באיזיט השני
פועלו הצבאי של באיזיט

כדי לאחד את צבא האימפריה העות'מאנית תחת מנהיגותו, ארגן באיזיט מסע כיבושים נגד נסיכות מולדובה, ממלכה שאביו לא הצליח להכריע. הוא נחל ניצחון מזהיר, תוך כיבוש הערים אקרמן (Akkerman) וקיליה (Kilia) בשנת 1484, שחיזקו את השליטה העות'מאנית בדרך היבשתית לחצי האי קרים, שם שלט וסאל של הסולטאן. לאחר הניצחון במולדובה, החל עימות ארוך ומתיש מול הסולטאן הממלוכי, אשר שלט בשטחי מצרים וסוריה של היום, נחשב למגן האסלאם, ותבע בעלות על דרום אנטוליה ופטרונות על הנסיכויות הטורקמניות.
היריבות בין העות'מאנים לממלוכים החלה ב-1468, עם כיבוש נסיכות קאראמאן על ידי העות'מאנים, והפכה לעימות כולל כאשר ניסו העות'מאנים להרחיב את השפעתם גם לנסיכות דולקדיר, מחשובות הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה באותה תקופה, אשר מרכזה היה בנפת קהרמאנמרש של ימינו. מעבר לכך התחולל מאבק על הבכירות בעולם האסלאמי. העות'מאנים טענו שמהמט השני "הכובש", הוא לוחם הקודש - גאזי (Gazi), החשוב ביותר של האסלאם. ב-1488 שוב פרצו עימותים עם הממלוכים, אך ללא הכרעה. המאבק היה לקביעת הגמוניה פוליטית באזורי קיליקיה והגבול בסמיכות להרי הטאורוס. עד ל-1491 נערכו שש מערכות שהתישו את שני הצדדים, ובסופו של דבר נחתם הסכם שאשרר את המצב שקדם למלחמה. חוסר ההצלחה בהכרעת הממלוכים, הוביל את באיזיט לערוך רפורמות בצבאו, בעיקר הוספת רובים לחייליו. בעת המלחמה מול הממלוכים, מילא הצי המחודש תפקיד חשוב בדמות ההתקפה על חופי סוריה.
בשל העובדה שאחיו של באיזיט, הנסיך ג'ם, היה עדיין בחיים ובשבי הנוצרים, חשש באיזיט להפעיל את מלוא כוחותיו במלחמה זו ולפיכך ניהל מלחמה מוגבלת. מצב הלוחמה הבלתי פוסק בין הגאזים המוסלמים לשכירי חרב נוצריים החריף לעימות כולל בין השנים 1492–1495, כאשר לוחמים עות'מאניים יצאו לפשיטות לאורך נהרות הדנובה והסאווה, אל תוך הדוכסיות האוסטריות במחוזות שטיריה, קרניולה (היום בסלובניה) וקרינתיה. לאחר תבוסה ליד העיר וילאך ב-1492, כמעט והשמיד צבא הגאזים לחלוטין את הכוחות הקרואטיים ליד אדבינה ב-1493. שביתת נשק שנחתמה לשלוש שנים, מול הצבא ההונגרי, הביאה סוף למעשי איבה אילו.
