stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל פלאטו-שרון
שנות ה-80 > הבחירות לכנסת העשירית ולכנסת האחת עשרה

פלאטו שרון התמודד גם בבחירות לכנסת העשירית. גם הפעם עסקה תעמולת המפלגה באישיותו של פלאטו שרון, והציגו אותו כאיש עסקים פעיל ויזם, העושה למען הזוגות הצעירים וחסרי הדיור, מקום בו הממסד מגלה חוסר אכפתיות ואדישות. בתשדירים נטען כי הוקם "צוות מומחים" לפתרון הבעיות. עוד במהלך הכנסת התשיעית, הוסב שמה של הסיעה ל"פיתוח ושלום". הסיסמה, עליה חזר פלאטו שרון בתשדירי הבחירות, הייתה "ומה הם עשו בשביל מדינה?". בסופו של דבר כשלה סיעתו, ולא הצליחה לעבור את אחוז החסימה. גם בבחירות לכנסת האחת עשרה נכשלה הסיעה ולא עברה את אחוז החסימה.
שנות ה-90 ואילך

בינואר 1991, לאחר משפט שנמשך עשר שנים, קבעה השופטת הדסה בן עתו שפלאטו שרון ישלם 41 מיליון דולר לחברה הצרפתית "קומפני פריזיין דה פרטיסיפסיון".
ב-1992, לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה ניסה פלאטו-שרון להתמודד פעם נוספת לכנסת. באפריל של אותה השנה, מספר שבועות לפני הבחירות, פנה פלאטו-שרון לאן פולארד, אשתו של המרגל הישראלי-אמריקאי יונתן פולארד וביקש ממנה את הסכמתו של פולארד לגבי ריצה משותפת לכנסת של השניים. לטענת פלאטו-שרון, אם פולארד היה נבחר לכנסת, האמריקאים היו נאלצים לשחרר אותו. עם זאת, התוכנית לא יצאה לפועל ופלאטו-שרון לא רץ לכנסת ופולארד נשאר בכלא האמריקאי עד אמצע העשור השני של המאה ה-21.
התמודד בשנת 1996 על מקום ברשימה הארצית בבחירות המקדימות לקביעת רשימת הליכוד לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה, והגיע למקום ה-53 הלא ריאלי עם כ-5,070 קולות בלבד.
בשנת 2000 הורשע בבית המשפט המחוזי בתל אביב, בכך שיחד עם אחרים קיבל במרמה מחברה צרפתית סכום של עשרה מיליון פרנקים צרפתיים. בהתאם לעסקת טיעון נגזרו עליו 11 חודשי מאסר בפועל (אותם ריצה בבית סוהר חרמון), תשלום 1.2 מיליון דולר פיצויים לחברה הצרפתית, ובנוסף לכך שלוש שנים מאסר על תנאי מעבר למה שהוסכם בהסדר הטיעון. ערעורו של פלאטו שרון על תוספת המאסר על תנאי נדחה.
שנות ה-90 ואילך > המאה ה-21

לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה קבע יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית, השופט מישאל חשין, כי הרשעתו זו של פלאטו שרון בעבירה שיש עמה קלון שוללת ממנו את הזכות להיבחר לכנסת.
ב-2003 הוא כיכב בקמפיין שניצלים של חברת טיבון ויל, הוא קיבל עבור השתתפותו בקמפיין כ-500,000 שקלים, איתם קנה מוצרים לנזקקים שאותם תרם לעמותת פתחון לב. גם ב-2007 כיכב בקמפיין פרסומי של חברת נקניקים ותרם את שכרו לארגון צדקה אחר.
במאי 2012 תרם פלאטו-שרון ביחד עם מנהל בית החולים קפלן, פרופ' יעקב יהב מזוזה ששוקלת כ-40 קילוגרם וגובהה הוא כ-1.4 מטרים, זו הייתה המזוזה הגדולה ביותר בעולם עד ל-2018.
בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הודיע פלאטו-שרון שיתמודד בפריימריז על מקום ברשימת הליכוד. אך לבסוף הסיר את מועמדותו יומיים לפני מועד הפריימריז.
עד 2017 הגיש בימי שישי את תוכנית הרדיו "פלאטו בלי חשבון" בתחנת הרדיו המקומי "רדיוס". גם בשנותיו האחרונות היה דמות צבעונית בתוכניות טלוויזיה שונות אליהן הוזמן כאורח. הוא היה ידוע בישירות דעותיו על נושאים רבים. בשנת 2014 השתתף בתפקיד אורח בפרק בסדרת הטלוויזיה של נאור ציון, "עממיות".
חיים אישיים

היה נשוי בשלישית לקלרה. היו לו בת מנישואיו הראשונים ובן מנישואיו השניים לאנט, ממנה התגרש.
בספטמבר 2018 אושפז עקב אירוע לבבי כשהוא מורדם ומונשם. נפטר ב-7 בדצמבר 2018.
בתרבות הפופולרית

