stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב העיר סואץ
הקרב > לחימת גדוד השריון

האש המצרית נפתחה לעבר גדוד הטנקים כאשר הגיע ל"צומת הארבעין" במרכז העיר. תוך דקות נפגעו מרבית מפקדי הטנקים וכלי הרכב, שעמדו בהם חשופים. טנקים נעצרו או סטו לסמטאות צדדיות. במאמץ רב חידש מפקד הגדוד קשר אלחוט עם חיילים שלא נפגעו בכלי הרכב ופקד על הגדוד להתקדם. הגדוד נע לפנים תוך שהוא יורה לצדדים, למעט שני טנקים שעלו באש ונשארו על נתיב התנועה. הוא התקדם עד לקצה השדירה הראשית בה נע (כביש קהיר-סואץ) והגיע ל"כיכר המשולש" שלחוף מפרץ סואץ בדרום-מזרח העיר. באותה עת מנו נפגעי הגדוד 18 הרוגים וכ-40 פצועים והוא היה נתון תחת אש מצרית מתמדת.
חטיבה 460 החלה בינתיים בהתקפתה על דרום העיר, ממערב למזרח, וכבשה חלק ממנו. בהוראת מפקדת האוגדה העבירה החטיבה תחת פיקוד חטיבה 500 את גדוד החרמ"ש 86 שפעל במסגרתה. גדוד 86 נע מזרחה לאורך החוף עד שחבר לגדוד 433. נפגעי הגדוד נאספו תחת אש ופונו.
במטרה לסייע בחילוץ כוח הצנחנים (ראו להלן) נע כעת גדוד החרמ"ש בנסיעה בזחל"מים תוך ייצור אש ברחובות סמוכים לשדירה הראשית של העיר, בתקווה ליצור לחץ שימוטט את האויב ויאפשר חבירה אל הצנחנים. המצרים השיבו אש, הפעולה לא נשאה פרי ו-23 מחיילי הגדוד נפצעו במהלכה. לקראת ערב פקד מפקד האוגדה על הגדודים 86 ו-433 לנוע מערבה לאורך החוף ולצאת מן העיר.
קציני רפואה של חטיבה 500 גילו תושייה ומיהרו לפרוס ליד שולי העיר את יחידות הרפואה של החטיבה. כמו כן הוזעקו מסוקים של חיל האוויר לפינוי נפגעים. פצועי גדוד 433 והפצועים מן הכוחות האחרים של החטיבה הובאו לשם, טופלו במהירות והוטסו לעורף, ובזכות זאת ניצלו חיי רבים מהם. אחד המסוקים נפגע ונהרגו שמונה אנשי צוות ולוחמים.
הקרב > לחימת כוחות הרגלים

פלוגה ב' ומפקדת גדוד הצנחנים 564 נעו בעקבות גדוד הטנקים. משהגיע כוח הנגמ"שים שלו ל"צומת הארבעין" הוא נפגע מאש מצרית כבדה ושלושה מחייליו נהרגו מיד. הנגמ"ש של מפקד הגדוד נפגע מפגז נ"ט ונהרגו בו קצין הקשר, סמל מבצעים וקשר. המג"ד יוסי יפה והקמב"צ מיכה עשת וסמב"צ נוסף נפצעו אך המג"ד הצליח להורות לחייליו לנטוש את כלי הרכב, לפרוץ לבניינים הסמוכים ולהיערך להגנה. כן פקד על חייליו שבאוטובוסים שנעו רחוק יותר מאחור להצטרף לכוח חסדאי. שני נגמ"שים של הצנחנים ובהם פצועים הצליחו להיחלץ ממלכודת האש, לנוע לאחור ולצאת מן העיר.
דוד עמית, מפקד מחלקה מפלוגה ב', נטל את הפיקוד על הפלוגה ומפקדת הגדוד. הצנחנים טיהרו ארבעה בתים סמוכים ונכנסו לתוכם עם פצועיהם. רוב הצנחנים התרכזו בבניין גדול, שהתגלה שהוא מפקדת המשטרה של אותו רובע. הבניינים בהם התבצרו הצנחנים היו נתונים לאש מצרית מן הבתים הסמוכים להם והמצרים גם ניסו מספר פעמים לפרוץ לבניין המשטרה. אש ארטילרית של צה"ל שנורתה בהמשך היום בהכוונת קצין תצפית שהיה עם הצנחנים סייעה לכוח להגן על עצמו.
סגן-אלוף חסדאי נע עם אנשיו כקילומטר מאחורי הצנחנים. כאשר שמע על ההיתקלות בינם לבין המצרים הורה לאנשיו לרדת מכלי הרכב שלהם ולנוע קדימה ברגל. במהרה נפתחה אש מצרית כבדה גם נגד כוחו, שתפס מחסה בבניינים הסמוכים. לחסדאי היו נפגעים רבים. סגן מפקד חטיבה 500 שנע בסמוך לחסדאי נפצע קשה, וזחל"ם המודיעין של החטיבה שהיה עמו סטה לרחוב צדדי ונעלם. תשעת החיילים שהיו בו הוכרזו כנעדרים. לבסוף, פלוגת הסיור של החטיבה שנעה בנגמ"שים במאסף הכוחות הפורצים נפגעה באש המצרים ונסוגה לאחור כשעימה 16 נפגעים.
בהמשך היום פקד מפקד חטיבה 500 על גדוד הטנקים 429 של החטיבה לתקוף מצפון-מערב, על הכביש מקהיר לסואץ, ולחבור לצנחנים. הגדוד נתקל באש נ"ט מיד לאחר תחילת ההתקפה, טנק המג"ד נפגע וההתקפה הופסקה.
במקביל לכך נשלחה סיירת חרוב, בפיקוד חיים אורן, שהועברה מחטיבה 217 אל חטיבה 500, להיכנס לעיר מכיוון צפון-מזרח. הוא נע במטרה לחבור לצנחנים הנצורים במרכז העיר, הגיע לשדירה המרכזית של העיר (שעליה נעו הכוחות שנלכדו) ופנה עליה מערבה כשהוא סופג נפגעים עקב אש מצרית. מפקד הגדוד לא הצליח לאתר את מיקומם של הצנחנים, אבל בדרכו אל מחוץ לעיר זיהה את מיקומו של כוח חסדאי ודיווח עליו למפקד החטיבה אריה קרן מיד עם צאתו מן העיר.
בשעה 16:00 לערך נעו כוחות סיירת חרוב לפקודתו של קרן חזרה אל מקומו של כוח חסדאי, ואתו נגמ"שים מפלוגת סיור של החטיבה. בתוך זמן קצר הועמסו על כלי הרכב 60 פצועים מכוח חסדאי והכוח המפנה נע חזרה מערבה והוציאם מן העיר לטיפול. עם יתרת כוח חסדאי נותרו רק שישה פצועים שעבורם לא הספיק המקום בכלי הרכב.
הקרב > היחלצות כוחות הרגלים

