stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניו דלהי
היסטוריה

סביבותיה של דלהי ההיסטורית שימשו בעבר ערי בירה של ממלכות שונות בתת-היבשת ההודית. ירידתה מגדולה של האחרונה שבהן, האימפריה המוגולית, לאחר מות השליט אורנגזב, כיבושה וביזת הבירה, "שאה-ג'אהנבד", ב-1739 בידי השליט האפגני נאדיר שאה, נפילת העיר שוב, בידי האימפריה המראטהית ולבסוף הכיבוש ושילטון הראג' הבריטי הקטינו את חשיבותה הפוליטי של העיר במהלך המאה ה־19, כאשר בירת הודו הבריטית מוקמה בכלכותה.
בשלהי המאה ה־19 ותחילת המאה ה־20 החלה תנועה הפוכה, כאשר מושל הודו ג'ורג' נתניאל קרזון ביקש להשיב את מרכז השלטון הבריטי לדלהי. תחתיו הוחלט להעביר את בירת הודו הבריטית חזרה לדלהי. הקמת העיר החדשה בצמוד לעיר הישנה הקימה את ניו דלהי, דלהי החדשה. בדצמבר של שנת 1911 הגיעו לדלהי, חודשים ספורים לאחר טקס הכתרתם בכנסיית וסטמינסטר שבלונדון, מלך ומלכת אנגליה הטריים – ג'ורג' החמישי ואשתו, המלכה מרי. במעמד חגיגי רב פאר ושפע, שכלל את נוכחותם של בני אצולה ונסיכים הודים, הוכרזו ג'ורג' ומרי כ"קיסר וקיסרית האימפריה ההודית" (טקס הכתרה כנסייתי-נוצרי על קרקע הודו נשלל, על ידי הבישוף מקנטרברי, מטעמים דתיים). מעמד ראוותני וחגיגי זה – אשר זכה לשם הדוּרבּר של דלהי (Delhi Durbar) – סוקר בצורה אינטנסיבית על ידי העיתונות העולמית והוסרט בסרט הקינמקולור (צבעוני) הראשון באורך מלא שצולם בהיסטוריה של הקולנוע, אשר נושא את שם המאורע.
הארכיטקט אדווין ל. לאצ'נס (Sir Edwin Landseer Lutyens) (אנ') נבחר לתכנן את הבירה החדשה בשיתוף עם הרברט בייקר (Sir Herbert Baker) (אנ'), אשר זכה בעבר לתשבחות על תכנון מבנים בדרום אפריקה הקולוניאלית. מאוחר יותר זכה לוטיינס בהערכה ופרסום רבים בשל תוכנית המתאר המקורית וחלקים ממנה אף יושמו בעבודותיו המאוחרות באנגליה. בניית הבירה החלה בשנת 1912 בשטח 'גבעת ראיסינה' – מרחק קילומטרים ספורים מ"דלהי הישנה" (Old Delhi) – והסתיימה ב-1929. שרידים היסטוריים שנותרו מתקופות קודמות משובצים ברחבי העיר החדשה.
המועצה המוניציפלית ניו דלהי > סמכות חוקית

ב-25 במרץ 1913 הוקמה אספת דלהי הקיסרית כגוף מרכזי לפיקוח על עבודות הבנייה באזור. ב-1916 הקים המפקח הראשי של דלהי את המועצה המוניציפלית ראיסינה כגוף שיספק שירותים לפועלים בבנייני הבירה החדשה וב-1925 העלה אותה ל"דרג שני" על פי "החוק המוניציפלי הפנג'אבי של שנת 1911". המועצה הורכבה אז מעשרה אנשים שמחציתם נבחרו באופן ציבורי ומחציתם מונו מטעם השלטון המרכזי. הוענקה לה הזכות לגבות מיסים למימון הוצאותיה. ב-1927 הוחלט ואושר לקרוא לעיר "ניו דלהי" ושם המועצה שונה למועצה המוניציפלית ניו דלהי. בשנת 1932, שנה לאחר סיום הבנייה, קודמה האספה ל"דרג ראשון" וקיבלה אחריות לאספקת חשמל ומים לתושבים וכן ייפוי כוח לביצוע והשלמת כל המשימות שנדרשה לבצען (כגון גבייה). עם השנים צברה האספה תפקידים נוספים. במאי 1994 החליף חוק המועצה המוניציפלית ניו דלהי (NDMC Act, 1994), שאושר קודם לכן באותה שנה על ידי הפרלמנט ההודי, את החוק הפנג'אבי בעיר ושינה באופן משמעותי את הגדרת סמכויות ותפקידי המועצה.
המועצה המוניציפלית ניו דלהי > סמכות חוקית > מבנה, שירותים ומוסדות

