stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לטאת חומה לילפורד
הערות שוליים

↑  לטאת חומה לילפורד באתר הרשימה האדומה של IUCN
לורנס לוין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בפברואר 1933 מנהטן, ארצות הברית 
 פטירה:  23 באוקטובר 2006 (בגיל 73) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה  הסיטי קולג' של ניו יורק 
 מעסיק:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת ג'ורג' מייסון 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  עמיתי מקארתור 
 
לורנס ויליאם לוין (באנגלית: Lawrence William Levine; ‏27 בפברואר 1933 – 23 באוקטובר 2006) היה היסטוריון אמריקאי. הוא נולד במנהטן ומת בברקלי, קליפורניה. הוא נודע כמי שקידם את הרב-תרבותיות ואת ה"היסטוריה מלמטה" - חקר ההיסטוריה מנקודת המבט של אנשים רגילים. הוא התמחה בחקר התרבות בדרום ארצות הברית, בתוכה תרבות השחורים.
ביוגרפיה

לוין למד בסיטי קולג' של ניו יורק ב-1955, והשלים תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת קולומביה ב-1962, שם למד אצל ריצ'רד הופשטטר. הוא לימד באוניברסיטת פרינסטון מ-1962 עד 1963, ולאחר מכן באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מ-1963 עד 1994. לאחר פרישתו מברקלי, לימד באוניברסיטת ג'ורג' מייסון מ-1994 עד 2005.
הוא השתתף במפגשי זכויות אזרח בברקלי ובדרום, ובתנועת חופש הביטוי.
הוא התחתן עם קורנליה רוטשר לוין ב-1964, איתה כתב את "The People and the President: America's Conversation with FDR" ("האנשים והנשיא: שיחתה של אמריקה עם FDR [הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט]"). נולדו להם שני בנים, יהושע לוין ויצחק לוין, והיה להם בן חורג, אלכסנדר פימנטל.
פרסים ואותות כבוד

לוין היה עמיתי מקארתור ב-1983, נבחר לאקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים ב-1985 והיה מחזיק קתדרת פולברייט בהיסטוריה מטעם אוניברסיטת קליפורניה - ברקלי לאוניברסיטת סידני ב-1988. הוא היה נשיא ארגון ההיסטוריונים האמריקאים בשנים 1992–1993 וקיבל מלגת גוגנהיים ב-1994. פרס על שמו ניתן על ידי ארגון ההיסטוריונים האמריקאים.
יצירותיו

Levine, Lawrence W. (1965). Defender of the Faith: William Jennings Bryan, the Last Decade, 1915-1925. Oxford University Press. ISBN 978-0-674-19542-4. (reprint Harvard University Press, 1987, ISBN 978-0-674-19542-4)
Levine, Lawrence W. (1978). Black Culture and Black Consciousness: Afro-American Folk Thought from Slavery to Freedom. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-502374-9. Lawrence W Levine.
Levine, Lawrence W. (1990). Highbrow/Lowbrow: The Emergence of Cultural Hierarchy in America. Harvard University Press. ISBN 978-0-674-39077-5.
Levine, Lawrence W. (1993). The Unpredictable Past: Explorations in American Cultural History. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-508297-5.
Levine, Lawrence W. (1997). The Opening of the American Mind: Canons, Culture and History. Beacon Press. ISBN 978-0-8070-3119-3. Lawrence W Levine.
Lawrence W. Levine and Cornelia R. Levine (2002). The People and the President: America's Conversation with FDR. Beacon Press. ISBN 978-0-8070-5510-6.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
הערות שוליים

↑  Elaine Woo (1 בנובמבר 2006). "Lawrence W. Levine, 73; historian's work backed multiculturalism in higher education". The Los Angeles Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  DOUGLAS MARTIN (28 באוקטובר 2006). "Lawrence W. Levine, 73, Historian and Multiculturalist, Dies". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Joe Holley (31 באוקטובר 2006). "Lawrence W. Levine; Altered History Research". The Washington Post. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Lawrence W. Levine - MacArthur Foundation". www.macfound.org (באנגלית). נבדק ב-2018-10-08.
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2013-09-08. נבדק ב-2013-09-08. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264426305171  BnF: cb12299465h (data)  ISNI: 0000 0001 1767 0295  LCCN: n50049115  LNB: 000329473  MusicBrainz: a9dcb3f4-c4e8-4aea-b0d9-3c92ddc62c9a  NKC: jn20020721312  NTA: 074640372  SUDOC: 031858082  VIAF: 64071281   WorldCat (עם VIAF): 64071281 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כנסיית יוסף הקדוש

