קדיש
ביאורים

↑  בק"ק פרנקפורט אין אומרים ק"י לאחר עלינו לשבח.
↑  לפי המשנה ברורה יתגדֵּל ויתקדֵּש (הדלת בצירי).
1 2  יש גורסים שְׁמֵיהּ עם יו"ד.
1 2 3 4 5  אחרי שורה זו הציבור עונה: אמן.
↑  לעומת זאת, יש שאינם עונים אמן[דרושה הבהרה] מכיוון שעד "ואמרו אמן", זה משפט אחד.
↑  בנוסח פרובאנס, בנוסח רומניא ובנוסח קטלוניה, שתי מילים אלו נכתבות כאחת: דִּבְרָא.
↑  מרבית נוסחי הספרדים ומיעוט הנוסחים האשכנזים, וכן בנוסח פרובאנס ונוסח קטלוניה גורסים בְּעָלְמָא דִּי בְרָא, כִּרְעוּתֵהּ (כלומר, המילה כרעותה מוסבת על יתגדל ויתקדש).
↑  כאשר אומרים קדיש הגדול (וכן בקדיש דרבנן בנוסח תימן בלדי) אומרים אותו במקום שורה זו.
↑  בנוסח תימן בלדי: וְיִמְלֹךְ.
↑  בנוסח ספרד יש נוהגים להוסיף כאן: קֵץ.
↑  בנוסח ספרד ונוסח הספרדים אחרי שורה זו הציבור עונה: אמן.
↑  בנוסח תימן בלדי: וּבְחַיֵּיהוֹן.
↑  בנוסח פרובאנס: בַּעַגַל.
↑  בנוסח קטלוניה מושמטת מילה זו.
↑  אחרי שורה זו הציבור עונה: אמן, וממשיך להוסיף את שורה 8, ואצל מרבית קהילות הספרדים גם את שורות 9–13 או 9–11. ראו בביאור הבא ביחס למילה "יתברך".
↑  יש גורסים שְׁמֵיהּ עם יו"ד, ראו בית יוסף או"ח נו.
↑  בסידורי איטליה הישנים, וכן בנוסח קטלוניה גורסים: לְעָלְמֵי. ברם, בנוסח איטליה היום, נוהגים כמו שאר המנהגים.
↑  מילה זו הוא משפט חדש ואינו תלוי בחילוקי מנהגים עד כמה הציבור ממשיך באמירת יהא שמיה רבא. בנוסח תימן עונים אמן אחרי מילה זו.
↑  יש שגורסים בנוסח ספרד ובנוסח חב"ד: יִתְבָּרֵךְ וְיִשְׁתַּבַּח וְיִתְפָּאֵר וְיִתְרוֹמֵם/וְיִתְרוֹמָם.
↑  בסידורי איטליה הישנים, גורסים: וְיִתְעַלֶּה וְיִתְהַדָּר. ברם, בנוסח איטליה היום, נוהגים כמו שאר המנהגים.
↑  לדעת הגר"א לא גורסים ויתהלל, וכן נוהגים בקצת קהילות נוסח אשכנז.
↑  בנוסח תימן בלדי הסדר שונה: וְיִתְעַלֶּה וְיִתְהַדָּר וְיִתְהַלָּל וְיִתְנַשֵּׂא.
↑  בנוסח אשכנז המערבי גורסים: וְיִתְהַדַּר וְיִתעַלֶּה וְיִתְהַלַּל בפתח מתחת הד והל.
↑  במרבית הנוסחים הציבור עונה כאן: אמן. בנוסח אשכנז נהוג שהציבור עונה: "בריך הוא" (ובקצת קהילות נהוג שהציבור אומר "בריך הוא" לפני החזן אך ברובן אחרי החזן, ולפי דעה זו, בריך הוא שייך למשפט הבא "בריך הוא לעלא וכו'", עיין דרכי משה או"ח נו:ג).
↑  יש שאינם עונים אמן/בריך הוא.
↑  בנוסח תימן בלדי גורסים "לְעֵלָּא לְעֵלָּא מִכָּל בִּרְכָתָא", בנוסח איטליה "לְעֵלָּא לְעֵלָּא מִן כָּל בִּרְכָתָא", ובנוסח רומניא גורסים "לְעֵילָּא וּלְעֵילָּא מִן כָּל בִּרְכָתָא". בנוסח אשכנז ונוסח ספרד נהוג לומר כך רק בעשרת ימי תשובה וגורסים "לעלא ולעלא מכל ברכתא". (ובחלק מקהילות האשכנזים לא גורסים וּ המנהג הרווח אצל האשכנזים לגרוס כך בכל הקדישים של עשרת ימי תשובה אך ישנן קהילות אשכנזיות המצמצות אמירה זו.)
