stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנסואה דוויאן
קורות חייו

דוויאן נולד ביוֹנוויל (הוֹט-מַרְן), כצעיר מבין ארבעה-עשר בניו של בונה אוכפים. את הכשרתו המוזיקלית הראשונה קיבל כזמר מקהלה בעיירת הולדתו. לאחר מכן ניגן בהרכבים פריזאיים, הן כסולן והן כנגן תזמורת. הוא למד חליל אצל פליקס רול, ובשנת 1780 הצטרף למשק הבית של הקרדינל מרואן. הוא היה פעיל בפריז כחלילן, כנגן-בסון וכמלחין, וניגן על הבסון בתזמורת של האופרה של פריז. הוא כתב אופרות מוצלחות בעשור האחרון של המאה ה-18, ביניהן Les visitandines (1792) אשר היו להצלחה.
דוויאן היה חבר בתזמורת הצבאית של המשמר הצרפתי, שם הגיע לדרגת סמל. אחת מחובותיו הייתה ללמד את ילדי חבריו לעבודה בתזמורת, במסגרת "בית הספר החופשי למוזיקה" של התזמורת. אחרי תקופת המהפכה הצרפתית, בית הספר החופשי למוזיקה היה למוסד הלאומי למוזיקה, ואחר כך, בשנת 1795, נודע בשם הקונסרבטואר של פריז. באותה עת מונה דוויאן למנהל ולפרופסור לחליל. הוא כתב ספר הדרכה לחליל בשם "מתודת החליל – תאוריה ופרקטיקה" (1793), שיצא לאור מספר פעמים, ותרם רבות לשיפור רמת הנגינה בכלי הנשיפה בצרפת בסוף המאה ה-18. כמו מוזיקאים אחרים בימיו, הצטרף גם דוויאן למסדר הבונים החופשיים. הוא נפטר בבית הבראה ליד פריז ב-5 בספטמבר 1803.
| --- | --- |
: Oboe_Sonata_No._2_in_F 
: לעזרה בהפעלת הקובץ
יצירותיו

בקריירת ההלחנה שלו הלחין דוויאן למעלה מ-300 יצירות כליות, אשר רובן המכריע כתוב לכלי נשיפה, או בהשתתפותם של כלי נשיפה, ובעיקר יצירות לחליל ולבסון. מתוכן ניתן למנות תריסר קונצ'רטי לחליל, ארבעה קונצ'רטי לבסון, סינפוניות קונצ'רטנטיות לכלי נשיפה, למעלה ממאה דואטים לשני חלילים או לחליל עם כלי אחר, עשרות סונאטות לחליל, שש סונאטות לבסון, וגם שלישיות ורביעיות רבות. כמו כן הספיק לכתוב ארבע אופרות.
יצירותיו של דוויאן לחליל זכו לעדנה מחודשת בשנות השישים של המאה שעברה בזכות החלילן ז'אן-פייר רמפל. הן ידועות כיום לחלילנים ולנגני בסון, אך לרוב, עדיין לא לקהל הרחב.
סגנונו המבריק ועם זאת מלודי של דוויאן הוא דוגמה טובה לז'אנר הקונצ'רטנטי הקלאסי. ניתן להשוותו עם זה של המלחין הווינאי פרנץ אנטון הופמייסטר, שכתב כ-25 קונצ'רטי לחליל. עקב סגנונו של דוויאן, וכן בזכות העובדה שיצירותיו נוטות להיות מושתתות על מלודיות ולא על פיתוח החומר, יצירותיו של המלחין נשמעות מעט כמו יצירותיו של לא אחר מאשר מוצרט, גם אם רמתן אינה כשל יצירותיו של מוצרט. האלגנטיות של יצירותיו, אשר אותן הוא ביצע בעצמו, משקפת את הטון האלגנטי בפריז באותה התקופה. מאותן סיבות מכונה דוויאן לעיתים "מוצרט הצרפתי".
אנקדוטה

בשל חזותו הנאה של דוויאן בדיוקן מאת ז'אק-לואי דויד, אפשר למצוא את המלחין כשהוא מעטר לא מעט כריכות של יצירות לחליל ואף של מוזיקה מן התקופה הקלאסית בכלל.
פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר

פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר (בגרמנית: Friedrich Wilhelm I Herzog von Sachsen-Weimar;‏ 25 באפריל 1562 – 7 ביולי 1602) היה דוכס סקסוניה-ויימאר בין השנים 1573–1602.
ביוגרפיה

