stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטפחת ספרים
תוכן הספר > ספר הזוהר > סתירות בין ספר הזוהר לתלמוד

במספר מקומות ספר הזוהר סותר את דברי התלמוד בבלי. דוגמה לסתירה הלכתית ניתן לראות בדברי ספר הזוהר שמאריך בחומרת הסכנה בנשיאת אלמנה. אמנם הוא אינו אוסר עליה לינשא, אך לפי דבריו חמירא סכנתא מאיסורא ועדיף שתשב אלמנה. לאחר גילוי ספר הזוהר נהגו כך בטורקיה. רבי יעקב עמדין יצא נגד עמדה זו בטענה כי דבר זה סותר את הנאמר בתלמוד, שהאיסור חל רק על אישה קטלנית, שהתאלמנה פעמיים. התלמוד הבבלי אף נהג במגמה הפוכה, הוא מביא מספר הקלות שנעשו כדי להוציא אשה ממעמד עגינות ובשביל שתוכל ותרצה לינשא, אף שהיא אלמנה, כמו הפקעת קידושין וחינא. רק על מלך מובא במשנה שלדעת תנא קמא אין נושאים אלמנתו, משום כבודו של המלך.
דוגמה נוספת היא מסיום הקדמת ספר הזוהר, שבו נזכרים שלושה אנשים ש"גורמים בושה" לעצמות שלהם, והשלישי הוא מי שהדליק אש במוצאי שבת לפני שהקהל אמרו קדושה דסידרא (קטע תפילה מסדר היום היהודי של מוצאי שבת) – עליו מאריך הזוהר בעונש העצום המצפה לו. רבי יעקב עמדין כתב שזה סותר את התלמוד שכתב ”דהוו אמרין המבדיל וסלתינן סילתא” (תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ק"נ, עמוד ב') - אמרו בצאת השבת המבדיל בין קודש לחול ומיד עשו מלאכה האסורה בשבת, גם לפני קדושה דסידרא.
רבי יעקב עמדין הצביע על כך שגם בענייני אגדה קיימות סתירות. לדוגמה, לפי ספר הזוהר תורה שנלמדת בלילה צחה יותר מתורה שנלמדת ביום. זאת בניגוד לתלמוד בבלי שקבע כי הלילה נברא רק לשינה. אמנם, גם בתלמוד בבלי יש אמורא שטוען כי הלילה נברא ל”גרסא” - ללימוד תורה.
תוכן הספר > ספר הזוהר > גניזת ספר הזוהר

רבי יעקב עמדין טען כי בכל מקרה, יהיה מי שיהיה מחבר ספר הזוהר, רובו של ספר הזוהר בעיקרון אינו מזיק, והתועלת בו עולה על ההפסד. אך לאחר התקלה שיצאה מחלק ממנו בעניין השבתאות, יש לגונזו, מפני שהדברים המוכיחים את השבתאות "אפילו אמרם יהושע בן נון לא צייתנא ליה". כראיה הוא הביא את חזקיהו המלך שגנז את נחש הנחושת שעשה משה לאחר שהפך למושא לפולחן ויצאה ממנו תקלה. ראיה נוספת הביא רבי יעקב עמדין מספר "שימושא רבא", חיבור קצר על הלכות תפילין שחובר בזמן הגאונים, ונזכרו בו דברים בשם חכמי התלמוד - האמוראים. פוסקים רבים התנגדו לאמור ב"שימושא רבא", במיוחד בדברים הנוגדים את התלמוד, שאותו קבלו כל ישראל. גם כשהביא ה"שימושא רבא" את בעל הלכות גדולות שהיה גאון בן זמנו, עדיין לא קיבלו את דעתו כשנראתה להם כסותרת את שיטת התלמוד. אכן רוב פוסקי ההלכה לא קיבלו את עמדות הספר "שימושא רבא" כאשר הן סותרות את התלמוד, אך רבנו תם ראה בו ספר מחייב להלכה, והרבה לצטט אותו בכל הנוגע להלכות תפילין.
תוכן הספר > הקבלה בכללותה

על אף עמדתו בעניין ספר הזוהר, רבי יעקב עמדין חתם את ספר מטפחת ספרים בהבהרה לגבי אמונתו בקבלה בכללותה. הוא כתב כי הוא אינו מכחיש את הקבלה, והעושה כך הוא "מין ואפיקורס גמור". אולם, קבלה, לפי דעתו של עמדין, היא אך ורק מה שאינו סותר את חלק ה"נגלה" שבתורה. הוא הרבה לשבח את הקבלה והאמין במספר מושגים בסיסיים של תורת הקבלה, כמו גלגולי נשמות. אף ספר הזוהר עצמו מצוטט רבות בספריו השונים.
בנוסף, הוא חיבר מספר ספרי קבלה. ביניהם ספר ציצים ופרחים וסידור עמודי שמים.
תוכן הספר > חיבור ספר מורה הנבוכים

