stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנות (תוכנית טלוויזיה)

ערך זה עוסק בתוכנית טלוויזיה ישראלית. אם התכוונתם לסדרת דרמה קומית של רשת HBO, ראו .
| --- | --- |

לוגו "בנות"
 סוגה:  אקטואליה
 יוצרים:  אילן דה פריס, איילת הראל
 בימוי:  בובי לקס
 משתתפים:  רבקה מיכאלי, דנה ספקטור, גלי עטרי, דורין אטיאס, דנה ברגר, מיכל אנסקי, מירי נבו, אנה ארונוב, עינת שרוף, ענת גורן, נועה בן-ארצי, עדן הראל, מרב בטיטו-פריד
 ארץ מקור:  ישראל
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  1 
 הפקה
 חברת הפקה:  מעגלות
 עורכים:  ליאת תימור
 אורך פרק:  35
 שידור
 רשת שידור:  הוט 3
 תקופת שידור מקורית:  2006–2007
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בנות הייתה תוכנית טלוויזיה יומית אקטואלית בפורמט פאנל שיחתי, ששודרה מ-5 בפברואר 2006 ועד 2007 בערוץ הוט 3 של חברת הטלוויזיה בכבלים HOT.
בתוכנית מנהלות המנחות, נשים מוכרות מתחומי הבידור, התרבות והתקשורת הישראליים, שיחה מתמשכת על ענייני השעה - אקטואליה, תרבות, בידור, סגנון חיים ויחסים - מנקודות מבט שונות. במהלך התוכנית היו פינות שונות, ומדי יום רביעי התארחה בה דמות מוכרת.
בין אורחות התוכנית היו איריס קול, נורית גפן, גלית גיאת, גילה אלמגור, אורלי וילנאי פדרבוש, יעל דן, אסתי זקהיים ודפנה רכטר.
התוכנית קיבלה חסות מסחרית מחברת מוצרי הצריכה השוטפים "פרוקטר אנד גמבל", ומחברת האופנה " קרייזי ליין".
מנחות התוכנית

רבקה מיכאלי: שדרנית רדיו, קומיקאית ומנחת טלוויזיה, משתתפת "ניקוי ראש" לשעבר
גלי עטרי: זמרת פופ ושחקנית (עונה ראשונה)
דורין אטיאס: אשת אופנה ומלבישה. מנחת פינת האופנה בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" (עונה ראשונה)
דנה ברגר: זמרת רוק ושחקנית (עונה ראשונה)
דנה ספקטור: עיתונאית "ידיעות אחרונות" ומנחת טלוויזיה
מיכל אנסקי: עיתונאית ואסטרונומיה (עונה ראשונה)
מירי נבו: שדרנית טלוויזיה ורדיו, מנחה וזמרת
ענת גורן: מגישה ומנחה בחדשות ערוץ 10 (עונה שנייה)
עדן הראל: שחקנית, מנחה ב-MTV לשעבר (עונה שנייה)
אנה ארונוב: רקדנית ומשתתפת "רוקדים עם כוכבים" (עונה שנייה)
עינת שרוף: מנחת ערבי שירה בציבור (עונה שנייה)
נועה רוטמן: עורכת-דין, המוכרת כנכדתו של יצחק רבין (עונה שנייה)
מרב בטיטו: עיתונאית "מעריב" (עונה שנייה)
הערות שוליים

↑  רותה קופפר, חצי שעה יומית של "בנות" בהוט, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2005
↑  ערן גבאי, בנקאי נולד, באתר הארץ, 16 בינואר 2006
↑  יעל גאוני, ‏HOT עומדת לחתום על הסכם שת"פ מסחרי עם פרוקטר אנד גמבל, באתר גלובס, 15 בדצמבר 2005ה
↑  יעל גאוני, ‏עקב פניית היוצרים: HOT ביטלה הסכם עם הטוטו לתוכן שיווקי במיליון שקל, באתר גלובס, 13 בפברואר 2006
ליסיפריה קנגוג'אם

| --- | --- |

 לידה:  2 באוקטובר 2011 (בת 13) מחוז אימפאל מזרח, הודו 
 מדינה:  הודו 
 תקופת הפעילות:  מ-2018 
 
ליסיפריה קנגוג’אם (באנגלית: Licypriya Kangujam; נולדה ב-2 באוקטובר 2011) היא פעילה הודית למען איכות הסביבה. בשנת 2019 זכתה במספר פרסים על פעילותה, ונבחרה לפרויקט מיוחד של האו"ם בשם "צעירים למען האקלים והעתיד", יחד עם גרטה טונברי וג'יימי מרגולין. העיתון טיימס אוף אינדיה ציין שהיא פעילת האקלים הצעירה ביותר בהודו.
קורות חייה

ליסיפריה קנגוג’אם נולדה ב-2 באוקטובר 2011 בכפר באשיקונג, במחוז מניפור בצפון-מזרח הודו. בגיל 7 החלה להתעניין בנושא שינויי אקלים, וביוני 2019, בגיל שבע וחצי, הפגינה מול בניין הפרלמנט ההודי ודרשה שראש ממשלת הודו, נרנדרה מודי, יחוקק חוקים לטיפול במשבר האקלים.
מחאת האקלים באנגולה

