בני דת משה
היסטוריה > מודרנה ואמנציפציה

עלייתה של המדינה הריכוזית במאה ה-18 הביאה לקיצה של חברת המעמדות האירופאית הישנה. זכויות-היתר, מערכות החוק השונות והאוטונומיה של הקורפורציות למיניהן נשחקו על ידי השלטונות, שהיו להוטים לרכז את כל הסמכות בידיהם. לצד הכנסייה הקתולית, האצולה, גילדות הסוחרים והאליטות העירוניות, גם היהודים איבדו את האוטונומיה ואת המעמד הקורפורטיבי שלהם. הסמכות להטיל על חברי קהילה סוררים חרם, מיסים וענישה פיזית הלכה והוגבלה. אף הלגיטימציה שהקנתה להם הנצרות – שהוסיפה לחייב את קיומם עד הביאה השנייה – איבדה מתוקפה, כשערכי הנאורות כרסמו במעמדה של המסורת הדתית. המדינה המודרנית לא יכלה להכיר בקיומן של קבוצות בעלות עצמאות פוליטית, שאינן שוות בפני החוק ושיש להן קשרים על-לאומיים עם גופים דומים בארצות אחרות; וכשם שעקרונות יסוד אלו כפו על הכנסייה הקתולית ועל האצולה את חיסול המימד הפוליטי בקשריהן עם הכס הקדוש או עם האצילים בארצות אחרות, כך היה על היהודים להפוך מקהילה על-לאומית לאינדיבידואלים הקשורים במדינתם (להבדיל מחייבים בנאמנות קיבוצית למלך). שאלת מעמדם בעידן החדש הטרידה הן את הממשלות והן את האינטלקטואלים היהודים.
המענה שהתגבש בהדרגה, למרות התנגדות עזה מצד גורמים שמרניים, היה הכללת היהודים כאזרחים שווים ושילובם בחברה הכללית. מהלך כזה חייב הן חיסול גורף של המאפיינים הקורפורטיביים בקהילה היהודית והן טמיעה תרבותית: מדינות אירופה המחולנות, שדיכאו את שלטון הנצרות בתוכן, עמדו על מתן חופש דת ליהודים ועל זכותם להיוותר באמונתם, אך היו נכונות להמשיך לאפשר רק את הרכיבים ה"דתיים" המובהקים בקיום היהודי. ההפרדה בין תחומים "חילוניים" ל"דתיים", ששורשיה בנצרות, הוחלה באופן שרירותי על המסורת היהודית, לה הייתה זרה. במקום ישות מעמדית-משפטית, שכל חבריה מחויבים לחוקיה הציבוריים והפרטיים מתוקף השתייכותם אליה מלידה, נדרשה היהדות להפוך ל"דת" במובן המערב-אירופאי, לעניין פולחני ואמוני אישי.
היהודים הראשונים שפעלו כדי להתאים את היהדות מתוכה לרוח זו, היו המשכילים המאוחרים בסוף ימיה של השכלת ברלין, בעשור האחרון של המאה ה-18 והראשון במאה ה-19. בעוד שטבילה לנצרות נעשתה פופולרית בקרב יהודים מהשכבות הגבוהות באותן שנים, כאמצעי להיחלץ מהמבוי הסתום שאליו נקלעו לאחר שעניינם בדת המסורתית התפוגג אך החברה הגרמנית לא קיבלה אותם, היא עדיין הייתה בלתי נתפשת עבור רוב היהודים. המשכילים היו מעוניינים בהצרת היהדות למרחב פרטי מוגבל, כדי לאפשר השתלבות אזרחית. הם גם רצו לבסס באופן עיוני את היהדות, על מנת להפריך את הדעות הקדומות הנוצריות ואת ההאשמה שמדובר בקבוצה זרה, שלא יכולה להיטמע בחברה הכללית מעצם מהותה. האמצעי בו נקטו היה חיבור קטכיזמים, רשימות קצרות של עיקרי אמונה, שהוכללו בחומר הלימוד בבתי-הספר המודרניים שהקימו בשליחות המדינה. הראשון שעשה זאת היה שאול אשר ב-1792 בספרו "לוויתן", שפירט ארבעה-עשר עיקרי אמונה. קטכיזמים כאלו, שנוסחו כדי לא לסתור את עקרונות הנאורות ושהדגישו את המימד האישי והמוסרי, החליפו את החינוך המסורתי שהציף את חניכיו מייד בכל הפרטים, ללא שיטה מסודרת או עיקרים. בדומה לקטכיזמים הפרוטסטנטיים, אותם חיקו, הם נועדו להפוך את היהדות לקוֹנְפֶסִיָה: דת סדורה המתבססת על דוקטרינות ברורות שעניינה מוסרי ופולחני. כמו כן הוחל כבר אז בצמצום או העלמת השימוש במושג "יהודי", שנשא משמעות שלילית ביותר בלשונות אירופה, והחלפתו במושגים "בן דת משה" או "בן דת ישראל".
במקביל דיכאה צרפת המהפכנית את הקורפורציות השונות, ועמדה בתוקף על ביטולן והפיכת כל האזרחים לשווים. ב-23 בדצמבר 1789 נדרש המרקיז דה קלרמון-טונר לשאלת היהודים באספה הלאומית, והצהיר: ”עלינו לשלול הכל מהיהודים כאומה ולתת להם הכול כיחידים.” ב-1791 העניקה צרפת שוויון זכויות מלא ליהודים, והחלה, לפחות להלכה, לראות בהם צרפתים בני דת אחרת, במקום אומה זרה בעלת חוקים משלה.