stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לו יהי
חיבור השיר

עוד לפני המלחמה החליטה נעמי שמר לכתוב מילים עבריות לשירם של הביטלס "Let It Be". לדבריה, היא לא אהבה את תרגום שם השיר ל"שיהיה", וחשבה שיש לתת לו את השם "לו יהי". עם פרוץ הקרבות, כתבה את המילים המבטאות תקווה לסיום מהיר של המלחמה ודאגה לשלומם של חיילי צה"ל ("זה סוף הקיץ, סוף הדרך, תן להם לשוב הלום / כל שנבקש – לו יהי"). אף כי פול מקרטני עצמו פירש את מילות השיר בצורה שונה מהבנתה של נעמי שמר והסביר כי "Let it Be" הוא "אל תדאג – הנח לדברים להיות כפי שהם".
כשהשמיעה שמר את השיר לזמרת חוה אלברשטיין כדי שתבצעו, טען מרדכי הורוביץ, בן זוגה של שמר, שחזר משירות מילואים, כי יש להתאים לשיר זה מנגינה מקורית, במקום הלחן של "Let It Be", ואמר לה: "אני לא אתן לך לבזבז את השיר על מנגינה של זרים; זו מלחמה יהודית ותכתבי לה מנגינה יהודית". שמר שינתה את הלחן כך שיתאים למילים העבריות. בערב חג הסוכות 1973 ביצעה אותו שמר בתוכנית מיוחדת של הטלוויזיה הישראלית "מפגש אמנים", וזמן קצר לאחר מכן הקליטה אותו יחד עם שלישיית הגשש החיוור. אלברשטיין, שמר ו"הגששים" שרו אותו בפני החיילים הלוחמים, והוא הפך לשיר המבטא את הכאב והתקווה שקיננו בהם בעת המלחמה. כן ביצעו אותו אומנים נוספים שבאו להופיע בפני הלוחמים, כמו עליזה קשי. השיר, בביצוע של חוה אלברשטיין ושולי נתן, נכלל בתקליטי אוספים של שירי מלחמת יום הכיפורים שהופיעו בסוף 1973 ותחילת 1974 וזכה לתשבחות.
השיר בביצוע אלברשטיין נכלל באלבומה "לו יהי" (1973), וזה של שמר ו"הגששים" נכלל באלבום "הגשש החיוור בשירי נעמי שמר" (1979).
הבית השני של השיר ("אם המבשר עומד בדלת, תן בשורה טובה בפיו, כל שנבקש – לו יהי") הושמט לאחר מכן מרוב הביצועים (למעט מהביצוע של חוה אלברשטיין), מפני שנעמי שמר התרשמה שמילותיו אינן מתאימות לאווירה הקשה שהייתה בתקופת המלחמה ולמספר המשפחות שקיבלו בשורות איוב.
גרסאות כיסוי

השיר זכה במשך השנים לגרסאות כיסוי רבות.
יונתן שינפלד ואיציק דדיה הוציאו את השיר בינואר 2001.
שרית חדד הוציאה את השיר ב-2004.
דני גרנות הוציא את השיר בינואר 2013.
דוד ד'אור והפילהרמונית הוציאת את השיר באוקטובר 2019.
המכביטס הוציאו את השיר בספטמבר 2020.
הזמרים רן דנקר ויובל דיין במשכן הנשיא בפני נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בעת ביקורו בישראל ביולי 2022, בשילוב עם השיר Let It Be.
חבורת זהו זה! והגששים שייקה לוי וגברי בנאי ביצעו את השיר בעיבודו של אמיר לקנר בסוף אוקטובר 2023.
אליעזר קררי

אין תמונה חופשית
אליעזר קררי (1895–1974) היה מחנך ציוני, מנהל הגימנסיה העברית בלבוב, מייסד הגימנסיה הריאלית בראשון לציון ומנהלה במשך שלושים שנה.
קורות חיים

נולד לקלונימוס (קלמן) ולבלהה פורמן ב-1895 בעיר לבוב שבחבל גליציה. בצעירותו למד בגימנסיה ואחר כך באוניברסיטה (וטרינריה). קררי גדל במשפחה דתית, הכיר ושלט במקצועות היהדות והיה פעיל מאוד בחוגים הציונים בגליציה.
כבוגר אוניברסיטה עבר פורמן קורס של קצינים משכילים, בסופו הוצב במלחמת העולם הראשונה בחטיבה אוסטרית שהייתה מסופחת לגיס גרמני. מחלקתו מנתה ששים חיילים מלאומים שונים. במהלך הקרבות נפצע קררי בירכו מרסיס של פגז תותח. על תפקודו במלחמה הוענקו לו שלוש מדליות, שתיים מהן צל"שים. הצל"ש הראשון ניתן על שביית שמונה חיילים רוסים. הצל"ש השני, שהשפיע על המערכה באזור שבו הוא נלחם, זיכה אותו במלגה כספית חודשית לכל ימי חייו, מלגה עליה ויתר מאוחר יותר.
ב-1919, לאחר המלחמה, הוזמן קררי לביאליסטוק כדי להקים שם גימנסיה עברית. הוא עמד בראש הגימנסיה עד הכיבוש הסובייטי ב-1920. מביאליסטוק שב קררי ללבוב, שם לימד בבתי ספר תיכוניים, בסמינר למורים עבריים ואחר כך היה למנהל הגימנסיה העברית בלבוב. בין היתר כיהן גם כנשיא האגודה הציונית של לבוב, "צעירי יהודה", שנוסדה עוד בשנת תרע"ג (1913).
כציוני נלהב רצה פורמן, עוד בהיותו בפולין, לעברת את שם משפחתו. תחילה בחר בשם "עגלון", תרגום מקורב של השם פורמן, שפירושו "אדם נוסע". לאחר שעלה ארצה שינה את שמו בשנית ל"קררי", הנגזר מהמילה התלמודית "קרר", שפירושה בתלמוד הוא "אדם הנוהג בקרון".
קורות חיים > בארץ ישראל

