stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצר נגויה
אוֹ-פוּקאי-מארוּ

האוֹ-פוּקאי-מארוּ שוחזר באמצעות עצי אורן וסוגים רבים נוספים של עצים, אשר שימשו לבניית המבצר. האוֹ-פוּקאי-מארוּ כלל בזמנים עברו בִּיצה, אשר הייתה ממוקמת בקצה הדרומי של רמת נגויה.
כלי נשק ותחמושת, החיוניים להגנה על המבצר, נוסף על אלו שהיו בשימושם האישי של משרתיו האישיים של הפיאודל שליט המבצר- אוחסנו בהתקני אחסנה אשר יועדו למטרה זו, ושמותיהם היפניים היו: "אוֹזוּטסוּ-גוּרָה", "טֵזוּטסוּ-גוּרָה", "מיגאקוֹ-גוּרָה" ו-"אַנָה-גוּרָה". מחסן מלח, ששמו היפני היה: "שיאוֹ-גוּרָה" ניצב בקצהו המזרחי של האוֹ-פוּקאי-מארוּ. כבשן נבנה באזור, בסביבות שנת 1670 ואילך. הכבשן שימש את "בית הקדרות אוֹ-פוּקאי", אשר בו יוצרו יצירות אמנות, השייכות לסגנון הקדרות היפנית הקרוי "סֶטוֹ". כמעט כל המחסנים בימינו אלה נעלמו כלא היו; את מקומם ממלאים כיום מספר בתי תה, אשר נבנו לאחר מלחמת העולם השנייה.
אוֹ-פוּקאי-מארוּ > מחסן "נוֹגי"

מכלול החומות ההקפיות של הסאן-נוֹ-מארוּ הוחזק בידי חיל מצב של הצבא הקיסרי, לאחר פריסתו במקום ב-1872. השליטה על מכלול חומות זה הושלמה בשנת 1874. מחסן "נוֹגי" נבנה ככל הנראה בשנת 1880 (מֵייג'י 13), ושימש מחסן תחמושת עבור הכוח הצבאי במקום. שמו של המחסן נקרא על שמו של הגנרל נוֹגי מארֵסוּקֶה, אשר נשלח מתוקף תפקידו הצבאי- לפקח על הנעשה במקום- במהלך תקופת מֵייג'י המוקדמת (1912-1868). מחסן זה הוא היחיד מבין מכלול מחסני האוֹ-פוּקאי-מארוּ, ששרד את ההפצצות.
למחסן קומה אחת בלבד. הוא בנוי מלבנים, וקירותיו מטויחים. בצדיו ישנם ארבעה חלונות קטנים, וגגו, הבנוי בסגנון יפני, עשוי רעפים. המבנה משתרע על פני 89.25 מטרים ריבועיים (מ"ר): אורכו, המשתרע ממזרח למערב- עומד על 12.28 מטרים; רוחבו, המשתרע מצפון לדרום- עומד על 8.6 מטרים; גובהו 7.68 מטרים. גודל מכל אבק השרפה הנמצא במבנה עומד על 13.12 מטרים ריבועיים. מאפייניו המובהקים של המבנה הם כניסתו הקשתית, אזור נסתר הבנוי תחת רצפתו וטיח לבן בקצוותיו. דלתות המבנה מצופות יריעות נחושת.
אף על פי שמבצר נגויה חרב במהלך מלחמת העולם השנייה, ציורי תקרתו וחלונותיו של ארמון ההוֹן-מארוּ נותרו ללא פגע, בזכות אחסונם במחסן זה.
אוֹ-פוּקאי-מארוּ > הצריח הצפון-מערבי

הצריח הצפון-מערבי, הנקרא גם צריח "אינוּאי", הוא מבנה בעל שלוש קומות, כאשר גג מכסה כל אחת משלוש הקומות. הגג העליון של המבנה, המעוצב בסגנון "אירימוֹיָה", מכוסה רעפים. לצורך בניית הצריח, נלקחו חומרי בנייה רבים ממבנים, שהיו שייכים במקורם לטירת קיוֹסוּ; על כן, הוא נקרא גם בשם "צריח קיוֹסוּ". הצריח הוכר כאתר מורשת תרבותי ממעלה ראשונה.
בצדם החיצוני של קירות הצריח, הפונים צפונה ומערבה, והשייכים לקומתו הראשונה- מצויות דלתות סתרים, אשר מהן יכלו לוחמי המבצר ליידות אבנים על כוחות האויב, התוקפים את המבצר. דלתות אלו מוסוות באמצעות גגות משולשים. בניגוד לצריחים פינתיים אחרים שעודם קיימים, הצריח הצפון-מערבי כולל גגות משולשים גם בצדיו המזרחי והדרומי, אשר פונים כלפי פנים המבצר. עובדה זו מעניקה לצריח איזון ויציבות.
אוֹ-פוּקאי-מארוּ > חפירי "צוואר הקורמורן"

