stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלאו נסיונל
ארכיטקטורה

המודל לפיו נבנה הפלאו נסיונל הוא שילוב של מה שנחשב באותם ימים כרנסאנס ספרדי יחד עם קלאסיציזם. הבניין הוא גם שילוב של שיטות מסורתיות המבוססות על סימטריה, המבוטאת במבנה, יחד עם חומרים מודרניים וטכניקות חדישות כמו שימוש באלמנטים חוזרים ובבטון.
הבניין, שזכה לבסוף בתחרות מתוך 10 הצעות שהוגשו בשנת 1924, מחולק לשני חלקים: בסיס ואולם מרכזי עם פילסטרים היוצרים מעין קיר כפול. בצד הצפון-המזרחי יש מרתף שבזמן בנייתו נועד למטבחים. בנוסף מספר חדרים אוחדו ויצרו את חדר הכתר; חדרי המלך והמלכה וקדמת הבניין, שמשמש כיום כאגף במוזיאון. בחלק האחורי ממוקם חדר תה קטן, במקרה של אירועים, מאחורי האולם המרכזי. החזית מכילה גוף מרכזי עם מסדרונות משני צדדיה ובמרכזה כיפה גדולה, בדומה לאלו של בזיליקת פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן וקתדרלת סנט פול שבלונדון, ו-2 כיפות קטנות מצדדיה. בארבע פינות המבנה ובהתאמה עם האולם המרכזי, ניצבים 4 מגדלים המזכירים במקצת את קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה והחירלדה שבסביליה.
עיצוב הפנים

האדריכלים של הפרויקט הביאו בחשבון שימוש באלמנטים דקורטיביים חיצוניים בארמון כמו עמודים וגמלונים, אך גם הבינו שהם חייבים להביא בחשבון עיצוב פנים, ציורי קיר ופסלים. כל האחראיות על קישוט החלקים הפנימיים הייתה תחת הוועדה המארגנת של התערוכה, שנחשבה מחוץ לתקציב הפרויקט האדריכלי, לכן הוקצו עוד 1,200,000 פזטות לצורך זה. ההזמנות לאמנים החלו בחורף 1928, דבר שהשאיר להם בקושי 3 חודשים לסיים את עבודתם. סגנון העבודה השתייך לזרם הראשי שהיה באותו הזמן בקטלוניה, נובוסנטיסמו, והושם דגש מיוחד על הכיפה הראשית ושתי הכיפות הקטנות, חדר הכתר, האולם המרכזי וחדר התה.
שיפוץ מחדש

האדריכלים אאוחניה סנדויה, אנריק קאטא בנו את המבנה כמבנה זמני עבור התערוכה של 1929. החומרים הפשוטים והמהירות בה נבנה הבניין גרמו לכך שהבניין הצריך שיפוץ בשנת 1934 על מנת לשכן בו את המוזיאון לאמנות קטלנית. על השיפוץ היה אחראי רמון רבנטוס, והבניין עבר שיפוץ מקיף, קישוטים הוסרו ובמקומם הקירות הוחלקו על מנת לאפשר תלייה של תמונות, כמו כן נבנתה מערכת ניקוז על מנת למנוע רטיבות מהלחות וסדקים בקירות.
בשנת 1960 הארמון הלאומי עבר שיפוץ של המדרגות העליונות שנפגעו במהלך מלחמת האזרחים. השיפוץ נערך תחת השגחתו של מנהל המוזיאון לאמנות בברצלונה, חואן אינואד לסרטה.
בשנת 1980 נקרא האדריכל האיטלקי, גאי אולנטי, לפתור בעיות שנבעו מהצגתן של עבודות אמנות רבות שנערמו ולהתאים את השטחים הפנימיים המרווחים והקירות הגבוהים לשימוש כחדרי תצוגה. בשנת 1990 התחילו את העבודות שיפוץ הראשונות שנועדו לאולימפיאדת ברצלונה בשנת 1992, אך עקב בעיות טכניות ניתן היה לפתוח רק חלק מהמוזיאון העתידי. בשנת 2000 התחילו החלק האחרון של השיפוצים, וב-2003 נפתח אולם חדש לתערוכות זמניות. ב-2004 הסתיימו העבודות כאשר נוספו 15,300 מ"ר חדשים והגדילו את השטח לסה"כ 51,600 מ"ר. חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד וסופיה, מלכת ספרד נכחו במעמד הפתיחה בחודש דצמבר 2004.
בשנת 2009 החלו עבודות חדשות לשיפוץ הקרניז מחוץ לארמון ולגנים שלו.
גלריה

