stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה הר-אבן
הערות שוליים

↑  יוסי אחימאיר, ד"ר משה הר-אבן – בין קסטלר לאחימאיר (בשולי הספר "בכבלי המערב" לארתור קסטלר), "האומה", 78 - 79, אביב – קיץ תשמ"ה 1985, עמ' 99.
↑  יוסי אחימאיר, ד"ר משה הר-אבן – בין קסטלר לאחימאיר (בשולי הספר "בכבלי המערב" לארתור קסטלר), "האומה", 78 - 79, אביב – קיץ תשמ"ה 1985, עמ' 99.
↑  ארתור קסטלר, בכבלי המערב – הדרך אל הציונות וממנה, (עורך: יוסף נדבה), ירושלים: אגודת חשמונאי – ספריית 'יתד', תשמ"ה 1984, עמ' 60.
↑  יוסי אחימאיר, ד"ר משה הר-אבן – בין קסטלר לאחימאיר (בשולי הספר "בכבלי המערב" לארתור קסטלר), "האומה", 78 - 79, אביב – קיץ תשמ"ה 1985, עמ' 99.
↑  שיריו הנודעים של דב פרנקל הם: "גלי ירדן", "הבית"רייה", "ים כנרת", "לא לשווא חבר נפלת" ו"שומרייה".
↑  כתב היד של השיר מצוי בתיק משה הר-אבן, בארכיון "בית אבא", ע"ש אב"א אחימאיר, רמת-גן.
↑  ראו: יוסף נדבה (עורך), הנאשם השני, מאבקו של צבי רוזנבלט לגילוי האמת, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, תשמ"ו 1986, עמ' 49.
↑  ראו: זאב ז'בוטינסקי, איגרות 1932 – 1933, איגרת 274, הערה 5, עמ' 254 – 255.
↑  ראו: ח. בן-ירוחם, ספר בית"ר, כרך שני (חלק ראשון), עמ' 236.
↑  ח. בן-ירוחם, ספר בית"ר, כרך שני (חלק ראשון), עמ' 344.
↑  הסופר והרופא, אחיו של עו"ד אברהם וינשל, איש התנועה הרוויזיוניסטית בחיפה; ראו: ארתור קסטלר, בכבלי המערב – הדרך אל הציונות וממנה, (עורך: יוסף נדבה), ירושלים: אגודת חשמונאי – ספריית 'יתד', תשמ"ה 1984, עמ' 10).
↑  ארתור קסטלר, בכבלי המערב – הדרך אל הציונות וממנה, (עורך: יוסף נדבה), ירושלים: אגודת חשמונאי – ספריית 'יתד', תשמ"ה 1984, עמ' 60 – 61.
↑  ארתור קסטלר, בכבלי המערב – הדרך אל הציונות וממנה, (עורך: יוסף נדבה), ירושלים: אגודת חשמונאי – ספריית 'יתד', תשמ"ה 1984, עמ' 61.
↑  ראו: ארתור קסטלר, בכבלי המערב – הדרך אל הציונות וממנה, (עורך: יוסף נדבה), ירושלים: אגודת חשמונאי – ספריית 'יתד', תשמ"ה 1984, עמ' 61, 90.
↑  משה הר-אבן באתר GRAVEZ
אלברט פול

אלברט בייקון פול (באנגלית: Albert Bacon Fall;‏ 26 בנובמבר 1861 –  30 בנובמבר 1944) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור מטעם ניו מקסיקו וכמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא וורן הרדינג. הוא נודע לשמצה בשל מעורבותו בשערוריית טיפוט דום.
ראשית חייו

אלברט פול נולד בפרנקפורט, קנטקי, לוויליאם ואדמוניה טיילור פול. כילד הוא התחנך בבתי ספר בנאשוויל, אך בעיקר היה אוטודידקט. בגיל 11 הוא החל להיות מועסק במפעל לכותנה. עבודתו זו הייתה ככל הנראה הסיבה לבעיות הנשימה שמהן הוא סבל כל ימי חייו. בשל מחלתו, עבר פול מערבה כגבר צעיר כדי להתגורר באזור עם אקלים נוח יותר. הוא ניסה לעבור לאוקלהומה ולטקסס, אך בסופו של דבר התיישב בלאס קרוסס שבטריטוריית ניו מקסיקו, שם הוא עסק בעריכת דין.
בשנים 1879–1881, כאשר למד משפטים, עבד פול כמורה בבית ספר. ב-1883 הוא נשא לאישה את אמה גרלנד מורגן. לזוגו נולדו בן אחד ושלוש בנות. בנו ואחת מבנותיו נפטרו בשבוע אחד כתוצאה מהשפעת הספרדית ב-1918.
ראשית הקריירה

