stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פריגטה
עידן המפרשים > פריגטות-גליאות וספינות "חצי סוללה"

במאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18, כמה פריגטות קלות צוידו בתותחים בסיפון העליון ובאשנבים קטנים למשוטים בסיפון התחתון, בדרך-כלל על חשבון חלק או כל תותחי הסיפון התחתון שסולקו. באנגליה ספינות כאלו כונו לעיתים "פריגטות-גליאות" (galley frigates) על שם הגליאות, ספינות המשוטים שבאותה תקופה עדיין היו בשימוש בים התיכון.
פריגטות-גליאות מפורסמות היו "גליאת צ'ארלס" (HMS Charles Galley (1676)) של המלך צ'ארלס השני ו"גליאת אן המלכותית" (HMS Royal Anne Galley (1709)) של בתו אן. הן נבנו במיוחד להגנה מפני שודדי-הים הברברים, לאחר שנישואי המלך עם הנסיכה קתרינה מפורטוגל הביאו לאנגליה נדוניה של נחלות בטנג'יר. אורכה של "גליאת צ'ארלס" היה כ-40 מטרים, התפוסה שלה כ-520 טון, והיא חומשה ב-26 תותחים קטנים של 6-ליטראות (כלומר משקלו של כל כדור תותח היה 6 ליברות שהם כשלושה קילוגרם).
בניגוד לגליאות אמיתיות, פריגטות-גליאות היו ספינות מפרש לכל דבר, ולא השתמשו במשוטים רוב הזמן. זאת מכיוון שמבנה הפריגטה, על אף היותו צר משל ספינות מפרש רגילות, עדיין היה רחב ועמוק מן הנדרש לספינת משוטים יעילה (בגליאות אמיתיות הרוחב היה כחמישית ואף שישית בלבד מן האורך הכולל, והן היו צרות ונמוכות מכדי לציידן בתותחי צד). ואולם במצבים של דממת רוח, השימוש במשוטים היה עשוי להעניק לפריגטה-גליאה יתרון קל ומכריע על ספינה חסרת משוטים, למשל השגתה של ספינת סוחר או בריחה מעבר לטווח התותחים של אוניית קו גדולה.
עד כמחצית המאה ה-18, עדיין שילבו לעיתים אשנבים קטנים למשוטים בסיפון התחתון של פריגטות קלות. לעיתים חלק מן הסיפון התחתון נשמר למשוטים וחלקו האחר חומש בתותחים, למשל ב"גליאת צ'ארלס". תצורה זו נקראה "חצי סוללה" (אנגלית: demi-battery, צרפתית: demi-batterie) אם כי כינוי מתאים יותר היה "סוללה וחצי", שכן גם הסיפון העליון היה חמוש. לתצורת חצי הסוללה חשיבות היסטורית, בהיותה המבשרת של תצורת "הפריגטה האמיתית".
עידן המפרשים > פריגטות בלקוול

במחצית המאה ה-19, ספינות סוחר עדיין עשו שימוש בהנעת מפרשים בקווים ארוכים מאוד, למשל מבריטניה לאוסטרליה, אשר בהם השימוש בקיטור לא היה מעשי או כלכלי בגלל הצורך בכמויות עצומות של פחם. בתקופה זו טיפוס אופייני של ספינת מפרש בריטית נקרא פריגטת בלקוול (Blackwall frigate), על שם מספנות בלקוול בלונדון, על נהר התמזה.
בניגוד לפריגטות קודמות, פריגטות בלקוול היו ספינות סוחר לכל דבר ולא היו חמושות כלל. אך המבנה והמוניטין שלהן שאבו השראה מפריגטות מלחמה, ומשום כך היה נהוג לצבוע את צדדיהן בדגם ריבועים בצורת אשנבי תותחים. יותר מ-120 ספינות מטיפוס זה נבנו בשנים 1830–1875 במספנות בלקוול, ובמספנות נוספות ברחבי האיים הבריטיים ובהודו. הן היו יעילות במיוחד להובלת נוסעים בצפיפות, אך במהירות ובבטיחות יחסיות, וחלק נכבד מן ההגירה מבריטניה לאוסטרליה ולניו זילנד באותה תקופה התבצעה באמצעותן. בספינות האחרונות מטיפוס זה, תצורת הגוף עודכנה מן התצורה המסורתית של הפריגטה לתצורת הקליפר המהירה אף יותר, אך דגם הצביעה בצורת אשנבי תותחים עדיין נשמר כסמל מסחרי. השימוש בהן פסק בעקבות פתיחת תעלת סואץ, הקמת תחנות רבות לתדלוק בפחם לאורך חופי אסיה ואפריקה, והשיפור ביעילות מנועי קיטור, אשר איפשרו לספינות קיטור לשוט למזרח הרחוק תוך שמירה על כדאיות כלכלית.
עידן הקיטור > פריגטות קיטור

