stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תנור אדמה

לובו מפיג'י
תנור אדמה, תנור קרקע או בור בישול הוא אחד מאמצעי הבישול הפשוטים והעתיקים ביותר. בצורה הבסיסית ביותר, תנור אדמה הוא בור באדמה, המשמש ללכידת חום ואפייה, עישון או אידוי מזון. בעבר נעשה שימוש בתנורי אדמה במקומות ובתרבויות רבות, והימצאות בורות בישול כאלה הוא סימן מובהק להתיישבות אנושית, אותו מחפשים לעיתים קרובות ארכאולוגים. תנורי אדמה הם עדיין כלי נפוץ לבישול כמויות גדולות של מזון במקומות שאין בהם ציוד אחר. הם שימשו בתרבויות שונות ברחבי העולם, ונמצאים בשימוש גם כיום, בדרך כלל באזור האוקיינוס השקט.
כדי לאפות אוכל, מתחילים במדורה, ואז מחכים עד להיווצרות גחלים. לאחר מכן מוכנס המזון לתנור ומכוסה. ניתן להשתמש בשטח מכוסה זה לאפיית לחם או פריטים שונים אחרים. אידוי מזון בתנור אדמה מבוצע בתהליך דומה. סלעים לוהטים מוכנסים לבור ומכוסים בצמחייה ירוקה כדי להוסיף לחות וכמויות גדולות של מזון. לאחר מכן מוסיפים עוד צמחייה ירוקה ולפעמים מים, אם יש צורך בלחות רבה יותר. לבסוף, כיסוי של אדמה מתווסף מעל הכול. הכנת האוכל בבור יכולה להימשך עד כמה שעות עד יום שלם לבישול, ללא קשר בשימוש בשיטה היבשה או הלחה.
קהילות רבות עדיין משתמשות בבורות בישול לאירועים חגיגיים או טקסיים, כולל הלובו (lovo) הילידי בפיג'י הילידית, האימו (imu) בהוואי, ההאנגי (hāngi) של המאורים, הברבקואה (barbacoa) במקסיקו ואפיית צדפות (אנ') בניו אינגלנד. הטנדור ממרכז אסיה משתמש בשיטה בעיקר לאפייה באש בלתי מכוסה, והוא עיצוב שבין תנור האדמה לטאבון. שיטה זו היא למעשה תנור אדמה קבוע העשוי מחימר או מלבנים עם אש חמה מאוד הבוערת כל הזמן בקרקעיתו.
אמריקה הצפונית והדרומית

באזורים רבים, ארכאולוגים מזהים "בורות של מדורות" כמקובלים בשימוש בעבר. במרכז טקסס, ישנן "ערימות פסולת שרופות", שמשערים ששימשו בבישול בקנה מידה גדול של צמחים מסוגים שונים, בעיקר פקעות לייצור משקה סוטול. ה"פיב" (pib) של המאיה והוואטייה (Huatia) בפרו הם דוגמאות נוספות. בארצות מסו-אמריקה ובאיים הקריביים, ברבקואה הוא מנהג נפוץ. ברבקואה, במקור מילה מעם הטאינו המתייחסת לבור עצמו, כוללת בשר הנצלה לאיטו בבור מרופד באגבה, פופולרי במקסיקו לצד ביריה (אנ') (נזיד בשר עז), טורטיות ורוטב סלסה.
אפיית צדפות (אנ'), שהומצאה על ידי אינדיאנים ששכנו על חוף האוקיינוס האטלנטי ונחשבת לאלמנט מסורתי של המטבח של ניו אינגלנד, משתמשת באופן מסורתי בסוג של תנור אדמה (שנבנה בדרך כלל על החוף). בור גדול מספיק נחפר בחול וסלעים מחוממים מוכנסים לתחתית הבור. לאחר מכן מונחת שכבת אצה מעל ליצירת לחות ואדים, ואחריה המזון. לבסוף מוסיפים שכבה נוספת של אצות כדי ללכוד את האדים ולבשל את האוכל, שמורכב בעיקר מרכיכות וירקות.
הקוראנטו (Curanto) של ארכיפלג צ'ילואה (אנ') מורכב מרכיכות, בשר, תפוחי אדמה, מילקאו (milcao, סוג של תבשיל תפוח אדמה) צ'פללס (chapaleles, סוג של כיסונים) וירקות שהוכנו באופן מסורתי בתנור אדמה. הוא התפשט לאזורים הדרומיים של צ'ילה.
הוואטייה (Huatia) והפאצ'אמנקה (pachamanca) הם תנורי אדמה מסורתיים של אזור הרי האנדים בפרו, בוליביה וצ'ילה. שניהם טכניקות בישול ילידיות שקדמו לאימפריית האינקה.
אסיה

בני ההאקה של סין החיים בטולואו ידועים בשימוש בתנורי אדמה לבישול.
המזרח התיכון וצפון אפריקה