משנת 2005 מונה המועצה המוניציפלית 11 חברים: יושב ראש, 3 חברים מטעם האספה המחוקקת של דלהי, 2 חברים אנשי ציבור שנבחרו על ידי ראש השרים של דלהי ו־5 חברים נוספים מטעם השלטון המרכזי. במועצת ניו דלהי 14 מחלקות שונות והיא מעסיקה בהן מעל ל-18,000 עובדים. בנוסף לאספקת שירותים בסיסיים, המועצה אחראית גם על אספקת חשמל ומים לאוכלוסייה וניהול מוסדות התרבות, החינוך, הרפואה והעזרה הסוציאלית שבשטחה. למעשה, למעט שיטור ותחבורה, העניק חוק ה-NDMC למועצה סמכויות שלטוניות כמעט מלאות. סמכויות אלו הן נרחבות ביותר וייחודיות באופיין – כמותן לא ניתנו לאף אחת מריבוא הרשויות המוניציפליות בהודו. בין המוסדות שנמצאים בתחום המועצה נמנים 7 בתי חולים, 14 מרכזים קהילתיים, 5 בריכות שחייה ציבוריות, מספר מרכזי ספורט לנוער ואצטדיון שיוואג'י (Shivaji), המשמש כעת זירה לתחרויות הוקי. אתרי המורשת נמצאים אף הם בתחום אחריותה של המועצה.
אתרי מסחר, תרבות ומורשת > פהאר גאנג'

אזור התרמילאים. הרחוב הראשי של האזור נקרא "מיין בזאר" (Main Bazar) ולאורכו, וכן בסמטאות היוצאות ממנו ניתן למצוא אין ספור דוכנים ואכסניות.
אתרי מסחר, תרבות ומורשת > כיכר קונאוט

כיכר קונאוט (Connaught Place), ששמה הרשמי ראג'יב צ'וק (Rajiv Chowk), מכונה בפי המקומיים "סי. פי." (C.P) ומהווה מרכז עסקים חשוב בדלהי. זוהי כיכר ענק, בסגנון ויקטוריאני, בעלת שלוש טבעות שנחלקת על ידי 8 רחובות רדיאליים המתחילים בטבעת הפנימית וממשיכים בקו ישר. שבעה מהרחובות נקראים "דרך רדיאלית מספר 1–7" והשמיני רחוב הפרלמנט.
אתרי מסחר, תרבות ומורשת > שווקים וגינות

בין ניו דלהי לשאר שטח המטרופולין חוצצים 7 פארקים, 5 גנים וחורש אורבני נרחב.
דילי האט (Dilli Haat) – במקור יריד אוכל עממי ותוצרות עבודת יד מקומית. הפך להיות מתחם קבוע (מול בניין המוסד לחקר מדעי הרפואה) שיש האומרים שאיבד מן האותנטיות שייצג בעבר.
אתרי מסחר, תרבות ומורשת > מוזיאונים ועתיקות

מוזיאון הרכבת הלאומי – אוסף קטרים, קרונות ופריטים הקשורים בהיסטוריה של מערכת הרכבות של הודו, אשר נוסדה במאה ה-19.
המוזיאון הלאומי – בו אוסף ממצאים ארכאולוגיים של תרבות המאוריה מהמאות ה-2 וה-3 לפנה"ס וכן תצוגה של פריטים השייכים לתרבויות שבטיות (אדיוואסי) דרום-הודיות מתקופת ויג'יאנגר.
מצפה ג'נתר מנטר (Jantar Mantar) – שטח בו בנה בשנת 1725 השליט מג'איפור (ג'אי סינג ה-2) אוסף של שעוני שמש ומכשירי מדידה אסטרונומיים המתנשאים לגובה רב.
קבר ספדרג'ונג (Safdarjung) – המבנה האחרון שנבנה בסגנון מוגולי בדלהי, בשנים 4–1753. זהו ארמון קבורה גדול בעל כיפת שיש.
גני לודי (Lodi Gardens) – קבריהם, המוקפים גנים מטופחים, של השליטים מוחמד שאה וסיקנדר לודי.
המוזיאון לזכר ג'וואהרלל נהרו (Jawaharlal Nehru) ממוקם בבית בו התגורר ראש ממשלת הודו הראשון ג'ווהרלל נהרו ומוקדש לזכרו. המבנה תוכנן במקור עבור מפקד הצבא הבריטי בהודו.
הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית – מוזיאון לאמנות מודרנית שהוקם בשנת 1954 על ידי ממשלת הודו.
בניין הסקרטריאט  -משרד ראש הממשלה, הפנים, ההגנה, המועצה לביטחון לאומי ורשות המיסיםקוטאב מינאר (Qutab Minhr) – אתר מורשת עולמי של אונסק"ו המצוי בדרומה של ניו דלהי וכולל מינראט בגובה של 72.5 מטר (הגבוה ביותר בהודו) ומתחמי קבורה מהתקופה המוגולית ואת עמוד הברזל (Iron Pillar of Delhi) המפורסם.
אתרי מסחר, תרבות ומורשת > מוסדות ממשל ומונומנטים