הכיפה הגדולה במרכז הארמון.
מראה החזית המרכזית.
הפרסקו במרכז הכיפה.
אחד מארבעת המגדלים של הארמון.
האולם המרכזי מבפנים.
העוגב של הפלאו נסיונל.
האולם המרכזי לאחר השיפוץ.
צלאת אל-עשאא

צלאת אל-עִשאא (בערבית: صلاة العشاء) היא אחת מחמש תפילות החובה היומיות באסלאם. מכוון שהיממה באסלאם מתחילה בשקיעה, צלאת אל-עשאא היא באופן תאורטי התפילה השנייה ביממה, אך מכוון שנהוג היום לחשב את תחילת היממה בחצות, צלאת אל-עשאא היא למעשה התפילה החמישית.
זמני התפילה > אצל הסונים

לפי האסכולה החנפית, הזמן של צלאת אל-עשאא מתחיל כשיש חשיכה מוחלטת.
לפי האסכולה המאלכית והאסכולה השאפעית, הזמן של צלאת אל עשאא הוא כאשר "החוט האדום נעלם מהשמיים".
זמנה של צלאת אל-עשאא מסתיים כשזמנה של תפילת השחר מתחיל.
זמני התפילה > אצל השיעים

הזמן של התפילה מתחיל לאחר סיומה של תפילת הערב, הנקראת צלאת אל-מע'רב. השיעים נוהגים להתפלל את צלאת אל-עשאא מיד לאחר שהם התפללו את תפילת הערב.
הזמן של התפילה מסתיים בחצות.
ראו גם

צלאה
פג'ר (תפילה)
סלאת א-זוהר
צלאת אל-וויתר
תפילת תראוויח
תהאג'וד
הערות שוליים

↑  Isha prayer, newikis.com
↑  how long after maghrib can you pray isha hanafi, tpm.digico.com.mt
↑  when does isha time start, www.natividad.com (באנגלית אמריקאית)
פיצה פריטה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  פיצה
 מטבח:  איטלקי
 אזור מוצא:  קמפניה
 מוצא:  איטליה איטליה
 אופן הגשה:  חם
 מרכיבים עיקריים:  קמח, עגבניות וגבינה
פיצה פריטה (באיטלקית: Pizza Fritta) הוא מאכל איטלקי מטוגן, העשוי בצק שמרים הממולא בגבינות או בשר ונפוץ באזור דרום איטליה.
המאכל מורכב מעגבניות, בשר חזיר, סלמי או גבינה שאותם ממלאים אל תוך בצק שמרים העשוי מקמח חיטה ומטגנים.
שם המאכל מורכב מהמילה פיצה (Pizza); בצק באיטלקית ופריטה (Fritta) שפירושה מטוגנת.
מלבד הגרסה הבסיסית, קיימת גם גרסה מתוקה המוגשת כקינוח בליווי גלידת וניל וקרמל.
היסטוריה

המאכל מוזכר לראשונה במאה ה-16, נשות הרומנים הנפוליטניים היו מטגנות את שאריות הבצק שבעליהן לא השתמשו ומוכרות אותם לאנשים ברחוב.
בשנת 2017, זכה המאכל להכרה על ידי אונסק"ו וקיבל מעמד מורשת תרבותית שאינה מוחשית.
הערות שוליים

↑  יעל רייף, השילוב המושלם: ביומיום פלאפל, בסופ"ש דוכן פיצה מטוגנת כמו בנאפולי, באתר חדשות 13, 18 באוגוסט 2020
↑  Sweet Fried Pizza Dough Balls – Recipe, thefoodellers.com (באנגלית בריטית)
↑  Whats Cookin Italian Style Cuisine, Italian Pizza Fritta Fried Dough, What's Cookin' Italian Style Cuisine
↑  3 Sons Italian, What’s a Pizza Fritta?, 3 Sons Italian Restaurant, ‏2019-07-31 (באנגלית אמריקאית)
↑  פיצה פריטה (pizza fritta): סיפור אחותה הדלה של הפיצה הנאפוליטנית, באתר עמירם צברי, ‏2022-02-09
פרידריך קניג (צייר)

| --- | --- |

 לידה:  20 בדצמבר 1857 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  11 במרץ 1941 (בגיל 83) וינה, גרמניה הנאצית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן  האקדמיה לאמנויות בווינה  בית הספר לאמנויות שימושיות בווינה 
 
