stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברוס ויליס
קריירה

ויליס עבר לניו יורק על מנת להיות שחקן קולנוע. לאחר מכן עבר לקליפורניה והתפרסם לראשונה בסדרת הטלוויזיה "בלשים בלילה" (1989-1985). באותה תקופה כיכב בסרט הדרמה "בתוך ארץ", ודיבב בסרט המצליח "תראו מי שמדבר". בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, הקליט ויליס אלבום פופ–בלוז בשם "The Return of Bruno", אשר כלל את הלהיט "Respect Yourself". הפריצה הגדולה שלו הייתה בסדרת סרטי הקולנוע "מת לחיות", שהפכה אותו לכוכב הוליוודי. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ויליס כיכב במספר סרטים כושלים כמו "מדורת ההבלים", "הדסון הוק", "בטווח פגיעה" ואף המותחן הארוטי "צבע הלילה". ב-1994 ויליס כיכב בסרט "ספרות זולה" של קוונטין טרנטינו שזכה להצלחה רבה. מאוחר יותר הצליחו גם סרטים אחרים שכיכב בהם, כגון "12 קופים", "האלמנט החמישי", "ארמגדון" ו"החוש השישי".
ב-2000 ויליס שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "חברים" כפול סטיבנס, אביה של אליזבת, חברתו/תלמידתו של רוס גלר, ובן-זוגה לזמן קצר של רייצ'ל גרין, בעונה השישית.
בשנת 2007 ויליס חזר לשחק את השוטר מקליין ב"מת לחיות 4.0".
בשנת 2012 שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה הרומנטית "ממלכת אור הירח" בבימויו של וס אנדרסון.
בשנת 2013 ויליס גילם שוב את השוטר מקליין ב"מת לחיות ביום טוב".
בשנת 2016 שיחק בסרט הפעולה "איום מיידי" (Extraction) לצד קלאן לוץ ודן בילזריין.
בשנת 2018 הופיע בתפקיד הראשי בסרטים "משאלת מוות".
ב-2019 הופיע בתפקיד ראשי בסרטו של מ. נייט שאמלאן, "מיסטר גלאס".
בשנת 2022 כיכב בתור הבלש ביל פרימן במותחן הפעולה "רצח משולש" (אנ') לצדם של לוק וילסון ואירינה אנטוננקו.
חיים אישיים

בשנים 1987–2000 היה ויליס נשוי לשחקנית דמי מור, ונולדו להם שלוש בנות ב-1988, 1991 ו-1994.
ב-2004 היה מאורס לדוגמנית ברוק ברנס אך לא התחתן לבסוף.
מאז 2009 ויליס נשוי בשנית לדוגמנית הבריטית אמה המינג. הם נישאו בחתונה פרטית באיי טרקס וקייקוס. לאחר כשבוע נישאו רשמית בטקס אזרחי בארצות הברית. לזוג נולדו שתי בנות: מייבל ריי ב-2012, ואבלין פן ב-2014.
ויליס הוא תומך של המפלגה הרפובליקנית לרוב. היה בין הידוענים היחידים שהביעו תמיכה פומבית בצבא ארצות הברית במלחמת עיראק (מלחמת המפרץ השנייה).
ב-17 באוגוסט 2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה היה חתום על מודעה על עמוד שלם בעיתון ה"לוס אנג'לס טיימס", שגינתה את הטרור שגורמים ארגוני החמאס והחזבאללה, ותמכה באזרחים שנפגעו בישראל ובלבנון. על מודעה זו היו חתומים גם ניקול קידמן, מייקל דאגלס, סילבסטר סטאלון, דני דה ויטו, ג'יימס וודס, סם ריימי, רידלי סקוט ועוד.
ב-30 במרץ 2022 הודיעה משפחתו של ויליס על פרישתו ממשחק לאחר שאובחן עם אפאזיה. בשל כך פרס פטל הזהב שנתן "פרס" מיוחד על תפקודיו הגרועים, החליט לבטל את הפרס.
ב-16 בפברואר 2023 הודיעה משפחתו של ויליס כי הוא אובחן עם דמנציה פרונטו-טמפורלית מתקדמת (אנ').
מאברו זק"ש

| --- | --- |

מאברו זק"ש
 לידה:  1817 יאנושהאזה, אזור ואש, האימפריה האוסטרית האימפריה האוסטרית
 פטירה:  5 במאי 1888 (בגיל 71 בערך) רייקה, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 מדינה:  ממלכת קרואטיה
 מקום מגורים:  זאגרב
 פעילות בולטת:  ראש הקהל של יהודי זאגרב 1854–1860
 ידוע בשל:  מייסד ענף הרפואה המשפטית בממלכת קרואטיה
 השכלה:  לימודי רפואה באוניברסיטה הרפואית בווינה
 מקצוע:  רופא
 מעסיק:  אוניברסיטת זאגרב 
 תואר:  דוקטור
 בת זוג:  גרציאלה לבית פריץ
 
