stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עינת רמון

| --- | --- |

 לידה:  1959 (בת 66 בערך) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית המדרש לרבנים באמריקה  האוניברסיטה העברית בירושלים  התיכון ליד האוניברסיטה  אוניברסיטת סטנפורד 
 מעסיק:  מכון שכטר למדעי היהדות 
 בן או בת זוג:  אריק אשרמן 
 
עינת רמון (נולדה ב-1959) היא מרצה בכירה למחשבת ישראל במכון שכטר למדעי היהדות (המלמדת מגוון נושאים והוגים בתחום מחשבת ישראל בעת החדשה, וחוקרת בעיקר את הגותם של א"ד גורדון, א"י השל ועוד). בנוסף לכך, רמון הנה מלווה רוחנית במקצועה ומדריכה בתחום הליווי הרוחני הנמנית עם מייסדי תחום הליווי הרוחני בישראל החל משנת 2006. בהקשר מקצועי זה היא יסדה בשנת 2011 ומאז אף מנהלת את תוכנית/מסלול מרפא להכשרה בליווי רוחני במכון שכטר. ייחודה של מרפא מבין כלל תוכניות ההכשרה בתחום הליווי הרוחני היא שהנה תוכנית הכשרה מקצועית- אקדמית בתחום, אשר בתשתיתה נלמדים תוכני הליווי הרוחני מתוך תרבות/מורשת ישראל. בשנים בהם התקיים במכון שכטר "המסלול ללימודי האישה ביהדות" רמון הייתה מן המרצות המרכזיות בו ואף פרסמה (ועודנה מפרסמת) מאמרים בענייני מגדר ופמיניזם ביהדות, וניתוח מקורות ספרותיים והגותיים שנכתבו על ידי נשים יהודיות ובהם פרשנות לתנ"ך או דיון בזהות היהודית.
בעברה הייתה רמון הישראלית הראשונה שהוסמכה לרבנות, והראשונה שעמדה בראש בית מדרש קונסרבטיבי לרבנים - בית המדרש לרבנים ע"ש שכטר בירושלים, שם שימשה דיקנית בין השנים 2005–2009. ואולם בשנת 2009 עזבה את התנועה הקונסרבטיבית, לאור מחלוקת רעיונית, ויתרה על התואר "רבה" ומאז מגדירה את עצמה כאורתודוקסית מודרנית/דתיה לאומית. ומבחינה מקצועית - כמרצה למחשבת ישראל ומלווה רוחנית.
ביוגרפיה

