stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עארף עבד א-ראזק
ביוגרפיה > בשלב המוקדם של המרד (1936)

עבד א-ראזק היה מראשוני המפקדים של המרד הערבי הגדול ב-1936 והמפקד העיקרי באזור טולכרם. הוא היה בין מארגני החבורות שנעשו בהדרגה למפקדים הראשיים באזורי מגוריהם, והאזור בפיקודו היה נפת בני צעב, מדרום לטולכרם.
הוא הקים באזורו מבנה היררכי, שבו היה מפקדן העליון של שמונה קבוצות (בערבית: פציל, ברבים: פצאאִל) בפיקודם של שמונה מפקדי משנה.
בסוף יולי 1936 נפגש עבד א-ראזק ליד טובאס עם עמיתיו המפקדים בשומרון, פח'רי עבד אל-האדי מעראבה ועבדאללה אל-בירותי מעקרבה. בפגישה זו נעשה הניסיון הראשון לתיאום בין חבורות המורדים השונות, אולם הוא ככל הנראה לא צלח.
לאחר הגעתו לארץ ישראל של פוזי אלקאוקג'י, הוא נפגש בתחילת ספטמבר עם שישה מפקדים של חבורות מורדים גדולות, ובהם עבד א-ראזק, וקיבל מהם הצהרה חתומה שהכירה בו כמפקד הראשי של המרד. יחד עם המפקדים החשובים האחרים, היה עבד א-ראזק חבר בוועדה בת שבעה חברים, שעליה הטיל קאוקג'י את האחריות למשימת איסוף הכספים.
אולם באוקטובר 1936, עם סיום השביתה הכללית, עזבו כוחותיו של קאוקג'י את ארץ ישראל וכתוצאה מכך התמוטט המבנה הפיקודי שהקים.
ביוגרפיה > לאחר חידוש המרד (1937–1939)

באוקטובר 1937 התחדש המרד, אולם ללא התשתית הארגונית שהייתה לו בתחילתו, עקב הגלייתם ומאסרם של רוב חברי הגופים הלאומיים. בדמשק קם מטה המורדים החדש, שכונה "הוועדה המרכזית של הג'יהאד". זו פעלה על פי הוראותיו של ראש הוועד הערבי העליון, אמין אל-חוסייני, מסתיו 1937 ועד סוף המרד. עבד א-ראזק קיבל ממנה הקצבה חודשית בסך 600–800 לירות ארצישראליות, שאפשרה תשלום משכורות חודשיות למורדים במשרה מלאה. במהלך שנת 1938 עוצב מחדש מבנה הפיקוד של המורדים, על בסיס המתכונת של 1936. בסתיו 1938, לאחר ש"הוועדה המרכזית" נכשלה במינוי מפקד ראשי חיצוני למרד, יזמו מפקדי המורדים את הקמת "משרד המרד הערבי בפלסטין", שהורכב ממפקדים אזוריים ובהם עבד א-ראזק, והוסכם שכל אחד מהם יכהן כראש המשרד לפי תור. אלא שהמשרד לא הצליח לפעול כמפקדה צבאית עליונה וחבריו נותרו עצמאיים.
על אף פעילותם במסגרת מחתרתית, אך מתוך רצון לזכות במעמד, מצאו מפקדי המורדים עניין במדים ובדרגות. סמל דרגתו של עבד א-ראזק היה שני כוכבים וכתר.
עבד א-ראזק כתב כרוזים פוליטיים מודפסים בעברית והורה למפלגה הקומוניסטית להפיץ אותה ביישובים היהודים.
ביוגרפיה > לאחר חידוש המרד (1937–1939) > היריבות עם עבד א-רחים חאג' מוחמד

