stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראובן ברודסקי
יצירתו

ברודסקי נולד סנקט פטרבורג, ברית המועצות. בשנת 2000 עלה יחד עם הוריו, אשתו ובנו לישראל ולמד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
לאחר העלייה לישראל התפרקו נישואיהם של הוריו במקביל להתפרקות נישואיו שלו. את תהליך התפוררותה ובנייתה מחדש של משפחתו בישראל תיעד ברודסקי במסגרת צילום "הום מובי", סרטו הראשון באורך מלא. במאי 2012 זכה הום מובי בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב. הסרט זיכה את ברודסקי גם בפרס הצילום.
משפחתו של ברודסקי המשיכה להעסיקו גם ביצירת סרטו "שבעה ימים בסנט פטרסבורג". הסרט תיעד את ביקורם של ברודסקי ואמו ליזה אצל אחיו ליאוניד אשר חזר לרוסיה לאחר העלייה לישראל ובמשך מספר שנים הוגדר כעריק מצה"ל. שבעה ימים בסנט פטרסבורג השתתף אף הוא בפסטיבל דוקאביב בשנת 2015 וזכה בפרסים עבור העריכה והלחן המקורי של עדי רנדט כמו גם בציון לשבח. בנוסף, זכה הסרט גם בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים.
בשנת 2015 ביים את סרט הטלוויזיה "הישראלים החדשים" בהשתתפותו של חיים יבין. הסרט שודר בערוץ 10, ובחן את השתלבות הדור הצעיר של העלייה הרוסית של שנות ה-90 בחברה הישראלית.
בשנת 2016 ביים את הסרט ממלכת עדני שעסק בקבוצת הכדורגל הפועל מרמורק ברחובות ושודר בערוץ yes דוקו.
בשנת 2017 צילם את סרטה של הלית לוי שמנה.
בשנת 2018 ביים את הסרט לבדיתי - האגדה על מרים ילן-שטקליס, הפרק ה-12 במיזם העברים אשר זכה לציון לשבח במסגרת פסטיבל חיפה ה-34.
ב-2024 עלתה לשידור ביס דוקו הסדרה בלב התביעה העוסקת בפרקליטים פליליים במחוז ירושלים, אותה יצר, בה הוא משמש במאי, צלם ועורך תוכן ראשי.
חיים אישיים

ראובן ברודסקי חי ברמת גן עם אשתו נועם ובנותיהם. בנו הבכור דניאל, נולד מנישואיו הראשונים.
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2024 | בימוי בסדרה תיעודית | "בלב התביעה" | בהמתנה |  |
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, הזוכה בדוקאביב: "Home Movie" של ראובן ברודסקי, באתר הארץ, 9 במאי 2012
↑  נירית אנדרמן, "עד קצה הזריחה" זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בדוקאביב, באתר הארץ, 13 במאי 2015
↑   רוית הכט, חיים יבין מציג: שירת הברבור של הגבר האשכנזי, באתר הארץ, 2 בינואר 2015
↑  גילי איזיקוביץ, סיפור הפרוורים גרסת רחובות, באתר הארץ, 17 בפברואר 2016
↑   אריאנה מלמד, הסרט "לבדיתי" לא מצליח לפענח את קסם יצירתה של מרים ילן־שטקליס, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2018
↑   המועמדות והמועמדים לפרסי הטלוויזיה 2024, סרטון בערוץ "האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה", באתר יוטיוב, 2 במרץ 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522630505171  VIAF: 315204558   WorldCat (עם VIAF): 315204558
ארקי אלטונן

ארקי אלטונן (בפינית:Eerki Aaltonen היה מלחין פיני.
יצירותיו הולחנו בדרך כלל בסגנון הרומנטי הלאומי, אם כי שילב בהן לפעמים איפיונים מודרניסטיים.
קורות חייו

ב-1939-1929 למד כינור, פסנתר ועוגב באקדמיה למוזיקה על שם סיבליוס. כמו כן  ב-1940-1930 לקח שיעורים פרטיים להלחנה  אצל ויינו ראיטיון, ולמד בנוסף ב-1940 שני סמסרטים אצל סלים פלמגרן
בין השאר כתב אלטונןו חמש רביעיות מיתרים וב-1935 ניסה לכתוב סימפוניה. הסימפוניה הראשונה שלו הושלמה ב-1938 ותוקנה על ידו ב-1947. 
ב-1945-1935 עבד אלטונן ככנר בתזמורת התיאטרון של הלסינקיוב-1944-1943 בתזמורת הרדיו הפינית. ב-1947-1945 היה ויולן  בתזמורת העיר הלסינקי. 
ב-1949 סיים את הסימפוניה השנייה שלו "הירושימה", יצירה שבוצעה פעמיים בעיר הירושימה וכן בערים אחרות בערים במזרח אירופה. 
ב-1963-1953 ניהל אלטונן את מקהלת קולרבו.
From 1956 through 1963, Aaltonen led the Kullervo Choir. He conducted the Helsinki Chamber Music Group from 1957 to 1962, the Polytechnical Orchestra from 1958 to1960, and the Lohjan Orchestra from 1964 until 1966.
During this period, Aaltonen wrote his Symphony No. 3, the eclectic Symphony No. 4 (1959) which embodies a wide range of changing moods, and Symphony No. 5 (1964). He also created the Piano Concerto No. 2 (1954), as well as the ballets Kimmon kosto (Kimmo's revenge, 1958) and Nummisuutarit (Cobblers on the Heath, 1963). The highly dodecaphonic Violin Concerto of 1966 was completed as Aaltonen became the conductor of Kemin Hall (1966 - 1973) and soon accepted the post of director at the Kemin Academy of Music, where he remained from 1967 until 1973.
קרב מוצב נחל עוז

