stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוריולנוס
הפקות

אין תיעוד להעלאה על הבמה של המחזה מימיו של שייקספיר. התיעוד הראשון להצגת המחזה היא עיבודו של נחום טייט שהועלה בתיאטרון דרורי ליין בלונדון ב-1682. המחזאי ג'ון דניס עיבד לפי המחזה את המחזה "הפולש לארצו או הטינה הקטלנית" (The Invader of His Country, or The Fatal Resentment) שהועלה על הבמות ב-1719. ב-1754 השיב השחקן דייוויד גריק את המחזה השייקספירי לבמת הדרורי ליין. גם ממשיך דרכו, השחקן ג'ון פיליפ קמבל נודע בקוריולנוס שלו.
בעת המודרנית זכור לורנס אוליבייה שגילם את התפקיד על במת ה"אולד ויק" בלונדון ב-1937 ושב ושחזר את הופעתו ב-1959 במסגרת הלהקה השייקספירית המלכותית. ב-1971 גילם את התפקיד אנתוני הופקינס. כן גילמו את התפקיד בבריטניה ובארצות הברית ריצ'רד ברטון, איאן מקלן, פול סקופילד, איאן ריצ'רדסון, טובי סטיבנס, כריסטופר ווקן, מורגן פרימן, קולם פאור ורלף פיינס.
בשנת 1984 הפיק ה-BBC הפקה מצולמת מלאה של המחזה עם אלן הווארד בתפקיד הראשי.
הצגות המחזה בקומדי פראנסז בפריז בחורף 1933 הפכו תדיר לקרבות באולם בין פשיסטים לרפובליקנים, עד שההצגות הופסקו ומנהל התיאטרון פוטר בהחלטת ראש ממשלת צרפת, אדואר דאלאדיה.
ההפקה הידועה ביותר של המחזה בתיאטרון הישראלי היא הפקת התיאטרון הקאמרי מ-1975 בתרגומו של אברהם עוז בבימויו של פיטר דיוז ובהשתתפות עודד תאומי בתפקיד קוריולנוס.
בשנת 2011 ביים רייף פיינס וכיכב בהפקת הסרט "קוריולנוס", במסגרתו מעוצבת הסביבה כסרט מלחמה מודרני לחלוטין.
ב-2016 עלתה הפקת תיאטרון הבימה בבימויו של עירד רובינשטיין ובהשתתפותם של גיל פרנק בתפקיד קוריולנוס וגילה אלמגור בתפקיד וולמניה, אמו.
לקריאת המחזה > טקסט מלא באנגלית

קוריולנוס, בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
באתר publicliterature
באתר shakespeare
באתר classic literature
באתר maximumedge
לקריאת המחזה > תרגומים לעברית

קוריולנוס בתרגום דורי פרנס באתר "שייקספיר ושות'" (טקסט מלא)
קוריולנוס / ויליאם שקספיר; תרגם אברהם עוז, בתיאטרון הקאמרי (טקסט משוכפל)
ויליאם שייקספיר, קוריולנוס: טרגדיה בחמשה אקטים, תרגם מאנגלית לעברית דוד פרישמאן, ורשה: א"י שטיבל, תרפ"ד טקסט מלא בפרויקט בן-יהודה, סריקה בספריית פולין.
קוריולנוס / ויליים שקספיר; תרגם ישראל אפרת, בתוך: טרגדיות/ ויליים שקספיר עם מבוא על חיי שקספיר ויצירתו מאת ראובן אבינעם
לקריאה נוספת

אברהם עוז, ‏היצירה השקספירית, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006, פרק יג - מקבת, אנטוניוס וקלאופטרה, קוריולנוס: השלטון ואיווּיי הפרט, עמ' 178-167.
הערות שוליים