פרידריך וילהלם נולד ב-25 באפריל 1562 בוויימאר שהשתייכה לנסיכות הבוחר מסקסוניה, ליוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, ולדורותיאה סוזנה מפפאלץ-זימרן, בתו של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
בשנת 1573 מת אביו יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, ופרידריך וילהלם עלה במקומו לשלטון. מכיוון שהיה קטין, שימש אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה כעוצר הדוכסות עד לשנת 1586. בשנת 1591 מת כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ובנו כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין מונה פרידריך וילהלם לעוצר בשמו. מכיוון שפרידריך וילהלם הקדיש את זמנו לענייני נסיכות הבוחר מסקסוניה והזניח את הטיפול בדוכסות, מילא אחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר את מקומו בדוכסות עד לשובו של פרידריך וילהלם בשנת 1601.
ב-7 ביולי 1602 מת פרידריך וילהלם בויימאר, ואחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר עלה לשלטון במקומו. בשנת 1603 דרש בנו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג את ירושתו, ומשום כך חולקה הדוכסות בין שניהם, ובנו הקים את דוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
משפחתו

ב-5 במאי 1583 התחתן פרידריך וילהלם עם סופיה מווירטמברג, דוכסית סקסוניה-ויימאר, בתם של כריסטוף, דוכס וירטמברג ואנה מריה מברנדנבורג-אנסבך. ממנה היו לו 6 ילדים:
דורותיאה מריה (1584–1586).
יוהאן וילהלם (1585–1587).
פרידריך (1586–1587).
דורותיאה סופיה (1587–1645).
אנה מריה (1589–1626).
בן מת (1590).
ב-9 בספטמבר 1591 התחתן פרידריך וילהלם עם אנה מריה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג ואנה מקלווה. ממנה היו לו 6 ילדים:
יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (1597–1639).
אנה סופיה (1598–1641), התחתנה עם קרל פרידריך הראשון, דוכס מינסטרברג-אלס.
פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (1599–1625).
יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (1600–1632).
דורותיאה מסקסוניה-אלטנבורג (1601–1675), התחתנה עם אלברכט הרביעי, דוכס סקסוניה-אייזנך.
פרידריך וילהלם השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (1603–1669).
פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט

פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט (גרמנית: Friedrich Wilhelm von Brandenburg-Schwedt;‏ 17 בנובמבר 1700 - 4 במרץ 1771), היה מרקיז ברנדנבורג-שוודט בין השנים 1711–1771, וחתנו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה.
ביוגרפיה

פרידריך וילהלם נולד באורנינבאום ב-17 בנובמבר 1700 לפיליפ וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט ויוהנה שרלוטה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו והנרייטה קתרינה, רוזנת נסאו.
בשנת 1711 מת אביו פיליפ וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון במקומו. פרידריך וילהלם היה ידוע כאדם אכזרי, בעל מזג חם ונימוסים גסים. הוא התחנך על ידי דודו, פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה, ואחר-כך על ידי דודנו פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה. הוא היה עצלן ובטלן והטיל אימה על כל סביביו, ובעיקר נהג ללעוג על אנשי הכמורה בחצר.
בבחרותו ביקר פרידריך וילהלם במסגרת הטיול הגדול בז'נבה בשנת 1715, ובאיטליה בשנת 1716. בשנת 1719 חזר לפרוסיה, שם קיבל את עיטור מסדר העיט השחור מבן דודו פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, ולאחר מכן התגייס פרידריך וילהלם לצבא הפרוסי. ב-15 ביוני 1723 הועלה פרידריך וילהלם לדרגת גנרל מיור, וב-10 ביולי 1737 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-10 בנובמבר 1734 התחתן פרידריך וילהלם עם סופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה וסופיה דורותיאה מהנובר, ממנה נולדו לו 5 ילדים. נישואי השניים לא היו מוצלחים, ובסופו של דבר נפרדו השניים, והתגוררו בבתים נפרדים, ורק קודם מותה בשנת 1765 השלימו השניים.
פרידריך וילהלם השתדל להרחיב את נחלתו ככל היותר, ואף רכש אדמות נוספות סמוך לממלכתו. בשנת 1740 עלה פרידריך השני, מלך פרוסיה לשלטון, והוא החל להתרחק מקרוביו מרקיזי ברנדנבורג-שוודט, ואסר על פרידריך וילהלם לבצע עוד רכישות להרחבת נחלתו. בנוסף, פרידריך השני השפיל בכל הזדמנות את פרידריך וילהלם ואחיו, ואף פיטר את פרידריך וילהלם מתפקידו בצבא הפרוסי.
ב-4 במרץ 1771 מת פרידריך וילהלם בוילדנברוך בפומרניה, כתוצאה מהקור הכבד ששרר, ואחיו פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-10 בנובמבר 1734 התחתן פרידריך וילהלם עם סופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה וסופיה דורותיאה מהנובר, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
פרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט (1736–1798), התחתנה עם פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג
אליזבת לואיזה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט (1738–1820), התחתנה עם אוגוסט פרדיננד, נסיך פרוסיה
גאורג פיליפ, מרקיז ברנדנבורג-שוודט (1741–1742)
פיליפינה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט (1745–1800), התחתנה עם פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל
גאורג פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט (1749–1751)
פרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס

פרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Prinz zu Solms-Braunfels;‏ 22 באוקטובר 1770 – 13 באפריל 1814) היה גנרל מיור פרוסי וחבר בבית זולמס-בראונפלס.
ביוגרפיה

פרידריך וילהלם נולד ב-22 באוקטובר 1770 בבראונפלס, והיה בנם הרביעי של פרדיננד, נסיך זולמס-בראונפלס וסופיה כריסטינה וילהלמינה, רוזנת זולמס-לאובאך.
הוא נודע בעיקר בזכות נישואיו לנסיכה פרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ. היא הייתה אלמנתו של לודוויג קרל, נסיך פרוסיה. כשהיא נכנסה להריון ב-1798, הוא התחתן איתה כדי למנוע שערורייה. הבת נפטרה זמן קצר לאחר הלידה. נטען כי פרידריך וילהלם נטה מאוד לצרוך אלכוהול ונאלץ להפסיק את השירות הצבאי בשנת 1805 מסיבות בריאותיות. הוא גם איבד את הכנסתו ואפילו אחיו יעץ לפרדריקה להתגרש. היא הייתה נגד זה בתחילה, אך כאשר ב-1813 פגשה את ארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד וטביוטדייל, גם היא רצתה להתגרש. אולם לפני שהם הגיעו לזה, פרידריך וילהלם מת ב-13 באפריל 1814 בסלאוויצ'יצה.
משפחתו

מנישואיו לדוכסית פרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ, ידועים הילדים הבאים:
סופיה, נסיכת זולמס-בראונפלס (1799)
פרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס (1800)
פרידריך וילהלם היינריך קזימיר גאורג קרל מקסימיליאן, נסיך זולמס-בראונפלס (1801–1868)
אוגוסטה לואיזה תרזה מתילדה, נסיכת זולמס-בראונפלס (1804–1865)
בת מתה (1805)
אלכסנדר פרידריך, נסיך זולמס-בראונפלס (1807–1867)
פרידריך וילהלם לודוויג גאורג קרל אלפרד אלכסנדר, נסיך זולמס-בראונפלס (1812–1875)
פרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל

פרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל (בגרמנית: Friedrich Wilhelm von Hessen; ‏26 בנובמבר 1820 - 14 באוקטובר 1884), היה נסיך גרמני מבית הסן, והטוען לתואר הנסיך הבוחר מהסן בין השנים 1875–1884.
ביוגרפיה

פרידריך וילהלם נולד ב-26 בנובמבר 1820 בקופנהגן, לוילהלם, נסיך הסן-קאסל וללואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק ונורווגיה וסופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
בשנת 1837 התגייס פרידריך וילהלם לצבא נסיכות הבוחר מהסן, ובשנת 1839 החל את לימודיו באוניברסיטת בון, שם למד במשך שנתיים. בשנת 1842 חצה פרידריך וילהלם את הים התיכון לעבר קונסטנטינופול על גבי פריגטה דנית, בשנת 1843 הועלה לדרגת גנרל מיור ובשנת 1851 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
בשנת 1843 ביקר פרידריך וילהלם ברוסיה והתאהב שם באלכסנדרה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, על אף שמלכתחילה הציעו לו את אחותה אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, וב-28 בינואר 1844 התחתנו השניים בסנקט פטרבורג. זמן קצר לאחר הנישואים חלתה אלכסנדרה בשחפת, וכתוצאה מכך הסתבך ההריון שלה, והיא ילדה את בנה 3 חודשים לפני הזמן, וזמן קצר לאחר מכן מתו שניהם.
בשנת 1849 הוצב פרידריך וילהלם כצוער על אה"מ קלאופטרה (1835), ולאחר מכן הוצב בסינגפור על אה"מ מיינדר (1840), ובהמשך הוצב על אה"מ ריינרד (1848).
ב-26 במאי 1853 התחתן עם אנה, נסיכת פרוסיה, בתם של קרל, נסיך פרוסיה ומריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנה נולדו לו 6 ילדים. פרידריך וילהלם לא נקשר אף פעם רגשית לאשתו השנייה, עקב צערו על מות אשתו הראשונה, שמכך לא התאושש עד מותו.
בשנת 1875 מת פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן, ומכיוון שילדיו היו מנישואים מורגנטיים ירש פרידריך וילהלם את תאריו. ב-14 באוקטובר 1884 מת פרידריך וילהלם בפרנקפורט, ובנו פרידריך וילהלם, נסיך הסן ירש את תאריו.
משפחתו