רמון גדלה במשפחה חילונית של חברי תנועת השומר הצעיר ותנועת העבודה. סביה עלו לישראל במסגרת העלייה השלישית, וסבה, אלעזר הלפרין, השתתף בקרב על תל חי. הוריה היו חניכים בשומר הצעיר ושירתו שניהם כקצינים בצה"ל. במהלך לימודיה בתיכון שליד האוניברסיטה בירושלים בשנות ה-70 למדה לימודי מחשבת ישראל ותלמוד לבגרות. לאחר מכן סיימה תואר ראשון במחשבת ישראל (וארכאולוגיה) באוניברסיטה העברית ולמדה בעיקר אצל פרופ' אליעזר שביד, פרופ' יהודה ליבס ופרופ' רחל אליאור. עם סיום לימודיה והחלה להתעניין בלימודי רבנות של התנועה הקונסרבטיבית, שנפתחו אז לראשונה בפני נשים.
רמון הוסמכה בשנת 1989 בבית המדרש לרבנים בניו יורק. לאחר מכן שימשה כרבה זמנית בברקלי הלל ובקהילת הר שלום במיזולה מונטנה, ובו זמנית השלימה דוקטורט במדעי הדתות באוניברסיטת סטנפורד. היא חזרה לישראל ב-1994. רמון כתבה את עבודת הדוקטורט שלה על תפיסת האימהות בהגותו של אהרן דוד גורדון. עיבוד בעברית של העבודה פורסם בהוצאת כרמל בשנת 2007.
בשנים 1996–1997 הייתה רמון דוברת התנועה המסורתית ובמקביל עבדה במשרה חלקית כרבה של קהילה בתל אביב.
בשנים 2005–2009 כיהנה רמון כדיקנית בית המדרש לרבנים ע"ש שכטר בירושלים. במהלך כהונתה התנגדה לשינוי ההלכתי של התנועה המסורתית התומך בהסמכה של רבנים הומוסקסואלים בשכטר ולעריכת נישואין חד מיניים על ידי רבני התנועה הקונסרבטיבית. גישתה גרמה לעימות עם הסמינרים הקונסרבטיביים בצפון אמריקה, שבאותה תקופה החלו להסמיך רבנים הומוסקסואלים ולחתן חתונות חד- מיניות. על רקע חילוקי דעות אלה החליטה רמון לפרוש מהתנועה הקונסרבטיבית, מאז היא מפרסמת מאמרי דעה בנושאים שונים, ביניהם מאמרים בהם היא מביעה את התנגדותה למתן זכויות לקהילה הלהטב"קית בהקשר של פיריון ובכלל זה: פונדקאות, נישואין, הורות חד-מינית והורות יחידנית. לשיטתה, פונדקאות צריכה להתאפשר אך ורק כעזרה רפואית לנשים במסגרת של הורות משותפת מתוך נאמנות הדדית של אב ואם, תוך הקפדה על תנאי ההעסקה והגבלת התעסוקה בעיסוק זה, וכי יש לחנך ולכוון להורות משותפת של אב ואם (במסגרת הנישואין או בהסכם הכרוך בנאמנות הדדית), על מנת לאפשר לכל ילד וילדה להתחנך על ידי הוריהם הטבעיים. להבנתה, שינוי מתבנית ההורות המשותפת של אבא ואמא מוביל בהכרח לסחר נרחב בנשים ובתינוקות ולמניעת זהות משפחתית של אב או אם מילדיהם.
לאחר עזיבתה את הרבנות, את התנועה המסורתית ואת התנועות להתחדשות היהדות, הפסיקה רמון להזדהות כ"רב" או "רבה" ועברה לעולם הדתי-לאומי. בשנת 2009 התחילה רמון הכשרה כמלווה רוחנית ובהמשך כמדריכה בליווי רוחני, וסייעה למסד את התחום בישראל בסיוע הפדרציה היהודית בניו יורק ובשיתוף פעולה עם ארגון המלווים הרוחניים היהודים בארצות הברית (NAJC) וארגונים נוספים. בשנים 2006–2018 ניסחה רמון עבור רשת הארגונים לליווי רוחני (לימים "העמותה לליווי רוחני") את קוד האתיקה של המלווים הרוחניים בישראל, ואת עקרונות ההכשרה הראשונים, שנתקבלו פה אחד על ידי המייסדים. בשנת 2011 הקימה רמון את תוכנית מרפא, תוכנית הכשרה אקדמית ראשונה בישראל להכשרת מלווים רוחניים במכון שכטר למדעי היהדות. בשנת 2022 הפכה תוכנית מרפא למסלול ראשי לתואר שני במדעי היהדות מטעם מכון שכטר שבמסגרתה למדו במהלך השנים עשרות מלווים רוחניים ו/או בעלי מקצועות שונים שהשתלמו בתחום זה. מאז ייסוד התחום מפרסמת רמון מאמרים אקדמיים רבים בתחום זה בישראל ובארצות הברית, וספרים ובהם מקורות ממדרשי אגדה ומן המחשבה היהודית המודרנית לגווניה שיש בהם כדי לסייע לעבודת המלווים הרוחניים בישראל בהקשרים מגוונים.
ביוגרפיה > חיים אישיים

רמון נשואה לרב הרפורמי אריק אשרמן. ילדיהם התחנכו במערכת החינוך הממלכתית־דתית, והם מגדירים עצמם אורתודוקסים מודרניים המשתייכים כל אחד בדרכו לעולם הדתי לאומי.
ספריה

חיים חדשים: דת אימהות ואהבה עליונה בהגותו של אהרון דוד גורדון
האור הגנוז בשורש הנשמה: אמרות אהרן דוד גורדון לעבודה רוחנית פנימית
אמת וחסד: מקורות לליווי רוחני במדרש ובמחשבה העברית המודרנית
הערות שוליים

