stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוז'ף גלאטר

| --- | --- |

 לידה:  16 בדצמבר 1880 ג'נג'ש, הונגריה 
 פטירה:  30 במאי 1934 (בגיל 53) וינדזור, קנדה 
 מדינה:  הונגריה 
 
יוז'ף גלטר (מימין) ומשפחתו
לוח לזכרו בבית ההסקה של הרכבת בפרנצווארוש, בודפשט
יוז'ף גלאטר (בהונגרית: Glatter József; ג'נג'ש, 16 בדצמבר 1880 – ווינדזור, אונטריו, 30 במאי 1934) היה נהג קטר יהודי-הונגרי, סוציאל-דמוקרטי, לימים עובד מפלגת הקומוניסטים של הונגריה.
ביוגרפיה

יוז'ף גלאטר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור גלאטר ושל מריה קליין. הוא השלים רק 4 כיתות של בית ספר יסודי. ב-19 בפברואר 1905, בבודפשט, נשא לאישה את רלי (או נלי) שוורץ, בתם של שלמה שוורץ ושל לינה ברגר. גלאטר היה פעיל בתנועת הפועלים משנת 1918 והשתתף במאבק על זכות ההתארגנות של עובדי מסילות הברזל. במהלך מהפכת החרציות הוא הפך למזכיר האיגוד המקצועי של עובדי המתכת והמשיך באותו התפקיד במהלך שלטון הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. לאחר נפילת הרפובליקה, בתקופת הטרור הלבן, הוא שלט בסיקור העיתונות של חברי מפלגת הקומוניסטים של הונגריה הבלתי חוקית, אך נעצר ונידון למוות על ידי בית משפט צבאי. הפסיקה זכתה להתנגדות חריפה גם מצד ארגוני הרכבות האירופיים והממשלה הסובייטית. בית המשפט לערעורים ביטל את גזר הדין והמיר אותו למאסר עולם. כחלק מחילופי השבויים ההונגרי-סובייטי גלאטר שוחרר והועבר לרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (רוסיה הסובייטית), שם עבד תחילה עבור הקומיסריאט הפיננסי של המדינה ולאחר מכן במשרד הבינוי הממלכתי במוסקבה.
ביוגרפיה > הגירה

כאשר חוסלה המפלגה הקומוניסטית המאורגנת באופן בלתי חוקי בהונגריה הוזמן גלאטר במוסקבה ונאמר לו שיש לארגן מחדש את המפלגה. בנו הבכור, אנדרה גלאטר, שהיה אז כבר בן עשרים, רצה להישלח באופן לא חוקי לבודפשט כדי לארגן מחדש את הפעילות. לא אביו כי הוא נידון שם למוות. אשתו התנגדה נמרצות, נמאס לה מפעילות והם ועזבו את מוסקבה. הדבר התאפשר מכיוון שהייתה להם דירה במוסקבה (במחסור העצום בדירות) ואיש שרותי הביטחון (ג.פ.או.) שהיה זקוק לדירה עקב נישואיו הסדיר דרכונים עבורם כנגד הדירה שתתפנה. הם הגיעו לניו יורק בתחילת 1926 או בתחילת 1927 ואז עברו לקנדה זמן לא רב לאחר מכן (כי ארצות הברית לא ראתה בעין יפה פעילים קומוניסטיים).
ביוגרפיה > הנצחה

במלאת 100 שנה להולדתו נחנך לוח זיכרון בבודפשט, בבניין הקבלה של בית ההסקה של הרכבת פרנצווארוש, בבודפשט.
ראו גם > ספרי האסירים

HU BFL - VII.102.a - forradalomutan - 1919 - 608. archives.hungaricana.hu
HU BFL - VII.101.c - fegyenc.I - 6083. archives.hungaricana.hu
HU BFL - VII.101.c - fegyenc.I - 4826. archives.hungaricana.hu
HU BFL - VII.102.a - fogoly - 1920 - 7674. archives.hungaricana.hu
ראו גם > כתבות בעיתונים

אזור קרש, 1920 (שנתון 1) ספטמבר-דצמבר גיליון מספר147.
בלה גדנץ: יוז'ף גלאטר, נהג רכבת. כתב העת "עובד הרכבת ההונגרי" 1980, גיליון 25–26.
לוח זיכרון לאיש רכבת מהפכני. נפסבה, 16 בדצמבר 1980.
ראו גם > מסמכי ארכיון

HU BFL - VII.18.d - 13/2094 - 1919. archives.hungaricana.hu
HU BFL - VII.5.c - 11492 - 1920. archives.hungaricana.hu
HU BFL - VII.18.d - 13/6388 - 1920. archives.hungaricana.hu
לקריאה נוספת