משנות ה-20 של המאה ה-19 החלו לשלב מנועי קיטור באוניות מפרש מלחמתיות, בתחילה באמצעות גלגלי משוטה והחל משנת 1840 גם באמצעות מדחף. בתקופה זו יעילות מנוע הקיטור עדיין הייתה נמוכה, ובאוניות מפרש המיועדות למסעות ארוכים בלב-ים (להבדיל מספינות נהר) הוא שימש בעיקר כמנוע-עזר ליציאה וכניסה מן הנמל, ולמצבים של חוסר-רוח. אוניות מפרש מלחמתיות מכל הסוגים והדרגים היה מקובל לשדרג במספנות על ידי חיתוך גופן לרוחב באמצעיתו, בין התורן הקדמי והראשי, והוספת קטע גוף נוסף שם אשר הכיל את מנוע הקיטור והאריך את האוניה. פריגטות מפרשים שעברו "ניתוח" שדרוג כזה נקראו "פריגטות קיטור" (steam frigate). כמו כן פריגטות קיטור מצוידות במשוטות נקראו לעיתים "פריגטות משוטות" (paddle frigate), ואלו שהיו מצוידות במדחף נקראו לעיתים "פריגטות מדחף" (screw frigate).
עידן הקיטור > פריגטות קיטור גדולות ופריגטות משוריינות

במחצית המאה ה-19 הבשילו כמעט בו-זמנית מספר מהפכות טכנולוגיות בתכנון אוניות מלחמה, בין השאר מנועי קיטור יעילים, מדחפים, מבנה מברזל במקום עץ, שריון ברזל, צריחי תותחים מסתובבים, תותחים מחורקי-לוע ונטעני-מכנס, ופגזים נפיצים במקום כדורי תותח יצוקים. מהפכות אלו הובילו עד סוף המאה להיעלמותן הסופית של אוניות מפרש מלחמתיות, והפריגטות בכללן.
עם זאת, המונח "פריגטה" זכה לתקופת זוהר קצרה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19. הוא התייחס אז לאוניות בעלות הנעה משולבת של מפרש וקיטור שהיו חמושות בסוללות של תותחי צד היורים פגזים נפיצים. תותחים אלו היו גדולים ורבי עוצמה מקודמיהם, כך שנדרש מספר קטן יותר מהם, לרוב שלושים עד ארבעים לכל אונייה לעומת מאה ומעלה באוניית-קו מן הדרג הראשון בתקופת מלחמות נפוליאון, ומשום כך הם הותקנו בסיפון אחד בלבד במקום בשניים או אפילו שלושה קודם לכן. בגלל סיפון התותחים היחיד שלהן, אוניות כאלו הוגדרו רשמית כ"פריגטות", אף שלמעשה הן היו אוניות-קו גדולות ורבות-עוצמה.
דוגמאות אופייניות לטיפוס זה היו שש "פריגטות קיטור" שהזמין צי ארצות הברית בשנת 1854. פריגטות אלו היו אוניות עץ מונעות במדחף ובמפרשים, בהדחק של 3,200 טון, חימוש של 40 תותחים בקוטר 8 עד 10 אינץ', ומהירות מרבית בהנעת קיטור של 9 קשר. הצי הבריטי היה נחוש לשמור על עליונותו בים, ובשנת 1857 הזמין בתגובה שש פריגטות קיטור, ששתי הגדולות שבהן, ה"אריאדנה" (HMS Ariadne) וה"גלטיאה" (HMS Galatea), היו בעלות הדחק של כ-4,200 טון - קרוב מאוד לזו של ספינות הקו הגדולות ביותר של אותה תקופה, וגדול בהרבה מ-3,560 הטונות של אה"מ ויקטורי, אוניית-קו מדרג ראשון בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
ואולם גם אוניות אלו ירדו מגדולתן תוך שנים ספורות בעקבות הופעת אוניות קרב מחופות בשריון בשנות ה-60 של המאה, כמו "לה-גלואר" (La Gloire) הצרפתית בהדחק של 5,700 טון, אשר עד מהרה קיבלה תשובה בריטית הולמת בדמות ה"ווריור" (HMS Warrior) בת ה-9,400 טון. בשנת 1862 נפלה אחת משש פריגטות הקיטור האמריקאיות הגדולות, הפריגטה מרימק, לידי צי הקונפדרציה של מדינות הדרום, שציפה אותה בשריון של לוחות ברזל ושלח אותה לקרב המפטון רודס בשם החדש "וירג'יניה". בגלל סיפון התותחים היחיד שלהן, אוניות אלו אף הן הוגדרו בתחילה "פריגטות", למרות היותן גדולות ורבות-עוצמה יותר מכל אוניית מלחמה אחרת בת-תקופתן. כדי להבדילן מפריגטות גרידא הן כונו לעיתים "פריגטות משוריינות" (ironclad frigate או armoured frigate), אך נראה כי המפקדים והמלחים של אוניות אלו לא הסכימו להסתפק בכך, ולבסוף נאלצו הציים בני התקופה לשנות לחלוטין את כל שיטת המונחים והדרוג של אוניות מלחמה. מכל מקום, גם הפריגטות המשוריינות הוחלפו תוך מספר שנים באוניות חסרות מפרשים חמושות בצריחי תותחים מסתובבים, והמונח "פריגטה" יצא משימוש עד מלחמת העולם השנייה.
העידן המודרני