1 2  "Sabra Einat Ramon Named to Head Masorti's Schechter Seminary". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2023-04-25.
1 2  דר' עינת רמון - כתבי היד של אהרון דוד גורדון, באתר דר' עינת רמון
1 2  מרפא / ליווי רוחני, באתר מכון שכטר למדעי היהדות
↑  מכון שכטר, ד"ר עינת רמון מספרת על תכנית מרפא, באתר www.facebook.com
1 2  ד"ר עינת רמון, באתר מכון שכטר למדעי היהדות
1 2  מדוע עזבתי את התנועה הקונסרבטיבית / עינת רמון, באתר נאמני תורה ועבודה
1 2  דוקטור עינת רמון בראיון עם קלמן ליבסקינד, באתר גלי ישראל, ‏26 ביולי 2016
↑  ירון אביטוב,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'כבוד הרב עינת, כל העיר, 23 ביוני 1989
↑  "Einat Ramot". Jewish Women's Archive. 2012. נבדק ב-20 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'עינת רמון,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'גם פונדקאות היא סחר באיברים, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2013
↑  עינת רמון, יום המשפחה: לאן נעלמה האם הישראלית?, באתר www.israelhayom.co.il
↑  עינת רמון,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'עולם חדש (ומפחיד): ילדים חסרי מורשת, באתר ynet, 5 במאי 2013
↑  בגידת הפמיניזם / עינת רמון, באתר מוסף "שבת" - לתורה, הגות ספרות ואמנות, ‏2013-02-08
↑  תכנית 'מרפא' – תכנית ליווי רוחנית
↑  קראו בכותר - חיים חדשים : דת, אימהות ואהבה עליונה בהגותו של אהרן דוד גורדון, באתר kotar.cet.ac.il
↑  עינת רמון, אהרן דוד גורדון בימינו: במלאת 100 שנים למותו, באתר www.makorrishon.co.il, ‏26 בינואר 2022
↑  אמת וחסד: מקורות לליווי רוחני במדרש ובמחשבה העברית המודרנית, באתר מכון שכטר למדעי היהדות
 מכון שוקן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007508179805171  VIAF: 306119308   WorldCat (עם VIAF): 306119308
המצור על ירושלים (70)
ירושלים בשלהי ימי הבית השני

בשלהי ימי הבית השני הגיעה ירושלים לשיאה. שטחה של ירושלים עמד אז על כ-1,800 דונם (פי שניים משטחה של העיר העתיקה בימינו), ובתוכה היו ארמונות ושכונות הדומות לאלו שבאימפריה הרומית. העיר הוקפה בחומות בצורות עם מגדלים הנישאים ובולטים לגובה רב.
ירושלים בשלהי ימי הבית השני > רקע גאוגרפי: מבנה העיר, חומותיה וביצוריה

מפת ירושלים בשלהי תקופת בית שני (על פי אייל מירון (עורך מדעי), , מכון מגלי"ם, הוצאת מגיד). למידע על מקום, לחצו עליו
ערב המרד הגדול הייתה ירושלים מוקפת ומחולקת במספר חומות. העיר המרכזית הכילה במזרחה את עיר דוד הצפופה והוותיקה (שכונתה גם "העיר התחתונה"), ובמרכזה ובמערבה את "העיר העליונה" שנבנתה החל מימי החשמונאים ואילך. בין רבעים אלו היה גיא שכונה "הגיא המרכזי" (או "טִירוֹפּוֹיאוֹן", מיוונית), שלאורכו – מהדרום לצפון – טיפס רחוב ארוך ורחב עד לכותל המערבי של הר הבית, שם המשיך עוד לאורכו של הכותל. בצד המערבי והעליון של העיר העליונה בנה המלך הורדוס לעצמו ארמון מלוכה מפואר; הארמון גבל בחומת העיר ומצִדו הפנימי (שלצד העיר) הוא הוקף בחומה המבדילה אותו מהעיר. בחומה החיצונית שובצו שלושה מגדלי ענק מפוארים: מגדל פצאל, מגדל היפיקוס ומגדל מרים. סביב רבעים אלו נבנתה "החומה הראשונה", שהקיפה למעשה את העיר התחתונה יחד עם העיר העליונה. שתיהן היוו למעשה את חלקה העיקרי של ירושלים.
צפונה לעיר התחתונה היה שטח הר הבית ובו בית המקדש השני. שטח זה היה המקום המרכזי בירושלים בפעילותו ובחשיבותו היה בית המקדש. הורדוס הכפיל את שטחו של הר הבית, וזה הפך למקדש הגדול ביותר ברחבי האימפריה הרומית. מקדש הורדוס היה מוקף בסטווים מפוארים ותוכו רוּצף וחוּפה בסוגי שיש יקרים ובזהב. הוא נישא עד לגובה של כ-70 מטרים מעל רחבת הר הבית, שאף היא הייתה גבוהה בהרבה מהעיר שתחתיה. המקדש והר-הבית נתמכו בחומות-תמך אדירות. בקצה המערבי של חומת הר-הבית הצפונית בנה הורדוס את מצודת אנטוניה שבפינותיה התנשאו ארבעה מגדלים גבוהים הצופים על פני השטח כולו. ובצלע הדרומי של ההר הקים הורדוס את הסטיו המלכותי, ששימש גם למטרות ציבוריות. מפעל הבנייה הכביר התקדם אף בימי ממשיכיו של הורדוס עשרות שנים אחר מותו. בית המקדש שימש מוקד לאמונת עם ישראל והיווה את מרכז חיי הרוח. ההיערכות לקליטת עולי הרגל והמון האדם שפקד את העיר, כללה בין היתר: סלילת דרכים, בניית שווקים, אספקת מים והכשרת מקומות אירוח. לקראת סוף ימי הבית השני, ככל שגברה העלייה לרגל, כך עלתה חשיבותה של ירושלים והיא הפכה לאחת הערים הגדולות באימפריה הרומית.
בתקופת הורדוס התפשטה ירושלים צפונה לצדו המערבי של הר-הבית; השוק הגדול הסמוך לכותל המערבי של הר-הבית הוסיף והתרחב אל הצפון ורובע חדש נוצר סביב השווקים שהתהוו במקום עם גדילת הסחר. הרובע שהתפתח מערבית וצפונית להר-הבית, בצמוד אליו, תוּחם על ידי חומה חדשה שנקראה "החומה השנייה". עיקר ביצורי ושִכלולי העיר והמקדש בוצעו בידי הורדוס כ-100 שנים לפני פרוץ המרד. בשנים הסמוכות יותר למרד התרחבה העיר עוד לכיוון צפון ושכונות חדשות נבנו מצפון לחומה השנייה והראשונה. המלך אגריפס הראשון החל לבנות את "החומה השלישית", שאמורה הייתה להקיף את כל השטח הצפוני החדש. אולם מלאכת הבנייה הושבתה, ככל הנראה בפקודת הקיסר קלאודיוס, שחשש מביצורה של העיר. השלמת החומה התבצעה, כפי הנראה, על ידי המורדים רק עם ובסמוך לפרוץ המרד. חומה זו הייתה פחות חזקה משאר חומות העיר.
לעיר היו "מחסומים" טבעיים-טופוגרפיים: נחל קדרון מהמזרח וגיא בן הינום מהדרום. מסיבה זו אף נותרו גבולות העיר בצדדים אלו יציבים לאורך כל התקופה ההלניסטית עד לעת חורבן העיר.
ירושלים בשלהי ימי הבית השני > המבנה הדתי-חברתי

