stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'רלי מגירה
הערות שוליים

↑  שגיא בן נון‏, האמן גבי אבודרהם, שפעל תחת השם צ'רלי מגירה, הלך לעולמו, באתר וואלה, 9 בנובמבר 2016
↑   בן שלו, חייו ומותו של אחד המוזיקאים המרתקים שחיו כאן, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2016
↑  Max Richter recording sessions for The Congress (Classical Music / Minimal Music / Classical Modern)
↑  עמי פרידמן, המוזיקאי צ'רלי מגירה הלך לעולמו, באתר ynet, 9 בנובמבר 2016
↑   בן שלו, סרט חדש מתעד את חייו ומותו של צ'ארלי מגירה, מהייחודיים שבמוזיקאי ישראל אי פעם, באתר הארץ, 15 במאי 2019
↑  "סערה בקהילה היהודית בברלין סביב קבורתו של האמן הישראלי צ'רלי מגירה", כיכר השבת, 14 בנובמבר 2016
↑  הסרט באתר הסינמטק
↑  הסרט בקטלוג הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי
↑  הסרט באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
↑  האלבום באתר הלייבל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309096805171  ISNI: 0000 0003 7265 9130  MusicBrainz: dcaa3a76-4aed-4e59-9eab-4504f8aadb50  VIAF: 299320592   WorldCat (עם VIAF): 299320592
יוהנה ליכטנטל סמולוק

| --- | --- |

 לידה:  1913 
 פטירה:  2 במרץ 1995 (בגיל 82 בערך) 
 מדינה:  פולין 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (17 ביוני 1987) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  יוהנה ליכטנטל סמולוק
 
יוהנה ליכטנטל (סמולוק) (Joanna Lichtental-Samoluk;‏ 9 במאי 1913 – 2 במרץ 1995) הייתה עקרת בית פולנייה, מחסידי אומות העולם, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה ממוות בשואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

יוהנה סומולוק חיה בביתה עם שלושת ילדיה. בעלה, יאן סמולוק, שהיה חייל בצבא הפולני, לא שב משדה הקרב, ולכן גידלה לבד את ילדיה. יוהנה עבדה כאם בית אצל וטרינר שעבורו נהג מאיר ליכטנטל לבצע הובלות, וכך הכירה אותו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מאיר ליכטנטל גויס לצבא הפולני, נפל בשבי הגרמני אך הצליח להימלט לעירו טרמבובלה. הוא הגיע לביתה של יוהנה וביקש ממנה עזרה. יוהנה הסכימה לקבלו לביתה בתמורה לכך שיעזור לה בעבודות המשק.
העיר טרמבובלה נכבשה לראשונה על ידי הצבא האדום. לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, ב-7 ביולי 1941, יוהנה הסתירה את מאיר בביתה. לבקשתו היא הסכימה לסייע גם לבני משפחתו שהוכנסו לגטו שהוקם בעיר. יוהנה נהגה להיכנס לגטאות צ'ורטקוב וקופיצ'ינצה כשלעיתים התלווה אליה אחד מילדיה, בשביל להביא מזון וידיעות לקרוביו. מישה ליכטנטל, אחייניתו של מאיר, נולדה בגטו. בהיותה בת שבועיים, לבקשת הוריה, לקחה אותה יוהנה אל מחוץ לחומות הגטו ומאז עברה להתגורר איתם.
כאשר הגרמנים חיפשו יהודים נמלטים בטרמבובלה, חששה יוהנה ששכניה ילשינו עליה, ולכן עברה לבית חצי הרוס בקצה העיר יחד עם ילדיה, מאיר ומישה התינוקת. בעקבות הלשנה של שכניה, הגרמנים הגיעו לביתה, אך מאיר הצליח לחמוק ולהתחבא. יוהנה הסבירה לגרמנים שמישה התינוקת היא בתה. בהמשך נולדו לה ולמאיר שני ילדים (דנקה ומיצ'סלב) והם חיו בבית בקצה העיר עד שהאזור שוחרר על ידי הצבא האדום במרץ 1944.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה עברו יוהנה ומשפחתה לעיר ביטום שבפולין. יוהנה ומאיר ליכטנטל התחתנו. מרישיה, בתה הבכורה של יוהנה, נישאה ליהודי פולני, היגרה לפילדלפיה שבארצות הברית והתגיירה. בנה השני, יוז'ק, נותר בפולין. את בנה הקטן העבירה יוהנה לטיפול סבתה, ומאז לא נפגשו שוב. ב-1946, מישה נמסרה לאימוץ למשפחה יהודית בליברפול שבאנגליה. בשנת 1949, עלה מאיר לארץ עם שני ילדיו, דנקה (חיה) ומיצ'סלב (משה). יוהנה ובניה, דוד ומארק (ירחמיאל), הגיעו לישראל בשנת 1950 ועברו להתגורר זמנית במחנה העולים בחדרה. לאחר זמן מה התאחדה המשפחה מחדש, ויוהנה ומאיר הקימו את ביתם בכפר יונה יחד עם שבעת הילדים. במהלך השנים יוהנה ומאיר נפרדו, אך המשיכו להתגורר בסמיכות ושמרו על קשרי חברות טובים. בסוף ימיה, עברה יוהנה להתגורר בבית האבות ע"ש גרטרוד לוקנר בנהריה.
יוהנה הלכה לעולמה ב-2 במרץ 1995, בגיל 81. היא הובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עין החורש.
הכרה והנצחה

