stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחמוד דרוויש
ביוגרפיה

מחמוד דרוויש נולד בכפר אל-בירווה שבגליל המערבי, בנם השני של סלים והוריה דרוויש, ערבים מוסלמים. אביו היה בעל אדמות. סבו לימד אותו קרוא וכתוב. לאחר שהכפר נכבש על ידי צה"ל ונחרב במלחמת העצמאות, נמלטה משפחתו ללבנון, תחילה לכפר ג'זין, ולאחר מכן לעיר החוף הלבנונית, דאמור.
שנה לאחר שנמלטו ללבנון, הסתננה משפחתו חזרה לישראל לאזור עכו, והתיישבה בג'דיידה. כיוון שלא שהו בישראל בעת מפקד האוכלוסין באוגוסט 1948, לא-קיבל דרוויש אזרחות ישראלית, אלא מעמד של תושב קבע בלבד.
דרוויש התחנך בבית הספר התיכון על-שם יני שבכפר יאסיף, ומאוחר יותר עבר להתגורר בעיר חיפה.
כבחור צעיר היה פעיל גם בתנועת הנוער (הישראלית) הקומוניסטית, בנק"י (תנועת הנוער של מק"י). דרוויש סיפר כי באותה עת הוא ניהל מערכת יחסים עם נערה יהודייה שהכיר בזכות תנועת נוער זו של מק"י, תמר בן-עמי.
הוא עבד ככתב של ביטאון מפ"ם בערבית, "אלמרצאד", וכעורך משנה ב"אל-פג'ר", ירחון ספרותי בערבית בהוצאת מפ"ם.
בשנת 1961 עבר לכתוב ב"אל-איתחאד", ביטאון מפלגת מק"י. את ספר השירה הראשון שלו פרסם בגיל 19. הוא פרסם שירים ב"אל-ג'דיד", כתב העת הספרותי של מפלגת רק"ח. שיריו רוויים זעם וצער על כאב הארץ ועל סבלו והשפלתו של הערבי תחת הכיבוש של היהודים והציונים בארץ. שיריו זכו לפופולריות רבה בקרב ערבים תושבי ואזרחי ישראל ובמדינות ערב וזכו לביקורות נלהבות ונחשבו לסמל ההתנגדות של המגזר הערבי. שלטונות ישראל ראו בו כמסית, הטילו עליו מגבלות ועצרו אותו מספר פעמים.
באפריל 1969 יצא לפריז לסימפוזיון של השמאל החדש ומשם נסע למוסקבה ללימודים באוניברסיטת מוסקבה. בפברואר 1971 עזב את מוסקבה, ונסע למצרים. בעקבות זאת, הוצא דרוויש מרק"ח. דרוויש החל לכתוב בשבועון המצרי "אל מוסוור" ומונה ליועץ לענייני ישראלים של תחנת השידור המצרית "צַות אל ערב". בתחילת מרץ 1971 צורף למועצה הלאומית הפלסטינית כאחד משלושה נציגים של ערביי ישראל. בעקבות זאת נאסר עליו לחזור לישראל. בהמשך התגורר גם בקפריסין ובפריז. בשנת 1986 השתתף במשלחת של אש"ף לפגישה עם נציגים ישראליים ברומניה.
ב-1996 הגיע לישראל כדי להשתתף בלווית עמיתו, אמיל חביבי. במהלך ביקורו קיבל אישור מרשויות המדינה להישאר בישראל למשך ארבעה ימים, ובהמשך הורשה להתגורר ברמאללה. ב-1997 הפיקה הבמאית הישראלית-צרפתית סימון ביטון סרט תיעודי על חייו עבור הטלוויזיה הצרפתית. ב-15 ביולי 2007 חזר דרוויש לחיפה וקרא משיריו באודיטוריום חיפה, שהיה מלא מפה לפה.
דרוויש סבל מבעיות לב. הוא עבר ניתוח לב לאחר התקף לב בשנת 1984, וניתוח נוסף בשנת 1998.
ב-9 באוגוסט 2008 מת ביוסטון, טקסס שבארצות הברית, בעקבות סיבוכים לאחר ניתוח לב שעבר. משפחתו שקלה לקבור אותו בכפר הולדתו אל-בירווה, או בעיירה השכנה ג'דיידה, בה חיים עדיין כמה מבני משפחתו, אך החליטו לבסוף לקוברו ברמאללה. אחיו זכי דרוויש אמר: "מחמוד אינו שייך למשפחה מסוימת או לכפר מסוים, אלא לעם הפלסטיני כולו, ולכן הוא צריך להיקבר במקום שכל הפלסטינים יכולים לבקרו". באוגוסט 2012 הוקם על קברו מוזיאון הכולל בתוכו אולם המציג חפצים אישיים וכתבי יד, ביניהם כתב ידו המקורי של הכרזת העצמאות הפלסטינית שהוא ניסח, תיאטרון, פינת נואמים וגן.
בשנת 1983 זכה בפרס לנין לשלום
בשנת 2003 הוענק לו פרס אריך מריה רמרק לשלום ביחד עם הפסיכולוג הישראלי דן בר-און
בשנת 2004 הוענק לו פרס הנסיך קלאוס
ביוגרפיה > אקטיביזם פוליטי