Munkásmozgalom-történeti lexikon. Szerkesztette Vass Henrik – Bassa Endre – Kabos Ernő. Budapest: Kossuth Könyvkiadó. 1972. 178. o. (לקסיקון תולדות תנועת הפועלים).
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a gyöngyösi izraelita hitközség születési akv. 99/1880. folyószáma alatt".
↑  Province of Ontario Certificate of Registration of Death Number 013607, May 31, 1934, Ancestry.com - Ontario, Canada, Deaths, 1869 - 1938 and Deaths Overseas, 1939 - 1947.
↑  A házasságkötés bejegyezve Budapest IX. ker. polgári akv. 162/1905. folyószám alatt.
↑  Kerületi figyelő 8. 1980. július 1. - december 31. között megjelent I-XXII. kerületre vonatkozó cikkek, tanulmányok bibliográfiája. Budapest, 1981, 142. p.
לאונרד פריי

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1938 ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  24 באוגוסט 1988 (בגיל 49) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1959 
 מקום לימודים:  קופר יוניון  בית הספר לתאטרון נייברהוד פלייהאוס  בית ספר תיכון ג'יימס מדיסון 
 פרופיל ב-IMDb
 
לאונרד פריי (באנגלית: Leonard Frey; ‏ 4 בספטמבר 1938 - 24 באוגוסט 1988) היה שחקן קולנוע ותיאטרון יהודי-אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1971 על הופעתו בסרט "כנר על הגג".
ביוגרפיה

פריי נולד בשכונת ברוקלין, ניו יורק. אחרי שסיים ללמוד בתיכון ג'יימס מדיסון (אנ'), למד אמנות ועיצוב בקופר יוניון (אנ') על מנת להפוך לצייר, אולם זנח את התחום והתחיל ללמוד משחק בבית ספר לתיאטרון "בית הבובות השכונתי" שבניו יורק סיטי תחת השחקן היהודי הגאה סנפורד מייסנר.
פריי שהיה הומוסקסואל, התפרסם לראשונה, על בימת אוף ברודוויי במחזה "הנערים בחבורה" שהיה מבין הראשונים שהראה לעולם דמויות של הומואים.
בהצגה כמו גם בסרט פורץ הדרך לקהילת הגאים בהוליווד "הנערים בחבורה" שיצא שנתיים לאחר מכן, גילם פריי את דמות ההומו המריר הארולד.
פריי שיחק בשנת 1971 בסרט כנר על הגג בתור החייט העני מוטל קמזוייל לצידו של השחקן הישראלי מועמד פרס האוסקר חיים טופול שגילם את טוביה החולב.
פריי היה מועמד על הופעתו לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1975 היה פריי מועמד לפרס הטוני על הופעתו במחזה "הבריאות הלאומית".
ב-1980 השתתף לצידם של ביל מארי ופיטר בויל בקומדיה "היכן שהבאפלו משוטט".
נפטר בשנת 1988 מסיבוכי מחלת האיידס, גופתו נשרפה לפי צוואתו.
הערות שוליים

↑  כתבה אודות מותו של לאונרד פריי באתר עיתון הניו יורק טיימס, מתאריך 25/8/1988.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007324747505171  PLWABN: 9810656539205606  BIBSYS: 99013410  BNE: XX1297757  BnF: cb141790444 (data)  GND: 135242487  ISNI: 0000 0001 1025 9153  LCCN: n86140031  MusicBrainz: 653f3667-1ee1-45f1-97e8-d67853181646  NKC: xx0152727  NLK: KAC2020O8653  SNAC: w64k36jq  SUDOC: 227833716  VIAF: 44509398   WorldCat (עם VIAF): 44509398 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי אינדונזיה–צ'כיה

| יחסי אינדונזיה–צ'כיה |
| --- | --- |
אינדונזיה: צ'כיה


אינדונזיה: צ'כיה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,904,569: 78,867
אוכלוסייה
284,049,195: 10,703,802
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,371,171: 330,858
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,827: 30,910
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה

יחסי אינדונזיה–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין הרפובליקה הצ'כית.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין צ'כוסלובקיה לאינדונזיה כוננו ב-1950. אולם, היחסים ההיסטוריים בין המדינות החלו לאחר שממשלת צ'כוסלובקיה פתחה קונסולית כבוד בבטאוויה, בירת הודו המזרחית ההולנדית בשנת 1924. בשנת 1948, כמה שנים לאחר הכרזת עצמאותה של אינדונזיה, ממשלת צ'כוסלובקיה הכירה במדינה ולאחר מכן פתחה קונסוליה כללית בג'קרטה ב-7 במרץ 1950. ב-1957, הקונסוליה שימשה כשגרירות הרשמית של צ'כוסלובקיה באינדונזיה.
יחסים כלכליים

בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מאינדונזיה לצ'כיה הגיעה לסך 321 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה מחשבים, מוטות חשמליים, חולצות לגברים, גומי, תכשיטים ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מצ'כיה לאינדונזיה הגיעה לסך 206 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה טלפונים, חלקי מטוסים, אוכל לחיות ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מאינדונזיה לצ'כיה הגיעה לסך 268 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה קפה, מחשבים, מכשירי רדיו, כותנה גולמית ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מצ'כיה לאינדונזיה הגיעה לסך 131 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה שסתומים, מחשבים, מכסי פלסטיק ועוד.
ייצוג

אינדונזיה מיוצגת בצ'כיה על ידי שגרירות בפראג, בירת צ'כיה.
צ'כיה מיוצגת באינדונזיה על ידי 3 קונסוליות כבוד בסנור-באלי, סורביה ומקאסר ועל ידי שגרירות רשמית בג'אקרטה, בירת אינדונזיה.
ישראל צווייגנבאום

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1961 (בן 63) דרבנט, ברית המועצות
 לאום:  רוסי, אמריקאי
 מקום לימודים:  Kuban State University 
 תחום יצירה:  ציור
 הושפע על ידי:  מארק שאגאל, וינסנט ואן גוך, פול גוגן
 יצירות ידועות:  The Angel of Roses, Two Lives, The Man and Mouse, Conjured Melodies, Prayers at the Tree of Life, Wrapped in Love, My Secret Memory 
 www.israelartgod.com
 
ישראל יוספוביץ' צווייגנבאום (באנגלית: Israel Tsvaygenbaum) (נולד ב-1 בפברואר 1961) הוא אמן רוסי-אמריקאי ממוצא יהודי.
צווייגנבאום הציג מיצירותיו ברוסיה ובארצות הברית. מספר יצירות נמצאות במוזיאון לאמנות חיקוי, דרבנט. עבודות אחרות ניתן לראות באוספים פרטיים בתשע מדינות, בהן אוסטריה, בולגריה, אנגליה, צרפת, הולנד, ישראל, רוסיה וארצות הברית.
ביוגרפיה

צווייגנבאום נולד למשפחה יהודית בעיר דרבנט שברוסיה. אביו, שהיה במקור מבנדין, פולין, ברח לברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה. אמו קווקזית, נולדה בברית המועצות.
הרקע היהודי שלו בא לידי ביטוי בציוריו.
בין השנים 1976 - 1980 למד אמנות ביזבירבאש קולג', שביזבירבאש, דגסטן, רוסיה. ב-1991 סיים תואר שני באמנויות באוניברסיטת מדינת קובאן בקרסנודר, רוסיה.
בנובמבר 1993 ואפריל 1994 הציג את שתי התערוכות האחרונות שלו ברוסיה. הראשונה נערכה במזרח מוסקבה ונקראה "רפסודיה יהודית", בבית המרכזי של האמן על 'קרימסקי ואל'. השנייה, רפסודיה יהודית, הייתה מוקדשת לאביו.
ביולי 1994 עזבו צווייגנבאום ומשפחתו את רוסיה. כיום הוא תושב אולבני, ניו יורק בארצות הברית.
ציוריו של האמן נחתמים בשמו הפרטי בעברית: ישראל, או בגרסה מקוצרת: יש, פרט לציורי "הילד מוביל מלאך העיוור"
(1997) וה"פרחים" (1998) בהם חתם בשם Tsvaygenbaum. שמו נכתב בפינה השמאלית או הימנית. הוא כותב את כותרות הציורים בצד האחורי של הבד. כותרים קודמים נכתבו ברוסית, ואלה שהופקו לאחר שהיגר לארצות הברית בשנת 1994, נכתבים באנגלית.
צווייגנבאום נשוי לקתרינה, בתו של הפובליציסט הרוסי יגוטיל מישיאב. לזוג שלוש בנות.
גלריה

גברים ממוסמרים (1991)
גברים עיוורים (1992)
ריקוד כפרה (1992)
הכלה (1993)
בדרך - העלייה (1997)
שוחט עם תרנגול (1997)
אני הכלה (1997)
ילד מוביל מלאך עיוור (1997)
אנשי דרבנט (1999)
דואט (2000)
אברהם ויצחק (2001)
כד הזהב (2001)
ורדים (2002)
הערות שוליים

