stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית סטארק
שושלת בית סטארק > ג'ון סנואו (שלג)

ג'ון שלג הוא בנו הממזר של אדארד סטארק, ומשמש נקודת תצפית בסיפור. ג'ון הוא לוחם מיומן, איש של כבוד, ישר ובעל לב רחום. הוא חונך ואומן בידי אדארד סטארק.
כאשר אדארד נשלח למעלה מלך, ג'ון אינו יכול להתלוות אליו בשל היותו ממזר, אולם קייטלין אינה מסכימה שיישאר בווינטרפל תחת חסותה. לכן ברירתו המכובדת ביותר של ג'ון היא להצטרף יחד עם זאב הבלהות שלו אוב אל משמר הלילה. במשמר הלילה ג'ון מפגין יכולות טובות והוא נבחר להיות משמשו ונושא כליו של מפקד המשמר, לורד ג'אור מורמונט. בהמשך מצטרף ג'ון לחדירה עמוקה לארץ שמעבר לחומה יחד עם מספר סיירים מובחרים, אותם מוביל הסייר הראשי של המשמר, קהורין חצי-יד. במהלך הסיור מבצע ג'ון פשיטה עם סייר נוסף על עמדת תצפית של אנשי הפרא, הורג אחד מהם וחס על אחרת, אשת פרא אדומת שיער בשם ייגריט, איתה הוא בהמשך מנהל רומן ומתנה אהבים. כאשר הסיור מתגלה ואנשיו נרדפים בידי אנשי הפרא, פוקד חצי-יד על ג'ון לרגל אחרי אנשי הפרא ולעשות כל דבר שיבקשו ממנו. כשג'ון מבקש מאנשי הפרא להצטרף אליהם הם פוקדים עליו להרוג את קהורין חצי יד כדי להוכיח את נאמנותו. קהורין דורש מג'ון בחשאי לעשות כפקודתם כדי להוכיח את נאמנותו. לאחר מכן ג'ון נלווה אליהם בתור לוחם. אנשי הפרא פוקדים עליו לעזור לכבוש את החומה, וכשג'ון מוצא את ההזדמנות לכך הוא בורח מאנשי הפרא ומצטרף אל אנשי משמר הלילה שעל החומה. הוא מגלה שדברים רבים השתנו, ושמפקד משמר הלילה נהרג וכמוהו רבים אחרים. כך מוצא עצמו ג'ון מופקד על הגנת החומה מפני מתקפת אנשי הפרא, ומתגלה כמנהיג וכמפקד צבאי מוכשר. על אף הישגיו בהגנת החומה, אנשי הפרא מארגנים מתקפה שהחומה לא תוכל להדוף. למזלם של אנשי משמר הלילה המלך סטאניס באראתיאון בא לעצור את אנשי הפרא עם צבאו. סטאניס, שסבור כמו רבים אחרים שכל בני סטארק מתו, זקוק לעזרתו של ג'ון בהיותו בנו של אדארד סטארק. הוא מבקש להכיר בג'ון כיורשו החוקי של בית סטארק, ולמנות אותו למושל ווינטרפל בתמורה לכך שיעזור למלך סטאניס ויאמץ את דתו של אל האור, במקום דת הצפון העתיקה. בעוד שג'ון מתלבט האם לקבל את ההצעה, מתקיימות הבחירות לתפקיד הלורד המפקד החדש. חברו של ג'ון, סאמוול טארלי, משקיע את כל מאמציו בכך שג'ון יבחר והדבר אכן מצליח. ג'ון הופך להיות הלורד המפקד ה-998 של משמר הלילה. ג'ון מקבל החלטות מהפכניות בהיותו הלורד המפקד: בגלל הפחד מ"האחרים" - האנשים המתים המהלכים בחורף - מחליט ג'ון להכניס את כל שאריות צבא הפראים לחומה ולשכן אותם במוצבים הריקים שלאורך ה"חומה" ולהילחם יחד ב"אחרים". חלק מאנשי "משמר הלילה", שהמלחמה בפראים הייתה טבועה בהם, מתקשים לקבל את החלטותיו. בסופו של דבר ג'ון נבגד ונדקר בידי כמה מאנשיו.
בעונה השישית של הגרסה הטלוויזיונית ג'ון מוחזר לחיים על ידי מליסנדרה, פוגש את סאנסה, וביחד הם משתלטים בחזרה על ווינטרפל. לאחר מכן, הם כורתים ברית עם דאינריז טארגאריין, שבה ג'ון מתאהב, ומשתפים איתה פעולה בכיבוש מעלה מלך. לאחר שדאינריז פוגעת באוכלוסייה האזרחית של מעלה מלך באופן שמזכיר את מעשי אביה, המלך המטורף, מבין ג'ון שעליו להרוג אותה, וכך הוא עושה. כעונש על כך נגזר דינו למוות, אך המלך החדש בראן ממתיק את עונשו ושולח אותו חזרה אל משמר הלילה, שם הוא יוצא למסע אל מעבר לחומה - אזור חופשי ובטוח לאחר תבוסת ה"אחרים". (נכון לנובמבר 2021, לא ידוע עדיין מה עלה בגורלו בסדרת הספרים).
שושלת בית סטארק > ג'ון סנואו (שלג) > תאוריות

