stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התראה (הלכה)
זהות המתרים

זהות האנשים המתרים שנויה במחלוקת תנאים אף היא. שיטתו של רבי יוסי, היא שאותם העדים שמעידים על עצם המעשה הם אלה שנדרשים להתרות, ולעומתו חכמים סבורים כי המתרים יכולים להיות שונים מהעדים, אך עם זאת ההתראה צריכה להתבצע בפני שני העדים, בתוספתא מובאת שיטת ת"ק שסובר שצריך שחלק מעדיו יתרו בו. רבא פוסק להלכה ש"מתרה שאמרו אפילו מפי השד ואפילו מפי עצמו" ישנה מח' ראשונים האם עצמו זה הנרצח או הרוצח.לרוב הראשונים וכן להלכה אפילו קרוב משפחה, אישה או עבד (הפסולים לעדות על פי ההלכה), ואפילו הוא בעצמו יכולים להתרות. אך אחרים חולקים וסבורים שלהתראה דרושים עדים כשרים.
ביצוע ההתראה

בהלכה תנאים הכרחיים באשר לאופן ההתראה ולתוכן הדו-שיח שמתנהל בין המתרים לחוטא; בהיעדרם, ההתראה אינה נחשבת להתראה, ולא ניתן לחייב את עובר העבירה בעונש בידי בית הדין. תוכן ההתראה חייב להכיל מספר חלקים על מנת שההתראה תהיה תקפה: את העובדה שהמעשה הוא אסור, את מקור האיסור במקרא, הצעה של פרישה מן המעשה האסור, וכן את אזכור העונש הצפוי במידה ויחטא. במה שנוגע למלאכות שבת, ההתראה צריכה לכלול את ההגדרה של אב המלאכה המדויק הכולל את הפעולה האסורה. לדוגמה, אדם שהתרו בו שאם יעשה פעולה מסוימת יתחייב משום מלאכת בורר, אך האמת היא שהמלאכה שייכת למלאכת מרקד, לא יתחייב בעונש בבית הדין, אף שמלאכת בורר ומלאכת מרקד דומות מאוד במהותן.
ישנה מחלוקת תנאים האם במחויב מיתה צריך להתרות בו באיזו מיתה היא יהרג, להלכה אין צורך, אולם אם התרו בו לעונש לא נכון אם התרו לעונש קל יותר ההתראה אינה מתקבלת, התלמוד במסכת בכתובות דן במקרה והעידו לעונש חמור יותר, ולהלכה נראה שהתראה כזו תהיה קבילה. היו שחילקו בין מיתות שונות למלקות ומיתה.
על החוטא "להתיר את עצמו למיתה"; כלומר, להגיב על ההתראה באופן אקטיבי, ולומר כי הוא מודע לכך שמדובר בחטא, ו"על מנת כן אני עושה". אדם שהותרה וחטא, אך לא קיבל על עצמו במפורש את ההתראה, לוקה מכת מרדות מדרבנן. במידה והאדם ביצע את החטא בשלישית ושוב לא קיבל על עצמו את ההתראה, בית דין הורגים אותו בצורה פסיבית - "כונסין אותו לכיפה עד שימות".
מגבלה חמורה זו של קבלה אקטיבית ומפורשת של ההתראה על ידי החוטא - המותרה, משמשת עזר לטענה כי במהלך ההיסטוריה עשתה ההלכה מאמצים שלא להשתמש בעונש המוות הצפוי לחוטאים על פי המקרא, ולהשאיר אותו בתחום התאורטי.[דרוש מקור]
ביצוע ההתראה > התראת ספק

ר' יוחנן וריש לקיש נחלקו האם התראת ספק שמה התראה, כלומר האם בהתראה צריך שניתן יהיה להגיד למותרה שבוודאות הוא ייענש על עשית המעשה או שניתן להתרות בו גם אם יש ספק אם ייענש במידה ויעשה את המעשה, התראות ספק יהיו כאשר יש לא תעשה שייווצר בזמן מסוים ומתרים עליו, ההתראה תהיה התראת ספק כי לאדם יש שהות למנוע את קיום הלאו, או בלאו הניתק לעשה שהתראה עליו תהיה ספק כיוון שהאדם יכול לקיים את העשה, או כאשר יש שני דברים אחד אסור ואחד מותר ההתראה עליהם תהיה התראת ספק. להלכה התראת ספק שמה התראה
חריגים

