stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרדכי זגגי
ביוגרפיה

זגגי נולד בלוצק פולין ועלה לארץ ישראל ב-1920 והיה חבר דגניה א' החל משנת 1924. בתחילת דרכו עסק בעבודות בכבישים, ייבוש ביצות וייעור בבן שמן. בשנת 1927 עבר להתגורר עם משפחתו בירושלים בסמיכות למשה שרת והחל לעבוד כמנהל המחלקה הכספית של הסוכנות היהודית. היה מהמוזמנים שנכחו בטקס הכרזת העצמאות.
עם הקמת המדינה מונה לחשב הכללי הראשון וכיהן בו עד לשנת 1952.
החל מאותה שנה היה המשנה למנכ"ל משרד האוצר. ב-1960, במקביל לכהונתו כמשנה למנכ"ל, הוקמה ועדת ניירות ערך, אשר נועדה לתת מענה ולטפל בבעיות בשוק ניירות הערך וזגגי מונה ליו"ר הראשון שלה. זגגי פרש מתפקידו כמשנה למנכ"ל לאחר 17 שנה בשנת 1969.
עם פרשתו מתפקיד המשנה למנכ"ל משרד האוצר מונה ליו"ר הראשון של רשות לניירות ערך עד שהודיע על רצונו לפרוש וסיים את תפקידו ב-2 ביוני 1974.
בנוסף זגגי היה פעיל בחברות שונות, בין היתר חבר דירקטוריון קבוצת כלל מיום הקמתה, יו"ר הדירקטוריון הראשון של חברת הנאמנות למקרקעין באשדוד בע"מ, וחבר דירקטוריון ברסקו.
בתקופת כהונתו הן במשרד האוצר והן כיו"ר רשות ניירות ערך זכה להערכה במשרד האוצר, כולל משרי האוצר השונים וכן מחוץ למשרד.
בשנת 1970 הוקמה קרן זגגי לטובת אמנים וסופרים, הקרן הוקמה על ידי חברות גדולות במשק כגון בנק הפועלים, בנק דיסקונט וכלל, וזאת במטרה להוקיר את פעילותו של זגגי לאחר פרישתו מתפקיד המשנה למנכ"ל משרד האוצר.
לאחר פטירתו של זגגי הוקמה ב-1981 "יד זגגי", קרן למחקרים פיננסיים על שמו. בתחילת שנות ה-90 ראו אור מספר ביוגרפיות של אמנים ואנשי כלכלה ישראלים בזכות הקרן, בין היתר הספרים: "חנוך לוין: איש עם המיתוס באמצע", "יונה וולך: ביוגרפיה" . כיום פועלת קרן ע"ש מרדכי זגגי לכנסים ומחקרים בתחום שוק ההון באוניברסיטה העברית.
זגגי היה נשוי ללאה, ולהם שתי בנות: רותה אשר שירתה בפלמ"ח ומוותיקות עורכי הדין בישראל ונפטרה ב-2016 ואנה (אנינה) אשר שירתה גם היא בפלמ"ח ונפטרה ב-1968. הוא נפטר ב-1977 ונקבר בבית העלמין בגבעת שאול.
הערות שוליים