רבי יעקב עמדין העריץ את הרמב"ם והחשיבו כחשוב הפוסקים בדורו, והוא אף כתב פירוש על ספרו "היד החזקה". מאידך, הוא סלד מהפילוסופיה וסבר כי אין אפשרות להביא את התורה והפילוסופיה לידי התאמה, ולכן טען כי לא ייתכן שהרמב"ם חיבר את ספר "מורה הנבוכים". הוא השמיע ביקורת רבה על "מורה הנבוכים", בעיקר על שנתן הסברים רציונליים למצוות ("נראים בעיני דברי התול") ועל ההסבר אודות מעשה המרכבה שבספר (בנימוק כי בן אנוש אינו יכול להגיע להשגה של דברים כאלו). רבי יעקב עמדין אף כתב כי אין ראוי "לאבד זמן רב בקריאת ספר מורה נבוכים... אם לא כדי להשיב על הזיותיו ובדיותיו". לטענתו מחבר ספר מורה הנבוכים עירב דברי תורה עם חכמה חיצונית. בעקבות כך ראוי לדעתו "לגזור עליו שריפה" ואין להדפיס אותו מחדש.
בניגוד לדעתו זאת, במקום אחר שיבח רבי יעקב עמדין את ספר המורה ובעקבות כך את הרמב"ם מחברו, ”אך הרמב"ם לבדו מצינו, שהעמיק עיונו בה להפליא עצה, הגדיל תושיה בספרו המורה לצורך אנשי דורו... מי כמוהו מורה בדת אל” (רבי יעקב עמדין, שאילת יעב"ץ, חלק א, סימן מא). בנוסף לזאת, הצדיק רבי יעקב עמדין גם את עיסוקו של הרמב"ם בפילוסופיה: ”הנה שכרו אתו ופעולתו שחיזק ידים רפות עייפי הגלות, שהיו נרדפים בימיו מן הפוקרים והמינים... המה אילצוהו לחקור בפלוסופיה, וקורא אני עליו גדולה עבירה לשמה, וכל כוונתו לשם שמים הייתה”.
הרמב"ם בעצמו הביא את ספרו "מורה הנבוכים" במאמר תחיית המתים ובאגרותיו, דבר המוכיח שהוא אכן מחבר הספר. ספר "מורה הנבוכים" מובא בשם הרמב"ם גם אצל הרמב"ן.
תוכן הספר > חיבורים אחרים

בספר יצא רבי יעקב עמדין נגד פירוש מעשה המרכבה לרד"ק. הוא זלזל בספר וטען כי אין לו קדושת ספרים ואפשר לעיין בו בבית הכסא אף על פי שאסור להרהר בו בדברי תורה. כמו כן יצא רבי יעקב עמדין נגד ספר משנת חסידים של הרב עמנואל חי ריקי.
נוסף על כך הוא העיר על ספרים קבליים שנכתבו על ידי מספר רבנים. הוא כתב הערות על ספרו של הרב אביעד שר שלום באזילה "אמונת חכמים" ועל ספר שנכתב על ידי רבי יוסף ג'יקטיליה בשם "גינת אגוז", בעיקר על כך שטען כי כמה מדברי קבלה רמוזים בדברי הרמב"ם. רבי יעקב עמדין כתב על זה כי מדובר ב"דבר זר שתלה המחבר הלז חכמת הקבלה במי שלא היה לו בה חלק ונחלה". הוא העיר גם על ספר "ברית מנוחה" שמיוחס לרב אברהם מרימון (חי סביבות 1340–1440) וספר "יושר לבב" שנכתב על ידי רבי עמנואל חי ריקי.
תוכן הספר > החסידות

