stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רקפתיים
מאפיינים מורפולוגיים

צמחים עשבוניים רב-שנתיים או חד-שנתיים, בני-שיח, לעיתים רחוקות דו-שנתיים.
הלוואים נעדרים. העלים פשוטים, נגדיים או מסורגים או ערוכים בדורים, בעיקר כשושנת בבסיס הגבעול.
הפרחים בודדים או ערוכים בתפרחות מסוג אשכולות או שיבולים או סוככים או מכבדים.
הפרחים נכונים, דו-מיניים, בעלי עטיף כפול ושחלה עילית, לעיתים קרובות חיקיים. איברי הפרח בכל דור זהים. מספרם 4 או 5 על פי רוב 5. הפרחים הומוסטילים (פרחים בעלי אורך עמוד שחלה אחיד באוכלוסייה) או פרחים הטרוסטילים (פרחים בעלי 2 או 3 אורכי עמוד שחלה שונים בתוך אוכלוסייה).
הגביע משתייר ובעל 4 או 5 עלים או אונות, שמאוחים בבסיסם.
הכותרת סימטרית רדיאלית, בעלת צינור קצר או ארוך ואגן המחולק ל-4 או 5 אונות שמאוחות בבסיסם. הכותרת דמוית פעמון עד דמוית מסמר או צינור הכותרת ארוך או קצר. עלי הכותרת נושרים כיחידה אחת שלמה.
האבקנים, שמספרם 5, כמספר עלי הכותרת, מאוחים לעלי הכותרת, קבועים מול עלי הכותרת ולא ביניהם. אבקנים עקרים נעדרים, לפעמים אבקנים עקרים דמויי קשקש לסירוגין עם האבקנים (למשל בערידת הביצות). הזירים מופרדים או מאוחים בבסיסם בצינור הכותרת, שעירים או קירחים. האבקנים
המאבקים נפתחים בסדקים לאורכם.
השחלה עילית, לעיתים רחוקות תחתית למחצה (למשל במיני ערידה), בעלת 5 עלי שחלה מאוחים, ללא מחיצות, מגורה אחת, עמוד שחלה אחד וצלקת אחת דמוית כדור לעיתים רחוקות קטומה.
השיליה מרכזית חופשית, דהיינו השליה מתפתחת על עמוד מרכזי שאינו מחובר לאורכו לדופן השחלה.
הפרי מסוג הלקט שנפתח קַשְׂוָיָתִית (לדוגמה במיני זעריר) או לעיתים רחוקות במכסה (לדוגמה מרגנית השדה). כאשר הפתיחה על ידי שיניים הפונות החוצה הפתיחה היא קשווית. במרגנית הפתיחה היא היקפית על ידי סדק רוחב, באופן שנוצר מכסה. הקרע בין המכסה לקופה נוצר לאורך רקמת הניתוק שמתפתחת כטבעת מסביב להלקט.
הזרעים מעטים או רבים, חומים או שחורים ובעלי אנדוספרם מרובה, אין בהם עמילן כחומר תשמורת.
שמושים

ערכה הכלכלי של משפחה זו מועט. מינים מסוימים נחשבים כצמחי נוי לגינה ולבית. הרקפת נחשבת כצמח חשוב בשוק הצמחים בישראל.
מינים שונים של רקפת משמשים להכנת פיתיון (דייסה שעשויה פקעת כתושה עם קמח או לחם) לציד דגים על ידי הרעלתם.  התרכובת שנמצאת בפקעות הרקפת נקראת ציקלמין (Cyclamen) והתרכובת ספונין שמצויה בעלים של מרגנית מצויה מאפיינות את משפחת הרקפתיים. ספונינים שונים ידועים כרעילים לבעלי דם קר כמו דגים ונחשים. חומרים אלו פוגעים ברקמה המצפה את אברי הנשימה (אפיתל) וגורמים לחנק.
מינים הגדלים בר בישראל

