אבירות
אבירות ספרותית ומציאות היסטורית > בתקופת הרנסאנס ובעת החדשה

במאות ה-15 וה-16 החלה לרדת קרנו של מעמד האבירים באירופה. תכופות מייחסים ירידה זו לשימוש הגובר בנשק חם קל המסוגל לחדור אף את שריון הגוף הטוב והיקר ביותר, ולשימוש בתותחי מצור שהפכו טירות גבוהות חומה לחסרות ערך הגנתי. כבר באותה תקופה, מלומדים נטו להכריז על מותה של האבירות בכל פעם שאביר מפורסם נהרג מנשק חם, למשל האבירים הבורגונדים ז'אק דה לאליין (Jacques de Lalaing) ופייר טראי דה באיאר, והאביר והמשורר האנגלי פיליפ סידני. במקביל עלתה חשיבותם החברתית והצבאית של מעמדות נמוכים יותר, ובעיקר של מעמד הביניים והבורגנות בערים. באנגליה, המלכה אליזבת הראשונה נחשבת לעיתים לזו ששמה קץ לאבירות של ימי הביניים: בתקופתה אסר הכתר האנגלי על אבירים להעניק את תואר האבירות לחניכיהם, כפי שהיה מקובל במשך מאות שנים, והפקיע לעצמו את הזכות הבלעדית להעניק תואר אביר. מסדרי אבירות איבדו בהדרגה את עוצמתם הצבאית, הפוליטית והחברתית, והפכו לאותות כבוד טקסיים, אשר יותר ויותר הוענקו גם מחוץ למעמד האצולה, ולעיתים על תרומות שאינן נוגעות לכשירות צבאית. לפיכך התרחקה ספרות האבירות יותר ויותר מן המציאות, ונטתה להתרפק, להתאבל או ללגלג על העבר האבירי המפואר שאבד: אם באלגוריה כמו במלכת הפיות מאת אדמונד ספנסר, אם בביקורת מפוכחת כמו במחזותיו ההיסטוריים של שייקספיר, ואם בפרודיה כמו דון קישוט.
עם זאת, גינוני אבירות, נימוס ו"משחק הוגן" הפכו יותר ויותר לאידיאלים מקובלים באירופה, בתחילה בעיקר אצל המעמדות הגבוהים, כמו באתוס של הג'נטלמן. מנהגי הדו-קרב, למשל, הפכו רשמיים ומסוגננים יותר ויותר, עד אשר נעלמו לחלוטין. המעמדות האחרים תכופות ביקשו לחקות במנהגיהם את האצולה, ולאמץ את הנימוסים והגינונים של אבירות, למשל באופרה אבירות כפרית מאת פייטרו מסקאני. התקופה הרומנטית הביאה להתרפקות מחודשת על האבירות של ימי הביניים, תכופות במסגרת חדשה של רגשות לאומיים, למשל ברומנים היסטוריים מאת סופרים כוולטר סקוט (שאף הוכתר כאביר על ידי המלך ג'ורג' הרביעי) והנריק סנקביץ', ובאופרות של ריכרד וגנר כמו לוהנגרין וטריסטן ואיזולדה. אתיקה צבאית ואזרחית הושפעה מערכי האבירות, למשל הקוד המוסרי של נשים וילדים תחילה במצבי חירום ימיים כונה "אבירות בים" (אנגלית: Chivalry at sea).
מאז הופעתה הייתה ספרות האבירות אהובה במיוחד על ילדים ובני-נוער, ותכופות נחשבה לחינוכית ומקדמת ערכים רצויים כמו אומץ, הגינות, סיוע לזולת ונאמנות למוסדות החברה. אידאולוגיות של נאורות, דמוקרטיה, ליברליזם וסוציאליזם נוטות להדגיש תפיסה רחבה יותר של אבירות, לא כזכות יתר של גברים נוצרים ממעמד האצולה, אלא כשאיפה להצטיינות אישית ולתרומה לחברה, אשר פתוחה בפני כל אדם בלי קשר לדתו, ייחוסו ומגדרו. לדוגמה, תנועת הצופים ותנועות נוער אחרות מעודדות פיתוח גופני ורוחני, הגינות ותרומה לחברה, תכופות במסגרת דמוית מסדר, שבה חניכים וחניכות נוטלים על עצמם הצהרה או "שבועה" על קוד אתי, וזוכים באותות כבוד על סיוע לזולת ועמידה במשימות אתגריות. הסופר הבריטי ק.ס. לואיס, המפורסם בעיקר בספרי הפנטסיה שלו לילדים, והיה גם תאולוג נוצרי ופרופסור לספרות של ימי הביניים באוניברסיטת אוקספורד, כתב בשנת 1986 מאמר "ההכרח שבאבירות". במאמר זה הוא מצטט את שבחי האביר לנסלוט מתוך ספרו של מלורי על-מנת להדגים את מה שלדעתו הוא ייחודה של האבירות כאידיאל: היכולת להיות גם לוחם עז וגם צנוע ועדין, שהוא רואה כחיונית לאנושות המודרנית.
עם זאת, האידיאלים של האבירות וארכיטיפ האביר תכופות גויסו גם על ידי אידאולוגיות שונות שקידשו את הטוהר של אומות, מעמדות, "גזעים" ומגדרים מסוימים. בארצות הברית למשל, נתפסה האבירות לפעמים כסמל לאידאולוגיות של לאומנות לבנה ועליונות לבנה, בייחוד במדינות הדרום. חוקת הקו קלוקס קלאן הגדירה את הארגון כמסדר אבירות, והסרט "הולדתה של אומה" (1915) הציג את אנשי הארגון כפרשים נועזים ועוטי צלבים, המצילים עלמות "לבנות" במצוקה. פרישת הקונפדרציה של הדרום מארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית מוצגת לפעמים באופן נוסטלגי כמאבק אבירי למען "מטרה אבודה" (Lost Cause of the Confederacy) של חיי כבוד ואצילות, שהייתה חסרת סיכוי מלכתחילה נגד הצפון המתועש, הממוסחר והעדיף מספרית.