על אף ההסכם להחלפת ראשות המשרד לפי תור, שני מפקדים התחרו על התפקיד: עבד א-רחים אל-חאג' מוחמד ועבד א-ראזק. לתחרות העזה ביניהם היה רקע משפחתי (שתי המשפחות שהם היו מקורבים אליהן, התחרו זו בזו על המנהיגות בטולכרם), אזורי ופוליטי. חאג' מוחמד התנגד למעשי הרצח הפוליטיים של עבד א-ראזק עבור אמין אל-חוסייני, ל"חיסולם של בוגדים" על ידו ולסחיטת כספים ושליחתם לאחיו בביירות. עבד א-ראזק ואנשיו רצחו את פריד חמדאללה, בן משפחתו של חאג' מוחמד, בחשד שמסר מידע לשלטונות. לחצים על חאג' מוחמד מצד קרוביו של הנרצח לנקום את דמו, הביאו להתנגשויות בין שתי החבורות, אולם הסכסוך לא הגיע לידי מלחמת דמים. חאג' מוחמד תמך בהקמת מועצה כללית של המרד, שתורכב ממפקדי החבורות החשובים. עבד א-ראזק הסכים לתמוך בכך, בתנאי שהמועצה תהיה חזקה ותפקח על המפקדים. חאג' מוחמד רצה שמועצה זו תאשר את מעמדו כמפקד הכללי של המרד (החל מאביב 1938) אולם עבד א-ראזק התנגד לכך. ביולי אותה שנה הוא הכיר אמנם במעמדו הנמוך לעומת מעמדו של חאג' מוחמד, אך לאחר מכן טען כי אין צורך במפקד כללי נוסף מלבד המטה בדמשק. לאחר מכן כינה עצמו חאג' מוחמד "המפקד הכללי של המורדים הערבים בפלסטין" ואילו עבד א-ראזק כינה את עצמו "המפקד הכללי של המורדים בסוריה הדרומית". בחירתו במונח "סוריה הדרומית", שמקורו בשנים 1919–1920, במקום "פלסטין", שיקפה כנראה את התמיכה שקיבל ממנהיגות המרד בדמשק, שהתבטאה גם בסיוע כספי גדול יותר מזה שקיבל יריבו. שני הצדדים ביקשו ממוחמד אל-צאלח לתווך ביניהם וב-13 בספטמבר 1938 הוא ערך פגישה בין ראשי המורדים בדיר ע'סאנה, מצפון-מערב לרמאללה. המפקדים חסרי האמון זה בזה הגיעו לפגישה עם אנשיהם ושומריהם ולא הושג הסכם. לצבא הבריטי נודע על קיומה של הפגישה ומטוסי חיל האוויר הפציצו את המתכנסים. רבים נהרגו ובהם מארגן הפגישה עצמו.
ביוגרפיה > לאחר חידוש המרד (1937–1939) > מאבק עם כנופיות השלום

ביולי 1938 ערך פח'רי נשאשיבי פגישה בירושלים בהשתתפות נכבדי הכפרים בסביבה, בה קרא להם שלא להיכנע למורדים ועודד אותם להקים חבורה מזוינת שתילחם ב"טרוריסטים של המופתי", אמין אל-חוסייני. הנכבדים החלו להוציא את הצעתו לפועל, אולם באוגוסט פרסם עבד א-ראזק בעלון השבועי של "מפקדת המורדים בסוריה הדרומית" כי אל כמה מן הכפרים הללו נשלחה "יחידת עונשין". אלא שבסוף ספטמבר חזר לארץ פח'רי עבד אל-האדי, הפעם בראש חבורה שנלחמה בכנופיות המורדים, וזו הצליחה להסיג את החבורות בפיקודם של חאג' מוחמד ועבד א-ראזק מאזור ג'נין דרומה לאזור שכם–טולכרם. הצלחה זו של עבד אל-האדי הביאה לעריקות מכנופיות המורדים. בתגובה לארגון "כנופיות השלום" ופרסום כרוזים נגד אל-חוסייני על ידי נשאשיבי, הוציא עליו עבד א-ראזק פסק דין מוות, אולם נשאשיבי לא נרתע והמשיך לקרוא לציבור להיאבק במורדים.
המורדים דרשו מהאוכלוסייה העירונית לתרום למרד סכומי כסף גבוהים מאוד ועבד א-ראזק היה בולט במיוחד בין המורדים שעסקו בסחיטות הכספים הללו ביפו.
מכיוון שהמורדים בלטו בערים בלבושם הכפרי, הם ציוו על העירוניים להחליף את התרבוש ("פז") העות'מאני בכאפיה ועקאל שנהגו לעטות הכפריים. האימה הגדולה מהמורדים גרמה לאוכלוסייה כולה לעשות כמצוותם, כולל הנוצרים והחוגים המתמערבים. עבד א-ראזק נימק את הצו בכך שהטורקים דיכאו את הערבים ואילו הכאפיה היא כיסוי ראש לאומי ערבי.
המאבק עם "חבורות השלום" תרם משמעותית להריסת כוחם של המורדים, אולם שחיקתם נבעה גם עקב מחלוקות בין ראשי הכנופיות. ביולי 1938 הוצא להורג פקודו של עבד א-ראזק, אבו נוג'יים א-שנטי, לאחר שהסתכסך עמו. בתחילת נובמבר 1938 חייבו השלטונות הצבאיים את המשתמשים ברכב לקבל אישורים צבאיים מיוחדים לכך. המורדים דרשו מהאוכלוסייה להחרים את הרישיונות הללו, אך הגיעו להסכם פשרה עם מגדלי ההדרים, שיורשו להצטייד בהם תמורת תשלום לקופות המורדים. עבד א-ראזק תמך בפשרה הזו, אולם יוסוף אבו דורה התנגד לה והשניים הגיעו לידי התנגשות. מנהיגי המורדים בדמשק עשו מאמץ להכניס סדר בחבורות ובדצמבר 1938 מינתה הוועדה המרכזית מספר משכילים עירוניים שאמורים היו לשמש כמזכירים לצדם של מפקדי החבורות, כדוגמת הפוליטרוקים הסובייטים. לצדו של עבד א-ראזק מונו שני מורים מיפו. אולם ניסיון הפעלת המזכירים נכשל ואחד המזכירים של עבד א-ראזק נאסר על ידי המשטרה שבוע לאחר מינויו.
במשך כל המרד קיבלו השלטונות מידע על אנשי הכנופיות, אולם החל בסתיו 1938 הפכה תופעת זו לנפוצה ותוצאתה הייתה הרסנית למרד. הצבא הצליח להנחית מכות קשות על הכנופיות וראשיהן. בין היתר, נתפסו 12 איש מחבורתו של סגנו של עבד א-ראזק.
בינואר 1939 עבר עבד א-ראזק לדמשק יחד עם המפקדים החשובים האחרים, ובהם חאג' מוחמד ואבו דורה. אולם הוועדה המרכזית דרשה מהמפקדים שנמלטו מהצבא הבריטי לחזור לארץ ישראל, ותחת איום בהפסקת שכרם, הם אכן שבו במהלך החודשים הראשונים של 1939. אלא שהמאמצים לחידוש המרד לא הצליחו למנוע את דעיכתו והמפקדים לא הצליחו למנוע את התפוררות החבורות. ב-23 במרץ 1939 נהרג חאג' מוחמד על ידי הצבא והוועדה המרכזית לא הצליחה למנות מפקד כללי במקומו. ב-13 באפריל 1939 עזב עבד א-ראזק את ארץ ישראל והסגיר עצמו יחד עם 12 מאנשיו לשלטונות הצרפתיים בסוריה, כשהוא "במצב של התמוטטות פיזית גמורה". השלטונות העבירו אותו לתדמור והטילו עליו מעצר בית.
ביוני 1939 האשימו אותו מתנגדי המרד בתעמולתם, שלקח עמו ביציאתו מהארץ סכומי כסף גדולים שנסחטו מהאוכלוסייה.
ביוגרפיה > בגלות לאחר המרד