ב-28 בינואר 1844 התחתן פרידריך וילהלם עם אלכסנדרה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, ממנה נולד לו רק ילד אחד שמת תוך זמן קצר:
וילהלם, נסיך הסן (1844)
ב-26 במאי 1853 התחתן פרידריך וילהלם עם אנה, נסיכת פרוסיה, בתם של קרל, נסיך פרוסיה ומריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
פרידריך וילהלם, נסיך הסן (1854–1888)
אליזבת, נסיכת הסן (1861–1955), התחתנה עם לאופולד, נסיך הכתר של אנהלט
אלכסנדר פרידריך, רוזן הסן (1863–1945)
פרידריך קרל, נסיך הסן (1868–1940)
מריה פוליקסנה, נסיכת הסן (1872–1882)
זיבילה מרגרטה, נסיכת הסן (1877–1925)
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן

פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן (בגרמנית: Friedrich Wilhelm, Kurfürst von Hessen;‏ 20 באוגוסט 1802 – 6 בינואר 1875), היה הנסיך הבוחר מהסן, ששלט בנסיכות בתקופת איחוד גרמניה, ואיבד את שלטונו עקב ניצחון פרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
ביוגרפיה > ילדותו

פרידריך וילהלם נולד ב-20 באוגוסט 1802 בהנאו לווילהלם, נסיך הסן-קאסל, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מהסן, ולאוגוסטה, נסיכת פרוסיה, בתו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה. בתקופת הכיבוש הצרפתי של הנסיכות (1806–1813), שהה פרידריך וילהלם עם אמו בברלין. יחסיו של פרידריך וילהלם עם אביו היו רעים, עקב יחסיו של אביו עם פילגשיו.
פרידריך התחנך במרבורג ובלייפציג, וב-26 ביוני 1831 התחתן עם גרטרוד פלקנשטיין (1803–1882).
ביוגרפיה > שלטונו

לאחר מהפכת יולי 1830 בפריז החלו מהומות בנסיכות, וב-6 בינואר 1831 חתם וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן על חוקה יותר ליברלית, וב-30 בספטמבר 1831 פרש להנאו, ופרידריך וילהלם מונה לשליט בפועל בנסיכות. גם תחת שלטונו של פרידריך המשיכו המחלוקות עם האופוזיציה, וחשודים פוליטיים נעצרו ונרדפו. ב-20 בנובמבר 1847 מת וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון באופן רשמי כפרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן.
בשנת 1848 בעקבות אביב העמים נאלץ פרידריך וילהלם להסכים לרפורמה דמוקרטית, אולם לאחר התמוטטות האספה הלאומית של פרנקפורט וניצחון המשטרים הריאקציונרים, שונתה שוב המדיניות - הדיאט פורק, ומשטר צבאי הוכרז בנסיכות. ב-1 בנובמבר 1850 כוחות אוסטרים ובווארים צעדו לתוך הנסיכות, על פי החלטת האספה הפדרלית לסייע בדיכוי המרידות, אולם ללא הסכמת פרוסיה. הסיוע האוסטרו-בווארי לא התקבל בעין יפה על ידי פרוסיה, מכיוון שהדרכים למחוזות הריין הפרוסים עברו בשטחי הנסיכות, ובעקבות כך נכנסו כוחות פרוסיים לנסיכות, ולרגע היה נראה שהולכת לפרוץ מלחמה, אך לבסוף הכוחות הפרוסיים נסוגו, והכוחות האוסטרו-בווארים כבשו את שטחי הנסיכות ב-16 בדצמבר ושהו בנסיכות עד קיץ 1851.
במרץ 1852 בוטלה החוקה של 1831 והרפורמות של 1848, ובאפריל נכנסה לתוקף חוקה חדשה שהשאירה סמכויות צרות מאוד לדיאט, ואסרה על בניית מפעלים ומסילות ברזל. ב-30 במאי 1860 לאחר תסיסה הולכת וגוברת בנסיכות, הוענקה חוקה חדשה שנתנה יותר זכויות לאזרחים. ב-14 במאי 1862 עקב חשש מכיבוש פרוסי, התקבלה מחדש החוקה של 1831, אולם הנסיך פרידריך וילהלם דאג לטרפדה.
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה קאסל על ידי הכוחות הפרוסים, ושלושה ימים לאחר מכן נתפס פרידריך וילהלם ונכלא בשטטין. בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הנסיכות לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
אף לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871, ניסה פרידריך וילהלם לחזור לשלטונו. ב-6 בינואר 1875 מת פרידריך וילהלם בפראג, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
עקב נישואי פרידריך וילהלם בנישואים מורגנטיים, לא ירשו ילדיו את תאריו, והם עברו לפרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל.
פראטו