1 2  ⁨ראשי לע מבררים הצטרפות לד"ש ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 16 ספטמבר 1977 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ארצי יואל, באתר מקומי - דגניה א
1 2 3 4  ⁨למרדכי זגג* נ>תו| לבחור ב"חבדות שלו?" ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 14 ינואר 1969 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
1 2  קובי לידרמן, הבלוג של קובי לידרמן: זגגי שלא הכרתי, באתר הבלוג של קובי לידרמן, ‏יום שני, 9 ביולי 2018
↑  אמיר בן-דוד, המדינה של אבא שלה, באתר זמן ישראל, 14 באפריל 2021
↑  ⁨יבדוק מענון משלחת השילומים ⁩ | ⁨הארץ⁩ | 15 יוני 1959 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  יוסי גולדשטיין, Yosi Goldshṭain, אשכול: ביוגרפיה, Keter Publishing House Ltd, 2003, מסת"ב 978-965-07-1226-6. (בiw)
↑  ⁨יו"ר חדש לועדת ניירות"הערד ⁩ | ⁨חרות⁩ | 17 יולי 1962 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨חוקרשות ניירות ערף' - תור חודשיים ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 30 דצמבר 1963 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  גד ליאור, "מר חסון צועק בגרמנית בתוך חדר קטן בלב תל אביב": כך נולדה הבורסה בישראל, באתר ynet, 12 במרץ 2021
↑  ⁨UNKNOWN⁩ | ⁨מעריב⁩ | 3 יוני 1974 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨Page 10 Advertisements Column 3⁩ | ⁨מעריב⁩ | 18 ספטמבר 1977 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨חברים חדשים למועצת המנהלים של "רסקו" ⁩ | ⁨למרחב⁩ | 9 יוני 1970 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨Untitled⁩ | ⁨מעריב⁩ | 1 אוקטובר 1973 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨הוקמה קרן זגגי להשלמת פנסיה לאמנים וסופרים| ⁨דבר⁩ | 6 מרץ 1970 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨Page 7 Advertisements Column 2⁩ | ⁨דבר⁩ | 10 פברואר 1981 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  רנן נצר, ‏רק על עצמי לספר ידעתי, באתר גלובס, 5 במרץ 2006
↑  שני ליטמן, ספיר לי סיפור, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2011
↑  מרכזי וקרנות מחקר, באתר bschool.huji.ac.il
↑  אורן רות, באתר www.palmach.org.il
↑  חן מענית, ‏הלכה לעולמה עו"ד רותה אורן, מוותיקות עורכות הדין, באתר גלובס, 18 באפריל 2016
↑  רותה זגגי אורן, באתר geni_family_tree
↑  ארסט אנינה, באתר www.palmach.org.il
↑  ⁨Page 16 Advertisements Column 1⁩ | ⁨דבר⁩ | 8 נובמבר 1968 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨Page 14 Advertisements Column 1⁩ | ⁨מעריב⁩ | 5 אוקטובר 1978 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
מתאוס גליאנו דה קושטה

מתאוס גליאנו דה קושטה (בפורטוגזית: Mateus Galiano da Costa; נולד ב-19 ביוני 1984) הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

מתאוס התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות בפורטוגל, הבכירה שבהן הייתה קבוצת המילואים של ספורטינג ליסבו. בינואר 2006 הצטרף לז'יל ויסנטה מליגת העל הפורטוגלית. ב-5 בפברואר, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–5 נגד ויטוריה סטובל. באותה עונה, מתאוס עמד במרכז פרשה הטוענת לחוזים לא חוקיים של קבוצתו שהובילו בסופו של דבר להורדת הקבוצה לליגה השנייה.
בקיץ 2007 חתם בבושאביטה בה שיחק עונה אחת שבסיומה ירדה הקבוצה לליגה השנייה בגלל בעיות כספיות.
בקיץ 2008 הצטרף לנסיונל מדיירה. בעונתו הראשונה במועדון היה שותף להעפלה של הקבוצה לשלב הבתים של הליגה האירופית ולחצי גמר הגביע הפורטוגלי. ב-16 בדצמבר 2009 הבקיע שער ובישל שני שערים בניצחון 1–5 נגד אוסטריה וינה. בעונת 2011/2012 כבש 9 שערים ב-24 משחקים.
ב-17 בנובמבר 2013, מתאוס חתם באגוסטו מליגת העל האנגולית. בדצמבר 2015, חזר לפורטוגל וחתם בארוקה.
ב-23 ביוני 2017 חזר לבואבישטה בה חתם לשנה בסיומה חתם על חוזה חדש לשנתיים.
בקיץ 2020 חתם בפנאפייל מהליגה השנייה בפורטוגל. כעבור שנה חתם בטורנסה מהליגה השלישית.
קריירה בינלאומית

מתאוס זומן לסגל נבחרת אנגולה לקראת גביע COSAFA. ב-29 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–5 נגד מאוריציוס, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת. באותה שנה, השתתף עם הנבחרת בהופעתה ההיסטורית במונדיאל 2006.
בנוסף, השתתף עם הנבחרת 4 פעמים בגביע אפריקה לאומות.
משדר

