stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוגוסטו פינושה
ניסיונות העמדה לדין עקב הפרת זכויות אדם ופשעים נגד האנושות

על פי החוקה שיזם, פינושה היה חסין מכל האשמה פלילית בצ'ילה על הטרור האזרחי שיישם משטרו, שכלל חטיפות, היעלמות, הוצאות להורג ועינויים.
ב־9 בפברואר 1991 פורסם דו"ח רטיג של ה"וועדה הלאומית לאמת ולפיוס" שחקרה את הפרת זכויות האדם במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית של פינושה. הדו"ח קבע כי במהלך שנות הדיקטטורה נרצחו 2,279 איש ואישה. 164 מתוכם מסיבות פוליטיות, ו־2,115 על רקע הפרת זכויות אדם.
מספר מדינות ניסו להעמידו לדין באשמת פשעים נגד האנושות, ללא הצלחה. ספרד ניסתה, על בסיס חוקי ההסגרה והשיפוט של האיחוד האירופי ובלחץ פעילי זכויות אדם ומשפחות קורבנות המשטר, להעמיד אותו לדין בסוף שנות ה־90. באוקטובר 1998, בעודו מבקר בלונדון, נעצר פינושה בן ה־82 על פי צו מעצר שהוציא נגדו השופט החוקר הספרדי בלטסר גארסון. פינושה הושם במעצר בית במרפאה שבה עבר ניתוח גב. האישומים נגדו כללו 94 סעיפים של עינויים נגד אזרחים ספרדים בזמן השלטון הצבאי בצ'ילה.
לאחר דיונים של כשנה בהליך הסגרה לספרד, במהלכם נטען כי אין להסגיר את פינושה לספרד עקב מצבו הבריאותי המעורער, החליטה ממשלת בריטניה שלא להסגירו מטעמים הומניטריים. אף על פי שממשלת צ'ילה התנגדה למעצרו בבריטניה, להסגרתו לספרד ולהעמדתו לדין, לאחר שובו למולדתו מונה שם שופט חוקר, על מנת לחקור מספר רב של אישומים פליליים נגד השליט לשעבר.
בשנת 2000 הסיר בית המשפט העליון במדינה את החסינות של פינושה, וסלל את הדרך להעמידו לדין. כתב אישום הוגש נגדו אז בגין 75 מקרי רצח וחטיפה. עם זאת, שנתיים אחר כך ביטל אותו בית משפט את ההאשמות בטענה כי הוא חולה מכדי לעמוד לדין.
בשנים הבאות חי פינושה בצנעה כסנאטור לשעבר והמעיט בהופעות ציבוריות.
במאי 2004 הסיר בית משפט לערעורים הצ'יליאני את חסינותו של פינושה בשל מעורבותו בפרשת שיירת המוות, ובכך הפך את פסיקתו הקודמת בעניין. באוגוסט 2004, גם בית המשפט העליון בצ'ילה הסיר את חסינותו, ונפתחה הדרך להעמיד אותו לדין.
בספטמבר 2004 חקר שופט את פינושה באשמת פשעים נגד האנושות שהתרחשו בתקופת שלטונו הצבאי. השופט חואן גוסמן הגיע לביתו וחקר אותו במשך כשעה. החקירה התמקדה בחטיפתם ועינויים של כ־19 בני אדם, במסגרת "מבצע קונדור". חקירת פשעיו נמשכה חודשים רבים ובנובמבר 2005, נשלח למעצר בית לאחר שהואשם במקביל בכמה עבירות מס שונות בעניין 27 מיליון דולר שנמצאו בחשבונות הבנק הסודיים שלו ושנרשמו תחת שמות בדויים. במקביל גם נחשף שתאגיד הנשק הבריטי BAE סיסטמס העביר תשלומים חשאיים בסך שני מיליון דולר לפינושה, במטרה להבטיח באמצעות השוחד חוזים עם משטרו. בינואר 2006 גם אשתו ובנו של פינושה נעצרו על העלמת מס.
ניסיונות העמדה לדין עקב הפרת זכויות אדם ופשעים נגד האנושות > מותו

בשנים האחרונות לחייו הידרדרה בריאותו של פינושה, וימים אחדים לאחר שנעצר במעצר בית, ב־3 בדצמבר 2006, אושפז בבית חולים צבאי עקב התקף לב. הוא מת ב־10 בדצמבר 2006 בגיל 91.
לאחר מותו נערכו הן עצרות שמחה והן הפגנות אבל בסנטיאגו וברחבי צ'ילה. ממשלת צ'ילה החליטה שלא תיערך לו הלוויה ממלכתית אלא הלוויה צבאית שלה היה זכאי כגנרל בדימוס.
לקריאה נוספת