פרידריך קניג (בגרמנית: Friedrich König;‏ 20 בדצמבר 1857 – 11 במרץ 1941) היה צייר, מאייר ומעצב אוסטרי.
ביוגרפיה

קניג היה בנו של דוור וינאי. הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בין 1878 ל־1883 אצל כריסטיאן גריפנקרל, אוגוסט אייזנמנגר וקרל פון בלאס לפני שנסע ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן. לאחר מכן, ביקר באיטליה, גרמניה, ספרד וצרפת. כשחזר לווינה, עבד כמאייר.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה קניג מעורב בחברת האגן, קבוצת אר-נובו שכללה כמה אמנים אשר נכנסו מאוחר יותר לזצסיון הווינאי בשנת 1897. הוא נותר רווק עד מותו.
בשנת 1900 כיהן בוועדת העבודה של הקבוצה, ובשנת 1902 היה סגן נשיא. בתוך הזצסיון היה מקורב ליוזף אנגלהארט, רודולף באכר ומקסימיליאן לנץ. המגזין הרשמי של הזצסיון, פרסם הדפסים רבים שלו, והוא סיפק את האיורים לגיליון בשנת 1899, וערך את כתב העת במשך אותה שנה.
הוא הציג פעמים רבות עם הזצסיון. לתערוכה הראשונה של הקבוצה עיצב את קישוט הפנים. בתערוכת האביב של שנת 1899 ציוריו זכו לתשומת לב רבה כ"מבחר מרשים". בשנת 1929 הוא היה החבר הוותיק ביותר בזצסיון; הוא התכבד בתערוכה של עבודותיו.
קניג לימד בבית הספר לאמנות לנשים וצעירות בין השנים 1902–1916 והעביר שיעור בחריטת עץ. מורים אחרים בבית הספר כללו את גאורג קלימט (אחיו של גוסטב), ואת חבריו הנס טישי ואדולף בוהם. קניג עודד ולימד את מרתה הופריכטר את אמנות הדפסת חיתוך עץ.
סגנון

קינג עבד רבות כמעצב גרפי; הוא גם צייר בצבעי שמן. הייתה לו מיומנות מיוחדת בעבודות דקורטיביות ובעיסוק בתמונות פיגורטיביות רחבות היקף ובנופים - ציוריו היו מעוטרים להפליא והקרינו אווירה רכה, בניגוד לסגנון חיתוכי העץ החזקים שלו. סגנונו נטה לרומנטיקה. בחלק מחיתוכי העץ שלו עבור כתב העת של הזצסיון הוא הציג אלמנטים יפנים.
הערות שוליים

↑  Österreichisches Biographisches Lexikon und biographische Dokumentation, König, Friedrich, ISBN 978-3-7001-3213-4, ‏2003 (בגרמנית)
↑  "Friedrich König", www.hieke-art.com
↑  NGV Vienna Art and Design: Definitions, web.archive.org, ‏10 במאי 2015
↑  Kunstchronik: Wochenschrift für Kunst und Kunstgewerbe (N.F. 13.1902), digi.ub.uni-heidelberg.de (בגרמנית)
↑  Vereinigung Bildender Künstler Österreichs Secession [Hrsg.: Ver sacrum: Mittheilungen der Vereinigung Bildender Künstler Österreichs (2.1899)], digi.ub.uni-heidelberg.de (בגרמנית)
↑  Julie M Johnson (2012). The Memory Factory: The Forgotten Women Artists of Vienna 1900. Purdue University Press. p. 140.
↑  "Friedrich König", web.archive.org, ‏4 במרץ 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1013863143  ISNI: 0000 0001 2310 5751  LCCN: no2014170421  RKD: 222711  ULAN: 500150526  VIAF: 172795755   WorldCat (עם VIAF): 172795755
פרידריך קרל, דוכס וירטמברג-ויננטל