↑  החדשה של המוזיאון הוא: "היסטורית הארכאולוג מוזיאון ריזרב"
↑  שתי עבודות גרפיות: "את הסרקזם של הגורל" ו"צער של אנשים"
↑  הביוגרפיה של ישראל צווייגנבאום
↑  "דרבנצקיה איזבסטיה" - רפסודיה יהודית, מ. מאטאטוווא. 6 מאי 1994. עמוד 4 (ברוסית: Дербентские известия): "הנושא של בדידות ותוגה נפוץ ברבים מציוריו, כמו "נוסטלגיה", "הבודדים", "גברים במסמרים", ואחרים. נושא זה הוא בהשראת תמונות מאביו של האמן, שהוא מפולין. בשנת 1939, בגיל של 29, הוא ברח מפולין כדי להימלט ממגפת החום [נאצים]. קרובי המשפחה האחרים שלו נהרגו. ההרכב של התמונות חושף עצב ומלנכוליה".
↑  "ווטאנ" - רפסודיה יהודית, מ. מאטאטוווא. 13 מאי 1994. עמוד 3
↑  ליאוניד בבושקין -רפסודיה יהודית, מוסקבה, 1994
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009647580805171  ISNI: 0000 0004 9416 7636  LCCN: n2021009196  SNAC: w67f3m76  ULAN: 500512463  VIAF: 2018161392910358480000   WorldCat (עם VIAF): 2018161392910358480000
יחסי אינדונזיה–פנמה

| יחסי אינדונזיה–פנמה |
| --- | --- |
אינדונזיה: פנמה


אינדונזיה: פנמה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,904,569: 75,420
אוכלוסייה
284,049,195: 4,529,530
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,371,171: 83,382
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,827: 18,409
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה

יחסי אינדונזיה–פנמה הם יחסי החוץ בין אינדונזיה ופנמה.
סקירה כללית

היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1979. מאז ההתחלה, שתי המדינות הבינו את החשיבות האסטרטגית של כל עמיתיהן; אינדונזיה רואה בחשיבות האסטרטגית והגאוגרפית של פנמה שער לאמריקה המרכזית כמו גם כניסה לאזור הקריביים, בעוד שפנמה גם הכירה בחשיבות האסטרטגית של אינדונזיה באזור איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה.
סחר והשקעה

אינדונזיה רואה בפנמה שוק אטרקטיבי עם סיכויים טובים לצמיחה בעתיד. נכון לעכשיו פנמה היא שותפת הסחר הרביעית בגודלה של אינדונזיה אחרי ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה. משרד המסחר והתעשייה בפנמה הזמין את העסקים האינדונזיים להשקיע ולנצל את ההזדמנות באזור Colon Free Zone (CFZ) כמרכז הפעילות הכלכלית בפנמה.
בשנת 2011 היקף הסחר הדו-צדדי בין אינדונזיה לפנמה הגיע ל-218.7 מיליון דולר, עלייה של 45.1% בהשוואה לסחר ב-2010 שהסתכם ב-150.7 מיליון דולר. מאז 2007 עד 2011, הסחר הדו-צדדי מציג מגמה הולכת וגוברת של עלייה ממוצעת של 33.7% בשנה. הייצוא העיקרי באינדונזיה לפנמה הוא הנעלה, חלקים אלקטרוניים, טקסטיל וצמיגי רכב. ואילו אינדונזית מייבאת מפנמה בעיקר בענפי הספנות, כמו ספינות נוסעים ומטען, מכלית נפט, גם פסולת ברזלית וגרוטאות.
תרבות

שגרירות אינדונזיה במספר מקרים קידמה את התרבות האינדונזית לציבור פנמה, כמו קבלת פנים דיפלומטית ב-28 באוגוסט 2013. זה כולל הדגמה של בגדי כלה באלינזה, ציורים וקישוטים, המוזיקה המסורתית של באלי, הצגת שקופיות של תצלומים של מחוזות אינדונזיים וכן הצגת כמה מנות אינדונזיות. טקסטיל מסורתי באינדונזיה, בטיק ואיקאט הופיע לראשונה בשבוע האופנה בפנמה בין התאריכים 10–12 באוקטובר במרכז הכנסים אטלאפה. אירוע זה הציג 15 יצירות של מעצבת האופנה של פנמה, איזבל צ'אצ'ין, שהעניקו השראה ליישום של בטיק ואיקוני אינדונזי ביצירותיה. מאמצים אלה להציג את אינדונזיה צפויים לחזק את היחסים הדיפלומטיים בין אינדונזיה-פנמה.
נציגויות דיפלומטיות