החברה היהודית בתקופת בית שני הייתה חלוקה לכמה כיתות שנבדלו ביניהן באמונתן ובהרכבן החברתי. אל שלוש הכיתות הבולטות – הצדוקים, הפרושים והאיסיים – נוספה בתחילת המאה הראשונה לספירה הכת המכונה על ידי יוסף בן מתתיהו "הפילוסופיה הרביעית", זרם רעיוני שדגל בשחרור מעול הרומאים בתוקף אמונות משיחיות. עם הפרושים, שהאמינו בתורה שבעל פה, נמנו בעיקר אנשי מעמד הביניים וחלק מעניי העם, אולם הם היו דומיננטיים מאוד בחיי היהודים. במחצית השנייה של המאה הראשונה, צמחו מתוך "הפילוסופיה הרביעית" הקנאים, שדרשו שחרור מהשלטון הרומאי, ופלג קיצוני ובולט מתוכם – הסיקריים, שנקראו כך על שם הפגיונות הקטנים שנשאו עמם תחת בגדיהם ודקרו באמצעותם יריבים פוליטיים.
יוספוס פלאביוס, לאורך כל חיבורו "מלחמת היהודים", מרבה לתאר את הפילוג והמחנאות שהיו בין קבוצות היהודים, ולדבריו אף לא הושגה אחדות מלאה גם כאשר הרומאים כבר לחמו מול שורות המורדים. תיאורים אלו נמצאים הם בעמדת יחיד וללא חולק, שכן אין תיעודים היסטוריים אחרים מבני אותה תקופה שהכירו את המצב החברתי בירושלים. אמנם היסטוריונים נוטים לחשוד את יוספוס בהגזמה של הקיטוב בין המחנות, ובניסיון להציג באור שלילי ועוין את היחס שבין הקבוצות. כך מציין מנחם שטרן, כי: ”אף שאין להכחיש כי התמונה שצוירה כאן על הזרמים השונים היא במידה רבה היפותטית, הרי דבר אחד ברור: הגורמים שאיחדו זרמים אלה היו רבים יותר מהגורמים המפלגים”.
הכהונה הייתה מעמד האצולה היהודי, ורבים מבניו השתייכו לשכבת עשירי ירושלים. הכהנים הגדולים, המשרתים ובדימוס, היוו את האליטה של העיר ושל העם כולו. עם תחילתו של המרד הגדול בירושלים, לקחה האליטה את ההנהגה לידיה, אולם כבר בשנתו הראשונה של המרד איבדה את שלטונה ומעמדה לקנאים שהשתלטו על רחובות ירושלים.
ירושלים במרד הגדול

