stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארצות הברית במלחמת העולם השנייה
זירת אסיה והאוקיינוס השקט > דילוג האיים > קרב טאראווה

לאחר קרב גוודלקנל היה ברור לאמריקאים שהיפנים ילחמו עד הסוף המר. לאחר לחימה קשה שבה נפלו שבויים מעטים בידי כל אחד מהצדדים, תקפו ארצות הברית ובעלות בריתה בחוזקה. הנחיתות האמריקאיות בטאראווה החלו ב-20 בנובמבר 1943, והן נתקעו כאשר השריונים שניסו לפרוץ קווי ההגנה היפנים שקעו או הושבתו. בסופו של דבר הצליחו האמריקאים לנחות עם כמויות טנקים קטנות ולהתקדם לתוך היבשה. לאחר ימים של לחימה עלה בידם להשתלט על טאראווה ב-23 בנובמבר. מתוך 2,600 החיילים היפנים שהיו על האי, רק 17 נותרו בחיים.
זירת אסיה והאוקיינוס השקט > דילוג האיים > המבצעים במרכז האוקיינוס השקט

כהכנה לכיבוש מחדש של הפיליפינים, פתחו בעלות הברית בקיץ 1943 במערכה באיי גילברט ומרשל לכיבוש מחדש של האיים מהיפנים. בהתקרבו ליפן, ניצח צי ארצות הברית בנחישות בקרב ים הפיליפינים, והנחית כוחות במערכה על איי מריאנה ופלאו ששוחררו בקיץ 1944. מטרת הקרבות הללו הייתה להקים בסיסים אוויריים שמהם יוכלו להמריא מפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס ולהפציץ את הערים התעשייתיות של יפן.
זירת אסיה והאוקיינוס השקט > דילוג האיים > שחרור הפיליפינים

קרב מפרץ לייטה, שהתנהל מ-23 ועד 26 באוקטובר 1944, היה ניצחון מוחץ של האמריקאים שבו הוטבעה למעשה שארית הכוח של הצי היפני והוא נחשב לאחד הקרבות הימיים הגדולים ביותר בהיסטוריה. אף על פי שהיפנים כמעט והפתיעו את האמריקאים והנחילו להם תבוסה קשה, הם איבדו ברגע האחרון את עשתונותיהם והובסו. הקרב היה סדרה מורכבת של התנגשויות חופפות שהתנהלה מול האי לייטה שבפיליפינים, שבאותה עת פלשה אליו ארצות הברית. כוחות הצבא היו פגיעים מאוד למתקפה ימית, ומטרת היפנים הייתה להמיט עליהם השמדה מסיבית. בקרב היו מעורבים שני ציים של ארצות הברית, הצי השביעי והצי השלישי, אך הם היו עצמאיים ולא תקשרו היטב זה עם זה, כך שהיפנים הצליחו לבצע תמרוני התחמקות בין שני הציים וכמעט והגיעו לחופים. בכל אופן, מערכת התקשורת היפנית הייתה גרועה אף יותר, והצבא והצי היפני לא שיתפו פעולה זה עם זה. בסופו של דבר שלושת הציים היפנים שהשתתפו בקרב הושמדו.
ב-20 באוקטובר 1944 קיים הגנרל מקארתור את הבטחתו לשוב לפיליפינים. השחרור המתיש של הפיליפינים התנהל בשנים 1944–1945 וכלל את קרב לייטה, קרב לוזון (אנ') וקרב מינדנאו (אנ').
זירת אסיה והאוקיינוס השקט > דילוג האיים > קרב איוו ג'ימה

האמריקאים לא פסחו על האי הקטן איוו ג'ימה, שכן הם רצו בו כבסיס למטוסי הקרב שליוו את המפציצים. למעשה הוא שימש בסופו של דבר כבסיס לנחיתות חירום של מפציצי ה-B-29. היפנים ידעו שלא יעלה בידם לנצח בקרב, אך הם נקטו באסטרטגיה לגרימת אבדות רבות ככל האפשר לאמריקאים. כלקח מהקרב על סאיפאן הם הכינו עמדות מבוצרות רבות על האי, כולל בונקרים ותעלות קשר. חיל הנחתים תקף את האי החל מ-19 בפברואר 1945. בתחילה לא גילו היפנים כל התנגדות, ואפשרו לכוחות גדולים של האמריקאים לנחות, ובכך יצרו מטרות רבות יותר לפני שהאמריקאים ספגו באש עזה מהר סוריבאצ'י ולחמו במשך כל הלילה עד שכל ההר הוקף. במשך 36 הימים הבאים, נלכדו היפנים בכיס שהלך והצטמצם, אך הם בחרו להילחם עד הסוף, כך שבתום הקרב שרדו רק 1,000 לוחמים יפנים מתוך 21,000 שאיישו את האי בתחילתו. הנחתים האמריקאים ספגו 25,000 אבדות. קרב איוו ג'ימה היה לסמל איקוני בתולדותיה של ארצות הברית כדוגמה לגבורה בקרב פנים אל פנים נואש.
זירת אסיה והאוקיינוס השקט > דילוג האיים > קרב אוקינאווה

