stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פריז
תרבות > פריז, בירה ספרותית ואינטלקטואלית

במאה ה-12, קרנה של אוניברסיטת פריז הפכה את העיר לאחד המרכזים האינטלקטואליים הגדולים של העולם הנוצרי. אימוץ הדיאלקט הפריזאי בידי חצר המלוכה הדגיש מעמד זה. במהלך הרנסאנס הפכה העיר למוקד ההומניזם. עם התעצמות ריכוז הכוח במוקדים ספורים, חוזק מעמדה התרבותי של פריז בצרפת. לקראת אמצע המאה ה-17, פריז והסלונים שלה היו המרכז הבלעדי כמעט של הספרות הצרפתית. לקראת סוף המאה, יוקרתה של חצר המלך לואי ה-14 שבוורסאי האפילה מעט על זו של פריז. עם זאת, החיים האינטלקטואליים הפריזאיים נותרו שוקקים.
במהלך המאה ה-18 חזרה פריז להיות המרכז התרבותי של הממלכה. הסלונים הפריזאים הרקיעו לאחת התקופות היפות ביותר שלהם. וולטר, בקלילות והאירוניה שלו, הוא הסופר הפריזאי המובהק. בניגוד לו, ז'אן-ז'אק רוסו נמלט מעיר זו "של רעש, עשן ולכלוך" ומצא מפלט במונמורנסי, בטרם חזר להשתכן בעיר בשנת 1770.
לאחר המהפכה הצרפתית, העולם הספרותי התרחב והפך למורכב יותר. פריז לא איבדה את מקומה כליבם של החיים האינטלקטואליים הצרפתיים, וקיבלה אליה אנשי רוח ותרבות כשופן ומשוררים וסופרים פרוגרסיביים (כגון היינה) שנרדפו או גורשו ממדינות מוצאם, שנותרו באופן כללי די שמרניות. בשנות העשרים של המאה ה-20 סופרים זרים רבים הגיעו לגלות את פריז ולשאוב ממנה השראה ליצירותיהם: ארנסט המינגוויי, הנרי מילר, גרטרוד סטיין ועוד רבים. אחרים באו לעיר למצוא תקווה חדשה, כד. ה. לורנס, ג'יימס ג'ויס ועוד. מונפרנאס, ששימש רובע אמנים עוד משלהי המאה ה-19, זכה לתקופה הזוהר שלו. לאחר מלחמת העולם השנייה, אזור סן ז'רמן דה פרה הפך לאכסדרה הספרותית המפורסמת ביותר בעיר, והעולם האנטלקטואלי והספרותי התרכז סביב דמויות כז'אן-פול סארטר, סימון דה בובואר, בוריס ויאן או ז'אק פרוור. ואולם, מאותה תקופה דעך זוהרה האנטלקטואלי של פריז בעולם, אך היא נותרה העיר המרכזית בפעילות הספרותית וההוצאה לאור של ספרות צרפתית. כיום, בכל רובע בעיר מוצגים לוחות לזכר אנשי ספר שהתגוררו במקום.
תרבות > בתי קפה ומסעדות

בתי הקפה הפכו במהרה לחלק בלתי נפרד מהתרבות הצרפתית, במיוחד מאז חנוכתם של קפה רֵזָ'נְס (Café Régence) בפלה רויאל בשנת 1688, וכשנה מאוחר יותר של קפה פּרוֹקוֹפּ (Café Procope) בגדה השמאלית. בתי הקפה שבגני הגדה השמאלית הפכו פופולריים במיוחד במרוצת המאה ה-18, וניתן לראות בהם את "טרסת הקפה" הראשונה של העיר. טרסות אלו התרחבו עם סלילת השדרות והמדרכות הרחבות באמצע המאה ה-19.
שמו הטוב של המטבח הפריזאי נובע מהמקורות השונים של תושבי העיר. עם הופעת מסילות הרכבת באמצע המאה ה-19, ועם המהפכה התעשייתית שבאה בעקבותיה, רבים הגיעו מהפרובינציה לעיר הבירה, והביאו עימם את הגיוון הגסטרונומי הרב של אזוריה השונים של צרפת. בפריז נוסדו מסעדות המתמחות במטעמים מקומיים: "שֶה זֶ'נִי" (Chez Jenny) היא דוגמה אופיינית למסעדה שהתמחתה במטבח אלזסי, ואילו "אוֹ לִיאוֹנֶה" (Aux Lyonnais) היא דוגמה אופיינית למטבח מויל אֶווֹקֵה. הגירה ממקומות מרוחקים יותר הביאה עימה גיוון קולינרי רב נוסף, וכיום ניתן למצוא מספר גדול של מסעדות בעלות מטבח אסיאתי או מאזור המגרב.
תרבות > בתי-כלבו, פסאז'ים ושווקים

פריז ידועה בתור מספר הפסאז'ים הרב שהוקמה בה במהלך המאה ה-19 ומספר השווקים הרב בנוסף לדוכני הספרים והמגזינים המצויים בה.
בעיר נמצא גם הסניף המרכזי של רשת בתי הכלבו גאלרי לפאייט.
תרבות > תיאטראות