↑  בנוסח קטלוניה גורסים מִכָּל.
↑  בנוסח אשכנז, נוסח ספרד ונוסח קטלוניה גורסים ושירתא (בתוסף ואו).
↑  בנוסח רומניא גורסים שְׁבָחָתָא.
↑  פרופסור משה בר-אשר שיער כי הנוסח המקורי הוא "ונעמתא", כלומר "והנעימות" (מנגינות).
↑  בנוסח רומניא: דְי בִשְׁמַיָּא. ויש מקהילות צפון אפריקה שנהגו להוסיף את המילא: דְאַרְעָא.
↑  אין אומרים כאן "אמן" בנוסח תימן בלדי, בניגוד לשאר הנוסחים.
↑  וכן נוהגים גם בכמה קהילות ספרדיות, בעיקר באירופה.
↑  יש שגורסים בנוסח אשכנז (המזרחי) וספרד: תִּתְקַבֵּל בצירה
↑  בנוסח אשכנז משמיטים מילה זו.
↑  בנוסח איטליה ובנוסח קטלוניה גורסים דְּבִשְׁמַיָּא.
↑  רוב האשכנזים בארץ ישראל מוסיפים "קַדִּישָׁא" (כלומר המקום הקדוש - דהיינו ארץ ישראל.)
↑  ביחס לשלוש מילים אלו ישנם שינויי נוסח רבים, ואין אחידות אפילו בין סידורים שונים של אותו נוסח תפילה. גרסאות נוספות: "להון ולנא ולכון", "להון ולכון ולנא", "לנא ולהון", "ולהון ולכון", "להון ולנא".
↑  שורה זו נוספת בנוסח אשכנז ונוסח ספרד. בנוסח איטליה אומרים רק שלמא, והספרדים, התימנים, פרובאנס וקטלוניה כלל לא אומרים אותה.
↑  בנוסח איטליה וחנא.
↑  בנוסח איטליה וְרַחֲמִין וּמְזוֹנֵי רְוִיחִין.
↑  חלק מהאשכנזים גורסים וְרַחֲמִין וְחֲיִּין אֲרִיכִין.
↑  גם נוסח אשכנז וגם נוסח ספרד.
↑  חלק מהאשכנזים גורסים: וּמְזוֹנָא רְוִיחָא.
↑  בסידור עבודת ישראל רשום וּפָרְקָנָא.
↑  יש גורסים: מָארֵיהּ דִּשְׁמַיָּא.
↑  בנוסח קטלוניה גורסים: מָרֵיהּ.
↑  בסידורי איטליה הישנים, לא גורסים מילה זו, ולכן משמיטים את וא"ו החיבור במילה הבאה. ברם, בנוסח איטליה היום, נוהגים כמו שאר המנהגים.
↑  בנוסח תימן הקהל אומר ביחד עם החזן את השורות 27–29.
↑  בחלק מקהילות האשכנזים (בין בנוסח אשכנז המזרחי ובין בנוסח ספרד) והספרדים נהוג בעשרת ימי תשובה לומר: השלום. אצל קהילות אשכנז המזרחי המנהג הרווח (אמנם רק מתקופה יחסית מאוחרת) לגרוס כך בכל הקדישים ואילו אצל הספרדים גורסים כך רק בקדיש תתקבל בתפילה בה יש חזרת הש"ץ. אצל התימנים, האיטלקים, הספרדים במערב אירופה, ונוסח אשכנז המערבי (וכן קצת קהילות אשכנז המזרחי) לא מוכר מנהג זה כלל.
↑  חלק מהאשכנזים (הן נוסח אשכנז והן נוסח ספרד) לא גורסים מילה זו. ויש נוהגים לגרוס מילה זו רק בקדיש דרבנן. התימנים מוסיפים "וַחֲסָדָיו", וברומניא מוסיפים "הָרַבִּים".
↑  כמעט בכל קהילות הספרדים מוסיפים: עַמּוֹ, ובנוסח רומניא מוסיפים: עַמּוֹ בֵּית
↑  בנוסח איטליה ובנוסח קטלוניה מושמטת מילה זו.
