הקרב על צפת
ההתקפה השנייה – שחרור העיר צפת

הקרב המכריע שהביא לכיבוש צפת התחיל ב-9 במאי 1948 בשעה 21:35. הסיסמה הייתה "צפת המשוחררת". ההתקפה, בראשות הגדוד השלישי של הפלמ"ח, התקיימה בשלושה מוקדים עיקריים: "בית שלווה" בכניסה לעיר, המצודה והפטמה והמשטרה העירונית. במקביל כבש הגדוד הראשון של הפלמ"ח את הכפר עכברה מדרום לצפת, וכך כותרה העיר הערבית מדרום, מזרח וצפון.
ההתקפה החלה בהרעשה של מרגמות "דוידקה" ולאחר מכן הסתערו הלוחמים על הר המצודה ופיצחו את העמדות בעזרת פגזי פיא"ט. בית שלווה נכבש בקרב מחדר לחדר בקרב נהרג מפקד הפלוגה אברהם ליכט. הקרב העקרי נערך על תחנת המשטרה העירונית. גדר האבן שהגנה עליה פוצצה ודרך הפרצה הסתערו הלוחמים. קרב קשה נוהל מחדר לחדר ומקומה לקומה. מפקד הפלוגה הפורצת, יצחק הוכמן נהרג בשוגג בהתקפה זו. אחרוני הלוחמים הערבים התבצרו על הגג. חלקם נסוגו בלילה לכיוון מירון וחלקם נפל בשבי. בעקבותיהם ברחו גם התושבים הערבים של צפת.
בבוקר 10 במאי 1948 היו בית שלווה, המצודה והמשטרה העירונית בידי הלוחמים היהודים. בזמן שבעיר הערבית שררה דממה – פרט ליריות בודדות – בעיר היהודית יצאו אנשים מהמרתפים וחזרו לבתיהם.
ב-11 במאי 1948 החלו יחידות הפלמ"ח לסרוק את העיר שנמצאה ריקה. במטהו של שישכלי בבית הסראיה נמצאו מאות ק"ג של חומר נפץ, מאות אלפי כדורים וציוד רב. משטרת הר כנען נמצאה ריקה ובשעה 16:25 הונף מעליה הדגל העברי. באותו יום שלח מפקד הגדוד השלישי של הפלמ"ח משה קלמן (שכונה "הזאב") את המברק הבא ליגאל אלון:
"אבל ורכון ראש, אך חזק ואיתן, מגיש הגדוד השלישי לחטיבה במלאת לה שבע שנים, כשי, את העיר צפת"
הקרב המכריע היה בפיקודו של מ"מ אבינועם חדש, בן קבוצת כנרת. מתוך עדותו:
"כפי שתיאר דב המ"מ של ההתקפה הראשונה, הפעילות בצפת התבצעה לאחר הקרבות בנבי יושע, שבהן ספג הגדוד נפגעים רבים, המחלקות עורבבו ונוספו חיילים חדשים. הכח שלי להתקפה אורגן ברגע האחרון בתוך הבלגאן הגדול ששרר אז.
העלייה להתקפה התרחשה בשעת לילה 21:00. עמדתי לפני הטיפוס לשטח האש, שמפקד הכיתה המסתערת אליעזר בן נבט מצידי האחד וחיים לימוני מפקד כיתת העתודה בצידי השני. מיד עם התיישרותנו לקראת ההסתערות חשתי מכה אדירה ברגלי השמאלית נפצעתי. כאן גם נפגעו מרבית ההרוגים והפצועים. כפי שראיתי ברגלי הפצועה וגם מדיווחי הפגיעות בלוחמים האחרים נראה שנפגענו מאש כוחותינו – פגיעות מכדורים שנורו מאחורינו. באותה עת, אני עצמי פצוע, מאגף בקפיצות על רגל ימין שלא נפגעה את שטח ההריגה של המקלע מצד שמאל שלי. בין הקפיצות אני נח ואולי אף מתעלף.
מכיוון שלא נותרו בכיתה הראשונה לוחמים, אני משמיע זעקות לחיים לימוני שהיה כוח העתודה שאחרי לבוא ולהיכנס להסתערות, אך לשווא, אין קול ואין עונה. וכך עם עלות השחר בשעה 0500 או 0600 אני מוצא עצמי בטווח של מטרים ספורים מהמקלע שאני מוטל בבור שאליו זינקתי למצוא מחסה. מה אירע באותן שעות לילה רבות שמתחילת ההתקפה ועד לירי הפיאט בבוקר, לא מחוור לי וייתכן שלא אדע לעולם. לפתע אני שומע קריאה אבינועם איפה אתה וקול סוליות נעליים ואני יודע שאלו נעליים מסומרות לא "פלמ"חיות" (לפלמ"ח היו סוליות מגומי שנחתך מצמיגי רכב) ובעקבותיהן עומד מעלי ענק (כך נראה לי ממקום מחסי) מי אתה? אני שואל והענק משיב: אבינעם, אני הפיאטיסט שלך, מה לעשות? כוון לעמדת המקלע וחסל אותה אני מצווה; אבל אבינעם, הוא משיב, אנחנו קרובים מדי למטרה ואסור לירות מטווח כזה זה מסכן אותנו. תירה כבר, אני מצווה והוא משיב: על אחריותך, נשכב דורך ברגלו את קפיץ הפיאט ויורה את הפגז היישר לעמדה שמתעופפת באוויר. שקט מוחלט משתרר.
לאחר זמן מה אני שומע את חיים לימוני חבוש כובע אוסטרלי יחד עם חיילי הכתה מתקרבים, זקופים, מה לעשות שואל חיים, חסל את מי שנשאר אני מורה, חיים מתקדם לעבר הפטמה (העמדה הדרומית במצודה) ומוצא אותה נטושה."