ראג'פאט – השדרה הלאומית
שער הודו (India Gate) – אנדרטה לזכר חיילי צבא הודו אשר מתו במהלך המלחמה האפגנית. השער הסמלי מוצב בקצה שדרת המלך (Rajpat), המובילה אל הקומפלקס הממשלתי. רחבות הדשא סביב השער ובקצה השדרה משמשות כמקום מנוחה ומפגש ובימי חג מאכלסות התקהלויות המוניות.
רשטרפטי בהוון (בית הנשיא) – משכנו הרשמי של נשיא הודו ממוקם בשיא גובהה של "גבעת ראיסינה" ומוקף מגרשים וגנים "מוגולים". הארמון תוכנן על ידי אדווין לויטנס ובנייתו הסתיימה ב-1929.
בניין הפרלמנט – בו יושבים שני הבתים – לוֹק סבהה (Lok Sabha – "בית העם" – בית תחתון) וראג'יה סבהה (Rajya Sabha – "מועצת המדינות" – בית עליון). זהו בניין סגלגל ומרשים ובו היכל מרכזי שקוטר כיפתו כשלושים מטרים.
בניין הסקרטריאט – משכנם של משרד ראש הממשלה, משרד החוץ, משרד האוצר, משרד ההגנה, משרד הפנים ומספר סוכנויות נוספות של הממשל הפדרלי.
אתרי מסחר, תרבות ומורשת > מוסדות ממשל ומונומנטים > שגרירויות זרות

שטחה של ניו דלהי משמש שגרירויות קבע של מדינות רבות.
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי אינדירה גנדי, נמל התעופה העמוס ביותר בהודו.
בעיר פועלת הרכבת התחתית של דלהי הכוללת שישה קווים.
גלריית תמונות

שער הודו
כיכר קונאוט
כיכר רג'יב צ'וק – מרכז העיר של ניו דלהי
ארמון הנשיא – "ראשטפראטי בהאגבן"
"ג'נתר מנטר" – מצפה הכוכבים של ג'אי סינג ה-2
ערים תאומות

ערים תאומות של ניו דלהי:
ארצות הברית שיקגו, אילינוי, ארצות הברית
ארצות הברית וושינגטון די. סי., ארצות הברית
סרביה בלגרד, סרביה
הערות שוליים

↑  The World’s Cities in 2016, פרסום של האומות המאוחדות, 2016
| המדינות והטריטוריות של הודו |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוטר פרדש • אוטראקהאנד • אודישה • אנדרה פרדש • אסאם • ארונאצ'ל פרדש • ביהר • ג'הרקאנד • גואה • גוג'ראט • הימאצ'ל פרדש • הריאנה • טמיל נאדו • טלנגאנה • טריפורה • מאדהיה פרדש • מניפור • מגהלאיה • מהאראשטרה • מיזוראם • מערב בנגל • נאגאלנד • סיקים • פנג'אב • צ'האטיסגאר • קרנאטקה • קרלה • ראג'סטאן |  |
| טריטוריות איחוד | איי אנדמן וניקובר • ג'אמו וקשמיר • דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו • טריטוריית הבירה הלאומית דלהי • לדאק • לקשאדוויפ • פודוצ'רי • צ'אנדיגאר |  |
| מדינות לשעבר | איחוד המדינות המזרחיות • איחוד מדינות פטיאלה ופנג'אב המזרחית • אג'מר • אנדרה • בומביי • בופאל • בילספור • ג'אמו וקשמיר (מדינה) • היידראבאד • וינדהיה פרדש • טרוונקור-קוצ'ין • קוץ' ביהאר • מאדהיה בהרט • מדראס • מייסור • סאורשטרה • פנג'אב המזרחית • קוץ' • קורג |  |
| טריטוריות איחוד לשעבר | ארונאצ'ל פרדש • גואה, דאמאן ודיו • דאדרה ונאגר האוולי • דאמאן ודיו • הימאצ'ל פרדש • טריפורה • מיזוראם • נאגאלנד |  |
| הערים הגדולות בעולם: ערים המונות לפחות חמישה מיליון תושבים |
| --- | --- | --- |
| 20,000,000+ | שאנגחאי • בייג'ינג • סאו פאולו • דלהי |  |
| 10,000,000+ | קראצ'י • לאגוס • איסטנבול • טוקיו • מומבאי • מוסקבה • גואנגג'ואו • פריז • שנג'ן • צ'נגדו • קינשאסה • קהיר • ג'קרטה • לאהור • סוג'ואו |  |
| 5,000,000+ | סיאול • מקסיקו סיטי • לונדון • לימה • דאקה • ניו יורק • בנגלור • בנגקוק • דונגגוואן • צ'ונגצ'ינג • נאנג'ינג • טהראן • שניאנג • בוגוטה • הו צ'י מין סיטי • הונג קונג • בגדאד • צ'נאי • צ'אנגשה • ווהאן • טיינג'ין • היידראבאד • האנוי • ריו דה ז'ניירו • פושאן • סנטיאגו דה צ'ילה • ריאד • אחמדאבאד • שאנטואו • סנקט פטרבורג • ח'רטום  • אנקרה • ג'ינאן • האנגג'ואו • סינגפור • יאנגון • לואנדה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561790905171  BnF: cb11951913z (data)  LCCN: n79059883  MusicBrainz: 9af246bd-4c4e-49fe-93a2-b6a08cf600ac  NARA: 10044409  NKC: ge261671  SUDOC: 027491013  VIAF: 141834021   WorldCat (עם VIAF): 141834021 
סכמה של מרכז ניו דלהי
המיין באזאר בשעת בוקר מוקדמת
בניין הסקרטריאט הצפוני – משרדי הפנים והכלכלה
מלחמת חפירות