בעזרת מאמצי הלאומנים הסורים שוחרר ראזק מהכלא והצליח להגיע לעיראק, שם שימש כשומרו של אמין אל-חוסייני.
הוא היה בין החשובים שבכ-300 הגולים הפלסטינים ששהו בעיראק בזמן מרד רשיד עאלי ב-1941.
עם כישלון המרד בעיראק, ברח לסוריה ומשם לטורקיה.
הוא היה בין הפלסטינים שברחו לגרמניה הנאצית וארצות הכיבוש שלה בזמן מלחמת העולם השנייה, ובשנת 1944 מת בבולגריה.
הוא הותיר בטייבה שלושה בנים ושתי בנות, וביתו בכפר נהרס בידי השלטון הבריטי.
בשנות ה-40 היה אחד מאחיו מנהל סניף "בנק האומה" הפלסטיני ואח אחר היה גולה בגרמניה.
הערות שוליים

↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1929–1939, עמ' 220, 290.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 370.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 313.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 311.
1 2  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 233–234.
1 2  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 217, הערה 149.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 220.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 221.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 221–222.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 226.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 227.
1 2  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 286.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 287.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 288–289.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 290–291.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 315–316.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 291–292.
1 2 3  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 292–293.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 326.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 299.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 301–302.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 316–317.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 318.
1 2  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 304–305.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 285.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 307.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 305–306.
1 2  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 307–308.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 316.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 315, הערה 31.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 316, הערה 32.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 233, 317.
יחידת עילית בפיקודו של עארף עבד א-ראזק
קבוצת מורדים עם מפקדם, עבד א-ראזק, 9 בדצמבר 1938.
מויזיס ווסקין-נהרטבי

| --- | --- |

תמונה מתוך הדרכון של ווסקין-נהרטבי משנת 1935
 לידה:  16 בדצמבר 1884 
 פטירה:  19 באוקטובר 1944 כנראה אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 ענף מדעי:  עברית 
 מקום מגורים:  Praha II 
 מקום לימודים:  בית המדרש הגבוה למדעי היהדות 
 מוסדות:  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 
מויזיס ווסקין-נהרטבי (Mojzis Woskin-Nahartabi‏; 16 בדצמבר 1884–1944) היה דוקטור ללימודי עברית, סופר, מייסד בית הספר העברי הפרטי "תחייה" (Techijja) בלייפציג ומרצה לעברית באוניברסיטת האלה-ויטנברג. הוא היה אחד מנציגיה של העברית החדשה ברפובליקת ויימאר.
חיים וחינוך