פרידריך קרל, דוכס וירטמברג-ויננטל (Friedrich Karl von Württemberg-Winnental‏ 12 בספטמבר 1652 - 20 בדצמבר 1697) היה מאז 1677 דוכס וירטמברג-ויננטל, ועוצר של דוכסות וירטמברג.
ביוגרפיה

פרידריך קרל נולד ב-12 בספטמבר 1652 בשטוטגרט, והיה בנו השני של הדוכס אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג ואנה קתרינה מזאלם-קירבורג, בתם של יוהאן קזימיר, רוזן זאלם-קירבורג ודורותיאה מזולמס-לאובך. בשנת 1674 מת אביו אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג, ואחיו וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1677 מת אחיו וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג נפטר במפתיע ובנו אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. מכיוון שאברהרד לודוויג היה רק בן שנה, מונה פרידריך קרל כעוצר. ב-22 בינואר 1693 כשאבהרד לודוויג הגיע לגיל 16, הגיל שלפי חוקת וירטמברג אפשר למלוך, הוא הוכתר על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לדוכס ווירטמברג. לאחר שפרידריך פינה את מקומו לאברהרד, כאות הוקרה הוא מונה לדרגת גנרל-פלדמרשל על ידי הקיסר.
במהלך מלחמת תשע השנים לחם פרידריך קרל נגד הצרפתים באזור הריין, תחת פיקודו של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן. ב-26 בספטמבר 1692 הותקף פרידריך קרל בראש 4,000 פרשים במפתיע על ידי הצרפתים, איבד כמה מאות הרוגים, ונשבה יחד עם כמה מאות מאנשיו, אולם שוחרר לאחר זמן קצר.
בשנת 1696 חלה פרידריך קרל בעגבת, וב-20 בדצמבר 1697 מת בביתו שבשטוטגרט.
משפחתו

ב-31 באוקטובר 1682 התחתן פרידריך קרל עם אלאונורה יוליאנה מברנדנבורג-אנסבך, בתם של אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך וסופיה מרגרטה, רוזנת אטינגן-אטינגן, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג (1684–1737)
דורותיאה שרלוטה (1685–1687)
פרידריך קרל (1686–1693)
היינריך פרידריך מווירטמברג-ויננטל (1687–1734)
מקסימיליאן עמנואל מווירטמברג-ויננטל (1689–1709)
פרידריך לודוויג מווירטמברג-ויננטל (1690–1734)
כריסטיאנה שרלוטה מווירטמברג-ויננטל (1694–1729)
פרידריך קלמורגן

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1856 המבורג, הקונפדרציה הגרמנית 
 פטירה:  2 ביוני 1924 (בגיל 67) Grötzingen, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 הושפע על ידי:  Theodor Kuchel 
 
פרידריך קלמורגן (בגרמנית: Friedrich Kallmorgen;‏ 15 בנובמבר 1856 – 2 ביוני 1924) היה צייר אימפרסיוניסטי גרמני, שהתמחה בנופים ונופי עיר.
ביוגרפיה

אביו היה אדריכל. בשנים 1862 עד 1863 הוא קיבל שיעורי רישום ראשונים מדודו, צייר הדיוקנאות והנוף תיאודור קוכל (1819–1885). בשנת 1875 הוא נרשם לבית ספר לאמנות בדיסלדורף שם למד אצל אנדראס מולר, ארנסט דגר ויוגן דוקר. לאחר טיול לימודים בשווייץ, עם קרל פרידריך לסינג, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה, שם לימד אותו במקור ארנסט הילדברנד, ואחריו הנס פרדריק גודה.
בשנת 1881, לאחר שהות קצרה בברלין, חזר לקרלסרוהה והשלים את לימודיו אצל גוסטב שנלבר.
יחד עם גוסטב שנלבר והרמן באיש הוא נסע לצרפת, בלגיה והולנד. עם שובם הוא התחתן עם ציירת הפרחים, מרגרטה הורמות.
בשנת 1889 הוא הפך למייסד מושבת האמנים גרוטזינגן. שנתיים לאחר מכן, פרדריק הראשון, הדוכס הגדול של באדן מינה אותו כפרופסור. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא עיצב כרטיסי מסחר עבור חברת השוקולד סטולוורק של קלן.
סדרת 1899 שלו על שירי עם איטלקיים הייתה פופולרית במיוחד.
בשנת 1901 מונה למורה לציור נוף באוניברסיטת ברלין לאמנויות, במקומו של יוגן בראכט. בשנת 1908 הוענקה לו מדליית זהב בתערוכת האמנות הגדולה בברלין.
הוא המשיך בנסיעות וביקר בנורווגיה וברוסיה. לאחר שהייה קצרה בהיידלברג, חזר למושבת האמנים ליד קרלסרוהה ומת שם.
גלריה

