stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם ברוך
הערות שוליים

↑  שי של ספרות: מוסף סיפרותי לשבועון חדשות מהארץ (תרע"ח–תרע"ט), מהדורת צילום; הביאה לדפוס והקדימה מבוא על דיוקנו של כתב-העת: נורית גוברין, תל אביב: עקד; אוניברסיטת תל אביב, תשל"ג, עמ' 108.
↑  גיא בר-נר, מיהו המורה שהמציא את הוראת המתמטיקה בעברית?, הגיע זמן חינוך, 12 באוגוסט 2015
↑  ד"ר א. ברוך למנוחות עולם, הַבֹּקֶר, 1 בינואר 1951
↑  ידיעות מיפו, הצבי, 8 בספטמבר 1910
↑  הסתדרות מורי בתה"ס התיכוניים בא"י, הזמן, 18 ביוני 1912
↑  בבתי הספר המקומיים, דואר היום, 21 באוגוסט 1919
↑  ירושלים יום-יום לחקירת ארץ ישראל, דואר היום, 18 בנובמבר 1919
↑  באספת האגודה המדיצינית, הפועל הצעיר, 2 ביוני 1919
↑  בספרות ובאמנות, דבר, 27 בנובמבר 1925
↑  הודעות חודשיות של התהנה המטאורולוגית בתל אביב, 1 בינואר 1926, ידיעות תל אביב
↑  ברכת מיניסטר המושבות לד"ר אברהם ברוך, הַבֹּקֶר, 25 ביוני 1944
↑  אותות כבוד בריטיים למי ובעד־מה?, דבר, 5 בפברואר 1946
↑  גיאונטריה, החרות, 3 באוקטובר 1916
↑  ד"ר אברהם ברוך גאומטריה, דבר, 5 בנובמבר 1936
↑  ספר פיסיקה בעברית, דואר היום, 28 בדצמבר 1924
↑  עיר ויושביה, הַבֹּקֶר, 28 ביוני 1944; המשך
↑  אליעזר שישא, דוד דיטץ - תור האנרגיה האטומית, דבר, 23 בינואר 1948
↑  לבוחרי תל אביב, דואר היום, 26 בדצמבר 1928
↑  ד"ר א. ברוך למנוחות עולם, הַבֹּקֶר, 2 בינואר 1951
↑  אברהם ברוך באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305610205171  GND: 173279988  ISNI: 0000 0000 6666 8178  LCCN: n98027442  NTA: 300933940  VIAF: 322144782991136971333   WorldCat (עם VIAF): 322144782991136971333
אליפות העולם באופני כביש - עלית גברים

| --- | --- |

 ענף:  אופני כביש
 תאריך ייסוד:  1927
 ארגון מפעיל:  UCI
 מדינות משתתפות:  משתנה
 זוכה:  סלובניה טאדיי פוגאצ'אר
 הכי הרבה זכיות:  סלובקיה פטר סאגאן   ספרד אוסקר פריירה   בלגיה ריק ואן סטינברגן   ממלכת איטליה אלפרדו בינדה   בלגיה אדי מרקס   3 ניצחונות
 
מקצה העלית גברים באליפות העולם באופני כביש הוא המקצה הראשי באליפות ונחשב לאירוע השיא בה. המנצח זוכה ללבוש את חולצת הקשת במשך העונה הבאה.
בניגוד למרוצים אחרים, התחרות הזו היא תחרות לאומית, לכן הרוכבים מייצגים את הנבחרות שלהם ולא את הקבוצות שלהם.
היסטוריה

