stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התקופה ההלניסטית בארץ ישראל
דמוגרפיה > השבטים הערביים

אחד הגלים בחדירת השבטים הערביים לאזור במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס הוא הופעת הנבטים. לא ידוע על הימצאותם בדרום הארץ בתקופה הפרסית ורק החל מסוף המאה ה-4 לפנה"ס הם הופיעו כגורם חשוב בדרום ומזרח ארץ ישראל. כבר בתקופה זו היו אלה הנבטים שהשתלטו על ארץ אדום המקראית (ובירתם הייתה פטרה), בזמן שהאדומים כבר התרכזו בשטחה של ארץ יהודה המקראית. אף על פי שנמצאו מחוץ לתחום שלטון התלמיים והסלאוקים, לנבטים הייתה עוצמה רבה בתקופה ההלניסטית, שנבעה משליטתם על דרכי השיירות שהובילו סחורות יקרות מארץ ערב הדרומית ומהודו לנמלי ארץ ישראל (בעיקר עזה) או לכיוון דמשק בצפון. מספרם של הנבטים לא עלה על 10,000 ואף על פי שהוגדרו כערבים, לשונם הכתובה הייתה ארמית. גם הנבטים ניצלו את התערערותה של האימפריה הסלאוקית והם הקימו מדינה לאורך גבולותיה המזרחיים והדרומיים של מדינת החשמונאים. בזמן מרד החשמונאים היו הנבטים בני ברית של המורדים היהודים, אולם עם כינון הממלכה החשמונאית הפכו שתי הממלכות לאויבות - מצב שנמשך גם בתקופת הורדוס ויורשיו.
מלבד היהודים והנבטים, גם היטורים ניצלו את התערערותה של האימפריה הסלאוקית. שבט ערבי זה הקים מדינה בדרום הלבנון והשתלט גם על הגליל.
בספר חשמונאים נזכרים גם "בני בעון", שארבו ליהודים בדרכים ויהודה המקבי התנקם בהם לאחר שהכה באדומים. על פי יוסף קלוזנר צריך להיות "בני מעון", שבט אדומי-ערבי מדרום לים המלח.
דמוגרפיה > היהודים

באמצע המאה ה-4 לפנה"ס[דרושה הבהרה] הגלה תלמי הראשון 100,000 יהודים למצרים, גייס 30,000 מתוכם לחיל המצב המקומי, ואת השאר מכר לעבדות. ההיסטוריון הקטאיוס כתב שאוכלוסיית ירושלים מנתה 120,000 תושבים.
מלחמות הדיאדוכים (301-323 לפנה"ס), והמלחמות הסוריות (198-301 לפנה"ס) הביאו הרס וחורבן, מעשי טבח בתושבים, לקיחת שבויים ומכירתם לעבדות, ובריחת אוכלוסייה מהארץ. האוכלוסייה המקומית התמעטה, ובעקבות הקולוניזציה האוכלוסייה ההלניסטית גדלה. ביהודה שהייתה מחוץ לאזור הקרבות ונפגעה יחסית פחות, היה גידול מהיר של האוכלוסייה כבר מראשית התקופה הלניסטית, תופעה שצוינה אצל סופרים יווניים. החוקרים מעריכים כי אוכלוסיית יהודה מנתה בין 200,000 ל-240,000 נפש.
אף על פי כן, נשארה האוכלוסייה היהודית ביהודה רבה מאוד בהשוואה לשטחו הקטן של אזור מושבם. אוכלוסייה זו מנתה כמה מאות אלפי נפש ומשום כך יכולה הייתה במרד החשמונאים להוציא צבא בעל עדיפות ברורה בהתמודדות עם האוכלוסייה הלא-יהודית ואף לעמוד מול כוחות גדולים של הממלכה הסלאוקית. בנוסף על הריכוז היהודי ביהודה ובדרום השומרון, היו יישובים יהודיים גם באזורים אחרים של ארץ ישראל. יש אזכור מפורש ליהודים שישבו בצפון מערב השומרון ובגליל המערבי בזמן המרד החשמונאי, שכוונו נגדם פעולות איבה מצד תושבי הערים ההלניסטיות הסמוכות. על ישוב יהודי ביפו נודע בקשר לפעולותיו הצבאיות של יהודה המקבי. יהודים במצב דומה היו גם בצפון הגלעד. ישוב יהודי בדרום הגלעד ובארץ עמון ("ארץ טוביה") היה הגרעין של היישוב היהודי הגדול בפראיה בהמשכה של התקופה.
תחום יהודה בשלטון המעצמות ההלניסטיות היה מוגבל לסביבת ירושלים. מרד החשמונאים הביא בהדרגה להתפשטות יהודה כמעט על כל ארץ ישראל והשם "יהודה" ("יודיאה") הפך לשם הרשמי של הארץ כולה.
ראו גם

