stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלון מזרחי
קריירה כמאמן

לאחר פרישתו, החל מזרחי לאמן ולשחק בליגה הישראלית בכדורגל חופים. בעונת 2008/2009 חתם מזרחי בהפועל יהוד מליגה ג' והוא שימש כמאמנה עד לחודש מרץ של 2009‏.
בעונת 2009/2010 עבד אלון מזרחי עם שלומי ארבייטמן על שיפור ההתמצאות ברחבה ויכולת הסיום מול השער. באותה עונה כבש ארבייטמן 28 שערים במדי מכבי חיפה ובכך השווה את שיאו של מזרחי מעונת 1993/1994.
במאי 2010 מונה מזרחי למאמן החלוצים של מכבי פתח תקווה. במסגרת תפקידו עבד בעיקר עם הנוער, אך לעיתים גם עם חלוצי הקבוצה הבוגרת.
בפברואר 2011 מונה מזרחי למאמן החלוצים של קבוצת הפועל רמת השרון. במסגרת תפקידו עבד בעיקר עם הנוער, אך לעיתים גם עם חלוצי הקבוצה הבוגרת.
בנובמבר 2012 מונה מזרחי למנג'ר הפועל כפר סבא, ובדרך לאחר החלפת המאמן, גם אימן זמנית את הקבוצה הבוגרת, אך כעבור פחות מחודשיים עזב את תפקידו בשל קשיים בהעברת הבעלות בקבוצה.
בינואר 2013 מונה מזרחי למאמן הפועל פתח תקווה. מזרחי לא הצליח להוביל את הקבוצה בחזרה לליגת העל, ובתום העונה סיים את תפקידו.
ב-12 בדצמבר 2016 מונה לנציג הבעלים של בני יהודה, ברק אברמוב. מזרחי סיים את תפקידו לקראת סוף העונה.
קריירה טלוויזיונית

בשנת 2006 הנחה מזרחי תוכנית אירוח בטלוויזיה בשם "בסלון עם האווירון" בערוץ אגו ושיחק בטלנובלה "האלופה" בתור מאמן קבוצת הכדורגל הכוח ירושלים.
מזרחי שימש פרשן כדורגל בערוץ הספורט ובהמשך עבר ל-ONE שם הוא כותב טורי דעה באתר וחבר בצוות התוכנית "המנהלת" המשודרת בערוץ ONE.
בנובמבר 2018 השתתף בפרסומת לבזק, לצידם של גידי גוב ועומר אדם.
חיים אישיים

מזרחי למד בבית הספר היסודי משה הס בתל אביב, בחטיבת הביניים יוסף קלמן ברמת השרון ובתיכון עירוני י"א בתל אביב.
ב-1992 התחתן מזרחי עם ורד. הם התגוררו ברמת השרון ולהם שלושה ילדים. ב-2020 התגרש הזוג. בתם האמצעית, סאן, היא דוגמנית בינלאומית.
ב-22 בספטמבר 2008 מזרחי הצטרף למפלגת צדק חברתי ושובץ במקום החמישי ברשימת המפלגה למועצת עיריית תל אביב-יפו.
באפריל 2013 הגיש לבית המשפט בקשה להכריז עליו כפושט רגל.
תארים

אליפות: 1989/1990
גביע הטוטו: 1991/1992, 1996/1997
אליפות: 1993/1994
גביע המדינה: 1997/1998
גביע הטוטו: 1993/1994
מלך השערים של ליגת העל בכל הזמנים – 206 שערים
מלך השערים של הליגה הלאומית (4): 1991/1992, 1992/1993, 1993/1994, 1997/1998
מלך השערים בגביע אירופה למחזיקות גביע (2): 1993/1994, 1998/1999
חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי: 2009
הערות שוליים

↑  זכיית בית"ר ירושלים בגביע השלום ברומא
↑  אורן קורנפלד‏, הפועל יהוד מתנדנדת, אלון מזרחי עזב, באתר וואלה, 23 במרץ 2009
↑  יונתן הללי, "המטרה היא לבנות מחדש את המותג שלומי ארבייטמן", באתר nrg‏, 29 בספטמבר 2009
↑  אלמוג שריד, חידוש במכבי פתח תקווה: אלון מזרחי מונה למאמן חלוצים, באתר nrg‏, 26 במאי 2010
↑  אלמוג שריד, אלון מזרחי נחת בעירוני רמה"ש, באתר nrg‏, 16 בפברואר 2011
↑  זיו אברג'יל, ‏פרסום ראשון: אלון מזרחי מונה למנג'ר הפועל כפ"ס, באתר ערוץ הספורט, 6 בנובמבר 2012
↑  זיו אברג'יל, ‏אלון מזרחי חתם כמאמן הפועל פתח תקווה, באתר ערוץ הספורט, 21 בינואר 2013
↑  זאב גולדשמיט, הפועל פ"ת: אלון מזרחי יעזוב, ניסן יחזקאל יחליפו, באתר ynet, 1 במאי 2013
↑  רועי זריהן, ‏שוב בבית: מזרחי יצטרף להנהלת בני יהודה, באתר ערוץ הספורט, 12 בדצמבר 2016
↑  איתי יעקב, סאן מזרחי, בתם של ורד ואלון מזרחי, ממריאה באופנה: "לא גידלו אותי לדוגמנות מגיל צעיר", באתר ynet, 21 בפברואר 2022
↑  אלון מזרחי הכריז כי פשט רגל, חייב 1.1 מיליון ש"ח, באתר ONE‏, 18 באפריל 2013
↑  Cup Winners Cup Topscorers באתר rsssf
קרב אמאוס