אינדונזיה מחזיקה בפנמה שגרירות בפנמה סיטי.
פנמה מחזיקה באינדונזיה שגרירות בג'קרטה.
לאונרד מרטין קרביץ

| --- | --- |

 לידה:  8 באוגוסט 1931 ברוקלין, ארצות הברית 
 נהרג:  7 במרץ 1951 (בגיל 19) Yangpyeong County, קוריאה הדרומית 
 מקום קבורה:  בית קברות מאונט כרמל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1950
 דרגה:  טוראי מדרגה ראשונה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת קוריאה 
 עיטורים
   מדליית הכבוד    לב הארגמן 
 
לאונרד מרטין קרביץ (באנגלית: Leonard Martin Kravitz) (8 באוגוסט 1930 - 7 במרץ 1951) היה יהודי-אמריקאי ששירת בצבא ארצות הברית ונהרג במלחמת קוריאה. בגין פעולותיו בקרב הוענקה לו בשנת 2014 מדליית הכבוד. הענקת המדליה שנים רבות כל כך לאחר האירוע, נבעה מחקירה חוזרת על ידי הפנטגון של מקרים בהם הוענקו עיטורי צלב השירות המצוין לחיילים וקצינים יהודים, אפרו-אמריקאים והיספנים במקום עיטורי מדליית הכבוד, החשובה יותר, אפליה בשל מוצאם.
ביוגרפיה

קרביץ נולד לג'יין קאופמן קרביץ ולג'וזף קרביץ וגדל בקראון הייטס, ברוקלין ניו יורק, אחיו הגדול סיי (סימור) שירת בנחתים במלחמת העולם השנייה. בשנת 1950 עם תחילת מלחמת קוריאה התגייס קרביץ לצבא. לאחר מספר חודשים בשירות נשלח קרביץ לקוריאה כחלק מאוגדה 24 של הצבא.
ב-6 במרץ 1951 נתקל הכוח של קרביץ בכוחות אויב סינים ליד ינגפיונג (Yangpyong) דרומית לסיאול. קרביץ שהיה עוזר למקלען ראה שהמקלען נפגע והחל לתפעל בעצמו את הנשק תוך שהוא יורה אש רתק לעבר האויב שמסתער אליהם. הכוח לא הצליח להדוף את האויב והם קיבלו את הפקודה לסגת. קרביץ התנדב להישאר מאחור ולחפות על חבריו שנסוגים על אף שידע שסיכוי ההישרדות שלו נמוכים. ביום למחרת כאשר כוח ידידותי להצליח לכבוש שוב את המקום אותרה גופתו של קרביץ מוקפת בגופות חיילי האויב.
גופתו הוחזרה לארצות הברית והוא נקבר בבית הקברות מאונט כרמל בקווינס. זמן קצר לאחר מותו הוענק לו צלב השירות המצוין שאחיו סיי קיבל בשמו.
בשנת 1964 נולד בנו של אחיו סיי. סיי החליט לקרוא לילד על שמו של אחיו. לימים התפרסם כזמר לני קרביץ.
הבדיקה מחדש ומדליית הכבוד