חריג מרכזי לכל הלכת ההתראה הוא גוי שעבר על אחת משבע מצוות בני נוח, שכלל אינו צריך התראה על מנת להתחייב במוות.
כאמור, התראה נדרשת אך ורק לעונשים שבידי אדם, לאלה שבידי שמיים אין צורך בהתראה. בנוסף ההכרח בהתראה נועד לענישה פלילית בלבד, לעומת זאת חיובים אזרחיים שמושתים על אדם, כגון מזיק או הלוואה, אין כל צורך בהתראה כדי להתחייב.
בהלכה כמה מקרים ייחודיים בהם אין צורך בהתראה, או אין צורך בהתראה על כל פרטי דיניה. שתיים מהדוגמאות עוסקות במקרי חירום: גנב הבא במחתרת, עליו נאמר בתלמוד "מחתרתו היא התראתו", ורוצח בסיטואציה של דין רודף שמותר להורגו לפני שיספיק הוא להרוג את הנרדף.
עדים זוממים, זקן ממרא ובן סורר ומורה אינם צריכים התראה. ההסבר הפשוט לכך הוא שהם לא נענשים על עבירה, אלא על מציאות (שניתן להסבירה בכמה דרכים,
הרמב"ם כותב לגבי כך שאין שגגה לעדים זוממים (נראה שיש קשר בין שגגה להתראה) כי אין בהם מעשה. הרמב"ן בפירושו לתורה מציע לכך הסבר (גם לגבי מסית), והוא שהם נהרגים על מנת להזהיר את הציבור.
חריג נוסף הוא מסית, עליו נאמר בתלמוד כי "מכמינים לו עדים מאחורי הגדר", כלומר, העדים שמעידים על פשעו חבויים והוא אינו מודע לקיומם. עולה מכאן שהם גם לא מתרים בו. בקרב הפוסקים מובא פטור חלקי נוסף מהתראה, במקרה של "מוסר". הרמב"ם כותב כי החובה להתרות בו היא רק "התראה קלה"; כלומר, אין צורך להודיע לו על העונש והמלצה לחדול ממעשהו, אלא מספיק שיאמרו לו שהדבר אסור, והוא יגיב באמירה שהוא בכל זאת עושה את העבירה - חייב.
ראו גם

אין עונשין אלא אם כן מזהירין
לקייה

הדגמת אריגה בפרויקט אריגת הנגב בלקייה
לַקִיָּה (בערבית: اللقية) היא מועצה מקומית במחוז הדרום בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996. כלל תושביה הם בדואים-מוסלמים.
היסטוריה

לקייה הוקמה למען הבדואים שחיו באזור צפון הנגב, כחלק ממערך של שבעה יישובים שכוללים בנוסף ללקייה את רהט, כסייפה, חורה, תל שבע, שגב שלום וערערה בנגב.
היישוב הוקם בשנת 1990 אף על פי שתוכנן לקום כבר ב-1974 לבדואים שהתגוררו אז באזור תל ערד.
בני השבטים החלו להתאגד במקום כבר בשנת 1985. בין השבטים המרכיבים את היישוב נמנים שבט אלסאנע (שהוא השבט הגדול ביותר בלקייה), אלאסד, אלבדור, אבו סעד, אבו עאיש ושבט אבו מחארב. כיום ישנם ביישוב כ-14,400 תושבים ועוד כ-4,500 תושבים בפזורה בקרבת היישוב. בתחילה השתייך היישוב למועצה אזורית בני שמעון. משנת 1991 השתייך (יחד עם חורה) למועצה אזורית שוקת, ובשנת 1996 הוכרז כמועצה מקומית. בשנת 1999 נערכו הבחירות הראשונות למועצה המקומית בהן זכה השייח אבראהים אבו מחארב, החל מאפריל 2024 ראש המועצה הוא שריף אלאסד.
בשנת 2019 העלה דו"ח מבקר המדינה כי הרשות המקומית בלקייה לא דואגת לתחזוקה מינימלית של התשתיות ואינה פועלת למניעת ונדליזם. בנוסף הרשות המקומית אינה פועלת כראוי לגביית תשלומי ארנונה ומים. מלבד זאת, הרשות המקומית משלמת 'פרוטקשן' גבוה מכספי הציבור. בשנת 2022 עלו חשדות נגד אחמד אלאסד, ראש המועצה דאז, בעבירות פוליגמיה ואלימות כלפי אשתו.
היסטוריה > ראשי המועצה

2000-2004 - איברהים אבו מחארב
2004-2008 - אחמד אלאסד
2008-2013 - ח'אלד אלסאנע
2012-2018 - סאלם אבו עאיש
2018-2024 - אחמד אלאסד קדנציה נוספת
2024 - שריף אלאסד ראש המועצה הנוכחי
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף אוקטובר 2024 (אומדן), מתגוררים בלקייה 18,827 תושבים (מקום 121 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 54.8%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 7,964 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
רמת האבטלה גבוהה במגזר הבדואי באופן כללי, אם כי לקייה בולטת באחוז אבטלה גבוה אף ביחס לממוצע במגזר, כ-19% אחוז[דרוש מקור]. אפשרויות התעסוקה כוללות מפעלים ועסקים שונים באזורי תעשייה אשר נמצאים בחורה, רהט ובבאר שבע.
בלקייה קיימת קבוצת כדורגל "הפועל בני לקייה" אשר משחקת בליגה א' נוער. בעבר התקיימה קבוצת בוגרים אשר שיחקה בליגות הנמוכות.
נציגים בולטים בקהילה

