רקמת צלבים (מלאכת יד)
היסטוריה

ההיסטוריון פליניוס הזקן שחי במאה הראשונה לספירה כתב שהפריגים (Phrygians) היו האנשים הראשונים שהשתמשו במחטים כדי לרקום על בדים. בזמנים ההם מחטים היו עשויות מעצמות, נוצות או מברונזה. מחטי הפלדה הומצאו רק במאה ה-16. קנבס, כמו שאנו מכירים כיום הומצא רק בשנות ה-1800 המוקדמות, לפני זה רקמו על פשתן.
בסין בזמן שלטון שושלת טאנג בין השנים 618 ל-906 פרחה רקימת הצלבים.
ימי הביניים היו עשירים באמנות דקורטיבית, זכוכית צבעונית, שלטי האצילות ומגנים - הרלדיקה ואריגת טפטין. ניסויים בארכיטקטורה חדשה, נבנו בנינים יותר מוארים ויותר גבוהים. אנשים רבים שלא יכלו להרשות לעצמם בדים ארוגים מקושטים וחיקו אותם ברקימה כך שהשם -Tapestry שהיה פעם רק שם של אריג מקובל כיום גם לבדים חקייניים (imitative fabrics) רקומים באופנים שונים [גם ברקמת צלבים], מוטלאים, סרוגים ועוד.
עד תחילת המאה ה-16, הרקמה באירופה נשלטה בעלי מלאכה מקצועיים (בעיקר גברים) שרקמו במנזרים או בסדנאות של חברי הגילדות, למרות שהיו גם מספר מצומצם של נשים ובנות של שליטי אירופה שהיו מיומנות ברקמה, היו אלה בעלי המקצוע שיצרו את סמלי הכוח והאמונה שלבשו או שימשו את האצולה ואנשי הכנסייה. חוקים מחמירים (Sumptuary) הסדירו למי היה מותר או אסור ללבוש סמלים או בגדים או צבעים מסוימים בעיקר היו איסורים על פשוטי העם.
ביטול חלק ניכר מאותם חוקי הלבוש קרה יחד עם אימוץ תרשימי רקמה. שעזרו להפוך רקמה אליטיסטית לתחביב ביתי נפוץ ואהוד. תרשים הוא סימון חזותי. על רשת משורטטת או על נייר משובץ (נייר חשבון). כל ריבוע מולא בדיו או בנקודה שסימן את המקום שבו היה על הרוקם סופר החוטים לרקום תך, התרשימים הללו טובים גם לסורגים, עושי תחרה, או יוצרי טפיטין. תרשימים של כמה דוגמאות, פורסמו בצורת ספר.
לפני הדפסות הצבע, שעתוק התרשימים היה יחסית פשוט אבל יקר. אחרי שאמן סיים את עיצוב התרשים שוליה היה מעתיק אותו לניר משבצות, סימן את הצבעים הסמוכים ונתן לכל צבע או גוון סימן. החרט תרגם את התרשים ריבוע אחר ריבוע על לוח תחריט עם משבצות וסימן כל ריבוע עם הסמל הנכון. לאחר ההדפסה התרשים היה נצבע ביד ואז נכרך בספר יחד עם עוד תרשימים. הספרים הללו נועדו בתחילה למקצוענים שהטיבו לרקום.
עד המהפכה התעשייתית השימוש בפשתן רקום על בבגדים או בטקסטיל ביתי, היה זכות יתר של העשירים, ובגדים רקומים בידי רוקמים מקצועיים היו סמל מעמדי שלהם. תרשימים הפכו יותר ויותר נפוצים כאשר מוציאים לאור ותעשיית הטקסטיל החלו ליצר ולמכור תרשימים מודפסים למעמד חדש של רוקמים ובעיקר רוקמות לא מקצועיות. נשים עם הכנסה נמוכה וניסיון מועט ברקמה קישוטית, שחיפשו דרכים פשוטות ליצר ואף ללבוש את הדוגמאות המסחריות שהן ראו בחנויות. בשלהי המאה ה-18, התחילו למכור את תרשימי רקמת ברלין יחד עם חוברת קטנה של הוראות רקמה.
במאה ה-19 התחילו עיתוני נשים להדפיס תרשימים שהיו זמינים לכל דורשת. הרקמה הייתה כל כך נפוצה שב-1852 כותב מ. ט. מורל בספר A History of Needlemaking שיר תלונת הבעל (The Husband`s Complaint) שבו הבעל מתלונן שהאוכל אינו מוכן בזמן ובביקורים של אורחות, כל מה שמעניין את האשה הוא רקמה.
כיום אפשר לקנות ערכה של קנבס או בד עם חוטים שקל לספור יחד עם החוטים הדרושים, בכל חנות למלאכות יד או במרשתת.
בחפירות ארכאולוגיות שנעשו במצרים בסוף המאה ה-19, נמצאו הרבה קטעי בד רקומים, גם ברקמת צלבים אך לצערנו רבים מהם התפרקו במגעם עם האוויר, הם תוארכו למאה ה-6 ולמאה - 7. יש מעט אריגים מלפני המאה ה-12 שנותרו שלמים, עם זאת בציורי קיר, בפסלים, ובעיקר בכתבי יד מאוירים, רשימות מלאי של מנזרים ואצילים וגם בציורים יש הרבה עדויות לרקמת צלבים כמו גם רקמות אחרות.
באנציקלופדיה הראשונה לעבודות יד The Complete Encyclopedia of Needlework שיצאה לאור בשנת 1884 בצרפת, רקמת הצלבים אינה מופיעה כפרק בפני עצמו אלא מופיעה בפרק 'רקמת פשתן' בכותרת משנית כ'רקמה על בדים שאפשר לספור את מספר החוטים שלהם' ורקמת הצלבים מבוצעת על בד חלק בעזרת רשת עזר.
בשנות השפל הגדול (Depression) כשאנשים היו מדוכאים רעבו ללחם, ולבשו בגדי כותנה משובצים (Gingham) זולים, די היה במחט וחוט צבעוני כדי לשמח מעט את ליבם לקשט בגד שיראה קצת אחרת. הנשים כיסו משבצת צבעונית בחוט לבן ואת המשבצות הלבנות בחוט צבעוני וכך יצרו צורות יפות על הבדים שזכו לכינוי 'תחרת השפל הגדול'.
האמנית השוודית אולה-סטינה ויקאנדר, (Ulla-Stina Wikander), התחילה בשנת 2012, לכסות ברקמת צלבים, מכשור ביתי כגון שואב-אבק, מגהצים, מכונת תפירה ועוד כלי בית משומשים. היא אומרת שהיא הופכת אותם מחפצים לא נחוצים לאמנות.