מאברו זק"ש (בקרואטית: Mavro Sachs, בגרמנית: Moritz Sachs;‏ 1817, יאנושהאזה, אזור ואש, האימפריה האוסטרית – 5 במאי 1888, רייקה, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה רופא ואיש ציבור יהודי, מייסד ענף הרפואה המשפטית בממלכת קרואטיה, מראשוני המרצים באוניברסיטת זאגרב וראש הקהל של יהודי זאגרב בשנים 1854–1860.
קורות חייו

נולד כמוריץ זק"ש בכפר יאנושהאזה שבאזור הונגריה המודרנית. בן לעמנואל-מנדל בן אליהו (1789–1863) שהיה רופא ומוהל ולרוזליה זק"ש ואח לאדוארד (1823–1892). ב-1828 עקרה משפחתו לזאגרב ובה רכש השכלה יסודית. יצא ללימודי רפואה באוניברסיטה הרפואית בווינה(אנ') וב-25 באפריל 1848 הוסמך כדוקטור לרפואה. מאברו זק"ש היה היהודי הראשון מאזור קרואטיה שהוסמך לרפואה. עם סיום לימודיו שב לזאגרב והועסק כרופא העיר ובהמשך המחוז. הוא התגייס לצבא האימפריה האוסטרית ושירת כרופא צבאי. זק"ש התמחה ברפואה משפטית, ב-1849 החל להרצות בנושא באוניברסיטת זאגרב ונחשב למייסד הענף בממלכת קרואטיה. הוא הרצה גם בתחומי הרפואה והרוקחות באוניברסיטת זאגרב עד ליום מותו.
במקביל היה זק"ש פעיל בקרב יהודי זאגרב. ב-1854 נבחר לראש הקהל. בתפקידו פעל ביחד עם הרב הראשי ד"ר ליאופולד רוקונשטיין לפשרה בין הקהילה האורתודוקסית לבין הקהילה הנאולוגית, במטרה להציג עמדה אחידה מול השלטונות לצורך הקמת בית כנסת מרכזי ליהודי העיר. בזכות מעמדו הציבורי רכש קשרים אישיים עם הבאן של ממלכת קרואטיה ועם חשמן הכנסייה הקתולית אשר הועילו להשגת מטרותיו הציבוריות. ב-1858 עלה בידי זק"ש להשיג פשרה בין שתי הקהילות והקהילה האורתודקסית הפסיקה את פעילותה העצמאית. שנה מאוחר עלה בידי הקהילה להשיג את אישור השלטון המקומי ולרכוש מקרקעין לצורך הקמת בית הכנסת. ב-1860 סיים את תפקידו כראש הקהל, המשיך להיות פעיל בארגוני סעד וצדקה ולהרצות באוניברסיטת זאגרב.
מאברו זק"ש היה נשוי לגרציאלה לבית פריץ ואב לבן: אנריקה – הינקו (1859–1916) אשר כיהן בהמשך כיו"ר הקהילה היהודית ברייקה, ולשתי בנות: ויקטוריה ומתילדה. ב-5 במאי 1888 נפטר ברייקה בעת שביקר את בנו.
הערות שוליים

↑  תעתוק שם המשפחה לעברית נקבע לפי: הקהילה היהודית בזאגרב, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 146.
↑  מנדל זק"ש, באתר zbl.lzmk.hr (בקרואטית).
1 2  מאברו זק"ש, באתר zbl.lzmk.hr (בקרואטית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 305597325   WorldCat (עם VIAF): 305597325
פולדק פפרברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 במרץ 1913 קרקוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  9 במרץ 2001 (בגיל 87) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 מדינה:  פולין, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הילסייד ממוריאל פארק 
 מקום מגורים:  קרקוב, גרמניה, הונגריה, לוס אנג'לס 
 השכלה:  האוניברסיטה היגלונית 
 בת זוג:  לודמילה פפרברג (פייג')
 מספר צאצאים:  2
 
ליאופולד "פולדק" פפרברג (20 במרץ 1913 – 9 במרץ 2001), שנודע גם בשם לאופולד פייג', היה ניצול שואה פולני-אמריקאי אשר הניע את הסופר האוסטרלי תומס קנילי (אנ') לכתוב את הרומן זוכה פרס בוקר, "רשימת שינדלר". ספר זה עובד לסרט הקולנוע המפורסם "רשימת שינדלר" בבימויו של סטיבן ספילברג.
חיים > חיים מוקדמים