ב-1891 התקבל פול ללשכת עורכי הדין. באותה שנה הוא נבחר לבית הנבחרים של ניו מקסיקו וכיהן בו שנה. בשנה שלאחר מכן הוא שירת במועצת הטריטוריה. ב-1893 מונה פול כשופט במחוז השיפוטי השלישי של ניו מקסיקו ומאוחר יותר באותה שנה כשופט בבית המשפט העליון של ניו מקסיקו. בשנים 1896–1897 הוא היה שוב חבר במועצת הטריטוריה, וב-1897 הוא שימש כתובע הכללי של הטריטוריה. בשנים 1902–1904 הוא היה שוב חבר במועצת הטריטוריה.
במלחמת ארצות הברית-ספרד שירת פול כקצין בדרגת קפטן בצבא ארצות הברית. ב-1907 הוא שימש שוב כתובע הכללי של ניו מקסיקו. ב-1910 הוא היה ציר לוועידה החוקתית של הטריטוריה.
ראשית הקריירה > משפט הרצח של אלברט ג'נינגס פונטיין

פול ושכנו, אוליבר לי, היו בעלי קרקעות באזור בו הם היו יריביו של עורך הדין אלברט ג'נינגס פונטיין. קשריו של פול עם לי החלו ככל הנראה כאשר פול סייע ללי בתיק פלילי. לי, שנודע באלימות ובהטלת אימה על אויביו, העסיק את ויליאם מק'ניו ואת ג'ים גילילנד, ששניהם היו ידועים כאקדוחנים. לי נהג פעמים רבות לגנוב בקר מחוות אחרות באזור. בזכות שירותיו המשפטיים של פול נמנעה הרשעתם הפלילית של לי ושל אנשיו. כאשר הם נעצרו, דאג פול לשחרורם.
פול חש סלידה כלפי פונטיין, שגילה חשש מועט כלפי פול ולי וקרא עליהם תיגר בגלוי בבתי משפט ובזירה הפוליטית. ב-1 בפברואר 1896 נעלמו פונטיין ובנו בן השמונה הנרי ליד וייט סנדס, בדרך מחוותו של פול שמצפון לטולרוסה לביתם שבמסילה. פול הגן בהצלחה על לי, מק'ניו וגילילנד כאשר הם הועמדו למשפט על מעשה הרצח של הנרי בהילסבורו.
העדויות במשפט רמזו שלי היה מעורב ברצח ובהעלמות של פונטיין, אך על החוקרים היה להתמודד עם בית משפט מושחת ועם מיומנויותיו המשפטיות של פול. גופותיהם של פונטין ושל בנו ושל סוסיהם מעולם לא נמצאו, עובדה שהייתה למכשול להעמדה לדין. ההאשמות נגד מק'ניו בוטלו בבית המשפט, בעוד שלי וגילילנד זוכו.
ראשית הקריירה > משפט פט גארט

ב-1908 הגן פול בהצלחה על ג'סי ויין בראזל, שהואשם ברצח השריף פט גארט. גארט נודע כמי שהרג את בילי הנער, והיה זה שרדף אחר החשודים בפרשת הרצח של פונטיין.
סנאטור

כחבר המפלגה הרפובליקנית נבחר פול ב-1912 כאחד הסנאטורים הראשונים מטעם ניו מקסיקו. היה ידוע שהוא היה בעל ברית פוליטי של תומאס קטרון, שכיהן לצידו בסנאט, כדי להבטיח ששניהם ייבחרו. חשד זה הפך את פול למטרה של אנשי המפלגה הרפובליקנית בניו מקסיקו, שכן הם האמינו שהוא לא תרם במידה מספקת למאמציהם להבטיח את קבלתה של ניו מקסיקו כמדינה בארצות הברית, ולא היה ראוי לבחירתם בו כמועמד. בחירתם של קטרון ופול גרמה גם לאכזבה להיספנים, שקיוו שאחד מהם ייבחר. פול היה גם מושא לסלידתם של הדמוקרטים.
חוסר הפופולריות של פול עלה כאשר, על פי כללי הסנאט, כהונתו תמה במרץ 1913, ושמו הוגש שוב לבית המחוקקים של ניו מקסיקו לבחירה מחדשה. לאחר מספר סבבי הצבעה, בחר בית המחוקקים בפול. עם זאת, מושל ניו מקסיקו, ויליאם מקדונלד, בעצת יועצו המשפטי הדמוקרטי, סאמרס ברקהארט, טען שההליך בבית המחוקקים היה בלתי חוקי, ולא חתם על מסמכי אישור הבחירה בניסיון לפסול את בחירתו של פול ולכנס מושב מיוחד של בית המחוקקים ועריכת בחירות חדשות. ניסיונו זה של מקדונלד כשל, שכן גם בבחירות המיוחדות נבחר פול. כאשר הגיעה ב-1918 בחירתו מחדש של פול, הוא לא היה בטוח בנוגע לכוונתו להיבחר שוב, אך בסופו של דבר קיבל את מועמדות המפלגה הרפובליקנית. בבחירות הכלליות הוא התגבר על המועמד הדמוקרטי ויליאם ב. וולטון, אף על פי שפול לא נשא אף נאום במסע הבחירות. חלק מהפרשנים סברו שהצלחתו של פול נבעה מהטרגדיה האישית שלו כתוצאה מאובדן שני ילדיו בשפעת הספרדית.
בעת כהונתו בסנאט שימש פול כיושב ראש הוועדה להוצאות מחלקת הסחר והעבודה. הוא נודע בתמיכתו בזכות הבחירה לנשים ובנטיותיו הבדלניות הקיצוניות כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה. כיריב המוביל של הנשיא הדמוקרטי, וודרו וילסון, הותר לפול לבקר את הנשיא שלקה בשבץ מוחי בחדר השינה שלו בבית הלבן באוקטובר 1919, בתקווה לבדוק אם הנשיא בריא דיו כדי למלא את תפקידו. "התפללתי למענך, אדוני", אמר פול לנשיא בכנות. "באיזה אופן, סנאטור?", שאל וילסון, וגרם ליריבו הפוליטי לצחוק.
בסנאט היה פול ידיד קרוב לאלו שבהמשך הפכו ל"חבורת אוהיו" (Ohio Gang) הידועה לשמצה, שדאגו לו למשרה בקבינט בממשלו של וורן הרדינג במרץ 1921. בעוד שהפוליטיקאים המקומיים התנגדו לו, הפופולריות שלו בקרב תושבי ניו מקסיקו עלתה בהדרגה.
מזכיר הפנים של ארצות הברית