האליפות הראשונה התקיימה בנורבורגרינג, גרמניה, 1927. אלפרדו בינדה(אנ') מאיטליה ניצח בה. האליפות מתקיימת בסוף עונת האופניים, לרוב אחרי הוואלטה אספנייה ולפני הג'ירו די לומברדיה.
רוכב שמנצח באותה עונה בג'ירו ד'איטליה, בטור דה פראנס ובאליפות זוכה בתואר הלא הרשמי - "הכתר המשולש". עד כה רק שלושה רוכבים הצליחו לזכות בתואר, אדי מרקס (1974), סטפן רוץ'(אנ') (1987) וטאדיי פוגאצ'אר (2024).
אלפרדו בינדה (1927, 1930, ו-1932), פטר סאגאן (2015–2017), אוסקר פריירה (1999, 2001, 2004), ריק ואן סטינברגן(אנ') (1949, 1956–1957), ואדי מרקס (1967, 1971 ו-1974) הם שיאני הניצחונות באליפות.
אלחנדרו ולוורדה הוא הרוכב עם כמות המדליות הכי גבוהה, 7. 4 מהן מארד, 2 מהן מכסף ו-1 מהן מזהב.
טבלה של המדינות הזוכות במדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה |  |  |  | סך הכל |
| 1 | בלגיה בלגיה | 27 | 13 | 12 | 52 |
| 2 | איטליה איטליה | 19 | 21 | 16 | 56 |
| 3 | צרפת צרפת | 10 | 13 | 15 | 38 |
| 4 | הולנד הולנד | 8 | 5 | 6 | 19 |
| 5 | ספרד ספרד | 6 | 6 | 12 | 24 |
| 6 | שווייץ שווייץ | 3 | 6 | 6 | 15 |
| 7 | ארצות הברית ארצות הברית | 3 | 2 | 0 | 5 |
| 8 | סלובקיה סלובקיה | 3 | 0 | 0 | 3 |
| 9 | גרמניה גרמניה | 2 | 7 | 6 | 15 |
| 10 | בריטניה בריטניה | 2 | 1 | 0 | 3 |
| 11 | אוסטרליה אוסטרליה | 1 | 4 | 3 | 8 |
| 12 | דנמרק דנמרק | 1 | 2 | 4 | 7 |
| 13 | נורווגיה נורווגיה | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 14 | אירלנד אירלנד | 1 | 1 | 3 | 4 |
| 15 | פולין פולין | 1 | 1 | 0 | 2 |

| 16 | פורטוגל פורטוגל | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 16 | לטביה לטביה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 18 | רוסיה רוסיה | 0 | 3 | 1 | 4 |
| 19 | לוקסמבורג לוקסמבורג | 0 | 2 | 2 | 4 |
| 20 | קנדה קנדה | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 21 | ליטא ליטא | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 22 | סלובניה סלובניה | 0 | 0 | 2 | 2 |
הערות שוליים

↑  כולל את גרמניה הנאצית ואת מערב גרמניה
↑  כולל את ברית המועצות
שלמה (סטיב)

| --- | --- |

שלמה ברנר
 לידה:  1953 (בן 72 בערך) 
 ענף מדעי:  גאוגרפיה 
 מקום מגורים:  ישראל, ארצות הברית
 הערות:  פרופ' במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן
 תרומות עיקריות
 מחקרים במטאורולוגיה ואוקיינוגרפיה פיזיקלית
 
שלמה (סטיב) ברנר (נולד ב-1953) הוא פרופסור מן המניין לגאוגרפיה, חוקר אקלים, מטאורולוגיה ואוקיינוגרפיה. כיהן כראש המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן בשנים 2003 עד 2009.
חייו

למד לתואר ראשון במטאורולוגיה ואוקיינוגרפיה פיזיקלית בסיטי קולג' של ניו יורק בשנת 1975. המשיך את לימודיו עד קבלת תואר דוקטור במטאורולוגיה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בשנת 1982.
בין השנים 1980–1985 עבד כחוקר במעבדה הגאופיזית של חיל האוויר האמריקאי.
בשנים 1985–2003 עבד כחוקר בכיר במכון לחקר ימים ואגמים בישראל, ובהמשך מונה למנהל המחלקה לאוקיינוגרפיה פיזיקלית במקום.
מאז שנת 1994 הוא מרצה במחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת בר-אילן, תחילה כמרצה מן החוץ (1994–2000), בהמשך כפרופסור חבר (2000) והחל משנת 2005 כפרופסור מן המניין.
בשנים 2003–2009 מונה לעמוד בראש המחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת בר-אילן.
פעילות אקדמית

ברנר הוא חוקר פעיל ובולט בתחומי המטאורולוגיה והאוקיינוגרפיה. במחקריו ניתן מקום נכבד לתיאור התהליכים בכלים ושיטות פיזיקליים ודגש מרכזי להצגה של תופעות באמצעות מודלים מתמטיים וסטטיסטיים. מחקריו עוסקים בהדמיה ספרתית של האוקיינוס והאטמוספירה, ניתוח של משטרי הזרימה והאקולוגיה של הים התיכון, מפרץ אילת, הכנרת וים המלח. חיזוי אוקיינוגרפי מבצעי ובחיזוי אקלימי לטווח קצר וארוך. כמו כן, מחקריו עוסקים בהיבטים הקשורים לשינויי אקלים גלובליים ולתופעת אקלימיות ואוקיינוגרפיות בקנה מידה כלל עולמי.
בשנת 1995 פרסם מאמר משותף עם חוקרים נוספים, בכתב העת היוקרתי Nature, כותרת המאמר: "Vertical mixing and coral death in the Red Sea following the eruption of Mt. Pinatubo". המאמר דן בהשפעות ארוכות הקצה של התפרצות הר הגעש פינטובו שבפיליפינים שהתרחשה בשנת 1991, על תמותת חלקים גדולים מרקמת שונית האלמוגים במערכת הימית במפרץ אילת, בשנה העוקבת להתפרצות. החוקרים הראו שתמותת האלמוגים נבעה כתוצאה מפריחה חסרת תקדים של אצות במפרץ אודות לעליית נוטריוניים ממי העומק, כתוצאה משינויים קיצוניים בגובה עמודת הערבול של מי המפרץ (מעל 850 מטרים). תהליך ערבול קיצוני זה נבע כתוצאה משינויים חריגים בגרדיאנט של שטפי החום בין מי המפרץ לאטמוספירה, אשר נבע מההתקררות העולמית בטמפרטורות, כתוצאה משכבת האפר הגעשי האדירה שעלתה לסטרטוספרה בהתפרצות הפינטובו ושינתה את המאזן הקרנתי בכדור הארץ.
הוראה