ערך זה עוסק בכנסייה בנצרת. אם התכוונתם לכנסייה בחיפה, ראו .
פנים הכנסייה. באפסיס המרכזי מעל המזבח נראה פרסקו המתאר את המשפחה הקדושה
כנסיית יוסף הקדוש היא כנסייה קתולית פרנציסקנית השוכנת במתחם בזיליקת הבשורה בלב העיר נצרת. לפי מסורת מימי הביניים, היא הוקמה במקום בו שכן בית המלאכה של יוסף הקדוש, בעלה של מרים, ולפי גרסה מאוחרת יותר ניצב גם ביתו באתר. מסיבה זו היא מכונה גם כנסיית המשפחה הקדושה או כנסיית ההזנה, שכן היא מסמלת את המקום בו ישו גדל וניזון עד בגרותו.
הכנסייה מבחוץ. בחלקה השמאלי ניתן לראות את פסלם של יוסף הקדוש, ישו ומרים.
היסטוריה

מתחת לכנסייה התגלו שרידיהם של שלושה בורות מים, פסיפסים, מערות ואסמים המתוארכים למאות הראשונות לספירה. אלה נראים בקריפטה של הכנסייה, והמסורת מייחסת את אחת המערות למקום בו שכן בית המלאכה של יוסף. אף שהנוסע ארקולף אשר פקד את העיר במחצית השנייה של המאה ה-7, היינו לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, העיד על כנסייה שניצבה לצד כנסיית הבשורה הביזנטית, הממצא הארכאולגי אינו תומך בכך ששרידים אלה היו חלק מקומפלקס דתי, ובאתר לא תועדו סמלים דתיים. במאה ה-12 קמה באתר כנסייה צלבנית שלא הוקדשה ליוסף הקדוש, והיא נהרסה על ידי הממלוכים. נראה כי המסורת לפיה במקום זה שכן בית המלאכה של יוסף התפתחה בסוף ימי הביניים, והפרנציסקנים רכשו את השטח ב-1754 והקימו בו קפלה אשר הוקדשה לו. הכנסייה הנוכחית הוקמה ב-1914 מעל השרידים הקדומים ושופצה ביוזמת ארכיבישוף הגליל ג'ורג' חכים בשנת 1956.
הקריפטה

אל הקריפטה מובילים שני גרמי מדרגות נפרדים - האחד בספינה הימנית של הכנסייה והאחר בספינה השמאלית שלה. בקריפטה השתמרו שרידיה של הכנסייה הצלבנית שנבנתה בצורת צלב וכללה שלוש ספינות ושלושה אפסיסים. האפסיס המרכזי מוגבה מעט ממפלס הקריפטה, ובו מזבח שיש הניצב על עמוד אבן. מעליו תלוי קרוסיפיקס ומסביבו סינתרונון שבו תשעה מושבים פשוטים עשויים עץ ואבן. תקרתו עשויה בצורת חצי כיפה וקבוע בו ויטראז' המתאר את נישואי יוסף למרים. בקריפטה שני ויטראז'ים נוספים המתארים, בדומה לפרסקאות בכנסייה העליונה, את התגלות המלאך ליוסף בחלומו, עת פקד עליו שלא לגרש את מרים לאחר שגילה כי היא הרה, ואת יוסף כשהוא בא בימים. מהספינה המרכזית של הקריפטה מוליכות שבע מדרגות למפלס נמוך עוד יותר, שבו התגלה אגן מרוצף בפסיפס באורך של כשני מטרים ברוחב של מטר בודד.
האפסיס האמצעי בקריפטה
הויטראז' המרכזי בקריפטה
אגן הטבילה שמתחת למפלס הקריפטה
רצפת הפסיפס של אגן הטבילה
הכנסייה הנוכחית

הכנסייה הוקמה על גבי תוואי הכנסייה הצלבנית בסגנון נאו-רומנסקי, וגם בה שלוש ספינות המסתיימות בשלושה אפסיסים. הספינה המרכזית גבוהה משתי הצדדיות. גגה המחודד עשוי עץ ונתמך בשתי שורות בנות שש קשתות כל אחת. מעל הקשתות קבועים חלונות ובהם ויטראז'ים צבעוניים. גם גגותיהן של הספינות הצדדיות עשויים מעץ והם משופעים. האפסיסים עוטרו בפרסקאות ב-1950, ובכל אחד מהם ניצב מזבח. האפסיס האמצעי גדול משני הצדדים, ובחלקו העליון, מעל קרוסיפיקס גדול, מצויר פרסקו המתאר את המשפחה הקדושה בתקופת ילדותו של ישו. מעל הדמויות נראית רוח הקודש בדמות יונה, ומשני צדדיהן שישה מלאכים הצופים בהן. באפסיס השמאלי נראית המשפחה הקדושה כאשר יוסף היישוב בא בימים, מרים תומכת בו וישו ניצב לידו. באפסיס הימני מתוארת התגלות המלאך ליוסף. במעבר בשמאלי נראה פסל יוסף הקדוש וישו הילד, האוחז בידו בספר ובו רשום "Ite ad Joseph" (לכו אל יוסף), משפט המתקשר אל דברי פרעה עם סיום שבע השנים הטובות. בקיר המערבי של הכנסייה קבועים שני חלונות ובהם ויטראז'ים המתארים את פרנציסקוס מאסיזי ואת מרים.
הכנסייה צמודה למנזר הפרנציסקני שמדרום לה, ובין שני המבנים ניצב מגדל פעמונים רבוע הנושא גג אדום. שתי הקומות העליונות של המגדל מתנשאות מעל גגות הכנסייה והמנזר. בקומה העליונה קבועים חלונות טריפורים ושעון בכל אחד מצדדיו, והקומה שמתחת לה מעוטרת בחלונות ביפורים.
מתחם בזיליקת הבשורה. כנסיית יוסף הקדוש היא הקיצונית משמאל ולידה נראה מגדל הפעמונים
האפסיס הימני ובו מתואר חלום יוסף
ציור הקיר באפסיס המרכזי
האפסיס השמאלי ובו ציור יוסף בא בימים
הערות שוליים

