stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארמייה השמינית (האימפריה הגרמנית)
סדר הכוחות > סוף אוגוסט 1914

בקרב טננברג בסוף אוגוסט 1914, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
| ארמייה | קורפוס | דיוויזיה |
| --- | --- | --- |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-1 | הדיוויזיה ה-1 |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-1 | הדיוויזיה ה-2 |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-17 | הדיוויזיה ה-35 |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-17 | הדיוויזיה ה-36 |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-20 | הדיוויזיה ה-37 |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-20 | הדיוויזיה ה-41 |
| הארמייה השמינית | קורפוס המילואים ה-1 | דיוויזיית המילואים ה-1 |
| הארמייה השמינית | קורפוס המילואים ה-1 | דיוויזיית המילואים ה-3 |
| הארמייה השמינית | קורפוס המילואים ה-1 | דיוויזיית המילואים ה-36 |
| הארמייה השמינית | עתודות הארמייה | דיוויזיית הפרשים ה-1 |
| הארמייה השמינית | עתודות הארמייה | דיוויזיית הלנדווהר ה-1 |
סדר הכוחות > 9 בספטמבר 1914

בקרב הראשון על האגמים המזוריים ב-9 בספטמבר 1914, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
| ארמייה | קורפוס | דיוויזיה |
| --- | --- | --- |
| הארמייה השמינית | קורפוס המילואים של המשמר | דיוויזיית המשמר ה-3 |
| הארמייה השמינית | קורפוס המילואים של המשמר | דיוויזיית המילואים של המשמר ה-1 |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-1 | הדיוויזיה ה-1 |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-1 | הדיוויזיה ה-2 |
| הארמייה השמינית | קורפוס המילואים ה-1 | דיוויזיית המילואים ה-1 |
| הארמייה השמינית | קורפוס המילואים ה-1 | דיוויזיית המילואים ה-36 |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-11 | הדיוויזיה ה-22 |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-11 | הדיוויזיה ה-38 |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-17 | הדיוויזיה ה-35 |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-17 | הדיוויזיה ה-36 |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-20 | הדיוויזיה ה-37 |
| הארמייה השמינית | הקורפוס ה-20 | הדיוויזיה ה-41 |
| הארמייה השמינית | עתודות הארמייה | דיוויזיית הפרשים ה-1 |
| הארמייה השמינית | עתודות הארמייה | דיוויזיית המילואים ה-3 |
מפקדים > הקמה ראשונה

מקסימיליאן פון פריטוויץ (2 באוגוסט 1914 - 23 באוגוסט 1914)
פאול פון הינדנבורג (23 באוגוסט 1914 - 18 בספטמבר 1914)
ריכרד פון שוברט (18 בספטמבר 1914 - 9 באוקטובר 1914)
הרמן פון פרנסואה (9 באוקטובר 1914 - 7 בנובמבר 1914)
אוטו פון בלוב (7 בנובמבר 1914 - 26 במאי 1915)
פרידריך פון שולץ (26 במאי 1915 - 29 בספטמבר 1915)
מפקדים > הקמה שנייה

אוטו פון בלוב (30 בדצמבר 1915 - 5 באוקטובר 1916)
מקס פון פבק (5 באוקטובר 1916 - 22 באוקטובר 1916)
ברונו פון מודרה (22 באוקטובר 1916 - 2 בינואר 1917)
פרידריך פון שולץ (2 בינואר 1917 - 22 באפריל 1917)
אוסקר פון הוטייה (22 באפריל 1917 - 12 בדצמבר 1917)
גינטר פון קירשבאך (12 בדצמבר 1917 - 31 ביולי 1918)
הוגו פון קאטן (31 ביולי 1918 - 21 בינואר 1919)
ראו גם

החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה
היהודי זיס: סרט ללא מצפון