קומיקאים וסאטיריקנים נמשכו אל דמותו הצבעונית של שרון. בסרט הקולנוע האיש שבא לקחת, דמותו של איש העסקים הצרפתי שמגלם זאב רווח היא פרודיה על שרון. במשחק המחשב בתככי הרייטינג מופיעה דמות המעוצבת ומתנהגת כקריקטורה של שרון. לפודוקאסט מה יש בזה יש פרק שעוסק בפלאטו שרון.
הנצחתו

במבואה של מגדל האשפוז על שם גור שאשא בבית החולים בילינסון שוכן "מוזיאון תולדות האמנות על שם שמואל פלאטו-שרון" - תערוכה קבועה של עשרות העתקי ציורים מפורסמים שנתרמה על ידי פלאטו-שרון. הוא גם תרם פסלים רבים לגן הפסלים במקום.
ספרים שכתב

סקס גורלי, הוצאת ירון גולן, 1994
יש עתיד! – כלכלת ישראל מבוססת ועצמאית – משימה אפשרית, הוצאת המחבר, 1980
חוצה גם באדום, הוצאת סימיבול בע"מ, 1980
l'international des citoyens d'Israel'
שמואל פלאטו שרון; המעלית נכתב במשותף עם סטיוארט בל, הוצאת אורן, 1972
הערות שוליים

↑  המעלית שמואל פלאטו-שרון (הקישור אינו פעיל, 19.8.2019)
↑  סטלה קורין ליבר, ‏"למדתי מאמא לתת כמה גרושים ביד של מישהו שיש לו תפקיד", באתר גלובס, 16 באוקטובר 2016
↑  מיכאל יעקובסון, מי רוצה להיות מיליונר: הווילה של פלאטו-שרון למכירה, באתר Xnet‏, 4 בנובמבר 2011
↑  ע"פ 71/83 שמואל פלאטו שרון נגד מדינת ישראל, ניתן ב-27 ביוני 1984
↑  גד ליאור, "הבטיחו לי 5,000 לירות בעד 400-300 קולות", באתר ynet, 19 במרץ 2021
↑  רפי מן, לא יעלה על הדעת – ציטוטים, ביטויים, כינויים ומטבעות לשון, הד ארצי הוצאה לאור, 1998, הערך "מה אתה עשית בשביל מדינה?", עמ' 162
↑  אלי קמיר, משלם את המחיר, מעריב, 14 בינואר 1991
↑  ת"פ (ת"א) 305/94 מדינת ישראל נגד שמואל פלאטו שרון, ניתן ב-17 בפברואר 2000
↑  ע"פ 2434/00 שמואל פלאטו שרון נ' מדינת ישראל, ניתן ב־30 במאי 2000
↑  תב"כ 3/01 בעניין חבר-הכנסת לשעבר שמואל פלאטו שרון, ניתן ב-17 ביוני 2002
↑  פלאטו שרון יככב בקמפיין לסדרת שניצלים חדשה, באתר ynet, 2 בספטמבר 2003
↑  ‏1.4 מטר, 40 קילו: המזוזה הגדולה בעולם, באתר ynet, 7 במאי 2012
↑  אדוארד דוקס, היא מופיעה, היא שרה והיא "המזוזה הגדולה בעולם", באתר ynet, 5 בנובמבר 2018
↑  זאב קם, פלאטו שרון חוזר לפוליטיקה: יתמודד בליכוד, באתר nrg‏, 17 בדצמבר 2014
↑  פלאטו שרון לא יתמודד בפריימריז של הליכוד, באתר "סרוגים", 30 בדצמבר 2014
↑  איש העסקים פלאטו שרון אושפז במצב קשה אתר כיכר השבת
↑  אדוה מלמד לוי ורותם אליזרע, איש העסקים שמואל פלאטו שרון הלך לעולמו בגיל 88, באתר ynet, 7 בדצמבר 2018
↑  מוזיאון תולדות האמנות על שם שמואל פלאטו-שרון
 אורי הולנדר, צקצקני עולם האמנות מתבקשים להירגע, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007361465605171  BnF: cb12079115c (data)  GND: 140460195  ISNI: 0000 0000 6695 4879  LCCN: n82012237  SUDOC: 027916286  VIAF: 59107853   WorldCat (עם VIAF): 59107853 
הפסל "כוח V" מאת יעקב אגם, שנתרם על ידי פלאטו-שרון לבית החולים בילינסון
אנדרטה לזכר בני אשדוד שנפלו במערכות ישראל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה 
 על שם:  חללי העיר אשדוד במערכות ישראל
 כתובת:  מפגש שדרות הרצל עם רחוב החלוצים
 מיקום:  פארק הסיטי הצפוני, רובע הקריה ("הסיטי"),  אשדוד
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2000
 תאריך פתיחה רשמי:  2000 
 חומרי בנייה:  פליז 
 יוצר:  משה סעידי
 