ערך זה עוסק במַשְׁדֵּר, מכשיר רדיו. אם התכוונתם למִשְׁדָּר, ראו .
מקלט-משדר לאותות שמע המשמש חובבי רדיו
טלפון נייד של חברת נוקיה, דוגמה למכשיר שכיח שמשולבים בו משדר ומקלט
מַשְׁדֵּר רדיו הוא מכשיר אלקטרוני אשר בשילוב עם אנטנה מסוגל ליצור אותות אלקטרומגנטיים בעלי מאפיינים מוגדרים. גל אלקטרומגנטי מאופיין על ידי שלושה גורמים: תדר (או אורך גל), אמפליטודה ופאזה. על ידי מניפולציה על אחד או יותר מגורמים אלו (כלומר שינוי תכונות הגל בהתאם למידע אותו רצוי לשדר – אפנון), ניתן לשדר מידע לתווך. בשימוש לצורכי תקשורת, לדוגמה שידורי טלוויזיה, משתמשים במקביל למשדר במכשירים הנקראים מקלטים שתפקידם לפענח מהאות ששודר מהמשדר את המידע שמעוניינים להעביר.
המרכיבים העקרוניים של משדרי רדיו הם:
מקור מתח – תפקידו לספק אנרגיה למערכת.
מתנד – תפקידו לייצר את הגל הנושא (הגל אותו מאפננים).
אפנן – תפקידו לשנות את תכונות הגל הנושא על פי המידע המשודר.
מגבר הספק המתאים לפעולה בתדרי רדיו (RF) – תפקידו להגדיל את הספק האות המשודר על מנת לאפשר לאות המשודר להגיע למרחק הרצוי בעוצמה המאפשרת זיהוי האות במקלט (הספק האות דועך באוויר לפי ריבוע המרחק, חוק זה נקרא חוק פְריס).
במקרים רבים מעוניינים במכשירים המאפשרים תקשורת דו כיווניות (כגון טלפון סלולרי או מכשיר קשר), ובמכשירים אלו כלולים גם משדר וגם מקלט.
ראו גם

מזרים מדיה (סטרימר)
הזרמת מדיה (סטרימינג)
מקלט
תקשורת אלחוטית
רדיו פיראטי
ערבל תדר
סירקולטור
מתחם ווטרגייט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קומפלקס מבנים 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  לואיג'י מורטי, Società Generale Immobiliare 
 קואורדינטות:  38°53′56″N 77°03′15″W﻿ / ﻿38.898888888889°N 77.054166666667°W﻿ / 38.898888888889; -77.054166666667
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) מתחם ווטרגייט(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) מתחם ווטרגייט
 
מתחם ווטרגייט
מפת המתחם
מתחם ווטרגייט (באנגלית: Watergate complex) הוא קבוצה של חמישה בניינים בשכונת פוגי בוטום בוושינגטון הבירה בארצות הברית. המתחם, בן 40 אלף מטרים רבועים, כולל בניין משרדים, שלושה בנייני דירות, ומבנה של מלון-משרדים.
בניית המבנים במתחם החלה באוגוסט 1963, ולוותה בחילוקי דעות בין האדריכלים, גורמי ממשל וגורמים אחרים, לגבי גובה הבניינים וסגנונם האדריכלי. הבנייה הסתיימה בינואר 1971. המתחם הפך לאחד הפופולריים בוושינגטון למטרות מגורים ומשרדים, בין השאר עבור חברי הקונגרס ואנשי ממשל אחרים. המתחם נמכר מספר פעמים במהלך שנות ה-80; החל משנות ה-90 המתחם חולק ובנייניו נמכרו בנפרד לקונים שונים מספר פעמים.
המתחם עלה לכותרות ב-1972, לאחר פריצה שהתגלתה במטה המפלגה הדמוקרטית בקומה השישית בבניין המלון-משרדים. נמצא כי צולמו מסמכים והותקן ציוד האזנה במקום. חקירת המשטרה העלתה כי מאחורי הפריצה ומעשים בלתי-חוקיים נוספים, עמדו אנשים בכירים בממשלו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. הפרשה זכתה לכינוי פרשת ווטרגייט, על שם המתחם, והיא הובילה לבסוף להתפטרותו של ניקסון ב-9 באוגוסט 1974. מילית הסיומת "-גייט" הפכה בהמשך לעיתים קרובות למקושרת עם פרשיות ושערוריות פוליטיות דומות בארצות הברית וברחבי העולם.
מקסים אורשקין