Benjamin Beit-Hallahmi, The Israeli Connection: Who Israel Arms and why. I.B.Tauris, 1987, p. 98-101
ביאורים

↑  פינושה הוא שם משפחה צרפתי, אשר בספרדית מבוטא פינוצ'ט.
לסר אורי

| --- | --- |

 לידה:  7 בנובמבר 1861 בירנבאום (Międzychód), ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  18 באוקטובר 1931 (בגיל 69) ברלין, רפובליקת ויימאר 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בווייסנזה 
 תחום יצירה:  ציור, גרפיקה 
 זרם באמנות:  בית הספר לציור של דיסלדורף 
 
פונדק פלמי (1884)
לסר אורי (בגרמנית: Lesser Ury;‏ 7 בנובמבר 1861 – 18 באוקטובר 1931) היה צייר יהודי-גרמני שהשתייך לקבוצת "בית הספר לציור בדיסלדורף" (Düsseldorfer Malerschule). אורי השתייך בציוריו לזרם האימפרסיוניסטי. היה חבר בקבוצות הזצסיון הברלינאי (Sezession) במינכן ובברלין. את רוב תקופת יצירתו בילה בברלין וצייר ברבים מציוריו את נופיה.
קורות חיים

נולד בשם לאו לסר אורי בעיר בירנבאום שבמחוז פוזנן (בעבר פרוסיה וכיום בפולין) כבנו של אופה. לאחר מות אביו ב-1872, עברה אימו עם לסר ושני אחיו לברלין, שם עבדה כתופרת. לאחר שפרש מבית הספר התיכון באמצע לימודיו, החל ב-1879 בלימודים באקדמיה לאמנות בדיסלדורף (Kunstakademie Düsseldorf). בשנים שלאחר מכן, נדד אורי בערים פריז, בריסל, שטוטגרט, קרלסרוהה ומינכן. בכל המקומות הללו הוא למד בבתי ספר לציור, עד אשר שב ב-1887 לברלין, שם יצר קשר חברי קרוב עם הצייר מקס ליברמן. בעשור הראשון לפעילותו האמנותית הוא חזר שוב ושוב אל דמות התופרת, שהכיר מקרוב בילדותו, בציור "השטיח האדום". בימיו בפריז החל אורי לצייר את ציורי התפנים ( interieurs ), הרחוב והאווירה הלילית, וכן את ציורי הפרחים הראשונים שלו. נושאים אלה סימנו את תחילת התפתחותו האומנותית שהגיעה לשיאה בציורי וולווט ( Volluvet כפר פלמי בו שהה אורי מס’ חודשים ב-1883/4). ב-1889 הציג את תערוכתו הראשונה בברלין. ב-1893 הציג תערוכה יחיד נוספת. באותה עת עלו יחסיו עם ליברמן על שרטון והם נותרו יריבים מושבעים עד סוף ימיהם. בהמשך זכה אורי להכרה. האספן פאול קסירר הציג ב-1916 תערוכה רטרוספקטיבית שלו וב-1922 הוצגה תערוכה גדולה, עם 150 מיצירותיו, לרגל מלאת לו 60 שנה. אורי יצר מספר רב של עבודות בשמן, רישומים, ליתוגרפיות ותחריטים, אבל כישרונו הגדול היה בציורי פסטל, והוא נחשב לאחד מגדולי ציירי הפסטל במאה ה-19 הוא גם צייר סצנות תנ"כיות, שרבות מהן לא שרדו. בשנותיו האחרונות הרבה לצייר נופים עירוניים במזג אויר סוער, בעלי אופי מלנכולי.
ב-1928 עבר אירוע לב ולאחר מכן התדרדרה בריאותו, כוחו היצירתי פחת והוא מיעט לצאת מביתו. 
ב-1931 תכננה הגלריה הלאומית בברלין לעניק לו פרס על מפעל חייו, אולם הוא נפטר כשלושה שבועת לפני כן. נקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
אורי צייר אלפי ציורים ורובם נמצאים אצל אספנים פרטיים. בשנים האחרונות זוכים ציוריו להכרה ועניין מחודשים.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב, בקרבת בית החולים איכילוב.
הערות שוליים