בין מעריציה של סדרת הספרים רווחו ספקולציות בנוגע לזהות אמו ואביו האמתיים של ג'ון שלג. הספרים הראשונים עוררו אצל הקוראים את השאלה האם נד באמת ניהל רומן בעיצומה של המלחמה? הדבר מנוגד לאופיו הנאמן של נד סטארק ולאהבתו לקייטלין, והוא מעולם לא עשה זאת לפני כן או אחרי כן. בנוסף, ליאנה סטארק מתה במגדל כאשר נד היה האחרון שראה אותה, והוא סירב לדבר על מה שהתרחש שם עם איש, גם לא עם המלך רוברט שהיה מאוהב בה. התאוריה המרכזית שזכתה לפרסום היא שג'ון הוא בנם של ליאנה ורייגר טארגאריין, ונד גידלו כבנו כדי לשמור עליו מפני נקמתו של רוברט באראתיאון, שרדף אחר כל זכר לבית טארגאריין; התאוריה התפרסמה בסימון R+L=J (רייגר + ליאנה = ג'ון). תאוריה זו מתכתבת עם שמה של הסדרה "שיר של אש ושל קרח": שלג, בשל מוצאם המעורב של הוריו, הוא חצי אש וחצי קרח, לפי הניסוחים הספרותיים בהם השתמש הסופר.
בסדרת הטלוויזיה, בחיזיון שבו צופה בראן סטארק ברגעיה האחרונים של ליאנה, התאמתה התאוריה באופן חלקי, עם היוודע זהות אימו של ג'ון שלג. בניוף ווייס, תסריטאי סדרת הטלוויזיה, אמרו במספר ראיונות, כי ג'ורג' מרטין סמך עליהם ונתן את אישורו שהם יערכו את הסדרה רק לאחר שניחשו נכונה את זהות אמו של ג'ון. בפרק סיום העונה השביעית נחשף כי אביו ואמו אכן היו ראיגאר טארגאריין וליאנה סטארק, אשר התחתנו בסתר, ועל כן הוא איננו ממזר, שמו האמיתי הוא אאיגון טארגאריין (ה-VII) והוא למעשה יורש העצר החוקי של כס המלוכה.
שושלת בית סטארק > זאבי הבלהות

בפרק הראשון של הספר משחקי הכס (וכן בסצנה הראשונה של סדרת הטלוויזיה) מוצגת משפחת סטארק, ואדארד סטארק חוזר לווינטרפל מהוצאה להורג של עריק ממשמר הלילה. בדרך מגלים בני סטארק משפחה של שישה גורי זאב בלהות, סמל הבית, כמספר ילדיו של נד, ומחליטים לגדל את הזאבים כחיות מחמד. בין כל זאב לבעליו מתפתח קשר מיוחד, וגורלם של הזאבים ובעליהם מופיע רבות במהלך הסדרה. חלק מילדי סטארק הם "פושטי עורות" (או "זאבנים"), כלומר יכולים לראות דרך עיני חיה הקשורה אליהם.
זאבי הבלהות הם מיוחדים וקטלניים, גדולים ונבונים בהרבה מזאב רגיל. במרוצת השנים, הם נכחדו כמעט כליל מווסטרוז, ומצויים בארץ שמעבר לחומה. זאב הבלהות נבדל מזאב רגיל בגודל, בצורת הראש וברגליו שהן ארוכות יותר.
בתי חסות

תחת בית סטארק יש כ-40 בתים. בין בתים אלה: בית הורנווד, בית מנדרלי, בית גלובר, בית סרווין, בית ריד, בית לוק, בית פלינט, בית וולס, בית מורמונט, בית מוס, בית בולטון, בית אומבר ועוד.
ביסוס היסטורי

סדרת שיר של אש ושל קרח מבוססת בין היתר על מלחמות השושנים, מלחמת אזרחים שניטשה במאה ה-15 בממלכת אנגליה בין בית יורק לבית לנקסטר על השליטה בממלכה. על פי ניתוחים רבים בית סטארק מייצג בסדרה את בית יורק, כשאדארד סטארק הוא בן דמותו של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, קייטלין מבוססת על רעייתו ססילי נוויל, רוב הוא בן דמותם של בנם אדוארד הרביעי, מלך אנגליה וסאנסה מייצגת את אליזבת מיורק.
הערות שוליים

↑  Catelyn Stark and Cecily Neville: Two Powerful Women, Medium
↑  בספרים, ראמזי בולטון מתחתן עם ג'יין פול, חברתה של סאנסה, תחת השם הבדוי "אריה סטארק"
↑  חגית גינזבורג, שוב חוזר הניגון של אש וקרח: "משחקי הכס" בפרק סוף עונה שישאיר אתכם פעורי פה, באתר ynet, 27 ביוני 2016.
↑   חן חדד, "משחקי הכס" 6, פרק הסיום: החורף הגיע, באתר הארץ, 27 ביוני 2016
הנבואה במסורת ישראל