פראטו (באיטלקית: Prato) היא עיר בטוסקנה שבאיטליה, בירת נפת פראטו. העיר נמצאת לרגלי הרי רטייה (Monte Retaia)‏ (768 מטר). הנקודה הנמוכה ביותר בעיר היא בגובה 32 מטר מעל פני הים, סמוך לקשינה די טבולה (Cascine di Tavola), והגבוהה ביותר היא פסגת קנטגרילו (Monte Cantagrillo). נהר ביסנציו (Bisenzio), שהוא אחד מיובלי נהר ארנו, חוצה את העיר.
כלכלת פראטו הייתה מבוססת לאורך תקופה ארוכה על תעשיית הטקסטיל. מוזיאון הטקסטיל (Museo del Tessuto) הפועל בעיר משקף היסטוריה ארוכה זו. פראטו היא אף מרכז לתנועת מזון איטי, תוך קידום מאכלים מקומיים רבים, בהם קנטוצ'י (canucci), שהוא סוג של בישקוטים, הנמכר במאפיות מקומיות.
מאז שלהי שנות ה-50 הייתה אל העיר תנועת הגירה משמעותית, תחילה מאזורי דרום איטליה ומאוחר יותר ממדינות אחרות. בין המהגרים החדשים לעיר בולטת קהילה סינית גדולה שהחלה להגיע לעיר בתחילת שנות ה-90. בפראטו, נכון ל-2011, כ-186,000 תושבים והיא העיר השנייה בגודלה בטוסקנה והשלישית בגודלה במרכז איטליה, לאחר רומא ופירנצה.
היסטוריה > העת העתיקה

ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שבגבעות הסמוכות לפרטו הייתה התיישבות אנושית מאז תקופת האבן הקדומה. מאוחר יותר התיישבו במישור האטרוסקים. בשנת 1998 התגלו שרידיה של עיר אטרוסטקית בגונפיאנטי (Gonfienti) שבפרברי פראטו. על פי הממצאים, העיר שמשה מרכז לעיבוד צמר וכבר אז התקיימה במקום תעשיית טקסטיל. העיר הייתה מיושבת עד למאה ה-5 לפנה"ס כאשר, מסיבות לא ידועות, הפסיקה שם ההתיישבות. בתקופת האימפריה הרומית באזור הדרך הרומאית ויה קסיה, אולם לא היה קיים במקום ישוב.
היסטוריה > ימי הבינים

בתחילת ימי הביניים שלטה באזור האימפריה הביזנטית ואחריה הלומברדים. תחילתה של העיר פראטו במאה ה-10, כאשר שכנו במקום שני כפרים נפרדים, בורגו אל קורניו וקאסטרום פראטי. במאה ה-11 אוחדו שני היישובים תחת שלטון אדוני טירת פראטי, משפחת אלברטי, אשר קיבלה חזקה על המקום מן האימפריה הרומית הקדושה וראשיה נשאו את התואר רוזני פראטו. באותה תקופה יובשו הביצות במישור ונבנתה מערכת תעלות לניצול מימי נהר ביסנציו כדי להפעיל את מכונות עיבוד הצמר.
בשנת 1107 הטילו כוחותיה של מטילדה מקנוסה (Matilde di Canossa) על העיר ומשפחת אלברטיני נסוגה למבצרה שבעמק נהר ביסנציו, מאותה עת התפתחה פראטו כעיר עצמאית. בתוך מאתיים שנה הגיע מספר תושביה לכ-15,000 נפש, זאת בזכות השגשוג הכלכלי שהביאה תעשיית הטקסטיל ובזכות עולי רגל שהגיעו למקום. באמצע המאה ה-12 נבנתה בעיר חומה וזו הוכפלה בתחילת המאה ה-14. בשנת 1326, בניסיון למנוע את התפשטות השפעתה של פירנצה, פראטו נכנעה מרצונה לרוברטו, מלך נאפולי. אולם ב-23 בפברואר 1351, המלכה ג'יובנה מנאפולי מכרה את העיר לפירנצה תמורת 17,500 פלורין איטלקי. מאותה עת, ולמשך מאות בשנים, הייתה פראטו נתונה לשליטתה ולהשפעתה של פירנצה. בני בית מדיצ'י הקימו סמוך לעיר וילת נופש.
היסטוריה > התקופה המודרנית