↑  לסר אורי, באתר Google Arts & Culture
↑  השטיח האדום, באתר www.imj.org.il, ‏2022-01-25
↑  Lot 104 - לסר אורי, באתר תירוש
↑  אורי לסר, באתר מוזיאון הכט, חיפה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269353905171  BnF: cb144913590 (data)  GND: 118625624  ISNI: 0000 0001 1046 9476  LCCN: n83020086  MusicBrainz: 26bee579-0cf8-4de6-8b15-bcb598acaebd  NKC: jn20000720311  NTA: 112699162  RKD: 78840  SUDOC: 067714757  ULAN: 500004839  VIAF: 25395586   WorldCat (עם VIAF): 25395586
מיכל אורון

| --- | --- |

מיכל אורון, מאי 2020
 לידה:  22 באוקטובר 1939 ישראל 
 פטירה:  23 במאי 2022 (בגיל 82) 
 שם לידה:  מיכל קושניר 
 ענף מדעי:  ספרות
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  רבקה ש"ץ אופנהיימר 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תרומות עיקריות
 חקר המיסטיקה היהודית וספרות הקבלה
 
מיכל אורון (22 באוקטובר 1939 – 23 במאי 2022) הייתה פרופסור בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. תחום עיסוקה היה מיסטיקה יהודית, ספרות הקבלה וסיפורת חסידית.
ביוגרפיה

אורון נולדה בישראל, אביה היה הסופר שמעון קושניר ואמה לאה הייתה אחותו של הווטרינר פרופ' אברהם קמרון.
מחקריה עסקו ביצירה המיסטית-קבלית ובקשרים הקיימים בין המיסטיקה היהודית והספרות העברית החדשה. את עבודת הדוקטורט שלה, "ה'פליאה וה'קנה' - יסודות הקבלה שבהם, עמדתם הדתית חברתית ודרך עיצובם הספרותית", כתבה בהדרכתה של פרופ' רבקה ש"ץ אופנהיימר, והגישה לסנט האוניברסיטה העברית באדר תש"מ.
אורון הייתה חברת ועדת פרס נשיא המדינה לספרות וכן חברת ועדת פרס ס. יזהר מטעם מכללת לוינסקי לחינוך.
בשנת 2009 השתתפה בכנס שדרות לחברה בנושא זִקנה יהודית.
היא הייתה נשואה לסופר וחתן פרס ישראל לספרות לשנת 2010 חנוך ברטוב ואם לבן מנישואיה הקודמים. אחיה היו הבוטנאי טוביה קושניר, שנהרג במלחמת העצמאות בהיותו חלק ממחלקת הל"ה, וכן ד"ר אורי קושניר.
מיכל אורון-ברטוב נקברה בבית העלמין בקיבוץ עין החורש ליד בעלה, הסופר חנוך ברטוב.
ספריה

בין היסטוריה לספרות, מבחר מאמרים בעריכת מיכל אורון, תל אביב.
הפליאה והקנה- יסודות הקבלה שבהם, עמדתם הדתית חברתית ודרך עיצובם הספרותית. ירושלים תש"ם
מעולמו המיסטי של ר' נחמן מברסלב-יחד עם הניה ג' היידנברג. הוצאת פאפירוס תל אביב 1986
שער הרזים לרבי טודרוס בן יוסף אבולעפיה, ירושלים, 1989 (מהדורה מדעית)
יחד עם עמוס גולדרייך, משואות: מחקרים בספרות הקבלה ובמחשבת ישראל מוקדשים לזכרו של פרופ' אפרים גוטליב ז"ל", ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, בשיתוף בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, 1994
מ'בעל שד' ל'בעל שם': שמואל פאלק, ה'בעל שם מלונדון', ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 2003
ספר השם המיוחס לר' משה די ליאון, (מהדורה מדעית עם מבוא, הערות ומפתחות), הוצאת כרוב, לוס אנג'לס תש"ע
צוהר לסיפורי הזוהר, עיונים בדרכי הדרוש והסיפור בספר הזוהר, הוצאת כרוב, לוס אנג'לס תשע"ג
הערות שוליים

↑  שמעון קושניר, באתר library.osu.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264026305171  BnF: cb13756512n (data)  GND: 1047164655  ISNI: 0000 0000 6654 065X  LCCN: n83122966  NKC: ola20241222545  NLA: 35527790  NTA: 343441195  SUDOC: 06694077X  VIAF: 29714124   WorldCat (עם VIAF): 29714124
בוקאצ'יבצי