במרץ 1921 מונה פול על ידי הנשיא וורן הרדינג כמזכיר הפנים של ארצות הברית. זמן קצר לאחר המינוי, שכנע הרדינג את מזכיר הצי אדווין דנבי, שיש להעביר לאחריות מחלקת הפנים את עתודות הנפט של צי ארצות הברית באלק הילס, קליפורניה ובטיפוט דום, ויומינג. המאגר השני נתן את השם לשערורייה שפרצה באפריל 1922, כאשר דיווח הוול סטריט ג'ורנל שפול החליט ששניים מידידיו, אנשי תעשיית הנפט הארי סינקלייר ואדוארד דוהני, צריכים לקבל את זיכיונות הקידוח בחלקים של אזורים אלו ללא ביצוע מכרז. בתמורה קיבל פול שוחד.
בחקירה נמצא פול אשם בשוחד ובקשירת קשר לביצוע פשע כתוצאה מסכום של 385,000 דולר ששולם לו על ידי דונהי. כתוצאה מכך נכלא פול לשנה אחת, ובכך היה חבר הקבינט הראשון בארצות הברית שנידון למאסר בעוון התנהלות בלתי חוקית בתפקידו. דונהי לא רק שזוכה מאשמת מתן השוחד לפול, אלא גם שהתאגיד בבעלותו של דונהי זכה בעיקול על חוותו של פול בניו מקסיקו בשל "הלוואות שלא שולמו". סינקלייר נקנס וריצה עונש מאסר של שישה חודשים על ביזיון בית המשפט.
לאחר שחרורו ממאסר, נקלע פול לקשיים פיננסיים. הוא ורעייתו התגוררו באל פאסו שבטקסס.
אלברט פול נפטר באל פסו ב-30 בנובמבר 1944 לאחר מחלה קשה. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
הערות שוליים

↑  Jay W. Sharp, Albert Jennings Fountain - The infamous Fountain Murders, DesertUSA.com
↑  Stratton, David H. (1998). Tempest over Teapot Dome: The Story of Albert B. Fall. Norman, Oklahoma: University of Oklahoma Press. pp. 146–152.
↑  Ken Bridges, TEXAS HISTORY MINUTE: The fall of Albert Fall, Herald Democrat, Feb 12, 2020
↑  "Senate Investigates the "Teapot Dome" Scandal". Historical Minutes: 1921–1940. Art & History, United States Senate.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16669665p (data)  GND: 121296067  ISNI: 0000 0000 2512 3198  LCCN: n85273854  NARA: 10568688  NTA: 186119895  SNAC: w61z4r3r  US Congress: F000011  VIAF: 50078981   WorldCat (עם VIAF): 50078981
יוהאן בן עלואן

יוהאן בן עלואן (בערבית: يوهان بن علوان; נולד ב-28 במרץ 1987) הוא כדורגלן עבר תוניסאי-צרפתי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים

בן עלואן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סנט אטיין, ממנה עבר לקבוצת המילואים וממנה לקבוצה הבוגרת. בקיץ 2010 חתם בצ'זנה מהסרייה א'.
בקיץ 2012 חתם בפארמה לחמש עונות. בינואר 2014 חתם באטאלנטה.
ב-3 באוגוסט 2015 בן עלואן חתם בלסטר סיטי תמורת 8 מיליון אירו. ב-31 בינואר 2016 הושאל לפיורנטינה, אך נפצע עם הגעתו וסיים את העונה. ב-18 בינואר 2019 חתם בנוטינגהאם פורסט לעונה וחצי.
ב-5 באוקטובר 2020, בן עלואן חתם באריס סלוניקי מליגת העל היוונית.
בקיץ 2022 הצטרף לנובארה.
קריירה בין-לאומית

בצעירותו, שיחק בן עלואן בנבחרת הצעירה של צרפת.
בשנת 2010 הצהיר כי הוא מעוניין לייצג את נבחרת תוניסיה. הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת המשחק נגד צ'אד, אך לא נכלל בסגל הנבחרת לקראת המשחק כיוון שלא חוסן. באוקטובר של אותה שנה זומן לנבחרת, אך דחה את הזימון בטענה כי הוא מכוון לשחק בנבחרת צרפת. ב-23 במרץ 2018 בן עלואן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד איראן. בן עלואן נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית

הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית (בגאורגית: საქართველოს საბჭოთა სოციალისტური რესპუბლიკა, מילולית: סַכַּרתווֶלוֹס סַפּצ'וֹתה סוֹציאליסטוּרי רֶספּובּליקה) היה השם שניתן לגאורגיה כשהיא הייתה חלק מברית המועצות משנת 1936 ועד ל-1991. ברוסית היא נקראה: Грузинская ССР (גרוּזינסקַיה ססר).
היא נוסדה כרפובליקה סובייטית סוציאליסטית ב-25 בפברואר 1921, והחל מ-12 במרץ 1922 ועד ל-5 בדצמבר 1936 הייתה חלק מהרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז יחד עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ארמניה והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית. בשנת 1936 התפרקה הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז. תחת שלטונו של סטלין, רבים מהגאורגים הוצאו להורג. תחת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב, הממשלה הייתה מבוזרת, וגבר כוחה של המפלגה הקומוניסטית הגאורגית. במקביל החלו לפרוח השוק השחור והשחיתות. אדוארד שוורדנדזה עמל רבות להילחם בשחיתות במשך שנים, מאמצע שנות ה-60 ועד לשנת 1985, כאשר מונה לשר החוץ הסובייטי.
ב-28 באוקטובר 1990 נערכו בחירות דמוקרטיות לפרלמנט, וב-15 בנובמבר שונה שם האומה לרפובליקה של גאורגיה. היא הכריזה על עצמאותה ב-9 באפריל 1991, בראשות המנהיג הבדלן זוויאד גמסחורדיה. מדינה זו לא הוכרה על ידי הממשלה הסובייטית עד ספטמבר 1991.
י"ד בחשוון

י"ד בחשוון הוא היום הארבעה עשר בחודש השני 
בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום הארבעה עשר בחודש השמיני 
למניין החודשים מניסן. י"ד בחשוון לעולם לא יחול, בלוח העברי הקבוע, בימים שני, חמישי ושבת, ועל כן הוא משתייך לקבוצת הימים הנקראת "לא בהז" ואף פעם אין בו קריאת התורה.
פרשת בר המצוה של ילד שנולד בי"ד חשוון היא תמיד פרשת וירא.
אירועים היסטוריים

ה'שי"ד – שרפת התלמוד בוונציה, בעקבות שרפת התלמוד ברומא בא' בתשרי בהוראת האפיפיור יוליוס השלישי
ה'תרמ"ג – הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד שולח תרומה ראשונה למושבת ראשון לציון
ה'תש"א – גטו ורשה נסגר מאחורי חומות ושערים – אין יוצא ואין בא
ה'תשנ"ה – פיגוע התאבדות באוטובוס סמוך לכיכר דיזנגוף בתל אביב – 22 אנשים נהרגו
ה'תשס"ה – טרמינל 3 בנמל התעופה בן-גוריון, המוכר גם כנתב"ג 2000, נפתח לראשונה
נולדו

ה'תרע"ד – הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, מנהיג הציבור החרדי-ליטאי (נפטר               בה'תשע"ח)
ה'תרע"ו – יצחק שמיר, ממפקדי הלח"י, ראש הממשלה השביעי של מדינת ישראל (נפטר בה'תשע"ב)
ה'תרפ"ח – שלמה להט, אלוף בצה"ל וראש עיריית תל אביב (נפטר בה'תשע"ה)
ה'תרצ"ה – הרב אריה משה אליהו קפלן  רב אורתודוקסי (נפטר י"ב בשבט ה'תשמ"ג)
ה'תרפ"ו – יעקב בזק, שופט בבית משפט השלום בירושלים (נפטר בה'תש"פ)
ה'תשמ"ד – נינט טייב, זמרת ושחקנית ישראלית. זוכת עונה ראשונה של כוכב נולד.
נפטרו

