stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליפות צרפת הפתוחה 2023
תחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות החזקים שזכו בדירוג:
וסלי קולהוף (דרום אפריקה דרום אפריקה וניל קופסקי (בריטניה בריטניה), הודחו ברבע הגמר
רג'יב ראם (ארצות הברית ארצות הברית) וג'ו סולסברי (בריטניה בריטניה), הודחו בסיבוב השלישי
מרסלו אלווארו (אל סלוודור אל סלוודור) וז'אן-ז'וליין רוייר (הולנד הולנד), מנצחי תחרות 2022, הודחו ברבע הגמר
איוואן דודיג (קרואטיה קרואטיה) ואוסטין קרייצ'יק (ארצות הברית ארצות הברית), ניצחו בתחרות
לויד גרספול (בריטניה בריטניה) והרי הליובארה (פינלנד פינלנד), הודחו בסיבוב השלישי
רוהן בופנה (הודו הודו) ומתיו אבדן (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב הראשון
הודו ניס (מונקו מונקו) ויאן זלינסקי (פולין פולין), הודחו בסיבוב השני
מטה פביץ' וניקולה מקטיץ' (קרואטיה קרואטיה), הודחו בסיבוב הראשון
סנטיאגו גונזלס (מקסיקו מקסיקו) ואדואר-רוז'ה וסלין (צרפת צרפת), הודחו בסיבוב השלישי
מרסל גרנולרס (ספרד ספרד) והוראסיו זבלוס (ארגנטינה ארגנטינה), הודחו בחצי הגמר
קווין קרבץ וטים פוץ (גרמניה גרמניה), הודחו ברבע הגמר
מטי מידלקוף (הולנד הולנד) ואנדראס מיס (גרמניה גרמניה), הודחו בחצי הגמר
ג'יימי מארי (בריטניה בריטניה) ומייקל ונוס (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב השלישי
מקסימו גונזלס ואנדרס מונטני (ארגנטינה ארגנטינה), הודחו ברבע הגמר
רינקי הייקאטה וג'ייסון קבלר (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב הראשון
נתנאל למונס וג'קסון ויטרו (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב הראשון
מנצחי תחרות 2022 מרסלו אלווארו מאל סלוודור וז'אן-ז'וליין רוייר מהולנד הודחו ברבע הגמר. איוואן דודיג מקרואטיה ואוסטין קרייצ'יק מארצות הברית נפגשו עם הזוג הלא מדורג סנדר ג'יל ויורן וליגן מבלגיה וניצחו ב-2 מערכות.
תחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות החזקים שזכו בדירוג:
ברבורה קרייצ'יקובה וקטרינה סיניאקובה (צ'כיה צ'כיה), מנצחות תחרות 2018 ו-2021, הודחו בסיבוב הראשון
קוקו גוף וג'סיקה פגולה (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בחצי הגמר
ליודמילה קיצ'נוק (אוקראינה אוקראינה) וילנה אוסטפנקו (לטביה לטביה), הודחו בסיבוב השני
דזירה קרווצ'יק (ארצות הברית ארצות הברית) ודמי שורס (הולנד הולנד), הודחו בסיבוב השלישי
ניקול מליהאר מרטינז (ארצות הברית ארצות הברית) ואלן פרז (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בחצי הגמר
שוקו אויאמה ואנה שיבנחה (יפן יפן), הודחו בסיבוב השני
גבריאלה דברובסקי (קנדה קנדה) ולואיזה סטפני (ברזיל ברזיל), הודחו בסיבוב השלישי
כריסטינה מלדנוביץ' (צרפת) וג'אנג שוי (הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין) הודחו בסיבוב השני
לילה פרנאנדס (קנדה קנדה) וטיילור טאונסנד (ארצות הברית ארצות הברית), הפסידו במשחק הגמר
שו יפן ויאן צ'ז'אוסיואן (הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין) הודחו בסיבוב השלישי
אסיה מוחמד (ארצות הברית ארצות הברית) וג'וליאנה אולמוס (מקסיקו מקסיקו) הודחו בסיבוב השלישי
מרטה קוסטיוק (אוקראינה אוקראינה) וילנה-גבריאלה רוזה (רומניה רומניה) הודחו בסיבוב השלישי
צ'אן האו-צ'ינג ולטישה האן (טאיוואן טאיוואן), הודחו ברבע הגמר
ורוניקה קודרמטובה וליודמילה סמסונובה, הודחו ברבע הגמר
מיו קאטו (יפן יפן) וג'וליאנה אולמוס (מקסיקו מקסיקו), הודחו בסיבוב השלישי
קטי מקנייל (ארצות הברית ארצות הברית) ואלטידה דוטיג'אדי (אינדונזיה אינדונזיה) פרשו בסיבוב השלישי
מנצחות תחרות 2022 קרולין גרסיה וכריסטינה מלדנוביץ' מצרפת לא שיחקו כזוג. במשחק הגמר שיה שוויי מטייוואן וואנג שין יו מהרפובליקה העממית של סין שלא היו מדורגות שיחקו נגד לילה פרנאנדס מקנדה וטיילוד טאונסנד בארצותה ברית וניצחו אותם ב-3 מערכות. בואתה שנה שוויי ניצחה גם באליפות וימבלדון (עם פרטנרית אחרת.
תחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 32 זוגות. 8 הזוגות החזקות שזכו בדירוג והם התחילו את התחרות מהסיבוב השני.
ג'סיקה פגולה  ואוסטין קרייציק (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב הראשון
דזירה קרווצ'יק (ארצות הברית ארצות הברית) וג'ו סולסברי (בריטניה בריטניה), הודחו בסיבוב הראשון
ג'וליאנה אולמוס (מקסיקו מקסיקו) וניל קופסקי (בריטניה בריטניה), הודחו בסיבוב השני
דמי שורס (הולנד הולנד) וז'אן-ז'וליין רוייר (הולנד הולנד), הודחו בסיבוב הראשון
ליודמילה קיצ'נוק (אוקראינה אוקראינה) ומתיו אבדן (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב השני
אלן פרז (אוסטרליה אוסטרליה) ויאן זלינסקי (פולין פולין), הודחו בסיבוב הראשון
מרטה קוסטיוק (אוקראינה אוקראינה) ומרסלו ארוואלו (אל סלוודור אל סלוודור), הודחו ברבע הגמר
ג'אנג שוואי (הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין) ואיוואן דודיג (קרואטיה קרואטיה), הודחו בסיבוב השני
מנצחי תחרות 2022 אנה שיבנאחרה מיפן ווסלי קולהוף מהולנד לא שיחקו. במקחש הגמר שיחקו זוגות לא מדורגות מיו קאטו (יפן)/טים פוץ (גרמניה) נפגשו עם ביאנקה אנדרסדו (קנדה9/מייקל ונוס (אוסטרליה) וניצחו אותם ב-3 מערכות.
הערות שוליים

↑  בהתאם להחלטת איגוד הטניס טניסאיות בלרוסיות לא היו מייצגות את המדינה
1 2 3  בהתאם להחלטת איגוד הטניס טניסאיות רוסיות לא היו מייצגות את המדינה
↑  בהתאם להחלטת איגוד הטניס טניסאיות רוסיות לא ייצגו את המדינה
| אליפות צרפת הפתוחה |
| --- | --- | --- |
| אליפות צרפת | 1925 • 1926 • 1927 • 1928 • 1929 • 1930 • 1931 • 1932 • 1933 • 1934 • 1935 • 1936 • 1937 • 1938 • 1939 • 1940 • 1941 • 1942 • 1943 • 1944 • 1945  • 1946 • 1947 • 1948 • 1949 • 1950 • 1951 • 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 |  |
| אליפות צרפת הפתוחה | 1968 • 1969 • 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 • 2025 • 2026  |  |
נובאק ג'וקוביץ', המנצח בתחרות
איגה שוויונטק, מנצחת התחרות
תיאטרון יידיש

התיאטרון בשפת היידיש התפתח והגיע לשיאו בתקופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ונמשך עד למלחמת העולם השנייה. מרכזו היה באזורים היהודיים התוססים במזרח אירופה ובמרכזה, אך ניתן היה למצוא אותו גם בפריז, בלונדון, בברלין, דרום אמריקה ואולי יותר מכל בניו יורק. התיאטרון הציג רפרטואר רחב של סגנונות: אופרטה, קומדיה מוזיקלית, מופעי רֶוְויוּ נוסטלגיים וסאטיריים, מחזות דרמה נטורליסטית, אקספרסיוניסטית, מודרניסטית ומלודרמה.
התיאטרון היידי הצמיח תרבות עשירה ולה כותבים קאנוניים כאברהם גולדפדן, ש. אנ-סקי ואיציק מאנגר, וכוכבי במה כדז'יגאן ושומאכר. גם לאחר החורבן של מלחמת העולם השנייה והשואה והסלידה הממסדית מתרבות היידיש שבמדינת ישראל הצעירה, המשיכה היצירה בתיאטרון היידיש, ובישראל קם תיאטרון יידישפיל, הזוכה לקהל צופים נאמן, ובו שחקנים כשמואל עצמון, יענקל'ה בודו ויעקב אלפרין.
כרזה של ההצגה "טוביה החולב" בתיאטרון היהודי של קרקוב
היסטוריה > תיאטרון יהודי

הן בספרות המקראית והן בספרות חז"ל לא ניתן למצוא תיאטרון או דרמה במובן המודרני. אמנם יסודות דרמטיים, דהיינו שילוב של שירה וריקודים, קיימים בשירת האזינו ובשיר השירים, ובספר איוב יש שמירה על עקרונות הדרמטיות הכלליים – הוא מכיל דיאלוגים, תיאורים של הדמויות והאירועים הדרמטיים – אך לא ניתן לראות באלמנטים אלו "תיאטרון" במובן המקובל כיום.
