stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנק לויד רייט
ביוגרפיה > קריירה עצמאית

עד שנת 1901 תכנן רייט כחמישים פרויקטים, כולל בתים רבים בעיר מגוריו. בין 1901 ל־1911, תכנן מבנים למגורים שכונו בתי הערבה (prairie houses) - בתים נמוכים וגדולים עם גגות שאינם בולטים, קווי שמים נקיים, ארובות נמוכות ומרפסות, כשהוא משתמש בחומרים טבעיים. הבתים נקראו כך מכיוון שתכנון זה היה אמור להתאים לשטח שסביב שיקגו. לרייט גם היה תפקיד מרכזי בפיתוח רעיונות "תוכניות פתוחה" לעיצוב פנים במגורים, כאשר הוא החשיב את החלל הפנימי כחלק החשוב ביותר בתכנון המבנה. הוא האמין כי האנושיות היא דבר מרכזי ביותר בתכנון. את רוב הדוגמאות לגישה הזו ניתן למצוא בבאפלו, ניו יורק, תוצאה של החברות בין רייט לבין מנהל בחברת הסבון לרקין, דרווין מרטין. ב־1902 חברת לרקין החליטה לבנות מבנה מנהלי חדש. רייט הגיע לבופאלו ותכנן לא רק את המבנה המנהלי עבור החברה, אלא גם שלושה בתים של המנהלים עצמם, בית ג'ורג' ברטון, בית דרווין ד. מרטין ובית ויליאם הית'.
ב־1910, החלה יצירתו של רייט להתפרסם גם באירופה עם פרסומו של הווסמות' פורטפוליו.
רייט תכנן קומפלקס מגורים-סטודיו לעצמו, שנקרא טלייסין (Taliesin — על שם משורר ולשי בן המאה ה-6, שפירוש שמו "מצח זוהר"), שנבנה ליד ספרינג גרין, ויסקונסין, ב-1911. הקומפלקס הורכב ממבנה נמוך בן קומה אחת בצורת האות U, שצפה בצד אחד על אגם ובצד השני על הסטודיו של רייט. טלייסין הושמד פעמיים בשרפות; המבנה הקיים מאז 1925 קרוי טלייסין 3. בפעם הראשונה בה נשרף נספו בשריפה שבעה אנשים, כולל מאהבתו של רייט, מאמא בורת'וויק, ושני ילדיה מבעלה אדווין צ'ייני.
רייט ביקר ביפן, לראשונה ב־1905, ובאירופה (1909), ופתח משרד בטוקיו ב־1915. בשנות ה-30 תכנן רייט את בית החורף שלו באריזונה, לו הוא קרא טלייסין וסט; בית זה, כמו הרבה מיצירותיו האדריכליות, משתלב אורגנית עם הנוף שסביבו. בטוקיו, תכנן רייט את בית המלון אימפריאל המפורסם, אותו סיים ב־1922. ב־1 בספטמבר 1923, פגעה בטוקיו ובסביבתה אחת מרעידות האדמה הקשות ביותר בתקופה המודרנית. רעידת האדמה הרסה לחלוטין את טוקיו, ויצרה גם צונאמי גדול, סופות טורנדו ושריפות. על פי האגדה, בית המלון של רייט הוא היחיד ששרד מההרס, אך למעשה אין זה נכון.
בשנות ה-30 רייט תכנן רבים מהבתים ה"יוסוניים" (Usonian) שלו – מבנים עבור אנשי מעמד הביניים, שהתבססו על גאומטריה פשוטה, אך אלגנטיים ומעשיים. מאוחר יותר, השתמש בתצורות כאלה ב"בית האספה היוניטרי" במדיסון, ויסקונסין ב־1947–1950.
ביוגרפיה > חייו האישיים

רייט נישא שלוש פעמים: לקתרין לי טובין ב־1889, למרים נואל ב־1922, ולאולגה מלאנוב הינצנברג (אולגיבנה) ב־1928. אולגיבנה הייתה חסידתו של המיסטיקן הארמני גורדג'ייף, והחוויות שלה השפיעו על ההיווצרות והמבנה של אחוות טלייסין של רייט מ־1934. אולגיבנה המשיכה לנהל את האחווה לאחר מותו של רייט, עד למותה היא ב־1985.
רייט מת ב־9 באפריל 1959, לאחר שתכנן מספר גדול מאוד של פרויקטים חשובים. אחד מבניו של רייט, פרנק לויד רייט ג'וניור, המוכר בשם לויד רייט, היה גם הוא אדריכל נודע.
הנצחה