רבי יעקב עמדין יצא נגד החסידות בחריפות רבה. הוא טען כי הם זנחו את התלמוד ועוסקים רק בקבלה ובספר הזוהר: ”ונעויתי משמוע כי עתה מקרוב קמו כת חסידים חדשה בווהלין, פודוליה, ובא מהם גם למדינה זו, שכל עסקם בספר הזוהר וספרי קבלה”. הוא כתב נגד צורת תפילתם: ”מאריכים חצי היום בתפלה, הרבה יותר מחסידים ראשונים, שלא היו שוהים בתפלת עצמה אלא שעה אחת בלבד. אבל יתר על זה עושים אלו, לפי מה שאמרו לי, בתפילת שמונה עשרה תנועות זרות ומשונות ומגונות. מטפחים בידיהם ומנענעים לצדיהם ראשיהם כפופים לאחוריהם, ופניהם ועיניהם פונים למעלה, נגד מה שאמרו רז"ל שצריך להיות העינים למטה ולב למעלה, ובתנחומא לא נאמר להיותו עיניים למרום אלא בשעת קדושה... להתיר רק קצת התנועעות הגוף בנחת אחור וקדם, לעורר הכוחות ורוחות חיוניות... והקדמונים בתפלתם היו בלי הרגש.”
הוא טען כי ה"חסידים השוטים" נכשלים בכך שסומכים על כל מה שהודפס בספרים, בלי לדעת את מקור הדברים, והביא ראיה על כך שהם אומרים בקשה שהודפסה בסידור "שערי ציון" ולפיה "צמח במלכותו יראו", המציינת את ראשי התיבות "צבי" ולפי דעתו היא מדברת על המלכתו של שבתי צבי.
בחייו של רבי יעקב עמדין, הייתה תנועת החסידות בראשיתה, וטרם החלה ההתנגדות אליה. שמעון דובנוב טען שכוונת עמדין לתנועה זו בראשות הבעל שם טוב, שלא יצאה אמנם, עדיין, מגבולותיהן של ווהלין, פודוליה וגליציה המזרחית. לדעתו, עמדין הגיב על שמועות שהגיעו אליו בין השנים ה'תק"י (1750) לה'תק"ך (1760). בן-ציון דינור אינו שולל את דעתו של דובנוב, אך סבור שהכוונה המדויקת של עמדין במושג חסידים היא "לאותן חבורות של חסידים סגפנים מיסודו של רבי יהודה חסיד.
רבי יעקב עמדין הרגיש צורך לצאת בחריפות נגד תנועת החסידות שהייתה אז בראשיתה. לפי גרשם שלום, השבתאות והחסידות הן שלבים של תהליך זהה, התפתחות רעיון המשיחיות. שלום הצביע על רצף ליניארי בין השבתאות לחסידות, שהניע את עמדין בדבריו נגד החסידות.
אברהם ביק (שאולי) טען כי אין לקבוע בוודאות שדברי עמדין נגד "כת חסידים חדשה" נאמרו נגד תנועת החסידות. ייתכן שכוונתו הייתה לשארית השבתאים והפרנקיסטים. נימוקיו של ביק הם שבנו של עמדין, ר' מאיר, רחש כבוד לבעל שם טוב. "גדולי אבות החסידות כתבו שבחים על ספרי עמדין. אילו באמת לחם רבי יעקב עמדין בחסידות, לא היו גדוליה משבחים אותו", לפי ביק. יהודה פרידלנדר הצביע על כך שלביק הייתה נגיעה אישית לנושא.
הדפסת הספר

רבי יעקב עמדין כתב את הספר בסביבות שנת ה'תפ"ח, אך רק לאחר כ-40 שנה, בשנת ה'תקכ"ח-1768, הוא הדפיס אותו בבית הדפוס שפתח בביתו שבאלטונה לאחר שקיבל רשות מהשלטון. בחוגי המשכילים פעלו להפצת הספר, כאשר מנחם מנדל לפין הציע כבר בשנת 1792 להפיץ את הספר. יצחק בר לווינזון הביע את שאיפתו להדפיס את הספר עם הוספות ותיקונים משלו.
הדפסת הספר > מהדורות

על אף הניסיונות, הוצאה שנייה של ספר זה בוצעה רק בשנת ה'תרל"א (1870) בעיר לבוב (ביידיש: לעמבערג) על ידי מיכל וולף. עקב עמדותיו הלא־מקובלות ביהדות המסורתית של הספר הוא נאסר להדפסה על ידי מספר רבנים, ולא זכה למהדורות רבות. הוא הודפס מאז רק בהוצאה חדשה בירושלים בשנת ה'תשנ"ה על ידי מכון "אורח צדיקים",  מהדורה זו הוסרה מהמדפים לאחר פרסומה בהוראת הבד"ץ.
כמו כן חלקים מהספר נדפסו בתוך ספר אמונת חכמים לרבי אביעד שר שלום באזילה במהדורת זיכרון אהרן, הגהותיו לזוהר נדפסו בספר נצוצי יעב"ץ ובספר אמת ליעקב.
השפעת הספר על חקר הזוהר והיחס אליו

חיבור ביקורתי זה ייסד למעשה את הביקורת המודרנית של ספר הזוהר ונוסחיו השונים. מסקנות הספר אומצו כבר בידי בן דורו של רבי יעקב עמדין, משה מנדלסון, פילוסוף יהודי-גרמני מאבות תנועת ההשכלה היהודית. הוא כתב כי עמדין הביא "ראיות רבות ברורות שאין להשיב עליהם". זמן קצר לאחר מכן הם אומצו על ידי פרץ בר שהסתמך על ספר "מטפחת ספרים" כדי לטעון כי ספר הזוהר נכתב בזמן מאוחר.
הדיונים המקיפים והמפורטים בספר "מטפחת ספרים" שימשו כתשתית למחקרים ביקורתיים שיטתיים על ספר הזוהר של חוקרים רבים במאות התשע עשרה והעשרים בהם שלמה יהודה רפופורט (שי"ר), יצחק בר לווינזון, צבי היינריך גרץ, יום-טוב ליפמן צונץ, אליקים גצל המילזאהגי, גרשום שלום ואחרים.
ספר "מטפחת ספרים" השפיע במידה רבה על חקר ספר הזוהר. את השפעתו מתאר חוקר הקבלה ישעיה תשבי, "טענותיו, הערוכות ברובן לפי סדר דפי ספר הזוהר, נוגעות כמעט בכל שטחי הביקורת האימאננטית: אישי הזוהר, לשונו, מקורותיו, רמזים היסטוריים ועוד. מבחינה זו לא נשאר לחקירה המודרנית אלא למיין את הטענות, לבססן ביסוס מדעי מוצק יותר ולהרחיב את יריעתן בעניינים נוספים". מאידך את המסקנות שאליהם הגיע רבי יעקב עמדין כינה ישעיה תשבי "השערות רופפות".
פרופ' עודד ישראלי טען כי ספר מטפחת ספרים השפיע במיוחד על חקר תולדות ספר הזוהר משלוש סיבות. הסיבה הראשונה היא שהפולמוס בשאלת קדמות ספר הזוהר פרץ ממשכילים איטלקים בשולי ההנהגה הרבנית אל המיינסטרים הרבני אשכנזי שהשפעתו רבה. סיבה שנייה היא שהביקורת על ספר הזוהר המובאת ב"מטפחת ספרים" אינה שוללת את הקבלה מיסודה, אלא רק טוענת כי לא כל המובא בספר הזוהר הוא אכן זוהר מקורי. נקודה שלישית היא ש"מטפחת ספרים" אינו מציג כקודמיו דעה חד משמעית האם ספר הזוהר מזויף או לא, אלא מציע תשובה המחלקת את ספר הזוהר לגורמים רבים, שחלקם אותנטיים וחלקם מזויפים.
ראו גם