הסופר הדרמטי היהודי היחיד בתקופה הבתר-מקראית הוא יחזקאל מאלכסנדריה, שחי במאה הראשונה לפני הספירה, וכתב מחזה בשם Exagoge, המתאר את יציאת מצרים. מהיצירה שרדו רק 300 פסוקים ביוונית. בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי נירון, הופיעו יהודים באולמי התיאטרון של רומא כמו גם בציבור. שחקן יהודי בשם "אליטורוס" (Aliturus או Alityros), מתואר על ידי יוסף בן מתתיהו כשחקן במה מועדף על ידי הקיסר. בתלמוד מופיעה התנגדות נמרצת להשתתפות בתיאטראות ומופעי שעשועים מהסביבה ההלניסטית והרומית. הורדוס נתן לבנות תיאטרון, אמפיתיאטרון וכן היפודרום בכמה מערי פרובינקיית פלשתינה, כולל בירושלים. אולם לאחר שבמאה השנייה לספירה הוחלפו יותר ויותר טרגדיות בקומדיות, שבחלקן הוצגו היהודים ומנהגיהם באור נלעג, אסרו החכמים להשתתף בבניית אצטדיונים ואמפיתיאטראות.
בתרבות היהודית רווחה מסורת של רקדנים המופיעים מחופשים בריקודי מצווה בסיום חתונות. בקרב יהודי איטליה בתקופת הרנסאנס האיטלקי פעלו להקות-תיאטרון שהופיעו אצל דוכסי מנטובה. בתקופה זו ראה אור המחזה העברי הראשון: "צחות בדיחותא דקידושין" מאת יהודה סומו, איש מנטובה. גרסאות מעודנות פחות של הופעות מסוג זה התקיימו גם בגרמניה במאה ה-18.
"ספר תחכמוני" של יהודה אלחריזי מהמאה ה-12 מכיל דיאלוגים בין מאמין לבין כופר, בין אדם לאשתו, בין יום ללילה, בין יבשה לים ועוד. בתיאטרון היידיש המוקדם בלטו דיאלוגים מסוג זה.
היסטוריה > ניצנים ראשונים

תיאטרון היידיש החל את דרכו בימי הביניים במופעי "פורים שְפִּיל", שהיו דומים למחזות מקראיים מהסביבה הנוצרית, אך בניגוד אליהם שמרו על נאמנות למקור. מופעים אלו התאפיינו לעיתים קרובות במשחק מוגזם (overacting), וקושטו באתנחתאות של ריקודים, שירים ומוזיקה. עם הזמן התרחב הרפרטואר של הפורים-שְפִּילן, והחל לכלול פרקי מקרא אחרים כגון מכירת יוסף, דוד וגוליית, עקדת יצחק, "משה רבינו בעשרייבונג" חנה ופנינה וחכמת שלמה. עם זאת, גם אלו לא יכולים היו, כשלעצמם, להביא לצמיחתו של תיאטרון יידיש ללא פעולותיו של משה מנדלסון במאה ה-18, שהביאו עמן אוריינטציה אינטלקטואלית וחינוכית חדשה ("ההשכלה"). מגבלות כגון איסורים שונים על התחפשות (למעט בפורים) ומתן הופעות, כמו גם איסור עשיית פסל ותמונה, איבדו מחומרתם או נעלמו לחלוטין ביהדות המודרנית. בנוסף, תיאטרון היידיש לא צמח בד בבד עם שאר התיאטראות האירופיים, ככל הנראה גם בשל העובדה שהשפה ה"לאומית" המועדפת על היהודים הייתה עברית ולא יידיש, אולם למעשה רק קומץ יהודים שלטו באותה תקופה בשפה העברית מחוץ לתחומי הדת והתפילה.