↑  De locis sanctis
↑  "הכנסיות היפות בישראל", דוד רפ, הוצאת מפה, 2011 ISBN 9789655211221
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527897705171  LCCN: nr00032172  SUDOC: 184577217  VIAF: 141199000   WorldCat (עם VIAF): 141199000
לנדסולדטן

לנדסולדטן (Den tapre Landsoldat) היא אנדרטה בפרדריסיה שבדנמרק לזכר החייל האלמוני של צבא היבשה של דנמרק.
האנדרטה מורכבת מפסל ארד בגובה 3.75 מטר על גבי מסד גרניט בגובה 2.5 מטר, ולצידו 6 מרגמות 168 פאונד,
ששתיים מהן נלקחו מהקרב בין דנמרק לכוחות שלזוויג-הולשטיין שהתרחש ב-6 ביולי 1849.
האנדרטה בפרדריסיה
האנדרטה הוקמה לזכר חיילי היבשה שנהרגו במלחמת שלזוויג הראשונה.
יוצר האנדרטה היה הרמן וילהלם ביסן והיא הוקמה בשנת 1858.
אנדרטה זו היא הראשונה בעולם שהוקמה לזכר החייל האלמוני.
ראו גם

קבר החייל האלמוני
ליקריץ פיצה

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  פול תומאס אנדרסון 
 הופק בידי:  Sara Murphy, Adam Somner, פול תומאס אנדרסון 
 תסריט:  פול תומאס אנדרסון 
 עריכה:  Andy Jurgensen 
 שחקנים ראשיים:  בני ספדי (Joel Wachs) מרי אליזבת' אליס סקילר גיסונדו ג'וזף קרוס נייט מאן ג'ון סי. ריילי מאיה רודולף טום וייטס בראדלי קופר קופר הופמן שון פן אלונה חיים 
 מוזיקה:  ג'וני גרינווד 
 צילום:  Michael Bauman, פול תומאס אנדרסון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר, Focus Features 
 חברה מפיצה:  פורום הונגריה, סרטי יוניברסל, יונייטד ארטיסטס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בדצמבר 2021 
 משך הקרנה:  133 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דרמה היסטורית, דרמה קומית, סרט התבגרות 
 פרסים:  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ליקריץ פיצה (באנגלית: Licorice pizza) הוא סרט מסוג דרמה-קומדיה אמריקאי, שיצא לאור בשנת 2021. הסרט בוים על ידי פול תומאס אנדרסון.
הסרט מתרחש בשנות ה-70 ומספר את סיפור התאהבותם של גארי ולנטיין - תלמיד תיכון בן 15 בעל קריירת משחק ואלנה קיין - אישה בת 25 המתגוררת עדיין בבית הוריה.
הסרט קיבל שלוש מועמדויות בטקס האוסקר ה - 94 : לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר, ולתסריט המקורי הטוב ביותר.
שחקנים

אלנה חיים (אלנה קיין) – בשנות ה-20 לחייה. גרה בבית הוריה. אישה
קופר הופמן (גארי ולנטיין) – נער בן 15 המתאהב באלנה
שון פן – ג'ק הולדן, שחקן
טום וייטס – רקס בלאו, במאי
בראדלי קופר – ג'ון פיטרס, מפיק סרטים
בני ספדי – ג'ואל וואקס, פוליטיקאי
מאיה רודולף – גייל
אמה דומון – ברנדה
סשה ספילברג – סידני
כשל ההיסטוריון