| --- | --- |

 בימוי:  אוסקר רלר 
 הופק בידי:  תומס קונרד 
 תסריט:  אוסקר רלר 
 עריכה:  בטינה בולר 
 שחקנים ראשיים:  טוביאס מורטי פליקס הלמן Alexander Strobele אלקה וינקנס ולדמר קובוס Johannes Silberschneider Manuel Rubey Martin Butzke David Baalcke Max Woelky דוריס גולפשין Johann Adam Oest גרהרד ליבמן Lena Reichmuth Gudrun Landgrebe Ralf Bauer רוברט סטאדלובר יוסטוס פון דוהנאני ארמין רוהדה מוריץ בלייבטרוי מרטינה גדק מילאן פשל מרטין פייפל פאולה קאלנברג Heribert Sasse אנה אונטרברגר רולף זאכר אריקה מארוז'אן Romana Carén 
 מוזיקה:  מרטין טודשארו 
 צילום:  קארל פ. קושניק 
 מדינה:  גרמניה, אוסטריה 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 בספטמבר 2010 
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אוסקר רוהלר, במאי הסרט
היהודי זיס: סרט ללא מצפון (בגרמנית: Jud Süss - Film ohne Gewissen) הוא סרט דרמה-היסטורי גרמני משנת 2010, שמספר על הפקת סרט התעמולה האנטישמי, היהודי זיס, שיצא בגרמניה הנאצית. הסרט מספר את תולדות ההפקה של הסרט ואת עלייתו ונפילתו של השחקן הראשי פרדיננד מריאן אשר נטל סיכון בגלמו את "היהודי זיס".
הסרט בוים על ידי הבמאי הגרמני רוהלר אוסקר אשר בחר לבחון את הסיפור מאחורי אחד הסרטים הידועים ביותר לשמצה בתולדות הרייך השלישי. הסרט היה מועמד לפרס הדב המוזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-60 של ברלין, וזכה לביקורות מעורבות בגרמניה עצמה בשל חוסר התאמות למקרים אמיתיים והסתמכות על קלישאות וסטריאופטיפיים. ב-2011 הצלם קארל-פרידריך קושניק קיבל את פרס רומי האוסטרי על מלאכת הצילום בסרט.
עלילת הסרט

שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס (שגולם על ידי מוריץ בלייבטראו), היה מאמין גדול בכוחם של סרטי הקולנוע להשפיע על הציבור, וב-1939 ביקש ליצור סרט שיסייע לעצב את דעת הקהל כנגד היהודים לקראת גיבוש "הפתרון הסופי". גבלס היה להוט ליצור סרט המבוסס על סיפורו של יוזף זיסקינד אופנהיימר (1698-1738), הבנקאי היהודי הנודע שעלה לגדולה כיועצו הפיננסי של הדוכס מוירטמברג עד אשר הסתבך בשערורייה מידי אויביו והוצא להורג. על מנת להוציא לפועל את הסרט גבלס רותם את השחקן האוסטרי פרדיננד מריאן, בעל החזות הלא-ארית, לגלם את היהודי זיס, בעל כורחו.
צוות השחקנים

טוביאס מורטי - פרדיננד מריאן
מוריץ בלייבטרוי - יוזף גבלס
מרטינה גדק - אנה מריאן
יוסטוס פון דוהנאני - פייט הרלן
הריברט סאזה - גרמני
מרטין פייפל - קנאוף
מילאן פשל - ורנר קראוס
ארמין רוהדה - היינריך גיאורג
אנה אונטרברגר - בריטה
פאולה קאלנברג - כריסטינה סודרבאום
אריקה מארוז'אן - ולאסטה
ראלף באור - פריץ היפלר
רוברט סטאדלובר - לוץ
מרטין בוזקה - מאלטה יאגר
רולף זאכר - אריך אנגל
ראו גם

התעמולה הנאצית
"היהודי זיס (1940)"
הערות שוליים

↑  תוכנית 2010 של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין (בגרמנית)
↑  במאים גרמנים מתמודדים עם הסרט האנטישמי "היהודי זיס", באתר הארץ, 12 באפריל 2010
↑  ביקורת גרמנית: טוביאס מורטי נפלא בתפקיד פרדיננד מריאן (בגרמנית)
השחקן האוסטרי טוביאס מורטי, שגילם את פרדיננד מריאן
הדיוויזיה ה-12 (בוואריה)

| --- | --- |

סמל מפקדת דיוויזיה בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  ממלכת בוואריה ממלכת בוואריה הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   הצבא הבווארי  צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  27 ביולי 1916 – 19 בדצמבר 1918 (שנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
הדיוויזיה המלכותית הבווארית ה-12 (בגרמנית: 12. Königlich Bayerische Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה לאחר המלחמה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-27 ביולי 1916 באזור האימונים הצבאיים של גרפנווהר. לאחר פריסה קצרה באלזס עילית, היא הועברה לחזית הרומנית. לאחר שביתת הנשק ברומניה, הדיוויזיה הוצאה משם והועברה לחזית המערבית בסוף אפריל 1918. הדיוויזיה לחמה במהלך מתקפת האביב הגרמנית, ובכלל זה במהלך הקרב השלישי על האן והקרב השני על המארן, ולאחר מכן לחמה נגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר שביתת הנשק של קומפיין בתום המלחמה חזרו חיילי הדיוויזיה לגרמניה, וב-19 בדצמבר 1918 פורקה הדיוויזיה.
מפקדים

גנרל-לויטננט הוגו פון הולר (27 ביולי 1916 – 5 ביוני 1917)
גנרל-מיור קרל פון נאגל צו אייכברג (6 ביוני 1917 – 19 בדצמבר 1918)
לקריאה נוספת

Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
הלאשטו

| --- | --- |
צלב דרך ליד היישוב
צלב דרך ליד היישוב
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  מערב טרנסדנוביה
 מחוז:  ואש (מחוז) ואש
 נפה:  נפת קרמנד
 שטח:  5.65 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  79 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  46°57′04″N 16°41′07″E﻿ / ﻿46.95115°N 16.6854°E﻿ / 46.95115; 16.6854 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.halasto.hu/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.הלשטו(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.הלשטו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הלאשטו (בהונגרית: Halastó) הוא כפר במחוז ואש, בנפת קרמנד בהונגריה. פירוש השם בהונגרית "בריכת דגים").
מיקום

הכפר הזעיר בן 80 התושבים ממוקם לאורך כביש 7441, המחבר בין הכבישים הראשיים 8 ו -76 (בין ואשוואר לבין הדיהאטשאל) במערב הונגריה, קרוב למפגש הגבולות: הונגריה-אוסטריה-סלובניה. הכביש 7462 המוביל מכביש 7441 לסרוושקנד מסתעף אף הוא בשטח הכפר.
היסטוריה

האזכור המתועד הראשון של הכפר הוא משנת 1236. הוא קיבל את שמו ככל הנראה מבריכת הדגים שהוקמה בנחל ביק.
אתרים בעלי חשיבות

מראותיו כוללים את כנסיית סנט מיכאל ואת בית הולדתה של בלה שומודי.
ילידי המקום

בלה שומודי (בהונגרית: Somogyi Béla שמו הקודם עד 1890 שטיינר; הלאשטו, 16 במאי 1868 – אויפשט, 17 בפברואר 1920) היה מורה, סופר, מתרגם, עיתונאי יהודי-הונגרי היה העורך של העיתון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית נפסבה (קול העם). שומודי נרצח על ידי יחידות הטרור הלבן.
מידע נוסף

הלאשטו מפת גוגל
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1890. évi 21699. sz. rendelete. Névváltoztatási kimutatások 1890. év 11. oldal 6. sor.
הלאמה

הַלְאָמָה היא נטילת קניין מידי בעליו על ידי המדינה והפיכתו לרכוש ציבורי. המונח מתאר לרוב נטילת קניין פרטי, אבל לעיתים הוא מתייחס גם לנטילת קניין של רשויות מקומיות או גופים אחרים.
המונח ההפוך להלאמה הוא הפרטה. פעולה של הלאמה אחרי הפרטה מכונה "הלאמה מחדש".
מניעים להלאמה

ישנם שני סוגים עיקריים מוכרים של הלאמה:
האחד הוא הפקעת חברה פרטית מתוך שיקול אידאולוגי, לפיו מוטב מבחינה עקרונית וללא קשר למצבה בזמן נתון, שתהיה ברשות המדינה. הלאמה זו נעשית לעיתים קרובות ללא תמורה הולמת או ללא תמורה כלל.
השני הוא הלאמת חברה המצויה בקשיים כלכליים ונתפסת כחשובה לחברה כולה, מתוך מחשבה שפשיטת-רגל שלה תפגע קשות במשק כולו.
מניעים להלאמה > הלאמה אידאולוגית

הדוגמאות המובהקות ביותר לפעולה של הלאמת-הפקעה הן הפעולות המאפיינות משטרים סוציאליסטים וקומוניסטים רבים, שכן הלאמת הקניין הפרטי היא אחד מעיקרי התורה המרקסיסטית. על–פי התורה המרקסיסטית, קניין פרטי הוא גזל ועל כן הלאמתו אינה עוול אלא תיקון עוול. פעולות של הלאמה קיימות לעיתים גם תחת משטרים שאינם סוציאליסטים, במיוחד אחרי מהפכות, שבעקבותיהן הולאמו נכסיו הפרטיים של השליט הקודם ומקורביו.
במדינות שהשתחררו משליטתן הישירה או
העקיפה של מעצמות קולוניאליות, הולאמו לעיתים נכסים ציבוריים (כגון בארות נפט) מידי חברות זרות, בטענה שהם נעשקו מן העם ללא תמורה הוגנת. דוגמה בולטת היא הלאמת תעלת סואץ על ידי שליט מצרים נאצר.
מספר משטרים לאומניים וגזעניים הלאימו את נכסיהם של מיעוטים אתניים. בין אלה, גרמניה הנאצית הפקיעה את רכושם של היהודים, וזימבבווה בהנהגת רוברט מוגאבה הפקיעה את חוותיהם של מתיישבים ממוצא אירופי. בהלאמה מסוג זה הבעלות הממשלתית היא לרוב רק שלב-מעבר, והנכסים מועברים בהמשך לבעלות פרטית של בני הקבוצה השלטת.
מניעים להלאמה > הלאמת הצלה