גם לפני ההופעה הראשונה בתיאטרון יידיש בתום המאה ה-19, היו בדרנים שהופיעו ביידיש בפני קבוצות. המסורת הקומית מהפורים שפיל נמשכה באמצעות בדחנים, ובנוסף מילאו תפקיד חשוב זמרים עממיים, שה"בראָדער זינגער" ("בּרודֶר זִינגֶר" – 'זמרי ברודי', 1850) ווֶולוֶולֶה זברז'ר (בנימין וולף אהרנקרנץ) היו מהמפורסמים שבהם. הזמרים הללו היו טרובדורים שהופיעו במרתפי יין בפני קהל עממי וביצעו שירים ומונולוגים, לעיתים קרובות בעלי משמעות סאטירית שכוּונה לעבר יהודים אמידים או רבנים ואדמו"רים חסידים,
בוורשה וסביבותיה הופיעו אמנם ב-1830 אפיזודות קצרות של תיאטרון יידיש, אך הן לא הותירו חותם לטווח הארוך. לפי דיווח מתקופה זו, בוורשה פעלו לא פחות מ-19 להקות חובבניות של תיאטרון יידיש, וכן להקה מקצועית אחת, שהציגה בפני קהל גדול ומעורב של יהודים ולא-יהודים דרמה בת חמש מערכות על משה רבנו שנכתבה על ידי א. שרטספיערער (Schertspierer; שֶרְטְסְפִּירֶר) מווינה עם "דמויות מאופיינות היטב, מצבים דרמטיים טובים ושפה טובה". הדיווח מציין כי רעיון להעלאת מחזה על אסתר המלכה בעברית, נדחה על ידי אותה להקה בנימוק שהשפה העברית אינה מובנת כל צורכה בקרב הקהל שלה. על פי אותו מקור, התיאטרון היה "מוגן" בידי גנרל צבאי, מה שיכול לרמז על הסיבה שבעטיה התיאטרון לא המשיך לשגשג.
תיאטרון יידיש מודרני

הביצוע המתועד הראשון של מחזה תיאטרלי ביידיש הוא הקומדיה "סֶרְקֶלֶה" ("סערקעלע") משנת 1862, בבימויה של רעיית מנהל בית המדרש לרבנים, מאת הרופא והסופר העממי שלמה אֶטִינְגֶר (עטטינגער, 1801–1856) ההצגה, שהתקיימה בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר (אוקראינה), מתארת לראשונה את הסביבה היהודית שטרם ההשכלה, ומופיע בה סטודנט משכיל, המנסה להשלים בין ישן וחדש, את התפקיד הנשי המרכזי גילם אברהם גולדפדן. גולדפדן, שהיה בעצמו תלמיד בז'יטומיר, נחשב על ידי רבים לאבי תיאטרון היידיש המודרני. הוא נדד על פני ערי רוסיה עם להקת זמרים ובדחנים עממיים שנחלה הצלחה בכל מקום שאליו הגיעו, וב-1876 ייסד יחד עם ישראל גרודנר מה"בראדער זינגר" את התיאטרון המקצועי הראשון ביידיש בעיר יאשי שברומניה. במשך השנים חיבר גולדפדן למעלה משישים יצירות: פארסות, קומדיות, סאטירות חברתיות, מלודרמות ואופרטות בנושאים תנ"כיים ועכשוויים, שיצרו מסורת תיאטרלית עשירה ובוימו בגרסאותיהם המקוריות גם 50 שנה לאחר הופעת הבכורה שלהם. עם הצגותיו המוכרות נמנים "די באבע מיט דעם אייניקל", "שמֶנדרִיק", "די כישוף-מאכערין", "שני קוני למל", "שולמית" ו"בר כוכבא".
בין יתר האישים הנחשבים למחזאים יידיים מוקדמים ניתן למנות את אברהם בר גוטלובר (כתב את הקומדיה "דער דעקטוך, אדער, צוויי חופות אין איין נאכט" בין 1830 ל-1840), ישראל אקסנפלד (נפטר ב-1868), יואל בר פלקוביץ ("רבי חיימלה דער קאזין", אודסה, 1866; "רחל די זינגערין", ז'יטומיר, 1868), שלום יעקב אברמוביץ' ("די טאקסה", 1869), והירש לייב זינגר (1844–1931). יצירותיו של שלום עליכם נחשבות אף הן לבעלות חשיבות רבה עבור תיאטרון היידיש המודרני.
התיאבון של הקהל לתיאטרון יידיש הוליד במהירות להקות מתחרות רבות. בין הפופולריות ביותר היו אלה של "פרופסור" משה הורביץ (1844–1910), של יוסף לטיינר (1853–1935), שכתב כשמונים יצירות תיאטרון, ושל שמ"ר (נחום מאיר שייקביץ'), אחד הסופרים הפופולריים ביותר מרוסיה, שהרכיב יחד עלילות ומלודיות ביעילות רבה הרבה יותר מזו של גולדפדן "האב".
על אף שלידתו של תיאטרון היידיש הייתה ביאשי שברומניה, עיקר התפתחותו התחוללה באימפריה הרוסית שבאותה תקופה חיו בה כ-5 מיליון דוברי יידיש כשפת אם. להקת התיאטרון של ישראל רוזנברג הייתה זו שסיפקה לראשונה ברוסיה ביצועים מקצועיים של תיאטרון יידיש, עת הופיעה באודסה בשנת 1878. העיר הבינלאומית אודסה הפכה למשך מספר שנים לבירת התיאטרון היידי, עם הגעתו של גולדפדן עצמו לאודסה, ועם הקמת התיאטרון היידי באודסה על ידי האינטלקטואל אוסיפ מיכאילוביץ לרנר והסופר נחום מאיר שייקביץ'.