ב-1923 הגיע קררי לארץ ישראל כתייר, כדי להכיר את הארץ בטרם יעלה אליה. בניגוד לרוב הנוער הציוני בגליציה, היה קררי מבוסס מבחינה כלכלית ויכול היה להרשות לעצמו את הביקור בארץ. ב-1925 עלה לארץ ישראל יחד עם אנשי קבוצת שילר, שהוא נמנה עם מייסדיה. אשתו לעתיד, פניה לבית וולושין, הצטרפה לגרעין הקבוצה בחו"ל והם התחתנו בארץ כשהקבוצה הייתה עדיין בתקופת ה"הכשרה" שלה בקיבוץ קריית ענבים. בקבוצת שילר עסק קררי בחקלאות, והיה אחראי להקמת רפת. הוא רכש את הפרות בחו"ל והביאן לארץ. במאורעות 1929 פונתה קבוצת שילר לרחובות, למעט מספר גברים, בהם קררי, שנותרו להגן על המקום. קררי ומשפחתו חיו בקבוצת שילר כשבע שנים, עד שעזבו מסיבות משפחתיות לראשון לציון.
כאמור לעיל, קררי היה זכאי למלגה בשל הצטיינותו במלחמת העולם הראשונה, והמלגה הגיעה אליו גם בארץ ישראל. לאחר ליל הבדולח (9 - 10 בנובמבר 1938) הודיע קררי לשלטונות בגרמניה כי הוא מוותר על המלגה, כמחאה.
בראשון לציון עסק קררי תחילה בחקלאות, אך ביקש לשוב להוראה ולהקים תיכון. ב-1932 הוזמן לכהן כמורה לביולוגיה וכמחנך ראשי בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. ב-1939 יסד ב-ראשון לציון את הגימנסיה הריאלית והיה מנהלה במשך שלושים שנה, עד 1969. הבעלות על הגימנסיה נרשמה על שם "ועד הורים להפצת השכלה" שחבריו היו מהורי התלמידים ונבחרו מדי שנה בשנה מחדש, בהכוונה של קררי, כל עוד בניהם למדו בגימנסיה. הניהול הארגוני, הפדגוגי והפיננסי היו בטיפולו ובאחריותו של קררי. הוא נהג לבחור את מורי המוסד בקפידה, קבע בגימנסיה שיטות לימוד מתקדמות, והנהיג בה מגמות לימוד שונות, מעבר למקובל באותו זמן, לרבות מעבדות לאלקטרוניקה וכימיה. קררי הנהיג בגימנסיה תלבושת אחידה לתלמידים, נוהג חריג באותה עת, ונודע בקרב תלמידיו בשיטות ענישה מקוריות, בהן שינון פסוקים מהתנ"ך.
במהלך כהונתו עברה הגימנסיה לבעלות עיריית ראשון לציון. כהוקרה לפעילותו החינוכית של קררי החליטה עירית ראשון לציון לקרוא את הגימנסיה הריאלית על שמו עוד בחייו, ועוד בהיותו מנהלה.
בצד הגימנסיה הקים קררי סניף מקומי של ארגון "בית המקרא", שבו עסקו בלימוד ומחקר של התנ"ך. במסגרת זאת צורף קררי לחוג התנ"ך שקיים דוד בן-גוריון בביתו בירושלים.
קררי נפטר בראשון לציון בכ' בתמוז תשל"ד, 10 ביולי 1974.
זוטרופוליס 2

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ארד בוש 
 הופק בידי:  חברת וולט דיסני אולפני ההנפשה של וולט דיסני
 תסריט:  ג'ארד בוש 
 מדבבים:  ג'יניפר גודווין (Judy Hopps) ג'ייסון בייטמן (Nick Wilde) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אולפני ההנפשה של וולט דיסני, סרטי וולט דיסני 
 חברה מפיצה:  אולפני וולט דיסני 
 הקרנת בכורה:  26 בנובמבר 2025
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט באדי קאפ, סרט הרפתקאות, סרט לכל המשפחה 
 סרט קודם:  זוטרופוליס
 סרטים בסדרה:  זוטרופוליס
 דף הסרט ב־IMDb
 