ב-2019 שמונה מבנים של רייט ברחבי ארצות הברית הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
יש שטוענים כי דמותו של הווארד רוארק, האדריכל בספרה של איין ראנד "כמעיין המתגבר", מבוססת, לפחות בחלקה, על פרנק לויד רייט, אך ראנד עצמה הכחישה זאת.
באוקטובר 1969 הקליט הצמד המוזיקלי סיימון וגרפונקל (Simon & Garfunkel) שיר בשם "So Long, Frank Lloyd Wright" (להתראות, פרנק לויד רייט) שהופיע באלבומם המצליח מ-1970 "Bridge Over Troubled Water" ("גשר על מים סוערים"). השיר, כשמו, הוא מעין פרידה מהאדריכל שנפטר עשר שנים קודם לכן.
סגנון

יש המחשיבים את פרנק לויד רייט כאחד מחלוצי המודרניזם באדריכלות ומייחדים את סגנונו בשם "מודרניזם אורגני".
רייט אכן יצר אדריכלות אורגנית - אדריכלות שמנסה להשתלב באופן טבעי והרמוני עם ההקשר שבו היא נתונה, והחשוב ביותר – בקשר בין האתר למבנה. בנושא זה הוא הושפע רבות מהאדריכל והמעצב האמריקאי גוסטאב סטיקלי.
לרייט הייתה שפה חזותית מאוד ברורה בעיצוב המבנים שתכנן. הוא תמיד יצר קומפוזיציה המשלבת קווים אופקיים בולטים וקווים אנכיים בולטים - בדרך כלל מחומרים שונים.
רייט היה אחראי לסדרה של מושגים מקוריים ביותר בנושא פיתוח פרוורי, שמכונה "ברודאייקר סיטי". הוא הציע את הרעיון בספרו "העיר הנעלמת" מ־1932, והוא אף בנה מודל גדול מאוד (4 על 4 מטר) של עיר עתידית זו, בגרסאות שונות. הוא המשיך לפתח את הרעיון הזה עד למותו.
פרויקטים נבחרים

ראו גם: רשימת הבניינים של פרנק לויד רייט (אנ').
בסך הכל, בנה רייט 362 בתים. בערך 300 מהם עדיין היו קיימים בשנת 2005. רק אחד מהם נהרס בשל כוחות הטבע, בית במיסיסיפי שנהרס בהוריקן בשנות ה-60; אם כי בית אניס-בראון בקליפורניה ניזוק קשות ברעידת אדמה. אף על פי שמספר בתים שומרו כיצירות אמנות והוצאו מיליוני דולרים על שימורם, יש קושי במכירתם של בתים אחרים בשוק החופשי.
התפיסה התכנונית של פרנק לויד רייט מתבטאת בתכנון הטוטאלי של 'בתי הערבה' ולפי דבריו שאין לבזבז חלל על פונקציות לא הכרחיות. פונקציות אלו נעדרות מכל הפרויקטים של 'בתי הערבה' והן כוללות; חניון לרכב, עליית גג, מחסן ומרתף. העדר פונקציות אלו, גודלו הכללי של המבנה, אי עמידה בתקני בניה מודרניים עדכניים (כדוגמת תקן עמידות הבניין כנגד הטרחות אופקיות –רעידות אדמה ורוחות) וחברה צרכנית של שלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, הביאו לקושי במכירת 'בתי הערבה' בשוק החופשי.
פרויקטים נבחרים > בתי ערבה

בית ג'ורג' ברטון, בופאלו, ניו יורק, 1903.
בית דרווין ד. מרטין, בופאלו, ניו יורק, 1904.
בית ויליאם הית', בופאלו, ניו יורק, 1905.
בית רובי, שיקגו, 1910.
פרויקטים נבחרים > הבית על האשד

הבית הפרטי המפורסם ביותר שבנה נבנה בין 1935 ל־1939 – "הבית על האשד" (באנגלית: Fallingwater), עבור אי. ג'יי. קאופמן בבר ראן, פנסילבניה, שתוכנן מעל נחל הזורם תחת חלק מהבית, על פי הפרשנות שנתן רייט לבקשת משפחת קאופמן להיות קרובים לסביבה הטבעית. המבנה מורכב מסדרה של מפלסים ומרפסות נתמכות, כשהוא משתמש באבן עבור הקירות האנכיים ובבטון עבור המאוזנים. המהנדסים של קאופמן עצמו טענו כי המבנה אינו יציב. דעתם לא נתקבלה, אך לבסוף התברר שחלק מהרצפות החלו לשקוע זמן קצר לאחר הבניה. בסוף שנות ה־90, הוספו תומכות פלדה למפלס התחתון ביותר, עד שיעשה ניתוח מבני מפורט.
פרויקטים נבחרים > פרויקטים ציבוריים שונים מ-1910 ועד 1955

פרויקט טלייסין
מלון בילטמור אריזונה, אריזונה, 1929
בניין ג'ונסון וקס, ויסקונסין, 1936-1939
מגדל פרייס, אוקלהומה, 1956
פרויקטים נבחרים > מוזיאון גוגנהיים ניו יורק