ערך זה עוסק בקרב במוצב צה"ל ליד נחל עוז. אם התכוונתם לטבח בקיבוץ נחל עוז, ראו .
קרב מוצב נחל עוז היה קרב שהתנהל ב-7 באוקטובר 2023 במוצב נחל עוז בין מחבלי גדודי עז א-דין אל-קסאם לבין חיילי צה"ל. הקרב החל בשעה 06:29 והסתיים בשעה 17:30, כשהסתיים טיהור המוצב. בקרב נהרגו 54 חיילי צה"ל ועשרות מחבלים, ונחטפו לרצועת עזה שבע תצפיתניות ושלושה לוחמי חיל השריון. זהו הקרב עם מספר האבדות הרב ביותר לצה"ל בטבח שבעה באוקטובר.
בקרב נלחמו לוחמי גדוד 13 של חטיבת גולני, נהגי קו מהחטיבה הצפונית של אוגדת עזה, לוחמי שריון מגדוד 77 של חטיבה 7, צוות לוחמות מיחידת רוכב שמיים, צוות לוחמי בלון מיחידה 414, חוליית צלפים של סיירת צנחנים, חוליית צלפים של יחידת הלוט"ר, הפלוגה המסייעת של גדוד 890, כוח מבא"ח צנחנים וכוח ימ"מ, נגד 215 מחבלים מהגדודי עז א-דין אל-קסאם שפשטו על המוצב.
רקע

מוצב נחל עוז ממוקם כ-800 מטרים מרצועת עזה וכ-500 מטרים מצפון לקיבוץ נחל עוז. המוצב משמש כבסיס לתצפיתניות וליחידות נוספות, ומוחזק על ידי גדוד חי"ר וחיילי שיריון התופסים קו במוצב למשך ארבעה חודשים. בטרם המתקפה תפסו את המוצב גדוד 13 של חטיבת גולני יחד עם טנקים מגדוד 77 של חטיבה 7 שמשימתם הייתה הגנה על גזרת נחל עוז והמוצב. טרם המתקפה, שהו במוצב נחל עוז כ-150 חיילים, מתוכם רק כמחצית לוחמים.
המוצב בנוי ממבנים פשוטים כגון גלילונים, שער קטן מברזל ומיגוניות חלקיות עם שלושה קירות. המוצב מהווה מרכז חשוב לצפייה והתרעה על גבול רצועת עזה. חמאס בנה תיק מודיעין מפורט על מוצב נחל עוז - תיק שתוכנו נאסף באמצעות תצפיות, רחפנים ומעקב אחרי רשתות חברתיות, במשך תשע שנים. לפי התחקיר הצהל"י, היה מוצב נחל עוז מטרה מרכזית של חמאס מבין מוצבי צה"ל.
רקע > התצפיתניות וההתנהלות במוצב לפני הטבח