עם רדת החשיכה נותרו בתוך העיר שני כוחות הרגלים: כוח הצנחנים היה נצור במרחק של כ-3 קילומטרים מקווי צה"ל; הוא מנה 60 איש ש-23 מהם היו פצועים. כוח חסדאי הקטן נמצא שני קילומטרים מקווי צה"ל ועמו שישה פצועים.
מפקד האוגדה אדן שקל האם להורות לכוחות הלכודים להיחלץ רגלית, או להמתין לבוקר המחרת ולפעול לחילוצם בהתקפת שריון. לנוכח ידיעות שהגיעו כי המצרים מציבים בכבישי העיר מכשולים, מוקשים ונשק נ"ט הוא בחר באפשרות הראשונה.
כוח חסדאי נחלץ ראשון. מכיוון שלא היו בנמצא מפות קוד של העיר ומחשש להאזנות של האויב, את פקודת הפינוי אדן מסר לחסדאי בקשר תוך שימוש בשפת הבי"ת. הוא ניתק מגע עם המצרים בחיפוי ארטילרי ונע רגלית לצפון-מערב. הפצועים נישאו על ידי חבריהם כשקבוצות חלוץ ומאסף מגוננות עליהם. בשעה 20:30 הגיע הכוח לקווי גדוד 429.
מפקד חטיבה 500 פעל לשכנע בקשר את מפקד כוח הצנחנים דוד עמית להיחלץ בצורה דומה. האחרון סבר שהסיכון הוא גדול מדי וכי מוטב שהשריון יחלץ את הכוח עם בוקר. לאחר דין ודברים ממושך בהשתתפות מפקד האוגדה אדן, אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן וסגן-אלוף חסדאי ובהתערבות המג"ד יוסי יפה הפצוע והקמב"צ מיכה עשת הפצוע נפלה לבסוף ההחלטה להיחלץ רגלית.
ב-25 באוקטובר בשעה 02:30 יצאו הצנחנים לדרך ונעו בסמטאות צדדיות לכיוון צפון-מערב. שניים מן הפצועים נישאו באלונקות והיתר צעדו רגלית ונתמכו על ידי חבריהם. הצנחנים נעו במספר מקרים במרחק קצר מחיילים מצרים, אך לא נוצר ביניהם מגע אש. בשעה 04:45 הגיעו גם הצנחנים אל קווי צה"ל מצפון-מערב לעיר.
בבוקר 25 באוקטובר שבו ותקפו חטיבה 500 וחטיבה 460, והשתלטו בסיוע ארטילרי על מערב העיר סואץ וצפונה.
תוצאות הקרב