כעת, פרץ סכסוך בין העות'מאנים לפולין על רקע חסימת הנתיב לים השחור על ידי הטטרים של קרים. ב-1497 פתחה פולין במערכה כדי לשבור את החיץ לים השחור, על ידי כיבוש קיליה ואקרמן וכן ביקשה להפוך את נסיכות מולדובה למדינת חסות פולנית. המולדובים בסיוע כוחות עות'מאניים הדפו את התקפות הפולנים עד להבסתם המוחלטת בקרב באוקטובר 1497. בשלב זה, ראזים עות'מאניים בשילוב עם כוחות מולדביים ופרשים טטרים, פשטו לתוך פולין והחריבו חלקים ניכרים מהמחוזות פודוליה (היום באוקראינה) וגליציה. באפריל 1499 חתמו מולדובה ופולין על הסכם שלום ולאחר מכן חודשה שביתת הנשק בין העות'מאנים לבין הפולנים. לאחר הכישלון היחסי של המערכה כנגד הממלוכים, ביקש באיזיט לספק לחייליו נשק מתקדם והתקפי יותר מהקיים וכן ליצור מערך ארטילרי גדול ונייד יותר. במקביל הגדיל וחיזק באיזיט את הצי העות'מאני, תוך בניית אניות רבות בנמלים בים האגאי ובים האדריאטי. חיכוכים לאורך הגבול של המובלעת הוונציאנית לחופי חצי האי מוראה (בחצי האי פלופונסוס), וכן באלבניה ובדלמטיה, בין הגאזים העות'מאנים לבין שכירי החרב הנוצריים, וכן תקריות ימיות, הובילו את באיזיט להכריז מלחמה על ונציה בשנת 1499. המלחמה הוכרזה גם מהסיבה, שלאחר מות אחיו ג'ם, לחצו בכירי החצר העות'מאנית על באיזיט לנקוט מדיניות אגרסיבית יותר כלפי הנוצרים. באוגוסט 1499 נפלה העיר לפנטו לידי העות'מאנים, פשיטות נערכו על העיר פריולי שבסלובניה, והשטחים הוונציאניים הוחרבו עד לעיר ויצ'נצה שבעמק הפו. ב-1500 נכבשו הערים מודון, קורון ונאווארינו (פילוס), שבנסיכות מוראה ודורס שבאלבניה. ונציה, שהסכסוך רושש את קופתה, ביקשה להפסיק את הקרבות, וב-1503, נחתם הסכם שלום בו היא ויתרה למעשה על כל נכסיה במוראה ובאלבניה. העות'מאנים זכו בטריטוריות נוספות וכן הפכו לכוח ימי חזק באגן הים התיכון. בתקופת המלחמה עם ונציה (1499–1503), הצליחו ספינות הצי העות'מאני החדש להתמודד בהצלחה עם הצי הוונציאני החזק בים הפתוח.
ההיסטוריון בן התקופה אבן כמאל, ציין שהעות'מאנים התעלו מעל כל הסולטאנים המוסלמיים הקדומים, בין היתר על ידי כך שהפכו את ארצם למעצמה ימית בים התיכון. הוקמה אקדמיית צי, אשר בוגריה נקראו "הגאזים של הים". הצי העות'מאני הופיע גם בחלק המערבי של הים התיכון, כאשר השלטון המוסלמי בספרד היה נתון במצוקה ופנה לבאיזיט לסיוע. מאוחר יותר, גם הממלוכים פנו לעות'מאנים בבקשה לאספקת ציוד ומומחים, כדי לבנות מחדש את הצי שלהם בסואץ, אחרי תבוסתם לפורטוגל ב-1509. לאחר מלחמה זו הפכו העות'מאנים לגורם מרכזי בפוליטיקה האירופאית, כאשר תמכו בנסיכויות מילאנו ונאפולי כנגד הברית הצרפתית-ונציאנית. באיזיט הבטיח לנפוליטנים לשלוח 25,000 חיילים לעזרתם, אך בתמורה ביקש להחזיר לידיו את העיר טאראנטו שבקצה הדרום מזרחי של המגף האיטלקי.
השנים 1503–1512 היו שנות משבר בחזית המזרחית. איסמעיל, מנהיג המסדר הדתי הספווי, החל ב-1499 במסע כיבושים, עד להשגת שליטה בפרס. הספווים הפעילו תעמולה בשם השיעה בקרב השבטים הטורקמנים של אסיה הקטנה בהצלחה גדולה, ומרבית צבאו של איסמעיל בפרס הורכב מבני שבטים אלו, אשר נהו אחריו. כאורתודוקסים סונים, היו לעות'מאנים סיבות לחשוש מחדירת האידאולוגיה השיעית לשטחם, אך גם סכנה פוליטית למעבר של שטחים באסיה הקטנה, מחסות עות'מאנית לחסות פרסית. סכנה נוספת נבעה מהתפשטות האמונה השיעית לאורך הגבולות באזור הרי הטאורוס, אשר נתונים היו במחלוקת בין העות'מאנים לממלוכים. באיזיט, שהיה ער לסכנה, גירש ב-1502 אלמנטים שיעים רבים מאסיה הקטנה לאזור מוראה, והציב חילות משמר בגבול המזרחי, בעיקר בשנים 1507–1508, בהן השאה איסמעיל נתון היה במלחמה עם נסיך אלביסטן ( Elbistan), אשר בנפת קרמאנמרש שבאנטוליה וכבש גם שטחים נרחבים מכורדיסטן.