אלכסנדר הגדול באגדות היהודיות
קוילה-סוריה
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

על קורות יהודה במשך מאה שנות הכיבוש התלמי אנו למדים מאוצר הספרות החיצונית היהודית, מכתבי יוסף בן מתתיהו, אך במיוחד משפע הפפירוסים של זנון (פקידו של אפולוניוס, האחראי למשק הכספים ולכלכלה המצרית בימי המלך תלמי השני, פילדלפוס), שנכתבו באמצע המאה השלישית לפנה"ס.
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים

פרופ' יוסף קלוזנר, היסטוריה של הבית השני (הוצאת ספרים אחיאסף, ירושלים), כרך שני: התקופה ההלניסטית, עמ' 83 - סוף; כרך שלישי: תולדות בית־חשמונאי.
מנחם שטרן (עורך), היסטוריה של ארץ ישראל התקופה ההלניסטית ומדינת החשמונאים, יד יצחק בן-צבי, 1981
ד"ר יעקב שביט (עורך הסדרה), ההיסטוריה של ארץ־ישראל (בית הוצאה כתר, ירושלים, יד יצחק בן-צבי), מנחם שטרן (עורך הכרך), כרך שלישי: התקופה ההלניסטית ומדינת החשמונאים.
יואל רפל (עורך), תולדות ארץ ישראל (הוצאת משרד הביטחון, מהדורה שמינית, תשמ"ה 1984), כרך א', שער רביעי - התקופה ההלניסטית: מנחם שטרן, ארץ ישראל בתקופה ההלניסטית, עמ' 254-223; שער חמישי: זאב ספראי, בין שתי מרידות, עמ' 255–274.
אוריאל רפפורט, תולדות ישראל בתקופת הבית השני (הוצאת עמיחי, תל אביב, מהדורה שלישית, תשמ"ד), חלק שני: התקופה ההלניסטית, חלק שלישי: תקופת החשמונאים; עמ' 67–189.
אורן טל, הארכאולוגיה של ארץ-ישראל בתקופה ההלניסטית: בין מסורת לחידוש, הוצאת מוסד ביאליק, 2006.
יוסף גייגר, אהלי יפת: חכמי יוון בארץ-ישראל, יד יצחק בן-צבי, תשע"ב 2012.
דבורה גרא, דניאלה דוויק ונורית שובל־דודאי (עורכות), דברי יפת: מבחר מיצירותיהם של חכמי יוון בארץ ישראל, יד יצחק בן צבי, 2018, גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
אוריאל רפפורט, "עכו-פטולמאיס והיהודים בתקופה ההלניסטית", קתדרה 50, טבת תשמ"ט, עמ' 31–48.
אורן טל, "ארץ ישראל בתקופה ההלניסטית - היבט ארכאולוגי", קדמוניות 133, 2007, עמ' 2–14.
Louis Harry Feldman, Jew and Gentile in the Ancient World, Prinecton Univercity Press, New Jersey, 1993
W. D. Davies, Louis Finkelstein, The Cambridge History of Judaism, Volume 2: The Hellenistic Age, Cambridge University Press, 1990.
סנדרה ג'ונסון