חיבור ספר הזוהר
משנתו של גרשם שלום
לקריאה נוספת

ישעיה תשבי, משנת הזוהר, כרך א, מוסד ביאליק, ירושלים ה'תשי"ז, עמ' 52–102.
בועז הוס, כזוהר הרקיע: פרקים בתולדות התקבלות הזוהר ובהבניית ערכו הסמלי, מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, ירושלים, ה'תשס"ח, עמ' 313–354.
פרופ' עודד ישראלי, "הפולמוס בשאלת קדמותו של ספר הזוהר בהקשריו השבתאיים: למגמותיו של ספר מטפחת ספרים לר' יעקב עמדין", איל פריזינטי י (תשע"ז), עמ' סא–עא, באתר Academia.edu
מנחם מנדל גולדשטיין, אמת ליעקב: הגהות היעב"ץ לספר הזהר, ירושלים תשע"ז. בהקדמה לספר דן באריכות ביחס היעב"ץ לזוהר.
שלמה בידרמן ואסא כשר, יהדות ופונדמנטליזם: על הגותו של ר' יעקב עמדן, דעת: כתב-עת לפילוסופיה יהודית וקבלה, גיליון 5, קיץ תש"ם, עמ' 25-38, באתר JSTOR
אברהם מלמד, מיתוס החוזרים בתשובה: הרמב"ם ואריסטו, דעת: כתב-עת לפילוסופיה יהודית וקבלה, גיליון 29 עמ' 165-193, באתר JSTOR
מסלינה

| --- | --- |

מסלינה מחזיקה את הבן שלה בריטניקוס, מוזיאון הלובר
 לידה:  25 בינואר 17 רומא, האימפריה הרומית 
 הוצאה להורג:  אחרי 45 גני לוקולוס, איטליה 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 בן או בת זוג:  קלאודיוס (38 לספירה–?) גאיוס סיליוס (48 לספירה–?)  Decius Calpurnius Sabinus 
 
 
 
ולריה מסלינה (לטינית: Valeria Messalina; ‏סביבות 17 – סביבות 48) הייתה אשתו השלישית של הקיסר הרומי קלאודיוס והשתייכה לשושלת היוליו-קלאודית. היא הייתה בת דודתו של הקיסר נירון, בת דודתו מדרגה שנייה של הקיסר קליגולה, ונינתה של אחות הקיסר אוגוסטוס. היא הייתה אשה רבת עוצמה והשפעה עם מוניטין של הפקרות מינית. לכאורה קשרה קשר נגד בעלה והוצאה להורג עם גילוי המזימה. ייתכן והמוניטין הידוע לשמצה שלה הוא תוצאה של הטיה פוליטית, אבל יצירות אמנות וספרות הנציחו אותו עד לתקופה המודרנית.
ראשית חייה

מסלינה הייתה בתה של דומיטיה לפידה הצעירה ובן דודתה מרקוס ולריוס מסאלה ברבאטוס (אנ'). אמה הייתה הצעירה בין ילדיו של הקונסול לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס ואנטוניה הזקנה. בנו, גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס היה בעלה הראשון של הקיסרית לעתיד אגריפינה הצעירה ואביו הביולוגי של הקיסר לעתיד נירון, שהיה בן דודה של מסלינה, למרות קיומו של הפרש גילים של 17 שנים. סבותיה של מסלינה, קלאודיה מרקלה ואנטוניה הגדולה היו אחיות למחצה. קלאודיה מרקלה, סבתה מצד אביה, הייתה בתה של אחותו של אוגוסטוס קיסר, אוקטביה, מנישואיה לגאיוס קלאודיוס מרקלוס הצעיר (אנ'). אנטוניה, סבתה מצד אמה, הייתה בתה הבכורה של אוקטביה מנישואיה למרקוס אנטוניוס, והייתה דודתו מצד אמו של קלאודיוס.
מעט ידוע על חייה של מסלינה לפני נישואיה בשנת 38 לקלאודיוס, שהיה אז כבן 48. נולדו להם שני ילדים: בת, קלאודיה אוקטביה (אנ') (ילידת 39 או 40), קיסרית לעתיד, אחותו החורגת ואשתו הראשונה של נירון קיסר; ובן, בריטניקוס. כאשר נרצח הקיסר קליגולה בשנת 41, המשמר הפרטוריאני הכריז על קלאודיוס כקיסר החדש ומסלינה הפכה לקיסרית.
המוניטין של מסלינה