אופיים של הנציבים הרומיים בתקופה שקדמה לפרוץ "המרד הגדול" ונטייתם לטובת האוכלוסייה הסורית-הלניסטית במחלוקות עם האוכלוסייה היהודית בתחומי ארץ ישראל, וכן סחיטת הכספים אותה הפעילו על האוכלוסייה היהודית ופגיעתם ברגשות הדתיים שלה – דרדרו את יחס המרות של האזרחים היהודים, וכשהאחרון שבהם, גסיוס פלורוס, ערך טבח באוכלוסייה היהודית בירושלים, ואף ניסה לגזול את כספי המקדש, החלה התמרמרות כללית בקרב הציבור היהודי, שהפכה להתקוממות ראשונית בירושלים. היה זה הניצוץ שהבעיר את המרד הגדול בשנת 66 לספירה.
ירושלים במרד הגדול > תחילתה של הכנעת המרד בפיקודו של אספסיאנוס

המצביא אספסיאנוס, נשלח על ידי נירון קיסר רומא למשימת דיכוי המרד ביהודה. אספסיאנוס עלה עם כ-60,000 לוחמים. הוא החל את מסעו בצפון ארץ ישראל והשתלט בהדרגה על האזורים שבשליטת המורדים היהודים. בסופו של תהליך שהחל בחורף 67/66 לספירה ונמשך עד לסיום הקיץ של 68, נכבשה הארץ כולל גם הרי יהודה, למעט מרחב ירושלים. אספסיאנוס שהעריך כי הלחימה על ירושלים תהיה קשה מהמערכות שקדמו לה, השהה את כוחותיו וניצל את ההפוגה לאימון הכוחות ולהתארגנות מחדש.
שנת 68/69 לספירה הייתה שנה של תהפוכות ומלחמת אזרחים באימפריה הרומית, ונודעה בשם שנת ארבעת הקיסרים על שם החלפת השלטון בידי ארבעה קיסרים באותה השנה. בסופה של שנת 69 התמנה אספסיאנוס לקיסר רומא. הוא הפליג מיהודה לרומא לשם ההכתרה, ומינה את בנו טיטוס ששהה עמו, להשלים את דיכוי המרד ביהודה ולכבוש את ירושלים.
משך כל פרק זמן זה המשיכה מלחמת האחים בירושלים והחריפה ביותר. אלעזר בן שמעון לא השלים עם השתלטותו של יוחנן מגוש חלב על מחנה הקנאים, ויחד עם קבוצת תומכים התבצר בשטח בית-המקדש. שלוש הסיעות היריבות של המורדים לחמו אלה באלה על השליטה בירושלים, וכל אחת מהם החזיקה בחלק מהעיר: אלעזר עם מספר קטן של לוחמים, החזיק בחצר הפנימית של בית המקדש, שהתנשאה כ-20 מטרים מעל מפלס הר הבית והייתה מוקפת חומה; יוחנן מגוש חלב החזיק ברוב שטח הר-הבית; ואילו שמעון בר גיורא החזיק בשאר חלקי ירושלים, כשכוחותיו העיקריים התרכזו בעיר העליונה.

במהלך הקרבות בין יוחנן מגוש חלב ושמעון בר גיורא, עלו באש מחסני המזון, שנאגרו לקראת המצור הרומי הצפוי.
המצור בפיקודו של טיטוס

מינויו של טיטוס כמפקד הכוחות הרומיים, שנועדו לכבוש את ירושלים ולהשלים את הכנעת המרד ביהודה, נבע בעיקר ממניעים פוליטיים. אספסיאנוס, שהיה טרוד כעת בביסוס שלטונו באימפריה הרומית, לא רצה להפקיד את הפיקוד על אחד מריכוזי הכוחות הגדולים של הצבא הרומאי במזרח האימפריה, בידי מפקד שלא ניתן לסמוך על נאמנותו הבלתי מעורערת.
מסירת הפיקוד על הכוחות הרומיים ביהודה לידי בנו, טיטוס, חרף גילו הצעיר וחוסר מיומנותו, הבטיחה שכוחות אלו לא יהוו איום על כיסאו של אספסיאנוס ברומא. כדי לפצות על חוסר המיומנות הצבאית של טיטוס, הקיפוֹ אספסיאנוס ביועצים ובקצינים מוכשרים.
טיטוס נערך למתקפה על ירושלים במלוא המרץ ובכוחות מתוגברים. באלכסנדריה שבמצרים, בה שהה טיטוס עם אביו בטרם יצא זה האחרון לרומא, אִרגן טיטוס את הכוחות הרומיים, ובאביב שנת 70 לספירה הגיע אִתם לקיסריה, שנקבעה כנקודת-מפגש לכל הכוחות שנמסרו לפיקודו לצורך השלמת דיכוי המרד ביהודה.
הצדדים הלוחמים > הצבא הרומאי > היחידות הרומאיות בקרב

התמורות שחלו בצמרת השלטון ברומא השפיעו על הרכב הצבא שנשלח להשלים את הכנעת המרד ביהודה. לא כל הכוחות שנלחמו ביהודה תחת פיקודו של אספסיאנוס השתתפו במצור על ירושלים בשנת 70.