| --- | --- |
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז איוואנו-פרנקיבסק איוואנו-פרנקיבסק
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,221 (1 בינואר 2019)
 קואורדינטות:  49°15′N 24°30′E﻿ / ﻿49.250°N 24.500°E﻿ / 49.250; 24.500
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםבוקאצ'יבצי(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםבוקאצ'יבצי(למפת מחוז איוואנו-פרנקיבסק רגילה) איוואנו-פרנקיבסק קאלוש קולומיאה נדבורנה דולינה בורשטין בולחוב סניאטין קוסוב לבוב טרנופול צ'רנוביץ רומניה זקרפטיהבוקאצ'יבצי(למפת מחוז איוואנו-פרנקיבסק מוגדלת) איוואנו-פרנקיבסק קאלוש קולומיאה נדבורנה דולינה בורשטין בולחוב סניאטין קוסוב לבוב טרנופול צ'רנוביץ רומניה זקרפטיהבוקאצ'יבצי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בוקאצ'יבצי (באוקראינית: Букачівці; בפולנית: Bukaczowce ; ביידיש: באקשעוויץ) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
בוקאצ'יבצי נזכרת לראשונה בשנת 1438, וזכויות עירוניות הוענקו לה בשנת 1489. העיירה שימשה כמרכז עירוני ליישובים החקלאיים שסביבה, ובזמן מלחמת העולם הראשונה נפגעה קשות מהכיבוש הרוסי.
יהודי בוקאצ'יבצי

קהילה יהודית עצמאית התארגנה בעיירה במהלך המאה ה-18, ובמאה ה-19 הגיעה הקהילה לשיאה מבחינת אוכלוסין. בשנת 1920 פרעו ביהודי העיירה כנופיותיו של סימון פטליורה, תוך אונס נשים רבות. בשנים שלאחר מכן, עזבו את העיירה כמחצית מיהודיה. בסיוע הג'וינט השתקמה הקהילה, ובין מלחמות העולם פעלו בעיירה מפלגות ציוניות שונות, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן הנוער הציוני, בית"ר והשחר. כמו כן, פעל בעיירה בית ספר מרשת תרבות.
מסוף המאה ה-19 ועד 1929 כיהן כרב העיירה אפרים סגל חאמיידס, ואת מקומו מילא הרב צבי שוורץ.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-650 יהודים, קרוב לשליש מסך תושבי המקום באותה עת.
יהודי בוקאצ'יבצי > בשואה

עם פרוץ מבצע ברברוסה, ביוני 1941, גויסו מספר מיהודי העיירה לצבא האדום, ופנו מזרחה. ב-3 ביולי נכנסו לעיירה הגרמנים, ועל יהודיה הוטלו שעות עוצר וחובת ענידת סרט עם מגן דוד על הזרוע. בד בבד, נרצחו בכפרים הסמוכים לעיירה תושביהם היהודים בידי איכרים אוקראינים. בעיירה עצמה נחטפו יהודים על ידי שוטרים אוקראינים לעבודות כפייה, בהן הוכו והושפלו, ומיהודי העיירה הוחרמו תכשיטים ודברי ערך.
כעבור זמן מה הוקם בעיירה יודנרט, בראשות אמיל קרויז, אשר נצטווה לדאוג למסירת דברי הערך והפרוות של היהודים לשלטונות. באביב 1942 הועברו לבוקאצ'יבצי כמה מאות מיהודי הסביבה לרבות יהודי ז'ורוב, ותנאי הצפיפות של היהודים בעיירה נעשו קשים יותר. יהודי העיירה מגיל 15 ומעלה חויבו בעבודות כפייה.
בספטמבר 1942 (יום כיפור תש"ג) התקיימה בעיירה אקציה ראשונה. יחידת שוטרים מרוהטין יחד עם שוטרים אוקראינים מקומיים הוציאה את היהודים מבתיהם, וערכה בהם סלקציה. כמה עשרות יהודים שניסו להימלט מהאקציה נורו למוות. כ-100 עד 300 זקנים, חולים ותשושים הועברו לתחנת הרכבת, ושולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
באוקטובר 1942 הועברו לבוקאצ'יבצי כמה מאות יהודים נוספים מבורשטין, וכעבור ימים אחדים נערכה במקום אקציה נוספת, במסגרתה שולחו לבלז'ץ כמה מאות יהודים נוספים מהעיירה. בינואר 1943 גורשו אחרוני היהודים בעיירה לגטו רוהאטין, וגורלם היה כגורל יתר יהודי המקום. כ-20 מיהודי העיירה שרדו את השואה במסתורים וביערות.
רבקה פלדחי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בספטמבר 1947 (בת 77) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  פילוסופיה, היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  יהודה אלקנה 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תלמידי דוקטורט:  יצחק בנימיני, עמוס אדלהייט, רז חן-מוריס 
 