החל מן המאה ה-20 שוב אין למונח "פריגטה" מובן חד-משמעי, אך מספר ציים שאלו את המילה לציון טיפוסים שונים של אוניות סיור קטנות או בינוניות, בעיקר כאלו המשמשות לליווי שיירות של אוניות סוחר ואוניות מלחמה אחרות, ולהגנתן מפני צוללות ואיומים נוספים.
העידן המודרני > פריגטות ללוחמה נגד צוללות

במלחמת העולם השנייה, בעת המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945), נזקקו הצי הבריטי, צי ארצות הברית והצי המלכותי הקנדי בדחיפות לאוניות ליווי שיגנו על שיירות אוניות הסוחר שלהן ממתקפת הצוללות של הצי הגרמני. בסופו של דבר בנו הבריטים לשם כך שלושה סוגים חדשים של אוניות ליווי קטנות, שנקראו על שם שלושה סוגים ספינות מפרש מתקופת המלחמות הנפוליאוניות: הסלופ, הקורבטה והפריגטה. אין קשר ישיר בין פריגטות מודרניות אלו לפריגטות מתקופת המפרשים, פרט לכך שגם פריגטות המפרשים היו ספינות קטנות או בינוניות ששימשו לעיתים לליווי אוניות סוחר. בצי האמריקאי נקרא סוג האונייה המקביל באותן שנים משחתת ליווי (destroyer escort).
358 פריגטות בריטיות נבנו במהלך המלחמה, כמעט מחציתן מסדרת ריבר (River) המצליחה. גם קנדה בנתה מספר פריגטות מן הדגמים הבריטיים. ההדחק של הפריגטות מסדרת ריבר היה 1,370 (בדגם הקצר) עד 1,830 טון (בדגם הארוך המאוחר יותר), כגודל משחתת או מעט קטנות יותר. מהירותן הייתה 20 קשר, נמוכה ממהירות משחתות בנות התקופה, אך מספקת לצורך לוחמה נגד הצוללות הגרמניות האיטיות יחסית של אותן שנים. כנגד זאת היה לפריגטות יתרון על משחתות ביכולת שהייה ממושכת יותר בלב ים, ביציבותן בים סוער ובמזג אוויר קשה, והן גם היו זולות ומהירות יותר לבנייה. צוותן מנה 120 מלחים, חימושן העיקרי היה מספר סוגים של פצצות עומק, והן צוידו בגרסה מוקדמת של סונאר לגילוי הצוללות. פריגטות הצליחו לעיתים קרובות למנוע או להפחית את הפגיעה בשיירות שליוו, והטביעו צוללות גרמניות רבות. בכך מילאו תפקיד חשוב בניצחון בעלות הברית במערכה באוקיינוס האטלנטי.
עם תום מלחמת העולם השנייה, רבות מפריגטות אלו נמכרו לציים שונים ברחבי העולם, והפיצו מחדש את השימוש במונח "פריגטה". גם בחיל הים הישראלי שרתו בשנות ה-50 שלוש פריגטות מסדרת ריבר שנרכשו מקנדה: אח"י מבטח (ק-28), אח"י מזנק (ק-32), ואח"י משגב (ק-30). אך חיל הים הגיע למסקנה שהפריגטה גדולה מדי לצרכיו, והפריגטות נמכרו לחיל הים של סרי לנקה. אוניות השטח הגדולות ביותר שהפעיל חיל הים במהלך כ-60 השנים שלאחר מכן – ספינות הטילים מדגם סער 5 – הן בהדחק מרבי של כ-1,200 טון, ומבחינת גודלן מסווגות כקורבטות. רק החל משנת 2020 מצטייד חיל הים בספינות הטילים מדגם סער 6 בהדחק מרבי של כ-2,000 טון, אך הן עדיין מסווגות כקורבטות, עקב העלייה בהדחק של כל סוגי הספינות (ראו להלן).
חשיבותה הגדולה של הצוללת בלוחמה הימית מאז מלחמת העולם השנייה מבטיחה גם את המשך חשיבותן של פריגטות ללוחמה נגד צוללות. פריגטות כאלו מיועדות לא רק להגנת אוניות סוחר, אלא גם להגנת שייטות של אוניות מלחמה מסוגים אחרים, כגון נושאות מטוסים. הן נעשו גדולות ומהירות יותר, על-מנת להתמודד עם המהירות ההולכת וגוברת של הצוללות. אחת הסדרות המצליחות של פריגטות נגד-צוללות הייתה סדרת ליאנדר (Leander) הבריטית, אשר כללה 26 אוניות שנבנו בין השנים 1953 ו-1973. הן שירתו בצי הבריטי ובציים נוספים ברחבי העולם, כמו הצי ההודי והפקיסטני. הפריגטות מסדרה זו היו בעלות הדחק של 2,500 עד 2,800 טון ומהירותן 27 קשר. הן היו מצוידות בסונאר וחמושות בטורפדו, פצצות עומק, תותחים קלים ממספר קטרים, ואף בטילי ים-ים. בצי הבריטי פריגטות אלו הוחלפו בעיקר על ידי הפריגטות מסדרה 23 (Type 23 class), המשרתות משנות ה-90 ועד היום. הן כבר בעלות הדחק של כמעט 5,000 טון, וחמושות בעיקר בטילי ים-ים שונים, כגון טילי הרפון, וכן בטורפדו ובתותחים נגד מטוסים. בדומה לפריגטות מודרניות אחרות הן גם מצוידות במנחת למסוק, אשר משמש לתצפית ולגילוי צוללות.
העידן המודרני > פריגטות טילים מונחים

