stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב אטואטוקה
הערות שוליים

↑  Goldsworthy (2006), p. 186
| מלחמת גאליה |
| --- | --- | --- |
| אזורים גאוגרפיים | הרפובליקה הרומית • גאליה • גאליה בלגיקה • גאליה אקוויטניה • האי הבריטי • גרמאניה |  |
| קרבות | קרב אראר • קרב ביבראקטה • קרב ווז' • קרב אקסונה • קרב סאביס • המצור על האופידום של האדוואטוקים • קרב אוקטודורוס • קרב מפרץ קיברון (56 לפנה"ס) • כיבוש גאליה אקוויטניה במלחמת גאליה  •  כיבוש שטחי האונלים • פלישות יוליוס קיסר לבריטניה • קרב אטואטוקה • המצור על מחנהו של קיקרו • המצור על אוואריקום • המצור על גרגוביה • קרב לוטטיה • המצור על אלסיה • המצור על אוקסלודונום |  |
| שבטים גאלים, בריטונים וגרמאנים | הלווטים • איידואים • סואבים • נרווים • רמים • בלובאקים • אדוואטוקים • מנפים • מורינים • ונטים • אונלים • קוריוסוליטים • לקסובים • פיקטונים • קטובלאונים • אבורונים • אוסיפטים  • טנקטרים • קארנוטים • ארוורנים • סקוואנים • טרינובנטים |  |
| מנהיגים בולטים | מנהיגים בולטים |  |
| רומאים | יוליוס קיסר • טיטוס לאביינוס • פובליוס וטניוס • אולוס הירטיוס • סרוויוס גלבה • קווינטוס פדיוס • סאבינוס • לוקיוס קוטה • קווינטוס קיקרו • קראסוס • אלבינוס • רבילוס • מרקוס מאמורה • מרקוס קראסוס • מרקוס אנטוניוס • לוקיוס וורנוס  • דיוויקיאקוס • ולריוס פרוקילוס • טאסגטיוס |  |
| גאלים | ורקינגטוריקס • אורגטוריקס • דיוויקו • אריוביסטוס • גלבה • בודואוגנטוס • וירידוביקס • קסיוולאונוס • אינדוטיומארוס • אמביוריקס • קאטיבולקוס • אקו • קומיוס • ליטוויקוס • סדולוס • ורקאסיוולנוס • אפורידוריקס |  |
| ערכים נוספים | מלחמת גאליה (ספר) |  |
פיטר ליטל

פיטר ליטל (באנגלית: Peter Little‏; 11 בדצמבר 1775 – 5 בפברואר 1830) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד.
ביוגרפיה

ליטל נולד ב-11 בדצמבר 1775 בפטרבורג, פנסילבניה, ולמד בבתי הספר הנפוצים. בתחילה עבד כשען, עד שעבר לפרידום, מרילנד ועסק בעיסוקים חקלאיים. הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד בשנים 1806 ו-1807.
ליטל נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרס ה-12, שם כיהן מ-4 במרץ 1811 ועד 3 במרץ 1813. הוא לא הועמד למינוי מחדש ב-1812. במהלך מלחמת 1812, ליטל מונה לקולונל של רגימנט הרגלים ה-38 של מרילנד ושירת מ-19 במאי 1813 עד 15 ביוני 1815.
בשנת 1817, לפיטר ולאשתו קתרין נולד בן בשם לואיס הנרי ליטל שהיה בריגדיר גנרל במלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר המלחמה, ליטל נבחר כדמוקרטי-רפובליקאי לקונגרס הארבעה-עשר כדי למלא את המקום הפנוי שנגרם כתוצאה מהתפטרותו של ויליאם פינקני. הוא נבחר מחדש כדמוקרטי-רפובליקאי לקונגרסים החמישה-עשר, השישה-עשר והשבעה-עשר, כרפובליקני של ג'קסון לשמונה-עשר וכמועמד של אדמס לקונגרסים התשעה-עשר והעשרים, וכיהן מ-2 בספטמבר 1816 ועד 3 במרץ 1829. בקונגרס שימש ליטל כיו"ר הוועדה לחשבונות (הקונגרסים הארבעה-עשר והחמישה-עשר), וכחבר בוועדה לפנסיה ותביעות מהפכניות (הקונגרסים השמונה-עשר והתשעה-עשר), הוועדה לתביעות מהפכניות (הקונגרס התשעה-עשר), והוועדה לתביעות מהפכניות. ועדה להוצאות במחלקת הצי (הקונגרס העשרים). הוא סירב להיות מועמד למינוי מחדש.
לאחר כהונתו בקונגרס, ליטל שימש כשופט של בית המשפט ליתומים במחוז בולטימור. הוא מת ב-5 בפברואר 1830 בפרידום, מרילנד, ונקבר בבית הקברות האפיסקופלי של פרידום, ליד אלדרסבורג, מרילנד.
אוריאל בן-עמי

| --- | --- |

אוריאל בן-עמי בתמול שלשום, 2015
 לידה:  21 בספטמבר 1955 (בן 69) נהלל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  רשות השידור, דבר, כותרת ראשית, על המשמר 
 