דרוויש היה חבר ברק"ח, המפלגה הקומוניסטית הישראלית, לפני שהצטרף לארגון לשחרור פלסטין בביירות. כשעזב למוסקבה בשנת 1970 ויתר על אזרחותו הישראלית. בשנת 1971 עבר לקהיר ועבד למען העיתון היומי "אל-אהראם". בביירות ערך ב-1973 את הירחון "שואון פילסטינה", עבד כעורך במרכז המחקר הפלסטיני של אש"ף והצטרף לארגון. בפרוץ מלחמת לבנון, כתב על המלחמה שני שירים פוליטיים. הוא נבחר לוועד הפועל של אש"ף בשנת 1987. בשנת 1988 חיבר את הכרזת העצמאות הפלסטינית. ב-1993, לאחר חתימת הסכמי אוסלו, התפטר מהוועד הפועל של אש"ף, ותבע בעקביות משא ומתן קשוח והוגן עם ישראל.
ב-1988, אחד משיריו, "החולפים בין המילים החולפות", צוטט בכנסת על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר. דרוויש הואשם בדרישה מהיהודים לעזוב את ארץ ישראל, על אף שטען כי התכוון לגדה המערבית ולרצועת עזה בלבד.
על אף ביקורתו על הנהגות ישראל והפלסטינים, האמין דרוויש שהשלום הוא בר-השגה. בריאיון לעיתון הישראלי "הארץ" אמר:
שירתו

דרוויש פרסם למעלה משלושים כרכי שירה ושמונה ספרי סיפורת. המוטיב המרכזי בשירתו הוא הגעגועים לביתו האבוד, הכמיהה לעצמאות פלסטינית ובזותו למדינת ישראל, ובשל כך הפכה שירתו לאחד מסמליו החשובים של המאבק הפלסטיני.
דרוויש שימש כעורכם של העיתונים בשפה הערבית "אל-ג'דיד", "אל-פג'ר", "שואון פיליסטינה" ו"אל-כרמל". עבודתו זכתה בפרסים רבים, ופורסמה בלמעלה מעשרים שפות. דרוויש אמנם המשיך לכתוב בשפת אמו ואביו, אך דיבר גם אנגלית, צרפתית ועברית. על נושא הפליטות הפלסטינית, שהעסיק אותו רבות, כתב בין היתר, בספרו "זכר לשכחה", ”אינכם מכאן, נאמר להם שם. אינכם מכאן, נאמר להם כאן, ובין כאן לשם מתחו את גופם כקשת עד שהמוות חגג בהם”.
דרוויש התרשם מהמשוררים הערביים עבד אל-ווהאב אל-ביאתי ובדר שאכר אל-סיאב. הוא שיבח את ארתור רמבו ואלן גינסברג כמשפיעים ספרותיים. הוא התפעל מהמשורר הישראלי יהודה עמיחי, וכתב על יצירתו:
שירו משנת 1964, "תעודת זהות", זכה לפרסום רב עקב המוטיב החוזר בו: ”תִּרְשוֹם! אֲני עֲרָבִי”.
ב-1988 התפרסם בישראל שירו "הפוסח על המילים" והביא למתיחת ביקורת קשה נגדו בשל קריאתו כנגד יהודים לצאת מפלסטין ולקחת עמם גם את מתיהם.
בשנת 1998 התפרסם ב"מעריב" תרגום שירו "אתם העוברים בין המילים", המסתיים בבית זה:
בשנת 2000 התעוררה סערה בישראל כששר החינוך מטעם מפלגת מרצ, יוסי שריד, החליט להכניס לתוכנית הלימודים התיכוניים בישראל שניים משיריו של המשורר דרוויש. חברי כנסת מהימין מחו כנגד הכללת שירים של לאומן פלסטיני בתוכנית החינוך הישראלית, על אף שהשירים שנבחרו לא היו בעלי נרטיב כזו אחר על פני השטח בנושא הסכסוך הפלסטיני-ישראלי, ולפיכך מפלגות הימין התחייבו והגישו הצעת אי-אמון - שנבלמה בכנסת, בסופו-של-דבר.
ב-2012 העלה תיאטרון יפו בשיתוף "אלמינא" את ההצגה "עיניים", מופע תיאטרלי בעקבות שירי דרוויש, בבימויו של נורמן עיסא. את השירים הלחינה הזמרת-יוצרת מירה עווד, בנוסף לכך ששיחקה בהצגה. ב-2013 זכתה הצגת פרינג' זו בפרס קיפוד הזהב.
בשנת 2016 שודרה תוכנית במסגרת "האוניברסיטה המשודרת" שבגלי צה"ל על שירתו של דרוויש. בעקבות התוכנית זימן שר הביטחון אביגדור ליברמן את מפקד התחנה דאז ירון דקל, לשיחת הבהרה/נזיפה.
מספריו שתורגמו לעברית

