stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תכלת וארגמן בעולם העתיק
חקר ה'פורפורה' > עד המאה ה-19

עם הפסקת השימוש בפורפורה לא פסקה ההתעניינות בה. כבר במאות הראשונות אחרי היעלמותה,[דרוש מקור] וכן בתחילת העת החדשה, סקרו מספר חוקרים בעבודותיהם את הידוע להם בנושא זה, בהסתמך בעיקר על הספרים הקלסיים של העולם היווני-רומי העתיק, ובמיוחד על ספריהם של אריסטו - "תולדות בעלי החיים", פליניוס - "אנציקלופדיה ריאלית" וויטרוביוס - "על האדריכלות".
בוכרט, ובראוניוס אחריו, עמדו במיוחד על זיהוי התכלת והארגמן של השפה העברית, ובוכרט אף זיהה את התכלת עם ה-purpura conchyliata של פליניוס.
גם בעולם היהודי, למרות הפסקת השימוש בתכלת כחלק ממצות ציצית, לא נעלמה לגמרי הידיעה על זיהויה עם הפורפורה. כך מוצאים אנו את הרב יאיר חיים בכרך, בעל ה"חוות יאיר", בפירושו לשולחן ערוך "מקור חיים" (סי' יח סע' ב), את הרב יעקב עמדין בפרק ד' בספרו "מטפחת ספרים", את הרב בנימין מוספיא ב"מוסף הערוך" על ספר "הערוך" (ערך 'פורפורא'), ואת הרב אברהם הרופא פורטאליאוני בספרו "שלטי גיבורים" שנדפס במנטובה בשנת ה'שע"ב (1612) מזהים את התכלת עם הפורפורה.
כמה חוקרים של המאה ה-17 דיווחו על מציאת מינים שונים של חילזון הפורפורה, אף מחוץ לאגן הים התיכון. כן דיווח, למשל, וּוליאם קול (Wulliam Cole) מבריסטול בשנת 1681 ב-Acta Eruditorum על מציאת Purpura lapillus בחופי בריטניה. עוד לפניו, בשנת 1648, תומאס גייג' (Thomas Gage) היה הראשון לדווח על השימוש במין Purpula patula לצביעה בידי האינדיאנים בחופי מרכז אמריקה.
מספר נוסעים וחוקרים החלו לדווח על הימצאותם של מצבורי שברי קונכיות – עדות לתעשיית הפורפורה בעבר. בהם: Wilde – צור (1840), de Saulcy - צידון (1864), Gaillardot - צידון (1874), Oskar Schmidt - אקויליה (1867), Boblaye – מוראי (1902) ועוד.
במאה ה-18 ובמאה ה-19 התרבו החקירות הניסיוניות בחלזונות הפורפורה – חקירות אלו התבססו על ההסתכלות הישירה בטבע ולא על הספרות העתיקה.
חקר ה'פורפורה' > מהמאה ה-19 והלאה

המחקרים הבולטים והיסודיים בתחום זה נעשו על ידי החוקר האיטלקי ברתולומיאו ביזיו בשנים 1832–1860, והחוקר הצרפתי Henri Lacaze-Duthiers בשנת 1857.
עבודת סיכום גדולה, של כל מה נכתב לפניו, נעשתה בידי האגיפטולוג הווינאי אלכסנדר דדקינד, ופורסמה בשם Ein Beitrag zur Purpurkunde בארבעה כרכים בשנים 1898–1911. בעבודה זו נעשה לראשונה ניסיון לזהות את התכלת עם החומר המופק מן החילזון Murex trunculus (ארגמון קהה קוצים) ואת הארגמן – עם החומר המופק מן החילזון Murex brandaris (ארגמון חד קוצים).
חקר ה'פורפורה' > מהמאה ה-19 והלאה > השערת דיונון הרוקחים