חיילים בריטים בשוחות, במהלך קרב על הסום, יולי 1916
מלחמת חפירות היא צורת לוחמה בה ניצבים הכוחות היריבים זה מול זה משני צדדיו של קו חזית, כאשר כל צד מחזיק קו מגננה ארוך מול יריבו. קווי המגננה מורכבים משוחות, ביצורים קלים (למשל מסוג בלוקהאוס) ומכשולים כגון גדרות תיל ובזנ"טים בשטח שבין שני קווי המגננה, הקרוי "שטח הפקר". הכוחות מכוונים כלי ירייה אלה מול אלה באיום מתמיד. הלוחמים מוגנים באופן יחסי בהיותם בשוחות, הן מירי נשק קל והן מרוב סוגי הארטילריה של שדה הקרב, ומתווה הלוחמה הוא סטטי, ללא התקדמות, בשל סכנת החיים של עזיבת השוחה. לכן נעשה במונח גם שימוש בהשאלה לתיאור מצב שבו שני צדדים מחופרים בעמדותיהם זה מול זה ללא התקדמות גם בתחומים אחרים. מלחמת החפירות אפיינה את החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, אך נעשה בה שימוש גם בחזיתות אחרות של המלחמה, כגון מערכת גליפולי והחזית האיטלקית, וכן במלחמות אחרות, כגון מלחמת האזרחים בארצות הברית, מלחמת הבורים השנייה, מלחמת רוסיה–יפן ומלחמת רוסיה-אוקראינה.
מלחמת החפירות הייתה תוצאה של התקדמות כושר הירי של כלי הנשק ההתקפיים (קצב אש, דיוק, טווח, כושר הרג וחדירה) מבלי שתהיה התקדמות מקבילה בטכנולוגיית המיגון והתנועה. במהלך מלחמת העולם הראשונה גבתה שיטת לוחמה זו קורבנות בקנה מידה עצום בקרב על הסום, בקרב ורדן (למעלה ממיליון נפגעים בכל אחד מן הקרבות) ועוד. קרבות אלו התאפיינו בהסתערויות של החיילים הסתערו מתוך השוחות אל עבר מכשולי גדרות תיל וירי מכונות ירייה של האויב וזאת לעיתים מבלי להשיג הישג כלשהו מבחינת התקדמות. למספר הקורבנות הרב תרמו גם הפעלת נשק להשמדה המונית כגון החדרת גז רעיל לשוחות ורמת ההיגיינה הירודה. לעיתים נאלצו החיילים לשהות בשוחות זמן רב, לישון בהן, לבשל ולאכול בהן, לטפל בתוכן בפצועים וכדומה. על מנת לשבור את הקיפאון במלחמת העולם הראשונה הומצא הטנק, שהיה אמור לתת מענה לתנועה ממוגנת מעבר למכשולי שטח ההפקר ולאפשר הסתערות, כיבוש שטח והכרעה. אף על פי שברוב שלבי המלחמה לא הוכיח הטנק את עצמו, המשך פיתוח הטנקים שינה את אופי הלחימה והפך את מלחמת החפירות ללא רלוונטית.
התפתחות