ווסקין-נהרטבי נולד בנהרטאו (Nahartaw, כיום חרסון) וגדל במשפחה יהודית חקלאית במושבה יהודית-גרמנית בדרום רוסיה, כיום אוקראינה. סבו וסבתו מצד אמו היגרו לארץ ישראל עם העלייה הראשונה ונפטרו בירושלים. ווסקין-נהרטבי למד בבית ספר קולוניאלי גרמני ברוסיה ובבית ספר (ישיבה) לתלמוד בליטא ועבר למכללה למורים בפרנקפורט אם מיין, שם למד בשנים 1905-1908. במקביל סיים קורס במכינה היישובית למקצועות הרבנות. בשנת 1912 רכש הסמכה לאוניברסיטאות בגרמניה ועבר לברלין, שם נרשם ללימודי היסטוריה ופילוסופיה. שם למד אצל ההיסטוריונים של העת העתיקה אדוארד מאייר והרמן דסאו (Dessau), היסטוריון ימי הביניים דיטריך שפר (Schäfer) והסוציולוג גיאורג זימל. הוא השלים את לימודיו בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות עם יצחק משה (איסמר) אלבוגן, אדוארד בנת' (Baneth) ואברהם שלום יהודה.
בעלי אזרחות זרה נאלצו לעזוב את ברלין במלחמת העולם הראשונה, ולכן נסע ווסקין-נהרטבי להאלה, שם עבד עד שהיגר לפראג ב-1936. לאחר מכן התגורר בלייפציג, שם מיקד את עבודתו האקטיביסטית.
בשנת 1929 קיבל ווסקין-נהרטבי אזרחות גרמנית יחד עם אשתו פניה ווסקין-נהרטבי (לבית מיטלמן, נולדה ב-1 באוגוסט 1892 במוהילב), רופאה בעלת תואר דוקטור ופיזיותרפיסטית מתרגלת, ובתם תמרה בת השנתיים. ב-5 בפברואר 1934 בוטלה ההתאזרחות, והמשפחה הגישה התנגדות. ב-27 בנובמבר התקבלה התנגדותה והאזרחות הושבה.
ב-27 בספטמבר 1933 בוטלה "משימתו למלא תפקידי מרצה" לפי סעיף 3 לחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי מסיבות אנטישמיות. הוא המשיך להיות מועסק כ"עובד לא מיומן".
עברית

בשנת 1921 פרסם ווסקין-נהרטבי ספר קריאה בעברית לילדים בשם "לילדינו" (Liladenu), עם איוריו של רפאל חמיצר. בנוסף עיצב קופסה עם אותיות עבריות ללימוד כתיבה עברית. הוא השתמש בגופן פרנק-ריהל שפיתח בלייפציג רפאל פרנק.
בשנת 1923 ייסד ווסקין-נהרטבי בלייפציג את בית הספר העברי הפרטי הראשון בגרמניה, בשם "תחייה" (Techijja). חלק מבית הספר היה למבוגרים, ולילדים היה גם גן ילדים מתוקן שעבד על פי הפדגוגיה של פרידריך פרבל ומריה מונטסורי. המוסד החינוכי מומן ללא תלות בקהילה על ידי עמותת בית ספר. בנוסף לעברית עתיקה ומודרנית, נלמדו היסטוריה וספרות יהודית וכן הגאוגרפיה של ארץ ישראל. גישתו של ווסקין-נהרטבי בפדגוגיה העברית כללה את ההנחיה שלקורסי השפה בעברית מודרנית תמיד יתווספו קורסים בשפה הערבית.
ווסקין-נהרטבי קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1924 בהדרכת קרל ברוקלמן והנס באואר, בנושא "התפתחות השפה העברית מראשיתה הספרותית ועד להשלמת הסגנון המדעי", תוך התמקדות בעברית התיכונה של המשנה והמדרשים.
בשנת 1926 מונה למרצה ללשון וספרות רבנית בהאלה. מאז סתיו 1926 פעילות ההוראה שלו בפקולטה לתאולוגיה ופילוסופיה הייתה בתשלום.
מחויבות לחינוך יהודי בלייפציג ובפראג