זוטרופוליס 2 (באנגלית: Zootopia 2) הוא שמו של הסרט ה-64 בסדרת סרטי ההנפשה הקלאסיים של אולפני ההנפשה של וולט דיסני. הסרט יהיה סרט הרפתקאות קומי. הסרט הוכרז רשמית על ידי מנכ"ל דיסני, בוב אייגר, בפברואר 2023. הסרט צפוי לצאת לאקרנים ב-26 בנובמבר 2025.
תקציר העלילה

הבלשים ג'ודי הופס וניק ויילד חייבים ללכת בתור סמויים במארש מרקט כדי לפצח את המקרה כשהם מוצאים את עצמם על שובל מתפתל של זוחל מסתורי.
מדבבים

ג'יניפר גודווין בתפקיד הארנבת ג'ודי הופס.
ג'ייסון בייטמן בתפקיד השועל ניק ויילד.
קי הוי קואן בתפקיד גארי, נחש אותו פגשו ניק וג'ודי.
הפקה > רקע

הסרט "זוטרופוליס" (2016) היה לסרט השני הרווחי ביותר בהיסטוריה של חטיבת ההנפשה של דיסני לתקופתו (אחרי "לשבור את הקרח"). כשנשאלו לגבי האפשרות לסרט המשך ציינו במאי הסרט הראשון, ביירון הווארד וריץ' מור, שלאחר שכבר בנו את היקום שבו מתרחש הסרט, כתיבת המשך תהיה קלה יותר, מה גם שישנם רעיונות רבים שלא נעשה בהם שימוש בסרט הראשון.
בין השנים 2020 ל-2022, על רקע מגפת הקורונה והשפעותיה על הרגלי הצפייה של הציבור בסרטי קולנוע, ומסיבות נוספות, לא הצליחה דיסני ליצור סרט מונפש שובר קופות בסדרי הגודל אליהם הייתה מורגלת. "ריה והדרקון האחרון" ו"עולם מוזר" לא הצליחו להרוויח בקופות הקולנוע, וגם "אנקאנטו", אף על פי שנחשב ללהיט, לא הרוויח כמצופה. על רקע זה, כמו גם על רקע הצלחתם של אולפני הנפשה אחרים להציג להיטים קופתיים, נאלצה דיסני לגבש תוכנית להחזרת אולפני ההנפשה שלה לרווחיות. לאור זאת, בשיחה עם בעלי המניות של דיסני בפברואר 2023, הודיע בוב אייגר, מנכ"ל החברה, כי בשנים הקרובות יתמקדו אולפני ההנפשה של וולט דיסני ופיקסאר בזיכיונות מצליחים שמהווים השקעה בטוחה, והכריז על הפקת שלושה סרטי המשך מזיכיונות רווחיים במיוחד, "לשבור את הקרח 3" ו"זוטרופוליס 2" מאולפני דיסני, ו"צעצוע של סיפור 5" מפיקסאר, שקודמיהם הרוויחו למעלה ממיליארד דולר כל אחד, והיו מועמדים או זכו בפרס אוסקר. במקביל הודיע אייגר על פיטוריהם של 7,000 מעובדי החברה, מהלך שצפוי לחסוך לדיסני 5.5 מיליארד דולר.
הפקה > כתיבה

עם הכרזת הסרט על ידי אייגר, אישר ג'ארד בוש שהוא מעורב בכתיבת התסריט.
קרלוס סלינס

קרלוס סלינס דה גורטרי (בספרדית: Carlos Salinas de Gortari; נולד ב-3 באפריל 1948) הוא כלכלן ופוליטיקאי מקסיקני, שכיהן כנשיא מקסיקו בין השנים 1988 ל-1994. סלינס נולד במקסיקו סיטי, וב-1966 הצטרף למפלגה המהפכנית המוסדית (PRI). הוא למד כלכלה באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו, וקיבל דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1978.
ב-1982 מונה לשר התכנון והתקצוב בממשלתו של מיגל דה לה מדריד. ב-1988 נבחר בעצמו לנשיא. במהלך כהונתו כנשיא מקסיקו פתח במשא ומתן עם ארצות הברית וקנדה שהוביל לחתימת הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה. הוא קרא למדיניות הכלכלית שלו "ליברליזם חברתי", שהייתה למעשה נאו-ליברלית. לאחר תום כהונתו פקד את מקסיקו המשבר הכלכלי הקשה ביותר בהיסטוריה של המדינה, ובשל כך הוטחו כלפיו האשמות רבות ואף איומים על חייו. בעקבות זאת עזב סלינס את מקסיקו, והשתקע לאירלנד. הוא שב למקסיקו בשנת 2003.
ביוגרפיה