בשנת 1512, העיר נבזזה בידי כוחות ספרדים שאותם כינס האפיפיור יוליוס השני ומלך ארגון פרננדו השני, מלך אראגון, כדי להשיב את פרצה לשליטת בית מדיצ'י. בעת הפשיטה נרצחו ה-50,000 מבני העיר. הנזק שנגרם לפראטו גרם לכניעת הרפובליקה הפיורנטינית ולהשבת שלטון מדיצ'י.
בשנת 1653 פראטו זכתה למעמד של עיר והפכה למושבה של דיוקסיה הקתולית. העיר ידעה פריחה מיוחדת במאה ה-18.
לאחר איחוד איטליה, במאה ה-19, הפכה פראטו למרכז תעשייתי, במיוחד בתחום הטקסטיל וזכתה לכינוי "מנצ'סטר האיטלקית" בפי ההיסטוריון עמנואלה רפטי. אוכלוסייתה הגיעה ל-50,000 תושבים בשנת 1901 ול-180,000 בשנת 2001. העיר ידעה גלי הגירה משמעותיים במהלך המאה ה-20. עד לשנת 1992 השתייכה פראטו לנפת פירנצה, אולם מאותה עת הפכה לבירתה של נפת פראטו.
בשנת 2022 נפתח בעיר מוזיאון הגירוש.
הקהילה הסינית

בפראטו יושבת הקהילה הסינית השנייה בגודלה באיטליה, לאחר מילאנו. נכון ל-31 בדצמבר 2008 היו בין תושבי פראטו 9,927 מהגרים סינים חוקיים. שלטונות העיר מעריכים כי בפראטו יושבים כ-45,000 מהגרים סינים, כולל מהגרים לא חוקיים. רוב המהגרים הסינים בפראטו הם מהעיר ונז'ו, במחוז ג'ג'יאנג בסין. חלקם הגרו לפראטו מן הקהילה הסינית בפריז. ראשוני המהגרים הסינים הגיעו לפראטו בתחילת שנות ה-90. רובם באו לעיר כדי לעבוד בתעשיית הבגדים. נכון לספטמבר 2008 היו יותר מ-3,100 חברים סינים בלשכת המסחר המקומית. בשנת 2010 התבצעו פשיטות משטרתיות על מתפרות בהן מועסקים עובדים סינים, אשר הבליטו את העובדה כי במקומות רבים כוח העבודה מבוסס על פועלים סינים, חלקם מהגרים לא חוקיים, המשתכרים שכר דל.
אתרים בעיר

בפראטו מוזיאונים רבים ומוקדי תרבות אחרים, בהם פרסקאות נודעים שצייר פיליפו ליפי על קירות קתדרלת סנטו סטפנו ואשר שוקמו לאחרונה. על הקיר החיצוני של הקתדרלה, באחת מפינותיה, נמצא דוכן לדרשות אשר נבנה על ידי דונטלו ומיקלוצו. תיאטרון מטסטסיו (Teatro Metastasio), אשר נבנה בשנים 1829–1830, משמש כבמה מרכזית בעיר להצגות אופרה והפקות תיאטרון אחרות.
ארמון פרטוריו (Palazzo Pretorio), הבנוי לבנים אדומות, נבנה במאה ה-13. בשלהי התקופה הגותית נתווספה לו בנייה נוספת בלבנים לבנות. במאה ה-16 נוסף לארמון גרם מדרגות חיצוני ושעון. ארמון דטיני (Palazzo Datini) אף הוא אתר בולט בעיר. הארמון נבנה בשנת 1383 בידי הסוחר פרנצ'סקו דטיני. בארמון עיטורים שנוספו על ידי אמנים נודעים דוגמת אניולו גאדי וניקולו ג'ריני. בשנת 1409 ישבו בו האנטי-אפיפיור אלכסנדר החמישי ולואי השני, מלך נאפולי. בארמון דליי אלברטי (Palazzo degli Alberti) פועלת גלריית אמנות ובה עבודות של פיליפו ליפי (המדונה מפראטו), ג'ובאני בליני (הצלוב ובית קברות יהודי), וקאראווג'ו (המְלכה בקוצים).
טירת קסטלו דל'ימפרטורה (Castello dell'Imperatore) היא הטירה הצפונית ביותר שנבנתה באיטליה בידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אתר מרכזי נוסף הוא המרכז לאמנות בת-זמננו על שם לואיג'י פצ'י, בה פועל מוזיאון ומרכז חינוכי המוקדש לאמנות בת-זמננו.
בבזיליקה סאן ויצ'נצה ניתן לראשות שרידים של קתרינה דה ריצ'י שפעלה בעיר.
ארמון פרטוריו בפראטו
פגז