מאז 1925 היה ווסקין-נהרטבי חבר בוועדה החינוכית של הקהילה הדתית היהודית בלייפציג. משנת 1935 העצים את מחויבותו ועבד גם בהנהלת הקהילה ובקבוצת הזמר "הזמיר" (Hasamir) של הקהילה. כשההגירה מסקסוניה לארץ ישראל גברה מסוף שנות ה-20, קורסי השפה שלו בבית הספר "תחייה" היו פופולריים בקרב אלה שקיוו להימלט מרדיפות אנטישמיות על ידי הגירה. גם ווסקין-נהרטבי עצמו ניסה ללא הצלחה להשיג עבודה בירושלים.
בשנת 1936 הוזמן ווסקין-נהרטבי לפראג על ידי המועצה העליונה של הקהילות היהודיות בצ'כוסלובקיה, שם הציע קורסי שפה וארגן הרצאות בקהילה היהודית המקומית. יחד עם אוטאקר קראוס פרסם סדרת כתבי יד להנחיית הוראת הדת היהודית לשבועות, תשעה באב, יום הכיפורים וחגים נוספים, וכן ללימוד שירי ישראל, ליטורגיה ונושאים אחרים. הוא ניהל את בית הסמינר הרבני בפראג, שבוגריו הראשונים הוכרו ב-1938.
גטו טרזין

ב-13 ביולי 1943 נעצרו ווסקין-נהרטבי, אשתו ובתו וגורשו מפראג לטרזיינשטט. גם שם הציע ווסקין-נהרטבי קורסים בעברית וערבית כדי להתכונן לעלייה המיוחלת לארץ ישראל. ספרי הלימוד שלו נשמרים ביד ושם. בכך נתן תקווה שעדיין תתאפשר הגירה לארץ ישראל. הוא קיים קורסים לעברית, שיעורים בערבית והרצאות על היסטוריה יהודית. הוא היה אחד מעמודי התווך של מערכת החינוך בטרזין.
בטרזין בשנת 1943 הקים האס-אס קבוצת איסוף ספרים שתפקידה היה לקטלג את ספרי הספריות היהודיות הציבוריות והפרטיות ולהכשירם לביזה על-ידי האס-אס. אוספי ספרים הובאו לטרזיינשטט מכל השטחים שכבשה גרמניה הנאצית. בגטו, קבוצה של עד 40 אינטלקטואלים נודעה בשם "פיקוד התלמוד", שמנהיגו היה חוקר היהדות ואספן הספרים הצ'כי אוטו מונלס (Otto Muneles). חברים ידועים נוספים בקבוצה היו ההיסטוריון ההולנדי אייזק ליאו זליגמן, שיחד עם אביו זיגמונד זליגמן, נאלץ לסדר ולקטלג את ספרייתו-שלו, שהוחרמה על ידי הנאצים.
ב-19 באוקטובר 1944 גורשה משפחת ווסקין-נהרטבי לאושוויץ ונרצחה שם.
אותות כבוד

בשנת 2013 הקדישה אוניברסיטת האלה-ויטנברג כרך זיכרון, שכותרתו "לא נכלל" (Ausgeschlossen), לפרופסורים שפוטרו ב-1933 בשל אידאולוגיה נציונל-סוציאליסטית. גם ווסקין-נהרטבי מוזכר שם בהרחבה. קדם לכך פרויקט מחקר בראשות פרידמן שטנגל.
בשנים 2018–2019 הוענקה לראשונה מלגת ווסקין לדוקטורט בברית הישנה בפקולטה התאולוגית בהאלה.
יצירות ומחקרים

Die Entwicklung der hebräischen Sprache. Von ihrem literarischen Beginn bis zur Vollendung des wissenschaftlichen Stiles. Diss. phil. Halle 1924 (MS).
לִילָדֵינוּ [Liladenu – FS]. Für unsere Kinder. Hebr. Lesebuch. Von Mojssej Woskin-Nehartabi, illustriert von Raphael Chamizer. Leipzig 1921.
מקראה זעירה לתינוקות, Neuzeitliche hebräische Kursivschrift. Vorgetragen den Religionslehrern an den Fortbildungskursen in Prag, Teplitz-Schönau und Boskowitz im Schuljahr 1937/38, Novodobé hebrejské psací písmo. Předneseno učitelům náboženství v pokračovacích kursech v Praze, Teplicích Šanově – Teplitz-Schönau a Boskovicích v školním roce 1937/38, Prag [?] ca. 1937.
הערות שוליים

↑  גרסאות שם: מואיזיי, מויש, משה - Mojssej / Mojsch Woskin-Nehartabi
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 141788097  ISNI: 0000 0000 9928 3928  VIAF: 147333088   WorldCat (עם VIAF): 147333088 
ווסקין-נהרטבי ברישום מאת מקס פלאצ'ק בגטו טרזין, 1943 (אוסף מוזיאון יד ושם לאמנות השואה)
מספר סיפורים