 קואורדינטות:  31°47′33″N 34°38′28″E﻿ / ﻿31.792394230556°N 34.641010311111°E﻿ / 31.792394230556; 34.641010311111
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אשדוד מוגדלת) אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות (למפת אשדוד רגילה) אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות (למפת השפלה רגילה) אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות (למפת השפלה מוגדלת) אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות   he אנדרטה לזכר בני אשדוד שנפלו במערכות ישראלhe אנדרטה לזכר בני אשדוד שנפלו במערכות ישראלמפת  __ אשדוד  __ גן יבנה [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית חבל יבנה ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית באר טוביה ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  משה סעידי
 תאריך יצירה:  2000
 טכניקה וחומרים:  פליז מכופף
 ממדים בס"מ
 גובה:  60
אנדרטה לזכר בני אשדוד שנפלו במערכות ישראל היא אנדרטה שנוצרה על ידי משה סעידי, המנציחה את חללי העיר אשדוד שנפלו במערכות ישראל. היא ממוקמת בפארק הסיטי הצפוני ברובע הקריה ("הסיטי").
בקצהו הדרומי של פארק הסיטי, ממוקמת אנדרטת קדושת הזמן המנציחה את נפגעי פעולות האיבה בני העיר, בעיצובו של יעקב פינטו.
היסטוריה

בשלהי שנות ה-90, עם תחילת בנייתו של רובע הקריה באשדוד, החליטה עיריית אשדוד, להקים את פארק הסיטי – הנחצה על ידי שדרות מנחם בגין, ובו למקם אנדרטה לחללי העיר, בגבול שבין שכונת המגורים למתחם המסחר, הנפגשים במרכז שדרות הרצל. מיקום האנדרטה, בעיני העירייה, היה סמלי – במרכז העיר השוקק, כדי להזכיר לתושביה את מגניה, שבזכותם הם חיים.
לתחרות על עיצוב האנדרטה, הוגשו 14 הצעות, שמתוכן זכתה הצעתו של משה סעידי. סעידי, חבר קיבוץ כפר מנחם, יצר שתי יצירות אמנותיות נוספות במרחב הציבורי באשדוד ושתיהן קירות קרמיקה – בתחנת הדלק "עד הלום" שנהרסה ובכניסה לתיכון מקיף ד' שהושחתה ונצבעה בלבן. בעבר, הייתה האנדרטה דומיננטית יותר בנוף, וכיום היא מוקפת מגדלים גבוהים שנבנו מסביבה.
במאי 2024, שופצה האנדרטה, ועודכנו בה שמות חללי העיר ממתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 ומלחמת חרבות ברזל.
האנדרטה

פסל האנדרטה "קדיש ותפילה" מורכב מצינורות פליז בקטרים של 5–6 סנטימטרים, הנפוצים בתעשיית הבנייה, שכופפו והוגמשו באמצעות גז.
הצינורות מדמים עצים פורחים, השלובים זה בזה אך כבולים לגורל משותף המונע מהם להמשיך ולצמוח.
צינורות הפסל הם ירקרקים כיום, אך במקור היו מוזהבים. עוד קודם שהוצב בפארק, הוריקו כתוצאה מקורוזיה. האנדרטה היא יוצאת דופן מבין יצירותיו של סעידי, הידוע כאמן שמרבית יצירותיו הן קרמיות. האנדרטה, המוצבת על במה נמוכה, מתנשאת לגובה של 6 מטרים.
על גבי הבמה, לוח שיש שחור, עליו חרוטים שמות חללי העיר ומועד נפילתם, והכתובת:
לזכר בני אשדוד שנפלו במערכות ישראל ובמותם ציוו לנו את החיים
האנדרטה נבנתה במסגריה בכפר מנחם, והותקנה בפארק בשנת 2000.
סעידי יצר גם קיר קרמיקה בבית הספר התיכון מקיף ד' הסמוך.
ראו גם

מקום בלב
אנדרטת הנר
אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות
יד לחללי חיל הים
ביאורים