פפרברג נולד למשפחה יהודית בקרקוב, שהייתה באותה תקופה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא קיבל תואר שני בפילוסופיה וחינוך גופני מהאוניברסיטה היגלונית. פפרברג היה מורה בבית ספר תיכון בקרקוב עד 1939 ומרצה לחינוך גופני ב-Kościuszko שבפודגורזה.
חיים > השואה

לאחר פלישת הגרמנים לפולין ב-1939, הצטרף פפרברג לצבא הפולני כקצין והשתתף בהגנת פולין מפני הפלישה. מאוחר יותר הסביר לסופר האוסטרלי תומס קנילי כיצד נפצע על נהר סאן, שם ניצלו חייו על ידי אחד מחייליו. לאחר תבוסת פולין וחלוקתה בין גרמניה הנאצית וברית המועצות התגנב פפרברג חזרה לקרקוב, שם נכלא יחד עם שאר יהודי האזור בגטו קרקוב.
באמצעות מסמך גרמני הצליח פפרברג לבקר את חייליו בבית חולים צבאי ואת אימו. כך פגש לראשונה את אוסקר שינדלר, איש עסקים סודטי-גרמני שהשתלט על מפעל כלי אמייל שהוחרם מיהודים. שינדלר העסיק את אמו של פפרברג, מעצבת פנים, כדי לקשט את דירתו החדשה. מאוחר יותר החל פפרברג לעזור לשינדלר לסחור בשוק השחור של קרקוב בזמן המלחמה.
ב-1941 התחתן עם לודמילה "מילה" לואיסון, עימה נולדו לו לימים שני ילדים. מילה, כמו פפרברג, תהפוך לניצולת מחנה הריכוז קרקוב-פלשוב "וליהודיית שינדלר".
בזכות הקשר שלו עם שינדלר הועסק פפרברג במפעלו של שינדלר ליד מחנה הריכוז קרקוב-פלשוב מחוץ לקרקוב. עבודתו במפעל אפשרה לו לשרוד את השמדת 3 מיליון יהודי פולין, שבמהלכה נרצחו הוריו, אחותו, גיסו וקרובי משפחה רבים נוספים. פפרברג תיאר את שינדלר כ"נח מודרני", שהצליח להציל מספר יהודי קרקוב מגירוש למחנה ההשמדה הסמוך באושוויץ. אלה שהציל נודעו בשם "יהודי שינדלר".
פפרברג ואשתו ניצלו ועברו יחד עם שינדלר למחנה ברינליץ לאחר ששמותיהם נכללו ב"רשימת שינדלר" המפורסמת. במהלך תקופה זו, הוא רכש מיומנויות כרתך. היהודים בברונליץ שוחררו ב-9 במאי 1945 על ידי הצבא האדום.
חיים > לאחר המלחמה

לאחר שהסתיימה המלחמה, התיישבו בני הזוג פפרברג בבודפשט, ולאחר מכן עברו למינכן, שם ארגן בית ספר לילדי פליטים. בשנת 1948 היגרו לארצות הברית וב-1950 השתקעו בלוס אנג'לס ופפרברג פתח בבוורלי הילס עסק למוצרי עור. במספר הזדמנויות ניסה פפרברג, ללא הצלחה, לעניין תסריטאים ויוצרי קולנוע שפגש במהלך עסקיו להפיק סרט המבוסס על סיפורו של שינדלר ופעולותיו להצלת יהודי פולין מהנאצים, וארגן לשינדלר מספר ראיונות עם לטלוויזיה האמריקאית. למרות מאמציו הרבים, נראה כי פטירתו של שינדלר בשנת 1974 שמה קץ לתקווה שלו להפקת סרט בנושא.
ב-1980, כשנכנס תומס קנילי לחנות של פפרברג לשאול על מחיריהם של תיקי עור, נודע לפפרברג שקנילי הוא סופר, והוא הראה לו את התיקים המפורטים שלו על שינדלר. קנילי התעניין בסיפור, ופפרברג הפך ליועץ לכתיבת הספר. קנילי הקדיש את "רשימת שינדלר" לפפרברג: "שבקנאות והתמדה גרם לכתיבת הספר הזה".
פפרברג הסביר מדוע ראה חשיבות בהנצחת סיפורו של שינדלר:
שינדלר נתן לי את חיי, ואני ניסיתי לתת לו אלמוות.
לאחר פרסום "רשימת שינדלר" ב-1982, ניסה פפרברג לשכנע את סטיבן ספילברג להסריט את הספר. פפרברג טען שהתקשר למשרדו של שפילברג מדי שבוע במשך 11 שנים. כאשר ב-1992 הסכים שפילברג לעשות את הסרט, סייע לו פפרברג כיועץ ונסע עימו למקומות הרלוונטיים בפולין; שמו מופיע באפילוג של הסרט ומצוין כיועץ בקרדיטים הסופיים, תחת השם ליאופולד פייג'. פפרברג ואשתו היו אורחיו של שפילברג בלילה שבו זכתה "רשימת שינדלר" בשבעה פרסי אוסקר. בנאום הקבלה שלו לבמאי הטוב ביותר באותו לילה, הודה שפילברג "לניצול בשם פולדק פפרברג... אני חייב לו חוב. הוא נשא את סיפורו של אוסקר שינדלר עבור כולנו". פפרברג היה ממייסדי קרן אוסקר שינדלר למדעי הרוח, המכירה בפעולות של יחידים וארגונים למען האנושות, ללא הבדל גזע או לאום. הוא העיר על הקרן:
רק כשהקרן תהפוך למציאות אומר שמילאתי את חובתי. כי כאשר כבר לא אהיה כאן, כשיהודי שינדלר לא יהיו כאן, הקרן עוד תמשיך להתקיים.
פפרברג נפטר ב-9 במרץ 2001, בגיל 87, בבוורלי הילס.
ראו גם