קרב אוקינאווה היה לאחד הקרבות המרכזיים האחרונים בזירת האוקיינוס השקט בפרט ובמלחמת העולם השנייה בכלל. האי אוקינאווה היה נקודת הזינוק לפלישה המתוכננת ליפן (מבצע נפילה) בשל היותו במרחק של 560 ק"מ מהאיים היפנים. ב-1 באפריל 1945 נחתו על חופי אוקינאווה כוחות של חיל הנחתים והצבא, בתחילה ללא התנגדות, והחלו מערכה של 82 יום שהפכה לקרב יבשה-ים-אוויר הגדול בהיסטוריה ונודע בשל הלחימה האכזרית שלו ומחיר הדמים הגבוהה בקרב האוכלוסייה האזרחית של האי שהגיע ל-150,000 הרוגים. טייסי הקמיקזה גרמו לאבדות הכבדות ביותר בספינות בהיסטוריה של צי ארצות הברית כאשר הטביעו 38 ספינות וגרמו נזק ל-368 נוספות. אבדותיה של ארצות הברית הגיעו ל-12,000 הרוגים ו-38,000 פצועים, מול 110,000 ההרוגים היפנים, בנוסף ל-150,000 האזרחים. הקרב הקשה ושיעור האבדות הגבוה הוביל את פיקוד הצבא והצי להתנגד לפלישה לאיי המולדת היפניים. תחת זאת נבחרה אסטרטגיה חלופית, שימוש בנשק אטומי להשגת כניעת היפנים.
זירת אסיה והאוקיינוס השקט > דילוג האיים > ההפצצות האסטרטגיות על יפן

היותן של ערי יפן מועדות לדליקות בקלות בשל מבני העץ שלהן, וריכוז מפעלי החימוש בתוכם, הפכו אותן לבעלות עדיפות להפצצות אסטרטגיות של האמריקאים כבר מ-1941. ההפצצות הראשונות בוצעו מבסיסים בסין, שם עיקר המאמצים היה הקמת בסיסים למפציצי ה-B-29, שיקבלו אספקה מעבר להימלאיה, אך אסטרטגיה זו כשלה ב-1944. היפנים פשוט התקדמו לפנים היבשת וכבשו את הבסיסים הללו. האיים סאיפאן וטיניאן, שנכבשו על ידי האמריקאים ביוני 1944, היו בסיסים בטוחים לפעילות המפציצים ארוכי הטווח. מפציצי ה-בואינג B-29 סופרפורטרס, הונעו במנועי R-3350 בעלי 2,200 כוחות סוס שהיו מסוגלים לשאת מטען של ארבע טונות של פצצות לגובה של 33,000 רגל (מעבר לגובה המרבי של מטוסי הקרב היפנים), ולעבור מרחק של 5,600 ק"מ הלוך ושוב. אף על פי כן, הפשיטות השיטתיות שהחלו ביוני 1944 לא היו משביעות רצון, שכן חילות האוויר של צבא ארצות הברית, שעברו את טבילת האש הראשונית שלהם באירופה, לא העריכו נכונה את יכולת ההגנה של היפנים. הנרי ארנולד, שהיה אחראי באופן אישי על המערכה, תוך עקיפת מפקדי הזירה, מינה לתפקיד את גנרל קרטיס לה מיי. בראשית 1945 הורה לה מיי על שינוי משמעותי בטקטיקה: הסרת המקלעים וביצוע ההפצצות בלילה. דלק רב שימש להגעה לגובה של 30,000 רגל, וכעת, בעקבות צעדו זה של ארנולד, ניתן היה לנצל את החלל שהתפנה להעמסת פצצות נוספות. מערכות המכ"ם של היפנים, מטוסי הקרב שלהם ומערכת ההגנה האנטי-אווירית שלהם היו כה חסרי השפעה כך שהם לא היו מסוגלים לפגוע במפציצים. הדלקות פשטו ברחבי הערים ומיליוני אזרחים נמלטו אל ההרים.
טוקיו נפגעה שוב ושוב, ובמהלך הפצצת התבערה המביסית שנערכה ב-9 - 10 במרץ 1945, התחוללה בה דלקה בשטח של 41 קמ"ר, שבה איבדו את חייהם לפחות 83,000 איש. ב-5 ביוני הועלו באש 51,000 מבנים בשטח של כ-10 קמ"ר של העיר קובה על ידי 247 מפציצי B-29. על פי דיווחי הרשויות היפניות סערת האש השתוללה בשטח של 21 קמ"ר, בו עלו באש 135,000 בתים ו-4,000 איש איבדו את חייהם:
אף על פי שהנזק לבתי החרושת הגדולים היה קל, כרבע מ-4,000 המפעלים הקטנים יותר, שפעלו בשיתוף פעולה עם אלו הגדולים, הושמדו בשריפה... יותר מכך, בשל החשש ההולך וגובר מפני מתקפות אוויריות, הפועלים עבדו באופן כללי באי רצון בבתי החרושת, ונוכחותם בעבודה ירדה ל-50%.
הצבא היפני, שלא החזיק בבסיסים בערים, לא ניזוק באופן כללי מההפצצות. הצבא סבל ממחסור במזון ובדלקים, אך כפי שהוכח בקרבות באיוו ג'ימה ובאוקינאווה, הוא היה מסוגל לנהל התנגדות עיקשת. ליפנים הייתה גם טקטיקה חדשה שהם קיוו שהיא תוכל להשיג עבורם עמדת מיקוח עדיפה כדי להשיג תנאי שלום משביעי רצון, טייסי הקמיקזה.
זירת אסיה והאוקיינוס השקט > דילוג האיים > הקמיקזה

