stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית

| --- | --- |
אוניית צי ארצות הברית אלבמה במפרץ קאסקו, מיין, דצמבר 1942
אוניית צי ארצות הברית אלבמה במפרץ קאסקו, מיין, דצמבר 1942
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת איווה
 אוניות בסדרה:  דקוטה הדרומית (BB-57), אינדיאנה (BB-58), מסצ'וסטס (BB-59), אלבמה (BB-60)
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  New York Shipbuilding Corporation 
 תחילת הבנייה:  1939ֿ–1940
 הושקה:  1941–1942
 תקופת הפעילות:  1942–1947 (כ־5 שנים)
 אחריתה:  2 נגרטו, 2 נשמרו כאוניות מוזיאון
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 35,980 טון, מקסימלי: 45,233 טון
 אורך:  207 מטר
 רוחב:  33 מטר
 שוקע:  11 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  27 קשרים
 גודל הצוות:  1,800 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  28,000 ק"מ
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 130,000 כוחות סוס (97 מגה-וואט)
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 12.2 אינץ' (310 מ"מ)   מחיצות: 11.3 אינץ' (287 מ"מ)   ברבטות: 11.3–17.3 אינץ' (287–439 מ"מ)   צריחי התותחים: 18 אינץ' (457 מ"מ)   מגדל הניווט: 16 אינץ' (406 מ"מ)   שריון הסיפון: 1.5 אינץ' (38 מ"מ), 5.75–6.05 אינץ' (146–154 מ"מ), 0.63–1 אינץ' (16–25 מ"מ)
 חימוש:  תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)   16 או 20 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)   76 תותחי 1.6 אינץ' (40 מ"מ)   67 תותחי 0.79 אינץ' (20 מ"מ)
 
בנייתן של אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית (South Dakota) החלה מעט לפני תחילת מלחמת העולם השנייה. האוניות נבנו מכספי ההקצבות של שנת 1939, הן היו קטנות ומוגנות יותר מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית (North Carolina), אך הכילו סוללת תותחים ראשית זהה בקוטר 16 אינץ' (406 מ"מ)/קליבר-45. מבנה הגוף החדשני שלהן כלל חגורת שריון פנימית שהגנה על הקרביים של האוניות מפני פגיעת פגזים בקוטר 16 אינץ', וזוג מדחפים חיצוניים שהיו רחוקים יותר מירכתי האונייה מאשר הזוג הפנימי. כמו כן, האוניות הכילו הגנה טובה יותר מפני טורפדות ומנועים חזקים יותר, שנועדו להניע את הגוף הקצר יותר במהירות המיועדת של 27 קשר.
כל האוניות מהסדרה הושלמו בין מרץ לאוגוסט 1942, והעניקו תגבורת מבורכת לצי אוניות השטח של ארצות הברית בתקופה קריטית של מלחמת העולם השנייה. בשנים 1942 ו-1943 האוניות שייטו באוקיינוס האטלנטי והגנו מפני גיחות אפשריות של אוניות מערכה מהקריגסמרינה - הצי המלחמתי הגרמני, לקחו חלק בפלישה לצפון אפריקה והשתתפו בקרב גוודלקנל. במהלך הקרבות סביב גוודלקנל דקוטה הדרומית נפגעה בקרב ימי עם האונייה קירישימה מהצי הקיסרי היפני. לאחר שארצות הברית עברה מהגנה למתקפה במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, האוניות שימשו בתור מלוות לקבוצות קרב בראשות נושאות מטוסים, עבודה שהתאימה מאוד למערכות הנ"מ הכבדות על האוניות.
כל ארבע האוניות מסדרת דקוטה הדרומית נכנסו לצי המילואים בתום מלחמת העולם השנייה ולא זכו להיכנס שוב לשירות פעיל אף פעם. כשהן נגרטו בתחילת שנות ה-60, מסצ'וסטס ואלבמה הפכו לאוניות מוזיאון, ואילו שתי האוניות האחרות נמכרו למיחזור.
פיתוח > רקע