בישראל וסביבתה משפחה זאת מיוצגת לפי המיון העכשווי על ידי 5 משפחות ו-9 מינים נדירים מלבד מרגנית מצויה ורקפת מצויה. הסוגים מרגנית (Anagallis) וזעריר (Asterolinon בוטלו ואוחדו תחת הסוג ליסימכיה (Asterolinon).
רקפת (Cyclamen) מיוצגת בישראל על ידי רקפת מצויה ורקפת יוונית.
ליסימכיה (Lysimachia) מיוצגת בישראל על ידי המינים הבאים:
לִיסִימַכְיָה מְסֻפֶּקֶת (Lysimachia dubia Aiton) - צמח עשבוני חד-שנתי נדיר הגדל בבתי גידול לחים. הכותרת חיוורת ורדרדה, העלים מסורגים, הפרחים ערוכים באשכולות. הנקודות הכהות בטרף העלה ותופעת השנשון העדין בקצה עלה הכותרת שנצפו בליסימכיה, מופיעים גם במרגנית השדה.
מרגנית השדה (.Lysimachia arvensis (L.) U.Manns & Anderb) - ראה ערך
מרגנית קטנה (.Lysimachia foemina (Mill.) U.Manns & Anderb) - צמח עשבוני חד-שנתי נדיר הגדל בשפלה ובהרי יהודה. פרחיו כחולים בהירים, וקוטרם קטן מפרחיו של מרגנית מצויה. עוקץ הפרח אינם ארוכים יותר מהעלה ממנו הוא יוצא. הפריחה מסוף מרץ עד תחילת יולי.
זעריר כוכבני (.Lysimachia linum-stellatum L) - צמח חד-שנתי לא מצוי, מזרח ים-תיכוני ואירנו-טורני. מין זה זעיר וזקוף, גובהו פחות מ-7 ס"מ. הפרחים ירוקים או לבנים, יחידים, חיקיים. עוקצי הפרחים כפופים מטה. הכותרת בעלת צינור קצר דמוי פעמון. הגביע משתייר וארוך פי 3 או 4 מהכותרת. ההלקט עטוף בגביע ונפתח ב-5 קשוות. הזרעים מועטים 2 או 3.
אנדרוסק מיוצג על ידי אַנְדְּרוֹסָק חַד-שְׁנָתִי (.Androsace maxima L) נדיר מאוד ובסכנת הכחדה. מין זה הוא צמח עשבוני חד-שנתי נמוך מ-7 ס"מ, העלים ערוכים בשושנת. הפרחים ערוכים בסוכך. צבע הכותרת לבן או ורוד בהיר. הגביע משתייר ומתפרה אונותיו מתארכות עד פי 3 בפרי. נדיר מאוד, בשומרון, בהרי יהודה, במדבר יהודה, בהר הנגב ובאדום. הפריחה מסוף פברואר עד תחילת מאי.
ערידה (Samolus) מיוצגת על ידי עֲרִידַת הַבִּיצּוֹת. מין זה הוא צמח עשבוני רב-שנתי (בן קיימא) נדיר, שגדלים בגדות נחלים, ביצות ומעיינות. העלים ערוכים בשושנת, הפרחים לבנים מסודרים באשכולות בחיק החפים. הפריחה מסוף מרץ ועד תחילת נובמבר.
בכור-אביב (Primula) מיוצג על ידי בכור-אביב סיני. מין זה הוא צמח עשבוני רב-שנתי, שפרחיו צהובים, אנדמי לסיני, נדיר מאוד ובסכנת הכחדה.
מיני תרבות בישראל

מינים של בכור-אביב (Primula) כמו בכור-אביב שסוע, בכור-אביב חרוטי ובכור-אביב מצוי משמשים כצמחי נוי ביתי.
הן רקפת מצויה והן רקפת יוונית משמשים כצמח נוי ביתי או רק כצמחי נוי.
תמונות

רקפת מצויה קריית שמונה
צלקת דמוית קרקפת
פרי עטוף בגביע משתייר וכתמים על צידם התחתון של העלים
שערות על הזירים
הערות שוליים

↑  Primulaceae Batsch ex Borkh., WFO: World Flora Online. Published on the Internet
1 2  .Primulaceae Batsch ex Borkh, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  רקפתיים, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
1 2  בכור-אביב סיני, באתר צמיחת ישראל וסביבתה
1 2  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 498-501
↑  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 337-340
↑  א. פאהן, אנטומיה של הצמח, מהדורה שניה, מורחבת ומעודכנת, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987
↑  אמוץ דפני, סאלח עקל ח'טיב, על ציד דגים באמצעות צמחים בישראל, כתב-עת "כלנית", מספר 7, באתר כלנית, ‏2020
↑  ליסימכיה מסופקת, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 325-327
תקריב של פרי נפתח על מכסה
שני פרחים וחפים של מרגנית השדה
יהדות שאנגחאי

קהילת יהודי שאנגחאי היא קהילה יהודית בשאנגחאי שבסין. הקהילה, שקמה בסביבות אמצע המאה ה-19, הגיעה לשיאה בימי מלחמת העולם השנייה, אולם לאחריה הקהילה הצטמצמה מאוד.
ערב מלחמת העולם השנייה ובמהלכה