ה'תר"ט – אבראהים פאשא, שליט ארץ ישראל ובנו של מחמד עלי
ה'תרנ"ה – יעקב רייפמן, היסטוריון אוטודידקט של היהדות ואיש בתנועת ההשכלה היהודית (נולד ב-ה'תקע"ח)
ה'תרס"ה – הרב אברהם יצחק משכיל לאיתן, רב הערים סמולוביץ, חסלוביץ' וסטויבץ שברוסיה הלבנה
ה'תר"צ – הרב מנחם קרקובסקי, רב בנובהרדוק ובוילנה
ה'תש"ג – רבי אברהם אלימלך מקרלין, אדמו"ר מחסידות סטולין-קרלין (נרצח על ידי הנאצים). (תאריך רציחתו משוער) (נולד ב-ה'תרנ"א)
ה'תשכ"ז – הרב פרופ' בנימין דה פריס, חוקר תלמוד ומשפט עברי (נולד ב-ה'תרס"ה)
ה'תשמ"ח – זוהר ארגוב, זמר ישראלי (נולד ב-ה'תשט"ו)
ה'תשס"א – לאה רבין, רעייתו של יצחק רבין (נולדה ב-ה'תרפ"ח)
ה'תשע"ב – הרב דן מרצבך, רב ואדריכל ישראלי
י"ג בחשוון – ט"ו בחשוון
חשוון
פיוטר לברוב

| --- | --- |

 לידה:  2 ביוני 1823 (יוליאני) Melekhovo, רוסיה 
 פטירה:  6 בפברואר 1900 (בגיל 76) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  בית הספר לתותחנים מיכאילובסקי 
 זרם:  Russian philosophy 
 תחומי עניין:  פילוסופיה, פובליציסטיקה, סוציולוגיה, היסטוריה 
 עיסוק:  פילוסוף, איש צבא, קומונארד, פובליציסט, מהפכן, עיתונאי, אנתרופולוג, מתמטיקאי, היסטוריון, סוציולוג, קצין 
 הושפע מ:  גאורג וילהלם פרידריך הגל, לודוויג פוירבאך, הרברט ספנסר, פייר-ז'וזף פרודון, ניקולאי צ'רנישבסקי, מיכאיל בקונין, קרל מרקס.
 מדינה:  האימפריה הרוסית, רוסיה, צרפת 
 
לברוב במדי צבא
פיוטר לברוביץ' לַבְרוֹב (ברוסית:  Пётр Лаврович Лавров;‏ 14 ביוני 1823 – 6 בפברואר 1900) היה מהפכן רוסי, פילוסוף וסוציולוג, מן האידאולוגים של הנרודניקים.
ביוגרפיה

פיוטר לברוב נולד במשפחת אצולה בכפר בגוברניית פסקוב. בשנת 1837 הוא החל את לימודיו בבית הספר לתותחנים בסנקט פטרבורג. בשנת 1844, לאחר סיום לימודיו, הוא נישאר בבית הספר כמורה למתמטיקה. בשנת 1858 הוא קודם לדרגת קולונל וקיבל תפקיד פרופסור.
במקביל לעבודה בבית הספר הוא כתב שירים, שפורסמו על ידי אלכסנדר הרצן, למד פילוסופיה והשתתף בכתיבת אנציקלופדיה. לברור פרסם מספר רב של מאמרים בנושאי פילוסופיה, חינוך, אמנות וספרות. בשנת 1860 פרסם את ספרו הראשון – "מאמרים על שאילות בפילוסופיה פרקטית" (Очерки вопросов практической философии). לדעתו, אדם בעל ערכים ייכנס במהלך חייו לעימות עם החברה הלא-צודקת. החברה הצודקת, לדעתו, צריכה להתבסס על איחוד וולונטרי של אנשים חופשיים בעלי ערכים. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19 התקרב לברוב לניקולאי צ'רנישבסקי. לאחר התנקשות באלכסנדר השני נעצר לברוב ונשלח לגוברניית וולוגדה.
בהיותו בוולוגדה הוא פרסם את יצירתו המפורסמת "מכתבים היסטוריים" (Исторические письма). ספר זה כלל קריאה לכל האנשים החושבים ברוסיה להתעורר, להבין את חשיבות המעמד ולעזור לעם להילחם בשלטון הלא-צודק והשקרי. בחברה הרוסית של סוף שנות ה-60 יצירה זו הייתה כמו מכת ברק, והיא הייתה בין הזרזים לתחילת הפעילות המעשית של הנרודניקים.
בשנת 1870 הצליח לברוב בעזרת חברים לברוח מתחומי האימפריה הרוסית, והגיע לפריז. שם הכיר את מנהיגי התנועה הסוציאליסטית, והיה חבר באינטרנציונל הראשון. במטרה לעזור לקומונה הפריזאית במהלך 1870, נסע לברוב ללונדון.
בשנים 1873–1877 הוא ערך תחילה בציריך ואחר כך בלונדון את הירחון "קדימה" (Вперёд) וכן עיתון דו-שבועי באותו שם. לכתבי עת אלו הייתה השפעה רבה על המשכילים הרוסים, ובמיוחד על הסטודנטים. בשנת 1875 כתב את המילים לשיר, שעל גבי מנגינת המרסייז, היה להמנון הרפובליקה הרוסית. בשנת 1877 עזב את מערכת עיתון "קדימה" עקב חילוקי דעות עם יתר חברי המערכת, ועבר לפריז. בשנת 1881 הקים לברוב ביחד עם ורה זסוליץ' נציגות של "ארגון הצלב האדום של נרודניה ווליה" בפריז. בעקבות הפרסומים הרבים שביקשו לתרום לארגון זה הוא הוגלה מצרפת, אך זמן קצר לאחר מכן הורשה לחזור. לאחר הריגת אלכסנדר השלישי התקרב לברוב עור יותר לאנשי נרודניה ווליה, ובשנים 1883–1886 ערך את ביטאון התנועה. הוא נשאר בפריז גם לאחר סגירת הביטאון.
בשנים 1886–1889 כתב לברוב מספר ספרים, שבהם ריכז את כל העבודות הקודמות שלו.
בשנת 1889 הוא נשלח כנציג של מספר קבוצות מהפכנים מרוסיה לקונגרס הסוציאליסטים שבו הוקם האינטרנציונל השני
בשנים 1894–1900 ש. אנ-סקי היה מזכירו האישי.
לברוב נפטר ב-6 בפברואר 1900 ונטמן בפריז.
לברוב כפילוסוף