יהודי רוסיה היו קהל מתוחכם, ורבים מהם השתתפו בקביעות בהצגות תיאטרון בשפה הרוסית, ובייחוד באודסה, שם התקיימה פעילות תיאטרון ממדרגה ראשונה. כל שלוש הלהקות הגדולות ביצעו הפקות משלהן למחזה "אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקוב. אולם מה שנראה היה לרגע כטומן בחובו עתיד מזהיר, נקטע באִבּו בעקבות צו ממשלתי מ-14 בספטמבר 1883 אשר אסר על הצגות תיאטרון ביידיש ברחבי האימפריה הרוסית.
תיאטרון יידיש מודרני > בין מלחמות העולם

בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, וגם לאחריה, פעלו מספר להקות של תיאטרון יידיש מקצועי במרכזים היהודיים בליטא ובפולין. בווילנה שבליטא פעלו בעיקר הבימה, וכן הלהקה הווילנאית, שהמופע "הדיבוק" שהעלו הוכיח כי תיאטרון היידיש מסוגל לייצר אמנות ברמה עולמית. הלהקות ערכו סיורי הופעות רבים ברחבי אירופה וארצות הברית, בהם הציגו דרמות ברמה גבוהה למדי שנגזרו בדרך כלל מהספרות האירופית הקלאסית באותה תקופה, אך בנוסף פיתחו אסתטיקה משלהן. בפולין פעלו הלהקות "וואַרשעווער יידישער קונסט-טעאַטער" (בראשי תיבות: "וִויקְט" – 'התיאטרון האמנותי היהודי של ורשה'), שייסדו בשנת 1924 זיגמונט טורקוב ואידה קמינסקה, בתה של אסתר-רחל קמינסקה; ה"וואַרשעווער ניַיער יידישער טעאַטער" ("וְונִיט" – 'התיאטרון היהודי החדש של ורשה), שנוסד על ידי יונס טורקוב בשנת 1929; וה"יונג-טעאטער" (התיאטרון הצעיר), שייסד ד"ר מיכאל וייכרט בשנת 1932.
במקביל, משך תיאטרון קברט מתוחכם ביידיש (תיאטרון קְלֶיְין קוּנְסְט - אמנות זעירה) קהל רב. יעקב שטרנברג ביים רֶוְויוּ מוזיקלי סאטירי בבוקרשט בשנים 1917–1918. בוורשה נוסד בשנת 1926 תיאטרון זעיר בשם "עזאזל", ואחריו "אררט", שהוקם על ידי משה ברודרזון בלודז' בשנת 1927. היה זה ברודרזון שגילה את שמעון דז'יגאן וישראל שומאכר, שהפכו לצמד הקומיקאים המפורסם ביותר בפולין.
ההיסטוריה של התיאטרון היידי בברית המועצות קשורה בשמו של אלכס גרנובסקי (1890–1937). בשנת 1919 ייסד גרנובסקי בסנקט פטרבורג אולפן, שעבר שנתיים לאחר מכן למוסקבה ונקרא "התיאטרון היהודי הלאומי" (ברוסית: Государственный Еврейский Театр, ובקיצור: ГОСЕТ). לאחר שגרנובסקי והתיאטרון שלו הואשמו בחַרקוֹב בשנת 1928 ב"התנגדות ימנית", יצא גרנובסקי באותה שנה לסיור הופעות מוצלח בגרמניה, אוסטריה וצרפת, ולא שב יותר לרוסיה. שלמה מיכאלס היווה דמות חשובה נוספת בתיאטרון היידי בברית המועצות; בשנת 1948 הוא נרצח על ידי המשטר הסטאליניסטי, ב"טיהור" אשר כוּון כלפי פעילים תרבותיים יהודים, ובמיוחד כלפי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
תיאטרון יידיש מודרני > תיאטרון יידיש בארצות הברית

לאחר שממשלת הצאר אסרה על הצגות תיאטרון ביידיש בשנת 1883, היגרו עשרות שחקנים יהודים למערב וייסדו תיאטראות ביידיש בערים רבות: בפריז, שם הקים גולדפדן את בית הספר למשחק שהיה פעיל למשך זמן קצר; בווייטצ'אפל שבלונדון; בבואנוס איירס, שם נוסד התיאטרון היידי הראשון בשנת 1901; אך מעל לכל בארצות הברית, שם חווה התיאטרון היידיש בלואר איסט סייד שבניו יורק את "תור הזהב" שלו בעשורים הראשונים של המאה ה-20, עם מחזותיו המלודרמטיים של יעקב גורדין.