בחלקים מסוימים במבצר, כגון מתחם ה"אוֹ-פוּקאי-מארוּ" ומתחם ארמונות ה"נישי-נוֹ-מארוּ", החפיר עובר בסמיכות רבה לחומת המבצר. זאת, על מנת להעניק יכולת מגננה אופטימלית על המבצר, במקרה של מתקפה עליו. מאפיין עיצובי זה של החפיר נקרא "צוואר הקורמורן", כיוון שהוא כה ארוך וצר, בדומה לצוואר קורמורן. סביב אזור המבצר עודם קיימים חמישה חפירים, המעוצבים בסגנון זה.
צמחים ובעלי חיים

מתחם גני הני-נוֹ-מארוּ ואזורים אחרים במבצר כגון מתחם האוֹ-פוּקאי-מארוּ עשירים במגוון רחב של צמחייה. באביב, דובדבן יפני (המכונה "סַאקוּרָה"), וִיסטֵריָה, קַמֵליָה ואדמונית- מלבלבים. בקיץ מגיע תורם של האירוס, שיח ההדס, ההוֹסטָה (סוג של שושן) וההידרַנגֶ'אָה לפרוח; בסתיו פורחים ההיביסקוס, עץ חבוש יפני ושיח ההדס, ובחורף- שיח אגוז לוז יפני, עץ חבוש יפני, חימוֹנַנת'וֹס ומשמש יפני.
במהלך הקיץ, ניתן לצפות באיילי סיקָה שרועים במתחמי החפירים, אשר בעונה זו הם יבשים ומכוסים בכרי דשא. מספר ציפורים, כגון ברווזים וזמירים, מאמצים ומאכלסים את אדמות המבצר כמקום מקלטן, במרכזה של העיר נגויה ההומה.
גלריית תמונות > תמונות נוספות

המצודות הראשית והמשנית של המבצר. צולם בעונת החורף המושלגת
מראה של המצודה הראשית, יחד עם הצריח הצפון-מערבי (בקדמת התמונה)
ב־1.10.2010 הוארה המצודה הראשית של המבצר באור ורוד
אחד מקרפיוני הזהב, מכוסה ברשת תיל אשר נכרכה סביבו, זמן קצר לפני עלייתו בלהבות- בעקבות ההפצצות
"ספריית הוֹסָה". שם הספרייה העניק למבצר נגויה את אחד משמותיו החליפיים- "מבצר הוֹסָה"
גלגל המזלות הסיני, לפיו נקבעו שמותיהם של מספר מבנים במבצר נגויה, כמו גם תאריכים מיוחדים עבור חגים וטקסים
מיקום חצי האי "אַטסוּמי", מחוז אַייצ'י, ביחס ליפן כולה (מפה פיזית). מקום זה הוא המקור לאחד השמות החליפיים של מבצר נגויה.
"חוף הים הארוך" של האוקיינוס השקט, השייך לחצי האי "אַטסוּמי". ידוע כאזור ההשרצה של צבי ים, ששמם היפני- "קַאמֶה"- העניק למבצר נגויה את שמו החלופי: "מבצר קַאמֵיה".
הציור "שלושת חברי החורף ומאה ציפורים", אשר צויר על ידי בִּיאַן וֶונג'ין, הוא דוגמה לציור בו נראים יחדיו כל "שלושת חברי החורף": עץ אורן, עץ במבוק ועץ משמש יפני. הציור הוא מסוג "ציפור ופרח"
ציור של טוֹקוּגאווָה יוֹשינאוֹ (1650-1601), הפיאודל (דַאימיוֹ) הראשון של שושלת אוֹוַארי
דיוקן של קאנוֹ טאניוּ
(1674-1602), מהחשובים שבציירי בית הספר "קאנוֹ"
כל ישראל חברים

.
| --- | --- |

תבליט עץ עם סמל "כל ישראל חברים" על דלת בית הכנסת במקוה ישראל – מפעלה של החברה בארץ ישראל
 תחום:  חינוך 
 מדינה:  צרפת 
 מייסדים:  אדולף כרמיה 
 תקופת הפעילות:  1860–הווה (כ־165 שנים) 
 www.aiu.org
 קואורדינטות:  48°51′05″N 2°18′36″E﻿ / ﻿48.851334°N 2.309947°E﻿ / 48.851334; 2.309947
 he
 
אדולף כרמיה, מייסד "כל ישראל חברים"
סמל החברה בראש בית ספר כי"ח הנטוש במחנה יהודה בירושלים
קיר הנצחה לבית הספר כי"ח (אליאנס) ברחוב יפו בירושלים
כיתת אליאנס בירושלים 1947. מימין למעלה – יצחק בנאי
בית הספר ההיסטורי "כל ישראל חברים" בירושלים, ליד שוק מחנה-יהודה
תעודת התלמיד אליה בן בכור אבולעפיה. בית הספר של חברת כי"ח באיזמיר, 1923.
כֹּל יִשְׂרַאֵל חֲבֵרִים (בראשי תיבות: כי"ח, ניתן לכתוב גם כיא"ח, "כול ישראל אחים". בצרפתית: Alliance Israélite Universelle – "אליאנס") הוא ארגון יהודי עולמי הפועל לקידום חברה יהודית ערכית ושוויונית. מושב ההנהלה העולמית הוקם בפריז והוא שם עד היום. ארגון כל ישראל חברים פועל בשלושה מישורים עיקריים: הוא מעודד מצוינות חינוכית בפריפריה, תוך חיזוק זהות ומנהיגות מקומית. בנוסף, הארגון יוצר חיבורים למסורת יהדות ספרד, ומטפח קשר מיוחד ליהדות צרפת. מטה הנציגות הישראלית של הארגון, עמותת "כל ישראל חברים", שוכן במקוה ישראל.
היסטוריה > הקמת הארגון ומטרותיו