זרם של פליטים מגרמניה ומאוסטריה הגיע לשנגחאי בעיקר לאחר "ליל הבדולח" בנובמבר 1938. כאשר יהודים חיפשו דרך להימלט מהשלטון הנאצי, סגרו רוב מדינות העולם את שעריהן. המקום היחיד כמעט שבו יכלו למצוא מפלט הייתה שנגחאי. אשרת הכניסה לשנגחאי הייתה קלה להשגה מאחר שלממשלת סין לא הייתה סמכות שיפוט על נתינים זרים, ומספיק היה להצטייד באשרת כניסה בקונסוליות של ממשלת סין הלאומנית. המהגרים החדשים הגיעו על ידי הרכבת הטרנס-סיבירית או על ידי ספינות איטלקיות. מנובמבר 1939 ועד יולי 1940 הגיעו לשנגחאי קרוב ל-18,000 פליטים. רוב הפליטים שהגיעו היו חסרי כל ולא ידעו אנגלית או צרפתית, ובטח שלא סינית. הם הצליחו לשרוד רק הודות לארגוני הסיוע שהקימו היהודים המקומיים והג'וינט. רבים מהפליטים התגוררו עד תום המלחמה במבנים זמניים ונזקקו למטבחים הציבוריים ולחלוקת המזון היומית. הוקמו גם בית חולים ובית זקנים, ובמימון משפחת כדורי הוקם בית ספר לילדי הפליטים. אלו שמצבם היה מעט טוב יותר שכרו דירות ברובע הונגקיו –בתנאי צפיפות והיגיינה קשים ביותר. הפליטים סבלו מהאקלים הקשה של שנגחאי, והיו פגיעים למחלות הטרופיות. רבים חלו ומתו והיו תופעות של מחסור קשה ואף רעב. על אף ההלם התרבותי, קשיי ההסתגלות והמאבק היומיומי לקיום, הצליחו הפליטים לארגן מוסדות קהילתיים משלהם ולקיים פעילות תרבותית. הם הדפיסו עיתונים, הקימו תחנות רדיו, העלו הצגות תיאטרון, הופעות מוזיקליות, ערבי קריאה והרצאות, ויזמו קורסים מקצועיים שונים.
בסתיו 1940 כבר הונחו מכשולים שונים על דרכם של הפליטים. מועצת העיר שנגחאי עשתה מאמצים לצמצם את זרם המגיעים, וגם הגורמים היהודיים טענו שהגיעו לקצה הגבול ביכולתם לטפל בפליטים חסרי הכל. תושבי שנגחאי הוותיקים לא רצו מצב שבו יהיו בעיר פליטים לבנים חסרי כל וחסרי אונים, כמו הסינים. הדבר עשוי היה לפגוע במעמדם העדיף לעומת הילידים.
הקבוצה האחרונה של פליטים הגיעה לשנגחאי דרך ולדיווסטוק וקובה שביפן. היו אלו יהודים פולנים שברחו לקובנה שבליטא לאחר הכיבוש הנאצי. הם הצליחו לעבור דרך ברית המועצות ויפן הודות לוויזות מעבר שנתן לפליטים הקונסול היפאני בקובנה, צ'יאונה סוגיהארה, שלימים הוכרז כחסיד אומות העולם, מכיוון שחילק ויזות אלה על דעת עצמו ותוך עקיפת הממונים עליו. ביניהם היו גם כמה מאות תלמידי ישיבה ובראשם תלמידי ישיבת מיר.
שנות המלחמה במזרח הרחוק היו קשות מאוד ליהודי שנגחאי: המצב הכלכלי שלהם הורע, בגלל הפסקת המסחר הבינלאומי. התרומות מארצות הברית לא הגיעו עקב הכרזת המלחמה על האימפריה היפנית ב-1942, והג'וינט נאלץ להפסיק את פעולתו. היפנים החרימו הרבה עסקים, ורבים שהועסקו בחברות אמריקאיות ובריטיות איבדו את פרנסתם. הבגדאדים שהיו בעלי פספורט בריטי נכלאו במחנות מעצר בתנאים קשים. האס אס והגסטפו פתחו משרדים בעיר, וניסו להשפיע על היפנים לנהל מדיניות מגבילה כלפי היהודים.
ב-1943 הוערך מספר היהודים בעיר בכ-25,000 נפש.
ב-1943 דרשו השלטונות היפנים מכל חסרי הנתינות שבעיר לעבור לרובע הונגקיו שהפך למעין גטו. הצפיפות הרבה וההגבלות על היציאה מהגטו הקשו מאוד על החיים בו.
לאחר מלחמת העולם השנייה