איכר ממקנבורג
שייט על האלבה
שער המצודה
איסוף עצים בסתיו
הערות שוליים

↑  Galerie Herold (Ed.): Friedrich Kallmorgen 1856–1924. Leben und Werk. Christians Verlag, Hamburg 1981
↑  "Kallmorgen, Friedrich", daten.digitale-sammlungen.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14970833w (data)  GND: 118559591  ISNI: 0000 0000 6660 1539  KulturNav: 9460f0c1-0f58-46ce-958e-258d684ffe24  LCCN: n86819062  NKC: jx20120223021  RKD: 43309  SUDOC: 198233167  ULAN: 500008014  VIAF: 437149106246168491991   WorldCat (עם VIAF): 437149106246168491991
פרידריך קירכנר

| --- | --- |

גנרל פרידריך קירכנר
 לידה:  26 במרץ 1885 לייפציג, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  6 באפריל 1960 (בגיל 75) פולדה, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1899–1945 (כ־46 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל השריון (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-1   מפקד קורפוס הפאנצר ה-41   מפקד קורפוס הפאנצר ה-57
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
גנרל פרידריך קירכנר (בגרמנית: Friedrich Kirchner;‏ 26 במרץ 1885 – 6 באפריל 1960) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

קירכנר נולד ב-26 במרץ 1885 בלייפציג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1899 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-107 (הסקסוני ה-8 - הנסיך יוהאן גאורג). בשנת 1913 הועבר לרגימנט הלנסרים ה-17 (הסקסוני ה-1 - פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-25 ביולי 1915 הועלה לדרגת ריטמייסטר, ולקראת סוף המלחמה עבר לרגימנט הרגלים ה-474. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של המסדר הצבאי של סנט היינריך, צלב האבירים דרגה ראשונה של מסדר אלברכט עם כתר וחרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר קירכנר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1928 הועלה קירכנר לדרגת מיור, ובשנת 1929 מונה לתפקיד מטה בדיוויזיית הפרשים ה-2. ב-1 באוקטובר 1932 מונה למפקד גדוד ברגימנט הפרשים ה-10 (הפרוסי), וב-1 בדצמבר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-11 (הפרוסי), וב-1 בנובמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד גדוד הרובאים ה-1, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-1.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה קירכנר מפקד חטיבת הרובאים ה-1, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין, כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-1 במסגרת הקורפוס ה-16. ב-17 בנובמבר 1939 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-1, וב-1 באפריל 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך המערכה על צרפת לחם קירכנר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-19, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובשלב השני כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת קבוצת הפאנצר גודריאן, ועל פעולותיו בקרבות קיבל קירכנר ב-20 במאי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע ברברוסה לחם קירכנר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עימה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית.
ב-15 באוקטובר 1941 מונה למפקד זמני של הקורפוס הממונע ה-41, במקום ולטר מודל, וב-15 בנובמבר 1941 מונה קירכנר למפקד הקורפוס הממונע ה-57 במקום אדולף-פרידריך קונצן, ופיקד עליו במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-12 בינואר 1942 חזר קונצן לפקד על הקורפוס למשך 3 שבועות, וב-31 בינואר 1942 מונה קירכנר שוב למפקד הקורפוס.  ב-1 בפברואר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון, וב-22 באפריל 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-21 ביוני 1942 הוסב הקורפוס ה-57 לקורפוס פאנצר, ושימש כעתודת קבוצת ארמיות דרום. באוגוסט הועבר הקורפוס לפיקוד קבוצת ארמיות A ולחם עימה בקווקז, בתחילה במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ולאחר מכן במסגרת הארמייה ה-17. בדצמבר 1942 הועבר הקורפוס שכלל את דיוויזיות הפאנצר ה-6 וה-23, אל קבוצת ארמיות דון, ושימש כחוד החנית במבצע סערת חורף כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן לחם עימה בקרב חרקוב השלישי. באפריל הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, ולחם עימה בקרבות באגן הדונייץ. ב-30 בנובמבר 1943 פרש קירכנר לחופשה קצרה, וב-19 בפברואר 1944 חזר לפקד על הקורפוס שהיה תחת פיקוד הארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות A. באפריל לחם הקורפוס במסגרת קבוצת הארמיות ששמה שונה לקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, בתחילה כחלק מהארמייה השמינית, והחל ממאי כחלק מהארמייה הרומנית הרביעית. ב-12 בפברואר 1944 קיבל קירכנר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-25 ביוני 1944 פרש שוב קירכנר לחופשה קצרה, וב-2 ביוני 1944 חזר לפקד על הקורפוס. באוגוסט הועבר הקורפוס שוב תחת פיקוד הארמייה השמינית, ולחם עימה במבצע יאשי-קישינב. בספטמבר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה בקרבות בטרנסילבניה. באוקטובר לחם הקורפוס במסגרת קבוצת הארמיות ששמה שונה לקבוצת ארמיות דרום, בתחילה כחלק מהארמייה ההונגרית השלישית ולאחר מכן כחלק מהארמייה השישית, והשתתף בקרבות בבודפשט. על פעולותיו בקרבות קיבל קירכנר ב-26 בינואר 1945 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בפברואר לחם הקורפוס במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, בתחילה כחלק מהארמייה ה-17 בשלזיה, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית בלאוזיץ, עימה לחם עד סוף המלחמה. ב-8 במאי 1945 נפל בשבי צבא ארצות הברית.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