ברנר מלמד קורסים רבים במחלקה לגאוגרפיה-וסביבה באוניברסיטת בר-אילן, הקורסים מבוססים על הרצאות פרונטליות. חלק גדול מהקורסים כוללים יציאה למספר ימי שדה. בין הקורסים:
מבוא לקלימטולוגיה, מבוא לאוקיינוגרפיה, פגעי מזג האוויר, מטאורולוגיה מלוויינים, הימים בלב המדבר, שינויים גלובליים, סוגיות נבחרות בקלימטולוגיה, שינויי אקלים גלובליים, ושיטות בניתוח נתונים.
חיים אישיים

פרופ' ברנר נשוי, ואב לחמישה בנים ובת אחת.
הערות שוליים

↑  Genin, A., B. Lazar, and S. Brenner, Vertical mixing and coral death in the Red Sea following the eruption of Mt. Pinatubo, Nature
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010206043305171  VIAF: 7193163274281212440002   WorldCat (עם VIAF): 7193163274281212440002 
הרצאה במהלך "ליל המדענים", אוניברסיטת בר-אילן, 2014
דב אשבל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1895 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  26 באוגוסט 1989 (בגיל 94 בערך) 
 ענף מדעי:  קלימטולוגיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
דב אשבל (כ"ב בכסלו ה'תרנ"ו; דצמבר 1895 – 26 באוגוסט 1989) היה חוקר אקלים באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה

אשבל נולד בירושלים למורה יוסף-מנחם אשבל ואשתו רוחמה לבית רם, מראשוני חדרה. עמינדב אשבל הוא אחיו. בימי מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא הטורקי. אשבל למד בסמינר למורים בירושלים ובשנת 1920 היה מורה בקבוצת כנרת. ביוזמתו ובמימונו של פנחס רוטנברג הוא הקים רשת של 20 תחנות מטארולוגיות למדידת גשמים. את תוצאות המדידות הוא פרסם באופן קבוע בכתב העת השדה. באותה תקופה היה גם מראשוני החדרת טיולי ידיעת הארץ.
בשנת 1925 הוא נסע ללמוד קלימטולוגיה באוניברסיטת ברלין. לאחר שהוכתר בתואר דוקטור הוא הצטרף בשנת 1930 לסגל המורים של האוניברסיטה העברית ומיקד את מחקרו בעוצמת קרינת השמש והשפעתה על האקלים. במחצית השנייה של שנות ה-30 עברה המעבדה האקלימית שלו למבנה מעבדת משה שהוקמה על ידי משה וילבושביץ. בשנת 1945 הוא הועלה לדרגת מרצה. לאחר מלחמת העצמאות והניתוק מהר הצופים עברה מעבדתו לגג מלון המלך דוד. בשנת 1965 פרש אשבל מהוראה כדי להתרכז במחקר.
אשבל נפטר ב-25 באוגוסט 1989.
מחקריו

