stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טומאה וטהרה
מהות הטומאה > טומאת הנפש

בתנ"ך מופיע השורש טמ"א בהקשרים רבים, לציון שלילתו של מעשה מסוים. כך לדוגמה משתמשת התורה בביטוי זה בגנותה את הרצח: ”וְלֹא תְטַמֵּא אֶת-הָאָרֶץ” (במדבר ל"ה, ל"ד), את הניאוף: ”וְאֶל-אֵשֶׁת עֲמִיתְךָ לֹא-תִתֵּן שְׁכָבְתְּךָ לְזָרַע לְטָמְאָה-בָהּ” (ויקרא י"ח, כ') (ובאופן דומה בבמדבר, ה', י"ג) וכן עבודה זרה: ”כִּי מִזַּרְעוֹ נָתַן לַמֹּלֶךְ לְמַעַן טַמֵּא אֶת-מִקְדָּשִׁי” (ויקרא כ', ג'). בדוגמאות שלעיל אין המושג "טומאה" מורה כי קיימת טומאה ממשית על אדם או חפץ כלשהו, אלא זהו ביטוי מופשט, אשר נועד להבליט את חומרת המעשה ואת הצורך להימנע ממנו מן ההיבט המוסרי. גם בעל חיים האסור באכילה (כמו חזיר) נקרא ”טמא” (ויקרא, י"א, ז'), ברם אין פירוש הדבר שיש עליו (בהיותו חי) "רוח טומאה" כלשהי, או כי מי שנוגע בחזיר – עוברת אליו טומאה בגלל נגיעה זו. כינויו "טמא" בא רק לציין את האיסור לאוכלו. ההיטהרות מטומאה זו היא תהליך רוחני-פנימי של תשובה, כפי שנכתב בספר תהילים: ”לֵב טָהוֹר בְּרָא-לִי אֱלֹהִים וְרוּחַ נָכוֹן חַדֵּשׁ בְּקִרְבִּי” (נ"א, י"ב).
בכינוי מושאל משמשת גם הטומאה בספרי המוסר, הקבלה והחסידות ככינוי למרחק נפשי של יהודי מהבורא, הנוצר על ידי עבירות ומעשים רעים. המלבי"ם מגדיר את הטומאה במובן המוסרי כ"טומאת הנפש", לעומת הטומאה במובן ההלכתי המדויק, שהיא "טומאת הגוף". לדעתו, קיימת הבחנה בסגנון התורה בין שני הסוגים הללו: כאשר מדובר על טומאה במובן של ליקוי מוסרי, משתמשת התורה במונח "להיטמא ב...", כדי להדגיש את העוון המטמא (כמו "לטמאה בה" שהוזכר לעיל). לעומת זאת, לשון טומאה סתמית, בלי התוספת "ב..." (כמו: ”כֹּל אֲשֶׁר בְּתוֹכוֹ יִטְמָא” (ויקרא י"א, ל"ג)), נאמרה על הטומאה ההלכתית.
מהות הטומאה > טומאת הגוף

ההקשר המיוחד של הטומאה כמושג הלכתי, הוא היותו של חפץ או אדם מסוים במצב של טומאה, זמנית או קבועה. טומאה זו נוצרת בגלל התרחשות מסוימת, והיא ניתנת להעברה מדבר אחד לדבר אחר. כך, למשל, נבלה של בעל חיים נקראת "טמאה" ואדם הנוגע בה נעשה טמא בגלל הנגיעה בה. טומאה זו היא כעין מציאות ממשית של רוח טומאה, אשר קיימת בחפץ עצמו, וניתן להעבירה לחפץ אחר או לסלקה לחלוטין (זהו הסבר פשטני, לצורך ההגדרה הראשונית של המושג וההבדל בינו לבין הקשרים אחרים של "טומאה"; וראו להלן: מהות הטומאה).
ככלל, אין לטומאה זו משמעות מוסרית: יכול אדם להיות צדיק וישר, אבל הוא טמא מפני שנגע בדבר שטימא אותו. לפעמים גם מעשה של מצווה עשוי לטמא את האדם, למשל השתתפות בלוויה או שרפת פרה אדומה. לפיכך, אין התורה מתייחסת אל הטמא כאדם שלילי – אלא שהוא מוגבל, כתוצאה מטומאה זו, מלבוא לבית המקדש ולנגוע בבשרו של קורבן או בתרומה. ההיטהרות מטומאה זו מושגת על ידי מעשה המסלק את הטומאה, בדרך כלל – טבילה במקווה.
מהות הטומאה > הטומאה כמציאות קיימת