להתפתחות מלחמת החפירות תרמו מספר שינויים שחלו באופי הלחימה החל מאמצע המאה ה-19. טכנולוגיית הנשק הקל התפתחה הן מבחינת הטווח והן מבחינת קצב הירי של החייל הבודד עד כי הסתערויות צבא מול צבא בשדה הפתוח, כפי שהיה נהוג, גבו קורבנות עצומים והכריחו את החילות להסתתר במחסות. הדבר קיבל את ביטויו הראשון המובהק במהלך מלחמת האזרחים בארצות הברית ובמלחמת הבורים השנייה. התפתחות הרכבת איפשרה אחזקת קווי לוגיסטיקה ארוכים הרבה יותר מאשר לפני כן. המצאת גדר התיל ב-1875 יצרה מצב שבו נבלם הכוח המסתער ומואטת התקדמותו, בשעה שהוא נמצא תחת אש. מכונת הירייה איפשרה לכוח מגן להציב "קיר אש" אל מול הכוח המסתער בקלות יחסית, תוך שימוש בצוות הפעלה קטן, עם זמינות ברמת המחלקה, באמינות יחסית ובטיחות ליורה וללא צורך להמתין להתקררות הכלי.
גם טכנולוגיית הארטילריה שופרה. הוכנסו לשימוש פגזי רסס (שרפנל) שהופנו נגד אדם וזרעו הרג רב, וטווח הירי גדל בלי לוותר על דיוק הפגיעה. השימוש בטלפון איפשר ירי מדויק בכינון עקיף, תוך הסתייעות בתצפיתנים שכיוונו את צוות התותח המרוחק אל המטרה. תופעות אלה הודגמו לראשונה במלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871), כאשר המסקנה, מחוסר אפשרות למגן את החייל, הייתה להתחפר על קו הטווח של הארטילריה הנגדית. כלי נשק נוספים ששופרו היו המרגמה ורימון היד. השטח שבין הקווים, שהוגדר על ידי הטווח המקסימלי של כלי הנשק, הפך לשטח הפקר או "שטח הריגה" (Killing zone), ששהייה בו פירושה מוות בטוח.
מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה > טקטיקת המגננה

מאז הקרב הראשון על המארן וסופו של המירוץ אל הים בספטמבר 1914 ועד מתקפת מאה הימים (אוגוסט-נובמבר 1918), שררה בחזית המערבית, שהשתרעה מחוף תעלת למאנש בבלגיה ועד גבול צרפת–שווייץ, מלחמת חפירות סטטית. המרחק בין קווי השוחות הקדמיים ביותר נע בין כמה עשרות מטרים עד קילומטר, בהתאם לתנאי השטח וליכולות הלוגיסטיות להציב ארטילריה ולטווח אותה ביעילות.
הגרמנים התבצרו בעמדות מבוצרות להגנה על השטח שכבשו, וכוחות מדינות ההסכמה התחפרו מולן בשוחות שהתכוונו להיות זמניות, עד שיוכלו לפרוץ את ההגנה הגרמנית. הגרמנים הקימו מאחורי קו החזית הראשון מערך מבוצר בעומק, שאליו יכלו לסגת, אשר נודע בשם קו הינדנבורג. ככלל, דוקטרינת המגננה הגרמנית מאז הקרב על הסום (קיץ 1916) התבססה על "הגנת עומק" שבה נחפרו מחפורות-נסיגה מבעוד מועד אליהן יכלו החיילים לסגת, להתבסס ולפתוח מייד באש כנגד ההתקפה.
הטקטיקה הבריטית התבססה בראשית המלחמה על מערך של שלוש שורות שוחות מקבילות לקו החזית, במרחקים של כ-170 מטר זו מזו, כאשר ביניהן מקשרות שוחות-קשר קצרות ניצבות. השוחה הראשונה מול החזית אוישה רק במצבי "כוננות עם שחר" ולקראת מתקפה. מאחורי שוחה זו הייתה שוחת התובלה המרכזית ששימשה גם כשוחת הפיקוד הקדמי, מאחוריה הייתה שוחת-נסיגה. אולם, חיבורי שוחות הקשר היוו נקודת תורפה וטווח הארטילריה המשתנה שיבש את התכנון. זאת ועוד, מבלטים שנוצרו חשפו את הכוח לשלוש חזיתות ולא איפשרו את קיום הדוקטרינה. לצורכי התקפה נחפרו בחיפזון שוחות זמניות.
בעורף השוחות נבנתה רשת דרכים לחמורים ופרדות ובמידת האפשר מסילות ברזל שקישרו למסילת ברזל עיקרית.
גם ללא כוונה התקפית קונקרטית, הטרידו הכוחות כל העת אלה את אלה בירי ארטילרי, איום מתמיד של צלפים וירי פגזי גז, שהיו יעילים במיוחד כיוון שלא היו צריכים להתפוצץ בתוך השוחות אלא די שיתפוצצו בקרבתן וכיוון הרוח יוליך את הגז, הכבד מן האוויר, אל השוחות. ההתגוננות מפני התקפות הגז התבססה על מסכות גז שהיו לציוד חובה לחייל.
מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה > מבנה השוחות