מוזיאון הזיכרון לשואה של ארצות הברית
הערות שוליים

1 2 3  Martin, Douglas (2001-03-15). "Leopold Page, Who Promoted Story of Schindler, Dies at 87". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2025-02-10.
1 2 3  Thomas Keneally (1 ביולי 2004). "The Handbag Studio". Granta Magazine 86. Granta Publications. נבדק ב-17 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Schindler Exhibition". MonDak Heritage Center. אורכב מ-המקור ב-20 במאי 2011. נבדק ב-10 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  David, Crowe (2004). Oskar Schindler : the untold account of his life, wartime activities, and the true story behind the list. Cambridge, Mass.: Westview Press. ISBN 978-0813333755. OCLC 55679121.
↑  Fighting Prejudice Through Education is Topic of Speech (אורכב 10.02.2005 בארכיון Wayback Machine) Joshua Ruppert, 4 April 1995. Retrieved 8 September 2006.
1 2  "Poldek Pfefferberg". Louis Bülow. נבדק ב-26 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 9707 6677  LCCN: no2010169225  VIAF: 143500630   WorldCat (עם VIAF): 143500630 
מחנה הריכוז קרקוב-פלשוב (Krakow-Płaszów).
קהילת יהודי צילץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קהילה יהודית 
 מיקום:  צילץ
 מדינה:  פולין פולין
 בעלים:  הקהילה היהודית בצילץ
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1774 – 10 בנובמבר 1938 (כ־164 שנים)
 תאריך פירוק:  ליל הבדולח
 חומרי בנייה:  לבנים
 סגנון אדריכלי:  ברוק
 מידות
 קומות:  2
 מידע טכני
 קיבולת:  300 מקומות ישיבה באולם הראשי, 100 בעזרת הנשים
 
 he
 
קהילת יהודי צילץ התגוררה בעיירה צילץ (ביאלה; בגרמנית: Zülz; בפולנית: Biała Prudnicka) שבדרום פולין ולפני מלחמת העולם השנייה, בשלזיה הגרמנית. צילץ היא עיירה קטנה, השוכנת בחלק הדרומי של פרובינציית אופולה במחוז פרודניק ליד הגבול עם צ'כיה. אוכלוסייתה מונה 2,426 תושבים (2019).
העיירה נוסדה במאה ה-13 והיא אחת העיירות העתיקות בפולין. היא הייתה חלק מדוכסות אופולה ומהאימפריה ההבסבורגית האוסטרית. מאז סוף המאה ה-14 התיישבו יהודים רבים בעיירה במיוחד ובעיירה ניסה. בניגוד ליישובים אחרים בהם היו קהילות יהודיות, בערי שלזיה, יהודי צילץ לא גורשו בסוף המאה ה-16. במאה ה-18 צילץ הפכה לעיירה היחידה בגרמניה שבה חיו יותר יהודים מאשר נוצרים (בשנת 1782 התגוררו בעיירה 961 נוצרים ו־1061 יהודים). תושבי צילץ היהודים שגשגו וחשו ביטחון, עד כדי כך שהם קראו לעירם בעברית "מקום צדק" או "עיר צדיקים".
היסטוריה > ראשית ההתיישבות היהודית בעיירה