אסמעיל אבו סעד – פרופסור במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופעיל חברתי ישראלי.
אמל אלסאנע-אלחג'וג' – מנהלת אג'יק - מכון הנגב, המרכז הערבי-יהודי לשוויון, העצמה ושיתוף, היא פעילה למען הזכויות האישה במגזר הבדואי מגיל 17.
פרופ' ג'יהאד אל-סאנע – נחשב בין החלוצים בהייטק במגזר הערבי בכלל והבדואי בפרט, מרצה באוני' בן-גוריון בנגב וממקימי בית הספר למצוינות "עהד".
ג'מעה אזברגה – חבר הכנסת העשרים מטעם מפלגת בל"ד והרשימה המשותפת.
דר' סלימאן אבו בדר – מרצה במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופעיל חברתי ישראלי, עבד בעבר בצוות הכלכלי של מדינות צפון אפריקה במשרדי הבנק העולמי.
פרופ' סלמאן אלבדור – לשעבר פרופסור במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופעיל חברתי ישראלי, כיום משמש כראש המחלקה לפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת הווארד בוורגינינה.
מבט מן האוויר, 2012
סימניה - עבודת רקמה בפרויקט "רקמת המדבר" בלקייה
ראו גם

ארמון החוריה
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
1 2 3 4 5  לטבלת הדירוג המלא.
1 2 3 4 5  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
1 2  יהודה יפרח, ‏"הכרוניקה, אוקטובר 2019", השילוח,  16, אוקטובר 2019
↑  פרופיל לקייה באתר הלמ"ס
↑
↑  אמל אלסאנע אלחג'וג' זכתה בפרס שלמה בובליק
| דגל ישראל מחוז הדרום |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת אשקלון • נפת באר שבע | מפת מחוז הדרום |
| ערים | אופקים • אילת • אשדוד • אשקלון • באר שבע • דימונה • נתיבות • ערד • קריית גת • קריית מלאכי • רהט • שדרות | מפת מחוז הדרום |
| מועצות מקומיות | חורה • ירוחם • כסייפה • להבים • לקייה • מיתר • מצפה רמון • עומר • ערערה בנגב • שגב שלום • תל שבע | מפת מחוז הדרום |
| מועצות אזוריות | אל קסום • אשכול • באר טוביה • בני שמעון • הערבה התיכונה • חבל אילות • חוף אשקלון • יואב • לכיש • מרחבים • נווה מדבר • רמת הנגב • שדות נגב • שער הנגב • שפיר • תמר | מפת מחוז הדרום |
| מועצה מקומית תעשייתית | נאות חובב | מפת מחוז הדרום |
| מועצות אזוריות שבוטלו | אבו בסמה | מפת מחוז הדרום |
| יישובים לשעבר | כרמון • נוה יאיר • אשלים | מפת מחוז הדרום |
| יישובים עתידיים | דניאל • דרור • נווה תמרים • כסיף • עבדה • מעלה אהרן • שפיר | מפת מחוז הדרום |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475816605171
1975 בארצות הברית

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1974   1973  1972 |  דגל ארצות הברית | 1975  בארצות הברית |  »»»  1976   1977   1978 |
כל ערכי השנים בארצות הברית • אירועים בולטים בעולם ב-1975 פורטל ארצות הברית • לוח שנה של שנת 1975
1975 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 199 שנה מיום היווסדה.
הנהגה

הנשיא: ג'רלד פורד (המפלגה הרפובליקנית)
סגן הנשיא: נלסון רוקפלר (המפלגה הרפובליקנית)
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
4 באפריל – חברת מיקרוסופט נוסדת על ידי ביל גייטס ופול אלן
30 באפריל – מלחמת וייטנאם: צפון וייטנאם כובשת את סייגון, בירת הדרום
15 ביולי – תוכנית אפולו סויוז: חלליות מתוכנית אפולו ותוכנית סויוז ממריאות למטרת התחברות בחלל
31 ביולי – בדטרויט שבמישיגן מוכרז כנעדר נשיא ארגון נהגי המשאיות ג'ימי הופה
20 באוגוסט – נאס"א משגרת את הגשושית ויקינג 1 לעבר מאדים
22 באוגוסט – נכשל ניסיון התנקשות בנשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד
5 בספטמבר – בסקרמנטו שבקליפורניה מנסה לינט פרום, חסידתו של הרוצח צ'ארלס מנסון, להתנקש בחייו של נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד. סוכן של השירות החשאי מסכל את הניסיון
4 בנובמבר – במהלך שזכה לכינוי טבח ליל כל הקדושים החליף הנשיא פורד אחדים מבכירי הממשל האמריקני
29 בדצמבר – פצצה בנמל התעופה לה גוארדיה בניו יורק, הורגת 11 איש.
נולדו