בעיר מצויים כמה בתי תיאטרון המפורסמים בעולם ביניהם: הקומדי פרנסז, אודיאון, האופרה גרנייה, האופרה הלאומית של פריז.
תרבות > בתי קולנוע

כמו במקומות רבים באירופה, ההפקות ההוליוודיות תופסות את הנתח הגדול ביותר של צופי הקולנוע בפריז, ועם זאת במאים כקלוד ללוש, ז'אן-לוק גודאר, קלוד שברול ולוק בסון, ואף במאים פופולריים יותר כקלוד זידי, ממשיכים לייצג את הקולנוע הצרפתי. גם הקולנוע האירופאי והאסייתי זוכים לתפוצה רחבה בבתי הקולנוע שבעיר. בפריז ישנם, נכון לשנת 2007, למעלה מ-374 בתי קולנוע, בהם מבקרים מעל לשלושים מיליון צופים בשנה (הנתונים משנת 2004), והם מתייחדים גם בבתי קולנוע קטנים ובהיצע מגוון של בין 450 ל-500 סרטים שמוצגים בהם בכל שבוע. מאז שנות התשעים של המאה ה-20 נבנו בעיר מספר רב-קולנועים בעלי עשרה עד עשרים חדרי צפייה (באזור לה אל, ברסי ועוד). בית הקולנוע הגדול ביותר בפריז כיום הוא ה"גראן רקס", עם 2,800 מושבים, בעוד שאר אולמות הקולנוע מכילים כאלף מושבים ומטה. מספר חברות גדולות זוכות לעוצמה גוברת בשוק ומחלישות את הקולנוע העצמאי.
ב"מרכז האמריקאי" הישן, בתכנונו של פרנק גרי, שוכן עתה הסינמטק הצרפתי, סמוך לפארק ברסי, מצפון לגשר הולכי הרגל סימון דה בובואר, מול אתר פרנסואה מיטראן של הספרייה הלאומית של צרפת.
תרבות > פארקי שעשועים

בעיר וסביבותיה מצויים כמה פארקי שעשועים המפורסמים ביותר ברחבי צרפת ורחבי העולם כגון: פארק אסטריקס ואתר הנופש דיסנילנד פריז.
תרבות > פסטיבלים ואירועים

פריז מארחת לאורך כל השנה מספר רב של פסטיבלים, מהם כמה ראויים לציון מיוחד. בסוף ינואר, מתעוררים לחיים רחובות הרובע השלושה-עשר עם חגיגות השנה הסינית החדשה, ואילו התהלוכה המסורתית של "הקרנבל של פריז" עוברת ברחבי העיר בכל שנה בחודש פברואר; בסוף פברואר מתקיים הסלון הבין-לאומי לחקלאות; בחודש מרץ מתקיים "סלון הספרים של פריז"; המרתון של פריז מתקיים במהלך אפריל ומצעד הגאווה בחודש יוני. ביום ההיפוך הצפוני – "היום הארוך ביותר" בחצי הכדור הצפוני המהווה את תחילת הקיץ, נחגג בפריז חג המוזיקה.
14 ביולי הוא המועד המסורתי של המצעד הצבאי בשנז אליזה, ובסוף אותו החודש מגיע הטור דה פרנס לסיומו בעיר. בנוסף, בין יולי לאוגוסט מתקיים מאז שנת 2002 פסטיבל "פארי פלאז'" בעיר, בו הופך קטע מגדות נהר הסן לחוף-ים מלאכותי. באוקטובר בכל שנתיים מתקיים מונדיאל הרכבים; מאז שנת 2002 פסטיבל "לילה לבן" (Nuit Blanche) מאפשר לציבור לצפות בחינם בתצוגות האמנות העכשווית השונות ברחבי העיר, וזאת בליל שבת או ראשון הראשונים של חודש אוקטובר.
תרבות > ספורט