ב-17 ביוני 1987, הכיר יד ושם ביוהנה ליכטנטל כחסידת אומות העולם. לכבודה נשתל עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
קברה של יוהנה ליכטנטל אותר במסגרת מיזם "חסד אחרון", מיזם משותף ליד ושם ולשב"כ שהתקיים ב-2021, במסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב.
לקריאה נוספת

פנצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, יד ושם, 2023, עמ' 72–73
הערות שוליים

1 2 3 4 5  יד ושם, יוהנה ליכטנטל סמולוק, באתר יד ושם
1 2  יד ושם, Samołuk Joanna (Gliwa), יד ושם (באנגלית)
1 2 3  גרשון פנצ'סקי, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים, 2023, עמ' 72-73
↑  מכתב עדות מאת מאיר ליכטנטל, 14 ביוני 1987, ארכיון יד ושם, תיק 3668
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יוהנה ליכטנטל סמולוק".
תמונת קברה של יוהנה ליכטנטל (סמולוק)
תעודת הכבוד מטעם יד ושם שהוענקה לחסידת אומות העולם יוהנה ליכטנטל
בית שליט

תבנית:מבנה
בית שליט - ראשון לציון
בית שליט - האורווה - ראשון לציון
בית שליט הוא בית מגורים בראשון לציון שנבנה ב-1883 על ידי אליעזר אלחנן ושרה שליט שהיו ממייסדי המושבה. משפחת שליט גרה בבית במשך כ-40 שנה. הבית נרכש על ידי עיריית ראשון לציון, שופץ ומהווה חלק מהמוזיאון לתולדות ראשון לציון.
ההיסטוריה של הבית

אליעזר אלחנן ואשתו שרה שליט הגיעו ארצה ב-1882 מהעיר פולטבה שבאוקראינה יחד עם חמשת ילדיהם. ההחלטה לעלות ארצה התקבלה על ידי המשפחה בעקבות פרעות סופות בנגב שפגעו בעסקי המשפחה. בהגיעם ארצה התיישבו ביפו ושליט הצטרף לקבוצת חלוצים בשם "ועד חלוצי יסוד המעלה" ויחד עם קבוצה זו עלה להתיישב בראשון לציון.
משפחת שליט עסקה בחקלאות (כרמים, זיתים, שקדים ועוד). ההורים גידלו בבית זה את תשעת ילדיהם. ב-1915 חלה אבי המשפחה, נסע לברלין להירפא אך שם נפטר. משפחת שליט המשיכה להתגורר בבית עד שנות השלושים של המאה העשרים.
מבנה הבית

בית שליט כלל 3 חדרים בקומה אחת כשבחזיתו מרפסת קטנה ובעורפו מטבח. הבית נבנה מאבני כורכר, שנחצבו ממחצבה קרובה, וקירותיו החיצוניים טויחו. הגג כוסה ברעפי מרסיי. לבית נבנה מרתף שנחסם עם השנים. בשנים הראשונות היה הבית חסר רצפה ותקרה ובלתי מטויח ורהיטיו נבנו על ידי בני הבית אך עם השנים שופר מראהו ונקנו רהיטים נוחים יותר. עם נישואי הילדים הורחב הבית ונוסף לו אגף מגורים בצידו הדרום מזרחי.
בחצרו של הבית נבנתה אורווה מאבני כורכר חשופות בשטח של כ-80 מטר מרובע כשגם הגג של מבנה זה כוסה ברעפי מרסיי. בנוסף למקום לסוסים ובקר שימשה האורווה כמתבן.
לאחר מכירת הבית שימשו חדריו כחנויות שפנו לרחוב והאורווה שימשה כמחסן סחורות.
שיפוץ הבית והאורווה

ב-1985 רכשה עיריית ראשון לציון את המבנה ואת האורווה אולם רק באוקטובר 2000 הסתיימו השיפוצים ובית שליט המשופץ נחנך. חלק מהוצאות השיפוץ נתרמו על ידי אלי שליט, נכדו של אליעזר אלחנן. הבית המשוחזר מארח תערוכות קבע הכוללות רהיטים, כלי בית ופריטי לבוש האופייניים לתקופת ייסוד המושבה. אחד מחדרי הבית, הנקרא "אולם המייסדים", הוקדש ל-17 המייסדים ועל קירותיו נתלו דיוקנותיהם שהוכנו על ידי האמן פרנק מייזלר.
גם האורווה שופצה והוקמה בה תערוכת "כוח סוס" (על התפתחות התחבורה מראשית ההתיישבות עד ימינו). ליד האורווה הוצב שיחזור של דיליז'נס כדוגמת זה ששימש את המתיישבים לנסיעות ליפו.
לקריאה נוספת