מקסים סטניסלבוביץ' אורשקין (ברוסית: Максим Станиславович Орешкин; נולד ביולי 1982 במוסקבה) הוא כלכלן ומדינאי רוסי. סגן ראש סגל הקרמלין מאז מאי 2024.
שימש כעוזרו של נשיא רוסיה לענייני כלכלה מאז ינואר 2020 עד מאי 2024, קודם לכן כיהן בתפקיד השר לפיתוח כלכלי החל מה-30 בנובמבר 2016 ועד ל-21 בינואר 2020.
ביוגרפיה

בשנת 2004 סיים לימודיו בבית הספר הגבוה לכלכלה. מאפריל 2002 ועד יוני 2006 עבד בבנק המרכזי של רוסיה. מיוני 2006 ועד יולי 2010 היה מנהל בכיר ברוסבנק (Росбанк) ומיולי 2010 ועד יוני 2012 ניהל את גוף הניתוח הפיננסי של בנק ההשקעות והתאגידים "קרדי אגריקול".
מיוני 2012 ועד אוגוסט 2013 שימש ככלכלן ראשי ב-VTB Capital.
בספטמבר 2013 החל לעבוד בממשלה הפדרלית ומונה למנהל המחלקה לתכנון אסטרטגי במשרד האוצר של רוסיה. תפקיד שמילא עד מאי 2015, עת מונה לתפקיד סגן שר האוצר.
ב-30 בנובמבר 2016 ולדימיר פוטין מינה אותו לתפקיד השר לפיתוח כלכלי, בהמלצת ראש הממשלה דמיטרי מדבדב. ב-18 במאי 2018 הוארכה כהונתו והמשיך לשמור על תפקידו גם במסגרת ממשלת מדבדב השנייה. ב-21 בינואר 2020 פוטר והוחלף במקסים רשטניקוב שהחל לכהן כשר לפיתוח כלכלי החדש בממשלת מישוסטין ומונה לעוזרו של נשיא רוסיה.
באפריל 2020 נכלל בדירקטוריון מועדון הכדורגל צסק"א מוסקבה וב-8 במאי 2020 מונה ליו"ר דירקטוריון מועדון הכדורגל צסק"א מוסקבה.
בעקבות קרבתו לשלטון, לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה נכנס לרשימת עיצומים של מספר מדינות.
חיים אישיים

אורשקין דובר אנגלית.
הערות שוליים

↑  "הצו הנשיאותי ״אודות השר לפיתוח כלכלי של רוסיה״" (ברוסית). נשיא רוסיה. 2016-11-30. נבדק ב-2016-11-30.
↑  מקסים אורשקין מונה על ידי פוטין לתפקיד שר הפיתוח הכלכלי(ברוסית)
↑  ВЭБ.РФ стал владельцем 77,63% акций ПФК ЦСКА
↑  "Минфин России :: Руководство". Министерство финансов РФ. נבדק ב-2016-11-30.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אלכסיי אוליוקאייב | השר לפיתוח כלכלי של רוסיה      30 בנובמבר 2016 - 21 בינואר 2020 | הבא: מקסים רשטניקוב |
מקסים בוטייה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 באפריל 1993 (בן 31) פואטייה, צרפת 
 מדינה:  אינדונזיה, צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-2013
 פרופיל ב-IMDb
 
מקסים אנדרה סילם בוטייה (בצרפתית: Maxime Andre Selam Bouttier ; נולד ב-22 ביולי 1993) הוא שחקן ודוגמן אינדונזי.
ביוגרפיה

בוטייה נולד ב-22 ביולי 1993 בפואטייה, צרפת. משפחתו ממוצא אינדונזי חזרה לאינדונזיה בילדותו.
קריירה

בוטייה החל את הקריירה שלו כדוגמן בבאלי, אינדונזיה. בשנת 2010 לוהק לתפקיד משנה באופרת הסבון האינדונזית "Arti Sahabat". הוא שיחק באופרות סבון אינדונזיות ובהן "Bulan on Mentari" ו- "Everything Love". בשנת 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט הקולנוע "Forever Love". בוטייה שיחק בכמה סרטים רומנטיים, בין היתר בסרט הקולנוע האינדונזי "Kain Kafan Hitam", אותו גם ביים.
בשנת 2021 לוהק לתפקיד בסרט הקולנוע "כרטיס לגן עדן" של הבמאי אול פארקר. זהו תפקידו הראשון מחוץ לאינדונזיה.
הערות שוליים