הקרב על סואץ הסתיים באבדות כבדות לצה"ל, שהצליח להשתלט רק על כשליש משטח העיר. הכישלון יוחס להכנה חפוזה ולקויה של הכוחות לפעולה, לתוכנית קרב אשר המעיטה מאוד משיעורה של ההתנגדות המצרית הצפויה להסתערות צה"ל על העיר, לכניסה שאננה מדי של כוחות צה"ל לעיר ובגלל הזמן המועט שנדרש בגלל הפסקת האש שנכפתה על צה"ל על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
צה"ל החל לתחקר את הקרב אך התחקיר הופסק בהוראת הרמטכ"ל מוטה גור ולקחיו לא הופקו ולא נלמדו[דרוש מקור].
בספרו, "על שתי גדות הסואץ" כתב אדן: "אני מצטער על כך שהמשימה לכבוש את העיר סואץ הוטלה, ועל שלא התנגדתי לקבלה...".
בקרב נפלו 80 חיילי צה"ל וכ-120 נפצעו. בין הנופלים היו צנחנים מגדודו של יוסי יפה, שהשתתפו בקרב על שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים, כולל הקרב על גבעת התחמושת. חלק מן הנופלים בקרב נחשבו במשך חודשים לנעדרים, עד אשר השיבו המצרים את גופותיהם לידי צה"ל באחד המקרים העבירו המצרים ארונות מלאים באבנים במקום גופות הנעדרים. בעקבות גילוי המקרה ולחץ של צה"ל על המצרים הוחזרו הגופות. בין הנעדרים שהוחזרו היה יצחק הוכמן שזוהה על פי גובהו.
החלטת הממשלה בעקבות הקרב על סואץ

בישיבת הממשלה שהתקיימה ביום 26 באוקטובר 1973 הוחלט למנוע מראש אפשרות שהצבא (בהוראת דיין) יחליט שוב להיכנס צבאית לעיר סואץ ללא אישור הממשלה.
להלן ההחלטות שנתקבלו:
א. לא ייעשה מצדנו מאמץ צבאי אופנסיבי יזום לכיבוש העיר סואץ המכותרת.
ב. אם תבוא הצעת כניעה מצד האוכלוסייה האזרחית של העיר והצבא המצרי שבה - מוסמך מפקד צה"ל לקבל את הכניעה.
ג. כניסת צה"ל לעיר טעונה אישור מוקדם של הממשלה.
הקרב בספרות

הסופר ס. יזהר התלווה, במלחמת יום הכיפורים, לאוגדה 252 בפיקודו של קלמן מגן, והוא מתאר בספרו גילוי אליהו את התדהמה שאחזה בחיילים שנכנסו לסואץ נוכח ההיתקלות הבלתי צפויה באש האויב.
וכבר גדוד השריון הולך כעת ונכנס העירה לרחוב הגדול שיש שם, כאילו זו עיר באמת, ולא רק תפאורת במה מדומה ומלאכותית כבתיאטרון ריק ושרוף שמש מדבר [...] ואחרי השריון, במרחק מה, כבר הולכים ובאים הצנחנים בנגמ"שים. ואש פתאום. כן. פתאום בבת אחת זה התחיל. אש. אש אדירה. אש לא נורמלית. פתאום, לפתע פתאום.  אש עליהם מכל הצדדים, מכל כלי הנשק ובעוצמה אדירה, והם פתאום תפושים שם סגורים במלכודת האש. כאילו רק חיכו לבואם, ולעזאזל, הם כבר לכודים
ויותר מאוחר
...בא אז מישהו מלמטה וכולם הפנו אליו מבטים, שמונים הוא אמר, הרגע שמענו במכשיר הקשר, שמונים נפלו שם בסואץ, שמונים אמר
לקריאה נוספת

נחום זקן, סואץ אינה סטלינגרד, סיפורו של גדוד 433 במלחמת יום הכיפורים, מערכות, 2021
אברהם אדן, על שתי גדות הסואץ, ירושלים: עידנים, 1979.
אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל: עשור שלישי, ירושלים: כרטא, 1983.
זאב שיף, איתן הבר, לקסיקון לביטחון ישראל, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, 1976.
אלישיב שמשי, בכוחם להכריע: על מפקדי אוגדות בשדה הקרב, תל אביב: משרד הביטחון, 2007.
הערות שוליים

↑  כל אחת מן הארמיות הייתה למעשה מפקדה של גיס.
↑  שמשי, עמ' 169.
1 2  אטלס כרטא, עמ' 89.
↑  https://www.archives.gov.il/product-page/2410438
↑  שמשי, עמ' 169; אדן, עמ' 291.
↑  אדן, עמ' 296, 297.
↑  https://sky-high.co.il/2021/01/09/%D7%94%D7%A4%D7%9C%D7%AA-%D7%99%D7%A1%D7%A2%D7%95%D7%A8-949/
↑  אטלס כרטא, עמ' 89; אדן, עמ' 295.
↑  אדן, עמ' 295.
↑  קרב אחד יותר מדי - הסרט המלא, באתר nana10‏, 12 בספטמבר 2013.
↑  סיפורה של פלוגת קורן במלחמת יום הכיפורים 1973, מתוך אתר עמותת סיירת חרוב.
↑  אדן, עמ' 297.
↑  אדן, עמ' 301.
↑  שיף והבר, עמ' 371.
↑  https://www.archives.gov.il/product-page/2410434
אבן זיכרון לחיילי סיירת חרוב מקרב סואץ בפארק סיירת חרוב בבקעת הירדן
יצחק פלר (עיתונאי)

| --- | --- |

 לידה:  4 בדצמבר 1941 (בן 83) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
יצחק פלר (נולד ב-4 בדצמבר 1941) הוא עיתונאי ויועץ תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה

פלר נולד בירושלים, והוא בוגר בתי הספר "תחכמוני", "מעלה" ו"סמינר למורים - מזרחי" בבירה. לאחר שירותו הצבאי שימש, בשנים 1963–1965, כמורה ומחנך ב"מרכז הנוער" בדימונה, ובין השנים 1967-1965 כפרילנס בעיתונות הכתובה (ב"ידיעות אחרונות", ב"מעריב", ב"דבר" וב"חרות"), והתמקד בסיקור דמויות ומוסדות מיוחדים בירושלים. במקביל, סיים קורס כתבים ושדרים במרכז ההדרכה של קול ישראל. השידור ההיסטורי הראשון שלו בוצע ב-1967 ערב פרוץ מלחמת ששת הימים, כאשר תיאר את פינוי כוחות האו"ם ממחסום ארז שעל גבול רצועת עזה.
מיד לאחר המלחמה התמנה ככתב הראשון של קול ישראל ברצועה. בקיץ 1974 סיקר את ההפיכה הצבאית בקפריסין ואת פלישת הצבא הטורקי לאי. השידורים זיכו את פלר בציון לשבח ממנהל הרדיו, משה חובב. באוגוסט 1978 היה לשליח קול ישראל לוועידת קמפ-דייוויד שהסתיימה בהסכם השלום בין מצרים לישראל. ב-1994 היה הכתב-שדר הישראלי הראשון לדווח מרבת-עמון על ההסכם המתגבש בין אש"ף לבין ישראל ועל ההסכם המתרקם בין ישראל לירדן.
במרוצת למעלה מ-30 שנה שימש פלר ככתב בכיר ועורך-אחראי בחטיבת החדשות של רשות השידור, והיה, בין השאר, כתב לענייני פנים, רווחה, מפלגות ובית הנשיא, כתב לענייני-חוץ וכתב-חוקר. כמו כן שימש כעורך יומני החדשות של רשת ב' ועורך "יומן השבוע". במשך שלוש שנים עבד בטלוויזיה הישראלית (ככתב בדסק החוץ וכתב-חוקר ב"כלבוטק") ובערוץ 2 (כתב ב"רשת חוקרת"). בעת מלחמת יום כיפור נמנה עם הכתבים הצבאיים באוגדת אריק שרון, ובמלחמת שלום הגליל סיקר את המלחמה לצד אוגדת השריון 36 בפיקודו של אביגדור קהלני.
הוא היה אחראי לסדרות רדיו ותחקירים (בהם טלוויזיוניים) - שכללו חשיפות מחדלים ביטחוניים ואחרים, מפגש עם משפחות אסירי ציון מסורבי-עלייה בגוש הקומוניסטי, תחקיר על פגיעה בחופי ישראל בעקבות התוכניות להקמת מרינות, סיקור ועדת שמגר לחקירת רצח רבין, "ישראל 2000" - שידור שבועי ששירטט פרופיל אנושי של החברה הישראלית, והגשת אקטואליה מזווית אישית ברשתות הרדיו הממלכתיות.
ביוגרפיה > עיסוקים בצד הזירה התקשורתית ומחוץ לה

בין השנים 1977–1981 שימש (במסגרת חופשה ללא תשלום) שליח הסוכנות היהודית באוהיו, ארצות הברית, ובין השנים 1988–1990 שליח עלייה בקייפטאון, דרום אפריקה (גם כן במסגרת חופשה ללא תשלום). בשנים 1983–1985 שימש כמרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה וכמרצה בקורסי שליחים של הסוכנות. ניהל קורס כתבים ועורכי חדשות במרכז ההדרכה של רשות השידור. כיהן כיושב ראש ועד העיתונאים בקול ישראל בשנים 1993-1992.
בין השנים 1996–1999 שימש יועץ תקשורת לשר הקליטה יולי אדלשטיין. במקביל קיים סדנאות תקשורת ליחידים ולגופים.
חיים אישיים

פלר מתגורר בירושלים, אב לשלושה וסב לחמישה.
החותם השביעי

| --- | --- |

כרזת פרסומת לסרט ב"מעריב", לרגל הקרנת הבכורה בישראל
 מבוסס על:  Wood painting 
 בימוי:  אינגמר ברגמן 
 הופק בידי:  אינגמר ברגמן
 תסריט:  אינגמר ברגמן 
 שחקנים ראשיים:  מקס פון סידוב בנגט אקרוט גונאר ביירסטרנד
 מוזיקה:  אריק נורדגרן 
 צילום:  גונר פישר 
 מדינה:  שוודיה 
 חברה מפיצה:  SF Studios, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בפברואר 1957 שוודיה 30 בדצמבר 1961 ישראל
 משך הקרנה:  96 דק' 
 שפת הסרט:  שוודית
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט היסטורי, סרט דרמה, סרט תקופתי (ימי הביניים) 
 מקום התרחשות:  שוודיה 
 תקציב:  150,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   seventhseal
 דף הסרט ב־IMDb
 
החותם השביעי (בשוודית: Det sjunde inseglet) הוא סרט מאת הבמאי השוודי אינגמר ברגמן, אשר יצא לאקרנים ב-1957. הסרט נחשב לאחד הסרטים המצליחים ביותר של ברגמן.
עלילה

