stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבנר פיינגלרנט
קורות חייו

אבנר פיינגלרנט נולד בקיבוץ ברור חיל להורים שהיו, כמו רוב תושבי המקום, עולים מברזיל. הוריו היו בין מקימי הקיבוץ. למד בבית חינוך שער הנגב את שנות נעוריו העביר בעבודה בענף גידולי השדה והפלחה.
כבני משקים רבים בחר פיינגלרנט לעשות שנת שירות כרכז אזור בחטיבת בני הקיבוצים בנוער העובד והלומד, בשער הנגב ושדרות. הוא התגייס לצה"ל בשנת 1981 ושירת כלוחם בסיירת מטכ"ל. השתחרר מהצבא בשנת 1984 ושוטט כחמש שנים בישראל ומחוצה לה. בין היתר עבד כנהג משאית ותאורן באתרי הסרטה בארצות הברית, וכדייג בניו יורק. לדבריו, החשיפה לעשייה הקולנועית, ובעיקר העבודה כתאורן עוררו בו את האהבה הגדולה לקולנוע, בעיקר לסרטים תיעודיים. בשנת 1990 החל ללמוד בחוג לקולנוע וטלוויזיה ובחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שם גם ביים את סרטיו הראשונים.
בשנת 1992, עת נולדה בתו הבכורה, חזר לקיבוץ הולדתו, והקדיש עצמו לבניית מערכת החינוך במקום, מתוך כוונה לבנות סביבה אידיאלית לילדיו ולילדי חבריו. לאחר מכן עבד כבמאי של כתבות לתוכנית התיעודית השאלה הבאה של שידורי קשת, בהפקתם של ירון לונדון ונורית קידר. ב-1997 ביים והפיק את סרטו התיעודי הראשון, ביחד עם מיה בר, ראשון יהיה אחרון.
השלב הבא היה חזרה לחיות ולעבוד בדרום ולבנות משם את היצירה הייחודית בשפה הקולנועית אותה חיפש. ב-1999 הקים סטודיו עצמאי לקולנוע תיעודי וניסיוני בקיבוצו ברור חיל, ועבד בשיתוף עם הבמאית מכבית אברמזון והעורך לב גולצר על סרטיו הבאים. היה בין מקימי בית הספר לאומנויות הקול והמסך במכללה האקדמית ספיר, ועמד בראשו מאז 2001 ועד 2018. יזם וייסד את פסטיבל קולנוע דרום בשדרות, את כתב העת מחברות קולנוע דרום וכן את אוצרות דרום, במה לדיונים ומאמרים על קולנוע.
אבנר פיינגלרנט הוא אב לארבעה ילדים ותושב נתיב העשרה.
קריירה אקדמית

פיינגלרנט הוא בעל תואר ראשון בקולנוע ובפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, 1993. בשנת 1999 יזם ביחד עם פרופ' חיים בראשית את המחלקה לאמנות הקולנוע והטלוויזיה במכללת ספיר בנגב. על הקמתה מספר:
"באתי [אל חיים בראשית, ראש מחלקת תקשורת במכללת ספיר] ואמרתי: למה אנחנו מבזבזים את הזמן על הדברים האלה, בוא נעשה בית ספר לקולנוע. יש פה ציוד, יש פה מורים, יש פה הכל. למה דווקא תקשורת והנדסאים? בוא נעשה בית ספר לקולנוע"
מ-2001 עד 2018 כיהן כראש בית הספר לאמנויות הקול והמסך.
בין השנים 2005 ל-2009 למד לימודי תואר שני ושלישי בתקשורת ולימודי תרבות באוניברסיטה של מזרח לונדון, אנגליה. נושא העבודה לתואר הדוקטור שלו הוא: חזרתו של האב - אודיסאות מודרניות בקולנוע האירופי.
משנת 2006 עד 2017 פיינגלרנט היה עורך שותף לכתב העת 'קולנוע דרום' - כתיבה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום.
בשנים 2018-2011, עם פתיחת התוכנית לתואר שני בלימודי תרבות וקולנוע באוניברסיטת חיפה לימד פיינגלרנט כפרופסור אורח בתוכנית.
בשנת 2012 היה פרופסור אורח בבית הספר לאומנויות של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנים 2018-2013 שימש פיינגלרנט כפרופסור אורח בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ״FAMU״ באקדמיה לאמנויות הבמה של פראג והעביר סדנאות "מדבר ומסע", שיתוף פעולה של תלמידי מוסד זה ותלמידי התואר השני במכללה האקדמית ספיר.
בשנת 2014 הקים יחד עם פרופ׳ יהודה ג'אד נאמן את התוכנית לתואר שני בקולנוע - הפקה ותאוריה בבית הספר לאומנויות הקול והמסך במכללת ספיר, ועמד בראשה עד 2018.
בשנים 2018-2017 היה פרופסור אורח בבית הספר לקולנוע Filmakademie Baden Württemberg(אנ') בלודוויגסבורג.
החל משנת 2019 משמש כדקאן הפקולטה לאמנויות בסמינר הקיבוצים, שעברה למשכנה החדש במרכז העיר תל אביב ובה הוא מבסס את התפיסה של אקדמיה רב תחומית המעורבת בקהילה ברוח החזון של אמן-חוקר-מורה.
פיינגלרנט חבר באיגוד הבמאים והתסריטאים ובפורום הדוקומנטרי בישראל וכיהן כיו"ר משותף של הפורום ב-2019–2020.
קריירה אקדמית > פעילות פוליטית