קירכנר שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר קירכנר בפולדה עד למותו ב-6 באפריל 1960.
פרארה (נפה)

נפת פרארה (באיטלקית: Provincia di Ferrara) היא נפה במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,632 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 349,774 נפש. בירתה של הנפה בעיר פרארה.
הנפה המסומנת באותיות "FE" גובלת בנפת רוביגו במחוז ונטו בצפון, בנפת מנטובה במחוז לומברדיה בצפון, בנפת מודנה במחוז אמיליה-רומאניה במערב, בנפת בולוניה ובנפת רוונה במחוז אמיליה-רומאניה בדרום.
צמח ברזאני

הרב צמח ברזאני (ה'תר"ע – ו' בניסן ה'תשנ"ז; 1910 – 1997), כיהן כרב בעיירות עקרא ומוסול בעיראק, ובישראל כרב ביישוב מבשרת ציון.
ביוגרפיה

צמח ברזאני נולד בסביבות שנת 1910 (תר"ע) בעיר עַקְרַא שבכורדיסטן העיראקית ליוסף ואסתר. סבו, הרב ששון ברזאני, היה רב מקומי של קהילת יהודי עקרא.
כבר מהיותו ילד למד צמח בבית מדרשו של סבו הרב ששון, ובהיותו בגיל 19 הסמיכו סביו להיות רב ושוחט.
בהגיעו לפרקו נישא לפרחה, בת לחמולת גבאי מיהודי עקרא ועבר להתגורר בסמוך לסביו. לאחר שנפטר סביו, התיישב על כס המנהיגות התורנית בעקרא. הוא שימש כמנהיג רוחני, כחזן בבית הכנסת, כשוחט, כמוהל, כעורך טקסי נישואין וכמלמד בחדר. למרות הפיזור של בני הקהילה בכפרים השונים, הוא טרח להגיע לכל כפר ולהעניק שם את שירותיו בקודש. בין תלמידיו באותה תקופה נמנה הרב שבתאי בן חיים.
בסביבות שנת 1946 (תש"ו) בעקבות סכסוך ביון החמולות עידו וגבאי בכפר עקרא, הוא ניאלץ לעקור עם בני משפחתו לעיר מוֹסוּל שבעיראק. גם במוֹסוּל הוא המשיך לעסוק בענייני דת, ושימש שם כמנהיג רוחני. המעבר למוֹסוּל לא ניתק אותו מקהילתו שבעַקְרַא שהייתה זקוקה לו, וגם שם הוא המשיך לספק שירותי דת.
בחג הפסח של שנת 1951 (תשי"א), הוא עלה עם רעייתו פרחה ממשפחת גבאי וששת ילדיהם ממוֹסוּל שבעיראק לארץ ישראל. הם הגיעו הישר למעברת הקסטל, ומאז הוא קבע את מקום מגוריו ביישוב מעוז ציון שהפך ברבות הימים לחלק מהישוב מבשרת ציון. גם בארץ ישראל נמשכה מסורת פעילותו הציבורית, שאופיינה בתרומתו בענייני דת והלכה, והוא ייצר סביבו קהילה גדולה של עולים מכורדיסטן שהתאגדה סביב למנהיגותו הרוחנית. במקביל שימש כמורה למקצועות קודש בבית הספר המקומי.
בסביבות שנת 1976 (תשל"ו) הקים את המועצה הדתית במבשרת ציון, וכיהן בה כיו"ר עד לסביבות שנת 1986 (תשמ"ו) מתוקף תפקידו עסק בהפצת התורה[דרושה הבהרה], וסייע בהקמת בתי-כנסת ומוסדות דת ביישוב. בשנת 1996 (תשנ"ו) הוא נבחר ליקיר מבשרת ציון על תרומתו לקהילה שראתה בו סמכות רבנית והלכתית.
בנו, מלכיאל ברזאני, כיהן כראש המועצה המקומית מבשרת ציון.
צמח ברזאני נפטר באפריל 1997 (שבת הגדול בו' בניסן תשנ"ז).
לקריאה נוספת