רן אהרנסון, לכו ונלכה: סיורים במושבות העלייה הראשונה, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ד (2004), עמ' 24–25, מסת"ב 965-217-230-8
הערות שוליים

↑  משפחות אחרות החליטו להישאר בעיר ולשקם את עיסקיהם
↑  מתוך תשעת הילדים חמישה נולדו באוקראינה וארבעה בארץ
↑  ב-1971 הובאה גופתו מברלין לראשון לציון ונקברה בבית הקברות הישן
↑  הדיליז'נס שוחזר על פי דגם מקורי ובתהליך השחזור נעשה שימוש בחלק מהמרכבות המקוריות
↑  דוד הכהן, הדיליג'נס חזר לראשון לציון, באתר ynet, 30 באוקטובר 2000
ברוך שרמן

אין תמונה חופשית
ברוך שרמן (ברוניסלב ניימוטקו) (בפולנית: Bronislaw Niemotko;‏ 22 במרץ 1913 – 10 במרץ 1986) היה אזרח פולני, מחסידי אומות העולם, שהחביא יהודים בביתו במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ברוניסלב ניימוטקו, הגיע לעיר פינסק מכפר ליד ביאליסטוק כדי ללמוד בבית ספר למכונאות, והתגורר בשכירות אצל משפחה מקומית שגרה ליד בית נטוש עם גן ירק. ב-4 ביולי 1941 הצבא הגרמני כבש את פינסק, ולימודיו של ברוניסלב הופסקו. בגלל שהיה בן של איכר, מונה ברוניסלב על ידי הצבא הגרמני כאחראי על שלוש חלקות אדמה ועל גידול ירקות עבור הצבא הגרמני. לברוניסלב הייתה היכרות מוקדמת עם חייט יהודי בשם אריה לייב שרמן, שהגיע יחד עם אשתו ושלושת ילדיו לגטו פינסק.
ב-30 ביולי 1941 הוצאה פקודה על ידי רייכספירר אס אס הימלר, המורה להוציא להורג את כל היהודים בפינסק. ב-2 באוגוסט קיבל ברונו מאגיל (מפקד הקבוצה הרכובה של חטיבת הפרשים השנייה של האס אס) פקודה, לפיה על הפלוגה הראשונה והרביעית אשר תחת פיקודו להתחיל ברצח יהודי פינסק.
בשעות הערב של 8 באוגוסט התקבל שדר ממטה חטיבת פרשי אס אס המורה לעזוב את פינסק, ולהתקדם ליתר היעדים, בהתאם לתוכנית המקורית. שדר אחרון זה האריך את חייהם של שרידי קהילת יהודי פינסק - רובם ככולם נשים וילדים - לפחות בעוד כשנה וכמה חודשים.
ב-22 בדצמבר 1942 ידידו היהודי של ברוניסלב, אריה-לייב שרמן, הבין כי בכוונת הגרמנים לרצוח את היהודים שנותרו בגטו פינסק, וברח ממנו עוד באותו היום, עם בתו האמצעית, חיה, שהייתה בת 15. שרמן פנה לברוניסלב שהסכים לקחת את חיה תחת חסותו, והסתיר אותה במבנה הנטוש ליד הבית בו התגורר, שם הכינה אחת הנשים היהודיות שעבדו תחתיו בגן הירק מקום מסתור לפני שנרצחה. מדי יום היה ברוניסלב פוקד את מקום המסתור, ומביא לחיה מזון שהספיק עבורה לאותו היום.
בפברואר 1943 אחיה הבכור של חיה, אשר שרמן, הצטרף אליה למחבוא לאחר ניסיון כושל להצטרף לפרטיזנים. חודשיים לאחר מכן, המבנה בו התחבאו יועד להריסה, ובעוד שחיה עברה לגור עם ברוניסלב, אחיה הצטרף לפרטיזנים, ולימים נודע להם כי הוא נרצח.
ברוניסלב וחיה תכננו גם כן להצטרף לפרטיזנים, אך לשם כך נדרשו לחיה מסמכי זיהוי אריים. בניסיון להנפיק עבורה מסמכים, היא נדרשה לתצלום אולם היא זוהתה כיהודיה על ידי הצלם שאיתו למדה בעבר בתיכון. חיה נאלצה להתחבא אצל אישה פולניה במשך שבוע, עד שברוניסלב שכר עבורה דירת מסתור חדשה. לבסוף הצליחה חיה להשיג תעודת זהות של איכרים, שלא דרשה צילום מזהה.
בעקבות חשיפת דירת המסתור על ידי שוטר פולני שלא דיווח עליה, ניסו חיה וברוניסלב להצטרף לפרטיזנים שביער, אך ניסיונם נכשל. במאי 1944 השניים שבו לפינסק וברוניסלב שכר עבורם דירה בשכונה מרוחקת. לנוכח סכנת גילוי מקום המסתור של חיה, הם עברו להסתתר בכפר לוּבֶּל הסמוך לפינסק, שם הסתתרו עד לשחרור האזור. בלובל הם הוסתרו בביתה של אישה שהועסקה בעבר כעוזרת בית בבית משפחת שרמן.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, ברוניסלב נשא את חיה לאישה ואימץ את שם משפחתה, כדי שחיה והילדים שיוולדו להם ישמרו את שם משפחתה שנרצחה בשואה. לבתם היחידה קראו מינדל, על שם אמה של חיה. ב-1950 עלו בני הזוג לישראל וקבעו את ביתם בתל אביב. ברוניסלב, שינה את שמו הפרטי לברוך. הוא פתח חנות ירקות, אך בהמשך עבר לעבוד במכון התקנים עד יציאתו לגמלאות.
ב-10 במרץ 1986, בגיל 73 שנים, הוא הלך לעולמו והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ יפעת, שם הייתה לחיה קרובת משפחה רחוקה.
הכרה והנצחה