אוריאל בן-עמי (נולד ב-21 בספטמבר 1955) הוא איש תקשורת, עיתונאי, סופר,מורה, מנחה ומו"ל. בעל חברת אור-מדיה תקשורת לייעוץ ומיזמי תקשורת.
ביוגרפיה

אוריאל בן-עמי נולד וגדל במושב העובדים נהלל, למשפחה עובדת אדמה ממייסדי המושב. החל לעסוק בעיתונות עוד בילדותו ככתב בעיתוני הילדים והנוער הארץ שלנו ומעריב לנוער.
לאחר שנפצע באימוני ההכשרה במסלול לוחם נח"ל, את שירותו בצה"ל עשה ככתב צבאי בעיתון "במחנה". במסגרת תפקידו ככתב צבאי, נשלח מטעם עיתון "במחנה" לקורס קצינים ולאחריו, פרסם סדרת מאמרים ייחודית "קורס קצינים - מבט מבפנים".
הוא בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. שימש רכז הנהגת צופי ירושלים ובמקביל החל לעבוד ברשות השידור, כעורך-שדר בקול ישראל בתוכניות דוקומנטריות ובעריכת תחקירים לטלוויזיה הישראלית (בטרם נקראה הערוץ הראשון).
ב-1983 ערך כתבות תחקיר בעיתון כותרת ראשית.
ב-1984 הצטרף למערכת דבר והיה כתב העיתון ביהודה ושומרון בעת חשיפת המחתרת היהודית. סיקר את משפט המחתרת ואת האינתיפאדה הראשונה, החל מ-1987 בפרסום מאמרים, כתבות תחקיר ומגזין בדבר השבוע.
ב-1988 הצטרף לעיתון על המשמר ככתב העיתון ביהודה ושומרון, ועסק בו ביחסי המתנחלים, הפלסטינים, צה"ל והמשטרה. פרסם מאמרים, כתבות וטור אישי שבועי בשם "נפצים", ובו רשמים מסיוריו בשטחים. במקביל הצטרף לצוות מקימי עיתון ירושלים, הראשון ברשת ידיעות תקשורת, בייסודו של אדם ברוך, ובו פרסם כתבות תחקיר ודיוקן של ראשי המתנחלים.
ב-1990 ראה אור ספרו "שאגה אחרונה במטולה" בהוצאת משרד הביטחון, על בני הדור השני למייסדי ארגון השומר. בספר הובאו גילויים ועדויות על פרשיות שזכו להד ציבורי נרחב, ובהן נקמת דמו של אלכסנדר זייד על ידי יצחק חנקין, וכן עדותו של חנקין בנוגע לרצח ארלוזורוב.
שירת כקצין היסטוריה במילואים. בשנת 1991, בעת שירותו במילואים במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, סיקר ותיעד את פעילות דובר צה"ל תא"ל נחמן שי ויחידת דובר צה"ל. לאחר המלחמה מונה ליועץ מומחה במשרד הביטחון וחוקר בכיר במחלקה להיסטוריה של צה"ל, וחקר את יחסי צה"ל והתקשורת במלחמת המפרץ, בשילוב ראיונות עם מפקדי צה"ל, עורכי העיתונים והעיתונאים והשדרים הבכירים בעת המלחמה. עקב חילוקי דעות מקצועיים, נגנז מחקרו.
ב-1992 הקים את חברת התקשורת אור-מדיה, העוסקת בייעוץ ואסטרטגיה תקשורתית, הוצאה לאור, ייזום וניהול פרויקטים בהסברה, תחקיר ותיעוד, ליווי מנהלים בכירים וארגונים באירועי תקשורת. החל משנה זו החל ללמד במוסדות שונים להשכלה גבוהה, ובהם האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת חיפה, המכללה האקדמית ספיר והמכללה האקדמית נתניה. בתחומי הוראתו עוסק בכתיבה ועריכה עיתונאית, דוברות ומיתוג ארגוני, אסטרטגיה תקשורתית ותקשורת בינאישית.
ב-2016 פרסם את ספר שיריו "מנהלל ועד בכלל – רטרוספקטיבה", וב-2021 פרסם את קובץ הסיפורים הקצרים "רוחות הכפר". שני הספרים עוסקים ביחסיו עם מקום הולדתו והשפעותיו עליו. הספרים יצאו בהוצאת אור-מדיה, לאחר קמפיין מימון המונים מוצלח באתר הדסטארט.
ספריו

ספרים שחיבר:
שאגה אחרונה במטולה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990
שיקום למופת (עם מחברים נוספים), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991
רבקה הגננת לא מבינה כלום, אופק הוצאה לאור, 1994
אבא של גדעון מנצח ביד אחת, אופק הוצאה לאור, 1994
מנהלל ועד בכלל – רטרוספקטיבה, אור-מדיה, 2016
רוחות הכפר, אור-מדיה, 2021
ספרים בעריכתו:
ספר היובל לבני-דרור: 1946–1996, אור-מדיה, 1996
יעקב (ג'קי) אלאלוף: זכרונות, אור-מדיה, 2006
לקריאה נוספת