זכר לשכחה, תרגום, הערות ואחרית דבר: סלמאן מצאלחה, הוצאת שוקן, 1989
מעבר לזכוכית ההיעדרות (תל אביב: תג, תשנ"ה, תרגום של פרץ-דרור בנאי 1995)
ערש הנוכרייה, הוצאת בבל, 2000
למה עזבת את הסוס לבדו, הוצאת אנדלוס, 2000
מצב מצור, הוצאת אנדלוס, 2002
ציור קיר, הוצאת אנדלוס, 2006
כפרחי השקד או רחוק יותר, תרגמו מערבית: עפרה בנג'ו ושמואל רגולנט, ספרי עיתון 77 / פיתום הוצאה לאור, 2008
חמישים שנות שירה, תרגום, מבוא והערות: ראובן שניר, הוצאת קשב לשירה, 2015
מילותיו של הזמן השבור, תרגם מערבית: ששון סומך, הוצאת קשב לשירה, 2017.
אלרסאא'ל - האיגרות (חלופת אגירות בינו לבין סמיח אל-קאסם), תרגמה מערבית: חנה עמית-כוכבי, סדרת מכתוב בהוצאת מכון ון ליר, 2020.
אפקט הפרפר,תרגמה מערבית: עפרה בנג'ו, הוצאת הקבוץ המאוחד וספרית פועלים, 2024
חיים אישיים

דרוויש התחתן לראשונה עם הסופרת רנה קבאני, ובאמצע שנות השמונים התחתן בשנית עם חיאת חיני, מתרגמת מצרית. ביוני 2020 טען ידידו סלים ברכאת שלדרוויש בת מקשר עם אשה נשואה. למחמוד אח בשם זכי דרוויש שגם הוא סופר ומשורר.
לצפייה נוספת

"תרשום אני ערבי", 2014, במאית: אבתיסאם מראענה
לקריאה נוספת

הלית ישורון, איך עשית את זה? – ראיונות 'חדרים', הוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה, 2016, עמ' 317–360, ראיון עם מחמוד דרוויש מפברואר 1996.
מונא אבו עיד, עריכה: אביטל רגב-שושני, מחמוד דרויש: משורר האיליאדה הפלסטינית, מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה - אוניברסיטת תל אביב, 2013.
הערות שוליים

↑  Poet of the Arab world, June 8, 2002, the Guardian
1 2  3 הערבים הישראלים במועצה הפלשתינית, מעריב, 7 במרץ 1971; המשך
↑  רק"ח, דבר, 10 באוקטובר 1969
↑  אליהו מרקוביץ, הממשל הצבאי הציל את ועידת "החזית העממית" משיגרה..., מעריב, 10 בדצמבר 1962
↑  ראשי פת"ח מגלים אהדה כלפי אנשי רק"ח ומצפן, דבר, 2 בספטמבר 1969
↑  לא יבוטל הצו נגד מחמוד דרוויש, דבר, 9 בפברואר 1966
יואל דר, הוגבר הפיקוח הבטחוני על יסודות לאומניים בקרב ערביי ישראל, דבר, 16 בספטמבר 1969
יואל דר, הוצאו צווי ריתוק נגד עסקנים של רק"ח, דבר, 25 ביולי 1967
↑  שוחררו חברי מערכת אל איתחאד, דבר, 5 בנובמבר 1969
↑  המשורר הערבי ישראלי, מעריב, 29 באפריל 1969
↑  משורר ערבי ישראלי (רק"ח) הגיע ממוסקווה לקהיר, מעריב, 10 בפברואר 1971
↑  דרוויש המשורר שעבר למצרים הוצא מרק"ח, מעריב, 17 בפברואר 1971
↑  מוחמד דרוויש (מישראל) עובד בשבועון מצרי, מעריב, 22 בפברואר 1971
↑  קטעים ממלכת האמבטיה ישודרו על ידי רדיו קהיר, מעריב, 15 במרץ 1971
↑  עראפאת התפייס עם בריגדיר יחיא אחר שהבטיח כסף לצבא הפלסטיני, מעריב, 4 במרץ 1971
מנחם רהט, 3 הערבים הישראלים במועצה הפלשתינית, מעריב, 7 במרץ 1971
↑  הרומנים עשו סלקציה במשלחת, מעריב, 4 בנובמבר 1986; המשך
↑  עכבר העיר עכבר העיר, מחמוד דרוויש חוזר לחיפה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 ביולי 2007
↑  דליה קרפל, האסתטיקה של היאוש, באתר הארץ, 11 ביולי 2007
↑  ערפאת, דני רובינשטיין, עמ' 216, כנרת הוצאה לאור, 2001
↑  יואב זיתון ורן בוקר, סערת מחמוד דרוויש: ליברמן זימן את מפקד גל"צ לבירור, באתר ynet, 20 ביולי 2016
↑   יותם ראובני, "מילותיו של הזמן השבור": לשמוע את זעקתו של המשורר הנפלא מחמוד דרוויש, באתר הארץ, 2 באוגוסט 2017
↑   ראג'אא נאטור, הכבוד של מחמוד דרוויש משתיק את קולן של הנשים הפלסטיניות, באתר הארץ, 24 ביוני 2020
↑  מרזוק אלחלבי, דרוויש לא היה אוהב את זה, באתר "העוקץ", 12 בינואר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272699005171  PLWABN: 9810588896305606  BIBSYS: 90356547  BNE: XX901607  BnF: cb118986871 (data)  CANTIC: a10072378  CiNii: DA07731900  GND: 11894651X  ICCU: LO1V162188  ISNI: 0000 0001 2148 1892  LCCN: n50037926  MusicBrainz: ddefe734-0aee-4986-85f8-52c3425a0edd  NDL: 01060124  NKC: jo20000082870  NLA: 35033442  NLG: 331070  NLK: KAC200712003  NSK: 000651428  NTA: 071064567  RERO: 02-A000047079  SELIBR: 48056  SNAC: w677649c  SUDOC: 026812282  TDVİA: mahmud-dervis  Trove: 806020  VIAF: 113381455   WorldCat (עם VIAF): 113381455 
מימין לשמאל: מוחמד חס, אדם לא מזוהה, סליבא ח'מיס ומחמוד דרוויש, 1967
מחמוד דרוויש בחברתם של ג'ורג' חבש (מימינו) ויאסר ערפאת (משמאלו), 1980
שיר של מחמוד דרוויש בבית הקברות בנווה שלום
מחמוד דרוויש בציור קיר
יוסוף אל-קרדאווי