ראשית ההתיישבות היהודית בצילץ מתרחשת בתקופת ההגירת היהודית מהמערב לשלזיה. הגל הראשון הגיע לשלזיה מהמאות ה-13 עד המאה ה-14. האזכורים הראשונים של יהודים החיים בצילץ היה בזמן פרעות "המגפה השחורה" (1349), אז נרשמו קרבנות יהודים בצילץ, (הזיהוי אינו וודאי). באזכור נוסף משנת 1427 נרשם שבאותה שנה יהודי בשם אברהם מהעיר זיבביץ (פו') ומשפחתו התיישבו בעיירה.
היסטוריה > המאה ה-16

בשנת 1526 כששלזיה הוכפפה לשליטת קיסרי גרמניה, גם יהודי שלזיה היו בתחום השיפוט של האימפריה.
בשנת 1540 על רקע אווירה אנטי-יהודית דרשו תושבי העיירה והסוחרים להרחיק את היהודים מצילץ, במקביל האציל מארקגראף יז'י הונצולרן (פו'), ששלט בנסיכות אופולה, הוציא צו בשנת 1543 האוסר על יהודים לגור בגלביצה. לכן, תשע משפחות יהודיות עזבו את גלביצה והתיישבו צילץ.
בשנת 1562 אימצה מועצת הדוכסות של אופולה החלטה המחייבת יהודים למכור את בתיהם, לשלם את חובותיהם ולעזוב את הדוכסות תוך שנה. שליט העיירה צילץ, יאן קרישטוף פרושקובסקי, התערב למען היהודים שנותרו בצילץ. כתוצאה מכך, צילץ הפכה למקום היחיד באופולה שלזיה בו התאפשרה התיישבות יהודית חופשית. יהודים רבים התיישבו בעיירה ולכן היא נקראה: צילץ היהודית - Judenzüelz.
היסטוריה > המאה ה-17

בשנת 1600 היו בצילץ 26 משפחות יהודיות. בבית העלמין היהודי במקום נקברו יהודים כמעט מכל שלזיה.
ב־13 באפריל 1601 קיבלה הקהילה היהודית זכות מיוחדת מהקיסר רודולף השני. על בסיס הסכם הזכויות המיוחדות, רשויות העיר היו מחויבות לספק הגנה משפטית ליהודים. הצו האימפריאלי גם אפשר ליהודים להתיישב בפרברי העיירה ניסה הסמוכה (נמצאת במרחק 30 קילומטרים מערבית מצילץ). מספר שנים מאוחר יותר, רכשו כמה מיהודי צילץ בתים ברובע היודי בניסה, הצטרפו לקהילת יהודי ניסה ועסקו במסחר זעיר. בשנות העשרים של המאה ה-17, הרוזן הנס כריסטוף פון פרושקובסקי, אישר פריבילגיות נוספות ליהודי צילץ. החוקרים משערים כי מעמדם המשפטי המיוחד של יהודי צילץ נגרם מכוחם הכלכלי.
במחצית השנייה של המאה ה-17 הקהילה היהודית בצילץ דאגה שגם יהודי קהילת לוגובק (Głogówek) הסמוכה (במרחק 17.9 קילומטרים מזרחית מצילץ) יקבלו פריבילגיות המשוות אותם לנוצרים. בפברואר 1672 קיבלה קהילת יהודי צילץ את ההודעה הקיסרית, שבה נכתב: "זכויות היתר של יהודי קהילת צילץ כוללות גם את יהודי קהילת יהודי גלוגובק". באמצע המאה ה-17, יותר מ-13% מהבניינים בעיירה היו של יהודי צילץ. מצבם של היהודים בצילץ השתפר עוד יותר על ידי הפריבילגיה האימפריאלית מה- 17 ביולי 1699, שאיפשרה להם לחיות בעיירה ולעסוק בחופשיות במסחר בכל דוכסות שלזיה.
היסטוריה > המאה ה-18 והמאה ה-19