קרב אמאוס הוא הקרב השלישי בסדרת הקרבות בין החשמונאים לממלכה הסלאוקית במסגרת מרד החשמונאים שהתרחש בסתיו של שנת 165 לפנה"ס ליד אמאוס. לאחר שתי מפלות של הצבא הסלאוקי, יצאו תלמי, ניקנור בן פטרוקלוס וגורגיאס, בראש צבא גדול וכוח עזר רב למבצע לדיכוי המרד, נגד יהודה ואנשיו. קרב אסטרטגי מזהיר זה גילה כישורים צבאיים מעולים אצל החשמונאים, והסתיים בניצחון מובהק של יהודה המקבי ואנשיו, שנשק ושלל רב נפל בחלקם.
רקע

המרד ביהודה התחזק בשנתיים שחלפו מאז פריצתו, וניצחונות קודמים על חילות סלאוקיים סדירים הגבירו את יוקרתו של יהודה המכבי, חיזקו את מורל המורדים, וסיכנו את האחיזה המלכותית בירושלים. גם פיליפוס הפריגי, מושלה של ירושלים, לחץ על שיגורו של כוח צבאי גדול.
אך הייתה זו תקופה קשה לסלאוקים. תנאי השלום הקשים של חוזה אפאמיאה והלחץ הדיפלומטי המתמיד של הרומאים שבא לידי ביטוי בשליחת משלחות רמות דרג ובעידוד גורמים, העוינים לשלטון הסלאוקי, בתוך האימפריה הסלאוקית גרמו לאי שקט הולך וגובר בתוך גבולות האימפריה. התמרדותו של ארטאכסיאס, מושל ארמניה, איימה על לב הממלכה הסלאוקית, שלבה שכן באזור המחולק כיום בין סוריה, דרום טורקיה וצפון מערב עיראק. סמיכות המרידה למרכזי השלטון והאיום הגלום בהתנתקות מחוז חשוב ומרכזי כל כך לשלטון, חייב את השלטון להגיב בעוצמה רבה לאיום.
אנטיוכוס הרביעי ערך מסדר צבאי גדול בדפנה ויצא עם צבא השדה של ממלכתו לדיכוי המרידה. מטרה נוספת שהציב לו אנטיוכוס הייתה גביית המס מהפרובינציות המזרחיות. העובדה שהיה צריך לאסוף צבא בן עשרות אלפי חיילים רק כדי לגבות את המס מצביעה על החלשות מנגנון השלטון הסלאוקי.
הערכת המקורות

קרב אמאוס מתואר הן בספר מקבים א והן בספר מקבים ב. ספר מקבים א מוסר שמות מקומות ותיאור טופוגרפי של המחנות הראשיים של שני הצדדים, של צירי התנועה ומקומות החנייה של כוחות המשימה המיוחדים, של זירת הקרב ושל כיווני הנסיגה והמרדף. מתוארים בו מהלכים מורכבים (כולל כאלה שקדמו לקרב עצמו), תכסיסים ותמרונים. ספר מקבים ב, לעומת זאת, אינו מזכיר את מקום הקרב ואף לא את השם "אמאוס", ומסתפק בתיאור סכמטי של שני הצבאות. לדברי ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא, בניגוד לתיאור בספר מקבים ב, הגרסה של מקבים א כוללת מידע מורכב, "היא ריאלית ומעוגנת היטב במציאות הטופוגרפית והצבאית" ולכן יש לתת לה עדיפות.
פיקוד

קיימת סתירה מסוימת בין מקבים א' ומקבים ב' מי בדיוק שלח את הצבא, המשנה למלך ליסיאס או דרג נמוך יותר, מושל קוילה סוריה, תלמי בן דורומנס, שהיה ידוע בתמיכתו הרבה במתיוונים הקיצוניים ביותר. כך או כך, ברור שניקנור, אציל רם דרג ("מהרעים הראשונים") שעל פי מקבים ב', היה שמו המלא ניקנור בן פטרוקלוס, "אחד מן הרעים הראשונים", נתמנה למפקד הצבא, ולעזרתו הוצב גנרל מנוסה בשם גורגריאס, שהתמנה ברבות הימים לאחר טיהור בית המקדש לסטרטגוס של מחוז אדומיאה - הר חברון. להשערתו של בר כוכבא, ניקנור כיהן כמושל של אחד מהמרידרכיות החשובות באזור.
הצבאות הלוחמים > הצבא הסלווקי