↑  Puput Puji Lestari, Profile Of Maxime Bouttier, Worldwide Soap Opera Artist, VOI.ID, ‏NaN בundefined NaN
↑   Kain Kafan Hitam 2019 - Maxime Bouttier, Haico Van Der Veken, Ajun Perwira, סרטון בערוץ "Therese Nicholas", באתר יוטיוב (אורך: 01:16:17)
↑  Molly Moss, Ticket to Paradise release date: Cast and trailer for Julia Roberts and George Clooney’s rom-com, Radio Times, ‏4 במאי 2022
מרכז זיכרון לשואה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 על שם:  השואה 
 מיקום:  מישיגן 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1984
 תאריך פתיחה רשמי:  1984 
 קואורדינטות:  42°30′09″N 83°21′32″W﻿ / ﻿42.5024°N 83.359°W﻿ / 42.5024; -83.359
 www.holocaustcenter.org
 he
 
מרכז הזיכרון לשואה זקלמן (באנגלית: The Zekelman Holocaust Center) הוא מוזיאון השואה הגדול ביותר במישיגן, הממוקם בפרמינגטון הילס, ליד דטרויט.
היסטוריה

מרכז הזיכרון לשואה זקלמן, שנוסד בתחילה כמרכז הזיכרון לשואה (The Holocaust Memorial Center), הוא המוסד הראשון בארצות הברית שנבנה במיוחד להנצחת זיכרון השואה. המרכז הוקם על ידי המנכ"ל, הרב צ'ארלס ה. רוזנצוויג, יחד עם חברי הארגון "שערית הפלטה" (Shaarit Haplaytah), ארגון של ניצולי שואה. לאחר כמעט עשרים שנות תכנון וגיוס כספים, נבנה המוזיאון במתחם הקהילה היהודית בווסט בלומפילד, מישיגן. המרכז נפתח לציבור באוקטובר 1984. כאשר המרכז המקורי כבר לא היה מספיק מרווח, נבנה מוזיאון חדש בפרמינגטון הילס, אשר זכה לכיסוי תקשורתי נרחב, כולל כתבה בעמוד הראשי של ה"וול סטריט ג'ורנל". מאז הקמתו, ביקרו במרכז יותר ממיליון מבקרים מכל רחבי העולם, כולל עשרות אלפי תלמידי בתי ספר בכל שנה.
הרב רוזנצוויג נפטר ב-11 בדצמבר 2008, ותפקיד המנכ"ל עבר לסטיב גולדמן עד פרישתו בשנת 2016, אז הוחלף על ידי הרב אלי מאיירפלד.
בינואר 2022 שונה שמו של המרכז ל"מרכז השואה זקלמן" כהוקרה על תרומות בסך 25 מיליון דולר שנתרמו על ידי משפחת זקלמן.
משימה

המשימה המוצהרת של מרכז הזיכרון לשואה זקלמן היא "לרתום, לחנך ולהעצים באמצעות זיכרון השואה". המרכז מקיים פעילויות קהילתיות רבות, מארח סיורים לבתי ספר, אוניברסיטאות וקבוצות סיור, אוצר ספרייה וארכיון נרחבים, ומקיים תערוכות אמנות ותוכניות חינוכיות לגילאים שונים. המרכז מתמקד בחינוך למאבק באנטישמיות ובשימור זיכרון השואה, תוך דגש על סיפורי ניצולים וההקשר ההיסטורי של האירועים שהובילו לשואה. המרכז מדגיש את השימוש במונחים כמו "נרצחו" במקום "נהרגו" בהקשר לקורבנות השואה, כדי להדגיש את הכוונה האלימה והאנטישמית של הפושעים.
תערוכות

המרכז מכיל מספר תערוכות מרכזיות:
הלהבה הנצחית וקיר הזיכרון: להבה בוערת לזכר הקורבנות, מוקפת בקיר זיכרון המציין את שמות מחנות הריכוז וההשמדה.
קרון הרכבת: קרון רכבת מתקופת מלחמת העולם השנייה, ששימש להובלת יהודים למחנות השמדה.
מוזיאון מורשת יהודי אירופה: תערוכה המציגה את חיי היהודים באירופה לפני השואה.
תיאור הנאציזם: תערוכה המתארת את עליית המשטר הנאצי ואת החוקים והמדיניות האנטישמית שננקטו.
מערכת המחנות: תערוכה המסבירה את התפתחות מחנות הריכוז וההשמדה ואת תפקידם בשואה.
דיוקנאות של כבוד: תערוכה המוקדשת לניצולי השואה ממישיגן.
תערוכת עץ אן פרנק: תערוכה חיצונית שבה שתיל מעץ הערמון שעמד מחוץ למחבוא של אנה פרנק.
הערות שוליים