קרלוס סלינס דה גורטרי נולד בשנת 1948 במקסיקו סיטי והיה בנו של סנאטור מקסיקני בקונגרס הפדרלי. סלינס הצטרף, דרך קשריו המשפחתיים, למפלגה המוסדית המהפכנית (PRI) השלטת בגיל 18 ולמד כלכלה באוניברסיטה הלאומית האוטונומית שך מקסיקו ובאוניברסיטת הרווארד, וסיים את לימודיו עם דוקטורט בשנת 1978. עוד משנת 1971 ואילך מילא תפקידים חשובים יותר בענייני כלכלה בממשלה ונתמך בעלייתו הפוליטית על ידי מיגל דה לה מדריד, שהיה אחד הפרופסורים שלו באוניברסיטה האוטונומית הלאומית. כשהפך מדריד לנשיא מקסיקו בשנת 1982, הוא מינה את סלינס לשר התכנון והתקצוב שלו, תפקיד שסלינס מילא עד שדה לה מדריד מינה אותו בשנת 1987 להיות יורשו כמועמד לנשיאות ה-PRI בבחירות הקרבות אשר התקיימו בשנת 1988, בהם סלינס ניצח דרך ההונאות של מפלגתו, בדומה לקודמיו.
אף מועמד ל-PRI בבחירות לנשיאות לא זכה בפחות מ-70% מהקולות העממיים מזה 60 שנה לפי רישום התוצאות הסופי. אולם בבחירות ביולי 1988 זכה סלינס ב-50.4 אחוז מהקולות, על פי נתוני השיאים הרשמיים; מפלגות האופוזיציה טענו כי חלקו הכולל של סלינס בהצבעה היה נמוך עוד יותר אלמלא מפלגת ה-PRI הייתה נוקטת בהונאות הצבעה. כנשיא המשיך סלינס למשול לנוכח ההידרדרות וההפרטה הכלכלית של מקסיקו שהתקיימה עוד מתקופת דה לה מדריד. הוא מכר מאות תאגידים ממשלתיים לא יעילים למשקיעים פרטיים והוציא חלק מהתמורה על תשתיות ושירותים חברתיים. דוגמה לכך היא ההפרטה של חברת התקשורת הלאומית - טלפונוס דה מחיקו - והעברתה למקורב הממשל קרלוס סלים.
סלינס גם נקט בצעדים לפתיחת הכלכלה המקסיקנית המוגנת הן להשקעות זרות והן לתחרות זרה. בשנים 1991–1992 ממשלתו ניהלה משא ומתן משותף להסכם הסחר החופשי באמריקה הצפונית (NAFTA), ביחד עם ארצות הברית וקנדה, שהפחית את המכסים בין המדינות עם כניסתו לתוקף בשנת 1994. NAFTA התקבלה בהפגנות מצד כמה מקסיקנים, ובמיוחד הפוליטיקאי זפטיסטאס, שהנהיג התקוממות במדינת צ'יאפס בדרום המדינה; התקוממות אשר דוכאה במהירות. השחיתות השלטונית הרבה בתוך מקסיקו וקשיי ההסדר השלטוני הובילו לשפל כלכלי חריף במקסיקו שהוחמר לאחר ירידתו של סלינס מהנשיאות והיה גורם מרכזי לנפילת ה-PRI מהשלטון בשנת 2000. בנוסף על כך, סלינס קידם סדרת תיקונים חוקתיים עבור חוקת 1917 המקסיקנית.
במהלך כהונתו, ממשלתו של סלינס נפגעה גם מגילויים של שערוריות והתנקשויות של פוליטיקאים בכירים. זמן קצר לאחר שפרש מתפקידו בנובמבר 1994, נעצר אחיו ראול סלינס דה גורטרי והואשם משפטית בעוון שותפות באחת הרציחות. בנוסף, כלכלת המדינה קרסה בדצמבר, וקרלוס סלינס הואשם על חלקו בדבר. לאחר מכן הוא נכנס לגלות אשר הטיל על עצמו במשך כחמש שנים באירלנד לפני שהתיישב מחדש במקסיקו. במהלך תקופה זו ראול הורשע, והצרות המשפחתיות נמשכו כאשר אח אחר, אנריקה, נרצח בשנת 2004. בשנה שלאחר מכן בוטל עונשו של ראול, ובשנת 2008 הוא פוטר מתפקידיו המדיניים באשמת "העשרה בלתי-צודקת". למרות קשיים כאלה, קרלוס המשיך להיות בעל השפעה בהליך הפוליטיקה של מקסיקו במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.
ישעיה בנט

| --- | --- |

 לידה:  1792 תקנ"ב
 פטירה:  18 בדצמבר 1864 (בגיל 72 בערך) י"ט בכסלו תרכ"ה נאג'קאלו, הונגריה 
 תקופת הפעילות:  ? – 18 בדצמבר 1864 
 