בלקסיקון העברי שלו הציע החוקר מיכאליס (Michaelis), לראות בדיונון (לטינית: Sepia; וגרמנית: Tintenfisch) את החילזון שממנו הפיקו בעבר את צבע התכלת. זאת על פי תיאור החילזון על ידי הרמב"ם בהלכות ציצית: "ודמו שחור כדיו". דעתו הובאה אצל מספר חוקרים שבאו אחריו ונדחתה על הסף, בהם משה לנדאו בספרו "מערכי לשון", לודוויג לוויזון בספרו "זואולוגיה של תלמוד", חנוך קאהוט בספרו "ערוך השלם" ובחיבורים אחרים.
האדמו"ר מראדזין, רבי גרשון העניך ליינר, אימץ דעה זו, ולביסוסה הקדיש שלושה ספרים: "שפוני טמוני חול", "פתיל תכלת" ו"עין התכלת". בין כתיבת הספר הראשון לשני הוא אף נסע לנאפולי שבאיטליה לראות את הדיונון כשהוא בחיים, ובשנת תרמ"ח (1888) החל בייצור פתילי התכלת מההפרשה השחורה המצויה בו. הכרזתו על 'גילוי התכלת מחדש' עוררה פולמוס, שבעקבותיו נכתבו כמה ספרים להפרכת הטענות לחידוש התכלת, בהם: "ביטול הראשון למאמר" שחובר על ידי יוסף אליעזר מרדזין, "תכלת מאי אלישה" שחובר בידי הרב מרדכי בוכהלטר, "פתיל תכלת" שחובר על ידי הרב הלל משה מעשל גלבשטיין, כמה תשובות בעניין התכלת בשו"ת "ישועות מלכו" לרבי ישראל יהושע מקוטנא ונוספים. עם זאת, תמיכה לעמדתו של האדמו"ר מראדזין הגיעה ממקום בלתי צפוי - חוקר המדרש אברהם עפשטיין במאמרו "החלזון והתכלת". מאמר זה שהתפרסם בירחון "בית תלמוד", ובהסתמך על מידע ביולוגי שגוי, טען לאמיתות זיהוי הדיונון כמקור לצבע התכלת. למעשה, השימוש בפתילים אלו לא התפשט בציבור הרחב והצטמצם בעיקר בקרב חסידי האדמו"ר מראדזין וחלק מחסידי ברסלב.
בעבודת הדוקטור של הרב יצחק אייזיק הרצוג בנושא התכלת והארגמן, שנכתבה ב-1913 באוניברסיטת לונדון, נדחתה השערת הדיונון בשתי ידיים. בעקבות עיסוקו בנושא זה, ערך הרב הרצוג התכתבות עם חצרו של האדמו"ר מראדזין, רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר, בנו של האדמו"ר 'בעל התכלת', משם קיבל את מתכון הצביעה (שלימים שימש לשחזור ייצור התכלת הרדזינאית שאבד בשואה) ואת הפתילים הצבועים עצמם. כאשר נבדקו פתילים אלו בשתי מעבדות כימיות (האחת בדרמשטט שבגרמניה בניהולו של פרופ' פרידלנדר והשנייה בבית גובלן, שבפריז) התברר, לתדהמתו ולהפתעתו של הרב הרצוג, שהפתילים צבועים בחומר מלאכותי סינתטי בשם 'כחול פרוסי' ואין לו קשר ישיר להפרשה השחורה המופרשת מן הדיונון. הבדיקות שנערכו על ידי הכימאי ד"ר סידני אדלשטיין, שנים רבות לאחר מכן (ב-1964 וב-1972), הגיעו שוב לאותה המסקנה.
בשנים שלאחר קום מדינת ישראל נעשו מאמצים רבים על ידי חסידי ראדזין, ניצולי השואה, לשחזר ולחדש את ייצור התכלת הרדזינאית, לאחר שייצורה פסק בימי השואה יחד עם השמדת רוב יהודי פולין ובתוכם בית אדמו"רי ראדזין. מן הבולטים במאמץ זה היה שלמה זלמן שרגאי, ראש העיר ירושלים, שאף כתב מאמרים וספרים על חסידות ראדזין בכלל ועל חידוש התכלת שלה בפרט. כיום פתילי 'התכלת הרדזינאית' מיוצרים בביתו של האדמו"ר מראדזין, רבי אברהם ישכר אנגלרד, בבני ברק, על ידי בנו הרב יצחק אנגלרד.
חקר ה'פורפורה' > מהמאה ה-19 והלאה > תרומתו של הרב הרצוג לחקר התכלת

הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי לישראל, למד בצעירותו באוניברסיטת לונדון, ובשנת 1913 כתב שם דוקטורט בנושא התכלת והארגמן, או בשמה האנגלי Hebrew Porphyrology. מטרתו העיקרית בעבודה זו הייתה לברר את מהותה של התכלת. עבודה זו מבוססת בעיקר על ספרו של דדקינד ועל ההתכתבות הישירה אתו, כמו שמצוין בדבריו שם. אך למרות זאת, הרב הרצוג לא נטה לקבל את דעתו של דדקינד, שראה ב-Murex trunculus את המקור לצבע התכלת, וזאת כיוון שלדעתו אין הוא מתאים לתיאור חילזון התכלת המופיע בדברי חז"ל, אלא הציע חילזון אחר, הנקרא Janthina או סגולית בעברית של ימינו. חילזון זה, אף על פי שלא הוזכר במקורות העתיקים, תואם, לדעתו, יותר לתיאור זה. רעיון זה לא היה חדש וכבר הוצע על ידי הבלשן גזניוס בלקסיקון העברי-ארמי שלו, שיצא לאור בשנת 1829.
בהיותו הרב הראשי לאירלנד, פרסם בהמשכים מעל דפי העיתון "ההד", בשנים תרצ"ב-צ"ה, מאמרים קצרים בנושא תחת הכותרת: "התכלת בישראל" (מאמרים אלה רוכזו אחר כך בידי הרב מנחם בורשטין בספרו "התכלת"). עבודת הדוקטור שלו פורסמה במקורה בשפה האנגלית בידי פרופ' אהוד שפנייר מאוניברסיטת חיפה בשנת 1987. ד"ר שאול קפלן, תושב רחובות, חקר את הינטינה וטען כי הוא עונה על תשעה סימנים ייחודיים שניתנו בחילזון התכלת, אך לאחר חמש עשרה שנה, הודה כי הצבע הכחול שהפיק מהינטינה לא היה עמיד ודהה. למעשה, הוא הכיר בזיהוי חילזון התכלת עם ארגמון קהה הקוצים, והעלה השערה כי שבט זבולון, ששכן לחוף הים, הגן על פרנסתו בהפצת סימנים מטעים, שיכוונו לחילזון הינטינה, במטרה להסתיר את הארגמון קהה הקוצים.
ראו גם