מספר סיפורים. ציור מאת ג'ון אוורט מיליי, 1870
מסַפֵּר סיפורים הוא אומן בהשמעת והצגת סיפורים לקהל מאזינים. תפקידו של המספר קיים מקדמת דנא, בכל תרבויות האנושיות. בטרם ידיעת קרוא וכתוב הייתה נפוצה, שימשו מספרי הסיפורים כלי יחיד כמעט להעברת סיפורי עם, אגדות ומיתולוגיות להמון. על מנת שיוכלו לזכור את סיפוריהם בעל פה פיתחו מספרי סיפורים שיטות מנמוניקה (עזרי זיכרון) כגון שימוש בחרוזים ובמשקל, לשון נופל על לשון, חזרות, סידור במספרים טיפולוגיים וכדומה. כן פיתחו מספרי הסיפורים שיטות רטוריות על מנת לרתק את קהלם, להפתיע אותו ולרגש אותו. בתרבויות מסוימות נהוג שהמספר שר את סיפורו כעין בלדה ובאחרות נהוג יותר סיפור בפרוזה.
לרוב מספרי הסיפורים נדדו בין כפרים וערים ולפיכך לא יכלו לסחוב ציוד רב. לכן עשו שימוש מועט בתפאורה והשתמשו לשם יצירת דרמה וגילום דמויות לרוב בקולם בלבד ולעיתים בתלבושות ועזרים פשוטים ובכלי נגינה קל.
כיום נעשה ניסיון מודע לשמר את אומנות סיפור הסיפורים, באמצעות הקלטה של מספרי סיפורים מסורתיים, לימוד האומנות בקורסים ועריכת פסטיבלים למספרי סיפורים. בישראל פעיל מאז 1993 פסטיבל מספרי סיפורים בתיאטרון גבעתיים מייסודו של יוסי אלפי. כן משתלב הנושא במקצועות כגון טיפול בדרמה, הדרכת טיולים, הוראה, נאום פוליטי ועסקי ועוד.
תוכנית הטלוויזיה "סיפורי עמים" נקראה במקור "The Storyteller", מספר הסיפורים. פירוש שמו של תיאטרון אל-חכוואתי אף הוא "מספר הסיפורים".
הערות שוליים

↑  How a 2-Minute Story Helps You Lead
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536293805171  BnF: cb13319385h (data)  LCCN: sh85128406
תוכנית מדגסקר

האי מדגסקר בקונטקסט בינלאומי
תוכנית מדגסקר הייתה תוכנית של הנאצים לטיהור אתני של אירופה מיהודים על ידי גירושם לאי מדגסקר.
התהליך שנקרא בפי הנאצים "הפתרון הסופי" - השמדת יהודי אירופה כתוכנית כוללת, שמטרתה להכחיד כל יהודי באשר הוא, החל רק עם פתיחת מבצע ברברוסה - פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941.
היסטוריה