הרב ישעיה בנט (תקנ"ב, 1792–י"ט בכסלו תרכ"ה, 18 בדצמבר 1864) היה ראב"ד של קהילת קאליב ומחוז סבולץ'.
קורות חייו

נולד לרבי מרדכי בנט, ונישא לביתו של הרב אלעזר לעוו  אבד"ק סאנטוב ומיקאלוש.
בתחילה היה רב בנאחוד בבוהמיה, ובשנת תקפ"ד (1824) לערך מונה לרב במילזיץ (מילזוב) במוראביה, ובשנת ת"ר (1840) נהיה רבה של קאליב ושל מחוז סבולץ' בהונגריה.
היה בין ששת הרבנים שחתמו על הבקשה מהקיסר פרנץ יוזף להתיר הקמת קהילות אורתודוקסיות נפרדות.
משפחתו

בנו רבי ישכר בעריש אברהם בנט, אבד"ק קאלוב
חתנו רבי אברהם יצחק גליק, אבד"ק טאלטשעווא
חתנו רבי יוסף אליהו הכהן זעלפריינד, ד"ר בנאדש האלאס (אנ'), ונקבר בבית החיים שם.
לקריאה נוספת

משה אלכסנדר זושא קינסטליכר, החתם סופר ובני דורו: אישים בתשובות חתם סופר, בני ברק, תשנ"ג, ערך ישעיה בנעט
הערות שוליים

↑  ראה מפרי הגן ח"ב עמ' 30-32
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1060274655  NTA: 411173812  VIAF: 311443644   WorldCat (עם VIAF): 311443644 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ין קירקפטריק

ג'ין קירקפטריק (באנגלית: Jeane Kirkpatrick;‏ 19 בנובמבר 1926 – 7 בדצמבר 2006) הייתה שגרירת ארצות הברית באו"ם, והאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
חייה

קירקפטריק נולדה באוקלהומה וסיימה לימודים לתואר ראשון בברנרד קולג' (אנ'), מכללת נשים הקשורה לאוניברסיטת קולומביה, בשנת 1948. היא קיבלה תואר שני מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1950 והגישה דוקטורט במכון למדע המדינה פריז.
הייתה מרצה למדע המדינה באוניברסיטת ג'ורג'טאון החל משנת 1967 ובשנת 1973 קודמה לדרגת פרופסור. בשנת 1975 היא פרסמה ספר על נשים בפוליטיקה. קירקפטריק הייתה חברת המפלגה הדמוקרטית ותמכה במדיניות חוץ נצית. בתחילת 1977 שמה עלה כמועמדת לשגרירת ארצות הברית בישראל. אולם בהמשך נשיאותו של קרטר היא ביקרה אותו בחריפות על מדיניות החוץ שלו, במאמר בקומנטרי. המאמר הובא לידיעת רייגן במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1980, ורייגן הזמין אותה לפגישה ממנה היא יצאה תומכת של רייגן. בכך הייתה מקבוצה של נאו-קונסרבטיבים שעברו למפלגה הרפובליקנית לאור ביקורתם על ממשלו של ג'ימי קרטר ובשל תמיכתם במדיניות החוץ הנצית של רייגן. במהלך ימי ההכנה לתחילת כהונתו של רייגן כנשיא היא נקבעה כמועמדת לתפקיד שגרירת ארצות הברית באו"ם.
קירקפטריק נודעה ביותר בשל המאמר שלה Dictatorships and Double Standards ("דיקטטורות וסטנדרט כפול") שנחשב לאחד מהטקסטים הקנוניים של הנאו-קונסרבטיבים.
בשנת 1985 העניק לה הנשיא רייגן את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
קירקפטריק נפטרה בביתה ב-7 בדצמבר 2006 לאחר שסבלה מאי-ספיקת לב.
הערות שוליים

1 2  רזי גוטרמן, מאמר נגד קארטר הביא למינוי ג'ין קירקפטריק לשגרירה באו"ם, מעריב, 25 בדצמבר 1980
↑  מי מפחדת מפוליטיקה, מעריב, 21 בינואר 1975
↑  עידו דיסנצ'יק, מי יהיה שגריר ארה"ב בישראל, מעריב, 3 במרץ 1977
↑  מרדכי ברקאי, גי'ן קירקפאטריק – נציגת ארה"ב באו"ם, דבר, 22 בדצמבר 1980
↑  תרגום לעברית של המאמר, באתר "מידה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300664705171  PLWABN: 9810688776505606  BnF: cb12388752q (data)  GND: 119012685  ISNI: 0000 0001 1769 4852  LCCN: n50048591  LNB: 000020138  NARA: 10581295  NKC: mub2013770686  NTA: 068078234  SNAC: w68f2334  SUDOC: 032965443  VIAF: 71474039   WorldCat (עם VIAF): 71474039 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סיירת מערכה

סיירת המערכה אה"מ הוד, סיירת המערכה הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם
סיירת מערכה היא סוג של סיירת, שהייתה בשימוש במחצית הראשונה של המאה ה-20.
היסטוריה

