stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית עבאס
עלייתו של בית עבאס לח'ליפות

אל-עבאס היה דודו של מוחמד, ואף על פי שכנראה לא התאסלם מעולם, הוא נחשב לאחד מידידיו הטובים. בנו עבדאללה היה אחד ממקבצי החדית' – המקבילה האסלאמית לתורה שבעל-פה, אך כנראה היה חסר שאיפות פוליטיות. נינו של עבאס, מוחמד בן עלי אל-עבאסי היה פעיל בקרב תאים מהפכניים בעיראק וצפון מערב פרס שביקשו לנקום את רצח חוסיין אבן עלי מייסד השיעה. העובדה שהיה גם נצר למשפחת הנביא וגם לוחם כנגד בית אומיה נתנה לו את מעמדו המיוחד. בתחילת הדרך העבאסים קיבלו את ברכתו של האימאם השיעי, ג'עפר א-צאדק, שמצדו חשב שבהיות העבאסים גם הם מבני משפחת הנביא (אך לא שיעים) – הם מעוניינים להחזיר את השלטון לראוי לו ביותר. לרוע מזלו, העבאסים ניצלו את ברכתו כאסמכתא דתית שגייסה לצדם את השיעים, אך ברגע שעלו לשלטון הם ראו בא-צאדק ובשיעים כאיום והחלו לרדוף אותם אף יותר מאשר בימי האומיים.
בראשית הדרך בסיס כוחם של העבאסים היה במחוז ח'וראסאן שבפרס, שתושביו היו ערבים ופרסים, וסבלו קשות משלטונם של בני אומיה. כיוון שהמחוז שכן בגבול המזרחי של האימפריה המוסלמית הוא שימש לגיוס כספים וכוח אדם למלחמות הבלתי נגמרות עם עמי מרכז אסיה והעמים הטורקים. בשנת 745 נשבע בכיר אבן מאהאן, אחד ממנהיגי ח'וראסאן, אמונים לאימאם אבראהים אבן מוחמד (בנו של מוחמד אל-באקר) אך זה הוצא להורג על ידי האומיים אחרי זמן קצר, ואת מקומו תפס אחיו אל ספאח שהוכתר בשנת 749 לח'ליפה הראשון לבית עבאס. אף על פי שא-ספאח היה מנהיג חלש שמשל רק ארבע שנים ולא השתתף באופן ממשי בשלטון אלא שימש בעיקר כדמות ייצוגית, השושלת שיצר משלה ביד חזקה לפחות עד מותו של הארון א-רשיד בשנת 809.
שלטון בית עבאס בראשית דרכו

אף על פי שבמובנים מסוימים שלטון בית עבאס הוא המשכו של שלטון בית אומיה, יש הבדלים אחדים בין השושלות. בירת העבאסים הייתה ממוקמת בדרום-מרכז עיראק, מרכז האוכלוסייה הגדול של העולם המוסלמי, בניגוד לאומיים שקבעו את בירותם במחוז הסורי הפחות מאוכלס. העברת הבירה לאזור העשיר והמאוכלס יותר בעיראק הקלה על השליטה באוכלוסייה, שהייתה מרוכזת כולה בתחום הצר שבין הפרת לחידקל. העברת מרכז האימפריה לעיראק גם איפשרה שיתוף של עמים מוסלמים לא ערבים בצבא ובפקידות הבכירה כמו פרסים ומאוחר יותר טורקים, והפכה את האימפריה ליותר קוסמופוליטית.
בראשית דרכו התאפיין בית עבאס בשלטון מרכזי. מושלי המחוזות היו אחראים על גביית מיסים וגיוס לצבא. הח'ליפה לא היסס לפטר מושלים שלא עמדו במכסות המס, והעברת השלטון במחוזות בדרך כלל לא הייתה בירושה מאב לבן. 

במיסים הרבים שנגבו השתמש השלטון לבניית ארמונות ומוסדות ציבור עצומים בערי השלטון בגדאד וסאמרא, וכן לשדרוג מערכת תעלות המים מן הפרת והחידקל. מדיניות השלטון המרכזי יצרה שגשוג כלכלי חסר תקדים שכונה "תור הזהב של בית עבאס", והגיע לשיאו בימי הח'ליפה הארון א-רשיד. תור הזהב הגיע לקיצו עם פרוץ מלחמת הירושה בין בניו של הארון א-רשיד – אל-אמין ואל-מאמון.
התקופה האמצעית בחליפות בית עבאס (816–937)

התקופה האמצעית לשלטונו של בית עבאס מתאפיינת בחיזוק השלטון המרכזי על חשבון המחוזות, העברת הבירה לעיר סאמראא', הכנסת פקידים וחיילים זרים במקום הערבים, וחיכוכים בין השיעים לסונים.
התקופה האמצעית בחליפות בית עבאס (816–937) > מלחמת הירושה