הארגון הוקם על ידי קבוצת נכבדים יהודים צרפתים במאי 1860, כדי לענות על הצורך בפעולה יהודית משותפת, נגד אפליה ורדיפת יהודים, בעיקר במזרח אירופה והמזרח התיכון. יהודי צרפת זכו לשוויון זכויות ואמנציפציה בעקבות המהפכה הצרפתית; והם ביקשו להילחם על זכויות היהודים גם במקומות אחרים. בין השאר ב-1840 פעלו אדולף כרמיה ומשה מונטיפיורי למען העצורים בעלילת הדם בדמשק. את הרעיון להקמת ארגון של יהודים מכל ארצות העולם הגה לראשונה המהנדס היהודי מפריז ז'ול קארוואלו ב-1853, ההצעה לא יצאה לפועל אך בסיוע פעילים אחרים מקרב יהודי פריז, בתוכם אדולף כרמיה (שב-1848 מונה לשר המשפטים הצרפתי) הוא הוגשם במהלך 1860. בפברואר פורסם קול קורא הראשון לייסוד הארגון ובמאי התכנס לראשונה ועד הארגון, שכלל את: איזידור כאהן, נרסיס לוון (מזכירו של אדולף כרמיה), ז'ול קארוואלו (אנ'), אז'ן מנואל (אנ') ואלי-אריסטיד אסטרוק (צר').
כפי שהראה ההיסטוריון מיכאל גרץ שחקר את הארגון, מקימיו התלבטו במשך שנים רבות האם בכלל להקים ארגון כזה, שכן משמעותו הוא שהיהודים – בניגוד לעמדת "יהודי האמנציפציה" שראו עצמם כאזרחי מדינותיהם וכבני העם המקומי – מהווים עם. הקבוצה, בתמיכת אישים מהממשל הצרפתי, החליטה לקחת על עצמה להיות עבור היהודים מרכז של תמיכה מורלית, אחווה תרבותית ודתית וכן הגנה על אלה הסובלים בשל היותם יהודים.
מטרות הארגון בעבר היו:
להיאבק בכל מקום למען שחרורם ושיקומם של היהודים
להגיש סיוע יעיל לכל הסובלים מתוקף היותם יהודים
לעודד כל פרסום העשוי להביא לתוצאות אלו.
משמעות הדברים בפועל: הגנה על זכויות היהודים, הפצת תרבות מערבית בכל מקום, הוראת מקצועות מודרניים (כמו מתמטיקה, גאוגרפיה, ועוד) ושיפור מעמדם החברתי והפוליטי של היהודים.
הארגון פעל רבות למען יהודים במקומות שונים, ובעיקר במזרח אירופה ובארצות האסלאם שם הקהילות היהודיות היו במצוקה. הארגון השפיע במהלך השנים על החלטות של ממשלות וכן של כינוסים דיפלומטיים בין-לאומיים, ובכך קידם את מצבם של היהודים בארצות שונות בעולם. אחת הפעולות הראשונות של הארגון הייתה בפרשת אדגרדו מורטארה, שבה נחטף ילד יהודי על ידי משטרת האפיפיור.
ב-1869 למשל, סייע הארגון למהגרים יהודים מרוסיה ומרומניה שעזבו את ארצותיהם בגלל גילויי אנטישמיות.
היסטוריה > הקמה ופיתוח של רשת החינוך של הארגון