בסוף 1944 המציאו היפנים טקטיקה חדשה בלתי צפויה ואפקטיבית ברמה גבוהה, מטוסי המתאבדים של הקמיקזה ששוגרו כטילים מונחים אל עבר הספינות האמריקאיות. התקיפות החלו באוקטובר אותה שנה ונמשכו עד לסוף המלחמה. נעשה שימוש בטייסים מנוסים כדי להוביל את משימות התקיפה בשל יכולתם לנווט, אך הם לא היו קמיקזות בעצמם, הם שבו לבסיסיהם כדי להוביל משימות נוספות. טייסי הקמיקזה עצמם היו טייסים בלתי מנוסים עם הכשרה בסיסית, אך רובם היו בחורים בעלי השכלה ובעלי מחויבות כלפי הקיסר.
מתקפות הקמיקזה היו בעלי השפעה גבוהה על קרב אוקינאווה, בו 4,000 יעפי קמיקזה גרמו להטבעתן של 38 ספינות של צי ארצות הברית, לנזק ל-368 ספינות נוספות ולאובדן חייהם של 4,900 אנשי הצי.
האמריקאים החליטו שהדרך הטובה ביותר להתגונן בפני הקמיקזות הייתה להכות בהם כשהם היו עוד על הקרקע, או בעת טיסתם, הרבה לפני שהם התקרבו אל הספינות. הצי גייס יותר מטוסי קרב ונקט בצעדי זהירות, כלומר, סיורים של מטוסי קרב הקיפו את הספינות הגדולות, ספינות מכ"ם נוספות (שבעצמם הפכו למטרות מרכזיות), ויותר התקפות על הבסיסים האוויריים ומאגרי הדלק של היפנים. במאי 1945 השעו היפנים את תקיפות הקמיקזה בשל הצורך לאגור דלק ולהחביא את המטוסים כהכנה למתקפת התאבדות חדשה שתתנהל אם בעלות הברית יפלשו לאיי המולדת של יפן. אסטרטגיית הקמיקזה אפשר את השימוש בטייסים בלתי מאומנים ובמטוסים מיושנים, ומאחר שתמרוני ההתחמקות לא בוצעו ולא הייתה טיסה בחזרה לבסיסים, עתודות הדלק יקרות המציאות נוצלו בצורה טובה יותר. בשל העובדה שטייסי הקמיקזה נהגו במטוסיהם כמו בטיל מונחה כל הדרך אל המטרה, החלק היחסי של הפגיעות היה גבוה יותר בהשוואה להפצצות רגילות. התעשייה היפנית ייצרה 1,500 מטוסים מדי חודש ב-1945. בכל אופן, איכות הייצור הייתה נמוכה מאוד, ורבים מהמטוסים התרסקו במהלך האימונים או לפני שהגיעו למטרותיהם.
מתוך ציפייה להתנגדות הולכת וגוברת, כולל הרבה יותר מתקפות קמיקזה, כאשר תתקיים הפלישה ליפן, שקל הפיקוד העליון של ארצות הברית את האסטרטגיה שלו ועשה שימוש בפצצות הגרעיניות כדי להביא את המלחמה לידי סיום, בתקווה לחסוך את האבדות הכבדות שהיו כרוכות בפלישה המתוכננת.
זירת אסיה והאוקיינוס השקט > דילוג האיים > מלחמת הצוללות