מיטשל ליבן היה חבר הילדות של קרביץ והצטרף בעצמו למלחמה בקוריאה בסופה, לאחר מותו של קרביץ. הוא למד שחיילים עם סיפור לדומה לזה של קרביץ קיבלו את העיטור הגבוה ביותר, מדליית הכבוד, בעוד קרביץ קיבל את צלב השירות המצוין, העיטור השני בחשיבותו. ליבן אמר: "הגעתי למסקנה שהם לא נותנים ליהודים את מדליית הכבוד". במשך 50 שנה פעל ליבן על מנת שיכירו בגבורתו של קרביץ ושל יהודים אחרים בכוחות המזוינים של ארצות הברית ויעניקו להם את מדליית הכבוד.
לבסוף פעולותיו נשאו פרי ובשנת 2001 הונחה הצעת חוק על ידי רוברט וקסלר בפני הקונגרס: חוק לאונרד קרביץ וותיקי מלחמה יהודים 2001 (Leonard Kravitz Jewish War Veterans Act of 2001), הצעת החוק דחפה את הפנטגון לבחון את המקרים בהם הוענק צלב השירות המצוין ליהודים, אפרו-אמריקאים והיספנים. הבדיקה החלה ולאחר עשור סיימו לבחון מחדש יותר מ-6,000 מקרים ממלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם שעמדו בקריטריונים. מסקנות החוקרים היו כי יש להעניק את מדליית הכבוד במקום צלב השירות המצוין ב-24 מקרים של חיילים יהודים, אפרו-אמריקאים והיספנים, כולל קרביץ.
ב-18 במרץ 2014 התקיים טקס חלוקת מדליית הכבוד לקרביץ על ידי הנשיא ברק אובמה, בטקס הוענקו המדליות לכל 24 החיילים שלא זכו לקבלן עד היום.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Medal of Honor Monday: Army Pfc. Leonard Kravitz, U.S. Department of Defense (באנגלית אמריקאית)
↑  Private First Class Leonard M. Kravitz | Valor 24 | Medal of Honor | The United States Army, www.army.mil (באנגלית)
↑  Leonard M Kravitz | Korean War | U.S. Army | Medal of Honor Recipient, Congressional Medal of Honor Society (באנגלית)
↑  Leonard Martin Kravitz (1930-1951) - Find a Grave..., www.findagrave.com (באנגלית)
1 2  Lenny Kravitz honors uncle, Medal of Honor recipient, www.army.mil (באנגלית)
1 2  Leonard Kravitz & Mitchel Libman: Jewish American Heroes, blogs.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית)
↑  Robert Wexler, H.R.606 - 107th Congress (2001-2002): Leonard Kravitz Jewish War Veterans Act of 2001, www.congress.gov, ‏2001-03-01
↑  Facebook, Twitter, Show more sharing options, Facebook, Twitter, Obama will award Medal of Honor to 24 overlooked Army veterans, Los Angeles Times, ‏2014-02-21 (באנגלית אמריקאית)
הנשיא ברק אובמה מעניק את מדליית הכבוד לאחייניתו של קרביץ
יחסי אירלנד–קנדה

| יחסי אירלנד–קנדה |
| --- | --- |
אירלנד: קנדה


אירלנד: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
70,273: 9,984,670
אוכלוסייה
5,268,332: 39,838,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
545,629: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
103,568: 53,718
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

בין הרפובליקה של אירלנד לבין קנדה מתקיימים יחסים ידידותיים. במאה ה-19 וה-20 הייתה הגירה אירית רחבה לקנדה, ונכון למפקד האוכלוסין של 2011 כ-4.5 מיליון מאזרחי קנדה, כ-14% מאוכלוסיית קנדה כולה, טענו כי שורשיהם אירים. לפיכך, היחסים בין שתי המדינות מתמקדים בעיקר בהיסטוריה המשותפת של שני העמים, ובשורשים האיריים של הקנדים. שתי המדינות הן ריבוניות וחברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, באומות המאוחדות ובארגון הסחר העולמי.
ייצוג וביקורים רשמיים

קנדה מיוצגת באירלנד באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בדבלין, בירת המדינה. ואירלנד מיוצגת בקנדה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באוטווה, בירת המדינה.
ביקורי ראש ממשלת קנדה באירלנד
1961 -  ג'ון דיפנבייקר
1975 - פייר אליוט טרודו
1991 - בריאן מלרוני
1999 - ז'אן קרטיין
2005 - פול מרטין
2013 - סטיבן הרפר
2017 - ג'סטין טרודו
ביקורים של נשיא אירלנד וטישך אירלנד בקנדה
1948 - טישך ג'ון קוסטלו
1964 - נשיא אירלנד איימון דה ואלירה
1985 - טישך גארט פיצג'רלד
1994 - נשיאת אירלנד מארי רובינסון
1998, 2007 - נשיאת אירלנד מארי מקאליס
2005 - טישך ברטי אהרן
2017 - טישך אנדה קני
סחר

בשנת 2015 הסחר בין שתי המדינות נאמד ב-2.2 מיליארד דולר קנדי. הייצוא העיקרי של קנדה לאירלנד הוא כימיקלים, ייצוא בולט נוסף הוא מכוניות וציוד להן. גם הייצוא העיקרי של אירלנד לקנדה הוא כימיקלים והוא מהווה חלק ארי יותר מחלקו בייצוא הקנדי. באוקטובר 2016 חתמו קנדה והאיחוד האירופי (בו אירלנד היא מדינה חברה) על הסכם סחר חופשי.
יוז'ף גאטי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 במאי 1915 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  21 באפריל 1998 (בגיל 82) בודפשט, הונגריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1934) 
 פרסים והוקרה:  פרס אוזה (1994)  אמן מצטיין של הונגריה (1945)  אמן דגול של הונגריה (1986) 
 