↑  Mayerfeld, Eli (2022-01-11). "Introducing our New Name and Brand Identity" (PDF). The Zekelman Holocaust Center. ארכיון (PDF) מ-20 בינואר 2022. נבדק ב-25 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rosenzveig, Charles (1984). "From the Director" (PDF). News from the Holocaust Memorial Center. Vol. 1, no. 1. p. 1. ארכיון (PDF) מ-20 בינואר 2022. נבדק ב-25 בינואר 2022. ... this historic institution, the first exclusively designed facility of its kind outside of Israel. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rosenzveig, Charles (2004). "Director's Message" (PDF). Holocaust Memorial Center Newsletter. p. 3. ארכיון (PDF) מ-20 בינואר 2022. נבדק ב-25 בינואר 2022. ... grand opening that took place on June 22, 2004 ... {{cite news}}:  (עזרה)
↑  online.wsj.com
↑  "Holocaust museum in Farmington Hills names new CEO". Crain's Detroit Business (באנגלית). 2017-01-03. נבדק ב-2019-04-08.
↑  Stalter, Sarah. "Holocaust Memorial Center". Neumann/Smith Architecture (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-04-09.
↑  "Our Mission". The Zekelman Holocaust Center (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-04-25.
↑  "Upcoming Events". The Zekelman Holocaust Center (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-04-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459039305171  LCCN: no2001062861  VIAF: 125359961   WorldCat (עם VIAF): 125359961
מרכז וואהל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מרכז כנסים 
 מיקום:  רמת גן 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2005
 תאריך פתיחה רשמי:  2005 
 אדריכל:  דניאל ליבסקינד 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות פוסט-מודרנית 
 קואורדינטות:  32°04′17″N 34°50′48″E﻿ / ﻿32.071480794494°N 34.846691761027°E﻿ / 32.071480794494; 34.846691761027
 wohl-center.com
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) מרכז וואהל(למפת גוש דן רגילה) מרכז וואהל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז וואהל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז וואהל  he מרכז וואהלhe מרכז וואהלמפת  __ רמת גן (in English: Ramat Gan)  __ גבעתיים (in English: Givatayim) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון ומערב: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono), __ מחנה דורי (in English: Tel HaShomer Base) מדרום: __ אור יהודה (in English: Or Yehuda), __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מרכז ווהל ממערב
מרכז וואהל הוא מרכז כנסים בקמפוס הראשי של אוניברסיטת בר-אילן ברמת-גן, ישראל.
היסטוריה

מרכז וואהל נבנה בין השנים 2001–2005 ומשתרע על כ-4,900 מטרים רבועים. המבנה תוכנן על ידי האדריכל דניאל ליבסקינד וחברת האדריכלות המקומית, החדר. בשנת 2006 זכה מרכז וואהל בפרס המכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA) על אדריכלותו. המבנה הוגדר בשנת 2019 כאתר לשימור.
עיצוב

המבנה, שהיה הראשון שתוכנן על ידי דניאל ליבסקינד בישראל, נבנה בתקציב קטן יחסית. התקציב שעלה להקמת המרכז, 43 מיליון שקל, הגיע בחלקו מהפילנתרופ הבריטי מוריס וואהל.
שלושה סורגים מלבניים ארוכים מהווים את בסיס הבניין, שמעליו עומד אולם של 1,000 מושבים. לדברי ליבסקינד, צורתו הזוויתית של המרכז ממחישה "את הקשר ההדדי בין הדינמיקה של הידע לתפקיד המאחד של האמונה". אותיות עבריות היוו השראה לצורות החלונות, שנחתכו על פני אלומיניום בצבע זהב.
ראו גם