אביב לביא, נחמן, אני והמלחמה הבאה, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2002
רעיה אדמוני, בית הורי – ריאיון רדיו עם אוריאל בן-עמי, רשת א', קול ישראל, פברואר 2011 (שמע בסרטון וידאו, באתר YouTube)
אוריאל בן-עמי, ‏בין נהלל לירושלים, באתר "אלכסון", 17 בספטמבר 2015
יאיר שלג, תחנות בדרך מנהלל, מקור ראשון, מוסף "שבת", 10 בפברואר 2017
הערות שוליים

↑  אוריאל בן-עמי, מנהלל עד בית המדרש: דרישת שלום מביאליק, מקור ראשון, מוסף "שבת", 1 בספטמבר 2011
↑  אביב לביא, נחמן, אני והמלחמה הבאה, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2002
↑  נדב שרגאי, לחיות את הסיפור ולצאת לתחייה, באתר ישראל היום, 10 בדצמבר 2016
↑  מנהלל ועד בכלל, באתר הדסטארט
↑  רוחות הכפר, באתר הדסטארט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297794705171  ISNI: 0000 0000 7329 7803  LCCN: nr91032547  VIAF: 2325933   WorldCat (עם VIAF): 2325933
אנרי פיול

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1841 איסטנבול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  19 בנובמבר 1925 (בגיל 84) Rue de Bellechasse, צרפת 
 מקום לימודים:  lycée du Parc (1858)  École Nationale Supérieure des Mines de Saint-Étienne (1860) 
 מוסדות:  Société de Commentry, Fourchambault et Decazeville (1860) 
 פרסים והוקרה:  מסדר הכתר הרומני (1924)  קצין בלגיון הכבוד (8 במאי 1913)  אביר בלגיון הכבוד (12 ביולי 1888) 
 
הנרי פיול (אנגלית: Henri Fayol;‏ 1841–1925) הוא מהנדס מכרות ותאורטיקן נאו-קלסי צרפתי אשר ניסח בסוף המאה ה-19 את תורתו הכוללת חמישה יסודות וארבעה-עשר עקרונות לניהול אפקטיבי, שהם על פי תפיסתו עקרונות אוניברסליים התקפים לכל הארגונים.
להלן היסודות:
תכנון
ארגון
פיקוד
תיאום
בקרה
להלן העקרונות:
חלוקת עבודה - הגדרת תפקידים וחלוקת עבודה על מנת להתמקצע ולא לזלוג לתפקידים אחרים.
סמכות ואחריות - הזכות של הממונה לחלק הוראות ולדרוש ציות.
משמעת - ציות הנובע מכבוד הדדי בין ההנהלה לעובדים.
אחידות פיקוד - העובד יכול לקבל הוראות רק ממנהל אחד.
אחידות הניהול - יש מנהל אחד עם תוכנית אחת לכל קבוצת פעילויות.
תגמול - תשלום כספי הוא בסיס למוטיבצית העובד, וצריך להיות מקושר לרמת הביצוע.
ריכוזיות - יש להתאים את רמת הריכוז לארגון.
סולם היררכי - שרשרת הפיקוד מהדרגה הגבוהה לנמוכה המהווה קו תקשורת אנכית.
הגינות - תחושת הוגנות ועשיית צדק בקרב העובדים.
יציבות וקביעות - ביטחון תעסוקתי.
יוזמה - טיפוח היכולת ליטול יוזמה בכל הדרגים.
העדפת אינטרס הכלל על אינטרס הפרט.
טיפוח רוח צוות.
יחסיות - יחסיות עקרונות הניהול והתאמתם למצב.
תהילים קי"ד

בצאת ישראל, מתוך הגדת נירנברג הראשונה, 1449
בְּצֵאת יִשְׂרָאֵל (או בְּצֵאת יִשְׂרָאֵל מִמִּצְרָיִם) הוא מזמור קי"ד בתהילים. מזמור זה נכלל במזמורי ההלל, אשר מורכב מהמזמורים קי"ג-קי"ח בספר תהילים. כמו כן, הוא חותם את תפילת ערבית של ליל פסח (כמנהג הספרדים), ומשמש כשיר של יום כמנהג הגר"א ליום טוב ראשון של פסח.
המזמור מתאר את התנהגות הבריאה בזמן יציאת מצרים.
תוכן המזמור

”בְּצֵאת יִשְׂרָאֵל מִמִּצְרָיִם בֵּית יַעֲקֹב מֵעַם לֹעֵז:

הָיְתָה יְהוּדָה לְקָדְשׁוֹ יִשְׂרָאֵל מַמְשְׁלוֹתָיו:

הַיָּם רָאָה וַיָּנֹס הַיַּרְדֵּן יִסֹּב לְאָחוֹר:

הֶהָרִים רָקְדוּ כְאֵילִים גְּבָעוֹת כִּבְנֵי צֹאן:

מַה לְּךָ הַיָּם כִּי תָנוּס הַיַּרְדֵּן תִּסֹּב לְאָחוֹר:

הֶהָרִים תִּרְקְדוּ כְאֵילִים גְּבָעוֹת כִּבְנֵי צֹאן:

מִלִּפְנֵי אָדוֹן חוּלִי אָרֶץ מִלִּפְנֵי אֱלוֹהַּ יַעֲקֹב:

