stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בודיונטיקי
גאוגרפיה

הבודיונטיקי שכנו כאמור סביב דין-לה-בן של ימינו, בעמק נהר הבלאון (אנ').  שטחם היה ממוקם צפונית לסנטי, דרומית לגליטאה, מזרחית לסוגיונטי, ומערבית לאגואיטורי ולנמטורי.
בתקופת הרומאים, הסיוויטות (מועצות מקומיות) שלהם היו ממוקמות סביב אגן הנהר בלאון ויובלו. בשנת 69 לספירה הועבר השטח של הבודיונטיקי, יחד עם זה של האוונטיקי, לפרובינקיה גאליה נארבוננסיס על ידי הקיסר גלבה. לפי הארכיולוג והקרטוגרף הבריטי א.ל.פ ריווט (אנ'), ייתכן שהחלטה זו "נבעה מהשפעתו של מושל הפרובינקיה לשעבר, טיטוס ויניוס (אנ'), ששלט למעשה בגלבה והצטרף אליו לקונסול בשנת 69.
העיירה הראשית שלהם הייתה ידועה בשם דיניה (Digne של היום; דיניה הגאלית 'המחסה'). כמו היישוב המודרני, הוא שימש ככל הנראה כעיירת ספא בימי קדם. דיניה הועברה לפרובינקיה Alpes Maritimae באימפריה הרומית המאוחרת.
לקריאה נוספת

Pliny (1938). Natural History. Loeb Classical Library. תורגם ע"י Rackham, H. Harvard University Press. ISBN 978-0674993648.
ביבליוגרפיה

Barruol, Guy (1969). Les Peuples préromains du Sud-Est de la Gaule: étude de géographie historique. E. de Boccard. OCLC 3279201.
Delamarre, Xavier (2007). "Gallo-Brittonica (suite : 11–21)". Zeitschrift für celtische Philologie. 55: 29–41. doi:10.1515/ZCPH.2007.29. S2CID 163928150.
Falileyev, Alexander (2010). Dictionary of Continental Celtic Place-names: A Celtic Companion to the Barrington Atlas of the Greek and Roman World. CMCS. ISBN 978-0955718236.
Rivet, A. L. F. (1988). Gallia Narbonensis: With a Chapter on Alpes Maritimae : Southern France in Roman Times. Batsford. ISBN 978-0-7134-5860-2.
Talbert, Richard J. A. (2000). Barrington Atlas of the Greek and Roman World. Princeton University Press. ISBN 978-0691031699.
הערות שוליים

↑  Pliny. Naturalis Historia, 3:37.
↑  Corpus Inscriptionum Latinarum 5:7817, 5:7885, 5:7902.
1 2  Falileyev 2010, s.v. Bodiontici.
↑  Barruol 1969, pp. 385–386.
↑  Barruol 1969, p. 382.
↑  Rivet 1988, p. 247.
↑  Talbert 2000. Map 16: Col. Forum Iulii-Albingaunum.
1 2  Rivet 1988, pp. 247–248.
↑  Barruol 1969, p. 287.
↑  Rivet 1988, p. 90.
↑  Delamarre 2007, p. 36.
בית הנציגים (אוסטריה)

אולם המליאה של הפרלמנט האוסטרי
בית הנציגים הנבחרים האוסטרי (בגרמנית: Abgeordnetenhaus) היה הבית התחתון של החלק האוסטרי באימפריה האוסטרו-הונגרית בין השנים 1861 עד 1918. לבית התחתון הגיעו נציגים נבחרים מהארצות האוסטריות (בוקובינה, גליציה, בוהמיה ועוד) והבית העליון הורכב מבני אצולה וכמורה. המוסד הזה היה הבסיס לפרלמנט האוסטרי שקם לאחר פירוק האימפריה אחרי מלחמת העולם הראשונה.
ההרכב הראשון של הבית, ב-1861, נקבע לפי נציגויות של לאומים, כך למשל, מבין 203 הנציגים היו 54 בני בוהמיה, 38 בני ממלכת גליציה ולודומריה, 22 בני מוראביה ו-18 אוסטרים. מספר חברי הבית שונה בהמשך, ב-1873 הועלה ל-353, ב-1896 הועלה ל-425 וב-1907 ל-516. גם ההרכב השתנה והתבסס על שכבות סוציאליות.
אפיטופ

| --- | --- |
 שיוך:  מקרומולקולה, אנטיגן 
 מזהים
 קוד MeSH:  D23.050.550 
 מזהה MeSH:  D000939 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0003317 
 
אפיטופ, הידוע גם כקובע אנטיגני, הוא אזור של רצף חלבוני קטן באנטיגן, שאליו נקשר נוגדן באופן ייחודי, ובכך מעורר תגובה חיסונית.
תיאור