ייצור הארגמן בחוף הלבנט
חידוש מצוות התכלת
ארגמון קהה קוצים
לקריאה נוספת

נירה קרמון, תעשיית הארגמן בעת העתיקה, בתוך: צבע מהטבע, תל אביב: הוצאת מוזיאון ארץ-ישראל, 1993 תשנ"ג
הלר, י., 2011, רכיכות הים של ארץ ישראל - אורחות חיים, הוצאת אלון ספר, עמודים 264–274
"על חלזונות הארגמן" (C. Plinius Secundus, Naturalis Historia, ix.60-65). תרגם מלטינית מאיר שָׂשׂ. "ים" - קובץ לענייני ימאות של החבל הימי לישראל, נובמבר 1962
זהר עמר, הארגמן, פורפורה וארג'ואן במקורות ישראל ועוד בירורים בענייני התכלת, מכון הר ברכה, ה'תשע"ד
דני בירן, "איש על דגלו", עמ' 105 - 124, הוצאת "סטימצקי" 2017
Dominique Cardon, Natural Dyes, Archetype Publication 2007, pp: 553–606
ביאורים

↑  גזניוס סבר, בטעות, שחילזון ה-Janthina משתייך למשפחת Murex, לכן הצעתו אינה חורגת מן הקו הכללי של החוקרים שקדמו לו
איתן לחמן

| --- | --- |

 לידה:  30 ביולי 1936 (בן 88) ישראל
 השתייכות:   צה"ל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
  מפקד בא"ח גולני  מפקד מערך ההגנה הקרקעית בחיל האויר  רמ"ט אוגדה 252
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל מרכז השלטון המקומי  מנהל שירותי הדואר במשרד התקשורת  מנהל היכל הספורט יד אליהו
 
איתן לחמן (נולד ב-30 ביולי 1936) הוא איש צבא בדרגת אלוף-משנה במילואים ומנהל ציבורי ישראלי. שירת בתפקידי פיקוד בחטיבת גולני ומפקד בסיס האימונים החטיבתי. וכיהן כמנכ"ל מרכז השלטון המקומי, מנהל שירותי הדואר במשרד התקשורת, ומנהל היכל הספורט יד אליהו.
ראשית חייו

איתן לחמן נולד ב-30 ביולי 1936 בתל אביב להוריו צבי ושפרה. הוריו הפעילו את בית קפה 'הבשן' ברחוב בן יהודה בתל אביב, וכבר כפעוט נחשף לחיילים אנגלים ואוסטרלים שישבו בבית הקפה בתקופת המנדט הבריטי.
לחמן למד בבית הספר היסודי 'תחכמוני' בתל אביב ולאחר שאביו נפטר בצעירותו אמו פרנסה את המשפחה מניהול מסעדה של תנובה. לכן עזב את לימודיו בגיל 14 כדי לסייע בפרנסת המשפחה, ואת בחינות הבגרות השלים במהלך השירות הצבאי.
בגיל 12 הצטרף לקן הימי של השומר הצעיר בתל אביב, שם רכש ניסיון בשיט וחתירה והיה מדריך ומפקד סירה. בהיותו בן 18, בשנת 1954, היה בצוות שהפליג לראשונה עם סירת מפרש מדגם לווייתנית לקפריסין באופן בלתי חוקי. דבר ההפלגה הייחודית פורסם בעיתונות, ובעקבותיה נערכו עוד הפלגות לקפריסין.
קריירה צבאית

