האינטרמצו האיראני
רקע היסטורי

כיבושי האסלאם הפילו את השלטון האיראני של האימפריה הסאסאנית, מה שהפך אותה למודל פוליטי שהיה קל יותר לאימוץ על ידי המוסלמים מאשר המודל השלטוני והתרבותי הביזנטי, שהמשיך להתקיים ולהיאבק בהתפשטות האסלאם. על אף ניגודים אמוניים ויחס מזלזל כלפי התרבויות של תקופת ה"ג'אהליה" (תקופת הבערות הדתית שקדמה לנבואת מחמד) - המוסלמים, כמו כל השלטונות הפוליטיים שקדמו להם, לא רצו להצטייר כשליטים-מקרוב אלא בתור שושלת בעל שורשים במרקם של המזרח התיכון. תרבויות אלו היו מוכרות לערבים מימים ימימה ולכן לא הייתה להם בעיה להסתגל אליהם. בעצם ניתן לומר שהמוסלמים בימי הביניים ידעו להבדיל בין סמלים דתיים שאיבדו את משמעותם האלילית לבין הדת הכופרת עצמה, והצליחו "לאסלם" סמלי שלטון אלו.
לכן, השליטים המוסלמים החלו לאמץ לעצמם מרכיבים מצורת השלטון וההתנהלות השלטונית הביזנטית ובעיקר הסאסאנית. מרכיבים אלו כללו מטבעות, שפת ממשל ששימשה את דרג הלבלרות המקצועי שעליו נשען השלטון (יוונית בתקופה האומיית), תוארי שלטון, הארמונות וצורתם. אפילו עצם הרעיון של הורשת השלטון מאב לבן, רעיון שהפך לנחלת הכלל גם בסונה וגרם למחלוקת רבה באסלאם ולשתי פתנות - הוא ביסודו של דבר רעיון שמקורו באימפריות שקדמו לעידן האסלאם.
בתקופה האומיית ניתן להבחין במאבק-מזה ומזיגה-מזה של השפעה ביזנטית עם מנהגים ערביים וחותם כלשהו של השפעה איראנית. השליטים האומיים גרו בארמונות, בעיקר בדמשק, אבל עד לשלב מאוחר מאוד של שלטונם לא ניתן לומר שהם כוננו בירה רשמית וקבועה אלא היו נעים ונדים כדרך הבדויים בין ארמונות הקיץ והחורף שלהם (מנהג שהיה נוהג גם בפרס האכימנית). הם דבקו בתארים הערביים המסורתיים של הח'ליף, בעיקר התואר "ח'ליפת רסול אללה" - למרות הטענה (שמקורה בהשמצות מצד העבאסים) שהם לקחו לעצמם את התואר "ח'ליפת אללה." בנוסף, הח'ליף עבד אלמלכ קבע את הערבית כשפה שבה נוהל הממשל.
בנוסף, בתקופה האומיית, הופלו לרעה מתאסלמים מקרב העמים הפרסיים בתורת "מואלי" (בני חסות, כמו הקליינס הרומיים) וגם נותרו קנים רבים וגדולים של התנגדות זורואסטרית במחוזות מבודדים של איראן, כיוון שההתמקדות הצבאית של השושלת הייתה דווקא במאבק בנצרות ובביזנטיון, ולא בזורואסטרים ובעובדי האלילים בהודו ומרכז אסיה שמעבר להם.
תחילת ההשפעה האיראנית המובהקת הייתה בעלית השושלת העבאסית ב-780. העבאסים התבססו מלכתחילה על התמיכה האיראנית של תושבי ח'ראסאן, מחוז אשר הפך לעורף כלכלי ומוקד השפעה פוליטית מרכזית בתקופה העבאסית. גם הבירה העבאסית, מדינת אלסלאם, נמצאה בעראק שהפכה בינתיים לחלק מעולם ההשפעה האיראנית. העיר, שנקראה בלשון העם בשם הפרסי בגדאד, הייתה במרחק של לא יותר מ-50 קילומטרים מהבירה הסאסאנית הקדומה קטסיפון. הח'ליפים התסייעו בהתקוממות של מואלי פרסים בהנהגת שר צבא פרסי, מתאסלם מדור ראשון, בשם אבו מסלם. אבו מסלם שינה את זכויות המואלי בכך ששחרר אותם מלהיות קליינטים של שבטים ערבים. העבאסים אף הקימו לעצמם צבא נאמנים כמשמר ארמון המלכות, אבנאא' אלדַוְּלה (בני המהפכה) שהפכו לבעלי מעמד רם ולמתיישבים הראשונים בבגדאד שהייתה מלכתחילה עיר שלטון בלבד.
מראשיתם, הסתייעו העבאסים בשושלת יועצים פרסית שנקראו הברמכים. העבאסים גם נשאו נשים פרסיות כפילגשות. כמו אשתו של הארון אל-רשיד ואמו של מי שעתיד לרשת אותו (אלמאמון) - מראג'יל. גם אלמאמון נשא אישה פרסיה, בהון, בטקס כלולות מפואר במיוחד, כמיטב המסורת האיראנית. למשך זמן מה שלט הח'ליף הזה מבירה זמנית שהוקמה במֵרְוְ שבאיראן. הוא גם נתוואה לשלטון אבסולוטי ולאחיזה במוסרי הממסד הדתי שאפיינה את השליטים הקדומים של פרס, ולכן ניסה לקרב את לבבותיהם של אנשי סיעת עלי (ה"שיעים") ושל זרמים יותר נייטרלים כגון המעתזילה. על הסונה הוא ניסה לכפות את האמונה המעתזלית באמצעות המִחְנַה (ה"אינקויזיציה").