הַהֹפְכִי הַצּוּר אֲגַם מָיִם חַלָּמִישׁ לְמַעְיְנוֹ מָיִם:”
פירוש המזמור

המזמור בנוי עם סימטריות ביחידותיו השונות - כל פסוק משמונת פסוקיו מכיל תקבולת נרדפת (כפל הרעיון באמצעות מילים שונות), שאורכי צלעותיה שווים. כל צמד פסוקים בונה יחידת משמעות פשוטה אחת - מעין בית.
הפסוקים הראשון והשני פותחים ביציאת מצרים, ואילו הפסוק השלישי והרביעי מספרים על אירועים נוספים שאירעו לאחר מכן, באמצעות האנשת גורמי הטבע: קריעת ים סוף (שבעה ימים לאחר היציאה ממצרים), וקריעת הירדן (בסוף נדודי בני ישראל במדבר). ריקוד ההרים והגבעות רומז אף לאירוע היסטורי - חרדתו וזעזועו של הר סיני בזמן מתן התורה.
לאחר מכן, המחבר פונה לגרמי הטבע אחד לאחד (ים סוף, הירדן וההרים) בשאלה רטורית (מה לך הים כי תנוס?...). ועונה בהמשך: מי שיחיל ויניע את הארץ על יסודותיה השונים הוא אדון הארץ, שהוא גם אלוהי יעקב. מי שהוציא את בית יעקב ממצרים, הוא גם בורא הטבע, והוא המשדד את פעולותיו.
השורש לע"ז הוא יחידאי במקרא.
לחנים

אופיו החגיגי של המזמור ומשקלו הקצבי והסימטרי הוליד לחנים רבים שנתחברו למזמור זה לאורך הדורות, וכמעט בכל המנהגים נוהגים לשיר את המזמור הזה. מרבית הלחנים מדגישים את השאלות והתשובות שבמזמור. החזן שר את צלעית השאלה והקהל משיב בשירת התשובה.
לחן מוכר מאוד הוא זה העושה שימוש בשני קולות, כך שהקהל מתחלק לשניים, קול אחד מצטרף לחזן וקול שני לקהל. אחד הלחנים המוכרים הוא לחנו של ידידיה אדמון.
במוזיקה החסידית

בצאת ישראל - נפתלי קמפה, עיבוד אלי קליין ואיצי ברי.
בצאת ישראל - אברימי רוט, לחן של הרב הלל פלאי.
בצאת ישראל ממצרים - גלעד פוטולסקי, באלבום הנשמה לך 9, לחן חסידות מודז'יץ.
בצאת ישראל - הרב שלמה קרליבך.
בצאת ישראל - מקהלת הילדים יונגערליך באלבום יונגערליך 2.
לקריאה נוספת

יאיר זקוביץ, אביגדור שנאן, "סיפור יציאת מצרים במזמור קיד", בתוך: גם כך לא כתוב בתנ"ך, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2009, פרק ב, עמ' 30–43.
דו-קרב פנדלים

דידייה דרוגבה בועט פנדל לזכות צ'לסי, במהלך דו-קרב הפנדלים שנערך במסגרת גמר ליגת האלופות 2012.
דו-קרב פנדלים (באנגלית: "Penalty shoot-out"; מכונה גם "Penalty Ninja") היא שיטת הכרעה לשבירת שוויון במשחקי כדורגל שלא יכולים להסתיים בתיקו, כאשר התוצאה נשארה שוויונית, לעיתים מיד לאחר תום הזמן החוקי (בכדורגל 90 דקות ותוספת הזמן שלו) ולעיתים יותר נפוצות מיד לאחר הארכה (30 דקות נוספות שלאחר תום הזמן החוקי שניתן ב-2 מחציות של רבע שעה כל אחת).
דו-קרב פנדלים היא אחת משלוש שיטות בכדורגל לקביעת מנצחת בשוויון, האחרות הן הארכה, וחוק שערי חוץ בעת מפגש כפול בין קבוצות, אם כי חוק זה בוטל ב-2021. שיטת הדו-קרב פנדלים ניתנת רק לאחר ששתי השיטות הנ"ל השאירו את התוצאה במצב שוויוני לחלוטין. שיטת שבירת השוויון למשחק או טורניר נקבעת מראש על ידי הגוף המארגן את המשחק.
בדו-קרב פנדלים כל קבוצה שולחת מספר שחקנים בועטים (ברוב המקרים 5) לבעוט כדור מנקודת העונשין בתורם, כאשר הבעיטות מתבצעות לסירוגין מכל קבוצה. הקבוצה שבתום חמש בעיטות הבקיעה יותר פנדלים - מנצחת. אולם אם ההפרש גדול מכדי לסגור לפני שכלל חמש הבעיטות נבעטו (למשל שנשארה בעיטה אחת וההפרש הוא 2 שערים), הדו-קרב מסתיים מיידית, והקבוצה שהבקיעה יותר מוכרזת כמנצחת על ידי השופט, שגם מנהל את הדו-קרב.
אם התוצאה נשארת שוויונית בתום 5 בעיטות – עוברים לשלב הבא של הדו-קרב והוא סבב של בעיטה אחת בודדת לכל קבוצה, והקבוצה הראשונה שמחטיאה סבב בעיטות, כאשר הקבוצה השנייה מבקיעה – מפסידה את הדו-קרב.
אף על פי שהשתמשו בדרך זו באופן נרחב בכדורגל מאז שנות ה-70, שיטת דו-קרב הפנדלים זוכה לביקורת על ידי רבים מאוהדי הכדורגל לאורך השנים, בעיקר בשל הסתמכותם הנתפסת במזל ולא במיומנות הקבוצה, ותלותם בדו-קרב אישיים בין שחקנים יריבים (הבועט נגד השוער), מה שאינו עומד בקנה אחד עם ערכי הכדורגל כספורט קבוצתי. מנגד יש הסבורים שהלחץ על הבועט, וחוסר היכולת לנבא את המנצחת, הופכים אותו לסיום דרמטי ומרגש לאירועי גמר, שהרבה מהם זכורים בזכות החמצה או הבקעה של בעיטת הפנדל האחרונה והמכריעה.
היסטוריה