כדורי טנק מודרניים, תוצרת תע"ש, שבקצותיהם פגזים. מימין לשמאל: מטען חלול (HEAT), מטען רסס ושני חודרנים קינטיים
ערימת כדורי תותח במאגר תחמושת ליד ריצ'מונד, וירג'יניה, 1865
פגז נורה מתותח מתנייע M-109 של צה"ל
פגז הוא קליע הנורה מתותח, כאשר הגדרת "תותח" היא כלי ירייה חם בעל קליבר מ-20 מ"מ ומעלה. לעיתים הפגז נושא מטען כלשהו, כגון חומר נפץ או חומר יוצר עשן, ולעיתים הפגז עשוי מקשה אחת, כגון פגז חודר שריון או כדור תותח.
הפגז עשוי להיות מאוחסן בנפרד מחומר הנפץ ההודף (חנ"ה) שלו, כמו פגזי ארטילריה, או מאוחסן במבנה "כדור" שהוא תצורת חימוש שבה הקליע מחובר בקצה תרמיל גלילי (העשוי מתכת או חומר מתכלה), המכיל את חומר הנפץ ההודף (לרוב אבק שרפה) ופיקה הדרושה להצתתו, כמו כדורי טנקים.
פגזי 155 מ"מ. בקצה העליון של הפגז מותקן המרעום (באפור) ובתחתית הפגז ניתן לראות את טבעת הנחושת (ראה להלן)
בפגזים מודרניים בקליבר גדול (הכוונה בעיקר לפגזי ארטילריה ולפגזי טנק), קוטרו של הפגז קטן במעט מקוטרו של קנה התותח היורה אותו, כדי להקל את טעינתו לתוך בית הבליעה של התותח. את בסיסם של פגזים אלו מקיפה טבעת של מתכת רכה (לרוב נחושת) שקוטרה גדול אך במעט מקוטרו של הקנה. בזמן הירי, הודפים גזי הבעירה של חומר הנפץ ההודף את הפגז אל תוך הקנה וטבעת הנחושת נדחסת לתוך הקנה (ולתוך החירוק שבקנה, אם קיים) ומהווה אטימה בין גוף הפגז והקנה המקיף אותו. אטימה זו מסייעת בניצול מרבי של גזי הבעירה כדי להאיץ את הפגז במורד הקנה ואם הקנה מחורק גם לסחרור הפגז סביב ציר האורך שלו, כדי לשפר את יציבותו במהלך המעוף.
פגזים מודרניים בקוטר קטן יותר (כמו גם רוב קליעי רובה ואקדח) עטופים במעטפת נחושת מלאה. מעטפת זו נועדה למלא תפקיד דומה לטבעת הנחושת הקיימת בפגזים הגדולים יותר.
מהמילה פגז נגזר המונח הפגזה. מובנו: ירי רצוף של פגזים רבים אל מטרה מסוימת או תקיפת מטרה באש ארטילרית. את המונח חידש, על פי הכתוב במילונו, המתרגם ראובן אלקלעי.
סוגי פגזים

בימים עברו צורת הפגזים הייתה כדורית. הסיבה לכך נבעה מהצורך לטעון את התותחים ששימשו אז מקצה הלוע. 
לעומת זאת, עיצוב הפגז המודרני הוא גלילי באופיו ולא כדורי והוא משלב עקרונות אווירודינמיים שנועדו לשפר את דיוק הפגיעה שלו ואת טווח הירי, כמו-גם שיקולים פונקציונליים כגון הפעלה יעילה של המטען שבתוך הפגז (אם קיים).
צורת מעטפת הפגז, כמו-גם הרכבה, מושפע רבות מהתפקיד שיועד לפגז ולדרך פעולתו. ככלל, ניתן לומר כי מעטפת הפגז סימטרית סביב ציר האורך שלו ובנויה כך שתוכל לעמוד בלחצים האדירים ובטמפרטורות הגבוהות, הנוצרים בקנה בזמן הירי. בכמה סוגים של פגזים מוטמעת סביב בסיס הפגז טבעת העשויה ממתכת רכה (לרוב, נחושת) שתפקידה להידחס בזמן הירי אל תוך הסלילים החרוקים בקנה (כאשר ישנם כאלה. בתותחים "חלקי קדח" אין חירוק של סלילים, כפי שאפשר להבין משמם) ובכך להשיג אטימה טובה יותר של הפגז בתוך הקנה (וכתוצאה מכך - ניצול טוב יותר של הגזים ההודפים ומהירות לוע גבוהה יותר) כמו-גם לגרום לפגז להסתחרר סביב ציר האורך שלו כתוצאה מהסלילים המחורקים (ובכך להשיג מעוף יציב יותר ודיוק טוב יותר בפגיעה).
כאמור, ישנם פגזים המובנים כתחמושת אחודה יחד עם תרמיל המכיל את חומר הנפץ הודף ולעומתם ישנם פגזים המאוחסנים בנפרד מחומר הנפץ ההודף, המגיע במספר מטענים. בסוג הראשון, לפני הירי מוכנס הכדור כולו לבית הבליעה של התותח והסדן נסגר ונועל אותו בפנים. בסוג השני, לפני הירי מוכנס הפגז לקצה בית הבליעה ואחריו מוחדרים מספר מטענים הודפים, לפי טווח הירי הנדרש, והסדן ננעל אחריהם.
ככלל, ניתן לומר שהפגזים על סוגיהם השונים מתוכננים על-פי עקרונות אווירודינמיים כדי להשיג דיוק וטווח טובים יותר. אולם, מספר סוגי פגזים, כמו פגזי מטען חלול שייעודם הוא פגיעה בשריון, מעוצבים על פי דרישות תפקודיות המקנות להם צורה שאיננה הצורה האווירודינמית המיטבית.
סוגי פגזים > נפיץ