כבר ב-1862 החל הארגון לעסוק בחינוך כשיסד את בית הספר הראשון בתטואן שבמרוקו, השני — בטנג'יר בשנת 1864 ובאותה השנה הוקמו על ידה בתי ספר בדמשק ובבגדאד. בשנת 1865 פנה הארגון בקול קורא אל יהודי העולם לתרום למען הקמת רשת שלמה של בתי ספר, "שתוציא את אחינו במזרח ממצב של חוסר השכלה והתבדלות מן התרבות הכללית". בהדרגה נבנתה רשת של מוסדות, שמנתה לא רק בתי ספר יסודיים וגני ילדים כי אם גם בתי מדרש למורים ולמורות, בית מדרש לרבנים, בתי ספר תיכון למלאכה ולחקלאות. הברון מוריס הירש תרם לכי"ח מיליון פרנק בשנת 1873 "לשם שיפור מצבם של היהודים במדינת העות'מאנים על ידי השכלה וחנוך"; האימפריה העות'מאנית כללה אז את כל ארצות חבל הבלקן, את צפון אפריקה, את אסיה הקטנה, כל ארצות ערב וארץ ישראל.
ב-1898 הוקם בית הספר הראשון של כי"ח באיראן, בבירה טהראן, ובהמשך נפתחו שם עוד 10 בתי ספר. ב-1890 נפתח בית ספר בעיר טריפולי שבלוב, וכעבור כמה שנים נפתחו שם שני בתי ספר נוספים. ב-1912 היו ברחבי האימפריה העות'מאנית 72 בתי ספר, ובמרוקו 14 בתי ספר של כי"ח. בערב מלחמת העולם השנייה היו לכי"ח יותר ממאה בתי ספר, ובהם כארבעים אלף תלמידים.
ייחודיות בתי הספר של כי"ח הייתה בכך שנלמדו בהם גם מקצועות כלליים (שאינם יהדות), נושאי לימוד שהיו חריגים על רקע בתי הספר היהודיים המסורתיים, לצד מלאכות שונות כדי להקנות לחניכים מקצוע ופרנסה. הממשלות בארצות השונות תמכו בבתי הספר של כי"ח כל עוד רמתם של היהודים לא עלתה על זו של המוסלמים. ב-1955 היו 85 בתי ספר של אליאנס במרוקו, בהם למדו 28,143 תלמידים.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובתום מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל נקלע הארגון לקשיים כלכליים בגלל הגירה המונית של יהודי צפון אפריקה לישראל ולצרפת. בעקבות כך הגביר כי"ח את פעילויותיו החינוכיות בקהילות יהודי צפון אפריקה שהיגרו לצרפת. ב-1968 היו בצרפת 64 בתי ספר של ארגון כי"ח ובהם למעלה מ-20,000 תלמידים.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובתום מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל נקלע הארגון לקשיים כלכליים בגלל הגירה המונית של יהודי צפון אפריקה לישראל ולצרפת. בעקבות כך הגביר כי"ח את פעילויותיו החינוכיות בקהילות יהודי צפון אפריקה שהיגרו לצרפת. ב-1968 היו בצרפת 64 בתי ספר של ארגון כי"ח ובהם למעלה מ-20,000 תלמידים.
הפעילות החינוכית של הארגון בישראל

הניסיון הראשון של כי"ח לפעול בשדה החינוך בארץ ישראל נעשה בשנת 1867 בירושלים. הסופר והמתרגם יוסף קריגר פנה בהצעה בנדון אל הארגון, הוא נענתה מיד ונוסד בית ספר שלמדו בו כחמישים תלמידים. אולם הוא עורר התנגדות מצד רבני היישוב הישן, וכעבור שלוש שנים הוא נסגר. בית הספר אליאנס נפתח שוב בירושלים רק בשנת .1882 אך בינתיים נוסד, בהובלתו של קרל נטר, בית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל, בית הספר מקוה ישראל. ושנתיים קודם לכן נוסד ביפו בית ספר יסודי לבנים. בחיפה נוסד בית ספר בשנת ,1881 בצפת ב-1897 ובטבריה ב-1898. בית ספר כי"ח (אליאנס) בחיפה היה בבעלות הארגון עד 2023, אז עבר לבעלות עיריית חיפה.
בית הספר אליאנס בירושלים היה בית הספר המודרני הראשון בעיר. מטרתו הייתה "תורה ומלאכה" – שילוב של לימודי דת בצד הקניית מקצועות כמו חייטות, נגרות, סנדלרות ועוד, כדי להעניק לתלמידים יכולת להרוויח את לחמם בלא להזדקק לכספי החלוקה דאז. מנהליו הראשונים של בית הספר היו נסים בכר ואברהם אלברט ענתבי. הרבנים האשכנזים בעיר התנגדו לבית הספר מחשש שיפגע בחינוך החרדי, וטענו שתוכנית הלימודים בו היא "כפירה ושמד". בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 נהרס בית הספר המקורי ובמקומו נבנה בניין כלל; במקומו נבנה בית-ספר חדש - בית הספר רנה קסין בצפון העיר.
בצפת ייסד הרופא ד"ר בליידן ב-1887 בית ספר קטן שהיה שייך לכי"ח, בתחומי הרובע היהודי. בית הספר עורר התנגדות חריפה והתנכלויות מצד רבני העיר, אך למרות זאת גדל מספר תלמידיו ותלמידותיו. ב-1912, בסיוע תרומת משפחת רוטשילד, נבנה בניין חדש ומרווח מחוץ לרובע היהודי הישן, מול בית החולים רוטשילד "הדסה". לימים, בשנות השישים של המאה ה-20 נסגר בית הספר כי"ח, ובאותו מבנה נפתח "בית הספר התיכון העיוני בצפת". בשנות השבעים עבר הבניין לשמש כקמפוס של "המכללה האקדמית צפת". הוא שופץ והורחב ומהווה אכסניה לחוג לעבודה סוציאלית, ועוד.
בירושלים קיימים גם בית הספר המסורתי על שם ז'ול בראונשוויג, וכן בית הספר כי"ח לילדים חרשים – המשותף ליהודים ולערבים. בשנת 1984 ביחד עם עיריית ירושלים הוקמה עמותה שכיום פעולת תחת השם לביא - העמותה העירונית לפיתוח החינוך בירושלים.
שני בתי ספר התקיימו במקוה ישראל – תיכון ממלכתי ותיכון ממלכתי דתי, ועליהם נוסף ב-2007 בית ספר משותף צרפתי-ישראלי, פרויקט משותף של ממשלות צרפת וישראל. מלבד הללו הקים ארגון כי"ח ב-1974 את "מכון כרם" להכשרת מורים.
בראשית מאה ה-21 חלה נקודת מפנה בפעילות החינוכית של כי"ח בישראל. מארגון המממן ומפעיל כמה בתי ספר ובנוסף גם מכון להכשרת מורים, הפך כי"ח לגוף הייזום הפעלת תוכניות חינוכיות. בשיתוף עם "קרן אבי חי", בין השאר ב-2000 הוקם בית המדרש "ממזרח שמש" למנהיגות יהודית חברתית במרחב הציבורי. ב-2001 הוקמה תוכנית "מורשה", הפועלת להנחלת "יהדות מרובת גוונים" בחינוך הפורמלי. בנוסף, ב-2001 הוקמה גם "שער", תוכנית הפועלת לצמצום פערים בבתי ספר בפריפריה, באמצעות הכנה לבגרות, סיוע לתלמידים לקויי למידה וקידום נערות בלימודי מדעים. תוכנית נוספת מסייעת בקליטת יהודי צרפת. בתוכניות כי"ח משתתפים מדי שנה עשרות אלפי אנשים. בנוסף מפעיל הארגון את אתר "החכם היומי", החושף בעיקר את הגותם של חכמי יהדות המזרח.
ב-2010 העבירה כי"ח את ניהול רוב בתי הספר שלה לרשת חינוך חדשה שהוקמה בשיתוף קרן רש"י - "דרכא", בין השאר את בית הספר רנה קסין בירושלים.
מ-2015 ועד 2019 הוקמה בארגון חטיבה נוספת, שלישית – חטיבה לרווחה וחוסן חברתי, הפועלת בקרב בני נוער במצבי סיכון ברחבי הארץ, ומכשירה מדריכים ומנחים בחינוך הבלתי פורמלי.
ראשי הארגון