מחזותיו של גורדין עסקו בעיקר במאבק המשפחה היהודית עם סכנות העולם החדש, ועם מחזותיו הידועים נמנים "המלך ליר היהודי" ("דער יידישער קעניג ליר") והתרגומים והעיבודים שלו לטולסטוי. בנוסף לגורדין פעלו אז בעיקר שלמה ליבין (1872–1955), דוד פינסקי (1872–1959) וליאון קוברין (1872–1946). החל משנת 1882 ובמהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 הציגו להקות תיאטרון חובבניות הפקות ביידיש בניו יורק, שהובילו בהמשך למופעי סופשבוע קבועים ב"גן באורי", "התיאטרון הלאומי" ותיאטרון "תאליה" (Thalia). בהצגת השתתפו לרוב שחקנים אלמונים כמו בוריס טומשבסקי, שהיו מאוחר יותר לכוכבים.
תור הזהב הראשון של תיאטרון הדרמה ביידיש באמריקה הסתיים עם הגעתם של כחצי מיליון מהגרים יהודים חדשים לניו יורק בשנים 1905–1908, שכמו המהגרים מ-1880, התעניינו ברובם בתיאטרון קליל. יעקב אדלר, דוד קסלר וקֶנִי לִיפְּצִין המשיכו להציג תיאטרון קלאסי, אבל בוריס ובסי טומשבסקי שבו לסגנונם הקודם, ועשו הון על מה שבני הזוג אדלר הגדירו בבוז תיאטרון "שוּנְד". המחזות "הלב היהודי" של ג'וזף לטיינר זכו אז להצלחה, בעוד שמחזותיו המאוחרים של גורדין כמו "אמריקנה דמנטיה" (1909) נחלו בתחילה כישלון מסחרי. לקראת שנת 1911 התהפכה המגמה, עם ההצלחה המסחרית של אדלר בהצגה של טולסטוי "הפגר החי" (הידוע גם בשם "הגאולה"), שתורגמה ליידיש על ידי קוברין. הן התיאטרון הרציני והן הפחות רציני המשיכו לפעול, כפי שכותב גורדין בזיכרונותיו: "אמנות ושונד כאחד מצאו את הקהל שלהם",
התיאטרון בארצות הברית הוסיף לחוות עליות ומורדות לאורך השנים; בשנת 1918 כתב יצחק גולדברג כי "התיאטרון ביידיש, חרף העובדה שרק אתמול יצאו ממנו מחזאים דגולים, ניצב כיום על סף הכחדה". שנה לאחר מכן זכה התיאטרון לתחייה מחודשת עם העלאת ההצגות "הדיבוק" (1919) מאת ש. אנ-סקי, שנחשב למחזה מהפכני בתיאטרון היידיש ובתיאטרון המיינסטרים גם יחד; המחזה "הגולם" מאת ה. לייוויק; וכן מחזותיו של שלום עליכם. בשנת 1925 התפרסם ב"ניו יורק טיימס" מאמר שבו נטען כי "התיאטרון היידי עבר אמריקניזציה יסודית... זהו כיום מוסד אמריקני יציב ובלתי תלוי עוד בהגירה ממזרח אירופה".
אחדים מהמורים למשחק המשפיעים ביותר בארצות הברית במאה ה-20 כמו סטלה אדלר (בתם של יעקב ושרה אדלר ואחותו של השחקן לותר אדלר) ולי שטרסברג, טעמו את טעם התיאטרון הראשון שלהם ב"יידישער ברודוויי" - תיאטרוני היידיש שמילאו את השדרה השנייה והלואר איסט סייד בניו יורק. אף על פי שכמה משיטות המשחק שפותחו על ידם היו תגובה מרוסנת לסגנון המלודרמטי וה"גדול מהחיים" שאפיין את התיאטרון ביידיש, סגנון זה הותיר עליהם בכל זאת את חותמו. לתיאטרון היידיש הייתה גם השפעה רבה על ההומור היהודי, במיוחד בארצות הברית.
תיאטרון יידיש מודרני > תיאטרון יידיש בארגנטינה

בואנוס איירס, ארגנטינה תפסה מקום בולט בתיאטרון היידיש בין המלחמות. בעוד שתיאטרון היידיש שלפני המלחמה בארגנטינה גבל בבורלסק, זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה הביא טומשבסקי ואחרים את החברות שלהם לבואנוס איירס לעונה מחוץ לעונה שבה התיאטראות בניו יורק היו סגורים בקיץ (החורף הארגנטינאי). לפי מייקל טרי, בואנוס איירס חוותה "עידן זהב" של תיאטרון היידיש בשנות השלושים ועד החמישים, והפכה ל"עיר השנייה בהיסטוריה העולמית של התיאטרון היידיש."  שחקנים כמו סמואל גולדנברג, יעקב בן עמי, מוריס שוורץ ויוסף בולוף הופיעו באולמות מלאים. חלק מבתי הקפה הציגו גם תיארטון וודוויל ביידיש, עם שחקנים כמו חבאל כץ, ג'ני גולדשטיין ומוישה אוישר. כדי להגיע לקהלים נוספים הם נסעו גם לערים אחרות בארגנטינה, כמו רוסריו, קורדובה, מויסוויל ובסבילבאסו. לפעמים הביאו תרגומים ליידיש של מחזות אחרים כמו ב-1949 כשיוסף בולוף שיחק ב'מותו של סוכן/צעצוע כיף א סיילסמן', בתיאטרון סוליי. זו הייתה הפעם הראשונה שהציבור הארגנטינאי ראה מחזה של ארתור מילר.