הלגיון החמישי מקדוניקה, הלגיון העשירי פרטנסיס, הלגיון השנים עשר פולמינטה והלגיון החמישה עשר אפולינריס, נחשבו מהמובחרים שבלגיונות הצבא הרומאי, עם התמחות מיוחדת בלוחמת מצור. כל ארבעת הלגיונות השתתפו בלחימה בתחומי ארץ ישראל תחת פיקודו של אספסיאנוס, וזכו בהצלחות מרשימות במהלך דיכוי המרד היהודי. בנוסף, לחיילי הלגיון השנים עשר, אשר הושפל בעקבות התבוסה שספג במהלך ניסיונו הכושל של קסטיוס גאלוס לדכא את ההתקוממות בירושלים בראשית המרד הגדול, הייתה מוטיבציה מיוחדת לכבוש את העיר ולהוכיח את כושר לחימתם, כדי לנקום במורדים היהודים, ולהשיב את כבודם האבוד.
קיימות ראיות רבות להשתתפות הלגיון העשירי בדיכוי המרד ביהודה, מאחר שלאחר השלמת דיכוי המרד הוא הושאר כחיל מצב בפרובניקיה המרדנית, ומחנה הקבע שלו שכן במרחק קצר ממערב לירושלים במשך למעלה מ-200 שנה לאחר המרד הגדול. עובדה זו נתמכת בממצאים ארכאולוגיים רבים, שהבולטים בהם הם טביעות החותם הרבות שהותיר במקום. לעומת זאת, לא נמצאו ראיות ארכאולוגיות כלשהן להימצאות הלגיונות ה-5 וה-12 בשטח מארץ ישראל בתקופת המרד הגדול. עדות מסוימת להשתתפות הלגיון ה-15, או יחידות מתוכו, בדיכוי המרד היהודי, נמצאה בדמות ארבע פרוטות ברונזה שהונפקו על ידי המורדים, ונמצאו על גדות הדנובה – בשטח מחנה הקבע של הלגיון שבקרנונטום, בפרובינקיה פאנוניה (אוסטריה כיום).
חלק מהכוחות המקוריים, שנכללו בצבאו של אספסיאנוס, הועברו לאיטליה במהלך מלחמת האזרחים. הם הוחלפו בכוחות אחרים, שכללו 2,000 לגיונרים מהלגיון העשרים ושניים דיאוטראיאנה ומהלגיון השלישי קירנאיקה, ששירתו באלכסנדריה שבמצרים. עליהם נוספו 3,000 לגיונרים מהכוחות הרומיים באזור הפרת, וכוחות גדולים של חיל העזר מסוריה ומחֵילות המלכים הקליינטים. חיל העזר מסוריה שלא היה בעל ניסיון רב בלחימה, לא השתתף באופן ישיר במצור על ירושלים, אלא נותר, יחד עם חלק מיחידות העזר שהיו בצבאו של אספסיאנוס, כחיל מצב באזורים שכבר נכבשו על ידי הצבא הרומאי בארץ ישראל.
הנציב הרומי במצרים עד לאותה עת, היהודי המומר טיבריוס יוליוס אלכסנדר, שימש כנציב הרומי בפרובינקיית יהודה בעבר הרחוק יותר, והיה בעל ניסיון רב באסטרטגיה צבאית. תמיכתו של האחרון באספסיאנוס במהלך מלחמת האזרחים ברומא, בצירוף ניסיונו וכישוריו הצבאיים, הביאו למינויו כיועץ צבאי בכיר של טיטוס.
הצדדים הלוחמים > הצבא הרומאי > היחידות הרומאיות בקרב > הרכב הכוח הרומאי