בישול בתנור אדמה משמש לעיתים לבישול חגיגי בצפון אפריקה, במיוחד במרוקו: כבש שלם מבושל בתנור אדמה (נקרא טנדיר, קשור מבחינה אטימולוגית לטנדור של מרכז ודרום אסיה ואולי יורד מהמילה האכדית טינורו) באופן דומה לקלואה (אנ') בהוואי. בקרב נוודים בדואים וטוארגים משתמשים בתנור אדמה פשוט - לרוב כאשר גברים נודדים ללא ציוד מטבח או ציוד משפחתי במדבר. התנור משמש בעיקר לאפיית לחם, אך משמש גם לבישול בשר צבי וכוח אפור. בעת אפיית לחם מערבבים את קמח החיטה או השעורה עם מים ומעט מלח ואז מניחים אותם ישירות לחולות החמים מתחת לאש המחנה. לאחר מכן הוא מכוסה שוב בגחלים חמות ומשאירים אותו על מנת שיאפה. סוג זה של לחם נאכל עם שתיית תה שחור (בהיעדר לבנה). יש לנער את החול בזהירות לפני שאוכלים את הלחם. לפעמים סוג הלחם הזה מיוצר גם כשהמשפחה ביחד, כי אנשים אוהבים את הטעם שלו. לעיתים קרובות מערבבים את הלחם עם שומן מותך (לפעמים שמן או חמאה) ולבנה (יוגורט חלב עזים). לחם זה מכונה ארבוט, אך ייתכן שהוא ידוע בשמות מקומיים אחרים.
אוקיאניה

בישול בתנור אדמה היה נפוץ מאוד בעבר ונמשך גם בהווה - במיוחד באירועים מיוחדים, מכיוון שתהליך תנור האדמה הוא עתיר עבודה מאוד.
בכמה שפות מלנזיות, פולינזיות ושפות קשורות, המונח הכללי הוא "אומו" (umu). אם כי בפיג'י הוא מכונה לובו (lovo) וברוטומה הוא מכונה קואה (koua).
בפפואה גינאה החדשה, משמש המונח "מומו" (mumu) דוברי טוק פיסין ודוברי אנגלית, אך לכל אחת ממאות השפות המקומיות האחרות יש מילה משלה. באיי שלמה המילה בפידג'ין היא מוטו (Motu).
למרות הדמיון, ישנם הבדלים רבים בפרטי ההכנה, בחשיבותם התרבותית ובשימוש הנוכחי. מספרים כי תנורי אדמה מקורם בפפואה גינאה החדשה ואומצו על ידי הפולינזים שהגיעו מאוחר יותר.
אוקיאניה > האומו בסמואה

האומו בסמואה משתמש באותה שיטת בישול כמו בתנורי אדמה רבים אחרים והוא קשור קשר הדוק לתנור האדמה של הוואי, האימו (imu), אשר פועל מתחת לאדמה על ידי חפירת בור (אם כי בדרך כלל האומו נעשה מעל פני האדמה ולא בבור). זוהי שיטה יומיומית להכנת אוכל צלוי, כאשר התנורים המודרניים מוגבלים לבתים בסגנון מערבי. בבית הכפר המסורתי ישמשו מבערי גז בתוך הבית לבישול חלק מהאוכל בסירים. האומו מוגן על ידי גג במקרה של גשם, והוא מותקן בנפרד מהבית. אין לאומו קירות מה שמאפשר לעשן להיפלט.
האומו של סמואה מתחיל באש שנועדה לחימום אבנים שנבדקו קודם באש האם הן יתפוצצו כתוצאה מהחימום. משתמשים באבנים אלה שוב ושוב אך בסופו של דבר הן מושלכות ומוחלפות כאשר מרגישים שהן כבר לא אוגרות מספיק חום. ברגע שהאבנים חמות מספיק, הן נערמות סביב חבילות המזון העטופות בעלי בננה או נייר אלומיניום. לאחר מכן מניחים עלים מעל המכלול והאוכל נותר להתבשל למספר שעות עד לבישול מלא.
אוקיאניה > האימו של הוואי

האימו של הוואי היה הדרך הקלה ביותר לבשל כמויות גדולות של אוכל במהירות וביעילות עבור בני הוואי. מכיוון שיצירתם דרשה כוח עבודה רב, הוכנו תנורי אימו רק לאירועים או טקסים מיוחדים שבהם היה כדאי להשקיע את הזמן והעבודה הקשה. האימו מוכן על ידי חפירה ראשונה של בור בקוטר של 60 סנטימטרים עד מטר וחצי באדמה. אבנים נקבוביות מחוממות לזמן מה ונוספות לאחר מכן לקרקעית הבור; לאחר מכן מוסיפים שכבת גדמי שיחי בננה מעל יחד עם עלי בננה. לאחר הנחת הצמחייה, הבשר, הדג וכל מאכל אחר מונחים מעל ומכוסים שוב בצמחייה. לעיתים מוסיפים מעל גם שקי קקאו רטובים על מנת להוסיף עוד יותר לחות ולכלוא בחום רב יותר.
אירופה