הסוג הנפוץ ביותר של פגזים. פגזים נפיצים מורכבים ממעטה פלדה המכיל חומר נפץ מרסק ומרעום. כאשר המרעום מפעיל את חומר הנפץ שבפגז, מתפוצץ מעטה הפלדה ומתפזר לרסיסים חדים ולוהטים הנעים במהירות גבוהה. מרבית הנזק נוצר עקב פגיעתם של הרסיסים ומיעוטו נגרם מגלי ההדף של הפיצוץ. קביעת הפעלת המרעום יכולה להשתנות על פי הנסיבות כך שהפגז יתפוצץ עם פגיעתו בקרקע, בגובה נמוך מעל הקרקע (ליצירת מעטפת פגיעת רסיסים רחבה יותר) או לאחר שהפגז חדר את הקרקע (ליצירת אפקט הדף הרסני יותר לעמדות מחופרות או להקטנת מעטפת פיזור הרסיסים).
סוגי פגזים > חודר שריון

הצורך בתחמושת חודרת שריון התעורר עוד לפני הופעת הטנק, עקב הצורך לפגוע בכלי רכב משוריינים ובביצורי בטון ופלדה. להשמדת מטרות אלו השתמשו בתחמושת ארטילרית חודרת שריון שהפגז שלה היה מורכב מפלדה מוקשית בעלת חוד קהה ומעוגל.
פגזים חודרי שריון (ח"ש) מבוססים על ליבה דחוסה של חומר הנעה במהירות גבוהה. כושר חדירת השריון שלהם מבוסס על אנרגיה קינטית המוקנית לפגז על ידי מהירותו ומשקלו. גורמים נוספים המשפיעים על כושר החדירה של הפגז הם הצורה הגאומטרית, קשיות המתכת וזווית הפגיעה. עם הפגיעה בשריון, התנע הגדול של הפגז מתרכז בנקודת הפגיעה וחודר את השריון.
על מנת שפגזי ח"ש יעמדו בעוצמת הפגיעה בשריון, נבנה חלקם הקדמי מחומר רך יחסית הסופג את עוצמת הפגיעה הראשונית מבלי שליבת הפגז תתרסק. בנוסף, מעוצב החלק הקדמי של הפגז להשגת יעילות אווירודינמית; בקצה הפגז קיימת כיפה בליסטית מחודדת עשויה פח פלדה שתפקידה להקנות לפגז צורה אווירודינמית בעת המעוף והיא מתפוררת בעת הפגיעה. לעיתים מכילה הליבה מעט חומר נפץ מרסק או חומר מצית לשם הגברת יעילות הפגיעה במטרה.
במרץ 1944 נכנס לשימוש פיתוחו של הצבא הבריטי: פגזי ח"ש מצוידים במנעלים. כדי להגביר את יכולת החדירה של פגזי הח"ש הועלתה מהירות הלוע שלהם, בהתאם הועלתה קשיחות ליבות הפגזים שנבנו מחומרים דוגמת טונגסטן, אלא שמשקלו הרב של הטונגסטן לא איפשר פיתוח פגזים בקליבר מלא שכן הם היו כבדים מדי. את הבעיה פתר פיתוח המנעלים שאפשרו ירי של פגזים צרי היקף מתותחים בעלי קוטר גדול. מנעלים עוטפים את ליבת הפגז ומשלימים את קוטרה לזה של התותח, עם היציאה מהתותח מתנתקים המנעלים הודות לגרר המוגבר שלהם וסחרור הפגז (אם הוא נורה מקנה מחורק) והפגז ממשיך במסלולו אל המטרה.
מבנה צר וארוך של פגז ח"ש מעלה את יכולת החדירה שלו, אלא שפגז לו יחס אורך לקוטר הגדול מעשר (ואף יחס קטן יותר בחומרים דחוסים) חסר יציבות במהלך מעופו. לשם כך נוספים בחלקם האחורי של פגזי ח"ש-מנעל סנפירים מייצבים המקנים לו צורה של חץ. סנפירים מייצבים נפוצים בפגזים חודרי שריון מודרניים שליבתם בנויה מסגסוגות טונגסטן או סגסוגות אורניום מדולדל.