בהיסטוריה של פריז שמור מקום מיוחד לספורט. מאז משחקי הז'ה דה פום במאה ה-12, דרך משחקי הכדורגל במאה ה-16 ועד למרוצי הסוסים והאופניים במאה ה-19, פריז נהנתה קרוב לאלף שנים מאירועי ספורט. בעיר ישנם כ-360 מתקני ספורט: 172 מגרשי טניס, 131 אולמות התעמלות עירוניים, 36 בריכות (אליהן נרשמו כ-3.4 מיליון כניסות בשנת 2006) ו-10 בריכות לימודיות, 32 אצטדיונים עירוניים, ושישה פארקים אותם חולקת פריז עם פריז עם המחוזות הסמוכים לה.
מועדוני הספורט המרכזיים של פריז הם פריז סן-ז'רמן (בכדורגל), פרי לוולואה בסקט (בכדורסל), פרי הנדבל (בכדור יד), ומועדון הרוגבי, סטד-פרנסה.
"פארק דה פראנס" הוא אצטדיון שנבנה בשנת 1897 בדרום-מערב פריז, ושופץ ב-1972. יש בו 45,500 מושבים. מועדון הבית שלו הוא פארי סן ז'רמן.
"פאלה אומניספורט דה פארי-ברסי" הוא אתר גדול ותחום במזרח פריז, שנחנך בשנת 1984 ומארח תחרויות ספורט רבות, אך משמש במקביל גם אולם תצוגות עבור מופעים שונים; קונצרטים, החלקה על קרח, וכדומה. אצטדיון שארלטי, שהוקם בשנת 1939 ושופץ ב-1994, מפורסם כמקדש הספורט החובבני של פריז; האו מורכב מאצטדיון אתלטיקה בן 20,000 מושבים ואולם ספורט כללי בן 1,500 מושבים.
הסטאד דה פראנס, בו כ-80,000 מושבים, נבנה בפרוור סן דני הסמוך לפריז, עבור משחקי מונדיאל 1998, ומשמש במשך השנה עבור משחקי הבית של קבוצת הרוגבי הצרפתית, ב"טורניר ששת הלאומים" ולעיתים עבור משחקים חשובים של קבוצת הרוגבי "סטאד פראנסה". בשנת 2007 משחקים רבים בגביע העולם ברוגבי התקיימו באצטדיון זה.
פריז ארחה את המשחקים האולימפיים, ב-1900 וב-1924, הייתה מועמדת לאירוח המשחקים גם ב-1992, 2008 וב-2012, וב־2024, לאחר 100 שנים, אירחה בשלישית את המשחקים האולימפיים במסגרת אולימפיאדת פריז (2024).
בשנת 1938 אירחה העיר את גביע העולם בכדורגל. בפעם הבאה, ב-1998, זכתה נבחרת צרפת בגביע.
בעוד שנקודת המוצא של מרוץ הטור דה פראנס המפורסם משתנה מדי שנה, השלב הסופי מתקיים תמיד בפריז, ומאז 1975 נקודת הסיום היא בשדרות שנז אליזה. הטניס הוא ספורט פופולרי נוסף בפריז ובצרפת כולה. אליפות צרפת הפתוחה (הרולאן גרוס) מתקיימת כל שנה על משטח החימר של "אצטדיון רולאן גרוס" בסמוך ליער בולון, והיא אחת מארבע תחרויות הגראנד סלאם.
תחבורה > מטרו

הרכבת התחתית של פריז (מכונה גם המֶטְרוֹ של פריז, או פשוט מטרו), פועלת בעיר ברציפות מאז המאה ה-19 נמצאת בפיתוח מתמיד, והיא ממערכות הסעת ההמונים הוותיקות והיעילות בעולם. 300 תחנות פעילות מרשתות את העיר בצפיפות ומכסות היטב כל רובע ושכונה בה (כולל 62 תחנות בהן עובר יותר מקו אחד). בשנת 2006 כללה רשת המטרו 14 קווים מלאים ועוד שני קווי משנה באורך כולל של 214 ק"מ, והיא הסיעה 4.9 מיליון איש ביום.
המטרו פעיל החל מהשעה 5:30 בבוקר עד השעה 00:30 בלילה.
תחבורה > רכבת פרוורית

בנוסף לרשת של אוטובוסים ורכבות מטרו, פריז מקושרת עם פרווריה באמצעות רשת רכבות ה-RER, שמכסות את אזור הפרוורים של פריז ומקלות על הגישה מהם אל העיר.
ה-RER הוא אמצעי תחבורה מהיר, ויש לו מספר תחנות משותפות עם המטרו. החלק המרכזי של ה-RER הושלם בשנים 1962–1988, במבצע הנדסי עצום; אז נחפרו קווים ותחנות עמוקים ורחבים במיוחד. 33 מבין 246 התחנות של רשת RER נמצאות בתוך פריז. בשל אופיו המשולב, מופעלים חלקים מה-RER על ידי חברת התחבורה העירונית של פריז (שמנהלת גם את המטרו) – RATP, וחלקים אחרים על ידי חברת הרכבות הלאומית – SNCF.
תחבורה > רכבות ארציות

פריז מהווה צומת ראשי לרשת הרכבות ומסילות הברזל הארצית של צרפת, המופעלת על ידי SNCF – חברת הרכבות הלאומית. שש תחנות רכבת ראשיות פועלות בעיר. חמישה-עשר קווים (המכונים Transilien) מקשרים את העיר עם הפריפריה של חבל איל-דה-פראנס (פרוורים שאינם מכוסים ברשת ה-RER), ורשתות ה-Corail, ה-TGV וה-Eurostar מקשרות את פריז עם יתר ערי צרפת, עם המדינות השכנות ועם יעדים שונים ברחבי היבשת האירופית.
תחבורה > תעופה

אחרי לונדון, פריז היא העיר האירופאית בעלת היקף ההתנהלות האווירית הגדול ביותר, עם 82.5 מיליון נוסעים בשנת 2006, שעברו דרך שני שדות התעופה המרכזיים של העיר: רוּאָסי-שארל-דה-גוֹל (CDG) ואוֹרְלִי (ORY).
תחבורה > מכוניות וכבישים

כמו בכל המגלופוליסים בעולם, תנועת כלי הרכב בפריז דחוסה מאוד ולעיתים קשה, למרות השדרות הרחבות שנסללו בידי הברון אוסמן במאה ה-19, שהשפעתן על קלות התנועה היחסית בעיר ניכרת עד היום. העיר מוקפת בבולוואר פריפריק, כביש מהיר טבעתי שהוא העמוס ביותר בצרפת. מערכת של כבישים בין-עירוניים טווה רשת קורי עכביש שמקשרים את העיר עם פרווריה הסמוכים ועם שאר המדינה.
מצב החנייה בפריז הוכיח את עצמו כסביר יחסית למטרופולינים גדולות אחרות. עם השנים, חל שינוי. ב-2020, נחסמו מקמות חנייה ברחובות רבים במרכז העיר, כדי לאפשר שירות לקוחות במסעדות ובבתי קפה, בהתאם לתנאי הקורונה, ולאפשר שמירת ריחוק חברתי להולכי הרגל.
מהירות התנועה המותרת ברוב נמוכה למדי עומדת על מתחת ל-30 קמ"ש פרט לחריגים.
תחבורה > אופניים

העירייה מקדמת שימוש בתחבורה ציבורית ובאופניים, ולפיכך הסדירה, מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, רשת של שבילי אופניים, שממשיכה לגדול כל הזמן. בסוף 2006, 317 קילומטרים של שבילים נפרשו לרוחב פריז, כולל נתיבי אוטובוסים ומדרכות שהורחבו. בעקבות הערים רן וליון, חנכה עיריית פריז ב-15 ביולי 2007 מערכת השכרת אופניים בשימוש חופשי (vélos en libre-service), שמכונה "וֶלִיבּ" (Vélib', הלחם של המילה וֶלוֹ, אופניים בצרפתית, עם המילה לִיבְּרְ, חופשי), עם המערך הגדול ביותר באירופה של אופניים, מעל ל-20,000 נכון לסוף 2007, ו-1,451 תחנות השכרה אשר פרוסות בעיר במרחקים שאינם עולים על 300 מטרים זו מזו.
כדי להתמודד עם בעיית פקקי התנועה, וכהכנה לאולימפיאדת פריז 2024, העירייה מעודדת שמוש נרחב באופניים ובקורקינטים. עד 2020, נבנו 300 ק"מ לשבילי אופניים בעיר, ובזמן סגר הקורונה, נוספו 50 ק"מ זמניים, המיועדים להפוך לקבועים.
תחבורה > מוניות

בפריז פועלות, נכון לתחילת 2007, כ-15,500 מוניות המבצעות בממוצע כ-200,000 נסיעות ביום. הן מאורגנות בשלושה סוגי תחנות: ראשיות, אזוריות ומקומיות. 28 התחנות הראשיות פועלות 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע וממוקמות באתרים הגדולים של העיר. 90 תחנות אזוריות ממקומות ליד צירי תנועה מרכזיים ו-316 תחנות מקומיות ליד מבני ציבור כגון בתי חולים, בתי מלון, תיאטראות וכדומה. מונית פנויה להסעה מסומנת על ידי שלט גג מואר.
ערים תאומות

מאז 9 באפריל 1956, לפריז יש עיר תאומה אחת ובלעדית באופן הדדי:
איטליה רומא, איטליה
עם זאת, לפריז יש שיתופי פעולה והסכמים נוספים עם ערים נוספות.
ראו גם

הפסאז'ים המקורים של פריז
לקריאה נוספת

Jacques Dupâquier, Histoire de la population française, Paris, PUF, 1995, ISBN 2130468225
Jean Favier, Paris, deux mille ans d'histoire, Fayard, 1997, ISBN 2213598746
Alfred Fierro, Histoire et dictionnaire de Paris, Éd. Robert Laffont, 1996, 1580 p, ISBN 0785993002
Marcel Le Clère, Paris de la Préhistoire à nos jours, Éd. Bordessoules, 1985, 705 p, ISBN 2903504199
Jean-Robert Pitte (dir.) Paris : histoire d'une ville, Hachette, 1993' ISBN 2010171217
Dany Sandron, Philippe Lorentz et Jacques Lebar, Atlas de Paris au Moyen Âge. Espace urbain, habitat, société, religion, lieux de pouvoir, Parigramme, 2006, ISBN 2840964023
נעמה בלונדר ומישה ברזניאק, פריז מלמעלה: נקודות התצפית היפות על עיר האורות, באתר Xnet‏, 2 בפברואר 2012
אביטל ענבר, התענוגות של פריז. 2003, מהדורה שנייה 2005 ISBN 9655120481
דיטה קול (עורכת), מטרופוליס פריז. תל אביב, קבוצת טבע וארץ, 2006
גרהם רוב, פריזאים: היסטוריה הרפתקנית של פריז, הוצאת כתר, מאנגלית: כרמית גיא, 2012.
קולינס לארי ודומיניק לפייר, האם פריז בוערת? ידיעות ספרים, פן, תרגום: דרורה בלישה, 2011
אלכסנדר סולז'ניצין

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1918 קיסלובודסק, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 פטירה:  3 באוגוסט 2008 (בגיל 89) מוסקבה, רוסיה 
 מדינה:  הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, רוסיה, ברית המועצות, חסר אזרחות 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 אירועים משמעותיים:  rehabilitation (6 בפברואר 1957) מעצר לידה שלאחר המוות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של רוסטוב 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  רומן קצר, מילונאות, מסה, סיפור קצר, פובליציסטיקה, נובלה, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 יצירות בולטות:  יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ', ארכיפלג גולאג, מאתיים שנה ביחד, Cancer Ward, The First Circle, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  נטליה סולז'ניציה (20 באפריל 1973–3 באוגוסט 2008)  נטליה רשטובסקיה (27 באפריל 1940–אוגוסט 1951)  נטליה רשטובסקיה (1957–22 ביולי 1972) 
 צאצאים:  איגנט סולז'ניצין 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1970)  פרס בוטיוב הבינלאומי (2008)  מדליית הזהב של לומונוסוב (1998)  פרס הפדרציה הרוסית (2007)  עיטור הכוכב האדום (8 ביולי 1944)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סירקיוז (11 במאי 2008)  פרס TEFI  עיטור הכוכב של רומניה  מסדר אנדרו הקדוש  הצלב הגדול של מסדר הכוכב של רומניה  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מסדר האמנויות והספרות  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  מדליה על כיבוש קניגסברג  פרס טמפלטון  honorary citizen of Ryazan  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.solzhenitsyn.ru
 חתימה:   
 
אלכסנדר סולז'ניצין
אלכסנדר איסייביץ' סולז'ניצין (ברוסית: Алекса́ндр Иса́евич Солжени́цын; ‏11 בדצמבר 1918 – 3 באוגוסט 2008) היה סופר והיסטוריון רוסי. זכה בפרס נובל לספרות ב-1970, והוגלה מברית המועצות ב-1974. בשנת 2006 הוענק לו פרס הפדרציה הרוסית. מילא תפקיד חשוב בחשיפת הנעשה במערכת מחנות העבודה הסובייטית (הגולאג) לעיני המערב.
משפחתו

ב-7 באפריל 1940, בעת ששהה באוניברסיטה, סולז'ניצין התחתן עם נטליה אלכסינבה רשטובסקיה. הם היו נשואים כמעט שנה כאשר הלך לצבא. הם התגרשו בשנת 1952, שנה לפני שחרורו מהגולאג, בעיקר משום שנשיהם של הכלואים בגולאג היו חשופות לנזקים כלכליים רבים. בשנת 1957 הם נישאו בשנית והתגרשו שוב ב-1972. שנה לאחר מכן נשא סולז'ניצין את אשתו השנייה, נטליה דימיטרבנה סבטלובה, ונולדו להם שלושה בנים: ירמולי (שנולד בשנת 1970), איגנט (שנולד בשנת 1972) וסטפן (שנולד בשנת 1973).
מורשת

מרכז אלכסנדר סולז'ניצין (The Aleksandr Solzhenitsyn Center) עוסק בחייהם ובכתיבתם של סופרים שונים ומתחזק אתר באנגלית המוקדש לחייו ועבודתו של סולז'ניצין. מטרתו של המרכז היא לקדם את המורשת של סולז'ניצין במדינות דוברות האנגלית על ידי עבודתו וחייו.
הפילוסופיה של סולז'ניצין שיחקה תפקיד מרכז בסרט ענן אטלס משנת 2012, כאשר דמות שגודלה ללא חינוך וידע נחשפת בפעם הראשונה לכתביו.
ספריו

יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ', 1962. תורגם לעברית על ידי אליהו פורת וחיים פלג, אחרית דבר - נתן שחם, ספריית פועלים, תשכ"ג. תורגם שוב על ידי צבי ארד, הוצאת זמורה ביתן, תשנ"א.
במדור הראשון, 1968. תורגם לעברית על ידי ברוניסלבה בן יעקב ואברהם בן יעקב, הוצאת שוקן תש"ל.
אגף הסרטן, 1968. תורגם לעברית על ידי יוסף סערוני, הוצאת עם עובד, תש"ל.
אוגוסט 1914, 1971. תורגם לעברית על ידי יוסף סערוני, הוצאת עם עובד, תשל"ב.
ארכיפלג גולג: 1918 - 1956. ניסיון לחקר אמנותי (שלושה כרכים), 1973–1978. הכרך הראשון והשני תורגם לעברית על ידי יוסף סערוני, הוצאת שוקן, תשל"ד.
כנגח העגל את האלון, 1975. תורגם לעברית בידי מנחם בן אייר, הוצאת עם עובד תשל"ז.
לנין בציריך, 1976, תורגם לעברית על ידי צבי ארד, הוצאת עם עובד 1977.
רוסיה והמערב 1980.
נובמבר 1916, 1983.
שלושה מחזות, 1986.
כיצד נוכל להסדיר את החיים ברוסיה? שיקולים כמיטב היכולת, 1990. תורגם לעברית על ידי פטר קריקסונוב, אחרית דבר - מאיה קגנסקיה, הוצאת ידיעות אחרונות, תשנ"א.
רוסיה המתמוטטת, 1998.
מאתיים שנה יחד, 2001.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה

יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ' (סרט, 1970)
במדור הראשון (סדרת טלוויזיה)
במדור הראשון (סרט, 1990)
במדור הראשון (סרט, 1992)
במדור הראשון (מיני סדרה, 2006)
יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ' (סרט, 2020)
לקריאה נוספת

נילי מירסקי, "על סולז'ניצין ויצירתו", הספרות ג/2, נובמבר 1971
אלכסנדר סולז'ניצין, עולם קרוע, תכלת, גיליון 34, חורף תשס"ט 2009
התאוריה הנייטרלית של אבולוציה מולקולרית

התאוריה הנייטרלית של אבולוציה מולקולרית היא תאוריה מדעית הגורסת כי רוב השינויים האבולוציוניים המתרחשים ברמה המולקולרית, ורוב השונות הגנטית בתוך המינים ובין המינים נובעת מסחף גנטי אקראי של אללים מוטנטים שהם נייטרליים באופן סלקטיבי. התיאוריה חלה רק על אבולוציה ברמה המולקולרית, והיא תואמת לאבולוציה פנוטיפית המכוונת על ידי הברירה הטבעית כפי שנקבע על ידי צ'ארלס דרווין. התאוריה הנייטרלית פותחה על ידי הביולוג היפני מוטואו קימורה ב-1968. בתחילה היא שנויה במחלוקת אבל כיום היא מקובלת על רוב הביולוגים ומשמשת בסיס לנושא של שעונים מולקולרים.
מוטציה נייטרלית היא כזו שאינה משפיעה על יכולתו של האורגניזם לשרוד ולהתרבות. מכיוון שכך היא אינה מושפעת מכוחות הברירה הטבעית אלה מסחף גנטי אקראי. הדבר כולל פסוודגנים – גנים שבעברו של האורגניזם היה להם תפקיד משמעותי אבל בהווה שלו הם אינם משועתקים או מתורגמים לחלבונים. עם זאת הם מועברים מדור לדור כחלק מהגנום. גנים אלה הם שימושיים לצורך שעונים מולקולרים שכן אין הם משחקים תפקיד אבולציוני – ולכן אינם מושפעים מהברירה הטבעית. חלק גדול מהגנים הם נייטרלים – בבני אדם מוערך כי הדבר נוגע לכ-95% מהגנום – הוא אינו משנה את תפקוד האורגניזם ומתאים לשימוש בשעונים מולקולרים. מחלקה נוספת של מוטציות נייטלריות יכולה להתרחש גם בתוך הגנים הלא נייטרלים ונוגעת ל"קוד מנוון" – קוד גנטי ששתי גרסאות שונות שלו מתרגמות לאותו חומצה אמינית – לדוגמה CUC ו-CUG מתרגמות לחומצה אמינית לאוצין. פרוש הדבר שאותו חלבון ייווצר משתי גרסאות של קוד גנטי. ומכן שאין השפעה על הפנוטיפ אך יש השפעה על הגנוטיפ. גנים פעילים שכן משפיעים על הפנוטיפ (התפתחות איברים, אברונים, תהליכים ביולוגיים, התנהגות וכו') מושפעים מברירה טבעית – מוטציות אקראיות שיש בהם יושפעו מהברירה הטבעית ולכן מוטציות מזיקות בגנים אלה מנופות במהירות. לעומתן, מוטציות נייטרליות אינן מושפעות מהברירה הטבעית ולכן נשארות בגנום, דבר זה פותח פתח להשתמש בסוגים אלה של קודים גנטיים כדי להעריך את קצב של שעונים מולקולרים. חלק מן המוטציות עוברות קיבוע גנטי – כלומר הן מגיעות לשכיחות של 100% או קרוב לכך והופכות להיות הנורמה. כאשר מוטציות גנטיות נייטרליות מתקבעות הן עושות זאת בצורה מקרית לגמרי, בשונה מהברירה הטבעית. הזמן הגאולוגי ארוך מספיק כדי לקבע חלק מהמוטציות הנייטרליות. דבר זה מהווה בסיס לחישוב של שעון מולקולרי ספציפי. הקצב שונה מגן לגן אבל הוא אופייני לגנים מסוימים. בדומה לשעון רדיומטרי שיש בו מגוון גדול של קצבי שינוי, גם בקצב השינוי של הגנים הקצבים שונים מאוד – בקצב השתנות של גנים המכתיבים היסטון הקצב הממוצע הוא מוטציה אחת במיליארד שנים, ואילו אצל גנים לפיברינופפטיד הקצב מהיר פי 1,000 – מוטציה פעם במיליון שננים. ביולוגים משווים בין גנים מקובעים נייטרלים של שני בעלי חיים הקיימים בזמננו כדי לנסות להעריך כמה זמן עבר מאז היה להם אב קדמון משותף.
התיאוריה הוצגה על ידי הביולוג היפני מוטואו קימורה בשנת 1968, ובאופן עצמאי על ידי שני ביולוגים אמריקאים ג'ק לסטר קינג (אנ') ותומס יוז ג'וקס (אנ') בשנת 1969. היא תוארה בפירוט על ידי קימורה במונוגרפיה שלו מ-1983 The Neutral Theory of Molecular Evolution (אנ'). ההצעה של התיאוריה הנייטרלית גררה מחלוקת נרחבת "נייטרליסטי-סלקציוניסטי" על הפרשנות של דפוסים של סטייה מולקולרית ופולימורפיזם של גנים, שהגיעה לשיאה בשנות ה-70 וה-80.
הערות שוליים

↑  ריצ'רד דוקינס, ההצגה הגדולה בתבל (ספר), 2010, עמ' 320
↑  ריצ'רד דוקינס, ההצגה הגדולה בתבל (ספר), 2010, עמ' 320–324
עיר החטאים (קומיקס)

| --- | --- |

עטיפת המהדורה "Big Damn Sin City" שאיגדה בתוכה את כל הסיפורים שנכתבו במסגרת הסדרה
 מידע קומיקס
 יוצר:  פרנק מילר
 סוגה:  פילם נואר פשע מותחן בלשים ופשע
 תקופת פרסום מקורית:  אפריל 1991 – אפריל 2000 (כ־9 שנים)
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפת המקור:  אנגלית 
 מוציא לאור:  דארק הורס קומיקס
 אתר רשמי
 
עיר החטאים (באנגלית: Sin City) היא סדרת קומיקס נאו-נואר מאת כותב הקומיקס האמריקאי פרנק מילר. הסיפור הראשון בסדרה הופיע במקור בחוברת "Dark Horse Presents Fifth Anniversary Special" (אפריל 1991), ועלילתו המשיכה ב-"Dark Horse Presents #51–62" ממאי 1991 עד יוני 1992, תחת השם "עיר החטאים", לסדרה שלושה עשר סיפורים, שעלילותיהם מתרחשות בעיירה הבדיונית באסן סיטי ושזורות אחד בשני, ובהן מופיע אנסמבל דמויות קבועות, שלכל אחד מהם השפעה מינורית או גדולה על המתרחש.
עיבוד קולנועי לסדרת הקומיקס, בבימויהם המשותף של רוברט רודריגז ומילר, עלה לאקרנים ב-1 באפריל 2005. בעקבות הצלחתו של הסרט, הופק לו סרט המשך, "עיר החטאים: עלמה להרוג", שעלה לאקרנים ב-22 באוגוסט 2014 וספג ביקורות שליליות בהשוואה לקודמו.
פיתוח והוצאה לאור

במהלך שנות ה-80, זכה הסופר פרנק מילר לתהילה בתעשיית הקומיקס האמריקאית בעקבות עבודתו בשנים 1981–1983 על דמותו של דרדוויל מבית מארוול קומיקס, והמיני-סדרה "האביר האפל חוזר" מבית DC קומיקס משנת 1986, ושבשניהם ניתן היה להבחין אלמנטים עדינים המזוהים עם סוגת הפילם נואר. משיכתו של מילר לסוגת הפילם נואר העמיקה בעת עבודתו על סדרת הקומיקס, שהחלה להתפרסם בצורה סדרתית בסדרת האנתולוגיה "Dark Horse Comics Dark Horse Presents #51–62". הסיפור הראשון יצא לאור בכריכה רכה, ולאחר מכן, יצא לאור מחדש בשנת 1995 תחת השם "Sin City: The Hard Goodbye".
בריאיון שהתקיים בשנת 2016, הסביר מילר את השראתו לכתיבת הסדרה:
כבר זמן רב אני פנאטי לסרטי פשע ורומני פשע ישנים. אבל זה התחיל מהסרטים. והסרטים הישנים של קאגני. בוגרט וכל זה. אהבתי את הדרך שבה המוסריות של הסיפורים נאמדת. כולם עוסקים בדברים שנכון ושגוי לעשות. אבל רציתי במיוחד שבעיר החטאים כולם יחיו בעולם שבו התנהגות טובה היא נדירה, שדמה מאוד לעולם בו חייתי. בערך כמו השיר הישן של הרולינג סטונס, שבו כל שוטר הוא פושע, וכל החוטאים הם קדושים, שבהם בני המעמד הנמוך היו לרוב הירואיים, והנשים היפות והמתוקות ביותר יהיו זונות. רציתי שזה יהיה עולם חסר-איזון, שבו אומץ יוגדר על ידי יחידים הנמצאים במצבים קשים, לא על ידי תחושת טוב-לב גדולה שנשלטת איכשהו על ידי קוד קומיקס שמימי.
השפעת הפילם נואר על האמנות של הסדרה ניכרת בשימוש שלה בצללים ורקעים עזים. צבעי השחור ולבן הם הצבעים הבלעדיים בהם נעשה שימוש רוב הזמן, למעט צבעי האדום, צהוב, כחול וורוד, שבהם נעשה שימוש מוגבל בחלק מהסיפורים על מנת למשוך את תשומת לבו של הקורא לדמויות מסוימות.
בנוסף, נשען סגנון כתיבת הקומיקס רבות גם על סגנון כתיבתן של ספרות בלשית ופשע.
עבודתו של מילר ב"עיר החטאים" אתגרה את מוסכמויותיהם הקובנציונליות של סדרות הקומיקס באותה התקופה. אותיותיהן של מילים אונומטופיות, כמו "blam", שולבו לרוב בסצנות באמצעות אפקטי תאורה, נכתבו ברווח שבין הפאנלים או נוצרו על ידי קווי המתאר של הפאנלים עצמם. שבירת מוסכמות זו הייתה בולטת במיוחד בסיפורי "עיר החטאים" הראשונים, דוגמת "The Hard Goodbye", שהיו ניסיוניים יותר.
ב-28 באפריל 2022, הוכרז רשמית שמילר ישיק את חברת הוצאת הקומיקס "פרנק מילר פרזנטס" (FMP), וכי הקומיקס הראשון שהחברה תוציא לאור יהיה סיפור-מערבון המתרחש בעברה של "עיר החטאים", "Sin City 1858".
דמויות > דמויות קבועות

| דמויות | The Hard Goodbye | A Dame to Kill For | The Big Fat Kill | That Yellow Bastard | Family Values | Just Another Saturday Night | Silent Night | And Behind Door Number Three? | Blue Eyes | Wrong Turn | Wrong Track | The Babe Wore Red |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מארב: 
דווייט מקארתי: 
ננסי קלהאן: 
מיהו: 
שלי: 
דאגלס קלמפ וברט שלוב: 
איש המכירות: 
דליה "עיניים כחולות": 
מאנוט: 
גייל: 
ונדי וגולדי: 
הבלש ג'ון הארטיגן: 
סגן מורט: 
הבלש בוב:
דמויות > ארגונים וקבוצות

מכיוון שרובם הגדול של תושבי באסין סיטי הם עבריינים, ישנם מספר ארגונים, משפחות וקרטלים מרכזיים בסיפורים שמתחרים על המונופול והשליטה בפעילויות הפשיעה השונים בעיר.
משטרת באסין סיטי – משטרת העיר, המוצגת כנגועה כה עמוקות בשחיתות ובפשיעה של באסין סיטי, עד כדי כך שאף שוטריה מתוארים ככנופיית בריונים בתשלום המעלימים עין מאלו העניים מכדי לשלם להם. מעטים מביניהם נחשבים לבלתי-מושחתים; אפילו השוטרים הישרים אינם מסוגלים (או אינם מעוניינים) להביא למיגור אחוזי הפשיעה הגבוהים בעיר. דמויות בולטות בסדרה המשתייכות למשטרה כוללות את הבלש ג'ון הארטיגן; שותפו, בוב, הסגנים ג'ק רפרטי ומורט, הנציב ליבוביץ' והשוטרים מנסון ובנדי.
משפחת רורק – שושלת של בעלי אדמות ופוליטיקאים מושחתים שהשפעתם על באסין סיטי נמשכת עוד מימי המערב הפרוע. למועד התרחשות הסדרה, העיר נשלטת בידי שלושה בני משפחת רורק, המשמשים בתפקידי מפתח – סנטור, קרדינל, ותובע כללי – ומאוימת מידי רורק ג'וניור, בנו של הסנטור ורוצח סדרתי המכונה "הממזר הצהוב".
בנות אולד-טאון – קבוצת זונות המאכלסת את רובע האולד-טאון, שחתמה על שביתת נשק עם השוטרים במסגרתה התאפשר להן למשול ולמשטר את עצמן; המונהגות על ידי התאומות, ונדי וגולדי.
ארגון ולנקוויסט – ארגון פשע רב-עוצמה בראשותו עומד הר ולנקוויסט, אדון פשע מסתורי שעל שמו נזקפים מגוון רחב של מקרי פשע. למרות שהם אחד משני ארגוני הפשיעה ה"נורמליים" של העיר, נראה כי ארגון ולנקוויסט היא השלווה והסלחנית מביניהם.
משפחת מגליוצי – משפחת פשע המשתייכת למאפיה הסיציליאנית ומשמשת כדוגמה הטובה ביותר לייצוג "אמיתי" של המאפיה בבאסין סיטי. על אף שמשפחת מגליוצי מופיעה רק בסיפור אחד, נרמז כי השפעת המאפיה בעולם התחתון של באסין סיטי גדולה בהרבה וכי קיימות משפחות פשע נוספות.