אחד הפרויקטים המאוחרים והחשובים של רייט הוא מוזיאון גוגנהיים בעיר ניו יורק, מבנה שלקח לו 16 שנים לבנות (1943 - 1959), וכנראה היצירה המוכרת ביותר שלו. המבנה עולה כספירלה לבנה מהאתר שלו בשדרה החמישית; מבפנים, הוא דומה לצד הפנימי של קונכייה. הגאומטריה המיוחדת של המוזיאון הייתה אמורה לאפשר למבקרים לראות תערוכות זמניות בקלות, בכך שייקחו מעלית לקומה העליונה וירדו משם בספירלה. עם סיום בנייתו של המוזיאון, התעלמו מכמה פרטים חשובים מהתכנון המקורי של רייט, כמו צביעה של הפנים בצבע אוף-ווייט. כמו כן, התערוכות שמציג המוזיאון נצפות בהליכה במעלה הספירלה ולא בירידה.
פרויקטים נבחרים > האילינוי

ב-1956 תכנן רייט גורד שחקים בגובה של מייל אחד בשם "האילינוי" (The Illinois). את האילינוי תכנן רייט על דעת עצמו ללא הזמנה מאף יזם, ותוכנית זו מעולם לא מומשה. הבניין תוכנן להיבנות בשיקגו, אילינוי ולהכיל בתוכו 528 קומות של שימוש מעורב אך בעיקר דירות מגורים. הגובה השאפתני של הבניין היה רב בהרבה מבניין האמפייר סטייט, המגדל הגבוה ביותר בתקופתו, ואף גבוה פי שניים מבורג' דובאי הנבנה בתחילת המאה ה-21. עם זאת, חזונו של רייט נתן השראה למתכנני מגדלים רבים אחריו.
לקריאה נוספת

Alofsin, Anthony, Wright and New York: The Making of America's Architect, Yale University Press; First Edition, 2019. מסת"ב 978-0300238853
הערות שוליים

↑  אדריכלות המאה ה-20 של פרנק לויד רייט באתר אונסק"ו (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269963005171  PLWABN: 9810582422905606  BIBSYS: 90099567  BNE: XX1141709  BnF: cb12388569w (data)  CANTIC: a10179604  CiNii: DA0025800X  GND: 11863531X  ICCU: CFIV094609  ISNI: 0000 0001 2100 0710  KulturNav: d84b36c1-fed3-49b3-89b4-4410972cd327  LCCN: n79032932  LNB: 000037123  MusicBrainz: ca0f11cc-b769-4db7-8254-e4f1aec4ba81  NARA: 10580379  NDL: 00461480  NGV: 3182  NKC: jn20000605667  NLA: 36571140  NLK: KAC199630636  NSK: 000080068  NTA: 069074518  PIC: 15127  RERO: 02-A003987242  RKD: 85705  SELIBR: 222406  SNAC: w6n87864  SUDOC: 028638115  Trove: 1298777  ULAN: 500020307  VcBA: 495/7744  VIAF: 27148716   WorldCat (עם VIAF): 27148716 
בול דואר ארצות הברית 1966 - פרנק לויד רייט
פנים מוזיאון גוגנהיים לאמנות.
בית רובי
"הבית על האשד", מהמפורסמות בעבודותיו של פרנק לויד רייט
חלל עם "עמודי פטרייה" מבטון בבניין ג'ונסון וקס
מוזיאון גוגנהיים, ניו יורק
נשר (עיר)

נֶשֶׁר היא עיר בישראל השוכנת בשיפולים הצפון־מזרחיים של רכס הכרמל, ובדרום־מזרח מישורי מפרץ חיפה, בגבול עמק זבולון והכרמל, כשישה קילומטרים דרומית־מזרחית לחיפה על כביש 752, בסמוך לכביש 75. שייכת מבחינה מנהלית לנפת חיפה, מחוז חיפה.
ראשית היישוב שלובה בהיסטוריה של בית החרושת למלט, שנקרא גם הוא "נשר". הצריפים הראשונים של שכונת הפועלים, המסמלים את ייסוד היישוב העברי במקום, נבנו בסוף שנת 1923 ובתחילת שנת 1924, כיוזמה מקומית של פועלי בית החרושת "נשר". השכונה ששם המפעל דבק בה הוקמה במישור לצד המפעל ובמדרון ההר, כדי להימנע מיוממות מחיפה דרך כפרים ערבים עוינים על כביש חיפה–נצרת. עוין במיוחד היה הכפר באלאד א-שייח שגבל בנשר, אשר הכביש מחיפה עבר בתחומו.
במהלך מלחמת העצמאות ולאחריה אכלסו עולים חדשים את היישובים הסמוכים בלד א-שייח' וחוואסה, לאחר שאלו התרוקנו מתושביהם הערבים. עם הקמתם שמרו היישובים על עצמאותם ונוהלו על ידי ועדות מקומיות. שמו של בלד א-שייח' שונה לתל חנן, ואילו שמו של חוואסה נותר על כנו עד שהוחלף לבן דור, שניהם על שם לוחמים שנפלו בשחרורם. בשנת 1949 החלה להיבנות על צלע ההר שכונת גבעת נשר כהרחבה למתחם המגורים של פועלי בית החרושת בסמוך למפעל. תושבי שלושת היישובים העצמאיים שאפו להצטרף כשכונות לעיר חיפה, אך משרד הפנים התנגד לכך. ב־22 ביולי 1952 התקיימו בחירות בשלושת היישובים למועצה מקומית מאוחדת, והוקמה המועצה המקומית נשר המאגדת את שלושת היישובים. עם השנים הורחב היישוב, ובמעלה הכרמל נבנו שכונות חדשות: שכונת גבעת עמוס, שכונת רמות יצחק ושכונת "רחוב התאנה" ליד שכונת דניה בחיפה נשר הוכרזה כעיר בשנת 1995.
היסטוריה > הקמת בית חרושת למלט