המוצב היה בפיקוד של מפקד גדוד זמני שהתחלף מידי ארבעה חודשים. לאור זאת, שיפור התשתיות במוצב היה אחרון בסדר העדיפויות. אף על פי שהתצפיתניות משתייכות לחיל הגנת הגבולות, במוצב הן נתונות לפיקודו של מפקד הגדוד, מה שהוביל לאי-עקביות בטיפול בהן. מגורי החיילות לא היו ממוגנים, ולא היתה מיגוניות עם דלת קרובה לגדר. עם זאת, תחושת הביטחון של החיילות הייתה מוחלטת; הן התנהלו במוצב בביטחון וחשו שהחמ"ל הוא המקום הבטוח ביותר במוצב. חמ"ל המוצב היה המקום שבו בוצעו המשמרות של חיילי המוצב הקבועים, תחת ריכוז מוחלט של ארבע שעות על המסך, מבלי להסיט את מבטן.
תרחיש של פשיטת מחבלים הוזכר בתדריכים שהתקיימו כל ערב במוצב, אך לא נערכו תרגולים כיצד להתמודד איתו. צה"ל ציפה לתרחיש פשיטה של 7-8 מחבלים לכל היותר, שניתן להתמודד איתו באמצעות החיילים שתפסו קו במוצב. התצפיתניות לא קיבלו הכשרה או הנחיות כיצד לפעול במקרה של פשיטה, והדיונים בנושא עסקו בעיקר בתפקודן בחמ"ל ולא כהגנה עצמית. תצפיתניות לשעבר העידו כי הן שאלו מה לעשות במקרה של פשיטה, אך לא קיבלו תשובות ברורות. תצפיתניות מוגדרות כתומכות לחימה ומשרתות ללא נשק.
התצפיתניות במוצב נחל עוז טיפחו גאוות יחידה, חברות אמיצה והומור פנימי. החיים במוצב כללו מסורות כמו ארוחות שישי קבועות עם קונספטים משתנים, שירה ובישול משותף. התצפיתניות היו מביאות אוכל מהבית בשל התנאים בבסיס. הבסיס והמטבחונים היו במצב ירוד - המטבחונים היו מלוכלכים, והחיילות נאלצו להתמודד לעיתים עם בעיית עכברים. שעות חדר האוכל לא תאמו את שעות המשמרות שלהן, והן נאלצו להזמין משלוחי אוכל מחוץ לבסיס. תרבות הפיקוד בצה"ל כללה איום תמידי בעונשים על התצפיתניות במקום אווירת למידה ותמיכה לאחר תחקירים. דברים אלה יצרו בקרב התצפיתניות תחושת הזנחה וחוסר הערכה, אשר חשו שהצבא לא מעריך את מאמציהן.
בחודשים שלפני מתקפת הפתע, התצפיתניות הבחינו בהכנות של חמאס לפלישה. שינויים ראשוניים בפעילות חמאס בקרבת המוצב החלו מסוף 2022 ועד מהלך הרבעון הראשון של שנת 2023. בחצי השנה טרם מתקפת הפתע, נרשמו כמעט מדי יום פעילות של חמאס סמוך לגדר וחציות של הגדר. התצפיתניות הכירו היטב את השגרה בגזרה, כולל חקלאים וצפרים, ואף נתנו להם שמות, אך בתקופה זו הבחינו באנשים חדשים ובפעילות מוגברת. הפרות הסדר הפכו לשגרה, עם עשרות עד מאות אנשים שהתקרבו לגדר, הבעירו צמיגים, יידו אבנים והשליכו מטענים. חודשיים לפני מתקפת הפתע, התצפיתניות זיהו הסלמה משמעותית והעריכו שמשהו גדול עומד לקרות. הן זיהו מגמת התקרבות לגדר ושימוש הולך וגובר במטענים מצד חמאס, אך התגובות בשטח כללו פעולות מינימליות כמו ירי פצצות תאורה, שלא היו יעילות. התצפיתניות הרגישו שהתרעותיהן אינן מטופלות, ולרוב חששו מהשלכות שליליות בתחקירים, כמו עונשים וריתוקים לבסיס. הן דיווחו למשפחות על תחושותיהן, וציינו כי הן צופות הסלמה אך זוכות להתעלמות מהמפקדים.
קורס ההכשרה לתצפיתניות האחרון לפני מתקפת הפתע הסתיים ב-4 באוקטובר 2023 בטקס בתל חדיד, בו השתתפו 400 חיילות. ביום חמישי, ה-5 באוקטובר, חמש חיילות נוספות הצטרפו למוצב: שירת ים עמר, אגם ברגר, נעמה לוי, נועם אברמוביץ ולירי אלבג. ביום שישי בלילה נערכה בבסיס מסיבת פרידה לתפיתנית שחף ניסני, ולאחריה נכנסו חלק מהחיילות למשמרת שגרתית בחמ"ל, והשאר הלכו למגורים.
הגזרה הייתה שקטה מתמיד באותו שישי, מה שתרם להחלטה להוריד כוננות. כ-12 שעות לפני תחילת הטבח הורדו שני הטנקים של של חטיבה 7 מהעמדות, והוחזרו למוצב ללילה, במקום להישאר בעמדה במהלך השבת. ב-5:30 לפנות בוקר ביום שבת הסתיימה הערכת המצב בפיקוד דרום, אך למרות סימנים מדאיגים מהמודיעין, לא התקבלה החלטה להעלות את הכוננות.
החטופים