אפיטופ הוא החלק באנטיגן שמערכת החיסון מזהה אותו, במיוחד נוגדנים, תאי B או תאי T. אפיטופ הוא החלק הספציפי של האנטיגן שאליו נקשר נוגדן. החלק של הנוגדן שנקשר לאפיטופ נקרא פאראטופ (paratope) (אנ'). אפיטופים הם בדרך כלל אנטיגנים, אך לעיתים הם גם רצפים שנגזרים מהמארח, שניתן לזהותם (כמו במקרה של מחלות אוטואימוניות).
האפיטופים של אנטיגנים חלבוניים מחולקים לשתי קטגוריות: אפיטופים קונפורמציים ואפיטופים ליניאריים, וזאת בהתבסס על המבנה שלהם ועל האינטראקציה עם הפאראטופים. אפיטופים קונפורמציים וליניאריים מקיימים אינטראקציה עם הפאראטופים בהתבסס על הקונפורמציה התלת-ממדית שאימץ האפיטופ, וזו נקבעת על ידי תכונות פני השטח של שאריות האפיטופ המעורבות ועל ידי הצורה או המבנה השלישוני של מקטעים אחרים של האנטיגן. אפיטופ קונפורמציה נוצר על ידי קונפורמציה תלת-ממדית שאומצה על ידי אינטראקציה של שאריות חומצות אמינו לא סמוכות. לעומת זאת, אפיטופ ליניארי נוצר על ידי הקונפורמציה התלת-ממדית שאומצה על ידי האינטראקציה של שאריות חומצות אמינו רציפות. אפיטופ ליניארי לא נקבע רק על ידי המבנה העיקרי של חומצות האמינו המעורבות. שאריות המאגדות שאריות חומצות אמיניות מסוג זה, כמו גם שאריות חומצות אמיניות רחוקות יותר של האנטיגן, משפיעות על יכולתן של שאריות המבנה הראשוני לאמץ את הקונפורמציה התלת־ממדית של האפיטופ. שיעור האפיטופים שהם קונפורמציה אינו ידוע.[דרוש מקור]
תפקוד > אפיטופים של תאי T

אפיטופים של תאי T  מוצגים על פני השטח של תא המציג אנטיגן, שם הם קשורים למולקולות שמקודדות על ידי קבוצת הגנים MHC. בבני אדם, תאים המתמחים בהצגת אנטיגן מתמחים בהצגת פפטידים מסוג MHC II, ואילו רוב התאים הסומטיים הגרעיניים מציגים פפטידים מסוג MHC Class I. אפיטופים של תאי T המוצגים על ידי מולקולות MHC Class I הם בדרך כלל פפטידים באורך של 8 עד 11 חומצות אמינו, ואילו מולקולות MHC Class II מציגות פפטידים ארוכים יותר, באורך 13–17 חומצות אמינו, ומולקולות MHC שאינן קלאסיות מציגות גם אפיטופים שאינם פפטידים, כגון גליקוליפידים.
תפקוד > אפיטופים של תאי B

החלק של האנטיגן שאימונוגלובולין או נוגדנים נקשרים אליו נקרא אפיטופ של תאי B. בדומה לאפיטופים של תאי T, ניתן לחלק את האפיטופים של תאי B לשתי קבוצות: קונפורמציים או ליניאריים. אפיטופים של תאי B הם בעיקר קונפורמציים. ישנם סוגים נוספים של אפיטופים כאשר לוקחים בחשבון את המבנה הרביעוני. אפיטופים שמוסווים כאשר יחידות יחידות חלבון מצטברות נקראים קריפטוטופים. ניאוטופים הם אפיטופים שמזוהים רק בעודם במבנה רביעוני ספציפי ושאריות האפיטופ יכולות להקיף מספר יחידות משנה של חלבונים. ניאוטופים אינם מזוהים ברגע שמתנתקות תת-היחידות.
תפקוד > פעילות צולבת

לאפיטופים יש לפעמים פעילות צולבת. נכס זה מנוצל על ידי המערכת החיסונית לשם ויסות על ידי נוגדנים אנטי-אידיוטיפיים (תאוריה של חתן פרס נובל נילס קאי ירנה (Niels Kaj Jerne (אנ')). אם נוגדן נקשר לאפיטופ של אנטיגן, הפאראטופ עלול להפוך לאפיטופ של נוגדן אחר שייקשר אליו. אם הנוגדן השני הזה הוא מסוג IgM, קשירתו יכולה לווסת את התגובה החיסונית; אם הנוגדן השני הוא מסוג IgG, קשירתו יכולה להפחית את הוויסות של התגובה החיסונית.[דרוש מקור]
מיפוי אפיטופים > אפיטופים של תאי T

ניתן לחזות הופעתם של אפיטופים מסוג MHC I ו־II באופן אמין באמצעים חישוביים בלבד, אם כי לא כל אלגוריתמי החיזוי באין סיליקו של epitope בתאי T שווים בדיוק שלהם. ישנן שתי שיטות עיקריות לחיזוי קשירת פפטיד-MHC: חיזוי מונחה נתונים וחיזוי המבוסס על מבנה. שיטות מבוססות מבנה דוגמות את מבנה הפפטיד-MHC ודורשות כוח חישוב רב. לשיטות מבוססות נתונים יש ביצועי חיזוי גבוהים יותר מאשר לשיטות מבוססות מבנה. שיטות מבוססות נתונים מנבאות קשירת פפטיד-MHC על בסיס רצפי פפטיד הקושרים מולקולות MHC. על ידי זיהוי אפיטופים של תאי T, מדענים יכולים לעקוב אחר תאי T, לאפיין פנוטיפים שלהם ולעוררם.
מיפוי אפיטופים > אפיטופים של תאי B