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1948 (בת 76) פטרסון, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה מונטקלייר 
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  ג'אז 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
סנדרה ג'ונסון בנדור (באנגלית: Sandra Johnson Bendor; נולדה ב-7 באפריל 1948) היא זמרת ישראלית-אמריקאית שהייתה פעילה בארץ בשנות ה-70 וה-80. כיום מופיעה ויוצרת בארצות הברית בסגנונות הג'אז והפולק.
ביוגרפיה

ג'ונסון נולדה בפטרסון בניו ג'רזי. היא סיימה תואר ראשון בחינוך מוזיקלי בקולג' מונטקלייר (Montclair State College) בניו ג'רזי. לאחר מכן נבחרה להופיע עם תיאטרון לה מאמא, והופיעה עמם ברחבי העולם.
בשנת 1973 נשלחה על ידי תיאטרון לה מאמא לתל אביב כדי להופיע במחזה בבימוי רנה ירושלמי. ג'ונסון נשארה בארץ כ-15 שנים כזמרת, יוצרת ושחקנית. היא הופיעה במחזות ומופעים רבים, בהם "פדם פדם" (מאת אבי קורן, על חיי אדית פיאף), ו"במקום אהבה", ביצעה הופעות מוזיקליות בקיבוצים, הקליטה שירים, ואף הנחתה תוכנית רדיו לילית משלה. בשנת 1974 השתתפה ג'ונסון בתוכנית הרדיו של קול ישראל "התיבה המזמרת", שהוקדשה לשירי עם אמריקניים. שרה בדואט עם דני ליטני את "סמטת התותים", שתרגם יעקב שבתאי.
בשנת 1977 שיחקה במחזה "הנפש הטובה מסצ'ואן" בתיאטרון "הבימה".
בשנת 1978 הופיעה בפסטיבל הזמר החסידי בשיר "למען אחי ורעי". בזמן שחייתה בארץ נשלחה על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית להופעות פולק אמריקני במדינות שונות. היא תרגמה שירים בעבור סדרת הביביסי "Journey Through Israel" עם חיים טופול. בשנת 1980 חזרה לישראל והעלתה מופע יחיד בשם "הגברת עם הפטרוזיליה". אחר כך העלתה ערב משירי ג'ורג' גרשווין וקול פורטר, עם הפסנתרנית ליז מגנס.
בשנת 1982 שיחקה במחזה "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט ב"הבימה".
בקיץ 1983 עיצבה והדריכה את גילה אלמגור במופע שירה בשם "כמעט חזקה", שעלה בבית ליסין. במופע ביצעה אלמגור שירים מקוריים ומתורגמים הקשורים לעולמן של הנשים.
במאי 1985 השתתפה במופע מחווה לסשה ארגוב שהוקלט בטלוויזיה הישראלית.
בינואר 1986 עלתה הצגת הילדים "אגדות מדגדגות", מאת עוזי בן כנען, שאותה ביימה בהשתתפות גיל אלון, עופר בן־דור.
נישאה והייתה אם לבת. באוקטובר 1986 נישאה שוב בחתונה אזרחית בקפריסין, לשחקן עופר בן-דור, שהיה תלמידהּ לפיתוח קול בסטודיו למשחק ניסן נתיב. בני הזוג היו להורים לתאומים.
ב-1987 חזרה לארצות הברית עם בעלה וילדיה עדי, לירון ורוי. שם החלה להופיע עם ילדיה ומשפחתה, והקימה תיאטרון ילדים בניו ג'רזי. היא עבדה עם המלחין רון ידידיה, ושרה עמו במשך 10 שנים בקונצרטים. יצרה את המופע "Arithmetickles", המלמד מתמטיקה ילדים קטנים. היא מנהלת את ArtsEcho, חברה העוסקת בהפקות חינוכיות.
הערות שוליים