במאי 1713 הוציא הקיסר קרל השישי את צו הסובלנות (בגרמנית: Toleranzpatent), שאפשר ליהודים להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו מס סובלנות מיוחד, הצו פטר את היהודים מגלוגובק וצילץ מתשלום המס. המאה השמונה עשרה הביאה לגידול מהיר בגודל הקהילה היהודית בצילץ, שכבר הייתה עצמאית לחלוטין באותה תקופה. היו לקהילה בית כנסת מעץ ברחוב היהודים - Judengasse Street (הרחוב לא קיים יותר בצילץ), בית קברות, בית מדרש, הקהילה העסיקה רב ובית דין רבני.
במאה ה-18 נאלצו יהודי צילץ, להעביר לרשויות העיירה, מלבד מיסי סובלנות, לספק לעיר סחורות שונות.
במהלך מלחמת שלזיה הראשונה בשנת 1742, רוב שלזיה נכבש והוכפף לשלטון ממלכת פרוסיה. באותה שנה חיו בצילץ כ־1,000 יהודים.
ב־22 באפריל 1769 נשרף בית הכנסת שנבנה מעץ והבתים היהודיים הסמוכים אליו בשריפה גדולה. בשנת 1774 נבנה בית כנסת חדש וגדול, בסגנון בארוק מלבנים.
בשנת 1776, נגבו מהקהילה 144 מטבעות טאלר כמס סובלנות. באותה שנה הורו השלטונות הפרוסיים ליישב מחדש את כל היהודים החיים בגדה השמאלית של נהר אודר לצד ימין של הנהר (למעט יהודי קהילת צילץ) תוך חודש. במקומות החדשים הם יכלו לגור רק בכפרים ולא בערים.
בשנת 1780, חיו בצילץ 1001 יהודים (49.2% מכלל האוכלוסייה). באותה תקופה הם החזיקו 40 בתים בעיר (17% מכלל המבנים). בשנת 1782 התגוררו בביאלה 1061 יהודים (52.5% מכלל האוכלוסייה). זו הייתה העיירה היחידה שהייתה אז בגרמניה עם רוב יהודי. יהודי המקום כינו את עירם בעברית "מקום צדק" או עיר של צדיקים.
בשנת 1787, השלטונות הפרוסיים ביטלו את הצווים להעתקת היהודים לאזורים הכפריים. מכיוון שהערים שנעזבו סבלו מאוד מהפסדים כלכליים. באותה שנה התגוררו בצילץ 1,366 יהודים (48% מכלל האוכלוסייה).
בשנת ה'תקע"א מונה לאב"ד העיר צילץ, הרב שלמה הכהן, לאחר שרבי עקיבא איגר סירב לקבל את התפקיד.
כניסתו של צו האמנציפציה בשנת 1812 הביא לדעיכה הדרגתית של הקהילה היהודית בצילץ, כי רבים מיהודי המקום החלו לעבור לאזורים מפותחים יותר בשלזיה. ביניהם שמואל פרנקל, שעבר עם משפחתו בשנת 1827 לעיר פרודניק הסמוכה ומי שהפך לאחד התעשיינים הנודעים באירופה ובעולם בתחום אריגת בדי הפשתן ודמשק.
בשנת 1856 התגוררו בצילץ רק 411 יהודים. בשנות ה-40 של המאה ה-19 היהודים היוו 28.4% מאוכלוסיית צילץ.
היסטוריה > המאה העשרים

תהליך ההגירה של יהודי צילץ לערים הגדולות נמשך בעשורים שלאחר מכן, והוביל להיעלמות מוחלטת של האוכלוסייה היהודית בעיר. בשנת 1910 עדיין היו בצילץ 20 יהודים ובשנת 1926 חיו בצילץ 9 יהודים בלבד.
ב־15 באוגוסט 1914 התפרקה הקהילה היהודית בצילץ וכל יהודי צילץ שעדיין נשארו בעיירה הוכפפו לקהילת יהודי פרודניק הסמוכה. כל תשמישי הקדושה וספרי התורה מבית הכנסת בצילץ הועברו לידי קהילת יהודי פרודניק.
בשנת 1925 נותרו בצילץ רק 14 יהודים, ובפנקס הכתובות והאירועים של העיירה צילץ שפורסם בשנת 1928 אין כל פרסום על פעילותו של ארגון יהודי כלשהו בעיירה. בשנת 1935 היו עדיין 12 יהודים בצילץ.
במהלך ליל הבדולח (09-10 בנובמבר 1938), שרפו הנאצים את בית הכנסת הגדול של צילץ.
אין מידע על גורלם של היהודים האחרונים מצילץ, אך ניתן להניח כי הם נשלחו לאחד ממחנות העבודה בכפייה, ולאחר מכן גורשו ב"צעדת המוות" למחנות ההשמדה הנאצים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בצילץ לא התאוששה.
נכון לשנת 2021 יהודים לא גרים בעיירה.
חינוך בקהילה

בעיירה היו ישיבה וספרייה יהודית. ילדים ממשפחות יהודיות עניות יכלו ללמוד בישיבה. רק מורים יהודים היו מעורבים בניהול השיעורים. ספרי הלימוד הודפסו מאמצע המאה התשע עשרה בבית הדפוס העברי שהיה בעיירה.
מלאכה ומסחר