כשל ההיסטוריון הוא כשל לוגי המתרחש כאשר מניחים כי קובעי המדיניות בעבר ראו דברים מאותה נקודת מבט והחזיקו באותה כמות של מידע העומדת לרשות מי שמנתח את הדברים לאחר מכן. הכשל צוין לראשונה על ידי דייוויד האקט פישר, שטען כי הוא מקביל לכשל הפסיכולוג של ויליאם ג'יימס.
מניסויים שנערכו בפסיכולוגיה עולה כי אנשים נוטים לזכור באופן בלתי מדויק דברים שהתבררו כחשובים כאילו היו חשובים בעת התרחשות הדברים, ומתקשים להתעלם מן היתרון שבידיעה מה התרחש לאחר מכן. בפסיכולוגיה אפקט זה ידוע כהטיית ההערכה בדיעבד.
דוגמאות:
"אני זוכר שכששמעתי בפעם הראשונה את היטלר נואם, מאוד התרגשתי. הבנתי שברגע הזה גרמניה עומדת בפני מפנה היסטורי בתולדותיה."
"לא היה שום צורך להוריד את הריבית במשק, משום שאחר כך התפרצה אינפלציה חמורה."
מובן שייתכן שמשפטים אלו נראו לאומרם נכון גם לפני שהוכחו ככאלו, אך הנטייה היא להאמין בהם רק לאחר שקרה הדבר.
לקריאה נוספת

Fischer, D. H. (1970). Historians' Fallacies: Toward a Logic of Historical Thought. New York: Harper Torchbooks.
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לואיג'י פיראנדלו

| --- | --- |

צילום מ-1932
 לידה:  28 ביוני 1867 אגריג'נטו, סיציליה, איטליה 
 פטירה:  10 בדצמבר 1936 (בגיל 69) רומא, ממלכת איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בון 
 שפות היצירה:  גרמנית, איטלקית 
 יצירות בולטות:  L'Esclusa, Novels for a year, Il fu Mattia Pascal, Clothing The Naked, שש נפשות מחפשות מחבר, Ma non è una cosa seria, One, No one and One Hundred Thousand, The Turn, אנריקו הרביעי 
 תקופת הפעילות:  1893–1936 (כ־43 שנים) 
 בן או בת זוג:  Maria Antonietta Portulano 
 צאצאים:  פאוסטו פיראנדלו, סטפאנו פיראנדלו 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1934) 
 pirandelloweb.com
 חתימה:   
 
לואיג'י פיראנדלו ב-1934
לואיג'י פּירַאנְדֶלּוֹ (באיטלקית: Luigi Pirandello‏; 28 ביוני 1867 – 10 בדצמבר 1936) היה סופר ומחזאי איטלקי, זוכה פרס נובל לספרות ב-1934.
ביוגרפיה

נולד באַגְרִיגֶ'נְטוֹ שבסיציליה. אביו היה קבלן אמיד. לאחר לימודיו בבית ספר תיכון למד פיראנדלו לתואר בבלשנות רומית באיטליה ובהמשך באוניברסיטת בון בגרמניה, בה קיבל תואר דוקטור ב-1888. זמן קצר שימש כמרצה באוניברסיטה זו. בשנת 1890 חזר לאיטליה ועסק זמן מה בעסקי אביו.
בשנת 1893 נשא אישה. בשנת 1904 יצא לאור הרומן הידוע ביותר שכתב, "מתיא פסקל המנוח", שתורגם לשפות רבות. באותה שנה חווה תקופה קשה לאחר שאביו פשט רגל ולא יכול היה לתמוך בו עוד, ואשתו חלתה במחלת נפש קשה. הוא החל לעסוק בהוראה בסמינר למורות. במקביל המשיך לעסוק בכתיבת ספרים ומחזות. פיראנדלו היה אחד מהאינטלקטואלים שחתמו על מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים.
ב-1934 הוענק לו פרס נובל לספרות. בנימוקים נכתב שהפרס הוענק לו "על חידוש נועז ומזהיר של הדרמה ושל הבימה".
היה חבר באקדמיה האיטלקית מיום היווסדה ועד מותו.
פיראנדלו נפטר ברומא בשנת 1936. כיום נקרא כפר הולדתו על שמו, 'כפר פירנדלו'.
יצירתו

בהתחלה כתב שירים ולאחר מכן הרחיב את תחומי כתיבתו גם לרומנים, נובלות ומחזות. בכמה מספריו תיאר את החיים הבורגניים כפי שתפס אותם, אך כמה מספריו חוזרים אל הנופים הכפריים של מחוזות הולדתו בסיציליה. בכתיבתו מתבטאת לעיתים מרירות, באמצעותה מוצגים החיים באור ריאליסטי, אך מאידך גיסא הוא נוהג תדיר להתהלך על הגבול שבין דמיון ומציאות. גם בעיסוקו באנשים פשוטים מן השורה הוא מבקש להראות את המורכבות של האופי האנושי ושל נסיבות החיים. יצירותיו עסקו בפסיכולוגיה של האדם, אחדות האישיות והתפוררותה, והגבולות בין הזיה למציאות.
פיראנדלו כתב מחזות שהוצגו על במות אירופה ואמריקה, בין השאר גם על ידי להקת שחקנים שייסד בעצמו ב-1925. מחזותיו עוררו עניין ויצרו ויכוחים סוערים. המחזות יצאו לאור ב-31 כרכים בין השנים 1922 — 1936.
מחזותיו כללו לעיתים חידושים שונים וחריגה מהמקובל, הן בתחום הנושא והן בתחום טכניקת הכתיבה. ניכרת במחזותיו השפעתו של ג'ורג' ברנארד שו.
"שש נפשות מחפשות מחבר" ו"אנריקו הרביעי" נחשבים מפסגות הדרמה המודרנית ומוצגים עד היום ברחבי העולם.
ממחזותיו