בדעותיו היה לברוב פוזיטיביסט אגנוסטי. הוא ניסה לאחד בתורה אחד את הפילוסופיה של גאורג וילהלם פרידריך הגל, לודוויג פוירבאך, הרברט ספנסר, פייר-ז'וזף פרודון, ניקולאי צ'רנישבסקי, מיכאיל בקונין וקרל מרקס.
את התהליך ההיסטורי הוא ראה כתוצאה של יכולות המיעוט המשכיל והנאור. כתוצאה מכך הוא היה בדעה כי על המהפכנים קודם כול לדאוג ליצירת אנושות אידיאלית, וכי עליהם לשאוף להגשמתה של מטרה זו בפעילותם היומיומית. דעות אלו הפכו אותו למנהיג בלתי מעורער של הנרודניקים בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19. ואולם ההתעוררות המהפכנית של מחצית שנות ה-70 הביאה לכך שרוב תומכיו עברו למיכאיל בקונין.
לברוב ניסה לאחד את כל התנועות המהפכניות. לאור זאת הוא כלל במסגרת תורתו גם מרכיבים של מרקסיזם. למרות זאת, הוא סבר שלרוסיה יש דרך התפתחות מיוחדת, ושהאיכרים הם הכוח המוביל של המהפכה.
התאמה מושלמת

| --- | --- |

 סוגה:  דרמה
 יוצרים:  הווארד אוברמן 
 בימוי:  קת'רין מורשד, Brady Hood 
 שחקנים:  האנה וור  וילף סקולדינג  דיארמאיד מורטאג  סטיבן קמפבל מור  דימיטרי לאונידס  אמיר אל-מסרי  זואי טאפר 
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  8
 הפקה
 חברת הפקה:  Urban Myth Films StudioCanal
 הפצה:  נטפליקס 
 אורך פרק:  38–43 דקות
 שידור
 רשת שידור:  נטפליקס
 תקופת שידור מקורית:  12 במרץ 2021 – 12 במרץ 2021 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
התאמה מושלמת (באנגלית: The One) היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת המדע בדיוני, שיצר הווארד אוברמן. הסדרה יצאה בנטפליקס ב-12 במרץ 2021.
צוות השחקנים

האנה וייר – רבקה וב
דימיטרי לאונידס – ג'יימס ויטינג
אמיר אל-מסרי – בן נאסר
סטיבן קמפבל מור – דמיאן בראון
וילף סקולדינג – איתן
דיארמיד מורטה – קונור מרטין
לויס צ'ימימבה – האנה ביילי
ארי קופי-אברפה – מארק ביילי
פאלאווי שארדה – מייגן צ'פמן
זואי טאפר – קייט סונדרס
אלבנו ג'רונימו – מתאוס סילבה
גרג צ'ילין – ניק ג'נדרי
נדיה אלבינה – איימי נאסר
סימון קירבי – שארלוט דריסקול
לורה אייקמן – לוסי בל
לואיס האנטר - ג'וש לי
הפקה

ב-15 בנובמבר 2018 פורסם שנטפליקס תפיק עונה ראשונה של הסדרה שתכלול שמונה פרקים. את הסדרה יצר הווארד אוברמן.
הערות שוליים

