מלחמת סין–יפן השנייה
מהלך המלחמה עד כניסת בעלות הברית המערביות ללחימה (1937 - 1941) > התקיפות של יפן

מרבית ההיסטוריונים קובעים את תחילת מלחמת סין-יפן השנייה בתקרית גשר מרקו פולו שהתחוללה ב-7 ביולי 1937, ובה התקיף הצבא היפני הקיסרי את אחת מנקודות המעבר החשובות לבייג'ינג (באותה עת - בייפינג) והשתלט עליה. מיד אחר-כך כבשו היפנים את בייג'ינג עצמה ואת טיאנג'ין, תוך ניצול חולשתם של הכוחות הסיניים וציודם הנחות.
המפקדה היפנית האימפריאלית בטוקיו התנגדה תחילה להרחבת העימות לכדי מלחמה כוללת, והסתפקה בניצחונות שהשיגה יפן בצפון סין לאחר
תקרית גשר מרקו פולו. אלא שראשי הקוומינטנג לא הסכימו לכיבושים היפניים, וצ'יאנג קאי שק העביר את צבא הרפובליקה ואת חיל האוויר הסיני תחת פיקודו הישיר, ותקף את הכוחות היפניים בשאנגחאי ב-13 באוגוסט 1937. התקיפה הסינית הובילה לקרב על שאנגחאי. הצבא היפני נאלץ להעביר כ-200,000 חיילים יפנים, יחד עם מספר ספינות מלחמה וכוח אווירי על מנת לכבוש מחדש את שאנגחאי. הקרב על שאנגחאי נמשך כשלושה וחצי חודשים והסתיים בניצחון יפני, אך משכו ומספר הקורבנות היפנים היו גבוהים בהרבה מההערכות היפניות הראשוניות.
בסוף 1937, לאחר ניצחונם בשאנגחאי, כבשו היפנים את דרום שנשי ואת ננקינג, בירת הרפובליקה הסינית, בקרבות שבהם נלחמו כ-350,000 חיילים יפנים, ומספר גבוה אף יותר של כוחות סינים. לאחר כיבוש ננקינג ב-13 בדצמבר 1937, ביצעו היפנים טבח בעיר הידוע כטבח ננקינג, בו נרצחו, על-פי הערכות שונות, בין 150,000 ל-300,000 סינים.
בתחילת 1938 עדיין קיווה הפיקוד הצבאי בטוקיו שהמלחמה תהיה מוגבלת לאזורי הכיבוש שסביב שאנגחאי, ננקינג וצפון סין, בעיקר כדי לשמור את הכוחות היפנים לעימות מול ברית המועצות. אלא ששליטתו ומרותו של הפיקוד היפני המרכזי על המפקדים היפנים בשטח נחלשה, והגנרלים היפנים המשיכו בלחימה, כבשו את שׂ'וּג'וֹאוּ ונלחמו בטאיארג'ואנג, שבה נחלו מפלה. כתוצאה, שינה הצבא היפני את האסטרטגיה המלחמתית שלו והחליט לפרוש את עיקר כוחותיו לתקיפת ווהאן בלב סין היבשתית, שאליה עברה בירת הרפובליקה הסינית, והייתה המרכז הפוליטי, הכלכלי והצבאי של סין. מטרת היפנים הייתה להרוס את כוחו של צבא הרפובליקה ("הצבא הלאומי המהפכני"), ולאלץ את ממשלת הרפובליקה לשאת ולתת על הפסקת הלחימה. אך לאחר כיבוש ווהאן ב-27 באוקטובר 1938, נסוגו כוחות צבא הרפובליקה לצ'ונגצ'ינג שבדרום-מערב סין, שהפכה לבירה הזמנית החדשה של הרפובליקה הסינית, וצ'יאנג קאי שק המשיך בסירובו לדון עם היפנים אלא אם ייסוגו לקווי 1937 שלפני פרוץ המלחמה.
עם העלייה בכמות הנפגעים והתמשכות הלחימה, החליטה יפן, החל מפברואר 1938, על התקפות אוויריות מאסיביות של מטרות אזרחיות. היו אלו ההפצצות היפניות האסטרטגיות הראשונות בהיקף גדול, ונערכו תחילה על הבירה הזמנית צ'ונגצ'ינג, ובהמשך תקפו כל עיר סינית גדולה באזורים שטרם נכבשו על ידם. מיליוני אנשים נהרגו, נפצעו או נותרו חסרי בית בהפצצות אלו.
בשנת 1938 הקימה ממשלת יפן את מועצת הפיתוח של מזרח אסיה במטרה לרכז את הטיפול בידיים אזרחיות, אך עד מהרה עבר משרד זה לשליטת הגורמים צבאיים.
מתחילת 1939 נכנסה המלחמה לשלב חדש, כשהצבא היפני ספג מפלות חסרות תקדים מהסינים בקרב צ'אנגשה ובקרב גואנגשי. הצלחות סיניות אלו עודדו את הצבא הלאומי הסיני לצאת למתקפות רחבות היקף ראשונות נגד הצבא היפני בחורף בסוף 1939 ובתחילת 1940. אך בשל חוסר ניסיונם בניהול מערכות צבאיות מודרניות וכושר הייצור הצבאי הנחות שלהם, הובסו הכוחות הסינים במערכות אלו. כתוצאה מכך, נמנע צ'יאנג קאי-שק מלצאת שוב למערכות רחבות, וזאת בשל מצב צבאותיו שהיו בלתי מאומנים, בלתי מצוידים, ובלתי מאורגנים ברמה הנדרשת לביצוע מוצלח של מערכות צבאיות בהיקף גדול. צ'יאנג גם עמד מול התנגדות גוברת למנהיגותו, הן בקוומינטנג והן ברחבי סין. מיטב לוחמיו המאומנים ומיטב ציודו אבדו עוד בקרב על שאנגחאי ב-1937, והוא היה נתון לעיתים לחסדי הגנרלים שתחת פיקודו, ששמרו על מידה רבה של עצמאות מהממשלה המרכזית של הרפובליקה.
החל מ-1940 נתקלו היפנים בקשיים הולכים וגוברים בשליטה על השטחים הנרחבים שכבשו. הם ניסו לפתור את בעיית השליטה על ידי שימוש באסטרטגיה של יצירת ממשלי בובות, כדוגמת "הממשל הלאומי בננקינג" שבראשו הוצב ואנג ג'ינגוויי, שהיה אחד ממנהיגי הקוומינטנג. אלא שממשלים אלה לא נהנו משיתוף פעולה של העם, והיו, לפיכך, בלתי פופולריים ובלתי יעילים. מאידך, הצליחו היפנים לגייס צבא גדול של משתפי פעולה סיניים שעזר בשמירת השקט בשטחים שכבשו.
ב-1941 החזיקה יפן במרבית שטחה המזרחי של סין, ממנצ'וריה שבצפון ועד לווייטנאם בדרום. הסינים פעלו בעיקר בפעולות גרילה מקומיות שהסבו, במקרים רבים, אבדות קשות לכוחות היפנים. המערכה נכנסה למצב סטטי, כשלאף אחד מהצדדים לא היה מספיק כוח כדי להכריע אותה באופן ברור, כפי שנעשה במערכות שהתנהלו באותה עת בחזית האירופית של מלחמת העולם השנייה.