↑  פיאף בעברית, מעריב, 23 ביוני 1975
↑  זאב פרי, סנדרה ג'ונסון בערב יחיד חדש, דבר, 25 בפברואר 1980
↑  יעל עזרן, סנדרה ג׳ונסון, זמרת, וליז מגנם, פסנתרנית, נפגשו לפני כמה שנים והתחילו לעבוד יחד על קטעים של גרשווין וקול, חדשות, 29 במאי 1985
↑  שוש אביגל, איך בגדו בברכט, כותרת ראשית, 22 בדצמבר 1982
↑  כמעט חזקה - הצגה ראשונה 01/08/1983, באתר תיאטרון בית ליסין
↑  אביב הברון, זר לסשה ארגוב, הקלטה לטלוויזיה, חדשות, 19 במאי 1985
↑  מנחם פרי, חגיגה  - "אגדות מדגדגות", הצגת ילדים מאת עוזי בן־כנען, בימוי: סנדרה ג׳ונסון, חדשות, 14 בינואר 1986
↑  נעמי רון, סנדדה גיונסון התחתנה, חדשות, 15 באוקטובר 1986
↑  במה לאהבה, מעריב, 26 באוקטובר 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313925305171  ISNI: 0000 0003 6969 2933  MusicBrainz: ab07c9b9-d9cb-4637-b40e-17507d9747b8  VIAF: 239703425   WorldCat (עם VIAF): 239703425
יחסי ארצות הברית – פינלנד

| יחסי ארצות הברית – פינלנד |
| --- | --- |
ארצות הברית: פינלנד


ארצות הברית: פינלנד
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 338,145
אוכלוסייה
346,200,529: 5,619,833
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 300,187
תמ"ג לנפש (בדולרים)
79,032: 53,416
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה

בין ארצות הברית לבין פינלנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים והן מקיימות ביניהם קשרים בשלל תחומים.
היסטוריה

לאחר הכרזת העצמאות הפינית ב-6 בדצמבר 1917, הייתה ארצות הברית בין המדינות הראשונות שהכירו בה, ובשנת 1920 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים ברמת צירות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בתחילת נובמבר 1941 ארצות הברית הזהירה את ממשלת פינלנד שאם לא תפרוש מהמלחמה עם רוסיה הדבר יפגע ביחסיה עם ארצות הברית. באמצע 1942, ארצות הברית הזהירה את הפינים ששיתוף פעולה עם מדינות הציר יביא להכרזת מלחמה של ארצות הברית על פינלנד, אך ארצות הברית נמנעה מלהכריז מלחמה על פינלנד כעל יתר מדינות הציר, ונשמרו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
בתחילת 1944 הזהירה ארצות הברית את פינלנד כי אם לא תפרוש מהמלחמה נגד ברית המועצות ובריטניה היא תישא בתוצאות החמורות של מעשיה. ב-17 ביוני 1944 נתבקש שגריר פינלנד בארצות הברית לעזוב את ארצות הברית. מזכיר המדינה, קורדל הול, סירב לגלות לעיתונאים את הסיבה לסילוק השגריר.
ב-30 ביוני 1944, לאחר כניסת כוחות של גרמניה לפינלנד וחתימת ממשלת פינלנד על המשך הלחימה לצד גרמניה, נעתרה ארצות הברית ללחצי ברית המועצות וניתקה את הקשרים עם פינלנד. אולם בעקבות ההסכם שהושג בין פינלנד לסובייטים בתחילת 1945, ומלחמת לפלנד שניהלה נגד כוחות גרמניה הנאצית, חידשה ארצות הברית את קשריה עם פינלנד ב-1 במרץ 1945. ב-31 באוגוסט 1945, חודשו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות במלואם, וב-10 בספטמבר 1954 הועלתה רמת הנציגות לדרגת שגרירות. מזכיר המדינה של ארצות הברית הסביר שחידוש היחסים נעשה לאחר הבחירות בפינלנד שהיו חופשיות ומבטאות את רצון העם בפינלנד.
פינלנד גובלת במזרח ברוסיה, וכאחת משכנותיה של ברית המועצות לשעבר, הייתה בעלת חשיבות מיוחדת לארצות הברית, הן במהלך המלחמה הקרה והן בעקבותיה. לפני קריסת ברית המועצות בשנת 1991, המדיניות האמריקנית הייתה לתמוך בנייטרליות הפינית, תוך שמירה וחיזוק הקשר ההיסטורי, התרבותי והכלכלי של פינלנד עם המערב.
היחסים בין ארצות הברית ופינלנד חמים. כ-200,000 אזרחים אמריקניים מבקרים בפינלנד מדי שנה, וכ-3,000 אזרחי ארצות הברית אף מתגוררים בפינלנד.
יחסים כלכליים