שבע תצפיתניות נחטפו לעזה – נעמה לוי, לירי אלבג, אגם ברגר, קרינה ארייב, דניאלה גלבוע, אורי מגידיש ונועה מרציאנו. עם תחילת המתקפה הן שהו במגורי חיילות במוצב ורצו למיגונית פתוחה יחד עם עוד חיילות כשהן לבושות פיג'מה. בסביבות 7:44 הגיעו המחבלים למיגונית החיילות וזרקו לתוכה רימונים. המחבלים נכנסו לתוך המיגונית מצאו את החיילות שנותרו בחיים, אזקו אותן ולקחו מהן את הטלפונים, אותם ניפצו על הרצפה. עד 9:30 בבוקר ישבו החיילות האזוקות לצידן של חברותיהן שנרצחו וניסו לתקשר עם המחבלים. במהלך הזמן שבו היו המחבלים במוצב, הם התנהגו כאילו המוצב שייך להם: שיחקו בטלפונים, התפללו, צחקו, גידפו את החיילות, ואף בזזו את השק"ם ואכלו חטיפים מול עיניהן של התצפיתניות. לפי עדויות שהגיעו למשפחות התצפיתניות, החיילות החטופות הוכרחו לצפות במחבלים מתעללים בגופות חיילים שנפלו בקרב. בשעה 9:30 הובילו המחבלים את החיילות החטופות, כשהן פצועות ויחפות, מהמיגונית לרכב צה"לי שנבזז - והן נחטפו לרצועת עזה.
באחד הטנקים של פלוגת השריון ששהתה במוצב, צוות פרץ, נהרגו סגן דניאל-שמעון פרץ ואיתי חן ונחטפו. תומר (תותו) ליבוביץ נהרג, ומתן אנגרסט נפצע ונחטף בחיים.
באותו הבוקר התצפיתנית נעמה לוי נראתה בסרטון חמאס בג'יפ צה"לי שנגנב, כשהוא כבר בתוך שטח רצועת עזה. שאר החטופות זוהו בסרטונים נוספים שהופצו על ידי חמאס כשהן חטופות בתוך ג'יפ גנוב של צה"ל, וכן בסרטונים ליד קיר המיגונית של החיילות במוצב נחל עוז.
בליל 29–30 באוקטובר, בפעילות קרקעית ברצועה, חילצו כוחות צה"ל ושב"כ את החיילת טוראית אורי מגידיש, ששירתה כתצפיתנית ונחטפה במהלך הקרב.
ב-13 בנובמבר 2023 פרסם חמאס סרטון מהשבוע הראשון של המלחמה (צולם על ידי חמאס כנראה בערך לאחר בין 3 עד 5 ימים ממועד תחילתה), בו נראית החיילת נועה מרציאנו, ששירתה כתצפיתנית ונחטפה במהלך הקרב, כשהיא מדברת בשבי. בהמשך - התברר שב-9 בנובמבר, באחת התקיפות של צה"ל מהאוויר היא נפצעה בשוגג והובלה לבית החולים שיפא, ונרצחה בעודה בשבי בידי רופא הפעיל בחמאס. ב-14 בנובמבר, יום לאחר פרסום הסרטון בו דיברה מרציאנו, צה"ל מצא מידע עליה - ופרסם את דבר הירצחה של מרציאנו בשבי החמאס. ב-16 בנובמבר 2023, חילצו כוחות צה"ל את גופתה של מרציאנו במהלך סריקות סמוך לבית החולים שיפא (תוך כדי הסריקות זוהתה גם גופתה של יהודית וייס, שנחטפה בחיים מקיבוץ בארי).
משפחות התצפיתניות החטופות פרסמו ב-22 במאי 2024 סרטון באורך של כשלוש דקות שצולם ממצלמת גו-פרו של מחבלי חמאס, המתעד את תחילת חטיפתן. במהלך יולי 2024 פרסמו המשפחות תיעוד נוסף שהגיע אליהן, שתיעד את השבוע הראשון לחטיפתן של חמש התצפיתניות.
ב-25 וב-30 בינואר 2025, במסגרת עסקת החטופים השנייה, השתחררו משבי חמאס חמש תצפיתניות – נעמה לוי, לירי אלבג, קרינה ארייב, דניאלה גלבוע ואגם ברגר.
אירועים נוספים לאחר הקרב

ב-5 בנובמבר 2023, שלושים יום אחרי נפילת המוצב, חזר לפעילות חמ"ל התצפיתניות של נחל עוז בתוך מחנה רעים.
ב-14 בנובמבר 2023, במהלך הלחימה הקרקעית ברצועת עזה, פשטו לוחמי גדוד 13 על מתחם המשטרה הצבאית של חמאס בשכונת א-רימאל במרכז העיר עזה. במהלך הסריקות במבנה מצאו הלוחמים ציוד לחימה ששייך לגדוד, שנלקח בקרב על מוצב נחל עוז וכלל אמצעי לחימה, מסמכים וציוד של לוחמי הגדוד שנהרגו במתקפת הפתע. בדצמבר, לוחמי שריון איתרו בשג'אעיה "האמר" שחמאס גנב, במצב יחסית תקין, והוא הושב למוצב "נחל עוז" שממנו נגנב.
ב-19 בדצמבר 2023, צה"ל ערך סיור להורי הנופלים במוצב, ובפעם הראשונה נחשף החמ"ל השרוף לציבור (בין אם בתצלומים או בפתיחת גישה פיזית על ידי צה"ל לציבור הרחב שיראה את נזקי האסון).
ביולי 2024 הוקמה אנדרטת התצפיתניות, אתר הנצחה שהוקם לזכר התצפיתניות שנפלו. המצפה ממוקם בין מוצב נחל עוז ליישובי עוטף עזה, הערים שדרות ונתיבות, ונועד להמחיש את תפקידן החיוני של התצפיתניות בהגנה על גבולות מדינת ישראל.
אירועים נוספים לאחר הקרב > תחקיר צה"ל אודות הקרב