סך כל הכוחות בפיקודו של טיטוס מנו כ-65,000 חיילים, על פי החישוב הבא:
הלגיונות ה-5, ה-10, ה-12 וה-15, בצירוף יחידות מהלגיונות שהוצבו באלכסנדריה שבמצרים (2,000) ובאזור הפרת (3,000): סך הכל 24,000 חיילים.
חילות העזר מסוריה ועוד – 20 קוהורטות ו-8 יחידות פרשים: 21,000 חיילים.
צבאות המלכים הקליינטים, שכללו כ-15,000 חיילים בהרכב הבא:
יחידות מצבאו של מלכוס השני, מלך הנבטים – 5,000 רגלים (רובם קשתים) ו-1,000 פרשים: 6,000 חיילים.
יחידות מצבאותיהם של אנטיוכוס הרביעי מלך קומגנה, אגריפס השני וסוהאמוס מלך אמסה – שכללו 2,000 קשתים ו-1,000 רגלים כל אחת. סך הכל 9,000 חיילים.
מלבד החיילים, היו גם משרתים שהשלימו למספר כולל של כ-80,000 איש.
סוסי המלחמה יחד עם שאר בהמות המשא, הגיעו למספר של כ-35,000. הגמל, ששימש כאמצעי הובלה עיקרי במזרח התיכון, בא לידי יתרון בולט בשרשרת האספקה הרומית. כושר המשא שלו גבוה, ולעומת זאת מגוון מזון הבר שהוא אוכל מחורש ים-תיכוני גבוה יותר בהרבה מבהמות אחרות.
פירוט הרכב הלגיונות על כל האנשים והציוד הנלווה עמהם (המספרים בממוצע לפי השערות חוקרים, ובפרט בנתונים בשאר הטורים מלבד הלוחמים):
|  |  | לוחמים | ס"ה לוחמים | משרתים | ס"ה משרתים | ס"ה כוח אנושי | עגלות משא | ס"ה עגלות משא | בהמות משא | ס"ה בהמות משא | סוסים | ס"ה סוסים | ס"ה כלל הבהמות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הלגיונות ה-5, ה-10, ה-12 וה-15 | הלגיונות ה-5, ה-10, ה-12 וה-15 | 19,000 | 24,000 | 3,600 | 3,600 | 27,600 | 904 | 904 | 6,825 | 6,825 | 840 | 840 | 7,665 |
| יחידות מהלגיונות שהוצבו באלכסנדריה שבמצרים | יחידות מהלגיונות שהוצבו באלכסנדריה שבמצרים | 2,000 | 24,000 | 3,600 | 3,600 | 27,600 | 904 | 904 | 6,825 | 6,825 | 840 | 840 | 7,665 |
| יחידות מהלגיונות שהוצבו באזור הפרת | יחידות מהלגיונות שהוצבו באזור הפרת | 3,000 | 24,000 | 3,600 | 3,600 | 27,600 | 904 | 904 | 6,825 | 6,825 | 840 | 840 | 7,665 |
| חילות העזר מסוריה ועוד | 10 קוהורטות מיליאריות | 10,000 | 21,700 | 2,746 | 6,350 | 28,050 | 235 | 732 | 2,745 | 7,769 | 150 | 6,266 | 14,035 |
| חילות העזר מסוריה ועוד | 10 קוהורטות פרשיות | 7,200 | 21,700 | 2,560 | 6,350 | 28,050 | 255 | 732 | 2,560 | 7,769 | 1,391 | 6,266 | 14,035 |
| חילות העזר מסוריה ועוד | 8 אלות פרשיות | 4,500 | 21,700 | 1,044 | 6,350 | 28,050 | 242 | 732 | 2,464 | 7,769 | 4,725 | 6,266 | 14,035 |
| צבאות המלכים הקליינטים | יחידות מצבאו של מלכוס השני, מלך הנבטים | 6,000 | 20,000 | 4,483 | 4,483 | 24,483 | 390 | 390 | 7,083 | 7,083 | 6,000 | 6,000 | 13,083 |
| צבאות המלכים הקליינטים | יחידות מצבאו של אנטיוכוס הרביעי מלך קומגנה | 3,000 | 20,000 | 4,483 | 4,483 | 24,483 | 390 | 390 | 7,083 | 7,083 | 6,000 | 6,000 | 13,083 |
| צבאות המלכים הקליינטים | יחידות מצבאו של אגריפס השני | 3,000 | 20,000 | 4,483 | 4,483 | 24,483 | 390 | 390 | 7,083 | 7,083 | 6,000 | 6,000 | 13,083 |
| צבאות המלכים הקליינטים | יחידות מצבאו של סוהאמוס מלך אמסה | 3,000 | 20,000 | 4,483 | 4,483 | 24,483 | 390 | 390 | 7,083 | 7,083 | 6,000 | 6,000 | 13,083 |
| צבאות המלכים הקליינטים | תגבורות | 5,000 | 20,000 | 4,483 | 4,483 | 24,483 | 390 | 390 | 7,083 | 7,083 | 6,000 | 6,000 | 13,083 |
| ס"ה | ס"ה | 65,700 | 65,700 | 14,433 | 14,433 | 80,133 | 2,026 | 2,026 | 21,677 | 21,677 | 13,106 | 13,106 | 34,783 |
הצדדים הלוחמים > הצבא הרומאי > אופי הלחימה והארגון הצבאי בכוח הרומאי