↑  מעבר לשדרות מנחם בגין, בצומת שדרות הרצל פינת מבוא הקריה
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  מיכאל יעקובסון, סיבוב באנדרטה לזכר בני אשדוד שנפלו במערכות ישראל, באתר חלון אחורי, ‏20 באוקטובר 2023
↑  אנדרטה לזכר בני העיר שנפלו במערכות ישראל, אשדוד, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
| אשדוד  |
| --- | --- | --- |
| ערכים ראשיים | אשדוד • רובעי העיר • תכנון העיר • כיכרות |  |
| גנים ופארקים | פארק אשדוד-ים • פארק עד הלום • פארק בן-גוריון • פארק אקולוגי מצודת-ים אשדוד • גן אלישבע • פארק לכיש • גבעת יונה • עד הלום |  |
| רחובות | רחוב רוגוזין • רחוב שבי ציון • מדרחוב הנביאים • שדרות בני ברית • שדרות הרצל • שדרות מנחם בגין • שדרות משה דיין |  |
| תחבורה | תחבורה ציבורית • מסוף בני ברית • מסוף ביג • מערכת להסעת המונים בנפת אשקלון |  |
| מוסדות | מרכז כיוונים • המשכן לאמנויות הבמה • הארכיון לתולדות אשדוד • הקריה האקדמית של אשדוד (עתידי) • בית אריה קלנג • מוזיאון אשדוד לאמנות • אצטדיון אשדוד (עתידי) |  |
| תעשייה | נמל אשדוד • תחנת הכוח אשכול • נמל הדרום • אלתא מערכות |  |
| היסטוריה | אשדוד ים (העיר העתיקה) • תל אשדוד • תל מור • רצועת החוף |  |
| נושאים מרכזיים נוספים | העירייה ומועצת העירייה • סמל העיר • יקיר העיר אשדוד • חברת אשדוד • החברה לפיתוח אשדוד |  |
קטגוריה ראשית
כיפת הסלע

| --- | --- |

כיפת הסלע, 2016
 מידע כללי
 סוג:  מסגד
 מיקום:  הר הבית, ירושלים
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–691
 תאריך פתיחה רשמי:  691 
 חומרי בנייה:  עלי זהב, נחושת, ניקל, אלומיניום, עץ, שיש 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אומיית
 
 קואורדינטות:  31°46′41″N 35°14′07″E﻿ / ﻿31.778055555556°N 35.235277777778°E﻿ / 31.778055555556; 35.235277777778
 he
 
כיפת הסלע במבט מרחבת מסגד אל-אקצא
מפת הר הבית
כיפת הסלע (בערבית: قبة الصخرة, בתעתיק מדויק: קבת אלצח'רה, הגייה: קוּבַּת אַ-סַחְ'רַה), נודעת גם ככיפת הזהב, היא מבנה מוסלמי אשר נבנה בשנת 691 לספירה בפסגתו של הר הבית שבירושלים. על פי המסורת המוסלמית והיהודית כיפת הסלע בנויה על גבי אבן השתייה, ומכאן שמה המתייחס לסלע האם שבמרכז המבנה, מתחת לכיפה.
כיפת הסלע היא המבנה המונומנטלי הראשון אשר נבנה על ידי האימפריה המוסלמית המתהווה עוד בשלהי המאה השביעית – כלומר במהלך התקופה הפורמטיבית של היווצרות דת האסלאם והתבססותה. בתוך כך נחשבת הכיפה למבנה המוסלמי המונומנטלי העתיק ביותר שנשתמר ללא שינויים מהותיים. כיפת הסלע נחשבת למופת אדריכלי ואמנותי, ולפינת יסוד בתולדות האמנות והאדריכלות האסלאמיים. כיפת הסלע היא חלק ממתחם הר הבית. עם השנים השתרש מנהג לכנות את מבנה כיפת הסלע בשם "מסגד עומר", אולם אין לבלבל בינה לבין מסגד עומר השוכן סמוך לכנסיית הקבר ברובע הנוצרי.
מיקום המבנה

ביהדות, המסורת המקובלת המופיעה במקורות פעמים רבות בתקופת הגאונים, בראשונים ובאחרונים היא שהמבנה עומד מעל לאבן השתייה – היא הסלע שממנו הושתת ונברא העולם, ומקום כיפת הסלע מזוהה עם החלק הקדוש של בתי המקדש הראשון והשני. על אבן השתייה היה ארון הברית אשר בקודש הקודשים. על פי הסבר חדש, נבנה המבנה מעל מקום המזבח, מקום בו התרחשה עקדת יצחק.
המוסלמים רואים באבן השתייה את המקום ממנו עלה הנביא מוחמד השמיימה במסעו הלילי. על-פי המסורת המוסלמית נשתמרה על האבן טביעת רגלו של הנביא מוחמד.
בספרו "כיפת הסלע ואבן השתייה" מציג אלי שילר מספר סיבות שהובילו לבניית כיפת הסלע. יש הטוענים כי בניית כיפת הסלע הייתה אקט שלטוני של המוסלמים כלפי הנוצרים. כמו כן, על פי ההיסטוריון אחמד אל-יעקובי המבנה הוקם על מנת לשמר ולהגן על אבן השתייה ולהקל על עולי הרגל המגיעים אליה. יש הטוענים כי מבנה כיפת הסלע היה מעין מבנה מקדש משותף למוסלמים וליהודים, שנבנה בעת התהוות האסלאם.
אדריכלות