בתחילת המאה ה-20 הופיע סוג חדש של סיירת, סיירת מערכה. סיירת המערכה צמחה בצי הבריטי ומטרתה הייתה לשלב את מהירותה של הסיירת ויכולת התמרון שלה עם עוצמת האש של אוניית המערכה. אונייה זו נועדה למלא את החלל שבין הסיירת הקלאסית לאוניית המערכה. הוגה הרעיון היה אדמירל סר ג'קי פישר, לורד הים הראשון (תפקיד מקצועי בפיקוד על הצי הבריטי, שיש להבחינו מתפקיד הלורד הראשון של הימיה שהוא תפקיד פוליטי). פישר רצה לחסוך, מחד, בהוצאות העצומות של הצי, ומאידך לשמור על עליונותה הימית של בריטניה. כדי להשיג יעד זה הוציא פישר מהשירות את הצי העצום של אוניות מערכה מיושנות, ועמן סיירות משוריינות ומוגנות, שלהן קרא "ערב רב של גרוטאות חסרות ערך". את מקומן של אוניות אלה היו אמורות לתפוס סיירות המערכה. עד הופעתו של טיפוס אונייה זה, היה מקובל שכל אונייה חייבת להיות משוריינת ברמה כזו, שתוכל לעמוד בפני תותחיה שלה. בסיירות המערכה נזנח עיקרון זה; האוניות היו בעלות תותחים כבדים כשל אוניות מערכה, אך בעלות שריון קל יחסית. בזכות הקרבת השריון היו יכולות לשאת מנועים חזקים יותר, שהקנו להן מהירות רבה וטווח גדול. סיירות המערכה היו מסוגלות להשיג ולהטביע כל אונייה קטנה מהן, ולחמוק מכל אונייה כבדה מהן. הן לא היו אמורות להיכנס לקרב מול אוניות מערכה, אלא לזהות את האויב ולהטריד אותו, עד שיתערבו אוניות המערכה.
לאחר שעזב פישר את הצי נדחק הרעיון, ומעט אוניות מדגם זה נבנו. אולם כאשר התחילה מלחמת העולם הראשונה שב אדמירל פישר הסוער והכריזמטי לתפקידו, והיה ברור כי סוג זה של אוניות עומד לקבל דחיפה משמעותית.
סיירות המערכה היו אוניות קלות משמעותית מאוניות המערכה, אך היו כבדות ומסורבלות יותר מאשר סיירות רגילות (אפילו הכבדות שבהן), כדי שיוכלו לעמוד במשקל ובעוצמה של תותחים כבדים. הרעיון היה שאונייה מטיפוס זה תוכל להטביע כל כלי שיט אחר, למעט אוניות מערכה, שמהן תוכל לנתק מגע במהירות. גם הצי הגרמני השקיע בסיירות מערכה; ההבדל ביניהן היה במוקד הוויתור: הבריטים העדיפו לוותר על שריון לטובת המהירות, ואילו הגרמנים העדיפו שריון חזק יותר על פני המהירות. 
בקרב איי פוקלנד, ב-8 בדצמבר 1914, ביצעו סיירות המערכה את תפקידן המוגדר: במרחק גדול מבסיסי הבית שלהן, הצליחו שתי סיירות מערכה בריטיות, בסיוע חמש סיירות משוריינות וקלות, להטביע שייטת גרמנית שמנתה חמש סיירות. ואולם, בקרב הימי הגדול ביותר במלחמה, קרב יוטלנד, כאשר סיירות המערכה בשני הצדדים נלחמו זו בזו, הוכיחו עצמן סיירות המערכה הגרמניות כעדיפות על הבריטיות. שלוש סיירות מערכה בריטיות טובעו בקרב, ורק מעטים מאנשי צוותן נותרו בחיים.
לאור תוצאות הקרב, וללא חסותו של אדמירל פישר (פישר מונה לתפקיד לורד הים הראשון שוב, עם תחילת מלחמת העולם, ופרש מתפקידו ב-15 במאי 1915), בוטלו רוב ההזמנות לבניית אוניות מסוג זה. העדיפות חזרה לאוניות המערכה. התקדמות הטכנולוגיה אפשרה לבנות אוניות מערכה שהצליחו לשלב מהירות גבוהה עם שריון מתאים וחימוש כבד, ובכך למעשה היו יכולות ליטול על עצמן את תפקידה של סיירת המערכה.
מיכאל אלבין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 באפריל 1944 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 נהרג:  3 באוגוסט 1985 (בגיל 41) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פעילות בולטת:  ממייסדי הירחון "מוניטין" והשבועון אנשים
 ידועה בשל:  פעיל בבורסה, ומנהל הפעילות של "קבוצת אייזנברג" בישראל
 השכלה:  מדעי החברה ומתמטיקה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית
 עיסוק:  איש עסקים ופעיל פוליטי בליכוד
 מפלגה:  הליכוד 
 בת זוג:  גליה אלבין
 