פעולות הלאמת-הצלה מתרחשות ברוב המקרים כאשר חברה גדולה ובעלת מוניטין עומדת לפשוט רגל. פעולת ההלאמה מכוונת להצילם ממצב זה. פעולות הלאמה נפוצות במיוחד כאשר החברה נתפשת כבעלת חשיבות לכלכלה ולחברה, או כאשר מספר חברות במגזר מסוים עומדות בפני סכנת הליך פירוק בו-זמנית. בישראל, לדוגמה, הולאמו הבנקים העיקריים בשנת 1983 אחרי "משבר הבנקים" כדי להצילם מפשיטת רגל. במקומות רבים נגעה ההלאמה לחברות רכבות, תעופה, משאבי-טבע, ובנקים.
המשבר הפיננסי שהחל בסוף שנת 2007 בארצות הברית והתדרדרותו לאורך שנת 2008 הביאו לקריסה של בנקים למשכנתאות כגון פרדי מק ופאני מיי וגופים פיננסיים מרכזיים, והביא לסדרה של מהלכי הלאמה של סוכנויות משכנתאות וביטוח והזרמת כספים למערכת הפיננסית בידי הממשלה הפדרלית. מהלכים אלו סיימו כ-20 שנה בהן הסתמן כי ההלאמה הופכת להיסטוריה נשכחת, והציתו מחדש את הדיון בבעלות ציבורית מול פרטית.
הלאמות מפורסמות

ישראל – הלאמת חברת החשמל בשנת 1954. הלאמת בנק הפועלים, בנק לאומי, בנק דיסקונט ובנק מזרחי בעקבות משבר המניות בשנת 1983. הלאמת 20,000 דונם אדמות של אזרחים ערבים בגליל בשנת 1976 (ראו יום האדמה).
בריטניה – הלאמת חברת הודו המזרחית במאה ה-18, והלאמת חברות הפחם, הגז, הנפט, הרכבות, הפלדה, בריטיש ליילנד, בריטיש איירוויז וחטיבת הטלפונים של משרד הדואר במאה ה-20. חברות אלה הופרטו בתקופת שלטון השמרנים תחת מרגרט תאצ'ר וג'ון מייג'ור בין 1979 ו-1997.
קנדה – חברת הרכבות הקנדית שנוצרה מכמה חברות רכבות שפשטו רגל אחרי מלחמת העולם הראשונה והלאמת אספקת החשמל ליצירת "הידרו-קבק" (קוויבק).
ארצות הברית – חברת הרכבות "אמטרק". חברות המשכנתאות "פאני מיי" ו"פרדי מאק" וחברת הביטוח "AIG" בעת משבר הסאב-פריים בשנת 2008.
כווית, מקסיקו, ערב הסעודית, ונצואלה, בוליביה – הלאמת תעשיית הנפט.
זימבבואה: הלאמת תשתית המזון.
אלבניה, יוגוסלביה, סין, בולגריה, פולין, צ'כוסלובקיה, קובה, ברית המועצות, גרמניה המזרחית, קוריאה הצפונית ועוד – מדינות קומוניסטיות שבהן הולאם למעשה כל הרכוש הפרטי.
נורווגיה – הלאמת מגזר האנרגיה.
צרפת – הלאמת מפעלי רנו מבעליהם לואי רנו אחרי מלחמת העולם השנייה, משום שיתוף פעולה עם הנאצים. החברה הופרטה בשנת 1996. הלאמת בנקים בשנת 1982, אחרי עליית הסוציאליסטים לשלטון.
הודו – הלאמת בנקים.
צ'ילה – הלאמת מכרות הנחושת תחת שלטון סלבדור איינדה בשנת 1971.
מצרים – הלאמת תעלת סואץ תחת שלטון נאצר בשנת 1956. ההלאמה הייתה הרקע למבצע מוסקטר ולמבצע קדש.
ליטא – הלאמת הרכוש היהודי על ידי הרוסים ב 1940
לקריאה נוספת

גיליון 53: הלאמה, חברה, כתב עת סוציאל-דמוקרטי, יסו"ד - ישראל סוציאל-דמוקרטית ואחרים, יולי 2012
הפארק הלאומי ארלי

הפארק הלאומי ארלי (בצרפתית: Parc national d'Arly) הוא פארק לאומי הממוקם בנפת טפואה (אנ') שבמחוז המזרח (אנ'), בדרום-מזרח בורקינה פאסו. הפארק צמוד לפארק הלאומי פנג'ארי של בנין בדרום ולשמורת סינגו (אנ') במערב. ב-2009 צורף האתר לרשימת אתרי רמסר, וב-2017 הפארק צורף לאתר המורשת העולמית קומפלקס הפארקים הלאומיים W-ארלי-פנג'ארי של ארגון אונסק"ו.
תיאור