ליסיפריה קנגוג’אם הוזמנה בספטמבר 2019 ללואנדה, בירת אנגולה, כדי להשתתף בפורום אונסק"ו בנושא משבר האקלים, בו השתתפו בין השאר גם נשיא אנגולה ז'ואאו לורנסו, נשיא מאלי איברהים בובאכר קיטה, נשיא נמיביה האגה גיינגוב, נשיא הרפובליקה של קונגו דניס ססו-נגוסו, חתן פרס נובל לשלום דניס מקווגי, והמזכירה הכללית של אונסק"ו אודרה אזולאי.
מחוץ לכותלי הדיונים ארגנה קנגוג'אם מחאת אקלים בלואנדה שבה השתתפו כ-50,000 ילדים ובני נוער, שקראו למשתתפי הוועידה לפעול מיידית כדי להציל את עתידם.
צעדת אוקטובר 2019

ב-21 באוקטובר 2019 קנגוג’אם פתחה את "צעדת אוקטובר הגדול" בשער הודו בדלהי, יחד עם אלפי משתתפים. הצעדה התקיימה במקומות שונים בהודו, ומשתתפיה דרשו טיפול מיידי במשבר האקלים וחקיקת חוקי אקלים בהודו. בריאיון לעיתונות אמרה קנגוג’אם: "עד היום רק 5 מדינות, שהן ניו זילנד, אוסטרליה, בריטניה, מקסיקו ופרו, חוקקו חוקים לטיפול בשינויי אקלים, אבל 98% עדיין לא עשו זאת, כולל הודו. אנחנו צועדים בקריאה למנהיגי העולם לחוקק חוקי אקלים בהקדם האפשרי כדי שיוכלו לווסת פליטת גזי חממה בשביל להציל את כדור הארץ ואת עתידנו. הם צריכים להתאחד ולפעול עכשיו, לפני שיהיה מאוחר מדי." עוד ציינה כי בניגוד למדינות מפותחות אחרות, אזורים כפריים בהודו כבר הושפעו משינוי האקלים, בעיקר במגזר החקלאי, שמתקשה להתמודד עם נזקי האקלים.
ערכת הישרדות לעתיד

ב-4 באוקטובר 2019 ליסיפריה קנגוג’אם הציגה מכשיר סמלי בשם SUKIFU (ראשי תיבות של Survival Kit for the Future – "ערכת הישרדות לעתיד") לסינון זיהום אוויר.
המכשיר, שנוצר לאחר שנודע לה על בעיית זיהום אוויר חריפה בדלהי (אנ'), אינו משתמש בכימיקלים או בחשמל, ומיוצר מחומרים ממוחזרים. הוא מורכב מתרמיל גב שקוף ובתוכו עציץ עם צמח. לחלקו העליון מחוברים צינור ומסכת פנים, המאפשרים לנשום אוויר צח, בדומה למכל חמצן. חלקו התחתון של התרמיל מנוקב ומזרים לצמח אוויר המסונן דרך ארבע שכבות של פחם פעיל.
קנגוג’אם השתמשה במכשיר בהפגנה מול בית המחוקקים בהריאנה. הוא עוצב על פי דגם שהוצג בתערוכה "סיור על הפלנטה" של האמן הטאיוואני צ'י צ'יו.
פעילות בינלאומית

קנגוג'אם הייתה בין משתתפי ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים (2019) במדריד, והפצירה במנהיגי העולם לפעול בנושא שינויי האקלים. היא קיבלה שבחים על נאומה ממזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש, שציין כי נוכחותה מהווה תזכורת על מחויבותנו כלפי הדורות הבאים.
קנגוג’אם הגישה בוועידה תזכיר "בשם ילדי העולם". התזכיר מורכב מארבעה עמודים בהם היא קוראת ליצור עתיד טוב יותר לכל הילדים ברחבי העולם.
השתתפה גם בדיוני "שבוע האקלים באסיה-פסיפיק" של האומות המאוחדות שנערך בבנגקוק, תאילנד בספטמבר 2019.
בשנת 2020 פרסמה מכתב למשתתפי הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס. המכתב, שנכתב יחד עם גרטה טונברי ופעילים נוספים למען איכות הסביבה, קורא לחברות, בנקים וממשלות להפסיק מייד לסבסד דלק מאובנים. "אנחנו לא רוצים שהדברים האלה יתבצעו עד 2050, 2030 או אפילו 2021, אנחנו רוצים שזה יקרה עכשיו - ממש ברגע זה. אנו קוראים למנהיגי העולם להפסיק להשקיע בדלק מאובנים שנמצא בלב ליבו של המשבר העולמי הזה. במקומו, עליהם להשקיע כספים בטכנולוגיות  קַיָּמוּת קַיָּמוֹת, במחקר ובשיקום הטבע. הרווח לטווח הקצר אינו עדיף על יציבות החיים לטווח הארוך."
פרסים והוקרה