שתי אוניות המערכה הקודמות מסדרת קרוליינה הצפונית הוקצו לתוכנית הבנייה של FY1937, ובשנת 1936 התכנסה המועצה הכללית כדי לדון בשתי אוניות המערכה שיוקצו ל-FY1938. המועצה הכללית טענה לשתי אוניות נוספות מסדרת קרוליינה הצפונית, אבל האדמירל ויליאם ה. סטנדלי, ראש המבצעים הימיים, רצה שהספינות יהיו בעיצוב חדש. המשמעות הייתה שהבנייה לא תוכל להתחיל ב-1938, אז הספינות הוקצו ל-FY1939. עבודת התכנון החלה במרץ 1937 והטיוטה לשתי אוניות מערכה אושרה רשמית על ידי שר הצי ב-23 ביוני. מאפיינים ספציפיים יותר של שתי הספינות סוכמו, ואלו אושרו ב-4 בינואר 1938. הספינות הוזמנו רשמית ב-4 באפריל 1938.
עקב הידרדרות המצב הבינלאומי באירופה ובאסיה, הקונגרס אישר שתי אוניות מערכה נוספות בעיצוב החדש, בסך הכל ארבע, תחת אישור החסר מ-25 ביוני 1938. "סעיף המדרגות הנעות" של הסכם הצי השני של לונדון הופעל בצי האמריקני כדי שיוכל להתחיל לעבוד על אוניות המערכה מסדרת איווה, אך הקונגרס היה מוכן לאשר רק את אוניות המערכה במשקל 35,000 טון. מספר ליקויים בסדרת קרוליינה הצפונית הקודמת היו אמורים להיות מתוקנים בסדרת דקוטה הדרומית; אלה כללו הגנה תת-מימית לא מספקת ומנועי טורבינה שאינם מהטכנולוגיה העדכנית ביותר. אוניות סדרת קרוליינה הצפונית גם לא היו מספיק גדולות לשמש כספינות דגל של הצי, ולכן הספינה המובילה של הסדרה החדשה תוכננה עם סיפון נוסף על מגדל הניווט במיוחד למטרה זו, אם כי הגידול בשטח ובמשקל כתוצאה מכך הצריך הסרה של שני זוגות תותחים דו-תכליתיים (DP) בקוטר 5 אינץ'.
מפרט האוניות > מאפיינים כלליים

אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית היו באורך 666 רגל (203 מ') בקו המים, 680 רגל (207.3 מ') בסך הכל, ורוחב של 108 רגל 2 אינץ' (32.97 מ'). התפוסה הסטנדרטית בתכנון הייתה 35,412 טון ארוך (35,980 ט), בערך 1.2% עודף משקל; כאשר הספינות הוזמנו ב-1942, העלייה הניכרת בחימוש נגד מטוסים מתכנון החוזה הגדילה את התפוסה הסטנדרטית ל-37,682 טון ארוך (38,287 ט') (הערך המחושב של אינדיאנה ב-12 באפריל 1942). התפוסה במעמס מלא הייתה 44,519 טון ארוך (45,233 ט') בעת ההזמנה, עם שוקע ממוצע של 34 רגל 11.25 אינץ' (10.6 מ') בתפוסה זו. בתפוסת הקרב המתוכננת של 42,545 טון ארוך (43,228 ט'), השוקע הממוצע היה 33 רגל 9.813 אינץ' (10.3 מ') בעוד הגובה המטאצנטרי היה 7.18 רגל (2.2 מ'). הוספה של תותחי נ"מ נוספות במהלך שירות הספינות במלחמת העולם השנייה הגדילה את התפוסה במעמס מלא במידה ניכרת לקראת סוף המלחמה; עד 1945, התפוסה במעמס מלא של אוניות דקוטה הדרומית הייתה כ-46,200 טון ארוך (46,900 ט'), ומסצ'וסטס הגיעה ל-47,006 טון ארוך (47,760 ט') במעמס חירום.
גוף הספינה כלל חרטום בולבוסי, תחתית משולשת מתחת למצודה המשוריינת, וסנפירים, מאפיינים משותפים לכל אוניות המערכה המהירות האמריקאיות. בניגוד לסדרת קרוליינה הצפונית הקודמת ולסדרת איווה שלאחריה, אוניות דקוטה הדרומית הרכיבו את צירי ההנעה החיצוניים בסנפירים ולא את הפנימיים. בהשוואה לקרוליינה הצפונית, צורת הגוף הקצרה במעט הביאה לשיפור יכולת התמרון, ובעיות הרטט הצטמצמו במידה ניכרת.
מפרט האוניות > חימוש > הסוללות הראשיות

אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית נשאו סוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)/45 קליבר Mark 6 בשלושה צריחים בעלי שלושה תותחים, זהים לסדרת קרוליינה הצפונית. שניים מהצריחים הללו הוצבו בזוג ירי-על בקמת האונייה; הצריח השלישי הותקן מאחורי המבנה הראשי. תותחים אלו ירו פגז 2,700 פאונד (1,200 ק"ג) Mark 8 חודר שריון (AP) בקצב של שניים לדקה לכל תותח. התותחים יכלו להשתמש במטען הודף מלא של 535 ליברות (243 ק"ג), מטען הודף מופחת של 295 ליברות (134 ק"ג), או מטען ללא רשף מופחת של 315 ליברות (143 ק"ג). זה סיפק לפגזים מהירות של 2,300 רגל לשנייה (700 מטר לשנייה) עבור פגז ה-AP עם המטען ההודף המלא, בעוד שהגרסה המופחתת סיפקה מהירות לוע נמוכה יותר בהתאמה של 1,800 רגל/שנייה (550 מטר לשנייה). 130 פגזים אוחסנו לכל תותח, שהגיעו לסך של 1,170. התותחים בכל שלושת הצריחים יכלו להתרומם ל-45 מעלות, אבל רק צריחים I ו-III יכלו להנמיך ל-2 מעלות; צריח Superfiring II לא היה מסוגל להנמיך. זה איפשר טווח מרבי של 36,900 יארד (33,700 מ') עם קליע Mark 8. הצריחים הצליחו לסתובב ב-150 מעלות בשני הכיוונים מקו המרכז, מה שאיפשר קשת אש רחבה. התותחים יכלו להיות מוגבהים או מונמכים בקצב של 12 מעלות לשנייה, והצריחים יכלו להסתובב ב-4 מעלות לשנייה.
מפרט האוניות > חימוש > הסוללות המשניות