| --- | --- |
יוסוף אל-קרדאווי
יוסוף אל-קרדאווי
 לידה:  9 בספטמבר 1926 ממלכת מצרים צאפט תוראב (ער'), מצרים 
 פטירה:  26 בספטמבר 2022 (בגיל 96) קטר (מדינה) דוחה, קטר 
 מדינה:  מצרים מצרים קטר (מדינה) קטר
 השכלה:  אל-אזהר (1958)  Institute of Arab Research and Studies (1958) 
 www.al-qaradawi.net
 
 
 פרסים והוקרה
 פרס המלך פייסל הבינלאומי ללימודי האסלאם (1994)  פרס הקוראן הקדוש הבינלאומי של דואבי  מ-20 האינטלקטואלים העולמיים בעיתון Foreign Policy  מ-10 המוסלמים המשפיעים בעולם  פרס אל-אואסיס
 
השייח' ד"ר יוסוף עבדאללה אל-קרדאווי (בערבית: يوسف القرضاوي, תעתיק מדויק: יוּסֻף אַלְקַרְצַ'אוִי; 9 בספטמבר 1926 – 26 בספטמבר 2022) היה איש דת מוסלמי-סוני ומנהיג אסלאמיסטי מצרי. נחשב לאחד מחשובי הפוסקים המוסלמים, וכסמכות רוחנית שאין לערער עליה, בקרב עשרות מיליוני מוסלמים בעולם.
קרדאווי נודע בעיקר בזכות תוכניתו הפופולרית בערוץ "אל-ג'זירה", "א-שריעה ואל-חייאת" (ההלכה האסלאמית והחיים), הנצפית על ידי קהל של כ-40 מיליון מוסלמים, וכן בזכות אתר האינטרנט IslamOnline, שקרדאווי היה ממקימיו ב-1997.
מוסלמים רבים ראו בקרדאווי מנהיג שמרני מתון ובעל השקפת עולם מאוזנת. אחרים ראו בו קנאי חשוך ומסוכן, וטוענים שהפתוות (פסקי הלכה מוסלמיים) שהוציא מנוגדות לערכי הדמוקרטיה ולזכויות האדם האוניברסליות. בהקשר זה, קרדאווי הביע עמדות אנטי-ציוניות ואנטישמיות חריפות ותמיכה בטרור נגד מטרות ישראליות ואף יהודיות בעולם.
ביוגרפיה