ביהדות, הנבואה היא אחת הדרכים שבהן יוצר האל קשר עם בני האדם. הנבואות הכתובות בתנ"ך הן בין הגורמים המרכזיים שעיצבו את דמותו של עם ישראל.
המקור בתורה

על פי ספר דברים, מוסד הנבואה בישראל הוא המשכו של מעמד הר סיני. בשל העובדה שעם ישראל לא יכלו להמשיך ולשמוע את קול ה' עצמו, ה' בישר להם שיקים עבורם נביאים אשר יביאו אליהם את דבריו:
כִּי הַגּוֹיִם הָאֵלֶּה אֲשֶׁר אַתָּה יוֹרֵשׁ אוֹתָם אֶל מְעֹנְנִים וְאֶל קֹסְמִים יִשְׁמָעוּ וְאַתָּה לֹא כֵן נָתַן לְךָ ה' אֱלֹוהֶיךָ. נָבִיא מִקִּרְבְּךָ מֵאַחֶיךָ כָּמֹנִי יָקִים לְךָ ה' אֱלֹוהֶיךָ אֵלָיו תִּשְׁמָעוּן. כְּכֹל אֲשֶׁר שָׁאַלְתָּ מֵעִם ה' אֱלֹוהֶיךָ בְּחֹרֵב בְּיוֹם הַקָּהָל לֵאמֹר לֹא אֹסֵף לִשְׁמֹעַ אֶת קוֹל ה' אֱלֹוהָי וְאֶת הָאֵשׁ הַגְּדֹלָה הַזֹּאת לֹא אֶרְאֶה עוֹד וְלֹא אָמוּת. וַיֹּאמֶר ה' אֵלָי הֵיטִיבוּ אֲשֶׁר דִּבֵּרוּ. נָבִיא אָקִים לָהֶם מִקֶּרֶב אֲחֵיהֶם כָּמוֹךָ וְנָתַתִּי דְבָרַי בְּפִיו וְדִבֶּר אֲלֵיהֶם אֵת כָּל אֲשֶׁר אֲצַוֶּנּוּ
נבואת משה

המקרא מבחין בין דרגת נבואתו של משה לבין הבאים אחריו, בכתבו אחרי מות משה "ולא קם נביא עוד בישראל כמשה אשר ידעו ה' פנים אל פנים". הבדל זה, לדעת הרמב"ם, הוא כה יסודי, עד שכתב בספרו מורה הנבוכים כי הכינוי 'נבואה' לדברי משה ולדברי שאר הנביאים (בשם ד'), הוא אך ורק שיתוף השם, כלומר מילה זהה לשני דברים שמהותם שונה זה מזה - כמו שכתב כך, לדוגמה, בשמונה פרקים לגבי הכינוי 'נפש' לרוח האדם ורוח הבהמה.
במסורת חז"ל נתנו כמה הסברים להבחנה בין דרגות הנבואה. בין השאר - "כל הנביאים נסתכלו באספקלריה (מראה) שאינה מאירה; משה רבנו נסתכל באספקלריה המאירה". הרמב"ם מבאר שהכוונה שמשה קיבל נבואות ישירות מאת ה', ושאר הנביאים באמצעות מלאך, לעומתו הרמב"ן סובר שגם שאר הנביאים קיבלו נבואה מאת ה' ישירות, אך לא בבהירות כמו משה, ויש אומרים שגם הרמב"ם לא התכוון שמלאך מסר לנביאים את תוכן הנבואה, אלא שהנביאים נעזרו בכוח הדמיון כדי לפרש את הנבואות, וכוח זה נחשב למלאך המתווך בין דבר ה' לקבלתו על ידי הנביא בתודעתו, בעוד משה לא נזקק לכך, אלא הבין את הדברים בשכלו ללא צורך בדמיון.
משום כך מקובל להבחין: התורה היא ברמה של נבואה עליונה של משה רבנו, הנביאים הם ברמה של נבואה רגילה ואילו הכתובים נכתבו תחת השראה של רוח הקודש, שהיא השראה יותר נמוכה.
הכנה לקבלת נבואה > התיאורים במקרא

על פי המסופר בתנ"ך נראה כי אין מצב קבוע וברור לנבואה. לעיתים היא באה במפתיע על אדם אשר לא עשה הכנה לכך, כפי שאירע למשה מול הסנה הבוער, לשמואל במשכן שילה או לירמיהו. לעומת זאת, בספר שמואל ובספר מלכים מסופר על חבורות של בני נביאים, שהתלמדו כיצד להתנבא ולהגיע למצב של התעלות ונבואה. לעיתים הנביאים הוקדשו מילדותם, כמו שמואל, ולעיתים הם נלקחו במפתיע מעבודתם, כמו עמוס, שאמר על עצמו שהוא בוקר ובולס שקמים ואיננו לא נביא ולא בן נביא. התנ"ך מכיר גם בנביאים בני עמים אחרים, בהם בלעם בן בעור ואיוב.
הכנה לקבלת נבואה > ספרות חז"ל