קנגוג'אם קיבלה מספר פרסים במהלך שנת 2019, בהם פרס על שם ד"ר עבדול קאלאם, "פרס השלום העולמי לילדים"  מטעם המכון לכלכלה ושלום (אנ'), פרס הודו לשלום, ואות הוקרה מהעמותה האמריקאית המארגנת את אירועי יום כדור הארץ.
הערות שוליים

↑  Voyage on the planet: contemplating pollution with Chih Chiu, ‏31 במאי 2018 (באנגלית).
ליסיפריה קנגוג’אם נושאת דברים בפורום אונסק"ו בנושא משבר האקלים באנגולה, ספטמבר 2019
ליסיפריה קנגוג'אם עם מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש במדריד, דצמבר 2019
פאליסר (נהר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 אורך:  60 קילומטרים
 שפך:  Kootenay River 
 מדינות באגן הניקוז:  קנדה 
  (למפת קולומביה הבריטית מוגדלת) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפון-מערביות יוקון אלסקה האוקיינוס השקט פאליסר(למפת קולומביה הבריטית רגילה) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפ. מע יוקון אלסקה האוקיינוס השקט פאליסר
 
נהר פאליסר (באנגלית: Palliser River) הוא יובל של נהר קוטניי, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה. נהר קוטניי הוא חלק מאגן נהר קולומביה ואחד מיובליו של נהר קולומביה.
היסטוריה > מקור השם

נהר פאליסר נקרא על שם ג'ון פאלסר, אשר הוביל את משלחת פאליסר לחקר הרי הרוקי הקנדיים בין השנים 1857 ו-1859.
מהלך הנהר

מקורו של נהר פאליסר בפארק הפרובינציאלי שיאם של הרי הרוקי, מערבית לקו פרשת המים של אמריקה.
הנהר זורם דרומה ואז מערבה, ומתאחד עם נהר אלברט, בטרם השפכו לנהר קוטניי.
לקריאה נוספת

Dustin Lynx, , p. 115
הערות שוליים

↑  אתר השמות הרשמי של ממשלת קולומביה הבריטית
המהפכה החוקתית

ערך זה עוסק בתהליך שהחל בחקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וחוק יסוד: חופש העיסוק. אם התכוונתם לספר מאת גדעון ספיר העוסק בתהליך זה, ראו .
המהפכה החוקתית בישראל היא כינוי לתהליך של הרחבת הביקורת השיפוטית על חוקי הכנסת, שהחל עם חקיקתם, במרץ 1992, של שני חוקי יסוד – חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וחוק יסוד: חופש העיסוק.
חוקי יסוד אלה נועדו להגן על זכויות אדם ולשמש נדבכים בדרך לבניית חוקה לישראל. המפלגות הגדולות תמכו במהפכה החוקתית, מרבית הרכב בית המשפט העליון בראשות הנשיא היוצא מאיר שמגר, התייחסו אל חוקים אלה כאל בעלי מעמד על-חוקי הדומה לחוקה, שעל-פיו ניתנה לבתי המשפט הסמכות להכריז על בטלותו של חוק העומד בסתירה אליהם.
את הכינוי טבע המשפטן קלוד קליין במאמר בכותרת "המהפכה החוקתית השקטה" שבועיים לאחר קבלת החוקים. המהפכה היא בכך שהם יאפשרו "לבנות בצורה הדרגתית ביקורת שיפוטית על החקיקה החדשה" (כלומר על חוקים חדשים).
מקור המהפכה החוקתית הם חוקי היסוד שחוקקה הכנסת ב-1992, ושנועדו לשמש פרק מחוקה. הפרשנות לחוקי היסוד נוסחה ב"פסק דין בנק המזרחי" - שכתב מאיר שמגר, ובהמשך על ידי בית המשפט העליון בראשות אהרן ברק, שפירש את חוקי היסוד לפי עקרונות מגילת העצמאות. פרשנות זו, לגווניה, נתמכה על ידי רוב שופטי העליון, ועל ידי משפטנים ונבחרי ציבור. נבחרי ציבור אחרים ומשפטנים אחרים (ביניהם נשיא בית המשפט העליון בשנים 1980–1982, משה לנדוי והפרופ' רות גביזון) חלקו על גישה זאת, ולשיטתם לא היה מוסמך בית המשפט העליון לעשות שימוש בחוקי היסוד על מנת לבקר חקיקה של הכנסת.
רקע היסטורי > ניסיונות חקיקה מוקדמים