גישה אחת סוברת, שהטומאה שחלה על אדם או חפץ היא מציאות ממשית – ישות רוחנית מסוימת, אף כי היא בלתי נראית ואינה מושגת לחושים. על פי דרך זו ניתן אף לומר, שההלכות האמורות בטומאה נועדו רק לחשוף את המציאות הקיימת ממילא בטבעו הרוחני של העולם. לפי השקפה זו, רוח הטומאה עלולה לגרום נזקים לנפשו של מי שבא עמה במגע, ושמירת הטהרה מצילה את האדם מנזק זה. ביטויים לתפיסה זו ניתן למצוא בכתבי כמה מן הראשונים.
השקפה זו פותחה על ידי רבי עובדיה ספורנו. במאמרו "כוונות התורה" כותב ספורנו כי השדים ניזונים מן הטומאות, ובפרט מטומאת מת, ומטרת ההרחקה מן הטומאות היא להרחיק את השדים הנספחים אליהם מן הקודש והמקדש. על פי דרכו הסביר מדוע בימי הבית השני הירבו חז"ל להוסיף גזירות בענייני טומאה וטהרה (ראו להלן: הלכות טומאה נוספות שקבעו חכמים), שכן בתקופה זו רבו השדים. מדבריו עולה, שהטומאות שגזרו חכמים אף הן משקפות מציאות קיימת, הגורמת לשדים להסתפח אליהן, אלא שבזמן מתן תורה הייתה זו מציאות זניחה, שניתן היה להתעלם ממנה, ואילו בתקופת בית שני הייתה מציאות השדים מפותחת יותר, ולכן דרשה טיפול והתייחסות.
במדרש ובתלמוד הבבלי והירושלמי, יש מקרים בהם מוזכרים "מזיקים", "שדים", רוח רעה ועוד, גם בהקשר של מחלות גופניות ומחלות נפשיות, ובתורה הטומאה מוזכרת בהקשר עם נגעים – הנקראים צרעת, בעור בשיער וגם בטיח הבתים. יש המזהים נגעים אלו עם תופעות מוכרות ומחלות הקיימים בימינו.
לדעת השומרונים וגם הקראים, הטומאה והטהרה המוזכרים בתורה ניתנים להעברה בעזרת רחצה במים, ולכן מזוהים עם ניקיון וכללי היגיינה. עם זאת, הם מחמירים מאוד לגבי טומאת האשה הנידה, ונדרש ממנה להיכלא במקום סגור בימי הנידות, הקצרים. גישה זו דומה במידה רבה לגישת הטומאה כמציאות קיימת.
לעומתם הפרושים ראו בטהרה מעשה טקסי שיש לו כללים מפורטים, ביניהם גודלו של מקווה המים, מקור מימיו, ניקיון הטובלים בהכנסם לטבילה הטקסית ועוד. ייתכן, אמנם שרק באמצעות טקס זה מתאפשרת העברת הטומאה וההיטהרות, אך ייתכן גם שמהות הטומאה היא מהות סמלית.
מהות הטומאה > הטומאה כרעיון סמלי

גישה שנייה סוברת, שאין צורך להניח את דבר קיומה הממשי של רוח טומאה, ועניין הטומאה הוא ריחוק, לרוב כביטוי סמלי של רעיון כלשהו. כך סבר הרמב"ם, שהטומאה איננה ישות רוחנית מציאותית, אלא הגדרה הלכתית גרידא, וכפי שכתב בסיום "ספר טהרה" בחיבורו הגדול משנה תורה: ”דבר ברור וגלוי שהטומאות והטהרות גזירות הכתוב הן, ואינן מדברים שדעתו של אדם מכרעת אותן, והרי הן מכלל החוקים. וכן הטבילה מן הטומאות – מכלל החוקים היא, שאין הטומאה טיט או צואה שתעבור במים, אלא גזירת הכתוב היא... כיוון שטבל – טהור, ואף על פי שלא נתחדש בגופו דבר.” (משנה תורה לרמב"ם, ספר טהרה, הלכות מקואות, פרק י"א, הלכה י"ב)
בספרות חז"ל קיים מקור קדום לתפיסה עקרונית זו על מהות הטומאה, בשמו של רבן יוחנן בן זכאי:
שאל גוי אחד את רבן יוחנן בן זכאי: אילין עובדייא דאתון עבדין (=מעשים אלו שאתם עושים) נראין כמין כשפים! אתם מביאים פרה ושורפין אותה וכותשין אותה ונוטלין את אפרה, ואחד מכם מיטמא למת – מזין עליו שתיים ושלוש טיפין, ואתם אומרים לו: טהרת! אמר לו: לא נכנסה בך רוח תזזית (=דיבוק) מימיך? אמר לו: לאו. ראית אדם שנכנסה בו רוח תזזית? אמר לו: הן. אמר לו: ומה אתם עושין לו? אמר לו: מביאין עיקרין (=גזעים) ומעשנין תחתיו, ומרביצים עליה מים, והיא בורחת. אמר לו: ישמעו אזניך מה שאתה מוצא מפיך! כך הרוח הזו – רוח טומאה... מזין עליו... והוא בורח! לאחר שיצא, אמרו לו תלמידיו: רבינו! לזה – דחית בקנה (=ענית לו תשובה מתחמקת לפי רמת הבנתו), לנו – מה אתה אומר?! אמר להם: חייכם! לא המת מטמא, ולא המים מטהרין, אלא אמר הקדוש ברוך הוא: חוקה חקקתי, גזירה גזרתי, אי אתה רשאי לעבור על גזרתי, דכתיב: ”זאת חוקת התורה” (במדבר י"ט, ב').
מן הפרשנים בעת החדשה הלך בכיוון זה הרש"ר הירש, באומרו: ”כל שורה בהלכות טומאת המגע מעידה, שהטומאה איננה חלאה מיסטית, מאגית, חומרית, העוברת לאדם ולחפץ על ידי מגע במת, אלא הנושאים הנידונים בהלכות אלה מייצגים תפיסות ומושגים.” הרש"ר הירש מסתמך על ההבחנות הדקות בהלכה בין מיני הכלים המקבלים טומאה, חלקן אף תלויות במחשבת האדם על הכלי; ומכאן הסיק, שהדבר הקובע האם הטומאה תחול או לא תחול במקום מסוים הוא יחסו של האדם לדבר, ולא המציאות כשלעצמה.
קיום הלכות טומאה וטהרה בהיסטוריה > ימי הבית השני

