איחוד האמירויות הערביות
היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים שנחשפו באיחוד האמירויות מציגים היסטוריה ארוכה של מגורים אנושיים וסחר אזורי, כולל עם מסופוטמיה. מספר שבטים התיישבו באזור זה, גם לאורך החוף וכן בפנים הארץ. במאה השביעית השבטים המקומיים עברו תהליך של איסלאמיזציה. במאות ה-10 עד המאה ה-12 שלטו באזור הקרמטים בני הכת האסמעילית.
בראשית המאה ה-16 החלה ההתערבות האירופית באזור המפרץ. הראשונים שהגיעו לשם היו הפורטוגלים. הבריטים וההולנדים הצטרפו למירוץ האימפריאלי במהלך המאה ה-17, מרוץ שהוכרע לטובת בריטניה בסוף המאה ה-18. בראשית המאה ה-19 פתחה בריטניה במשא ומתן עם המנהיגים השייח'ים המקומיים במטרה להגן על נתיבי המסחר הימיים בנתיב להודו שהייתה בשליטתה. המסורת הקולוניאלית מתארת את הפעילות של השבטים המקומיים כביזה ימית ולכן נודע האזור כ"חוף שודדי הים". אולם, כיום מרבית חוקרי האזור סוברים שהצמדת תיאור השודדים לשבטים שימשה רק כעילה להרחבת ההשפעה הקולוניאלית שלה באזור. בפועל, התושבים שחיו באזור ראס אל-ח'ימה התפרנסו, בין היתר, מדמי מעבר שגבו מאוניות שחצו במיצר הורמוז השוכן בסמיכות. בריטניה, שלא הסכימה לשלם את דמי המעבר כינתה פעילות זו כביזה ימית. בשנת 1820 חתמה עם שליטי החוף הסכם להפסקת השוד הימי, הסכם שהורחב בשנת 1853 לכדי חוזה שלום ימי קבוע, ומאז קיבל האזור את השם "חוף שביתת הנשק" (Trucial Coast). הסכמים אלו הגדירו את מסגרת ההשפעה של בריטניה באזור כחסות שבה היא הייתה האחראית הבלעדית על יחסי החוץ של המנהיגים המקומיים, בעוד שהש'יחים נותרו עצמאיים לנהל את ענייני הפנים. חסות זו נמשכה עד שנת 1971.
מרבית השבטים באזור זה היגרו מנג'ד ומיעוטׇם מפרס. ראס אל-ח'ימה הייתה עיר הבירה החשובה של אזור זה בראשית המאה ה-19, אך עם הפסקת הפעילות הימית שלה בעקבות ההסכמים עם בריטניה היא איבדה את משאביה וירדה מגדולתה. במקומה, צמחו הערים החשובות שארג'ה ואבו דאבי.
ב-1952, בהשראת בריטניה, החל שיתוף פעולה פדרלי למחצה בין שבע האמירויות, בצורת מועצה קבועה בראשות נציג בריטי. אולם ב-1968 החליטה בריטניה לפנות את כוחותיה שממזרח לתעלת סואץ. כחלק מהחלטה אסטרטגית זו הסירה בריטניה את חסותה מעל אמירויות "חוף שביתת הנשק", וב-1971 הן נעשו עצמאיות.
בין ההחלטה הבריטית על הפינוי לבין הפינוי עצמו התנהל משא ומתן בין שבע האמירויות לבין בחריין וקטר על הקמתה של פדרציה משותפת. המשא ומתן נכשל, ובמהלך שנת 1971 הפכו בחריין וקטר למדינות עצמאיות. בתום אותה שנה התאחדו שש מן האמירויות לפדרציה בשם "האמירויות הערביות המאוחדות", ושנה לאחר מכן הצטרפה אליהן ראס אל-ח'ימה. יציאת הבריטים יצרה מתיחויות במקום, הן כלפי פנים (היריבויות בין האמירויות החריפו), והן כלפי חוץ – ויכוחים על קו הגבול בין הפדרציה החדשה לבין עומאן וערב הסעודית; השתלטות איראן על איי טונב והאי אבו מוסא, שהנסיכויות ראו אותם כשייכים להן (סוגיה שלא נפתרה עד היום).
היציבות השברירית בפדרציה שבה והתערערה בעקבות המהפכה האסלאמית באיראן (1979), מלחמת איראן–עיראק (1980-1988) ופלישת עיראק לכווית (1990). האמירויות שרדו את הזעזועים הללו במידה רבה הודות לנשיא שייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן, שהשכיל לנצל את עושר הנפט של אבו דאבי לפיתוח שאר האמירויות, ולגיוס תמיכה בין-לאומית למען ביטחון הפדרציה.
ב-1990 האשימה עיראק את איחוד האמירויות הערביות ואת כווית בהפקה מוגברת של נפט, מעבר למכסות שקבע אופ"ק, והציגה להן דרישות כספיות מופלגות. עיראק פלשה לכווית, והאמירויות הצטרפו לקואליציה הבין-לאומית בראשות ארצות הברית, אשר לחמה בעיראק והביאה לשחרורה של כווית (1991). בעקבות המלחמה הרחיבו האמירויות את מעגל קשרי החוץ שלהן, אם כי לא לעבר איראן, שהן ממשיכות לראות בה אויבת, בדומה לעמדת ערב הסעודית הנוכחית ובניגוד לעמדת ערב הסעודית בעבר, שהייתה מגששת בכיוון של שיפור והידוק היחסים עם איראן.
בנובמבר 2004 הלך לעולמו נשיא האמירויות השייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן (בגיל 86), אשר הנהיג את המדינה למן ראשית עצמאותה (1971). זמן קצר לאחר מותו בחרו נציגי שבע האמירויות את בנו השייח' ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן כיורשו בתפקיד.
בשנת 2014 קיבל השייח' ח'ליפה בן זאיד שבץ מוחי, ואחיו מוחמד בן זאיד אאל נהיאן מונה לנהל תחתיו את המדינה. בשנת 2022 מת ח'ליפה בן זאיד, ומוחמד בן זאיד מונה לנשיא.
בשנת 2024 התרחשו שיטפונות בהם נהרגו מספר אנשים.