ההיסטוריה של היישוב נשר שלובה בהיסטוריה של בית החרושת למלט "נשר". בשנת 1903 עלה מרוסיה המהנדס נחום וילבושביץ. הוא סייר בארץ כדי לבחון את אפשרויות הפיתוח בה. באותה עת לא היה בארץ מפעל לייצור מלט. וילבושביץ העריך שתנופת בנייה בעתיד תגדיל הביקוש למלט, והמליץ על הקמתו של מפעל מלט בחיפה, בגלל הקרבה לנמל חיפה, מסילת הרכבת החיג'אזית ומרבצי אבן גיר מתאימים בכרמל. מלחמת העולם הראשונה דחתה את מימוש תוכניותיו של וילבושביץ. ב־1918 הוא חזר לארץ, נפגש עם יהושע חנקין וביקש ממנו שירכוש שטחי קרקע מתאימים שנמצאו ליד הכפר הערבי יאג'ור, בין נשר לקיבוץ יגור, שהיו שייכים למשפחת ח'ורי, שהתגוררה בלבנון. סלים ח'ורי הצליח לרכוש במאה ה-19 את השטח שנקרא אל ח'רייבה, הודות לקשריו הטובים עם פקידי הממשל העות'מאני. הוא גידל בשטח עצי תות והקים באזור מפעל למשי, שפעל עד 1934. המוכרים חשבו שהיהודים מעוניינים בשטח לשימוש חקלאי. חורשת עצי התות המשיכה להניב פרי להנאת ילדי השכונה לאורך שנות החמישים.
ב-1920 הגיע לארץ מזכיר ה"סינדיקט לצמנט פורטלנד בארץ ישראל" ביחד עם מהנדס בריטי, כדי לבחון מקום להקמת מפעל למלט. במסגרת התוכניות נלקח בחשבון גם שטח שיתאים לבניית משרדים ומעונות לעובדים. המהנדס הבריטי כתב בדוח שלו מ־16 ביולי 1920:
במרחק של 500 מטר משטח המיועד למפעל יש מקום מתאים למשרדים ומעונות. הנוף יפה וגדלים שם עצי זית נהדרים, שבצילם ניתן לבנות את הבתים וכך להקים עיר גנים. לצל העצים ואספקת המים יש חשיבות רבה בארץ ישראל, בהתחשב בתנאי האקלים השוררים בה.
המלצה זו שימשה בסיס להקמת יישוב הפועלים נשר.
בנובמבר 1921 קנה יהושע חנקין באמצעות חברת הכשרת היישוב את האדמות. בחיפושיהם אחר משקיע הגיעו לתעשיין היהודי־רוסי מיכאל פולק. פולק הגיע לארץ ישראל במאי 1922. הוא מצא את השטח מתאים, אבל היה מודאג מביצות הקישון וממחלת המלריה שפגעה בפועלים. פולק דאג לטפל במיגור הקדחת בעזרת צוות סניטרים שבראשם עמד צבי סליטרניק. בשלב זה הוחלט על השלמת רכישת השטח. השטח כלל מקום שנקרא "סלמיה" (באזור מחצבת נשר הישנה של היום), שבו היה חאן ששימש בעבר למגורי אריסים.
בנובמבר 1922 החלו מדידות השטח, ונשכרו שני שומרים יהודים מחיפה, שעברו להתגורר בחושות של סלמיה. זו הייתה ההתיישבות היהודית הראשונה באזור. כדי לחזק אותה הותר לתשעה מבני "קבוצת אחווה" של המרכז החקלאי, אשר יועדו להקים את קיבוץ יגור, להצטרף לשומרים. בזמן מגוריהם במקום עסקו בעבודות חקלאיות.
בספטמבר 1923 התחילו עבודות הפיתוח הראשונות בסלמיה לשיפור שלושת מבני החאן. מבנה אחד שימש כמשרד טכני, ושני המבנים האחרים שימשו למגורי הפועלים שהעדיפו ללון בשטח. עבודות ניקוז השטח וחפירת יסודות המפעל ניתנה לקבוצת חלוצים מחיפה. ב־18 באוקטובר 1925 הופעל הכבשן הראשון בבית החרושת והמפעל החל בייצור מלט.
היסטוריה > התהוות היישוב