עם מותו של הארון א-רשיד ב-809 מתחלקת למעשה האימפריה בין שלושת בניו: אל-אמין, אל-מאמון, ואל-מעתצם. הארון א-רשיד נתן את השלטון בבגדאד לאל-אמין, את אל-מאמון שם בח'וראסאן ואת בנו הצעיר אל-מעתצם שלח להרי הטאורוס להילחם באימפריה הביזנטית. הארון א-רשיד קבע כי כאשר ימות אחד מבניו, ירשו האחרים את מקומו. אל-אמין, בניגוד לצוואת אביו, הכריז על בנו כיורשו לעתיד. הפרה זו של צוואת האב גררה מלחמת אחים בין מאמון לאמין (811). אל-מאמון גייס לעזרתו צבא ח'וראסאני בראשותו של טאהר בן-חוסיין, הביס את צבאותיו של אמין ושם מצור על בגדאד. אל-אמין נבגד על ידי צבאו (אבנאא אל-דולה), נרצח, ושערי בגדאד נפתחו לרווחה בפני אל-מאמון ב-813 (למעשה, אל-מאמון הוכרז כחליפה בבגדאד רק ב-819).
התקופה האמצעית בחליפות בית עבאס (816–937) > עלייתו של אל-מעתצם

בשנת 833 כבש (לאחר מותו של אחיו הבכור) אל-מעתצם את בגדאד אך על מנת למנוע את הבעיות איתן התמודדו אחיו כאשר גייסו צבאות מקומיים החליט אל-מעתצם לרכוש עבדים ולהכשיר אותם כלוחמים מקצועיים (ממלוכים).
אל-מעתצם עשה זאת על מנת לוודא שהצבא אכן יהיה נאמן לו ולו בלבד. בהמשך ייעל אל-מעתצם את השיטה על ידי ייבוא עבדים היישר מאסיה המרכזית, ואלה שימשו לא רק כלוחמים מן השורה אלא השתלבו בכל הדרגות, כולל כמפקדי הצבא ומושלי מחוזות.
היתרון שבשימוש בעבדים לוחמים הוא נאמנותם המוחלטת לשליט, אך עם זאת, אליה וקוץ בה, שכן על מנת לשמור על נאמנותם המוחלטת של חייליו הוא נאלץ לבודדם מהאוכלוסייה. אל-מעתצם אף הקים עיר בירה חדשה, סאמראא (سامراء, שמה נובע מהמשפט سر من رأى – "הרואה אותה שמח"), ובה הוא שיכן את כל הלוחמים ואת חצר הח'ליפה. כמו כן נאסר על הלוחמים להתרועע עם האוכלוסייה המקומית. בידוד החיילים היה כה מוחצן עד כי הובאו נשים במיוחד בשבילם מאזורי הספר, והשידוכים נעשו על ידי הח'ליפה עצמו. חסרונות השיטה הפכו לחולשות העיקריות שיאפיינו את השלטון הערבי למשך מעל 1,000 שנה. השימוש בעבדים לתפקידים בכירים בשלטון מנע כל אפשרות להתפתחות אליטה לגיטימית. הצבא, שהיה כלי חשוב לניידות חברתית, הפך בהדרגה לנחלתם של עבדים חסרי קשרים חברתיים, עד שהצבא והפקידות השלטונית כולה הפכו זרים לגמרי לציבור הערבי.
כפועל יוצא ממדיניותו של אל-מעתצם לנתק את הערבים מן השלטון, ביטל הח'ליפה את הקצבאות שניתנו לצאצאי המשפחות הערביות המכובדות שהפיצו את האסלאם בסמוך לתקופת מוחמד, והגביל את הקצבאות לאנשי צבא בפועל בלבד. מדיניות זאת גרמה לסכסוכים קשים עם המשפחות הוותיקות, ובראשם בני הח'ליפה עלי, ותומכיהם השיעים.
בשנת 841 נפל אל מעתצם למשכב. רופאו האישי מת שנה קודם לכן, ומטפלו החדש לא עקב אחר הטיפול המקובל, מה שהחמיר את מחלתו של הח'ליפה והביא לבסוף למותו ב-842.
התקופה האמצעית בחליפות בית עבאס (816–937) > החלשות השלטון