אנריקו הרביעי (היינריך הרביעי)
שש נפשות מחפשות מחבר
הערב אימפרוביזציה
כל אדם והאמת שלו
איש, איש לפי דרכו
שמחת היושר
הלבישו את הערומים
סופו טוב כולו טוב
פירנדלו בקולנוע

על פי חלק מסיפוריו של פירנדלו הוסרטו סרטים. הבולט שבהם הוא הסרט קאוס של האחים טביאני, עם המוזיקה המופלאה של ניקולא פיובאני, שיש הרואים בו את אחד הסרטים המיוחדים, העדינים, המרגשים והמתוחכמים ביותר בתולדות הקולנוע. בקטע האחרון של סרט זה מופיעה דמותו של פירנדלו עצמו, בדיאלוג מדומיין עם אמו. גם המחזה 'אנריקו' הוסרט, וכיכבו בו שחקנים דגולים דוגמת מרצ'לו מסטרויאני. הסרט 'לך תדע' מעובד אף הוא מסיפור של פירנדלו.
פירנדלו בקולנוע > ספריו ומחזותיו שתורגמו לעברית

שש נפשות מחפשות מחבר, מחזה, עברית - עדה בן-נחום, בית צבי, רמת גן 1990.
שש נפשות מחפשות מחבר, מחזה בשלוש מערכות, עברית - מנשה לוין, מרכז ישראלי לדרמה מיסודו של מרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות.
הערב אימפרוביזציה, מחזה, עברית - עדה בן-נחום, בית צבי, רמת גן, תשמ"ג 1983.
כל אדם והאמת שלו : הרי זה כך, אם כך אתם סבורים!; עברית: לאה גולדברג, רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" - בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ח 1987.
מצנפת פעמונים , מחזה, תרגום - נורית לוינסון, בית צבי, רמת גן 1990.
המסכה שנשתכחה, תרגום מאיטלקית גאיו שילוני, הוצאת כרמל, ירושלים תשנ"א 1991.
להלביש עירומים, מחזה, נוסח עברי - רנה ליטוין, ירון גולן תל אביב, תשנ"ה 1995.
אהבות ללא אהבה, רומן אחד ושבע נובלות על חיי נישואים, בחרה ותרגמה מאיטלקית אורה איל, אחוזת בית, תל אביב, תשס"ו 2006.
אחד, אף-אחד ומאה אלף, מאיטלקית - גאיו שילוני, הוצאת מסדה, גבעתיים, 1988.
יסורי אדם תורגם על ידי מנחם הרטום והופיע בשנת 1952 בהוצאת הספרייה הישראלית. מהדורה נוספת הופיעה בהוצאת משרד הביטחון.
מתיא פסקל המנוח תורגם על ידי מרים רודה והופיע בשנת 1966 בהוצאת עם עובד.
סיפורי מסכה, מאיטלקית - גאיו שילוני מבוא - יעקב משען-מונטיפיורי, כרמל, ירושלים, תשמ"ט 1989.
סיפורי מסכות, תרגום מאיטלקית - גאיו שילוני, אחרית דבר - אריאל רטהאוז, עריכת תרגום - ענת שפיצן, כרמל, ירושלים 2004.
אנריקו: מחזה בשלוש מערכות, נוסח עברי: פ. טל. תל אביב: מרכז ישראלי לדרמה, -196?
היינריך הרביעי (Enrico IV), מאיטלקית: לאה גולדברג, הועלה ב'הבימה' ב-1955, פורסם לראשונה בדחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017.
הרי זה כך (אם כך אתם סבורים), מחזה בשלש מערכות, עברית - לאה גולדברג, הבימה, תל אביב, 1940.
מחזותיו שהוצגו בארץ

אנריקו, ביים גרשון פלוטקין, הוצג בתיאטרון הקאמרי באוגוסט 1968.
הערב אימפרוביזציה, הוצג בתיאטרון הקאמרי.
שש נפשות מחפשות מחבר, הוצג בתיאטרון "האוהל", 1957.
שש נפשות מחפשות מחבר, ביים אטיין דבל, הוצג בהבימה, בשנת 1963.
שש נפשות מחפשות מחבר, תרגום ובימוי פרופסור דוד זינדר, הוצג בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב, 2003.
שש נפשות מחפשות מחבר, בבימוי רנה ירושלמי, הוצג בתיאטרון חיפה.
שש דמויות מחפשות מחבר, בבימוי יבגני אריה, הוצג בתיאטרון גשר, ינואר 2010.
שש דמויות מחפשות מחבר, בבימוי רנה ירושלמי, הוצג בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים, מרץ 2016.
כנופיית יואניד