באירופה נעשה שימוש בתנורי אדמה מהתקופה הנאוליתית ואילך עם דוגמאות מתקופה זו שנמצאו באתרי ריניו (Rinyo) ולינקס של נוטלנד (Links of Noltland) באורקני, אך הם ידועים יותר מתקופת הברונזה ותקופת הברזל מאתרים כמו חוות טרתלאן (Trethellan Farm). ניוקווי (אנ') וטירת מיידן (אנ'), ובסקנדינביה. דוגמאות מתקופות אלה שונות בצורתן אך בדרך כלל הן בור בצורת קערה ועומקה רדוד (30–45 סנטימטרים) בקוטר שבין 0.5 ל-2 מטר.
יוצאים מן הכלל, למשל Fulacht fiadh באירלנד, היו בשימוש נפוץ עד ימי הביניים. במטבח היווני קיימת גם מסורת של מנות קלפטיקו ("בסגנון גנב") המיוחסות לפרטיזנים אנטי-טורקיים במהלך מלחמת העצמאות היוונית, הכוללות עטיפת המזון בחימר ובישולו בבור מכוסה, כביכול בהתחלה כדי למנוע את גילויים על ידי כוחות טורקיים.
הערות שוליים

↑  Bisset, Colin (5 בנובמבר 2016). "Iconic Buildings: Tolou, Fujian province". Blueprint. ABC Radio National. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  youtube">"Bedouin bread - YouTube". youtube.com.
פאצ'אמנקה מתרבות הרי האנדים
סכמה של תנור אדמה על פי השיטה של המאורים
הכנת אומו בסמואה עם חזיר וטארו על אבנים חמות מעל פני האדמה, מכוסה מאוחר יותר בעלים לבישול.
שלג ימי

שלג ימי הוא מטר של חומר אורגני השוקע מהמים העליונים למעמקי האוקיינוס
שלג ימי (מאנגלית: Marine snow) הוא מטר רצוף של חומרים אורגניים לעומק האוקיינוס, בעיקר שפוכת אורגנית מהשכבות העליונות של עמודת המים (אנ'). זהו אמצעי משמעותי לייצוא אנרגיה מהשכבה המוארת (אנ') העשירה באור לאזור החשוך שמתחתיה, המכונה המשאבה הביולוגית (אנ'). בגלל התפקיד של החומר האורגני השוקע בתהליך המשאבה הביולוגית של האוקיינוס, הוא נמדד בדרך כלל ביחידות של פחמן (למשל במיליגרם פחמן למטר רבוע ביממה). המונח נטבע לראשונה על ידי החוקר ויליאם ביבי (אנ') כשהוא צפה בו מהבתיספרה שלו. מכיוון שמקור השלג הימי נעוץ בפעילות באזור השכבה המוארת היצרני, שכיחות השלג הימי משתנה כתוצאה מתנודות עונתיות בפעילות פוטוסינתטית וזרמי הים. שלג ימי יכול להוות מקור מזון חשוב לאורגניזמים החיים באזור החשוך, במיוחד לאורגניזמים החיים עמוק מאוד בעמודת המים.
הרכב

שלג ימי מורכב ממגוון של חומרים אורגניים בעיקר, כולל בעלי חיים מתים או גוססים ופיטופלנקטון, פרוטיסטים, חומר צואתי, חול ואבק אנאורגני אחר. אגרגטים יכולים להיווצר בתהליכים אביוטיים. מדובר בפולימרים טבעיים המפורשים כמוצרי פסולת בעיקר על ידי פיטופלנקטון וחיידקים. ריר המופרש על ידי זואופלנקטון (בעיקר סלפיים, לרוואות (אנ') ופטרופודים) תורם גם למרכיבים של אגרגטי השלג הימיים. אגרגטים אלה גדלים לאורך זמן ועשויים להגיע לקוטר של כמה סנטימטרים, והם נעים במשך שבועות לפני שהם שוקעים לקרקעית האוקיינוס.
שלג ימי נוצר לעיתים קרובות במהלך פריחת האצות. כאשר הפיטופלנקטון מצטבר, הוא מצטבר או נלכד באגרגטים אחרים, שניהם מאיצים את קצב השקיעה. צבירה ושקיעה נחשבים למעשה כמרכיב גדול של המקורות לאובדן אצות ממים עיליים. רוב המרכיבים האורגניים של שלג ימי מזינים מיקרואורגניזמים, זואופלנקטון ובעלי חיים אחרים מסנני מזון באלף מטרים הראשונים של מסעם. באופן זה שלג ימי יכול להיחשב כבסיס למערכות אקולוגיות מזופלגיות (אנ') (בעומק מ-200 עד 1,000 מטרים) ובניתיות (אנ') (על הקרקעית) בים העמוק: מכיוון שאור השמש אינו יכול להגיע אליהן, אורגניזמים בים העמוק מסתמכים במידה רבה על שלג ימי כמקור אנרגיה. האחוז הקטן של החומר שאינו נצרך במים רדודים יותר, משולב ב"רפש"הבוצי המכסה את קרקעית האוקיינוס, שם הוא מתפרק עוד יותר באמצעות פעילות ביולוגית.
אגרגטים של שלג ימיים מציגים מאפיינים התואמים את "השערת הגלגל המסתובב" (aggregate spinning wheel hypothesis) של גולדמן. השערה זו קובעת כי פיטופלנקטון, מיקרואורגניזמים וחיידקים חיים צמודים למשטחים של אגרגטים ומעורבים במיחזור תזונתי מהיר. הוכח כי פיטופלנקטון מסוגל לקחת חומרים מזינים מריכוזים מקומיים קטנים של חומר אורגני (למשל חומר צואתי מתא זואופלנקטון בודד, חומרים מזינים מחודשים מהתפרקות אורגנית על ידי חיידקים). כאשר האגרגטים שוקעים באטיות לקרקעית האוקיינוס, המיקרואורגניזמים הרבים השוכנים עליהם קולטים חמצן ופולטים פחמן דו-חמצני כל הזמן ותורמים רבות ללולאה המיקרוביאלית (אנ').
השלכות

