stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדריכלות האמנויות היפות
היסטוריה

סגנון האמנויות היפות התפתח מהקלאסיקה הצרפתית של סגנון לואי ה-14, ואחר כך מהנאו-קלאסיקה הצרפתית החל מסוף ימי לואי ה-15 ולואי ה-16. סגנונות אדריכלות צרפתיים לפני המהפכה הצרפתית נשלטו על ידי האקדמיה המלכותית לארכיטקטורה (1671–1793), ולאחר מכן, בעקבות המהפכה הצרפתית, על ידי מדור האדריכלות של האקדמיה לאמנויות היפות. האקדמיה קיימה את התחרות על פרס רומא באדריכלות, שהציעה לזוכים בפרסים הזדמנות ללמוד את האדריכלות הקלאסית של העת העתיקה ברומא.
הנאו-קלאסיקה הפורמלית של המשטר הישן אותגרה על ידי ארבעה מורים באקדמיה, ג'וזף-לואי דוק, פליקס דובן, אנרי לברוסט וליאון וודוייר, שלמדו באקדמיה הצרפתית ברומא בסוף שנות ה-20. הם רצו להתנתק מהפורמליות הקפדנית של הסגנון הישן על ידי הצגת דגמי אדריכלות חדשים מימי הביניים והרנסאנס. מטרתם הייתה ליצור סגנון צרפתי אותנטי המבוסס על דגמים צרפתיים. סייעה לפועלם החל משנת 1837 הקמת ועדת האנדרטאות ההיסטוריות, בראשות הסופר וההיסטוריון פרוספר מירימה, וכן ההתעניינות הרבה בימי הביניים שנגרמה על ידי פרסומו בשנת 1831 של הספר "הגיבן מנוטרדאם" מאת ויקטור הוגו. כוונתם המוצהרת הייתה "להטביע על האדריכלות שלנו אופי לאומי באמת."
הסגנון המכונה "אמנויות יפות" (Beaux-Arts) הגיע לשיא התפתחותו במהלך האימפריה השנייה (1852–1870) והרפובליקה השלישית שלאחריה. סגנון ההוראה שייצרה אדריכלות האמנויות היפות נמשך ללא הפרעה משמעותית עד 1968.
סגנון האמנויות היפות השפיע מאוד על הארכיטקטורה של ארצות הברית בתקופה שבין 1880 עד 1920. לעומת זאת, אדריכלים אירופאים רבים מהתקופה 1860–1914 מחוץ לצרפת, נעו החוצה מהאקדמיה לאמנוית היפות לעבר המרכזים האקדמיים הלאומיים שלהם. בשל הפוליטיקה התרבותית של סוף המאה ה-19, אדריכלים בריטים של קלאסיקה אימפריאלית עברו מסלול קצת יותר עצמאי, התפתחות שהגיעה לשיאה בבנייני הממשל של סר אדווין לוטינס בניו דלהי . [דרוש מקור]
הכשרה

תהליך הכשרה של האמנויות היפות הדגיש את דגמי הזרם המרכזי של האדריכלות הרומית הקיסרית בין אוגוסטוס לקיסרים הסוורים, רנסאנס איטלקי, ודגמי הבארוק הצרפתיים והאיטלקיים במיוחד, אולם ניתן היה ליישם את ההכשרה הזו על מגוון רחב יותר של דגמים: חזיתות ארמון פלורנטין קוואטרוצ'נטו או גותי צרפתי מאוחר. אדריכלים אמריקנים בני דור האמנויות היפות חזרו לרוב למודלים יוונים, שהייתה להם היסטוריה מקומית חזקה בתקופת התחייה היוונית האמריקאית של תחילת המאה ה-19. לראשונה, רפרטוארים של תצלומים הוסיפו רישומי קנה מידה מדויקים ורישומי פרטים באתר.
ההכשרה באומנויות היפות עשתה שימוש רב בסיכות, אבזמים המקשרים פרט אדריכלי אחד למשנהו; מערבים צורות, הרגל שהיה מקובל בבארוק של: "ארכיטקטורה מדברת" (פרלנטה ארכיטקטורה), בה ניתן היה להתאים את מידת הסמליות לקצוות בעלות אופי מילולי.
כמו כן הדגישה ההכשרה את הפקתם של רישומים רעיוניים מהירים ורישומי מצגת פרספקטיבית מוגמרים מאוד. תשומת לב רבה ניתנה לתוכנית ולפרטי בנין מבוססי ידע. ניתוח תנאי האתר כלל את ההקשר החברתי והעירוני.
כל האדריכלים עברו את שלבי החובה - לימוד מודלים עתיקים, ניתוח מודלים יוונים או רומיים, לימודי "כיס" קונבנציונליים אחרים - בתחרות העזה על המקומות המעטים הנחשקים באקדמיית צרפת רומא (ששכנה בווילה מדיצ'י) עם דרישות מסורתיות לשלוח בפרקי זמן מוגדרים את תרגילי החובה שלהם שלהם שנקראו "משלוחים מרומא" (envois de Rome).
מאפיינים