↑  סקירת DVD של הפקת ה-BBC
↑  על פי דורי פרנס
↑  קוריולן, או: העם והגיבור אצל שייקספיר, ברכט וגראס
↑   מיכאל הנדלזלץ, ״קוריולנוס״: הצגה שכולם צריכים לראות, באתר הארץ, 13 באפריל 2016
מרט פרחומובסקי, עכבר העיר אונליין, "קוריולנוס": הרבה רעש ומהומה, באתר הארץ, 14 באפריל 2016
דוד רוזנטל‏, מלחמות גנרלים: ממרחק 400 שנים, "קוריולנוס" פוגעת בול במציאות של ימינו, באתר וואלה, 14 באפריל 2016
| מחזותיו של ויליאם שייקספיר |
| --- | --- | --- |
| טרגדיות | טיטוס אנדרוניקוס • רומיאו ויוליה • יוליוס קיסר • המלט • מקבת' • אותלו • המלך ליר • אנטוניוס וקלאופטרה • קוריולנוס • טימון איש אתונה |  |
| קומדיות | קומדיה של טעויות • אילוף הסוררת • עמל אהבה לשווא • חלום ליל קיץ • הסוחר מוונציה • מהומה רבה על לא דבר • כטוב בעיניכם • הלילה השנים עשר • נשות וינדזור העליזות • טרוילוס וקרסידה • סוף טוב הכול טוב • מידה כנגד מידה |  |
| רומנסות | פריקלס • סימבלין • אגדת חורף • הסערה |  |
| מחזות היסטוריים | • המלך ג'ון • ריצ'רד השני • הנרי הרביעי, חלק ראשון • הנרי הרביעי, חלק שני • הנרי החמישי • הנרי השישי, חלק ראשון • הנרי השישי, חלק שני • הנרי השישי, חלק שלישי • ריצ'רד השלישי • הנרי השמיני |  |
| בכל קבוצה מסודרים המחזות לפי סדר כתיבתם המקובל (פרט למחזות ההיסטוריים המסודרים לפי סדר התרחשות כרונולוגי) | בכל קבוצה מסודרים המחזות לפי סדר כתיבתם המקובל (פרט למחזות ההיסטוריים המסודרים לפי סדר התרחשות כרונולוגי) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520680905171  BnF: cb11957433n (data)  GND: 4099348-6  LCCN: n83159448  NSK: 000399606  SUDOC: 02755998X  VcBA: 492/37217  VIAF: 310501925   WorldCat (עם VIAF): 310501925
קוריינטס (פרובינציה)

קוריינטס (בספרדית: Corrientes, מילולית: "זרמים" או "רוחות פרצים"; בגוארני:  Taragüí Tetãmini; מילולית: "לטאה") היא פרובינציה באזור מסופוטמיה שבצפון-מזרח ארגנטינה. הפרובינציה גובלת בצפון בפרגוואי, במערב בפרובינציות צ'אקו וסנטה פה, בדרום בפרובינציית אנטרה ריוס, בדרום-מזרח באורוגוואי, במזרח בברזיל ובצפון-מזרח בפרובינציית מיסיונס.
שטחה של הפרובינציה כ-88 אלף קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בה כ-930 אלף נפש. בירתה היא העיר קוריינטס. מאז 2004, הגוארני היא שפה רשמית בפרובינציה, לצדה של הספרדית.
גאוגרפיה

בדומה לפרובינציית אנטרה ריוס שמדרום לה, שוכנת קוריינטס באזור מישורי, והנקודה הגבוהה ביותר בה מתנשאת ל-179 מ' מעל פני הים בלבד. תוואי הקרקע של הפרובינציה עוצב במידה רבה בידי שני הנהרות הגדולים שהיא שוכנת ביניהם. נהר פרנה, אחד הנהרות הגדולים בעולם, מהווה את גבולה הצפוני והמערבי, ואילו נהר אורוגוואי מהווה את גבולה המזרחי. מלבד נהרות אלה זורמים בקוריינטס נהרות רבים נוספים, קטנים יותר. כן יש בפרובינציה ביצות רבות, הידועות שבהן ביצות איברה (Esteros del Iberá) שבצפון.
האקלים בקוריינטס סובטרופי גשום. גשמים יורדים בה במשך כל השנה, וההבדלים בין עונות השנה מינוריים. דרום הפרובינציה פחות לח מצפונה, והוא מושפע יותר מהאקלים היבש של אזור הפמפס.
היסטוריה