במרץ 2025 הוצג תחקיר צה"ל על קרב מוצב נחל עוז, ובו נקבע כי הוא "אחד הכישלונות הכי גדולים בשבעה באוקטובר". התחקיר מצביע על שורה ארוכה של כשלים בכל הרמות הצבאיות. במוצב היו באותו בוקר 162 חיילים ולוחמים, רובם מגדוד 13 של חטיבת גולני שהחזיקו את הגזרה. רק 90 חיילים וקצינים אחזו בנשק באותו בוקר במוצב, והם לא תרגלו לפני כן תרגולת "הגנת מוצב" במוצב. הקרב הוכרע בדקות הראשונות. התחקיר קובע כי אי קיום פקודות בסיסיות כמו תגבור עמדות סביב המוצב לפני הסתערות המחבלים על המוצב, מחסור בכוח אש וסרבול בתנועת הטנקים בשל זמני כוננות שנקבעו על ידי אוגדת עזה והחטיבה הצפונית - גרמו למפלה. לוחמי המוצב וחיל האוויר הצליחו במהלך הקרב להרוג 71 מחבלים.
התחקיר מצביע על כשל באופן תפיסת המקום שנמצא מרחק של פחות מ-850 מטרים מגדר הגבול. המקום היה אמור להיות מוצב קדמי אבל בפועל הוא הפך למחנה עורפי בשל אילוצים כלכליים. הוא לא נוהל בשגרת מוצב, לא הייתה בו דריכות מבצעית מספקת והוא התנהל כבסיס עורפי מבחינת תפיסת האבטחה: רק שומר אחד בש"ג שפנה לשטח ישראל ולא לרצועה, ושלושה שומרים נוספים שהיו מוצבים בתוך המחנה כדי למנוע גניבות.
לצד הכישלון, התחקיר מצביע על גבורה עילאית של מפקדים ולוחמים שחירפו את נפשם, ומגלה כי התצפיתניות פעלו במקצועיות, נחישות ואומץ לב.
ראו גם

חטיבת גולני במלחמת חרבות ברזל
החטיפה לעזה (מלחמת חרבות ברזל)
חטיבה 7 במלחמת חרבות ברזל
אנדרטת התצפיתניות
חיילות של אף אחד
לקריאה נוספת

אילן כפיר, אוגדת עזה נכבשה, ידיעות ספרים, 2024, הפרק "חנק מגז רעיל בחמ"ל. תצפיתניות נלכדו בפיג'מות", עמ' 73–79
אלברכט, נסיך פרוסיה (1809–1872)

אלברכט נסיך פרוסיה (בגרמנית: Albrecht von Preußen; ‏4 באוקטובר 1809 – 14 באוקטובר 1872) היה איש צבא ונסיך גרמני מבית הוהנצולרן.
ביוגרפיה

נולד בקניגסברג (כיום קלינינגרד) שבפרוסיה המזרחית לפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואשתו המלכה לואיזה. היו לו שישה אחים ואחיות בוגרים ממנו, שנה לאחר לידתו מתה אמו. הוא שרת כקצין פרשים בצבא הפרוסי תחת שלטון אחיו פרידריך. הוא השתתף באופן פעיל במלחמת שבעת השבועות בשנת 1866 תחת שלטון אחיו וילהלם, ולקח חלק בארבעה קרבות לפחות.
במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 פיקד על דיוויזיית הפרשים הרביעית, שהייתה חלק מהארמייה השלישית, והשתתף בקרבות של הטירה הלבנה, סדאן, ופריז. על גבורתו בקרבות אלו זכה בעיטור הפור לה מריט. אלברכט היה גם חבר ברייכסטאג של הקונפדרציה הצפון-גרמנית ונודע כשמרן קיצוני.
הוא מת ב-1872, ונקבר במאוזוליאום בגנים בארמון שרלוטנבורג.
משפחתו

אלברכט נישא מספר פעמים, מנישואיו הראשונים למריאן, נסיכת הולנד נולדו לו 5 ילדים:
שרלוטה (1831 – 1855)
בן מת (1832)
אלברכט (1837 – 1906)
אליזבת (1840)
אלכסנדרינה (1842 – 1906)
מנישואיו לברונית רוזלי פון ראוך נולדו לו שני ילדים:
וילהלם (1854 – 1930)
פרידריך (1857 – 1914)
שאגת ש"ס

| --- | --- |
 סוגה:  דוקומנטרי
 יוצרים:  מוריס בן-מיור וקובי פרג'
 בימוי:  מוריס בן מיור, קובי פרג'
 משתתפים:  פרופסור סמי שלום שיטרית, פרופסור נסים לאון, פרופסור יפעת ביטון, עופר שלח, עדינה בר שלום, איציק סודרי, אהרון אבוחצירה, הרב יצחק פרץ, יגאל גואטה, הרב ניסים זאב, הרב שלמה דיין, הרב חיים אמסלם, הרב יעקב ששון, הרב שלמה משה עמאר, עו"ד משה שחל, אלי ישי, הרב דוד יוסף, עו"ד שגית פרץ, עו"ד משה נסים, רפאל פנחסי, אנשיל פפר, שלמה בנזירי, הרב יעקב סיני, עו"ד יהושע רזניק, מוטי גילת, משה בן חיים, ד"ר מירב אלוש לברון, מרדכי גילת
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 מספר פרקים:  3 
 הפקה
 מפיק:  קובי פרג', מוריס בן מיור, עמית אראל
 חברת הפקה:  בן מיור&פרג'
 עורכים:  מוריס בן מיור, דין וינטרוב
 צלמים:  רועי פרג', אבנר מאייר, יפים גרבוי, בועז יעקב, איתי ג'משי, הלל בן-זאב פרלוב
 מוזיקה:  יונתן בר גיורא
 שידור
 רשת שידור:  HOT8
 תקופת שידור מקורית:  21 ביולי 2024 – 8 באוגוסט 2024
 