במהלך מבצע עמוד ענן ברצועת עזה, נוצר קונצנזוס רחב בקרב תושבי הנגב, בעד המבצע הצבאי, ורוב גדול של התושבים אף דרשו את הרחבתו והארכתו, והתנגדו להפסקת המבצע. פיינגלרנט היה בין המעטים מבין תושבי האזור, שהביעו דעה מתנגדת. הוא פרסם את עמדתו נגד המהלך הצבאי בוויכוחים בפורומים, ובעיתונות המקוונת. גם במהלך מבצע מגן וחץ ב-2023 כתב מאמר כנגד הימשכות המצב.
פילמוגרפיה ומיצגים > מפיק-שותף

סיסאי, 2005, בימוי: דוד גברו.
זרעי קיץ, 2007, בימוי: חן לסקר.
במטבח של פריימן, 2007, בימוי: הדר בשן.
שחר אדום, 2007, סדרה בעריכת בוריס מפציר של בוגרי המחלקה לאומנויות הקול והמסך במכללת ספיר.
עזה, שדרות - חיים למרות הכל, 2008, אתר אינטרנט בהפקת אסנת טרבלסי ואריק ברנשטיין.
חולה את נתן, 2010, בימוי: רובי אלמליח.
ספרים

מסע האב אל הממשי - אודיסאות מודרניות בקולנוע האירופי, 2021, רסלינג, אבנר פיינגלרנט. מבוסס על עבודת הדוקטורט של פיינגלרנט.
מאמרים

פיינגלרנט, א. (2007) בין הלהקה להסודות – מחבורה של צעירים חסרי מנוח לפרט שעומד אל מול גורלו, קולנוע דרום, קריאה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום השישי, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, הוצאת פרדס והמכללה האקדמית ספיר, עמ' 77–86.
פיינגלרנט, א. (2008) שבעה, מותו של האחר הגדול, קולנוע דרום, קריאה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום השביעי, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, הוצאת פרדס והמכללה האקדמית ספיר עמ' 35–45.
פיינגלרנט, א. (2009) "רציתי לטלטל את עצמי", ריאיון עם רנן שור, קולנוע דרום, קריאה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום השמיני, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, עמ' 17–36.
פיינגלרנט, א. (2009) ״המצלמה הפכה לחלק ממני״, ראיון עם ענת אבן, קולנוע דרום קריאה ביקורתית בעקבות קולנוע דרום השמיני, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, עמ׳ 73-61.
פיינגלרנט, א. (2010) "על הטרילוגיה האנטי צברית של אבי נשר״, קולנוע דרום קריאה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום התשיעי, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, המכללה האקדמית ספיר, עמ' 27–36.
פיינגלרנט, א. (2010) "העניים משלמים על הכל ..." ריאיון עם יקי יושע קולנוע דרום קריאה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום התשיעי, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, המכללה האקדמית ספיר עמ' 37–58.
פיינגלרנט, א. (2011) "הפרה הקדושה והערת השוליים" בין סירוס לפסיכוזה – על הקולנוע של יוסף סידר בעקבות סרטו הערת שוליים. ספר קולנוע דרום - קריאה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום העשירי, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, הוצאת פרדס והמכללה האקדמית ספיר, עמ' 29–40.
פיינגלרנט, א. (2012) הקולנוע הולך לפריפריה, "פנים" לתרבות חינוך וחברה מס. 57, מרץ 2012 עמ' 94–100.
פיינגלרנט, א. (2013) "על אפלה ואוטופיה בקולנוע החדש של אבי נשר", קולנוע דרום הגות וביקורת עמ' 37–43. בהוצאת רסלינג והמכללה האקדמית ספיר.
פיינגלרנט, א. (2013) "ריאיון עם אלברט מייזלס", קולנוע דרום הגות וביקורת עמ' 199–216. בהוצאת רסלינג והמכללה האקדמית ספיר.
פיינגלרנט, א. (2013) 'מלאכים שחורים מלאכים לבנים קריאה מחודשת ב'יומן' של דוד פרלוב' תקריב מס. 07 - כתב עת מקוון לקולנוע תיעודי (פורסם בדצמבר 2013) עורכים רן טל ענת אבן.
פיינגלרנט א. (2013) 'תכסית ותבליט כמונחי יסוד בשפה הקולנועית' בתוך קטלוג מוזיאון פתח תקווה (פורסם בדצמבר 2013) עורכת דרורית גור אריה.
פיינגלרנט, א. (2014) 'אבי ואמי יצאו לציד או Strange Fruits, שיחה עם עצמי בעקבות 'בן זקן', סרטה של אפרת כורם. קולנוע דרום כתב עת מקוון בהמשך לפסטיבל קולנוע דרום. עורכים:ארז פרי נעה קולקר
פיינגלרנט א. (2015) 'אני בחיים לא אוכל לעשות סרט בלי אנשים רוקדים' ריאיון עם קארים איינוז. בתוך 'אוצרות קולנוע דרום' בעריכת ארז פרי ואפרת כורם
פיינגלרנט א. (2015) 'על הפלאי והתבוני' - על יצירתה של דנאי אילון בעקבות סרטה 'פה ולא שם'. בתוך 'אוצרות קולנוע דרום' בעריכת ארז פרי ואפרת כורם
פיינגלרנט א. (2016) 'אבינו' של מני יעיש - על האב העוקד את עצמו', בתוך 'אוצרות קולנוע דרום' בעריכת ארז פרי ואפרת כורם
פיינגלרנט א. (2017) 'הדימוי שהופך להיות הגיבור של הסרט' בין "סוויט גראס" ו"חלקים שבורים" ל"סומינילק" ו"לווייתן" – על הדימוי הקולנועי והמהפכה של הקולנוע האתנוגרפי. קולנוע דרום והעוקץ בעריכת מיטל אביקסיס.
הערות שוליים