דקוטה הדרומית נבנתה כספינת דגל של צי, עם סיפון נוסף על מגדל הניווט שלה למרחב פיקוד נוסף, כך שהסוללה המשנית שלה כללה 16 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר Mark 12 בשמונה תושבות ייעודיות (DP) Mark 28 Mod 0 כפולות, ארבע משני צדי המבנה העילי. זה היה שני צריחים פחות מהאוניות האחות שלהן היו עשרה תושבות DP תאומות של עשרים תותחים, חמישה משני צדי הספינה. צריחים אלו שקלו 156,295 פאונד (70,894 ק"ג) ויכלו להנמיך את תותחיהם ל-15 מעלות ולהגביה אותם ל-85 מעלות. התותחים ירו מגוון פגזים שונים, כולל נ"מ (AA), תאורה ופגזי זרחן לבן (WP), בקצב אש של 15-22 מטחים לדקה. פגזי ה-נ"מ היו באורך 20.75 אינץ' (52.7 ס"מ) ומשקלן נע בין 54 ל-55 פאונד (24–25 ק"ג), תלוי בגרסה. פגזי התאורה והזרחן הלבן היו מעט יותר קטנים, באורך של 51 ס"מ; פגזי התאורה שקלו 54.4 פאונד (24.7 ק"ג) ופגזי ה-WP היו במשקל 53 פאונד (24 ק"ג).
התותחים השתמשו בשלושה מטענים שונים, בהתאם למצב: מטען מלא, מטען מלא ללא רשף ומטען מופחת. המטען המלא הסטנדרטי שקל 15.2-15.5 פאונד (6.9-7.0 ק"ג), המטען ללא רשף היה מעט כבד יותר ב-16 פאונד (7.3 ק"ג), והמטען המופחת היה קטן יותר באופן משמעותי, 3.6 פאונד (1.6 ק"ג). שני המטענים המלאים סיפקו מהירות לוע של 2,600 רגל לשנייה (790 מטר לשנייה) בתותחים חדשים, אך ככל שהאש התמשכה על הקנה, מהירות הלוע ירדה מעט, ל-2,500 רגל לשנייה (760 מטר לשנייה). מהירות הלוע של המטען המופחת הייתה נמוכה יותר בהתאם, ב-1,200 רגל לשנייה (370 מטר לשנייה). כל תותח סופק עם 450 פגזים, והיה צפוי לירות 4,600 פגזים לפני שהוא נשחק מספיק כדי להצדיק החלפה. בגובה היעיל המקסימלי ליצירת מטרות פני השטח, 45 מעלות, התותחים יכלו לפגוע במטרות של עד 17,392 יארד (15,903 מ'). הגובה המרבי שבו ניתן היה לפגוע במטוסים היה 37,200 רגל (11,300 מ').
מפרט האוניות > חימוש > סוללת הנ"מ

לספינות היו מגוון כלי נשק נגד מטוסים, וכלי הנשק שהותקנו השתנו עם הזמן. בתחילה, תוכנן להרכיב על האוניות 12 מקלעי 12.7 מ"מ ו-12 תותחים 1.1 אינץ' (27.9 מ"מ). עד מרץ 1942, כאשר הושלמה דקוטה הדרומית, סוללת הנ"מ שונתה לשמונה מקלעי 0.50 אינץ' ו-28 תותחי 1.1 אינץ' ו-16 תותחים אוטומטים אורליקון של 1 אינץ' (20 מ"מ). בספטמבר אותה שנה הוסרו תותחי ה-0.50 אינץ' ומספרם של תותחי ה-1.1 אינץ' צומצם ל-20. במקומם הוגדלו תותחי ה-20 מ"מ ל-16 תותחים, ו-16 תותחי בופורס 40 מ"מ (1.6 אינץ') נוספו, בארבעה תותחים מרובעי קנים.
בפברואר 1943 הוחלפו תותחי ה-1.1 אינץ' ותותח אורליקון 1 ב-52 תותחי בופורס נוספים, בסך הכל 68 תותחים. בדצמבר 1944 שוב שודרגה הסוללה, עם 72 תותחי אורליקון ו-72 תותחי בופורס. במרץ 1945 שונתה הסוללה בפעם האחרונה: נוספו 5 אורליקון ו-4 בופורס הוסרו. זה סיפק את המספר המרבי של תותחים נגד מטוסים, ב-145 תותחים. שלוש האוניות האחרות עקבו אחר דפוס דומה של שדרוגים לחימוש נגד מטוסים.
מפרט האוניות > הנעה