הפארק שוכן בשטח של 760 קמ"ר, בגובה בין 100 ל-500 מטרים מעל גובה פני הים, וכמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-1,000 מילימטרים. בפארק הלאומי ארלי יש מספר אגמים, כמו בטונגה (Tounga) שבו יש בור מים ויש שני אגמים שלעיתים קרובות מבקרים בהן עד עשרים היפופוטמים.
בפארק יש מגוון רחב של בתי גידול, החל מיערות הגלריה (אנ') של הנהרות ארלי ופנג'ארי ועד חורש סוואנה וגבעות אבן חול של שרשרת גובננגו (Chaîne de Gobnangou). הפארק הוא ביתם של כ-200 פילים אפריקנים, 200 היפופוטמים ו-100 אריות. יש גם נמרים, תאואים, תנינים, כוח הנילוס, פיתונים, בבונים, קופים אדומים וירוקים, חזירי יבלות ומיני אנטילופות שונות, כמו בובאל איילי ואנטילופת סוס קצרת-קרן. יש גם קודו סילבטיכוס, צביונים וקובוס המים.
הפארק שימש קודם לכן בית גידול גם לזאב טלוא (Lycaon pictus manguensis), אם כי מין זה נכחד מהאזור המקומי עקב התרחבות אוכלוסיית האדם, והיעדר הגנה לאומית.
ניתן להגיע לפארק דרך הכביש המהיר N19 דרך דיאפגה (אנ') (בעונה היבשה גם דרך פאמה (אנ')). יש בשטח הפארק כמה בקתות לתיירים.
דרך הפארק הלאומי ארלי עובר מסלול הגירה שנתי מסורתי של הרועים בני הפולה. מדי שנה עוברים בפארק עדרי בקר גדולים במסלול קבוע. תשלום תעריפים קבועים לראש מטופל על ידי הנהלת הפארק הלאומי בפארק עצמו.
ביאורים

↑  יער הצומח לאורך גדות נהרות באזורים שבהם אין תנאים מתאימים ליערות, כדוגמת סוואנות ומדבריות
הערות שוליים

↑  Ouédraogo, O.; Schmidt, M.; Thiombiano, A.; Hahn, K.; Guinko, S.; Zizka, G. (2011). "Magnoliophyta, Arly National Park, Tapoa, Burkina Faso". Check List. pp. 85–100.
↑  Parc National d'Arly
↑  Centre, UNESCO World Heritage. "W-Arly-Pendjari Complex". UNESCO World Heritage Centre (באנגלית).
↑  "UNEP Protected areas". United Nations Environment Programme and World Conservation Monitoring Centre. 1984. אורכב מ-המקור ב-2007-08-04.
↑  Michael, C. Hogan (2009-01-31).  Stromberg, N. (ed.). "Painted Hunting Dog: Lycaon pictus". GlobalTwitcher.com. אורכב מ-המקור ב-2010-12-09.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544368705171  LCCN: sh93000472  VIAF: 315132549   WorldCat (עם VIAF): 315132549
היסטוריה של טוקיו

ההיסטוריה של טוקיו מציגה צמיחה של המרכז העירוני הגדול ביותר ביפן. במרכז העיר ישנם 23 רבעים כולל צ'ואו, צ'יודה, מינאטו, שיבויה ושינג'וקו, המהווים את החלק המרכזי של טוקיו. במערב טוקיו נמצא מטרופולין טאמה. במזרח טוקיו נמצא מחוז סאיטאמה ומזרח העיר קווסאקי. בעיר גם מקדשים בודהיסטים גדולים דוגמת אסאקוסה וסנסו-ג'י שנוסד בשנת 628.
תקופת סנגוקו

בנייתה של טירת אדו על ידי אוטה דוקן החלה בשנת 1457 בתקופת אשיקאגה במה שהוא כיום הגן המזרחי של הארמון הקיסרי של טוקיו. מקדשים נוספים נבנו בסמוך, וסוחרים פיתחו עסקים ופתחו נתיבי מעבורת וספנות. הוג'ו אוג'יטסונה החל להתגורר בטירת אדו בשנת 1524. בשנת 1590 התבסס טוקוגאווה איאיאסו בטירת אדו.
1603–1868 - תקופת אדו