קרדאווי נולד בכפר קטן במצרים, בדלתא של הנילוס. כאשר היה בן שנתיים התייתם מאביו, וגדל בבית דודו, בסביבה דתית. משפחתו רצתה שיהיה חנווני או נגר, אבל הוא בחר להיות איש דת. הוא החל את לימודי הדת בגיל 4 כשנשלח ללמוד בבית ספר דתי, ומספרים עליו שבגיל 9 ידע את הקוראן כולו בעל-פה. בנעוריו המשיך לבית-ספר דתי בעיר טנטא, שם החל להתעמק בכתביו של חסן אל-בנא, מייסד תנועת האחים המוסלמים ומי שקרדאווי הגדיר כמעצב הגדול ביותר של תודעתו הפוליטית והדתית.
בגיל 18 עבר ללמוד בפקולטה לדתות של הסמינר הדתי "אל-אזהר", המוסד האקדמי החשוב ביותר בעולם המוסלמי הסוני, וב-1953 סיים כתלמיד המצטיין בכיתתו. שנה לאחר מכן עבר את בחינות ההסמכה להוראה. במהלך לימודיו באל-אזהר התמסר לפעילות פוליטית אסלאמיסטית. פעילותו זו הביאה למעצרו הראשון ב-1949. בשנים הבאות נעצר עוד שלוש פעמים, בחלקן לאחר פרסומם של מחזות שכתב. במקביל, החל לפרסם ספרי דת. ב-1958 סיים את התואר השני בשפה וספרות ערבית. ב-1960 החל בכתיבת התזה שלו, בנושא "הזכאת ותפקידה ביישוב בעיות סוציאליות" (הזכאת היא מצוות תרומת הצדקה באסלאם), וב-1973 קיבל תואר דוקטור בהצטיינות.
ביוגרפיה > שנותיו בקטר

ב-1961 עבר לקטר, ועמד בראש בית הספר העליון לדתות. פעילותו זו זיכתה אותו באזרחות קטרית, על בסיס שירות מצטיין למדינה. ב-1977 ייסד את הפקולטה ללימודי האסלאם באוניברסיטת קטר, ועמד בראשה עד 1990. בעקבות הוצאתם של "האחים המוסלמים" אל מחוץ לחוק במצרים[דרושה הבהרה], הוא המשיך להתגורר בקטר במשך שנים ארוכות, כשהוא נהנה מחסותה של משפחת המלוכה המקומית, ומחזיק בתואר ראש "המכון לחקר תולדות הנביא" באוניברסיטת קטר. במקביל הגיש תוכנית טלוויזיה בתחנת אל-ג'זירה.
בשנותיו בקטר פרסם קרדאווי כמות נכבדה של פתוות, וכן כחמישים ספרים בנושאי דת, שהחשוב שבהם הוא "אל-חלאל ואל-חראם פי אל-אסלאם" ("מותר ואסור באסלאם"), שתורגם לעשרות לשונות ונמכר במיליוני עותקים, והוא הספר המוסלמי הנמכר ביותר באירופה, אחרי הקוראן עצמו. הוא זכה במספר אותות ועיטורים, ביניהם אות המלך פייצל הסעודי, אות האוניברסיטה האסלאמית במלזיה, ואות סולטאן ברוניי. ב-14 ביולי 2007 השיק פורום למחשבה מוסלמית מתונה, הקרוי על שמו, ומתעתד לקרב בין כ-90 מלומדים אסלאמיים מ-30 מדינות. הפורום ממומן על ידי הפקולטה לשריעה באוניברסיטת קטר, והמרכז לאסלאם מתון בכוויית.
נחשב לסמכות הרוחנית של אמיר קטר, תמים בן חמד אאל ת'אני.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

ב-2011, לאחר 30 שנות גלות, חזר קרדאווי למצרים נוכח שינוי האקלים הפוליטי במדינה, הפיכת 2011, הדחתו של הנשיא חוסני מובארכ מן השלטון, והפיכתם של האחים המוסלמים למפלגה הגדולה ביותר במצרים. מאז שובו התחזק עוד יותר מעמדו האיתן ממילא בראשות הארגון, ועד מותו היה מקובל כסמכות הדתית והאידאולוגית העליונה של האחים המוסלמים, וכיורשו של סייד קוּטְבְּ כמנהיג הארגון, אף על פי שדחה הצעות לכהן כמנהיגו הרשמי של הארגון. מתוקף מעמדו בארגון, הוא מוחזק כסמכות אידאולוגית עליונה גם על ידי תנועת חמאס, שנולדה מתוך האחים המוסלמים.
ב-18 בפברואר 2011 נאם קרדאווי בפני שני מיליון מאזינים בכיכר א-תחריר, שהפכה לסמל ההפיכה בשנת 2011. הוא שיבח את ההפיכה, והעלה על נס את תרומתם של הנוצרים הקופטים אזרחי מצרים, שהגנו על המתפללים המוסלמים בעת תפילות יום השישי. נוסף על כך הוא הביע את אמונו בצבא המצרי ובכוונתו להחזיר את השלטון לידי העם.
בעקבות ההפיכה במצרים בשנת 2013 בה הודחו האחים המוסלמים מהשלטון, תקף קרדאווי את כוחות הצבא שביצעו את ההפיכה באומרו:
כוחות הביטחון במצרים ערכו טבח שאפילו הציונים לא עשו. היתה אפילו מניעה לנסות ולעזור לפצועים ברחבי קהיר, בעוד שישראל ניסתה עוד לעשות זאת.
קרדאווי המשיך לפעול כחבר פעיל במספר ארגונים אסלאמיים; בין השאר, הוא כיהן כיו"ר ארגון העֻלַמַאא' (מלומדי האסלאם), וכראש המועצה האירופית לפתווה ולמחקר, גוף אסלאמיסטי פאן-אירופי שמנסה לקרב בין קהילות מוסלמיות ברחבי היבשת ולגשר בין זרמים שונים בהן, במטרה לשלב בין החיים באירופה הנוצרית-דמוקרטית לבין השריעה האסלאמית.
בדצמבר 2014, כחלק ממאבק שמנהלת מצרים נגד ארגון האחים המוסלמים, הוסף קרדאווי, יחד עם פעילים נוספים בארגון, לרשימת המבוקשים של ארגון האינטרפול.
בנובמבר 2018, אמר בנאום באיסטנבול: "זה הנאום האחרון שלי. אחרי זה אעביר את הלפיד". למחליפו כיו"ר ההתאחדות העולמית של אנשי הדת המוסלמים, מונה אחמד א-רייסוני, איש דת ומטיף מרוקני.
קרדאווי נפטר בקטר ב-26 בספטמבר 2022 בגיל 96.
השקפתו הדתית