בסוף שנת 1923, תוך כדי התחלת הקמת המפעל, נוסד וגדל היישוב. עם התקדמות העבודות הגיע מספר הפועלים העוסקים בהקמת המפעל לכ־150, ובאתר נבנו צריפים לשיכונם. היישוב נוסד לא כתוצאה מהחלטה מסודרת, אלא כיוזמה של הפועלים שחיפשו דרך לשפר את חייהם ובנו צריפים במקום. בניית הצריפים יסדה קהילה בעלת רציפות מהקמת הצריפים ללא כל הפסקה. במקביל לבניית הצריפים נבנה מטבח פועלים, ומסעדה נוספת להאכלת הפועלים הוקמה ביוזמה פרטית בבלד א-שייח'. לשירות הפועלים נבנה בוואדי צריף המכבסה, שכלל חדר כביסה, חדר לכובסות וחדר למגורי השומרים. חלק מהמשפחות הראשונות שהקימו את נשר הורכבו מזוגות של כובסות ושומרים. הקהילה נוסדה במקביל להקמת בית החרושת אבל במובחן ממנו.
באוקטובר 1925 כלל השטח הבנוי אחד עשר מבנים למנהלים, פקידים ופועלים מקצועיים, שבעה צריפי פועלים, מטבח, צריף, מכבסה ובית מרחץ.
את המפעל בנו פועלים חלוצים שראו בו הגשמה של חלום ציוני. פועלי "נשר" קשרו עם המפעל את עתידם ואת ביתם. על פי תפיסת העולם של מנהל המפעל מיכאל פולק, נוצרה שכונה צמודה למפעל ובה שני מעמדות החופפים למדרג הנוהג במפעל – פועלים ומנהלים. הפועלים בשכונת הצריפים סבלו ממחסור במים והיו צריכים לסחוב מים בדליים מהבתים שנבנו למנהלים על ידי הנהלת בית החרושת. בקשותיהם מהנהלת בית החרושת לספק להם מים נענו בשלילה.
כדי לשפר את מצבם הכלכלי הקימו הפועלים משקי עזר בחצרות הבתים, גידלו גינות ירק והקימו לולים לגידול עופות.
מרבית הפועלים נאלצו להתגורר בחיפה, מיעוטם חכרו קרקע בבעלות הווקף של חיפה בסמוך לבית החרושת עליה הקימו את צריפיהם הארעיים באופן עצמאי. כך קמה שכונה של צריפי עץ ללא תכנון ראשוני, רחובות או מוסדות ציבור. לאורך שנים התנהל משא ומתן בין בא כוח הפועלים והנהלת בית החרושת על הקצאת 200–300 דונם מאדמות בית החרושת לבניית שכונת פועלים, בהיעדר קרקע פנויה אחרת בסביבה הקרובה ומתוך כוונה להוציא לפועל את החזון המקורי להקים שכונת גנים עבור הפועלים. בשנת 1933, עת מנה היישוב כ־2,000 תושבים, שהתגוררו בכ־200 צריפים, התקבלה תשובה שלילית סופית מההנהלה אף שאותר שטח מתאים. מנהל המפעל פולק נסוג מהתכנית המקורית; הוא העדיף שרק גרעין של בעלי המקצוע יתגורר באזור בית החרושת. הפועלים, לדבריו, היו אמורים לגור באחד היישובים בסביבה.
החיים בשכונת הצריפים היו צנועים למדי. הצריפים היו זהים וכללו חדר אחד, פרוזדור קטן ומטבח ומבנה השירותים בחוץ. בתחילת עבודתם במפעל היו רוב הפועלים רווקים יוצאי מזרח אירופה. הם השתייכו לזרמים שונים של תנועת העבודה, ומרביתם אף עברו הכשרה חלוצית. אחרי מספר חודשים הגיעו לנשר גם הפועלות הראשונות. תחילה עבדו הנשים ככובסות וכמבשלות, אולם לאחר מכן הגיעו גם פועלות שהשתלבו בעבודה כמו אריזה.
בשנת 1934, למרות מאבק התושבים היהודים של נשר ויגור, נפתח לקבורה בסמוך לחצרי המפעל ובמרכז היישוב היהודי בית הקברות המוסלמי של חיפה בנשר על קרקע בבעלות הווקף. מספר תושבים יהודים נאלצו להעתיק את צריפיהם אל מחוץ לתחום בית הקברות.
בשנת 1935 התגוררו בשכונת הצריפים סביב בית החרושת 250 משפחות. ב־19 ביולי 1936 ביקר בשטח המפעל ובשכונת נשר כתב העיתון "דבר", מ' זינגר, שדיווח על מצב האכלוס העגום של פועלי נשר בהשוואה לפועלים הערבים, הבונים לעצמם מבני פאר בבלד א-שייח'. לדבריו, בנשר לא היו תנאים סניטריים, כבישים או שבילים, וכל היישוב היה ארעי.
היסטוריה > התהוות היישוב > ארגון חיי קהילה