22 בפברואר – דרו בארימור, שחקנית אמריקאית
25 במאי – לורין היל, זמרת ומפיקת מוזיקת סול, ראפ והיפ-הופ אמריקאית
4 ביוני – אנג'לינה ג'ולי, שחקנית קולנוע
27 ביוני – טובי מגוויר, שחקן
6 ביולי – 50 סנט, זמר ראפ והיפ הופ אמריקאי
5 באוקטובר – ברני מק, קומיקאי אמריקאי (נפטר ב-2008)
30 בדצמבר – טייגר וודס, שחקן גולף אמריקני, לשעבר אלוף העולם
נפטרו

8 במרץ – ג'ורג' סטיבנס, במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי, וצלם אמריקני (נולד ב-1904)
14 במרץ – סוזן הייוורד, שחקנית קולנוע (נולדה ב-1917)
10 באפריל – ווקר אוונס, צלם אמריקאי (נולד ב-1903)
29 ביוני – טים באקלי, זמר וגיטריסט אמריקאי (נולד ב-1947)
30 ביולי – ג'ימי הופה (תאריך היעלמות), מנהיג עובדים (נולד ב-1913)
8 באוגוסט – קנונבול אדרלי, נגן סקסופון אלט (נולד ב-1928)
26 באוקטובר – איגור סיקורסקי, מהנדס אמריקאי ממוצא רוסי (נולד ב-1896)
טים באקלי
11 בינואר

11 בינואר הוא היום ה-11 בשנה בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה נשארו עוד 354 ימים (355 בשנה מעוברת).
אירועים היסטוריים ביום זה

523 – פורצת "מרידת ניקה" בקונסטנטינופול
1459 – האפיפיור פיוס השני ממנה את ניקולאוס קוזאנוס למחליפו בפועל
1589 – הגרלת הלוטו המתועדת הראשונה באנגליה
1693 – הר הגעש אטנה מתפרץ
1693 – כ-60,000 הרוגים ברעידת אדמה בקטניה שבאיטליה
1787 – האסטרונום ויליאם הרשל מגלה את ירחי אורנוס טיטניה ואוברון
1879 – הממלכה המאוחדת פולשת לזולולנד, ומלחמת הזולו נפתחת
1882 – כינוס קונגרס פוקשאן
1919 – רומניה מספחת את טרנסילבניה
1922 – השימוש הראשון בזריקת אינסולין כטיפול בסוכרת
1923 – כוחות צרפתים ובלגים כובשים את חבל הרוהר, על מנת להכריח את גרמניה לשלם להן את הפיצויים שנקבעו בחוזה ורסאי
1935 – אמליה ארהארט מבצעת את טיסת הסולו הראשונה מהוואי לקליפורניה
1941 – בכורת המחזה "מיכל בת שאול" מאת אהרון אשמן בביצוע "הבימה"
1942 – האימפריה היפנית מכריזה מלחמה על הולנד
1942 – היפנים כובשים את קואלה לומפור
1943 – מברק הפלה נשלח
1962 – כ-4,000 הרוגים במפולת שלגים בהר וסקראן בפרו
1981 – קנטבריה מוכרזת כקהילה אוטונומית
1982 – אנדלוסיה ואסטוריאס מוכרזות כקהילות אוטונומיות
1992 – מלחמת האזרחים האלג'יראית: צבא אלג'יריה מודיע על ביטול תוצאות הבחירות שבהן ניצחה מפלגת חזית הישועה האיסלמית (FIS) וממנה את מחמוד בודיאף לנשיא
1996 – טיסת מעבורת החלל אנדוור STS-72 לתפוס ולהחזיר את הלוויין היפני Space Flyer Unit (אנ')
2007 – ניסוי סיני בנשק נגד לוויינים, להשמדת לוויין ישן סיני. הניסוי גרם לכמות אדירה של פסולת חלל
2011 – שיטפונות בריו דה ז'ניירו שבברזיל גורמים למותם של מאות בני אדם ונזקים קשים לרכוש
נולדו