המבנה של כיפת הסלע הוא מהמפוארים במזרח התיכון. המבנה, מתומן שבמרכזו כיפה, בנוי במפלס העליון של הר הבית. מבנה מתומן מאפיין ארכיטקטורה של מבנים עתיקים בארץ ישראל (מלפני שנת 1000) והוא היחיד מביניהם שמתפקד עד ימינו. המבנים המתומנים הקדומים האחרים (מקדש אוגוסטוס בקיסריה, הכנסייה בהר גריזים, כנסיית הקתיסמה, הכנסייה בכפר נחום) חרבו. בדומה למספר מבני דת מועטים יחסית במזרח התיכון, אין למבנה זה כיוון מסוים, אלא הוא בנוי בקונצנטריות סביב העצם המקודש במרכזו (אבן השתיה).
אדריכלות > פנים המבנה

כיפת הסלע היא מבנה מרכזי (או מבנה מרכזני). במבנה המרכזי המרכז הגאומטרי הוא גם המרכז הפולחני, במרכז כיפת הסלע מצויה אבן השתייה (בערבית: א-צח'רה). בתקופה הצלבנית הוקף הסלע בשבכת מתכת, שהוסרה בשלהי תקופת השלטון הירדני, והוחלפה במעקה עץ. בפינתו הדרום-מזרחית של הסלע יורדות מדרגות אחדות אל מערה הנמצאת מתחתיו.
מעל הסלע מתנוססת הכיפה. הכיפה מורכבת משתי מסגרות עץ, מבנה המעניק גמישות, ויחד עם העובדה כי יסודותיו מונחים ישירות על הסלע, הציל את המבנה מהתמוטטות ברעידות האדמה העלולות להתחולל בירושלים; בעוד מסגד אל-אקצא הסמוך נחרב ושוקם פעמים אחדות. קוטרה הפנימי של הכיפה הוא 20.3 מטר, וגובהה מעל פני הקרקע כמעט זהה – 20.48 מטר. נתונים אלה דומים מאוד לאלה של כיפת כנסיית הקבר – נראה שלא במקרה, ושבהקמת הכיפה הייתה כוונה להוות משקל נגד לממדיה של כיפת הכנסייה.
פנים הכיפה עשוי סטוקו וערבסקות שצורתם מדליונים בעיטור פיתוחי צמחים ופרחים מרהיבים, אלפים במספר. מתחת לכיפה מצוי התוף, המעוטר בפסיפס המתאר דגמים צמחיים ועושר רב של תכשיטים שונים. הפסיפס עשוי לבני זכוכית זעירות (כחצי סמ"ר ומטה), רבות מהן בעלות ציפוי זהב. את הדגמים משלימים שיבוצי דר. בינות לפסיפסים, בחלקו העליון של התוף, ממוקמים 16 חלונות זכוכית צבעונית, המפיצים אור מוזהב על אבן השתייה. מרבית החלונות חדשים יחסית ומתוארכים למאות ה-18 וה-19, ומיעוטם מן המאה ה-15. מתחתיהם, בכל אחד משמונת הקירות של המבנה 7 חלונות, סך הכל 56 חלונות בהיקף המלא של המתומן.
תחתיתו של הפסיפס מורכב מכתובת אדירת ממדים, הנמשכת משני עבריו של הקיר, ובעלת אורך כולל של 240 מטר, ובה כתובת ההקדשה "בנה את הכיפה הזאת עבד האל, עבדאללה האמאם אלמאמון, בשנת שבעים ושתיים (להג'רה). מי יתן והאל ייעתר לתפילותיו ויהיה שבע רצון ממנו. אמן, ריבון העולמים, השבח לאל" ופסוקים מהקוראן.
את המבנה נושאות שתי סדרות עמודים ערוכות במעגל – סדרת העמודים הפנימית הנושאת את הכיפה העגולה עצמה, וזו החיצונית הנושאת את תקרת אגפי הבניין המתומן. העמודים נושאי הכיפה כוללים 12 עמודי שיש מעוגלים ו-4 עמודי גרניט. העמודים תומכי התקרה הם 24 במספר, מהם 8 עמודי שיש ו-16 עמודי גרניט צבעוניים. הכותרות בראשי עמודי הגרניט מקורם כנראה בשרידי בית המקדש השני או בהריסות כנסיית הקבר, שנחרבה בכיבוש הפרסי בשנת 614.
אדריכלות > המבנה החיצוני

חלקם התחתון של הקירות החיצוניים מחופה בשיש, ומעליו אריחי קרמיקה מסוגננים. על פי עדויות שונות צדה החיצוני של הכיפה היה אף הוא מכוסה פסיפסי זכוכית, בעלי מוטיב עיטורי הדומה לפסיפסים שנותרו בפנים הכיפה. אולם פסיפסי החוץ, שהיו חשופים לפגעי מזג האוויר במשך מאות בשנים, התבלו עם הזמן, ובפקודת סולימאן הראשון, הוחלפו באריחים.
לבניין 4 שערי כניסה, כאשר הדרומי שבהם, זה הפונה לעבר מכה, הוא המפואר ביותר. על השערים, המשקופים, המפתנים והקירות של המבנה חקוקות וחרותות כתובות המציינות שינויים ותיקונים שעשו במבנה שליטים מוסלמיים שונים.
החיפוי החיצוני של הכיפה היה במקורו עשוי זהב טהור, במאה ה-16 הוחלף הזהב בכיפת עופרת. רק במאה ה-20 הושבה לכיפה חזותה המוזהבת, בכמה סדרות שיפוצים שהחלו בשנות ה-20. בשנים 1958–1964 נערכו במקום מספר שיפוצים, שהעיקרי שביניהם היה החלפת כיפת העופרת בכיפת אלומיניום מוזהבת. בשנים 1991–1995 נערכה סדרת שיפוצים נוספת במבנה, ובמהלכה צופתה הכיפה בזהב. בשנת 1994 תיעדה ורדה פולק-סאם את שיפוץ כיפת הסלע בסדרת צילומים שזכתה להצלחה בעולם.
בתרבות