ב-9 באוקטובר 2018 הכיר יד ושם בברוך שרמן (ברוניסלב ניימוטקו) כחסיד אומות העולם ושמו נחרט על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
קברו של ברוך שרמן אותר במסגרת מיזם "חסד אחרון", מיזם משותף ליד ושם ולשב"כ שהתקיים ב-2021, במסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב.
לקריאה נוספת

פנצ'סקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, יד ושם, 2023, עמ' 98
הערות שוליים

1 2 3 4  גרשון פנצ'סקי, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2023, עמ' 98
↑  השואה וחיסול יהודי פינסק (23.12.1942 - 4.7.1941), באתר קהילת יהודי פינסק, ‏2006
1 2 3 4 5  ברוך (בְּרוֹנֶק) שרמן | Bronislaw Niemotko, באתר יד ושם
↑  מרים אהרוני, שרמן ברוך, באתר יפעת אינטרנט, ‏אב תשע"ז, 2017
↑  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
יונתן רטוש

| --- | --- |

יונתן רטוש בשנת 1952
 לידה:  18 בנובמבר 1908 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  25 במרץ 1981 (בגיל 72) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שם עט:  יוסף לוז, י' בן-עמי 
 שפות היצירה:  עברית 
 צאצאים:  שהרן שלח 
 
יונתן רָטוֹשׁ (18 בנובמבר 1908 – י"ט באדר ב' ה'תשמ"א, 25 במרץ 1981) הוא שמו הספרותי של אוריאל שלח (לשעבר היילפרין). רטוש היה משורר, מתרגם, ומקים תנועת העברים הצעירים, שהיוו חלק מרכזי ממי שכונו הכנענים.
משפחתו

ב-1933 נשא רטוש את דבורה, בתם של שמואל ורודה כצנלסון ואחותו של העיתונאי הרוויזיוניסט קלמן כצנלסון. אחיו עוזי אורנן היה בלשן, חבר האקדמיה ללשון העברית ופעיל בנושאי דת ומדינה. אח נוסף היה הבלשן פרופ' צבי רין. שהרן שלח, בנו של יונתן רטוש, הוא מתמטיקאי. בנו האחר, חמן שלח, היה שופט, ונרצח באוקטובר 1985, עם אשתו אילנה ובתם צליל, בפיגוע בראס בורקה בידי חייל מצרי.
אשתו השנייה של רטוש, יוהנה (לפני נישואיה) או יוחנה (בימי נשואיה) רטוש (מאוחר יותר כונתה גם יוענה), מורה למוזיקה במקצועה, ילדה את בתו כנען. חלק מכתביו של רטוש יצאו לאור בהוצאת הדר כסדרה שכונתה על שמה "הוצאת יוחנה".
ספריו > ספרי שירה