347 – תאודוסיוס הראשון, קיסר האימפריה הרומית המאוחדת האחרון (נפטר ב-395)
1209 – מונגקה חאן, החאן הגדול הרביעי של האימפריה המונגולית (נפטר ב-1259)
1503 – פארמיג'אנינו, צייר ואמן הדפסים איטלקי (נפטר ב-1540)
1757 – אלכסנדר המילטון, מהאבות המייסדים של ארצות הברית ושר האוצר הראשון של אמריקה (נהרג ב-1804)
1815 – ג'ון מקדונלד, ראש הממשלה הראשון של קנדה (נפטר ב-1891)
1825 – בייארד טיילור, סופר, מבקר ספרות, מתרגם ודיפלומט אמריקאי (נפטר ב-1878)
1842 – ויליאם ג'יימס, פילוסוף אמריקאי (נפטר ב-1910)
1852 – קונסטנטין פרנבאך, מדינאי גרמני, קנצלר רפובליקת ויימאר בשנים 1920–1921 (נפטר ב-1926)
1856 – כריסטיאן סינדינג, מלחין נורווגי (נפטר ב-1941)
1885 – אליס פול, סופרג'יסטית וסופרת אמריקאית, כתבה את התיקון לחוקת ארצות הברית למען שוויון זכויות (נפטרה ב-1977)
1906 – אלברט הופמן, המדען השווייצרי שגילה את הסם LSD (נפטר ב-2008)
1907 – אברהם יהושע השל, תאולוג, משורר, פילוסוף ולוחם למען זכויות האזרח (נפטר ב-1972)
1907 – פייר מנדס פראנס, ראש ממשלת צרפת (נפטר ב-1982)
1915 – נחום גולן, תת-אלוף בצה"ל ומפקדה של חטיבת גולני במלחמת העצמאות (נפטר ב-1991)
1921 – אידה פינק, סופרת ישראלית שכתבה בשפה הפולנית (נפטרה ב-2011)
1922 – שמואל אשכנזי, חוקר ספרות עברית, בלשן, ביבליוגרף, ביבליופיל ואספן ספרים (נפטר ב-2020)
1924 – יהודה פרח, חבר הכנסת מטעם הליכוד (נפטר ב-1998)
1924 – רוז'ה גימן, רופא ומדען מוח צרפתי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (נפטר ב-2024)
1925 – דני שפירא, מראשוני טייסי חיל האוויר הישראלי (נפטר ב-2022)
1929 – רפאל איתן, הרמטכ"ל ה-11 של צה"ל, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל (נפטר ב-2004)
1931 – אנדראה ברונו, אדריכל איטלקי
1933 – יוסף בר-יוסף, מחזאי עברי, סופר ועורך, חתן פרס ישראל לתיאטרון (נפטר ב-2021)
1938 – פישר בלק, כלכלן ומתמטיקאי אמריקאי (נפטר ב-1995)
1940 – דני קרמן, מאייר, סאטיריקן ומעצב
1941 – ז'רסון, כדורגלן ברזילאי
1947 – אלהאם דווירי תאברי, סופרת ילדים ונוער ויועצת חינוכית ערביה-ישראלית
1947 – רוברט וייטהיל-בשן, משורר עברי ומתרגם
1948 – טרי גודקיינד, סופר אמריקאי ומחברה של סדרת הפנטזיה רבת-המכר "חרב האמת" (נפטר ב-2020)
1950 – מיקי קאופמן, יועץ שיווק ותקשורת, כותב ומספר סיפורים (נפטר ב-2021)
1952 – דיאנה גבלדון, סופרת אמריקאית
1953 – ג'ון סשנס, שחקן וקומיקאי בריטי (נפטר ב-2020)
1955 – ג'מאל זחאלקה, חבר הכנסת מטעם בל"ד
1956 – ישראל ינון, מנצח ומוזיקאי ישראלי (נפטר ב-2015)
1957 – בריאן רובסון, כדורגלן אנגלי
1957 – יוסי למל, מעצב גרפי ישראלי
1957 – אלי יפה, קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כקצין תותחנים ראשי וראש חטיבת המבצעים
1958 – גד ברזילי, משפטן, עורך דין ואיש מדע המדינה (נפטר ב-2023)
1961 – נדב יעקבי, עיתונאי ושדרן ספורט ישראלי
1967 – תמר גלעדי, זמרת ומוזיקאית ישראלית
1968 – אורית לביא-נשיאל, עיתונאית ישראלית
1971 – מרי ג'יי בלייג', זמרת אמריקאית
1972 – אמנדה פיט, שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית-יהודיה
1978 – אמיל הסקי, כדורגלן אנגלי
1981 – ראובן ברודסקי, במאי וצלם דוקומנטרי ישראלי
1982 – טוני אלן, שחקן כדורסל אמריקאי
1984 – אושרי כהן, שחקן ישראלי
1986 – נעמה לזימי, חברת הכנסת מטעם העבודה
1992 – דניאל קרבחאל, שחקן כדורגל המשחק בריאל מדריד
1997 – קודי סימפסון, זמר אוסטרלי
נפטרו