כיפת הסלע הפכה לסמל של ירושלים בעולם. היא נחשבת לאחת היצירות האדריכליות המפוארות של התרבות המוסלמית. הכיפה הפכה לסמל הלאומיות הערבית הפלסטינית, ותמונתה מתנוססת בבתים ערביים פלסטיניים רבים, וכן על גבי סמלים של תנועות לאומיות פלסטיניות. דימוי של כיפת הסלע מופיע על שטר בשווי 1000 ריאל איראני, וכן על שטר בשווי של עשרים דינר ירדני. דגם של כיפת הסלע מצוי במוזיאון מגדל דוד בעיר העתיקה שבירושלים. דגם נוסף של כיפת הסלע מצוי במיני ישראל.
אלפי מתפללים מול כיפת הסלע בעת חודש הרמדאן בשנת 1996. אוסף דן הדני, הספרייה הלאומית
כיפת הסלע במבט מהר הצופים
כיפת הסלע מושלגת
כיפת הסלע, מבט מתוך הר הבית
תצלום אוויר של כיפת הסלע
מבט לילי מהאכסניה האוסטרית
כיפת הסלע מוארת בלילה
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, ירושלים – מבט ארכיטקטוני, כתר הוצאה לאור, 1996.
ברוך ספיר, הר הבית, נופים ואתרים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1973.
אלי שילר, כיפת הסלע ואבן השתייה, הוצאת אריאל, ירושלים 1976.
נדב שרגאי, הר המריבה, כתר הוצאה לאור.
מנשה הראל, ירושלים של זהב, הוצאת צ'ריקובר, 2000.
ארנון סגל, הבית, הוצאת סלע מאיר, 2021.
Keppel Archibald Cameron Creswell, A Short Accont of Early Muslim Architecture, Librairie du Liban, 1968, pp. 17–40
אליהו אלחרר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 בינואר 1966 (בן 59) י' בשבט ה'תשכ"ו
 מדינה:  ישראל 
 תחומי עיסוק:  רב העיר מודיעין-מכבים-רעות
 רבותיו:  הרב שלום משאש
 חיבוריו:  יהודה יעלה  ברכת אליהו
 
 תפקידים נוספים:  מנהל מחלקת המקוואות ברבנות הראשית  אב בית דין לענייני ממונות  נשיא "מעיין טוהר"
 
הרב אליהו אלחרר (נולד בי' בשבט ה'תשכ"ו, 31 בינואר 1966) הוא רב ישראלי המכהן כרב העיר מוֹדִיעִין־מַכַּבִּים־רֵעוּת, וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל. משמש גם כמנהל מחלקת המקוואות ברבנות הראשית, אב בית דין לענייני ממונות ונשיא "מעיין טוהר".
ביוגרפיה

אלחרר נולד לאברהם ורוזה אלחרר, ונשא לאישה את דבורה יעל, בתו של הרב יהודה הכהן סקלי. גיסו, בעלה של אחות אשתו, הוא יו"ר תנועת ש"ס, אריה דרעי.
כשהוקמה העיר מודיעין, מונה לרבהּ הספרדי של העיר, לצד הרב דוד לאו שמונה לרב האשכנזי. הרב לאו נטל אחריות על מערך שיעורי התורה, הכשרות, העירובין ומחלקת נישואין והרב אלחרר הקים וניהל את מערך המקוואות.
בשנת 2003 אוחדה מודיעין עם מכבים-רעות, ולצמד הרבנים המכהנים הצטרף גם הרב יעקב צ'יקוטאי, שהיה רבהּ של מכבים רעות. שלושת הרבנים כיהנו במקביל עד לשנת 2013, בה נבחר הרב דוד לאו לתפקיד הרב הראשי לישראל.
ב-2018 התמודד אלחרר בבחירות למועצת הרבנות הראשית, אך נכשל.
ב-2021 חתם יחד עם הרב צ'יקוטאי על מכתב היוצא נגד כוונת משרד הדתות לערוך שינויים במערכי הכשרות והגיור, ובתגובה לכך קראה תנועת מודיעין החופשית לפיטוריו.
ב-2025 נבחר למועצת הרבנות הראשית, לאחר שזכה ב87 קולות מתוך 150 בעלי זכות הצבעה, יותר מכל מועמד אחר.
הערות שוליים