המזכיר הכללי הראשון של הארגון היה קרל נטר, שהוביל את הקמת בית הספר החקלאי הראשון בארץ במקוה ישראל.
יו"ר העמותה בישראל הוא מר סם פינטו, איש עסקים ופילנתרופ יוצא מרוקו. מנכ"ל הארגון בארץ הוא אלי ברקת.
ראשי הארגון > נשיאי הארגון

1860–1863 - לואי-ז'אן קניגסוורטר, נשיא האליאנס הראשון היה משפטן וכלכלן.
1863–1867 - אדולף כרמיה, מדינאי צרפתי יהודי שכיהן פעמיים כשר משפטים בצרפת
1867 - שלמה מונק, מזרחן, חוקר הפילוסופיה הדתית של ימי הביניים, מתרגם, בלשן ועסקן; נפטר בשנה בה מונה לתפקיד
1868–1880 - אדולף כרמיה - כהונה שנייה
1882–1898 - סלומון חיים גולדשמידט, בנקאי ואספן אמנות
1898–1915 - נרסיס לוון, עורך דין.
1915–1920 - ארנולד נטר אחיינו של קרל נטר
1920–1935 - סילביין לוי, מזרחן וחוקר דתות הודו
1935–1941 - ז'ורז' לוון, בנו של נרסיס לוון
1943–1976 - רנה קאסן, שכסגנו שימש הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד.
1976–1985 - ז'ול בראונשוויג.
1985–2011 - עדי סטג
2011 - נשיא העמותה הנוכחי הוא מרק אייזנברג שנבחר ב-10 במרץ 2011.
ראו גם

Bulletin de l'Alliance Israélite Universelle
לקריאה נוספת

צבי גרץ, ההיסטוריה של היהודים, חלק שלישי, פרק XVIII, מצבם של יהודי אירופה (1840–1880) (בצרפתית)
חיים סעדון (עורך), לשרת את עמם בדרכם: כי"ח וקידום הקהילות היהודיות בארצות האסלאם, מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, ירושלים 2021.
יחזקאל גבאי, מפריס לירושלים : תולדות חברת כל ישראל חברים 1860–1985, הוצאת כי"ח ירושלים תשמ"ו.
קציעה אביאלי-טביביאן, כל ישראל חברים, הספרייה הווירטואלית של מט"ח
אהרן רודריג, ההוראה בבתי הספר של "כל ישראל חברים" בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, הספרייה הווירטואלית של מט"ח
טקסט מלא של הספר "חמישים שנות היסטוריה" על חמישים השנים הראשונות של "כל ישראל חברים", מאת נרסיס לוון, נשיא כי"ח
התחלה ראשונה: "תורה ומלאכה" מאת גדעון אפרת – תיאור תולדות בית ספר כי"ח בירושלים
יוסף לנג, ‏נסיונו של יוסף קריגר לכונן בית ספר מודרני בירושלים, קתדרה 85, אוקטובר 1997
150 שנה לאליאנס. גיליון כתב העת "אות ברית קודש" כתב העת של יהודי מרוקו, גיליון 30, קיץ תשע"א, עורך: אשר כנפו.
אהרן רודריג, שחרור הנשים וחינוכן מחדש, (מקורות היסטוריים על תרומת כי"ח לשינוי מעמד האישה בארצות המזרח) באתר הספרייה הווירטואלית של מט"ח.
מיכאל מ' לסקר, החינוך היהודי במרוקו, פעמים 9 תשמ"א 198, עמ' 78–99.
הערות שוליים