↑  בית הספר שכן באותו אתר בו נמצאת היום מכללת ספיר, שבה הוא מלמד; פיינגלרנט העיד: "לפעמים נדמה לי, שכל הפרויקט הגדול הזה של הקמת בית ספר לקולנוע, פסטיבל קולנוע בדרום, באותו מקום בו נולדתי וחזרתי אליו אחרי הרבה שנים, היה רצון להמשיך את המעשים של ההורים שלי, שבאו להקים קיבוץ בנגב."
1 2  https://takriv.net/article/ריאיון-עם-אבנר-פיינגלרנט/
↑  סרטים כמו קצה של חוט, בוא נקרא לרוח ועוד
↑  i24NEWS, www.i24news.tv
↑  אבנר פיינגלרנט, קיבוץ ברור חיל, לדבר עם חמאס עוד לא ניסיתם, באתר ynet, 18 בנובמבר 2012
↑   אבנר פיינגלרנט, מה יקרה אם כולנו נפסיק לציית לקיבעון האין-ברירה?, באתר הארץ, 13 במאי 2023
↑  ראשון יהיה אחרון | NFCT, באתר nfct.org.il
↑  במדבר بالصحرا - דיפטיך תיעודי, באתר דוקאביב 2018
↑  ranidocaviv, הוכרזו הזוכים בפסטיבל דוקאביב ה-20, באתר דוקאביב 2018, ‏2018-05-23
↑  ״הדרך לשום מקום״, דרורית גור אריה, 21 במאי 2011, באתר ערב רב Erev Rav
↑  ד"ר קציעה עלון, מחשבות על "בקצה העולם – כאן", התערוכה בה בוצג מטאדור המלחמה, באתר ערב רב Erev Rav
↑  Faingulernt, Avner (2013-11-22), talking with Nono, נבדק ב-2022-07-28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007600157605171  ISNI: 0000 0000 4680 6561  LCCN: no2008052103  SUDOC: 177520000  VIAF: 51496260   WorldCat (עם VIAF): 51496260
מלחמת העולמות (סדרת טלוויזיה, 1988)

| --- | --- |

 מבוסס על:  מלחמת העולמות 
 סוגה:  סדרה המבוססת על ספר, סרט אימה, סרט דרמה, סרט מדע בדיוני 
 שחקנים:  ג'ארד מרטין  ריצ'רד צ'אבס  פיליפ אקין  Lynda Mason Green  אדריאן פול 
 ארץ מקור:  קנדה 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  קליפורניה, ארצות הברית 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-80 של המאה ה-20 
 מספר עונות:  2 
 מספר פרקים:  44
 הפקה
 מפיקים בפועל:  Greg Strangis 
 הפצה:  CBS מדיה ונצ'רס 
 מוזיקה:  Billy Thorpe 
 אורך פרק:  45 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  סינדיקציית שידור 
 תקופת שידור מקורית:  7 באוקטובר 1988 – 14 במאי 1990
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מלחמת העולמות (באנגלית: War of the Worlds) היא סדרת טלוויזיה מדע בדיוני קנדית/אמריקאית שרצה במשך שתי עונות, החל מ-7 באוקטובר 1988 ועד 19 במאי 1990. הסדרה נחשבת לעיבוד המשך לסרט "מלחמת העולמות" משנת 1953 ומהווה עיבוד רופף לרומן באותו שם מאת וולס, תוך שימוש באותם עיצובים של מכונות מלחמה ולרוב משלבים היבטים מהסרט, תסכית הרדיו והרומן המקורי עם המיתולוגיה שלו.
אף על פי שמפיק הסרט המקורי, ג'ורג' פאל, תיאר לעצמו סדרת טלוויזיה מאותו סרט מתישהו בשנות השבעים, רק בסוף שנות השמונים הופקה הסדרה, הפעם על ידי מפיק הטלוויזיה גרג סטראנגיס. התוכנית הייתה חלק מפרץ של סדרות טלוויזיה מדע בדיוניות שהופקו באותה תקופה. לאחר מכן הסדרה שודרה בשידורים חוזרים בערוץ המדע הקנדי. הסדרה צולמה בטורונטו, באונטריו שבקנדה.
תקציר עלילת הסדרה

