הרפובליקה הרומית (1849–1850)
היסטוריה > המצור הצרפתי

ב-25 באפריל 1849, כשמונה עד עשרת אלפים חיילים צרפתים בפיקודו של גנרל שארל אודינו נחתו בצ'יוויטווקיה בחוף צפון-מערבית לרומא, בעוד ספרד שלחה 4,000 איש תחת פרננדו פרננדז דה קורדובה לגאטה, שם נשאר האפיפיור במקלטו. הצרפתים שלחו קצין מטה למחרת להיפגש עם ג'וזפה מציני בטענה נוקשה שהאפיפיור יוחזר לשלטון. האספה הרומית המהפכנית, על רקע צעקות רועמות של "Guerra!, Guerra!", אישרה למציני להתנגד לצרפתים בכוח הנשק.
הצרפתים ציפו להתנגדות מועטה מצד המתמרדים. אבל הנחישות הרפובליקנית הוקשחה על ידי כניסתו הנצחית של ג'וזפה גריבלדי הכריזמטי לרומא סוף סוף, ב-27 באפריל, ועל ידי הגעתו ב-29 באפריל של הברסליארי הלומברדי, שגירש לאחרונה את האוסטרים מרחובות מילאנו עם טקטיקות חדשות של לחימה מבית לבית. הגנות נמהרות הוקמו על חומת ג'אניקולו, והווילות בפאתי העיר היו חיל המצב. ב-30 באפריל, המפות המיושנות של אודינו הובילו אותו לצעוד אל שער שהיה מוקף חומה מתישהו קודם לכן. יריית התותח הראשונה הייתה בטעות, והצרפתים הנדהמים הוכו בחזרה על ידי הרומאים האנטי-פקידותיים של טרסטוורה, הלגיונרים וחיילים-אזרחים של גריבלדי, שהדפו אותם בחזרה לים. אבל למרות הדרבון של גריבלדי, מציני לא הסכים לפעול כשהם ביתרון, מכיוון שהוא לא ציפה להתקפה מצד הצרפתים וקיווה שהרפובליקה הרומית תוכל להתיידד עם הרפובליקה הצרפתית. השבויים הצרפתים זכו ליחס של ospiti della guerra ("אורחי מלחמה") ונשלחו חזרה עם חוזה רפובליקאי המצטט את סעיף V של החוקה הצרפתית העדכנית ביותר: "צרפת מכבדת לאומים זרים. הכוח שלה לעולם לא יופעל נגד חירותו של אף עם".
כתוצאה מכך יכל אודינו להתארגן מחדש ולהמתין לתגבורת; הזמן הוכיח את עצמו כצד שלו, והניסיון של מציני לדיפלומטיה הוכיח את עצמו קטלני לרפובליקה הרומית. מכתב מלואי נפוליאון עודד את אודינו והבטיח לו תגבורת צרפתית. ממשלת צרפת שלחה את פרדיננד דה לספס לנהל משא ומתן על הפסקת אש רשמית יותר. חיילים נפוליטניים שאוהדים את האפיפיורות נכנסו לשטח הרפובליקה הרומית, ודה לספס הציע שכוחותיו של אודינו בעמדתם הנוכחית עשויים להגן על העיר מפני התכנסות של צבא אוסטרי עם הכוח הנפוליטני: הטריאומווירט הרומי הסכים. איטלקים רבים מחוץ למדינות האפיפיור יצאו לרומא כדי להילחם למען הרפובליקה: ביניהם היה גופרדו ממלי, שניסה להקים מדינה משותפת המצטרפת לרפובליקה הרומית ולטוסקנה, ומת מפצע שנגרם לו במהלך הגנת רומא.
המצור החל ברצינות ב-1 ביוני, ולמרות התנגדותו של הצבא הרפובליקני, בראשות גריבלדי, הצרפתים גברו ב-29 ביוני. ב-30 ביוני התכנסה האספה הרומית ודנה בשלוש אפשרויות: להיכנע; להמשיך להילחם ברחובות רומא; לסגת מרומא ולהמשיך את ההתנגדות מהרי האפנינים. גריבלדי נשא נאום שבו הוא בעד האפשרות השלישית ואז אמר: Dovunque saremo, colà sarà Roma ("בכל מקום שנהיה, תהיה רומא!").
הסכם שביתת נשק נחתם ב-1 ביולי וב-2 ביולי גריבלדי, ובעקבותיו כ-4,000 חיילים, נסוגו מרומא למקלט ברפובליקה הנייטרלית של סן מרינו. הצבא הצרפתי נכנס לרומא ב-3 ביולי וכונן מחדש את כוחו החילוני של הכס הקדוש. באוגוסט פרסם לואי נפוליאון מעין מניפסט שבו ביקש מפיוס התשיעי חנינה כללית, ממשל חילוני, הקמת קוד נפוליאון ובאופן כללי ממשלה ליברלית. פיוס, מגאטה, הבטיח רפורמות שבהן הכריז על "מוטו פרופריו", כלומר מרצונו, שלא כתשובה לצרפתים.
האפיפיור לא חזר לרומא עצמה עד אפריל 1850, מאחר שהצרפתים נחשבו לליברלים בכל זאת, והאפיפיור לא יחזור עד שיובטח לו שלא יתערב צרפתי בענייניו. בינתיים, רומא נשלטה על ידי "טריומווירט אדום" ריאקציונרי של קרדינלים. חיילים צרפתים תמכו בממשל האפיפיור ברומא עד שנסוגו עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870, מה שהוביל לכיבוש של רומא לאחר מכן ולסיפוח על ידי ממלכת איטליה.
לפי רפאלה דה צ'זארה:
השאלה הרומית הייתה האבן הקשורה לרגליו של נפוליאון - שגררה אותו לתהום. הוא מעולם לא שכח, אפילו באוגוסט 1870, חודש לפני סדאן, שהוא ריבון של מדינה קתולית, שהוא הפך לקיסר, ונתמך על ידי קולות השמרנים והשפעת הכמורה; וכי זו חובתו העליונה שלא להפקיר את האפיפיור. […] במשך עשרים שנה היה נפוליאון השלישי הריבון האמיתי של רומא, שם היו לו חברים ויחסים רבים […] בלעדיו הכוח החילוני לעולם לא היה נבנה מחדש, וגם לא היה מחזיק מעמד. "