הצוללות של ארצות הברית השתתפו ברוב הקרבות הימיים בזירת האוקיינוס השקט, אך תפקידם היה מרכזי יותר בהטלת הסגר הימי על יפן, שכן יפן הייתה תלויה בים להעברת המשאבים לטובת המאמץ המלחמתי שלה.
בשעות אחר הצהרים של 7 בדצמבר 1941, שש שעות לאחר המתקפה על פרל הארבור, קיבלו מפקדי צי ארצות הבירת באוקיינוס השקט פקודה מראש המבצעים הימיים "לבצע לוחמה אווירית ולוחמת צוללות בלתי מוגבלת נגד יפן". פקודה זו הסמיכה את כל מפקדי הצוללת של צי ארצות הברית בזירת האוקיינוס השקט לתקוף ולהטביע כל אוניית מלחמה, כל אוניית סוחר, או כל אוניית נוסעים המניפות את דגל יפן, ללא התראה. כוח הצוללות של צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית ושל צי אסיה של ארצות הברית נכנס מיד לפעולה כדי להתמודד עם התוקפנות היפנית בכל רחבי האוקיינוס, כמו בפיליפינים, בהודו-סין, באיי הודו המזרחיים ההולנדים ובמלאיה. כוח הצוללות של צי ארצות הברית היה קטן, פחות מ-2% מכלל כלי השיט של הצי. עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה, פעלו בסדר הכוחות של צי ארצות הברית 55 צוללות גדולות ו-18 בינוניות בזירת האוקיינוס השקט. זאת בנוסף ל-38 צוללות שפעלו בזירות אחרות ו-73 שהיו בתהליכי בנייה. עד סוף המלחמה השלימה ארצות הברית את בנייתן של 228 צוללות נוספות.
בדרך כלל נעשה שימוש בצוללות למשימות סיור ותצפית. אלה כללו גם משימות הנחתת אספקה לכוחות הגרילה בשטחים הכבושים על ידי יפן והעברת לוחמי קומנדו למשימות כמו הפשיטה על מקין. הם גם עסקו בחילוצם של צוותי אוויר שביצעו נחיתות חירום במימי האוקיינוס.
כתוצאה מכמה שיפורים חשובים באסטרטגיות ובטקטיקות, החל מ-1943, השתתפו צוללות בעלות הברית באופן יותר פעיל במערכה נגד צי הסוחר של יפן ונגד הצי היפני, וכך מנעו מיפן גישה למשאבים חשובים. בסוף המלחמה טיבעו הצוללות האמריקאיות כ-1,300 אוניות סוחר יפניות, בנוסף לכ-200 אוניות מלחמה. רק 42 צוללות אמריקאיות הוטבעו בזירת האוקיינוס השקט, אך 3,500 אנשי צוללות נהרגו (22% מכלל אנשי הכוח), שיעור האבדות הגבוה בכל כוחותיה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. כוח הצוללות השמיד יותר ממחצית אוניות הסוחר היפניות, שהיה שווה ערך לחמישה מיליון טונות של הדחק.
זירת אסיה והאוקיינוס השקט > דילוג האיים > הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי

עם התקרבותו האיטית של הניצחון האמריקאי, התרבו האבדות. החשש בפיקוד העליון של ארצות הברית היה שפלישה לאיי המולדת היפנים תגרום למספר עצום של אבדות לבעלות הברית במבצע נפילה, הפלישה ליפן שלא יצאה אל הפועל. בשל העובדה שיפן הייתה מסוגלת לעמוד בפני מתקפות פצצות תבערה הרסניות ומצור ימי, על אף אבדות של מאות אלפי אזרחים, הורה הנשיא הארי טרומן להטיל את שתי פצצות האטום היחידות שהיו זמניות, מתוך תקווה שכוח הרס מוחלט זה על עיר ישבור את הנחישות היפנית ויביא לסיום המלחמה. הפצצה הראשונה הוטלה על העיר התעשייתית הירושימה ב-6 באוגוסט 1945, והיא גרמה למותם של כ-70,000 איש. הפצצה השנייה הוטלה ב-9 באוגוסט על עיר תעשייתית נוספת, נגסאקי, לאחר שנראה שהפיקוד העליון היפני לא מתכונן להיכנעה, והיא גרמה למותם של כ-35,000 איש. מתוך חשש להטלתן של פצצות אטום נוספות, ב-15 באוגוסט 1945 נכנעה יפן.
יום הניצחון על יפן (V-J Day) סימל את סיום מצב המלחמה בין ארצות הברית לבין יפן. בשל העובדה שיפן הייתה אחרונת מדינות הציר שנכנעו, סימל יום זה גם את סיומה של מלחמת העולם השנייה.
זירות נוספות

כוחות של ארצות הברית השתתפו בזירת סין בורמה הודו. אחת מיחידות אלו הייתה יחידת הפשיטה 5307, שכונתה "השודדים של מריל" (Merrill's Marauders), על שמו של מפקדה פרנק מריל. הייתה זו יחידה מיוחדת ללוחמה בג'ונגלים של צבא ארצות הברית לפשיטות לטווח ארוך, שאורגנה כיחידת רגלים קלה. במשך חמישה חודשי פעילות ב-1944, התקדמו אנשי היחידה 1,200 ק"מ דרך אחד הג'ונגלים שתוואי השטח שלו היו בין הקשים ביותר בעולם, לחמו בחמישה קרבות מרכזיים, רובם מאחורי קווי האויב, בשיתוף פעולה ובסיוע לכוחות בריטניה וסין במערכה על בורמה, וספגו לא מעט אבדות. ב-10 באוגוסט 1944 התמזגה היחידה עם רגימנט הרגלים ה-47 של ארצות הברית.
גורם נוסף שפעל באותה זירה היה הגנרל ג'וזף סטילוול, ששימש כראש מטהו של צ'יאנג קאי שק, אף כי להלכה הוא היה מפקד זירת סין בורמה הודו, תפקיד מקביל לאלו של אייזנהאואר ומקארתור, אך סדר הכוחות האמריקאים בזירה זו היה מזערי, שכן רוב פעילותן של בעלות הברית בזירה זו נוהלה על ידי הבריטים והסינים.
כוחות נוספים של ארצות הברית ששירתו בזירה זו היו חיל האוויר העשירי של ארצות הברית, חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית וחיל האוויר העשרים של ארצות הברית, כולל הנמרים המעופפים שפעלו בזירה זו עוד טרם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה.
התקפות על שטחה של ארצות הברית