אוריאל הלפרין, לקבר ישמעאל, אוב, 1932.
יונתן רטוש, חופה שחורה: שירים, מחברות לספרות, 1941.
יונתן רטוש, יוחמד: שירים, מחברות לספרות, 1952.
יונתן רטוש, צלע: שירים, אגודת הסופרים העברים ליד דביר, (תל אביב) 1959.
יונתן רטוש, שירי חשבון, הדר, 1963.
יונתן רטוש, שירי ממש, הדר, 1965.
יונתן רטוש, ההולכי בחושך: מזמור, ירושלים 1965.
יונתן רטוש, שירי חרב, 1930-1964, ספרית שהרן, 1969.
יונתן רטוש, שירים: חופה שחורה, בארגמן, יוחמד, צלע, הדר, 1974.
יונתן רטוש, שירי פרט, דביר, 1975.
יונתן רטוש, אהבת נשים: צרור שירים, דביר, 1975.
יונתן רטוש, שירי נערה, דביר, 1975.
יונתן רטוש, שירים: שירי חרב, ההולכי בחושך (מזמור), הדר, 1977.
יונתן רטוש, שירי אהבה, איורים יוסל ברגנר, הדר, 1983.
יונתן רטוש, ילקוט שירים (ליקט אהרן אמיר, מבואות דן מירון), מחברות לספרות, 1991.
ספריו > ספרים אחרים

אוריאל הלפרין, עינינו נשואות אל השלטון: חזית המחר של תנועת השחרור, ז. שיף, 1938.
יונתן רטוש, משא הפתיחה: במושב הועד עם שליחי התאים (מושב ראשון), הועד לגיבוש הנוער העברי, 1944.
יונתן רטוש, ראשית ימים (אסופת מאמרים), הדר, 1982.
ספריו > ספרים בעריכתו

יונתן רטוש (עורך), 1967 ומה הלאה? (שלום עברי) חרמון, 1967.
רנה וולק ואוסטין וורן, תורת הספרות, תרגמה דינה עליאש, ערך ומינח יונתן רטוש, יחדיו, 1967.
יונתן רטוש (עורך), מנצחון למפולת, הדר, 1976.
לקריאה נוספת

ריאיון עם יונתן רטוש (מראיין: מנחם בן), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ד', 2014
יונתן רטוש, תרגומים מן הגניזה: לורד ביירון וצ'ארלס ליבר, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ו', 2016.
דן מירון, "יונתן רטוש כגיבור תרבות", הארץ, 15 באפריל 9–1990 (פורסם מחדש בתוך: נוגע בדבר, זמורה ביתן, תל אביב, תשנ"א 1991, עמ' 161–202).
י. עמרמי (עורך), יונתן רטוש (אוריאל שלח): מכתבים, הוצאת "הדר", תל אביב 1986.
יהושע פורת, שלח ועט בידו: סיפור חייו של אוריאל שלח (יונתן רטוש), הוצאת מחברות לספרות, 1989.
זיוה שמיר, להתחיל מאל"ף: שירת רטוש, מקוריות ומקורותיה, 1993.
בנימין תמוז, "פרידה מיונתן רטוש", הארץ, 10 באפריל 1981.
מיכל אפרת, המלים המתבקשות - תחדישיו של יונתן רטוש, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2011.
חיים פסח, "בין רטוש לפאונד: פואטיקה ואידאולוגיה", מאזנים, נובמבר 1982.
דן לאור (עורך), יונתן רטוש: מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, עם עובד, תשמ"ג 1983.
הלל ברזל, שירת ארץ-ישראל – רומנטיקה, אידאולוגיה, מיתולוגיה: רחל בלובשטיין-סלע, אלכסנדר פן, אביגדור המאירי, יונתן רטוש, ספרית פועלים, 2006.
תרגומו של יונתן רטוש להניגון חוזר – Aria da Capo – מחזה מאת המשוררת עדנה סנט וינסנט מיליי, בתוך 'דחק', כרך יג', 2021.
ביאורים

↑  במכתב אחר אל תמוז, ביקש רטוש לחדש את המילה "לסבסד", כך עולה ממכתב שחשף מכון גנזים בבלוג שלו. לצפייה ועיון במכתב, ראו כאן.
הערות שוליים