בעוד שבצי הבריטי, ובעקבותיו בציים נוספים, התפשט המינוח "פריגטה" לאוניית נצ"ל בגודל של משחתת, בצי האמריקאי לאחר מלחמת העולם השנייה ציינה המילה פריגטה אוניות מלחמה גדולות יותר, עד גודל של סיירת, שבתחילה נשאו בעיקר טילים נגד מטוסים להגנת שייטות של אוניות מלחמה, ומאוחר יותר גם טילי ים-ים.
דוגמה טיפוסית לפריגטות כאלו היא סדרת נוקס (Knox-class frigate), ממנה הושקו 46 אוניות בשנות ה-60 וה-70 ששרתו בצי האמריקאי. הן היו בעלות הדחק של כ-4,300 טון, צוות של כ-260 מלחים וקצינים, מהירות מעל 27 קשר, חמושות בטילי ים-ים הרפון, בטילי נ"מ RIM-7 Sea Sparrow או תותח נ"מ פלנקס, בטורפדו ובתותח בקליבר 5 אינץ', ומצוידות במנחת למסוק. עם תום המלחמה הקרה בשנות ה-80, חלקן הוצאו משרות ואחרות נמכרו לציים של מקסיקו, יוון, טורקיה, מצרים, טאיוואן ותאילנד. בצי האמריקאי הן הוחלפו בין השאר בפריגטות מסדרת אוליבר הזארד פרי (Oliver Hazard Perry-class frigate). מסדרה זו הושקו 51 אוניות משנות ה-70 ועד ראשית שנות ה-2000, שרובן שרתו בצי האמריקאי, אך חלקן נמכרו לציי טורקיה, אוסטרליה, בחריין, טאיוואן, פקיסטן, פולין, וספרד. אלו אוניות בנות 4,200 טון, צוות של 176 איש, מהירות למעלה מ-29 קשר, חמושות בטילי RIM-66 Standard נגד מטוסים ונגד ספינות, טילי הרפון, טורפדו ותותח נ"מ פלנקס, ומצוידות בסככה ומנחת לשני מסוקים. בשנת 2020 הודיע הצי האמריקאי על תוכניתו להחליפן בפריגטות מסדרת קונסטליישן (Constellation-class frigate) החדשה, בהדחק מתוכנן של כ-7,000 טון.
בעקבות הגידול במידותיהן של פריגטות נצ"ל וחימושן בטילים, יש כיום חפיפה רבה בין פריגטות במינוח הבריטי והאמריקאי. רובן אוניות בנות 4,000 עד 7,000 טון, בעלות טווח ארוך ומהירות בינונית, מצוידות במסוקים ובחימוש מונחה נגד ספינות, נגד צוללות, נגד מטוסים ונגד טילים.
בתרבות הפופולרית

עוף הפריגט נקרא על שם ספינות הפריגטה, בשל היותו עוף ים מהיר-מעוף, ובשל נוהגו לשדוד מזון מעופות ים אחרים, נוהג אשר למלחי המאה ה-17 הזכיר כנראה את שימושן התכוף של פריגטות לשוד אוניות סוחר.
סרט הקולנוע "Master and Commander" מבוסס על סדרת רומנים מאת פטריק או'בריאן, המתאר באופן נאמן למדי מבחינה היסטורית את הרפתקאותיו מפקד ספינת מלחמה בריטי וידידו רופא האונייה בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. הספינה המופיעה בסרט זה היא רפליקה של הפריגטה "רוז" (HMS Rose) מ-1757, ובסרט היא מגלמת את הפריגטה "סורפרייז" (HMS Surprise), שהייתה פריגטה אמיתית בת-התקופה והושקה בשנת 1796. דמותו והרפתקאותיו הבדיוניות של הקברניט ג'ק אובריי, אותו מגלם בסרט ראסל קרואו, מבוססים בעיקר על הביוגרפיה של קפטן תומאס קוקרן, מפקד פריגטה רב-מעללים בצי המלכותי הבריטי, ואולי גם על דמותו של מפקד פריגטה מפורסם אחר מאותה תקופה, קפטן אדוארד פליו.
ראו גם