לפי ספר מקבים א' גודל הצבא הסלאוקי היה 40 אלף איש ו-7 אלפים פרשים, ולפי מקבים ב' נזכרים 20 אלף חיילים. המסע המזרחי של המלך הותיר במערב האימפריה רק כוחות מצומצמים. לכן, על פי בר-כוכבא הצליחו השלטונות לגייס צבא לא גדול שלא עלה על 10,000 חיילים לדיכוי המרד. לצבא הסורי הצטרפו מיליציות מקרב המתיוונים ותומכי הסלאוקים מקרב תושבי אדום ופלשת, שכוחם הצבאי היה דל ואיכותם לא גבוהה במיוחד, אך מספרם הכפיל את גודל הכוח הסלאוקי, כך שמספרם הכולל הגיע לשתי רבבות. הרכב הצבא הסלאוקי איננו מפורט בספר מקבים א', ואילו ספר מקבים ב' מדגיש את הגיוון הלאומי של החיילים הסלאוקים, דבר שמהווה נקודת חולשה של הצבא הסלאוקי. ברוך קנאל מעריך כי רק "החיל שתחת פיקודו של גורגיאס היה חיל מקצועי, ואילו שאר הצבא - היו חיל המילואים שגויס מערי החוף יחד עם השירותים". ומוסיף כי "נספחו סוחרי עבדים שבאו לקנות את השבויים - כי בניצחון הקל על היהודים לא הטילו ספק".
הצבאות הלוחמים > הצבא היהודי

על פי ספר מקבים ב, חילק יהודה המקבי את צבאו לארבעה גדודים. הוא עצמו פיקד על הגדוד הראשון ואת שלושת אחיו העמיד בראש שלושת הגדודים האחרים, שכל אחד מהם מנה 1,500 חיילים. כלומר, צבאו מנה לפחות 6,000 חיילים. בספר מקבים א' מסופר שיהודה בחר במצפה 3,000 חיילים איכותיים מכלל חייליו, לצורך מבצע הפשיטה הקשה שדרש יכולות מקצועיות גבוהות.
ההכנות לקרב

גם הפעם ירד הצבא הסלאוקי לאורך השפלה והגיע ליהודה מן המערב. הצבא היווני הקים מחנה מבוצר בתוך עמק איילון, לא רחוק מאמאוס, שנמצאה במקום טקטי נוח ששומר על המבואות להרי יהודה, ושעל שמה קיבל הקרב את שמו (בסמוך למחלף לטרון). אמאוס שוכנת על פרשת דרכים וניתן לעלות ממנה לכיוון ירושלים בדרכים אחדות. דרכים אלה אל לב ארץ יהודה הן קשות ומבותרות ואף מסוכנות יותר, מזו שעברה דרך בית חורון שבה הובס הצבא הסלאוקי בקרב הקודם, אך גם דרכים אלה שימשו בעת העתיקה את הצבאות הפולשים. עם זאת, דרכים נוחות מחברות את אמאוס לשפלה וגם האוכלוסייה במקום הייתה ידידותית ליוונים. ייתכן שלבחירת מיקום המחנה בצומת של דרכים אחדות היו כמה שיקולים. ייתכן שביקשו לטהר את הדרכים בזו אחר זו, או אף לפצל את כוחם כדי לכסות שטח רב יותר.
צבאו של יהודה המכבי התרכז במצפה. המורדים קיימו עצרת תפילה המונית. כמו כן, צמו במשך יממה וערכו טקסים דתיים שונים שבוצעו במתכונת דומה לטקסים המוזכרים בספרי הנביאים. הפעולות שננקטו להפעלת האלוהות לקראת קרב אמאוס: צום, צעקה, תקיעה בחצוצרות, חגירת שק ואפר, פרישת ספרי התורה, נשיאת בגדי כהונה, ביכורים, מעשרות, מינוי מפקדים, שילוח היראים ועוד.
שדה הקרב

אזור אמאוס שומר על עורקי התחבורה אל ההרים, ומבחינה לוגיסטית מיקומו אידיאלי שכן קל לקבל למקום אספקה מהעמק. על פי קנאל המחנה הסלאוקי שהיה מבוצר היטב חנה כנראה ממערב לכפר, מקום המשופע במים, והיה מוגן נגד התקפת פתע מצד עמק איילון על ידי הואדי הקטן, ואדי שלמאן, העובר לידו. אך לעומת זאת היה חשוף להתקפה מכיוון ההרים, דבר שהוא לא צפה שיעשה.
יהודה לעומת זאת היה בהרי ירושלים, באזור שהכיר היטב, וקשה לצפות עליו, כך שגורם ההפתעה נשמר בידיו. מרגליו של יהודה שצפו בקלות מפסגות ההרים, יכלו לראות את ההיערכות של הכוח הסלאוקי שבעמק, ומועד צאתם של לוחמיו לתקיפת הפתע שלהם בהרים ולדווח במהירות ליהודה על כך. בחסות החשיכה היה יהודה מסוגל להתגנב ולהתמקם בסמוך למחנה, ואז לתקוף אותו עם עלות השחר.
מהלך הקרב