עם עלייתה לשלטון, מסלינה נכנסה להיסטוריה עם מוניטין של אשה חסרת רחמים, עושקת ותאבת מין. בעלה מוצג כמובל בקלות על ידה ובלתי מודע לניאופיה הרבים. בשנת 48 לספירה הוא יצא למסע וכשחזר הודיעו לו שמסלינה נישאה למאהבה האחרון, הסנאטור גאיוס סיליוס. בזמן שרבים היו מצווים על מותה, הקיסר העניק לה הזדמנות נוספת. אחד מקציניו הבכירים, שראה זאת כחולשה, ציווה על מותה ללא ידיעת הקיסר. בשומעו את החדשות, הקיסר לא הגיב, אלא רק ביקש עוד גביע יין. הסנאט הרומאי ציווה על "הכחדת הזיכרון" (Damnatio memoriae) של מסלינה - ששמה יוסר מכל המקומות הציבוריים והפרטיים ויוסרו גם כל הפסלים בדמותה.
ההיסטוריונים שמוסרים את הסיפורים הללו, בעיקר טקיטוס וסווטוניוס, כתבו אותם כ-70 שנה לאחר האירועים, בסביבה עוינת לשושלת הקיסרית אליה השתייכה מסלינה. ההיסטוריה של סווטוניוס עוסקת רבות בשערוריות. טקיטוס טוען שהוא מוסר "מה ששמעו וכתבו הזקנים ממני", מבלי לציין את מקורותיו, מלבד זיכרונותיה של אגריפינה הצעירה, שהייתה אחראית להזזתם של ילדיה של מסלינה בירושה הקיסרית ומשום כך גם בעלת עניין מיוחד בהשחרת שמה של קודמתה.
האשמות בדבר הפרזה מינית כבר שימשו בטקטיקת השמצה, מתוך עוינות פוליטית.
שני תיאורים הוסיפו במיוחד לשמה הרע של מסלינה. אחד מהם הוא הסיפור על תחרות הסקס שערכה עם זונה במשך לילה שלם בספר העשירי של תולדות הטבע מאת פליניוס הזקן, לפיו התחרות נמשכה 24 שעות ומסלינה ניצחה לאחר ששכבה עם 25 גברים. המשורר יובנאליס מתאר בסאטירה הששית (אנ') שלו, כיצד הקיסרית נהגה לעבוד בסודיות לילה שלם בבית בושת בשם "זאבה". בסאטירה העשירית הוא גם רומז לסיפור על כך שהיא כפתה על גאיוס להתגרש מאשתו ולהינשא לה.
מסלינה באמנות

מסלינה הייתה נושאן של יצירות אמנות רבות. החל מהמאה ה-16, הייתה נושאם של ציורים ופסלים, המתארים בעיקר את מעלליה המיניים וכן את הוצאתה להורג. החל מהמאה ה-17, עלו גם הפקות בימתיות, מחזות (לרוב טרגדיות) ואופרות, שעסקו באירועים שהובילו למותה. החל מהמאה ה-17, נכתבו מספר רומאנים שמסלינה היא הדמות הראשית או השראה לה. מתחילת המאה ה-20, דמותה של מסלינה גולמה בסרטים וסדרות טלוויזיה רבות, בהן "אני, קלאודיוס" הבריטית.
מקורות עתיקים

דיו קסיוס, היסטוריה רומאית, ספר 60, פרקים 18-14,‏ 31-27‏ (המשך).
יוספוס פלביוס, מלחמת היהודים, ספר ב, פרק יב, פסקה ח; קדמוניות היהודים, ספר 20, פרק ח, פסקאות א-ב, סעיפים 148–153.
יובנאליס, סאטירות (אנ') 6, 10, 14.
פליניוס הזקן, תולדות הטבע, ספר 10.
סנקה, Apocolocyntosis divi Claudii ‏(אנ'), אוקטביה, 261-257.
סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, קלאודיוס, פרקים 17, 26, 27, 29, 36, 37, 39; נירון, פרק 6; ויטליוס, פרק 2.
טקיטוס, ספרי השנים, ספר 11, פרקים 1, 2, 12, 38-26.
סקסטוס אורליוס ויקטור, קיצור על הקיסרים, 4.
הערות שוליים

↑  סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, קלאודיוס, פרק 26.
↑  פליניוס הזקן, תולדות הטבע, ספר 10, פרק 83.
↑  יובנאליס, סאטירה 6, שורות 135-114.
↑  יובנאליס, סאטירה 10, שורות 336-329.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279937905171  PLWABN: 9810564797805606  BnF: cb11986967q (data)  GND: 118511114  ISNI: 0000 0001 0340 7568  LCCN: n82092097  NKC: jn20000701218  NTA: 241001153  SUDOC: 027933784  ULAN: 500355381  VcBA: 495/133368  VIAF: 44279143   WorldCat (עם VIAF): 44279143 
מסלינה עובדת בבית בושת: תחריט מאת אגוסטינו קראצ'י, סוף המאה ה-16
מכבי אש