בגלל זמן השהייה הארוך יחסית של המסוע הימי של האוקיינוס, פחמן המועבר כשלג ימי לעומק האוקיינוס באמצעות המשאבה הביולוגית יכול להישאר מחוץ למגע עם האטמוספירה במשך יותר מ-1,000 שנה. כלומר, כאשר השלג הימי מתפרק לבסוף לחומרים מזינים אנאורגניים ופחמן דו-חמצני מומס, אלה מבודדים למעשה מפני השטח של האוקיינוס במשך זמן רב יחסית שקשור למחזור האוקיינוס. כתוצאה מכך, שיפור כמות השלג הימי המגיע לעומק האוקיינוס הוא הבסיס למספר תוכניות הנדסת אקלים לשיפור סילוק הפחמן באמצעות האוקיינוס. טכניקות כמו הזנת האוקיינוס (אנ') ודישון ברזל (אנ') מבקשים להגביר את ייצור החומר האורגני בפני השטח של האוקיינוס, עם עלייה במקביל של שלג ימי שישקע למעמקי האוקיינוס. מאמצים אלה טרם הניבו דישון בן קיימא שמסיר פחמן מהמערכת בצורה אפקטיבית.
עלייה בטמפרטורות האוקיינוס, אינדיקטור צפוי של התחממות עולמית, עשויה לגרום לירידה בייצור השלג הימי עקב השכבתיות המשופרת של עמודת המים. הגדלת השכבתיות מפחיתה את הזמינות של חומרים מזינים לפיטופלנקטון כגון חנקות, זרחות וחומצה אורתו-צורנית, ועלולה להוביל לירידה בייצור הראשוני, ובכך לירידה בכמות השלג הימי.
הקהילות המיקרוביאליות הקשורות לשלג ימי מעניינות גם את המיקרוביולוגים. מחקרים אחרונים מצביעים על כך שחיידקים המוסעים על גבי אגרגטים עשויים להחליף גנים עם אוכלוסיות בודדות של חיידקים השוכנים לרוחב קרקעית האוקיינוס. באזור עצום שכזה עשויים להיות מינים שטרם התגלו הסבילים ללחצים גבוהים וקור קיצוני, אולי אפשר למצוא שימוש בהם בתחום ההנדסה הביוטכנולוגית ומדעי הרוקחות.
התפקיד המרכזי של שלג ימי במשאבת הפחמן באוקיינוס
אנטי-גזענות

לחיצת יד ידידותית בין אדם שחור לאדם לבן, המוצגת לרוב כסמל לאנטי-גזענות.
אנטי-גזענות היא פעילות נגד שנאה על בסיס גזעי, אפליה, גזענות ממוסדת ודיכוי של מיעוטים. מטרתה של פעילות אנטי-גזענית היא השגת שוויון הזדמנויות לכלל האוכלוסייה. כתפיסה פילוסופית, אנטי-גזענות כוללת גם הכרה בפריבילגיות אישיות, התמודדות עם מקרים של גזענות אישית או ממוסדת, וניסיון לחנך ולתקן דעות קדומות בנושאים אלו.
היסטוריה > קולוניאליזם אירופאי וגזענות