הפיקוד הסלאוקי ידע שצבא המורדים מתרכז באזור מצפה. לא ברור אם המודיעין הסלאוקי גילה את המצאות המורדים באזור או שהידיעה על מיקומם הודלפה במכוון על ידי המורדים. גורגיאס לקח את היחידות המובחרות של צבאו, שכללו גם חלק מהפרשים, ויצא איתן למסע לילי לכיוון מצפה בליווי סיירים מקומיים מהחקרא, כדי להפתיע את המורדים. מספר החיילים שיצאו עם גורגיאס על פי מקבים א' מסתכם ב-5,000 רגליים ואלף פרשים, מספר מאוד גדול למסע לילי קשה וארוך טווח, שבו גורם ההפתעה צריך להישמר. לדעת בצלאל בר כוכבא מספר החיילים היה מצומצם יותר.
הפיצול של הכח הסלאוקי נודע למורדים, שעקבו בדריכות אחר הנעשה במחנה הסלאוקי. יהודה המכבי ניצל את יציאתו של חלק גדול מהכוח האיכותי של הצבא הסלאוקי, ויצא עם שלשת אלפים מחייליו המובחרים לתקוף את המחנה הסלאוקי, כאשר הם צועדים דרך ההרים ממזרח למערב.
יהודה שהתקרב למחנה הסלאוקי במשך שעות הלילה המאוחרות, התארגן עם אנשיו מדרום לאמאוס, כדי לפתוח במתקפה עם שחר.
עם שחר יהודה התקדם צפונה מספר קילומטרים ופרץ לכיוון המחנה הסלאוקי תוך ניצול השאננות של הכוחות. פטרולים סלאוקים רכובים שגילו את המורדים הזעיקו כוחות משמר שהיו בנמצא, שהחלו לצאת מהמחנה לגבעות כדי להדוף את ההתקפה, אך גורם ההפתעה סייע למורדים ובקרב שהתפתח במקום, הובסו הכוחות הסלאוקים ונסוגו מהגבעות למישור. המורדים דלקו אחר הנסים ונכנסו אחריהם לתוך המחנה. בקרב שהתפתח במקום הביסו המורדים לחלוטין את הכוחות הסלאוקים, שלא היו מאורגנים כיאות. הסלאוקים נסו מרחק של כ-7 ק"מ עד המבצר הקרוב ששכן בגזר. אחרים ברחו לכיוון הערים ההלניסטיות יבנה ואשדוד. כאשר כוחותיו של יהודה רודפים אחריהם. על פי מקבים א' נפלו מהכוחות הסלאוקים כ-3,000 לוחמים.
בינתיים, גורגיאס, שלא איתר את המורדים במקום שבו היו אמורים להיות, חזר עם אנשיו לאמאוס. המורדים שהוכיחו כושר פיקוד וציות מעולים, נמנעו על פי פקודת יהודה מביזת המחנה הסלאוקי והתייצבו נגד האיום החדש. בראותם את מחנם בוער ומעלה עשן ואת המורדים עומדים הכן בכוננות קרבית לעומתם במישור, נשברה רוחם של החיילים הסלאוקים, והם נסו משדה הקרב ללא מאבק. מפלתו של גורגיאס נודעה לליסיאס שנתקף כעס ודאגה לנוכח ההפסד משום שציפיותיו נכזבו ופקודת המלך לא התבצעה כראוי.
על פי בר כוכבא, בקרב זה גילה צבא יהודה יכולת מודיעין גבוהה, שליטה טובה של מערכת הפיקוד בחיילים, רמת משמעת גבוהה, יכולת ניווט מעולה של הפיקוד הבכיר והזוטר, כושר גופני מעולה של כל החיילים, ניידות רבה ומהירות תנועה.
תוצאות הקרב

על פי ברוך קנאל תוצאות הקרב היו הצטיידות בציוד ונשק שהספיקו לכל לוחמיו, כל העם המסוגלים לשאת נשק, מלבד המתיוונים בירושלים, עמדו עתה לפקודת יהודה, ניתוק כל הדרכים לבירה, והשלמת המצור על החקרא אף מכיוון דרום. ולבסוף, העלאת קרנו של יהודה המכבי לאחר ניצחונותיו כנגד ניקנור וגורגיאס, כך שהעם עמד מאחורי יהודה, והייתה לו נכונות להקריב קורבנות למען המאבק.
על פי פרופ' הר לקרב הזה היו תוצאות פוליטיות חשובות. מערכת אמאוס ותוצאותיה על האוכלוסייה היהודית הבהירה לשליטים הסלאוקים כי גזירות הדת של אנטיוכוס היו שגיאה מדינית קשה, שקוממו כנגדם כמעט את כל תושבי יהודה, דבר שהשלטון לא ציפה לו. ולכן יש מקום להשערה של החוקרים כי איגרתו של אנטיוכוס אפיפנס לגרוסיה של היהודים (מקבים ב יא כז-לג), נשלחה בעקבות קרב זה. באיגרת זו המלך הבטיח חנינה מליאה, למי שיחזור בו מהמרד, הרשאה לאיכרים לחזור למקומותיהם, ביטול כולל של הגזרות הדתיות ונתינת רשות לחזור לדת האבות של היהודים. אך החשמונאים לא יכלו לקבל אותה, כיוון שהפולחן האלילי נותר במקדש, והכהונה הגדולה והשלטון ביהודה הותרו בידי מנלאוס המתיוון, תוך כדי התעלמות מהחשמונאים.
ראו גם