ראשוני התושבים באזור היו נוודים בני הגוארני. לא ברור מתי הגיעו לאזור, אך ככל הנראה אירע הדבר במחצית האלף הראשון. יישובי הקבע הראשונים שלהם הוקמו לגדות נהר הפרנה, ולאחר שהתבססו באזור ניהלו מלחמות בבני הצ'רואה שאכלסו את אורוגוואי ואנטרה ריוס של ימינו.
האדם האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה סבסטיאן קבוט, ונציאני שפעל בשליחות הכתר הספרדי והפליג במעלה נהר הפרנה בשלהי 1527, עד שהגיע לנהר פרגוואי במרץ 1528. ב-3 באפריל 1588 ייסד חואן טורס דה ורה אי אראגון את העיר קוריינטס לגדות נהר פרנה, בדרך מבואנוס איירס לאסונסיון. שמה המלא של העיר באותה העת היה סן חואן דה וֶרָה דה לאס סְיֶיטֶה קוריינטס, ומאוחר יותר התקצר.
פיתוח האזור הואץ עם הקמתם של מיסיונים ישועיים בצפון-מזרח הפרובינציה, במקביל להקמתם של מיסיונים ישועיים רבים נוספים בברזיל, פרגוואי ומיסיונס של ימינו. עבור בני גוארני רבים סיפקו המיסיונים הגנה מפני הספרדים ומפני הפורטוגלים ששלטו בברזיל.
במהלך המאה ה-18 התקוממו תושבי קוריינטס מספר פעמים נגד השלטון המרכזי בבואנוס איירס. התקוממויות אלה נסובו בעיקר סביב סירובם של התושבים הילידים ליטול חלק בפעילות צבאית נגד תושבים ילידים אחרים.
ב-1776 כוננה מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, וב-1782 סופחה אליה קוריינטס. ב-1806 הוקמה מיליציה בשם קאסאדורס קורנטינוס (Cazadores Correntinos) שסייעה בהגנה על בואנוס איירס מפני התקפות האנגלים. כאשר החל המאבק הארגנטינאי לעצמאות ב-1810, הצטרפו בני קוריינטס לעמיתיהם מבואנוס איירס, ותושבים צעירים בפרובינציה הצטרפו לכוחותיו של הגנרל מנואל בלגראנו. ב-11 במרץ 1814 נבחר חואן באוטיסטה מנדס למושל הפרובינציה, וב-20 באפריל הכריזה על עצמאותה. ב-29 בספטמבר 1820 הכריז הקאודיו ששלט באנטרה ריוס, פרנסיסקו רמירס, על כינונה של הרפובליקה של אנטרה ריוס, בשטחיהן של אנטרה ריוס וקוריינטס של ימינו. ב-10 ביולי 1821 נרצח רמירס, והרפובליקה חדלה להתקיים.
קוריינטס הייתה לאחד מהמקומות הראשונים בעולם שהנפיקו בולים. הדואר בפרובינציה החל לעשות זאת ב-1856, 16 שנים לאחר הנפקת הפני השחור בבריטניה, והתבסס על דוגמאות של בולים מצרפת. רק ב-1880 החלה ארגנטינה להנפיק בולים, ואלה החליפו את הבולים שהנפיקה קוריינטס.
ב-1865 פלש צבאה של פרגוואי לקוריינטס, זמן קצר לאחר שפלשה למאטו גרוסו ולריו גראנדה דו סול שבברזיל, במה שסימן את ראשיתה של מלחמת הברית המשולשת. פרגוואי ציפתה לסיוע מהמושל חוסטו חוסה דה אורוקיסה, שניהל מאבק בשלטון המרכזי בבואנוס איירס להגברת האוטונומיה של הפרובינציות, אך לא קיבלה אותו. המתקפה נכשלה, והפכה עד מהרה למתקפת נגד של צבאות ארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי, שהסתיימה בתבוסתה של פרגוואי.
בהמשך המאה ה-19, ולמעשה גם עד ימינו, שלטה בפוליטיקה המקומית משפחת רומרו-פֶריס, שבבעלותה מטעי טבק גדולים בפרובינציה.
דמוגרפיה

בשנת 2001 התגוררו בקוריינטס כ-930 אלף נפש. מבחינה מינהלית, מחולקת הפרובינציה ל-25 דפרטמנטוס. הערים הגדולות בקוריינטס הן:
קוריינטס (כ-314 אלף תושבים)
גוז'ה (כ-77 אלף תושבים)
פאסו דה לוס ליברס (כ-44 אלף תושבים)
קוּרוּסוּ קוּאָטִיָה (כ-36 אלף תושבים)
מרסדס (כ-35 אלף תושבים)
כלכלה

בדומה לפרובינציות אחרות בצפון ארגנטינה, כלכלתה של קוריינטס אינה מפותחת במיוחד. ב-2006 עמד התמ"ג בפרובינציה על 4.2 מיליארד דולרים, שהם כ-4,540 דולר לנפש, כמחצית מהשיעור הממוצע בארגנטינה.
חקלאות מהווה כ-15% מהתוצר. עיקר הגידולים כוללים הדרים, טבק, אורז, תה, כותנה וז'רבה מאטה (העלים המשמשים את משקה המאטה). 1,400 קמ"ר של יערות אורן ואקליפטוס משמשים את תעשיית השעם. התעשייה המובילה בפרובינציה היא תעשיית הטבק, שמספקת כ-45% מההכנסות בפרובינציה, ואחריה תעשיות המזון (30%) והטקסטיל (16%).
בפרובינציה נמצא גם סכר ז'אסירטה (Yacyretá) שעל נהר הפרנה, המספק חשמל הן לארגנטינה והן לפגרוואי, באמצעות אנרגיה הידרואלקטרית.
קוריינטס אינה מהיעדים התיירותיים הבולטים במדינה, אך הביצות באסטרוס דל איברה מושכות מספר הולך וגדל של מבקרים, בעיקר לשם תיירות אקולוגית וצפרות.
שמאן בן גוארני בברזיל
בול שהנפיקה קוריינטס
הקתדרלה של קוריינטס
קפיבארה באסטרוס דל איברה
קיטאקיושו