↑  מחילה בטעות על החזר הוצאות, באתר dintora.org
↑  רבנים חב"דיים בכינוס הארצי לענייני מקוואות, באתר COL
↑  קובי אור, תיק 348207/12 - הרב צ'יקוטאי נגד עיריית מודיעין באתר מקומון מודיעין, 10 ביוני 2013
↑  נבחרה מועצת הרבנות החדשה – הרב רוז'ה הוביל עם 112 קולות, באתר לדעת, ‏2018-09-05
↑  יקי אדמקר‏, בשל "יריבות אישית": הרב הראשי מעכב כניסת רב עיר למועצת הרבנות, באתר וואלה, 7 בינואר 2018
↑  מרד הרבנים, באתר www.mnews.co.il
↑  פריינד וגדלוביץ' | הפרלמנט, באתר Telegram
תבנית:חברי מועצת הרבנות הראשית המכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298102105171  ISNI: 0000 0000 6694 155X  LCCN: no2007023439  VIAF: 24371576   WorldCat (עם VIAF): 24371576
אהרן אפלפלד

| --- | --- |

צילום משנת 2014
 לידה:  16 בפברואר 1932 ט' באדר ה'תרצ"ב רומניה ז'אדובה, בוקובינה, רומניה
 פטירה:  4 בינואר 2018 (בגיל 85) י"ז בטבת ה'תשע"ח ישראל פתח תקווה, ישראל
 שם לידה:  ארווין אפלפלד
 מדינה:  ממלכת רומניה, ברית המועצות, ישראל 
 לאום:  ישראלי
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום מגורים:  מבשרת ציון 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית
 תקופת הפעילות:  1950–2018 (כ־68 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל לספרות יפה (תשמ"ג, 1983)  פרס ברנר לספרות (1975)  פרס מילוא לספרות  פרס אוסישקין (1967)  פרס מדיסיס לסופר זר (2004)  פרס נלי זק"ש (2005)  פרס גרינצנה קאבור (פרס מיוחד, 2008)  אות לגיון הכבוד (2016)  תוארי דוקטור לשם כבוד
 
אהרן אפלפלד (16 בפברואר 1932, ט' באדר ה'תרצ"ב – 4 בינואר 2018, י"ז בטבת ה'תשע"ח) היה סופר עברי, משורר ומחזאי ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת תשמ"ג. אפלפלד היה ניצול שואה מבוקובינה ומחנות וגטאות טרנסניסטריה. הוא זכה בפרסים ספרותיים חשובים בישראל ובאירופה וכיהן כפרופסור לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
פרסים ואותות הוקרה

1966 - פרס עליית הנוער לספרות
1966 פרס מועדון 'מלוא' לספרות [על המשמר, 4.2.1955]
1967 - פרס אוסישקין לספרות - על ספרו "כפור על הארץ"
1975 - פרס ברנר לספרות
1979 - פרס ביאליק (יחד עם אבות ישורון)
1983 - פרס ישראל לספרות יפה
פרס מילוט לספרות
1997: חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1999: הפרס הלאומי לספרים יהודיים (National Jewish Book Award, ארצות הברית)
2004: פרס מדיסיס לסופר זר (צרפת) על הספר "סיפור חיים" שתורגם לצרפתית
2005: פרס נלי זק"ש מטעם העיר דורטמונד (גרמניה)
2008: פרס גרינזאנה קאבור(אנ'), פרס מיוחד (איטליה)
2012: פרס אינדפנדנט לספרות זרה(אנ') (בריטניה)
2016: פרס סידני טיילור לספרים(אנ') (ארצות הברית)
תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים (2000), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת ברנדייס, אוניברסיטת בר-אילן, בית המדרש לרבנים באמריקה, ישיבה יוניברסיטי והיברו יוניון קולג'.
ספריו