לקריאה נוספת > ספרות מחקרית

ב. גארין, די געשיכטע פון אידישען טהעאטער: צווי טויזענד יאהר טהעאטער ביי אידען. ניו יארק: ליטערארישער פערלאג, 1918.
ישראל ברקוביץ', הונדערט יאָר יידיש טעאַטער אין רומעניע: 1876–1976, בוקארעשט: קריטעריאן, 1976.
שמואל אבישר, המחזה והתיאטרון העברי והיידי, ירושלים: ר' מס, תשנ"ו-1996.
"בקורת ופרשנות", תאטרון יידיש - ספרות תרבות ולאומיות, גיליון 41, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, פברואר 2009
אהובה בלקין, הפורים שפיל: עיונים בתיאטרון היהודי העממי, מוסד ביאליק, 2002. (הספר בקטלוג ULI)
James Albert Miller, The Detroit Yiddish Theater, 1920 to 1937, Wayne State University Press, 1967 (הספר בקטלוג ULI)
Evelyn Torton Beck, Kafka and the Yiddish Theater: its Impact on his Work, University of Wisconsin Press, 1971 (הספר בקטלוג ULI)
Nahma Sandrow, Vagabond Stars: a World History of Yiddish Theater, Harper & Row, 1977 (הספר בקטלוג ULI)
Herman Yablokoff, Der Payatz: Around the World with Yiddish Theater, Bartleby Press, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
Jeffrey Veidlinger, The Moscow State Yiddish Theater: Jewish Culture on the Soviet Stage, Indiana University Press, 2000 (הספר בקטלוג ULI)
Stefan Kaner, Stardust Lost: the Triumph, Tragedy, and MIshugas of the Yiddish Theater in America, Knopf, 2006 (הספר בקטלוג ULI)
Benjamin Harshav, The Moscow Yiddish Theater: Art on Stage in the Time of Revolution, Yale University Press, 2008 (הספר בקטלוג ULI)
Joel Berkowitz (ed.), Barbara Henry (ed.), Inventing the Modern Yiddish Stage: Essays in Drama, Performance, and Show Business, Wayne State University Press, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
Edna Nahshon (ed.), New York's Yiddish Theater: from the Bowery to Broadway, Columbia University Press, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
Alyssa Quint, The Rise of the Modern Yiddish Theater, Indiana University Press, 2019 (הספר בקטלוג ULI)
Marion Aptroot, Yiddish Theater, Menasseh Ben Israel Institute, 2020 (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת > סרטי עלילה

אהבתה האחרונה של לורה אדלר. סרט דרמה עטור שבחים מאת אברהם הפנר, ישראל (1990), 96 דקות. הסרט מציג מעין אלגוריה על שקיעת התיאטרון האידי ותרבות השטעטל שסביבו, באמצעות סיפורה של כוכבת תיאטרון היידיש לורה אדלר ההולכת וגוססת ממחלת הסרטן
לקריאה נוספת > סרטים תיעודיים

הקומדיאנטים, סרטו של ארנון גולדפינגר, ישראל 2000. מגולל את סיפור התיאטרון העממי ביידיש דרך סיפורה של משפחת בורשטיין.
שונד. סרט מוקומנטרי מאת יעל לייבוביץ-זנד, ישראל 2010, יידיש ועברית, צבע + ש/ל, 56 דקות. הסרט מתחקה אחר דמותו של שחקן יידיש בדיוני בשם שונד, ומציג באמצעותו את סיפור תיאטרון היידיש בישראל.
תיאטרון יידיש: סיפור אהבה (Yiddish Theater: A Love Story), דן קציר, ארצות הברית 2006.
מורשתו של גולדפדן (Goldfaden's Legacy), מאת הבמאי ראדו גבראה, רומניה 2004. הסרט מתאר את מסעו של גולדפדן מיאשי לניו יורק דרך אודסה וסנט פטרבורג.