התגייס לצה"ל ב-1955 במסגרת גרעין נח"ל. לאחר של"ת בקיבוץ רבדים יצא לקורס מ"כים במחנה נתן. שירת כמ"כ טירונים ונבחר לחייל מצטיין של הנח"ל בטקס בבית הנשיא יצחק בן צבי. במהלך הקורס השתתף בקרב הסבחה (מבצע הר געש) ב-2–3 בנובמבר 1955, שהיה הפעולה הקרבית הראשונה של חטיבת הנח"ל. הפלוגה פעלה תחת פיקוד גדוד 890 של הצנחנים של אריק שרון. הקרב הסתיים בניצחון אך גבה מחיר כבד של חמישה הרוגים. בהמשך היה לחמן מ"מ בנחל ומפקד בהיאחזות בארותיים.
לאחר סיום קורס קצינים המשיך כמדריך בבה"ד 1 ולאחר מכן עבר לחטיבת גולני, שם פיקד כמ"פ רובאית, מ"פ בקורס מ"כים, קמב"צ, סמג"ד בגדוד 13 ומפקד בסיס האימונים החטיבתי. כמ"פ בגדוד 12 פיקד על התעסוקה המבצעית בכל הגזרות, בצפון, "במלחמת המים", בקו הירושלמי, ובאבטחת דוד בן-גוריון בשדה בוקר, שם צעד עימו מדי יום יחד עם יהושע כהן, יוצא מחתרת לח"י. במהלך התעסוקה בצפון נפצע קשה בתאונת דרכים והוטס במסוק לבית החולים תל השומר שם אושפז לשלושה חודשים. לאחר מכן העלה פרופיל ומונה למ"פ קורס מ"כים בג'וערה. לחמן היה המ"פ הראשון בחטיבת גולני שאימן את חייליו בשיתוף פעולה עם מסוקים ונחיתה מהים ליבשה, נושאים שהתאמנו בהם עד אז רק בצנחנים.
בהמשך שימש לחמן גם כמ"פ בכיר בקורסי המ"כים של גולני בג'וערה.
כקצין חבלה מוסמך, פיקד על פיצוץ בתי הכפר תאופיק שהיה בשטח המפורז מול קיבוץ תל קציר. בקרב זה חייו ניצלו כשרסיס גדול נעצר בכובע הפלדה שחבש.
במלחמת ששת הימים (1967) הפסיק את לימודיו באוניברסיטה ושימש כקצין אג"מ בחפ"ק של האלוף דן לנר שפיקד על כיבוש מרכז רמת הגולן. בסוף המלחמה היה חלק מצוות מסוק שנפל מגובה רב והתרסק בין בתי הכפר קוניטרה, נחבל, אך חייו ניצלו. במלחמת ההתשה (1969–1970) שימש כסגן מפקד גדוד 13 בגולני בגזרות בית שאן, התעלה, רמת הגולן ודרום לבנון. בעת פעילותו המבצעית בבית שאן נפצע בידו מפגז 'שרפנל' ירדני, ובעת פעילותו ברמת הגולן נפצע במהלך מרדף אחרי מחבלים בוואדי הרוקאד שבמפגש הגבולות ישראל ירדן וסוריה. בעת הצבת מארב למחבלים ליד 'ברכת שבעה' בגבול לבנון הצליח הכח בפקוד לחמן לחסל שלושה מחבלים באמצעות הכוונת מסוק. הדוגמה האישית והצלחת המארב הופצו בחוברת מיוחדת למפקדים בצה"ל.
בהמשך התנדב לשמש כ"נמר" במעוז "הכפר" שליד מעוז "המזח" במערך מעוזי קו בר-לב, שם התמודד עם הפגזות ארטילריות וניסיונות חדירה של כוחות מצריים.
ב-1973 מונה לראש ענף באג"ם המטכ"ל, שם היה שותף לתכנון מבצעים רבים. במלחמת יום הכיפורים שירת בבור באגף מבצעים והצטרף לסיורים ותכנונים של הרמטכ"ל וראש אג"מ במפקדות ובשטחי הקרבות.
בהמשך מונה למפקד בא"ח גולני. כמפקד הבא"ח פיקד על כח מסגל הבא"ח במבצע קלחת 4 בלבנון לאחר רצח הספורטאים במינכן וכן פיקד על צוות לוחמים שנכנס ללבנון והעלה רגלית תוך טיפוס קשה באזור הכפר ערב אל ערמשה קבוצת נערים יהודים שהוברחו לישראל מסוריה דרך לבנון. הנערים הועברו לידי הסוכנות היהודית בעיירה שלומי.
תוך כדי שרותו בבור פנה אליו מפקד חיל האוויר האלוף בני פלד והציע לו לארגן ולאמן את גדודי החי"ר המופקדים על הגנת יחידות חיל האוויר במלחמה. לחמן קיבל עליו את תפקיד מה"ק (מפקד הגנה קרקעית) לכשנתיים. לאחר תקופה זו, עבר הסבה לשריון על טנקי 'שוט' בחטיבה 188, עבר קורס מח"טים ולאחריו מונה לרמ"ט אוגדה 252.
עם סיום תפקידו באוגדה פרש משירות צבאי וזאת לאחר 24 שנות שירות.
קריירה אזרחית