שאגת ש"ס היא סדרה תיעודית ישראלית של קובי פרג' ומוריס בן מיור אודות קורותיה של מפלגת ש"ס. הסדרה שודרה בערוץ HOT8 ביולי 2024. הסדרה נעה על הציר שבין הסיפור ההיסטורי למציאות הישראלית. בין ארכיון לתיעוד מההווה. הסדרה מלווה בקולה של חנה אזולאי הספרי, שחקנית ויוצרת.
סינופסיס

בארבעים השנים האחרונות, התרגלנו כל כך לנוכחותה ומיקומה של מפלגת ש"ס בממסד הפוליטי הישראלי, עד שמעטים זוכרים שהיא בכלל הוקמה כהתרסה נגד ההנהגה החרדית. פעם היא הייתה חלק מגוש השמאל והפילה את ממשלת הליכוד בשם תהליך השלום, וכי מנהיגה הרוחני הרב עובדיה יוסף הדיח את המנהיג הפוליטי אריה דרעי בשל הרשעתו בעבירות שחיתות.
ש"ס עברה כברת דרך ארוכה מאז הקמתה ב-1983. ש"ס היא המפלגה העדתית היחידה ששרדה והצליחה בישראל. ש"ס תיעלה את המחאה המזרחית בישראל לכיוון חרדי. נראה שש"ס תרמה מעט מאד לצמצום הפערים החברתיים עליהם היא מוחה 40 שנה, ובכל זאת התנועה שומרת בעקביות על כוחה האלקטורלי ואף מעלה אותו. אריה דרעי, העומד בראשה, הוא יד ימינו של בנימין נתניהו וחבר בקבינט הביטחוני המורחב, וציבור בוחריה נהנים מחלוקת תקציבים נאה ומשמעותית מתוקף ההסכמים הקואליציוניים.
הסדרה מחולקת לשלושה פרקים על פי חלוקה רעיונית:
הפרק הראשון "קסם המהפכה" עוסק בקונפליקטים העדתיים והחברתיים הקשורים במפלגה
הפרק השני "אש התורה" עוסק בסוגיות האמוניות והדתיות על בסיסן הוקמה המפלגה ואיתן היא מתמודדת
והפרק השלישי "כוח עליון" יורד לעומק כוחה הפוליטי של המפלגה ופרשות השחיתות הרבות שדבקו בה
הסדרה בודקת האם מפלגה שמציגה את עצמה כ"חברתית" וטוענת שחוללה "מהפכה" למען הציבור המזרחי אכן שינתה משהו בחברה הישראלית או שבעיקר הצליחה לבצר את מבנה הכוח הקיים?.
40 שנה לאחר שנוסדה, אוהבים אנשי ש"ס לדבר על "מהפכה" שהמפלגה חוללה בישראל. אבל האם היא באמת שינתה כאן משהו? איזו מהפכה הם הביאו ונגד מי? האם היא באמת קידמה את הציבור המזרחי שבשמם היא נשבעת? האם היא בכלל תנועה עממית או רק פלטפורמה אישית של מנהיגה הבלתי-מעורער אריה דרעי? איך קורה שאחרי כמעט ארבעים שנה בשלטון עדיין מנהיגי ש"ס טוענים לרדיפה וקיפוח? כיצד, אם בכלל, שינתה ש"ס את החברה הישראלית?
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2024 | בימוי בסדרה תיעודית | קובי פרג' ומוריס בן מיור | בהמתנה |  |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2024 | הקלטה ועיצוב פסקול בסדרה תיעודית | יוסי אפלבאום | בהמתנה |  |
הערות שוליים

↑  דף הבית, באתר בן מיור & פרג' | Ben Mayor & Farag
↑   המועמדות והמועמדים לפרסי הטלוויזיה 2024, סרטון בערוץ "האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה", באתר יוטיוב, 2 במרץ 2025
מיכל

ערך זה עוסק בדמות מקראית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
וַתֹּרֶד מִיכַל אֶת-דָּוִד, בְּעַד הַחַלּוֹן; וַיֵּלֶךְ וַיִּבְרַח, וַיִּמָּלֵט.

— ספר שמואל א', פרק י"ט, פסוק י"ב
 מיכל מורידה את דוד מהחלון. ציור מעשה ידי גוסטב דורה משנת 1865.
איור מתנ"ך מורגן של אבנר בן נר (בירוק) לוקח את מיכל מפלטיאל בן ליש
מִיכַל היא דמות מקראית, בתו הצעירה של שאול המלך ואשתו הראשונה של דוד המלך.
בסיפור המקראי