הגזענות מצד האדם הלבן כלפי עמים ילידים ביבשת אמריקה החלה מיד עם הגעת האירופאים לעולם החדש והקולוניזציה הספרדית של אמריקה. המאמר האנטי-גזעני הראשון פורסם בדצמבר 1511 על ידי אנטוניו דה מונטסינוס, נזיר ספרדי מהמסדר הדומיניקני שפעל בהיספניולה. במאמר הוא הביע ביקורת על שלטונות ספרד הנוהגים "באכזריות ובעריצות" כלפי העמים הילידים באמריקה, ודרש להפסיק את השיעבוד והניצול של האינדיאנים על ידי הספרדים.
כתגובה למאמר, בשנת 1512 נחקקו חוקי בורגוס (אנ') על ידי פרננדו השני, מלך אראגון. החוקים הגדירו את התנהגותם של הספרדים באמריקה ואת יחסם לעמים הילידים; הם אסרו על התעללות ועודדו המרת דת לנצרות. בשנת 1537 פרסם האפיפיור פאולוס השלישי בולה בשם "Sublimis Deus" ובה איסור כללי על עבדות, ובפרט איסור על שעבוד הילידים באמריקה. כמו כן כתב שהכנסייה מכירה באינדיאנים כבני אנוש, והם בעלי הזכות לחירות ולקניין פרטי, גם אם הם פגאנים.
אכיפת חוקי בורגוס הייתה רופפת, ובשנת 1542 נחקקו החוקים החדשים (אנ') שהיו מחמירים יותר והתבססו על איגרת האפיפיור. בשנת 1550 נערך ויכוח ואיאדוליד, דיון ציבורי בדבר מדיניות הכיבוש וההתיישבות הספרדית באמריקה. היה זה הדיון המוסרי הראשון באירופה בדבר זכויותיהם של ילידים בקולוניות השונות, ובו ברטולומה דה לאס קסאס הציג את נושא זכויות האדם של האינדיאנים.
פסיקות הכנסייה אודות זכויותיהם של עמים ילידים ביבשת אמריקה ובאסיה לא חלו על תושבי אפריקה. אפילו לאס קסאס תמך בסחר העבדים האטלנטי, ורק לאחר שנוכח בהשפעת העבדות על האפריקאים הוא שינה את דעתו בהקשר זה, אך נשאר במיעוט בעוד סחר העבדים המשיך להתפתח.
הגזענות באירופה גברה החל מהמאה ה-16 עם התפשטות הרפורמציה הפרוטסטנטית והקולוניאליזם, ללא התנגדות משמעותית. רק במאה ה-18, בעידן הנאורות, חזרו לדון בנושא זה בחוגי האינטלקטואלים ובקרב משפטנים. החל מז'אן-ז'אק רוסו רוב הפילוסופים הנודעים תמכו באנטי-גזענות, וגישה זו חלחלה בהדרגה גם לבני המעמדות הנמוכים, בהם היה מגוון גזעי רב יחסית.
היסטוריה > אנטי-גזענות בארצות הברית

בשנת 1688 פרסמו מהגרים שהגיעו מגרמניה לארצות הברית את "עצומת ג'רמנטאון נגד העבדות", מסמך ראשון מסוגו בו דרשו שוויון זכויות לכל תושבי ארצות הברית. המסמך לא זכה לפרסום.
אנתוני בנזט היה מורה קווייקרי מפנסילבניה, וממייסדי התנועה לביטול העבדות בארצות הברית, שהחלה בפעולות מחאה נגד העבדות משנת 1711 ואילך. הקווייקרים, שהיו נוצרים אדוקים, ראו בביטול העבדות מצווה דתית משמעותית.
פעולותיהם של הקוויקרים בארצות הברית היוו השראה למתנגדי העבדות באנגליה. פעולות המחאה באנגליה הניבו פרי, ובשנת 1787 עבר בפרלמנט האנגלי חוק האוסר על כל צורה של עבדות. בארצות הברית, התנועה לביטול העבדות הפכה לפופולרית במדינות הצפון, ובין הישגיה נמנים הצהרת האמנציפציה של אברהם לינקולן (1863) התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית (1865), התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית (1868) ותקופת השיקום.
במדינות הדרום חלה לקראת סוף המאה ה-19 התדרדרות ביחסים הבין-גזעיים, ומשנת 1890 עד 1920 נחקקו חוקי ג'ים קרואו רבים וגברה הפופולריות של הקו קלוקס קלאן. החל משנות ה-20 של המאה ה-20 החלו אנתרופולוגים בארצות הברית לפרסם מאמרים בהם קראו לקדם שוויון בין כל הגזעים והתרבויות. הבולטים שבהם היו פרנץ בועז, רות בנדיקט, מרגרט מיד ואשלי מונטגיו. גם אלינור רוזוולט הייתה בין התומכים הבולטים בזכויות המיעוטים. ארגונים אנטי-קפיטליסטיים רבים כמו ה-IWW, שהיו פופולריים בשנים 1905–1926, נקטו במפורש במדיניות של שוויון גזעי.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 החלה "תוכנית ספרינגפילד" בעיר ספרינגפילד (מסצ'וסטס), במסגרתה יושמה מדיניות אנטי-גזענית במערכת החינוך בעיר. יוזמה זו הצליחה מאוד, וערים רבות בארצות הברית השתמשו בה לאחר מכן.
בשנות החמישים החלו לפעול בארצות הברית תנועות אנטי-גזענית, בהן התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח והרנסאנס של הארלם. פעילות התנועות הללו גרמה לביטול חוקי ג'ים קרואו בדרום ארצות הברית והענקת זכות בחירה לשחורים. אחד הפעילים הבולטים והמשפיעים היה ד"ר מרטין לותר קינג, שנודע בנאומו "יש לי חלום" בו קרא לשוויון בין-גזעי ולקץ האפליה על רקע זה בארצות הברית.
אנטי-גזענות מדעית