לאוניות הסדרה היו שמונה דוודים מסוג Babcock & Wilcox בעלי שלושה תופים אקספרס בעלי לחץ קיטור של 600 psi‏ (4,100 kPa) וטמפרטורה של 850°F‏ (454°C). הקיטור הניע ארבע טורבינות עם הילוך, אחת לכל ציר מדחף. ג'נרל אלקטריק סיפקה את הטורבינות לדקוטה הדרומית ולמסצ'וסטס, בעוד שמכונות זהות לאינדיאנה ואלבמה סופקו על ידי וסטינגהאוס. בדומה לסדרת קרוליינה הצפונית, המכונות חולקו לארבעה חללי מכונות, כל אחד עם שני דוודים ומערכת אחת של טורבינות על מנת להבטיח בידוד של מכונות ההנעה הראשיות. לא הותקנו מחיצות אורכיות בחללי המכונות; זה היה כדי להפחית את הסיכון להצפה א-סימטרית ולהתהפכות.
לכלי היו ארבעה צירים, כאשר שני הצירים החיצוניים מותקנים בשכבות. שני הגאים מאוזנים למחצה הותקנו מאחורי שני הצירים הפנימיים. בזמן שהושלמו האוניות, היו כל המדחפים בעלי ארבעה להבים, אך בדיקות רטט הביאו לכך שלספינות הסדרה יהיו סידורי להבי מדחפים שונים לאורך המלחמה. למסצ'וסטס ולאלבמה היו חמישה להבים במדחפים החיצוניים וארבעה להבים בפנימיים, בעוד שלאינדיאנה היו שלושה להבים בתוך הסיפון. תפוקת הכוח הייתה 130,000 כ"ס (97,000 קילוואט), בעוד עומס יתר היה מותר עד 135,000 כ"ס (101,000 קילוואט), שהניעו את הספינות במהירות מתוכננת של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש). המהירות של כלי השיט גדלה בהדרגה במהלך מלחמת העולם השנייה, בעיקר עקב מיקומים נוספים של תותחי נ"מ קלים וקרונית מזוט גדולה יותר לתדלוק מלווים קטנים יותר. עד 1945 השיגה האלבמה מהירות של 27.08 קשרים (50.2 קמ"ש) ב-42,740 טון ארוך (43,430 ט') על 133,070 כ"ס (99,230 קילוואט). הספינות נשאו כ-6,600 טון ארוך (6,700 ט') של מזוט, שהעניקו טווח של 15,000 מיילים ימיים (28,000 ק"מ) ב-15 קשרים (28 קמ"ש).
לכל ספינה היו שבעה גנרטורים לשירות ספינות של 1,000 קילוואט (SSTG) וכן שני גנרטורים דיזל חירום של 200 קילוואט. תפוקת החשמל הכוללת הייתה 7,000 קילוואט בזרם חילופין של 450 וולט.
מפרט האוניות > אלקטרוניקה

סדרת דקוטה הדרומית הצליחה לקצור את היתרונות של התפתחויות בטכנולוגיית המכ"ם במהלך מלחמת העולם השנייה. עד סוף המלחמה, הספינות צוידו במכ"מים אוויריים ושטחי חיפוש ובקרת אש מכ"ם. כאשר הוזמנו, הספינות היו מצוידות במכ"ם חיפוש אווירי SC. מכ"ם זה הוחלף בסופו של דבר במכ"ם חיפוש אווירי SK ו-SK-2. למנהלי הסוללות הראשיים הותקנו מכ"ם בקרת אש Mark 3, אשר הוחלפו ב-Mark 8 החל משנת 1942. מכ"ם זה העניק לספינות אלו יתרון משמעותי על פני ספינות של הצי הקיסרי היפני, אשר הסתמך ברובו על מערכות אופטיות.
למנהלי בקרת האש Mark 37 עבור הסוללות המשניות הותקנו מכ"ם Mark 4. עם מערכת זו והפגזים המותכים של VT, הסוללות המשניות הפכו לנשק נ"מ אדיר, כמו גם להיות מסוגלות להשתמש נגד מטרות פני השטח. ה-Mark 4 הוחלף בסופו של דבר ב-Mark 12/22.
היסטוריית שירות > אינדיאנה