כנופיית יואניד (ברומנית: Banda Ioanid) הייתה קבוצה של חמישה גברים ואשה אחת, כולם אינטלקטואלים יהודים, נושאי משרות בכירות וחברי המפלגה הקומוניסטית הרומנית (אחד מהם אף היה קצין גבוה במשטרה, וגיסו של שר הפנים). הקבוצה ביצעה ב-28 ביולי 1959 את השוד המזוין הנועז ביותר עד אז בארץ קומוניסטית: הם שדדו מכונית משוריינת להובלת כספים של הבנק הממלכתי הרומני בבוקרשט, עיר הבירה. חברי הכנופיה נחשפו ונעצרו, הכסף נתפס והעצורים שחזרו את השוד לעיני המצלמות.
במשפט בדלתיים סגורות נידונו חמשת הגברים לעונש מוות, בעוד האשה נידונה למאסר עולם עם עבודת פרך, מהיותה אם לשניים. הגברים הוצאו להורג בחשאי, ואילו האשה שוחררה כעבור שנים במסגרת חנינה כללית. היא עזבה את רומניה ועלתה בפעם השנייה לישראל לאחר שכבר חייתה בה כמה שנים בשנות ה-40'.
חברי הכנופיה

לכל חברי כנופיית יואניד היו שמות משפחה רומניים, כיוון שלפחות חלקם פעלו במסגרת כוחות הביטחון של רומניה הקומוניסטית, ולכן נרמזו שעדיף לשנות את שמותיהם היהודים לשמות רומניים.
Alexandru Ioanid,  לשעברHerman Leibovici (אלכסנדרו יואניד, לשעבר הרמן ליבוביץ'), המכונה ליקה Lica, יליד 17 בנובמבר 1920, לוקוטנט קולונל (מקביל לאלוף-משנה) לשעבר במיליציה (=המשטרה) הרומנית, וראש המינהלת המשפטית הארצית שלה, חבר המפלגה הקומוניסטית ותקופת מה נשוי לאחות רעיתו של שר הפנים, אלכסנדרו דראגיץ'; באוגוסט 1959 הועבר מהמיליציה למשרד המסחר הרומני.
Paul Ioanid, לשעבר Paul Leibovici (פאול יואניד, לשעבר פאול ליבוביץ'), יליד 24 במרץ 1923, מהנדס, בעל דוקטורט מאוניברסיטת מוסקבה, פרופסור אוניברסיטאי וראש הקתדרה ללימודי אווירונאוטיקה באקדמיה הצבאית הרומנית, חברם ללימודים של טופולב ואנטונוב (בוני המטוסים הסובייטים); היה הנציג הרומני בתוכנית החלל הסובייטית, חבר המפלגה הקומוניסטית.
Igor Sevianu, לשעבר Igor Herşcovici (איגור סביאנו, לשעבר איגור הרשקוביץ'), יליד 31 באוקטובר 1924, מהנדס טיסה, לשעבר סגן במיליציה הרומנית, הצטיין בפעולות חבלה בתקופת מלחמת העולם השנייה ולקח חלק בקרבות רחוב שזירזו את נסיגת הגרמנים מבוקרשט; עבד עבור מחלקת הטיס של משרד הפנים הרומני.
Saşa Muşat, לשעבר Abraşa-Saşa Glanzstein (סאשה מושאט, לשעבר אברשה-סאשה גלנצשטיין), יליד 26 באוגוסט 1924, אחרי מלחמת העולם השנייה היה מנהיג הצעירים הסוציאל-דמוקרטים; פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בוקרשט ומזכיר המפלגה הקומוניסטית עד לסילוקו ב-1957, חבר פעיל במפלגה הקומוניסטית ובן דוד של רעיית אמיל בודנרש (מראשי המשטר הקומוניסטי ברומניה).
Monica Sevianu (מוניקה סביאנו), לשעבר אברהם, ששם נעוריה היה אלפנדרי, ילידת 11 ביוני 1923, עיתונאית, במהלך מלחמת העולם השנייה שהתה בארץ ישראל עם בעלה הראשון, ירדה לרומניה ב-1944 והתחתנה עם איגור.
Haralambie Obedeanu, לשעבר Harry Lazarovici (האראלאמביה אובדיאנו, לשעבר הרי לזרוביץ'), יליד 19 בספטמבר 1928, עובד משרד הפנים הרומני, ולאחר מכן עורך בעיתון סקנטאיה (=הניצוץ) - ביטאון המשטר; מ-1 בינואר 1959 דיקן הפקולטה לעיתונאות באקדמיה "שטפאן גאורגיו", תפקיד ממנו הודח בהמשך, חבר במפלגה הקומוניסטית.
מלבד מבצעי השוד נעצרו ונחקרו עוד 17 אנשים, כמעט כולם יהודים שנחשבו שותפים או אוהדים וביניהם: אניטה יואניד, נורה אינהורן-אובדיאנו, זיגמונד שטל, מיכאל סביאנו-הרשקוביץ', ז'אנינה ננברגר, איסאק פיינס, יוסיף גלנצשטיין, דויד ליבוביץ'-יונאשקו, איטה אלפנדרי, איציק רוזנברג, פיירט סביאנו.
מהלך השוד