יוז'ף גאטי (בהונגרית: József Gáti;‏ בודפשט, 24 במאי 1915 – בודפשט, 21 באפריל 1998) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי עטור פרסים זוכה פרס אוזי, פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול, מורה למשחק.
קורות חיים

יוז'ף גאטי נולד במשפחה יהודית ולאחר לימודיו התיכוניים סיים את האקדמיה לאמנויות ב-1934 (שמה היום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע). באוקטובר 1932 ערכה האקדמיה הלאומית לאמנויות דרמטיות טקס אבל, שבו תלמיד דיקלם - כפי שדיווחה אחד העיתונים - "בפאטוס רב" - את שירו של המשורר הלאומי ההונגרי שנדור פטפי: חיים או מוות. התלמיד היה יוז'ף גאטי, שרבים העריצו את דיקלום שירתו עשרות שנים מאוחר יותר.
קריירה

בתחילה, הוא היה חבר ב"תיאטרון רויאל" (Royal Színház)
לאחר מכן ב"תיאטרון כיכר בתלן" (Bethlen téri Színház)
אחר כך בתיאטרון הלאומי של פץ' (שם גם ביים)
בשנים 1936-1937 ב"תיאטרון הקאמרי תאליה" (Thália Kamaraszínház)
מ-1937 בתיאטרון מישקולץ
בין השנים 1938-1940 ב"תיאטרון תאליה" (Thália Színház)
בהופיעו במחזה המלך אדיפוס בפץ' נכתב עליו:
"...מעל לכל, אנו מזכירים את יוז'ף גאטי, שגילם את התפקיד הראשי. האמן הצעיר והאינטיליגנטי הזה גדל הרבה בעינינו עם ההופעה הזו. הדרמה הכובשת שלו והדיקציה הנשמעת אצילית הותירו את חותמם על ההופעה כולה. הוא גם אחראי על העיבוד המוקפד והמסוגנן ביותר של ההופעה"
בתקופת השואה לא היה יכול לעלות על הבמות הכלליות בשל יהדותו והחוקים ה (אנטי)יהודיים, אלא רק בתיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ורק לפני קהל יהודי. הוא הצליח לשרוד את השואה.
מ-1945 היה חבר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט
מ-1949 בחברת התיאטרון של הרדיו ההונגרי
מ-1950 בתיאטרון הפיונירים (Úttörő Színház)
מ-1951 בתיאטרון צבא העם ההונגרי
מ-1957 בתיאטראות פטפי ויוקאי
מ-1959 בתיאטרון הלאומי
משנת 1984 שוב ב-תיאטרון הקומדיה
בשנת 1950 הפך למורה לדיבור ולמשחק באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. אמנות המיצג שלו התאפיינה בסגנון מעודן. ספרו "דיקלום שירה" (A versmondás) ראה אור ב-1965, שהיה אחד הספרים הראשונים שנילווה אליו תקליטור שמע בנוסף לידע התאורטי.
תפקידי תיאטרון עיקריים

השטן (פרנץ מולנר)
טרטיף (מולייר)
אדיפוס המלך (סופוקלס)
אינקוויזיטור (ג'ורג' ברנרד שו : זא'ן ד'ארק)
פטרוס הקדוש (אימרה מדאץ' : טרגדיית האדם)
לאיוש אוליך ( ג'ולה אייש : Torchlight)
אגממנון ( אייסכילוס : אורסטיה)
סר ג'ון מגונט ( שייקספיר : ריצ'רד השני)
קולמייר ( פטר וייס : מותו של מראט)
דון פדרו דה גוזמן ( לופה דה וגה : כוכב סביליה)
סרטיו > סרטים עלילתיים

שעת הזהב (1945)
המצור על ביסטריצה (1948)
תלבושת פאר הונגרית (1949)
ארקל (1952)
הים קם לתחייה (1953)
אדוני המורה, בבקשה (1956)
מקרה נאג'רוז'דאשי (1957)
דני (1957)
בחצות (1957)
איזה לילה! (1958)
הנוכלת (1963)
לא (1965)
רוכבי אופניים מאוהבים (1965)
כל ההתחלות קשות (1966)
כיסוי הראש הטורקי (1973)
חיים קשים (1983)
הטורניר (1993)
סרטיו > סרטי טלוויזיה

ריצ'רד השלישי (1973)
כף הרגל המלכה (1973)
עגל הזהב (1974)
תשובה 1-6 (1975)
המצור על בשסטרס 1-3. (1976)
צ'ונגור וטינדה (1976)
ברוטוס (1981)
פזמני (1987)
משחקי רדיו