האביר אנטוניוס בלוק ונושא כליו ינס חוזרים לביתם בשוודיה מארץ הקודש, עשר שנים אחרי שעזבו כדי להשתתף במסע צלב. תושבי הארץ אחוזים אימה בשל המגפה השחורה הקוטלת רבבות, ורבים משוכנעים כי יום הדין קרב. המוות בא לקחת את אנטוניוס, אך הלה משכנע אותו לשחק נגדו שחמט ולהותירו בחיים כל עוד לא ניצח. בהפסקות בהתמודדות, רוכב אנטוניוס אל עבר טירתו.
ינס מציל נערה שתקנית מידיו של שודד, אותו הוא מזהה ככומר ששכנע את אדונו לצאת למסעות הצלב. הם פוגשים להקת שחקנים נודדים: יוף, מיה וסקאט. ינס מחלץ את סקאט מידיו של פלוג, נפח הכפר הזועם על כך שהשחקן נמלט עם אשתו. במהלך המסע מהרהר האביר בשאלת משמעות החיים וודאות המוות, ומבקש לשווא לשוב ולהאמין באלוהים. ינס מנסה לשכנעו כי לחייו אין תכלית ממילא, ועליו לקבל זאת. במהלך מסעם רואה יוף את האביר משחק עם המוות, ונמלט עם מיה ובנם. המוות מרמה במשחק ומנצח, ואומר לאנטוניוס כי יבוא לקחתו עם שחר. הנוסעים מגיעים לטירתו של האביר, שם הוא מתאחד עם אשתו. המוות מופיע בשעת הזריחה, בעוד אנטוניוס מתפלל בעיניים עצומות, ינס אדיש וציני והיתר משלימים עם גורלם באימה. הנערה השתקנית אף שמחה לקראתו.
יוף ומיה, שניצלו עם בנם הקטן, מתעוררים לבוקר שטוף שמש. יוף החולמני רואה ממרחק רב את אנטוניוס, ינס וכל האחרים רוקדים עם המוות.
שחקנים

מקס פון סידוב - האביר אנטוניוס בלוק
בנגט אקרוט - המוות
גונאר ביירנסטרנד - ינס, נושא הכלים
נילס פופה - יוף, שחקן
ביבי אנדרסון - מיה, אשתו של יוף
אוקה פרידל - פלוג הנפח
אינגה גיל - ליסה, אשת הנפח
אריק סטרנדמרק - סקאט, השחקן השלישי
ברטיל אנדרברג - רבאל, גנב וכומר לשעבר
גונל לינדבלום - הנערה השתקנית
אינגה לנדגרה - קארין, אשת אנטוניוס
מוד הנסון - מכשפה
הפקה

הסרט מבוסס במקור על הצגה שכתב ברגמן ב-1953 בשם "ציורי עץ", עבור תלמידים מהתיאטרון הראשי של מאלמה. ברגמן ביים אותו במאלמה, ולאחר מכן ביים אותו גם בנט אקרוט, השחקן שמשחק את מוות בסרט זה, בסטוקהולם. שם הסרט לקוח מחזון יוחנן ח' א', מפסקה המתארת את יום הדין שמופיעה בפתיחת הסרט ולקראת סופו: ”וּכְפִתְחוֹ הַחוֹתָם הַשְּׁבִיעִי וַתְּהִי דְמָמָה בַּשָּׁמַיִם כַּחֲצִי שָׁעָה”. הסרט צולם בשלושים יום ובתקציב של 150,000 דולר.
ברגמן הדגיש כי סרטו לא נועד להציג תמונה מדויקת של שוודיה של ימי הביניים או של ההיסטוריה. כך, לדוגמה, הגיבורים מתוארים כצלבנים אף על פי שמסע הצלב האחרון לארץ ישראל נערך קרוב למאה שנה לפני התפרצות המוות השחור. כמו כן, כת המלקים (פלגלנטים) מעולם לא הגיעה לשוודיה כמוצג בסרט, וציד מכשפות והעלאתן על המוקד לא רווח עד לתקופה מאוחרת בהרבה.
קבלה

הסרט זכה בפרס איגוד השופטים בפסטיבל קאן ב-1957, ובפרסים נוספים בתחרויות באירופה. הוא זכה לביקורות משבחות, ותרם רבות למעמדו של ברגמן כאחד מבכירי הבמאים בעולם. סצנות רבות ממנו זכו למחוות - חלקן פארודיות, למשל בסרטים "מונטי פייתון והגביע הקדוש", "מסע הכזבים של ביל וטד" ו"אהבה ומלחמה" של וודי אלן.
עזריה רפפורט, מבקר "מעריב", כתב כי הסרט הוא "סדרת צילומים שכל אחד מהם מושלם כיצירה בפני עצמו, מחרוזת מעמדים ותמונות שכל אחד מהם מהווה שלמות אמנותית". שמואל מור, מבקר "חרות", הצהיר: "לי, מכל מקום, גרם 'החותם השביעי' את החוויה המרגשת ביותר שחוויתי אגב צפייה במכלול סרטיו של ברגמן... אין ספק כי נדרש עוד זמן ומקום נוסף רב יותר כדי להתחיל רק את ניסיון תיאורו וסיכומו של סרט מרגש ומעורר מחשבה זה". ר. גבריאלית מ"דבר" התרשמה כי 'החותם השביעי' הוא "סרט מאזוכיסטי המעביר בך צמרמורת ומדכא את רוחך. מבחינה אמנותית זוהי חוויה גדולה, אם כי קשה להמליץ בלב שלם על ראיית סרט כזה".
הערות שוליים