לפני עידן דו-קרב הפנדלים, משחקים לרוב היו מוכרעים במשחק חוזר בין הקבוצות במקום נייטרלי (אם צמד משחקים בבית ובחוץ לכל קבוצה לא היה מספיק). אם גם במשחק החוזר היה תיקו, היו לרוב מכריעים בעזרת הטלת מטבע של שופט המשחק.
דו-קרב של בעיטות הכרעה לא הונהג על ידי פיפ"א ואופ"א עד 1970. אולם, קדמו להנהגת שיטת הכרעה זו גרסאות שונות של השיטה הנוכחית בהן השתמשו במפעלים מקומיים במדינות שונות. לדוגמה: בגביע היוגוסלבי החל מ-1952, בגביע האיטלקי החל מעונת 1958-1959‏ ועוד במדינות שונות באירופה ובדרום-אמריקה. אף בישראל הייתה נהוגה השיטה ב"גביע קרנר" (גביע המדינה בכדורגל לנוער בשנות ה-50 וה-60) ובטורנירים לא רשמיים. החל מגביע המדינה בכדורגל 1965/1966 החלה ההתאחדות הישראלית להפעיל את דו-קרב בעיטות העונשין בגביע המדינה.
שני אנשים טוענים כי הם היו אלה שהציעו שיטת הכרעה זו למוסדות פיפ"א. הראשון הוא יוסף דגן, אזרח ישראלי, גורס כי הוא הציע את השיטה לאחר שצפה בנבחרת ישראל בכדורגל מפסידה בהגרלה ברבע גמר טורניר הכדורגל באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). נטען כי מיכאל אלמוג, שמספר שנים מאוחר יותר מונה ליושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל, העביר את ההצעה לפיפ"א שלאחר מספר דיונים החליטה לקבל את ההצעה. טענה אחרת שעלתה, גורסת כי היה זה קארל וולד, שופט כדורגל גרמני, שהציע לראשונה את שיטת ההכרעה הזו ב-1970. לטענתו, התאחדות הכדורגל הגרמנית קיבלה את ההצעה וגם אופ"א עשתה זאת זמן קצר לאחר מכן, ותוך זמן קצר השיטה התקבלה גם בפיפ"א.
באנגליה, התקיים דו-קרב הפנדלים הראשון במסגרת גביע ווטני (אנ') באנגליה ב-1970 במשחק בין האל סיטי ומנצ'סטר יונייטד. ג'ורג' בסט היה הבועט הראשון בדו-קרב. דו-קרב בעיטות הכרעה הונהג לראשונה בתחרויות המאורגנות על ידי פיפ"א במוקדמות של טורניר הכדורגל באולימפיאדת מינכן (1972). ישראל הייתה אחת הנפגעות הראשונות ממנו, כאשר כשלה בדו-קרב בעיטות הכרעה מול נבחרת תאילנד בטורניר המוקדמות של אסיה (אנ').
בחצי-הגמר של גביע העולם של 1982, שנערך בספרד, נעשה שימוש ראשון בשיטת הכרעה זו. במשחק זה הודחה נבחרת צרפת על ידי נבחרת גרמניה. מאוחר יותר, בגמר מונדיאל 1994, בגמר מונדיאל 2006 ובגמר מונדיאל 2022, נקבעה זהותן של הזוכות בגביע העולמי בשיטה זו.
בעונת 2023/2024 בליגה א' הישראלית נקבע שיא עולמי, בגמר גביע המחוז דרום, במשחק בין מועדון ספורט דימונה לבין שמשון תל אביב ניצחה דימונה בתוצאה 23-22 ובסך הכל נבעטו 56 פנדלים בדו-קרב אחד בלבד.
טקטיקות לניצחון בדו-קרב