קיטאקיושו (ביפנית: 北九州市) היא עיר הממוקמת במחוז פוקואוקה שביפן.
העיר נוסדה ב-10 בפברואר 1963 כתוצאה ממיזוג של חמש רשויות (מוג'י, קוקורה, טובטה, יאהאטה ו-וואקאמטסו) שבמרכזן העיר הפיאודלית העתיקה קוקורה.
העיר ממוקמת בנקודה הצפונית ביותר של קיושו במצר קנמון, המפריד בין האי לאי הונשו, מול העיר שימונוסקי. קיטאקיושו ושימונוסקי מחוברים ביניהם באמצעות גשר קנמון ומנהרות קנמון.
נכון ל-1 ביוני 2019 אוכלוסיית העיר מנתה 940,978 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה הן במחוז פוקואוקה והן באי קיושו. העיר משתרעת על פני 491.95 קמ"ר וצפיפות האוכלוסין הממוצעת בעיר היא 1,922 נפשות לקמ"ר.
תושבים בולטים

הסמוראי היפני מיאמוטו מוסאשי, אשר כתב את הספר "ספר חמש הטבעות", התגורר בקוקורה.
הסופר יפני מורי אוגאי התגורר בקוקורה.
מתעמל המכשירים היפני בעבר קוהיי אוצ'ימורה
גלריית תמונות

קו הרקיע של קוקורה. צילום משנת 2021
תחנת הרכבת המרכזית של קוקורה, צילום משנת 2021
נמל קיטאקיושו. צילום משנת 2014
מרכז העיר של קוקורה. צילום משנת 2014
גשר וואקאטו. צילום משנת 2008
רכבת המונורייל בקיטאקיושו
טירת קוקורה
צילום של קיטאקיושו מההר סאראקורה
קינשמה

קינשמה (ברוסית: Кинешма) העיר השנייה בגודלה במחוז איוואנובו שברוסיה. העיר משתרעת לאורך 15 קילומטרים (9.3 מיל) לאורך נהר הוולגה, כ-335 קילומטרים צפונית-מזרחית למוסקבה. לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בעיר כ-88,000 תושבים.
היסטוריה

קינשמה הוזכרה לראשונה בשנת 1429. בשנת 1504, איוואן השלישי מסר את העיירה לנסיך פיאודור בלסקי, שנמלט למוסקבה מליטא והתחתן עם אחייניתו של איוואן. העיר חזרה לשליטת לצאר ב-1587. במאות ה-16 וה-17 הייתה קינשמה מרכז דיג מרכזי, שסיפק חדקניים לאצולה. בשנת 1608 העיר נהרסה פעמיים על ידי הפולנים. לאורך ההיסטוריה שלה, קינשמה השתייכה לאזורים שונים ברוסיה, ובהם מחוז ארכאנג'לגורוד, תת-מחוז ירוסלב של מחוז סנט פטרבורג ונפת מוסקבה.
המבנה הבולט בעיר הוא קתדרלת השילוש, שנבנתה בשנים 1838–1845 בעיצוב נאו-קלאסי טיפוסי. בעיירה יש גם כמה כנסיות מהמאה ה-18.
בשנת 2010 קיבלה קינשמה מעמד של עיירה בעלת חשיבות היסטורית.
בעבר התגוררו בעיר אלכסנדר בורודין ואלכסנדר אוסטרובסקי.
ערים תאומות

ונטה, פינלנד
ברנוביץ', בלארוס
גודאותה, אבחזיה\גאורגיה
הערות שוליים

↑  "General Information" (ברוסית). Kineshemsky District. נבדק ב-6 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 8ff895c0-4858-4106-b3ea-99c44e135d9f 
קינשמה לפני 1917
ציד ראשים

תצוגת גולגולות אצל האצטקים במתקן טצומפנטלי, איור ממסמך ספרדי 1587
לוחמת משבט "האמזונות של דהומי", 1851 מחזיקה בראש אויב
ציד ראשים (באנגלית: Headhunting) הוא הנוהג של עריפה ושימור הראש של אדם לאחר שהרגו אותו. ציד ראשים היה נהוג בזמנים היסטוריים בחלקים של אוקיאניה, דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה, מערב ומרכז אפריקה, אמריקה המרכזית ואירופה. הוא התרחש באירופה עד סוף ימי הביניים באירלנד ובאזורי הגבול האנגלו-סקוטיים, ועד המאה ה-20 במונטנגרו, בקרואטיה, באלבניה ובחלקיה המערביים של הרצגובינה.
ציד הראשים היה נושא למחקר אינטנסיבי בתוך הקהילה האנתרופולוגית, שם החוקרים ניסו להעריך ולפרש את תפקידיו החברתיים ומניעיו. מחקרים אנתרופולוגיים של ציד ראשים בחנו נושאים הכוללים השפלת היריב, אלימות פולחנית, איזון קוסמולוגי, הצגת גבריות, קניבליזם, שליטה על הגוף ונשמת האויבים, כפרס והוכחה לחיסול יריב, הפגנת גדלות, יוקרה על ידי לקיחת הרוח של היריב וכוחו, וכאמצעי להבטיח את שירותיו של הקורבן כעבד בחיים שלאחר המוות.
החוקרים של היום מסכימים בדרך כלל כי תפקיד צייד הראשים היה בעיקר טקסי. הנוהג היה חלק מתהליך הבנייה, החיזוק וההגנה על היחסים ההירארכיים בין קהילות ויחידים. המומחים מציינים שהמנהג נבע מהאמונה שהראש הכיל "חומר נפש" או כוח חיים, שניתן לרתום אותו באמצעות לכידתו.
אמריקה