עיטור בבניין האמנויות היפות המציג תמונות של האלה הרומאית פומונה ודיאנה. שימו לב לטבעיות של התנוחות והחספוס של עבודות האבן.
מסכות זכר ונקבה לסירוגין מעטרים אבן הראשה בבית העירייה בסן פרנסיסקו
אדריכלות האמנויות היפות הייתה תלויה בעיטור פיסולי לאורך קווים מודרניים שמרניים, תוך שימוש בנוסחאות בארוק ורוקוקו צרפתיות ואיטלקיות בשילוב גימור אימפרסיוניסטי וריאליזם. בחזית המוצגת לעיל, דיאנה אוחזת בכרכוב שעליו היא יושבת באופן טבעי האופייני לאקדמיה לאמנויות היפות של שילוב פיסול באדריכלות.
פרטים מעט מוגזמים, קונסולות תומכות פיסוליות נועזות, כרכובים עמוקים ועשירים, עיטורים פיסוליים עשירים ותלויים בגימור הכי אמיץ שהלקוח יכול היה להרשות לעצמם העניקו תעסוקה למספר דורות של מעצבים ארכיטקטוניים ונגרים עם רקע איטלקי ומרכז אירופי. תחושה של שפה אדריכלית הולמת ברמת האומן תמכה בצוותי העיצוב של משרדי האדריכלות המודרניים הראשונים.
המאפיינים של אדריכלות האמנויות היפות כללו:
גג שטוח
קומה ראשונה מורמתו ומחוספסת
היררכיה של חללים, החל מ"מרחבים אצילים"- כניסות גדולות וגרמי מדרגות - ועד אלו התועלתיים
חלונות מקושתים
דלתות וגמלונים מקושתים
פרטים קלאסיים: התייחסות לסינתזה של סגנונות היסטוריים ונטייה לאקלקטיות; בצורה שוטפת ובמספר "אופנים"
סימטריה
פסלות ופיסול (לוחות תבליט, פסלים פיגורטיבים, מקבצי פיסול), ציורי קיר, פסיפסים ויצירות אמנות אחרות, כל אלו מתואמים לפי נושא כדי להכריז על זהות המבנה
פרטים ארכיטקטוניים קלאסיים: עמודי מעקה, פילסטרים, מקלעות מפוסלות, תליונים גליליים, עם תצוגה בולטת של תפסים ומחברים עתירי פרטים, חיזוקים וקונסולות תומכות
צבעוניות עדינה
אדריכלות האמנויות היפות לפי מדינה > צרפת

הקונסרבטואר הלאומי לאומנויות ולמקצועות מאת לאון וודויר (1838–67)
ספריית סנט-ז'נביב מאת אנרי לברוסט (1844–50)
פנים ספריית סנט-ז'נביב מאת אנרי לברוסט (1844–50)
מוזיאון לתולדות הטבע, פריז מאת לואי ז'ול אנדרה (1877–1889)
מוזיאון הגרנד פלה. פריז (1897–1900)
סגנון האמנויות היפות בצרפת במאה ה-19 החל על ידי ארבעה אדריכלים צעירים שהוכשרו בבית הספר לאמנויות היפות: ג'וזף-לואי דוק, פליקס דובן, אנרי לברוסט וליאון וודוייר, שלמדו לראשונה אדריכלות רומית ויוונית בווילה מדיצ'י ברומא, ואז בשנות ה-20 של המאה העשרים החל לימוד שיטתי של סגנונות ארכיטקטוניים היסטוריים אחרים, כולל אדריכלות צרפתית של ימי הביניים והרנסאנס. הם כוננו מסגרת הוראה על מגוון סגנונות אדריכליים בבית הספר לאמנויות היפות, ומיקמו חלקים של מבנים מתקופת הרנסאנס וימי הביניים בחצר בית הספר כדי שהתלמידים יוכלו לצייר ולהעתיק אותם. כל אחד מהם עיצב גם מבנים חדשים שאינם קלאסיים בפריז בהשראת מגוון סגנונות היסטוריים שונים: לברוסט בנה את ספריית סנט-ג'נבייב (1844–1850), דוק עיצב את "ארמון הצדק" - בית המשפט לערעורים ואת בית המשפט של המוצא האחרון החדש באיל-דה -לה-סיטה (1852–1868), וודרוייר עיצב את הקונסרבטוריון הלאומי לאמנויות ולמקצועות (1838–1867), ודובאן עיצב את המבנים החדשים של אבית הספר לאמנויות היפות. יחד, מבנים אלה, שהתבססו על סגנונות הרנסאנס, הגותי והרומנסקי ואחרים שאינם קלאסיים, שברו את המונופול של האדריכלות הנאו-קלאסית בפריס.
אדריכלות האמנויות היפות לפי מדינה > ארצות הברית > אדריכלים