תור הזהב של השדרה השניה (The Golden Age of 2nd Avenue), ארצות הברית 1969
המסדר (סרט, 2024)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  אירועים אמיתיים
 בימוי:  ג'סטין קורזל
 הופק בידי:  ג'וד לאו, ג'סטין קורזל
 תסריט:  זק ביילין
 עריכה:  ניק פנטון
 שחקנים ראשיים:  ג'וד לאו ניקולס הולט
 מוזיקה:  ג'ד קורזל
 צילום:  אדם ארקפו
 מדינה:  קנדה קנדה
 חברת הפקה:  אולפני AGC 
 חברה מפיצה:  Vertical
 הקרנת בכורה:  31 באוגוסט 2024
 משך הקרנה:  116 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מותחן פשע 
 הכנסות:  2.3 מיליון דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
המסדר (באנגלית: The Order) הוא סרט פעולה ביוגרפי קנדי משנת 2024 בבימויו של ג'סטין קורזל, עם ג'וד לאו וניקולס הולט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על אירועים אמיתיים שקרו בארצות הברית בשנות ה-80 - מלחמת ה-FBI בארגון נאו-נאצי ימני קיצוני בשם המסדר.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה והיה מועמד לפרס "אריה הכסף".
תקציר העלילה

סוכן ה-FBI טרי האסק (ג'וד לאו) מגיע לעיר קור ד'אלן באיידהו לאחר שרות קשה בקרבות עם הקוזה נוסטרה וה-קו קלוקס קלאן. הוא מקווה שכאן יהיו לו חיים קלים יותר ויוכל להתאחד עם אשתו ושתי בנותיו. הוא מתקבל בקרירות על ידי השריף המקומי שלא שש לשתף אתו פעולה.
בעיר ספוקיין במדינת וושינגטון מתבצע שוד בנק מוצלח על ידי ארבעה רעולי פנים - בוב מתיוס (ניקולס הולט), ברוס ספיריס (סבסטיאן פיגוט), גרי ירנבורו (ג'ורג' צ'וטוב) ודייוויד ליין (פיליפ לוויטסקי). מתיוס המנהיג נותן תיק שטרות כסף אחד לפילגשו ההרה (אודסה יאנג) ואחד לאשתו דבי (אליסון אוליבר).
האסק מסתייע בסגן השריף ג'יימי בוואן (טיי שרידן) ובסוכנת ה-FBI ג'ואן קרני (ג'רני סמולט). ג'יימס מספר לו כי חבר ילדות שלו בשם וולטר וסט (דניאל דוהני) נעלם. אשתו של וסט מגלה כי הוא הלך עם ברוס פירס וגרי ירבורו ל"צייד ביער" ושם חיסלו אותו. ג'יימס והאסק מוצאים את גופתו ביער ובהמשך החקירה מסתבר שהוא חוסל כי "דיבר יותר מדי".
ג'יימי מפגיש את האסק עם הכומר ריצ'רד באטלר (אנ') מייסד תנועת האומות האריות הדוגלת בעליונות הגזע הלבן שמסביר לו את תורתו ונותן לו לקרא את יומני טרנר.
באטלר קרא להשתלטות על המדינה באופן חוקי אבל מתיוס חלק עליו והקים את ארגון המסדר שדגל בהשתלטות צבאית, התנקשות באנשים, זיוף שטרות כסף, שדידת בנקים ועוד.
הם מבצעים שוד בנק מוצלח נוסף על ידי פיצוץ במקום אחד כפעולת הסחה והזעקת כל השוטרים לשם. האסק עולה על כך ומגיע לבנק עם ג'יימי שנתקף בפחד והשודדים בורחים.
מתיוס שולח את אנשיו לרצוח את השדרן היהודי אלן ברג שמתקיף בשידוריו את הימין הקיצוני האנטישמי.
כעת מתכנן מתיוס שוד גדול של מכונית ברינקס ובה 3.6 מיליון דולר בשטרות. השוד מצליח אבל אחד האקדחים שלהם נשמט ומתברר שנקנה על ידי טוני טורוס (מטיאס לוקאס) שהשתתף בקרב.
הוא נעצר ולאחר לחץ הוא מסגיר את נקודת המפגש שלהם באחד המוטלים. האסק וג'יימי מגיעים לשם אך מתיוס ואנשיו מצליחים להימלט ובקרב היריות נהרג ג'יימי.
אשתו של מתיוס מגלה להם כי למתיוס יש בית באי ווידבי (אנ'). כוח של שוטרים וסוכני FBI מגיע למקום, מתחיל ביריות ומורה להם להיכנע. מתיוס מתקתק על מכונת כתיבה מכתב לתפוצה רחבה על כוונתו להשתלט באופן מזוין על המדינה. חבריו יוצאים ונכנעים ואילו הוא נשאר במקום שמוצת על ידי התוקפים ומוצא את מותו בשריפה.
בסיום מופיעה כתובית שמספרת כי מתיוס נספה בשריפה ושותפיו נידונו לתקופות מאסר ארוכות וכן שיומני טרנר היוו השראה לפעולות טרור רבות כמו הפיגוע באוקלהומה סיטי וההסתערות על הקפיטול (2021).