בנוסף חיזקו הח'ליפים האמצעיים את שלטונם במחוזות וכפו עליהם תשלום מס לרשות המרכזית, זאת בזכות נוכחותם של מושלים וחיילים זרים שלא היו בעלי מעצורים בכל מה שנוגע לגביית מס.
בשנת 861 נרצח הח'ליפה אל-מתוכל הראשון על ידי חייליו הטורקים שחששו משינויים שתכנן הח'ליפה לעשות בקצונה הבכירה. הרצח הביא לתשע שנות אנרכיה, מרידות חיילים והתקוממויות של עבדים לשעבר מקבוצות אתניות אחרות כמו הברברים מצפון אפריקה והארמנים, ותקיפות מצד הביזנטים. כמו כן סבלה הח'ליפות ממרד הזאנג', מרד נרחב של עבדים אפריקאיים, וכן מהשתלטות שושלת טולון על מצרים ואחר כך הלבנט.
עם עלייתו לשלטון של הח'ליפה אל-מואפק בשנת 875 תמה האנרכיה והמדינה חזרה לשלם את משכורת הצבא. עם זאת, נדרשו עשורים לבית עבאס להחזיר לשלטונו את השטחים הרבים שאבדו לו בזמן האנרכיה. עם זאת מימון הצבא הפך לנטל קשה על המדינה עד שלא נותרו די תקציבים פנוים לשיפור התשתיות הציבוריות, בעיקר זו של תעלות ההשקיה היוצאות מן החידקל.
בעיה נוספת שהתגלתה בשימוש בצבא קבוע היא שלמרות העלות העצומה של הצבא במשך תקופת השלום, בתקופת מלחמה הפך הצבא ללא יעיל כיוון שאין אפשרות להגדילו על ידי גיוסי חרום, למעשה צבא השלום הוא גם צבא המלחמה. בעיות כלכליות ביחד עם מדיניות לא מקצועית של הח'ליפה אל-מקתדר ויורשיו גרמו לקרעים חדשים בין הח'ליפה לבין האוליגרכיות הצבאית והמנהלית שהביאו לסדרה של מלחמות בסופן מן האימפריה העבאסית נותרה רק בגדאד האזורים הסמוכים. כל המחוזות המרוחקים קיבלו דרגות שונות של עצמאות למרות זאת מעמדו המיוחד של בית עבאס כשושלת הח'ליפים הלגיטימית היחידה נשמר, כך נוצר חבר העמים המוסלמיים.
התפוררות ודעיכה

סופה של האימפריה העבאסית ככוח של ממש התרחש לאורך תקופה ארוכה, במהלכה קבוצות שונות של שכירי חרב נלחמו עד להחרבתו של סואד – האזור החקלאי שסביב בגדאד. סימלו של החורבן הוא הרס תעלת נהואן שהשקתה את רוב הסואד במהלך לחימה בין המצביאים אבן ראאק ובג'כם. משמעות הרס התעלה היה הרס החקלאות ויוצא מכך הרס יכולתו של כל שלטון מבגדאד לגבות מס לקיומו.
עם החלשות השושלת עלו מספר שושלות נוודים ומכובדים מקומיים כמו בני עקיל, הבויהים, החמדאנים, הקרמטים, הפאטימים ועוד. שושלות אלו יסדו מדינות שהתקיימו מספר עשורים שלאחריהן פורקו וחולקו בין מדינות שכנות. הבויהים אף הקימו מלוכה בסגנון פרסי בבגדאד לצד הח'ליפה.
אף על פי שמדינות אלו היו עצמאיות לחלוטין הן קיימו ביניהן מערכת של הסכמות שיצרו את חבר העמים האסלאמי:
ראשית, שפת השלטון בכל המדינות החדשות הייתה ערבית – גם במדינות שאינן ערביות, כמו אלו שצצו בפרס, ארמניה וכורדיסטן, שפת השלטון נותרה ערבית. כמו כן, הערבית כשפת ממשל אפשרה לפקידים רמי דרג לעבור בין מדינה למדינה ולהמשיך לבצע את עבודתם ללא מגבלה.
שנית, רוב מדינות החבר שמרו על נאמנותם לח'ליפה העבאסי מבגדאד, אף על פי שהח'ליפות איבדה את כל כוחה הצבאי, זאת משום שהצהרת נאמנות לח'ליפה נחשבה כמחזקת את הלגיטימיות של ההנהגה. אפשר להשוות את הח'ליפות של תקופת חבר העמים האסלמי לקיסרות הרומית הקדושה, בשני המקרים לשליט העליון כוח סמלי בלבד.
שלישית, מבחינה כלכלית המדינות החדשות לא הציבו הגבלות על תנועה של סחורות או בני אדם. כך נשאר העולם המוסלמי יחידה כלכלית וחברתית אחת.
רביעית, כוחם הצבאי של מדינות החבר התבסס על צבאות קטנים של עבדים לוחמים הנקראים "ע'למאן" (החל מן המאה ה-11 נקראו החיילים האלה ממלוכים). חיילים אלו, לרוב ממוצא טורקי, לעיתים קרובות לא דברו ערבית ולא היו מעורבים בחיי יום יום של התושבים המקומיים. בכך נותקו המוני העם מן המחלוקות הצבאיות בן השליטים. מכאן, שלמרות המלחמות בין המדינות השונות, לא הייתה איבה בין התושבים המקומיים. אף על פי שהע'למאן היו לרוב ממושמעים מאוד וחסרי אידאולוגיות עצמאיות הסכנה שבהעסקתם הייתה אי תשלום משכורתם – במקרים מסוימים אי תשלום סדיר עלול היה לגרום למרידה.
במאה ה-10 סבל אזור ארצות הליבה של העולם המוסלמי (עיראק, סוריה חג'אז) מהזנחה כלכלית ומלחמות בלתי פוסקות, ואף האימפריה הביזנטית כבשה כמה חלקים ממסופוטמיה, לעומת זאת התפוררות שלטון בית עבאס הוביל לפיתוח כלכלי חסר תקדים של מחוזות שהיו מוזנחים מאז הכיבוש האסלאמי כמו אנטוליה באסיה הקטנה ופארס שבאיראן. גם בתחומי התרבות והאמנות תקופת חבר העמים מצטיינת בפריחה חסרת תקדים של התרבות האסלאמית בחלקים מסוימים של העולם המוסלמי. אנשי רוח כגון המשורר אבו אל-עלאא אל-מערי, הרופא אבן סינא, הגאוגרף מוקדסי והיסטוריון אל-מסעודי הקדימו ב 500 שנה את תקופת הרנסאנס באירופה הנוצרית.
קץ בית עבאס