אף על פי שמדינות הציר מעולם לא ביצעו פלישה בהיקף מלא לשטחה של ארצות הברית, בוצעו על אדמתה מתקפות בודדות ופעולות חבלה.
ינואר - יוני 1942 - מבצע הקשה - צוללות גרמניות תקפו אוניות סוחר מול החוף המזרחי של ארצות הברית.
23 בפברואר 1942 - הפצצת אלווד (אנ') - התקפת צוללת יפנית בקליפורניה.
4 במרץ 1942 - מבצע K (אנ') - סיור של היפנים בפרל הארבור לאחר המתקפה ב-7 בדצמבר.
3 ביוני 1942 - 15 באוגוסט 1943 - הקרב על האיים האלאוטיים.
21 - 22 ביוני 1942 - הפגזת פורט סטיבנס (אנ') - המתקפה השנייה על בסיס צבאי אמריקאי בחלק היבשתי של ארצות הברית.
9 בספטמבר ו-29 בספטמבר 1942 - ההפצצות האוויריות על לוקאוט (אנ') - שתי מתקפות אוויריות על לוקאוט, אורגון.
נובמבר 1944 - אפריל 1945 - פצצות פו גו - כדורים פורחים ממולאים במימן שנשאו מטעני נפץ ושוגרו על ידי היפנים לחוף המערבי של ארצות הברית. ב-9 במאי 1945 נהרגו באורגון שישה אזרחים אמריקאים כתוצאה מהתפוצצות אחד המטענים הללו. הם היו האמריקאים היחידים שנהרגו במהלך מלחמת העולם השנייה על אדמת ארצות הברית כתוצאה מתקיפת אויב.
ראו גם

ארצות הברית והשואה
מלח הרחה

מלח הרחה הוא תרכובת כימית המשלבת אמוניום פחמתי ובושם, ומשמש ממריץ כדי להחזיר את ההכרה לאחר התעלפות.
בדרך כלל מורכב מלח ההרחה מאמוניום פחמתי (אנ') - מוצק גבישי חסר צבע עד לבן, המעורב במים, ובתוספת חומר נוסף לצורך בישום, כמו שמן לבנדר או שמן אקליפטוס.
שימוש

בעבר שימש מלח ההרחה אנשי רפואה כדי לאושש אנשים מחולשתם, ולהעיר אנשים מהתעלפות או חוסר הכרה על ידי גירוי במלח זה.
מלחי ריח משמשים לעיתים קרובות עבור ספורטאים שאיבדו את הכרתם כדי להחזיר את ההכרה ואת הערנות המנטלית. מלחי ריח אסורים כיום לשימוש בטיפול בפציעות ברוב תחרויות האגרוף בשל החשש שהשפעתם עלולה להסתיר פציעה חמורה יותר.
הם משמשים גם כסוג של ממריץ בתחרויות אתלטיות (כגון הרמת כוח, היאבקות, רוגבי והוקי קרח) כדי לעורר את המתחרים ולסייע להם להגיע לביצועים טובים יותר. בשנת 2005 העריך מייקל סטרהן כי 70–80% משחקני ליגת הפוטבול הלאומית משתמשים בהם כממריצים.
יש שמשתמשים במלח הרחה כדי להקל בשעת צום, כגון ביום כיפור, במטרה להקל על תחושת הרעב וכאבי הראש.
היסטוריה

מלחי ריח היו בשימוש מאז התקופה הרומית ומוזכרים בכתביו של פליניוס הזקן בשם מלח אמוניה (Hammoniacus sal). קיימות עדויות לשימוש במאה ה-13 על ידי אלכימאים בשם מלח אמוניה. במאה ה-17, היו מזקקים תמיסת אמוניה נוזלית (שנקראה Aquila Coelestis) משבבי קרניים ופרסות של איילים.
הם היו בשימוש נרחב בבריטניה הוויקטוריאנית כדי להחיות נשים מתעלפות, ובאזורים מסוימים, שוטרים היו נושאים עימם מכל מלח הרחה למטרה זו. במהלך תקופה זו, מלחי ריח היו מומסים בדרך כלל עם בושם, בתערובת חומץ או אלכוהול, והושרו על ספוג, אשר לאחר מכן נישא במכל דקורטיבי שנקרא "קופסת ויניגרט" (Vinaigrette box).
השימוש במלחי ריח הומלץ באופן נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה, על ידי הצלב האדום הבריטי להחזיק בו בערכת עזרה ראשונה.
פעולה פיזיולוגית