לשיפור חיי התרבות של היישוב, הוקמה בשנת 1928 תזמורת כלי מיתר בשם "תזמורת פועלי נשר". כן הוקמו להקת תיאטרון חובבים וקבוצת כדורגל. בנוסף, אמנים מכל ארץ ישראל הגיעו להופיע בפני תושבי נשר.
בתחילת ההתיישבות נבנו שלושה חדרי בית ספר על הגבעה שמעל המחצבה. במשך הזמן נבנה על יד בית החרושת בניין בן עשרה חדרים בשתי קומות. גן הילדים ובית הספר פעלו במסגרת המרכז לחינוך של ההסתדרות, והחינוך היה בהתאם לערכי תנועת העבודה. באחד במאי הושבתו הלימודים, והעובדים השתתפו בהפגנת אחד במאי בחיפה.
הטיפול הרפואי לתושבים ניתן על ידי קופת חולים הכללית, שהקימה מרפאה בנשר עוד בזמן בניית המפעל.
במחצית השנייה של שנות ה־30 נבנה בניין הדואר ששירת את היישוב. הבניין הוקם במרכז נשר בתחילת הכביש שעלה למחצבת "חרייבה" (כביש 7212, בקצה רחוב השלום). בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היה האזור ליד מבנה הדואר הנקודה שאליה הגיעו האוטובוסים שהביאו נוסעים מחיפה ועברו דרך אזור הסכנה בבלד א-שייח'.
הצרכנייה הראשונה נוסדה ביוזמת התושבים בשנת 1932 כשביישוב היו כ־50 משפחות וכבר היו בה מספר חנויות קטנות. שמה היה "צרכניה שיתופית נשר–יגור". אחרי מספר שנים, עם הגידול במספר תושבי השכונה, הסכימה הנהלת המפעל להקצות לה מבנה בקצה השכונה. הצרכנייה פעלה בין השנים 1932–1958. לאחר סגירת הצרכנייה הפך המבנה למועדון מפלגת פועלי ארץ ישראל ע"ש יהודה שומרוני.
היסטוריה > ההגנה על נשר

כבר בימיו הראשונים של המפעל השתייכו כמה מבוניו לארגון "ההגנה" בחיפה. העובדים נסעו פעם עד פעמיים בשבוע לטכניון כדי להתאמן ולהדריך חברי ארגון חדשים. חברי "ההגנה" הסתירו בבית החרושת כלי נשק לשעת חירום. פולק התנגד לכך בתחילה, אולם לאחר שיחה עם חיים ויצמן התרצה ותרם כסף לקופת "ההגנה" בחיפה, ובתנאי שהנשק יוחבא ביגור.
היסטוריה > ההגנה על נשר > במאורעות תרפ"ט

בשנת 1929 מנה היישוב כמאתיים איש. חוסר התכנון הפיזי של השכונה הקשה על הגנתה. שבועיים לפני שהחלו מאורעות תרפ"ט חשו הפועלים במפעל נשר בתסיסה שמתרחשת בבלד א-שייח'. מיקום המפעל והשכונה בסמיכות לכפר הגדול הפכה אותם לפגיעים במיוחד במקרה של התקפה. על רקע זה התארגנו הפועלים להגנת היישוב. הם הכינו במסגריית בית החרושת מוטות ברזל מחודדים, שנמסרו לאנשי "ההגנה", והוצאו מהמחבוא מספר אקדחים. בשכונה הוכנו מראש ערמות אבנים להתגוננות בעת הצורך. במעבדה הכימית של המפעל נעשה ניסיון לייצר פצצות בתרכובות שונות בקופסאות פח; הניסיון כשל – הקופסאות יצרו רעש גדול אך לא פגעו באיש. אנשי בלד א-שייח' רגמו את תושבי השכונה באבנים וירו לעברה. באחת התקריות הותקפה על ידי התושבים הערבים השכנים קבוצה של בחורות שעסקה בהכשרה בק"מ ה־4.5 על אדמות איזנברג, והן ניצלו רק בזכות מבצע הצלה של תושבי נשר. נקודת ההכשרה נשדדה, נשרפה ונעזבה. התושבים התארגנו גם למשמרות שמירה; ביום עבדו ובלילות התחלקו בשמירה על השכונה ועל המפעל. כאשר יצאו תושבי בלד א-שייח' במתקפה על תושבי נשר, התבצרו תושבי השכונה בשטח בית החרושת, וחלקם יצאו לקראת תושבי בלד א-שייח'. ההתקפה נבלמה, והמאורעות גוועו. בעקבות המאורעות חלה התפתחות בנושא השמירה, הודקו הקשרים עם "ההגנה" בחיפה ואף הוקמה ועדת ביטחון משותפת למפעל וליישוב. במסגרת ההתארגנות שלאחר המאורעות והידוק הקשר עם ההגנה, הגיעו ליישוב שני אנשי "ההגנה" לאמן כיתה נבחרת שאנשיה נועדו להיות מדריכים ומפקדים במקום. בין המדריכים היו מרדכי נמצא בי ויעקב דורי.
היסטוריה > ההגנה על נשר > במאורעות תרצ"ו–תרצ"ט