קיצה של תקופת חבר העמים ואיתה בית עבאס הגיע עם פלישת הסלג'וקים: במאה ה-11 פלשו שבטים מאזור ימת אראל שבמרכז אסיה למזרח התיכון. אחד ממנהיגי השבטים, ארסלאן איסראאיל, בנו של סלג'וק, הוביל את אנשיו לכיבושים במזרח האימפריה הביזנטית וצפון עיראק.
בינתיים בבגדאד, מנהיג הע'ולמן אל בסאסירי זמם להשליט את ממשל הפאטמים (שושלת ששלטה במצרים ובסוריה) על עיראק. הווזיר של הממלכה ההויהית ששלטה במרכז עיראק הזמין את הכוח החדש למגר את הע'ולמן. בשנת 1055 נכנס לבגדאד המצביא הסלג'וקי תע'ריל-בג, לאחר שכבש את פארס וח'וזסתאן, המנהיג הסולג'וקי הדיח את כל מנהיגי בגדאד ובכללם את הח'ליפה אל-קאאם שבשלב זה לא היה עוד בעל חשיבות מדינית.
עם זאת, גם תחת שלטון הסלג'וקים נותר ח'ליפה עבאסי בתפקיד רשמי בלבד, ורק עם הגעת המונגולים ב-1258 הסתיימה השושלת העבאסית.
מוסדות שהוקמו בידי העבאסים

חיסבה: 'מוסד השוק'. לאחראי קראו 'מוחתסב'. היא ראתה חשיבות בשליטה על השוק על ידי אדם מטעמה כדי שידאג שהכלכלה תפעל לפי טעמם, לשלוט על המחירים, על המונופולין, לשמור על ההלכה האסלאמית (שריעה), וכן תגבה מסים. אבל הוא לא היה רק ממונה על השוק אלא גם מינוי דתי שנגע גם בנושאים אחרים כמו אכיפת חוקי הדת בכל שטחי המסחר שלו. אמנם, לא הייתה לו קדימות בעניינים שלא נגעו לשוק – אם שוטר היה תופס ראשון עובר עבירה בשוק, הוא היה 'זוכה' להענישו. בסיכום – הם דאגו לכך שייצא שם טוב לשוק שלהם כדי שהוא יתפתח ויביא כסף.
שורטה: משטרה, במינוי של הח'ליף. תפקידה היה לשמור על החוקים הכלליים והדתיים. החשיבות שלה הייתה בשמירת החוק בעיר ובדרכים, וכך האוכלוסייה נהנתה משקט, ומנראות של אנשים מטעם השלטון שדואגים לסדר. דבר נוסף שהיא דאגה לו הוא איסוף מודיעין על התארגנויות של מרידות (משטרה חשאית).
הקאדי: השופט המוסלמי. איש דת שממונה על נושאים אזרחיים (נישואין, גירושין, ירושה, סכסוכים, גישור ועוד). מה שלא נפתר על ידי המוחתסב – הועבר לקאדי. הוא פסק גם בעניינים דתיים. בצמוד אליו פעל הווקף (ההקדש), שגם אותו ניהל. לשם הועברו כל מה שהמוסלמים הקדישו לכלל האוכלוסייה, וזה ניהל את ההקדשים (מכירה או השכרה) והפיק מהם כסף לאוכל לעניים וכדומה. גם השליט היה מלווה כסף לווקף. יותר מכל היו הקדשות של עריריים.
משפט הח'ליף: המוסד הגבוה מכולם. לשם הגיעו משפטים משני סוגים: א. בגידה. ב. מיסים.
ארבעת המוסדות החשובים ביותר שנותנים תמונה של משטר חפץ חיים, עם סדר אזרחי הוגן, ללא הפקרות, עם כתובות ברורות לפתרון כל בעיה. זה החזיק מעמד הרבה זמן, ואכן הישרה תחושת ביטחון על האוכלוסייה.
יחסי העבאסים והשיעה