השדרית של אינדיאנה הונחה ב-20 בספטמבר 1939 בחברת ניופורט ניוז לבניית ספינות ו-Drydock בניופורט ניוז, וירג'יניה. היא הושקה ב-21 בנובמבר 1941; במהלך תהליך הכנסתה לשירות, אוניית המערכה לשעבר קירסייג', שנבנתה מחדש כספינת עגורן, הורידה את תותחי ה-16 אינץ' אל תושבות הצריח שלהם. אינדיאנה הוכנסה לצי ב-30 באפריל 1942. לאחר סדרת ניסויים, היא נשלחה ישירות לאיי שלמה; אינדיאנה הגיעה לגוודלקנל ב-9 בנובמבר 1942 והחליפה את אחותה דקוטה הדרומית, שהייתה זקוקה לתיקון. המבצעים של אינדיאנה בגוודלקנל כללו בעיקר הפגזות על החוף לתמיכה בנחתים הנלחמים באי.
בנובמבר 1943, אינדיאנה השתתפה בפלישה לטאראווה, לצד אחותה דקוטה הדרומית. במהלך המבצע הזה, אינדיאנה הפילה את המטוס הראשון שלה. הספינה השתתפה גם בפלישה לאיי מרשל; ב-1 בפברואר 1944, אוניית המערכה וושינגטון התנגשה באינדיאנה בצד הימני שלה. 13 מהחללים בין מערכת ההגנה על הטורפדו ל-13 מכלי דלק הוצפו, והמחוצות האורכיות ניזוקו קשות. המדחף החיצוני הימני ניזוק, יחד עם הציר שעליו הותקן. שני תותחי 40 מ"מ מרובע תקוע ותשעה תותחי 20 מ"מ הושמדו, יחד עם שניים מהתושבות לתותחי ה-20 מ"מ. המעוט הימני של אינדיאנה נתלש מהספינה, יחד עם מטוס הים שישב עליה. הספינה סבלה מנטייה ימינה, שתוקנה על ידי הצפה של תאים בצד ימין. אינדיאנה הפליגה ללגונת מג'ורו כדי לעבור תיקון ראשוני כדי לבצע את ההפלגה חזרה לפרל הארבור; העבודה שהתקבלה הייתה התיקון הגדול ביותר שטופל בפרל הארבור מלבד אוניות המערכה שניזוקו במהלך המתקפה שהחלה את המלחמה.
לאחר שחזרה אינדיאנה לשירות פעיל, היא השתתפה בפלישה להולנדיה במערב גינאה החדשה. לאחר מכן חזרה הספינה למרכז האוקיינוס השקט והפגיזה את טרוק, ולאחר מכן השתתפה בפעולות מול איי מריאנה. ב-19 ביוני 1944 ניסה מפציץ טורפדו יפני לתקוף את הספינה, אך תותחי הנ"מ של אינדיאנה הצליחו להשמיד גם את המטוס וגם את הטורפדו שהטיל, ללא נזק לספינה. זמן קצר לאחר מכן, הופל מטוס יפני שני, אך מטוס שלישי הצליח להתרסק לתוך הספינה. המטוס התפרק עם פגיעה בלוחות השריון הצדדיים וחלקים של המטוס התפזרו על פני הירכתיים. חמישה אנשי צוות נפצעו, אך לספינה נגרם נזק קל מאוד.
אינדיאנה חזרה למעגן הצי Puget Sound לצורך שיפוץ נדרש. העבודה נמשכה עד ינואר 1945; הספינה חזרה לשירות פעיל ב-24 באותו חודש. אינדיאנה השתתפה בהפגזת איוו ג'ימה, וכן בהתקפות על איי הבית היפנים. בעקבות הפגזות החוף הצטרפה אינדיאנה לכוח המשימה שהתאסף כדי לפלוש לאוקינאווה; הספינה סיפקה אש תמיכה קרקעית כמו גם הגנה נגד מטוסים נגד המספר ההולך וגדל של קמיקזות שתקפו את צי הפלישה. אינדיאנה המשיכה בתפקידים אלה עד סוף המלחמה באוגוסט 1945.
בשנת 1947 הוכנסה אינדיאנה לצי המילואים בפוגט סאונד. היא נמחקה לבסוף מרשימת הצי ב-1 ביוני 1962, ונמכרה לגריטה ב-6 בספטמבר 1963 תמורת 418,387 דולר. גריטת הספינה הסתיימה בשנת 1964. תורן אוניית המערכה ניתן לאוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, והעוגן שלה מוצג בפורט ויין.
היסטוריית שירות > אלבמה