בשלהי 1800, במהלך השנים בהן אדריכלות האמנויות היפות הייתה בשיאה בצרפת, אמריקאים היו אחת מקבוצות הזרים הגדולות ביותר בפריס. רבים מהם היו אדריכלים וסטודנטים לאדריכלות שהביאו את הסגנון הזה לאמריקה. האנשים הבאים, תלמידי בית הספר לאמנויות היפות מזוהים כמי שיצרו עבודה המאפיינת את סגנון האמנויות היפות בארצות הברית.
אוטו יוג'ין אדמס (Otto Eugene Adama)
ויליאם א. בורינג (William A. Boring)
ויליאם ו. בוסוורת' (William W. Bosworth)
ארתור בראון ג'וניור (Arthur Brown Jr.)
דניאל בורנהם (Daniel Burnham)
קאררה והאסטינג (Carrère and Hastings)
ג'יימס אדווין רות'וון ג'וניור (James Edwin Ruthven .Carpenter Jr)
פול פיליפ קרט (Paul Philippe Cret)
ארנסט פלאג (Ernest Flagg)
רוברט ו. גיבסון (Robert W. Gibson)
ס. פ. ה. גילברט (C. P. H. Gilbert)
קאס גילברט (Cass Gilbert)
תומאס האסטינג (Thomas Hastings)
ריימונד הוד (Raymond Hood)
הנרי הורנבוסטל (Henry Hornbostel)
ריצ'רד מוריס האנט (Richard Morris Hunt)
אלברט קאהן (Albert Kahn)
צ'ארלס קלאודר (Charles Klauder)
אלאמי אליס ליג (Ellamae Ellis League)
אלקטוס ד. ליצ'פילד (Electus D. Litchfield)
אוסטין ו. לורד (Austin Willard Lord)
עמנואל לואיס מאסקריי (Emmanuel Louis Masqueray)
ויליאם רתרפורד מיד (William Rutherford Mead)
גקון אי. מינוט (John E. Minott)
ג'וליה מורגן (Julia Morgan)
צ'ארלס פולן מק'קים (Charles Follen McKim)
הארי ב. מוליקן (Harry B. Mulliken)
קנת' מק'קנזי מורצ'יסון (Kenneth MacKenzie Murchison)
הנרי אורת' (Henry Orth)
תאודור וולס פייטץ' (Theodore Wells Pietsch)
ג'ון ראסל פופ (John Russell Pope)
ארתור וואלס רייס (Arthur Wallace Rice)
הנרי הובסון ריצ'רדסון (Henry Hobson Richardson)
פרנסיס פאלמר סמית' (Francis Palmer Smith)
לואיס סאליבן (Louis Sullivan)
אדוארד ליפינקוט טילטון (Edward Lippincott Tilton)
אוורטס טראסי (Evarts Tracy)
הוראס טרומבאוואר (Horace Trumbauer)
אנוק היל טרנוק (Enock Hill Turnock)
ויטני וורן (Whitney Warren)
סטנפורד ווייט (Stanford White)
צ'ארלס מק'קים, ויליאם מיד וסטנפורד ווייט הפכו בסופו של דבר לשותפים במשרד האדריכלים שתכנן מבנים ידועים רבים בסגנון האמנויות היפות.
אדריכלות האמנויות היפות לפי מדינה > קנדה

מרכז הכנסים הממשלתי, אוטווה
בית המחוקקים של מניטובה, ויניפג
סגנון האמנויות היפות בלט מאוד במבני ציבור בקנדה בראשית המאה ה-20. בולטים בהם שלושת מבני התחיקה של מחוזות הערבה הם בסגנון זה.
אדריכלות האמנויות היפות לפי מדינה > קנדה > בניינים