מושל צילץ יאן קרישטוף פרושקובסקי ביקש מהקיסר להשאיר את היהודים החיים בעיירה ובכפרים הסובבים אותה. הוא העריך את הפוטנציאל הכלכלי שהקהילה היהודית הביאה לחיי העיירה. זו הייתה גם הסיבה לכך שיהודים רבים הגיעו לצילץ מהעיירות הסמוכות, בהן הרשויות עשו הכל כדי לגרש את היהודים. במסמכים היסטוריים משנת 1534 נכתב כי באותה תקופה "זרם האנשים לעיר היהודית הלך וגדל...", צילץ נקראה אז "צילץ היהודית - Żydowski Zülz". היהודים עסקו בעיקר בסחר בתבואות, ברוכלות, במלאכות זעירות, הלוואה בריבית ונֶשֶׁך.
תרומת הקהילה היהודית לפיתוח העיירה הייתה גדולה, שכן בשנת 1601 היהודים זכו בזכות מיוחדת מצד הקיסר רודולף השני עצמו, שהעניקה להם הגנה משפטית. הודות לכך הם יכלו להתיישב גם בפרברי העיירה ניסה הסמוכה. בשנים שלאחר מכן התיישבו שם בעיקר יהודים שעסקו במסחר זעיר.
המושלים הבאים של צילץ, היו ממשפחת הרוזן הפולני הנס כריסטוף פרושקובסקי (Proskowski). הם אישרו את הפריבילגיות הקודמות של יהודי המקום והמשיכו להגן עליהם מפני מחאות הבורגנות המקומית והחקיקה העוינת. בהתקבל הצו הבא מהקיסר לגירושם של יהודי העיירה, כריסטיאן פון פרוסקובסקי שלח בקשה לקיסר: "בשל העובדה שהיהודים גרים כאן מאתיים שנה, בבקשה, שיישארו עוד זמן רב יותר". עמדתם המיוחדת של בני משפחת פרושקובסקי נבעה ככל הנראה מיכולותיהם הכלכליות של יהודי הקהילה בעיירה. משפחת פרושקובסקי הגנה עליהם בתקופות הקשות של מלחמת שלושים השנים, עד 1699, אז הושוו זכויות הסוחרים יהודים לזכויות כלל הנוצרים בשלזיה. הודות לכך, הקהילה היהודית הצליחה להתפתח ומושלי העיירה נהנו מנוכחותם. יהודי צילץ סחרו בבדים, כלי עבודה ומכשירי ביתיים, צמר, שעווה, דבש ותחרה. לעיתים קרובות הם שילמו ביוקר על זכויותיהם. במאה ה-18, פרט לתשלומי מיסי הסובלנות, היהודים נאלצו לספק לעיר תבלינים, וכל שלוש שנים הם חויבו לשלוח לכומר המקומי בדים וגם חליפות כמורה. סוחרי העיירה היו בקשרי מסחר גם עם סוחרים מערים אחרות, כמו קרקוב, ירוסלב וורוצלב. המסחר עם סוחרי וורוצלב היה מאוד רווחי, עד שב־1736 הוקמה בוורוצלב נציגות קבועה של קהילת יהודי צילץ. את התפקיד מלא דוד משה, המכונה "השַׁמָּשׁ של צילץ".
במאה ה-19 רוב היהודים המקומיים היו סוחרים זעירים. בשנת 1840 היהודים היוו 28.4% מאוכלוסיית צילץ והיו בבעלותם 120 חנויות ודוכנים. באמצע המאה ה-19 פעל בעיירה בית דפוס עברי.
הודות לחוקי שוויון הזכויות משנת 1812 הושוו יהודי צילץ לאזרחים אחרים בממלכה הפרוסית. הם יכלו להתיישב ולעבוד באופן חופשי בכל מקום, הם הורשו לעסוק בתפקידי צווארון לבן ובתפקידי ממשל ברחבי המדינה. כתוצאה מכך הם התחילו להגר מצילץ למרכזים עירוניים גדולים יותר כגון העיר פרודניק הסמוכה וערים אחרות, שבהן סיכויי הפרנסה היו טובים יותר.
פנקס קהילת צילץ