142 – האפיפיור היגינוס
705 – האפיפיור יוחנן השישי (נולד ב-655)
812 – סטאוראקיוס, קיסר האימפריה הביזנטית
844 – מיכאל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (נולד ב-770)
1055 – קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, קיסר האימפריה הביזנטית (נולד ב-1000 בערך)
1494 – דומניקו גירלנדיו, צייר רנסאנס פלורנטיני (נולד ב-1448)
1891 – הברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן (נולד ב-1809)
1905 – יהודה אריה ליב אלתר, האדמו"ר מגור (נולד ב-1847)
1923 – קונסטנטין הראשון, מלך יוון (נולד ב-1868)
1928 – תומאס הרדי, סופר ומשורר אנגלי (נולד ב-1840)
1941 – עמנואל לסקר אלוף העולם השני בשחמט (נולד ב-1868)
1944 – גליאצו צ'אנו, שר החוץ של איטליה (נולד ב-1903)
1950 – קרין מיכאליס, סופרת דנית (נולדה ב-1872)
1958 – חונה שלביץ', עיתונאי יהודי-ליטאי בכיר (נולד ב-1915)
1966 – אלברטו ג'קומטי, פסל איטלקי (נולד ב-1901)
1996 – לאל בהדור שסטרי, ראש ממשלת הודו השני (נולד ב-1904)
1968 – משה צבי סגל, חוקר מקרא וספרות עברית (נולד ב-1876)
1968 – רוחליה קרוס, מלכת יופי גואטמלית ופעילה פוליטית שמאלנית (נולדה ב-1940)
1980 – ברברה פים, סופרת בריטית (נולדה ב-1913)
1987 – אפרים להב, קצין הנדסה ראשי (נולד ב-1914)
1996 – אייק אייזקס, גיטריסט, מבצע, מלחין ומורה בתחום מוזיקת ג'אז (נולד ב-1919)
1998 – קלאוס טנשטדט, מנצח גרמני (נולד ב-1926)
2008 – ויקי שאול, יועצת חינוכית ומטפלת בתחום הנפש (נולדה ב-1905)
2008 – אדמונד הילרי, מטפס הרים ניו זילנדי, שיחד עם טנזינג נורגיי כבש לראשונה את פסגת האוורסט (נולד ב-1919)
2010 – מיפ חיס, חסידת אומות עולם, מהאנשים שתמכו במחבואם של אנה פרנק ומשפחתה (נולדה ב-1909)
2010 – כרמי יוגב, איש חינוך ישראלי, מנהל גימנסיה הרצליה (נולד ב-1918)
2014 – אריאל שרון, ראש הממשלה האחד עשר של מדינת ישראל (נולד ב-1928)
2015 – אניטה אקברג, שחקנית ודוגמנית שוודית (נולדה ב-1931)
2019 – מייקל עטיה, מתמטיקאי בריטי ממוצא לבנוני וסקוטי (נולד ב-1929)
2020 – קאבוס בן סעיד אאל סעיד, הסולטאן של עומאן (נולד ב-1940)
2020 – אברהם לייזרזון, איש ציבור חרדי-ישראלי (נולד ב-1943)
2021 – שלדון אדלסון, איש עסקים ונדבן יהודי-אמריקאי. הבעלים של העיתון ישראל היום (נולד ב-1933)
2022 – דוד ססולי, פוליטיקאי ועיתונאי איטלקי, חבר המפלגה הדמוקרטית האיטלקית (נולד ב-1956)
2022 – אהמט צ'אליק, כדורגלן טורקי (נולד ב-1994)
2023 – שמעון בעדני, ראש כולל תורה וחיים בבני ברק, ונשיא מועצת חכמי התורה של מפלגת ש"ס (נולד ב-1928)
2023 – אח'תר ריאזודין, פעילה פמיניסטית פקיסטנית וסופרת המסעות הראשונה באורדו (נולדה ב-1928)
2023 – דן איתן, אדריכל ישראלי (נולד ב-1931)
חגים ואירועים החלים ביום זה

יום הרופא הישראלי
אלבניה – יום הרפובליקה (1946)
יפן – פסטיבל עוגות האורז
נפאל – יום האיחוד
10 בינואר – 12 בינואר
ינואר
לוח אירועים שנתי
תאודוסיוס הראשון
אלכסנדר המילטון
רפאל איתן
מיפ חיס
אריאל שרון
הפלישה להודו-סין

הפלישה להודו-סין, שנמשכה מ-22 בספטמבר עד 26 בספטמבר 1940, הייתה חלק מניסיונה של האימפריה היפנית להטיל מצור על סין, במהלך מלחמת סין–יפן השנייה. מטרת הפלישה הייתה למנוע העברת אלפי טון ציוד אמריקאי מדי חודש מהודו-סין לסין, ובנוסף, כיבוש הודו-סין היווה קרש קפיצה לכיבוש שאר דרום-מזרח אסיה.
רקע

ב-22 בספטמבר 1940, חתמה צרפת על הסכם הפסקת אש עם גרמניה הנאצית, ובכך נסללה הדרך להקמת ממשלת וישי. ממשלת וישי ירשה את כל הקולוניות הצרפתיות, ובכללן את הודו-סין, שהייתה נקודת הגישה האחרונה מסין אל שאר העולם. לאחר נפילת העיר לונגג'ואו (במחוז גואנגשי) לידי היפנים במהלך קרב דרום גואנגשי, נסגר הכביש המקשר בין הודו-סין לדרום סין. אולם, מסילת הברזל שקישרה בין עיר הנמל האי פונג (היום בווייטנאם) למחוז יונאן נותרה פעילה ואיפשרה מעבר סחורות מהודו-סין לעיר קונמינג, שהייתה מרכז צבאי סיני בעל חשיבות.
יפן החלה ללחוץ על ממשלת וישי שתפעל לסגירת קו הרכבת, אשר איפשר לסינים להמשיך להילחם. ב-5 בספטמבר, הוקם מתוך "ארמיית דרום סין" "חיל המשלוח של הודו-סין," שתוכנן להיות חיל המצב באזור לאחר כיבושו. חיל המשלוח היה תחת פיקוד מייג'ור-ג'נרל טקומה נישימורה, וזכה לסיוע הצי הקיסרי היפני בדמות שייטת ספינות מלחמה ונושאות מטוסים, וסיוע אווירי מבסיסים על האי האינאן.
ב-22 בספטמבר, חתמו יפן וממשלת וישי על הסכם המתיר ליפנים זכות לנוע בתוך הודו-סין ולהקים בה בסיסים. עם זאת, מספר החיילים היפנים שיוצבו באזור הוגבל ל-6,000 חיילים, כאשר ההסכם קובע כי לא ישהו בהודו-סין יותר מ-25,000 חיילים בכל רגע נתון. כל תוספת של כוחות צבא יפניים לאזור נאסרה על פי ההסכם.
הקרב

מספר שעות לאחר החתימה על ההסכם, הפרו היפנים את תנאיו. הדיוויזיה החמישית היפנית, תחת פיקודו של לוטננט-ג'נרל אקיהיטו נקמורה, חצתה את הגבול בשלושה מקומות, וסגרה על העיר לאנג סון, משם התחילה מסילת הרכבת צפונה. הכוחות היפנים נתקלו בהתנגדות מצד חטיבה צרפתית אחת וכוחות של לגיון הזרים הצרפתי שהוצבו באזור, אשר החזיקו מעמד עד 25 בספטמבר. כיבוש לאנג סון פתח בשביל היפנים את הדרך להאנוי, אולם בדרכם ניצבו מספר גדודים צרפתים שהיו מוכנים להגן על הדרך לעיר.
ב-24 בספטמבר, תקפו מטוסים מנושאות מטוסים שהוצבו במפרץ טונקין את העיר האי פונג, ויומיים לאחר מכן, החלו נוחתים חיילים יפנים על החופים בסביבות העיר. נחיתה נוספת נערכה זמן קצר לאחר מכן, והוסיפה טנקים לכוחות היפנים הנוחתים. בצהרי היום היו מסביב להאי פונג כ-4,500 חיילים יפניים ותריסר טנקים.
בערב 26 בספטמבר הסתיימה הלחימה. יפן השתלטה על שדה התעופה ג'יה לאם שמחוץ להאנוי, מסוף רכבות על גבול יונאן ושטחים הצופים על מסילת הרכבת בגבול גואנגשי. יפן אף הציבה כ-900 חיילים בעיר האי פונג ו-600 בהאנוי. כך התחילה תקופת הכיבוש היפני בהודו-סין, שתימשך עד סוף המלחמה.
לקריאה נוספת

Hammer, Ellen J. Struggle for Indochina, 1940-1955, Stanford University Press, 1955. ISBN 0804704589.
הערות שוליים

↑  Hammer (1955), p. 14
מוסתערבים

מוּסְתערבּים (בערבית: اليهود المستعربة, אל-יהוד אל-מסתערביה) היה כינוי לבני הקהילות היהודיות העתיקות דוברות ערבית וארמית בארצות האסלאם שחיו במדינות האגן המזרחי של הים התיכון ובהן ארץ ישראל.
אטימולוגיה

הקהילות היהודיות הוותיקות בארץ ישראל ובלבנט נקראו כך משום קרבתן התרבותית לערבים תושבי הארץ. יהודים אלו נקראו לעיתים "מוריסקוס" (מלשון "מורים", כינוי למוסלמים יוצאי ספרד המוסלמית (אל אנדלוס). האשכנזים כינו את המוסתערבים בשם "בני מערבא" או "מערביים" ככל הנראה מדובר בשיבוש של הכינוי מוסתערבים.
הכינוי נטבע ככל הנראה על ידי אותם יהודים שהיגרו ממדינות אירופאיות שונות אשר השתכנו בארצות ערב החל מהמאה ה-14. במקורות יהודיים כונו מנהיגי המוסתערבים בשם "הזקנים" וגם "שויוח אל יאהוד".
היסטוריה

עדויות לקיומן של קהילות יהודיות בארץ ישראל קיימות באופן רציף מאז התגבשותו של עם ישראל והפיכתו לאומה. שרידי בתי כנסת עתיקים בעיקר בגליל דוגמת בית הכנסת בברעם, פקיעין, כפר ענאן ועדויות נוסעים וחוקרים יהודים ונוכרים מהנוסע מבורדו ועד משה באסולה מעידים על קדמוניותן ורציפותן של קהילות אלו.
היסטוריה > במפנה המאה ה-15

האוכלוסייה היהודית בארץ-ישראל בסופה של המאה ה-15 הייתה מורכבת ממספר עדות; מלבד המוסתערבים, תושבי הארץ וסביבתה מקדמת דנא חיו יוצאי ארצות שונות שהגיעו החל מסוף המאה ה-12, יהודים יוצאי מדינות המגרב שעלייתם הראשונה התרחשה בימיו של סלאח א-דין, אשכנזים (יוצאי גרמניה, צרפת ובוהמיה) בעליית בעלי התוספות, איטלקים (שכונו "לועזים"), וכן יהודים איברים מקצתם אנוסים שחזרו ליהדות והגיעו לארץ-ישראל לפני גירוש ספרד.
בסוף ימי השלטון הממלוכי (תחילת המאה ה-16) עדיין היה רוב מוסתערבי בארץ ישראל, במיוחד מקרב האוכלוסייה היהודית הכפרית. העולים שבאו לארץ נמשכו אל הערים: ירושלים, חברון, טבריה, צפת ועזה, בעיקר בשל האופי העירוני של העולים החדשים ששאפו לשמר את אורחות חייהם במסגרות עירוניות.
הפזורה המוסתערבית

עדויות לקהילות יהודיות קדומות בארץ ישראל, לבנון, סוריה ומצרים ובניהן קשר חברתי, מסחרי אך בעיקר הלכתי. את שיתופי הפעולה ההלכתיים איגד מוסד הנגידות אשר בראשו עמד נגיד שישב לרוב בקהיר שבמצרים.
הפזורה המוסתערבית > בארץ ישראל

בארץ ישראל נמצאו מוסתערבים בירושלים, צפת ובישובים בגליל כמו פקיעין, עלמא, גברתא, כפר ענאן, סכנין וכפר יסיף, שהיישוב היהודי בהם לא פסק מימי חורבן בית שני. אחרי חורבן הבית נשארו בארץ ישראל "כפרים עבריים רבים ויושביהם עיבדו את האדמה". הם החזיקו מעמד בתקופות הערבית והצלבנית. רק בתקופה  העות'מאנית הוכרחו חלק מהיהודים לעזוב את הכפרים ונאלצו למכור את אדמתם לשכניהם הערבים.
בשלהי התקופה הממלוכית היו המוסתערבים רוב מכריע באוכלוסייה היהודית בארץ ישראל.
בצפת התקיים שיתוף פעולה הלכתי בין המוסתערבים לספרדים ולבני עדת המערביים כפי שבא לידי ביטוי ב"איגרת השמיטה" אשר נשלחה בשנת רס"ד (1504) מצפת לירושלים ועליה חתומים חמישה עשר חכמים, מרביתם ספרדים ומיעוטם מערביים ומוסתערבים וכולם פונים בדעה אחת ובעד המנהג הקדום הארץ ישראלי (המוסתערבי) בנוגע לקביעת שנת השמיטה.
בעת התעוררות היישוב היהודי בירושלים ובצפת, בשנת 1516, אחת העדות בעיר הייתה של מוסתערבים ובראשם שייח' (זקן) יצחק. יחד עמם מוזכרות העדות הנוספות: רב הספרדים - ר' דוד שושן, רב האשכנזים - יוסף קולון. אזכורים מאותה התקופה מציינים מחלוקות בין המוסתערבים לעדות האחרות, בעיקר עדת הספרדים על רקע כלכלי וייצוג נאות מול השלטונות.
העדות האחרונה הקיימת על ההגמוניה של המוסתערבים בירושלים היא משו"ת לוי בן חביב (הרלב"ח) מ-1524.
רבה של קהילת המערבים בצפת, רבי יששכר אבן סוסאן, מספר כי בדורות שקדמו לו אירע בעיר מיזוג בין המערבים - יוצאי צפון אפריקה - לבין המוסתערבים יושבי הארץ הקדמונים:
"ואנו קהל המערביים יצ"ו שבצפת תוב"ב נהגנו כתושבים יצ"ו, כקדמונינו שהיו תמיד מתפללין עמהם קהל אחד בכנסת אחת, מנהג אחד."
על קיומם בגליל מעיד רבי משה באסולה, מחכמי איטליה, שעלה לרגל לארץ ישראל ושהה בה ובסביבתה (סוריה וקפריסין) למעלה משנה ומחצה (1521-1523) וחגג את חג הפסח של שנת רפ"ב (1522) בצפת ובסביבתה. בח' בניסן הגיע לצפת, "ולקחתי בית מעין זייתון ואשב שם". בחול המועד טייל במקומות הקדושים שבקרבת צפת, והיה בכפר ענאן, שם מצא כ-30 משפחות של "קהל מסתערבים" (יושבי הארץ מדור דור).
עדויות מהמאה ה-18 מלמדות כי בסביבות ירושלים התקיימו מספר כפרים יהודים שתושביהם עסקו בעבודת אדמה.
בראשית ההתיישבות היהודית המתחדשת בארץ הופיעו במושבות יהודים בלבוש ערבי, שדיברו ערבית שוטפת והציגו עצמם בתור יהודים. ביניהם היה אחד מששת השומרים הראשונים של פתח תקווה, דאוד אבו יוסוף.
לאחר הקמת מדינת ישראל, נעשו מספר יוזמות, מצד יצחק בן-צבי והאדריכל ואיש משרד הפנים שמחה יום טוב, להנציח את המורשת היהודית בכפרים שהייתה בהם קהילה מוסתערבית (בעיקר פקיעין, כפר יאסיף ושפרעם) או ליישב בהם אוכלוסייה יהודית.