יש שתי שיטות עיקריות למיפוי אפיטופים: מחקרים מבניים או פונקציונליים. שיטות למיפוי מבני אפיטופים כוללים קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן, תהודה מגנטית גרעינית ומיקרוסקופ אלקטרונים. קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן של מבני Ag-Ab נחשבת לדרך מדויקת למיפוי מבני של אפיטופים. באמצעות תהודה מגנטית גרעינית ניתן למפות אפיטופים על ידי שימוש בנתונים אודות מבנה Ag-Ab. שיטה זו אינה דורשת היווצרות גבישים אך יכולה לעבוד רק על פפטידים וחלבונים קטנים. מיקרוסקופ אלקטרונים הוא שיטה ברזולוציה נמוכה שיכולה למקם אפיטופים על אנטיגנים גדולים יותר כמו חלקיקי נגיף.
שיטות למיפוי פונקציונלי של אפיטופים משמשות לעיתים במבחני קשירה כגון תספיג חלבון, נקודת כתם ו / או ELISA לקביעת קשירת נוגדנים. שיטות נוספות בוחנות אם שני נוגדנים חד-שבטיים (mAB) יכולים להיקשר לאנטיגן בו זמנית או להתחרות זה בזה כדי להיקשר באותו אתר. טכניקה נוספת כוללת מוטגנסיס בתפוקה גבוהה, אסטרטגיית מיפוי אפיטופים שפותחה כדי לשפר מיפוי מהיר של אפיטופים קונפורמציים על חלבונים מורכבים מבחינה מבנית. מוטגנסיס משתמשת במוטציות אקראיות / מוכוונות אתרים, בשאריות יחידות, לשם מיפוי אפיטופים. ניתן להשתמש במיפוי אפיטופים של תאי B לפיתוח תרופות נוגדניות, חיסונים מבוססי פפטיד וכלים אימונו-דיאגנוסטגיים.
תגי אפיטופ

אפיטופים משמשים לעיתים קרובות בפרוטאומיקה ובמחקר מוצרי גנים אחרים. באמצעות טכניקות DNA רקומביננטיות ניתן למזג אל תוך הגן רצפים גנטיים המקודדים אפיטופים שמוכרים על ידי נוגדנים נפוצים. בעקבות התרגום, תג האפיטופ שנוצר מאפשר לנוגדן למצוא את החלבון או תוצר גנטי אחר המאפשר לטכניקות מעבדה לבצע לוקליזציה, טיהור ואפיון מולקולרי נוסף. אפיטופים נפוצים המשמשים למטרה זו הם Myc-tag, HA-tag, FLAG-tag, GST-tag, 6xHis, V5-tag ו-OLLAS. פפטידים יכולים להיות קשורים גם על ידי חלבונים היוצרים קשרים קוולנטיים לפפטיד, ומאפשרים הצמדה בלתי הפיכה. אסטרטגיות אלה יושמו בהצלחה גם בפיתוח חיסון "ממוקד אפיטופ".
חיסונים מבוססי אפיטופ

החיסון הראשון מבוסס אפיטופ פותח בשנת 1985 על ידי Jacob et al. חיסונים מבוססי אפיטופ מגרים תגובות חיסוניות הומורליות ותאיות באמצעות אפיטופים של תאי B או תאי T. חיסונים אלה יכולים להשתמש באפיטופים מרובים כדי להגביר את יעילותם. כדי למצוא אפיטופים לשימוש בחיסון, משתמשים לעיתים קרובות במיפוי אין סיליקו. לאחר שנמצאו אפיטופים מועמדים, הבנייה מתוכננת ונבדקת יעילותו הפוטנציאלית של החיסון. בעוד שבדרך כלל חיסונים מבוססי אפיטופ הם בטוחים, תופעת לוואי אפשרית אחת היא סערת ציטוקינים.
קובע נאו-אנטיגני