היכל התהילה של ההוקי (לשעבר סניף בנק מונטריאול), טורונטו (1885)
בנין לונדון ולנקשייר, מונטריאול (1898)
בנין הבורסה הישן של מונטריאול (1903)
אולם אלדן, מידוויל (1905)
התיאטרון המלכותי אלכסנדרה, טורונטו (1906)
מגדל סאן, ונקובר (1912)
מוזיאון האמנויות היפות של מונטריאול, מונטריאול (1912)
מרכז הכנסים הממשלתי, אוטווה (1912)
בית המחוקקים של ססקצ'ואן, רג'ינה (1912)
בית המחוקקים של אלברטה, אדמונטון (1913)
בית המחוקקים של מניטובה, וויניפג, (1920)
מרכז המילניום, וויניפג, (1920)
קשת הנצחה, המכללה הצבאית המלכותית של קנדה, בקינגסטון, אונטריו (1923)
בנק נובה סקוטיה, אוטווה (1923–24)
תחנת יוניון, טורונטו (1913–1927)
מבנה משרדים ציבורי של דומיניון, טורונטו (1935)
בנין הכיכר של דומיניון, מונטריאול (1930)
בנין חברת הביטוח לייף של קנדה, טורונטו (1931)
בניין סאן לייף, מונטריאול (1913–1931)
בקתת הר רויאל, מונטריאול (1932)
בית המשפט העליון של קנדה, אוטווה (1938–1946)
בנין בית המשפט הגבוה לצדק לשעבר, ת'אנדר ביי (1924–2017)
אדריכלות האמנויות היפות לפי מדינה > קנדה > אדריכלים

ויליאם סאת'רלנד מקסוול
ג'ון מ. לייל (John M; Lyle)
רוס ומקדונלד (Ross and Macdonald)
ספראוט ורולף (Sproatt & Rolph)
פירסון ודרלינג (Pearson and Darling)
ארנסט קורמייר (Ernest Cormier)
ז'אן-עומר מרצ'נד (Jean-Omer Marchand)
אדריכלות האמנויות היפות לפי מדינה > ארגנטינה

משנת 1880 עלה לשלטון מה שמכונה דור ה-80 בפוליטיקה הארגנטינאית. אלה היו מעריצי צרפת שראו בה מודל לרפובליקה המופתית, במיוחד בכל הקשור לתרבות וטעמים אסתטיים. בואנוס איירס היא מרכז של אדריכלות האמנויות היפות שהמשיכה להיבנות עודבשנות ה-50.
אדריכלות האמנויות היפות לפי מדינה > ארגנטינה > בניינים

1898: בית התרבות של בואנוס איירס, בואנוס איירס
1906: ארמון הקונגרס הלאומי של ארגנטינה, בואנוס איירס
1908: תיאטרו קולון, בואנוס איירס
1931: בית המחוקקים של העיר בואנוס איירס, בואנוס איירס
1910: מועדון מר דל פלאטה (נשרף בשנת 1961)
1890: תחנת הרכבת של מאר דה פלאטה (התחנה נסגרה בשנת 1949, ואחר כך ניזוקה בשריפה. אף על פי שהמבנה שופץ, הוא היום פחות מעוטר מאשר במקור)
1910: ארמון הממשל של טוקומאן, סן מיגל דה טוקומן
1892: ארמון חברת המים, בואנוס איירס
1889: הפביליון הארגנטיני - פריז 1889 התערוכה העולמית ), פורק ושוחזר בבואנוס איירס (נהרס ב-1932)
1929: בנין אסטרוגאמו, בואנוס איירס
אדריכלות האמנויות היפות לפי מדינה > ארגנטינה > אדריכלים

אלחנדרו בוסטיליו (Alejandro Bustillo)
חוליו דורמאל (Julio Dormal)
גאינזה ואגוטה (Gainza y Agote)
אלחנדרו כריסטופרסון (Alejandro Christophersen)
אדואר לה מונייר (Edouard Le Monnier)
לאון דורז' (לימים מבקר הרציונליזם) (León Dourge)
פול פטר (Paul Pater)
ז'אק דוננט (Jacques Dunant)
נורברט מילארט (Norbert Maillart)
קרלוס טייס (אדריכל נוף) (Carlos Thays)
ארכיטקטורת האמנויות היפות של ארגנטינה
1898: בית התרבות של בואנוס איירס, בואנוס איירס
1906: ארמון הקונגרס הלאומי, בואנוס איירס
1908: תיאטרון קולון, בואנוס איירס
1931: ארמון החקיקה, בואנוס איירס
1910: מועדון מאר דל פלאטה, מאר דל פלאטה (נשרף בשנת 1961)
1890: תחנת הרכבת מר דל פלאטה (נסגרה בשנת 1949, נשרפה ושופצה מאוחר יותר אך היא הרבה פחות מעוטרת מהמבנה המקורי)
1910: ארמון הממשלה של טוקומאן, סן מיגל דה טוקומן
1892: ארמון חברת המים, בואנוס איירס
1889: הפביליון הארגנטיני - פריז 1889 התערוכה העולמית, פורק ושוחזר בבואנוס איירס (נהרס בשנת 1932)
אדריכלות האמנויות היפות לפי מדינה > אוסטרליה