↑  Kanter, Jake (12 בפברואר 2021). "Hannah Ware Leads Cast For Netflix Soulmate Sci-Fi Series 'The One'". Deadline.com. נבדק ב-26 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Amir El-Masry". IMDb.
↑  Pedersen, Erik (15 בנובמבר 2018). "Netflix Finds 'The One', New Drama Series Where Love Meets DNA Science". Deadline Hollywood. נבדק ב-11 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
נאצר מחכה לרבין

רב-אלוף יצחק רבין בשירותו בצה"ל
גמאל עבד אל נאצר
"נאצר מחכה לרבין" הוא פזמון ישראלי מאת חיים חפר, שחובר בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים במטרה לחזק את המורל הלאומי.
הפזמון חובר בעקבות הכרזתו התוקפנית של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, כי הוא מחכה ליצחק רבין, רמטכ"ל צה"ל.
רקע

ב-15 במאי 1967, בעיצומו של יום העצמאות תשכ"ז, חצו כוחות יבשה מצריים את תעלת סואץ ונכנסו למרחבי סיני. ב־17 במאי דרש נשיא מצרים ממפקד כוח החירום של האו"ם בסיני וברצועת עזה שכוחותיו יעזבו את קווי הגבול ויתרכזו במחנותיהם. ב-20 במאי התחילה מצרים להוציא יחידות של צבאה ממלחמת האזרחים של צפון תימן, כדי להעבירן לחצי האי סיני. בתגובה ערך צה"ל גיוס כללי של כוחות המילואים, גיוס ששיתק חלק גדול מהמשק הישראלי. ב-21 במאי נשא נאצר נאום ובו הכריז "אנו מוכנים. אם רוצה גנרל רבין לנסות את כוחו במלחמה - אהלן וסהלן". בישראל התפרשה ההכרזה כהכרזת מלחמה, ובציבור שררה אווירה קשה.
על רקע זה כתב חיים חפר בסוף מאי, שיר שמבוסס על הביטוי "נאצר מחכה לרבין" ובו לעג לנשיא מצרים נאצר ולצבא המצרי. אריק לביא שר את הפזמון, לפי לחן עממי. השיר התקבל בציבור בהתלהבות והושר בפי כל. לאחר הניצחון במלחמה, הפך השיר לאחד משירי הניצחון, בדומה לשיר "ירושלים של זהב" של נעמי שמר. רבים התאימו חלק ממילות השיר למציאות, "כי באנו" במקום "כי יבוא" וכו'.
מקור הלחן לא ידוע והוא מוגדר באקו"ם כנחלת הכלל. סברה אחת היא שמקור הלחן הוא בשיר אנטי חסידי ביידיש שהתחיל במילים "אין א שטעטעל". הלחן שומש לאורך השנים בשירים רבים, ביניהם אף השיר הסובייטי "קולחוזנייה סטולנייצה" - שיר הלל ביידיש ליוסיף סטלין שביצע זינוביי שולמן וכתב איציק פפר. ייתכן שאריק לביא הכיר את הלחן מ"בעיירה סמוך לכאן", שיר עברי וולגרי שמקורו ביידיש. לשיר הוקלטה גם גרסה ביידיש הפותחת במילים "נאצר האט געווארט אויף רבין".
השיר זכה לגרסאות כיסוי מאת אומנים נוספים, ביניהם הדודאים ומייק בורשטיין.
ואריאציות ושימושים מושאלים

במהלך השנים נוצרו פרפרזות שונות לביטוי:
ב-2001 יצא סיפור קצר בשם נאצר מחכה לרבין בספר סדומאל מאת לאה איני.
במהלך הבחירות לכנסת השלוש עשרה תעמולת הבחירות של מפלגת העבודה השתמשה במוניטין הצבאי שרכש רבין, בעיקר כרמטכ"ל מלחמת ששת הימים, והשתמשה בססמת הבחירות "ישראל מחכה לרבין".
ב-2010 פתח "השמאל הלאומי" בקמפיין משוחזר של "ישראל מחכה לרבין". בתו של רבין הביעה התנגדות לקמפיין שמשתמש בשמו של אביה.
בדצמבר 2006 החזיקו פעילי תנועת "שלום עכשיו" שלטים ועליהם הסיסמה "אסד מחכה לאולמרט".
הערות שוליים