הקושי לכונן חוקה לאחר קום המדינה הוביל בכנסת הראשונה בשנת 1950 להחלטת הררי, הקובעת שהחוקה תיכתב בפרקים, הקרויים "חוקי יסוד", שאמורים להתאגד לבסוף לכלל חוקת המדינה. עם זאת, עמדתם של ראש הממשלה דוד בן-גוריון ושל הממשלה בראשותו הייתה שאין לתת לחוקי היסוד מעמד משפטי שונה מזה של כל חוק אחר. מנגד, מנחם בגין כתב באותן שנים שיש לתת לחוקי היסוד מעמד משפטי גבוה יותר.
עם השלמתו של חוק יסוד: הכנסת בשנת 1958, הודיעה ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת כי חוק היסוד הבא יעסוק בזכויות האדם, אך לא התקדמה במימוש הבטחה זו. בעקבות זאת הגיש ח"כ הנס קלינגהופר לכנסת החמישית (ב-15 בינואר 1964) את הצעת חוק-יסוד: מגילת זכויות היסוד של האדם, תשכ"ד-1963, אך הצעתו נדחתה עקב התנגדות הממשלה. שר המשפטים דב יוסף ממפלגת מפא"י, שהתנגדה מלכתחילה להעניק לחוקי יסוד מעמד שונה מכל חוק אחר, נימק את עמדת הממשלה, ובין השאר אמר:
גם אינני סבור שיש חוק אשר עומד "מעל למחוקק הרגיל". אין לנו שני מחוקקים. יש לנו רק הכנסת, ולדעתי אי-אפשר על ידי חוק של הכנסת להגביל את זכותה לחוקק, ואם יש סעיף כזה בחוק כלשהו רשאית הכנסת, לדעתי, להחליט על ידי רוב רגיל לבטל את הסעיף המגביל כביכול את זכותה.
הצעות דומות שהעלו חברי כנסת נוספים נדחו אף הן.
בכנסת השביעית עבדה ועדת החוקה, חוק ומשפט, בראשותו של ד"ר בנימין הלוי, ברציפות על הצעת "חוק יסוד: זכויות האדם". הצעת החוק אף הגיעה לקריאה ראשונה בתום מושב הכנסת, על פי דרישה מיוחדת של הליכוד בראשות מנחם בגין, כדי שיהיה אפשר להחיל עליה את חוק הרציפות. בכנסות השמינית, התשיעית והעשירית הדיונים נמשכו, והובאו גרסאות שונות שהוחלפו מדי פעם.
בכנסת העשירית חידש ח"כ אמנון רובינשטיין את הצעתו של ח"כ קלינגהופר, והגישהּ כהצעת חוק פרטית. בהציגו את הצעתו בפני הכנסת אמר ח"כ רובינשטיין:
הצעת חוק זו באה גם כדי לבלום את בית-המחוקקים. היא באה גם כדי להגן על האזרח מפני חקיקה הפוגעת בזכויות היסוד של האזרח, והרי זה הרעיון הטמון בעצם המילה חוקה. עצם המילה חוקה פירושה ומשמעותה הגבלה וריסון של ריבונותה וכול-יכולתה של הכנסת כמוסד מחוקק.
ההצעה לא הובאה לקריאה שנייה ושלישית בשל הקדמת הבחירות. המשך הדיון בהצעה בכנסת האחת עשרה לא הסתיים בחקיקה.
רקע היסטורי > מחאה ציבורית

לאחר התרגיל המסריח התקיימו מספר שביתות רעב של יחידים והפגנות המוניות בדרישה לשנוי שיטת הממשל וניסוח חוקה לישראל. הדברים אירעו על רקע יריבות בין מפלגות "המערך" ו"הליכוד", וחיזור שלהן אחרי המפלגות החרדיות שנתפסו כ"לשון מאזניים" במערכת הפוליטית. את המסע הציבורי ארגנה תנועת "חוקה לישראל", שבראשה עמד אוריאל רייכמן, ובשיאה התקיימה הפגנה המונית, בה השתתפו כ-150 אלף איש, בכיכר מלכי ישראל. הופצה גם עצומה, עליה חתמו 560 אלף אזרחים.
האקטיביזם השיפוטי

בשנות השמונים התפתחה בבית המשפט העליון, בשבתו כבג"ץ, מגמה שיפוטית לצמצם את עילות הסף, כגון הדרישה לשפיטות וזכות העמידה, שמהוות תנאי מקדמי לדיון בעתירות המוגשות לפניו. בַּד בְּבַד, בית המשפט גם הרחיב את השימוש במבחן הסבירות בהכרעה לגבי חוקיותן של החלטות מנהליות; מבחן זה מאפשר לבית המשפט לבטל החלטות שהוא פוסק שאינן סבירות, גם אם הן התקבלו מתוקף סמכות חוקית.
בשנת 1990 כתב שופט בית משפט העליון אהרן ברק, בפסק דינו בבג"ץ לאו"ר (דעת מיעוט), שאין מניעה עקרונית להפעיל ביקורת שיפוטית גם על חוקי הכנסת, וזאת אף ללא הוראה מפורשת בחוק:
באופן עקרוני-תורתי, קיימת אפשרות שבית-משפט בחברה דמוקרטית יצהיר על בטלותו של חוק הנוגד עקרונות יסוד של השיטה; גם אם עקרונות יסודות אלה אינם מעוגנים בחוקה נוקשה או בחוק-יסוד משוריין [...] נראה לי, כי תפיסת הציבור היא, כי הכרעה כה חשובה ועסוקה צריכה להיעשות - בשלב זה של חיינו הלאומיים - על-ידי העם ונציגיו הנבחרים.
עמדה דומה כתב השופט יואל זוסמן בפסק דין ירדור משנת 1965 בהקשר של דמוקרטיה מתגוננת. בפועל, החוק שעמד על הפרק נפסל רק מאחר שנפסק שהוא סותר את הסעיף המשוריין בחוק יסוד: הכנסת.
בפסקי דין מאוחרים יותר, אחדים משופטי בית המשפט העליון ציינו גם אפשרות עתידית להפעלת ביקורת שיפוטית אף על חוקי היסוד עצמם. ביקורת כזאת אכן הופעלה במאי 2018 בדיון בעתירה להכריז על בטלותו של תיקון 44 לחוק יסוד: הכנסת, המאפשר לכנסת להחליט על הפסקת חברותו של חבר הכנסת שיש במעשיו משום הסתה לגזענות או תמיכה במאבק מזוין נגד מדינת ישראל, בפסק דינה של הנשיאה אסתר חיות, אלא שבג"ץ הכריע שאין צורך לפסול את התיקון, וממילא איננו נדרש להכריע לגבי סמכותו בעניין.
פס"ד בנק המזרחי

מהותה של המהפכה החוקתית, כפי שבאה לידי ביטוי בשני חוקי היסוד משנת 1992, התבררה בפסק דין מקיף ומעמיק של בית המשפט העליון, המכונה בקיצור "פסק דין בנק המזרחי". בדיון שבו ניתן פסק דין זה ישבו בהרכב תשעה משופטי בית המשפט העליון, ובהם שניים מנשיאיו, הנשיא לשעבר מאיר שמגר, שכתב את פסק הדין, ומי שמונה תחתיו לתפקיד הנשיא, כחודשיים לפני מתן פסק הדין, השופט אהרן ברק.
היקף הזכויות שהושפעו מהמהפכה

ברמה המהותית, המהפכה החוקתית מתאפיינת במתן מעמד מיוחד לזכויות האדם, ובכלל זה זכויות שלא נמנו במפורש בחוקי היסוד או בחקיקה בכלל. זכויות האדם בישראל הוכרו בפסיקה עוד לפני חוקי היסוד. כך, חופש הביטוי נקבע כזכות יסוד בעניין קול העם, וחופש העיסוק הוכר בפסק הדין בעניין בז'רנו, הגם ששתי הזכויות האלה לא הופיעו בחקיקה כלשהי באותה העת. הגנה זאת ניתנה מכוח עקרונות הצדק הכלליים ועל-פי עקרונותיה של מגילת העצמאות. משמעות ההגנה הייתה בדיקת החלטות שלטוניות, כמו סגירת עיתון בעניין קול העם, או הגבלת עיסוק, בעניין בז'רנו, אך ללא סמכות לביקורת שיפוטית של חוקים. לפיכך, עד המהפכה החוקתית של 1992 יכלה הכנסת לחוקק חוק שיפגע בזכויות האדם, מבלי שניתן יהיה לבחון את החקיקה בבית המשפט. המעמד ה"על-חוקי" שניתן לחוקי היסוד העוסקים בזכויות האדם חיזק את ההגנה עליהם.
חופש העיסוק, זכות הקניין, החירות האישית, חופש התנועה (כלומר הזכות של אזרחים ישראלים להיכנס ולצאת מהמדינה), והזכות לפרטיות, נקבעו במפורש בחוקי היסוד האמורים ומוגנים מכוחם. קיימת מחלוקת באשר לזכויות יסוד מוכרות אחרות, שלא נמנו במפורש בחוקי היסוד, כגון הזכות לשוויון, חופש הדת, וחופש הביטוי – יש הגורסים כי יש לפרש את ההגנה על "כבוד האדם" במובנו הרחב הכולל גם זכויות אלה, ויש הגורסים כי יש להגביל את ההגנה השיפוטית רק לזכויות המפורטות במפורש בחוקי היסוד.
המהפכה החוקתית מתאפיינת במתן יכולת לבית המשפט לבחון, לבקר ולפסול חקיקה של הכנסת, כאשר חקיקה זאת עומדת – להבנתו של בית המשפט – בסתירה לחוקי יסוד ושלא על פי פסקת הגבלה. היכולת לפסול חקיקת משנה הייתה נתונה לבתי המשפט מאז ומתמיד, בהתאם לעקרונות המשפט המנהלי. המהפכה החוקתית הרחיבה את היכולת הזאת גם לפסילתה של חקיקה ראשית. אולם, פסק הדין בעניין בנק המזרחי לא עיגן פסילת חוק לפי כלל חוקי היסוד, אלא רק לפי חוקי היסוד המשוריינים או אלה שיש בהם פסקת ההגבלה. ולכן, במשך מספר שנים לאחר מתן פסק הדין בעניין בנק המזרחי, סירב בית המשפט לדון האם חוקים הסותרים חוקי יסוד לא משוריינים או חסרי פסקת הגבלה הם בטלים.
פסקת הגבלה – תנאים לחקיקה הפוגעת בזכויות המוגנות בחוקי היסוד

העיקרון שקבע הנשיא ברק בפס"ד בנק המזרחי אומר: "סתירה בין האמור באחד משני חוקי היסוד לבין האמור בחוק רגיל גוררת אחריה בטלותו של החוק הסותר". עם זאת, אין פירוש הדבר שהכנסת איננה יכולה לחוקק חוק הפוגע בזכויות המוגנות בחוקי היסוד – הכנסת יכולה לעשות זאת, ובתנאי שתעשה זאת בדרך הנכונה. העיקרון שקבע הנשיא ברק נובע מסעיף 8 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו שבו נאמר: "אין פוגעים בזכויות שלפי חוק-יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאיננה עולה על הנדרש או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו". סעיף זה קרוי "פסקת ההגבלה". הסעיף אוסר פגיעה בזכויות שלפי חוק יסוד זה, אך מתיר פגיעה הנעשית בחוק שמקיים ארבעה תנאים:
חוקיות – הפגיעה בזכות נעשית בחוק או על פי חוק מכוח הסמכה מפורשת.
החוק הולם את ערכיה של מדינת ישראל.
החוק נועד לתכלית ראויה.
הפגיעה בזכויות היא במידה שאיננה עולה על הנדרש.
סעיף 4 בחוק יסוד: חופש העיסוק מכיל הגבלה דומה ביחס לזכויות המוגנות בחוק יסוד זה.
האיזון בין הרשות השופטת לרשות המחוקקת

הכוח שהעניקו שני חוקי היסוד לבית המשפט להכריז על בטלותו של חוק שחוקקה הכנסת – מגביר את כוחה של הרשות השופטת, ועלה חשש שהופר האיזון בין הרשות השופטת לרשות המחוקקת במדינת ישראל. בתגובה לחששות אלו, כלל אהרן ברק בדבריו בפס"ד בנק המזרחי את ההצהרה הבאה:
אני משוכנע כי במשך הזמן נגבש לעצמנו, כרשות שופטת, אמות מידה להפעלת שיקול דעתנו החוקתי. חוסר הוודאות יקטן. החששות יפחתו. בגיבוש הניסיון השיפוטי שלנו נפעל באובייקטיביות, בענווה ובמלוא האומץ השיפוטי הנדרש. איננו הראשונים שעמדו במבחנים דומים. כשם שמדינות אחרות עמדו בכך, יש להניח כי גם אנו נוכל לקשיים, וכי בסופו של דבר הדמוקרטיה הישראלית תצא מחוזקת. אכן, נוצר סיכוי כי השינוי החוקתי יופנם. כי זכויות האדם יהפכו ללחם חוקם של כל נערה ונער כי המודעות לזכויות - לזכויות הילד, הנכה, הקשיש, החולה, העובד, המיעוט והאשה - תגבר, וכי נהיה רגישים יותר לזכויות האדם באשר הוא אדם.
הסיכוי הוא בהשתתת השלטון על החוק, ולא בהשתתת החוק על השלטון. הסיכוי הוא בהגברת מודעותה של הכנסת לתפקידה החוקתי, ובחיזוק הוקרת העם למעמדה המרכזי כמעניקה חוקה לישראל. הסיכוי הוא בהכרה בתפקידו החוקתי של בית-המשפט כשומר החוקה, כמאזן בין ערכים חוקתיים הקבועים בחוקה וכמפקח על חוקיות פעולותיהן של הרשויות השלטוניות. הסיכוי הוא בהעלאת קרן זכויות האדם, ובקירוב הלבבות בין בני אדם, שכולם נבראו בצלם הבורא.
פעמים אחדות בוטלו סעיפים בחוק, תיקון לחוק ואף חוק בשלמותו ("חוק טל"). באחד ממקרים אלה, שבו בוטל תיקון לפקודת מס הכנסה, נימק הנשיא אשר גרוניס צעד זה במחדלים של הרשות המחוקקת והרשות המבצעת:
במקרה הנוכחי נאלץ בית המשפט להתערב בחקיקה ראשית, שעה שהן הרשות המחוקקת והן הרשות המבצעת מכירות בפגמים שבחוק. עם זאת, אותן רשויות אינן מביאות בעצמן לתיקון הפגמים שבחקיקה אלא מפנות הן, למעשה, את התפוח הלוהט למגרשה של הרשות השופטת. ... אילו פעלו הרשויות האחרות ואילו תיקנו את הטעון תיקון, לא היה בית משפט זה מתערב בחקיקה של הכנסת.
חרף דברים אלו, נשמעו טענות בחוגים שונים של הציבור בישראל כי הכוח שבית המשפט עושה בו שימוש מפר את האיזון. עם התמנותו של דניאל פרידמן לשר משפטים בפברואר 2007, הועלה הנושא לדיון ציבורי בולט, ופרידמן החל לפעול במטרה לסייג את כוחו של בית המשפט. בין היתר טען פרידמן כי במקרים רבים, כמו במקרה של ביטול חוק שהכנסת חוקקה – נוטל לעצמו בית המשפט סמכות שלא הוקנתה לו.
ביקורת על המהפכה החוקתית

נגד המהפכה החוקתית התייצבו כאלה שהתנגדו לפרשנות שניתנה בבית המשפט העליון לשני חוקי היסוד. הביקורת נמתחה הן כלפי תפיסות היסוד של המהפכה החוקתית והן כלפי אופן יישומה. המבקרים שללו את הטענה שלחוקי היסוד יש מעמד חוקתי על-חוקי, ערערו על סמכותו של בית המשפט לדון בחוקתיותו של חוק, וכן ביקרו את היקף הביקורת השיפוטית שנקט בית המשפט.
שר המשפטים לשעבר, דניאל פרידמן כתב:
המהפכה המשפטית גבתה מחיר כבד. היא שיבשה את מערכי השלטון, הגבירה את הבירוקרטיה והמשפטיזציה ופגעה בדמוקרטיה עצמה. הפיקוח על הממשלה והכנסת מנימוקי "חוסר סבירות" העניק לפקידות הבכירה, ובראשה ליועץ המשפטי, שליטה על הממשלה (ובעניינים אחדים גם על הכנסת).
ביקורת על המהפכה החוקתית > ביקורת מהותית

המבנה החוקתי שיצרה המהפכה החוקתית, הוא של חוקי יסוד במעמד של חוקה, שיש להם עליונות על חוקי הכנסת, שנתונים לביקורת שיפוטית בידי בית המשפט העליון. בית המשפט יכול לפסול חוקים העומדים בסתירה לחוק היסוד. העיקרון שבבסיס המודל הזה (הדומה בחלק זה למודל האמריקאי), הוא כי מלבד העיקרון של שלטון העם באמצעות נבחריו, יש למדינה ערכי יסוד עליונים, ויש להגן עליהם מפני פגיעתו של המחוקק. פרופסור גדעון ספיר מנה את חסרונותיה הבולטים של גישה זאת, לשיטתו:
אי הסכמה ערכית: גם אם מקבלים את ההנחה שישנם ערכים עליונים לחברה שראוי לשריינם, בחברה המערבית הפלורליסטית יש מגוון דעות באשר לשאלה מהם אותם ערכים. בהנחה שחוקה צריכה להתקבל בהסכמה רחבה, לא ברור כיצד ניתן לגשר על אי ההסכמות ולקבל חוקה. שאלה זאת מחריפה בהקשר הישראלי, בחברה שסועה בשאלות חברתיות ערכיות.
פגיעה בעיקרון הדמוקרטי: כיוון שערכיו ותפיסותיו של השופט משפיעים על הכרעותיו השיפוטיות, מסירת ההכרעה הסופית בשאלות ערכיות של חוקתיות לידי בית המשפט, מציבה למעשה תחליף לעקרון היסוד הדמוקרטי לפיו ההכרעה במחלוקות ציבוריות נעשית בדרך של הכרעת רוב.
פגיעה במעמד בית המשפט: מסירת הסמכות להכריע בשאלות ציבוריות ערכיות לידי בית המשפט, תיצור אצל הציבור את הרושם כי בית המשפט אינו אלא שחקן נוסף במגרש הפוליטי.
אל מול הטענה בדבר אי הסכמה ערכית טען אהרן ברק כי עוד קודם לחקיקת חוקי היסוד "היו לנו כמובן זכויות אדם, והן ממשיכות להיות. חלקן סטטוטוריות, כגון: חוק שיווי זכויות האישה, תשי"א-1951, חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, תשמ"ח-1988, רובן הלכתיות, עבודה של מערכת בתי המשפט בישראל, בראשם בית המשפט העליון. חולשתן של הלכות אלה הייתה בכך שחוק רגיל יכול היה לשנותן ובלבד שהדברים ימצאו ביטוי מתאים".
אל מול הטענה של פגיעה בעיקרון הדמוקרטי ניצבת הטענה שלפיה יש להגן מפני עריצות הרוב, שעלולה להוביל לחקיקת חוקים ללא כל בקרה.
ביקורת על המהפכה החוקתית > ביקורת משפטית > כוונת המחוקק ליצור חוקה

היו שהגדירו את היסוד שעליו נבנתה המהפכה החוקתית – הגדרתם של חוקי היסוד כחוקה שיש לה עליונות על החוקים הרגילים – כיסוד שנוי במחלוקת מעת שהוצב לראשונה. נטען כי חברי הכנסת לא התכוונו בחקיקת חוקי היסוד ליצור חוקה ולהעניק לחוקים הללו מעמד על-חוקי. העובדה שחוקי היסוד עברו ברוב קטן ולא מוחלט (חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו עבר ברוב של 32 מול 21), שימשה לערעור על המעמד החוקתי שיוחס לחוק היסוד. חבר הכנסת מיכאל איתן (שהתנגד לחוקי היסוד בזמן הדיונים וציין את האפשרות לפסילת חוקים) אמר:
באיזה יום, נכון יותר לילה, באווירה נטולת חגיגיות לחלוטין, הביאו שני חוקים להצבעה, פחות מחצי מחברי הבית נכחו פה [...] איש לא דיבר על כך שיש פה אספה מכוננת, איש לא דיבר על כך שמדובר במהפכה, ואיש לא אמר שמבצעים שינוי קונסטיטוציוני כלשהו. הצביעו. לאחר מספר חודשים מודיעים לעם ישראל: התחוללה מהפכה. נו, המהפכה הראשונה שנעשתה בלי שהציבור ידע עליה.
דברים דומים אמר גם חבר הכנסת חיים רמון (שלא נכח בדיונים סביב חוקי היסוד פרט לדיון יחיד שבמהלכו התפלמס עם איתן). גם יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, תקף את המהפכה החוקתית ואמר בתגובה לפסילת חוק בידי שופט בית משפט השלום:
המהפכה החוקתית אשר הוכרזה ע"י כבוד נשיא בית המשפט העליון לפני שנים אחדות היתה בפועל, אולי מבלי משים, אולי ללא כוונה כזו להפיכה שלטונית המסכנת כיום לדעתי את יסודותיה המקודשים ביותר של הדמוקרטיה הישראלית.
גם נשיא בית המשפט העליון בדימוס משה לנדוי סבר כי ”החוקה, כפי שהיא תוארה על ידי הנשיא ברק, היא היחידה בעולם שנוצרה באמרי פיו של בית המשפט”. לנדוי התנגד להסתמכות על פסק הדין מרבורי נגד מדיסון, שייסד את הביקורת השיפוטית בארצות הברית, ונימק:
יש לשים לב לכך, שההלכה הזאת נפסקה בארצות-הברית על הבסיס של חוקה קשיחה קיימת כחוק עליון למדינה. על בסיס זה הגיע בית-המשפט למסקנתו בדבר העליונות השיפוטית. ואילו אצלינו אינה קיימת חוקה כזאת, אלא הכול הוא פרי הקונסטרוקציה המשפטית של בית-המשפט עצמו, כולל רעיון העליונות השיפוטית.
דן מרידור שלל גישה זו ואמר במרץ 1994 בעת דיון בכנסת:
אני חושב שלא מתוך כוונה, אבל לפי התוצאה, היום אנחנו עושים צעד חשוב מאוד במהפך הקונסטיטוציוני [חוקתי] שישראל החלה לעבור לפני שנתיים ... הפעם מסמיכה הכנסת לא ברוב קטן, אלא ברוב גדול של כמעט שני-שלישים מחבריה, את בית-המשפט העליון לפסול חוקים של הכנסת. לולא יוזמתה של סיעת ש"ס ולולא הסכמתו של ראש הממשלה - שניהם ידועים בהערכתם את מסורת המשפט הישראלי ואת חשיבותו של בית-המשפט - לולא מעשיהם אלה היינו ממשיכים לשמוע טענות, שהייתה תאונה בשנת 1992, שבחשאי העבירו חוקים שמקפחים את זכות הכנסת.
אני רוצה לברך את היוזמים, את סיעת ש"ס ואת ראש הממשלה, שהפעם ברוב גדול הכנסת מגבילה את עצמה ומעבירה לבית-המשפט העליון את הסמכות לפסול את חוקיה כאשר הם נוגדים עקרונות יסוד של השיטה שלנו, והפעם מדובר בעיקר בחופש העיסוק.
במרץ 1994, בעקבות הסדר עם מפלגת ש"ס, אישרה הכנסת גרסה חדשה של חוק יסוד: חופש העיסוק, ונוספה לו 'פסקת ההתגברות' שהתייחסה להתנהלות בעת פסילת חוקים הסותרים חוק זה. גם לחוק כבוד האדם וחירותו נוסף סעיף העוסק בישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. איתן נמנע, רמון ומרידור היו בין התומכים (הסתייגותו של מרידור בנוגע לאופן ההליך המתואר ב'פסקת ההתגברות' – נדחתה).
ביקורת על המהפכה החוקתית > ביקורת משפטית > הסמכות לכונן חוקה

נטען גם כי מבחינה משפטית חוקתית, לכנסת אין סמכות של רשות מכוננת, היכולה לכונן חוקה. תפישה זו היא שעמדה ביסוד חוות הדעת של השופט מישאל חשין בפסק דין בנק המזרחי. בפסקי דין מאוחרים יישר חשין קו עם דעת הרוב בפס"ד המזרחי, אך בדברים שנשא בכנס שנערך לכבודו בשנת 2007 אמר חשין:
דעתי לא נשתנתה מאז ולו כהוא-זה, וגם לא שמעתי תשובות ראויות לשאלות שהעליתי [...] הענקת סמכות מכוננת לכנסת בפסק-הדין בעניין בנק המזרחי ראיתי, ואני רואה בה עד היום, מעין מעשה-כשפים, אל-כימיה במיטבה, יצירת יש-מאין.
באקדמיה, מבקרת בולטת של פרשנות חוקי היסוד כחוקה הייתה פרופסור רות גביזון, ששללה את תאוריית הסמכות המכוננת של הכנסת.
דניאל פרידמן כתב על כך:
השיטה החוקתית החדשה עומדת על כרעי תרנגולת, אף שבית המשפט העליון שומר עליה מכל משמר. המרכיב שמאפיין חוקה אמיתית, ונעדר מהחוקה המדומה, הוא שהליך תיקונה מסובך ומורכב יותר מהליך חקיקה רגיל, ונתון לעיתים בידיו של גוף אחר או טעון את אישורו (למשל, אישור במשאל-עם). "חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו" - הקולב שעליו תלה העליון את החוקה הישראלית - אינו עומד בקני המידה האלה.