לפי המסופר בתנ"ך, מיכל ניתנה כאישה לדוד לאחר שהבטחתו של שאול להשיא לו את בתו הבכירה, מרב, לא נתקיימה מאחר שנישאה לאיש אחר, עדריאל המחולתי. כמוהר לנישואיה, דרש שאול מדוד מאה עורלות פלשתים, מתוך תקווה שהדבר יביא למותו של דוד בקרב.
כאשר ניסה שאול להרוג את דוד בביתו, ושלח אנשים להורגו, מיכל הצילה את חייו. היא סייעה בידו להימלט דרך החלון, וחיפתה עליו בכך שהניחה במיטתו תרפים מכוסים, על מנת ליצור רושם שהוא חולה במיטתו. כשנחשפה התרמית שלה, נאלצה לספר לאביה שדוד אילץ אותה לעזור לו תחת איומי מוות.
לאחר שנמלט דוד מידי שאול והסתתר אצל הפלשתים, השיא אותה שאול בשנית לפלטיאל בן ליש. לאחר מות שאול ותפיסת המלוכה בידי דוד, דרש הוא לקבל אותה בחזרה מידי אשבעל, בן שאול.
מיכל נזכרת שוב בסצנת הסיום של סיפור העלאת ארון הברית לירושלים. כשהשקיפה מיכל מבעד לחלון וצפתה בדוד הרוקד בהתלהבות ללא חשש לכבודו, היא בזה לו בלבה על התנהגותו, שלהשקפתה אינה הולמת את מעמדו כמלך. כששב דוד לביתו נזפה בו מיכל על התנהגותו בנימה סרקסטית. דוד הגיב בלהט, והצהיר כי כל מעשיו היו לכבוד האל, והוא היה נכון להשפיל את עצמו אף יותר מכך. הסיפור מסתיים במילים: "וּלְמִיכַל בַּת שָׁאוּל לֹא הָיָה לָהּ יָלֶד עַד יוֹם מוֹתָהּ".
דמותה

סיפורה של מיכל בראשיתו הוא סיפור של אהבה ונאמנות לדוד. במהלך הזמן חלה תפנית. אהבתה התמימה של מיכל לדוד, הופכת לבוז. בספר שמואל ב, פרק ו, דוד מנצח באחת ממלחמותיו החשובות, ומעלה את ארון הקודש לירושלים. בפרק זה הופכת אהבתה של מיכל לספֵק לעג, ספק בוז, כאשר מיכל בזה לדוד על האופן שבו רקד לפני הארון, דבר שנראה לה בלתי מכובד.
הדבר מוביל לריב בין השניים: "וַתֵּצֵא מִיכַל בַּת שָׁאוּל לִקְרַאת דָּוִד וַתֹּאמֶר - מַה נִּכְבַּד הַיּוֹם מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר נִגְלָה הַיּוֹם לְעֵינֵי אַמְהוֹת עֲבָדָיו כְּהִגָּלוֹת נִגְלוֹת אַחַד הָרֵקִים. וַיּאמֶר דָּוִד אֶל מִיכַל - לִפְנֵי ה' אֲשֶׁר בָּחַר בִּי מֵאָבִיךְ וּמִכָּל בֵּיתוֹ לְצַוֹּת אוֹתִי נָגִיד עַל עַם ה' עַל יִשְׂרָאֵל, וְשִׂחַקְתִּי לִפְנֵי ה'. וּנְקַלֹּתִי עוֹד מִזֹּאת, וְהָיִיתִי שָׁפָל בְּעֵינָי וְעִם הָאֲמָהוֹת אֲשֶׁר אָמַרְתְּ עִמָּם אִכָּבֵדָה".
סיפור זה מסתיים בציון העובדה ש"לְמִיכַל בַּת שָׁאוּל לֹא הָיָה לָהּ יָלֶד עַד יוֹם מוֹתָהּ". ברש"י על המקום מסייג "לא היה לה ילד מאותו היום והלאה" לדעת המדרש שמואל מיכל ילדה בן ביום מותה ושמו היה יתרעם.
יש המפרשים את הפסוק שביום מותה ילדה ילד, אם כי ברשימת נשות דוד וילדיהן היא אינה מוזכרת כלל. כן מוזכרים במקום אחר חמשת ילדיה לעדריאל בן-ברזלי המחולתי, אשר דוד מסגיר לידי הגבעונים אבל ככל הנראה, הכוונה היא לילדי אחותה מרב, שכן היא שנישאה לעדריאל, ולא מיכל.
סיפור אהבת מיכל הוא סיפור אהבה טראגי. על פי הכתוב: "וַתֶּאֱהַב מִיכַל בַּת שָׁאוּל אֶת דָּוִד וַיַּגִּדוּ לְשָׁאוּל וַיִּשַׁר הַדָּבָר בְּעֵינָיו". אולם האירוניה בכך היא, שהדבר ישר בעיני שאול (כלומר מקבל את אישורו) לא מפני שהוא מקבל ברצון את אהבת בתו, אלא כיוון שברצונו לנצל אהבתה כדרך לא ישרה לחיסול דוד: "וַיֹּאמֶר שָׁאוּל אֶתְּנֶנָּה לּוֹ וּתְהִי לוֹ לְמוֹקֵשׁ וּתְהִי בוֹ יַד פְּלִשְׁתִּים".
"מיכל בת שאול היא האישה הטרגית ביותר בתנ"ך. בת מלך, שחיים יפים ומאושרים היו מובטחים לה, הגיעה לחיי בדידות וצער שאיש לא חיכה להם. ...הייתה נתונה במאבק במי להכריע במי תתמוך: באביה או בבעלה. החלטתה לתמוך בבעלה גרמה לה לריחוק מאביה וממשפחתה, אך לא קרבה אותה אל בעלה. ...עם חלוף השנים מתברר למיכל שהיא נבגדת ומורחקת, שגם את בעלה הפסידה, ולא הועילה לה נאמנותה ומסירותה".
מיכל קרועה בין אביה הרודף אחרי אהובה לבין דוד שמילטה במו ידיה מאביה; כי היא ויתרה על אהבת אביה כדי להיות עם בעלה; כי בעלה - הנרדף על ידי אביה - לא שהה כמעט במחיצתה. עם זאת, כאשר מת שאול ואבנר בן נר פתח במשא ומתן עם דוד, דרש דוד דרישה אחת ויחידה: ”וַיֹּאמֶר טוֹב אֲנִי אֶכְרֹת אִתְּךָ בְּרִית אַךְ דָּבָר אֶחָד אָנֹכִי שֹׁאֵל מֵאִתְּךָ לֵאמֹר לֹא תִרְאֶה אֶת פָּנַי כִּי אִם לִפְנֵי הֱבִיאֲךָ אֵת מִיכַל בַּת שָׁאוּל בְּבֹאֲךָ לִרְאוֹת אֶת פָּנָי”.
מיכל היא הדמות הנשית היחידה במקרא שמיוחסת לה באופן מפורש אהבה כלפי בן זוגה - ”וַתֶּאֱהַב מִיכַל בַּת שָׁאוּל, אֶת דָּוִד”.
לפי מסורת תלמודית מיכל הניחה תפילין. האר"י מסביר זאת (על פי הקבלה) בכך שהייתה לה נשמה מעלמא דדכורא (=נשמה מעולם הזכרים), מה שקשור אולי לכך שלא היו לה ילדים (כמפורט למעלה).
בתרבות