בשנת 1934 החליט הווקף להקים את בית הקברות המוסלמי של חיפה, בלב השכונה היהודית בנשר, במקום בו חכרו פועלי מפעל נשר קרקע מהווקף להקמת צריפיהם; הווקף נתן לשוכני הצריפים שבוע לפנות את השטח. תושבי נשר–יגור פנו לווקף בבקשה שבית הקברות לא ייבנה בלב השכונה, אלא באתר קרוב יותר לחיפה, אך העלו חרס בידם.
באפריל 1936, בעקבות הכרזת המרד הערבי של ערביי ארץ ישראל על ידי חאג' אמין אל-חוסייני ומהומות הדמים שחלו בעקבותיה, נעצרה תנופת הבנייה במשק וירדה צריכת המלט ביישוב. הנהלת בית החרושת נאלצה – לראשונה – לצמצם ולפטר עובדים. הכבשן החדש והחסכוני שבנייתו הסתיימה לא הופעל.
במהלך המאורעות עמד המפעל בפני סכנת סגירה. המצב החדש חייב היערכות חדשה, וכדי לשמור על העובדים ולספק להם עבודה ופרנסה, יזם פולק "עבודות יזומות" במפעל כמו הקמת המרפאה ומבני עזר נוספים.
בנשר גבר המתח הביטחוני; התושבים הוטרדו מיחסם העוין של תושבי בלד א-שייח' ממערב ותושבי יאג'ור ממזרח. כפרים אלה, שמספר שנים לפני כן מנו מאות אחדות של תושבים, גדלו פי כמה. בשטח שהשתרע מבלד א-שייח' ועד הק"מ ה־4.5 והכיל גם את חוואסה ישבו אלפי תושבים ערבים. בלב נשר הקים הווקף שורה של חנויות בצמוד לבית הקברות המוסלמי. מפקד ההגנה בנשר, קלמן רדין, פנה לפולק בבקשה להקיף את השכונה בגדר ביטחון. פולק סירב בטענה שמשטרת המנדט כבר תגן על התושבים. לאחר לחץ נוסף פולק נעתר להקציב חומרים ועובדים להקמת גדר. הגדר נבנתה עם עמדות שמירה מתבניות עץ ממולאות בחצץ והותקנה בה תאורת חשמל.
שביתת פועלי מחצבת בית החרושת במאי 1936 הגבירה את המתיחות. פועלי המחצבה, שחלקם היו מבלד א-שייח', נהגו לזרוק אבנים על מכוניות של יהודים שנסעו בכביש חיפה–נצרת שעברו בכפר. המבנה המוגן היחידי בשכונה הצפונית לכביש חיפה–נצרת היה מבנה בית הספר היסודי שהיה מבוטן. אנשי הלגיון הערבי, ששכנו במחנה צבאי בלב השכונה, נהגו לירות מתוך המחנה אל עבר הצריפים ששכנו בקרבת המחנה. במקרה זה נהגו דיירי צריפים אלה לעבור למבנה בית הספר. במשך השנה הועברו בתוך בית הספר שיעורים מטעם "ההגנה", ובסיסי הארונות שימשו כסליק להסתרת כלי נשק.
בשכונת הצריפים שמדרום לכביש חיפה–נצרת, (מתחת לגבעת נשר), לא היו בתי בטון כדוגמת מבנה בית הספר באזור הצפוני. שכונה זו סבלה מהתקפות של תושבי בלד א-שייח', שחצו את ואדי א-טבל (נחל נשר), עלו על הגבעה, וירו לכיוון הצריפים ששכנו בתחתיתה.
ב־26 ביולי 1936 הותקף אוטובוס שהגיע מחיפה מתוך בית הקברות המוסלמי ששכן בשכונה. יריות נורו למרכז שכונת נשר גם מהר הכרמל ומתוך הכפר בלד א-שייח'. בתחילת המאורעות המשיכו העובדים הערבים במחצבת נשר לעבוד, אך לאחר תעמולה של המופתי של חיפה נפסקה העבודה והפועלים הערבים החלו להתנכל לפועלים היהודים.
בגלל מיקום בית הקברות המוסלמי של חיפה בתוך השכונה, ובעקבות תקיפת האוטובוסים שהסיעו את הפועלים למפעל, נענה מיכאל פולק לבקשות לממן את החזקתם של 12 גפירים. השלטונות הבריטיים סיפקו לגפירים רובים ומדים, ובאמצעות נשק זה הצליחה "ההגנה" לאמן את אנשיה לבצע תפקידי שמירה במקום. הדרכים לנשר היו מסוכנות במיוחד בלילה, ופועלים רבים שלא גרו בשכונה נאלצו להישאר ללון במפעל.
ב־12 ביולי 1938 הותקפו ביריות שני כלי רכב שעברו בבלד א-שייח'. אחד מהם, שהסיע פועלים מקריית חיים לבית החרושת בנשר, הצליח להימלט. מכונית שנייה, שהגיעה מנהלל, נתקלה במחסום והותקפה ביריות ובפצצה. שלושת הנוסעים במכונית השיבו אש והצליחו להימלט; המכונית הוצתה על ידי התוקפים.
בליל 13 ביוני 1939 נרצח נהג הקטר מרדכי שכטמן על המסילה שבין בלד א-שייח' לנשר, בעת שהיה עסוק בהעברת הרכבת לפסים אחרים.
היסטוריה > ההגנה על נשר > 1939–1948