ב-1979 מונה למנכ"ל מרכז השלטון המקומי. במסגרת תפקידו הרבה לפעול ולהשתתף בישיבות ועדות הכנסת, בעיקר שעם נציגי משרדי האוצר והפנים וכן שמר על קשרי עבודה עם מקביליו באירופה.
בשנת 1981 מונה למנהל שרותי הדואר במשרד התקשורת, תפקיד בו כיהן עד שנת 1985. בתפקיד זה היה אחראי על כ-6,000 עובדים ומאות סניפי דואר. בשנת 1983 שימש כיו"ר משלחת ישראל לקונגרס הדואר המהיר ems בוושינגטון כאשר לאחריו הנהיג בארץ את שרותי הדואר המהיר בארץ ולחו"ל ואת שרותי הפקסימיליה בסניפים. בשנת 1984 עמד בראש משלחת ישראל לקונגרס איגוד הדואר העולמי upu שהתקיים בהמבורג שבגרמניה במשך מספר שבועות. כיו"ר נאם במליאת הקונגרס בפני אלפי משתתפים נאום שתורגם סימולטנית לשפות רבות. כמו כן פעל רבות עם שרי הדואר של גרמניה וארצות הברית למניעת גירוש ישראל מארגון ה-upu. בשנת 1984 היה שותף מרכזי להסכם דואר עם מצרים כאשר עמד בראש משלחת ישראל לשיחות שנערכו בירושלים ובקהיר שבסופן נחתם ההסכם הייחודי בדבר קיום קשרי דואר דרך היבשה בין ישראל למצרים דרך חצי האי סיני.
בשנים 1992–2000 כיהן כמנכ"ל היכל הספורט יד אליהו (כיום היכל מנורה מבטחים) ואצטדיון בלומפילד. בהיכל התקיימו משחקי היורו -ליג, כנסים גדולים ומופעי בידור מקומיים ובינלאומיים. עם קבלת האחריות על אצטדיון בלומפילד שונה שם המקום ל"היכלי הספורט" והאצטדיון שופץ.
לאחר פרישתו כיהן כחבר דירקטוריון ברפא"ל ובחברת התעופה סאן דור, חברת בת של אל-על.
השכלה

במהלך שירותו הצבאי סיים תואר ראשון בכלכלה, מדעי המדינה ויחסים בינלאומיים מאוניברסיטת תל אביב. לחמן הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה (פו"ם) והמכללה לביטחון לאומי (מב"ל). בשנת 1987 סיים תואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות.
חיים אישיים

בת זוגו, שפרה, הינה שופטת בדימוס ולזוג שתי בנות ששירתו כקצינות, בסיירת מטכ"ל וביחידת הלוויינים.
הערות שוליים

↑  ה'נמרים' היו מתנדבים שתרמו מניסיונם הקרבי והחליפו ב'קו' מפקדים צעירים שהיו שחוקים מהלחימה היומיומית
↑  Nahal Clips (2020-10-31), איתן לחמן - קרב הס'בחה 1955, נבדק ב-2024-12-19
↑  ⁨איתן לחמן מנכל מרכז השלטון המקומי ⁩ | ⁨דבר⁩ | 27 יולי 1979 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "איתן לחמן".
לחמן ודוד בן-גוריון
אלוף-משנה איתן לחמן
דלפין הורווילר

| --- | --- |

 לידה:  8 בנובמבר 1974 (בת 50) נאנסי, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  היברו יוניון קולג' - המכון היהודי לדת  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תחומי עיסוק:  רבה
 רבותיה:  הרב חיים קורסיה
 בן או בת זוג:  אריאל וייל 
 אב:  Alain Horvilleur 
 
 www.tenoua.org
 פרסים והוקרה:  manager de l'année (2014)  קצין מסדר האמנויות והספרות (12 במרץ 2019)  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי (20 בנובמבר 2015)  אבירה בלגיון הצרפתי (31 בדצמבר 2020) 
 
הרַבָּה דלפין הורווילר (Delphine Horvilleur; נולדה ב-8 בנובמבר 1974) היא רבה יהודייה-צרפתייה, סופרת והעורכת הראשית של כתב העת הצרפתי "Tenou’a - Atelier de pensée(s) juive(s)" ("תנועה – סדנה למחשבה יהודית" (צר')). מנהיגת קהילה יהודית בפריז, ושותפה להובלת התנועה היהודית הליברלית של צרפת, אגודה ליברלית תרבותית ודתית יהודית המזוהה עם האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, שאליו הצטרפה ב-2008.
בשנת 2021 הייתה הורווילר מספר 50 ברשימת 50 היהודים המשפיעים ביותר של 2021 של הג'רוזלם פוסט.
ספרה "לחיות עם המתים שלנו" (Vivre avec nos morts) בו מסבירה הורווילר את דרכה של היהדות להתמודדות עם אבל, היה הספר השישי הנמכר ביותר בצרפת לשנת 2021.
ביוגרפיה