הדבקות בחוקי ההלכה היהודית הייתה הדבק המאחד של הקהילה, היא הייתה גם הגורם שסיפק הגנה וביטחון לקהילה. חוקים אלה, והעונשים שהוטלו על אלו שיפרו אותם, תוארו בפירוט בפנקס הקהילה.
הפנקס, המתעד את השנים 1796 עד 1805, נכתב בבליל שפות הכולל גרמנית, יידיש ועברית. הוא מכיל את החוקים הרשמיים של הקהילה, כולל קריטריונים לקבלה לקהילה, קווים מנחים בסיסיים לאופן שבו יש לחיות את חיי היומיום, ומרשם לדרך הראויה לקבלת אישורי חתונה, כדרך לווסת את גידול האוכלוסין בהתאם לדרישות המשטר הפרוסי.
אחד האיסורים החמורים ביותר שקבעה המנהיגות היהודית בצילץ הוא האיסור על קיומם של משחקים, בין אם מדובר במשחקי קופסה, משחקי כלים או הימורים. על מי שתפסו מנהיגי הקהילה משחק משחקים השיתו קנס כבד שישולם לקופת הקהילה.
הפנקס השמור בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בספרייה הלאומית, מספק הצצה לחיי הקהילה העשירים שהתקיימו בעיירה ולמנהיגות שהקדישה את חייה לקהילה.
אוכלוסיית הקהילה היהודית בצילץ

| שנה | האוכלוסייה הכללית | מספר היהודים | אחוז היהודי מהאוכלוסייה הכללית |
| --- | --- | --- | --- |
| 1564 |  | 90 |  |
| 1604 |  | 260 |  |
| 1724 | 2609 | 600 | 23% |
| 1742 |  | כ־1,000 |  |
| 1751 |  | 760 |  |
| 1780 | 2,035 | 1,001 | 49.5% |
| 1782 | 2,021 | 1,001 | 52.5% |
| 1787 | 2,408 | 1,156 | 48% |
| 1791 |  | 1,012 |  |
| 1809 |  | 1,055 |  |
| 1812 |  | 1,096 |  |
| 1825 | 2,462 | 1,109 | 45% |
| 1834 | 2,613 | 912 | 34.9% |
| 1840 | 2,658 | 755 | 28.4% |
| 1845 | 2,686 | 591 | 22% |
| 1856 |  | 411 |  |
| 1860 |  | 337 |  |
| 1880 |  | כ־300 |  |
| 1901 | 2,800 | 36 | 1.28% |
| 1910 |  | 20 |  |
| 1925 |  | 14 |  |
| 1935 |  | 12 |  |
בית הכנסת

בשנת 1582, על פי צו אימפריאלי, היהודים נאלצו לעזוב את שלזיה. מאידך הם יכלו לגור בעיירות צילץ ובגלוגובק. מספר היהודים בצילץ גדל במהירות ועד תחילת המאה ה-19 מספרם בעיירה עלה על מספר הנוצרים. תחילה נבנה בית כנסת מעץ בשכונה היהודית יודנגאסה-Judengasse. משגדלה הקהילה היהודית, היהודים ניסו להרחיב אותו, אך שלטונות העיירה סירבו למכור להם את שטח האדמה להרחבת בית הכנסת. ב־22 בספטמבר 1769 פרצה שרפה ברחוב ובית הכנסת נשרף עם עוד 12 הבתים שהיו סמוכים אליו.
לאחר שריפת בית הכנסת הראשון, בשנת 1774 נבנה בית כנסת חדש וגדול מלבנים בסגנון הבארוק, ברחוב קאריספלאץ - Karisplatz (נכון ל-2021 רחוב וואלובה-Wałowa) מחוץ לשכונה היהודית וממרכז העיירה.
בית הכנסת הגדול היה, מעוטר בחזית מרשימה, שהמרכיב העיקרי בו הייתה הכניסה מונומנטלית. היו לו חלונות גדולים משני צדי האולם הראשי ובגובה הקומה הראשונה - כדי להאיר גם את עזרת הנשים. הגג היה גמלוני. בזמנו בית הכנסת היה אחד ממקומות התפילה היהודיים הגדולים בגרמניה; בבית הכנסת היו מקומות ישיבה ל־300 גברים באולם הראשי ול־100נשים בעזרת הנשים.
לאחר שניתנה ליהודים הזכות להתיישב בחופשיות בתחילת המאה ה-19 בכל שלזיה וגרמניה בכלל, יהודים רבים עזבו את צילץ לערים השכנות. ב־15 באוגוסט 1914 נשארו בעיירה יהודים בודדים ולמעשה הקהילה היהודית במקום חדלה להתקיים. הרבה מיהודי העיירה הצטרפו לקהילה היהודית בעיר פרודניק הסמוכה.
בית הכנסת נשרף במהלך ליל הבדולח על ידי הנאצים.
נכון ל־2021, במקום בו עמד בית הכנסת נמצא מגרש משחקים לילדים ואין במקום לוח זיכרון המנציח את בית הכנסת שהיה קיים במקום משנת 1774.