1 2 3 4  אברהם יעקב ברור,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'מאה שנה ליסוד חברת <<כל ישראל חברים>>, הארץ, 21 בספטמבר 1960
↑  מיכאל גרץ, הפריפריה הייתה למרכז, ירושלים 1984
↑  עפ"י: א' רודריג, חינוך חברה והיסטוריה, ירושלים תשנ"א. עמ' 13.
1 2 3 4 5  ש. שווארץ,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'בתי הספר של האליאנס ־ לאן ?, הד-המזרח, 26 בנובמבר 1948
↑  כהן, אברהם. "יחסם של יהודי איראן להשכלה מודרנית." פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח (1981): 43–58.
↑  עזרא שפייזהנדלר (1974), יהדות איראן, קיומה ובעיותיה, המכון ליהדות זמננו, מדור שפרינצק, האוניברסיטה העברית. עמ' 25.
↑  בית הספר אליאנס ובית הספר לתיירות ומלונאות עתיד יועברו לבעלות העירייה, באתר כלבו – חיפה והצפון, 15 במרץ 2022
↑  ביה"ס אליאנס יוקם בגבעת התחמושת, הארץ, 4 בפברואר 1969
↑  נתן שור, תולדות צפת, תל אביב: עם עובד – דביר, תשמ"ג, 1983, עמ' 227, 228
↑  שלומית משולם (ע), צפת וכל נתיבותיה, ירושלים: יד בן צבי, 2006, עמ' 172, 191–193
↑  ד"ר אליעזר איזמן,'"`UNIQ--nowiki-00000014-QINU`"'עוד על ביה"ס לחרשים אלמים של כי"ח, הארץ, 29 בדצמבר 1940
↑  דרכא רנה קסין: הכירו את בית הספר המשלב למידה מעולה ותרבות ברמה הגבוהה בארץ, באתר כל העיר, 29 בדצמבר 2018
↑  שמואל לופו,'"`UNIQ--nowiki-00000017-QINU`"'לזכר נרסיס לון, החרות, 26 במרץ 1915
↑  סט"א,'"`UNIQ--nowiki-00000019-QINU`"'מות סילוין לוין,  הירדן, 1 בנובמבר 1935
↑  אברהם אלמליח,'"`UNIQ--nowiki-0000001B-QINU`"'ג'ורג' לוין ז"ל - נשיא כל ישראל חברים - 1868–1941, הארץ, 21 באוגוסט 1941
↑  בצלאל עמיקם,'"`UNIQ--nowiki-0000001D-QINU`"'האיש ששנא שנאה, על המשמר, 6 באפריל 1976
↑  היום פתיחת הכינוס העולמי של ידידי כי"ח, הארץ, 14 ביוני 1970
↑  "נשיא חדש לארגון "כל ישראל חברים", במערכה, 15 ביוני 1985
↑  פרופ' עדי סטג, הנשיא החדש של כי"ח (כל ישראל חברים) מבקר בישראל, במערכה, 15 ביולי 1985
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257778405171  BnF: cb11882657f (data)  GND: 1001148-1  ISNI: 0000 0001 2299 485X  LCCN: n81093465  NKC: ko2015892997  SELIBR: 239158  SUDOC: 026612496  VIAF: 159458120   WorldCat (עם VIAF): 159458120 
הבניין ההיסטורי של בית ספר כי"ח בצפת
רכבת גלגלי שיניים