תקופת אֵדוֹ המכונה גם תקופת טוֹקוּגאוָוה, היא תקופה בהיסטוריה של יפן שהחלה בשנת 1603 והסתיימה בשנת 1868 עם ביצוע הרסטורציה של מייג'י והפיכתה של יפן למדינה מודרנית. בתקופה זו שלטה ביפן שוגונות טוקוגאווה שבּירתה הייתה אדו (טוקיו של ימינו) ומכאן גם שמה של התקופה. התקופה החלה עם כינונה של השוגונות על ידי טוקוגאווה איאיאסו, וסיומה, תחת שלטונו של השוגון טוקוגאווה יושינובו, מסמלת את תחילת העת המודרנית בהיסטוריה של יפן.
בשנת 1590, כאשר המנהיג הצבאי טוקוגאווה אייאסו בחר באדו כמפקדתו הצבאית, הוא אסף לוחמים ובעלי מלאכה, ביצר את טירת אדוג'וקו בחפירים ובגשרים ובנה את העיר. תקופת אדו (jidai) החלה כאשר טוקוגאווה ייאסו הפך לשוגון ב-1603. הוא היה השליט של יפן, והפך את אדו שלו לעיר חזקה ומשגשגת. עם זאת, המושבה הקיסרית והבירה הרשמית של יפן נותרה קיוטו. המתחמים החיצוניים של טירת אדו הושלמו בשנת 1606.
תקופה זו התאפיינה בצמיחה מתמשכת שנקטעה באסונות טבע, כולל שרפות, רעידות אדמה ושיטפונות. בשנת 1657, השריפה הגדולה של מאירקי הרסה חלק ניכר מהעיר, ושריפה הרסנית נוספת בשנת 1668 נמשכה 45 יום.
המערכת הפוליטית והסדר החברתי העירוני האופייני הורכב מלוחמים, איכרים, בעלי מלאכה ואנשי עסקים, שני המעמדות האחרונים התארגנו בגילדות שקיבלו הרשאה רשמית שמספרם גדל עם גידול המסחר והאוכלוסייה. מכיוון שאנשי עסקים הוצאו ממשרד הממשל, הם טיפחו תרבות בידור והפכו את אדו למרכז תרבותי כמו גם פוליטי וכלכלי. אדו הייתה העיר הגדולה בעולם במאה ה-18, עם אוכלוסייה של למעלה ממיליון בשנת 1800. ההובלה של אדו בשינוי חברתי ובצמיחה כלכלית השפיעה על כל יפן בעידן 1650–1860. הדרישה של אדו למשאבים אנושיים וחומריים משכה אליה מהגרים, יצרה שווקים ודפוסי שיווק חדשים,
אירועים משמעותיים

1657 - השריפה גדולה של מאירקי שגבתה למעלה מ-100,000 הרוגים.
1707 - התפרצות הואי של הר פוג'י.
1721 - אדו היא העיר הגדולה בעולם עם אוכלוסייה מוערכת של 1.1 מיליון תושבים.
1855 - רעידת אדמה שגבתה בערך 7,000-10,000 בני אדם.
1867 - השוגון האחרון בשוגונות טוקוגאווה ביפן, טוקוגאווה יושינובו, גרם לקץ לשוגונאט כאשר מסר את השלטון לקיסר.
1868 - הקיסר נסע לראשונה לטוקיו, וטירת אדו הפכה לארמון הקיסרי.
רסטורציית מייג'י

רסטורציית מייג'י (ביפנית: 明治維新) הייתה סדרת אירועים ותהליכים בהיסטוריה של יפן, שאירעו בסמוך לשנת 1868, ומטרתם הייתה השבת השליטה במדינה לקיסר יפן. הרסטורציה הביאה לשינויים נרחבים בפוליטיקה של יפן ובמבנה החברתי במדינה וסימנה את סוף תקופת אדו ואת ראשית תקופת מייג'י.
ב-9 בנובמבר 1867, הסכים השוגון, טוקוגאווה יושינובו, להצעת פשרה שהעלה הדאימיו של טוסה, יודו ימאוצ'י. השוגון הסכים להחזיר את כל סמכויותיו לקיסר, ובתמורה התחייב הקיסר למנותו למושל על כל יפן. אולם למנהיגי צ'ושו, סצומה ובעלי בריתם בטוסה לא הייתה כל כוונה לכבד את ההסכם. בינואר 1868 הם ערכו הפיכת חצר, השתלטו על ארמון הקיסר והרחיקו משם דאימיו מתונים שתמכו בהמשך שלטון השוגון.
רסטורציית מייג'י > רעידת אדמה בקנטו

רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו הייתה רעידת אדמה חזקה שפקדה את מישור קאנטו שבאי הונשו, ביום שבת, 1 בספטמבר 1923 בשעה 11:58:44. ממקורות שונים עולה שהרעידה נמשכה בין ארבע לעשר דקות.
רעידת האדמה הייתה בעוצמה 7.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, ומקורה הייתה מתחת לאי אושימה שבמפרץ סגאמי, השוכן דרומית למחוז קנאגאווה. הסיבה לרעידה הייתה זעזוע בגבול הסגירה בין לוח אוחוצק והלוח הפיליפיני, העובר במפרץ סגאמי.
רעידת האדמה גם גרמה לגל צונאמי בגובה 10 מטרים שפגע במפרץ סגאמי בתוך דקות. הגל הרס כ-570,000 בתים, והציף את כל האזורים הסמוכים לים.
מספר ההרוגים אינו ידוע בוודאות, אך ההערכות נעות בין 142,000-120,000 הרוגים מרעידת האדמה, מהשריפות ומהצונאמי.
אירועים משמעותיים