אוניות הקו בצי הבריטי
לקריאה נוספת

The Line of Battle - The Sailing Warship 1650-1840, Editor: Robert Gardiner, London: Conway Maritime Press, 1992
Rodger, N. A. M., The Command of the Ocean - A Naval History of Britain 1649-1815, New York, London: W. W. Noron & Company, 2006, ISBN 0-393-06050-0
Kemp, Peter. The History of the Ship. Barnes & Nobel Books, 2002, ISBN 0-7607-3289-2
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Rodger, N. A. (2006). The command of the ocean: a naval history of Britain 1649-1815 (Vol. 2). Penguin UK.
↑  דוגמה מפורסמת לסיכון בפתיחת אשנבי תותחים נמוכים מדי הייתה טביעתה של הואסה, מאוניות המלחמה הגדולות של זמנה, בהפלגת הבכורה שלה.
↑  John Keegan, "Chasing Napoleon", In "Intelligence in War", Alfred A. Knopf, NY, 2003
↑  כולן נקראו על שם נהרות בארצות-הברית: מרימק, ניאגרה, וואבאש, רואנוק, קולורדו ומינסוטה.
↑  לאחר שנבנו האוניות הסתבר שהספק המנוע היה חלש מן המתוכנן, והמהירות בפועל הייתה קרובה יותר ל-6 קשר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553174505171  GND: 4193514-7  KulturNav: cba4fda3-fa1a-4b11-9467-21ba10a44517  LCCN: sh85052023  NKC: ph369407 
הפריגטה "פיוטר ופול" (במרכז), מתנת ההולנדים לצאר פיוטר הגדול, בציור מ-1698
העתק בן-ימינו של הפריגטה הרוסית הקטנה "שטנדארט", שבמקורה נבנתה בשנת 1703 לשירות בצי הים הבלטי
"גליאת צ'ארלס" בציור מסוף המאה ה-17. הסיפון התחתון הוא בתצורת "חצי סוללה": שני אשנבים גדולים לתותחים ו-20 אשנבים קטנים למשוטים.
מודל פריגטה צרפתית מראה את תוכנית המפרשים האופיינית
ציור מ-1836 מתאר את הקרב בין הפריגטה האמריקאית צ'ייסאפיק לפריגטה הבריטית שאנון במלחמת 1812
מודל פריגטה מן המאה ה-18 מראה תותחים גם בסיפון העיקרי וגם מעליו, במעקה הסיפון העליון (spar deck)
פריגטת בלקוול "נורת'פליט" בצילום מ-1873
פריגטת הקיטור הצרפתית "פומונה" בציור מ-1845. ארובת מנוע הקיטור נראית בין התורן הקדמי והאמצעי
פריגטת הקיטור הבריטית "גלטיאה" בתצלום מ-1868
מאוניות הקרב מחופות השריון הראשונות, ה"ווריור" הבריטית, הוגדרה בתחילה "פריגטה משוריינת"
אה"מ סוייל (HMS Swale), פריגטה בריטית מסדרת ריבר, הטביעה שתי צוללות גרמניות במלחמת העולם השנייה.
אה"מ ריצ'מונד (HMS Richmond), פריגטה בריטית מסדרה 23, משגרת טיל הרפון באימון. פתחה הגדול של סככת המסוק נראה מאחור
הפריגטה האמריקאית סטארק, מסדרת אוליבר הזארד פרי, מעלה עשן לאחר שנפגעה משני טילי אקסוסט עיראקים במלחמת המפרץ. 37 מאנשי הצוות נהרגו, אך הפריגטה שרדה את הפגיעה ושבה לבסיסה בכוחות עצמה.
האגרון

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  סעדיה גאון 
 סוגה:  מילון עברי 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1969 
 
הָאֶגְרוֹן הוא מילון עברי ועברי-ערבי, ספרו הראשון של רב סעדיה גאון. הספר הוא גם חיבור בתורת השירה העברית, אשר פתח פתח להשכלה ולמדע יהודי בימי הביניים.
תוכן החיבור

הספר הוא אוסף של מילים בלשון הקודש עם הקדמות, שנועד לצורך כותבי המליצות כדי להקל עליהם למצוא חרוזים. החיבור נכתב בשתי מהדורות, את הראשונה כתב רס"ג בשנת 902 כשהיה כבן עשרים במצרים, ובהיותו בבבל הרחיבה והוסיף לה את ההקדמה הארוכה בערבית יהודית. רובו של החיבור בעברית, ורק הקדמה אחת שלו בערבית.
בהקדמה ל"אגרון", הוסיף רס"ג בדבר החייאת לשון הקודש, ובמקום לדבר פרסית, יוונית, ערבית ושאר השפות אשר היו נהוגות באותם הימים, לדבר בלשון העברית. הוא קרא שם ללשון העברית בשם "לשון מלאכי הקודש". הוא המשיך לכתוב בהקדמה לגבי הלשון העברית כך: ”למלאכות מלכינו, לשירות לווינו, לנגינת כהנינו, ביד נביאנו לחיזיון, בפי שרנו להיגיון”.
בנוסף להקדמות כולל הספר שתי רשימות של מילים, מסודרות בסדר אלפביתי. הרשימה הראשונה מסודרת לפי תחילת המילים, ומסייעת ליצירת אקרוסטיכון. הרשימה השנייה מסודרת לפי ההברה המסיימת כל מילה, ובכך מסייעת לחריזה.
מן הספר שרדו רק שרידים בגניזה הקהירית ובתפוצות ישראל השונות. קטעים ממנו הלכו והתפרסמו עם השנים, ומהדורה מדעית כוללת שלו פורסמה על ידי נחמיה אלוני בירושלים בשנת תשכ"ט. על הכנתה עמל אלוני עשרים וחמש שנים.
לקריאה נוספת