מחקריו עסקו במעקב אחר קרינת השמש ושימוש בממצאים לפתרון בעיות אנרגיה ולבניה שתתאים לקרינה. כן עסק במעקב אחר הגשם והטל ובהתאמת גידולים חקלאיים לאזורים בהתאם למדידות הגשם והטל. במעקב אחרי מדידות הטמפרטורות והגשמים הוא הצביע על שינויים ארוכי טווח בכמות המשקעים וטען למחזוריות בשינויים אלו. אשבל גם מדד את טמפרטורת המים בעומקים שונים בכנרת ובים סוף והצביע על השפעת הטמפרטורות על תנועת הדגים.
אשבל צוטט רבות בעיתונות הישראלית בהתייחס לתופעות אקלימיות, כמציין את מידת הנדירות שלהם. לעיתים ציין שמדובר בתופעות נדירות ולעיתים טען שמדובר בתופעות שגרתיות. הוא הדגיש את השונות הרבה של פיזור האקלים בארץ ישראל משנה לשנה וטען שכמות הגשמים אינו מדד יחיד לקיומו של בצורת ויש להמתין לראות כיצד תתפתח התבואה. הוא גם טען שלא ניתן לקבוע אם השנה תהיה שנת בצורת עד אחרי הקציר.
אשבל נהג להשוות את המידע האקלימי שאסף עם המסופר בתנ"ך, במשנה ובתלמוד. הוא הסביר את קריעת ים סוף כתופעה נדירה של גאות ושפל. כן שיער שמנהגי האבלות בספירת העומר מקורם בחמסינים שנהגו בתקופה זו בארץ ישראל ואיימו על התבואה. הוא הסביר שכמו שאין קוצרים את התבואה לפני הזמן, כך אין גוזזים את השיער בין פסח לשבועות. הוא גם טען שהפסיפס של בית הכנסת בבית אלפא מתאר במדויק את האקלים באזור.
אשבל התנגד לשעון קיץ וטען שהוא אינו מתאים לאקלים בישראל, שבה בגלל החום בקיץ אנשים אינם מצליחים להירדם עד שעה מאוחרת, כאשר הבתים מתקררים.
משפחתו

לאשבל היו שלוש בנות. אחת מבנותיו, צפונה (ציפה) אשבל, נרצחה בשיירת הדסה.
לקריאה נוספת

'אשבל, דב', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 63–64. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  רוחמה רם-אשבל ז"ל, הַבֹּקֶר, 19 במאי 1949
↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר דב אשבל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2292
↑  אבידן משיח, בעלייתו של פרופ' אשבל, חרות, 12 במאי 1964
↑  ג. קרסל, שבחי זאב וילנאי, דבר, 28 באוגוסט 1970
↑  ג. קרסל, זכרונות של איש טבע, דבר, 17 באוקטובר 1975
1 2  מסיבה לפרופ' אשבל במלאת לו 70 שנה, למרחב, 22 בדצמבר 1965
↑  מעבדה ביואקלימית באוניברסיטה העברית, דואר היום, 30 באוקטובר 1935
↑  הועלו לדרגת מרצים באוניברסיטה, המשקיף, 24 ביולי 1945
↑  שלמה גינוסר, חמסינופאטיה, דבר, 2 בנובמבר 1966
1 2  אריק בנדר, פרופ' אשבל, מעריב, 27 באוגוסט 1989
1 2 3  א. ח. אלחנני, עם חוקר אקלים ארצנו - פרופ' דב אשבל, דבר, 20 בינואר 1956
↑  גלי צה"ל שאלות אישיות, דבר, 12 באוגוסט 1977
↑  מחקר טרמי של מפרץ אילת, קול העם, 14 בדצמבר 1956
נערך מחקר על הטמפרטורה בימה של אילת, על המשמר, 20 בדצמבר 1956
↑  אשבל: גל הקור - תופעה נדירה באיזור, דבר, 26 בנובמבר 1961
↑  פרופ' אשבל: מוקדם מאוד לדבר על בצורת כללית, דבר, 24 בפברואר 1955
↑  שאול בן חיים, זה מאה שנה לא היו נובמבר ודצמבר כה שחונים, מעריב, 2 בינואר 1959
↑  יואל רפל, שלג בקיץ "אשתקד" ושרב לוהט בחורף, מעריב, 27 בנובמבר 1986
↑  "שירת הים" - ביום השני של כינוס התנ"ך, דבר, 3 באפריל 1963
↑  השרב וספירת העומר, דבר, 22 במאי 1970
↑  פסח באפקלריה חקלאית, מעריב, 20 באפריל 1965
↑  מרדכי טננבוים, בעין חרוד נערך כנס תנ"ך על טל ומטר וגשם ירד, מעריב, 26 באוקטובר 1966
↑  שעון הקיץ ומנוחת העובד, דבר, 2 באוגוסט 1951
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257916505171  BnF: cb10812999m (data)  GND: 1047965437  ISNI: 0000 0000 7870 3700  LCCN: n85802394  NTA: 067588204  RERO: 02-A002942360  SUDOC: 158345282  VIAF: 20664882   WorldCat (עם VIAF): 20664882
קרב איי שלמה המזרחיים