בספטמבר 1948 עלו לישראל צעירי הקהילה מתנועת הנוער בית"ר בשאנגחאי, אשר קיבלו הכשרה באצ"ל, והשתתפו בלחימה מול המצרים בנגב. בדצמבר 1948 בסיוע ארגון הג'וינט נחכרה הספינה "וסטור ויקטורי", שהפליגה משאנגחאי לישראל ועל סיפונה 852 יהודים. בדרכה לישראל עצרה הספינה במרסיי, שם עלו הנוסעים על הספינה הישראלית "נגבה", והגיעו לנמל חיפה בפברואר 1949. זמן לא רב לאחר מכן עלו באותה דרך יהודים משאנגחאי, טינצין, חרבין ופקינג.
עם ניצחון המפלגה הקומוניסטית של סין במלחמת האזרחים הסינית והקמת הרפובליקה העממית של סין בראשות מאו דזה-דונג ב-1949, עזבו גם היהודים הוותיקים את העיר. ב-1956 נותרו בסין רק 543 יהודים, מהם 231 בשאנגחאי. מרבית היהודים שנותרו היו בעלי דרכונים סובייטים ולא ניתן להם לעזוב בלא מעורבות הקונסול הסובייטי. ב-1982 מת היהודי האחרון בשאנגחאי, מקס ליברמן.
ב-1954, בעקבות פיתוח העיר שאנגחאי, נהרס בית הכנסת האשכנזי שבעיר וממשלת סין הקומוניסטית, העבירה באמצעות הקונסוליות בשווייץ, כספים בשווי בית הכנסת ההרוס לבניית בית כנסת חדש בישראל. עיריית תל אביב-יפו תרמה חלקת אדמה בשיכון שאנגחאי (בקרבת רמת החייל) שבו התגוררו יוצאי שאנגחאי. בסיוע תרומות נוספות של יוצאי סין, הוקם ב-1962, בית הכנסת האשכנזי "יוצאי שאנגחאי", לזכר הקהילות היהודיות בסין.
כיום

כיום מתגוררים בשאנגחאי כ-2,000 יהודים[דרושה הבהרה][דרוש מקור] רובם אנשי עסקים, דיפלומטים וסטודנטים, חלקם דתיים או מסורתיים, המקבלים שירותי דת וקהילה מבית חב"ד המקומי, אשר מתפעל גם מסעדה כשרה. בשנים האחרונות קמה בשנגחאי קהילה דתית ספרדית צעירה המקיימת ארוחות שבת ופעילויות חברתיות לציבור המקומי ולישראלים השוהים במקום. ברובע בו היה גטו שאנגחאי נפתח ב-1999 מחדש בית הכנסת אהל רחל ולידו מוזיאון וחדר הקרנה המתארים את חיי היהודים בעיר.
בשנת 1988 הוקם בעיר המרכז ללימודי יהדות בשאנגחאי.
הקהילה היהודית הגדולה ביותר נמצאת בשאנגחאי, בשאנגחאי מונה הקהילה היהודית קרוב לאלף יהודים המתגוררים באופן קבוע בשאנגחאי, במקום פועל הרב שלום גרינברג מייסד בית חב"ד במקום. ב-2010 נפתח מרכז יהודי נוסף בדאונטאון שאנגחאי. בית כנסת נוסף נפתח ברובע פודונג באזור מרכז הפיננסי העולמי בשנגחאי ישנו גם מרכז יהודי ספרדי.
הערות שוליים

↑  Maisie J. Meyer, The Sephardi Jewish Community of Shanghai and the Question of Identitn 1845-1939, 1994, עמ' 19
↑  Maisie J. Meyer, The Sephardi Jewish Community of Shanghai and the Question of Identitn 1845-1939, 1994, עמ' 20
1 2 3 4 5  Shanghai, Jewish Encyclopedia
1 2 3 4 5 6 7  Wei Peh Ti, A peek backwards into the Jewish Community of Shanghai, Journal of the Hong Kong Branch of the Royal Asiatic Society 32, 1992, עמ' 149–163‏, JSTOR 23891046
↑  שנחאי - הקהילה היהודית, באתר מסע אחר, ‏15 בספטמבר 2008
↑  Synagogue in Shanghai a Monument to S. A. Hardoon, China’s Richest Jew, Jewish Telegraphic Agency, ‏23 באפריל 1933
↑  דני רכט, בית הכנסת של יוצאי שנגחאי, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
זום (תבשיל)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 ברכתו:  שהכל או מזונות
זָוּם (زوم נקרא גם מטיט المطيط וגם נְשׁוּף) הוא תבשיל חלבי מהמטבח התימני. ה"זום" הוא נזיד ארומטי משביע וקל לעיכול. רבים נוהגים לאוכלו בעת שבירת צום. בתימן נאכל לארוחת בוקר. התבשיל סמיך, חמצמץ מעט ופיקנטי.
מרכיבים