הח'ליפות העבאסית זכתה ללגיטימציה בגין העובדה שמייסד השושלת אל-עבאס היה בן דודו של הנביא מוחמד. למרות זאת, במשך כל זמן שלטון העבאסים קיימו העבאסים יחסים אמביוולנטיים עם ענף אחר של משפחת הנביא: בני הח'ליפה עלי, בן-דודו של הנביא וחתנו, שבהם תמכו השיעים. בראשית שלטון בית עבאס שילם הח'ליפה קיצבה לצאצאי עלי וכך ניסה לקנות את תמיכת חסידיהם. עם זאת, הח'ליפים היו מעורבים לא אחת ברצח, במאסר ובהרעלת טוענים לכתר מצד משפחת הנביא. מדיניות זו צלחה חלקית כיוון שעוד בימיו של הח'ליפה אלמנצור פרצה מרידה של בני עלי שדוכאה בקלות. לאחר שהופסקו הקצבאות הללו בידי הח'ליפה אל-מעתצם (833–842) חזרה והתגלעה האיבה בין שתי הקבוצות ביתר שאת, ולקראת סוף שלטונם של בני עבאס, במאה ה-10, היא התפרצה כמלחמת אזרחים מלאה בין שיעים לסונים. צעד פייסני כלפי השיעים ומתריס כלפי שליטי בית אומיה היה השימוש בתואר אימאם על ידי הח'ליפים מבית עבאס – תואר המבטא את מחויבות השלטון לתפקידו הדתי. היבט נוסף הוא השימוש בתארים דתיים בעלי הקשר שיעי, כמו אל-מהדי. למרות זאת בראייה היסטורית השיעים רואים את בני עבאס כשליטים לא לגיטימיים המתחזים למשפחת הנביא האמיתית.
בעיה נוספת בשושלת בית עבאס הייתה סידרי הירושה. בניגוד למרבית השושלות המערביות, בהן הבן הבכור הוא היורש הטבעי, לא היו בבית עבאס הסדרי ירושה קבועים, לכן לאחר מות הח'ליפה מונתה מועצה (שורא) שהורכבה מן הפקידות המדינית הצבאית והדתית הבכירה והם בחרו את הח'ליפה הבא. מובן שמשמעותה של שיטה זאת הוא שאין יורש טבעי וזהו מתכון בטוח למלחמות ירושה כמו זאת שפרצה בין בניו של הארון א-רשיד, אל-אמין ואל מאמון בשנת 812. מלחמות אלו היו סיבה לאי יציבות כרונית שהחלישה את האימפריה.
ראו גם

הח'ליפים לבית עבאס
מועצת השורא (חליפות)
לקריאה נוספת

חוה לצרוס-יפה (עורכת), פרקים בתולדות הערבים והאסלאם, רשפים, תשכ"ז, תל אביב
הערות שוליים

↑  אמנות אסלאמית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
| בית עבאס  ★  العبّاسيّون |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | אל-עבאס • אבן אל-עבאס •  ההאשמיה והמהפכה העבאסית • בית עבאס •  רשימת הח'ליפים |  |
| הח'ליפים המוקדמים בבגדאד (750–833) | א-ספאח • אל-מנסור • אל-מהדי • אל-האדי • הארון א-רשיד • אל-אמין • אל-מאמון |  |
| הח'ליפים בסאמרא   (833–892) | אל-מעתצם • אל-ואת'ק I • מתוכל  I • אל-מנתצר •  אל-מסתעין I • אל-מעתז • אל-מהתדי • אל-מעתמד •  מופק (בפועל) |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הטורקים (892–946) | אל-מעתדד I • אל-מכתפי • אל-מקתדר • אל-קאהר • א-ראדי • אל-מתקי • אל-מסתכפי I |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הבויהים (946–1065) | אל-מטיע • א-טאאע • אל-קאדר • אל-קאאם I |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הסלג'וקים ויורשיהם (1065–1258) | אל-מקתדי • אל-מוסתזהר • אל-מסתרשד • א-ראשד • אל-מקתפי • אל-מסתנג'ד I • אל-מסתדא • א-נאצר • א-זאהר • אל-מסתנצר I • אל-מסתעצם I |  |
| הח'ליפים הסמליים בקהיר תחת הממלוכים   (1261–1517) | אל-מסתנצר II • אל-חאכם I  • אל-מסתכפי II • אל-ואת'ק II • אל-חאכם II • אל-מעתדד II • אל-מתוכל II • אל-ואת'ק III • אל-מסתעצם II • אל-מסתעין II • אל-מעתדד III • אל-מסתכפי III • אל-קאאם II • אל-מסתנג'ד II • אל-מתוכל III • אל-מסתמסכ • אל-מתוכל IV |  |
| בירות הח'ליפות העבאסית | בגדאד • סאמרא • א-רקה • קהיר |  |
| אחרים | קרב הזב (750) • ח'יזוראן • אל-מאייד • ברמכים • נפילת בגדאד (1258) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292830805171  GND: 4221900-0  LCCN: sh85000061  TDVİA: abbasiler  VIAF: 25399477   WorldCat (עם VIAF): 25399477 
שושלת בני עבאס
מטיף למאמינים במסגד, וברקע הנסים השחורים שהיו הסממן המובהק ביותר לנוכחות העבאסית. איור מתוך המקאמה של אל-חרירי, מאת אל-ואסטי, 1237
קברי הח'ליפים העבאסים בקהיר, צילום מהמאה ה-19
אמיר ארזני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:   ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד מחלקה ביס"מ  קצין יחידת סיור במרחב ציון בירושלים  קצין מבצעים מרחב ציון  מפקד תחנת הראל  מפקד תחנת שלם  מפקד תחנת לב הבירה  קצין אג"מ מחוז ירושלים  קצין מבצעים מחוז ירושלים  ראש חטיבת המבצעים  סגן מפקד מחוז ירושלים  ממלא מקום מפקד מחוז ירושלים  מפקד מחוז ירושלים
אמיר ארזני (נולד ב-1966) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב המכהן כמפקד מחוז ירושלים.
ביוגרפיה