דלפין הורווילור נולדה בנאנסי. משפחתה מצד אביה הם מאלזס-לורן ומצד אמה מהרי הקרפטים, כולם ניצולי מחנות ריכוז, שם איבדו את מרבית משפחתם. ולאחר השואה היגרו לצרפת והקימו משפחה.
אחד ממוריה הראשונים ליהדות היה הרב חיים קורסיה, לימים רבה של צרפת.
בגיל 17 עלתה הורווילור לישראל בגפה והחלה ללמוד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, אך לא סיימה את לימודיה וחזרה לצרפת לאחר רצח יצחק רבין, שם למדה עיתונאות ב-CELSA בפריז. היא עבדה כעיתונאית ב-France 2 משנת 2000 עד 2003, כולל שליחת France 2 בירושלים, ולאחר מכן ב- RCJ מ-2003 עד 2008, בניו יורק, שם הייתה כתבת.
היא הצטרפה לסמינר לרבנים של התנועה הרפורמית Hebrew Union College בניו יורק. ובמאי 2008 קיבלה את הסמכתה לרבנות והפכה לרבנית בתנועה היהודית הליברלית של צרפת.
הורווילר נשואה לכלכלן והפוליטיקאי אריאל וייל (אנ').
ספריה

2013 – En tenue d'Eve. Féminin, Pudeur et Judaïsme ("בחליפת יום הולדת: פמיניזם, צניעות ויהדות"), הדן בייצוג העירום והצניעות בתנ"ך.
2015 – sexe, transmission et identité dans le judaïsme איך רבנים עושים ילדים: מין, העברה וזהות ביהדות, פריז, גראסט.
2017 – Des mille et une façons d’être juif ou musulman אלף ואחת דרכים להיות יהודי או מוסלמי. יחד עם האסלאמולוג רחיד בנזין.
2019 – Réflexions sur la question antisémite הרהורים על השאלה האנטישמית.
2020 – Comprendre le monde הבנת העולם.
2020 – Le rabbin et le psychanalyste - L'exigence d'interprétation הרב והפסיכואנלטיקאי: הדרישה לפרשנות.
2021 – Vivre avec nos morts לחיות עם המתים שלנו. הספר ה-6 הנמכר ביותר בצרפת לשנת 2021.
אותות והוקרה

דצמבר 2021 – אות לגיון הכבוד הצרפתי
2021 – פרס "Prix de Savoirs" הצרפתי על ספרה "Vivre avec nos morts" (החיים עם המתים שלנו)
2019 – אות מסדר האמנויות והספרות
2015 – אות המסדר הלאומי של מריטה (אנ')
הערות שוליים

↑  By  ROSSELLA TERCATIN, Meet France’s trailblazer female rabbi, The Jerusalem Post, ‏באוגוסט 2021
↑   אבשלום חלוץ, הרבה דלפין הורווילר: "זה תמיד מסוכן לכתוב על המוות", באתר הארץ, 28 במאי 2023
↑  קרן דותן, על החיים ועל המוות: הסופרת היהודייה שכבשה את פריז, באתר ישראל היום, 17 במאי 2023
↑  sexe, transmission et identité dans le judaïsme
↑  רבי המכר של צרפת לשנת 2021
↑  Vivre avec nos morts, ספר של דלפין הורווילר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504337405171  BnF: cb166871208 (data)  GND: 1088456138  ICCU: TO0V694055  ISNI: 0000 0004 0861 6002  LCCN: n2013066398  NKC: xx0241459  NTA: 422431834  SUDOC: 170105466  VIAF: 301495765   WorldCat (עם VIAF): 301495765
לב בורודולין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בינואר 1923 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  21 בדצמבר 2018 (בגיל 95) 
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל 
 מקום מגורים:  תל אביב-יפו 
 פרסים והוקרה:  מדליית ההגנה על מוסקבה  מדליה על כיבוש ברלין 
 אתר רשמי
 
לב אברמוביץ' בורודולין (ברוסית: Лев Абра́мович Бороду́лин;‏ 25 בינואר 1923 – 21 בדצמבר 2018) היה צלם ישראלי, אשר התמחה בצילום ספורט.
ביוגרפיה