מרכיביו הם מים, חלב ומעט קמח, לעיתים מוסיפים גם חתיכות לחם יבש (במקור נוספו חתיכות הלחם כדי לנצל לחם לא טרי). למאכל מוסיפים זחוק, חמאה, (בתימן סַמְן, חמאה מעושנת) שמנת או לבן, מיץ לימון וזעתר (או טימין). יש המוסיפים לו גם את התבלין התימני חוויג' המשנה את צבעו לצהוב.
יש שמוסיפים לתבשיל בורגול במקום לחם. כשנעשה עם לחם נקרא גם בשם הכולל פתות.
קיים דמיון מסוים בין מרכיביו למרכיבי המטבל הבבלי העתיק כותח.
יהודים יברכו עליו "שהכל נהיה כדברו", כאשר אין בו פירורי לחם. כשיש בו לחם יברכו "בורא מיני מזונות", מאחר שחתיכות הלחם פחותות מכזית ובנוסף איבדו את צורתן המקורית על ידי הבישול.
הערות שוליים

↑  בעברית נהגה גם מדיד
↑  בחיידאן, נג'ראן וערים נוספות בתימן.
↑  מתכון למטיט  ארוחת הבוקר של הילדה התימניה
↑  אם בכל חתיכה יש שיעור כזית ישנה מחלוקת בראשונים, ראה ספר כסף משנה על משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות ברכות, פרק ג', הלכה ח'.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קס"ח, סעיף י'.
מנדי (מאכל)

| --- | --- |

מנת מנדי מערב הסעודית
 
 מאכלים
 סוג:  מזון 
 מוצא:  תימן 
 מרכיבים עיקריים:  אורז 
 
מנדי (בערבית: مندي) הוא מאכל מסורתי שמקורו בחצרמוות, תימן. המאכל עשיר בבשר ובאורז וכן בתיבול. את המנדי מבשלים בתוך חור באדמה, לא על כיריים. המאכל נפוץ ואהוד ברחבי חצי האי ערב, ואף אומץ במטבחי מדינות רחוקות יותר כגון טורקיה, מצרים והלבנט.
המנדי הוא מאכל פופולרי אף באזור המלבר במדינת קרלה שבהודו ובהיידראבאד.
את המנדי מכינים מאורז ובשר (טלה, גמל, עז או עוף) ומתערובת של תבלינים עזים ובהם חוויאג'. לרוב, נתח הבשר יילקח מטלה צעיר כדי להעשיר את טעם המנה.
מה שמבדיל את המנדי ממנות בשר ואורז אחרות היא העובדה שאת המנדי מבשלים בטנדור, סוג של פתח רדוד באדמה המכוסה בחימר ואליו מכניסים את הסיר עם המאכל. המנדי נחשב למאכל יסוד בחגים מוסלמים שונים, דוגמת עיד אל-פיטר, חתונות וכן באירועים אחרים בתימן ובערב הסעודית.
הכנת מנדי

מכניסים פיסות עץ יבש (שיטת הסוכך או גדעה) לתוך בור הטנדור ומבעירים אותם. תחילה מכינים אורז בסמטי ואותו מתבלים היטב, לאחר מכן מוסיפים לטנדור את הבשר מבלי שיגע בגחלי האש. לאחר מכן, אוטמים את הטנדור עם חימר למשך שמונה שעות. נהוג להוסיף למנה צימוקים, צנוברים, או בוטנים.
הערות שוליים

↑  מנדי באתר Taste Atlas
↑  מנדי באתר The Hindu
חרירה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מרק
 מטבח:  המטבח המרוקאי
 מוצא:  מרוקו מרוקו
 מרכיבים עיקריים:  עגבניות, עדשים, גרגירי חומוס, פול, בצלים, אורז, ביצים, בשר או דגים
 
חרירה (בערבית: الحريرة) הוא מרק צפון אפריקאי מסורתי שמוצאו ממרוקו ואלג'יריה. בקרב יהודים רבים המרק הוא מאכל של סיום צום יום כיפור. ובקרב מוסלמים הוא נאכל בסעודות סיום צום (אפטאר) בחג הרמדאן.
במרק חרירה יש בדרך כלל עדשים, גרגירי חומוס, עגבניות, לימון, בצל, סלרי, כוסברה וכורכום. בכל משפחה ועדה נוהגים להוסיף חומרי גלם נוספים (למשל: אטריות, אורז ומח עצם).
חרירה אלג'יראית שונה מהחרירה המרוקאית בכך שהחרירה האלג'יראית אינה מכילה עדשים. המאכל ידוע בתור מנה ראשונה אך נאכל בפני עצמו גם כחטיף קל.
הכנה