אדריכלות ישראלית
הערות שוליים

↑  "RIBA Awards/International", Architects' Journal: 77, 6 ביוני 2006. {{citation}}:  (עזרה)
↑  RIBA, Winners 2006, אורכב מ-המקור ב-2013-08-25, נבדק ב-2008-06-19
↑  "הודעות לפי חוק התכנון והבנייה, התשכ"ה-1965". 14 ביולי 2019. p. 12779. נבדק ב-11 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Wohl Centre, Archello
↑  Hecht, Esther (2 באוקטובר 2005), "The Building As Open Book", The Jewish Week: 1 {{citation}}:  (עזרה)
↑  Halkin, Talya (31 באוקטובר 2005), "Libeskind building opened at Bar-Ilan", The Jerusalem Post: 2 {{citation}}:  (עזרה)
מלחמת שלזוויג השנייה

מלחמת שלזוויג השנייה (בדנית: Slesvigske Krig; בגרמנית: Deutsch-Dänischer Krieg) הייתה מלחמה שנערכה ב-1864, בין ממלכת דנמרק לבין ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית. המלחמה פרצה ב-1 בפברואר 1864, עקב מותו של פרדריק השביעי, מלך דנמרק ללא יורש מוסכם על הקונפדרציה הגרמנית. היא הסתיימה ב-30 באוקטובר באותה שנה בתבוסת דנמרק. כתוצאה מהמלחמה סופחו דוכסויות שלזוויג-הולשטיין וסקסוניה-לאוונבורג לפרוסיה ואוסטריה.
לאחר שנתיים, בשנת 1866 התקיימה מלחמת אוסטריה–פרוסיה, שפרצה בעקבות סכסוך בין אוסטריה לפרוסיה על אופן השליטה במחוזות שנכבשו שנתיים קודם מדנמרק. מדינות האזור שהיו חברות בקונפדרציה הגרמנית הצטרפו למלחמה, מיעוטן תמכו באוסטריה ורובן בפרוסיה, המדינה החזקה והמשפיעה באזור, שניצחה במלחמה. תוצאת ניצחונה של פרוסיה הייתה יצירת הקונפדרציה הצפון-גרמנית, על ידי פרוסיה ומדינות האזור השונות. בסוף המלחמה סיפחה פרוסיה את שטחי שלזוויג והולשטיין במלואם, וכן את ממלכת הנובר ומדינות גרמניות אחרות שנמצאו קודם תחת שלטון אוסטריה או בהשפעתו, ובכך סללה את הדרך לקראת איחוד גרמניה שהתרחש לאחר הניצחון על צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871.
מהלך המלחמה > פרוץ הקרבות

ב-24 בדצמבר 1863 צעדו חיילי ממלכת סקסוניה וממלכת הנובר לדוכסות הולשטיין מטעם הקונפדרציה הגרמנית, ופרידריך לבית אולדנבורג הוכרז כדוכס שלזוויג-הולשטיין. במהלך ינואר 1864 המצב נשאר מתוח אבל לא התנהלה לחימה; כוחות דנים שלטו בגדה הצפונית של נהר האיידר וכוחות גרמנים בגדה הדרומית. ב-14 בינואר 1864 הכריזו אוסטריה ופרוסיה על נקיטת צעדים נגד דנמרק מבלי להתייחס להחלטות הקונפדרציה הגרמנית. ב-16 בינואר 1864 הציב ביסמרק אולטימטום לדנמרק בדרישה לבטל את חוקת נובמבר תוך 48 שעות. הדרישה הייתה בלתי אפשרית מבחינה פוליטית, במיוחד בהתחשב בזמן הקצר, וכתוצאה מכך נדחה האולטימטום על ידי ממשלת דנמרק.
ב-1 בפברואר 1864 פלשו הכוחות האוסטרים והפרוסים לשלזוויג, וכבשו אותה במהירות. ב-19 בפברואר נכנסו הכוחות הפרוסים לדנמרק עצמה, ובמרץ לאחר הסכם חדש בין אוסטריה לפרוסיה, שביטל את החלטות חוזה לונדון, הצטרפו אליהם הכוחות האוסטרים.
ב-7 באפריל החל קרב דיבל, שבמהלכו התנהל מצור על ידי הכוחות הפרוסים על העיירה דיבל, וב-18 באפריל לאחר קרב קשה כבשו הפרוסים את העיירה, ובכך הכריעו למעשה את הכוחות הדנים.
מהלך המלחמה > ועידת לונדון