ביום 28 ביולי 1959, בשעה 8.00 בבוקר, קבוצה של חמישה אנשים חמושים, ארבעה גברים ואשה אחת, עוטי מסכות וכפפות על ידיהם, תקפו ושדדו מכונית משוריינת שמספרה 53693-B, השייכת לבנק הממלכתי הרומני. מתוך הרכב נגנב סכום של 1,686,000 ליי שווה ערך באותה תקופה לכרבע מיליון דולר אמריקאים.
השוד בוצע במהירות, כשאחד השודדים נעמד בדלת הכניסה של סניף הבנק בשכונת "ג'וּלשט" Giuleşti כדי למנוע יציאת לקוחות, שודד שני החזיק תחת איום באקדח שלוף את נהג המכונית והמלווה שלו, שודד שלישי נשאר ליד הגה רכב המילוט כשמנועו פועל, ושני השודדים האחרונים העבירו במהירות את שקי הכסף מהרכב המשוריין לרכבם. הפעולה ארכה פחות מ-3 דקות ולאחריה השודדים נסו במכוניתם במהירות רבה.
על גדת הדמבוביצה, בקרבת טחנת הקמח "צ'וּרל" Ciurel, השאירו השודדים 130,000 לאי מפוזרים בשטרות קטנים (לאו אחד, חמישה לאי ועשרה לאי). השודדים נטשו את מכוניתם ברחוב ד"ר אניבל תאוהרי (Dr. Anibal Teohari) בשכונת "פנדור", ובתוכה השאירו עוד 213,000 לאי בשטרות קטנים, קשורים בחבילות בעלות נפח גדול. את היתרה - 1,335,000 לאי - הם לקחו איתם.
חשיפת השודדים, חקירתם ומשפטם

חומרת הפשע, והיעלמות מבצעיו מבלי להשאיר עקבות, הביאו להעברת החקירה מהמשטרה לסקוריטטה ולמרות זאת החקירה נקלעה למבוי סתום.
באותו קיץ הופיעו בבוקרשט כרוזים נגד השלטון שנכתבו בכתב יד ושוכפלו. קולונל זמבטי, מנהל מעבדת הגרפולוגיה במינהלת המיוחדת, חבר טוב של אלכסנדרו יואניד, זיהה את כתב יד חברו וממצאי המעבדה אישרו את הבחנתו. החשדות הובאו לידיעתו של שר הפנים, אלכסנדרו דרגיץ', שהתקשה להאמין, אך ציווה להתקין האזנה לטלפון של אלכסנדרו יואניד.
חוקרי הפרשה, שזמן רב בדקו את כל החשודים הפוטנציאליים ולא הצליחו למצוא שום קצה חוט לפיענוח המקרה, החליטו בייאושם לעבור לפעולה סיזיפית של חיפוש מבית לבית, באותו אזור בו נמצאה המכונית. במהלך החיפושים האלה הגיעו לבנין בו התגורר פאול יואניד וזה, כשהבין שמחפשים מבית לבית, התקשר לאחיו, אלכסנדרו, סיפר לו על כך ושאל אם גם באזורו זה קורה. אלכסנדרו ניסה להרגיע את אחיו הצעיר ואמר לו בטלפון, מבלי לדעת שיש עליו האזנה: "תרגע, תהיה שקט, אני כל הזמן ביניהם ועדיין לא גילו דבר והדברים ההם נמצאים במקום בטוח, בעליית הגג של הרשקוביץ', ביינקיצה וקרסקו (שם של רחוב בבוקרשט)". לאחר שהאזינו לשיחה זו מיהרו שירותי הביטחון הרומניים לחפש בכתובת הנקובה, בחושדם שמדובר בקשר עם שירות ביון זר ושימצאו במקום בית דפוס מחתרתי, לכן הופתעו מאוד כשמצאו במקום תיבה ובתוכה 800,000 לאי, המסכות וכלי הנשק ששימשו בשוד.
לאחר תפיסת התיבה יצאו החוקרים אל ביתו של אלכסנדרו יואניד, במשכנו לשעבר של השגריר הצרפתי, שם עצרו אותו. אלכסנדרו יואניד הודה במעשיו ותירץ אותם בכך שהכסף נועד לממן את היהודים שרצו לעלות לישראל. גם יתר חברי הכנופיה נעצרו, נחקרו והודו. אלכסנדרו לקח על עצמו את עיקר האשמה ואפילו סיפר שלקח חלק בשוד קודם של בנק בטימישוארה, בתקופה בה היה קצין פעיל במיליציה.
לאחר מעצרם השודדים שחזרו את השוד, לדרישת השלטונות ולעיני המצלמות. ב-23 בנובמבר נערך להם משפט מהיר בדלתיים סגורות וכל חמשת הגברים, כולל אובדיאנו שלא לקח חלק בשוד עצמו, נידונו לעונש מוות. מוניקה סביאנו נידונה למאסר עולם עם עבודת פרך, עונש שהומתק מאוחר יותר ל-25 שנות מאסר.
אחרית השודדים