הגנה מפני בעיטות בדו-קרב (ובעיטות עונשין בכלל), נחשבת למשימה קשה הניצבת בפני השוער, כאשר עולה ממחקרים כי בממוצע בין 70 ל-80 אחוז מבעיטות הפנדלים מובקעות, כלומר הסיכוי באופן כללי הוא לטובת הבועט הרבה יותר מאשר לטובת השוער המגן. כמו כן בעיטות דו-קרב בממוצע נחשבות לקשות יותר לבועטים מאשר מבעיטות עונשין רגילות במהלך משחק, מפאת לחץ ההכרעה הנפשי המצטבר לבעיטות אלו (הכל או כלום, אי אפשר לתקן לאחר בעיטה שלא הובקעה, לעומת בעיטת עונשין במהלך משחק שלאחריה המשחק ממשיך וניתן לתקן ולהבקיע בכל זאת).
חלק מהשוערים בוחרים לזנק בצלילה לאחד מהצדדים עוד לפני שהבעיטה נבעטת על מנת לנסות ולעצור את הכדור, ואחרים מנסים לקרוא את דפוס התנועה של הבועט מעט לפני הבעיטה על מנת להחליט לאן יבעט. בועטים עשויים לבצע תנועות הטעייה או האטה לפני הבעיטה על מנת לראות לאן השוער יזנק ובכך לבעוט לצד הפנוי. אם שוער מצליח לעצור בעיטת עונשין במהלך משחק, קיימת סכנה שהבועט עצמו או חבריו לקבוצה עלולים להבקיע מהריבאונד; אך כאמור זה לא רלוונטי במקרה של דו-קרב.
מכיוון שהדו-קרב מתנהל לשער מסוים, הקהל מאחורי השער, שעשוי להעדיף קבוצה מסוימת, עלול לנסות ולהסיח את דעתם של הבועטים מהקבוצה השנייה או להסיח את דעתו של השוער שעומד בשער. כדי למנוע כל יתרון פוטנציאלי, בשנת 2016 שונו חוקי המשחק כדי להוסיף הטלת מטבע בין שתי הקבוצות לפני הדו-קרב: למנצח בהטלת המטבע יש את הזכות להחליט איזה שער ישמש לדו-קרב (בעבר, ההחלטה הייתה לפי שיקול דעתו של השופט בלבד).
שוערים נוהגים למשוך את תשומת ליבם של הבועטים בדרכים שונות, אם זה במהלך הבעיטה או לפניה באמצעות הנפת ידיים, סימונים, הטעיות גוף או דיבורים עם הבועט ("טראש טוק") - וזאת במטרה להסיח את דעתם של הבועטים ולגרום להם להחמיץ. לעיתים, למרות החוקים שאוסרים זאת, עוד לפני הבעיטה יתווכחו השוערים עם השופט על הנהלים באופן מכוון (למשל מיקום הכדור על נקודת הפנדל, או על מיקומם על קו השער) ואף עד לקבלת כרטיס צהוב מכוון, בניסיון להסיח את דעתו של הבועט.
עם התפתחות הכדורגל התמקצע גם משחקון הדו-קרב פנדלים, ועל כן לעיתים קרובות כיום ברמה המקצוענית הגבוהה של הכדורגל, נהוג על ידי השחקנים לשנן לפני המשחק - מהו נטיותיו הטכניות של השוער או של הבועטים העיקריים של קבוצה מסוימת, על מנת לקבל יתרון בדו-קרב באמצעות סטטיסטיקת עבר (שכן נטיית השחקן לבעוט שמאלה או ימינה היא סטטיסטית, ונטייתו לבצע הטעייה או תנועה כלשהי לפני או במהלך הבעיטה עלולה לחזור על עצמה).
כמו כן מאמני הקבוצות משתמשים לעיתים בחילופים העומדים לרשותם עוד במהלך המשחק עצמו, על מנת להכניס שחקנים שהם חושבים שהם בועטי פנדלים מצטיינים, כאשר לדעתם יש סיכוי גבוה שהמשחק יישאר שוויוני עד לסופו ויגיע לשלב הדו-קרב (שכן כאמור רק שחקנים שהשתתפו והיו על הדשא בתום המשחק החוקי, יכולים להשתתף בדו-קרב הפנדלים).
ביקורת ושיטות חלופיות להכרעה