קובע נאו-אנטיגני הוא אפיטופ על נאו-אנטיגן, שהוא אנטיגן חדש שלא הוכר בעבר על ידי מערכת החיסון. נאו-אנטיגנים קשורים לעיתים קרובות לאנטיגנים של גידולים ונמצאים בתאים אונקוגניים. נאו-אנטיגנים, ובהרחבה, קובעים נאו-אנטיגניים, יכולים להיווצר כאשר חלבון עובר שינוי במסלול ביוכימי כגון גליקוזילציה, זירחון או פרוטאוליזה. מגנון נוסף ונפוץ של יצירת נאו-אנטיגן הוא צבירת מוטציות ברצף ה-DNA המקודד לחלבון המקורי. דרך מנגנונים אלו, הגורמים לשינוי רצף חומצות האמינו של החלבון או מבנהו, נוצרים אפיטופים חדשים שנקראים קובעים נאו-אנטיגנים. זיהוי נאו-אנטיגנים אלו דורש נוגדנים או קולטני TCR ספציפיים. ושונים מאלו המזהים את האנטיגן המקורי.
נאו-אנטיגנים הם הבסיס לזיהוי תרים סרטניים ע-ידי מערכת החיסון. על-מנת להימנע מהרג של תאים תקינים מערכת החיסון מכירה את מרבית האטיגנים הקיימים בגוף הבריא, ועקב כך מסוגלת לזהות את הנאו-אנטיגנים כאנטיגנים זרים ולפעול כנגד התאים המבטאים אותם. עובדה זו עומדת בבסיס הטיפולים האימונותרפיים המגייסים את מערכת החיסון לשם מלחמה בסרטנים שונים.
בית המדינה של מדינת מרילנד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קפיטול 
 כתובת:  100 State Cir, Annapolis, MD 21401 
 מיקום:  אנאפוליס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1772
 תאריך פתיחה רשמי:  1779 
 חומרי בנייה:  עץ, לבנה 
 אדריכל:  ג'וזף הורשיו אנדרסון 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות ג'ורג'יאנית, נאו-קלאסיציזם 
 מידות
 גובה:  181 רגל (צריח מחודד) 60 רגל (גג) 
 גובה מעל פני הים:  56 רגל 
 קומות:  3 
 קואורדינטות:  38°58′44″N 76°29′28″W﻿ / ﻿38.978888888889°N 76.491111111111°W﻿ / 38.978888888889; -76.491111111111
 אתר רשמי
 he
 
כיפת בית המחוקקים על מטבע הקווטר של מדינת מרילנד.
בית המדינה של מדינת מרילנד (באנגלית: Maryland State House) ממוקם באנאפוליס בירת מדינת מרילנד שבארצות הברית. המבנה משמש את האספה הכללית של מרילנד, והוא מבנה בית המחוקקים המדינתי הוותיק ביותר בארצות הברית, ונעשה בו שימוש ברצף מאז בניית המבנה, בשנת 1772, ועד ימינו.
כיפת המבנה היא כיפת העץ הגדולה ביותר בארצות הברית.
המבנה הניצב כיום באתר הוא המבנה השלישי שנבנה עבור בית המחוקקים. המבנה הוכרז בשנת 1968 כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
היסטוריה

הקמת המבנה החלה בשנת 1772 והושלמה רק בשנת 1779 בשל המהפכה האמריקאית. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ג'וזף הורשיו אנדרסון (Joseph Horatio Anderson). בראש כיפת המבנה הוצב קולט ברקים על ידי בנג'מין פרנקלין.
בין ה-26 בנובמבר 1783 ל-3 ביוני 1784 שימשה העיר אנאפוליס כבירת ארצות הברית, ובניין בית המחוקקים של מדינת מרילנד שימש את קונגרס הקונפדרציה (בית המחוקקים הראשון של ארצות הברית). באולם הסנאט שבמבנה התפטר ג'ורג' וושינגטון מתפקידו כמפקד הצבא הקונטיננטלי ב-23 בדצמבר 1783. חודש לאחר מכן, ב-14 בינואר 1784, אושרר במקום חוזה פריז. 
מאז שנת 1969 מנוהל המבנה על ידי "קרן הנאמנות של בית מדינת מרילנד" ("State House Trust").
תיאור המבנה

הבניין מורכב משני מבנים - המבנה המקורי, מהמאה ה-18 (שנבנה במקור מעץ וצופה גבס), ומבנה חדש שנבנה בין השנים 1902–1906, המצופה משיש איטלקי. המבנה החדש תוכנן על ידי האדריכלים פרנסיס בולדווין (Francis Baldwin) וג'וסיה פנינגטון (Josiah Pennington). במבואת הבניין מצויר על הרצפה קו שחור המסמל את קו ההפרדה בין שני המבנים.
בתוך המבנה מצויה רוטונדה גבוהה ובמרכזה העתק של ספינה - ה"פדרליסט של מרילנד". הספינה המקורית נבנתה בשנת 1788 על מנת לסמל את אשרורה של מרילנד לחוקת ארצות הברית, והיו לה שבעה מפרשים על מנת לסמל את היות מרילנד המדינה השביעית לאשרר את החוקה. ההעתק נבנה בשנת 1987 לרגל יובל המאתיים לאשרור החוקה.
בתוך הבניין המקורי, מימין לכנסה מצוי חדר הסנאט המקורי של המדינה. בחדר זה התכנס הקונגרס הקונטיננטלי, ובו התפטר וושינגטון מתפקידו. פסל של וושינגטון הלובש העתק הבגדים שלבש בעת נאומו נמצא בחדר (הבגדים המקוריים מצויים במוזיאון הסמית'וניאן). לאולם זה שתי קומות - כאשר הקומה העליונה נועדה לאפשר לנשים לצפות בנאומים (נשים לא הורשו להיכנס לקומה הראשונה). מרפסת הנשים מעוטרת במוטיב של עלי טבק המסמלים את חשיבות הטבק לכלכלת המדינה והתבססות הכלכלה על הטבק באותה עת.
משמאל לאולם הכניסה למבנה מצויים חדר קלוורט (Calvert Room) - על שם המושל הראשון של המדינה, וחדר הכסף של מרילנד (Maryland Silver Room) בו מוצגים מסמכים היסטוריים של המדינה. שני חדרים אלה ממוקמים במקום בו עמד הבית התחתון המקורי של המדינה (the House of Delegates).
בבניין החדש ממוקמים אולם הסנאט ואולם הנבחרים הנוכחיים של המדינה. אולם הסנאט החדש מעוטר בצבעי אדום ולבן, ואילו אולם הנבחרים מעוטר בשחור וזהב. ארבעת צבעים אלה הם צבעי דגל מדינת מרילנד. על שטיח אולם הסנטר מופיע סמל מדינת מרילנד משנת 1648, ועל קירות האולם ציורים של ארבעת חותמי הכרזת העצמאות האמריקאית מהמדינה.
אולם בית הנבחרים שופץ בשנת 1992, ועל קירותיו מופיעים דיקנאות היושבי ראש של הבית התחתון.
בסמוך לבניין ניצב בית הממשלה - מעונו הרשמי של מושל המדינה.
הערות שוליים