הסצנה בה מיכל בזה לדוד בהעלות ארון הקודש ירושלימה היוותה השראה ליצירות אומנות כמו ציורו של הצייר האיטלקי פראנצ'סקו דה-רוסי סאלוייאטו.
בינואר 1941, עלה בתיאטרון הבימה המחזה מיכל בת שאול מאת אהרן אשמן. היה זה המחזה התנ"כי המקורי הראשון שהוצג בתיאטרון זה. מיכל בת שאול הוא גם שמה של טרילוגיית מחזות מקראית העוסקת בחיי מיכל מאת אשמן.
שירה של רחל המשוררת, מיכל מקשר בין הסיפור המקראי על מיכל לחייה של המשוררת עצמה. במוטו השיר מצוטטים שני פסוקים המתארים את הסתירה באהבתה של מיכל לדוד - ”וַתֶּאֱהַב מִיכַל בַּת-שָׁאוּל אֶת-דָּוִד – – וַתִּבֶז לוֹ בְּלִבָּהּ” (שמואל א', י"ח, כ'; שמואל ב', ו', ט"ז).
יצירת תרבות מפורסמת אודות מיכל בת-שאול הוא שירה של נעמי שמר "למה צחקה מיכל" שהושר על ידי הגשש החיוור.
הספר "מלכים ג" של הסופרת יוכי ברנדס שנכתב בשנת 2008, מספר על תקופת שלטונם של שאול ובניו, דוד ושלמה מנקודת ראותן של הנשים ובהן מיכל, שנותרו משושלתו של שאול המלך וחיו בארמון המלך בירושלים.
ראו גם

עץ משפחה של דמויות מקראיות - מתרח ועד שלמה
לקריאה נוספת

חיה שרגא בן-איון, נשות דוד : מיכל, אביגיל, בת שבע, משכל-הוצאה לאור מיסודן של ידיעות אחרונות וספרי חמד, תל אביב 2005.
מאיר שלו, ראשית, הוצאת עם עובד, 2008.
יוכי ברנדס, הפרק "מיכל", שבע אימהות הוצאת זמורה ביתן, 2010, עמ' 267–321 וספרה הנוסף מלכים ג מתאר את מהלך חייה של מיכל והדמויות שמסביבה.
עדין שטיינזלץ, ‏נשים במקרא, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, פרק ט' - "מיכל - הנסיכה שהתאהבה ברועה", עמ' 65–71.
פנינה גלפז-פלר, ויולד-יחסי הורים וילדים בסיפור ובחוק המקראי, הפרק "שאול בן-קיש", בתוך הפרק "אבות לבנים ולבנות", הוצאת כרמל-ירושלים, 2006, עמ' 102–109.
לורית רמון, "בעד החלון נשקפה - השתקפות המוטיב במקרא ובספרות הבתר מקראית", בתוך הפרק השני א. מיכל-הנסיכה המודחת בין החלונות - שמואל א' י"ט 10–18, עמ' 54–63; מקורות בתר מקראיים לסצנת הורדת דוד בעד החלון עמ' 63–71 ב. "ומיכל בת שאול נשקפה בעד החלון" - שמואל ב' ו' 16–23, עמ' 71–88, מקורות בתר מקראיים לסצנת השקפת מיכל בעד החלון, עמ' 88-98. הוצאת ספריית הילל בן חיים- הקיבוץ המאוחד, 2012.
אורי אלטר,אמנות הסיפור במקרא, תל אביב: אדם,1981. פרק שישי, דרכי אפיון ואמנות השתיקה, עמ' 133–149.
יאיר זקוביץ, מקראות בארץ המראות. ישראל: הקיבוץ המאוחד, 2001. עמ' 33–34.
דניאל פרידמן, הרצחת וגם ירשת - משפט, מוסר וחברה בסיפורי המקרא, הוצאת דביר, 2000, הפרק "גירושיה של מיכל", עמ' 362-351.