ב-30 בינואר 1939 הכריז היטלר כי אם תפרוץ מלחמת עולם נוספת, התוצאה תהיה "השמדת הגזע היהודי באירופה". עם פרוץ המלחמה לא הייתה תוכנית ברורה להשמדה כוללת, אך המסגרת הארגונית לכך הייתה קיימת והיא המשרד הראשי לביטחון הרייך של האס אס ובו מדורו של אדולף אייכמן לענייני יהודים. עד שהחלו הנאצים בביצוע "הפתרון הסופי", הועלו מספר רעיונות למה שכינו "פתרון הבעיה היהודית". פתרון אחד, שנולד עם כיבוש פולין, היה גירושם של יהודי אירופה ל"שמורות יהודיות" (Judenreservat) במזרח כדוגמת תוכנית לובלין.
פתרון אחר, שנולד עם נפילת צרפת, היה להעלות מחדש את "תוכנית מדגסקר", תוכנית שהגה לראשונה בשנת 1885 הסופר הגרמני האנטישמי פאול דה לגארד. תוכניתו הייתה לרכז את כל יהודי אירופה באי מדגסקר. בשנות ה-20 הועלתה התוכנית שוב על יד האנטישמים הבריטים הנרי המילטון בימיש (אנ'), ארנולד ליס (אנ') ואחרים. בפולין שבין מלחמות העולם אומצה התוכנית על ידי אחד מארגוני הימין הקיצוני בסיסמה "יהודים למדגסקר" (Żydzi na Madagaskar).
בשנת 1937 החלו פולין וצרפת לשאת ולתת על דרכים ואמצעים מעשיים לביצוע העברת אוכלוסייה יהודית למדגסקר. ממשלת צרפת הסכימה שפולין תשלח אל האי ועדת חקירה של 3 חברים, שניים מהם יהודים. בשובם ממנו, הגישו היהודים דוח פסימי על כושר הקליטה של מדגסקר, אבל ממשלת פולין קיבלה דווקא את דעתו החיובית של יושב ראש הוועדה הפולני, מצ'יסלב לפצקי, והמשא ומתן עם הצרפתים נמשך.
ב-9 בדצמבר 1937, כשהתברר שסיכויי הביצוע של התוכנית קלושים, כתב העיתון הגרמני "וסטדויטשר ביאובכטר": "מדגסקר הייתה יכולה ליהפך ל'ארץ המובטחת' של היהודים שמהם ביקשה פולין להיפטר, רק אם הם [היהודים] היו יכולים לנהל שם חיי אדונים, בלי כל מאמץ מצדם, ועל חשבון אחרים. על כן יש ספק אם ההזמנה ליציאת בני ישראל אל מדגסקר תשחרר בקרוב את פולין מחלק ניכר מן הטפילים האלה".
מנהיגי גרמניה הנאצית והיטלר עצמו דנו בתוכנית כבר בשנת 1938. ב-5 במרץ שלח אחד מאנשיו של ריינהרד היידריך פקודה לאדולף אייכמן, לאסוף חומר כדי לחפש "פתרון" לשאלה היהודית "באמצעות מדיניות חוץ, כמו המשא ומתן שכבר מתנהל בין פולין לצרפת".
ב-1940, עם נפילת צרפת וחלוקתה בין שטח כיבוש גרמני לבין הישות שנקראה צרפת של וישי, צץ מחדש הרעיון של תוכנית מדגסקר וקודם בפרט על ידי ריינהרד היידריך. האי מדגסקר, שהיה מושבה צרפתית נשאר תחת שלטונה של וישי וככזה נראה לנאצים כמתאים למטרותיהם. המשימה הוטלה על משרד החוץ. התוכנית הייתה לבודד את היהודים במקום נידח זה, בו יופרדו מעמי אירופה.
בפועל, התוכנית לא הייתה מעשית, הן מבחינה לוגיסטית והן מבחינה צבאית. המסלול הימי למדגסקר עבר דרך הים התיכון ותעלת סואץ שבשליטה בריטית. המסלול העוקף את אפריקה, מן האוקיינוס האטלנטי במערב לאוקיינוס ההודי במזרח, היה ארוך מדי ועבר מול חופי דרום אפריקה, שהייתה דומיניון בריטי. למרות זאת נשקלה התוכנית ברצינות, ובסוף שנת 1940 הגלו הנאצים חלק מיהודי מערב גרמניה לצרפת, כהכנה לשילוחם למדגסקר; אך בראשית שנת 1941, עם ההכנות למבצע ברברוסה, נזנחה התוכנית ובמקומה באה תוכנית ההשמדה הכוללת - הפתרון הסופי, שנעשתה בראשיתה באמצעות כוחות האיינזצגרופן - 6 עוצבות מבצע שנלוו לצבא הכובש והשמידו בירי מאות אלפי יהודים בברית המועצות, ולאחר מכן בדרך של המתה בגז במחנות ההשמדה.
לקריאה נוספת

האנציקלופדיה של השואה. כרך ה'. הוצאת יד ושם וספרית פועלים. 1990.
יהודה באואר, השואה: היבטים היסטוריים. הוצאת ספרית פועלים 1982.
זאב לקויר, הסוד הנורא. הוצאת שוקן 1980.
הערות שוליים

1 2 3  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997; עמ' 251-250.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008877477305171  GND: 4491241-9  LCCN: no2003075872  VIAF: 159789359   WorldCat (עם VIAF): 159789359 
אתרים מוצעים לקהילות יהודיות (הגרסה הצרפתית/פולנית של התוכנית משנת 1937)
לאון ישראל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ינואר 1906 
 פטירה:  27 באפריל 1944 (בגיל 38) מקון, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 
לאון ישראל, הידוע גם בשם ד"ר ישראל (צרפתית: Léon Israël ; נולד ב-13 בינואר 1906 בקניגסמקר (גר') באלזס-לורן (שהייתה אז באימפריה הגרמנית) ונרצח על ידי המיליציה הצרפתית בעיר ליון ב-27 באפריל 1944 במקון) היה יהודי-צרפתי, רופא ופעיל במחתרת הצרפתית נגד הנאצים.
קורות חיים > רקע

לאון ישראל נולד ב-13 בינואר 1906 ליצחק ישראל, שהיה סוחר. משפחתו החזיקה בעסק של גידול בעלי חיים (חקלאיים).
קורות חיים > לימודיו ועיסוקו ברפואה