הטקטיקה והאסטרטגיה ההלניסטית
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

ספר מקבים א, ג' 27 – ד' 25
יוספוס, קדמוניות היהודים, י"ב 298–312
ספר מקבים ב, ח' 8–29
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים

מיכאל אבי יונה, הקרבות שבספרי החשמונאים, מסות ומחקרים בידיעת הארץ, תשכ"ד, עמ' 57–68, מובא בספר מדינת החשמונאים, עמ' 187–188
בצלאל בר כוכבא, קרב אמאוס בזירת קרב - קרבות הכרעה בארץ-ישראל, (תשסז), 2007, עמ' 90–96
בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, משרד הביטחון, ירושלים תשמ"ח, עמ' 173–213
פדרציית הכדורגל הגרמנית

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  כדורגל
 תחום השיפוט:  גרמניה 
 השתייכות:  פיפ"א אופ"א
 תאריך ההשתייכות:  1904 (פיפ"א) 1954 (אופ"א)
 מיקום המטה:  פרנקפורט, גרמניה
 יושב ראש:  גרמניה ברנד נויאנדורף
 תאריך ייסוד:  1900
 www.dfb.de
 
פדרציית הכדורגל הגרמנית (בגרמנית: Deutscher Fußball-Bund; ידועה גם כ"DFB") היא הגוף הממונה על ענף הכדורגל בגרמניה. ההתאחדות נוסדה רשמית ב-1900, והייתה לאחד מהגופים המייסדים של התאחדות הכדורגל העולמית פיפ"א ושל התאחדות הכדורגל האירופית אופ"א. ההתאחדות אחראית לכלל מבנה הליגות במדינה, וכן על נבחרת גרמניה בכדורגל ונבחרת גרמניה בכדורגל נשים. מטה ההתאחדות נמצא בעיר פרנקפורט.
החברה הבלעדית בהתאחדות היא ה-DFL (בגרמנית: Deutsche Fußball Liga; ליגת הכדורגל הגרמנית), שהיא האחראית על ניהולה של הבונדסליגה והבונדסליגה השנייה, בנוסף לחמש התאחדויות אזוריות ול-21 התאחדויות מדיניות, אשר אחראיות על ארגונן של הליגות החצי-מקצועניות והחובבניות. ההתאחדויות המדיניות מונות סכום כולל של מעל ל-25 אלף מועדונים ו-6.8 מיליון חברים רשומים, אשר הופכים את ההתאחדות הגרמנית להתאחדות הספורט הגדולה בעולם.
היסטוריה > טרם הקמת ההתאחדות (1875 - 1900)

בשנים הראשונות טרם הקמתה של ההתאחדות, החל מ-1875 ועד לאמצע שנות השמונים של המאה ה-19, החלו משחקי הכדורגל בגרמניה לפי חוקי הרוגבי. בהמשך, החלו לקום במדינה מועדוני ספורט ששיחקו על פי חוקי הכדורגל, אשר החלו להתארגן ברמה האזורית והלאומית.
היסטוריה > השנים הראשונות (1900 - 1933)

ב-28 בינואר 1900 נוסדה בעיר לייפציג פדרציית הכדורגל הגרמנית, במעמד הנציגים מ-86 מועדונים ברחבי המדינה. ההצבעה להקמת ההתאחדות הסתיימה ב-62 קולות בעד לעומת 22 קולות נגד (סך הכול 84 הצבעות). מהחלטותיה הראשונות של ההתאחדות החדשה הייתה איחוד הליגות האזוריות הרבות שפעלו טרם ההקמה לליגה לאומית אחת, ששוחקה לראשונה ב-1903.
בעת הקמתה של פיפ"א בפריז במאי 1904, לא נכחה ההתאחדות הגרמנית בין שבע הנציגות, אך עד ליישומו של תקנון פיפ"א ב-1 בספטמבר, הצטרפה גרמניה באמצעות מברק כמדינה המייסדת השמינית. משחקה הרשמי הראשון של נבחרת גרמניה בכדורגל שוחק ב-5 באפריל 1908, ובו נוצחה גרמניה 3–5 על ידי שווייץ בבזל.
לפני שנת 1914 היה שטחה של הקיסרות הגרמנית גדול יותר משטחה של גרמניה של היום, כאשר חבל אלזס-לורן והשטחים המזרחיים היו לחלק משטח הקיסרות. גבולות ההתאחדויות האזוריות נקבעו על פי קווי הרכבת המתאימים. כמו כן, מועדונים מחבל בוהמיה, שהיה אז לחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, יכולים היו לשחק בליגה הגרמנית שכן מועדונים אלו הוקמו כגרמנים. בשל כך, ניתן היה למצוא מועדון כדורגל גרמני מהעיר פראג שאף סיים במקום השני בעונת הבכורה של הליגה. לעומת זאת, מועדונים מהמיעוט הדני בצפון שלזוויג סירבו להצטרף כחברות בהתאחדות הגרמנית.
תוצאותיה של מלחמת העולם הראשונה ויישומו של חוזה ורסאי אילצו את ההתאחדות הגרמנית להתאים את המבנה שלה למצב החדש. בשל כך, חבל הסאר, העיר החופשית דנציג וחבל הממל נותקו מגרמניה, וכן חלקים מפרוסיה המזרחית נחתכו בשל המסדרון הפולני.
היסטוריה > תקופת גרמניה הנאצית (1933 - 1945)