לפני עידן דו-קרב הפנדלים, משחקים לרוב היו מוכרעים במשחק חוזר בין הקבוצות במקום נייטרלי (אם צמד משחקים בבית ובחוץ לכל קבוצה לא היה מספיק). שיטת המשחק החוזר עדיין מבוצעת בטורנירים בעולם, למשל בגביע האנגלי. אם גם במשחק האחרון היה תיקו, היו לרוב מכריעים בעזרת הטלת מטבע של שופט המשחק.
שיטה נוספת להכרעה שנוסתה היא שיטת שער הזהב (שיושם בשנים 1996 ועד 2003), שהיא למעשה מתכונת של "מוות פתאומי" עוד בהארכה עצמה - אם במהלך הארכה של משחק נכבש שער, המשחק מופסק ומסתיים באותו הרגע והקבוצה שהבקיעה את השער הראשון בהארכה מנצחת את המשחק. שיטה זו הוחלפה לתקופה קצרה בשיטת "שער הכסף" שהיה כמעט זהה אם כי המשחק לא הופסק באופן מיידי אלא במחצית ההארכות. לאחר מכן השיטה בוטלה וחזרו לדו-קרב פנדלים.
לאחר שנים רבות של שימוש בשיטת הדו-קרב פנדלים כשיטת הכרעה, יש המבקרים אותה כיוון שאיננה משקפת את יכולתן של הקבוצות במגרש ובפרט איננה מתגמלת קבוצות שביצעו ניסיונות התקפיים או שלטו יותר בכדור. לטענת המבקרים השיטה הפכה משיטת הכרעה לשיטת משחק שנבחרות חלשות יכולות להתבסס עליה. אלו מייצרות משחק הגנתי וסגור ("בונקר") בתקווה לשרוד עם תוצאת תיקו ולהגיע לשלב בעיטות ההכרעה בהן סיכוייהן יהיו טובים יותר להעפיל לשלב הבא.
לשיטת ההכרעה בבעיטות עונשין מוצעות באופן תדיר עוד חלופות, אולם אף אחת מהן לא התקבלה על ידי פיפ"א או התאחדויות אחרות. כך למשל לתקופה קצרה, הונהגה שיטה שנקראה "פנדל אמריקאי" וכונתה גם "שוט-אאוטס" ("Shoot-outs", כיום מכונים גם "Old School Shootouts") בליגת ה-MLS האמריקאית, שבה ניתן לשחקן התקפה כדור מנקודת החצי (בערך - 32 מטר מהשער), ו-5 שניות על מנת לרוץ עם הכדור ולנסות להבקיע מול שוער בלבד, כאשר לשוער ניתן חופש מוחלט לנוע ולנסות לעצור את השחקן מלהבקיע, כאשר אם השוער היה מבצע עבירה או נוגע ביד מחוץ לרחבה, היו עוברים לפנדל רגיל. שיטה זו לא הצליחה לתפוס בשאר הליגות ובוטלה תוך זמן קצר גם בליגה האמריקאית.
ראו גם

בעיטת עונשין
הארכה
שער הזהב
הערות שוליים

↑  גביע יוגוסלביה בכדורגל, אתר rsssf.com
↑  גביע איטליה בכדורגל באתר rsssf.com
↑  בדו-קרב דרמטי של בעיטות 11 מטר (3:4) ניצחה "בני-יהודה" את "סטוק-סיטי", דבר, 30 במאי 1963
↑  כפ"ס וחולון בגמר גביע קרנר לנוער, דבר, 15 במאי 1966
↑  פניה לפיפ"א להכרעה בגביע ע"י בעיטת 11 מ', מעריב, 4 ביולי 1965
↑  תוצאות משחקי גביע המדינה, דבר, 19 בספטמבר 1965
↑  "Israeli Behind the Goal" (באנגלית). infolive.tv. אורכב מ-המקור (Adobe Flash) ב-2009-04-22. נבדק ב-2008-06-19.
↑   עוזי דן, דו־קרב הפנדלים, שחור (וכחול) על גבי לבן, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2017
↑  Miller, Clark (1996). He Always Puts It To The Right: A History Of The Penalty Kick. Orion. ISBN 0-7528-2728-6.
↑  "Das Elfmeterschießen: Wie kam Karl Wald eigentlich zu dieser Idee mit dem Elfmeterschießen? ("The penaltyshootout: How did Karl Wald really come up with the idea of penalty kicks?") (האתר בגרמנית)".
↑   ליגה א' דרום לעונת 23/24 | גמר מחוזי | מ.ס דימונה - שמשון ת"א | המשחק המלא, סרטון בערוץ "ההתאחדות לכדורגל בישראל - Israel Football Association", באתר יוטיוב (אורך: 03:09:53)
↑  הדבר הובהר לאחר תקרית בדו-קרב שנערך במסגרת מונדיאל 1986 בין ברזיל לצרפת. הבעיטה של ברונו בלון (אנ') חזרה החוצה מהעמוד, פגעה בגבו של השוער קרלוס (אנ'), ולאחר מכן חדרה לשער. השופט הרומני יואן אינה (אנ') אישר את השער לצרפת, וקפטן ברזיל אדיניו (אנ') קיבל כרטיס צהוב בגלל מחאתו כשטען שהבעיטה הייתה צריכה להיחשב להחמצה ברגע שהיא חזרה מהעמוד. בשנת 1987, מועצת ההתאחדות הבינלאומית לכדורגל הבהירה חוק זה, הנוגע לבעיטות עונשין, כדי לתמוך בהחלטתו של השופט אינה.
↑  אדר מירום, ‏היום שבו מתו הפנדלים, באתר ‏מאקו‏, 7 ביולי 2014
↑  בארצות הברית מתגעגעים לפנדלים הישנים. צפו והצביעו: איזו הכרעה עדיפה?, מערכת וואלה!, 23 בנובמבר 2020, אתר וואלה!
מיכאל אלמוג
פיליפ לאם בועט לזכות באיירן מינכן, במהלך דו-קרב הפנדלים שנערך במסגרת גמר ליגת האלופות 2012.
 ניתן לראות שרק הבועט והשוער בתחום המשחק, ושחקני שתי הקבוצות עומדים בעיגול החצי.
משאלת לב

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  פיניקס 
 תקופת הפעילות:  1980–הווה (כ־45 שנים) 
 www.wish.org
 
