חירייה – איגוד ערים דן לתברואה
היסטוריה של פארק המיחזור חירייה > מזבלת חירייה 1952–1998

הכפר אל-ח'ירייה נכבש במלחמת השחרור במהלך "מבצע חמץ". בעקבות המלחמה נהרסו בתיו, השתנה המרחב הגאוגרפי באזור וגבולות חדשים שורטטו לערים ולישובים סביב. מספר תושביה של העיר תל אביב-יפו, העיר המרכזית והגדולה באזור גדל בדרמטיות לצד שטחה שהוכפל בכל כמה שנים.
בשטח הכפר עצמו נוסדה בשנת 1951 מעברת חירייה (נקראה גם "כפר המסובים") ובסמוך לכפר הוקמה באותה שנה "חוות הזרע" ששימשה כחוות ניסיונות חקלאיים.
ב-8 בפברואר 1952 אישרה רשות הפיתוח להקצות בסמוך למעברה ולחווה, שטח להקמת "מגרש אשפה" לצורך קליטת אשפת העיר והקמת מפעל לייצור קומפוסט בשטח של כ-300 דונם בסמוך לשטח המעברה. עד למועד זה פונתה פסולת העיר תל אביב לכפר החקלאי "מקוה ישראל", אולם בשנת 1948 נאלצה לחפש אתר חדש, ובתקופת המעבר פונתה פסולת העיר לשולי "מקווה ישראל" לאתר זמני.
בשנת 1952 חתמה עיריית תל אביב-יפו על הסכם עם חברת 'גרין', לפיו תקלוט החברה באתר חירייה את כל פסולת העיר ותקים מכון שיעבד את כל האשפה העירונית לקומפוסט שהיה בו מחסור חמור בארץ, אולם התוכנית עוררה התנגדות בקרב תושבי המעברה ותושבי החווה עקב החשש לפגיעה בבריאותם. חרף מחאות התושבים וחוות דעת של גורמי בריאות החלה עיריית תל אביב לקלוט פסולת במגרש החדש בפברואר 1953. ב-1957 העבירה חברת "גרין" את זכויותיה לחברת "דומן" שגם היא התקשתה להפעיל את "מכון הייצור" ועד לשנת 1960 התמהמהה בניית המכון. הטיפול החלופי שבוצע על ידי חברת 'דומן' כלל הפרדה של מרכיבי פסולת אורגניים והתססתם, ולאחר מכן כיסוי הפסולת בעפר החל לייצר מפגעים שהצריכו התערבות משרד הבריאות. בשנת 1960 העבירה חברת "דומן" את זכויותיה לחברת "דשנים אורגניים". במהלך כל השנים האלו הלכה והצטמצמה המעברה עד לחיסולה הסופי בשנת 1959.
בשנת 1963 הושק שוב המפעל ובדיקות שבוצעו לקומפוסט הוכיחו כי הוא איכותי, אולם עד מהרה התברר כי אין המפעל מסוגל להתמודד עם כל היקפי האשפה של העיר, ושרווחי החברה קטנים מהצפוי. מנהלי החברה החלו לקלוט פסולת מעיריות אחרות על מנת להגדיל את הכנסותיהם, ואילו עיריית תל אביב-יפו סירבה לאשר זאת. מחלוקת זאת הצריכה התערבות של משרד הפנים.
משרד הפנים מצא כי יש דחיפות למצוא פתרון לפסולת של כל הרשויות באזור וקידם הקמה של איגוד ערים. צו הקמת איגוד ערים גוש דן לתברואה פורסם ב-22 ביוני 1966.
פעילות מפעל הקומפוסט המשיכה תחת ניהולה של חברת 'דשנים אורגניים' כאשר איגוד ערים דן ועיריית תל אביב-יפו פנו בדרישות חוזרות ונשנות לשיפור התהליך והטיפול בקומפוסט, עד אשר בעקבות תביעה כנגד החברה ניתן פסק דין שכלל צו לסגירת המפעל. לאחר סגירת המפעל נמשכה הפעילות באתר בשיטת ההטמנה, כלומר, כיסוי הפסולת בשכבות עפר, ויצירת תל מלאכותי. בשנת 1988 הסתיימה ההתקשרות עם חברת דשנים אורגניים וניהול האתר עבר לידי איגוד ערים דן לתברואה. בשנים אלו נרשמה התייעלות בעבודה באתר. נסללו בו כבישים פנימיים, הותקנו מאזניים אלקטרוניים לשקילת האשפה והוגדלו שעות וימי הפעילות.
ההתייעלות בניהול שיפרה את השירות לרשויות וסייעה להתנהלות כלכלית ושקופה, אך לא הצליחה למנוע את מפגעי אתר חירייה, שהחמירו גם במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90. תהליך קבירת הפסולת יצר שרפות וזיהום אויר שנגרמו מבעירה פנימית של הפסולת, ורטיבות האשפה וחלחול מי הגשמים דרך הר הפסולת גרמו לתשטיפים מזוהמים שחלחלו בקרקע והיוו סכנה למי התהום. הר הזבל גרם למטרדי ריח והיווה כר פורה לשיגשוג מזיקים, מכרסמים ובעלי חיים עזובים שמצאו דרכם לשטח המזבלה. תושבי היישובים הסמוכים סבלו מריחות קשים והשפעות של מזיקים. בנוסף, כמויות הזבל העצומות שנשפכו באתר, ללא כל תשתית מתאימה לקליטתן, הפכו למטרד נופי ולמפגע סביבתי.
בשנת 1993 קיבלה ממשלת ישראל החלטה המורה בין השאר על סגירת האתר ומציאת חלופה ראויה להטמנת הפסולת של גוש דן בהקדם (החלטה מספר 1349, 1993). בנובמבר 1997 עקב גשמים מרובים, קרסו אלפי טון אשפה ממדרון ההר וחסמו את הערוץ המרכזי של נחל איילון למרגלות הר הזבל. אירוע זה וכן הלחץ המתמשך סביב בעיית הציפורים על ההר והסכנה למטוסים, הביאו להסכמה על סגירת המזבלה ללא צו בית משפט, אך לאור קושי במציאת אתר חלופי המשיך האתר לפעול עד לשנת 1998.