התפקוד, הניהול והמבנה של ההתאחדות השתנו לחלוטין בימי גרמניה הנאצית. תחת נשיא ההתאחדות פליקס לינמן, פעלה ההתאחדות על פי עקרון ההאחדה. ההתאחדות, שמנתה חברים רבים מכל קצווי המפה הפוליטית, נאלצה להתאים עצמה לחוקים החדשים ולמבנה הגאו שהיה נהוג בתקופה זו. בישיבה כללית שנערכה ב-9 ביולי 1933 בברלין, הודיעה רשמית ההתאחדות על השינויים החדשים.
בהמשך, הנחילה ההתאחדות שינויים על פי הנהוג בגרמניה באותן השנים. בין היתר, הצדעה במועל יד הפכה לחובה, ויהודים ומרקסיסטים הורחקו מפעילות. ההתאחדות דאגה למחוק את הישגיהם של יהודים גרמנים. כך קרה שנמחק שיאו של גוטפריד פוקס, שכבש עשרה שערים בניצחונה של גרמניה 0–16 על רוסיה באולימפיאדת סטוקהולם (1912) שהפכו אותו למלך השערים של הטורניר וקבעו שיא עולמי חדש. ב-1972 ביקש מאמן הנבחרת הגרמנית בעת קביעת השיא, זפ הרברגר, מההתאחדות הגרמנית להזמין את פוקס כאורח כבוד למשחק ידידות מול רוסיה לכבוד 60 שנים להישג שקבע, דחה הוועד המנהל של ההתאחדות את הבקשה על מנת שלא ליצור תקדים מסוכן עם ההכרה בשיא - על אף שפוקס היה כדורגלן הנבחרת היהודי-גרמני ששרד מאותה התקופה.
לאחר הקמת ליגת הרייך הגרמני לפעילות גופנית על ידי השלטן הנאצי, התמנה נשיא ההתאחדות לינמן למנהל מחלקת הכדורגל, אשר לקחה את סמכויות הניהול בעוד ההתאחדות איבדה את רוב תחומי האחריות שלה, עד לפירוקה הרשמי ב-1940. הנבחרת הגרמנית רשמה הצלחה יחסית בטורניר מונדיאל 1934, בו סיימה במקום השלישי, אך שנתיים אחר כך נכשלה בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת ברלין (1936), לאחר שהביסה את לוקסמבורג 9-0 בסיבוב הראשון אך הודחה כבר ברבע הגמר עם הפסד 0–2 לנורווגיה, כאשר אדולף היטלר יושב ביציע. בעקבות הכישלון איבדה ההתאחדות והכדורגל בגרמניה ממעמדו בעיני השלטון. מנהיג הנוער ברייך באלדור פון שיראך והנוער ההיטלראי השתלטו על כל תחום הנוער בכדורגל על חשבון המועדונים בעקבות עסקה עם האנס פון טשאמר אונד אוסטן, שהיה אחראי על כל הספורט בגרמניה מאז 1933. צעד זה השיל עוד יותר מכוחה ומסמכויותיה של התאחדות הכדורגל.
ב-1936 הגישה גרמניה הצעה לאירוח משחקי מונדיאל 1938, אך זכתה להצבעה אחת בלבד והאירוח ניתן לצרפת. בעקבות האנשלוס במרץ 1938, שסיפח את אוסטריה לגרמניה, עברה גם התאחדות הכדורגל האוסטרית לשליטה גרמנית. הרברגר, שהתמנה שנתיים קודם לכן למאמן הנבחרת, קיבל הוראה להשתמש בכדורגלנים אוסטרים כחלק מהסגל הגרמני. נבחרת אוסטריה העפילה לטורניר בצרפת, אך בעקבות האנשלוס לא שלחה נבחרת עצמאית לטורניר, ועקב כך מספר המשתתפות ירד ל-15. גרמניה הודחה בטורניר כבר בסיבוב הראשון, לאחר שוויון 1-1 מול שווייץ שגרר משחק חוזר, בו הפסידה גרמניה 2–4 והודחה. וילהלם הנמן, במקור כדורגלן נבחרת אוסטריה, כבש לזכות הגרמנים באותו המשחק. ההדחה המוקדמת הפכה את הכדורגל בגרמניה לשולי עוד יותר בעיני השלטון הנאצי. גם לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה המשיכה הנבחרת הגרמנית במשחקיה הבינלאומיים, עד לשנת 1942.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה (1945 - 1963)

