מחלקת המדינה של ארצות הברית
תפיסות יסוד

מדיניות החוץ של ארצות הברית מתנהלת בהתאם לאבני יסוד של תפישות העולם במדיניות החוץ, האינטרס הלאומי וסוגי ממשלים שונים בארצות הברית. בבחינת האינטרס הלאומי האמריקאי, ניתן לציין שלוש רמות. הראשונה מדינות ואזורים בהם ארצות הברית תצא למלחמה, אפילו מלחמת עולם, כדי לשמור על האינטרסים שלה. בקטגוריה זו נכללים: חצי הכדור המערבי (יבשת אמריקה), אירופה המערבית ומזרח אסיה. בחצי הכדור המערבי ארצות הברית היא הסמכות הבלעדית בנושא הפעלת כוח וענייני הגנה, בעוד שבאירופה ובאסיה היא נהגה להיוועץ בבעלות בריתה. הרמה השנייה מתייחסת לאזורים בהם התערבות צבאית אמריקאית היא אופציונלית, אך לא אוטומטי,  ומורכבת ממדינות בעלות חשיבות כלכלית אסטרטגית לארצות הברית. ברמה השלישית של האינטרסים הלאומיים, סדר העדיפויות שונה מאוד, כשהסיכוי להתערבות צבאית אמריקאית באזורים אלו קטן מאוד, מאחר שהם מורכבים ממדינות שאינן מספיק חיוניות לביטחון הלאומי האמריקאי, כדי להצדיק צעד לוחמני. אופי ההתמודדות עם האירוע על כל היבטיו, תלוי גם בפרמטרים הגאוגרפיים והרלוונטיים לאינטרס הלאומי האמריקאי.
ניתן להגדיר מדיניות חוץ, כמטרותיה החיצוניות של ארצות הברית, אשר לצורך השגתן מוכנה ארצות הברית להקריב ממשאביה השונים. הגדרה זו מאפשרת להבדיל בין פוליטיקה ריאלית, לשאיפות הצהרתיות כגון השגת דמוקרטיה גלובאלית. דהיינו, אם אין ניצול של משאבי ארצות הברית, כלכליים, צבאיים ואחרים, לא ניתן להגדיר זאת כמדיניות חוץ. ניתן להגדיר תהליך של מדיניות חוץ, כרשימת צעדים אותם מתכננים נושאי המשרות בקרב הזרוע המבצעת והאינטלקטואלית, כדי לגבש את יעדי מדיניות החוץ האמריקאית והאמצעים ליישמה. לדוגמה, בשנת 1947 הצהיר הנשיא טרומן בקונגרס על "דוקטרינת טרומן", כאשר המטרות שהוצבו על ידי הזרוע המבצעת היו, מניעת ההתפשטות הסובייטית על ידי גידורה באזורים בהם אין סכנה לארצות הברית. כך, בתחילה הועבר סיוע כלכלי לטורקיה ויוון ולאחר מכן יושמה תוכנית מרשל, כאשר צעדים אלו נבחנים תקופתית ולאורך זמן.
מדיניות הביטחון הלאומי, כוללת את מכלול הפעולות מחוץ לארצות הברית ובתוך ארצות הברית, המיועדות להגנת שלמותה ועצמאותה, דהיינו הגנה מפני אויבים פוטנציאליים מבית ומחוץ באמצעות איסוף מודיעין ואספקת נשק למדינות ידידותיות. אף על פי שבתחום זה משרד ההגנה הוא דומיננטי, הרי שגם למשרד החוץ וסוכנויות נוספות תפקיד מרכזי.
מדיניות החוץ של ארצות הברית, מתבססת על תפישות עולם בסיסיות (פרדיגמות), אשר פותחו ועודכנו לאורך ההיסטוריה. תפישות עולם אלו נחלקות לשתי דוקטרינות עיקריות: התערבות, אי התערבות, כשכל דור של אליטות משנה את הדוקטרינות בהתאם לאירועים מכוננים, שעבר הדור הקודם. כך, המתקפה על פרל הארבור סיימה את תקופת אי ההתערבות והוליכה למדיניות התערבות אגרסיבית, עד למלחמת וייטנאם, שם החלה התנועה ההפוכה. מקובל לבחון תפישת עולם במדיניות חוץ, ככזו שיש לה מחזור חיים: לידה, גדילה ומוות. הלידה מתחילה בביקורת על התפישה הקודמת, ממשיכה בניעות חלק גדול מהאליטות לכוון תפישה חדשה ועוברת מ"ילדות לבגרות", עקב אירוע מכונן אשר ממית את התפישה הישנה. פרל הארבור, מלחמת וייטנאם, קריסת מגדלי התאומים ומלחמת עיראק היו אירועים מכוננים, אשר גרמו לשינוי בתפישת העולם של הממשל בארצות הברית.
בהתמודדות עם אירועים גלובליים, ניתן לציין שלושה ענפי מדיניות חוץ, שננקטו על ידי ממשלים שונים בארצות הברית:
הגישה הטהורה – Pure Realism: קובעת שהעולם קוטבי וכל שינוי במאזן הכוחות מסוכן. מאחר שארצות הברית מחפשת יציבות עליה לשמר את הסטטוס קוו. זוהי מדיניות מונוליתית שהופעלה כנגד הקומוניזם, או הטרור העולמי, ועיקר חסרונה הוא בכך שהיא מדיניות מגיבה בהתאם ליוזמות היריב. ממשלי אייזנהאואר ובוש הבן הן דוגמאות לגישה זו.
הגישה הריאליסטית המתונה - Moderate Realism: קובעת כי יש רמות שונות של סיכונים, ולא כל ניסיון לשינוי הסטאטוס קוו מסכן את ארצות הברית. ממשלי הנשיא לינדון ג'ונסון ובוש האב מהווים דוגמה לגישת ביניים זו.
גישת הריאליסט המקומי - Local Realism: קובעת שכל משבר עומד בפני עצמו. יש איומים רבים על ארצות הברית, צריך לבחון כל אחד בנפרד והתגובה שונה, גמישה ורלוונטית לבעיה. ממשלו של ג'ון קנדי, ממשל ניקסון השני, ממשלם של ג'ימי קרטר, ביל קלינטון וברק אובמה הן דוגמאות לגישה זו. בנוסף, כדי לקבוע את הענף הרלוונטי לכל ממשל יש להתייחס למדיניות המעשית של ארצות הברית, ולא למדיניות ההצהרתית.