↑  חייו, פועלו ומותו – העמותה להנצחת מורשת לח״י
↑  מברק, באתר העין השביעית, 19 בפברואר 2008
↑  סקירה מפורטת מצויה באתר "מילים" בקטגוריה "שירה" בערך "יונתן רטוש"
↑  חנן חבר, אל החוף המקווה, 2007, עמ' 18
↑  עוזי אורנן, חיי הציבור של חברי אהרן, באתר הארץ, 3 במרץ 2008
↑  זוטות, המשקיף, 7 בפברואר 1941
↑  אבי שילון, מלחמת ששת הימים והתעוררות הרעיון הכנעני, באתר אוניברסיטת בן גוריון
↑  רטוש יירשם כ"עברי" בפריט לאום בתעודת הזיהוי, מעריב, 12 בנובמבר 1970
↑  שירי לב-ארי, עכבר העיר אונליין, המלה ממטר עוררה סערה, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2008
↑  זה היה העולם הזה שהיה לפני 25 שנה, "העולם הזה", גיליון 2213 מ-30 בינואר 1980, עמוד 4
↑  רטוש, יונתן, מס. בעל ארכיון	719, באתר מכון גנזים ע"ש אשר ברש
↑  ענת מידן, הכנעני מתעורר, חדשות, 11 באוקטובר 1985
↑  הנישואים ושינוי השם דווחו במדור "רחל מרחלת על כל העולם" בהעולם הזה 1435, 10/03/1965, עמ' 21
↑  זיוה שמיר, להתחיל מאל"ף: שירת רטוש, מקוריות ומקורותיה, תל-אביב: הקיבוץ המאוחד, 1993
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267080405171  BnF: cb12113551t (data)  GND: 118858920  ISNI: 0000 0001 1740 080X  LCCN: n83071422  MusicBrainz: 7fc508a1-b383-43bb-b82b-56de8bc645b2  NTA: 186372299  SUDOC: 029528054  VIAF: 7421805   WorldCat (עם VIAF): 7421805 
משפחת היילפרין בארץ-ישראל בשנת 1926: מימין לשמאל: צבי רין (עומד), יחיאל היילפרין (יושב), עוזי אורנן (עומד על שרפרף), מירי דור (עומדת מאחור), פנינה הלפרין (יושבת), יונתן רטוש (עומד).
לוחית זיכרון בכניסה לביתו של יונתן רטוש
משפחת היילפרין (ללא צבי), מימין לשמאל. יושבים: האם פנינה היילפרין, האח עוזי אורנן, והאב יחיאל היילפרין. עומדים: דבורה אשת יונתן, יונתן רטוש, האחות מירי דור
בית ישע

| --- | --- |

בית ישע בבנייה, 1934
 מידע כללי
 סוג:  בית הבראה
 מיקום:  גבעת ברנר 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  קיבוץ גבעת ברנר
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1933–1935 (כשנתיים)
 חומרי בנייה:  בטון, לבנים
 אדריכל:  יוחנן רטנר
 סגנון אדריכלי:  הסגנון הבינלאומי
 
 קואורדינטות:  31°51′49″N 34°48′01″E﻿ / ﻿31.863611111111°N 34.800305555556°E﻿ / 31.863611111111; 34.800305555556
 he
 
בית ישע בגבעת ברנר
בית ישע בגבעת ברנר
בית ישע בגבעת ברנר
בית ישע הוא מבנה בקיבוץ גבעת ברנר שהוקם כבית הבראה צמחוני והפך, לאחר מלחמת העצמאות, לבית הבראה כללי פופולרי. בית ההבראה נסגר בשנות ה-80 של המאה ה-20, והמבנה מוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
עקרונות הקמת בית ההבראה

בית ישע הוקם בגבעת ברנר כבית הבראה צמחוני ביוזמתה של ישע סמפטר, תושבת רחובות. ישע תכננה בית הבראה בהסתכלות בריאותית כוללנית שיציע אירוח מבוסס צמחונות, שקט ושלווה, תרבות וחינוך לדרך חיים בריאה.
ההיסטוריה של האתר

בית ישע הוקם בשנות ה-30 של המאה ה-20 ונחנך ב-1935. הקמת הבית מומנה על ידי ישע והתכנון נעשה על ידי יוחנן רטנר בסגנון הבינלאומי.
בית ההבראה נוהל על ידי לאה ברלין, חברתה של ישע ואירח מגוון של אורחים שכלל תושבי ארץ ישראל, תיירים, מבריאים וחיילים בריטים.
ב-1938 נפטרה ישע ולאה שהמשיכה לנהל את המקום שינתה את שמו ל"בית ישע" והשתדלה לשמר את רוח המקום.
בתקופת מלחמת העצמאות שימש המקום כבית הבראה לפצועי צה"ל ובהתאם לכך שונה תפריט שהוגש למבריאים.
בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד עברה לאה לקיבוץ נצר סרני וניהול המקום עבר לידי חברי גבעת ברנר. בעקבות שינוי ההנהלה הפך המטבח לרב גוני והמקום הפך לפופולרי (במיוחד לחברי ההסתדרות). ב-1982 נסגר בית ההבראה ולאחר סגירתו הושכרו חלקים ממנו לחיילים, סטודנטים ומתנדבים וחלקים אחרים הוזנחו. גם הגינה המפוארת שהקיפה את הבית הוזנחה.
בין השנים 2014–2017 בוצעו במקום צילומים לסדרת הטלוויזיה "שכונה". המבנים המתפוררים שימשו בסדרה כמגוריהן של משפחות המוצגות כעניות.
תיאור המבנה

בית ההבראה כולל מספר אגפים והוא נבנה והוגדל לאורך מספר שנים:
האגף הראשון נבנה ב-1934, נחנך ב-1935 וכלל מבנה אחד, חד קומתי, ובו 6 חדרים.
ב-1936 נבנה אגף נוסף ובו 21 חדרים.
ב-1941 נבנה אגף נוסף בן 10 חדרים.
ב-1943 נבנתה קומה שנייה על המבנה המקורי (תוספת זו התאפשרה מאחר שנבנה מבטון יצוק).
ליד בית ההבראה נבנה ב-1942 בית עבור הרופא של המקום.
מסביב לבית ההבראה הוקם גן ובו בריכה (כחלק מהתפיסה הבריאותית של המקום). לאחר סגירת בית ההבראה הוזנחה הגינה.
הערות שוליים