מלחי הריח המעורבים במים משחררים במהירות גז אמוניה (NH3), המפעיל רפלקס שאיפה הגורם לשרירי הנשימה לעבוד מהר יותר, על ידי גירוי ריריות האף והריאות.
התעלפות יכולה להיגרם על ידי פעילות פאראסימפתטית וואגאלית מוגזמת שמאטה את קצב הלב ומפחיתה את אספקת הדם למוח. האפקט המגרה של מלח ההרחה משמש כדי לנטרל את ההשפעות הפאראסימפתטיות הווגאליות הללו ובכך למנוע התעלפות.
סיכונים

גז האמוניה רעיל, ובריכוז גדול לתקופה ממושכת עלול להיות קטלני. אם ריכוז גבוה של אמוניה נשאף קרוב מדי לנחיר, הוא עלול לשרוף את רירית האף או הפה. המרחק המוצע הוא 10–15 סנטימטרים. אידי התערובת חריפים ביותר וכן נדיפים במהירות וצריך להיזהר בשימוש בחומר.
השימוש במלחי אמוניה להחייאת אנשים שנפגעו במהלך פעילות ספורטיבית אינו מומלץ בשל החשש שהשפעתם עלולה להסתיר פציעה חמורה יותר.
ראו גם

התעלפות
רפואה דחופה
הערות שוליים

↑  מלח הרחה במילון אוקספורד
1 2 3 4 5 6  מאמר בכתב עת בריטי לרפואת ספורט באתר הספרייה הלאומית במרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגיה בארצות הברית
↑  מאמר בטיימס יוניון, 3 בפברואר 2005
↑  המלצות בחיל האוויר הבריטי לתיק עזרה ראשונה במלחמת העולם השנייה
↑  מדוע מלחי הרחה מעירים אתכם?
בקבוק עם מלחי ריח, המשמש להחייאת מטופלי שיניים לאחר הליך. צרפת, המאה ה-18
שתי כמוסות של מלחי ריח מערכת עזרה ראשונה. צינור זכוכית פנימי דק מכיל אלכוהול ואמוניה; השכבה החיצונית היא כותנה ורשת. כאשר מרסקים את הצינורית, הנוזל משתחרר לתוך הכותנה, בעוד שברי הזכוכית נשמרים בפנים. ואת הכותנה הספוגה באמוניה מנופפים מול האף לטיפול בהתעלפות.
תיבת ויניגרט דקורטיבית להחזקת מלח הרחה
משוואת הגז האידיאלי

משוואת הגז האידיאלי (באנגלית: Ideal Gas Law) היא משוואת מצב, המתארת את היחס בין המשתנים האקסטנסיביים והאינטנסיביים של גז אידיאלי. המשתנים אשר לוקחים חלק במשוואה הם הלחץ  P, הטמפרטורה המוחלטת  T, נפח הגז  V וכמות הגז במולים  n.
המשוואה מתוארת בצורה הבאה:
 PV=nRT
כאשר  R הוא קבוע הגזים האוניברסלי.

המשוואה תקפה עבור גזים אידיאליים - גזים היפותטיים המורכבים ממולקולות שאינן מבצעות אינטראקציה ביניהן, כלומר כל מולקולה נעה באופן עצמאי מיתר המולקולות בגז. גזים אלו אינם בהכרח מכילים חלקיקים נקודתיים ללא מבנה פנימי, אלא עשויים להיות מורכבים ממולקולות פולי-אטומיות עם דרגות חופש סיבוביות, ויברציוניות וחשמליות. משוואת הגז האידיאלי מתארת את תנועת מרכזי המסה של המולקולות, אשר אכן יכולים להחשב כמסות נקודתיות. לעומת זאת, עבור תכונות אחרות של גז אידיאלי כמו אנטרופיה, למבנה הפנימי של המולקולות תיתכן השפעה.
משוואת הגז האידיאלי מהווה קירוב טוב לחישוב תכונות החומר של גזים רבים והתנהוגתם תחת שלל תנאים ועבור טווח רחב של ערכים, כל עוד שילוב ערכי הטמפרטורה והלחץ רחוק מספיק מהערכים עבורם נוצרת התעבות או המראה. למרות זאת, משוואה זו אינה מציינת אם גז מתקרר או מתחמם תחת דחיסה או התפשטות. גז אידיאלי מסוגל להישאר באותה טמפרטורה בתהליכים אלו, אך רוב הגזים אינם אידיאליים ומקיימים את אפקט ג'ול תומסון.
רקע היסטורי

העבודה הראשונית על התנהגותם של גזים החלה באירופה בחציה השני של המאה ה-17 על ידי רוברט בויל. בשנת 1662 הוא ניסח את חוק בויל, אשר אומת מאוחר יותר באופן עצמאי בדיוק רב על ידי אדם מריוט ולכן החוק נקרא כיום חוק בויל-מריוט. עבודתם על אוויר בלחצים נמוכים הניבה את היחס ההפוך בין הלחץ לנפח, כלומר  V={\frac {K}{P}} כאשר  K קבוע הנקבע עבור כמות חלקיקי הגז וטמפרטורה קבועים.