השוחות לא נחפרו בקו ישר אלא בזיגזג, וזאת כדי למנוע ירי והתקדמות בקו ישר לאורך השוחה במקרה של כניסת חיילי אויב לשוחה.
שוחות מדינות ההסכמה היו בעלות עומק ממוצע של 2.4–4.9 מטרים. בדופן השוחה מוקמו עמדות ירי ממוגנות ומוגבהות, היו עמדות רובאים רגילות, עמדות לצלפים שכללו גג ועמדות מקלע ויקרס שיכלו לאכלס שני חיילים – יורה ומטעין תחמושת. כדי לצפות מעל השוחה בלי להתגלות נעשה שימוש בפריסקופ.
שוחות הגרמנים והאוסטרים היו עמוקות יותר עם עומק מינימלי של 3.7 מטרים. השוחות הגרמניות העמוקות ביותר חוזקו בצלעות בטון ובכל מספר מטרים נבנו בהן עמדות בטון. עמדות המקלע הכבד, שוורצלוזה, היו מבוצרות ומרווחות יותר מעמדות המקלע של האויב.
לצורך חפירת השוחות הועסקו חפרים מחיל החפרים. לפי המתודולוגיה הבריטית חפר כוח של 450 איש שש שעות בלילה מרחק 250 מטר שוחה. לאחר שנחפרה השוחה חוזקו דופנותיה במוטות ברזל והותקנו בהן עמדות ירי. מלבד ירי אויב הסתכנו החפרים בהתמוטטות קירות השוחה עליהם וכן בהצפת השוחה במי תהום, שהיו גבוהים במיוחד בפלנדריה (רק מטרים ספורים מתחת לפני הקרקע).
מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה > חיים בשוחות

באופן כללי במלחמת העולם הראשונה שהו החיילים בשוחות באופן רציף מספר ימים ולא יותר. השהות בשוחה הקדמית ביותר הוגבלה למספר שעות בעת כוננות או בהכנה למתקפה. אומנם הגדוד האוסטרלי ה-31 רשם שיא שהייה של 53 יום, אך היה זה מקרה חריג והממוצע לשהייה של חייל מדינות ההסכמה בחפירות היה כעשרה ימים רצופים. חלקים ניכרים של הקו לאורך החזית המערבית היו רגועים במשך רוב המלחמה והם היוו מרגוע לרוחות לאחר קרבות קשים, בעוד אחרים, למשל חזית איפר, היו גיהנום מתמשך.
תנאי המחיה וההיגיינה היו לרוב קשים. גופות מתים לא פונו במהלך היום והיו מקור לזיהומים. עכברים וחולדות היו נפוצים מאוד וגדלו לממדי ענק. התנועה במהלך היום הייתה מסוכנת עקב תצפיתני אויב וירי צלפים, כך שאספקה, חימוש ותזוזת כוחות אירעו במהלך הלילה ובמהלך היום היה לחיילים שלא בתפקיד שפע של זמן פנוי.
בצבאות שונים, אך בעיקר בצבא הבריטי, שירתו כלבים יחד עם החיילים בשוחות. הכלבים אירחו לחיילים לחברה והטיפול והמשחק עמם שבר את השגרה המדכאת, כמו כן הם עסקו בפעילות מבצעית, העבירו מסרים, אספקה, תחמושת ואמצעים רפואיים בין הכוחות במהירות וביעילות, שמרו בלילה מפני הסתננויות אויב חשאיות אל השוחות, איתרו נעדרים וטרפו עכברושים.
מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה > חיים בשוחות > סדר היום

היום החל עם שחר ב"כוננות עם שחר" ("The morning hate") שפירושה ירי מכל הכלים לכיוון האויב, שנמשכה כשעה. הראות הלקויה בשל ערפל והנטייה לנמנום שיכלה לעלות בתקיפת-פתע הביאו להוראה שעל כל החיילים להיות על משמרתם. לאחר מכן נערך ניקוי נשק וניקוי הסביבה לקראת מסדר. לאחר ארוחת הבוקר הטילו הקצינים על החיילים מטלות תחזוקה שונות למילוי הזמן הפנוי, כגון מילוי שקי-חול, ניקוי שירותים ותיקונים שונים. זאת בצד משמרות (בנות שעתיים) בעמדות הירי והתצפית. עם זאת נותר עדיין שפע של זמן.
במהלך היום היה על החיילים להעביר את זמנם בפעילויות שונות, שקטות וסטטיות ובהן השלמת שעות שינה, בישול מזון, קריאה וכתיבה של מכתבים ואף ספרים (אישים כלודוויג ויטגנשטיין, אביגדור המאירי, יו לופטינג, ג'ון רונלד רעואל טולקין, רוברט גרייבס, גיום אפולינר, אייזק רוזנברג, וילפרד אוון, סיגפריד ששון, סטראטיס מיריביליס ורבים אחרים עסקו בכתיבה יוצרת במהלך השהייה בחפירות). לדברי אביגדור המאירי שיחקו החיילים בקלפים, סיפרו זה לזה מעשיות וערכו התערבויות, הדתיים שבהם השתדלו ככל יכולתם לקיים את מצוות דתם ופולחניה. כך התוודעו החיילים באופן הדוק לאנשים רחוקים מהם מבחינה חברתית ומעמדית בדרך כלל. אחת מפעילויות השגרה הייתה הכנת מוצרים ופסלים מחלקי פגזים. על אף הצפיפות, חיילים רבים טיפחו אזור אישי שאותו ניסו להשאיר נקי, יבש ומעוטר במזכרות.
עם דמדומים הוקפצו שוב כל החיילים לכוננות ועם רדת החשכה החלה פעילות משיכת אספקה, ציוד, תחמושת, פינוי חללים ופסולת וכדומה. בשעות החשכה נשלחו גם פטרולים לשטח ההפקר, למטרת האזנה לאויב, תפיסת ניירות שהתעופפו ברוח ובדיקה ותיקון גדרות תיל. החלפת משמרות נערכה גם היא במהלך הלילה.
מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה > מוות בשוחות