ב-25 באפריל כונסה ועידת לונדון, שהייתה ועידה כלל אירופית, במטרה ליישב את הסכסוך. ב-12 במאי הוכרז על הפסקת אש, ואוסטריה ופרוסיה הציעו איחוד פרסונאלי בין הדוכסויות והכתר הדני, אולם דנמרק דחתה את ההצעה. בעקבות כך נאלצו פרוסיה ואוסטריה לתבוע את מסירת הדוכסויות, אך לא היה ברור לידי מי. ביסמרק רמז לאוסטרים שמן הראוי למוסרן לידי פרוסיה, ובשל כך הכירו האוסטרים ב-25 במאי בפרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג כדוכס שלזוויג-הולשטיין. ב-28 במאי הכריז ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון שר החוץ הבריטי, על הצעה לחלוקת שלזוויג לפי קווים לאומיים, ונפוליאון השלישי תמך בהצעה, אולם הדנים דחו את ההצעה, וב-25 ביוני חודשה הלחימה.
מהלך המלחמה > סיום הלחימה

הדנים שלא קיבלו תמיכה משאר המעצמות הובסו שוב, בקרב אלסן ב-29 ביוני ובקרב לונדבי ב-23 ביולי, וב-20 ביולי הסכימו לשביתת הנשק. ב-1 באוגוסט נחתם הסכם שלום מוקדם, ובו הוסכם על מסירת הדוכסויות לפרוסיה ואוסטריה.
ב-30 באוקטובר נחתם הסכם וינה, ובו ויתרה דנמרק על שלזוויג-הולשטיין ועל סקסוניה-לאוונבורג לטובת אוסטריה ופרוסיה.
תוצאות המלחמה

במהלך סתיו 1864 החלה ממשלת אוסטריה לתמוך בתביעותיו של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג על הדוכסויות, אולם ב-22 בפברואר 1865 הבהיר ביסמרק לתנאים שבהם עשויה פרוסיה לתביעות הללו; אלה היו תנאים של תלות גמורה בפרוסיה. ב-6 באפריל עוררה אוסטריה את הבונדסטאג הגרמני לתמוך בתביעתו של פרידריך לגבי הדוכסויות, מה שיצר מתיחות עם פרוסיה שהתנגדה לכך. ב-5 באוגוסט עקב קשיים פיננסיים ומשבר בהונגריה, הציעה אוסטריה על חלוקת הדוכסויות; שלזוויג לפרוסיה והולשטיין לאוסטריה, וב-14 באוגוסט נחתם על כך הסכם גאסטיין.
אולם, על אף הסכם גאסטיין לא פסקה המתיחות בין אוסטריה לפרוסיה, שניזונה מהמאבק על השליטה בגרמניה, ובשנת 1866 התקיימה מלחמת אוסטריה–פרוסיה. מדינות האזור שהיו חברות בקונפדרציה הגרמנית הצטרפו למלחמה, מיעוטן תמכו באוסטריה ורובן בפרוסיה, המדינה החזקה והמשפיעה באזור, שניצחה במלחמה. תוצאת ניצחונה של פרוסיה הייתה יצירת הקונפדרציה הצפון-גרמנית, על ידי פרוסיה ומדינות האזור השונות. בסוף המלחמה סיפחה פרוסיה את שטחי שלזוויג והולשטיין במלואם, וכן את ממלכת הנובר ומדינות גרמניות אחרות שנמצאו קודם תחת שלטון אוסטריה או בהשפעתו, ובכך סללה את הדרך לקראת איחוד גרמניה שהתרחש לאחר הניצחון על צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871.
לקריאה נוספת

א.י.פ. טיילור, "המאבק על השלטון באירופה", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975, פרק שמיני "מלחמות ביסמרק: תבוסת אוסטריה", עמ' 129–151
הערות שוליים

↑  Royal Ordinance settling the Succession to the Crown on Prince Christian of Glücksburg
↑  שהייתה הכינוס הבינלאומי היחיד שהשתתפה בו הקונפדרציה הגרמנית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560703205171  BnF: cb11954147s (data)  GND: 4149274-2  LCCN: sh85118186  NKC: ph1006089  SUDOC: 027518272 
השינויים הטריטוריאליים שנעשו בסוף המלחמה
מקסים ליטבינוב

מקסים ליטבינוב
מקסים מקסימוביץ' ליטבינוב (ברוסית: Максим Максимович Литвинов)‏ (17 ביולי 1876 - 31 בדצמבר 1951), מהפכן יהודי רוסי, שר החוץ של ברית המועצות.