מתכון הבסיס של חרירה מורכב מהמרכיבים הבאים, ועשוי להשתנות בהתאם לאזורים:
עגבניות או רכז עגבניות
עדשים
גרגירי חומוס
פול
בצלים
אורז
ביצים
כמות קטנה של בשר: (בקר, כבש או עוף)
כף או שתיים שמן זית.
הציר, בדרך כלל טלה, מתובל בקינמון, ג'ינג'ר, כורכום או תבלין אחר עם צבע עז כמו זעפרן ועשבי תיבול טריים כמו כוסברה ופטרוזיליה.
יש שמוסיפים מיץ לימון בזמן ההגשה. ויש שנותנים לו "לנוח" לילה.
הוא מוגש עם ביצים קשות מפוזרות במלח וכמון, תמרים ופירות יבשים אחרים כמו תאנים, ממתקי דבש מסורתיים ולחמים או קרפים מיוחדים תוצרת בית אחרים.
ראו גם

המטבח המרוקאי
המטבח האלג'יראי
המטבח המגרבי
הערות שוליים

↑  מאיר אדוני, מה החרירה שלך? מתכונים של מאיר אדוני, באתר ynet, 21 בספטמבר 2015
↑  מתכון למרק חרירה חם וטעים, באתר בחדרי חרדים, 2 בפברואר 2023
קערת חרירה מוגשת בקזבלנקה
זברואיד

| זברואיד או חמזב |
| --- | --- |
 זורס
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
משפחה:: סוסיים
סוג:: סוס
זֶבְּרוֹאִיד (דמוי זברה) הוא הכלאה בין זברה לסוסים אחרים.
שלוש הקבוצות הידועות ביותר של זברואידים הן:
זונקי, הכלאה בין חמור לזברה.
זוני, הכלאה בין זברה לפוני.
זורס, הכלאה בין זברה לסוס.
השמות הם כמקובל שילוב של שם המין של האב ולאחריו שם המין של האם של בן הכלאיים.
מרבית הזברואידים הם תוצאה של הכלאה בין זכר זברה ונקבה מהסוג סוס שאיננה זברה.
זברות הוכלאו עם בעלי חיים הדומים להם, כמו חמורים וסוסים, החל מהמאה ה-19. קיימות כמה חוות חקלאיות העוסקות במלאכה זו גם כיום. זברואידים מוצגים לראווה בעיקר כקוריוז, משום שאינם ראויים לרכיבה או לעבודה.
הזברואידים הזכרים הם לרוב עקרים והנקבות הן בעלות פוריות נמוכה, תופעה זו מתרחשת בהתאם לכלל הלדאן (אנ') שנוסח על ידי הביולוג ג'ון בורדון סנדרסון הלדאן בשנת 1922.
דוגמאות של הכלאה

בשנת 1815 לורד מורטון זיווג זכר מהמין קואגה (נכחד בשנת 1883) עם סוסת ערמון בעלת שבע שמיניות של דם ערבי, אשר לא זווגה קודם לכן. התוצאה הייתה נקבה בת כלאיים הדומה לשני ההורים. הכלאה זו עוררה את התעניינותו של קוסאר אווארט, גנטיקאי ומרצה לידיעת הטבע מאדינבורו, שהכליא בין זכר זברה לנקבת פוני על מנת לבחון את תאוריית הטלגוניה, תאוריה שטענה כי לבן הזוג הראשון של הנקבה יש השפעה על צאצאיה עם בני זוג מאוחרים יותר. צ'ארלס דרווין הזכיר בשנת 1859 בספרו מוצא המינים כי הוא ראה ציורים צבעוניים של בן כלאיים של חמור וזברה,⁵ "בת הכלאיים המפורסמת של לורד מורטון מנקבת ערמון וזכר קואגה". דרווין הזכיר את בת הכלאיים המסוימת הזאת שוב בשנת 1868 ב"מגוון של בעלי חיים וצמחים תחת ביות", ומספק הפנייה לכתב העת בו תיאר לורד מורטון לראשונה את ההכלאה. דרווין מזכיר גם בן כלאיים מגן החיות של לונדון, תוצאה של הכלאה בין סוסה לבין זברואיד שהוא הכלאה של חמור זכר ונקבת זברה.
במהלך מלחמת הבורים השנייה הבורים זיווגו בין זברה מהתת-מין Equus quagga chapmani עם פוני על מנת ליצור חיית מסע בעיקר עבור שינוע רובים העמידה למחלת השינה. הבורים קיוו שהכלאה בין זברה העמידה כנגד המחלה שלא כמו הסוס והפוני תיצור בן כלאים עמיד למחלה.
בשנות ה-20 ממשלת ארצות הברית השביחה זורסים על מנת לחקור תורשה וטלגוניה.
במאמר מ-16 ביוני 1973 בניו יורק טיימס מסופר על לידתו של זונקי, הכלאה בין זברה לחמור, בגן החיות התנ"כי שבירושלים.
ב-21 באפריל 2005 נולד בברבדוס לזברה בשם אליסון מתת המין זברה בורצ'לי (Equus quagga burchellii) חמוזברה בשם אלכס.
ב-3 ביולי 2011 נולד חמוזברה בגן החיות בשיאמן שבדרום מזרח סין לאחר שהזברה היחידה במתחם הזדווגה עם חמור ללא התערבות בני אדם.
פרטים נוספים של זונקי נולדו בגן החיות בפירנצה ב-2013 ובגן חיות במקסיקו ב-2014.
זונקי
זורס
הברה, הכלאה בין סוס זכר לזברה נקבה.
זורס בן פחות משנה במוזיאון הזואולוגי רוטשילד (החל מ-2007 נקרא מוזיאון ידיעת הטבע בטרינג; הוקם על ידי וולטר רוטשילד.
ראו גם

