בן-ציון מוסינזון
המחלוקת סביב הוראת התנ"ך

כאשר הקים ד"ר יהודה לייב מטמון-כהן את הגימנסיה העברית תכנן לשלב בה תלמידים מכל זרמי היהדות, ולכן הזמין הורים דתיים (כולל חרדים) מחוץ-לארץ לשלוח את בניהם ללימודי תנ"ך מלאים וליקוטי תלמוד, והבטיח כי הנערים יתפללו בו בכל יום. על סמך הבטחות אלו היו הורים דתיים, ובהם רבנים, ששלחו את ילדיהם ללמוד בגימנסיה.
כאשר הגיע בן ציון ללמד בגימנסיה היה חדשן בגישתו להוראת התנ"ך; במקום להתמקד בחוקי התורה, לימד את הנביאים, ועל מנת שהילדים יבינו את הטקסטים – פישט אותם. בנוסף, שילב בהוראת התנ"ך את ממצאי הארכאולוגיה ואף מסקנות מביקורת המקרא.
בשנת 1910 פרסם מוסינזון בכתב העת "החינוך" מאמר בשם התנ"כ בבית הספר, ובו דן בהצעתו לשנות את מבנה תוכנית הלימודים כך שהתלמידים ירצו ללמוד תנ"ך, במאמר, שעורר הדים ופולמוס, ביטא מוסינזון אכזבה משיטות ההוראה שממשיכות את הדרך הנהוגה ב"חדר", ויוצרות אצל התלמידים ”רושם של איזה דבר בטלני. [...] מה יש לנו בלעדי ספר התנ"ך, מה יכולנו אנחנו להניח ביסוד החינוך הלאומי? הן לא את הספרות המאוחרת, ילידת הגלות, אכולת השלילה וחסרת הבסיס הבריא!”
לדעתו, הבעיה הקיימת בהוראת התנ"ך: ”זהו סוד אובדן כוחו של התנ"ך לפעול על לב הצעירים, כמו שפעל עד עתה: לא הוא נשתנה, אלא החיים נשתנו, ובית הספר, שבא במקום החדר, לא מצא עוד את הצורה הנאותה להביא את התנ"ך אל לב חניכיו, כמו שעשה זאת החדר.”
הציב את השאלה המרכזית:
אחת השאלות היותר קשות והיותר סבוכות של החינוך העברי היא, בלי ספק, שאלת לימוד התנ"ך בבית הספר. מצד אחד מתבררת יותר ויותר הנחיצות להביא את "ספר הספרים" לתוך בית הספר לא רק בתור ספר-עזר ללימוד הלשון, הדת או דברי הימים, כי אם להניחו בייסוד החינוך של הדור הצעיר; ומהצד השני מתפתחת ההכרה, כי כמו שהוא אין הספר הזה יכול להינתן בידי ילדים, לא לפי צורתו ולא לפי תוכנו. [...]
כדי לגשת אל בירור שאלה זו נחוץ להגדיר מראש את מהות התנ"ך ואת המטרה, שאליה שואפים אנחנו, בהביאנו אתו לתוך בית הספר; צריך, מלבד זאת, לראות עד כמה בכלל מסוגל ספר זה לשמש בתור ספר-לימוד, ורק אז נוכל לדון על האופן והשיטה, שעל פיהם אפשר ללמדהו את הילדים.
בהמשך הציע פתרון: לימוד התנ"ך בדרך ביקורתית, תוך שימת דגש על תיאורי הטבע והנוף של ארץ ישראל – ”הוא יהיה לעמוד משען חדש בתוך ההתמוטטות הכללית של מוסדות חיינו; יונח הוא [התנ"ך] ביסוד חינוך ילדינו, ואז לא יפנו צעירינו עורף לעמם, ודור חדש יקום, דור בריא וחזק, דור שואף לתחייה, דור אוהב עמו וארצו – דור עברי.”
כשירד לפרטים, הציע הצעות שזעזעו אישים מרכזיים בעולם היהודי, חרדים ושאינם חרדים כאחד, מהצעותיו:
להדגיש סיפורים המחזקים את הקשר לארץ.
ללמד על פי התפתחות החשיבה – מהאליליות לאמונה באל אחד, ולא על פי סדר הספרים והפרקים.
להתייחס אל הנביאים לא רק כאנשי האלוהים, כי אם גם כאל לוחמים בענייני חברה, וכן להתייחס לצורת כתיבת הטקסטים.
מאחר שהכתובים הועתקו פעמים רבות, חלו בהם טעויות סופר, ולכן הציע ללמד על פי הבנת הטקסט ולא על פי המלל כלשונו.
המאמר פתח "מלחמה", הופצו כרוזים המזהירים מפני אלו ”הרוצים לנטוע בליבות הילדים כפירה לכל קדשי ישראל כי משה רבנו לא היה ולא נברא, יציאת מצרים לא היה ולא נברא, כך דורש ומחנך מוסינזון וחבריו וכן יגררו אחריהם כל המתחברים עימהם.”
מנגד, ענו תומכיו של מוסינזון:
אנחנו מורי ישראל בא"י [...] עומדים על המשמר ועמלים [...] בכל כוחנו להפשיט את הקדושה מעל ספרי הביבליאה שלנו, שלא תהא זו מעוטפה בעיני תלמידנו באיזה מעטה קדש אלא יהא דינה כספרות של חול ממש בכל פרטיה, ישעיהו שלנו, למשל, אינו לובש אצלנו צורה של אחד הנביאים הקדושים אלא של סופר גדול, מעין שקספיר שלהם.
למחלוקת בנושא הוראות התנ"ך היו הדים גם בקונגרס הציוני העשירי, כאשר ראשי "המזרחי" מחו בו כנגד רוח הכפירה הנושבת מהגימנסיה. עיקר טענתם הופנתה כנגד הוראת ביקורת המקרא באומרם שביקורת מקרא ניתן ללמוד בכל מקום, ואילו בגימנסיה יש ללמד את התנ"ך ככתבו, ועל פי רוח היהדות המסורתית. ברם אנשי המזרחי נחלו כישלון, והמוסדות הציוניים תמכו בדרך ההוראה של מוסינזון. על כן פרשו חלק מאנשי המזרחי מהתנועה הציונית, והיו הגורם שדחף להקמת "אגודת ישראל".