באמזונאס כמה שבטים מהקבוצה הג'יברואנית, במזרח אקוודור וצפון פרו, לאורך הנהרות הראשיים שמזינים את האמזונס עסקו בציד ראשים. הראשים היו מכווצים, והשבטים האלה האמינו כי הראש הוא מקום משכנה של נשמת האדם שנהרג.
במאה ה-21, השבטים האלה מייצרים עותקים של ראשים – הם משתמשים בתהליך המסורתי שלהם על ראשי קופים ובעלי חיים אחרים, כדי למכור את הפריטים לתיירים. יש להניח כי כאשר ישנן התנגשויות בין שבטים מקומיים הם ממשיכים עם פרקטיקות של ציד ראשים אנושיים.
בתרבויות אמריקה המרכזית – היה סוג מתקן תצוגה – צומפנטלי (Tzompantli) על עץ שתועד בכמה תרבויות באמריקה התיכונה. הוא שימש לתצוגה פומבית של גולגולות אדם, בדרך כלל אלה של שבויי מלחמה או קורבנות אחרים.
בחפירות באתר לה קויוטרה, אוקסאקה, התגלה מבנה כזה. הוא מתוארך לציוויליזציה הפרוטו-קלאסית של זאפוטק, שפרחה מהמאה ה-2 לפני הספירה עד המאה ה-3 לספירה. צומפנטלי היה אופייני גם בתרבויות אחרות פרה קולומביאניות כגון הטולטק והמיקסטק.
על פי הנתונים שדיווחו הכובשים הספרדים אנדרס דה טאפיה ופריי דייגו דוראן, ברנרד אורטיז דה מונטלאנו חושב מספר הגולגולות שהיו על עץ הגולגולות הגדול בטנוכטיטלאן – 60,000 גולגולות. דוגמאות נוספות לעצי גולגולות ישנם באתרי התרבות של המאיה. דוגמה מצוינת במיוחד היא אתר צ'יצ'ן איצה.
אירופה

הקלטים של אירופה נהגו לצוד ראשים, מאחר שהם האמינו שהראש מאכלס את נפש האדם. הרומאים היוונים הקדמונים תיעדו את הרגלי הקלטים למסמר את ראשי אויביהם האישיים על הקירות או כשהם משתלשלים מצווארי הסוסים. ציד הראשים נמשך זמן רב יותר בעקבות גלי ההגירות הקלטיות. בסיפורי המיתולוגיה האירית מימי הביניים ישנו תיאור של עריפת ראשיהם של שלושת בניו של נכטאן והצגתם על מרכבתו. נראה כי התיאור הזה מיוחס ללוחם קלטי קלסי, ולא לפולחן דתי. הנוהג נמשך עד סוף ימי הביניים באירלנד. הסיבות הדתיות לאיסוף הראשים אבדו ככל הנראה לאחר המרת הקלטים לנצרות.
במונטנגרו – מונטנגרונים הם קבוצה אתנית סלבית בדרום מזרח אירופה השוכנת בהרים הדינאריים. הם ביצעו ציד ראשים עד 1876. בשנת 1830, השליט של מונטנגרו פטרה פטרוביץ השני, התחיל לבנות מגדל מעל מנזר Cetinje. שמעולם לא הסתיים. המונטנגרינים השתמשו במגדל כדי להציג לראווה ראשי חיילים טורקיים שנהרגו בקרב, בעקבות הסכסוכים התכופים שלהם עם האימפריה העות'מאנית. בשנת 1876 המלך ניקולאי הראשון של מונטנגרו הורה להפסיק נוהג זה. הוא ידע כי דיפלומטים אירופיים ראו במנהג הזה נוהג ברברי. המגדל נהרס ב-1937.
זמנים מודרניים