מערכת מתלי שיניים מסוג "פון רול" (Von Roll)
קטר הקיטור של שניברג (Schneeberg) עם דוד משופע על מסילה אופקית
תפעול מתלי גלגלי שיניים
מערכת מתלי גלגלי השיניים של ריגנבאך (Riggenbach)
מערכת מתלי גלגלי שיניים מסוג Strub
מערכת מתלים Abt
מערכת מתלים Abt
קטר וקרון חשמלית קדומים של גלגלי שיניים
מערכת מתלים לוכר (Locher)
מערכת מתלים לוכר (מבט מלמעלה)
Mount Washington Cog Railway בשנת 2006
קטרים בעלי גלגלי שיניים גוררים את הספינות דרך תאי השיט של תעלת פנמה
רכבת גלגלי שיניים (באנגלית: Rack railway) היא סוג של רכבת, בדרך כלל בתוספת מסילת שיניים מיוחדת המונחת בין המסילות הרגילות. גלגל שיניים אחד או יותר של הרכבת (קטר) מחוברים למתלה. זה מאפשר לרכבת לפעול בבטחה גם על פסים תלולים שבהם נסיעת חיכוך רגילה תחליק.
רוב מסילות הרכבת עם גלגלי שיניים נבנות באזורים הרריים, אם כי ישנן גם רכבות נוסעים או חשמליות עירוניות כאלה כדי להתגבר על פני שטח תלול בתנועה עירונית.
גלגל השיניים הראשון נבנה בלידס בשיפוע של 6.7% של רכבת מידלטון, שם הופעל קטר הקיטור הראשון, הסלמנקה, ב-1812 ופעל עד 1839. רכבת זו השתמשה במערכת המתלים שתוכננה על ידי ג'ון בלנקינסופ ונרשמה כפטנט ב-1811. הנעת ההילוכים נולדה מתוך החשש שהגלגל יחליק על המסילה החלקלקה. הרכבת השתמשה במסילות של ברזל יצוק עם שיניים בצדדים.
רכבת גלגלי השיניים הראשונה, עם מסילת ברזל יצוק בעלת שיניים באמצע, הייתה הקטע הקצר של "מסילת הרכבת מדיסון ואינדיאנפוליס" (Madison & Indianapolis Railway) עם קטע קצר של 6% שיפוע במדיסון, שנפתחה ב-1848. בשנת 1868, מסילת גלגלי השיניים נאספה והקו הפך לקו אדהזיה.
רכבת גלגלי השיניים הרים הראשונה הייתה רכבת ה-Mount Washington Cog Railway במדינת ניו המפשייר בארצות הברית, שהובילה נוסעים בתשלום לפסגת הר וושינגטון בגובה 1904 מ' משנת 1868. רכבת גלגלי השיניים האירופית הראשונה הייתה ויצנאו-ריגי-באהן (Vitznau-Rigi-Bahn) בהר ריגי בשווייץ, שנפתחה ב-1871 ונסעה מגובה 440 מ' עד לגובה 1740 מ'. שיפועי שני הקווים היו בעלי טיפוס מקסימלי של 38% והן עדיין בפעילות היום.
מערכות גלגלי השיניים

מדובר על גלגלי שיניים או תולעת, כדי להפוך תנועה סיבובית לתנועה ליניארית או להפך (כמו במנגנון היגוי של רכב). פותחו מערכות גלגלי שיניים כאלה רבות ושונות. כיום, רוב רכבות השיניים משתמשות במערכת Abt.
מערכות גלגלי השיניים > ריגנבאך (Riggenbach)

מערכת ראשונה זו הומצאה על ידי ניקלאוס ריגנבאך, ומשתמשת במתלים שנעשו עם שיניים. המסילה מורכבת ממוטות בחתך גלילי או מרובע שמחברים בין שני ברזלים שטוחים העשויים ממערכת פלדה, העוקבים זה אחר זה במרווחים קבועים. זו הייתה המערכת העובדת הראשונה, החיסרון היה שהיא מאוד יקרה ומסובכת לייצור. היא הומצאה ב-1863 והשתמשו בה לראשונה ב-1871 ב-Vitznau-Rigi-Bahn.
מערכות גלגלי השיניים > מארש (Marsh)

מערכת זו הומצאה על ידי סילבסטר מארש האמריקני בערך באותו זמן עם ניקלאוס ריגנבאך, והפתרון לא היה שונה משלו. מערכת זו שימשה ברכבת גלגל השיניים של הר וושינגטון. שתי המערכות היו מאוד דומות.
מערכות גלגלי השיניים > סטרוב (Strub)

המערכת שהומצאה על ידי אמיל סטרוב דומה למערכת Abt, אך משתמשת רק במתלה רחב מרותך לחלק T. מתלה זה הוא הכי קל לתחזוקה ולכן הפך לפופולרי מאוד.
מערכות גלגלי השיניים > אבט (Abt)

מערכת זו הומצאה על ידי קרל רומן אבט, מהנדס תכנון קטרים שווייצרי, שעבד על קו מערכת ריגנבאך ויכול להיחשב כפיתוח נוסף של מערכת ריגנבאך, שהשיניים מתקזזות בחצי שן זו מזו. זה מבטיח שלפחות שן אחת תהיה תמיד במגע בין הפיניון לגלגל ההינע. סידור זה מאפשר פעולה חלקה ושקטה הרבה יותר ממערכת ריגנבאך, והוא גם מבטל את שגיאות ההנפה של המערכת הקודמת בעת חבור היתדות וגם זולה יותר ממערכת ריגנבאך. Abt היה היחיד שהשתמש בגובה שיניים של 100 מ"מ במקום 120 מ"מ הרגיל. הרוחב המרבי של הלמלות תלוי בלחץ השן, והוא לרוב בין 32–40 מ"מ. מערכת זו היא הנפוצה ביותר בעולם. באירופה השתמשו בעיקר בגרסת שתי הלמלות. גרסת שלוש הלמלות קיימת באירופה רק בהארצבאהן (Harzbahn) לשעבר.
מערכות גלגלי השיניים > לוכר (Locher)

במערכת לוכר מערכת גלגלי השיניים ממוקמת משני צידי המסילה ומשני צידי המסילה מחובר אליה גלגל שיניים. מערכת זו מאפשרת מסלול תלול יותר מכיוון שעם האחרים, הציוד נוטה לקפוץ משיני המסילה בשיפועים תלולים. מערכת זו שימשה על מסילת הרכבת של הר פילאטוס.
מערכות גלגלי השיניים > פון רול (Von Roll)