ארזני גדל בשכונת הכורדים בירושלים. בשנים 2000–2002 שימש כמפקד מחלקה ביס"מ.
שימש קצין יחידת סיור במרחב ציון בירושלים,
קצין מבצעים מרחב ציון, מפקד תחנת הראל,
מפקד תחנת שלם, מפקד תחנת לב הבירה, וכקצין אג"מ מחוז ירושלים.
בפברואר 2021 הוכרז על סבב מנויים במשטרה במסגרתו ימונה אמיר ארזני למפקד מרחב ציון ויקודם לדרגת תת־ניצב, אך המינוי לא יצא לפועל.
במאי 2022 קודם לדרגת תנ"צ ומונה לראש חטיבת המבצעים.
בספטמבר 2023 מונה לסגן מפקד מחוז ירושלים. ביולי 2024 עם פרישתו של מפקד התחנה דורון תורג'מן ממונה לממלא מקום מפקד מחוז ירושלים.
בספטמבר 2024 מונה למפקד מחוז ירושלים והועלה לדרגת ניצב.
ארזני בוגר תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני בחינוך.
מתגורר במעלה אדומים.
הערות שוליים

↑  שחר סמוחה, השוטרים יודעים הכל, באתר הארץ, 10 בפברואר 2003
↑  יוסי אלי, קציני מחוז ירושלים ממורמרים, באתר nrg‏, 2 בפברואר 2009
↑  לירן תמרי, נצ"מ קובי יעקובי מונה למפקד מרחב ציון במשטרת ירושלים, באתר mynetjerusalem, ‏1 במאי 2022
↑  דרגות ומינויים בטקס יום העצמאות של המשטרה, באתר פוסטה
↑  סבב מינויים לקצינים בכירים במשטרת ישראל, באתר משטרת ישראל, ‏12 בספטמבר 2024
↑  רשימת מקבלי הדרגות והמינויים במשטרת ישראל, באתר פורטל הכרמל
↑  לירן תמרי, משטרה ללא ניסיון, בתהליך מינוי בכירים שנוי במחלוקת: "יהיו עבדים של בן גביר" , באתר ynet, 14 בספטמבר 2024
מלחמת הכוכבים – פרק 1: אימת הפנטום

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  דמויות מאת ג'ורג' לוקאס
 בימוי:  ג'ורג' לוקאס
 הופק בידי:  ג'ורג' לוקאס   ריק מק'קאלום
 תסריט:  ג'ורג' לוקאס
 עריכה:  בן בארט   פול מרטין סמית
 שחקנים ראשיים:  ליאם ניסן  יואן מק'גרגור  נטלי פורטמן  ג'ייק לויד
 מדבבים:  פיטר סרפינוביץ' (דארת' מול) Andy Secombe (Watto) לואיס מקלאוד (Sebulba) אנתוני דניאלס (C-3PO) Scott Capurro גרג פרופס לינדזי דאנקן 
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס
 צילום:  דייוויד טטרסאל
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Lucasfilm
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 19 במאי 1999   ישראל 8 ביולי 1999
 משך הקרנה:  133 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט הרפתקאות, סרט פעולה, סרט פנטזיה 
 תקציב:  115,000,000 $
 הכנסות:  $1,027,044,677
 הכנסות באתר מוג'ו:   starwars
 פרסים:  הועמד לשלושה פרסי אוסקר
 סרט הבא:  פרק 2: מתקפת המשובטים
 סרטים בסדרה:  מלחמת הכוכבים
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלחמת הכוכבים – פרק 1: אימת הפנטום (באנגלית: Star Wars Episode I: The Phantom Menace, קרי "איום רפאים" או "איום נסתר") הוא סרט אפי בסאגת מלחמת הכוכבים שיצא בשנת 1999. הסרט הוא החלק הראשון בטרילוגיה השנייה בסאגה, שכרונולוגית מתרחשת לפני הטרילוגיה הראשונה.
הסרט מספר את סיפורו של אנאקין סקייווקר, ילד עבד מכוכב נידח שהתגלה כעילוי ב"כוח" ונבחר למסדר העילית של אבירי הג'דיי. הסרט גם מניח את היסודות לסיפור קריסתה של הרפובליקה הגלקטית: פדרציית המסחר מקימה צבא ומתחילה לכפות בכוח את רצונה ואילו הרפובליקה חסרת אונים כנגדה. מנגד, אבירי הסית' – מסדר מרושע שנחשב כמת במשך שנים – נראים בשטח וייתכן שאף מושכים בחוטים מאחורי הקלעים.
הפקת הסרט