קרב איי שלמה המזרחיים (בהיסטוריוגרפיה היפנית נודע בשם "קרב איי שלמה המזרחיים השני" (第二次ソロモン海戦)) היה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני לצי האמריקני שהתרחש בין 24 ו-25 באוגוסט 1942, והיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. קרב זה היה השני בסדרת קרבות ימיים בין הצי הקיסרי והצי האמריקני במהלך קרב גוודלקנל. בדומה לקרב ים האלמוגים וקרב מידוויי, כל ההתקפות בקרב זה נערכו על ידי מטוסים מנושאות מטוסים, ומבלי שאוניות הצדדים איתרו זו את זו בעין.
לאחר מספר התקפות אוויריות נסוגו שני הצדדים מזירת הקרב, מבלי שהושגה הכרעה ברורה, אולם היה זה הצי האמריקני שהשיג ניצחון טקטי ואסטרטגי כאחד. היפנים איבדו יותר כלי שיט, וחמור מכך, עשרות מטוסים וטייסים מיומנים. בנוסף, התגבורות שהיו בדרכן לגוודלקנל התעכבו, והעיכוב סיפק בידי בעלות הברית את הזמן הנחוץ להתכונן להתמודדות איתם.
רקע

ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, באי טולאגי ובאיי פלורידה שבאיי שלמה. מטרת הנחיתות הייתה כיבוש האיים ומניעת השימוש בהם בידי היפנים לשיבוש קווי השיט והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה, וכן כיבוש אי שיהווה נקודת פתיחה לכיבוש איי שלמה, שנועדה להגן על אגפן של בעלות הברית שהתקדמו צפונה בגינאה החדשה. הנחיתה פתחה מערכה שנמשכה שישה חודשים.
את כוחות הנחיתה של בעלות הברית ליוו שלושה כוחות משימה של נושאות מטוסים אמריקניות, עליהם פיקד תת-אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר:
"כוח משימה 11", בפיקודו של פלטצ'ר עצמו, כלל את נושאת המטוסים סרטוגה, שעל סיפונה 27 מטוסי קרב מדגם F4F ויילדקט, 30 מפציצי צלילה מדגם SBD דונטלס, ו-13 מפציצי טורפדו מדגם TBF אוונג'ר, את הסיירות הכבדות "מיניאפוליס" ו"ניו אורלינס", וחמש משחתות.
"כוח משימה 16", בפיקודו של תת-אדמירל תומאס קינקייד, כלל את נושאת המטוסים אנטרפרייז, שעל סיפונה 28 מטוסי ויילדקט, 33 מפציצי דונטלס, ו-14 מפציצי אוונג'ר, אוניית המערכה "קרוליינה הצפונית", הסיירת הכבדה "פורטלנד", הסיירת הקלה "אטלנטה", ושש משחתות.
"כוח משימה 18", בפיקודו של תת-אדמירל לי נויז, שכלל את נושאת המטוסים ואספ, שעל סיפונה 25 מטוסי ויילדקט, 26 מפציצי דונטלס, ו-9 מפציצי אוונג'ר, הסיירות הכבדות "סן פרנסיסקו" ו"סולט לייק סיטי", הסיירת הקלה "סן חואן", ושבע משחתות.
בנוסף עמדו לרשות פלטצ'ר 25 מפציצי B-17 מבצר מעופף, ו-33 מטוסי PBY קטלינה מבסיסם באספיריטו סאנטו.
לאחר שהסתיימו הנחיתות נשארו כוחות המשימה בדרום האוקיינוס השקט ועסקו בהגנה על קווי התקשורת והאספקה בין בסיסי בעלות הברית באזור, במתן סיוע אווירי לכוחות הקרקע בגוודלקנל ובטולאגי, ובהשמדת כלי שיט של הצי היפני שהפליגו באזור. ב-20 באוגוסט סייעו נושאות המטוסים לשנע את המטוסים הראשונים של הכוח האווירי בגוודלקנל לבסיסם בשדה הנדרסון – 13 מטוסי ויילדקט ו-11 מפציצי דונטלס של חיל הנחתים האמריקני – שבנייתו הושלמה חמישה ימים קודם לכן.
הנחיתות הפתיעו את היפנים, ולפיכך העביר הפיקוד העליון בטוקיו את השליטה בזירה מהצי הקיסרי לידי צבא היפני הקיסרי. הפיקוד נמסר למפקד הארמייה ה-17, גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה, והוא הורה על מבצע משולב של הצבא והצי, שזכה לשם "מבצע קָה", שמטרתו הייתה כיבוש גוודלקנל על ידי הצבא, והשמדת צי האויב על ידי הצי.
הקרב > לפני הקרב