מלחמת סין–יפן השנייה – בטבח נאנג'ינג נערפו ראשי חיילים סינים ואזרחים רבים על ידי חיילים יפנים, שאף התחרו מי יהרוג יותר אנשים. האירוע נוהל על ידי שני קצינים יפניים שערכו תחרות בין החיילים, מי יערוף יותר ראשים עם חרב ויצטלם עם הגולגולות למזכרת. שני הקצינים הועמדו לדין והוצאו להורג אחרי המלחמה.
מלחמת העולם השנייה – במהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות הברית (ובהם האמריקנים) אספו מדי פעם גולגולות של יפנים מתים כמזכרות עבור חברים ובני משפחה בבית או למכירה לאחרים. המנהג היה ייחודי לאזור האוקיינוס השקט: כוחות ארצות הברית לא לקחו גולגולות של חיילים בחזית באירופה. בספטמבר 1942 הורה מפקד הצי באוקיינוס השקט לנקוט יד קשה נגד כל חייל שלקח חלקי גופות של האויב כמזכרות, אבל ציד הראשים נמשך. העיתון לייף פרסם תצלום בגיליון מיום 22 במאי 1944, של אישה צעירה שעמדה מול גולגולת ששלח לה החבר שלה ששירת בצי באוקיינוס השקט, מה שגרם לזעם ציבורי גדול בארצות הברית.
היסטוריונים הציעו שלקיחת גולגולות על ידי החיילים האמריקאים קשורה לעובדה שראו ביפנים אנשים נחותים, וכן בתגובה לאכזריותם, לעינויים ולהתעללות שלהם בחיילים מתים אמריקאים. בבורנאו הילידים עשו פעולות תגמול נגד היפנים כתגובה למעשי הזוועה שביצעו חיילי הצבא היפני באזור זה. בעקבות התעללות שעברו על ידי היפנים, יצרו הילידים בבורניאו כוח צבאי לסייע לבעלות הברית. סוכנים מיוחדים מאוסטרליה ובריטניה של היחידה המיוחדת הקימו כמה יחידות צבאיות מבני השבטים המקומיים, והפכו אותם לצבא של אלף איש, שהרג כ-1,500 חיילים יפנים.
שימוש מושאל

בתרבות הפופולרית, המונח "צייד ראשים" (באנגלית: Bounty Hunter) משמש לתאר מתנקש בתשלום שנשכר "לצוד" אדם מסוים ולרוב להורגו. כהוכחה להצלחת המשימה, צייד הראשים מוסר את הניצוד, חי או מת, לידיו של מי ששכר אותו.
מונח דומה אך נגדי הוא "שומר ראש": מאבטח אישי לאישיות חשובה מאוד, שנועד לשמור עליה מפני מתנקשים וציידי ראשים.
הערות שוליים

↑  Encyclopædia Britannica (February 23, 2009). "headhunting (anthropology) – Britannica Online Encyclopedia". Britannica.com. Retrieved May 25, 2010.
↑  E-Modigliani, "Un viaggio a Nias," Fratelli Treves Editori Milano 1890
↑  Hutton, J. H. "The Significance of Head-Hunting in Assam." The Journal of the Royal Anthropological Institute of Great Britain and Ireland, vol. 58, 1928, pp. 399–408.
↑  Some Head-Hunting Traditions of Southern New Guinea, by Justus M. van der Kroef, American Anthropologist, New Series, Vol. 54, No. 2 (Apr. – Jun. 1952), pp. 221–235
↑  "Hunter Gatherers – New Guinea". Climatechange.umaine.edu. Archived from the original on August 1, 2012. Retrieved May 25, 2010.
↑  Laurence Goldman (1999).The Anthropology of Cannibalism. p.19.
↑  Nevermann, Hans (1957). Söhne des tötenden Vaters. Dämonen- und Kopfjägergeschichten aus Neu-Guinea. Das Gesichtder Völker (in German). Eisenach • Kassel: Erich Röth-Verlag. The title means Sons of the killing father. Stories about demons and headhunting, recorded in New Guinea.
↑  "Head-Hunters Drove Papuan Tribe Into Tree-Houses". Sciencedaily.com. March 9, 1998. Retrieved May 25, 2010.
↑  Jack London (1911). The Cruise of the Snark. The Cruise of the Snark. Harvard University Digitized Jan 19, 2006.
↑  E.Modigliani, "Un viaggio a Nias", Fratelli Treves Editori Milano 1890
↑  Hoskins, Janet. The Play of Time: Kodi Perspectives on Calendars, History, and Exchange. Berkeley: University of California Press, c1993 1993. p.312-314
↑  "Tragedy in Sumba". Archived from the original on March 22, 2012.. insideindonesia.org
↑  "Behind Ethnic War, Indonesia's Old Migration Policy". Globalpolicy.org. March 1, 2001. Retrieved May 25, 2010.
↑  "Weather delays return of toi-moko", TNVZ (national news)
↑  Tom O'Neill, "Samurai: Japan's Way of the Warrior", National Geographic Magazine.
↑  Covell, Ralph R. (1998). Pentecost of the Hills in Taiwan: The Christian Faith Among the Original Inhabitants (illustrated ed.). Hope Publishing House. pp. 96–97. ISBN 0932727905. Retrieved December 10, 2014.
↑  Hsin-Hui, Chiu (2008). The Colonial 'civilizing Process' in Dutch Formosa: 1624 - 1662. Volume 10 of TANAP monographs on the history of the Asian-European interaction (illustrated ed.). BRILL. p. 222. ISBN 900416507X. Retrieved December 10, 2014.
↑  Maritime Taiwan.
↑  "Tower of human skulls in Mexico casts new light on Aztecs". Reuters. July 1, 2017.
↑  "Info for Headhunters". www.lard.net.
↑  Albania and the Albanians.
↑  Fussell, Paul (1990). Wartime: Understanding and Behavior in the Second World War. New York: Oxford University Press.
↑  "'Guests' can succeed where occupiers fail", International Herald Tribune, 9 November 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4377500-7  LCCN: sh85059485  NDL: 00566936 
נשים משבט דייאק, בבורנאו, רוקדות עם ראשים שהביאו ציידי ראשים, 1912
אוסף ראשים של הורציו רובלי, איש צבא בריטי ששירת בניו זילנד במהלך סוף המאה ה-19. האוסף שלו נקנה על ידי המוזיאון להיסטוריה של הטבע בניו יורק בתחילת המאה ה-20.
טקס של ציידי ראשים בטיוואן, לפני מלחמת העולם השנייה
סמוראי, אמצע המאה ה-19, מחזיק חרב וגולגולת
קנטוס פירמוס