תקציב הסרט היה 115 מיליון דולר, והוא צולם בעיקר באולפני האחים וורנר, ליבסדן באנגליה, עם צילומים נוספים במדבר התוניסאי ובארמון האיטלקי "פלצו ראלה" בקסרטה. עבודת פרסום רבה הקדימה את הסרט, והניבה פרי: הסרט גרף מעל ל-431 מיליון דולר בקולנוע בארצות הברית, ובנוסף מעל ל-493 מיליון דולר מחוצה לה. עובדה זו הופכת את הסרט לאחד משוברי הקופות הגדולים של כל הזמנים.
קבלה ביקורתית

למרות הצלחתו הכלכלית הסרט זכה לביקורות קשות ונחשב כאכזבה בקרב המעריצים. דמותו של החייזר המגושם ג'אר ג'אר בינקס נהפכה לשנואה ביותר בקרבם וברשת רצו עשרות סרטים ובדיחות בהן החייזר מוצא את מותו בדרכים שונות ומשונות.
צוות השחקנים הראשי

קווי-גון ג'ין – ליאם ניסן
אובי-וואן קנובי – יואן מק'גרגור
דארת' מול, הנבל הראשי של הסרט – ריי פארק
פאדמה אמידאלה – נטלי פורטמן
אנאקין סקייווקר – ג'ייק לויד.
ג'אר ג'אר בינקס – אחמד בסט
סנאטור פלפטין / דארת' סידיוס – איאן מק'דיארמיד
שמי סקייווקר – פרנילה אוגוסט
C-3PO – אנתוני דניאלס
R2D2 – קני בייקר
יודה – פרנק אוז
מייס ווינדו – סמואל ל. ג'קסון
מוזיקה

את המוזיקה לסרטי מלחמת הכוכבים, הלחין וכתב המוזיקאי הידוע ג'ון ויליאמס.
מלחמת הכוכבים: פרק 1 – אימת הפנטום: פסקול הסרט המקורי
"Star Wars Main Title and The Arrival at Naboo" – 2:55
"Duel of the Fates" – 4:14
"Anakin's Theme" – 3:05
"Jar Jar's Introduction and The Swim to Otoh Gunga" – 5:07
"The Sith Spacecraft and The Droid Battle" – 2:37
"The Trip to the Naboo Temple and The Audience with Boss Nass" – 4:07
"The Arrival at Tatooine and The Flag Parade" – 4:04
"He Is the Chosen One" – 3:53
"Anakin Defeats Sebulba" – 4:24
"Passage Through the Planet Core" – 4:40
"Watto's Deal and Kids at Play" – 4:57
"Panaka and the Queen's Protectors" – 3:24
"Queen Amidala and The Naboo Palace" – 4:51
"The Droid Invasion and The Appearance of Darth Maul" – 5:14
"Qui-Gon's Noble End" – 3:48
"The High Council Meeting and Qui-Gon's Funeral" – 3:09
"Augie's Great Municipal Band and End Credits" – 9:37
ראו גם

Star Wars Episode I: Racer
אספנות

.
אוסף מיניאטורות אולימפיות של החטיף "שוש" משנת 1996
אוסף קונכיות שבלולים במוזיאון טבע
אספנות היא סוג של תחביב או עיסוק פנאי בו האספן עוסק באגירת פריטים שונים, בדרך כלל תוך התמקדות בתחום ואף בתת-תחום מסוים. איסוף מתבצע לשם מחקר, הפקעת רווח או למטרות הנאה ובידור. העיסוק כולל חיפוש, איתור, רכישה, ארגון, קטלוג, הצגה, אחסון ותחזוקה של פריטים המעניינים אספן בודד. האוספים נבדלים זה מזה במגוון רחב של היבטים, בעיקר באופי ובהיקף של החפצים הכלולים, אך גם במטרה, באופן התצוגה וכדומה. מגוון הנושאים האפשריים לאוסף הוא כמעט בלתי מוגבל.
באוספים של פריטים מיוצרים, החפצים עשויים להיות עתיקים או פשוט ניתנים לאיסוף. עתיקות הן פריטי אספנות בני 100 שנה לפחות, בעוד שאר פריטי אספנות הם עדכניים באופן שרירותי. המילה "וינטג'" מתארת פריטי אספנות ישנים יחסית שעדיין אינם עתיקות.
איסוף הוא תחביב ילדות עבור אנשים מסוימים, אבל עבור אחרים עיסוק לכל החיים או משהו שהתחיל בבגרות. אספנים שמתחילים מוקדם בחייהם לעיתים קרובות משנים את מטרותיהם כשהם מתבגרים. יש אספנים מתחילים שמתחילים לרכוש פריטים שמושכים אותם ואז לאט לאט בונים אוסף, בעוד שאחרים מעדיפים לפתח קצת רקע בתחום לפני שמתחילים לקנות פריטים. הופעת האינטרנט כפורום גלובלי לאספנים שונים הביאה לכך שחובבים בודדים רבים מצאו זה את זה.
קיימות חנויות ייעודיות המוכרות פרטי אספנות, כמו גם חנויות קומיקס שמוכרות בין היתר מהדורות מיוחדות ומוגבלות, הנחשבות לרוב כפריטי אספנות נדירים.
תחומי אספנות