עבודות הבנייה באלבמה, האונייה הרביעית והאחרונה בסדרת דקוטה הדרומית, החלו ב-1 בפברואר 1940 במעגן הצי של נורפוק עם הנחת השדרית. היא הושקה ב-16 בפברואר 1942 והוזמנה לשירות שישה חודשים לאחר מכן, ב-16 באוגוסט. אלבמה הפליגה בניסויי הים שלה ממפרץ צ'ספיק ב-11 בנובמבר, שהגיע לשיאו במפרץ קאסקו, מיין. תיקונים קלים בוצעו בנורפוק, ולאחר מכן חזרה הספינה הגדולה למפרץ קאסקו כדי לבצע תרגילי אימון עם אחותה, דקוטה הדרומית. החל ממרץ 1943, אלבמה שובצה בצי הבית הבריטי, והוטל עליה תפקידי ליווי שיירות בנתיב לברית המועצות. היא שוחררה מהחובות הללו ביולי כדי שתוכל לחזור לנורפוק לשיפוץ קצר באוגוסט.
מאוחר יותר באוגוסט יצאה אלבמה לזירת האוקיינוס השקט; הספינה הוקצתה לצי השלישי של ארצות הברית במהלך המבצעים האמפיביים באיי גילברט, במיוחד קווג'לין בתחילת 1944. במהלך הלילה של 21 בפברואר 1944, תותחי 5 אינץ' של אלבמה ירו לעבר מטוסים יפניים באזור. הספינה הסתובבה לכיוון המטוסים היפנים על מנת לירות עליהם טוב יותר, אך הצריח האחורי ביותר היה מוסתר מאחורי מרכב באמצע הספינה. התותחן בצריח האחורי ביותר עקף בטעות את מנגנון הבטיחות שמנע מהתותח לירות בנסיבות אלה, וכאשר התותח ירה, הוא פגע בצריח ה-5 אינץ' שלפניו. בתקרית נהרגו חמישה גברים ו-11 נפצעו; חקירה העלתה כי מתג העקיפה היה פגום ונוטה לפעול בשוגג.
אלבמה הפילה את המטוס היפני הראשון שלה בחודש שלאחר מכן, במרץ 1944. הספינה ביצעה פעולות הגנה נגד מטוסים במהלך קרב ים הפיליפינים ביוני 1944. לאחר מכן, היא הצטרפה לספינות קרב אחרות שסיפקו תמיכה בירי לכוחות הקרקע באיי מריאנה. היא שובצה לכוח משימה 34 במהלך קרב מפרץ לייטה באוקטובר 1944. בתחילת 1945, אלבמה חזרה לעבודות תיקון ושיפוץ במעגן הצי פוגט סאונד; העבודה כללה בעיקר שיפורים בתותחים ובציוד המכ"ם שלה. בתחילת מאי חזרה הספינה לפעילות הצי. הוטל עליה לספק תמיכה נגד מטוסים לקבוצות נושאות המטוסים המהירות שפתחו בתקיפות אוויריות באי הראשי היפני קיושו. ביולי 1945 היא הפגיזה מספר אזורים ביפן, כולל קמאישי ב-14, היטאצ'י ב-18, והממאצו ב-29 וב-30. אלו התבררו כפעולות ההתקפיות האחרונות שלה במלחמה. תפקידה האחרון במזרח הרחוק היה לסייע בהנחתת כוחות הכיבוש ביפן, ולאחר מכן היא יצאה לארצות הברית.
ב-9 בינואר 1947, אלבמה הוכנסה לצי המילואים בברמרטון, וושינגטון, שם נשארה עד 1 ביוני 1962, אז נמחקה מרשימת הצי. אלבמה הועברה ל-USS Alabama Battleship Commission, אשר רכשה את הספינה על מנת להפוך אותה לאנדרטה. היא נגררה החוצה מברמרטון ב-2 ביולי 1964, למוביל, אלבמה, שם היא מתגוררת כיום כספינת מוזיאון, האטרקציה העיקרית של פארק הזיכרון לספינות הקרב.
היסטוריית שירות > הצעת שדרוג

ב-26 ביולי 1954 הזמין יו"ר מועצת מאפייני הספינות הצעת הסבה לאוניות מסדרת דקוטה הדרומית. הוגשה בקשה להגביר את מהירות הספינות ל-31 קשר לפחות. לשם כך, צוות התכנון החליט להסיר את הצריח האחורי ולהשתמש במשקל ובשטח שנצברו כדי להתקין סט של טורבינות קיטור משופרות או סט של טורבינות גז. כל אחת מהמערכות תצטרך לייצר לפחות 256,000 כוחות סוס (190 מגה-ואט) - הדרישה המינימלית להשגת 31 קשר בדקוטה הדרומית. למרבה הצער, זה חייב שינויים בצורת גוף הספינה, במיוחד בחלק האחורי של הספינה. נדרשו גם מדחפים גדולים יותר, וכל ארבעת הצירים היו צריכים להיבנות מחדש לחלוטין כדי להתאים את השינויים. ההערכות לפרויקט הגיעו ל-40,000,000 דולר לספינה, וזה לא כלל את עלות ההפעלה מחדש של הספינה ושדרוגים למערכות החשמל והקרב שלה. כתוצאה מכך, תוכנית ההמרה בוטלה.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | מספר גוף | המספנה | הנחת השדרית | הושקה | כניסתה לשירות | יציאתה משירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דקוטה הדרומית | BB-57 | תאגיד בניית האוניות של ניו יורק, קמדן, ניו ג'רזי | 5 ביולי 1939 | 7 ביוני 1941 | 20 במרץ 1942 | 31 בינואר 1947 | נמחקה 1 ביוני 1962; נמכרה לגרוטאות, 25 באוקטובר 1962 |
| אינדיאנה | BB-58 | חברת בניית אוניות ומספנות ניופורט ניוז, ניופורט ניוז, וירג'יניה | 20 בספטמבר 1939 | 21 בנובמבר 1941 | 30 באפריל 1942 | 11 בספטמבר 1947 | נמחקה 1 ביוני 1962; נמכרה לגרוטאות, 23 באוקטובר 1963 |
| מסצ'וסטס | BB-59 | תאגיד הפלדה של בית לחם, מספנות פול ריבר, קווינסי, מסצ'וסטס | 20 ביולי 1939 | 23 בספטמבר 1941 | 12 במאי 1942 | 27 במרץ 1947 | נמחקה 1 ביוני 1962; הפכה לאוניית מוזיאון בפול ריבר, מסצ'וסטס, מאז 14 באוגוסט 1965 |
| אלבמה | BB-60 | מספנת הצי נורפוק | 1 בפברואר 1940 | 16 בפברואר 1942 | 16 באוגוסט 1942 | 9 בינואר 1947 | נמחקה 1 ביוני 1962; הפכה לאוניית מוזיאון במוביל, אלבמה, מאז 11 ביוני 1964 |
תכנון ראשוני של סדרת דקוטה הדרומית
דקוטה הדרומית בבנייה באפריל 1940
דקוטה הדרומית מציגה את טווח ההגבהה של התותחים העיקריים שלה
סוללת תותחי 5 אינץ' של מסצ'וסטס
מגוון כלי נשק נגד מטוסים על סיפון דקוטה הדרומית
דקוטה הדרומית עוגנת מול איסלנד ב-24 ביוני 1943
אינדיאנה מובילה את מסצ'וסטס ואת הסיירות הכבדות שיקגו וקווינסי זמן קצר לפני הפגזת קמאישי ב-14 ביולי 1945. תמונה זו נלקחה מדקוטה הדרומית
מסצ'וסטס משייטת במהירות של 15 קשר מול פוינט וילסון, וושינגטון ב-11 ביולי 1944
מסצ'וסטס בלב ים
אלבמה במהלך ניסויי הים שלה ב-1942
אלבמה בשנת 2008 עוגנת כספינת מוזיאון במוביל
אילו סאקרה

