להם להשיג שיפור מתמיד בביצועיהם בשמי קוריאה. הם הסתמכו על נתוניהם הסטטיסטיים שהציגו שיפור בזמינות כלי הטיס וירידה באבדות של אנשיהם במשך המלחמה, ואף ציינו את יחס ההפלות שלהם. הסינים הכירו בחשיבות של היתרון הטכנולוגי שהודגם בכניסה של מטוסי F-86 מדגמים מתקדמים לזירה שהחזיקו ביתרון על מטוסי המיג הסינים עד אשר אלה קיבלו את דגם bis של המיג-15. המסקנות הנוספות שלהם היו ששילוב הקומיסרים הפוליטיים בפעילות של יחידות החיל, שעזרו לשמור על המשמעת ועל המורל ביחידות היה מבורך ונכון. כמו כן הם ראו בחשיבות של יכולת הפיקוד וההנהגה שלהם כמרכיב מרכזי בהצלחת הדיוויזיות בקוריאה.
לקח נוסף שמנהיגי המפלגה הקומוניסטית הפיקו היה ששימוש לא מושכל בכוח אווירי עלול להביא להסלמה לא רצויה בזמן לוחמה. במהלך המלחמה הן הרוסים והן הסינים נמנעו מלתקוף דרומית לקו הרוחב 38 מחשש שאז כוחות האו"ם יביאו את כלל הכוחות שלהם לשימוש מולם. במהלך מלחמת וייטנאם חיל האוויר הסיני נמנע מלנסות וליירט מטוסי אויב שחדרו לשטחה בשוגג.
חיל האוויר הסיני קיבל על עצמו את עיקרי הדוקטרינה האווירית הסובייטית שהייתה הגנתית בעיקרה וגרסה שכוח אווירי צריך קודם כל לדאוג להגנה אווירית, אז לעליונות רק לאחר מכן לתמיכה בכוחות היבשה. למרות ניסיונותיהם ליצור כוח מפציצים וכן שדות אוויריים בקוריאה הצפונית לטובת משימות תקיפה, אלה כשלו באופן חרוץ ולכן הסינים הוגבלו לתפקידי הגנה אווירית בעיקר. לאחר המלחמה הדוקטרינה ההגנתית הזאת הפכה למרכז הפעילות של חיל האוויר הטרי, באופן אובססיבי כמעט. עם זאת, החיל הוכפף לכוחות היבשה, ומרבית מפקדיו הבכירים הגיעו משורות הצבא. אנשי החיל הונחו לדאוג קודם כול לצורכיהם של כוחות הקרקע ולדרישותיהם של מפקדי השדה. ולכן החיל נשאר כמו הארכה של חיל היבשה, שלא כלל שיטות ותוכניות הפעלה אסטרטגיות כלל.
למרות הגידול העצום בכמות כלי הטיס המתקדמים הקמת היחידות וההתמקדות בדוקטרינה הגנתית חיל האוויר של צבא השחרור העממי, טייסיה עדיין לקו בחוסר כישורים וניסיון והתקשו להתמודד עם איומים אוויריים. בשנת 1954 למשל טייסיה לא יכלו להשיג עליונות אווירית מול הכוחות הלאומנים שעדיין הצליחו לשלוט על השטח האווירי של מחוז גואנדונג, ורק לקראת שנת 1958 על ידי שימוש ביתרון המספרי הצליחו הכוחות הקומוניסטים להניס את הלאומנים בחזרה מעבר לתעלת טאיוואן.