רבקה פֶלְדחַי (נולדה ב-3 בספטמבר 1947) היא פרופסור אמריטה במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

רבקה פלדחי נולדה בשנת 1947 בתל אביב, בת בכורה לצבי ושושנה אוביל, שעלו לארץ ישראל מפולין. למדה בתיכון אליאנס ברמת אביב. בשנת 1965 התגייסה לצה”ל ושירתה כסמלת חינוך ותרבות בקריה בתל אביב.
בשנת 1970 קיבלה תואר ראשון בהיסטוריה, באנגלית ובספרות אנגלית מאוניברסיטת חיפה. בשנת 1972 קיבלה תעודת הוראה מאוניברסיטת חיפה. בשנת 1982 קיבלה תואר שני בהיסטוריה של המדע מהאוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת המוסמך עשתה בהנחייתם של פרופ' יהודה אלקנה וד"ר מיכאל הד, וכותרתה "מדע ודת בחייו של רוברט בויל". בשנת 1986 קיבלה שם תואר דוקטור בהיסטוריה של המדע, על עבודה בהנחייתו של פרופ' אלקנה שכותרתה "השורשים הרעיוניים והמוסדיים של הדיאלוג בין גליליאניזם ואנטי-גליליאניזם: 1540-1616".
בשנת 1989 מונתה למרצה במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1990 עלתה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 1997 עלתה לדרגת פרופסור חבר. בשנים 1997–2003 עמדה בראש מכון כהן. עומדת בראש קבוצת המחקר "ידע בנדידה" שפועלת במרכז מינרבה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. תחומי המחקר וההוראה שלה עוסקים בידע, דת ואמונה בתחילת העת החדשה; זרמים אינטלקטואליים ברנסאנס; קופרניקוס וגלילאו; חינוך מדעי באירופה הקתולית. עם תלמידיה לתואר דוקטור נמנים יצחק בנימיני ועמוס אדלהייט.
כיהנה כעמיתה במרכז סטנפורד למדעי הרוח (1987–1988), במכון ללימודים מתקדמים בברלין (1988–1989), במרכז המחקר הבינלאומי ללימודי תרבות בווינה (1994), במכון דיבנר ב-MIT, במכון מקס פלאנק להיסטוריה של המדעים בברלין (1997) וב-Collegium Helveticum של ETH בציריך (2001). בשנים 1994–1998 עמדה בראש פרויקט מחקר על "אירופה והמזרח התיכון: מושגי מפתח פוליטיים בדיאלוג בין תרבויות" במכון ון ליר בירושלים, בשיתוף עם המכון ללימודים מתקדמים בברלין.
פלדחי מתנגדת לשליטת ישראל בשטחים, ובין השאר חתמה (עם כ-360 חברי סגל אקדמי בישראל) על עצומה התומכת בסרבנות שירות בשטחים ועל עצומה המתנגדת להקמת אוניברסיטה באריאל. בשנת 2012 הוזמנה על ידי שגרירות גרמניה בישראל להשתתף, יחד עם כעשרה אנשי אקדמיה ישראלים וגרמנים נוספים, במפגש בין ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו וקנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, שנערך בברלין, אולם השתתפותה בוטלה ברגע האחרון בהוראתו של היועץ לביטחון לאומי, יעקב עמידרור, עקב תמיכתה בסרבנות.
היא הייתה חלק של הצוות שהכין ספר "הישיבה התיכונית החרדית".
חיים אישיים

בשנת 1968 נישאה ליורם פלדחי, ולזוג נולדו שני ילדים. בשנת 1998 התגרשו. בשנת 2006 נישאה לפרופ' מרדכי קרמניצר.
ספריה

R. Feldhay, Galileo and the Church: Political Inquisition or Critical Dialogue?, Cambridge University Press, 1995
רבקה פלדחי ועמנואל אטקס, חינוך והיסטוריה - הקשרים תרבותיים ופוליטיים, הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, ה'תשנ"ט
הערות שוליים