מיכאל יעקב (מיקי) אלבין (4 באפריל 1944 – 3 באוגוסט 1985) היה איש עסקים ופעיל פוליטי ישראלי.
ביוגרפיה > הקרע עם אייזנברג

בעקבות משבר מניות הבנקים והאינפלציה הגבוהה נפגע שווי החברות בקבוצת אייזנברג. נוסף על כך צברה אתא הפסדים כבדים והגיעה לסף פשיטת רגל. שאול אייזנברג וממשלת ישראל הגיעו להסכמה כי יוזרם למפעל הון בסך 10 מיליון דולר, אך הוא המשיך להפסיד וניסיון מכירה שלו נכשל. ב־29 באוקטובר 1984 מונה לו כונס נכסים. עובדי המפעל נאבקו למניעת סגירתו במאבק תקשורתי שהכביד על עסקי הקבוצה. בינתיים עלה חשד לוויסות מניותיו של המפעל, שלמרות הקשיים עלו משער של 100 שקל ל־1,600 בשנים שלפני סגירתו. במאי 1984 הודיע אלבין שהוא פורש מקבוצת אייזנברג, וביולי עשה זאת גם זוכוביצקי. בעיתונות פורסם שאייזנברג חשד כי אלבין מעל בכספי הקבוצה או הפיק רווחים אישיים על חשבונה, אך כל הצדדים הכחישו את החשדות. באותם ימים הודיע אייזנברג כי הוא מתכוון למכור את קבוצת החברות כולה, למעט החברה לישראל ובנק הספנות. אייזנברג גם האשים את אלבין וזוכוביצקי כי ללא ידיעתו השתמשו בכספו למימון השקעה בחברת הטקסטיל האמריקנית "יונייטד מרצ'נד", שעליה השתלטו עם שני חבריהם לספסל הלימודים בתיכון, מנחם עצמון ועוזי רסקין. עצמון, שהיה באותה עת מנכ"ל משותף של החברה לישראל, ועורך הדין רם כספי מונו בוררים בין אלבין לאייזנברג, כדי לקבוע את חלוקת הנכסים ביניהם. בבוררות נקבע כי אייזנברג יקבל את מלוא הבעלות בפריון בתמורה למניות של החברות נחושתן ואמישר. זוכוביצקי היגר לארצות הברית ואלבין עבר בתחילת 1985 להתגורר בלונדון.
ביוגרפיה > מותו

ביום שישי 2 באוגוסט 1985 הוזמן אלבין לתשאול ביחידה הארצית לחקירות הונאה, שהייתה ממוקמת אז במשרדי שלוחת המטה הארצי ביפו. הוא נחשד בהונאה בפעילותו בבורסה בשנות הגאות שלה (לפני משבר 1983), במעילה בכספי אייזנברג ובפעולות מרמה במניות אתא לפני שקרסה. בתום התשאול הוחלט לעצור אותו והוא ביקש להיוועץ בפרקליטו. החקירה נמשכה, באופן חריג, בשבת כדי לסיימה ובכך להימנע מלהביא את אלבין לפני שופט ביום ראשון ולמנוע אי־נעימות ממנו. במהלך החקירה ביום שבת הוא לא שיתף פעולה, והחוקרים הודיעו לו שהם מתכוונים לבקש את הארכת מעצרו ב־15 ימים נוספים. אלבין ביקש שישאירו אותו לבד בחדר לכמה דקות כדי לחשוב. הוא מצא את מותו בנפילה מחלון החדר, שהיה בקומה השלישית. נסיבות הנפילה אינן ברורות היות ששהה לבדו בחדר בעת ההתרחשות, ועלו סברות שונות – שהייתה זו התאבדות או ניסיון בריחה כושל. זו הייתה גם מסקנתו של השופט חיים אילת, סגן נשיא בית משפט השלום בתל אביב, שהתבקש לחקור את האירוע. כך גם נקבע בחקירת המשטרה.
אלבין נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
ביוגרפיה > לאחר מותו

לאחר מותו נמשכה החקירה, וכארבעים אנשי עסקים ומשקיעים נחקרו על פעולות שעשו בבורסה. השר אברהם שריר גם נחקר במשטרה לגבי כספים שקיבל לחשבונו מאלבין, ולהגנתו אמר שהיו אלה כספי מתנה לחתונת בתו. יונתן זוכוביצקי שהה בעת מותו של אלבין בניו יורק, ולא חזר לישראל במשך 12 שנים. חקירת המשטרה הסתיימה ביולי 1986 ללא ממצאים ברורים.
בדצמבר 1987 החליט היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש לסגור את התיק נגד גדעון גדות, מיכה רייסר, ניסים משעל, וישראל סגל שקיבלו אופציות מאלבין. חריש קבע כי אין במעשיהם משום עבירה פלילית והעביר את התיק לטיפול בעניינם של עובדי רשות השידור לבית הדין למשמעת של עובדי רשות השידור. במרץ 1988 חשף העיתון "חדשות" כי היקף חלוקת האופציות של אלבין הייתה רחבה משחשבו קודם לכן וכי הוא חילק אופציות לכ-150 אנשי תקשורת, פוליטיקה, כלכלה וביטחון. בבית הדין למשמעת טענו משעל וסגל שכלל לא היו מודעים לקבלת האופציות. בית הדין זיכה אותם וקבע שלא הוכח שאלבין ניסה להשפיע על הסיקור שלהם או שלסגל ומשעל הייתה אפשרות לסייע לאלבין.
על שמו של מיקי אלבין קרויה "קרן מיקי אלבין", שמאז 1994 מעניקה מדי שנה את הפרס לתסריט הקולנוע המצטיין בישראל.
אלמנתו של אלבין, גליה, תרמה את יצירת האמנות "12 השבטים" של מרסל ינקו למוזיאון בעין הוד לזכרו של בעלה.
ביוגרפיה > חיים אישיים