במוזיקה, קנטוס פירמוס (מלטינית: cantus firmus, "שיר קבוע"; ברבים: "קנטוס פירמי") הוא מלודיה קיימת, היוצרת את היסוד לחיבור פוליפוני ומובלטת, במקרים רבים על ידי נגינתה בצלילים ממושכים.
הלחנה תוך שימוש בקנטוס פירמוס הייתה טכניקה מקובלת במוזיקה של ימי הביניים, שם היוותה בסיס לאורגנום כמו גם למוטטים של המאות ה-13 וה-14. ביצירות אלה הקנטוס פירמוס נלקח במקורו מן המזמור הגרגוריאני וסיפק את החומר המלודי הקבוע, הנע בצלילים ארוכים, שסביבו הולחנו קווים מקושטים יותר, אינסטרומנטליים ו/או ווקליים. (קו זה הוקצה בדרך כלל לטנור, מן הפועל הלטיני tenere, להחזיק).
בראשית הרנסאנס ערכו המלחינים ניסויים בדרכים אחרות להשתמש בקנטוס פירמוס, כגון הכנסתו לתוך כל אחד מן הקולות כנושא קונטרפונקטי (תימה), שימוש בו במקצבים שונים, ושימוש בנעימות חילוניות בתור קנטוס פירמי, אפילו במוזיקת קודש.
קרוב לוודאי שהנפוצה ביותר בשימוש מבין מלודיות הקנטוס פירמוס החילוניות הייתה L'homme armé ("האיש החמוש"), שלה מוכרים מעל 30 עיבודים. מבין רבי האמנים של הרנסאנס, רובם חיברו לפחות מיסה אחת על המלודיה הזאת, ונוהג זה נמשך עד המאה ה-17, ביצירה מאוחרת של קריסימי. היו שגרסו ש"האיש החמוש" מייצג את המלאך מיכאל, ואילו אחרים החזיקו בדעה שזהו בסך הכול שמו של בית מרזח פופולרי (Maison L'Homme Arme) סמוך למגורי גיום דופאי בקמבריי. דוגמאות חילונית נוספות הן "Mille regretz" ,"The western wynde" ו"Fortuna Desperata".
חיבור מוזיקה לקנטוס פירמוס היה כלי פדגוגי חיוני ב"גראדוס אד פרנסוס" של יוהאן יוזף פוקס ויצר את הבסיס להוראת סוג הקונטרפונקט שלו.
מלחינים גרמנים בתקופת הבארוק בגרמניה, בייחוד באך, השתמשו במלודיות כוראליות כקנטוס פירמי. בפרק הפותח של המתאוס פסיון של באך, הכוראל "Lamm Gottes, unschuldig" מופיע בצלילים ארוכים, בשירת מקהלת נערים נפרדת "אין ריפיינו" (בהרכב מלא).
פרופיל התנועה של קסטנברג

פרופיל התנועה של קסטנברג (באנגלית: Kestenberg Movement Profile (KMP)) הוא מודל תאורטי המספק לאנשי מקצוע מתחומים טיפוליים כלי אבחוני הנוגע לשפה הבלתי-מילולית של מטופלים, שפת התנועה. הכלי הוא בעל השלכות טיפוליות ודרכי התערבות רלוונטיות. האבחון מאפשר באמצעות התבוננות בתנועת גוף האדם לתאר פרופיל תנועה, ממנו ניתן לקבל מידע לגבי נושאים התפתחותיים וקליניים של האדם, כמו גם לגבי המזג והמרכיבים האישיותיים שלו, וכן דפוסי הקשר שהוא יוצר עם סביבתו. הפרופיל מתאר רצף צפוי של התפתחות נורמטיבית במונחים תנועתיים, המקבילה להתפתחות הנפשית. בעזרת הפרופיל ניתן לאתר חסרים התפתחותיים מוקדמים ספציפיים ותחומים של קונפליקט נפשי איתם מתמודד האדם כיום. הפרופיל מאפשר לערוך סינתזה בין ההתנהגות הבלתי-מילולית ותאוריות פסיכולוגיות.
היסטוריה