↑  ידע בנדידה, באתר של מרכז מינרבה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב
↑  גילוי דעת של חברי סגל מהאוניברסיטאות והמכללות, באתר "אומץ לסרב"
↑  ברק רביד, בוטלה השתתפות פרופ' ישראלית במפגש נתניהו-מרקל בשל ביקורת שהשמיעה, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2012
ברק רביד, בנוכחות מרקל, הטיחו החוקרים הישראלים בנתניהו: אתה פוגע בחופש האקדמי, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281206305171  BIBSYS: 90853070  BnF: cb125259608 (data)  CiNii: DA09857932  GND: 1138655732  ISNI: 0000 0000 3595 9255  LCCN: n94055214  NSK: 000732027  NTA: 155217321  RERO: 02-A003236540  SUDOC: 034510249  VIAF: 46869989   WorldCat (עם VIAF): 46869989
דבורה הכהן

| --- | --- |

דבורה הכהן
 לידה:  7 בנובמבר 1937 (בת 87) טבריה, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  היסטוריה וסוציולוגיה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב.
 בן או בת זוג:  מנחם הכהן 
 תרומות עיקריות
 התפתחות החברה בארץ ישראל ובמדינת ישראל, העליות לארץ
 
דבורה הכהן (נולדה ב-1 בפברואר 1936) היא פרופסור אמריטה במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי מחקרה הם ארץ ישראל בתקופת המנדט, התפתחות החברה הישראלית והשפעת העלייות לארץ ישראל ולמדינת ישראל, ההתיישבות בארץ, מנהיגות ומנהיגים ומגדר.
ביוגרפיה

הכהן נולדה בטבריה ליהודה-לייב ואסתר-פייגה קלירס, נינת הרב משה קליערס. כיום מתגוררת בירושלים. בוגרת המכללה לחינוך - אפרתה בירושלים. למדה ציור ופיסול במכללה לאמנות "בצלאל" בירושלים.
בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה כללית וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. בוגרת תואר שני אותו סיימה בהצטיינות בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. את הדוקטורט קיבלה ב-1984 בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן עבור "העלייה הגדולה וקליטתה בישראל בשנים 1948-1953".
בשנים 1975- 1992 הייתה היועצת המדעית של הטלוויזיה החינוכית להיסטוריה ולימודי יהדות.
בין השנים 1986–1989 כיהנה כעמית מחקר במכון בן-גוריון לחקר הציונות ומדינת ישראל בשדה בוקר, ומרצה במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עבדה כחוקרת באוניברסיטת אוקספורד באנגליה. באוניברסיטת הרווארד, ובהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, ארצות הברית. לימדה כפרופסור אורח באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי, ארצות הברית. בשנת 2015 הוענק לה עיטור "יקירת ירושלים".
נשואה לרב מנחם הכהן, ולהם שלושה ילדים: עו"ד מירון הכהן, שכיהן עד שנת 2019 כרשם האגודות השיתופיות; פרופ' אביעד הכהן, דיקן המרכז האקדמי ובית הספר למשפטים "שערי משפט"; ד"ר חגית הכהן-וולף, פסיכולוגית ארגונית.
פרסומים > בין ספריה

"עולים בסערה, העלייה הגדולה וקליטתה בישראל, 1948-1953.", יד יצחק בן צבי, ירושלים 1994.
"הגרעין והריחיים, התיישבות העולים בנגב בעשור הראשון למדינה." עם עובד, תל אביב 1998.
"תוכנית המיליון, תוכניתו של דוד בן-גוריון לעלייה המונית בשנים 1942- 1945", משרד הביטחון, ההוצאה לאור, תל אביב 1994.
"שיטת "הקליטה הישירה" והשלכותיה: קליטה חברתית -תרבותית של העולים מחבר המדינות (בראשית שנות ה-90)." הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל. ירושלים, 1994.
"ילדי הזמן, עליית הנוער 1933 -1948." הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, שדה בוקר, אוניברסיטת בן-גוריון. יד יצחק בן צבי, ירושלים. יד ושם, המכון הבינלאומי לחקר השואה, ירושלים, 2011.
"מנהיגה ללא גבולות, הנרייטה סאלד, ביוגרפיה", ספריית אופקים-עם עובד, תל אביב, 2019
פרסומים > ספרים שערכה

"צומתי הכרעה ופרשיות מפתח בישראל", (עם פרופ' משה ליסק). מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, שדה בוקר, אוניברסיטת בן-גוריון 2010.
"המיתוס של היהודי החדש", ישראל, המכון לחקר הציונות וישראל, אוניברסיטת תל אביב. 2010.
"קיבוץ גלויות, עלייה לארץ ישראל, מיתוס ומציאות.", מרכז שז'ר, ירושלים תשנ"ח.
פרסומים > מאמרים