ב-18 בפברואר 1960 הוצאו הגברים להורג בירייה, בכלא ז'ילבה. מוניקה סביאנו שוחררה בחנינה, ב-1964 ועלתה לישראל, מקום שבו נפטרה ב-1977.
מניעי השודדים

מקורות שונים מייחסים לשודדים מניעים שונים, החל ממניעים ציוניים של קומוניסטים מתוסכלים - וכלה בתאוות בצע והרפתקנות.
מניעי השודדים > המניע הציוני

בשנת 1959 התחדשה העלייה מרומניה והמוני יהודים נרשמו לעלייה. השלטונות הקומוניסטיים של רומניה, שגבו דמי כופר תמורת היהודים שהיגרו - מיהדות העולם, כפו מערכת של תקנות שתכליתן הייתה לגזול את רכוש היהודים העולים לישראל. בנוסף למגבלות החמורות, הן מבחינת משקל והן תוכן התכולה, שהוטלו על מה שיהודים יכלו לקחת איתם, הם גם נדרשו לשלם היטלים ומיסים שונים ומשונים. משפחות יהודיות שגרו בשכירות נדרשו לשפץ דירתם לפני מסירתה לבעליה (המדינה) והשיפוץ היה צריך לעמוד בסטנדרטים גבוהים, ללא קשר למצב הדירה לפני שהללו החלו להתגורר בה. משפחה יהודית שגרה בדירה משלה הייתה צריכה "לתרום" את דירתה למדינה, אך המדינה הייתה מוכנה לקבל את ה"תרומה" רק לאחר שיפוץ יסודי כנ"ל. מוסרי הדירות וכדומה נדרשו לתשלום של אגרות גבוהות, וכן השגת טפסים ואישורים מיוחדים, שניתן היה להשיגם רק תמורת שלמונים לפקידים הנוגעים בדבר. היהודים שנרשמו לעלייה סולקו מיידית ממקומות עבודתם או מלימודיהם, אם למדו במוסדות להשכלה גבוהה, ואקדמאים בעלי-שם אולצו לעסוק בעבודות שחורות, כדי לקיים את עצמם; היו גם כאלה שממש רעבו ללחם.
הסרטים

במועד לא ידוע, בין מעצר השודדים ובין הוצאתם להורג של הגברים, כיכבו חברי הכנופיה בסרט שחזור שבוים על ידי וירג'יל קלוטסקו (Virgil Calotescu) והסקוריטטה, סרט בשם Reconstituirea (השחזור). הסרט הוצג בפני קהלים סגורים של חברי המפלגה הקומוניסטית הרומנית, כאזהרה וכתעמולה נגד הגורמים החתרניים.
ב-2001 יצא אל האקרנים הסרט התיעודי "שחזור", שבוים על ידי איירין לוסטיג, נכדתם של איגור ומוניקה סביאנו. הסרט הזה, מבוסס על דמות השורדת היחידה, מוניקה סביאנו ועדויות שונות שנאספו בעקבות כתבות עיתונאיות.
ב-2004 נוסף הסרט התיעודי השוד הקומוניסטי הגדול של הבמאי הרומני אלכסנדרו סולומון, סרט שזכה בפרסים רבים.
ב-2013, בהפקה משותפת רומנית-אמריקאית-פולנית-איטלקית, יצא למסכים הסרט העלילתי קרוב יותר לירח בבימויו של נאה קאראנפיל.
ראו גם

משפטי הציונים ברומניה
עליית יהודי רומניה
שחזור (סרט)
השוד הקומוניסטי הגדול
קרוב יותר לירח
ליאו אריה ציפרקובסקי

אין תמונה חופשית
ליאו אריה ציפרקובסקי (1909 - ספטמבר 1971) היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה בבית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב, ראש החוג לדרמטולוגיה בפקולטה ללימודי המשך באוניברסיטת תל אביב, מייסדה ומנהלה הראשון של מחלקת העור בבית החולים תל השומר (1950–1970), מדור המייסדים של רפואת עור ומין בישראל.