ב-16 באוגוסט 1942 יצאו כוח הנחיתה הימי המיוחד החמישי, שמנה 500 לוחמים, וכ-1,400 חיילים מהרגימנט ה-28, מלגונת טרוק על סיפון ארבע אוניות תובלה לכיוון גוודלקנל. את האוניות ליוו הסיירת הקלה "ג'ינצו", שמונה משחתות וארבע ספינות משמר, בפיקודו של אדמירל משנה ראיזו טנאקה. את השיירה ליווה גם "כוח הסיוע הקרוב", שכלל ארבע סיירות בפיקודו של תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, שהביסו את צי בעלות הברית בקרב האי סאבו מספר ימים לפני כן. כוח זה תכנן להגיע לגוודלקנל ב-24 באוגוסט.
ב-21 באוגוסט הפליגו שאר האלמנטים של מבצע קה מלגונת טרוק לאיי שלמה המזרחיים. כוחות אלה התחלקו לשלוש קבוצות:
"הכוח העיקרי", בפיקודו של תת-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, כלל את נושאת המטוסים שוקאקו, שעל סיפונה 27 מטוסי קרב מדגם A6M זירו, 27 מפציצי צלילה מדגם אאיצ'י D3A ("ואל") ו-18 מפציצי טורפדו מדגם נקג'ימה B5N ("קייט"), ואת נושאת המטוסים זואיקאקו, עליה מספר דומה של מטוסים, את נושאת המטוסים הקלה "ריוג'ו", הסיירת הכבדה "טונה" ושמונה משחתות.
"כוח החלוץ", בפיקודו של אדמירל משנה הירואקי אבה, כלל את אוניות המערכה היאיי וקירישימה, את הסיירות הכבדות "קומאנו", "סוזויה" ו"צ'יקומה", הסיירת הקלה "נאגרה" ושלוש משחתות.
"הכוח הקדמי", בפיקודו של אדמירל משנה נובוטאקה קונדו, כלל את הסיירות הכבדות "אטאגו", "מאיה", "טקאו", "מיוקו" ו"האגורו" את הסיירת הקלה "יורה", שש משחתות, ונושאת מטוסים ימיים.
הסיוע האווירי כלל 51 מטוסי זירו, 41 מפציצים מדגם מיצובישי G4M ("בטי"),9 מפציצי צלילה ואל, ו-13 מטוסי סיור נוספים, שהמריאו מבסיסם ברבאול.
כוח צוללות קדמי, שמנה שש צוללות.
לפי תוכנית מבצע קה, היה על נושאות המטוסים של נגומו לשגר גלי התקפה ברגע שנושאות המטוסים האמריקניות התגלו. לאחר שתושמדנה נושאות המטוסים של האויב, ימשיכו הכוח הקדמי וכוח החלוץ להתקדם לגוודלקנל, תוך שהם משמידים בדרכם את כל כלי השיט של האויב. לאחר מכן יפגיזו אוניות הצי את שדה הנדרסון, תוך שהם מסייעים לנחיתות הצבא היפני בגוודלקנל ובטולאגי.
בתגובה לקרב טנרו, שהיה הקרב הקרקעי הגדול הראשון שנערך בגוודלקנל והתרחש ב-21 באוגוסט, התקרבו כוחות המשימה של פלטצ'ר לגוודקנל כדי להגן שדה הנדרסון וכדי להעניק סיוע אווירי לנחתים על הקרקע. ב-22 באוגוסט עשו שני הצדדים את דרכם לגוודלקנל, ועל אף חיפושים נרחבים שערכו, לא הצליחו הצדדים לאתר זה את זה.
בשעה 10:40 של 23 באוגוסט התגלה טורו של טנאקה על ידי מטוס סיור קטלינה אמריקני, והוא נסוג צפונה כדי להימנע מגלי ההתקפה שהמריאו מנושאת המטוסים סרטוגה בשעה 15:10. לאחר מכן המשיך וחבר לכוחו של קונדו. בשעה 18:30, לאחר שלא התקבלו דיווחים נוספים על כלי שיט יפנים באזור, שלח פלטצ'ר את נושאת המטוסים ואספ ואת שאר כוח משימה 18 לתדלוק דרומית לגוודלקנל. כך נמנעה מנושאת המטוסים וממלוותיה ההשתתפות בקרב.
הקרב > פעילות נושאות מטוסים ב-25 באוגוסט

במהלך הלילה התקדם טורו של טנאקה לכיוון גוודלקנל, והוא שלח את המשחתות קדימה כדי להפגיז מתקני חוף ואת שדה התעופה. בשעה 08:00 ב-25 באוגוסט נמצא במרחק 130 מילים ימיים (240 קילומטרים) מיעדו. בשעה 08:35
איתרו שמונה מפציצי צלילה משדה הנדרסון את השיירה ותקפו אותה. הסיירת ג'ינצו ספגה פגיעה ישירה לפני הגשר, וטנאקה איבד את הכרתו מהדף הפיצוץ, ואוניית התובלה "קינריו-מארו" ספגה גם היא פגיעה ישירה, ושקעה תוך זמן קצר. בשעה 10:15, עוד המשחתת "מוצוקי" התקרבה אליה והחלה למשות ניצולים מהמים, החלו תוקפים אותה מפציצי B-17 מאספיריטו סאנטו. המפציצים פגעו במוצוקי חמש פעמים והיא שקעה מיד. טנאקה עבר למשחתת "קגרו", והסיג את כוחותיו לבסיס הצי היפני באיי שורטלנד. בשלב זה החליטו שני הצדדים להסיג את כוחותיהם מהאזור, ובכך הסתיים הקרב.
תוצאות הקרב