קרדאווי הגדיר את השקפתו הדתית כ"אסלאם מתון", כזה ש"מבקש לאזן בין השכל והלב, בין הדת והעולם, בין הרוחניות והגשמיות ובין הפרט והקבוצה". הוא נהג לצטט את הנביא מוחמד, שאמר "קיצונים הרסו את אלו שקדמו לכם", ובמעמד הקמת פורום האסלאם המתון על-שמו, הצהיר: "מתחתי ביקורת על אימאמים מובילים בקרב האחים המוסלמים, כולל חסן אל-בנא וסייד קוּטְבְּ. אני מתעב קיצוניות. כשמדובר בחוק האסלאמי, מעולם לא לקחתי דברים כמובנים מאליהם, ותמיד הקפדתי על חשיבה ביקורתית". כנגזר מכך, קרדאווי רואה בחיוב רפורמות באסלאם, וב-2004 אף הצהיר כי האסלאם מקבל בברכה רפורמות, אותן הגדיר כ"תיקונים של תפיסות שהושחתו". הוא מנה חמישה תנאים לקיום רפורמה באסלאם: אינטרס אסלאמי; מתודולוגיה מוסלמית שנגזרת מסמכות דתית מוכרת; יישום עממי; מקור אסלאמי-פנימי; והדרגתיות ביישום הרפורמה.
כחלק מהשקפתו זו, קרדאווי היה אחת משתי הסמכויות הבכירות (אחרי השייח' ד"ר טהא ג'אבר אל-עלוואני, הנחשב לאיש הדת המוסלמי הבכיר בארצות הברית) של דוקטרינת פִקְה אל-אַקַלִיַאת ("חוק המיעוטים המוסלמים"), המספקת למיעוטים מוסלמים בעולם מרווח תמרון שמפשר בין חיי היום-יום ובין ההלכה המוסלמית. תפיסה זו יונקת את מקורותיה מהסלפיה, ונועדה, בשלב ראשון, להביא לאיחוד ולגיבוש בקרב המיעוטים המוסלמים, ובשלב סופי, לסייע להפצת האסלאם בעולם כולו.
השקפתו הדתית > ביקורת על גישתו לדת

מלומדים מהקצה השמרני של הקשת האסלאמית מתנגדים לגמישות היתרה, לדעתם, שמפגין קרדאווי. בין היתר, הותקף על רקע תפיסתו כי צילומים ותמונות מותרים על פי האסלאם, ובין המאמינים הסלפים היו כאלה שכינו אותו "המופתי המרושע". כן הותקף על ראייתו את המוזיקה והאמנות כחוקיות.
בעת בחירות 2002 בבחריין, הוא פרסם פתווה שהתירה לנשים, במיוחד לכאלה שעברו את גיל הפריון, להתמודד בבחירות המוניציפליות. מלומד סעודי הגיב במהרה באמרו כי על פי הבנתו, הדבר אסור לפי חוקי האסלאם. קרדאווי גם דחק בטליבאן שלא להשחית את פסלי הבודהה באפגניסטן, ב-2001. הוא הותקף כמי שמעודד עבודת אלילים. מאוחר יותר נפגש עם מנהיגי הטליבאן, שינה את דעתו ותמך בהרס הפסלים.
למרות הביקורות שלעיל, קרדאווי זוכה לכבוד ולהערכה אדירים בעולם המוסלמי. רוב המלומדים המוסלמים מכבדים את פסיקותיו, והדבר ניכר בעובדה שהוא מוביל מועצות פיקְה (הפוסקות על פי החוק האסלאמי) רבות ברחבי העולם. בתגובה לביקורות שנמתחו עליו, פורסמה באתרו האישי חוות דעת הקובעת כי "דעות שונות הן דבר טבעי. אל לנו להתמקד במחלוקות, או לתקוף זה את זה על הבדלים פעוטים, שכן הדבר נוגד את אמונתם של קדמונינו. על המאמין האמיתי להיות סובלני גם כאשר השקפתו שונה, ועליו לשתף פעולה בעניינים מוסכמים... אל לו לנקוט פנאטיות בשופטו נושאים, דוקטרינות או אימאמים שנויים במחלוקת".
עמדותיו ביחס לפלגים אחרים באסלאם > שיעה