רב סעדיה גאון, האגרון: כתאב אצול אלשער אלעבראני, מהדורה מדעית בצירוף מבוא ופירוש מאת נחמיה אלוני, האקדמיה ללשון העברית, תשכ"ט
ירחמיאל ברודי, רב סעדיה גאון, מרכז זלמן שזר, 2006, הפרק "הפריצה הראשונה: 'ספר האגרון'", עמ' 91–96. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
הערות שוליים

↑  שלמה מורג, פרופ' נחמיה אלוני ז"ל, ידיעון האגוד העולמי למדעי היהדות 23, 1984, עמ' 48
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007396383205171  VIAF: 5558153532471648820002   WorldCat (עם VIAF): 5558153532471648820002
אאידה (מחזמר)

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מילות השירים:  טים רייס 
 מבוסס על:  אאידה 
 מוזיקה:  אלטון ג'ון 
 הצגת בכורה:  7 באוקטובר 1998 
 שפה:  אנגלית 
 
אאידה (באנגלית: Aida) הוא מחזמר המבוסס על אופרה בעלת אותו שם אשר נכתבה על ידי אנטוניו גיזלנצוני והולחנה על ידי ג'וזפה ורדי. למחזמר מילים מאת טים רייס, לחן מאת אלטון ג'ון ותסריט מאת לינדה וולברטון, רוברט פולס (אנ') ודייוויד הנרי הוונג (אנ'). המחזמר הופק במקור על ידי Walt Disney Theatrical (אנ').
הופעת הבכורה של אאידה בברודוויי התקיימה ב-23 במרץ 2000. המחזמר רץ עד ל-5 בספטמבר 2004, עם 1,852 הופעות.
המחזמר היה מועמד לחמישה פרסי טוני, וזכה בארבעה, כולל פרס למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
עלילה > מערכה ראשונה

גבר ואישה, שמסתובבים בתערוכה באגף המצרי במוזיאון מודרני, מבחינים זה בזו. פסל של אמנריס, פרעה נקבה, מתעורר לחיים ("Every Story Is a Love Story") ומעביר את העלילה למצרים העתיקה שם רדמס, מנהיג הצבא המצרי, ואנשיו חוזרים ממסע בארץ האויב של מצרים, נוביה ("Fortune Favors the Brave"). כאשר החיילים שלו שובים קבוצה של נשים נוביות, הוא נתפס על ידי אחת מהנשים, אאידה, שמנסה לשחרר את עצמה בקרב מול אחד החיילים. רדמס מכריח אותה לרחוץ את גבו, אבל היא מסרבת, ואומרת שלמרות שהמצרים לקחו הכל מהנובים, הם לעולם לא ישברו את רוחם ("The Past Is Another Land"). רדמס מציל את בנות הלוויה של אאידה ממכרות הנחושת (ומוות ודאי) בכך שהוא שולח אותן לשומר של שטח הארמון. הוא גם מבטיח שאאידה תשמש כשפחה לארוסתו, הנסיכה אמנריס. אביו של רדמס, השר הראשי זוסר, מקבל את פני בנו עם החדשות שהפרעה גוסס, וכי רמדס חייב להתכונן לקראת הפיכתו לשליט הבא של מצרים ("Another Pyramid"). ללא ידיעתו של רדמס, אביו מרעיל את הפרעה על מנת להאיץ את עלייתו של רדמס לשלטון.
המשרת הנובי של רדמס, מרב, הוא בחור צעיר שלמד כיצד לשרוד במצרים. תוך כדי שהוא מוסר את אאידה לנסיכה, הוא מזהה אותה כבתו של המלך הנובי שאותו שרת כשעוד היה בנוביה. אאידה מורה לו לשמור על זהותה בסוד, שמא המצרים יהרגו אותה ("How I Know You"). כאשר אאידה מוצגת לאמנריס, היא מוצאת חן בעיני הנסיכה, ומבחינה שאהבתה של הנסיכה לאופנה משמשת כמסכה המסתירה את חוסר הביטחון שלה ("My Strongest Suit"). במשתה, אמנריס ורדמס לומדים מפרעה שהם עומדים להינשא בעוד 7 ימים, דבר המותיר את רדמס מוטרד מכך שימיו כחוקר הסתיימו ("Fortune Favors the Brave (Reprise)"). ביחד, הוא ואאידה חולקים את החלומות והחרטות שלהם ("Enchantment Passing Through").
מאוחר יותר באותו לילה, אמנריס מודאגת ממחלתו של אביה ומוצאת באאידה אוזן קשבת ("My Strongest Suit (Reprise)"). כשהוא פורץ לחדרה של ארוסתו, רדמס חולק רגע עם אאידה, בו הוא מספר לה שהוא נמשך אליה. מרב לוקח את אאידה למחנה הנובים, שם היא נכנעת בעל כורחה לתחינות אנשיה להוביל אותם ("Dance of the Robe"). כשהיא מפצירה ברדמס לעזור לנובים, הוא מחליט לתת להם את רכושו ("Not Me") ומצהיר על אהבתו לאאידה ("Elaborate Lives"). כשהיא לא מסוגלת להילחם יותר ברגשותיה, היא נעתרת לחיבוקו. האושר שלהם נקטע בידי החדשות שצבאו של רדמס לכד את אמונסרו, מלך נוביה ואביה של אאידה. כשהוא לא יכול לנחם אותה, רדמס עוזב את אאידה כשהיא במצוקה. כאשר אאידה מגייסת את אנשיה, היא מבטיחה להם שנוביה לעולם לא תמות ("The Gods Love Nubia").
עלילה > מערכה שנייה