הקרב הסתיים בניצחון טקטי ואסטרטגי עבור הצי האמריקני ובעלות הברית, שכן ספגו פחות אבדות מהיפנים והצליחו לסכל את מבצע קה. בעלות הברית איבדו שבעה טייסים ואנשי צוות אוויר, ואילו היפנים איבדו 61 טייסים אנשי צוות. טייסים ואנשי צוות אלה היו המנוסים והמיומנים ביותר ביפן, זאת לאור העובדה שצברו ניסיון קרבי רב בחודשים שקדמו לקרב. התוכנית היפנית המקוצרת להכשרת טייסי קרב לא הייתה יכולה למלא את מקומם של טייסי הקרבות הוותיקים שאבדו, ואלה מהם שנותרו בחיים המשיכו בתפקידים מבצעיים, תחת שיעברו לבסיסי ההדרכה כדי להכשיר טייסים חדשים. כך צנחה הרמה המבצעית של הצי היפני, בעוד זו האמריקנית טיפסה בקצב מהיר. החל ב-29 באוגוסט החל טנאקה להעביר חיילים יפנים לגוודלקנל באמצעות משחתות שיצאו מאיי שורטלנד שבאיי שלמה המערביים. בהשוואה לאוניות התובלה, יכלו המשחתות לשאת מספר קטן יותר של חיילים, ולא יכלו להעביר ציוד ארטילרי כבד. לאחר הקרב, שגו היפנים באשליה, שהסבו לאמריקנים אבדות כבדות. הטייסים החוזרים דיווחו שטיבעו או גרמו נזק כבד לשלוש נושאות מטוסים, לאוניית מערכה, לחמש סיירות ולארבע משחתות; אחת מנושאות המטוסים האלה הייתה, לטענתם, הורנט (שלא השתתפה כלל בקרב), וכך נקמו בה היפנים על חלקה בפשיטה של דוליטל.
חשיבותו האסטרטגית של שדה הנדרסון באה לידי ביטוי כשמטוסים שהמריאו ממנו טיבעו משחתת אחת והסבו נזק כבד לשתיים נוספות שהובילו תגבורות לגוודלקנל ב-28 באוגוסט. הלחימה בגוודלקנל עצמו נכנסה למצב של מלחמת חפירות למשך החודשיים הבאים, למעט קרב רכס אדסון ב-13 בספטמבר, וקרב כף אספרנס והפצצת שדה הנדרסון על ידי שתי אוניות מערכה יפניות בראשית אוקטובר.
לאחר הקרב הפליגה נושאת המטוסים אנטרפרייז לפרל הארבור לצורך תיקונים, שנשלמו ב-15 באוקטובר 1942. לאחר מכן היא שבה לדרום האוקיינוס השקט, והספיקה להשתתף בקרב איי סנטה קרוז, בו פגשה שוב את שוקאקו ואת זואיקאקו.
לקריאה נוספת

ג'ון טולנד, השמש העולה: שקיעתה ונפילתה של הקיסרות היפנית, 1936-1945, תל אביב: משרד הביטחון, 1970.
Dull, Paul S. A Battle History of the Imperial Japanese Navy, 1941–1945. Naval Institute Press, 1978. ISBN 0-87021-097-1.
Frank, Richard B. Guadalcanal: The Definitive Account of the Landmark Battle. Penguin Books, 1992. ISBN 9780140165616.
Griffith, Samuel B. The Battle for Guadalcanal. Bantam Books, 1980. ISBN 9780252068911.
הערות שוליים

1 2 3 4  Horan
1 2  טולנד, עמ' 282
↑  Griffith, עמ' 109
↑  טולנד, עמ' 280
↑  Griffith, עמ' 111
↑  Griffith, עמ' 113
| קרב גוודלקנל |
| --- | --- | --- |
| קרבות קרקעיים | טולאגי • גוודלקנל • טנרו • רכס אדסון • הקרבות במטניקאו • שדה הנדרסון • מתקפת המטניקאו • קולי פוינט • הסיור של קרלסון • הר אוסטן  |  |
| קרבות ימיים | סאבו • איי שלמה המזרחיים • כף אספרנס • איי סנטה קרוז • הימי על גוודלקנל • טספרונגה • קה • רנל |  |
מפת הקרב
מפציץ ואל נורה מעל אנטרפרייז
פגיעת הפצצה השלישית באנטרפרייז
נזק שנגרם לעמדת תותח באנטרפרייז
ג'יל טרטר