"חוק השבות" - תוכנו והוויכוחים סביבו. אניטה שפירא (עורכת) : עצמאות - 50 השנים הראשונות. מרכז שז"ר, ירושלים. 1998.(עמ' 37 - 57.)
"פיזור אוכלוסין" ומיזוג גלויות" - משימות מתנגשות?", אניטה שפירא (עורכת). מדינה בדרך, מרכז שז"ר. ירושלים.2001. עמ' 109 -128.
"הרצל ובן-גוריון- בין אוטופיה וריאליזם", אבי שגיא וידידיה שטרן. (עורכים) הרצל אז והיום, 'מדינת היהודית' במדינת היהודים. מכון שלום הרטמן, אוני' בר-אילן. כתר. ירושלים 2008. עמ' 163–184.
"חוק חינוך ממלכתי: צומת הכרעה שהוחמץ ? דבורה הכהן ומשה ליסק (עורכים). צומתי הכרעות ופרשיות מפתח בישראל, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, שדה- בוקר. אוניברסיטת בן-גוריון, 2010. עמ' 88 -131
"הברית ההיסטורית"- בין אידאולוגיה לפוליטיקה". (1935 – 1977). אליעזר דון יחיא (עורך), בין מסורת לחידוש, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ה. עמ' 259 -296.
"הקרב על העם היהודי" - התנדבותם של בני מושבים וקיבוצים בקליטת עולים בעשור הראשון למדינה". עיונים בתקומת ישראל. מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, שדה- בוקר. אוניברסיטת בן-גוריון, 1998, עמ' 266 -297.
"העלייה והקליטה בישראל־1948 -1998", אפרים יער וזאב שביט (עורכים).מגמות בחברה הישראלית. האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב 2001 (עמ' 365- 486).
הערות שוליים

↑  תוכנית המיליון, עמ' 175--204.
↑  הגרעין והריחיים, עמ' 289-315.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262264105171  BnF: cb14484294r (data)  GND: 1028908571  ISNI: 0000 0001 1631 773X  LCCN: n83056102  NTA: 266797601  SUDOC: 089457234  VIAF: 44527952   WorldCat (עם VIAF): 44527952
מתקן 1391

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית כלא צבאי 
 מיקום:  מועצה אזורית מנשה 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  32°28′10″N 35°01′25″E﻿ / ﻿32.46944444°N 35.02361111°E﻿ / 32.46944444; 35.02361111
  (למפת הכרמל מוגדלת) מתקן 1391(למפת הכרמל רגילה) מתקן 1391(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מתקן 1391(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מתקן 1391
 
מתקן 1391 הוא מתקן כליאה וחקירה השייך לצה"ל. המתקן שימש לכליאת חשודים בפעילות עוינת נגד מדינת ישראל ולחקירתם. מיקומו ואף עצם קיומו נשמרו בסוד שנים רבות. המתקן נמצא בתוך בסיס של חיל המודיעין ליד קיבוץ ברקאי ושימש את יחידה 504 - יחידת מודיעין אנושי של אמ"ן שעיסוקה בהפעלת סוכנים וחקירת שבויים. במתקן היו עצורים כמה עצירים מפורסמים, כמוסטפא דיראני והשייח' עבד אל-כרים עובייד שנחטפו מלבנון. בנוסף לצה"ל גם אנשי שב"כ וזרועות ביטחון אחרות השתמשו במתקן וחקרו בו עצורים.
היסטוריה

מבנה הכלא היה במקורו מצודת טגארט שנבנתה בתקופת המנדט הבריטי. במבנה שני תאים גדולים (2.5 על 4 מטר) בהם יש תאורה ומים זורמים, בהם הוחזקו עד שלושה עצירים, ועוד מספר תאים אחרים, בגודל טיפוסי של 2 על 2 מטר לעצור בודד. שניים מתאי הצינוק הם בגודל של 1.25 על ‏1.25 מטר, הם אפלים יחסית, וקירותיהם צבועים בשחור או אדום.
בכתבה בעיתון הארץ הובאו עדויות של אנשים שלדבריהם נעצרו במתקן. לדבריהם, נאסר על העצורים להביט בפני מדריכי הכלואים (סוהרים) מחיל המשטרה הצבאית, והיה עליהם לחבוש שק שחור ולהסתובב אל הקיר בידיים מורמות בכל פעם שאחד מאנשי הסגל נכנס לחדרם. עצורים שחקירתם נסתיימה היו זכאים לשעת טיול בחצר הפנימית של המתקן.
קיומו של מתקן הכליאה נחשף על ידי המוקד להגנת הפרט. ב-2003 הארגון עתר לבג"ץ לאחר שמשפחותיהם של שלושה עצורים פלסטינים לא הצליחו לקבל מידע על גורל בני משפחתם. בתשובה לפניית המוקד להגנת הפרט אל מרכז השליטה שבמפקדת קצין משטרה צבאית התקבל מענה כי לא נמצא מקום החזקתם. המשך הטיפול המשפטי של המוקד הוביל לתשובת המדינה כי "המתקן בו הוחזקו העותרים [...] נמצא במחנה צבאי והוא שימש את שירות הביטחון הכללי".
ב-2004 פרסם גד קרויזר מאמר בכתב העת "קתדרה" שבו הוצג מיקומו של מתקן הכליאה. קרויזר, שחקר מפה בריטית ישנה ובה מצודות טגארט שנבנו בזמן השליטה הבריטית בארץ, גילה כי אחת המצודות לא הופיעה באף מפה של מדינת ישראל. המאמר עוסק בפועלו של סר צ'ארלס טגארט בהקמת מבצרי המשטרה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. בקטע המאמר העוסק במבצר המדובר הזכיר קרויזר, בהערת שוליים, כי מדובר בתחנת משטרה שהייתה חלק מפרויקט זה, אשר נועדה לשמש כמתקן חקירה וכליאה סודי. בנוסף קרויזר הזכיר כי מדינת ישראל אכן השתמשה במתקן זה לצורכי חקירה, עד אז.
דיון בבג"ץ