↑  קולט הברקים שבראש בניין המדינה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294552905171  LCCN: sh00008588  SNAC: w6090wpn  ULAN: 500305484  VIAF: 173353082   WorldCat (עם VIAF): 173353082
בית המדרש היהודי החופשי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בתי חינוך עממיים 
 מדינה:  גרמניה 
 מייסדים:  פרנץ רוזנצווייג 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1920
 תאריך פתיחה רשמי:  1920 
 תאריך פירוק:  1938 
 
בית המדרש היהודי החופשי (בגרמנית: Freies Jüdisches Lehrhaus) היה מוסד לחינוך מבוגרים יהודי שהוקם ונוהל על ידי פרנץ רוזנצוויג ופעל בין השנים 1920 עד לתחילת שנות ה-30 בעיר פרנקפורט שבגרמניה.
הכינוי "חופשי" פירושו שכל אדם היה יכול להירשם למוסד ללא דרישות מקדימות, וכי בית הספר עודד חשיבה עצמאית ללא דבקות בדוקטרינה או בדוֹגמה כלשהי. עם זאת, נגבה שכר לימוד עבור הלימודים במוסד. רוזנצוויג עמד רשמית בראש המכון מהקמתו ועד מותו בשנת 1929, אף שבשנותיו האחרונות היה חולה מאוד. המוסד ערך הרצאות פתוחות לקהל הרחב במגוון נושאים על ידי אישים מוכרים באותה תקופה. מלבד רוזנצוייג עצמו, לימדו שם גם מרטין בובר, הרב נחמיה אנטון נובל, זיגפריד קרקאואר, בנו יעקב, הכימאי אדוארד שטראוס, ברטה פפנהיים, ליאו לוונטהל, ריצ'רד קוך, ואחרים.
בית הספר פעל כשבע שנים, (בשנת 1922 היו רשומים בו 1100 שומעים), ולאחר שנת 1926 ניתנו בו הרצאות ופגישות מועטות. בשנת 1933 נפתח מחדש בית הספר בראשות מרטין בובר.
בית המדרש נוסד לקידום חידוש החינוך והלמדנות היהודית. רוזנצוויג קרא למימוש מטרה זו עוד במהלך מלחמת העולם הראשונה. במאמרו השכלה הרבה אין-קץ", בו דן בתפיסתו של חינוך המבוגרים היהודי, הגדיר שני עקרונות מרכזיים ללמידה החדשה. העיקרון הראשון של רוזנצוויג הגדיר את הלימוד, כאמצעי של יהודי גרמניה להשיב לעצמם את הבסיס לחיים היהודיים שהלכו ונעלמו במהלך המאה התשע עשרה. לפי רוזנצווייג, על הלימוד לאפשר לספק ליהודי גרמניה את הכלים הדרושים לבנות מחדש זהות תרבותית ייחודית ולחזק את תחושת הזהות היהודית שלהם בחברה מודרנית. בנוסף, המוסד ביקש לקדם שיטות הוראה חדשניות על מנת להוביל את יהודי גרמניה המנוכרים מהמסורת היהודית, בחזרה אל התורה ואל שורשיהם הרוחניים והאינטלקטואליים.
לקריאה נוספת

Franz Rosenzweig, On Jewish learning (edited by Nahum Norbert Glatzer), New York: Schocken Books, 1955.
הערות שוליים