בוורודולין נולד בברית המועצות. בין 1940 ל-1941 למד לב במחלקה לאמנות של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה לאמנויות הדפוס, אך סיים את התואר רק לאחר שהסתיימה המלחמה. הוא השתתף במלחמה הפטריוטית הגדולה (מלחמת העולם השנייה), והוענקו לו מדליות על הגנת מוסקבה ועל כיבוש ברלין. בזמן המלחמה הוא נפצע.
הצילום נכנס לחייו לאחר סיום הלימודים. פרסומו הראשון התרחש בשנת 1947 בעיתון סטודנטים. בשנים 1950–1960 עבד כצלם בכתב העת אוגוניוק. הוא היה הצלם הראשון בברית המועצות שהשתמש באפקט עדשת עין דג.
ספר שנת צילום אשר יצא בשנת 1964 מזהה את ליאו בורודולין ככוכב בצילום העולמי. בשנת 1967, העיתון היפני Asahi Shimbun הכריז עליו כהצלם הטוב ביותר של השנה. בשנת 1971 במינכן, הוענקה לליב מדליית זהב אולימפית על הישגים בתחום צילום הספורט.
ב-1972 עלה לישראל והתגורר בתל אביב. בארץ המשיך לב בורודולין בעבודתו כצלם.
הוא נפטר ב-21 בדצמבר 2018.
הערות שוליים

1 2 3  В Доме фотографии показывают Ж…
↑  Лев Бородулин. The Lion of Soviet Photography
↑  Лев Бородулин (1923)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258941105171  PLWABN: 9811250169405606  GND: 101304987X  ISNI: 0000 0000 8458 1527  LCCN: n85299996  LNB: 000248139  NTA: 229750079  PIC: 276784  RKD: 403373  VIAF: 97096267   WorldCat (עם VIAF): 97096267 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לב בורודולין".
אליהו אברז'ל

| --- | --- |

בחדר לימודו
 לידה:  1948 (בן 77 בערך) ה'תש"ח אלקלעא, מרוקו 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת פורת יוסף 
 
הרב אליהו אברז'ל (נולד בשנת ה'תש"ח, 1948) הוא רב ישראלי, שימש בעבר כראש אבות בתי הדין בירושלים, חבר בית הדין הרבני הגדול, ראש ישיבת צוף דבש, ורבה של שכונת בקעה בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בעיירה אלקלע דה סרג'נה הסמוכה לעיר מרקש במרוקו לרבי יוסף ואמו זהרה. בהיותו כבן ארבע עשרה עלתה משפחתו לישראל והם התגוררו בבית שמש. כחודש אחר עלייתו ארצה החל ללמוד בישיבת פורת יוסף בירושלים, בה למד עם הרב רפאל רוזיליו, מדייני בית הדין של העדה החרדית הספרדית, בהיותו בן עשרים וארבע, נישא לאסתר, שעלתה לישראל מספר שנים קודם לכן מארצות הברית.
בשנת 1983[דרושה הבהרה] קיבל הסמכה לדיינות מהרב מרדכי אליהו ומהרב אברהם אלקנה שפירא וכן כושר לרב עיר. בשנת 1987 מונה לאב בית הדין הרבני בבאר שבע, משרה בה כיהן כשלושים שנה.
בשנת 2003 היה בין המועמדים למשרת הראשון לציון והרב הראשי לישראל, תפקיד אליו נבחר בסופו של דבר הרב שלמה משה עמאר.
בשנת 2008 עבר לכהן כדיין בבית הדין הרבני בירושלים ואז התמנה לראש אבות בתי הדין בירושלים.
בשנת 2013 התמודד שוב לכהונת הראשון לציון, אך פרש והודיע על תמיכתו ברב יצחק יוסף.
בסוף שנת 2018 פרש לפנסיה מבית הדין לאחר כהונה של יותר משלושים שנה בבית הדין.
דרכו בהלכה

הרב אברז'ל הוציא לאור את פסיקותיו בסדרת הספרים "דברות אליהו". הוא נחשב מממשיכי דרכו של הרב שלום משאש שלא לשנות ממנהגי רבני מרוקו. הוא אינו מזוהה עם חוג מסוים, הוא מיודד עם ראב"ד העדה החרדית בירושלים הרב משה שטרנבוך, אך רבים מתלמידיו הם מהציבור הדתי לאומי. היה מיודד גם עם הראשון לציון הרב מרדכי אליהו. קיבל הסכמה לספריו מהרב משה פיינשטיין והרב עובדיה יוסף ועוד.
במסגרת עבודתו בבית הדין, הצליח לשחרר מעגינות יותר מ-200 נשים, גם אם היה צורך לאתר את בעליהן במדינות רחוקות.
מפסיקותיו:
אדם המעשן סיגריות ומודע לחומרת הנזק שהן גורמות לגופו, מן הראוי לכתחילה לא לקחתו לעדות קידושין וכדומה. ומי שצורך סמים, בוודאי שפסול לעדות.
מותר לסחור בשרשראות צלב.
בת יחידה יכולה לומר קדיש על הוריה בעזרת הנשים.
התיר להדליק מערב החג שידור זום לאדם בודד בליל הסדר בזמן מגפת הקורונה. לאחר שהפסק עורר סערה הרב אבריז'ל חזר בו והצטרף לקריאה לאסור את השימוש בזום בליל הסדר יחד עם עוד מרבני יהדות מרוקו.
סדרת הספרים "דברות אליהו" כוללת י"ג חלקים. הרב מחלק את ספריו והם אינם עומדים למכירה.
הערות שוליים