לצבא הרומי היה יתרון משמעותי על כוחות המורדים הודות לכמה דברים שאפיינו את התנהלותו בשדה הקרב, כולל משמעת קרבית חזקה; תרגולות צבאיות יסודיות; יכולת לפעול בכמה גְזָרות בו-זמנית; כושר הנדסי; הפקת לקחים מהירה; ניצול יעיל של כוחות עתודה; כושר גופני; ניצול הכוחות והתאמתם למצב בשטח. בנוסף, הציוד והחימוש של הלגיונות הרומיים היה אחיד ובאיכות גבוהה. עם זאת קיבעון הסדר והארגון, שאפיין את הצבא הרומי, פעל לעיתים לרעתו. כאשר המבנה של יחידות הלגיון השתבש/התפרק מסיבות שונות, החיילים חדלו לתפקד ביעילות ונטו להיתפס לבהלה.
המחנות הרומיים מוקמו, על פי השערות שונות של החוקרים, ביריחו, בחדיד, באזור גבעון, בהר הצופים ובהר הזיתים, וכן כנראה בעוד מקומות סמוכים לירושלים.
הצדדים הלוחמים > המורדים היהודיים > הרכב הכוח היהודי

לפי יוסף בן-מתתיהו, כוח המורדים בירושלים כלל 23,400 לוחמים, שלחמו במסגרת שלוש קבוצות עיקריות:
תחת פיקודו של שמעון בר גיורא: 10,000 לוחמים, ובראשם 50 מפקדים. ועוד 5,000 לוחמים נוספים מהאדומים שנחלצו להגן על העיר, ובראשם 10 מפקדים.
תחת פיקודו של יוחנן מגוש חלב: 6,000 לוחמים, ובראשם 10 מפקדים.
תחת פיקודו של אלעזר בן שמעון: 2,400 לוחמים, שחברו זמן קצר לאחר פתיחת המצור הרומי עם הכוח בפיקודו של יוחנן.
לדברי דיו קסיוס, המורדים בירושלים קיבלו עזרה מיהודים מכל האזור סביב ארץ ישראל וכן מיהודים לא רק בתחום האימפריה הרומית, אלא גם מעבר לפרת.
הצדדים הלוחמים > המורדים היהודיים > אופי הלחימה והארגון הצבאי בכוח היהודי

בניגוד לאימפריה הרומית, למורדים היהודיים לא היה צבא קבע סדיר. הם לא היו לוחמים מקצועיים, והציוד והמיגון שעמדו לרשותם היו נחותים בהרבה בהשוואה ליריביהם. רק מעטים מהם היו מצוידים בשריון גוף, וכלי הנשק שהיו ברשותם כללו בעיקר אלות, חרבות ופגיונות, אם כי הם השתמשו לעִתים גם בנשק שלל רומי, שנפל בידיהם בקרבות קודמים: חניתות וכידונים, קלעים וקשתות. בנוסף, מספר הלוחמים בצד היהודי לא עלה על כשליש מצבאו של טיטוס.
עם זאת הלוחמים היהודיים התאפיינו באומץ לב נואש וברוח לחימה גבוהה, מה שבמצבים מסוימים נתן להם יתרון על הליגיונרים הרומיים, בפרט במקרים של תקיפות פתע ולחימה פנים אל פנים בטווח קצר.

טקטיקת הלחימה של המורדים היהודים הייתה בדרך כלל טקטיקת גרילה או קומנדו. הם נמנעו מניהול קרבות סדורים נגד הלגיונות הרומיים, תקפו אותם עם כוחות קטנים, אך זריזים ונחושים, וכך הצליחו להשיג הצלחות מקומיות מול הצבא הרומאי הגדול והמסורבל.
הצדדים הלוחמים > המורדים היהודיים > אספקת המזון היהודית

המורדים נערכו לקראת המצור למצב זה, והקצו בניינים לאחסון מזון שכלל חיטים ושעורים, מלח, יין ושמן, וגם עצים. אלו נאגרו בכמות רבה, שהייתה אמורה להספיק לשנים רבות של מצור. בסופו של דבר, במסגרת הסכסוך הפנימי ההדדי בתוך קבוצות הלוחמים היהודיים, הוצתו המאגרים באש, והרעב הורגש באופן מיידי. היה זה כבר בשלב הראשון של המערכה, עם בואו של טיטוס. מקור הדגן היה מהמרחב החקלאי שבאזור יהודה.