↑  פרנץ רוזנצווייג, השכלה הרבה אין-קץ: משאלות לבעיית ההשכלה היהודית של השעה, ובפרט לדמותו של 'המכון להשכלת העם', נהריים: מבחר כתבים, מוסד ביאליק, 2008, עמ' 176-187
↑  Michael Brenner, The renaissance of Jewish culture in Weimar Germany, New Haven, Conn: Yale University, 1996, עמ' 72-73
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511759905171  LCCN: n86033073  VIAF: 122662338   WorldCat (עם VIAF): 122662338 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בסאראב הצעיר צפלוש

בסאראב הצעיר צֶפֶּלוּשׁ ("המשפד הקטן" או "שיפודון"), שכונה על ידי היסטוריונים גם "בסאראב הרביעי", (ברומנית: Basarab cel Tânăr Țepeluș,‏ ? – 13 ביולי 1482) היה שליט וולאכיה בין 1477 -1481, בין 1481–1482, היה נכדו של דן השני, ובנו של בסאראב השני, ממשפחת דנשט (בית בסאראב) ושל אשתו, דוברה. כשליט מושבו היה בעיקר בבוקרשט, פחות בטרגובישטה.
הכינויים

בסאראב הצעיר נקרא כך כדי להבדילו מדודו, בסאראב הזקן לאיוטה. הכינוי "צפלוש", "המשפד הקטן", קיבל בגלל שימושו, אם כי בהיקף הרבה פחות רחב, בעונש החביב על ולאד המשפד המכונה ברומנית "צפש"
(מן המילה "ţeapă" - "ציאפה" = מוט עם קצה חד).
טוען לכתר

בשנת 1474 נמצא בסאראב הצעיר בחצרו של בלזיוס מגיאר, הוויבוד של טרנסילבניה, שהייתה חלק מהממלכה ההונגרית. באותם הימים שטפן הגדול, שליט מולדובה, הגיע להסכם עם ההונגרים בטרנסילבניה להדיח את השליט הפרו-טורקי של ולאכיה, בסאראב הזקן לאיוטה ולהחליפו בצפלוש.
אכן פלשו המולדבים לוולאכיה ובהזדמנות זו החריבו את המבצר טליאז'ן. לפי הכרוניקה הגרמנית-מולדבית הועלה צפלוש לשלטון באוקטובר - נובמבר 1474, אך הודח מיד על ידי הטורקים שהביאו שוב לשלטון את בן חסותם, ראדו היפה. צפלוש נאלץ לבלות את חג המולד בחצר של שטפן הגדול ובמהלך שנת 1476 נמצא כגולה בחצר מלך הונגריה, מתיאש הוניאדי.
.
עלייתו לשלטון ומלוכתו הראשונה

בנובמבר -דצמבר 1477 או לכל המאוחר בינואר 1478
הועלה צפלוש לכס ולאכיה במקום דודו, בסאראב הזקן לאיוטה שהודח על ידי שליט מולדובה, שטפן הגדול..
בדומה ללאיוטה, גם בסאראב הצעיר אכזב את שטפן הגדול ודי מהר עבר גם הוא, בכורח הנסיבות לצד הטורקים.
ביוני 1477 תיווך בסאראב הצעיר בין הונגריה ובין האימפריה העות'מאנית מבלי שיושג הסכם כלשהו. בסתיו 1479 נאלץ השליט הוולאכי ללוות את המפקדים הטורקים מן הבלקן, עלי ביי מיכאלולו, עיסא ביי חסנבייאולו ובאלי ביי מלקוצ'ולו בפלישתם לטרנסילבניה, שהסתיימה עם התבוסה המבישה של העות'מאנים ב"שדה הלחם" (13 באוקטובר 1479) בידי אישטוואן באטורי אצ'די ופאל קיניז'י.. השתתפות זו של צפלוש ולוחמיו במערכה נגד הנוצרים העכירה את היחסים עם הונגריה.
בינואר 1480 ערך צפלוש ביקור באיסטנבול, אולי כדי להצהיר שוב את נאמנותו לסולטאן ולקבל ערבויות לשלומו ולביטחונו. בזמן שנעדר הונהגה הנסיכות על ידי הווריניקים ניאגול וולאדול ועל ידי האחראי על האוצר, קזן. השליט הקודם הגולה לאיוטה ניצל, ככל הנראה, את היעדרותו של צפלוש מן הארץ ובהתחלת שנת 1480 פלש לוולאכיה וחטף את אוצרו ואף את אשתו מריה, את סבתו, שנקראה גם כן מריה, ואת אחותו החורגת, אך מבלי שיוכל לקחת שוב גם את השלטון.
כנקם, בחזרתו, צפלוש כלא זמנית את בתו של לאיוטה שהייתה מתגוררת בוולאכיה. מלך הונגריה, מתיאש, ניסה לפייס בין השניים ובפברואר 1480 הורה שהנשים החטופות תשוחררנה מידיו של לאיוטה ותופקדנה במקום בטוח אצל תושבי בראשוב הסקסונים. מאוחר יותר שוחררה אשתו של צפלוש, ככל הנראה, בעסקת חילופי בני הערובה.
לא עבר הרבה זמן ושוב נקרא צפלוש ללוות את הטורקים בפיקודם של עלי ביי וסכנדר ביי במתקפתם על מולדובה של שטפן הגדול. אחרי מסע של שוד והרס, צפלוש והטורקים הודפו על ידי שטפאן עד לרמניקו סראט ושם נוצח ב-8 ביולי 1481. צפלוש ברח עד לאולטניה, בעוד שטפאן פלש שוב לוולאכיה והכתיר במקומו את הטוען לכתר מירצ'ה, בן מחוץ לנישואים של ולאד צפש.
אך גם מירצ'ה ניסה להתפשר עם הטורקים ואז הודח על ידי שטפאן. בתמיכתם של שטפאן ושל הונגריה, הועלה לשלטון ולאד הנזיר, אח של ולאד צפש.
גם ולאד הנזיר קיווה למצוא תמיכה אצל הטורקים. אולם בינתיים בסתיו 1481 הצליח צפלוש לגרשו בעזרת צבא שאסף באולטניה בנדיבות משפחת קראיובשט.
מלוכתו השנייה