ב-2003 עתרו לבג"ץ זהבה גלאון, תנועת מרצ והמוקד להגנת הפרט נגד חוקיותו של המתקן, ודרשו לאפשר לחברי הכנסת לבקר בו. העותרים טענו כי הסודיות סביב קיומו של מתקן המעצר והפעלתו עלולה להוביל לפגיעה בזכויותיהם של הנחקרים, בעיקר בשל היעדר פיקוח על שיטות הכליאה והחקירה המופעלות שם, ועל הגופים המשתמשים בו. כמו כן טענו העותרים כי זכויות בסיסיות של העצורים נפגעות באופן ממשי, כגון הזכות להיפגש עם עורך דין, או במקרה של נתינים זרים, הזכות להיפגש עם קונסול דיפלומטי המטפל בענייני מדינתם.
המדינה השיבה שמיקום המתקן נשמר בסוד בשל צורך להגן על ביטחון המדינה, והציגה חומר סודי לבית המשפט. המדינה גם טענה כי היא מודיעה למשפחת עצור את שם המתקן שבו הוא עצור, ושהעצורים רשאים להיפגש עם עורך דינם מחוץ למתקן. עוד מסרה המדינה כי בין 1997–2001 הוחזקו במתקן כארבעה עצורים בממוצע בשנה בלבד, רובם המוחלט לתקופות שקצרות משלושים ימים. המדינה פירטה את תנאי המעצר והסבירה כי בסיכומו של דבר התנאים סבירים ועומדים בדרישות החוק. זאת ועוד, המתקן נמצא תחת פיקוח של אנשי הפרקליטות הצבאית, ואף נערכו בו ביקורים של אנשי משרד המשפטים, בהם היועץ המשפטי לממשלה. בעניין זכותם של חברי הכנסת לבקר במקום, טענה המדינה כי חוק חסינות חברי הכנסת מסייג מקרים שבהם ביטחון המדינה עלול להיפגע, והוצע כי המדינה תאפשר את הביקור במתקן לחברי הכנסת החברים בוועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים של ועדת החוץ והביטחון.
בעקבות העתירה הודיעה המדינה כי תצמצם באופן משמעותי את השימוש במתקן 1391 לצורך החזקת עצורים. בין השאר, הוחלט כי שימוש במתקן לצרכים אלה יחייב אישור של אלוף בצה"ל ושל הפרקליט הצבאי הראשי, ולא תותר החזקה של אזרחי ישראל ותושבי השטחים. תנאים מגבילים נוספים הוצגו בפני בית המשפט באופן חסוי.
בית המשפט דחה את העתירה, וקבע כי ההשוואות שהעלו העותרים בין מתקן 1391 לבין מתקני כליאה במדינות לא מזוהות במרכז ובמזרח אירופה אינן רלוונטיות, שכן עצורי מתקן 1391 אינם "נעלמים" מעל פני האדמה, והודעות לגבי המעצרים נמסרות לגורמים המתאימים. בג"ץ השתכנע כי זכויות העצורים אינן נפגעות, וכי הבטחות המדינה לצמצום השימוש במתקן משביעות רצון. כמו כן פסק שהטעמים לשמירת סודיותו, כפי שמופיעים במסמכים החסויים שהוגשו לבית המשפט, מצדיקים את החשאיות סביבו, ותומכים בהשארת איסור הביקור של חברי הכנסת על כנו.