↑  הכסף הגיע ממכירת ביתה של ישע ברחובות לחיים ויצמן.
↑  בהמשך נבנו אגפים בסגנון מודרני יותר.
↑  במסגרת ההסכם עם הקיבוץ הוסכם ששתי הנשים יגורו בבית ההארחה.
↑  "בית ישע", דבר, 3 בינואר 1939
↑  תקוה וינשטוק, סיר הבשר ניצח, מעריב, 1 ביוני 1953
↑  קיימות מספר סיבות לסגירת המקום: רעש הטיסות מנמל התעופה בן-גוריון, חוסר אטרקציות ותחרות מבתי הארחה אחרים.
נחל שרונה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה מוצא הנהר:  כ־200 מטרים
 שפך:  נחל יבנאל 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) נחל שרונה(למפת הגליל העליון רגילה) נחל שרונה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל שרונה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל שרונה
 
נַחַל שָׁרוֹנָה הוא נחל אכזב במזרח הגליל התחתון, המהווה אחד מיובליו של נחל יבנאל.
ראשיתו של הנחל ברום של כ-200 מטרים מעל פני הים, בסמוך למעיין עין שרונה ולח'רבת סרונה, דרומית לכביש 767 וממול למושב שרונה.
בהמשך יורד הנחל בתלילות מזרחה לעבר בקעת יבנאל, לצד כביש 767, חוצה את המושבה יבנאל, בין בית-גן וסמדר, ומתחבר לנחל יבנאל במרכז הבקעה, בסמוך לחורבת ציידתה.
הנחל, כמו גם המושב הסמוך, קרוי על שם העיירה התלמודית שרונה, שחורבותיה ושמה השתמרו בסמוך.
רונלד פורר

רונלד (רוני) פורר (נולד בשנת 1951) הוא איש עסקים, אספן וסוחר אמנות ישראלי.
ביוגרפיה

פורר נולד בשנת 1951 בתל אביב. לאחר שירות צבאי ביחידת מודיעין, נסע לשווייץ, שם השלים תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת לוזאן.
בין השנים 1976–1994 חי בלונדון, שם ייסד וניהל את חברת Contitrade Corporation, שעסקה בסחר בינלאומי בברזל ופלדה (1975–1987), את החברות לסחר באמנות Orinoco Foundation בשנים 1987–1990 ואת Golconda International בשנים 1990–1994.
בשנת 1994 חזר לישראל והקים את גולקונדה אמנות, המתמחה באמנות ישראלית. בשנת 1998 יצא לאור ספרו "ציור ישראלי: מפוסט אימפרסיוניזם עד פוסט ציונות" בהוצאת Overlook Press בניו יורק.
בשנת 2000 השלים את לימודי הדוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת St. George. תקציר מחקרו, "יצחק דנציגר ויגאל תומרקין: מפגשים", העוסק בהשוואת יצירתם של האמנים יגאל תומרקין ויצחק דנציגר, יצא לאור בשנת 2001 בהוצאת "בבל".
כיום מנהל את גלריה קונטמפוררי ביי גולקונדה וגולקונדה אמנות ומכהן במועצות המנהלים של Golconda International ומוזיאון נחום גוטמן. הוא מייצג אמנים שונים, כגון צומי היאשי, דוד ניפו ובני אפרת.
דיוקן

לכבוד יום הולדתו ה-60 צייר האמן דוד ניפו את דיוקנו של פורר. בשנת 2013 נבחרה היצירה להיכלל בתחרות הדיוקנאות שעורך הנשיונל פורטרט גלרי בלונדון מדי שנה (BP Portrait Award 2013). הדיוקן הוצג ב-NPG ובגלריות נבחרות ברחבי אנגליה עד מאי 2014. בשנים 2014–2015 הדיוקן הוצג במוזיאון תל אביב לאמנות באגף הדיוקנאות של מחלקת האולד מאסטרס.
ספרים ומחקרים שיצאו בדפוס

בשנת 1998 יצא לאור ספרו של רוני פורר "ציור ישראלי: מפוסט אימפרסיוניזם עד פוסט ציונות" בהוצאת Overloo Press בניו יורק.
תקציר מחקרו של רוני פורר, "יצחק דנציגר ויגאל תומרקין: מפגשים", העוסק בהשוואת יצירת של האמנים יגאל תומרקין ויצחק דנציגר, יצא לאור בשנת 2001 בהוצאת "בבל".
פרויקט המבחנה