ג'ודית קסטנברג, שעל שמה קרויה השיטה, הייתה פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית יהודיה-אמריקאית, מחלוצות חקר התנועה. קסטנברג הושפעה משיטת האבחון התנועתית של לאבאן, התאוריה הפסיכואנליטית, משלבי התפתחות של המודל הפסיכוסקסואלי של זיגמונד פרויד, מהתאוריה הפסיכואנליטית החל מפסיכולוגיית האגו של אנה פרויד, ומתאוריית יחסי אובייקט. קסטנברג הכירה את אירמגרד ברטנייף כשחיפשה דרך לנתח ולהבין את תנועת התינוקות. ברטנייף לימדה את קסטנברג את תאוריית התנועה של לאבאן, וקסטנברג יישמה את התאוריה בעבודתה בפסיכואנליזה של ילדים. ב-1955 הן נסעו יחד לבריטניה להכשרה בשיטת לאבאן, שם הן למדו עם וורן לם. קסטנברג פיתחה את התאוריה ל"שיטת קסטנברג" במהלך שנות ה-40. המערכת שפיתחה מותאמת ומקבילה לכל שלב התפתחות בילדות המוקדמת, דבר המאפשר הבנה לתבניות האינטראקציה בין ילדים והורים
לאורך השנים אבחנה וטיפלה קסטנברג באמצעות השיטה במטופלים רבים, ובין השאר ערכה כ-120 פרופילים של תנועה לילדים עד גיל 5 בקיבוץ בישראל ב-1971. שיטתה מיושמת כיום ברחבי העולם ונלמדת בתוכניות הכשרה לטיפול בתנועה.
בניית פרופיל התנועה של קסטנברג

הפרופיל של קסטנברג נבנה מתוך צורך להבין את הדפוסים המוטוריים של הגוף האנושי, תוך בניית רצף התפתחות התנועה, הנמשך מהינקות ועד הבגרות.
הפרופיל מורכב מאיסוף והכנסת נתונים לתוך גרפים, היוצרים תמונה על האדם הנצפה.
הגרפים מתארים כמותית ואיכותית את תנועת האדם לפי קטגוריות. הוא מבוסס על התפתחות התנועה מהינקות, תוך חיפוש הדהודה בגוף בבגרות.
הפרופיל מחולק לשתי מערכות עיקריות: מערכת כוחות האגו – SYSTEM-1; ומערכת יחסי האדם עם סביבתו – SYSTEM-2. כל אחת מהמערכות מורכבת מדיאגרמות. כל דיאגרמה מייצגת קטגוריה התפתחותית מסוימת ומשקפת את הרצפים ההתפתחותיים במסגרתה.
בניית פרופיל התנועה של קסטנברג > הקטגוריות > SYSTEM-1: כוחות האגו של האדם

מערכת זו מתארת צרכים, דחפים, אופי, טמפרמנט, סגנון למידה ומנגנוני הסתגלות. במערכת זו מתועד רצף התפתחות המתחיל בדפוסים תנועתיים שזמינים לעוברים ותינוקות, המתפתחים לדפוסים בוגרים יותר שמשקפים תגובה לאתגרים סביבתיים.
בתוך מערכת זו ניתן לצפות על: 1. ריתמוסים 2. טמפרמנט 3. ‏Pre-Effort‏ Effort .4.
בניית פרופיל התנועה של קסטנברג > הקטגוריות > SYSTEM-1: כוחות האגו של האדם > 2. טמפרמנט – "Tension Flow Attributes"

הטמפרמנט מייצג את אופני הוויסות הרגשי של האדם. המרכיב התנועתי של הטמפרמנט בפרופיל קסטנברג מתייחס לשטף התנועה של האדם. השטף הוא מולד ומעיד על סגנון אישי של עשייה, רגש וחשיבה אצל האדם. סגנון זה הוא אינדיבידואלי לכל אחד ולא נשלט.
המרכיבים התנועתיים של השטף הם: תנועה אחידה לעומת תדירות גבוהה, עוצמת כיווץ גבוהה לעומת עוצמת כיווץ נמוכה, שינויים פתאומיים לעומת שינויים הדרגתיים.
המערכת מבוססת על שינויים בשטף (Tension Flow): שינויים בין שטף חופשי ושטף מרוסן. תנועה מרוסנת באה לידי ביטוי במתח שרירי גבוה, כששני שרירים מנוגדים מתכווצים בו זמנית. תנועה חופשית מתוארת כאשר שריר אחד פועל לבד, עם התערבות מועטה של השריר המנוגד. תנועתיות מלאה היא זו העושה שימוש בטווח שבין שני סוגי השטף.
כדי לרשום הטמפרמנט נבדוק את המרכיבים התנועתיים ואת מידת השינוי בין שטף חופשי לשטף מרוסן. דוגמה: האם מדובר בבולטות של תנועה אחידה בשטף מרוסן או תנועה אחידה בשטף חופשי. לשילובים השונים משמעויות שונות.