1868 - שליט יפן עובר מהשוגון לאוליגרכיה ששלטה תחת דגלו של הקיסר.
1869 הקיסר מוצוהיטו עובר לטוקיו והופך את טירת אדו לארמון הקיסרי. עם זאת, מכיוון שהבירה מעולם לא "הועברה" רשמית מקיוטו לטוקיו, מעמדה של טוקיו מול קיוטו נותר מעורפל.
1882 - נפתח גן החיות של אואנו.
1889 - העיר טוקיו הוקמה עם 15 רבעים.
1893 רעידת אדמה במייג'י בטוקיו הורגת 31, ופוצעת 157 בני אדם.
1914 - נפתחת תחנת הרכבת טוקיו.
1921 - ראש ממשלת יפן, הארה טקאשי, נרצח בתחנת הרכבת של טוקיו.
1923 - רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, בה נהרגים לפחות 70,000 אנשים, אלפי קוריאנים החיים שם נהרגים כנקמה.
1924 - נפתח פארק אואנו.
תקופת שווה - 1926–1989

תקופת שׁוֹוָּה (Shōwa jidai 昭和時代, מילולית: "תקופת השלום הנאור") היא התקופה בהיסטוריה של יפן בה שלט הקיסר הירוהיטו, מ-25 בדצמבר 1926 עד 7 בינואר 1989. התקופה ארכה זמן רב יותר מתקופת שלטונו של כל קיסר אחר בתולדות יפן. ניתן לחלק את תקופת שווה לשתי תקופות בעלות אופי שונה לחלוטין, כאשר התקופה שלפני 1945 מתייחסת לאימפריה היפנית ואילו התקופה שלאחר מכן נוגעת ליפן המודרנית.
מלחמת העולם השנייה

טוקיו הייתה מרכז ממשלת יפן ותשתית התעשייה והמסחר שלה. חוויית חיי היומיום בטוקיו השתנתה באופן דרמטי עם תיעוש כבד לאמצעי לחימה ואובדן החירויות והתרבות העירונית כאשר המדינה התגייסה למלחמה טוטאלית.
טוקיו הפכה לעיר היפנית הראשונה שהופצצה במלחמת העולם השנייה ב-18 באפריל 1942 בפשיטה של דוליטל.
טוקיו הופצצה שוב ושוב לאחר נובמבר 1944 כאשר האמריקאים פתחו בסיסים אוויריים באיי מריאנה. התוצאות המדהימות ביותר הגיעו בלילה שבין 9 ל-10 במרץ 1945. כוחות האוויר של צבא ארצות הברית שלחו מטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס מעל טוקיו, והטילו 1665 טונות של פצצות תבערה שהכילו תערובת דמוית ג'לי של גומי, שתן ושמן קוקוס, כולם מעורבבים בבנזין. ההתלקחות הייתה בלתי ניתנת לעצירה והיא שרפה 45 קמ"ר והרג למעלה ממאה אלף איש תוך מספר דקות. רוב הקורבנות נחנקו במקלטים כאשר השריפות כילו את החמצן שלהם. רבע מהבניינים בעיר כולה נהרסו. הפשיטה היוותה נקודת מפנה במלחמת האוויר האסטרטגית האמריקאית נגד יפן. בעבר, רוב השיטות היו פשיטות "מדויקות" שהשתמשו בחומרי נפץ גבוהים נגד מטרות תעשייתיות. כעת, האסטרטגיה הייתה להשתמש בפשיטות שטח שהשתמשו בפצצות תבערה כדי לשרוף ערים ביפן ולהרוג את העובדים שהמשיכו את המלחמה. עלונים הושלכו על ידי מיליונים כדי להורות לאזרחים להתפנות לערים ולאזורים הכפריים שלא הופצצו. מחצית מ-7.4 מיליון תושבים בטוקיו אכן ברחו.
התאוששות לאחר המלחמה

הן טוקיו סיטי והן מחוז טוקיו הוחלפו בשנת 1943 על ידי מטרופולין יחיד של טוקיו (都). במקרה של טוקיו, 35 המחוזות העירוניים מוזגו ל-23. המטרופולין ההרוס הפך לבסיס שממנו ניהלה ארצות הברית בפיקוחו של דאגלס מקארתור את יפן במשך שש שנים.
התאוששות לאחר המלחמה > אולימפיאדת 1964