בסוף המאה ה-17 הפיזיקאי הצרפתי גיליאם אמונטונס חקר את היחס בין הלחץ והטמפרטורה בגזים. אף על פי שתוצאותיו לקו בחוסר דיוק, הוא הצליח לקבוע כי לחץ גז גדל בקירוב בשליש בין טמפרטורה של  0^{\circ }C לטמפרטורת הרתיחה של מים. עבודתו הכינה את הקרקע עבור ז'וזף לואי גה-ליסאק, אשר ניסח ב-1802 את חוק גה-ליסאק לפיו עבור גז הנמצא בנפח קבוע, הלחץ והטמפרטורה נמצאים ביחס ישר, כלומר -  P\propto T. בנוסף לכך, ב-1787 נוסח חוק שארל על ידי הפיזיקאי ז'אק שארל הקובע כי בלחץ קבוע, נפחה של כמות נתונה של גז גדל ככל שהטמפרטורה גדלה, כלומר מתקיים  V\propto T.

בשנת 1811, הכימאי האיטלקי אמדאו אבוגדרו, ניסח על בסיס חוק גה-ליסאק את חוק אבוגדרו אשר קובע כי נפחים שווים של גזים כלשהם תחת אותם תנאי טמפרטורה ולחץ מכילים את אותו מספר המולקולות.

ב-1833 אמיל קלפרון איחד את עבודתם של בויל, מריוט, שארל וגה-ליסאק למשוואת מצב אחת עבור גז אידיאלי :  PV=R_{0}T, כאשר  R_{0} היה קבוע התלוי בסוג הגז.

בשנת 1845 הפך אנרי ויקטור רניו את משוואתו של קלפרון למשוואה הידועה כיום -  PV=nRT, בכך שהפעיל את חוק אבוגדרו עבור נפח של מול אחד של גז אידיאלי. 

חוק בויל, חוק שארל, חוק גה-ליסאק וחוק אבוגדרו הובילו אל משוואת הגז האידיאלי אשר נמצאת בשימוש כיום, אך כל אחד מהם מייצג מקרה מיוחד של המשוואה. חוק בויל מתאר את המשוואה תחת תהליך איזותרמי, חוק שארל תחת תהליך איזוברי, חוק גה-ליסאק תחת תהליך איזוכורי וחוק אבוגדרו עבור תהליך בו כמות החומר קבועה.
המשוואה > הצגה סטנדרטית

למשוואת הגז האידיאלי ישנן מספר הצגות שונות. שתי ההצגות הנפוצות ביותר הן:
PV=nRT=Nk_{B}T
כאשר:
P - לחץ הגז
V - נפח הגז
n - מספר המולים בגז
R - קבוע הגזים האוניברסלי
N - מספר חלקיקי הגז
k_{B} - קבוע בולצמן
T - הטמפרטורה המוחלטת של הגז
קבוע הגזים האוניברסלי הוא בקירוב  R=8.314{\frac {J}{K\cdot mol}} וערכו של קבוע בולצמן הוא  k_{B}=1.38\times 10^{-23}{\frac {J}{K}}.

ביחידות SI -  P נמדד בפסקל,  V נמדד במ"ק,  n נמדד במולים ו-  T נמדד בקלווין.
המשוואה > הצגה מולרית

PV=\rho {\frac {R}{M}}T=\rho R_{specific}T
כאשר 



M


{\textstyle M}

 המסה המולרית של הגז ו- 



ρ


{\textstyle \rho }

 הצפיפות.
R

s
p
e
c
i
f
i
c




{\textstyle R_{specific}}

 הוא קבוע הגז הספציפי המוגדר בתור 





R
M




{\textstyle {\frac {R}{M}}}

 וערכו משתנה עבור גזים שונים.
הניסוח הנ"ל מתקבל מכך שמספר המולים הוא:
n={\frac {m}{M}}={\frac {\rho V}{M}}
כאשר  m היא המסה הכוללת של הגז.
על ידי הצבת  n בהצגה הסטנדרטית מתקבלת ההצגה המולרית:
PV=nRT={\frac {m}{M}}RT
P={\frac {m}{V}}{\frac {RT}{M}}=\rho {\frac {R}{M}}T
המשוואה > משוואת הגז המשולבת

משילוב של חוק בויל, חוק שארל וחוק גה-ליסאק מתקבלת משוואת הגז המשולבת.
{\frac {PV}{T}}=k
כאשר  k קבוע כלשהו.
כלומר, היחס בין מכפלת הנפח והלחץ  PV, לטמפרטורה  T ע"פ החוקים הנ"ל הוא קבוע.
הצגה נוספת של המשוואה המשולבת מתייחסת לגדלים הללו לפני ואחרי שתהליך התרחש בגז:
{\frac {P_{1}V_{1}}{T_{1}}}={\frac {P_{2}V_{2}}{T_{2}}}
כאשר אגף שמאל מתאר את היחס בו נכללים הנפח, הלחץ והטמפרטורה ההתחלתיים, ואגף שמאל מתאר את היחס עם הגדלים הללו לאחר התהליך.
המשוואה > הצגה בממדים גבוהים