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה השכונה מדי לילה על ידי כוחות צרפת של וישי ששכנו בסוריה. תושבי השכונה נאלצו לשבת מדי לילה במקלטים. לאחר תקופת מה השתלט הצבא הבריטי על מבנה בית הספר בשכונה, ושיכן בו את חייליו. תלמידי בית הספר למדו בחדרים בבתים פרטיים ובצריף הנוער העובד והלומד.
פרוץ המלחמה שינה את מצבו הכלכלי של המפעל. הצבא הבריטי נזקק לכמויות גדולות והולכות של מלט, ופעילות ייצור המלט חודשה. הקשר עם הספקים בגרמניה נפסק, ועובדי המסגרייה ייצרו את חלקי החילוף. בעקבות הידלדלות מקורות אבן הסיד ממחצבת נשר ליד בית החרושת, החליטה הנהלת המפעל לפתוח את המחצבה ב"חרייבה", ולשם כך השלימה את רכישת השטח (שתוכנן להירכש כבר בשנת 1922). ב־18 בינואר 1942 החלה סלילת הכביש מהמפעל אל פסגת ההר (כביש 7212). סלילת הכביש הסתיימה ב־19 בדצמבר.
קריאת המוסדות הלאומיים להתגייס לצבא הבריטי נענתה על ידי תושבי נשר. ותיקי המפעל ובניהם שנולדו בצריפים התגייסו לצבא או לשירות ההגנה. הנהלת המפעל שילמה לכל פועל בעל משפחה שהתגייס 50% משכרו.
בעקבות המלחמה גדלו הביקושים במשק, ואיתם האמירו המחירים. למרות זאת, נדחתה תביעת פועלי נשר להעלאות שכר ושיפור תנאיהם הסוציאליים. ב־15 במרץ 1945 פרצה שביתה; שביתה זו הייתה מהגדולות במשק, ונמשכה עד 26 במאי 1945. כל ראשי המשק העברי היו מעורבים בניסיון לפתור את הבעיה. השביתה הסתיימה בהישגים לעובדים. ב־1 בינואר 1946 נמכרה החברה לשותפות בבעלות סולל בונה והחברה המרכזית.
בני נשר ששוחררו מהצבא הבריטי חזרו לנשר, והתקבלו לעבודה במפעל כבני דור המשך. תנאי העבודה תחת ההנהלה החדשה השתפרו, ההנהלה הגדילה את תמיכתה במוסדות החינוך של השכונה, והוקם חדר אוכל משופר, ששימש גם כמקום מפגש. עם זאת, בעיית שיכונם של פועלי המפעל עדיין לא נפתרה; הם המשיכו להתגורר בצריפים שהוקמו על ידיהם בשטח שבקרבת בית החרושת. חלק מהפועלים רכשו בתים בקריות הסמוכות, אך רבים ציפו לבניית שכונה חדשה על הגבעה הדרומית (גבעת נשר). שטח אדמה זה נרכש בשנת 1945 על ידי חברת השיכון של ההסתדרות. בהרשמה של העובדים הסכימה הנהלת בית החרושת לתת לכל משתכן הלוואה למימון 25% מהבנייה וכן השתתפות בהוצאות פיתוח השטח. העובד נדרש לממן 25% והיתרה הלוואה מקופת התגמולים ומשכנתא. ב־27 באוקטובר 1947 סוכם הנושא על דעת ההנהלה והעובדים, וב־13 בדצמבר 1948 הונחה אבן הפינה לשכונת גבעת נשר. בשנת 1948 היה מספר הפועלים במפעל יותר מ־800.