האוכלוסייה הגיעה לעשרה מיליון בשנת 1964 כאשר המשחקים האולימפיים בקיץ באותה השנה השאירו השפעה עמוקה על הזהות הלאומית של יפן. הנפש והמוניטין הפצועים של האומה ממלחמת העולם השנייה נרפאו משמעותית. שינויים חברתיים מהירים, שהועלו באופן נושא בטקסים האולימפיים, אפשרו ליפן להציג גאווה לאומית כוללת, והדגישו את כניסתה המחודשת של יפן למעגל מדינות התעשייה המפותחות. תערוכת האמנות העתיקה משנת 1964 שהעלה המוזיאון הלאומי של טוקיו במקביל לאולימפיאדת טוקיו, נתנה הזדמנות לקדם את התרבות המסורתית של יפן למבקרים זרים ולעם היפני עצמו, כחלק ממאמץ להחזיר לעצמה מעמד בקהילה הבינלאומית.
אף שמדיניות החוץ של יפן הייתה קשורה קשר הדוק לארצות הברית במהלך המלחמה הקרה, העיר טוקיו אירחה את אולימפיאדת 1964 ברוח מעורבות שלווה עם הקהילה הבינלאומית כולה, כולל המדינות הקומוניסטיות. המטרות היו להפגין בפני העולם כי יפן התאוששה לחלוטין מהמלחמה, התנערה מהאימפריאליזם והמיליטריזם, קיבלה בברכה את הספורט ברמה הגבוהה ביותר וביקשה לעסוק בעמי העולם ברמה העממית. הספורט נשמר לחלוטין מפוליטיקה. אנרגיה והוצאות אדירות הוקדשו לשדרוג התשתית הפיזית של הערים, כולל בניינים חדשים, כבישים מהירים, אצטדיונים, מלונות, שדות תעופה ורכבות. היה לוויין חדש שיאפשר שידור בינלאומי חי. האירוע הוכיח הצלחה גדולה עבור העיר ועבור יפן כולה. מדיניות החוץ של יפן הורחבה וכללה דיפלומטיה ספורטיבית כאשר האומה שלחה קבוצות לתחרויות בינלאומיות ברחבי העולם.
בתחילת המאה ה-21 בטוקיו, הוקמו מגדלי מגורים ומסחר יוקרתיים בשכונות לאורך נהר סומידה, מה ששינה את ההרכב החברתי ואת הדימויים התרבותיים הקשורים למרכז העיר טוקיו. הבניינים החדשים הוקמו בניגוד לכלכלה השוקעת ומהווים סממנים לפער ההולך וגדל בין עשירים לעניים.
אירועים משמעותיים

1931 - נפתח נמל התעופה טוקיו האנדה בדרום טוקיו.
1942 - טוקיו מופצצת בפשיטה של דוליטל, הפשיטה האווירית האמריקאית הראשונה נגד יפן במלחמת העולם השנייה.
1945 - טוקיו מופצצת בכבדות, וחלק ניכר מהעיר נשרף עד היסוד על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית ב-B-29 סופרפורטרס וכלי טיס אחרים. שטחי קרקע נרחבים הושטחו על ידי פיצוצים ושריפות שלאחר מכן. הנזק משתרע גם על האצ'וג'י וערים אחרות בפרברים מערביים. מפברואר עד מרץ התרחדש קרב איוו ג'ימה על איוו ג'ימה. בשל מספר ההרוגים הכבד והאוכלוסייה שנמלטה לאזור הכפרי, אוכלוסיית טוקיו בשנת 1945 הייתה רק מחצית מזו של 1940. מספטמבר, טוקיו נמצאה תחת כיבוש צבאי ונוהלה על ידי כוחות בעלות הברית. הנוכחות האמריקאית בטוקיו הפכה אותה למרכז פיקודי ולוגיסטי חשוב במהלך מלחמת קוריאה. טוקיו עדיין מארחת את בסיס האוויר של יוקוטה ומספר גדול של מתקנים צבאיים קטנים בארצות הברית.
1989 - הירוהיטו נפטר בארמון טוקיו.
מאז 1990

שנות הפריחה הסתיימו בשנות התשעים, והאומה כולה נכנסה לשני עשורים של קיפאון כלכלי. בועת הנדל"ן של טוקיו התפוצצה. הרוח הפסימית העמיקה עוד יותר בגלל רעידת האדמה והצונמי בסנדאי ב-2011. טוקיו לא ניזוקה ישירות, אך היא סבלה ממחסור חמור בחשמל ומההשפעה הכלכלית של רעידת האדמה, מכיוון שמערכות ייצור מורכבות הופרעו.