מערכת המתלים המיוצרת על ידי חברת פון רול דומה למערכת Abt, אלא שהיא משתמשת במתלה אחד בלבד והשיניים מיועדות להתאים הן למערכות ריגנבאך והן למערכות Strub. בשל פשטותו, ניתן להחליף את המתלים של שתי המערכות מבלי להחליף את ההילוכים.
קטרי גלגלי השיניים

בהתחלה, כמעט כל רכבות גלגלי השיניים נמשכו על ידי קטרי קיטור. עם זאת, קטר הקיטור היה צריך לעבור שינוי נרחב כדי לעמוד בדרישות המיוחדות. בניגוד לקטרים חשמליים וקטרי דיזל, הדוד של קטר קיטור פעל רק במצב כמעט אופקי. היה צורך שצינורות הדוד של הקטר ותא האש יהיו כל הזמן מתחת למים, כדי שהחלקים לא יתחממו יתר על המידה, יאבדו מכוחם ובכך יגרמו לפיצוץ בדוד.
רכבות גלגלי שיניים בעולם > ארגנטינה

ממנדוזה ללוס אנדס, צ'ילה, ראה צ'ילה למטה.
רכבות גלגלי שיניים בעולם > אוסטרַליה

Mt Morgan Rack Railway - הרכבת פעלה עד שנות ה-50, ולאחר מכן פסקה.
Skitube Alpine Railway - ב-Snowy Mountains.
West Coast Wilderness Railway בטסמניה, נפתחה במקור ב-1896 כדי לשרת את מכרות הנחושת של הר לייל (Mount Lyell). היא הושבתה לחלוטין בשנות ה-60. נבנתה מחדש לתנועת תיירים ב-2003. המערכת היא מסוג אבט.
רכבות גלגלי שיניים בעולם > אוסטריה

Achenseebahn, טירול
Erzbergbahn, שטיריה
גייסברגבאן, גייסברג (1887 - 1928)
Kahlenbergbahn, Kahlenberg, Döbling, וינה
שאפברגבאהן (Schafbergbahn), אוסטריה עילית
שניברגבאהן (Schneebergbahn), אוסטריה התחתית
רכבות גלגלי שיניים בעולם > איטליה

רכבת ציוד סופרגה (Superga)
רכבות גלגלי שיניים בעולם > אינדונזיה

אצה - לא עובד, צפוי שחזור.
בדונו - עדיין פועלת עם קטר קיטור כקו תיירותי.
רכבות גלגלי שיניים בעולם > ארצות הברית

Manitou and Pike's Peak Railway
Mount Washington Cog Railway
Mt Manitou Scenic Incline Railway, נבנה ב-1906 פורק ב-1990
Quincy and Torch Lake Rail Road #7, 1896
Green Mountain Cog Railway, נסגר ב-1897.
רכבות גלגלי שיניים בעולם > ברזיל

רכבת גלגל השיניים של הר קורקובדו (Corcovado) לפסל ישו הגואל
רכבת סאו פאולו או קו "סרה דו מאר" (Serra do Mar)
רכבות גלגלי שיניים בעולם > גרמניה

רכבת דרכנפלס
רכבת רובלנדבאן עד 1931, מאז רכבת מסורתית
Wendelsteinbahn
Zahnradbahn Stuttgart, רכבת גלגלי שיניים בשטוטגרט
Bayerische Zugspitzbahn
רכבות גלגלי שיניים בעולם > הוֹדוּ

רכבת הרי נילגירי
רכבות גלגלי שיניים בעולם > הונגריה

רכבת גלגלי שיניים (בודפשט)
רכבת גלגלי השיניים של אוזד
רכבת גלגלי שיניים של שלגוטריאן
רכבות גלגלי שיניים בעולם > בריטניה הגדולה

Snowdon Mountain Railway
רכבות גלגלי שיניים בעולם > יפן

קו איקאווה (Ikawa), רכבת אויגווה (Oigawa)
קו אוסואי היה רכבת השיניים היפנית הראשונה בקו שין-אצו (Shin-Etsu) של מסילות הרכבת הלאומיות של יפן. ב-1963 הוסב לקו מסורתי.
רכבות גלגלי שיניים בעולם > לבנון

רכבת גלגלי שיניים של 1050 מ"מ מביירות לסוריה .
רכבות גלגלי שיניים בעולם > ספרד

רכבת שיניים של מונטסראט
רכבת השיניים Vall de Núria
רכבות גלגלי שיניים בעולם > סלובקיה

רכבת גלגל השיניים Štrbské Pleso–Štrba rack railway
רכבות גלגלי שיניים בעולם > פנמה

בתאי השיט של תעלת פנמה, ספינות גדולות נגררות על ידי קטרים חשמליים בעלי גלגלי שיניים הנקראים מולאס (פרדות) במקום המדחפים של האוניות. על פי התוכניות שאומצו ב-2006, גוררות יחליפו אותם בתאי השיט החדשים.