מלוכתו השנייה לא ארכה יותר מחצי שנה. ככל הנראה במרץ 1482, בתמיכה טורקית ושל חלק מהבויארים, שב ולאד הנזיר לשלטון. צפלוש נצרך לברוח ולהתארל אצל גיסו (בעל אחותו אנקה) בגלוגובה, שם נרצח באפריל 1482 על ידי בויארים מחבל מהדינץ.
מקום קבורתו אינו ידוע. השליט מאתיי בסאראב כתב ב-1633 כי אבי אבותיו, בסאראב, ככל הנראה התכוון לבסאראב הצעיר צפלוש, נקבר על ידי הבאן ברבו קראיובסקו במנזר ביסטריצה. אולם במנזר זה לא נמצא בימינו קבר של צפלוש.
אשתו וצאצאיו

בסאראב הצעיר צפלוש היה נשוי למריה.
ילדים:
דנצ'ו, בנם של צפלוש ושל מריה, היה טוען לכתר בין השנים 1510-1508.
ניאגויה בסאראב - הצהיר כי היה בנו. ככל הנראה היה בן מחוץ לנישואים.
היסטוריונים אחרים טענו שלמעשה היה בנו של הבאן ברבו קראיובסקו.
הערות שוליים

↑  מלכת הונגריה, ביאטריקס, מציינת את שמו וכינויו במכתב בשנת 1480:Bozarab juniore nomine Cypelles, vazvoda obediente al Turcho - ציטוט ב-Xenopol ע' 423 הערה 11. יש לציין כי קסנופול סבר בטעות שבסראב לאיוטה ובסראב הצעיר צפלוש הם אותו אדם
↑  ד. מיטיה ע' 290
↑  בכרונולוגיה של ק.ג'ורסקו ושל מ. פופה וה. מאטיי לא מציינים מלוכה קצרה זו של באסראב הצעיר
↑  ד. מיטיה ע' 291
↑  ק.ג'ורסקו ע' 197
↑  ד. מיטיה ע' 292-293
↑  ד. מיטיה ע' 295
↑  ק.ג'ורסקו ע' 198
↑  ד. מיטיה ע' 297
↑  ק.ג'ורסקו ע' 198
↑  שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 11910931X  VIAF: 57027704   WorldCat (עם VIAF): 57027704
ג'ון פיטר ראסל

| --- | --- |

 לידה:  16 ביולי 1858 סידני, אוסטרליה 
 פטירה:  22 באפריל 1930 (בגיל 71) סידני, אוסטרליה 
 מקום לימודים:  בית הספר סלייד לאמנות יפה 
 זרם באמנות:  פוינטיליזם 
 בן או בת זוג:  Marianna Mattiocco 
 
ג'ון פיטר ראסל (באנגלית: John Peter Russell‏;  16 ביוני 1858 – 30 באפריל 1930) היה צייר אימפרסיוניסטי אוסטרלי.
נולד וגדל בסידני, ראסל עבר לאירופה בשנות העשרה המאוחרות שלו כדי ללמוד בבית ספר לאמנות. שם התיידד עם התלמיד עמית וינסנט ואן גוך ובשנת 1886 צייר את דיוקן השמן הראשון של האמן, הנמצא במוזיאון ואן גוך. באותה שנה צייר ראסל עם קלוד מונה בבל איל (אנ').
הוא חזר לסידני בגיל מבוגר שם נפטר בשכחה יחסית. בת דודתו, האמנית האוסטרלית תיאה פרוקטור, עשתה רבות לפרסום אמנותו של ראסל לאחר מותו, ובסוף המאה ה־20, מספר ביוגרפיות ותערוכות סייעו להחזיר לו את המוניטין כאמן משמעותי.
שנים מוקדמות

ראסל נולד ב־16 ביוני 1858 בפרוור דרלינגהרסט בסידני, הבכור מבין ארבעה ילדים של המהנדס יליד סקוטלנד ג'ון ראסל ורעייתו שרלוט, לבית ניקול, מלונדון. ראסל היה גם אחיינו של סר פיטר ניקול ראסל (אנ').
הכשרה באירופה