על פי הסדרה, במקום להיהרג על ידי חיידקים כפי שאירע בסוף הסרט בשנת 1953, החייזרים כולם חמקו למצב של "ערנות מושהית". גופותיהם אוחסנו בתופי פסולת רעילים ונשלחו לאתרי סילוק שונים בארצות הברית (ידוע כי עשרה אתרים כאלה קיימים במדינה) ובמבצע ממשלתי נרחב להסתרתם, שוכנעו רוב האנשים שפלישת החייזרים מעולם לא התרחשה.
אף על פי שבסרט הקולנוע המקורי נאמר במפורש שהחייזרים היו מכוכב מאדים (אפילו הוצגו יצירות אמנות המעידות על עיר חייזרית בכוכב הלכת מאדים), מאז שנת 1953, הרעיון של חיים אינטליגנטים במאדים הלך ואבד. בסדרה מתגלים החייזרים שהם למעשה ילידי כוכב מור-טקס - כוכב לכת אפוף צמחייה שנמצא במרחק של 40 שנות אור בקבוצת מזל שור המקיף שמש גוססת.
שלושים וחמש שנים אחר כך, בשנת 1988 (הזמן המודרני בתחילת הסדרה), קבוצת טרור שקראה לעצמה מפלגת השחרור העממית מקרינה בטעות את התופים שהכילו את החייזרים בזמן שפשטה על אתר המזבלה ליד מצודת יריחו. הקרינה הורסת את החיידקים ששמרו על החייזרים במצב נטול הכרה. לאחר שחרורם, החייזרים משתלטים על גופותיהם של ששת המחבלים שפשטו על המקום. משם הם משתמשים בסדרה של גופים אנושיים וטכנולוגיית כדור הארץ המותאמת בצורה גסה כדי למצוא אמצעים להנחלת המורשת שלהם על כדור הארץ, הן בהשמדת האנושות והן בפיתוח אמצעי קבוע לחיסון עצמם כנגד החיידקים הילידים של כדור הארץ. ניסיונם להכניס את כדור הארץ בהצלחה ולהכינו לקליטת לעולמם החדש הוא הכרחי שכן בעוד חמש שנים צפויים להגיע שלושה מיליון חייזרים מהכוכב מור-טקס.
שחקנים ודמויות

ד"ר האריסון בלקווד (ג'ארד מרטין): אסטרופיזיקאי שהוריו נהרגו בפלישה של 1953. הוא אומץ בעקבות אירועי הסרט על ידי ד"ר קלייטון פורסטר ודמותו של בלקווד מגולמת כדי להידמות לפורסטר כולל התנהגותו, לבושו ואפילו דיבורו ומראהו. הוא פציפיסט וצמחוני, ולעיתים קרובות הוא מתרגל טכניקות בריאות אלטרנטיביות רבות כמו יוגה.
ד"ר סוזן מקוליו (לינדה מייסון גרין): מיקרוביולוגית ואם חד הורית לדבי היא מאמצת בתוקף נוהל סטנדרטי בעבודתה, הגורם לחיכוך עם בלקווד והרגלי העבודה הכאוטית והאקסצנטרית שלו.
נורטון דרייק (פיליפ אקין): חבר ותיק של האריסון, הוא גאון מחשבים המשותק בגפיו התחתונות שמתנייד באמצעות כיסא גלגלים שמופעל על ידי קול בשם גרטרוד. לעיתים קרובות הוא מצטייר כמגניב ובעל חוש הומור טוב.
סא"ל פול איירון סורס (ריצ'רד צ'אבס): איש צבא. הוא די שמרני ולעיתים קרובות מתלהם ומתווכח עם שאר חברי הצוות, במיוחד עם בלקווד שהוא ההפך הפוליטי והפילוסופי שלו.
הערות שוליים