בשנת 2012 ייסד פורר בחלל העליון של גלריה קונטמפוררי ביי גולקונדה את "פרויקט המבחנה", שמטרתה לחשוף ולהציג אמנים צעירים ומבטיחים שטרם התבססו בעולם האמנות המקומי.
2012- אינלוזיו ליטל נדם
2013 - לבד רון ארליך
2014 – דריוס דניאל צאל, אוצר: רוני פורר
2015 – Black is A Colour דרור בן עמי, אטלנטיס כילי קורן.
2016 – האריסטוקרטית איתן בוגנים, שתיקת הפרפר יונתן דנציגר.
דון רופר

דונלד ג'ורג' בומונט "דון" רופר (אנגלית: Donald George Beaumont "Don" Roper;‏ 14 בדצמבר 1922, בוטלי, המפשייר - 8 ביוני 2001, סאות'המפטון) היה כדורגלן אנגלי.
קריירה

רופר התבלט כחלוץ בעל יכולת הבקעת שערים גבוהה כבר בגיל בית הספר. הוא אותר על ידי טובי קלהר, עוזרו של המאמן טום פארקר מסאות'המפטון, וביולי 1940 הוא חתם במועדון. משחקיו הראשונים היו במסגרת המשחקים הלא רשמיים בזמן המלחמה. לאחר חידוש משחקי הכדורגל התחרותיים ב-1946 רופר הצליח לבסס את מעמדו כ"קיצוני (ימני) עם שתי רגליים חזקות".
במקביל לקריירת הכדורגל שלו הוא השתתף פעם אחת במשחק קריקט מקצועני בין המפשייר לאוניברסיטת קיימברידג'.
רופר שיחק בעונת 1946/1947 בליגה השנייה וגילה יכולת טובה, ולפיכך בסיום העונה הוחתם על ידי ארסנל תמורת 10,000£, כאשר ג'ורג' קרטיס וטום רדקין עוברים לסאות'המפטון. בהנהלת ארסנל רצו מאוד להחתים את רופר על חוזה במועדון, והמאמן טום ויטאקר הגיע לסאות'המפטון כ-11 פעמים במסגרת המשא ומתן.
רופר הפך עד מהרה לשחקן הרכב קבוע בארסנל, ובעונת האליפות 1947/1948 הוא השתתף ב-40 משחקים שבהם הבקיע 10 שערים. הוא עבר לעמדת הקיצוני השמאלי בעונת 1949/1950, אך הוחלף על ידי דניס קומפטון לקראת משחק גמר גביע ה-FA של 1950, שהסתיים בניצחון של ארסנל. רופר חזר לעמדה זו בעונה שלאחר מכן, והמשיך לשחק בה במשך חמש עונות נוספות. עם זאת, בגמר גביע ה-FA של 1952 בו הפסידה ארסנל לניוקאסל יונייטד, שיחק רופר בעמדת הבלם האחורי במקום וולי ברנס שנפצע.
עונת 1952/1953 הייתה מוצלחת מאוד מבחינת רופר, ובמהלכה הוא זכה עם ארסנל באליפות נוספת והשתתף במשחק אחד של נבחרת אנגליה ב' (אם כי מעולם לא שיחק בנבחרת הבכירה). ב-1952 הוא גם הבקיע חמישה שערים במשחק ידידות נגד היברניאן, שהיה אחד מהראשונים במדינה ששוחקו לאור הזרקורים.
רופר היה שחקן הרכב קבוע במשך שתי עונות נוספות, אך בעונת 1955/1956 איבד ממעמדו ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון. הוא שיחק במדי ארסנל ב-321 משחקים, בהם הבקיע 95 שערים.
בינואר 1957 הוא חזר לשחק עבור מועדון הכדורגל סאות'המפטון שהתדרדר עד לליגה השלישית, התמנה לתפקיד הקפטן ושיתף פעולה עם שחקנים כגון דרק ריבס וטרי פיין הצעיר. בסוף העונה רופר הסתכסך עם הנהלת סאות'המפטון על תנאי העסקתו, וטען שהבטחות שניתנו לו על ידי טד בייטס לקבל תפקיד של מאמן כושר לא קוימו. רופר עזב את סאות'המפטון בכעס רב, ולאחר מכן סירב להשתתף באירועים של המועדון או לבקר באצטדיון הדל.
רופר פרש ממשחק פעיל ב-1963 לאחר ששיחק עבור ויימאות' ודורצ'סטר טאון. לאחר פרישתו הוא עבר להתגורר בסאות'המפטון ועבד כמהנדס.
לקריאה נוספת

Harris, Jeff & Hogg, Tony (ed.) (1995). Arsenal Who's Who. Independent UK Sports. ISBN 1-899429-03-4
הערות שוליים

↑  דאנקן הולי וגרי צ'וק, In That Number - A post-war chronicle of Southampton FC. Hagiology (עמוד 574), 2003, ISBN 0-9534474-3-X