כיבוי שרפה בקוויבק, קנדה
כיבוי אש באיור מגרמניה, שנת 1904
כיבוי אש בשרפה בכרמל (2010)
מטוסי כיבוי משתתפים בכיבוי השרפה בכרמל, 2010
מכבי אש הוא ארגון חירום המופקד על כיבוי שריפות, מניעת התפשטות אש בלתי מבוקרת, חילוץ והצלת לכודים במתארים שונים וטיפול באירועים שמעורבים בהם חומרים מסוכנים.
העוסקים בכיבוי האש הם לוחמי אש.
הגדרת התפקיד

כארגון חירום מכבי האש עסוקים בעיקר בכיבוי שריפות, חילוץ והצלת לכודים בתאונות דרכים, מפולות והרס, חילוץ מבורות, חילוץ מגובה, ממעליות, חילוץ בעלי חיים וטיפול באירועי חומ"ס. אך למעשה תפקידם העיקרי הוא מניעה, מדור מיוחד במכבי האש הוא מדור בטיחות אש שאמון על סידורי בטיחות האש בכל מבנה או מקום שמוקם בארץ (מגורים, תעשייה, מסחר, מנהרות, אצטדיונים וכו').
הצבע המזוהה ביותר עם מכבי האש הוא אדום, וזהו לרוב צבע רכב הכיבוי ופנס האזהרה המהבהב שעליו. צבע מדי מכבי האש הוא צהוב, אדום או כחול-אפור.
בעבר, הגיעו כוחות מכבי האש אל מקום האירוע בעזרת כרכרה, אך עם התפתחות הטכנולוגיה ובניית מכוניות ומשאיות חדישות, מתניידים מכבי האש במשאיות מיוחדות כבאיות, הללו מצוידות בזרנוק מים כדי לכבות אש, סולם להגיע לאזורים גבוהים ובלתי נגישים, וסירנה רועשת לפינוי התנועה שבדרך.
בתחנת מכבי האש צוות אנשים במשמרות, כך שבכל עת יהיה צוות שיוכל לעזור לכשיקרא. לעיתים, כאשר יש להציל אנשים הכלואים בבניין ובסביבותם אש ועשן, לובשים על גופם מכבי האש חליפות מיוחדות המונעות שאיפת עשן ושרפה.
חילוץ והצלה

כאמור, הכבאים עוסקים בחילוץ לכודים מבורות, חילוץ ממבנים שקרסו, חילוץ מתאונות דרכים, חילוץ בעלי חיים שונים שנקלעו למצוקה אף הם ועוד. בישראל, גם פיקוד העורף מסייע בחילוץ בני אדם ממבנים שקרסו, באירוע בו מעורב פיקוד העורף, לרוב, יהיה זה הוא שיוביל את פעולות החילוץ ומכבי האש יהיה תחת פיקודו.
רבים מנפגעי תאונות הדרכים הקשות נלכדים בתוך רכבם כאשר מבנהו של הרכב משתנה מעוצמת הפגיעה ולוכד אותם בתוך הרכב. בנוסף לכך, האדם הלכוד עלול להיות פצוע קשה ובכך להיות רגיש לתנועות. גם סכנת התלקחות הרכב מעוצמת הפגיעה ויצירת ניצוץ שיבוא במגע עם חומר דלק נלקחת בחשבון. הפצוע עלול לאבד דם רב עקב פציעה פתוחה, ולכן, יש לחלצו במהירות ולאפשר לכוחות הרפואה במקום לטפל בו בעת ובעונה אחת.
על מנת לחלץ את הלכוד, משתמשים הכבאים בציוד מגוון:
גרזן דו-ידני לפינוי מכשולים ושבירת קירות, קורות עץ וזכוכיות.
מסורים חשמליים שונים לניסור חלקים שונים, כריתת עצים או עצמים בזירת האירוע.
ערכות חילוץ עיקרי הכלים כיום שכוללים ערכות חילוץ מטובות החברות בעולם בתחום כגון לוקאס והולמטרו, ערכות שרובן פועלות כמערכות הידראוליות אך ישנן גם ערכות פנאומטיות כגון כריות אוויר. בערכות ההידראוליות ניתן למצוא בערכת כלים כגון "קוצץ" הדומה למספרים שחותכות פח וברזל; "מפשק" המרחיב את אזור עבודתם של הכבאים ומאפשר גישה ומקום עבודה לקוצץ; "רם" – בוכנה הפועלת על שמן הידראולי המרחיבה את אזור ההילכדות ומסייעת לכבאים בחילוץ.
כריות אוויר – ישנם במערך הכבאות בישראל שני סוגי כריות אוויר. כריות האוויר משמשות ככלי הרמה/הפרדה. הן מתנפחות על ידי מכל אוויר דחוס ובכך יוצרות את המרחב המבוקש אם זה לחילוץ של לכוד או לכל פעולת חילוץ/הרחקה/הפרדה אחרת.
"בוק" – חתיכת עץ או פלסטיק דחוס וקשיח המשמשת כתמיכה לכלי החילוץ על מנת ליצור צמצום טווחי עבודה, עיגון, אבטחה ועוד.
בעבר היה נהוג השימוש ביריעת הצלה להצלת אנשים שנתקעו בשריפות עם מוצא יחיד לחלון ונאלצו לקפוץ כדי לשרוד, אך השימוש בה הופסק לטובת מנופים שנהיו יותר נפוצים.
הגורמים המשפיעים על התפתחות השרפה

