נשים במדע
העת החדשה והמהפכה המדעית

תפיסת העולם במאה ה-17 שללה מנשים השכלה בשל החובות שצופו מהן. תרומת המהפכה המדעית ליחס זה הייתה קטנה. יתרה מכך, מדענים השתמשו במדע החדש כדי לבסס את השקפתם כי על פי הטבע נשים נחותות מגברים ועל כן עליהן להיות משועבדות להם וכי הן מתאימות למלאכות ביתיות בלבד. מהפכת הדפוס סייעה להפצת רעיונות אלה. אף אישה לא הוזמנה להצטרף לחברה המלכותית של לונדון או לאקדמיה הצרפתית למדעים עד למאה ה-20. גישה מתקדמת יותר הייתה בגופי האקדמיה של צפון איטליה בעקבות הרנסאנס האיטלקי, שחלקם היו פחות שמרניים ובעלי גישה מרוחקת יותר מהשפעת הכנסייה והמלוכה. אוניברסיטת פדובה העניקה תואר דוקטורט לאלנה קורנרו פיסקופיה כבר ב-1678, ואילו האקדמיה למדעים של המכון של בולוניה הקשורה לאוניברסיטת בולוניה, העניקה חברות לאמילי דה שאטלה בשנת 1746.
החוקרות הפסמניסטיות קרולין מרצ'נט ואוולין פוקס-קלר טוענות שהמהפכה המדעית הגבירה וקיבעה את שעבוד הנשים לגברים. זאת כיוון שהמהפכה המדעית שינתה את תפיסת היחסים בין האדם לטבע, ובהתאם להקבלה העתיקה בין הטבע לאישה, את יחס הגבר לאישה. הקבלה זו בין הטבע לאישה קיימת עוד מיוון העתיקה, לדוגמה בדיאלוג "טימאוס" של אפלטון; הטבע נתפס כאם מזינה, שיש לכבדה.
המהפכה המדעית הובילה ליחס חדש לטבע. דימוי הטבע כאישה הוחלף בדימוי הטבע כמכונה (ראו פילוסופיה מכניסטית). הדבר הוריד את המגבלות המוסריות הקיימות, ותחתיהן התקבעה תפיסה כי הטבע הוא משאב אותו יש לחקור, לנצל ולשעבד. בתיאוריהם את הטבע השתמשו פילוסופים במונחי דומיננטיות, שליטה וכוח. פרנסיס בייקון הציע את גישת "האינקוויזיציה לטבע" – יש להפעיל על הטבע, שהובן כישות נקבית, לחץ וכוח, עד שתתרצה ותמסור את סודותיה. מקומו המרכזי של המדע עודד את הזהות בין התכונות הנתפשות כ"גבריות" ובין התכונות הנחשבות "מדעיות". התכונות המתוייגות בחברה כ"נשיות" – אינטואיציה, הזדהות, הוליסטיות ושיתוף פעולה – איבדו את מקומן, והוכללו תחת הקטגוריה "לא-מדעי". דבר זה שלל את מקומן של הנשים בחברה המקדשת את ערכי המדע. ההתבוננות מהצד, הריחוק הרגשי, חוסר ההזדהות והמניפולציות על הטבע, הנחשבים גבריים, תפסו את מקומם ככלי החקירה הלגיטימיים היחידים. משמעות הדבר היא שלשם השתלבות נשים במדע, עליהן לאמץ דפוסי התנהגות וחשיבה גבריים.
אלנה קורנרו פיסקופיה 1646 1684) הייתה פילוסופית איטלקייה ממעמד האצולה. היא רכשה את השכלתה ממורים פרטיים אשר לימדו אותה בבית אביה, בהם מרצים מהאוניברסיטה המקומית וגם רב אשר לימד אותה עברית. בשנת 1678 בגיל 32, היא הורשתה לגשת לבחינות לשם קבלת התואר דוקטור לפילוסופיה, שקיבלה מאוניברסיטת פדובה ובכך הייתה לאישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור מהאוניברסיטה והאשה הראשונה בעולם שידוע בוודאות כי קיבלה תואר דוקטור.
מרגרט קוונדיש (1623–1673), דוכסית ניוקאסל, לקחה חלק בוויכוחים המדעיים של תקופתה. אולם, אף על פי שהשתתפה בפגישות החברה המלכותית באנגליה, לא הייתה חברה רשמית בה. היא כתבה על מדע ופילוסופיה וביקרה את הדעה כי בני האדם ישלטו בטבע באמצעות המדע. קוונדיש פרסמה תצפיות בהן ביקרה את המדע הניסויי של פרנסיס בייקון ואת המיקרוסקופ.
בגרמניה, השתתפות נשים במלאכות ייצור שונות, אפשרה לחלקן לעסוק בתצפיות מדעיות ובמיוחד באסטרונומיה. בשנים 1650–1710 היוו נשים 14% מכלל האסטרונומים בגרמניה. הנודעת שבהן הייתה מריה וינקלמן (1670–1720). וינקלמן חונכה על ידי אביה ודודה ולמדה אסטרונומיה בעצמה. נישואיה לגוטפריד קירך, האסטרונום הראשי של פרוסיה, אפשרו לה לעסוק באסטרונומיה. היא התמנתה לעוזרתו בתצפיות שבוצעו בברלין על ידי האקדמיה למדעים. היא ביצעה מספר תצפיות מקוריות בהן גילתה כוכב שביט. כאשר נפטר בעלה, הגישה בקשה להתמנות לעוזרת אסטרונום באקדמיה של ברלין. היא נדחתה מאחר שלא הייתה בוגרת אוניברסיטה, דבר שנאסר עליה כאשה. חברי האקדמיה חששו שהיא תהווה דוגמה רעה לנשים. מקרה זה מדגים את הקושי שעמד בפני נשים להתקבל לעבודה מדעית.