תחומי אספנות נפוצים הם איסוף בולים, איסוף מטבעות, איסוף כלי רכב, איסוף חתימות, וכן איסוף שטרות, מיניאטורות, כרטיסי חיוג, עטים, עתיקות, ספרים, חוברות קומיקס, כלי נשק, יצירות אמנות, בעלי חיים נדירים, קונכיות, סמלים וסיכות.
גם צעצועים הם מושא לאספנות. אספני צעצועים מתמקדים לעיתים במותג, כגון לגו, רובוטריקים, ובובות "ברבי" ובובות "פופ!" או מתקני סוכריות פז, או בנושא כגון דגמי רכבות, אקשן פיגרז (בובות פעולה) ומיניאטורות דינוזאורים.
סוג נוסף של אספנות הוא איסוף מזכרות ממקומות ביקור או צילום תמונות, למשל תמונות כלי רכב או צילום כלי טיס על ידי ספוטרים (חובבי תעופה העוקבים אחרי כלי טיס, המראות ונחיתות). גם בצילום טבע יכולה להיות מעין אספנות כאשר הצלם מנסה לצלם כמה שיותר מינים של בעלי חיים ופרחים, ובפרט מינים נדירים.
תחומי אספנות > איסוף בולים

איסוף בולים הוא אחד מסוגי האספנות הפופולריים בעולם. רשויות דואר של מדינות שונות מעדכנות את עיצוב הבולים מדי תקופה, דבר שמספק חומר חדש לאספנים. האספנים לרוב אוספים את בוליהם לאלבום בולים. ישנם חנויות המוכרות בולים עכשוויים ממדינות שונות בעולם לצד בולים היסטוריים. מתקיימות תערוכת בולים ואף קיים איגוד בין-לאומי לבולאות. בולאות היא תחום הכולל חקר בולים ואיסופם.
קיימים בולים נדירים למדי המוכרים בזכות טעויות הדפסה, למשל ברבור הפוך וג'ני ההפוכה, שמהווים כיום פרטי אספנות יקרים ביותר. בנוסף קיימים בולים בעלי ערך היסטורי כגון הפני השחור והבולים של רג'פיפלה.
מחיר

פריטי אספנות יכולים להיות רבי ערך (כדגומת כלי רכב ותכשיטים) או חסרי ערך כללי ממשי (כגון פקקי בקבוקים ומחזיקי מפתחות), לעיתים מדובר בפרטים עתיקי יומין. לעיתים נאספים עצמים שנכחו או היו בשימוש באירועים היסטוריים חשובים. כאשר מדובר באוספים של פריטים נדירים, כגון כלי נשק היסטוריים או פרטי לבוש של ידוענים, עשויים אלו להימכר מכירות פומביות בסכומי עתק.
לאחר רכישת פריט אספנות, המחיר הקמעונאי שלו אינו חל עוד וערכו צמוד למה שנקרא השוק המשני. אין שוק משני לפריט אלא אם מישהו מוכן לקנות אותו, וערך החפץ הוא מה שהקונה מוכן לשלם. בהתאם לגיל, מצב, היצע, ביקוש וגורמים אחרים, אנשים פרטיים, מכירות פומביות וקמעונאים משניים עשויים למכור פריט אספנות עבור יותר או פחות ממה ששילמו עבורו במקור. פריטי אספנות במהדורה מיוחדת או מוגבלת נוצרים במטרה להגדיל את הביקוש והערך של פריט בשל נדירותו. מדריך מחירים הוא משאב כגון ספר או אתר המפרט מחירי מכירה אופייניים.
מוצרים לרוב הופכים לבעלי יותר ערך עם הגיל. המונח עתיק מתייחס בדרך כלל לפריטים שיוצרו לפני למעלה מ-100 שנה, אם כי בתחומים מסוימים, כגון מכוניות עתיקות, מסגרת הזמן פחות מחמירה. עבור ריהוט עתיק, הגבול נקבע באופן מסורתי בשנות ה-30 של המאה ה-20. אספנים וסוחרים עשויים להשתמש במילה "וינטג'" כדי לתאר פריטי אספנות ישנים יותר, צעירים מכדי להיקרא עתיקות, כולל פריטי ארט דקו וארט נובו, זכוכית קרנבל ודיכאון וכו'. פריטים שהיו פעם חפצים יומיומיים אך עשויים כעת להיות ניתנים לאיסוף, מכיוון שכמעט כל הדוגמאות שהופקו הושמדו או הושלכו, נקראות אפמרה.