קרדאווי הסוני, התנגד נמרצות לניסיונות התפשטות של האסלאם השיעי. בוועידה לדיאלוג סוני-שיעי, ב-20 בינואר 2007, הוא מתח ביקורת נוקבת על מאמציה של איראן (שהיא מדינה שיעית) להפיץ את השיעה בקרב מדינות סוניות. בהזדמנות אחרת התנגד ל"פריצת האסכולה השיעית למצרים, שהייתה תמיד ידידותית לשיעים", והזהיר כי "עלינו לעמוד על המשמר" כדי למנוע פריצה כזו, שתוביל לדעתו לטבח הדדי "כמו בעיראק". בתגובה, קראו מנהיגים שיעים להחרמתו.
את חסן נסראללה, מנהיג הארגון השיעי חזבאללה, כינה קרדאווי "קנאי עיוור", ואמר כי "נסראללה אינו שונה מן השיעים הקיצונים, ולא נוכל להתעלם מכך". עם זאת, קרדאווי הוסיף כי "נסראללה טוב מהתבוסתנים המשתמטים מן המערכה", ובזמן מלחמת לבנון השנייה אף יצא בפתווה שלפיה חובתו של כל מוסלמי לסייע לחזבאללה, כיוון ש"השיעים מסכימים עם הסונים בעקרונות המרכזיים של האסלאם, וההבדלים ביניהם שוליים" (אם כי בהזדמנות אחרת הדגיש כי "אני תומך בחזבאללה בהתנגדותו לישראל, אך לא אסכים שייכנס לארצנו"). באותה פתווה גם קרא לסונים ולשיעים בעיראק לסיים את מלחמת האזרחים ביניהם. מאידך, ביולי 2006 פרסם פתווה המתירה למאמינים סונים להתגייס למערכת הביטחון העיראקית, כדי להגן על עמדות סוניות בבגדאד ממתקפה שיעית.
בספטמבר 2013, כשארצות הברית התכוננה לתקוף את משטרו של בשאר אל-אסד, ואת חזבאללה שסייע לו, עקב השימוש בנשק כימי (ובסוף לא תקפה), קרדאווי תמך בהם ואמר:
סוף סוף אנו יכולים בכל אופן להודות לאמריקה, ואנו מצפים ממנה ליותר, אנו מצפים שהיא תתייצב בעוז. חיזבאללה היא מפלגת השטן! מפלגת הרוע! מפלגת העריצים!
עמדותיו ביחס לפלגים אחרים באסלאם > סופיות

קרדאווי תמך בגלוי במה שהוא כינה "סופיות אסלאמית". בספרו "קדימויות התנועה האסלאמית בשלב הבא" הוא כתב: "אנו דוחים, כמובן, את השגיאות שבפילוסופיה הסופית... מה שאנו באמת מבקשים הוא הסופיזם הטהור והתמציתי של חלוצי הסופיזם... שלא עוסק 'בפעילות אברי הגוף', אלא... פונה לתחלואי הלב... ומתנגד לתשוקות הנפש האנושית". תפיסה זו מעוררת ביקורת קשה בקרב סלפים רבים, הרואים בה כפירה.
עמדותיו ביחס לפלגים אחרים באסלאם > אשעריה

לאורך השנים, קרדאווי הגן במסירות גם על האסכולה התאולוגית האשערית השמרנית. בנאום שנשא בעמאן ב-1996 אמר כי "האומה המוסלמית כולה הולכת בעקבות האסכולה האשערית... כל בתי-הספר הדתיים בעולם הם אשערים".
השקפותיו בנושא הטרור