↑  "George Pal's War Of The Worlds TV Series (Circa 1975)". War of the Worlds – Invasion: The Historical Perspective. אורכב מ-המקור ב-3 במרץ 2016. נבדק ב-20 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dumpsite locations are visible on a map from the episode "The Last Supper".
האב דאולינג חוקר

| --- | --- |

 סוגה:  סדרת טלוויזיה קומית, פשע 
 יוצרים:  דין הארגרוב
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 מקום התרחשות:  שיקגו 
 מספר עונות:  3 
 מספר פרקים:  45 
 הפקה
 הפצה:  ויאקום 
 מוזיקה:  Bruce Babcock 
 אורך פרק:  60 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  NBC ו-ABC
 רשת שידור בישראל:  הטלוויזיה הכללית
 תקופת שידור מקורית:  20 בינואר 1989 – 2 במאי 1991
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
האב דאולינג חוקר (באנגלית: Father Dowling Mysteries) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה במקור בין ה-20 בינואר 1989 עד 2 במאי 1991. העונה הראשונה של הסדרה שודרה במקור ברשת NBC בעוד שהעונה השנייה והעונה השלישית של הסדרה שודרו ברשת ABC.
בישראל הסדרה שודרה בשנות ה-90 בערוץ הראשון.
תקציר העלילה

עלילת הסדרה מתמקדת בכומר הקתולי האב פרנק דאולינג, אשר מסייע בכל פרק לפתור תעלומות שונות ברחבי העיר שיקגו בסיוע הנזירה הצעירה האחות סטפני "סטיב" אוסקובסקי.
צוות השחקנים

טום בוסלי בתפקיד האב פרנק דאולינג
טרייסי נלסון בתפקיד האחות סטפני "סטיב" אוסקוסקי
ג'יימס סטפנס בתפקיד האב פיליפ פרסטוויק (בתפקיד אורח בעונה הראשונה ובתפקיד ראשי בעונות 2 ו-3)
מרי וויקס בתפקיד מארי מורקין - עוזרת הבית של האב דאולינג אשר לעיתים מסייעת לאב דאולינג לפתור תעלומות שונות.
בסדרה השתתפו גם שחקנים בולטים רבים בתפקידי אורח בהם סטיבן קאלפ, פינולה פלנגן, קורט פולר, גרנט הסלוב, לורי הולדן, סטנלי קאמל, אנדריאס קטסולאס, יפת קוטו, דיאן לאד, אנתוני לפאליה, קולם מיני, לזלי נילסן, אית'ן פיליפס, ג'ון סלאטרי, ברנדה סטרונג, ודייוויד וורנר.
הפקה

הפקת הסדרה החלה בשנת 1989 בעקבות ההצלחה של סרט הטלוויזיה "Fatal Confession" ברשת NBC ב-1987, אשר שימש בפועל כפרק הפיילוט לסדרה. לאחר העונה הראשונה רשת ABC המשיכה לפתח את שתי העונות הנוספות של הסדרה בשנים 1990 ו-1991. הסדרה פותחה על ידי דין הארגרוב(אנ') אשר פיתח בעבר סדרות בלשיות בולטות כמו "פרי מייסון" ו"מאטלוק".
מדיה ביתית

| שם ה-DVD | כמות הפרקים | תאריכי היציאה לשווקים> Region 1 | תאריכי היציאה לשווקים> Region 2 | תאריכי היציאה לשווקים> Region 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| העונה הראשונה | 9 | 7 בפברואר 2012 | 18 ביוני 2012 | 2 בנובמבר 2011 |
| העונה השנייה | 13 | 10 ביולי 2012 | – | – |
| העונה השלישית והאחרונה | 22 | 12 במרץ 2013 | – | – |
| הסדרה השלמה | 44 | 6 ביוני 2017 | – | – |
האב דאולינג (טום בוסלי) והאחות סטיב (טרייסי נלסון)
היסטוריה של פרו

העדויות הראשונות להתיישבות בני האדם בפרו הן מסביבות שנת 9500 לפני הספירה, אז החלו להתפתח תרבויות אינדיאניות פרה-קרמיות במחוזות החופיים של פרו. במרוצת השנים, החלו המקומיים תהליך של מעבר מתרבות של נוודות לתרבות שהתבססה על התיישבות ביישובי קבע, חקלאות וציד.
אחד האתרים הקדומים ביותר בפרו מהעידן הפרה-קרמי, אם לא הקדום ביותר, הוא מערת פיקימצ'אי (אנ'), הסמוכה לעיר אייקוצ'ו, הממוקמת 400 קילומטרים דרומית מזרחית לבירה לימה. גילה מוערך בכ-14,000 שנים בקירוב.
הגידולים החקלאיים הנפוצים אז היו השעועית והכותנה, ומאוחר יותר גם תירס. התזונה התבססה על ליקוט פירות ועל ציד. בעלי החיים שהיוו את עיקר מזונם של תושבי פרו היו אבותיהם הקדומים של האלפקות, למות ואפילו מכרסמים קטנים (שרקנים בעיקר). בעלי חיים אלה בויתו בשנת 6000 לפני הספירה לערך.
אמנויות שונות כגון קדרות, אריגה, סריגה ואף קליעת סלי קש החלו להתפתח אט אט.
תרבויות פרה-היספאניות