שלו שבתאי, השבח לאל - קורות חייו ופועלו של הרב שבתאי בן חיים, ירושלים תשע"ב, עמ' 40.
שלומי רוזנפלד, מבבל לירושלים סיפורה של משפחת ברזאני, הוצאת משפחת ברזאני, 2017.
הרב צמח ברזני - יו"ר המועה"ד במבשרת ציון, הצופה, 31 במרץ 1964, עמ' 4.
צבגון אדום-אוזן

| צבגון אדום-אוזן |
| --- | --- |
 צבגון אדום אוזן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים חבויי-צוואר
משפחה:: צבים ביצתיים
סוג:: צבגון
מין:: צבגון הבריכה
תת־מין:: צבגון אדום-אוזן
שם מדעי
 Trachemys scripta elegans ‏וייד-נאוויד, 1839
תחום תפוצה


צבגון אדום-אוזן (שם מדעי: Trachemys scripta elegans) הוא תת-מין של צבגון הבריכה, מין צב החי בביצות ונחלים באמריקה הצפונית אך הפך למין פולש במגוון אזורים לרבות בישראל. שמו של תת-מין זה נובע מפס אדום הנמשך מהעין לאוזן.
מאפיינים

צבגון אדום-אוזן הוא צב מים מתוקים וסביבת הגידול הטבעית שלו היא במים מתוקים וחמימים, בדרך כלל רדודים, וזאת על מנת שהצב יוכל לצאת אל מחוץ למים ולהתחמם בשמש, כפי שהוא נוהג לעשות ברוב שעות היממה. לעיתים קשה להבדיל בין צבגון זכר לנקבה. הנקבות גדולות יותר בגופן באופן משמעותי בעוד שלזכרים יש זנב וציפורניים ארוכים יותר.
כאשר הצב צעיר, גופו בגוונים של ירוק בהיר ו"בטנו" בצבע צהוב בהיר. עם ההתבגרות גוני גופו נהיים כהים יותר והופכים לירוק כהה, חום או שחור.
מקורו של הצב הוא במרכז ארצות הברית, והוא מין פולש באירופה ובאסיה ומתחרה על אזורי הגידול של צבי מים מקומיים.
גם בישראל מין זה הוא מין פולש שמסתגל בקלות לסביבות מחיה שונות, ומסוגל לדחוק מינים ישראליים, כמו צב רך וצב ביצה מצוי, מבית גידולם. ניתן למוצאו בנחל אלכסנדר שם ניתן לראות את הצבים "משתזפים" בשמש על שפת הנחל. הצב נפוץ בירקון ומגיע במעלה נחל האיילון לכל הפחות עד לוד.
צבגון אדום-אוזן הוא אוכל-כול הניזון מבעלי חיים קטנטנים כמו חרקים, חלזונות, ראשנים, דגים ואף פגרים. בנוסף, הוא אוכל ירקות ועלים שנמצאים בקרבת נחלים. כמו צבים רבים, גם הצבגון אדום-האוזן שרוי בתרדמת חורף כאשר טמפרטורת הסביבה יורדת.
קריאה נוספת

אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, עמודים: 28-29 (מהדורה שלישית 2022). ISBN 978-965-91880-2-4
הערות שוליים

↑  איסור ייבוא הצב לישראל בגלל היותו מין פולש בעייתי
צבגון מצויר

| צבגון מצויר |
| --- | --- |
 צבגון מצויר
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים חבויי-צוואר
משפחה:: צבים ביצתיים
סוג:: Chrysemys
מין:: צבגון מצויר
שם מדעי
 Chrysemys picta ‏שניידר, 1783
תחום תפוצה


צבגון מצויר או צַבְגּוֹן מָצוּי (שם מדעי: Chrysemys picta) הוא מין של צב מים ממשפחת הצבים הביצתיים המצוי בביצות ואגמים באמריקה הצפונית. מין זה יחידי בסוגו.
מאפיינים

זהו צב קטן שאורכו 10–26 ס"מ בנקבות הגדולות יותר, ו-7–15 ס"מ בזכרים, ומשקלם 500 גרם בנקבות, ו-300 גרם בזכרים. הם בעלי שריון שטוח בצבע כחול כהה ולעיתים צומחים עליו אצות ירוקות וצבע הגוף אדמדם עד חום ומפוספס בפסים צהובים לבנים עדינים. הראש והרגליים קצרים ומתכנסים לשריון. תחתית השריון צהובה.
צב זה מותאם לחיים במים ויודע לשחות טוב. הוא נפוץ בנהרות איטיים, אגמים וביצות מקנדה בצפון עד לצפון מקסיקו, ונפוץ הן באזורים סובטרופיים והן באזורים ממוזגים.
הצב מצוי רוב חייו במים או בגדות נהרות ואגמים, וניזון מצמחי מים, חרקים, סרטני נהרות ודגים קטנים וכן מנבלות. הוא עצמו עלול להיטרף על ידי נחשים, צבים נשכנים, עורבים, שועלים, אליגטור אמריקני, אנפות, ראקון, שלך, עיטם ומגוון עופות דורסים.
זהו צב נפוץ לגידול כחיית מחמד אותו אפשר לשים באקווריום.
מאפיינים > תת-מינים

Chrysemys picta picta
Chrysemys picta marginata
Chrysemys picta dorsalis
Chrysemys picta bellii
הערות שוליים

↑  צבגון מצויר באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558248105171
צבגון הבריכה

| צבגון הבריכה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים חבויי-צוואר
על־משפחה:: צבי יבשה
משפחה:: צבים ביצתיים
סוג:: צבגון
מין:: צבגון הבריכה
שם מדעי
 Trachemys scripta ‏שופף, 1792
תחום תפוצה


צבגון הבריכה או צַבְגּוֹן תָּווּי (שם מדעי: Trachemys scripta) הוא מין במשפחת צבים ביצתיים שבסדרת הצבים החי בטבע ביצות באמריקה הצפונית, אך גם הופץ ברחבי העולם כמין פולש, עקב היותו חיית מחמד מוצלחת וקלה לגידול.
מאפיינים

הצבגון חי בביצות והוא בעל מאפיינים העוזרים לו לחיות במים: שריונו מעוגל ושטוח ובעל קשקשים חומים-ירוקים, נחיריו גדולים והוא מסוגל לעצור את נשימתו לזמן ממושך מתחת למים. הראש קטן ומפוספס בפסים ירוקים או צהובים לאורך הראש עם כתם אדום או צהוב באזור האוזן. הוא קטן מאוד ואורכו 13-25 ס"מ.
הוא חי בנהרות, אגמים וביצות שונים בארצות הברית עד מקסיקו. מזונו מורכב מרכיבים מהחי והצומח.
תת-מינים

לצבגון הבריכה יש שלושה תת-מינים. הצבגון צהוב האוזן והצבגון אדום האוזן מתרבים ביניהם לעיתים ויוצרים מיני כלאיים:
צבגון צהוב אוזן (Trachemys scripta scripta)
צבגון אדום-אוזן (Trachemys scripta elegans) - הופץ בישראל כמין פולש
צבגון קומברלנד (Trachemys scripta troostii)
הערות שוליים

↑  צבגון הבריכה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  צַבְגּוֹן תָּווּי במילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543785905171  NKC: ph886995