קרדאווי היה תומך נלהב בהתקפות טרור פלסטיניות על מטרות ישראליות, ובכלל זה מטרות אזרחיות, בטענות כי מדובר בביטוי לגיטימי של התנגדות, וכי ישראל היא "חברה מיליטריסטית" שבה כל אזרח הוא חייל בפוטנציה. מהתבטאויותיו בנושא זה:
"המחבל-המתאבד הוא קדוש, משום שהקריב את חייו למען המטרה הקדושה של מלחמה בדיכוי... פעולות אלה צריכות להיראות כנשק של החלש נגד החזק. זהו סוג של צדק אלוהי, כשהעניים, שאין להם נשק, מקבלים נשק שאין לחזקים ולחמושים... נשק זה הוא מוכנותם להפוך את גופם לפצצות, כפי שעושים הפלסטינים".
"לפעמים (המתאבדים) הורגים ילד או אשה. כל עוד הם לא מתכוונים לעשות זאת, זה בסדר, אך אסור להם להרוג אותם במתכוון. בכל מלחמה יש טעויות ואזרחים נהרגים, ואז מתייצבים המנהיגים הצבאיים ומתנצלים".
"אישה ישראלית שונה מנשים בחברות המוסלמיות, כיוון שהיא גם חיילת".
יתר על כן, קרדאווי פרסם פתווה המתירה תקיפת יהודים בכל רחבי העולם, אם "מנהיגי ההתנגדות האסלאמית בפלסטין סבורים כי טובת הפלסטינים מכתיבה תקיפת אינטרסים של ארצות הברית וישראל מחוץ לשטחים הפלסטיניים". לעניין זה, קרדאווי הבהיר כי בעיניו "אין כמעט שום הבדל יסודי בין יהדות לציונות", ולפיכך כל מטרה יהודית היא שוות ערך למטרה ישראלית. עם זאת, אמר כי הוא "מסכים עם אלה האוסרים מות-חללים שכזה מחוץ לשטחים הפלסטיניים".
הסתייגותו מפעולות מחוץ למסגרת זו הובעה גם אחרי פיגועי 11 בספטמבר. קרדאווי הצהיר אז כי "מה שמתרחש בפלסטין הוא הגנה עצמית, אך ב-11 בספטמבר הם לא נלחמו בפלישה. הם הפעילו לא רק את גופם, אלא את גופם של כל אלה שהיו במטוסים. הצעירים האלה תקפו לא-לוחמים, שבהם היו אפילו מוסלמים וערבים, שניהלו את חיי היום-יום שלהם. בשל כך אני מגנה את מה שאירע בלונדון, בשארם א-שייח ובמדריד". יתרה מזאת, אחרי פיגועי 11 בספטמבר קרא קרדאווי למאמינים מוסלמים לתרום דם לטובת הפצועים, באומרו כי "האסלאם, דת הסובלנות, מקדשת את נפש האדם, ורואה בהתקפות נגד חפים מפשע חטא כבד... האסלאם מעולם לא התיר למוסלמי להרוג את התמימים וחסרי ההגנה". הוא הוסיף וקבע כי חובתו של כל מוסלמי לסייע להביא את מפגעי ה-11 בספטמבר לדין, ומתוקף כך, תמך במתקפה האמריקנית באפגניסטן.
ב-20 במרץ 2005 גינה פיגוע שבוצע בדוחה, בירת קטר, באמצעות מכונית תופת, באומרו כי "פשעים כאלה מבוצעים בידי מטורפים שאין להם כל ייחוס דתי, המשחקים לידיהם של האויבים... אני דוחק בכל הקטרים לעמוד מאוחדים נגד מגפה שכזו ולקטום את ניצניה, שאם לא כן תתפשט כדלקה. בשם כל המלומדים בקטר, אני מגנה פשעים איומים שכאלה ומתפלל שיהא זה האחרון שבהם".
במרץ 1996 התיר קרדאווי פיגועי התאבדות בקרב אוכלוסייה אזרחית בארץ ישראל. בטענה שמבצעי הפיגועים הם שהידים, מי שמקריבים למען דתם ואומתם במלחמת ג'יהאד, ואינם מוגדרים כמתאבדים.
באוגוסט 2015 קבע שההיתר שנתן בעבר לפיגועי התאבדות במסגרת המאבק הפלסטיני בישראל מבוטל, מאחר שלרשות ההתנגדות עומדים כעת טילים ורקטות – שאף שהם פחות טובים משל ישראל, עדיין הם מפילים אימה על האוכלוסייה ומייתרים את הצורך בפיגועי התאבדות, למרות ההיתר ה"עקרוני".
יחסו ליהודים

קרדאווי החזיק בדעות אנטישמיות ויחס של שנאה כלפי היהודים המאפיין את האנטישמיות החדשה.
קרדאווי התבטא מספר פעמים בנאומים פומביים בהם ייחל להשמדת כל היהודים.
ב-28 בינואר 2009, בזמן מבצע עופרת יצוקה, בדרשה ששודרה באל-ג'זירה הצדיק קרדאווי את אדולף היטלר ואת השואה כעונש שהטיל אללה על היהודים:
לכל אורך ההיסטוריה, אללה הקים על היהודים אנשים שיענישו אותם על שחיתותם... העונש האחרון בוצע על ידי היטלר. באמצעות כל הדברים שעשה להם – אפילו שהם מגזימים ביחס לנושא זה – הוא הצליח להעמיד אותם במקומם. זה היה עונש משמיים עבורם... ירצה האל, הפעם הבאה תבוא מידי המאמינים.
ב-26 באפריל 2013 סירב להשתתף בכנס לדיאלוג בין-דתי אם ישתתפו בו יהודים.