↑  טדי פרויס, יצחק רבין: הדרך אל ה-5 ביוני, דבר, 16 ביוני 1967.
↑  דברי נאצר בסרט של הבי.בי.סי. בערבית להנצחת זכרו של נאצר (החל בדקה ה-41 ו-28 שניות)
↑   Зиновий Шульман - Колхозная застольная, 1938, סרטון  באתר יוטיוב
↑  נאצר מחכה לרבין בביצוע מייק בורשטיין, באתר הספרייה הלאומית
↑  לאה איני, סדומאל, בהוצאת הקבוץ המאוחד, ‏2001
↑  את הססמה חיברה הקופירייטרית הצעירה שולי גלנץ.
↑  מיכל שפירא, דליה רבין נגד קמפיין השמאל הלאומי, באתר nrg‏, 12 בספטמבר 2010.
↑  גיל קלנר, ‏יריב אופנהיימר: "אם היינו עושים שלום בסוריה הכל היה יכול להשתנות", באתר "סרוגים", 5 באוקטובר 2014
↑  יריב לוין, נסיגה מהגולן? מפחיד לחשוב מה היה קורה, באתר ישראל היום, 10 בספטמבר 2014
עומר דנינו

עומר דנינו (נולד ב-17 בפברואר 1995) הוא כדורגלן עבר ישראלי המשחק בעמדת הבלם.
קריירה

דנינו התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה, וב-17 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשפתח בהרכב בתיקו 1–1 נגד מכבי הרצליה במחזור האחרון של עונת 2012/2013, אשר בסופה עלתה הקבוצה בחזרה לליגת העל. בעונה שלאחר מכן המשיך דנינו לשחק בקבוצת הנוער, ובמקביל ערך 17 הופעות במדי נבחרת הנוער של ישראל, בהן כבש שער אחד. דנינו העפיל עם הנבחרת לאליפות אירופה לנוער בשנת 2014, ואף שימש כקפטן משנה במהלך הטורניר.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ערך דנינו ב-27 בספטמבר 2014, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–2 על הפועל רעננה. עד מהרה הפך דנינו לחלק בלתי נפרד מההרכב הקבוצה למרות היותו בן 19. ב-25 במאי 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 1–0 על מכבי חיפה. את עונת 2014/2015 סיים עם 28 הופעות בליגת העל, ובמהלכה גם ערך שש הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
ב-11 ביולי 2015 האריך דנינו את חוזהו במכבי פתח תקווה בחמש שנים נוספות, וב-4 באוגוסט 2015 מונה לקפטן הקבוצה, והפך לקפטן הצעיר בתולדות המועדון. בעונת 2015/2016 ערך 25 הופעות בליגה, ובעונת 2016/2017 ערך 21 הופעות. בעונת 2017/2018 איבד את מקומו בהרכב הקבוצה ולאחר מכן נפצע כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל כפר סבא בגביע המדינה, ושותף בתשעה משחקי ליגה. בעונת 2018/2019 ערך 26 הופעות ליגה וכבש שער אחד, אך בסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-18 באוגוסט 2020, דנינו חתם בהפועל כפר סבא.
ב-29 ביוני 2021 חתם דנינו בהפועל חדרה לעונה אחת.
הערות שוליים

↑  רועי זריהן, ‏עומר דנינו חתם לחמש שנים נוספות במכבי פ"ת, באתר ערוץ הספורט, 11 ביולי 2015
↑  רועי זריהן, ‏דנינו שבר שיא בפ"ת. בן שמעון יקבל זר חדש?, באתר ערוץ הספורט, 4 באוגוסט 2015
↑  דורון בן דור, ‏עומר דנינו חתם בהפועל כפר סבא לעונה אחת, באתר ONE‏, 18 באוגוסט 2020
↑  ירדן בלחסן, ‏קורצקי: מרגש לראות את הקהל מכבד אותנו, באתר ONE‏, 29 ביוני 2021
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית

הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית (בליטאית: Lietuvos Tarybų Socialistinė Respublika; ברוסית: Литовская Советская Социалистическая Республика, Litovskaya Sovetskaya Sotsalisticheskaya Respublika) הייתה אחת מרפובליקות ברית המועצות.
היסטוריה

הרפובליקה נוסדה ב-1940 אחרי פלישת ברית המועצות לשטח ליטא, כחלק מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בין 1941 ל-1944 הרפובליקה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית, אולם נכבשה בשנית על ידי הסובייטים ביולי 1944 ומאז הייתה תחת שלטון סובייטי עד הכרזת עצמאות מברית המועצות ב-11 במרץ 1990. במרץ 1949 במהלך הגירוש הגדול של מרץ גורשו לסיביר כ-42 אלף אזרחים.
ליטא הכריזה על עצמאותה מברית המועצות ב -11 במרץ 1990, והייתה הרפובליקה הסובייטית הראשונה שעשתה זאת. במעשה זה ניתקה את קשריה עם ברית המועצות וברית המועצות טענה כי הצהרה זו אינה חוקית. איסלנד הכירה מיד בעצמאותה של ליטא. בינואר 1991 התחולל ניסיון מהפך כושל של הקומוניסטים המקומיים בתמיכת כוחות הצבא הסובייטי. ב-6 בספטמבר של אותה שנה נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב הכיר בעצמאותה של ליטא.