משאלת לב היא עמותה ישראלית, המהווה חלק מארגון בינלאומי, שייעודו הגשמת משאלות הלב של ילדים בגילאים שבין 3 ל-18 החולים במחלה מסכנת חיים.
המטרה היא יצירת חוויה בלתי נשכחת לילד החולה, המעשירה את חיי הילד ומשפחתו בתקווה ובכוח להתמודד עם קשיי המחלה.
מתחילת פעילותה בשנת 1996 הגשימה העמותה מעל 1700 משאלות של ילדים חולים.
רוב פעילות העמותה מבוססת על מערך של מתנדבים, הנתמכים בצוות קבוע קטן. הכנסת העמותה היא מתרומות בלבד.
סטטיק (לירז רוסו), יוסף חדאד וליאור סושרד באירוע של עמותת משאלת לב, תל אביב, מרץ 2024
יוסף חדאד ונועה קירל באירוע של עמותת משאלת לב, תל אביב, מרץ 2024
סמליל משאלת לב בישראל
הגשמת משאלה

בשלב ראשון מופנים אל העמותה ילדים, החולים במחלות מסכנות-חיים - בדרך כלל על ידי העובדים הסוציאליים במחלקות הילדים בבתי-החולים.
לאחר מכן נקבעת התאמת הילד מבחינה רפואית על ידי העמותה. ילדים החולים במחלות מסכנות חיים, כגון מחלות ניווניות או גידולים ממאירים, הם אלה העומדים בקריטריונים להימנות על ילדי המשאלה.
בשלב הבא נערכת פגישה עם הילד, בה הוא מרואיין על ידי צוות מתנדבים, במטרה להתמקד במשאלת-הלב שלו.
לאחר שגובש רצונו של הילד מופקת המשאלה על ידי מתנדבים מקרב צוות "מפיקי משאלות".
דוגמאות למשאלות שהוגשמו

מתן מחשב עם תוכנות גרפיות לילדה חולה שחלמה להיות מעצבת גרפית.
אירוע "נסיכה בחנות צעצועים" לילדה חולה שחלמה לקנות את כל המשחקים בחנות.
מתן מחשבים ניידים ואייפדים לילדים חולים, המבלים זמן ארוך באשפוז במחלקות ילדים בבתי חולים.
אירוע "מיליונרית ליום אחד" לילדה חולה שחלמה להיות עשירה.
אירוע "ספיידרמן מציל את שלומי" לילד חולה שחלם להיות ספיידרמן.
הארגון הבינלאומי

ארגון Make A Wish נוסד בשנת 1980 בארצות הברית, כאשר קבוצת אנשים סייעה להגשמת משאלה של ילד חולה, שביקש להיות שוטר ליום אחד.
כיום פועלים ארגוני Make A Wish ב-48 מדינות, ובהם ישראל. מיום הקמתו של הארגון הוגשמו למעלה מ-230,000 משאלות ברחבי העולם.
פיליפ השני, מלך צרפת

מטבע עם דמותו פיליפ השני
פיליפ אוגוסט
מיניאטורה המראה את הכתרתו של פיליפ אוגוסט. מתוך "הכרוניקות הגדולות של צרפת"
פיליפ אוגוסט חוצה את נהר הלואר. מתוך "הכרוניקות הגדולות של צרפת"
שרידי החומה שבנה פיליפ אוגוסט, המצויים באזור המארה בפריז
פיליפ אוגוסט בציור תקרה בכנסיית אוגוסטה ויקטוריה בירושלים
פיליפ השני אוגוסט, מלך צרפת (בצרפתית: Philippe II, Philippe Auguste; ‏21 באוגוסט 1165 – 14 ביולי 1223) היה בן לשושלת הקאפטינגים ומלך צרפת בין השנים 1180–1223.
פיליפ נולד למלך לואי השביעי (1137–1180) לאחר שנים רבות של המתנה, ובמסגרת נישואיו השלישיים, והולדתו הצילה את עתיד השושלת הקפיטינגית. אביו קרא לו פיליפ על שם אחיו הבכור והנערץ, שאמור היה לרשת את הממלכה אך נהרג בתאונת רכיבה. השם פיליפ השתרש בתוך השושלת הקפיטינגית בהשפעת אן מקייב, אשתו של אנרי הראשון ואמו של פיליפ הראשון.
פיליפ אוגוסט היה המלך הקפיטנגי הראשון שלא הכתיר את בנו בעודו בחיים, דבר המלמד על יציבות גדולה שהצליח ליצור בתקופתו, שכן לא חשש להמשך כהונת שושלתו. הוא גם היה המלך אשר החליף באופן רשמי בשנת 1181, את התואר "מלך הפרנקים" בתואר "מלך צרפת", דבר בעל משמעות לא מבוטלת מאחר שעד אז ראו המלכים את עצמם כמנהיגי העם, ולא כאדוני הארץ. פיליפ אוגוסט מת ב-14 ביולי 1223 ונטמן בבזיליקת סן-דני הסמוכה לפריז. מלכותו הייתה מכרעת לגיבושה הטריטוריאלי של צרפת, לחיזוק מעמד הכתר, ולהפיכתה של צרפת לכוח משמעותי באירופה.