אוקאפי – בעל חיים המזכיר במראהו זברואיד או קואגה אבל למעשה הוא לא ממשפחת הסוסיים כי אם ממשפחת הג'ירפיים.
הערות שוליים

↑  Haldane's rule
↑  בן תערובת: צפו בגור ה"חמוזברה" שנולד בסין.
↑  זה חמור? זו זברה? לא, זה בייבי זונקי, באתר ynet, 26 ביולי 2013
↑  אמא זברה, אבא חמור. זהו הזונקי ז'ומבה, באתר ynet, 26 באפריל 2014
נח סונין

נח סונין
סביבות 1910–1920
טקס העברת דגל השומר לארגון ההגנה
חוות כנרת 15 ביוני 1920
עומדים: שני משמאל מרדכי יגאל, שלישית משמאל רחל ינאית בן-צבי, רביעי משמאל נח סונין
נח סונין (25 בדצמבר 1898  – 11 בספטמבר 1952) היה איש העלייה השנייה. סונין היה חבר ארגון השומר ושירת גם בגדודים העבריים ובפלוגות הלילה של אורד צ'ארלס וינגייט.
ביוגרפיה

נח נולד ב-1898 בחווה חקלאית שלחוף נהר הדון, שברוסיה, ליוסף סונין ולרחל לבית קליבצקי. כדי לאפשר חינוך יהודי נאות לילדים עברה המשפחה לאודסה שם למד נח בבית ספר עממי יהודי שבו קיבל חינוך יהודי וכללי.
ב-1912 עלה עם משפחתו לארץ-ישראל. על אף גילו הצעיר החל לעבוד כפועל חקלאי במושבות ראשון לציון ורחובות. בהמשך עבר לגליל והחל לעבוד ביבנאל, בית-גן במגדל. במהלך מלחמת העולם הראשונה צורף לארגון השומר ועבר לגור בתל עדשים. ב-21 באוקטובר 1916 היה בין מייסדי קיבוץ כפר גלעדי.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה יצג נח את "השומר" בוועדת הגיוס לגדודים העבריים ואף התגייס בעצמו. לאחר אימון בסיסי הוצב לשרת בדיביזית הפרשים ה-4 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' בארו. במסגרת הדיוויזיה שימש נח כמורה דרך לכוחות הבריטים במהלך המערכה על מגידו ועד כיבוש דמשק. כאות הערכה על שירותו הועלה לדרגת סמל. לאחר סיום המלחמה המשיך לשרת בגדוד עד פירוקו תוך שהוא מנצל את שירותו להעברת נשק ממחסני הצבא הבריטי לסליקים של "השומר".
לאחר שחרורו התנדב נח למשטרת המנדט ושירת במשטרת הרוכבים בגליל. בהמשך הצטרף לקק"ל וסייע ליוסף נחמני ברכישת קרקעות בגליל.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט מונה לאיש הקשר של היישוב לפלוגות הלילה של וינגייט. לאחר המאורעות עבד נח כנהג הובלת אשלג מהמאתר הצפוני של מפעל המלח בסדום. בהמשך עבד בהובלת מיכליות נפט באיראן עבור "חברת הנפט האנגלית-פרסית".
משפחתו

ב-1919 נשא נח לאישה את טובה הורוביץ (אחותו של השומר נחום הורביץ). לזוג נולדה בת (אסיה) ובן (אמנון). ב-1942 נפטרה טובה וב-1944 נישא ללודמילה רוזן. נח נפטר ב-1952 והובא למנוחות בחלקת "השומר" בבית הקברות של כפר גלעדי.
קברו של נח סונין בחלקת השומר בבית הקברות של כפר גלעדי
קברה של טובה סונין הורביץ (אשתו של נח ואחותו של נחום הורביץ) בחלקת השומר בבית הקברות של כפר גלעדי
הערות שוליים