לתפיסת חז"ל לא כל אדם יכול להגיע לנבואה ולא כל תקופה מתאימה לנבואה. גם כאשר ישנו אדם שראוי לנבואה, הרי שזו לא תשרה אם הדור אינו ראוי לה. כך הם הסבירו מצב שבו היו אנשים גדולים כהלל הזקן בבית שני, שהיו ראויים לנבואה, אך היא בוששה מלשרות עליהם.
חז"ל אומרים שאין השכינה שורה אלא על חכם, גיבור, עשיר ועניו.
במכילתא כתוב שכדי להתנבא צריך הנביא להיות בארץ ישראל.
הכנה לקבלת נבואה > ספרות הראשונים

לשיטת הרמב"ם טהרת המידות היא המפתח לנבואה; את המילה "גיבור" בתיאור של חז"ל הוא מפרש כמתגבר על יצרו, ואת עשיר כמי ששמח בחלקו ומסתפק במועט, לפי המשנה באבות.
כדי שהאדם יתנבא עליו להיות חכם בחוכמת המדע והתורה, בעל מידות וכישרון דמיוני מפותח. הרמב"ם מסביר בפרק שביעי משמונה פרקים - הקדמתו לפירושו למסכת אבות, שככלל כל המעלות השכליות (חלקי הנפש הקשורים בשכל, אותם מנה בפרקים הקודמים) נדרשות כדי שאדם יתנבא, אמנם ניתן להסתפק רק בחלק ממעלות המידות, אלא שככל שתיקון המידות מושלם יותר הנביא יגיע לרמת נבואה גבוהה יותר.
על האדם להתכונן לנבואה, לא ייתכן שאדם לא יתכונן ויתנבא, אולם האדם הראוי בכישורים הנדרשים אם יתכונן סביר שיתנבא - אם לא יתנבא זהו נס, כלומר הנבואה היא תופעה טבעית ולא ניסית. דרגות שונות יש בנבואה כשם שיש דרגות בחוכמה. איכות הדרגה קובעת את איכות הנבואה, ולכן נביא בדרגה גבוהה יותר יבין יותר טוב ונכון יותר את התגלות ה' אליו.
ריה"ל, בספר הכוזרי, הוסיף הגבלה נוספת על הנבואה וקבע ש"כל מי שנתנבא לא התנבא אלא בארץ ישראל או בעבורה". לתפיסתו יש קשר הדוק בין הנבואה למעמד הלאומי של ישראל. את המצב של העדר הנבואה הוא מסביר במצב של גלות ישראל. דבריו מסתמכים על אמרת חז"ל הקובעת, כי מאז שחרב בית המקדש ניטלה נבואה מחכמים ונמסרה לשוטים.
במכניקה של הנבואה על פי תפיסות הוגי דעות יהודיים, הנבואות נקלטות בדמיונו של האדם. "ביד הנביאים אדמה". ישנו קשר אמיץ בין חלום לבין נבואה. דמיון עשיר ומפותח, הוא בסיס טוב לנבואה.
הכנה לקבלת נבואה > ספרות האחרונים

לפי הגותו של הראי"ה קוק, כדי שתתחדש הנבואה יש צורך לפתח את הדמיון, ולכן לתפיסתו במאה ה-20 התפתחה תרבות אנושית שמבוססת הרבה על דמיון האדם, כהכנה לחידוש הנבואה.[דרושה הבהרה]
הרב דוד כהן ('הרב הנזיר') פיתח שיטה המהווה הקדמה והכנה לנבואה בספרו קול הנבואה, בו הוא מסביר מהו "ההגיון העברי הַשִּׁמְעִי" - דרך חשיבה עברית התלוי בשמיעה. שיאה של השיטה השמעית קשורה להגעה לנבואה.
אימות נבואה

בתנ"ך מסופר על נביאים שביצעו מעשי ניסים, לפעמים כדי לבסס את מעמדם כנביא, אולם לפי רמב"ם ביצוע ניסים אינו המבחן לנביא אמת, אלא היותו של האדם ראוי לנבואה בחכמתו ובמעשיו, בכך שאינו מוסיף או גורע ממצוות התורה, ובכך שנבואותיו מתגשמות במלואן עד הפרט האחרון:
"כל נביא שיעמוד לנו ויאמר שה' שלחו אינו צריך לעשות אות ... כאותות אליהו ואלישע שיש בהם שינוי מנהגו של עולם. אלא האות שלו שיאמר דברים העתידים להיות בעולם, ויאמנו דבריו ... לפיכך כשיבוא אדם הראוי לנבואה במלאכות השם, ולא יבוא להוסיף ולא לגרוע אלא לעבוד את ה' במצות התורה, אין אומרין לו קרע לנו הים או החיה מת וכיוצא באלו ואח"כ נאמין בך, אלא אומרים לו: אם נביא אתה אמור דברים העתידים להיות. והוא אומר, ואנו מחכים לראות היבואו דבריו אם לא יבואו. ואפילו נפל דבר קטן בידוע שהוא נביא שקר, ואם באו דבריו כולן יהיה בעינינו נאמן."
"ואפשר שיעשה אות ומופת ואינו נביא וזה האות יש לו דברים בגו ואעפ"כ מצווה לשמוע לו הואיל ואדם גדול וחכם וראוי לנבואה [הוא] מעמידים אותו על חזקתו שבכך נצטוינו כמו שנצטוינו לחתוך את הדין ע"פ שני עדים כשרים ואע"פ שאפשר שהעידו בשקר הואיל וכשרים הם אצלינו מעמידין אותן על כשרותן."
בעקבות קביעת הגמרא כי "בכל דבור ודבור שיצא מפי הקב"ה לטובה, אפילו על תנאי, לא חזר בו", כתב רמב"ם שניתן לזהות נביא שקר רק כאשר הוא ניבא על דבר טוב ונבואתו לא התגשמה:
"דברי הפורענות שהנביא אומר, כגון שיאמר פלוני ימות או שנה פלונית רעב ... אם לא עמדו דבריו אין בזה הכחשה לנבואתו ... שהקב"ה ארך אפים ורב חסד ונחם על הרעה, ואפשר שעשו תשובה ונסלח להם כאנשי נינוה ... אבל אם הבטיח על טובה ואמר שיהיה כך וכך, ולא באה הטובה שאמר, בידוע שהוא נביא שקר. שכל דבר טובה שיגזור האל, אפילו על תנאי אינו חוזר."
היהדות מחייבת לקבל את דברי ה' בפי הנביא הן בענייני רשות והן כשהנביא מצווה לבטל איסור בהוראת שעה, כפי שאליהו הורה להקריב קורבן מחוץ לבית המקדש כדי להכחיש את דברי נביאי הבעל. עם זאת, את איסור עבודה זרה לא ייתכן שנביא יתיר אפילו בהוראת שעה. כמו כן, לא ייתכן שנביא יעקור מצווה מהתורה או אפילו ישנה הלכה כלשהי באופן קבוע. נביא שניבא על דבר מאלו, בידוע ששקר דבריו.
הפסקת הנבואה

לפי המסורת היהודית פסקה נבואה מעם ישראל בראשית ימי בית המקדש השני, עם פטירת אחרוני הנביאים חגי, זכריה ומלאכי, ועתידה לחזור בעתיד. במקביל להפסקת הנבואה נחתם התנ"ך והחלה תקופת התורה שבעל פה.
יוסף בן מתתיהו כתב בחיבורו "נגד אפיון" (שלהי המאה ה-1) כי הנבואה בישראל פסקה בימי המלך הפרסי ארתחששתא הראשון (465–424 לפנה"ס): "וממות משה עד ימי ארתחששתּא, מלך פרס, המולך אחרי אחשורוש, כתבו הנביאים הבאים אחרי משה את מעשי זמנם... ומימי ארתחששתא עד זמננו זה, נכתבו כל מיני ספרים, אך לא זכו להאמן עלינו כספרים הקודמים להם, כי לא קמו עוד יורשים כשרים לנביאים". הן לפי יוסף בן מתתיהו והן לפי מדרש סדר עולם רבא (שני מקורות שאינם תלויים זה בזה), המודעות להסתלקות רוח הקודש מישראל נחשבה כגורם העיקרי לדחיית קדושתם של הספרים שנתחברו לאחר התקופה הפרסית.
התאריך המדויק להפסקת הנבואה אינו מפורש בחז"ל. ריה"ל בספר הכוזרי כתב שהנבואה פסקה ב-40 שנה לבית המקדש השני, אך לא ברור מדבריו האם הוא מונה 40 שנה מהכרזת כורש, או מבניין המקדש בתקופת דריווש הראשון. [לשיטה המונה מהכרזת כורש הנבואה פסקה בשנת ג'תמ"ח (312 לפנה"ס) - בדיוק אלף שנה אחרי התאריך המסורתי של יציאת מצרים].
לדברי הרמב"ם 'כלי הנבואה' שֻתַּק עקב העצלות והעצבות הכרוכה בשעבוד "לבורים העבריינים המצרפים הֶעְדֵּר שׂכל אמיתי עם שלמות התאוות הבהמיות". הרמב"ם מסתמך על הכתוב במגילת איכה: "מלכה ושֹריה בגוים אין תורה גם נביאיה לא מצאו חזון מה'", ומבאר שבימות המשיח ממילא תחזור הנבואה.
הגר"א, ולאחריו הרב קוק אומרים שהפסקת הנבואה קשורה להתרחשות נוספת שהייתה באותו הדור לפי חז"ל - ביטול יצר עבודה זרה, לדבריהם הפחתת הכוחות הרוחניים בצד השלילי, כרוכה בהפחתה של הכוח הרוחני בצד החיובי.
זיהוי הנביאים בחז"ל והמפרשים

חז"ל אומרים בתלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"ד, עמוד א': ”ארבעים ושמונה נביאים ושבע נביאות נתנבאו להם לישראל”. אולם, הם מבארים כי למעשה היו הרבה יותר נביאים – "כפליים כיוצאי מצרים", וכי המניין מיוחד לנביאים שנבואתם נכתבה בתנ"ך, על פי הכלל "נבואה שנצרכה לדורות – נכתבה, ושלא נצרכה לדורות – לא נכתבה". חז"ל לא פירטו מי הם ארבעים ושמונה הנביאים שהתנבאו לישראל, אך את שבע הנביאות שהתנבאו לישראל חז"ל מונים מיד בהמשך הגמרא: ”שבע נביאות מאן נינהו [מי הן?] שרה, מרים, דבורה, חנה, אביגיל, חולדה ואסתר”.
במפרשים, מהגאונים והראשונים עד האחרונים, ישנן דעות שונות למי כיוונו חז"ל בזיהוי המדובר של הנביאים. הפרשנים העיקריים שמנו את שמות הנביאים הם בעל "הלכות גדולות" (המאה ה-9) מבין הגאונים; מבין הראשונים רבנו חננאל (תחילת המאה ה-11), רש"י (סוף המאה ה-11) ורבי יהונתן מלוניל (סוף המאה ה-12); ומבין האחרונים רמ"ע מפאנו (תחילת המאה ה-17) והגאון מווילנה (סוף המאה ה-18).
חז"ל הכירו בשבעה נביאים שנתנבאו בני אומות העולם אחרי האבות, לפני מתן תורה: ”שבעה נביאים נתנבאו לאומות העולם - ואלו הן: בלעם ואביו ואיוב, אליפז התימני, ובלדד השוחי, וצופר הנעמתי ואליהוא בן ברכאל הבוזי” (תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ט"ו, עמוד ב').
בהלכות גדולות הלכות הספד נמנים בנפרד הנביאים מבריאת העולם עד תקופת האבות: ”אלו נביאים שנתנבאו לעולם קודם מתן תורה: אדם הראשון ונח ושם ויפת ועבר, עד שבא אברהם יצחק ויעקב”. בעל הלכות גדולות ממשיך ומונה שם את שבעת נביאי אומות העולם אחרי האבות כפי שמובא בגמרא, והוא ממשיך: ”אלו נתנבאו לאומות העולם עד שלא נתנה תורה לישראל, וכשנתנה תורה לישראל פסקה רוח הקודש מן האומות”.
כמו כן בגמרא מובא: ”כל מקום ששמו ושם אביו בנביאות - בידוע שהוא נביא בן נביא. שמו ולא שם אביו - בידוע שהוא נביא ולא בן נביא” (תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ט"ו, עמוד א').
ציות לנביא בשלושת עבירות חמורות

על פי התורה יש חובה לשמוע לדברי נביא, והרמב"ם כתב שדין זה חל גם במקרה שהנביא אומר לצאת להלחם בשבת. ועל פי דברי הגמרא ניסח כלל שבכל מצוות עשה או לא תעשה יש לציית לנביא שאומר לעשות דבר כהוראת שעה, פרט לעבודה זרה. על פי דבריו, יש סוברים שהדבר חל גם בדיני נפשות, כגון שהנביא מורה להרוג אדם מסוים.
לדעת רס"ג, אין לשמוע למי שטוען שה' ניבא שיצווה לעשות מעשים ששנואים בעיני ה' כמו רצח גניבה וניאוף, וגם אם יביא אותות ומופתים המעידים על אמיתות נבואתו, אין לשעות לדבריו:
”כך הוא הדין בכל טוען נבואה, אם אמר לנו אלהי מצוה עליכם לצום היום נדרוש ממנו מופת על שליחותו, וכאשר יראינו אותו נקבל ונצום. ואם יאמר אלהי מצוה עליכם לזנות ולגנוב, או מודיע לכם שיביא מבול מים, או מודיעכם שהוא ברא את השמים והארץ במשך שנה דברים כפשוטן, לא נדרוש ממנו מופת, כיון שקרא אותנו למה שלא יתכן לא בשכל ולא במסורת.” (אמונות ודעות, מאמר ג', עמ' קלו-קלז, מהדורת הרב קאפח)
בדומה לזה, מספר אחרונים כתבו שבדיני נפשות אין לשמוע לנביא, משום שלא ייתכן שיהיה ציווי אלוהי להרוג בלא משפט ובלא צדק, וכפי שדורשת הגמרא "אשר לא צויתי ולא דברתי ולא עלתה על לבי... אשר לא צויתי זה בנו של מישע מלך מואב... ולא דברתי זה יפתח, ולא עלתה על לבי זה יצחק בן אברהם". הם מסבירים, שדברי הרמב"ם נאמרו לגבי מלחמה מוצדקת על פי דין, וכך גם המקרים בהם נהרג אדם על פי ציווי נביא במקרא ובספרי הנביאים. יש שהסבירו שהכלל שאמר הרמב"ם שיש לציית בכל מצווה פרט לע"ז נאמר לגבי מצוות שבן אדם למקום, אך לא לגבי מצוות שבין אדם לחברו.
נביאי שקר

בספר דברים מוגדר לראשונה עניינם של נביאי שקר. על פי הכתוב, ישנן שתי הגדרות להבחנה בנביא שקר: נביא המדבר בשם עבודה זרה, או נביא המתיימר לדבר בשם ה' אף על פי שלא נצטווה לכך. על פי הרמב"ם, נביא מוגדר כנביא שקר אם הוא מכחיש את נבואת משה, מוסיף או גורע ממצוות התורה, או שנבואתו לא התקיימה.
במגילת העצמאות של מדינת ישראל