אלבין הכיר את גליה ב־1977, כשהצטרף למפלגה הליברלית והיא הייתה פעילה במפלגה. לזוג נולדו שני ילדים: שמואל ודניאלה. גליה אלבין המשיכה את הקריירה שלה כאשת עסקים לאחר מותו.
עין הוד

ערך זה עוסק בכפר אמנים בישראל. אם התכוונתם לציור מאת הצייר הישראלי יחזקאל שטרייכמן, ראו .
| --- | --- |
 הסטודיו של מרסל ינקו בעין הוד
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: חיפה
מועצה אזורית: חוף הכרמל
גובה ממוצע: ‎131 מטר
תאריך ייסוד: 1953
סוג יישוב: יישוב קהילתי
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 628 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) עין הוד(למפת הכרמל רגילה) עין הוד(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין הוד(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין הוד32°42′00″N 34°58′59″E﻿ / ﻿32.7000118984182°N 34.9831546561293°E﻿ / 32.7000118984182; 34.9831546561293  heמפת היישובים של מועצה אזורית חוף הכרמל (in English: Hof HaCarmel Regional Council) באדום - עין הוד בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
http://www.ein-hod.org/
עֵין הוֹד הוא כפר אמנים הרשום כאגודה שיתופית להתיישבות, ושוכן בדרום הכרמל, כ-14 ק"מ מהעיר חיפה.
היסטוריה

על אדמות הכפר התקיים במקור כפר ערבי בשם "עין חוד", ממנו ברחו תושביו במהלך מלחמת העצמאות. לאחר המלחמה הופקעו האדמות והבתים וחלק מהתושבים הערביים הקימו בסמוך כפר באותו השם - עין חוד. הממשלה הביאה למקום עולים מאלג'יריה, שלאחר מכן עזבו אותו והקימו את היישוב צרופה. ב-1953 התיישבו בבתים קבוצת אמנים, ובהם מרסל ינקו והקימו כפר אמנים. הכפר הוגדר כיישוב לעוסקים בכל תחומי האמנות: אמנות פלסטית, מוזיקה, ספרות ותיאטרון.
ינקו, שהיה גם אדריכל, שימש באותה עת ממונה מטעם הקרן הקיימת לישראל על איתור שטחים עתידיים להקמת פארקים לאומיים. הוא הצליח למנוע את הריסת הכפר ולשכנע את הממונים במחלקת התכנון, את אריה שרון (האדריכל הראשי של מחלקת התכנון) ואת שר הפנים לאפשר לו להקים כפר אמנים במקום. הפנייה נעשתה באמצעות אגודת הציירים והפסלים וההרשאה להתיישבות ניתנה בתנאי שיתחילו ביישובו של הכפר תוך שבועיים. ינקו עבר לגור בין הריסות הכפר והחל לשפץ את הבתים בעצמו. הוא שכנע אמנים נוספים לעבור למקום, ובתחילה הם היו מגיעים בעיקר בסופי שבוע לעזור בעבודת השיקום. לאחר שנתיים הצטרפו לינקו תושבים נוספים באופן קבוע. התושב השני בכפר היה הצייר והפסל איצ'ה ממבוש, שעסק גם בניהול ענייני היישוב מול הרשויות. בעזרתו של ראש עיריית חיפה אבא חושי חובר היישוב לרשת המים והחשמל, ונסלל כביש גישה. חלק מהמבנים מתוארכים לימי הביניים.[דרוש מקור] בבתים רבים נמצאו קשתות ואבני בניין מכורכר, שנלקחו על ידי תושבי עין חוד הערבים מהמבצר הצלבני העתיק בעתלית.
הכפר מנוהל על ידי ועד האגודה, הכפוף לתקנון ולאסיפה הכללית. המוסד העליון של הכפר הוא האספה הכללית של החברים, הבוחרת את הוועד, ועדת הביקורת וועדת הקליטה.
ב-2 בדצמבר 2010 פונה הכפר כתוצאה מהשרפה בכרמל. כ-40 מבתי הכפר נפגעו מן האש.