↑  עזריה רפפורט, חידוש בארץ: קולנוע "אמנותי", מעריב, 28 בדצמבר 1961
↑  שמואל מור, דו-קרב עם המוות, חרות, 5 בינואר 1962
↑  ר. גבריאלית, המירוץ עם המוות, דבר, 5 בינואר 1962
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4710750-9  LCCN: n2003046688  LNB: 000320029  VIAF: 214004599   WorldCat (עם VIAF): 214004599 
משחק השחמט שנערך בין האביר אנטוניוס לבין המוות
ישראל לוי

ערך זה עוסק בחוקר תלמוד יהודי-גרמני. אם התכוונתם לרב צרפתי שכיהן כרב הראשי לצרפת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  7 בינואר 1841 אינוברוצלב, פרובינציית פוזן, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה
 פטירה:  8 בספטמבר 1917 (בגיל 76) ברסלאו, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 ענף מדעי:  חקר התלמוד
 מקום מגורים:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 מקום לימודים:  בית המדרש לרבנים בברסלאו אוניברסיטת ברסלאו
הרב ד"ר ישראל לוי (ר"י לוי; Israel Lewy;‏ 7 בינואר 1841, אִינוֹבְרוֹצְלַב, פרובינציית פּוֹזֶן, ממלכת פרוסיה – 8 בספטמבר 1917, ברסלאו, גרמניה) היה חוקר תלמוד יהודי-גרמני, פרופסור לתלמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו. נחשב למייסד השיטה הפילולוגית הטהורה בחקר התלמוד, לאבי הפילולוגיה התלמודית ואף למייסד מחקר התלמוד המודרני. נודע כחוקר מעמיק, קפדן וזהיר, מהראשונים ששילבו טכניקות מודרניות וביקורתיות בחקר התלמוד וחוקר התלמוד הראשון שהשתמש במחקריו באופן שיטתי בכתבי יד.
תלמידו הגדול של זכריה פרנקל.
התמקד בחקר משנת אבא שאול, מכילתא דרשב"י, ספרי זוטא וירושלמי נזיקין.
פרסומיו

מבוא ופירוש לתלמוד ירושלמי בבא קמא: פרקים א-ו (ירושלים, תש"ל) [1895–1917] (בגרמנית: Interpretation des palästinensischen Talmud-Traktates Nesikin).
Über einige Fragmente aus der Mischna des Abba Saul (Berlin, 1876)
תורגם  לעברית בידי אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' (אז"ר) - קטעים ממשנת אבא שאול, בתוך מסלות לתורת התנאים, תל אביב, תרפ"ח (ובמהדורות צילום נוספות).
Ein Wort über die "Mechilta des r. Simon" (Breslau, 1899)
Ein Vortrag über das Ritual des Pesach-Abends (1904)
ספר יובל לכבודו

בשנת תרס"א 1911, במלאת לו שבעים בית המדרש לרבנים בברסלאו הוציא לכבודו ספר יובל וביניהם חוקרי תלמוד ידועי שם. הספר יצא לאור במהדורה נוספת בפריז בשנת תרע"ד 1914 ושוב במהדורה חדשה בירושלים שלאחר קום המדינה בשנת תשל"ב 1972.
תפארת ישראל: מנחת תודה ומזכרת אהבה לכבוד מורנו ורבנו ישראל לוי ביום מלאת לו שבעים שנה / מאת תלמידיו וידידיו ומוקירי שמו; נערך על ידי מרדכי בראנן (גר') [בראן] ויצחק משה עלבאגען [אלבוגן] (נדפס מחדש), ירושלים: מקור, תשל"ב [ברסלאו, תרע"א-1911].
Festschrift zu Israel Lewy's siebzigstem Geburtstag / Herausgegeben von Marcus Brann und Ismar Elbogen (Breslau, 1911)
Compte rendu des mélanges Israël Lewy (Festschrift zu Israel Lewy’s 70. Geburtstag) / par Louis Ginzberg (Paris, 1914)
לקריאה נוספת

'ד"ר ישראל לוי, ברסלאו', בתוך: שמעון פדרבוש (עורך), חכמת ישראל במערב אירופה, ירושלים – תל אביב: הוצאת עוגן שליד הסתדרות העברית באמריקה בשיתוף עם הוצאת ספרים מ' ניומן, תשי"ט 1958, עמ' 291–296.
א"א אורבך, 'זכריה פרנקל, ישראל לוי, שאול הורוביץ, שלושת מורי התלמוד של הסמינר בברסלוי', מחקרים במדעי היהדות ב (תשנ"ח), 851–862.
שלמה זלמן הבלין, 'ר' ישראל לוי מברסלוי', נטועים ה (תשנ"ט), עמ' 89–99.
Das Breslauer Seminar: Jüdisch-Theologisches Seminar (Fraenckelscher-Stiftung) in Breslau: 1854-1938: Gedächtnisschrift [סמינר ברסלאו: הסמינר התאולוגי היהודי של ברסלאו (מכון פרנקל): 1854–1938: ספר זיכרון] / herausgegeben von Guido Kisch (Tübingen, 1963)
הערות שוליים