כמה תרבויות היו נפוצות בפרו בטרם הגעתם של הספרדים לאמריקה הדרומית. הבולטות מבין תרבויות אלה היו תרבות הצ'יקו הצפונית ותרבות הצ'אווין.
תרבויות פרה-היספאניות > צ'יקו

תרבות הצ'יקו הצפונית (Norte Chico) הייתה התרבות המוכרת העתיקה ביותר באמריקה הדרומית. היו לה כ-30 מרכזים ברחבי פרו, מרביתם במחוז נורטה-צ'יקו הפרואני של היום. הם התקיימו בין השנים 3000–1800 לפני הספירה. ההישגים העיקריים של בני תרבות זו היו ארכיטקטוניים - הם בנו מונומנטים גדולים (בהם האתר הארכאולוגי קראל, 180 קילומטרים צפונית ללימה) וכיכרות, אולם לא הייתה להם אומנות מפותחת במיוחד ובשונה מתרבויות אחרות בהן תחום הקדרות היה מפותח יחסית - אצל בני הצ'יקו לא נמצאו שרידים של כלי קרמיקה מתקופה זו.
תרבויות פרה-היספאניות > צ'אווין

תרבות הצ'אווין הייתה תרבות מאוחרת יותר (900–200 לפני הספירה לערך) שהתפתחה בעיר צ'אווין דה ואנטאר, ברכס הקורדיירה המרכזית שבהרי האנדים. מה שאפיין את החברה בצ'אווין היו עבודות ממתכת, קדרות, טקסטיל ויצירות דתיות שונות. הם הצטיינו גם בהלחמה ובמטלורגיה, והיו מתקדמים יחסית לתקופתם בנושאים אלו. לא ידועים מקורות ארכאולוגיים לכתב יד אצל בני התרבות הזו. ידוע כי אמונתם הדתית הושתתה בין היתר על סמי הזיה המופקים מזן קקטוס הנקרא סן פדרו. כ-200 שנה לפני הספירה, נעלמה תרבות הצ'אווין באורח מסתורי למדי.
בני הצ'אווין הניחו את היסודות התרבותיים והחברתיים לתרבויות המאוחרות יותר שצמחו בפרו.
תרבויות פרה-היספאניות > תקופת הביניים

לאחר היעלמותה המסתורית של תרבות הצ'אווין ועד להופעתה של אימפריית האינקה, הותירו מספר תרבויות שונות את חותמן באזור. תרבויות הסאלינאר, התרבות מוצ'ה והנאסקה פיתחו את תחום הקדרות באופן מואץ, ותיעדו את אורך חייהם על כלי חרס בצורות שונות. רבים הכלים שנמצאו והעניקו לארכאולוגים בני ימינו מידע רב ואיכותי על צורת חיים הייחודית.
בני המוצ'ה מהחוף הצפוני היו ידועים בעבודות מתכת מתקדמות יחסית לתקופתם ובחקלאות מפותחת.
בני תרבות הנאסקה נודעו בטקסטיל מפותח במיוחד ובדיהם נחשבים לאיכותיים ביותר מהתקופה שקדמה לבוא הספרדים ליבשת אמריקה. הם גם יצרו, על פי רוב התאוריות, את קווי נסקה המרשימים והמסתוריים.
תרבויות פרה-היספאניות > הווארי

האימפריה הגדולה והמשפיעה ביותר שקדמה לאינקה הייתה אימפריית ההווארי, שהתקיימה בין השנים 600 ל-1200 לספירה. בירתם הייתה בעיר הנושאת את אותו השם, סמוך לעיר המודרנית אייקוצ'ו. בשיאם, הם שלטו לאורך החוף ובמרכזו של רכס האנדים - והשפעתם הדתית והתרבותית ניכרה כמעט בכל מקום בפרו. שפתם הייתה ככל הנראה דומה לקצ'ואה בת ימינו, אולם כמה מחקרים שהתמקדו בחקר השפה בהרי האנדים גורסים כי שפתם הייתה קרובה יותר לאיימרה, המדוברת יותר בצפון בוליביה. אין לבלבל את שפתם של בני הווארי עם שפת ה"ווארי" המודרנית, שביניהן אין כל קשר מוכר.
לא ידוע הרבה על צורת השלטון של תרבות הווארי משום שהם לא תיעדו דבר בכתב. עם זאת, ידוע כי שליטי הווארי בנו ערי מדינה בחלקים שונים של האימפריה. הבולטות שבהן היו סיפאן וקחמארקה.
בתקופת הווארי הפכה החקלאות הפרימיטיבית למקור פרנסה עיקרי עבור התושבים והתקדמה הודות לפיתוח שיטות עיבוד אדמה מתקדמות שהחליפו שיטות חקלאיות פרימיטיביות יותר כגון ליקוט ועישוב. גם הטקסטיל התפתח בצורה משמעותית הודות להתפתחותה של הסריגה. נדבך חשוב בהצלחתם של בני הווארי נעוץ במשאבים הרבים והזמינים שהיו נגישים להם. מרבית ימות השנה היו ימים של שפע - דגה, כותנה, קפה, סוכר מתכות שונות וסוגים שונים של מינרלים.
הווארי בנו מערכת כבישים ענפה שהקלה עליהם את השליטה ברחבי האימפריה שייסדו. משערים כי מערכת דרכים זו הייתה הבסיס למערכת הדרכים המתקדמת יותר שבנו בני האינקה טרם בוא הספרדים.
אינקה