בכמה ערים באוסטרליה יש כמה דוגמאות משמעותיות לסגנון האמנויות היפות. זה יושם בדרך כלל במבני משרדים ציבוריים גדולים ומוצקים למראה ובבנקים, במיוחד בשנות ה-20.
תחנת הרכבת ברחוב פלינדר, מלבורן (1910)
חברת הנאמנות, רחוב האנטר, סידני (1916)
בניין הדואר לשעבר, מלבורן (1917)
התיאטרון הלאומי, מלבורן (1920)
בניין סניף הדואר הכללי, פרת' (1923)
בניין ארגוס, רחוב לה טרוב, מלבורן (1927)
מכללת אמילי מקפרסון לכלכלת בית, מלבורן (1927)
בנין בנק חבר העמים, מרטין פלייס, סידני (1928)
בניין ווסטפאק בנק, רחוב אליזבת, בריסביין (1928)
בניין רשות הנמלים, מלבורן (1928)
בניין הראלד וויק טיימס, רחוב פלינדרס, מלבורן (1928)
בניין בנק חבר העמים, פורסט פלייס, פרת' (1933)
אדריכלות האמנויות היפות לפי מדינה > הונג קונג

בנין פדר, מרכז, הונג קונג 1923
משרדי רכבל הפסגה, דרך לוגארד 1 1927
אדריכלות האמנויות היפות לפי מדינה > הפיליפינים

בנין הבית הפיליפיני, אסקולטה, מנילה (1914)
בנין רג'ינה, אסקולטה, מנילה (1915)
בניין נאטיוידאד, אסקולטה, מנילה (תחילת שנות העשרים)
בנין קלבו, אסקולטה, מנילה (1938)
אחוזת נטליו אנריקז, סאריה, קוזון
מנילה גשר ג'ונס, ארמיטה ובינונדו, מנילה (1916)
מלון לונטה, ארמיטה, מנילה (1910)
הבניין הראשי של אוניברסיטת סנטו תומאס, סאמפלוק, מנילה (1926)
ביבליוגרפיה

Texier, Simon (2012). Paris- Panorama de l'architecture. Parigramme. ISBN 978-2-84096-667-8.a ddi
לקריאה נוספת

הנרי הופ ואדמונד ה-5. גילון ג'וניור 1988. ארכיטקטורה של האמנויות היפות בניו יורק: מדריך לצילום (פרסומי דובר: Mineola NY)
ארצות הברית. נציבות האמנויות היפות. 1978, 1988 (2 כרכים.). ארכיטקטורת הרחוב השש-עשרה (ועדת האמנות: וושינגטון הבירה: הנציבות) - פרופילים של אדריכלות האמנויות היפות בוושינגטון SuDoc FA 1.2: AR 2.
הערות שוליים

↑  Texier 2012.
1 2  Robin Middleton, ed. (1982). The Beaux-Arts and Nineteenth-century French Architecture. London: Thames and Hudson.
↑  Texier 2012, p. 76.
1 2  Clues to American Architecture. Klein and Fogle. 1986. p. 38. ISBN 0-913515-18-3.
↑  Arthur Drexler, ed. (1977). The Architecture of the École des Beaux-Arts. New York: Museum of Modern Art.
↑  Texier 2012, pp. 76–77.
↑  "University Architect". campserv.emory.edu.
↑  "A New Era of Historic Grandeur is Ushered in with Opening of Amway Grand Plaza, Curio Collection by Hilton". נבדק ב-7 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  James Philip Noffsinger. The Influence of the École des Beaux-arts on the Architects of the United States (Washington DC., Catholic University of America Press, 1955).
↑  Howe, Jeffery. "Beaux-Arts Architecture in America". www.bc.edu. אורכב מ-המקור ב-9 ביוני 2017. נבדק ב-2017-08-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Chafee, Richard. The Architecture of the École des Beaux-Arts. New York: Museum of Modern Art, 1977.
↑  Jarzombek, Mark (2004). Designing MIT: Bosworth's New Tech. Northeastern University Press.
↑  "Emory to demolish John Portman-designed Dobbs University Center". Archpaper.com. 13 בפברואר 2017. נבדק ב-9 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Architecture | The Basilica of Saint Mary". www.mary.org (באנגלית). נבדק ב-2017-11-09.
↑  National Register of Historic Places Nomination Form [page 3]. National Park Service of the U.S. Department of the Interior, September 1977, as recorded to the Maryland State Archives, 2 December 1992. Accessed 14 January 2016.
↑  Marcus, Jonathan. "Michigan Central and the rebirth of Detroit". BBC News. נבדק ב-16 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Beaux-arts Architecture in New York: A Photographic Guide Front Cover Courier Dover Publications, 1988 (page vii–viii)
↑  Richard Guy Wilson. McKim, Mead & White, Architects (New York: Rizzoli, 1983)
↑  Encyclopedia of Twentieth Century Architecture, Stephen Sennott (ed.), p. 186
מרכז התרבות בארגנטינה
סניף הדואר הכללי, פרת'
בניין רשות הנמל במלבורן
המחסל (דמות בדיונית)