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  בריסל 
 קואורדינטות:  50°50′53″N 4°21′15″E﻿ / ﻿50.848056°N 4.354167°E﻿ / 50.848056; 4.354167
  (למפת בריסל מוגדלת) אילו סאקרה(למפת בריסל רגילה) אילו סאקרה
 
"רחוב הקצבים" Rue des Bouchers,בשכונת אילו סאקרה בבריסל
אילוֹ סאקרֵה (בצרפתית: L'Ilot Sacré; "האי המקודש") היא שכונה באמצע המרכז ההיסטורי של העיר בריסל, בירת בלגיה, הממוקמת ב"אזור התחתי" של העיר. היא שוכנת צפונית-מערבית מהכיכר הגדולה של בריסל. זהו אזור ציורי ותוסס, עם מבוך של סמטאות מרובות מימי הביניים שתושביו התנגדו החל משנת 1958 לתוכניות להריסתן. הם הכריזו על השכונה "קומונה חופשית" והעיתונאי לואי קיאוורה (Louis Quiévreux) כינה אותה "אילו סקרה", כלומר "אי מקודש" ("חייבים לשמור על איזה אי שיהיה בלתי נגוע, מקודש!") בגלל רצונם העז של התושבים לשמר אותה. בסופו של דבר, בשנת 1960 אימצה מועצת העיר בריסל תוכנית שיקום עירוני שנועדה לשקם את כל חזיתות הבתים שבאזור מסביב לכיכר הגדולה. התוכנית אסרה על בנייה בו של בתים שאינם הולמים את 
הסגנון האדריכלי המסורתי. חלק מהרחובות נהפכו למדרחובים באופן מלא (כמו Rue des Bouchers) או חלקי (למשל, Rue des Brasseurs). השכונה מלאה מסעדות (חלקן מכונות "מלכודות תיירים" בגלל מנהגן לשכנע את התיירים מן הרחוב להיכנס ובגלל רמתן הבינונית), בתי קפה וחנויות. בגלל המקום שתופסות בו המסעדות "אילו סאקרה" (ובמיוחד Rue des Bouchers) מכונה גם "הבטן של בריסל".
"אילו סאקרה" משתרע בין הרחובות Écuryer, (רחוב שוק העשבים) Rue du Marché des Herbes והרחוב Rue des Bouchers (רחוב הקצבים). המסורת המסחרית משתקפת בשמות הרחובות: "רחוב החמאה", "רחוב ההרינגים", "רחוב הקצבים", "רחוב שוק הגבינות", "רחוב הפלפל".
השכונה הוכרה על ידי אונסק"ו כמורשת תרבות.
אטרקציות