לאון למד בפקולטה לרפואה בשטרסבורג. ב-1929 התקבל להתמחות בבית החולים בשטרסבורג ובמקביל המשיך לחקור ולכתוב את התזה שלו וב-1934 סיים את חוק לימודיו והתמחותו בהצטיינות. באותה שנה הוענק לו פרס אגודת הסטודנטים והבוגרים של הפקולטה לרפואה בשטרסבורג.
לאחר לימודיו עסק ברפואה בעיר מץ, ובמקביל פרסם כמה מאמרים מדעיים. בשנת 1937 הוא הצטרף לאגודה המדעית של חבל לורן.
קורות חיים > הגעתו למקון

עם כיבוש צרפת, אחיו, גיסתו וילדיהם ברחו מעיר הולדתם ומצאו מקלט באזור החופשי של צרפת. שם הם הוסתרו על ידי המחתרת, בביתם של לאון-אלברט ורנה בלנוויליין (Léon-Albert and Renée Blanvillain), בעלי חנות לחומרי בניין במקון. ד"ר ישראל שנשאר רווק הצטרף אליהם במקון בשנת 1941.
קורות חיים > במחתרת הצרפתית

לאון ישראל לקח על עצמו את המשימה החשאית של מתן טיפול רפואי ללוחמי המחתרת המקומיים וכן סייר בעיר כדי לסייע לעניים. בעקבות סיפוח צרפת וישי על ידי גרמניה הנאצית, התגבר המצוד אחר יהודים ומשפחת ישראל נאלצה להסתתר.
מותו

ב-25 באפריל 1944 תקפו חברי המחתרת הצרפתית קבוצה של אנשי המיליציה. ב-27 באפריל 1944, עצרו חברי המיליציה בלאון את לאון ישראל שביקר את משפחתו במקון ומיד הוציאו אותו להורג על ידי כיתת יורים. אחיו ג'וזף, גיסתו אנט ואחיינית מוניק בת ה-5 היו עדים להוצאה להורג המהירה שלו, שהתרחשה ליד ביתם. במהלך הלווייתו, אנשי מקון התאספו, ויותר מאלף אנשים השתתפו, למרות שהעיר הייתה עדיין תחת הכיבוש הגרמני.
בעקבות ההתנקשות, החליטה משפחת בלנווילין להעביר את משפחת ישראל ממקון לסאנסה עד לשחרור צרפת, אז חזרו לגור בלורין.
הנצחה

במקום הריגתו של ד"ר ישראל, (16 Rue du 28 Juin 1944, mâcon) הוצבו לוחות זיכרון (ראה צילום).
מדי שנה, ב-17 באפריל (יום גירוש היהודים מפריז ב-1942) מתקיים במקון טקס זיכרון ליד לוחות ההנצחה. בשנת 2023, הונחו זרים על ידי ראש עיריית מקון, הכנסייה הפרוטסטנטית של מקון ומושל מחוז סון-א-לואר (צר').
כהוקרה על מעשיהם, לאון-אלברט ורנה בלנווילין זכו בתואר חסידי אומות העולם בשנת 2005. רנה קיבלה את התואר באופן אישי בגיל 94, אך בעלה לאון-אלברט כבר נפטר ב-1991.
הנצחה > פרסומים מדעיים

1934 – תזה בסיום לימודי הרפואה: "הפרעות המטולוגיות הקשורות לבנזן" ("Benzene Hemopathies").
1935 – בדיקות היסטולוגיות של תפקוד היפר-היפופיזי אצל אנשים שמנים מסוימים (Histological tests of prehypophyseal hyperfunction in certain obese individuals). חקר וכתב עם נוספים.
1935 – שני מקרים של אורטיקריה עמידה. טיפול באמצעות צלקות אפידרמליות והיסטמין (Two cases of refractory urticaria. Treatment with epidermal scarifications and histamine). חקר וכתב עם נוספים.
1936 – שיקולים בנוגע להיווצרות יתר חומציות בקיבה (היפרכלורידריה) וטיפול בה באמצעות תרופה משולבת של פנטופון, פפאוורין ואטרינל (Considerations on the genesis of hyperchlorhydria and its treatment with the combined medication of pantopon, papaverine, and atrinal). חקר וכתב עם נוספים.
1936 – מקרה של פקקת של הווריד הנבוב התחתון. טרומבופלביטיס המדמה תסחיפים עורקים ונמק ממוצא ורידי (A case of thrombosis of the inferior vena cava. Thrombophlebitis simulating arterial embolisms and venous origin gangrene). חקר וכתב עם נוספים.
1936 – סיבוכים לאחר הניתוח. דָם. הפרשה מקיבה. (Postoperative complications. Blood. Gastric secretion). חקר וכתב עם נוסף.
1936 – שיתוק פנים בדלקת כליות כרונית (Facial paralysis in chronic nephritis).
1936 – הדם בקרב מטופלים שעברו גסטרקטומיה בעבר (The blood in former gastrectomy patients). חקר וכתב עם נוסף.