| --- | --- |

 יוצרים:  ג'יימס קמרון, גייל אן הורד 
 גילום הדמות:  ארנולד שוורצנגר, כריס קוקס, רולנד קיקינגר 
 מידע
 מקצוע:  שומר ראש, נוסע בזמן, בנאי, מתנקש, רובוט צבאי
 כוחות:  חוזק-על, encyclopedic knowledge, מהירות-על, חסינות 
 כלי נשק:  מגוון נשק קל וכלי ירייה כגון עוזי, רובה שוטגאן, מקלע M134 מיניגאן ואקדח
 דמויות קשורות
 אויבים:  שרה קונור, T-1000, T-X 
 
דמות המחסל בסרטי "שליחות קטלנית"
המחסל (באנגלית: Terminator) הוא דמות עתידנית בדיונית שהגה ג'יימס קמרון וגולמה על ידי ארנולד שוורצנגר בשלושת הסרטים הראשונים ובשני הסרטים האחרונים בסדרת "שליחות קטלנית". המחסל הוא סייבורג בעל מראה אנושי הניתן לתכנות ומשמש כיחידת חיסול והשמדה עצמאית. המחסל הופיע לראשונה בשנת 1984 בסרט הנושא את שם הדמות ותורגם לעברית כ"שליחות קטלנית". בסרט הראשון הופיע רק מחסל אחד מדגם T-800 שגולם על ידי שוורצנגר. בסרטי ההמשך מגלם שוורצנגר מחסל T-800 הנאבק במחסלים מדגמים מתקדמים יותר.
בשני הסרטים הראשונים מגלם שוורצנגר מחסל שונה, אך זהה מבחינה חיצונית. בעולם שנוצר על ידי קמרון מחסלים מאותו הדגם חולקים את אותן התכונות, דבר המאפשר לשוורצנגר לגלם מספר מחסלים. בשלושת הסרטים הראשונים בסדרה המחסל מושמד או משמיד את עצמו בסוף הסרט, בסרט הרביעי - שליחות קטלנית: התעוררות המחסל מופיע לדקות בודדות בלבד, בסופן הוא מושמד ובסרט החמישי, שליחות קטלנית: ג'נסיס מופיעים שני מחסלים, אשר אחד מהם משמיד את השני ונותר פעיל בעצמו בסיום הסרט.
מבנה

המחסל בנוי מרקמת תאים חיה על־גבי שלד מתכתי, כאשר מטרת רקמת התאים היא להסוות את המחסל כבן־אנוש (וגם לאפשר לו לערוך מסע בזמן). המחסל אינו חש כאב בעת פגיעה ברקמת התאים, ולמעשה הוא חסר רגשות לחלוטין. מוחו של המחסל הוא מחשב עם בינה מלאכותית המסוגל ללמוד, וזאת כדי להיות מכונת הרג משוכללת יותר, בעלת יכולת הסתגלות למצבים משתנים. בסופו של הסרט השני בסדרה, מחשב זה מצליח ללמוד אף מהם רגשות. המחסל אמנם מסוגל ללמוד ואף להבין רגשות, אך אינו מסוגל להרגיש. כך למשל, בסופו של הסרט השני אומר המחסל: "אני מבין למה אתה בוכה, אך זה משהו שלעולם לא אצליח לעשות".
הצלחה מסחרית

עם ההצלחה של הסרט הראשון ובמיוחד של סרט ההמשך, הפכה דמות המחסל לדמות מוכרת ונערצת על ידי רבים. ההצלחה הייתה כה גדולה עד ששוורצנגר הפך לשחקן המזוהה כמעט בלעדית עם דמות המחסל וזאת למרות העובדה שגילם דמויות רבות אחרות.
את הפרסום הרב לה זכתה דמות המחסל ניתן אולי לזקוף לזכות העובדה שבשנות ה־80 ובתחילת שנות ה־90, השנים בהן יצאו שני הסרטים הראשונים בסדרה, המחשבים החלו לצבור פופולריות. עם החדירה המהירה של המחשב האישי לבתים הפרטיים, רבים החלו לחשוש שמא המחשבים יתפתחו בצורה מהירה מדי ויפנו נגד המין האנושי. חששות אלה, יחד עם הפחד ממלחמה בעולם הדו-קוטבי של תקופת יציאת הסרט הראשון תרמו ללא ספק לפופולריות הרבה של הסרט יחד עם גיבוריו.
הפופולריות הרבה של דמות המחסל באה לידי ביטוי בהכללתו ברשימת 100 הגיבורים והנבלים החשובים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע. רשימה זו נוצרה בשנת 2003 על ידי מכון הסרטים האמריקאי (AFI), ודמות המחסל היא הדמות היחידה המופיעה הן ברשימת הנבלים והן ברשימת הגיבורים. שתי ההופעות הן של המחסל מהסרט הראשון שנבחר למקום ה-22 ברשימת הנבלים ושל המחסל המתוכנת מחדש מהסרט השני שנבחר למקום ה-48 ברשימת הגיבורים.
ראו גם