| --- | --- |

 לידה:  16 בינואר 1944 (בת 80) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  אסטרונומיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1975)  הקולג' להנדסה של אוניברסיטת קורנל  אוניברסיטת קורנל  תיכון איסטצ'סטר 
 מוסדות:  מכון SETI 
 פרסים והוקרה:  פרס TED (2009)  עמיתה באגודה האמריקאית לקידום המדע  מדליית השירות הציבורי (1993)  עמית הוועדה למחקר סקפטי  פרס נשים במדע החלל (2003)  פרס קרל סייגן להנגשת המדע לציבור 
 
ג'יל קורנל טרטר (באנגלית: Jill Cornell Tarter; נולדה ב-16 בינואר 1944) היא אסטרונומית אמריקאית והמנהלת לשעבר של פרויקט סט"י.
השכלה

לטרטר תואר ראשון בהנדסת פיזיקה מאוניברסיטת קורנל. התואר השני והדוקטורט באסטרונומיה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
קריירה

טרטר עבדה על מספר פרויקטים מדעיים גדולים, רובם קשורים לחיפוש חיים מחוץ לכדור הארץ. כאשר הייתה סטודנטית לתארים מתקדמים, היא עבדה בפרויקט רדיו-החיפוש SERENDIP, ויצרה לו ראשי תיבות בדיעבד: "Search for Extraterrestrial Radio Emissions from Nearby Developed Intelligent Populations". היא הייתה מדענית בפרויקטים שונים של נאס"א בשנות ה-90. טרטר פרסמה עשרות מאמרים בנושא החיפוש אחר חיים מחוץ לכדור הארץ וכן בנושא הצורך בחינוך מדעי ראוי. היא ידועה בשל הטבעת המושג "ננס חום".
בשנת 2007 טבעה את המושג חתימה טכנולוגית בחיפושים אחר שידורי חוצנים. החיפוש אחרי חתימה הטכנולוגית שונה מהחיפוש הנפוץ אחר חיידקים, צמחים, וחתימות ביולוגיות אטמוספיריות (למשל גז או חמצן המעיד על קיומם של חיים). החתימה הטכנולוגית הוגדרה על ידי מדענים כ"מיתוג מחדש" של החיפוש אחר תבונה חוצנית.
לאחר השקעה של 35 שנים בחיפוש אחר חיים מחוץ לכדור הארץ, היא הודיעה על פרישה בשנת 2012.
פרסים

עבודתה של טרטר בתחום האסטרוביולוגיה והצלחתה כמדענית זיכו אותה במספר פרסים והישגים מארגונים שונים.
פרס מפעל חיים על ידי נשים בחלל בשנת 1989.
2 מדליות שירות ציבורי מנאס"א.
פרס פלנטריום אדלר לנשים במדעי החלל בשנת 2003.
הופיעה ברשימת מאה האנשים המשפעים בעולם של טיים מגזין בשנת 2004.
בתרבות הפופולרית

עבודתה של טרטר באה לידי ביטוי ברומן של קרל סייגן, מגע. בעיבוד לסרט הפרוטגוניסט היא ד"ר אלי ארוואיי שמגולמת על ידי ג'ודי פוסטר. טרטר נפגשה עם השחקנית במשך החודשים שלפני ובזמן צילומי הסרט, וארוואי מבוססת ברובה על עבודתה של טרט.
לעיון נוסף

Making Contact: Jill Tarter and the search for extaterrestial inteliligence, Sara Scoles, Pegasus Books,2017
הערות שוליים

↑  Gertner, Jon (2022-09-15). "The Search for Intelligent Life Is About to Get a Lot More Interesting". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-10-26.
↑   ג'ון גרטנר מגזין, החיפוש אחר חיים תבוניים עומד להיות הרבה יותר מעניין, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 114132816X  ISNI: 0000 0003 8566 3649  LCCN: nr90016094  MusicBrainz: 9374a32f-24a4-4cf7-9d80-a5b4ecd03cbc  SUDOC: 19399304X  VIAF: 241398655   WorldCat (עם VIAF): 241398655
פייר פורנייה

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1906 פריז, צרפת 
 פטירה:  8 בינואר 1986 (בגיל 79) ז'נבה, שווייץ 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד  קצין מסדר האמנויות והספרות  מפקד במסדר לאופולד השני 
 
פייר פורניה (בצרפתית: Pierre Fournier‏; 24 ביוני 1906 – 8 בינואר 1986) היה צ'לן צרפתי, שכונה "אציל הצ'לנים" על שום גישתו האלגנטית למוזיקה ועל הצליל המלכותי שלו.