"הגלריות המלכותיות סנט אִיבֶּר" (Galéries royales Saint Hubert) שנחנכו בשנת 1847 על ידי המלך לאופולד הראשון, הן אטריום ("פאסאז'") מקורה, הכולל שלושה חלקים: "גלריית המלך" (Galérie du Roi), גלריית המלכה (Galérie de la Reine) וגלריית הנסיכים (Galérie des Princes), שהתווספה מאוחר יותר.
Rue des Bouchers ("רחוב הקצבים") אוכלס בימי הביניים על ידי חנויות של קצבים ומייצרי נקניקיות והיה ידוע בלכלוכו. בעקבות מגפת הדבר בשנים 1667–1668 נעלמו כל האיטליזים והקצבים, אולם הרחוב נשאר קשור לתעשיית המזון. בימינו הוא כולל מעל מאה מסעדות, ומשום כך קיבל את הכינוי "הבטן של בריסל". הזמר יוהאן ורמינן (יליד 1951) הילל אותו באחד משיריו. כאן אכל בזמנו הסופר ויקטור הוגו בעת גלותו בבלגיה, וכאן הוקמה מסעדת לאון הראשונה, (Réstaurant Chez Léon) המתמחה, בין השאר, במנות צדפות עם צ'יפס (moules frites). בבית מס. 13 פועלת מסעדה מוערכת בשם Aux Armes de Bruxelles.
לקריאה נוספת > אחרים

Georges Renoy - Ilot Sacré, Bruxelles vécu, Rossel 1981
Guide Michelin de Bruxelles 1-ère edition 1996
אורלי לובין

| --- | --- |
 לידה:  תל אביב-יפו
 ענף מדעי:  ספרות השוואתית מגדר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת ניו יורק 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 
אורלי לוּבּין היא חוקרת מגדר, ספרות וקולנוע ישראלית. ממייסדות תחום לימודי המגדר בישראל וממקימות החוג למגדר באוניברסיטת תל אביב. כיהנה כיושבת ראש מכון פורטר לפואטיקה וסמיוטיקה באוניברסיטת תל אביב, וכראש החוג לספרות כללית בין השנים 2009–2011. מחקרה של לובין עוסק במגדר, פמיניזם, ספרות ותיאוריה ביקורתית, לצד חקר התרבות הוויזואלית.
ביוגרפיה

נולדה וגדלה בתל אביב, בתם של הכלכלן ד"ר חיים לובין, ממייסדי בית הספר לכלכלה באוניברסיטת תל אביב והמורה המחנכת ואשת הטלוויזיה החינוכית אילה לובין (בתו של הפילולוג, חוקר היהדות והמחנך אברהם צפרוני).
התחנכה בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ולאחר מכן בתיכון חדש. הייתה פעילה בתנועת הנוער של השומר הצעיר, ולאחר תום לימודיה התיכוניים הצטרפה לגרעין התנדבותי בעיר שדרות.
שירתה בגלי צה"ל. לאחר סיום שירותה הצבאי נסעה לשהות של כשנה וחצי בלונדון ופריז.
למדה לתואר ראשון בתורת הספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב והשלימה את לימודי הדוקטורט בספרות השוואתית באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1990.
בריאיון לעיתון הארץ סיפרה לובין כי תודעתה הפמיניסטית התפתחה כבר בגיל צעיר, במהלך שיחה עם סבתה אסתר צפרוני, שהייתה פעילה פמיניסטית וחברת הסתדרות הנשים ויצו וההתאחדות לשוויון זכויות בישראל.
בן-זוגה הוא חוקר הספרות פרופ' חנן חבר.
מחקריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פרסומים > ספרים

הלנצח נהייה מטאפורה? היסטוריה ומרחב מנקודת תצפית של נקודת התצפית: איך תיאוריות פמיניסטיות פתרו את הסכסוך במזרח התיכון.
אשה קוראת אשה. חיפה: הוצאת זמורה-ביתן ואוניברסיטת חיפה, 2003.
פרסומים > מאמרים בכתבי עת

"פואטיקה של התחמקויות", סימן קריאה 18 (1986): 162-156.
"מן השוליים אל המרכז – חתרנותם של סרטי המעברות", זמנים 40-39 (1992): 149-141.
"אישה קוראת אישה", תיאוריה וביקורת 3 (1993): 78-65.
"זוטות ממטבחה של נחמה: לאומיות אלטרנטיבית ב"הגולים" של דבורה בארון", תיאוריה וביקורת 7 (1995): 176-159.
"שחור", תיאוריה וביקורת 12-13 (1998): 423-431; הופיע גם ב-50 ל-48, גיליון מיוחד של תיאוריה וביקורת (1999): 431-423.
"מטריטוריה לאתר: נשיות מזרחית בסרט 'ג'קי'", ביקורת ופרשנות 34, קיץ תש"ס 2000 (עמ' 177–193)
"גבולות האלימות: גבולות הגוף", תיאוריה וביקורת 18 (2005): 138-10
"בין מטבח הפועלים לקפה ההונגרי: אוטוביוגרפיה של אישה עירונית", תרבות דמוקרטית, מגדר וחברה בישראל 10 (2006): 394-357.
"Body and Territory: Women in Israeli Cinema." Israeli Studies 4.1 (1999): 175-187.
לובין, אורלי. "לכן, אל תלכי למלחמה: על הסרט כיפור של עמוס גיתאי." אות 4, קיץ 2014, עמ' 95–126.