עשן, עכשיו, 1962 (כולל הסיפור סיפור אהבה).
בגיא הפורה, שוקן, 1963.
כפור על הארץ, אגודת הסופרים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1965.
בקומת הקרקע, ספרי דגה, 1968.
אדני הנהר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1971.
העור והכותונת, עם עובד, 1971.
כאישון העין, הקיבוץ המאוחד, 1972.
שנים ושעות, הקיבוץ המאוחד, 1975.
כמאה עדים, הקיבוץ המאוחד, 1975.
תור הפלאות, הקיבוץ המאוחד, 1978. הוצאה חדשה כנרת, זמורה-ביתן, 2010.
מסות בגוף ראשון, הספרייה הציונית, 1979.
באדנהיים עיר נופש, הקיבוץ המאוחד, 1979.
מכוַות האור, הקיבוץ המאוחד, 1980.
הכתונת והפסים, הקיבוץ המאוחד, 1983. עובד לסרט הקולנוע "צילי", (2015) (כולל את ברטפוס  בן אלמוות)
בעת ובעונה אחת, כתר, הקיבוץ המאוחד, 1985.
ברטפוס בן אלמוות, הקיבוץ המאוחד, 1988.
רצפת אש, כתר, 1988.
קאטרינה, כתר, 1989. (הוצאה מחודשת: ידיעות ספרים, 2010).
מסילת ברזל, כתר, 1991
טמיון, כתר, 1993.
ליש, כתר, 1994.
עד שיעלה עמוד השחר, כתר, 1995.
מכרה הקרח, כתר, 1997.
סיפור חיים, כתר, 1999. ספר אוטוביוגרפי, המכיל פרקי זכרונות מחייו של אפלפלד, החל מילדותו בשנות ה-30 וכלה בשנות ה-80.
כל אשר אהבתי, כתר, 1999.
מסע אל החורף, כתר, 2000.
עוד היום גדול: ירושלים: הזיכרון והאור, כתר ויד יצחק בן-צבי, 2001, איורים: מאיר אפלפלד (בנו).
לילה ועוד לילה, כתר, 2001. עובד לסרט קולנוע "פנסיון פראכט" בכתיבתה ובבימויה של תמר ירום.
פתאום אהבה, כתר, 2003.
פריחה פראית, כתר, 2004.
פרחי האפלה, כתר, 2005.
פולין ארץ ירוקה, כתר, 2005.
חיים שלמים, כתר, 2007.
והזעם עוד לא נדם, כנרת זמורה ביתן, 2008.
אל ארץ הגומא, כנרת זמורה ביתן, 2009.
האיש שלא פסק לישון, כנרת זמורה ביתן, 2010.
מים אדירים, כנרת זמורה-ביתן, תשע"א 2011.
עד חוד הצער, כנרת זמורה-ביתן, תשע"ב 2012.
אבי ואמי, כנרת זמורה-ביתן, תשע"ג 2013.
ילדה שלא מן העולם הזה, כנרת זמורה-ביתן. 2013. לילדים ונוער.
ימים של בהירות מדהימה, כנרת זמורה-ביתן. 2014.
לילות קיץ ארוכים, כנרת זמורה-ביתן. 2015.
כתר הברזל, כנרת זמורה-ביתן. 2016.(הספר בקטלוג ULI)
תימהון, כנרת, זמורה־ביתן, דביר(הספר בקטלוג ULI)
הפסגה, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2018.(הספר בקטלוג ULI)
מחזהו שהוצג בישראל

בדנהיים 1939, בימוי מיכה לבינסון ועמרי ניצן, תפאורה רות דר, מוזיקה גיל שוחט, הוצג בקאמרי בחודש אוקטובר 2006.
סרטים תיעודיים

עדי יפת פוקס, השולחן של אפלפלד (2004, 48 דקות).
לקריאה נוספת

דרור בורשטיין, אהרן אפלפלד פוגש את אביו, אתר מתחת לשולחן, 5 בינואר 2018.
יוחאי אופנהיימר וקציעה עלון, אמנות הסימפטום - קריאות ביצירתו של אהרון אפלפלד, הוצאת גמא, 2014.
שמואל שניידר, הקיום והזיכרון ביצירת אהרן אפלפלד, יוסף חיים ברנר ובכתבים אחרים, הוצאת כרמל, תש"ע 2010.
יגאל שוורץ, אמנות הסיפור של אהרן אפלפלד, דביר, 2014.
יגאל שוורץ, מאמין בלי כנסייה: ארבע מסות על אהרן אפלפלד, דביר, 2009.
יגאל שוורץ, קינת היחיד ונצח השבט : אהרן אפלפלד - תמונת עולם, הוצאת כתר, 1996.
יגאל שוורץ, "התימה בסיפורת של אהרון אפלפלד", מחקרי ירושלים בספרות עברית ט, תשמ"ו (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
לילי רתוק, בית על בלימה : אמנות הסיפור של א’ אפלפלד, חקר, 1989.
אדיר כהן, סופרים עבריים בני זמננו, הוצאת ספרים מ. מזרחי, תל אביב
אבידב ליפסקר ואבי שגיא (עורכים), עשרים וארבע קריאות בכתבי אהרן אפלפלד, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן ומכון שלום הרטמן, תשע"א
נורית גוברין, "הפרדוקס והניסיון להיחלץ ממנו: על הקשר בין מסותיו של אפלפלד לסיפוריו", קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרך א, תל אביב: גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002, עמ' 324–334.
Gila Ramras-Rauch, Aharon Appelfeld : the Holocaust and beyond, Indiana University Press, 1994.
Shai Rudin, "'Much Delusion that is in Good Will': Aharon Appelfeld's Ambivalent Position on Zionism – in his Non-Fiction and in his Fiction". Hebrew Studies, Vol. 50, December 2009, pp. 305-338.