הסטטיסטיקה של מלחמת העולם הראשונה קובעת שכ-10% מן החיילים הלוחמים נהרגו[דרוש מקור]. חלק ניכר נבע בשל מלחמת החפירות. עיקר הנפגעים נפגעו מירי ארטילרי שנגדו לא היה כל מיגון. הפגזים והרסס גרמו לפגיעות קשות שגם אם לא גרמו מוות מיידי גרמו למוות בשלב מאוחר יותר עקב זיהום, חוסר בציוד ובכוח אדם רפואי ותרופות לא יעילות. הרוגים נוספים היו מירי צלפים, ירי מכונות ירייה, פגיעות קרב פנים אל פנים ולוחמת גז.
מפגע חמור נוסף שאיתו התמודדו צוותי הרפואה מבלי להבינו היה הלם קרב, אז כינו את התופעה "הלם פגזים" (Shell shock), וסברו שהיא קשורה לקולות הארטילריה. הסובלים מהלם הפסיקו ללחום ורק בהו נכחם, לעיתים יצאו מן החפירה וישבו ובהו באמצע שטח ההפקר.
רבים מהנפגעים היו קורבן לתנאי המחיה בשוחות ולהגיינה הלקויה. החיילים נחשפו לטפילים ולרמת לחות גבוהה שגרמו למחלות כגון גרדת (סקביאס), זיהום פטרייתי של החניכיים ("פה-חפירות", "Trench mouth") וזיהום בכפות הרגליים ("רגל חפירות", "Trench foot"). על אף שמצבים אלה לא היו קטלניים בפני עצמם הם גרמו לתפקוד לקוי של החייל וחוסר זריזות שסופו היה יכול להסתיים במוות מירי, נפילה או חשיפה למצבים בריאותיים קשים יותר. תנאי עיבוד המזון ואכילתו בקרבת עכברושים וגופות חללים גרמו למחלות מעיים קשות כמו טיפוס הבטן, כולרה ודיזנטריה. נגע נוסף היה כינים וכיני ערווה שגרמו, פרט לחוסר הנוחות, למחלה שנודעה בשם קדחת השוחות. החשיפה לתנאי קור קיצוניים בחורף (כולל טמפרטורות מתחת ל-0 מעלות צלזיוס) גבתה אף היא קורבנות הן של דלקת ריאות והן של כוויות קור.
במהלך המלחמה הכיר הפיקוד יותר ויותר בצורך לנקות את השוחות, לדאוג לפינוי וקבורה נאותה של חללים, בידוד חולים, הקפדה על היגיינה אישית וכדומה, ואכן רמת התחלואה והתמותה ירדה. על מנת לשפר את תנאי החיילים סופקו מעילי עור ארוכים שזכו לשם trench coat, לאמור "מעיל חפירות" (שהומצאו על ידי ברברי ונותרו אופנתיים זמן רב לאחר מכן), ויוצרו וסופקו נעלי צבא מודרניות. הוסכם בין הצדדים שכוחות גלויים ומסומנים של הצלב האדום יוכלו לעבור בשטח ההפקר לאחר קרב ולאסוף חללים ופצועים ושאמבולנסים של הצלב האדום יהיו חסינים מפגיעה.
מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה > טקטיקות התקפה > הסתערות חזיתית

במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה ניסה פיקוד מדינות ההסכמה, ובפרט הפילדמרשל דאגלס הייג ליצור מפנה על ידי שבירה משמעותית של קו החזית והשגת הישג קרקעי של כיבוש שטח שולט. על מנת ליצור התקדמות תוכננו התקפות חזיתיות בהשתתפות עשרות אלפי חיילים לאורך קטע חזית של מספר קילומטרים. טקטיקת ההתקפה הייתה הרעשה כבדה של ארטילריה מספר ימים לפני הפריצה על מנת "לרכך" ולהתיש את האויב. לאחר מספר ימי הרעשה, עם שחר, טיפסו ועלו חיילי הכוח התוקף מן השוחות, מאחורי מסך עשן והפגזה וחצו את שטח ההפקר לכיוון שוחות האויב. ההתקדמות הייתה איטית בשל גדרות התיל, על אף שחלקן נהרסו כתוצאה מההפגזות, אך גם אז הייתה הקרקע זרועה בורות ומכשולים שונים. הכוח התוקף נע במספר גלים, כאשר מכונות הירייה של האויב "קוצרות" בשורות המסתערים הראשונות. הכוח המתקדם נע בשטח פתוח, לעיתים תוך יידוי רימוני יד אל עמדות האויב, אך ללא ירי תוך כדי הסתערות. כוחות חיפוי ייעודיים התמקמו בתווך והשתמשו בירי ממקלע לואיס וצלפים על מנת לחפות על הכוח המסתער.
עם הגעה אל שוחות האויב התחולל קרב פנים אל פנים תוך שימוש בכידוני הרובים, סכינים ואקדחים.
מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה > טקטיקות התקפה > לוחמת סער