↑  יש להניח שהתגייס לגדוד ה-40 "הארץ ישראלי"
↑  הדיוויזיה הייתה כפופה לקורפוס המדבר הרכוב בפיקודו של גנרל הנרי שובל
↑  טובה סונין נפטרה, דבר, 23 בספטמבר 1942
↑  הקבר של נח סונין בבית הקברות בכפר גלעדי, באתר BillionGraves
טרנספוזיציה לכלי נגינה

טרנספוזיציה לכלי נגינה היא דרך לשילוב בין כלי נגינה בעלי גובה צליל שונה.
במבט ראשון, השימוש בכלי נגינה עם טרנספוזיציה שונה עלול להיראות מסובך, אך כתיבת התווים לכלי הנגינה השונים היא מלאכה טכנית שניתן ללמוד אותה בקלות. הטרנספוזיציה דורשת עבודה רבה, אך היא הכרחית על מנת שמספר כלים יוכלו לנגן בצוותא.
כלי נגינה מאותה המשפחה נשמעים שונה כאשר הנגנים מתבקשים לנגן את אותו התו. כך לדוגמה במשפחת הסקסופונים, כאשר שני נגני סקסופון, האחד על אלט והשני על טנור מנגנים את אותו התו, הם ישתמשו באותו האצבוע אך צליל שיפיק סקסופון האלט יהיה גבוה מזה של הטנור.
גובה צלילי הפסנתר מהווים קנה מידה לעשיית טרנספוזיציה לכלי נגינה שונים.
כיום ניתן לבצע את תהליך הטרנספוזיציה באמצעות תוכנת מחשב.
רשימת טרנספוזיציה של כלי נגינה

בפסקה זאת הייחוס הוא התו דו בפסנתר. כך לדוגמה כאשר כתוב "כלים בBb" הכוונה היא שכאשר מנגנים בכלי המדובר דו, בפסנתר הוא יישמע כסי במול.
רשימת טרנספוזיציה של כלי נגינה > כלים ב-Bb (סי במול)

קלרינט בסי במול
סקסופון סופרן
חצוצרה בסי במול
סקסופון טנור
קלרינט בס בסי במול
קרן יער בסי במול
רשימת טרנספוזיציה של כלי נגינה > כלים ב-A (לה)

אבוב ד'אמורה
קלרינט בלה
קלרינט בס בלה
קרן יער בלה
חצוצרה בלה
קורנית בלה
רשימת טרנספוזיציה של כלי נגינה > כלים ב-Eb (מי במול)

סקסופון אלט
סקסופון בריטון
אבוב פיקולו
קלרינט במי במול
קלרינט אלט
קרן יער במי במול
חצוצרה במי במול
רשימת טרנספוזיציה של כלי נגינה > כלים ב-F (פה)

קרן יער בפה
קרן אנגלית
טובה בפה (תו)
רשימת טרנספוזיציה של כלי נגינה > כלים ב-C (דו)

(באותה הטרנספוזיציה כמו פסנתר)
כלי מיתר
חליל
חלילית
אבוב
בסון
טרומבון
בריטון
טובה
כלים ב-Db (רה במול)
חמת חלילים סקוטית
רשימת טרנספוזיציה של כלי נגינה > כלים בטרנספוזיציות שונות

ישנם כלי נגינה, בעיקר ממתכת, אשר קיימים בגדלים שונים, ועל-כן בטרנספוזיציות שונות. למשל - הקלרינט נפוץ גם בסי-במול, אך נפוץ לא פחות גם הקלרינט ב-לה, אשר מגיע חצי טון נמוך יותר מהראשון, עד ל-דו דיאז (אבסולוטי).
קרנות היו קיימות בשלל סולמות עד להמצאת קרן היער עם השסתומים, המצאה המאפשרת לה לנגן בסולמות שונים. כיום נפוצות בעיקר קרנות בפה ובסי-במול. הנזכר לעיל תקף גם לגבי חצוצרות. כיום נפוצה יותר החצוצרה בסי במול, אך נעשה שימוש גם בחצוצרות בדו, אשר אינן כלי בטרנספוזיציה.
פרידריך הראשון, מרקיז באדן

| --- | --- |

 לידה:  1249 Alland, אוסטריה 
 הוצאה להורג:  29 באוקטובר 1268 (בגיל 19 בערך) נאפולי, ממלכת סיציליה הנורמנית 
 מקום קבורה:  סנטה מריה דל קרמינה 
 
פרידריך הראשון, מרקיז באדן (בגרמנית: Friedrich von Baden-Österreich‏; 1249 - 29 באוקטובר 1268), חבר בבית צרינגן, היה מרקיז באדן וורונה, וכן הטוען לתואר דוכס אוסטריה משנת 1250 ועד מותו.  בתור עמית למערכה של המלך מבית הוהנשטאופן קונרדין, הוא גם נערף בהוראתו של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה.