קהילת יהודי אוהעל
מלחמת העולם השנייה (השואה)

בשנת 1941 היו בשאטוראליאויהיי 4,160 יהודים.
ב-19 במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הוטל עוצר על היהודים ונאסר עליהם לקנות בשוק העירוני בשעות שלפני הצהריים בנוסף לתקנת נשיאת טלאי צהוב. ביום השלישי לכניסת הגרמנים לעיר, הם דרשו מרבני וראשי הקהילה להתייצב בפני מפקד העיר הגרמני ובפני ראש המשטרה המקומית ולגייס תוך שעות ספורות סכום כסף גדול. על מנהיגי הציבור הוטל להקים מועצה יהודית שבה יכללו גם נציגי הקהילות הסמוכות.
סגן הממונה על מחוז זמפלן, מיקלוש בורנמיסה (Miklos Bornemissza), הורה לראש העיר אינדר ורו (Indar Varo) להקים גטו ליהודי העיר. רובע הצוענים לשעבר, על שפת נהר רוניווה (Ronyva), הוקצה כגטו יחד עם הרובע היהודי הסמוך, ובהם רוכזו יהודי העיר והסביבה. כ-15,000 יהודים נצטוו לעקור לגטו, ובהם מרבית יהודי מחוז זמפלן.
ב-15 באפריל 1944 החלו ז'נדרמים הונגרים להעביר את יהודי המחוז מכפרי הסביבה ביניהם הרנאדנמטי מונוק ואידאצ'קה, זלקוד ומאד אל הגטו בשאטוראליאויהיי והמבצע כולו הושלם בתוך ארבעה ימים. החיילים הגרמנים גזלו את כל חפצי הערך של היהודים, ואסרו עליהם לקיים כל קשר עם הסביבה הלא יהודית.
וכך מספרות אסתר ואירן (גולדי) ממשפחת גרוסמן שגורשו לגטו אוהעל מהעיירה מאד
"בשנת 1941 גורשו משפחות יהודיות שלא היה להן אזרחות הונגרית ממאד לאוקראינה, כולם נרצחו בדרך. בשנת 1942, כאשר אמא שלנו ניסתה לאסוף כסף שהיו חייבים לה לקוחות לא יהודים, הם סירבו ואמרו "זה אבוד".
מדוע לא ברחנו לאנשהו? היה ברור מה קורה. כשלא הספקנו להביא בזמן שמלה שהזמינה אישה נוצרייה, היא אמרה לנו "מגיע לכם הגורל שלכם". כולם ידעו.
אף על פי שאבינו היה פטריוט הונגרי, ואף היה במחנה שבויים באיטליה במהלך מלחמת העולם הראשונה, זה לא עניין את ממשלת הונגריה. הוא עדיין נרדף בגלל היותו יהודי. בהמשך שנת 1942 הצבא קרא לו שוב למחנה עבודה, הפעם כדי לפקח על צוות גברים יהודים שבנו דרך.
החל משנת 1944 נאלצנו ללבוש את הטלאי הצהוב. ויום אחרי פסח, בזמן שאמרו לכל היהודים להתכנס בחצר בית הכנסת, הבאנו את תכשיטי המשפחה לכומר בעיר, הכנסנו את התכשיטים לשקית גדולה וקיווינו שהוא ישמור לנו אותם. בשלב מסוים הוא החזיר לנו אותם מכיוון שאשתו פחדה שהוא שישמור עליהם.
יום לאחר מכן, ללא התראה, הגיעו כמה פקידים להסתכל בארונותינו.
הדברים קרו מהר מאוד - פסח היה ב-15 באפריל, ולמחרת לא יכולנו להתרחק מהבית שלנו. בפסח שמענו מטוסים ושמענו שיש הפצצות בכל מקום. שוטר אמר לנו לרדת לנהר כי נפלו פצצות.
ימים ספורים לאחר מכן, אמרו לנו שכל אחד יארוז 25 קילו בתיק ויצא מהבית. לבשנו שכבות רבות של בגדים, לא היה זמן לארוז את האוכל של פסח הכל פשוט נותר על השולחנות. לקחו אותנו לבניין העירייה, ואז לבית הכנסת, שם שהינו במשך יומיים בערך. השכן הלא יהודי שלנו הביא לנו אוכל בזמן שהיינו בבית הכנסת. העברנו אליו את חפצינו דרך חלון ביתו. מאוחר יותר כשהיינו בגטו הוא אפילו בא לבקר אותנו. כל היהודים במאד נלקחו בבת אחת. בלילה בו נסענו לתחנת הרכבת. הייתה זו שעה וחצי ברכבת ממאד לגטו אוהעל (45 ק"מ צפונית-מזרחית).
התנאים בגטו היו מאוד לא סניטריים. חיי היומיום בגטו לא היו חיים. זה היה רק רחוב קטן, "Kisfaludy utca" מוקף במשטרה. לא היה שום דבר לעשות שם, רק הסתכלנו על הפנים העגומות של ההורים שלנו שתהו איך הם יכולים לעזור לסבתא שלנו שהייתה בת 92. אבא בנה לה מיטה כדי שלא תצטרך לישון על הרצפה.
גרנו בביתו של מר וייס. וידענו שזה אמיתי, אין חזרה. חיינו שם ארבעה שבועות. אבינו שהיה קצין בגטו, ולכן הוא נבחר להיות אחד מדוברי היהודים. יש אנשים שנמלטו מהגטו באמצעות שוחד לקצינים ונסעו לבודפשט.
הרשויות, שלאחר ביקורו הרשמי של תת-שר הפנים לסלו אנדרה (Laszlo Endre) חששו בשל הצפיפות הקיצונית בגטו ובשל מערכת המים הנחשלת באזור, גייסו ב-24 באפריל 1944, 15 רופאים יהודים ואחיות יהודיות לטפל בחולים. בבית החולים היהודי בגטו היו 250 מיטות, ובתי חולים ארעיים נוספים הוקמו במבנים של בתי הספר.
בראש המועצה היהודית עמד עורך הדין ליוש רוזנברג, הנשיא האחרון של קהילת הסטטוס קוו. חמישה צעירים שירתו בשירות הסדר היהודי ובגטו פעלה גם מאפייה יהודית.