↑  וגם התימנים אומרים זאת בסוף הקדיש אחרי קינות ליל תשעה באב, ובקדיש אחרי קבורת הנפטר, עם שינויים והרחבה בסוף הקדיש. במקום "על ישראל...", אומרים התימנים, "יתכלי מננא ומנכון...".
↑  מקור "והתגדלתי והתקדשתי" הוא פירושו של מחבר מחזור ויטרי (סימן צ"ה). ביטוי דומה מופיע בתלמוד הירושלמי: ”רבי יהודה בר יחזקאל אמר, אבא מברך על ירידת גשמים: "יתגדל ויתקדש ויתברך ויתרומם שמך מלכינו על כל טיפה וטיפה שאת מוריד לנו - שאת ממניען זו מזו.”
↑  המניין - קבוצת עשרת המתפללים הדרושה לצורך אמירת התפילה
↑  וכן בתפילות "ישתבח" ו"אמת ויציב" ישנם ט"ו שבחים.
↑  עוד נאמר שם "כי אתא רב דימי, אמר: ר' יהודה ורבי שמעון תלמידי דרבי יוחנן אמרי: לכל אין מפסיקין - חוץ מן "יהא שמו הגדול מבורך", שאפילו עוסק במעשה מרכבה - פוסק! ולית הלכתא כותיה. (הסבר: שאלו אותם: האם מותר להפסיק את לימוד התורה, או את התפילה, כדי לענות לאמירת "יהי שמו הגדול מבורך"? כשהגיע רב דימי מארץ ישראל סיפר ששמע את תלמידי רבי יוחנן שאומרים שאמירת "יהי שמו הגדול מבורך..." היא הפסקה היחידה שעבורה ראוי ואף חובה להפסיק. אך ההלכה לא נקבעה באופן זה.
↑  הרב דוד אסף כתב: ”מכמה מקומות נראה שהיו נוהגין לומר קדיש בלשון הקודש ובכמה מקומות בלשון ארמי "יהא שמיה רבא מברך". ויתכן שהעתיקו נוסח לשון הקודש ללשון ארמי בשביל עמי הארצות.” סברה זו כבר הובאה בספר שבלי הלקט בשם אחי המחבר.
↑  משום כך אף קבעו לומר קטעים בתפילה דווקא בשפה הארמית כמו תפילת "בריך שמיה" – לפני הוצאת ספר התורה, והקדיש על סוגיו השונים.
↑  כך נכתב במחזור ויטרי על אמירת הקדיש: ”לכך תיקנו רבותינו קדיש לאומרו בלשון ארמית, כדי שלא יבינו המלאכים. שאילו יהיו מבינים בקדיש כשאומרים אותו למטה, יבלבלו אותו מכולם ומונעים אותו מלעלות למעלה. לפי כי עיצבון רב יש למעלה בשעה שעונין יהא שמיה רבא מברך. אומרם הקדוש במסכת ברכות: "אוי לאב שככה מקלסין אותו כך בביתו, אוי לאב שהגלה את בניו. אוי לבנים שגלו מעל שולחן אביהם." וכשהמלאכים שומעין את העצב הזה, מתבהלין ונרתעין ביניהם. ולאלתר הציבור מתחיל לשון עברית: "יתברך וישתבח...", כדי שיבינו המלאכים שבח משובח שישראל משבחים לאביהם שבשמים, ולא ירגישו בעצב מחמת מה הוא בא. וכשצריכין לנחמו מזה העצב, הופכין הלשון לארמית כדי שלא יבינו. שהכל יודעים שאין נחמה באה אלא על העצב. שהנחמה באה על העצבון. ואומרים: "לעילא מכל ברכתא יתברך, ולעילא מכל שירתא תושבחתא ישתבח, ומכל נחמתא יתנחם - אותו עצב של מעלה...”.
↑  בנוגע לאיזה אבל קודם לקדיש, ראו בשולחן ערוך, וגם בקונטרס מאמר קדישין, שמסכם את דברי האחרונים בעניין זה. בכל מקרה, כדאי לציין שהיו חילוקי מנהגים בין הקהילות בעניין הקדימות לקדיש, וכתבו האחרונים שהולכים לפי מנהג המקום.
↑  לא בדיוק ברור המקור לנוהג זה.
↑  הסבר אחר הוא שזה מעין "פשרה" בין מנהג הספרדים שלא לכפול לבין מנהג האיטלקים לכפול תמיד, ולכן לפעמים מכפילים ולפעמים לא.