עם שיבת ציון בראשית ימי הבית השני, היה צורך לשחזר את מסורת חיי הטהרה. מן הכתובים נראה שהכהנים התרשלו בדבר, וחגי הנביא ערך להם מבחן על הלכות אלו, ומשכשלו בו – קבע שקרבנותיהם טמאים.
לטהרה מטומאת מת השתמשו ישראל באפר פרה אדומה שלקחו עמם למשמרת בבבל, ומלבד זאת נעשו בימי הבית השני שמונה פרות אדומות, הראשונה שבהן בפיקוחו של עזרא הסופר.
ברבות השנים, הקושי בקיומן של הלכות טומאה וטהרה יצר הבדלי מעמדות בין החברים לבין עמי הארץ: ה"חברים" הקפידו על קיום הלכות הטהרה במלואן, ואף חלקם השתדלו לאכול את מזונם הרגיל ("חולין") בטהרה, בעוד עמי הארץ שמרו על דברים בסיסיים בלבד. הדבר גרם לכך שהחברים נאלצו שלא לנגוע בבגדיו של עם הארץ, מחשש שנטמאו כ"משכב ומושב" (ראו לעיל: דרכי ההיטמאות: משכב ומושב הזב), והיו מהלכים בצידי הרחוב, כדי שלא להתחכך בעוברים ושבים. ריחוק זה היה בין הגורמים לשנאה כלפי ה"חברים", שנחשדו בהתנשאות. על חומרת הטומאה שיוחסה לעמי הארץ חלוקות הדעות, וככל הנראה לא החמירו להחשיבם כ"אב הטומאה" המטמא אדם במגעו.
בזמן העלייה לרגל הקלו חכמים להחשיב את עמי הארץ כטהורים, הן משום שעמי הארץ אכן השתדלו יותר להיטהר לקראת העלייה למקדש, והן כדי לשמור על אחדות האומה, "כדי שלא יהא כל אחד ואחד הולך ובונה במה לעצמו, ושורף פרה אדומה לעצמו". כמליצה אמרו חז"ל: "ירושלים הבנויה, כעיר שחוברה לה יחדיו – עיר שהיא עושה כל ישראל חברים", כלומר, מחשיבה את כולם כמעמד של "חברים". מכל מקום, לאחר הרגל היו הכהנים מטהרים את כל כלי המקדש, מחשש שנטמאו במהלך החג. הצדוקים לגלגו על כך, כמסופר בתלמוד הירושלמי: "פעם אחת הטבילו את המנורה. אמרו צדוקים: ראו פרושים מטבילין גלגל חמה!".
בשלהי תקופת בית שני, הייתה ההקפדה בטהרה בבית המקדש ברמה גבוהה יחסית להקפדה על מצוות אחרות ביהדות, וחז"ל ראו זאת כשיבוש של סולם הערכים היהודי. כך מסופר בתלמוד:
מעשה בשני כהנים שהיו שניהן שוין ורצין ועולין בכבש (כדי לזכות באחת מעבודות המקדש), קדם אחד מהן לתוך ארבע אמות של חבירו – נטל סכין ותקע לו בלבו. עמד רבי צדוק על מעלות האולם, ואמר: אחינו בית ישראל שמעו!... 'כי ימצא חלל באדמה... ויצאו זקניך ושופטיך...', אנו על מי להביא עגלה ערופה? על העיר או על העזרות? געו כל העם בבכיה. בא אביו של תינוק ומצאו כשהוא מפרפר. אמר: הרי הוא כפרתכם, ועדיין בני מפרפר, ולא נטמאה סכין! (כלומר, מהרו והוציאו את הסכין מגופו, בטרם ימות בני ותיטמא הסכין.) ללמדך שקשה עליהם טהרת כלים יותר משפיכות דמים.
התלמוד מסיק, שההקפדה על טהרת הכלים כשלעצמה הייתה ראויה, אבל הייתה זו זילות של שפיכות דמים.
יוסף בן מתתיהו מתאר את כת האיסיים שהתקיימה בתקופה זו, וניהלה אורח חיים מחמיר בנושאי טהרה. הם נהגו, למשל, לטבול אחרי הפרשת צרכים. בספרות התנאים אין התייחסות מפורשת לנוהגי הטומאה של כת זו, בניגוד לצדוקים והכותים.
קיום הלכות טומאה וטהרה בהיסטוריה > אחרי חורבן הבית השני

לאחר חורבן בית המקדש (70 לספירה) וביטול עבודת הקרבנות, פחתה בהדרגה השמירה על הלכות הטהרה. אמנם עדיין היה צורך להיטהר לצורך קיום מצוות התרומות והמעשרות (ראו לעיל: חובת הטהרה), אבל בהדרגה הידלדל מאגר אפר הפרה האדומה, ובהיעדר מקדש – לא ניתן היה לעשות פרה אדומה נוספת. תהליך זה לא היה חד ומהיר, אלא התמשך כמאתיים שנה לפחות. בזמן התנאים שלאחר החורבן עדיין נשמרה הטהרה בקפדנות רבה, ואף הוסיפו בה סייגים. במקורות מסופר על אישים מרכזיים ששמרו על הלכות הטהרה בביתם ואף עסקו בהוראה למעשה לזולתם, כמו רבן גמליאל, רבן שמעון בן גמליאל הזקן ורבי יהודה הנשיא.
גם בזמן האמוראים הננו מוצאים שמירת טהרה, אם כי הייתה כנראה נחלתם של יחידים בלבד: רבי אמי ורבי אסי, שהיו כהנים, היו אוכלים תרומה. בתלמוד הירושלמי נאמר, שרבי חייא הורה לרב, אחיינו: "אם אתה יכול לאכול במשך כל השנה חולין בטהרה – אכול, ואם לא, תהא אוכל שבעה ימים בשנה". על פי הפרשנות המקובלת, הכוונה לשבעה ימי חול בין ראש השנה לבין יום הכיפורים, מלבד הזהירות בטהרה בראש השנה ויום הכיפורים עצמם (ארבעה טורים, אורח חיים, סימן תר"ג). ב"משך חכמה" לרבי מאיר שמחה מדווינסק (ספר ויקרא, פרק כ"ג, פסוק מ"ב) סובר שהכוונה לשבעה ימים טובים בשנה. העדות המאוחרת ביותר על קיום הלכות הטהרה היא זו של האמורא עולא (המאה השלישית), המספר על כך שבזמנו עדיין "ה"חברים" (שומרי הטהרה, ראו לעיל) מטהרים בגליל", כנראה באמצעות אפר הפרה האדומה שנשמר בידי כהנים תושבי הגליל. ואמנם, בחפירות ארכאולוגיות בעיר ציפורי נמצאו כלי אבן (שאינם מקבלים טומאה) שתוארכו עד לתקופה הרומית המאוחרת במאה הרביעית לספירה.
קיום הלכות טומאה וטהרה בהיסטוריה > הממצא הארכאולוגי

בדורות האחרונים, התווסף למקורות ההלכתיים ממצא ארכאולוגי עשיר ומגוון המעיד על שמירה על טהרה בקרב הציבור היהודי בשלהי תקופת הבית השני. המחקר השיטתי בנושא זה בא בעקבות החפירות הנרחבות בעיר העתיקה של ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים. מדובר בשני סוגי ממצאים עיקריים:
מקוואות טהרה עתיקים – בארץ ישראל נמצאו מקוואות עתיקים, במיוחד מתקופת בית שני, שמעידים על שמירת הלכות אלו בתקופה הקדומה. המחקר הארכאולוגי בנושא שזה נפתח עם גילויים של מקוואות בחפירות במצדה בשנת 1965, ולאחר מכן נחפרו עשרות בריכות בעיר העתיקה בירושלים ובאתרים נוספים.
כלי אבן מתקופת בית שני – בתקופת בית שני נהגו היהודים בניגוד למקובל בתרבויות אחרות הרבה לאחר תום תקופת האבן שלהן, לעשות שימוש נרחב בכלי אבן להשתמש בכלי אבן, משום שעל פי ההלכה הם אינם מקבלים טומאה. כלי האבן, שעובדו מקירטון, נתגלו בעשרות חפירות וסקרים ארכאולוגיים, בעיקר בקונטקסטים של התקופה הרומית הקדומה – שלהי תקופת הבית השני.
ספרות ההלכה בנושאי טומאה וטהרה

בתורה מרוכזות הלכות טומאה וטהרה בעיקר בספר ויקרא, בפרשיות שמיני – תזריע – מצורע, וכן בספר במדבר, בפרשת חוקת.
במשנה הוקדש לכך סדר טהרות כולו, ומלבדו פזורות הלכות טומאה וטהרה במסכתות רבות. לסדר טהרות כולו קיימת גם תוספתא. במדרשי ההלכה מוסבר הקשר בין פסוקי התורה שבכתב לבין הלכות הטהרה בתורה שבעל פה, בספרא לפרשיות הנ"ל בספר ויקרא ובספרי וספרי זוטא לפרשת חוקת.
אין תלמוד בבלי לסדר טהרות, מלבד למסכת נידה, מפני שהיא עוסקת רבות בנושאי טהרת המשפחה, שאקטואליים בכל זמן ומקום. עם זאת, סוגיות רבות ברחבי התלמוד עוסקות בהלכות טומאה וטהרה. התלמוד מציין את הקושי המיוחד בלימוד הלכות הטומאה והטהרה, ואף מספר על חכמים מבין האמוראים שלא היו בקיאים בהם, והתקשו בהבנת משניות בסדר טהרות. התלמוד הירושלמי בסדר טהרות, כפי שהוא מצוי בידינו, כולל שלושה פרקים בלבד מתוך מסכת נידה, וכנראה יתר שבעת הפרקים אבדו.
בימי הביניים נכתבו חיבורים מועטים בלבד שמוקדשים לנושאי טהרה (מלבד טהרת המשפחה). יחיד ומיוחד היה הרמב"ם, שבמסגרת הקודקס ההלכתי המקיף, "משנה תורה", כלל גם את "ספר טהרה" המסכם את הלכות טומאה וטהרה. גם בימינו הלכות טומאה וטהרה לרוב אינן נלמדות הלכה למעשה. עם זאת, ניכרת פריחה יחסית בעיסוק בהלכות טומאה וטהרה בהשוואה לדורות קודמים: הוקמו כוללים שזהו הנושא המרכזי בלימודיהם, ונכתבו עשרות ספרים הדנים בהלכות טומאה וטהרה.
דוגמאות ליישום הכללים

בגלל מורכבות הנושאים והקשרים הפנימיים ביניהם, נציין כמה דוגמאות שכיחות כיצד מתיישמות ההלכות הנ"ל בפועל:
א. אדם טהור הולך ברחוב ונעלו פוגעת בעכבר מת. העכבר הוא "אב הטומאה", ומטמא את הנעל שנגעה בו והופך אותה ל"ראשון לטומאה". האדם נשאר טהור, כי גם אם הזיז את העכבר – הרי שרץ אינו מטמא במשא, אלא רק בנגיעה בו. גם הנעל הטמאה איננה מטמאת את האדם הנוגע בה, כי אדם מקבל טומאה רק מ"אב הטומאה", והנעל, כאמור, היא רק "ראשון". אילו היה זה חתול מת – האדם היה נטמא, כי הזזה קלה של נבלת החתול נחשבת כ"משא". מאידך, אם הייתה זו צפרדע – גם הנעל הייתה טהורה, כי בשרצים הקטנים טימאה התורה רק שמונה מינים מסוימים (לעיל: הדברים המטמאים).
ב. סיפור שמופיע בתלמוד: פעם נאלץ הכהן הגדול לצאת מבית המקדש בעיצומה של עבודת יום הכיפורים, כדי לשוחח עם "הגמון אחד", שאינו יהודי. במהלך השיחה ניתז רוק מפיו של ההגמון על בגדי הכהן הגדול, ולכן מינו לאלתר כהן גדול אחר, שימשיך להקריב את קרבנות יום הכיפורים. הסיבה: גוי נחשב כזב (מדרבנן), והרוק שלו הוא אב הטומאה. הבגד שעליו ניתז הרוק נטמא באופן ישיר ממגעו של הרוק, אבל גם הכהן הגדול עצמו נטמא, על אף שהרוק לא נגע בו, כי הוא נשא את הרוק. גם אם הכהן הגדול יטבול מיד – לא יטהר לגמרי עד שקיעת החמה (ראו להלן: דרכי היטהרות), ולכן לא היה מנוס מלהחליפו.
ג. אשה נידה יושבת על כיסא, ואחר כך קמה ובעלה ישב עליו. הכיסא הוא "אב הטומאה", כדין "משכב ומושב" (לעיל: דרכי הטומאה: משכב ומושב הזב). הבעל נטמא בישיבתו על הכיסא, אפילו אם גופו לא נגע בכיסא, וגם בגדי הבעל נטמאו, אפילו אם לא נגעו בכיסא, כדין היושב על משכב, שנטמא הוא וכל כלי שיגע בו באותה שעה (ראו לעיל: דרכי היטמאות: טומאה בחיבורין).
ד. שרץ נפל לתוך כלי חרס, ובו מאה תפוחים, והשרץ נגע באחד התפוחים ולא נגע בדפנות הכלי – כל התפוחים טמאים, בדרגת "שני לטומאה". הסיבה: השרץ הוא אב הטומאה, וכלי חרס מיטמא בכניסת טומאה לחללו ("אוויר כלי חרס") ונעשה "ראשון לטומאה", והכלי גם מטמא את כל האוכל שבתוכו, גם אם לא נגע בדפנותיו. אילו היה זה כלי מתכת או עץ – הכלי היה טהור, ורוב התפוחים היו טהורים. רק התפוחים שנגעו פיזית בשרץ היו "ראשון לטומאה", והתפוחים שנוגעים בהם היו "שני לטומאה", ובזאת הייתה מסתיימת שרשרת הטומאה (אלא אם כן מדובר בתפוחים של תרומה, בהם השרשרת מתארכת עוד שלב. ראו לעיל: דירוג הטומאות). אם התפוחים לא נשטפו מעולם – הם טהורים, כי לא הוכשרו לקבל טומאה (ראו לעיל: הדברים הנטמאים: מאכלים).
ה. אדם טהור שלא הקפיד לשמור את ידיו מלנגוע בדברים טמאים, ונגע בתפוח של חולין – התפוח טהור, מפני שידים אלו, שלא נשמרו לגמרי, נחשבות כ"שני לטומאה", וטומאה קלה בדרגה זו איננה מטמאת אוכל של חולין. ברם, אם התפוח היה רטוב בשעת הנגיעה בו – התפוח נטמא, ואם היו ערימת תפוחים רטובים – כולם טמאים, כי הידיים ה"שניות לטומאה" מטמאות משקה, והמשקה נהיה "ראשון לטומאה" (ראו לעיל: הלכות טומאה נוספות שקבעו חכמים: טומאת משקין), והמשקה שעל התפוח נטמא מידי האדם וטימא את התפוח ועשאו "שני", ותפוח זה טימא את המשקה שעל התפוח שלצידו ועשאו "ראשון", ומשקה זה טימא את התפוח הבא ועשאו "שני", וחוזר חלילה.
לקריאה נוספת

הקדמת הרמב"ם לסדר טהרות
יהודה הלוי, ספר הכוזרי, ב, ס–סב
מרי דאגלס, טוהר וסכנה.
הרב שלמה פלדמן שערי דעת – כללים בסדר טהרות. ירושלים: צילום ולחות לאור תשס"א
ורד נעם, מקומראן למהפכה התנאית: היבטים בתפיסת הטומאה, ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, תש"ע 2010
הרב בנימין קוסובסקי, "סייג לקדושה טהרה", מקדמי ארץ ח"ה (תשע"ד), עמ' 264–278.
ראו גם

דלית
תאוריית החיידקים כגורמי מחלות
היגיינה
מאיר פרץ

מאיר פרץ (נולד ב-18 בנובמבר 1983) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה

פרץ התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מ.ס. אשדוד. בעונת 2003/2004 הושאל להפועל רמת השרון מהליגה הארצית. פרץ, היה שותף לעלייה של המועדון לליגה הלאומית בסיום העונה.
ב-2 באוקטובר 2004, פרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במ.ס. אשדוד, בניצחון 0-4 נגד בני יהודה. ב-11 באוגוסט 2005, פרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בתיקו 2-2 נגד דומז'אלה במסגרת מוקדמות גביע אופ"א.
בקיץ 2006, פרץ חתם בהפועל תל אביב. ב-28 באוגוסט 2006, פרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד בני יהודה. ב-7 באוקטובר 2007, פרץ הושאל לעירוני קריית שמונה. בקריית שמונה, פרץ רשם רק שותף רק במשחק אחד בתיקו 2-2 נגד מכבי תל אביב. בסיום העונה, פרץ חזר להפועל.
בינואר 2009, פרץ חזר למ.ס. אשדוד.
ב-19 בנובמבר 2010, פרץ חתם בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
ב-21 בספטמבר 2011, פרץ חתם במכבי יבנה מליגה א' דרום, עמה היה שותף לעלייה לליגה הלאומית.
בנובמבר 2016, פרץ חתם בבית"ר יבנה עד לסיום העונה. בסיום העונה פרש מכדורגל.
תארים

ליגה ארצית: 2003/2004
ליגה א': עונת 2011/2012
הערות שוליים

↑  יצחק סולומון‏, מאור פרץ חתם בקרית שמונה, באתר וואלה, 7 באוקטובר 2007
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מאיר פרץ".
מאיר צבי פרוש

ערך זה עוסק בסופר ומתרגם חרדי ישראלי. אם התכוונתם לחבר הכנסת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1929 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  23 ביוני 2017 (בגיל 87) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שם עט:  מ. צבי, פ. הירש 
 מקום לימודים:  ישיבת עץ חיים 
 שפות היצירה:  עברית, גרמנית 
 
מֵאִיר צְבִי פָּרוּשׁ (נהגה: פּוֹרוּשׁ; מוכר גם בשמות העט מ. צבי, ופ. הירש; כ"א בכסלו ה'תר"ץ, 23 בדצמבר 1929 - כ"ט בסיון ה'תשע"ז, 23 ביוני 2017) היה סופר ומתרגם חרדי ישראלי, הנחשב לגדול מתרגמי הספרות החרדית האירופית לשפה העברית.
ביוגרפיה

נולד בירושלים ב-1929, לשלמה זלמן פרוש, צאצא למשפחת פרוש. כישרונו הספרותי התגלה בגיל צעיר, ובתחילת שנות החמישים החל לעבוד בהוצאת פאר, שפעלה באותם ימים ביצירת ספרות חרדית בעברית. במשך השנים הוא תרגם בעבורה שורה ארוכה של ספרות חרדית בגרמנית וביידיש, שרובה עסקה בסיפורים בעלי רקע היסטורי. בשל גילו הצעיר בחר לפרסם את ספריו תחת שמות עט שונים. כמה מספריו יצאו בהוצאות אחרות, כמו "פאר" ו"מוריה".
פרוש תרגם מגרמנית כעשרים מספריו של הרב מאיר להמן, וכן מספריהם של שרה הירש, זליג שכנוביץ, נפתלי אהרמן ומשה שוטן. כמו כן תרגם מיידיש כמה מספרי הסופר דוד זריצקי. אחד הספרים הפופולריים שבתרגומו הוא סדרת "מעיינה של תורה" מאת הסופר והמחנך החרדי הרב אלכסנדר זושא פרידמן, על חמישה חומשי תורה. הסדרה המתורגמת יצאה לאור בשנת 1956 בהוצאת "פאר", ומאז יצאה במהדורות רבות והיא נחשבת אחת מהקלאסיקות של ארון הספרים היהודי בדור האחרון.
מאיר צבי פרוש נפטר ב-23 ביוני 2017, והוא בן 87.
מספריו

אגרת פלאים: סיפורי הבעל-שם-טוב ותלמידיו
אוצר אגדות (4 כרכים)
חד וחלק: אוצר חידודים, דברי בדיחה ופרפראות משל גדולי ישראל ומפי העם (4 כרכים)
סוכת החורף: סיפורים לבני הנעורים
עלילות הגולם מפרג
שבת ומועד לילדי ישראל (בחרוזים)
מעיבודיו ותרגומיו

אגדות הזוהר - מאת הרב יהודה יודל רוזנברג
מעשה אלפס - מאת רבי בן-ציון אלפס
עולמות טמירים: סיפור חיי הגאון מווילנה
אם בישראל: ספר זיכרון לשרה שנירר
ספר המחזות (חנה ושבעת בניה, כוחה של שבת) של שרה שנירר
מעיינה של תורה - מאת הרב אלכסנדר זושא פרידמן
מארק רובר

| --- | --- |

 לידה:   11 במרץ 1980 (בן 44) מחוז אורנג', ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  סן פרנסיסקו, סאניווייל, מחוז אורנג' 
 ידוע בשל:  יוטיובר, מהנדס
 השכלה:  אוניברסיטת בריגהם יאנג (2004)  אוניברסיטת דרום קליפורניה (2014) 
 מעסיק:  אפל, המעבדה להנעה סילונית, נאס"א 
 מספר צאצאים:  2 
 אתר רשמי
 
מארק רוֹבֶּר (באנגלית: Mark Rober, נולד ב-11 במרץ 1980) הוא מהנדס אמריקאי, ממציא ואישיות YouTube. הוא התפרסם בעיקר בשל ערוץ ה-YouTube שלו עם סרטונים על מדע פופולרי, עשה זאת בעצמך, גאדג'טים ורעיונות יצירתיים, עם מספר שלו סרטונים שהפכו ויראלים, חלקם עם עשרות מיליוני צפיות.
לפני ההתרכזות ב-YouTube, רובר היה מהנדס בנאס"א כשבע שנים, שם עבד על רכב החלל Curiosity Rover במעבדה להנעה סילונית.
הוא בין יוזמי פרויקט Team Trees ו-Team Seas.
חיים אישיים

רובר גר בסאניווייל, קליפורניה, עם אשתו ובנו. על מנת להעלות מודעות לאוטיזם, רובר פעיל בטוויטר בעיקר בהתייחסות לבנו, המאובחן על הספקטרום האוטיסטי. כל הרווחים מהחנות שלו "Teespring" נתרמים לעמותה The Autism Society.
בשנת 2020 בעקבות סרטון של MatPat הוא תרם 50 אלף $ לעבודות מחקר בבית חולים לילדים.
בשנת 2023 יצאה בערוץ דיסקברי סדרת ריאלטי בהשתתפותו, בשם 'הנוקמים של מארק רובר'. הסדרה עוסקת ב"'פעולות נקמה' נגד אנשים המפרים את הנורמה החברתית".
הערות שוליים

↑   iPad2 Halloween Costume- Gaping hole in torso, סרטון בערוץ "Mark Rober", באתר יוטיוב (אורך: 00:50)
↑   Glitter Bomb 1.0 vs Porch Pirates, סרטון בערוץ "Mark Rober", באתר יוטיוב (אורך: 08:11)
↑  Mitchell, Sara (12 באוקטובר 2012). "Local engineer creates new Halloween costume venture". SignalSCV. אורכב מ-המקור ב-2019-07-18. נבדק ב-4 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  מקור., באתר IMDb
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מארק קרלטון-סמית

| --- | --- |

 לידה:  9 בפברואר 1964 (בן 60) בילפלד, גרמניה המערבית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  איטון קולג' 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  מ-1982
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד רגימנט שירות האוויר המיוחד 22 מפקד חטיבת התקיפה האווירית ה-16 מפקד הכוחות הבריטיים באפגניסטן מפקד דירקטוריון הכוחות המיוחדים של הממלכה המאוחדת ראש המטה הכללי
 פעולות ומבצעים
 לחימה בצפון אירלנד מלחמת המפרץ מלחמת בוסניה מלחמת קוסובו מלחמת אפגניסטן מלחמת עיראק
 עיטורים
  מסדר האימפריה הבריטית   מסדר האמבט
 
מארק אלכסנדר פופאם קרלטון-סמית (באנגלית: Mark Alexander Popham Carleton-Smith; נולד ב-9 בפברואר 1964) הוא גנרל בצבא הבריטי אשר שימש כראש המטה הכללי בין יוני 2018 ליוני 2022.
ביוגרפיה

קרלטון-סמית, בנו של גנרל בריטי שהוצב במערב גרמניה, נולד בבילפלד והתחנך באיטון קולג'. הוא למד באוניברסיטת דרהאם ולאחר מכן התגייס לצבא הבריטי. הוא התקבל לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט והוסמך כקצין חי"ר בשנת 1982. קרלטון-סמית שובץ במשמר האירי ולקח חלק בלחימה בצפון אירלנד כמפקד מחלקה ופלוגה. לאחר מכן התנדב לשירות האוויר המיוחד ולחם במלחמת המפרץ ובבוסניה כמפקד פלגה ביחידה. לאחר מכן שירת כראש מטה החטיבה הממוכנת ה-19 וכראש מטה החטיבה הרב לאומית במבצע כוח מאוחד.
בשנת 2002 מונה למפקד רגימנט שירות האוויר המיוחד ה-22 והוביל את היחידה במהלך מלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק. בתפקידו הבא שירת כסגן ראש אגף התכנון במשרד הגנה. בשנת 2006 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד חטיבת התקיפה האווירית ה-16 ובשנת 2008 מונה למפקד הכוחות הבריטיים באפגניסטן. בשנת 2012 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למונה למפקד דירקטוריון הכוחות המיוחדים. בשנת 2018 ג'יימס צ'יסוול החליף אותו בתפקיד. ביוני 2018 קרלטון-סמית מונה לראש המטה הכללי.
הערות שוליים

↑  עמי רוחקס דומבה, מפקד הקומנדו לשעבר ימונה לרמטכ"ל צבא בריטניה, "ישראל דיפנס", ‏ 09 במאי 2018.
↑  אקונומיסט, הטליבאן מגמיש את החוקים למען הפופולריות, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2008.
↑  מיכל לוי, החוויה הלא נעימה של רמטכ"ל בריטניה, באתר ערוץ 7, 12 בנובמבר 2020.
| מפקדים עליונים של הכוחות וראשי המטה הכללי של הצבא הבריטי |
| --- | --- | --- |
| מפקדים עליונים של הכוחות | ג'ורג' מונק • ג'יימס סקוט • ג'ון צ'רצ'יל • מיינהרד שומברג • ג'ון צ'רצ'יל • ג'יימס באטלר • ג'ון דרלימפל • ג'ורג' וייד • הנסיך ויליאם • ג'ון ליג'ונר • ג'ון מנרס • ג'פרי אמהרסט • הנרי סימור קונווי • ג'פרי אמהרסט • הנסיך פרדריק • דוויד דנדס • הנסיך פרדריק • ארתור ולסלי • רולנד היל • ארתור ולסלי • הנרי הרדינג • הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג' • גרנט ג'וזף וולסלי • פרדריק רוברטס • נוויל ליטלטון |  |
| ראשי המטה הכללי | נוויל ליטלטון • ויליאם ניקולסון |  |
| ראשי המטה הכללי הקיסרי | ויליאם ניקולסון • ג'ון פרנץ' • צ'ארלס דאגלס • ג'יימס וולף-מארי • ארצ'יבלד מארי • ויליאם רוברטסון • הנרי וילסון • רודולף למברט • ג'ורג' מילן • ארצ'יבלד מונטגומרי-מסינגברד • סיריל דוורל • ג'ון ורקר • אדמונד איירונסייד • ג'ון דיל • אלן ברוק • ברנרד לו מונטגומרי • ויליאם סלים • ג'ון הארדינג • ג'רלד טמפלר • פרנסיס פסטינג |  |
| ראשי המטה הכללי | ריצ'רד האל • ג'יימס קסלס • ג'ופרי בייקר • מייקל קרבר • פיטר האנט • רולנד גיבס • אדווין ברמאל • ג'ון סטאינר • נייג'ל בגנול • ג'ון שאפל • פיטר אינג • צ'ארלס גאת'רי • רוג'ר ווילר • מייקל ווקר • מייק ג'קסון • ריצ'רד דנאט • דוויד ריצ'רדס • פיטר וול • ניק קרטר • מארק קרלטון-סמית • פטריק סנדרס • רולנד ווקר |  |
מארק ראלף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 במאי 1974 (בן 50) סטוק-און-טרנט, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 פרופיל ב-IMDb
 
מארק ראלף (באנגלית: Mark Ralph; נולד ב-2 במאי 1974) הוא מפיק מוזיקלי, רמיקסר ופזמונאי בריטי.
ביוגרפיה

ראלף נולד בסטוק-און-טרנט, סטפורדשייר, אנגליה.
ראלף התחיל את הקריירה שלו כגיטריסט, מקליט ומנגן בלייב עם פט שופ בויז, רינגו סטאר, סליי אנד רובי (אנ')‏, Screaming Lord Sutch (אנ'), אדווין קולין (אנ'), הולי ג'ונסון (אנ')‏, רון ווד, ו-Fatback Band (אנ')‏. הוא חבר בלהקה Filthy Dukes (אנ')‏, שהוציאה אלבום אולפן אחד.
הוא הפיק וכתב מספר שירים למספר אמנים, בין היתר לג'ס גלין, יירס אנד יירס, ג'קס ג'ונס, קרייג דייוויד, אליס צ'אטר, קלין בנדיט, אשר, טינשיי, רודימנטאל, בקי היל, ראג-אנ'-בון מאן, הוט צ'יפ, קייגו, טייק ד'את, סיגלה, ריי, טום ווקר, בלונד ולינדזי לוהן.