Szántó György: Stradivari (1935)
Janina Meravska: A santa-cruzi forgószél (1948)
Török Tamás: Őrszem a sátor előtt (1948)
Szimonov, Konsztantin: Orosz kérdés (1949)
Goldoni: A furfangos özvegy (1950)
Kerekes Imre: Híd a Szamoson (1950)
Nagy Ignác: Tisztújítás (1950)
Asemov, Dragomir: Határszélen (1951)
Sinclair Lewis: Dr. Arrowsmith (1954)
Fodor József: A végső szín (1955)
Vészi Endre: Szélvihar Kőszegen (1955)
Hegedűs Géza: Szerelem a fűzfák alatt (1957)
Maugham, Sommerset: A hódítás iskolája (1957)
Eötvös Károly: A vén tölgy meséje (1961)
Hegedűs Gyula: Thézeusz és Ariadné (1963)
Vörösmarty Mihály: A bujdosók (1963)
Euripidész: Ion (1964)
Kármán József: Fanni hagyományai (1964)
Carel és Jozef Capek: A rovarok életéből (1965)
Eich, Günther: A viterbói lányok (1965)
Feuchtwanger: Goya (1965)
Gáspár Margit: Egyedül a toronyban (1965)
Hegedűs Géza: Martinuzzi (1965)
Morthon Thompson: Az élet ára (1965)
Conan Doyle, Arthur: A sátán kutyája (1966)
Mikszáth Kálmán: Páva a varjúval (1966)
Simenon, George: A besurranók (1966)
Alan King: A Booher-ügy (1967)
Sarkadi Imre: A gyáva (1967)
Solohov, Mihail: Csendes Don (1967) (rendező)
Reymont, Wladislaw: Parasztok (1968)
Grothe, Horst: A harmadik pecsét (1974)
Otfried Preussler: Egy kicsi szellem visszatér (1976)
Zoltán Péter: Picasso (1977)
Voltaire: A vadember (1979)
Zoltán Péter: A dárdavivő (1980)
Kosztolányi Dezső: Aranysárkány (1982)
Csukás István: Gyalogcsillag (1985)
Fendrik Ferenc: Akar örökölni? (1985)
Hernádi Gyula: Gólem (1986)
Török Tamás: Kemény Zsigmond hallgatása (1992)
Kosztolányi Dezső: A szörny (1994)
פרסים

פרס האמן המצטיין (1975)
פרס האמן הדגול (1986)
פרס אוזה (1994)
לקריאה נוספת

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון אמנות התיאטרון ההונגרי)
Magyar nagylexikon VIII. (Ff–Gyep). Főszerk. Bárány Lászlóné. Budapest: Magyar Nagylexikon. 1999. 497–498. o. ISBN 963-85773-9-8 (הלקסיקון ההונגרי הגדול)
ראו גם

יוז'ף גאטי ב-PORT.hu (בהונגרית)
Gáti József az Internet Movie Database oldalain
Filmtörténet online
יוז'ף גאטי בדף הפעילות האמנותית של אומיקה
ישיבת בני רחל

| --- | --- |

מבט אווירי על מתחם הישיבה והיישוב
 ישיבה
 השתייכות:  ציונות דתית
 תקופת הפעילות:  ה' אלפים תש"ע – הווה
 מייסדים:  הרב בני אלון, הרב חנן פורת
 מגמות:  לימודים תורניים גבוהים, הכשרת מחנכים
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה גבוהה:  הרב אליהו מאיר אלקסלסי
 תלמידים
 :  כ-80 תלמידים ואברכים
 שונות
 ספרים:  בית לחם אפרתה - הרב יעקב קליינשפיז
 מיקום
 מיקום:  קבר רחל, ירושלים, ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°43′07″N 35°12′07″E﻿ / ﻿31.718746°N 35.202010°E﻿ / 31.718746; 35.202010
  (למפת ירושלים מוגדלת) ישיבת בני רחל(למפת ירושלים רגילה) ישיבת בני רחל he
 
ישיבת בני רחל היא ישיבה גבוהה במתחם קבר רחל המגודר בבית לחם, המחנכת את תלמידיה ברוח הראי"ה קוק לפעול למען עם ישראל וארץ ישראל מתוך תורת ישראל.
בישיבה לומדים כיום כ-40 תלמידים וכ-40 אברכים.
סביב הישיבה צמח יישוב יהודי, המחובר לישיבה, בו מתגוררים רמי"ם, אברכים וצוות הישיבה.