הנבואות נזכרות גם במגילת העצמאות, במילים "מדינת ישראל... תהא מושתתה על יסודות החירות, הצדק והשלום לאור חזונם של נביאי ישראל".
ראו גם

הנבואה הקלאסית בישראל
לקריאה נוספת

דוד כהן, קול הנבואה - ההיגיון העברי השמעי. על דרך המחשבה העברית, ששיאה הוא הנבואה. וכיצד זוהי אלטרנטיבה לדרך המחשבה המערבית הפילוסופית.
יוסף אליהו טריווש, חמש תקופות בנבואה, בתוך התקופה, ספר ראשון, שטיבל, מוסקבה תרע"ח (1918).
בנימין אופנהיימר, הנבואה הקלאסית - התודעה הנבואית, הוצאת מאגנס, 2001
גרשון ברין, מחקרים בספרות הנבואה הקלאסית, מוסד ביאליק
אברהם יצחק קליין, נביאי אמת: יסודות כתבי הקודש, תשכ"ט
יצחק סנדר, מחזה עליון: חקרי הלכות ובירורים בענייני נביא ונבואה קבלתם, אמירתם וכתיבתם, 1987
יובל שרלו, יראה ללבב - על ייעוד הנבואה ותוכנה הפנימי, הוצאת ידיעות אחרונות, 2007
אודיה צוריאלי ואסף פני-אל (עורכים), הנבא בן אדם - על הנבואה כאפשרות ממשית, הוצאת ראובן מס, 2006
אנדרה נהר, נבואות ונביאים - מהות הנבואה, הוצאת מאגנס
יהודה בר מרימר (הראשון)

ערך זה עוסק באמורא בדור החמישי, תלמידו של רבא. אם התכוונתם לאמורא בדור השביעי, חברו של מר בר רב אשי, ראו .
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  הדור החמישי לאמוראי בבל
 רבותיו:  רבא
 בני דורו:  רב פפא
 
יהודה בר מרימר (או יהודה מר בר מרימר) היה אמורא בן הדור החמישי לאמוראי בבל. הוא היה תלמידו של רבא, ומסר הלכה בשמו.
יהודה בר מרימר היה חברו של רב פפא, ונחשב לאדם מכובד ביותר. כאשר השיא רב פפא את בנו לבתו של אבא סוראה, ובא כדי לסכם את סכום הנדוניה שיעניק אבא סוראה לבתו, הוא ביקש מיהודה בר מרימר כי יתלווה אליו, אך יהודה בר מרימר סירב כי חשש שאבא סוראה יתבייש מפניו, ובשל כך יעניק לבתו יותר מרצונו האמיתי. רב פפא הפציר ביהודה בר מרימר, והוא הסכים להתלוות אליו, אך בשל התנגדותו, הוא שתק כל משך הדיון. אבא סוראה פירש את שתיקתו כמורת רוח על סכום הנדוניה הקטן מדי, ולכן הוא הוסיף עוד עד שהעניק את רוב נכסיו לבתו. כאשר יהודה בר מרימר המשיך לשתוק, אמר לו אבא סוראה שהוא כבר לא יכול להוסיף משום שלו עצמו כבר לא נותר דבר, ואז אמר לו יהודה שלא זו הייתה סיבת השתיקה, ולדעתו אף מה שנתן בהתחלה לא היה צריך לתת. אף על פי כן, הורה לו יהודה שלאחר שכבר אמר שיתן, ראוי שלא יחזור בו.
ישנו אמורא נוסף בשם זה, שחי כשני דורות מאוחר יותר, והיה בנו של מרימר וחברו של מר בר רב אשי. יש המציעים כי אחד משני האישים נקרא בעצם "יהודה מר בר מרימר". לדעת הרב אהרן היימן תלמידו של רבא הוא הקרוי בתוספת "מר", וחברו של מר בר רב אשי קרוי בלא "מר", אך יש שכתבו להפך.
חיה קציר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 במרץ 1955 (בת 70) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  סמינר הקיבוצים 
 מספר צאצאים:  2 
 
חיה קציר (נולדה ב-15 במרץ 1955) היא אשת עסקים ישראלית-אמריקאית. בעבר הייתה דוגמנית ושחקנית קולנוע ישראלית. "נערת ישראל" לשנת 1973.
ביוגרפיה

