פסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן
פסק הדין > דעת הרוב (ברנן)

ברנן פתח את הכרעתו בדחיית שני טיעונים שהציג סאליבן, לפיהם על בית המשפט לדחות את העתירה על פניה. הטיעון הראשון, שהתבסס על הכרעת בית המשפט העליון של אלבמה, הוא שהתביעה נגד הניו יורק טיימס היא תביעה אזרחית פרטית, ועל כן התיקון ה-14 לחוקה, שמספק הגנה מפני פעולות של מדינות האיחוד ולא מפני אלה של אזרחים פרטיים, אינו רלוונטי במקרה זה. ברנן דחה טענה זו בנימוק שגם אם התביעה היא אזרחית, בתי המשפט יישמו בעניינה את חוק המדינה. לפי ברנן, "המבחן אינו לגבי הצורה שבה כוח המדינה הופעל אלא, תהיה הצורה אשר תהיה, האם כוח המדינה הופעל למעשה". הטענה השנייה של סאליבן היא שהיות שהמודעה פורסמה בתשלום ומהווה פרסומת מסחרית, ההגנה על חופש הביטוי במסגרת התיקון הראשון לחוקה אינה חלה בעניינה. ברנן דחה את הטענה בנימוק שהמודעה לא הייתה פרסומת מסחרית במובן הרלוונטי, שכן מטרתה הייתה להעביר מידע, להביע דעה, להתלונן על הפרת זכויות ולבקש מהציבור לתמוך בתנועה חברתית שלה חשיבות ציבורית רבה.
בהמשך הכרעתו ביסס ברנן את הרלוונטיות של התיקון הראשון לחוקה להגנה על חופש הביטוי. לדבריו:
אנו שוקלים את המקרה על רקע המחויבות הלאומית העמוקה לעיקרון לפיו דיון בעניינים ציבוריים צריך להיות חופשי, רחב-היקף ופתוח, ושהוא יכול בהחלט לכלול התקפות חריפות, ארסיות ובלתי-נעימות על הממשלה ועל נושאי משרות רשמיות.
המקור באנגלית
Thus we consider this case against the background of a profound national commitment to the principle that debate on public issues should be uninhibited, robust, and wide-open, and that it may well include vehement, caustic, and sometimes unpleasantly sharp attacks on government and public officials.
לפי ברנן, השאלה החשובה שעמדה בפני בית המשפט היא האם מתבטלת ההגנה על חופש הביטוי כאשר מדובר בהצהרות שאינן נכונות באופן עובדתי. ברנן ענה על שאלה זו בשלילה. הוא מצא סימוכין היסטוריים לדעתו בתגובה של חלק מהאבות המייסדים של ארצות הברית לחוקי הזרים וההסתה. הצהרות מוטעות הן בלתי נמנעות בדיון חופשי, ואם ההגנה על חופש הביטוי לא תחול עליהן, לא יהיה לחופש הדיון "מרחב נשימה" מספק. ברנן הזהיר מפני האפשרות שתביעות לשון הרע יהפכו כלי לצנזורה: "כלל המכריח את המבקרים של מדיניות ציבורית להבטיח את האמיתות של כל הצהרותיהם העובדתיות - ולעשות זאת תחת האיום של הכרעות דין במשפטי דיבה, בסכומים שלמעשה אינם מוגבלים - יוביל... לצנזורה עצמית". לדבריו, מצב זה לא יוביל רק להרתעה מפני התבטאויות שגויות, אלא גם להרתעה של התבטאויות נכונות: "תחת כלל כזה, מבקרים פוטנציאליים של פעילות ציבורית עשויים להירתע מלהביע את ביקורתם, גם אם הם מאמינים שביקורתם נכונה ועל אף שהיא נכונה באופן עובדתי, מפאת הספק שהם יוכלו להוכיח את נכונות הדברים בבית המשפט או החשש מפני ההוצאות הכרוכות בכך".
ברנן הסיק מדברים אלו, שדרוש כלל חוקתי אשר יגן על הדיון הציבורי מפני השתקה באמצעות תביעות לשון הרע מצד נושאי משרות ציבוריות:
הערבויות החוקתיות מצריכות, אנו חושבים, כלל פדרלי שאוסר על נושא משרה ציבורית ליטול פיצויים בעבור נזק שנגרם לו מהשמצות שקריות הקשורות במילוי תפקידו, אלא אם הוא מוכיח שההשמצה נעשתה מתוך "כוונת זדון ממשית" - כלומר, שההתבטאות נעשתה עם הידע שהיא אינה נכונה, או מתוך חוסר תשומת לב רשלני לשאלה האם היא נכונה או לא.
המקור באנגלית
The constitutional guarantees require, we think, a federal rule that prohibits a public official from recovering damages for a defamatory falsehood relating to his official conduct unless he proves that the statement was made with "actual malice"-that is, with knowledge that it was false or with reckless disregard of whether it was false or not.
ברנן ציין עוד בהכרעתו שהכלל שנקבע על ידי בית המשפט יוצר סימטריה בין ההגנה שעומדת לנושאי משרות ציבוריות לבין ההגנה שעומדת למבקריהם. הוא ציין שבממשל הפדרלי ובחוקי המדינות מקובל הכלל לפיו נושאי משרות ציבוריות חסינים מפני תביעות לשון הרע, אלא אם מוכח שהם פעלו מתוך כוונת זדון ממשית. הנימוק המקובל לכלל זה הוא שהוא הכרחי על מנת שנושאי המשרות הציבוריות יהיו יכולים לפעול בנחישות וללא מורא. אולם, חובתו של האזרח לבקר את אנשי הממשל ללא מורא לא נופלת מחובתם של אנשי הממשל למשול. הוא סיכם ש"תהיה זו העדפה בלתי מוצדקת של משרתי ציבור על פני הציבור שהם משרתים, אם למבקרים של פעילות ציבורית לא תוענק חסינות שווה לזו שמוענקת למשרתי הציבור עצמם".
בהמשך פסק הדין בוחן ברנן את הראיות שהוצגו בפני בית המשפט באלבמה, על מנת להכריע האם במקרה זה יושמו הכללים החוקתיים המחייבים. פסק הדין קובע שבמקרה המדובר לא הוכחה כוונת זדון מצד החתומים על המודעה או מצד הניו יורק טיימס. חלק זה של הפסיקה פורש כמכיל שני קריטריונים נוספים לחוקתיות של תביעות דיבה מצד בעלי תפקידים בממשל. ראשית, על התובע להראות שההשמצות כוונו אליו אישית. הפסיקה קובעת שהראיות כשלו בביסוס הטענה שההתבטאויות במודעה התייחסו לסאליבן עצמו. ברנן כתב ש"אף על פי שההתבטאויות [במודעה] עשויות להתפרש כמופנות כלפי המשטרה, לא היה בהן בדל של התייחסות למשיב כאינדיבידואל". שנית, ברנן כתב שהתביעה כשלה בביסוס כוונת זדון ממשית "בבהירות משכנעת" ("convincing clarity"). ביטוי זה פורש בפסיקה מאוחרת יותר כקביעה שנטל ההוכחה בנוגע לכוונת זדון ממשית מוטל על נושא המשרה שמבקש לתבוע פיצויים בגין לשון הרע.