אימפריית האינקה (או טָאוַאנְטִינְסוּיוּ בשפת קצ'ואה) הייתה אימפריה דרום-אמריקנית שהתקיימה בין השנים 1438 ל-1533, עת בואם של הספרדים. האימפריה חלשה על שטחים במערב היבשת, ובשיאה שלטה על שטחים נרחבים בפרו, בוליביה, צ'ילה, אקוודור, ארגנטינה ואף קולומביה של ימינו, לאורך רכס הרי האנדים. בירת האינקה הייתה העיר קוסקו, כיום בפרו. באימפריה חיו כ-10 מיליון בני אדם בני עמים שונים, שדיברו למעלה מ-700 לשונות. בראש האימפריה עמד קיסר, שכונה עצמו בשם "סאפה אינקה". הקיסר האחרון, אטוואלפה הוצא להורג בידי הכובשים הספרדים ב-1533.
בני האינקה היו איכרים ברובם, והחקלאות המתפתחת כללה גידולים שונים בעיקר לאורך החוף, במורדות ההרים וביערות האמזונאס הפוריים. הם גידלו עשרות סוגים שונים של גידולים, בהם דלעת, תפוחי אדמה, קינואה, פלפל, תירס ועוד. המשק החי עליו התבססו בני האינקה היה מבוסס בעיקרו על לאמות. גם ענפי הדיג והציד (בעיקר של איילים ואריות הרים) היו מקור חשוב למזון.
הפולחן הדתי של בני האינקה נערך לרוב על פסגות ההרים. הם בנו מערכת דרכים ענפה ממקומות היישוב שלהם לפסגות ההרים, שחלקם היו בגובה של למעלה מ-6,000 מטרים מעל גובה פני הים. המקדשים המפוארים נבנו על ההרים לשם הגנה מפני הרוחות הרעות בהם האמינו, ופולחן לאלים ולבורא העולם על פי המיתולוגיה שלהם - הוא האל ויראקוצ'ה. אמונתם הדתית של בני האינקה כללה הקרבת קורבן חי, לעיתים אדם.
אחת מהאמונות החזקות ביותר בהם האמינו בני האינקה היא תחיית המתים.
המוטיב החוזר באמונה של בני האינקה הוא השמש. אל השמש במיתולוגיה של האינקה היה אינטי ונחשב לישות נצחית, הוא בן אלמוות, ולפי המיתולוגיה של האינקה, כוחו עולה על כוחם של כל האלים האחרים.
אינקה > הכיבוש הספרדי

ב-1532, לאחר מלחמת אזרחים אינדיאנית, נחת פרנסיסקו פיסארו בצפון אקוודור ובסתיו של אותה שנה הגיע לצפונה של פרו. בינתיים ניצח אטוואלפה, מנהיג האינקה במלחמת האזרחים שהתרחשה במדינה ופגישה למטרות שלום נקבעה בינו לבין פיסארו בעיר קחאמרקה, אלא שפיסארו ניצל את הפגישה, שנערכה ב-16 בנובמבר 1532 ועתידה הייתה לשנות את גורלה של אמריקה הדרומית כדי להציב מארב של 170 חיילים ספרדים שהצליחו לשבות את אטוואלפה, להרוג אלפי אינדיאנים לא חמושים ולהניס את עשרות אלפי הנותרים.
לאחר שהוציא להורג את אטוואלפה, צעד פיסארו כמנצח אל קוסקו, בדרך קיבלו אותו תושבי המקום שהיו נאמנים לוואסקאר, יריבו של אטאלופה בברכה, דרכו של פיסארו הייתה רצופה בשפיכות דמים והאינדיאנים המקומיים השיבו מלחמה באמצעות כלי הנשק המסורתיים שלהם שכללו קשתות, חניתות ואלות, אך אלו לא הצליחו, אלא לעיתים נדירות, לחדור מבעד למעטה שריון הפלדה שלבשו הכובשים הספרדים.
היסטוריה מודרנית