הפיזיולוג הגרמני פרידריך טידמן (אנ') היה אחד הראשונים שביססו התנגדות מדעית לגזענות. בשנת 1836 ביצע מדידות רבות של גולגולות מבני גזעים שונים, והפריך את ההנחה שהייתה אז נפוצה בקרב חוקרי טבע ואנטומיה, לפיה לשחורים יש מוח קטן יותר ולכן הם נחותים מבחינה אינטלקטואלית מהאדם הלבן. טידמן הוכיח שטענה זו אינה מבוססת מבחינה מדעית, והיא דעה קדומה.
גם צ'ארלס דרווין נודע בהתנגדותו לגזענות. בשנת 1871 כתב: "ספק אם ניתן למצוא אדם כלשהו השייך לגזע אחד בלבד באופן קבוע. אמנם בני האדם נבדלים ביניהם מבחינות רבות, כמו צבע העור, צבע השיער, צורת הגולגולת והפרופורציות של הגוף, אך אם לוקחים בחשבון את כל הנתונים, מגלים שהם דומים מאוד זה לזה בהרבה נקודות."
בשנת 1911 נערך בלונדון "קונגרס הגזעים העולמי הראשון", בו השתתפו נציגים ממדינות רבות ובמשך ארבעה ימים דנו בנושאים הקשורים למאבק בגזענות ובדרכים לשיפור היחסים הבין-גזעיים.
מתחילת המאה ה-20 החלו להתפתח תאוריות של אבולוציה חברתית ותרבותית, וגישת היחסיות התרבותית הפכה למקובלת על מרבית החוקרים בעולם. שורה של חוקרים ביססו גישה זו, בהם פרנץ בועז, מרסל מוס, ברוניסלב מלינובסקי וקלוד לוי-שטראוס.
חוקת חבר הלאומים שנחתמה בפריז ב-1919 כללה סעיף מרכזי ובו שוויון גזעי. סעיף זה היה חיוני לצירוף יפן לארגון. בחוקה נכתב: "שוויון בין העמים הוא עיקרון בסיסי של חבר הלאומים, והצדדים החתומים בזאת מתחייבים להעניק, בהקדם האפשרי, לכל אזרחי המדינות החברות בליגה יחס שווה וצודק מכל הבחינות, ללא הבדל גזע או לאום." סעיף זה התקבל ברוב קולות, עם הסתייגויות של מספר מדינות, בהן ארצות הברית, שתמכה אז בהפרדה גזעית, ושל אוסטרליה, שתמכה במדיניות אוסטרליה הלבנה.
התמודדות אנטי-גזענית ברמה האישית

מחקרים שנעשו בקבוצות ילדים בגילאים שלוש עד חמש מצאו כי הם מודעים להבדלים פיזיים ותרבותיים בין בני אדם, וחלקם הביעו עמדות שכבר הפנימו לגבי העדפה גזעית.
על פי מאמר של האגודה לזכויות האזרח בישראל, ילדים מבחינים בהבדלים בין גזעים, וחלקם אף מודעים ליחסי הכוח שבין הגזעים. הם קולטים מתוך התבוננות בסביבתם את השיטה החברתית שבה קבוצות גזעיות או אתניות מסוימות מנצלות קבוצות אחרות, והיא נתפסת בעיניהם כסדרו הנכון של העולם. כך, הגישה של התעלמות מחזקת את הגזענות כשיטה חברתית ומשמרת את הסטטוס קוו.
לעיתים קרובות תקיפה על רקע גזעני באה לידי ביטוי בצורה של מיקרו-אגרסיה. תקיפות אלה מערערות את בריאותם הנפשית והפיזית של המותקפים, תחושת הערך העצמי שלהם יורדת והם משתתפים פחות בסביבת הלימודים או העבודה.
מאמר של חוקרים מאוניברסיטת פרדו משנת 2019 בדק את דרכי התגובה למיקרו-אגרסיות גזעניות וניסה למצוא את הדרך הטובה ביותר למנוע אפליה, דיכוי וגזענות ממוסדת. דרכי תגובה אלה יכולות להינקט הן על ידי האדם שנפגע והן על ידי אנשים תומכים מסביבתו הקרובה. דרכי תגובה יעילות הנסקרות במאמר הן: לחשוף את ההטיה הנסתרת מאחורי מעשי אפליה, לקטוע תקיפה מילולית ולנסח אותה במילים שונות, לחנך את התוקפים, וכן להתאגד ולפעול כקבוצה נגד מעשי אפליה. דרכי תגובה אלה מאפשרות לתוקפים להבין את חומרת מעשיהם, ומספקות מקום לדיאלוג חינוכי אודות האופן בו פעולותיהם עלולות לפגוע באנשים מגזע אחר ובקבוצות שוליים.
מעשה של מיקרו-אגרסיה יכול להיעשות במודע, כאשר התוקף מודע לפעולותיו הגזעניות, או מעשה מוסווה ולא-מכוון שבו הגזענות באה לידי ביטוי באופן לא-מילולי, כמו רמזים עקיפים או שפת גוף. בין אם המעשה נעשה במודע או לא, דרך התגובה הראשונה צריכה להיות הסבר פשוט על האופן בו המעשה פוגע באדם המותקף. חשיפת אקט של אפליה יכולה להיות מעצימה, מכיוון שהיא מעניקה שפה לאנשים שהותקפו שבאמצעותה אחרים מודעים לרגשותיהם ולתחושות האפליה שהם חווים.
דרכי התמודדות יעילות נגד גזענות אינן משמשות לתקיפת אחרים, אלא מאפשרות דיאלוג חינוכי. לדוגמה, משפט כמו "אני יודע שהתכוונת לספר בדיחה מצחיקה, אבל הדעה הקדומה שלך ממש פגעה בי" יכול לחנך אדם ולסייע לו להבין כיצד אדם אחר נפגע מתקיפה מילולית גזענית.
אנטי-גזענות וזכויות אדם