1 2   הרב אליהו אברג'ל מספר על רבני מרוקו, סרטון בערוץ "הרב אברהם אסולין שליט"א", באתר יוטיוב (אורך: 32:22)
1 2  שמעון איפרגן, ‏הקרב על משרת הרב הראשי הספרדי מתחמם: גם הרב אברז'ל מצטרף למירוץ, באתר ‏מאקו‏, 3 ביולי 2013
↑  ישי כהן, ‏מינוי הרב אליהו אברג'ל לבית הדין הגדול בסכנה; חברי הוועדה מתנגדים, באתר כיכר השבת, 17 בפברואר 2016
↑  הרב אליהו אברג'יל, האם מעשן סיגריות כשר לעדות?, תחומין לג (תשע"ג).
↑  רבנים מתירים להשתמש בליל הסדר בתוכנת זום - בחדרי חרדים, באתר www.bhol.co.il, ‏2020-03-24
↑  ישי כהן, רבני מרוקו: 'אין להשתמש ב'זום' ב.., באתר כיכר השבת, ‏2020-04-02
↑  עידן יוסף, הפסק מתפורר: אסור להשתמש בזום בליל הסדר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 במרץ 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515457205171  LCCN: n2017008416  VIAF: 308281824   WorldCat (עם VIAF): 308281824 
בריאיון על מנהגי מרוקו, חבוש תרבוש רבני מרוקאי
אליזבת ארדן

| --- | --- |

 לידה:  31 בדצמבר 1881 וודברידג', אונטריו, קנדה 
 פטירה:  18 באוקטובר 1966 (בגיל 84) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Florence Nightingale Graham 
 מדינה:  ארצות הברית, קנדה 
 מקום קבורה:  בית הקברות סליפי הולו 
 בן או בת זוג:  Michael Evlanoff 
 פרסים והוקרה:  אבירה בלגיון הצרפתי (1962) 
 
פלורנס נייטינגייל גראהם (31 בדצמבר 1881 – 18 באוקטובר 1966), אשר שמה העסקי היה אליזבת ארדן (אנגלית: Elizabeth Arden), הייתה אשת עסקים שייסדה וניהלה את אליזבת ארדן בע"מ (Elizabeth Arden, Inc.). ארדן בנתה אימפריית קוסמטיקה שכללה 100 מכוני טיפוח יוקרתיים ברחבי ארצות הברית ואירופה. המוצרים של חברת אליזבת ארדן נמכרו ב-22 מדינות. היא הייתה הבעלים היחידים של אליזבת ארדן בע"מ, ובשיא הקריירה שלה, הייתה אחת הנשים העשירות בעולם.
ביוגרפיה > חיים אישיים

פלורנס נייטינגייל גראהם נולדה ב-31 בדצמבר 1881 בוודברידג', אונטריו, קנדה למשפחה קשת יום. ארדן סייעה בנעוריה בפרנסת המשפחה. אביה, ויליאם גרהם, היה ממוצא סקוטי ואמה, סוזן, הייתה ממחוז קורנוול. הם היגרו לקנדה בשנות השבעים של המאה ה-19. דודתה העשירה של אמה מימנה את חינוך ילדי המשפחה. אולם, ארדן נשרה מבית ספר לסיעוד בטורונטו.
ארדן נישאה פעמיים. לראשונה ב-1918 לבנקאי, תומאס לואיס. הנישואים הקנו לה אזרחות אמריקאית. לואיס שימש כמנהל העסקי של החברה עד שהתגרשו ב-1935. ב-1942 היא התחתנה בשנית עם הנסיך מייקל אבלונוף (Prince Michael Evlonoff), אך הנישואים נמשכו רק שנתיים.
אליזבת ארדן החזיקה בדעות שמרניות ותמכה במפלגה הרפובוליקנית. מעבר לעסקי הקוסמטיקה המשגשגים של ארדן, היא הייתה הבעלים של סוסי מרוצים. באוקטובר 1966, ארדן נפטרה במנהטן משבץ לב. היא קבורה בניו יורק, בשם אליזבת נ. גראהם.