סייבורג - ישות שמכילה מרכיבים הן ביולוגים והן מלאכותיים מטבעם.
אנדרואיד - רובוט דמוי אדם.
בינה מלאכותית
סייברפאנק ומדע בדיוני אפוקליפטי/דיסטופי
הערות שוליים

↑  בסרט הרביעי, "שליחות קטלנית: התעוררות", דמות המחסל הופיעה למספר שניות עם פניו של שוורצנגר בעזרת גרפיקה ממוחשבת ושימוש בקטעים מהסרטים הקודמים.
| סדרת שליחות קטלנית |
| --- | --- | --- |
| סרטים | שליחות קטלנית (1984) • שליחות קטלנית 2: יום הדין (1991) • שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות (2003) • שליחות קטלנית: התעוררות (2009) • שליחות קטלנית: ג'נסיס (2015) • שליחות קטלנית: גורל אפל (2019) |  |
| דמויות | המחסל • T-1000 • שרה קונור • ג'ון קונור • קייל ריס • סקיינט |  |
| שחקנים | ארנולד שוורצנגר • לינדה המילטון • מייקל בין • אדוארד פרלונג • רוברט פטריק • ניק סטאל • קלייר דיינס • קריסטנה לוקן • לנה הידי • תומאס דקר • כריסטיאן בייל • אנטון ילצ'ין • סם וורת'ינגטון • אמיליה קלארק • ג'ייסון קלארק • ג'יי קורטני • לי ביונג-הון • ג'יי קיי סימונס |  |
| סדרות טלוויזיה | שליחות קטלנית: יומני שרה קונור • שליחות קטלנית: ההתחלה |  |
| שונות | T2 3-D: Battle Across Time • משחקי וידאו • קומיקס • ספרים |  |
הנחת יסוד למטפיזיקה של המידות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  עמנואל קאנט
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  פילוסופיה
 נושא:  פילוסופיה של המוסר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1785
 מספר עמודים:  167
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  ספרי עליית הגג
 תאריך:  2010
 תרגום:  חנן אלשטיין
 
הנחת יסוד למטפיזיקה של המידות (גרמנית: Grundlegung zur Metaphysik der Sitten) הוא ספר מאת עמנואל קאנט. הספר, שהודפס בגרמנית בשנת 1785, מהווה העבודה הראשונה של קאנט בגיבוש הפילוסופיה של המוסר שלו, ועד היום הוא אחד הספרים החשובים ביותר בתחום זה.
קאנט ראה את עבודתו בספר כחקירה המבהירה את המושגים והעקרונות הבסיסיים של כל תאוריה מוסרית ראויה, הוא שאף לחשוף את הכלל היסודי של המוסריות, ולהראות שאנו (היצורים התבוניים) מחויבים לו. בטקסט, קאנט מציע ראייה ייחודית המבססת את המוסריות של פעולה אך ורק על הכלל שעל פיו האדם בחר לפעול את הפעולה. במובן זה קאנט הוא דאונטולוג, ובכך הוא עומד מול תורת החוש־המוסרי (סנטמנטליזם) והתורה הטלאולוגית של זמנו מצד אחד, והתועלתנות שבאה אחריו מצד שני. אך מעבר לכך, המהלך של קאנט רדיקלי אף יותר — הוא מבקש לבסס את הקריטריון לבחינה של הכלל המנחה את הפעולה, אך ורק על העקביות הצורנית של אותו כלל עם היותו חוק מוסרי. שתי רגליים אלו, הדאונטולוגיה והפורמליזם, יוצרים את המבנה הייחודי של תורתו המוסרית של קאנט.
"הנחת יסוד" מחולקת להקדמה ושלושה חלקים. המהלך שלו מתחיל מההיגיון והתפיסה המקובלת והאינטואיטיבית של המושגים המוסריים, ועולה עד לקבלת החוק העליון והבלתי־מותנה. לכן הלוגיקה בספר כתובה בסדר הפוך, ומצדיקה בכל שלב את השלב הקודם על ידי עקרונות מבוססים ומופשטים יותר. החלק השלישי והאחרון לוקה בערפול מסוים, אותו מבהיר קאנט בספרו ביקורת התבונה המעשית שיצא בשנת 1788.
מבנה הספר > הקדמה