בגיל שמונה-עשרה נסע לאנגליה ללמוד הנדסה. בינואר 1881, לאחר מות אביו, הוא השתמש בירושה הניכרת שקיבל כדי להירשם לבית הספר סלייד לאמנות (אנ') ביוניברסיטי קולג' בלונדון, שם למד אצל אלפונס לגרוס במשך שלוש שנים.  ראסל נסע משם לפריז ללמוד ציור אצל פרננד קורמה. חבריו ללימודים כללו את אנרי דה טולוז-לוטרק, אמיל ברנאר, וינסנט ואן גוך ההולנדי, איתם יצר קשר ידידות לכל החיים. שני האמנים נקשרו במיוחד בהיותם זרים בעולם האוונגרד הפריזאי.  הם שמרו על התכתבות, וכמה ממכתביו הפרטיים של ואן גוך חושפים את חיבתו העמוקה לראסל ולאמנותו.
דיוקן של וינסנט ואן גוך מאת ראסל (אנ'), שצויר בשנת 1886, היה התיאור האהוב ביותר של ואן גוך על עצמו: האמן ההולנדי אפילו סיפר כי כתב לאחיו תאו, עשרה חודשים לפני מותו, כשהוא קורא לו "לדאוג היטב לדיוקן שלי מאת ראסל, שמשמעותי מאוד עבורי".  הציור של ואן גוך נרכש על ידי מוזיאון ואן גוך באמסטרדם בשנת 1938.
בל איל

ראסל התחתן עם היפהפייה הנודעת מריאנה אנטוניאטה מאטיוקו, איטלקית ודוגמנית של אוגוסט רודן.  הם התיישבו בבל איל מול חופי ברטאן, שם תכנן את ביתו והקים מושבת אמנים. היו לו 11 ילדים עם מריאנה, מהם שרדו שישה, חמישה בנים ובת.
קלוד מונה עבד לעיתים קרובות עם ראסל בבל איל והשפיע על סגנונו. בשנת 1890 עזב ראסל את בל איל ונסע לאנטיב שם שכר בית לחורף והפיק כמה מעבודותיו המוערכות ביותר. בשל הכנסתו הפרטית הגדולה, ראסל לא ניסה לפרסם את תמונותיו. בשנות ה־80 וה־90 של המאה ה־19, ראסל אימץ את סגנון האימפרסיוניזם הצרפתי הטהור.
בשנת 1907 נפטרה מריאנה ראסל (אנ') בפריז מסרטן. מוכה בצער, ראסל לקח את גופתה לבל איל בסירת משוטים וקבר אותה ליד ביתו. לאחר מכן הוא השמיד כ־400 מציורי השמן וצבעי מים שלו. אוגוסט רודן התייאש מהשמדת "אותם פלאים", ובאחד ממכתביו האחרונים לראסל אמר: "עבודותיך יחיו, אני בטוח. יום אחד תהיה מוכר באותה רמה כמו חברינו מונה, רנואר וואן גוך."
שנים מאוחרות יותר

ראסל התחתן עם רעייתו השנייה בשנת 1912, הזמרת האמריקאית קרוליין דה וויט מריל, שהייתה חברה של בתו של ראסל ועבדה בשם הבמה פליז מדורי. ראסל ורעייתו החדשה עברו בין איטליה, שווייץ ואנגליה, שם שירתו חמשת בניו של ראסל בכוחות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1922 התגורר ראסל לזמן קצר בניו זילנד, שם עזר לאחד מבניו להקים חוות הדרים.
בשנת 1921 חזר ראסל לאזור סידני, שם התגורר בבית דייגים בפרוור ווטסונס ביי והיה לו סטודיו עץ קטן בנמל סידני.
הוא לקה בהתקף לב קטלני בשנת 1930 בזמן שהרים סלעים לבניית קיר מחוץ לקוטג' שלו.
מורשת

בעודו באירופה, ראסל ניהל התכתבויות עם הצייר האימפרסיוניסטי האוסטרלי טום רוברטס, ועדכן אותו בהתפתחויות באימפרסיוניזם הצרפתי. מאחר שנשאר באירופה חלק ניכר מהקריירה שלו ונשכח לאחר מותו, נודע ראסל כ"אימפרסיוניסט האבוד "של אוסטרליה.
בתו של ראסל, הצהירה שהוא בנה אוסף של יצירות אימפרסיוניסטיות - ואן גוך, גוגן, ברנאר - שאותן התכוון להעניק לאוסטרליה, אך ידוע שאף אחת לא שרדה. אחרי מותו.
האמנית מסידני תיאה פרוקטור, בת דודה של ראסל, עשתה רבות לקידום עבודתו בשנותיה המאוחרות יותר.
הוא היה גם חבר לכל החיים של טום רוברטס, אחת הדמויות המרכזיות של אסכולת היידלברג. ראסל לא היה מעורב ישירות בתנועה זו, אך העניקו לו את התואר "האימפרסיוניסט האבוד של אוסטרליה".