↑  יעקב זוסמן, אפרים אלימלך אורבך: ביו-ביבליוגרפיה מחקרית, האיגוד העולמי למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית, 1993, עמ' 26.
↑  לדברי יונה פרנקל, "ישראל לוי נחשב למייסד מחקר התלמוד המודרני, וכל חוקרי התלמוד מחשיבים עצמם תלמידי תלמידיו עד היום" (יונה פרנקל, מדרש ואגדה, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ז-1996, כרך ג, עמ' 964).
↑  יעקב זוסמן, 'ושוב לירושלמי נזיקין', בתוך: יעקב זוסמן, דוד רוזנטל (עורכים), מחקרי תלמוד, א', ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן-1990, עמ' 114, הערה 212א.
↑  יונה פרנקל, מדרש ואגדה, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ז-1996, כרך ג, עמ' 966. מאיר בר-אילן מביא בזיכרונותיו סיפור על אדיקותו היתרה של ר"י לוי (מאיר בר-אילן, מוולוז'ין עד ירושלים, תל אביב: הוועדה להוצאת כתבי הרב מאיר בר-אילן, תשל"א-1971, עמ' 377).
↑  תורגם לעברית על ידי אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' בספר מסלות לתורת התנאים, תל אביב: תרפ"ח.
↑  אפרים אלימלך אורבך, מחקרים במדעי היהדות (ערכו: משה דוד הר ויונה פרנקל), ירושלים: תשנ״ח, עמ' 728.
↑  יעקב זוסמן, 'ושוב לירושלמי נזיקין', בתוך: יעקב זוסמן, דוד רוזנטל (עורכים), מחקרי תלמוד, א', ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן 1990, עמ' 55–56.
↑  ושוב לתלמוד ירושלמי, מאמרו של יעקב זוסמן, מחקרי תלמוד א עמוד 70, הערה 67, וראו כולה נזיקין חדא מסכתא היא מאמרו של אלישיב שרלו המסביר ומרחיב את ההערה הזו (אתר academia.edu).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290097105171  GND: 139871551  ISNI: 0000 0001 1453 2399  LCCN: no2004070721  NKC: zmp20221155605  NLA: 35938472  RERO: 02-A012388918  Trove: 1154862  VcBA: 495/195378  VIAF: 100184605   WorldCat (עם VIAF): 100184605 
ישראל לוי
קורוליוב (עיר)

קורוליוב (ברוסית: Королёв) היא עיר במחוז מוסקבה שהוקמה בדצמבר 1938 על ידי ממשלת ברית המועצות בשם קלינינגרד, שם שנשאה לאורך כל התקופה הסובייטית ועד ה-8 ביולי 1996 עת הוענק לה השם קורוליוב, על שם המהנדס הראשי של תוכנית החלל הסובייטית, סרגיי קורוליוב. העיר מאכלסת את מרכז בקרת הטיסה של רוסקוסמוס ומאז ה-12 באפריל 2001 זוהי עיר סגורה (נאוקוגרד).
גאוגרפיה

העיר שוכנת מצפון מזרח למוסקבה והיא במרחק 23 קילומטר ממרכז המחוז ובמרחק של 6 עד 7 ק"מ מכביש הטבעת של מוסקבה. את גבולה המערבי של העיר חוצה כביש ירוסלבל, והעיר נושקת מדרום אל הפארק הלאומי "לוסייני אוסטרוב". מצפון ומזרח העיר גובלת עם חורשות ויערות שבהם פזורים בתי קיץ שונים.
היסטוריה

התיישבות סלאבית הייתה קיימת במקום עוד מן המאה ה-12 ולאורך המאות עברו וחלפו בה משלחות מסחר שונות. במאות ה-18 וה-19 הוקמו מספר מפעלי טקסטיל אולם לא הוקם יישוב קבע.
עד 1928 הכפר שהיה באזור נשא את השם פודליפקי, ובאותה שנה קיבל את השם קאלינינסקוי, ב-1938 הוענק לכפר מעמד של עיר והוא נקרא קלינינגרד. ב-1998 הפכה העיר לקורוליוב, על שם סרגיי קורוליוב, מהנדס החלל הראשי שעמד בראש מפעל הטילים של העיר. השם קלינין הוענק לה של שמו של מיכאיל קלינין, ראש ממשלת ברית המועצות ומדינאי סובייטי שהיה מעורב בשנות ה-20 וה-30 במפעל הארטילרי ששכן במקום.
ערים תאומות

לקורוליוב ארבע ערים תאומות:
רוסיה ז'וקובסקי, רוסיה
רוסיה מוסקבה, רוסיה
רוסיה חימקי, רוסיה
קזחסטן בייקונור, קזחסטן
ראו גם

מרתון החלל
מרכז בקרת הטיסה של סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה. צולם ב-21 באפריל 2004 (התאריך כתוב במסך העליון בתמונה מצד שמאל) .
איירטון סנה