משוואת הגז האידיאלי תקפה גם כאשר מדובר במערכת בעלת יותר משלושה ממדים.
המשוואה עבור מערכת כזו היא:
P^{(d)}={\frac {Nk_{B}T}{V^{d}}}
כאשר  V^{d} הוא הנפח ה- d-ממדי.
ניתן לראות משיקולי יחידות כי גם הלחץ משתנה עם מספר הממדים.
פיתוחים > פיתוח אמפירי

החוקים אשר קדמו למשוואת הגז האידיאלי המוכרת כיום והובילו לפיתוחה, התגלו באמצעות ניסויים בהם שינו רק שניים מהמשתנים של הגז, בעוד יתר המשתנים נשארו קבועים.
החוקים הללו הם:
(1) חוק בויל מריוט - 



P
V
=


C

1



⟷

P

1



V

1


=

P

2



V

2




{\textstyle PV={C_{1}}\longleftrightarrow P_{1}V_{1}=P_{2}V_{2}}

.
(2) חוק גה-ליסאק -  {\frac {P}{T}}=C_{2}\longleftrightarrow {\frac {P_{1}}{T_{1}}}={\frac {P_{2}}{T_{2}}}.
(3) חוק שארל -  {\frac {V}{T}}=C_{3}\longleftrightarrow {\frac {V_{1}}{T_{1}}}={\frac {V_{2}}{T_{2}}}.
(4) חוק אבוגדרו -  {\frac {V}{N}}=C_{4}\longleftrightarrow {\frac {V_{1}}{N_{1}}}={\frac {V_{2}}{N_{2}}}.
(5)  NT=C_{5}\longleftrightarrow {N_{1}}{T_{1}}={N_{2}}{T_{2}}.
(6)  {\frac {P}{N}}=C_{6}\longleftrightarrow {\frac {P_{1}}{N_{1}}}={\frac {P_{2}}{N_{2}}}.
כאשר 



P


{\textstyle P}

 הוא הלחץ,  V הנפח,  T הטמפרטורה ו- N מספר החלקיקים.
C

1


,

C

2


,

C

3


,

C

4


,

C

5


,

C

6




{\textstyle C_{1},C_{2},C_{3},C_{4},C_{5},C_{6}}

 אינם קבועים באופן כללי, אך בפיתוח נתייחס אליהם כך מכיוון שבכל משוואה בה ייעשה שימוש יהיה צורך רק במשתנים שצוינו במפורש.
הפיתוח מתחיל עם גז בעל המאפיינים 




P

1


,

V

1


,

T

1


,

N

1




{\textstyle P_{1},V_{1},T_{1},N_{1}}

 עליו מבצעים תהליכים אשר משנים את גודל משתנים אלו בשלבים.
תחילה משנים רק את הנפח ומספר החלקיקים, ובהתאם לחוק אבוגדרו:
(7)  {\frac {V_{1}}{N_{1}}}={\frac {V_{2}}{N_{2}}}
לאחר תהליך זה הגז יהיה בעל המאפיינים 




P

1


,

V

2


,

T

1


,

N

2




{\textstyle P_{1},V_{2},T_{1},N_{2}}

.
כעת משנים את הטמפרטורה והלחץ. לפי חוק גה-ליסאק:
(8)  {\frac {P_{1}}{T_{1}}}={\frac {P_{2}}{T_{2}}}
לאחר תהליך זה הגז יהיה בעל המאפיינים 




P

2


,

V

2


,

T

2


,

N

2




{\textstyle P_{2},V_{2},T_{2},N_{2}}

.
בשלב הבא משנים את הנפח והלחץ, ועל פי חוק בויל מריוט:
(9)  P_{2}V_{2}=P_{3}V_{3}
לאחר תהליך זה הגז יהיה בעל המאפיינים 




P

3


,

V

3


,

T

2


,

N

2




{\textstyle P_{3},V_{3},T_{2},N_{2}}

.
לבסוף נשנה את הטמפרטורה ומספר החלקיקים. ממשוואה (5) מתקבל:
(10)  {N_{2}}{T_{2}}={N_{3}}{T_{3}}
לאחר תהליך זה הגז יהיה בעל המאפיינים 




P

3


,

V

3


,

T

3


,

N

3




{\textstyle P_{3},V_{3},T_{3},N_{3}}

.
ממכפלת משוואות (7) ו- (8) והשוואה למשוואות (9) ו-(10) מתקבל כי:
{\frac {P_{1}V_{1}}{T_{1}N_{1}}}={\frac {P_{2}V_{2}}{T_{2}N_{2}}}={\frac {P_{3}V_{3}}{T_{3}N_{3}}}=K_{B}
כאשר 




K

B




{\textstyle K_{B}}

 הוא קבוע בולצמן.
ובאופן כללי -  {\frac {PV}{TN}}=K_{B}.
בצורה דומה ניתן להגיע אל ההצגה המקבילה בה מופיעים מספר המולים  n וקבוע הגזים  R, על ידי שימוש בכך ש- 



n
R
=
N

K

B




{\textstyle nR=NK_{B}}

 ולכן מתקיים:
PV=Nk_{B}T=nRT