קציר נולדה בצפון תל אביב בשם חיה קצובס, בת אמצעית במשפחה בה אביה, חיים, היה נהג אוטובוס בחברת דן ואמה, אסתר, ניצולת שואה, הייתה עקרת בית. למדה בסמינר הקיבוצים.
בשנת 1973, בגיל 17, זכתה בתואר "נערת ישראל" (כמלכת היופי נבחרה לימור שריר); לקראת התחרות שונה שמה הרשמי ל"חיה קציר". היא נשלחה לייצג את ישראל בתחרות מיס עולם, שהתקיימה באולם אלברט הול בלונדון בנובמבר 1973, והוכתרה בה כסגנית שלישית. שירתה בצבא כפקידה בקריה.
בשנת 1974 החלה קציר לשחק בסרטי קולנוע שנוצרו באותה תקופה. גילמה בין היתר את גילה זוהר, בת העשירים שמתאהבת בצ'רלי, הנוכל השרמנטי (אותו מגלם יהודה ברקן) בסרט הפולחן "צ'רלי וחצי" בבימויו של בועז דוידזון; ואת בתיה בסרט "שרית" של ג'ורג' עובדיה, לצידו של יגאל בשן. בעקבות התחרות והסרטים עבדה בדוגמנות. קציר לא יועדה במקור לשחק את גילה זוהר ב"צ'רלי וחצי". תחילה נבחרה הזמרת עדנה לב לתפקיד, אך אף על פי שהיא עברה את הבחינות, הבמאי החליט כי הוא מעביר את התפקיד לזמרת אילנית. אותו המקרה אירע גם לאילנית, והבמאי החליט כי קציר תשחק במקומה. בהמשך ויתרה על תפקיד בסרט "דיזנגוף 99".
בשיא הצלחתה, בשנת 1976, עזבה את ישראל לארצות הברית, בעקבות בן זוגה, שם היא חיה מאז. כיום מתגוררת קציר בלוס אנג'לס; היא גרושה ואם לשתי בנות, ומנהלת עסק שהקימה בתעשיית המכוניות.
סקיילר אסטין

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1987 (בן 37) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2006 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות על שם טיש  תיכון קלארקסטאון צפון 
 בן או בת זוג:  אנה קמפ (2016–2019) 
 פרופיל ב-IMDb
 
סקיילר אסטין ליפסטיין (באנגלית: Skylar Astin Lipstein; נולד ב-23 בספטמבר 1987) הוא שחקן וזמר יהודי-אמריקאי, מוכר בשל השתתפותו בסרטי "פיץ' פרפקט" ו"פיץ' פרפקט 2" ובחלק מהקאסט המקורי של המחזמר "אביב מתעורר" בברודוויי.
ביוגרפיה

סקיילר אסטין ליפסטיין נולד בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק. הוא בנם של מריל ובארי ליפשטיין. הוא גדל בניו יורק, ויש לו אחות בשם בריאל, ושני אחים, מילאן וג'ייס. אסטין הוא ממוצא יהודי. הוא היה סטודנט בבית הספר לאמנויות באוניברסיטת ניו יורק, אך הוא עזב כשלוהק ל"אביב מתעורר". כשהיה בן 15 בחר סוכנו בשמו האמצעי, אסטין, כשם הבמה שלו.
קריירה

התפקיד המקצועי הראשון של אסטין היה תפקיד מינורי בהפקות המקוריות של "אביב מתעורר" כשגילם את "ג'ורג'", סטודנט שמתאהב במורה שלו לפסנתר. באותה התקופה, אסטין גם צילם את הסרט "המלט 2". הוא שר את השיר "Raped in the Face" בפסקול עם פיבי סטרול וסטיב קוגן.
בשנת 2010, אסטין לוהק לתפקיד של מארק כהן בהפקה של המחזמר "רנט" שביים ניל פטריק האריס ב"הוליווד בול". צוות השחקנים כלל את ארון טבייט וונסה הדג'נס.
בין השנים 2011 ו-2012 הופיע אסטין בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות אשר ביניהן נמצאות "בנות" ו"האוס".
בשנת 2012 אסטין הופיע בסרט "פיץ' פרפקט" בתפקיד "ג'סי סוונסון" וחזר על התפקיד בסרט ההמשך "פיץ' פרפקט 2" בשנת 2015. אסטין שיחק גם בסרט הקומדיה "21+" בשנת 2013.
בשנים 2013–2015 אסטין גם כיכב בסיטקום "קומה אפס" של רשת TBS.
בשנת 2020 אף כיכב בדרמה המוזיקלית "הפלייליסט של זואי" כידיד הטוב ביותר של זואי, מקס. במרץ 2022 הוכרז שהוא יופיע בעונה ה־18 של הדרמה הרפואית של ABC "האנטומיה של גריי" בתור טוד איימס.
במרץ 2025 לוהק לסרט Street Smart של הבמאית קתרין הארדוויק.
חיים אישיים

בשנת 2006 אסטין החל לצאת עם הזמרת לולו (אנ').
בשנת 2013 החל מערכת יחסים עם השחקנית אנה קאמפ, (אנ') ששיחקה לצידו ב"פיץ' פרפקט". בני הזוג התארסו בינואר 2016. הם התחתנו ב-10 בספטמבר 2016. ב-19 באפריל 2019 הודיעו בני הזוג כי הם מתגרשים. בסוף אוגוסט 2019 הסתיים הליך הגירושין.
דיסקוגרפיה > סינגלים

2021: "Without You"
2021: "When You're Not There"
2022: "Chills"
2022: "Something in the Air"
2022: "I Wanna Dance with You"
2022: "Helium"
2022: "Save My Words"
2022: "Enemy"