אֱיירטוֹן סֵנַה דַה סילבַה (בפורטוגזית: ‏Ayrton Senna da Silvaקובץ:Ayrton senna da silva.ogg‏Ⓘ‏; 21 במרץ 1960, סאו פאולו - 1 במאי 1994, אימולה) היה נהג מרוצים ברזילאי, שלוש פעמים אלוף העולם של סבב הפורמולה 1, אשר נהרג בתאונה על המסלול הבין-לאומי אנצו ודינו פרארי בעיר אימולה באיטליה, שם התקיים גרנד פרי סן מרינו ב-1994. סנה נחשב לאחד מהנהגים הטובים ביותר בהיסטוריית המרוצים של פורמולה 1.
ביוגרפיה

אֱיירטוֹן סֵנַה דַה סילבַה נולד למשפחה עשירה. אביו היה חובב ספורט מוטורי והושיב אותו במכונית קארטינג כשאיירטון היה בן ארבע. כשהיה בן שלוש עשרה, הגיל המינימלי על פי חוק להשתתפות במרוצי הקארטינג, החל איירטון להתחרות ולנצח.
במרוץ הקארטינג הראשון שלו, שנערך ברחובות העיר ובמגרשי חניה, הגריל איירטון הצעיר את הזכות לזנק מהמקום הראשון וניצל את משקלו הקל וכישרונו כדי להוביל לפני נהגים מנוסים ממנו. בסופו של דבר התנגש בו אחד הנהגים מאחור והוציאו מהמרוץ.
ב-1977 זכה באליפות דרום אמריקה בקארטינג. מספר פעמים סיים במקום השני באליפות העולם אך לזכות בה לא הצליח.
הדרך לפורמולה 1

ב-1981 נסע סנה לאירופה כדי להתחרות במסגרות יותר רציניות מקארטינג. בשנתו הראשונה סיים במקום הראשון במרוצי פורמולה פורד 1600. בתקופה זו אימץ את שם נעוריה של אמו, סנה, משום שדה סילבה הוא שם נפוץ מאוד בברזיל.
ב-1982 השתתף במקביל בפורמולה פורד 2000 האירופית והבריטית. בשתיהן זכה במקום הראשון. תוצאות מצוינות אלה סייעו לו לקבל הזדמנות בפורמולה 3 הבריטית, אחת מהפורמולות החשובות ביותר, פרט לפורמולה 1. גם במסגרת זו זכה באליפות בהקדימו את מרטין ברנדל. רצף האליפויות בפורמולות המשניות לא נעלם מעיניהם של קברניטי קבוצות הפורמולה 1 ולאחר ששימש נהג מבחן בויליאמס, מקלארן וטולמן, נתנה לו זו האחרונה הזדמנות לנהוג עבורה במרוצי עונת 1984.
פורמולה 1 > בקבוצת טולמן

כמו רוב נהגי הפורמולה 1 החל סנה את דרכו בקבוצה קטנה, אשר מכוניותיה התקשו להצמד לאלה של הקבוצות המובילות. למזלו הצליחה קבוצת טולמן להעמיד מכונית סבירה באותה שנה שאפשרה לו להפגין את יכולתו על המסלול. ב-7 באפריל 1984 השיג את הנקודה הראשונה בקריירה שלו בגרנד פרי הדרום אפריקאי. שלושה מרוצים לאחר מכן, בגרנד פרי מונקו, זינק סנה מהמקום ה-13 אך הצליח בגשם השוטף לעקוף נהגים רבים, כולל ניקי לאודה, מי שזכה בסוף אותה עונה באליפות ולהיצמד למוביל אלן פרוסט. לרוע מזלו הופסק המרוץ בגלל הגשם בהקפה ה-31 והוא הסתפק במחצית הניקוד ובמקום השני. בכל זאת הייתה זו הופעתו הראשונה על הפודיום וזו שסימנה אותו ככוכב עולה בענף.
במרוצת השנים עתידות היו להתווסף לה תצוגות רבות של נהיגה מופתית בגשם אשר הקנו לסנה את המוניטין שלו כ"איש הגשם" של הפורמולה 1. הצטיינות בגשם נחשבת יוקרתית במיוחד מפורמולה 1, בגלל המיומנות המיוחדת שנדרשת על הכביש הרטוב ומכיוון שהמהירות האיטית יותר, המוכתבת לנהגים, מבטלת במידה רבה את יתרון המכוניות של יצרן האחד על האחר, ומאפשרת לבחון את יכולתם של הנהגים עצמם.
בהמשך העונה סיים פעמיים נוספות על הפודיום, במקום השלישי והתברג במקום התשיעי המשותף בדירוג הנהגים עם 13 נקודות, לצידו של נייג'ל מנסל, נהגה של קבוצת לוטוס העדיפה. אנשי לוטוס שמו לב לברזילאי הצעיר והביאו אותו כמחליפו של מנסל לקראת עונת 1985. סנה עבר לקבוצת לוטוס למרות שהיה לו חוזה לעונה נוספת עם קבוצתו הראשונה, ולצורך כך פיצה את טולמן על הפרת החוזה.