לאחר תום המלחמה, פירקו בעלות הברית ארגונים גרמנים רבים. תורה של ההתאחדות הגרמנית, שפורקה רשמית כבר ב-1940, הגיע בנובמבר 1945. על אף שלא הייתה קיימת, הוחרמה ההתאחדות הגרמנית מכדורגל בינלאומי על ידי פיפ"א (יחד עם התאחדות הכדורגל היפנית). ההתאחדות האוסטרית לעומתן, הוקמה מחדש ושבה לפעילות עצמאית. הגרמנים עדיין זכו לייצוג בפיפ"א באמצעותו של איבו שריקר, שווייצרי ממוצא גרמני, שהיה המזכיר הכללי של הארגון מ-1932 ועד ל-1950.
בשנת 1948 הגישה שווייץ בקשה רשמית לפיפ"א להסרת החרם מההתאחדות הגרמנית, אך נענתה בסירוב. על אף הסירוב, המשיכו מועדונים שווייצרים לשחק מול מועדונים גרמנים, אך מנהג זה פסק בעקבות מחאה בינלאומית כנגד משחקים אלו. ב-7 במאי 1949, שבועיים טרם היווסדה של גרמניה המערבית ובעקבות פנייתה של התאחדות הכדורגל האנגלית, הסירה פיפ"א את החרם על המשחקים מול מועדונים גרמניים. עם זאת, קיום המשחקים עדיין נותר כפוף להחלטת השלטונות הצבאיים באותה התקופה.
ב-21 בינואר 1950 הוקמה פדרציית הכדורגל הגרמנית מחדש בעיר שטוטגרט. החלוקה למדינות ואזורים כבושים הביאה להקמת ההתאחדות מחדש על ידי ההתאחדויות האזוריות של מערב גרמניה בלבד. ההתאחדויות האזוריות של חבל הסאר ושל השטחים הכבושים על ידי צרפת נותרו מחוץ להתאחדות הגרמנית. בקונגרס פיפ"א שהתקיים ב-22 ביוני 1950, טרם משחקי מונדיאל 1950 בברזיל, הגישה התאחדות הכדורגל השווייצרית להשבתה של ההתאחדות הגרמנית כחברה שוות זכויות בפיפ"א. הבקשה התקבלה רק ב-22 בספטמבר 1950 בבריסל, כאשר הדחייה מנעה את השתתפותה של גרמניה במונדיאל, שהיה הראשון מאז תום המלחמה.
בשנים הראשונות לחלוקת גרמניה, הגישה גרמניה המערבית בקשה למנדט בלעדי על כל חלקי גרמניה המחולקת. ב-1955 הוועד האולימפי הבינלאומי העניק לגרמניה המזרחית הכרה מחוזית בלבד, כך שבטורנירי האולימפיאדה הבאים נשלחה המשלחת הכלל-גרמנית. לעומתם, פיפ"א הכירה בהתאחדות הכדורגל של גרמניה המזרחית כבר ב-1952, וההתאחדות הגרמנית נותרה כבעלת הסמכות על גרמניה המערבית בלבד.
לטורניר מוקדמות מונדיאל 1954 נשלחו שתי נבחרות נפרדות, נבחרת סארלנד ונבחרת גרמניה המערבית, שאף שובצו באותו הבית. גרמניה המערבית העפילה לטורניר הגמר, ורשמה הישג מרשים עם זכייה בתואר לאחר 2–3 על הונגריה החזקה במשחק הגמר. הזכייה נחשבה להישג גדול עבור ההתאחדות הגרמנית, ותרמה רבות לעלייה בפופולריות של הכדורגל בגרמניה באותן השנים. ב-1956 הצטרפה נבחרת סארלנד מחדש להתאחדות הגרמנית.
היסטוריה > ימי גרמניה המערבית (1963 - 1990)

ההצלחה והעלייה בפופולריות של הכדורגל בגרמניה, הביא לחשש מצדן של ההתאחדויות האזוריות לאובדן ההשפעה והכוח שלהן. המבנה הישן והחובבני של הליגה, שהייתה מורכבת מחמש ליגות אזוריות ששלחו נציגה לטורניר גמר, המשיך לפעול לאורך זמן רב יותר מאשר במדינות כדורגל מתקדמות אחרות. על אף ההצעה להקמת רייכסליגה, ליגה לאומית ומקצוענית כוללת שעלתה שנים רבות קודם לכן, נדחתה ההצעה למעבר לליגה מקצוענית. כדורגלנים גרמנים ששיחקו מחוץ למדינה נחשבו לשכירי חרב ואף הורחקו מהנבחרת הגרמנית (אחד הבולטים בהם היה ברט טראוטמן, השוער ששיחק במנצ'סטר סיטי והחמיץ את זכייתה של גרמניה במונדיאל).
שינויים בגישה השמרנית הגיעו לאחר הכישלון היחסי במונדיאל 1962, בו הודחה גרמניה על ידי יוגוסלביה ברבע הגמר. בעלי תפקידים ותיקים החלו לפרוש לאחר הטורניר, ביניהם הנשיא פקו באוונס בן ה-75, ובעקבות הצעותיו של הרמן נויברגר - לימים נשיא ההתאחדות - הוחלט על הקמת ליגה בכירה, לאומית ומקצוענית, וכך יצאה לדרך הבונדסליגה ב-1963.
המעבר לכדורגל מקצועני הביא להתקדמות של גרמניה המערבית ולהפיכתה לאחת ממדינות הכדורגל המתקדמות בעולם. במונדיאל 1966 העפילה הנבחרת למשחק הגמר ובמונדיאל 1970 סיימה במקום השלישי.
שנות השבעים היו למוצלחות במיוחד. ההתאחדות הגרמנית נבחרה לארח את משחקי מונדיאל 1974, בו זכתה הנבחרת בתואר אלופת העולם בפעם השנייה בתולדותיה, שנתיים לאחר זכייתה באליפות אירופה ביורו 1972. ביורו 1976 העפילה הנבחרת עד לגמר הטורניר. ההצלחה המשיכה גם בעשור הבא, עם הזכייה ביורו 1980 וההעפלה לגמר מונדיאל 1982 ולגמר מונדיאל 1986. גרמניה נבחרה לארח טורניר גדול פעם נוספת ב-1988, אז אירחה את טורניר היורו. הזכייה במונדיאל 1990 לאחר ניצחון במשחק הגמר על ארגנטינה, הייתה האחרונה של הנבחרת כנציגת גרמניה המערבית בלבד.
היסטוריה > מאיחוד גרמניה ועד היום (1990 - )