מספר גורמים משפיעים על התנהגותה והתפתחותה של השרפה בתוך החלל הסגור, כלל שהשרפה מתקדמת משלב ההצתה ועד לשלב הדעיכה:
גודלם של פתחי שחרור עשן וחום, מספרם והסידור שלהם
נפח החלל הסגור
התכונות התרמיות של קירות החלל הסגור
גובה התקרה של החלל הסגור
המידה, ההרכב והמיקום של צברי חומרי הבעירה שניצתו ראשונים
זמינות ומיקום צברי חומרי בעירה נוספים (חומרי מטרה)
על מנת שתתפתח שרפה צריך להימצא אוויר זמין לתמוך בבעירה מעבר לשלב ההצתה. גודלם ומספרם של פתחי שחרור חום ועשן בחלל הסגור, יקבעו כיצד תתפתח האש באותו חלל. גודל החלל הסגור, צורתו וגובה התקרה יקבעו אם תיווצר מתחת לתקרה שכבה משמעותית של גזים חמים. מיקומו של צבר חומרי הבעירה הראשוני חשוב אף הוא להתפתחות שכבת הגז החם. הלהבות של צבר חומרי הבעירה במרכז החלל הסגור מושכות יותר אוויר והן קרות יותר מאשר הלהבות ליד הקירות ובפינות החלל הסגור. הטמפרטורה המתפתחת בשרפה בחלל סגור היא תוצאה ישירה של האנרגיה המשתחררת בצורה של חום ואור, כאשר חומרי הדלק בוערים. כמות האנרגיה המשתחררת לאורך זמן נקראת שיעור/קצב שחרור החום (HRR). שיעור החום המשתחרר נמדד ביחידות BTU לשנייה או בקילוואטים. קצב שחרור החום תלוי ישירות בכמות חומרי הדלק המתכלים לאורך זמן, ומידות החום של הבעירה (כמות החום המתקבלת מבעירה מסה מוגדרת של חומר).
ראו גם

הרשות הארצית לכבאות והצלה
המכללה הלאומית לכבאות והצלה
כבאות אווירית
מערכת גילוי וכיבוי אש
האגודה הבינלאומית של לוחמי אש
שירות כיבוי האש הממלכתי הרוסי
מחבט אש
הערות שוליים

↑  ריצ'רד הול וברברה אדמס, יסודות תורת הכבאות, fire protection publications, Oklahoma State University, 2006, עמ' 48
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533684105171  BnF: cb119772921 (data)  GND: 4017013-5  HDS: 007788  LCCN: sh85048470  NARA: 10646561  NKC: ph162652
דומיטיה הזקנה

דומיטיה הזקנה
דומיטיה הזקנה (בלטינית:  Domitia maior ידוע לעיתים גם בשם דומיטיה לפידה;‏ המאה ה-1 לספירה) הייתה אצילה רומאית, דודתו של נירון קיסר שנרצחה על ידו.
ביוגרפיה

דומיטיה הייתה בתם הבכורה של אנטוניה הזקנה והמדינאי לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס. הייתה לה אחות קטנה בשם דומיטיה לפידה הצעירה (אמה של מסלינה) ואח צעיר בשם גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס (אביו הביולוגי של הקיסר נירון). דומיטיה הזקנה נישאה מספר פעמים על פי הידוע. בעלה הראשון היה דקימוס הטריוס אגריפה אשר שימש כקונסול בשנת 22 לספירה. הוא נרצח בשנת 32 כקורבן של שלטון הטרור של טיבריוס. בנם היחיד היה קווינטוס הרטיוס אנטונינוס.
שנה לאחר מכן נישאה דומיטיה למדינאי המשפיע והשנון גאיוס סלוסטיוס קריספוס פאסיניוס (בן אחיינו של ההיסטוריון סלוסטיוס). ידוע שפאסיניוס סייע לדומיטיה בתביעה כספית לא ברורה נגד אחיה. בסביבות שנת 41, לבקשתו של הקיסר קלאודיוס, גירש פאסיניוס את דומיטיה, ונשא את גיסתה האלמנה אגריפינה הצעירה. טקיטוס מעיד ש"קנאה קשה הייתה שורה בין אגריפינה לבין דומיטיה". בשנת 47 נרצח פאסיניוס (נטען שהורעל), ואגריפינה נישאה לקיסר קלאודיוס. בשנת 54 מת קלאודיוס, ובנה של אגריפינה, נירון, הפך לקיסר החדש.
גם אז לא חדלה דומיטיה לחרוש מזימות כנגד גיסתה. בשנת 55, שניים מעבדיה המשוחררים - לוקיוס דומיטיוס פאריס, ואטימטוס (שהיה לטענת אגריפינה, גם מאהבה של דומיטיה), ניסו לשכנע את הקיסר הצעיר שאמו חורשת מזימות נגדו. נירון כמעט והוציא אותה להורג, אולם בסופו של דבר היא הצליחה להוכיח את חפותה. נירון הרג את אגריפינה רק בשנת 59.
דומיטיה הייתה אשה עשירה מאוד, ונירון חשק בעושר שלה ובמיוחד באחוזתה המפוארת. בשנת 59, סבלה דומיטיה מעצירות קשה במעיה. נירון הגיע לבקר אותה, ודומיטיה ליטפה את סנטרו ואמרה שהיא תמות מאושרת אם רק תזכה לראות את היום בו יגלח את זקנו בפעם הראשונה (טקס רומאי סמלי שהתקיים עם הגיעו של רומאי לגיל 21). נירון הסתובב אל חבריו ובצחוק הודיע להם שהוא יצטרך לגלח את זקנו כבר עכשיו. מיד לאחר מכן הוא הורה לרופאים לתת לה מנת יתר של חומר משלשל, והיא מתה. נירון מיהר להשתלט על נכסיה.
הערות שוליים