| --- | --- |
 :  ראו גם – המשבר החוקתי בפרו (2019–2020)
בשנת 1824, לאחר הניצחון של גנרל סוקרה נגד הספרדים בקרב אייקוצ'ו, סולקו המלוכנים סופית ופרו מימשה את ריבונותה על כל שטחה. הניסיון של הגנרל סנטה קרוס לאחד את פרו עם בוליביה ב-1839, נכשל בשל התנגדותה של צ'ילה. בין השנים 1864 ו-1866 התחוללה מלחמת איי צ'ינצ'ה בין ספרד לבין פרו וצ'ילה, שהסתיימה בנסיגת הספרדים והכרה בעצמאותה של פרו.
ב-1879 פרצה "מלחמת האוקיינוס השקט" בין פרו ובוליביה כנגד צ'ילה על מרבצי המלחת. המלחמה נמשכה עד 1884 ובסופה פרו הובסה, לימה נכבשה למשך שנתיים וחוזה אנקון שנחתם ב-1884 אילץ את פרו להעביר את מחוזות אריקה וטאקנה, העשירים בחנקות, לידי צ'ילה. המלחמה גרמה לפגיעה קשה בכלכלת המדינה.
בתחילת המאה ה-20 שליט פרו אוגוסטו לגיה הסדיר את יחסי החוץ של פרו עם שכנותיה ובתקופתו התפתחה המדינה מאוד. החל ממלחמת העולם השנייה גדלה השפעת ארצות הברית על פרו וחל פיתוח של אוצרות הטבע, אך נותר ואף התרחב הפער הגדול בין העשירים בעלי הקרקעות לבין ההמון העני. בשנות ה-80 אירעו מספר מקרים של התקוממות ומקרי אלימות של האינדיאנים, בעיקר באזור אייקוצ'ו, כנגד הדומיננטיות של לימה. בינואר 1995 פרצו קרבות לאורך הגבול השנוי במחלוקת עם אקוודור. ב-1999 המדינות חתמו על הסכם שלום.
אלברטו פוג'ימורי היה נשיא במשך עשור (1990–2000), בשנת 2009 הוא נשפט ל-25 שנות מאסר בעוון פשעי מלחמה. בשנת 2017 הוא קיבל חנינה.
בשנת 2014 אנה חרה נבחרה לראש הממשלה אך כעבור שנה הודחה על ידי הפרלמנט בעקבות האשמה בריגול נגד אנשי ציבור ועסקים.
החל משנת 2017 סבלה המדינה ממשבר פוליטי (אנ'). בסוף שנת 2019 החל משבר חוקתי שתם לאחר בחירות בינואר 2020. חוסר היציבת הפוליטי נמשך במהלך 2020. כך הקונגרס של פרו הצביע בנובמבר 2020 למינוי פרנסיסקו סגאסטי לנשיא — האדם השלישי להחזיק במשרה בתוך שבוע. תחילה מנואל מרינו כיהן כנשיא זמני. מרינו, שהיה אמור לכהן עד יולי 2021, התפטר בעקבות מחאת האופוזיציה על הרג שני בני אדם בידי המשטרה בהפגנה. הוא הושבע, אחרי שהקונגרס — הנמצא בשליטת האופוזיציה — הצביע בעד הדחתו של הנשיא הקודם מרטין ויסקרה באשמת שחיתות. בחירות נערכו ביולי 2021 ובהם ניצח פדרו קסטיו את קייקו פוחימורי.
בינואר 2022, נשפכו כ-6,000 חביות נפט של חברת האנרגיה הספרדית Repsol לאוקיינוס השקט, ליד בית הזיקוק של החברה, באזור הבירה לימה. בעלי חיים רבים מצאו את מותם, פעילות הדיג הופסקה על ידי הממשלה ומאות אנשים פועלים בשטח לניקוי החופים. לטענת החברה, התקלה נגרמה בגלל גלים גבוהים, שנגרמו כתוצאה מהתפרצות הר הגעש ליד טונגה.
פדרו קסטיו הכריז בדצמבר 2022 על פיזור הקונגרס ועל מצב חירום. הוא הודיע גם על עוצר לילי ועל "ארגון מחדש" של מערכת המשפט במדינה. בנאום אמר כי הממשלה החדשה תשלוט באמצעות צווים עד ל"החזרת הדמוקרטיה". ההודעה של הנשיא הייתה שעות לפני שחברי הקונגרס היו אמורים לקיים הצבעה על הדחתו. בתגובה להודעתו התפטרו שרים בכירים בממשלתו. חברי קונגרס ונשיא בית המשפט החוקתי האשימו את קסטיו בניסיון הפיכה, והצבא והמשטרה בפרו הצהירו כי אין לו את הסמכות החוקתית לפזר את הקונגרס. הוא הודח בידי הקונגרס - שברוב מוחץ גם מינו את סגניתו, דינה בולוארטה, למחליפה שלו. כשעה אחרי הצהרת קסטיו הצביעו המחוקקים בעד הדחתו - והמשטרה מסרה כי "הנשיא לשעבר" נעצר. החלו הפגנות והוכרז מצב חירום.
ראו גם

הומוסקסואליות בפרו העתיקה
מלחמת העצמאות של פרו