הקריאה לשוויון הגלומה באנטי-גזענות משמשת בסיס לתנועות נוספות לזכויות אדם, בהן האידאולוגיה הפמיניסטית ותנועות המתנגדות למלחמה ולאימפריאליזם. לדוגמה, הנרי דייוויד תורו התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו בגלל שחשש שהמלחמה תרחיב את העבדות בארצות הברית לשטחים נוספים. מאמרו המפורסם של תורו על אי-ציות אזרחי שימש השראה למהאטמה גנדי במאבקו נגד הבריטים בהודו, ומאוחר יותר גנדי שימש השראה למייסדי התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
ארגונים אנטי-גזעניים

מועצת אירופה מינתה את הנציבות האירופית נגד גזענות ואי-סובלנות (אנ'), הנאבקת משנת 1994 במקרים של אנטישמיות, אפליה, גזענות, חוסר סובלנות דתית ושנאת זרים. גם האו"ם מקים מפעם לפעם ועדות לבדיקת מקרי גזענות במדינות שונות.
בין הארגונים האנטי-גזעניים הבולטים בארצות הברית נמנים המרכז המשפטי לדרום העני ותנועת "חיי שחורים חשובים". בבריטניה זכתה לפופולריות בשנות ה-70 תנועת "רוק נגד גזענות".
ארגונים אנטי-גזעניים רבים נוספים פועלים במדינות אירופה, אוסטרליה, ניו זילנד ויפן.
בישראל קיימים מספר ארגונים הנאבקים בגזענות, המאוגדים תחת ארגון הגג "המטה למאבק בגזענות בישראל", שהוקם בשנת 2003.
בעקבות הפגנות יוצאי אתיופיה הוקמה בשנת 2015 היחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות במשרד המשפטים. בשנת 2016 פרסם מבקר המדינה דו"ח מיוחד על חינוך לחיים משותפים
ולמניעת גזענות.
הערות שוליים

↑  ד"ר חגית גור זיו, נגד גזענות: העצמת ילדים/ות בגיל הרך, באתר האגודה לזכויות האזרח בישראל, ‏2015.
↑  Disarming Racial Microaggressions: Microintervention Strategies for Targets, White Allies, and Bystanders, באתר אוניברסיטת פרדו, ‏2019 (באנגלית).
↑  חינוך לחיים משותפים ולמניעת גזענות, באתר מבקר המדינה, ‏ספטמבר 2016.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544884805171  BnF: cb12115303w (data)  GND: 4275311-9  LCCN: sh2007000043 
המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, 1963
הפגנה אנטי-גזענית בפריז נגד האיחוד הלאומי ומארין לה פן, מאי 2014.
שערוריית רמפרט

תחנת משטרת רמפרט חדשה (אנ')
שערוריית רמפרט הייתה חשיפת עובדות על שחיתות נרחבת במשטרת לוס אנג'לס ובייחוד במחלקה למאבק בכנופיות רחוב (CRASH) במחלק "רמפרט" של משטרת לוס אנג'לס בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20. למעלה מ-70 שוטרים, אנשי צוות או אישים הקשורים למחלקה, היו מעורבים בצורה כלשהי בהתנהלות לא חוקית, מה שהפך אותה לאחד המקרים הבולטים ביותר של שחיתות משטרתית מתועדת בתולדות ארצות הברית. הרשימה הארוכה של העבירות כוללת צילומים סמויים בלתי מורשים, הכאות, השתלת עדויות כוזבות, גניבת שלל מסחר בסמים, שוד בנקים, עדות שקר והסתרת ראיות.
היסטוריה > הקמת המוסד

עד 1973, כנופיות רחוב הפכו במהירות לבעיה בחטיבת הרחוב ה-77 של משטרת לוס אנג'לס (LAPD), הממוקמת באזור הדרום המרכזי של לוס אנג'לס, קליפורניה. סגן ניצב לו ספורר, מפקד הלשכה הדרומית, האחראי על פעולות חטיבת רחוב 77 ואחראי בסופו של דבר על מפקד המשטרה אדוארד מ. דייוויס, יצר יחידה של קצינים במדים ומדור מודיעין בלבוש אזרחי. השניים שולבו כדי להיות מזוהים כ - "77th Street Division "TRASH, ראשי תיבות של "Total resources against street Hoodlums" עם הרעיון שמשטרת לוס אנג'לס לא רוצה לפאר כנופיות. אזרחים פעילי קהילה החלו במאמצים לבטל את יחידת ה-TRASH, תוך טיעון, שהשם עצמו פגע בתדמיתם של הצעירים שהצטרפו לכנופיות. ספורר הסכים לשינוי השם, כאשר ה-"T" ל-Total הופך ל-"C" ל-Community ו-TRASH הופך ל-CRASH. בנוסף למניעת פשיעה הקשורה לכנופיות, קציני CRASH היו צריכים לקבל מידע על כנופיה ספציפית שהוקצתה להם ולהעביר מידע זה בין המחוזות.
בשנות ה-80, אלימות הכנופיות החלה לעלות באופן דרמטי כתוצאה מהסחר בסמים, במיוחד מהחדרת הסם קראק קוקאין.
הסקנדלים > 18 במרץ 1997 - ירי של השוטר קווין גיינס עקב זעם בדרכים

בסביבות השעה 16:00. ב-18 במרץ 1997, השוטר הסמוי של LAPD, פרנק ליגה, ירה והרג בקצין תאונת דרכים בלבוש אזרחי, קווין גיינס, מתוך הגנה עצמית, בעקבות מקרה של זעם בדרכים. לפי ליגה ועדים אחרים, גיינס משך את המיצובישי מונטרו הירוק שלו עד לביואיק של ליגה וסימן בידיו סמלי כנופיות (Gang Signs). לאחר מכן, גיינס עקב אחרי ליגה והניף אקדח 0.45 ACP. ליגה הוציא את האקדח שלו וקרא לגיבוי באמצעות רדיו נסתר שהופעל על ידי דוושת רגל, ואמר, "היי, יש לי בעיה. יש לי בחור שחור בג'יפ ירוק שמגיע לכאן! יש לו אקדח!" כשהוא עצר ברמזור, ליגה העיד מאוחר יותר כי שמע את גיינס צועק, "אני אפיל אותך". לייגה ירה באקדח ברטה 92 שלו בקוטר 9×19 מ"מ לתוך רכב השטח של גיינס פעמיים, אחד מהכדורים שננעצו בלבו. ליגה שידר שידור אחרון אחד: "רק יריתי בבחור הזה! אני צריך עזרה! בואו לכאן!" ליגה דיווח כי גיינס היה הראשון ששלף אקדח וכי הוא הגיב מתוך הגנה עצמית.
בראיון ב-PBS' Frontline, הוא אמר, "בחווית האימונים שלי היה כתוב על כל הבחור הזה 'אני חבר בכנופיה'".
בחקירה שלאחר מכן גילתה משטרת לוס אנג'לס כי גיינס ככל הנראה היה מעורב בתקריות זעם דרכים דומות, ואיים על נהגים על ידי הנפת אקדחו. החקירה העלתה גם כי גיינס היה קשור הן לחברת התקליטים Death Row Records והן לבעלים והמנכ"ל השנוי במחלוקת שלה, שוג נייט.
לחוקרים נודע כי Death Row Records, שלכאורה קשורה לכנופיית הרחוב Bloods, שוכרת קציני LAPD מחוץ לתפקיד שישמשו כמאבטחים. לאחר שלוש חקירות פנימיות נפרדות, לייגה נוקה מכל האשמות שהופנו כלפיו. ה-LAPD הגיעו למסקנה שהירי של לייגה היה "במדיניות" ולא ממניעים גזעניים או לא ראויים. בתוך שלושה ימים מהאירוע שכרה משפחת גיינס את עורך הדין ג'וני קוקרן והגישה תביעת מוות שלא כדין נגד העיר לוס אנג'לס, קליפורניה, על סך 25 מיליון דולר. עיריית לוס אנג'לס וקוקרן הגיעו לפשרה על סך250,000 דולר. לייגה כעס שהעיר החליטה בעצמה, ומנעה ממנו את ההזדמנות לטהר את שמו במלואו. השופט שוטלר כתב מכתב למפקד LAPD, ברנרד סי. פארקס, וקבע: "אילו הנושא היה מוגש לי להכרעה, הייתי מוצא לטובת עיריית לוס אנג'לס".
הסקנדלים > 6 בנובמבר 1997 - השוטר דייוויד מאק שודד בנק

ב-6 בנובמבר 1997 נגנבו 722,000 דולר בשוד מזוין של סניף של בנק אוף אמריקה בלוס אנג'לס. לאחר חודש אחד של חקירה, עוזרת מנהלת הבנק, ארולין רומרו, הודתה בתפקידה בפשע ומכרה את בן הזוג שלה, קצין LAPD דייוויד מאק, בתור המוח מאחורי השוד. מאק נידון לארבע עשרה שנים ושלושה חודשי מאסר פדרלי. הוא מעולם לא חשף את מקום הימצאו של הכסף ובעודו בכלא, התרברב בפני אסירים אחרים שהוא יהפוך למיליונר עד שחרורו. הוא שוחרר מהכלא ב-14 במאי 2010.