↑  שרה דבורצקי, קורנליוס טאקיטוס - ספרי השנים, מוסד ביאליק, 1962. עמ' 360.
↑  קווינטיליאנוס, "תורת הנאום", ספר שישי, פרק 2, 50.
↑  טקיטוס, ספרי השנים, ספר שלושה עשר, 19.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שלושה עשר, 20.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שלושה עשר, 21.
↑  השוו לדוגמה: קווינטיליאנוס, "תורת הנאום", ספר שישי, פרק 4, 74.
↑  סוויטוניוס, "נירון האלוהי", 34.
חומרים מסוכנים

הגדרת שלט האזהרה להובלת חומרים מסוכנים, לפי תקנות שרותי הובלה, התשס"א-2001
חומרים מסוכנים (בראשי תיבות: חוֹמָ"ס) הם מוצקים, נוזלים או גזים אשר עלולים להזיק לאדם, לחי או לצומח, לרכוש, או לסביבה. הסכנה בחומרים אלה נובעת מתכונות כגון דליקוּת, רעילוּת, רדיואקטיביות או השפעה מסרטנת.
על מנת לדעת האם חומר מסווג כמסוכן או לא (על-פי החוק), יש לפנות לחוק החומרים המסוכנים, אשר באחריות המשרד להגנת הסביבה. פירוט ניתן למצוא בתקנות סיווג ופטור (ראו קישורים חיצוניים), כאשר כל חומר הקיים גם בכמות וגם בריכוז גדולים מהמפורט בתקנות נחשב למעשה כחומר מסוכן.
הקטנת הסיכון מהחומרים דורשת אמצעי זהירות בזמן יצירתם, שינועם, אחסונם, השימוש בהם, וסילוקם כפסולת. מרבית המדינות חוקקו חוקים לגבי הטיפול בחומרים מסוכנים, וישנן אמנות בינלאומיות האמונות על אסדרת הטיפול בחומרים הללו.
הובלת חומרים מסוכנים

| ספרה | חומר כיבוי |
| --- | --- |
1: סילון מים
2: ערפל או ריסוס מים דק
3: קצף
4: חומר כיבוי יבש (כגון אבקה)
שינוע חומרים מסוכנים (חומ"ס) כולל בתוכו לא רק את הליך השינוע עצמו אלא גם תהליכי הכנת משלוחי חומ"ס במפעלים והתייחסות לאריזות ולכלי קיבול בהם הם מובלים. תחום זה כולל הובלת חומ"ס באופני שינוע מגוונים, כגון הובלה בכבישים וברכבות, בים ובאוויר.
התקנות הנפוצות ביותר במדינות העולם בנושא הן המסדירות את הובלת החומרים המסוכנים. מרביתן אימצו את המלצות "ועדת המומחים להובלת חומרים מסוכנים של האומות המאוחדות", המתייחסות להובלה יבשתית של החומרים. תקנות להובלה ימית או אווירית של חומרים מסוכנים נגזרות מהמלצות אלה, עם התאמה לייחוד שבצורת ההובלה השונה. במדינת ישראל החוק הקובע הוא חוק שירותי הובלה, התשנ"ו-1997 ותקנות שרותי הובלה, התשס"א-2001.
היתר רעלים

לפי חוק חומרים מסוכנים, כל אדם העוסק בחומרים מסוכנים בריכוז או כמות הגדולים מערך הסף חייב לקבל היתר רעלים מהמשרד להגנת הסביבה. ערך הסף להיתר רעלים מופיע ברשימת הרעלים בתוספת הראשונה לתקנות חומרים מסוכנים (סיווג ופטור) 1996. היתר הרעלים מנחה בנושאים של: אחסון, שילוט, חירום, שינוע, פסולת, מניעת דליפות ופליטות, מינוי אחראי רעלים, ניהול פנקס ועוד.