בהקדמה ל־"הנחת יסוד" קאנט מדגיש את הצורך לפילוסופיה טהורה של המוסר, ונותן כמה הערות מקדימות כדי להסביר את מקומו של הפרויקט הזה ואת שיטת החקירה שלו. קאנט פותח את ההקדמה בקבלת החלוקה היוונית העתיקה של הפילוסופיה ללוגיקה, פיזיקה ואתיקה (במובן של מוסר).
לוגיקה היא צורנית באופיה — היא דנה אך ורק בצורות המחשבה עצמם, ולא במושא מסוים. לעומתה, הפיזיקה והאתיקה עוסקות במושאים מסוימים. הפיזיקה מתעניינת בחוקי הטבע, והאתיקה בחוקי החירות. בנוסף, לוגיקה היא תחום א-פריורי, כלומר, אמיתות לוגיות אינן תלויות בניסיון כלשהו להצדקתן. מולה, לפיזיקה ולאתיקה חלקים אמפיריים ולא-אמפיריים. החלק האמפירי בפיזיקה דן בחלקים המקריים או האפשריים (קונטינגטיים) של המציאות, כגון אלו ישויות פיזיקליות קיימות ומה הקשרים ביניהן. החלק הלא-אמפירי בפיזיקה דן במושגים היסודיים (וההכרחיים) של הטבע כמו החלל, הזמן והחומר. באופן דומה, גם האתיקה מכילה חלק אמפירי, הדן במה — בהינתן הטבע המקרי של האדם — מגדיל את הרווחה או האושר האנושי. החלק הלא אמפירי עוסק בחקירה א-פריורית של טבע המוסריות עצמה. היות שזוהי חקירה א-פריורית, קאנט קורא לחלק זה "מטפיזיקה של המידות". הוא מקביל לחלק הלא-אמפירי של הפיזיקה, לו קורא קאנט "מטפיזיקה של הטבע".
קאנט ממשיך ומנמק את הצורך לאותה חקירה ייחודית שהוא קורא לה "מטפיזיקה של המידות". לדעתו, על החוק המוסרי להיות בעל הכרחיות מוחלטת (4:389). כלומר, להיות מוחלט וחד משמעי עד כדי כך שהוא לא משתנה על פי הנסיבות המקריות בעולם של האנשים השונים. החוק המוסרי, אם הוא קיים, הוא אוניברסלי והכרחי, לכן הדרך היחידה ההגיונית לחקור אותו הוא על ידי חשיבה רציונלית א-פריורית. לכן, הבנה תאורטית נכונה של מוסריות מחייבת מטפיזיקה של המידות. קאנט חושב שעד שלא תסתיים החקירה, המידות הטובות עצמן יושחתו כי הכלל המנחה אותן חסר (3:390). החיפוש אחר העיקרון העליון של המוסריות — התרופה לבלבול בחקירה המוסרית — מעסיק את קאנט בשני הפרקים הראשונים של "הנחת יסוד".
בכוונת מכוון, ההערות של קאנט בהקדמה מכינות את הקורא לעומס הרעיונות שהוא יפתח בהמשך הספר. מטרת הספר היא לגלות את היסודות לתורה מוסרית. מפני שקאנט האמין שכל עובדה שמקורה בידע אמפירי חייבת להיות מקרית לחוק המוסרי, הוא יכול לגזור הכרחיות, שאותו החוק המוסרי מחייב, רק על ידי הסקה א-פריורית. זה המובן של ההכרחיות שילווה את "הנחת יסוד" כדי לכונן אתיקה טהורה (א-פריורית). אתיקה כזו מסבירה את האפשרות של חוק מוסרי ומוצאת את מה שקאנט קורא לו "העיקרון העליון של המוסריות". מטרת הפרקים הבאים של "הנחת יסוד" היא להסביר כיצד החוק המוסרי צריך להראות אם הוא קיים, ואז להראות שהוא אכן קיים ומחייב אותנו.
מבנה הספר > חלק ראשון - מעבר מן ההכרה התבונית המוסרית הרגילה אל זו הפילוסופית

בחלק הראשון, קאנט מתחיל מההיגיון המוסרי המקובל (לטענתו) ומראה ממנו את העיקרון העליון של המוסריות, שהוא קורא לו הצו הקטגורי. קאנט טוען שעל ידי מספר הנחות יסוד של ההיגיון המוסרי הכללי, יחד עם ניתוח של מושגים כמו "טוב" ו"חובה", ניתן לגזור את העיקרון העליון של המוסריות, היינו הצו הקטגורי. הדיון של קאנט בחלק הראשון יכול להתחלק לארבעה חלקים: מושג הרצון הטוב, הטיעון הטלאולוגי, שלוש הטענות בנוגע למושג החובה והצו הקטגורי.