אמנריס, רדמס ואאידה נמצאים בקונפליקט בין נאמנות לבין רגש ("A Step Too Far"): אמנריס חוששת שחיבתו של רדמס כלפיה הולכת ופוחתת, רדמס מודאג מכך שאהבתו לאאידה יכולה לסיים את חייו כפי שהוא מכיר אותם ואאידה חוששת שהיא עלולה לבגוד באנשיה מכיוון שהיא אוהבת את רדמס. אאידה ומרב מגיעים לתא הכלא של אומונסרו בעזרת שוחד, שם אאידה מתאחדת עם אביה. מרב רוקם תוכנית בריחה, ביחד עם המלך, שתתבצע במהלך ההמולה סביב חתונתה של אמנריס. על מנת להציל את אביה ואת אנשיה שלה, אאידה חייבת לבגוד בגבר שהיא אוהבת ("Easy as Life"). בינתיים, זוסר מגלה על הרומן של רדמס ואאידה ומזהיר את בנו שזה עלול לעלות לו בכס המלכות, אבל רדמס כבר לא שותף לשאיפותיו של אביו ("Like Father, Like Son"). לאחר הוויכוח עם בנו, זוסר מורה לאנשיו למצוא את אאידה ולהרוג אותה.
במחנה הנובים, אאידה מקבלת מכתב התנצלות מרדמס על הדרך הפזיזה שבה פעל כששמע שאמונסרו נלכד ("Radames' Letter") ועל חוסר גילויי החיבה כלפיה. כשהחיילים המצרים מגיעים לחפש את אאידה, נובית אחרת, נחבקה, מקריבה את עצמה כדי שהנסיכה תוכל לחיות. כעת, נחושה יותר מתמיד לעזוב את רדמס לנצח, אאידה הולכת להיפרד ממנו למרות התנגדותו של מרב ("How I Know You (Reprise)"). רדמס מודיע לאאידה שהוא מבטל את החתונה. אאידה יודעת שביטול החתונה יהרוס את סיכויי אביה לברוח, ואומרת לרדמס שהוא חייב לעשות את זה ("Written in the Stars"). רדמס מסכים, בתנאי שהיא תברח ותצא לחופשי עם סירה שהוא יספק. האוהבים שבורי הלב נפרדים. אמנריס, ששמעה את כל השיחה, מנסה להתמודד עם העובדה שנישואיה הקרובים הם שקר ("I Know the Truth").
החדשות על בריחתו של אמונסרו קוטעות את חתונתה של אמנריס. רדמס לומד את האמת על זהותה של אאידה כאשר הוא מגיע לרציפים, בדיוק כשהיא עומדת לעלות על הסירה שלו עם אביה. למרות שהוא כועס על כך שאאידה הסתירה את זהותה מפניו, היא אומרת לו שהיא מעולם לא שיקרה לו שהיא אוהבת אותו. בכאוס שנוצר, זוסר פוצע אנושות את מרב, ורדמס מאפשר את בריחתו של אמונסרו על ידי חיתוך החבל הקושר את הסירה לרציף, אך אאידה נשארת עם רדמס ומרב שגוסס. זוסר נמלט, ומרב מת בזרועות אדונו האהוב והנסיכה האהובה. לאחר מכן, רדמס ואאידה נעצרים בגין בגידה. במשפט, פרעה מכריז שעצרו את זוסר וגוזר על אאידה ורדמס להיקבר בחיים. אמנריס ממלאת את תפקידה כפרעה לעתיד בכך שהיא משכנעת את אביה לתת לאוהבים למות באותו קבר, מעשה חמלה עבור שני האנשים שהיא למדה לאהוב. ניצבים מול המוות, אאידה מסתכלת על רדמס כדי לשאוב כוחות ("Elaborate Lives (Reprise)"). כאשר נגמר להם לאט לאט האוויר והאור ("Enchantment Passing Through (Reprise)"), רדמס נשבע, שאם יצטרך, הוא יחפש אותה במשך מאה גלגולי חיים כדי למצוא אותה שוב.
בחזרה לתערוכה במוזיאון, רוחה של אמנריס חושפת שכשהיא הפכה לפרעה, "מותם של האוהבים הביא לשלום" בין מצרים ונוביה. היא צופה איך הגבר והאישה המודרניים נמשכים באופן מוזר זה לזה. הם גלגוליהם של אאידה ורדמס, שמוצאים זה את זו בהתחלה חדשה ("Every Story is a Love Story (Reprise)").
דמויות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| אאידה | (Aida) | נסיכת נוביה ובתו של אמונסרו. הרקע המלכותי שלה ידוע רק לעבדים הנובים, שמזהים אותה כנסיכה. היא נלקחת לעבדות ביחד עם שאר הנובים אבל מוצאת חן בעיני רדמס. |
| רדמס | (Radames) | מנהיג הצבא המצרי, בנו של זוסר, וארוסה של אמנריס. צפוי לרשת את כס המלכות המצרי לאחר מות פרעה, אך מוצא את עצמו מעורער בידי שפחה נובית, אאידה. |
| אמנריס | (Amneris) | נסיכת מצרים, בתו של פרעה, וארוסתו של רדמס. היא ידועה לכל באופנתה. אאידה ניתנת לה כדי לשמש לה שפחה, וכך מתגלה הטבע האמיתי שלה: אמנריס רק משתמשת בזהות האופנתית כדי להסתיר את חוסר הביטחון שלה. |
| זוסר | (Zoser) | השר הראשי של מצרים ואביו של רדמס. רוצה שבנו יירש את כס המלכות של מצרים ועושה הכל על מנת שהדבר יקרה במהרה, כולל להרעיל את פרעה. |
| מרב | (Mereb) | משרת נובי של רדמס, שנלכד בצעירותו על ידי המצרים ומאז משרת אותם. הראשון לזהות את אאידה כנסיכת נוביה, והראשון לספר על כך לשאר העבדים בתקווה שהיא תוכל לשחרר אותם. |
| נחבקה | (Nehebka) | שפחה נובית שמדברת עם אאידה כנציגת העם הנובי. |
| פרעה | (Pharaoh) | מלך מצרים ואביה של אמנריס. ממארגני החתונה של רדמס ואמנריס. מורעל בחשאי על ידי זוסר שרוצה לזרז את הורשת כס המלכות לרדמס. |
| אמונסרו | (Amonasro) | מלך נוביה ואביה של אאידה. הוא נלקח בשבי בידי המצרים לאחר שאאידה ורדמס התאהבו, ומורה לאאידה לנתק את כל הקשרים שלה עם המצרים. |
רשימת שירים