החל מדצמבר 1915 פיתחו הגרמנים שיטה לפשיטות על שוחות מדינות ההסכמה על ידי חיילי סער (בגרמנית Stoßtruppen). כוחות קטנים פשטו עם לילה על עמדות נגדיות והתקיפו אותן תוך שימוש בירי מקלעים, רימוני יד ולהביורים. העיקרון היה התקפת פתע לא לשם השגת הישג קרקעי אלא לצורך ערעור הביטחון ושבירת המורל. האפקט הועצם על ידי מדיהם השחורים של החיילים, ציורי גולגולת וצעקות מחרישות אוזניים. במהלך השהות בשוחת היריב נעשה שימוש בקרב פנים אל פנים מול הכוחות המגינים.
עד 1918 התקדמו חיילי הסער אל שוחות היריב בחסות החשכה, אולם בשנה זו פיתח אוסקר פון איטייה טקטיקה לפיה זחלו חיילי הסער, עטויי מסכות גז אל שוחות היריב בחיפוי ארטילריה קלה ופגזי גז.
מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה > טקטיקות התקפה > "נשוך והחזק"

בקרב כוחות מדינות ההסכמה פעלו חיילי הגיס הקנדי כחיילי סער בטקטיקת "נשוך והחזק" (Bite and hold). לפי טקטיקה זו פשטו החיילים על עמדה גרמנית שולטת תוך שימוש בטקטיקה דומה לחיילי הסער הגרמנים, לשם כיבוש ואחזקה מול מתקפות חוזרות. על הכוח הכובש היה להחזיק בנקודה הכבושה עד שחבר אליו כוח גדול יותר. האחזקה בנקודה השולטת איפשרה לחפות על ההתקדמות החזיתית של יתר הכוח. גולת הכותרת של טקטיקת "נשוך והחזק" היה קרב רכס וימי באפריל 1917.
מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה > טקטיקות התקפה > פשיטות קומנדו

בעת אחזקת הקווים התפתחה גם לוחמה זעירה של כוחות קומנדו שחדרו לשוחות ולעמדות יריבות במטרה להשיג מודיעין, לקחת בשבי קצינים או לנתק קווי טלפון. כאשר נתקלו בהתנגדות העדיפו חיילי הקומנדו לקחת את המגינים בשבי או להשתמש בנשק קר (כגון סכין), מתוך מגמה שלא להתגלות ולא להרעיש את הזירה.
מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה > קשר, מודיעין ולוחמה פסיכולוגית

אמצעי הקשר בתוך השוחות וביניהן לבין העורף התבססו בעיקר על טלפון וטלגרף. לאורך השוחות נסללו קווי טלפון ארוכים, ובאמצעותם הועברו דיווחים ופקודות, אולם פעמים רבות אמצעי הקשר לא פעלו כשורה כתוצאה מתקלות או חבלות מכוונות מצד האויב. כמו כן נעשה שימוש ברצים, בסמפור וביוני דואר.
לצורך השגת מודיעין הופעלו מטוסי ביון וספינות אוויר, אלה גם הטילו כרוזים כחלק ממאמץ לוחמה פסיכולוגית, שקראו לחיילים הפשוטים בשפתם להיכנע ולחזור לחיק משפחותיהם בשלום.
מלחמת חפירות לאחר מלחמת העולם הראשונה

מאז מלחמת העולם לא נעשה שימוש נרחב בצורת הלוחמה הזו, אם כי ניתן למצוא מאפיינים של מלחמת חפירות במספר עימותים צבאיים, בהם מלחמת ההמשך בין ברית המועצות לפינלנד (1941–1944), מלחמת האזרחים הסינית (1946–1949), מלחמת קוריאה (1950–1953), מלחמת איראן–עיראק (1980–1988), שכללה גם שימוש רב בלוחמה כימית, ובמצור על סרייבו (1992–1995) שהתאפיין בירי צלפים. גם במהלך מלחמת ההתשה בין ישראל למצרים (1970) ניכרים מאפייני מלחמת חפירות.
בשלהי 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, התפתחה מלחמת חפירות בחזית דונבאס.
ראו גם

איזק רוזנברג – משורר, מחבר "שירי חפירות"
הפסקת האש של חג המולד – אירוע ייחודי של הפסקת אש ספונטנית ב-1914 וחגיגת החג יחדיו בשטח ההפקר