איחוד גרמניה מחדש באוקטובר 1990, הביא לפירוקה של התאחדות הכדורגל של גרמניה המזרחית ואיחודה עם פדרציית הכדורגל הגרמנית, שייצגה עד אז רק את חלקה המערבי של המדינה. הנבחרת הגרמנית המאוחדת המשיכה להיות כוח דומיננטי בעולם הכדורגל, ומאז האיחוד ניתן למנות את הזכיות של הנבחרת המאוחדת ביורו 1996 ובמונדיאל 2014, וכן את העפלותיה למשחקי הגמר של יורו 1992, מונדיאל 2002 ויורו 2008. גרמניה אף זכתה לארח, לראשונה מאז איחודה, את טורניר מונדיאל 2006.
ההתאחדות הגרמנית זוקפת לעצמה גם עלייתה של נבחרת גרמניה בכדורגל נשים והפיכתה לאחת הבכירות בעולם. בין היתר, זכתה הנבחרת פעמיים ברציפות בגביע העולם בכדורגל נשים, ב-2003 וב-2007, ואירחה את הטורניר ב-2011. הזכייה ב-2007 הייתה היחידה בתולדות טורנירי המונדיאל - לגברים או לנשים - בה הנבחרת הזוכה לא ספגה כלל לאורך כל טורניר הגמר. בנוסף, גרמניה היא המדינה היחידה שזכתה הן במונדיאל הגברים והן במונדיאל הנשים. בזירה האירופית, הפגינה הנבחרת שליטה מוחלטת לתקופה ארוכה, לאחר שזכתה שש פעמים ברציפות באליפות אירופה בכדורגל נשים, בין 1995 ל-2013. עוד ב-1990, חודשים ספורים טרם איחוד גרמניה, הקימה ההתאחדות את הבונדסליגה לנשים. עד ל-1997 חולקה הליגה למחוז דרום וצפון, והחל מאותה השנה הפכה לליגה אחת מאוחדת.
בשנת 2015 נאלץ נשיא ההתאחדות דאז, וולפגנג נירסבאך, להתפטר מתפקידו בעקבות חשיפת פרשת שחיתות בה היה מעורב. במרכז הפרשה עמד תשלום בסך 6.7 מיליון אירו לפיפ"א, ששימש לכאורה כשוחד, על מנת לזכות באירוח מונדיאל 2006.
מבנה > חברות בארגון

החברות הישירות היחידות בארגון הן ה-DFL (ליגת הכדורגל הגרמנית), האחראית על ניהולן של הליגות המקצועניות, וחמש ההתאחדויות האזוריות, המורכבות מ-21 ההתאחדויות של מדיניות, המחולקות על פי רוב על פי גבולות מדינות גרמניה השונות. הקבוצות המשתתפות בטורנירי הליגה הגרמנים השונים כפופות להתאחדויות המדיניות המכסות את אזוריהן. כיום, מעל ל-25 אלף מועדונים רשומים באותן ההתאחדויות. מועדונים אלו מרכיבים מעל ל-170 אלף קבוצות ומעל לשני מיליון כדורגלנים רשומים. בסך הכול מעל לשישה מיליון חברים רשומים בהתאחדויות אלו, מה שהופך את ההתאחדות הגרמנית לארגון הספורט בעל מספר החברות הגבוה ביותר בעולם. כמו כן, כ-870 אלף כדורגלניות במעל ל-8,600 קבוצות רשומות אף הן בהתאחדות הגרמנית.
חמש ההתאחדויות האזוריות ו-21 ההתאחדויות המדיניות המרכיבות את פדרציית הכדורגל הגרמנית הן:
| גרמניה הדרומית | גרמניה הדרום-מערבית | גרמניה המערבית | גרמניה הצפונית | גרמניה הצפון-מזרחית |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| באדן   בוואריה   הסן   באדן הדרומית   וירטמברג |  ריינלנד   חבל הסאר   דרום-מערב גרמניה |  הריין המרכזי   הריין התחתי   וסטפאליה |  ברמן   המבורג   סקסוניה התחתונה   שלזוויג-הולשטיין |  ברנדנבורג   ברלין   מקלנבורג-מערב פומרניה   סקסוניה   סקסוניה-אנהלט   תורינגיה |