| --- | --- |
מערכה ראשונה "Every Story is a Love Story" - אמנריס  "Fortune Favors the Brave" - רדמס והחיילים  "The Past is Another Land" - אאידה  "Another Pyramid" - זוסר והשרים  "How I Know You" - מרב ואאידה  "My Strongest Suit" - אמנריס ונשות הארמון  "Enchantment Passing Through" - רדמס ואאידה  "My Strongest Suit" (Reprise) - אמנריס ואאידה  "Halfway to Heaven" - אאידה, נחבקה, מרב, אמנריס והנובים  "Dance of the Robe" - אאידה, נחבקה והנובים  "Not Me" - רדמס, אאידה, אמנריס ומרב  "Elaborate Lives" - רדמס ואאידה  "The Gods Love Nubia" - אאידה, נחבקה, מרב והנובים: מערכה שנייה "A Step Too Far" - אמנריס, רדמס ואאידה  "Easy as Life" - אאידה  "Like Father, Like Son" - זוסר, רדמס והשרים  "Radames' Letter" - רדמס  "How I Know You (Reprise)" - מרב  "Written in the Stars" (אנ') - רדמס ואאידה  "I Know the Truth" - אמנריס  "Elaborate Lives (Reprise)" - אאידה ורדמס  "Enchantment Passing Through (Reprise)" - אאידה ורדמס  "Every Story is a Love Story (Reprise)" - אמנריס
בישראל

המחזמר הועלה בישראל בשנת 2005 בתיאטרון הספרייה בבימויו של ארתור קוגן ובתרגומו של אלי ביז'אווי, בכיכובם של עדי כהן בתפקיד אאידה, ניר שלמון בתפקיד רדמס ורוני נופר בתפקיד אמנריס.
המחזמר הועלה שוב בתיאטרון בית הלל באוניברסיטה העברית בחודשים ינואר-פברואר בשנת 2014. ההפקה בוימה על ידי מיכאל ברל.