בין ארצות הברית לפינלנד מתקיימים יחסי מסחר פעילים, והוא מסתכם בכ-5 מיליארד דולר בשנה. ארצות הברית מקבלת כ 7% מכלל היצוא של פינלנד - בעיקר עיסת נייר, ספינות, מכונות, אלקטרוניקה, מכשירים ומוצרי נפט מזוקק  - ומספקת כ-7% מכלל היבוא של פינלנד - מחשבים בעיקר, מוליכים למחצה, מטוסים, מכונות. בנוסף, פינלנד רכשה מארצות הברית מטוסי F/A-18 הורנט.
יחסים דיפלומטיים

ארצות הברית מחזיקה בפינלנד רק שגרירות בהלסינקי, ואילו פינלנד מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די. סי., ו-25 קונסוליות כבוד באטלנטה, בולטימור, בירמינגהם, בוסטון, שרלוט, שיקגו, דאלאס, דנוור, דטרויט, הנקוק, הונולולו, לוס אנג'לס, מיאמי, מיניאפוליס, ניו אורלינס, ניו יורק, נורפוק, נוריץ', פילדלפיה, פיניקס, סולט לייק סיטי, סן דייגו, סן פרנסיסקו, סיאטל, וסט פאלם ביץ'.
משה בן בצלאל

| --- | --- |

משה בן בצלאל
 לידה:  1911 ה'תרע"א צפת
 הוצאה להורג:  19 בנובמבר 1946 (בגיל 35 בערך) כ"ב בחשוון ה'תש"ז תל אביב
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 השתייכות:   ההגנה   משטרת המנדט   הבולשת הבריטית
 תקופת הפעילות:  1938–1946 (כ־8 שנים)
 
משה בן בצלאל (1911 – 19 בנובמבר 1946) היה חבר בארגון ההגנה, ששירת במשטרת המנדט ובבולשת הבריטית, והוצא להורג על ידי אנשי הלח"י.
איש ההגנה

משה בן בצלאל נולד בצפת בשנת 1911, בן להוריו בצלאל ואיטה בלטינשטר. משה היה דור חמישי בארץ. משפחתו הייתה מעורה בבעיות הביטחון של היישוב ופעילה בארגון ההגנה. אביו הצטרף לארגון ההגנה עוד בשנת 1939, אחיו אברהם בן בצלאל היה אחד ממפקדי ההגנה בצפת ובבית המשפחה היה הסליק המרכזי של ההגנה בעיר, שנשמר על ידי אם המשפחה שהצליחה להסתיר את הנשק שהוחבא מעיני הצבא והמשטרה הבריטיים, וזכתה על-כך לאחר קום מדינת ישראל לאות ההגנה. בנעוריו שינה את שם משפחתו ל"בן בצלאל" על שם אביו בצלאל. בצעירותו הצטרף לארגון ההגנה והיה פעיל במסגרתו באזורי צפת והגליל העליון.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הוא נחטף על ידי אנשי כנופיה ערבית שחשדו בו שהוא יהודי, אולם בשל שליטתו בשפה הערבית ובאורח החיים הערבי הצליח להערים עליהם ושוחרר.
שוטר

בשנת 1938, כשהוא בן 27 שנים, התגייס משה בן בצלאל למשטרת המנדט. בתחילה פעל כשוטר בירושלים ולאחר מכן בגבול הצפון ובטבריה. ב-7 במרץ 1944 הוא הוצב לשירות במשטרת יפו, בה פעל במסגרת הבולשת הבריטית. בכל מהלך שירותו במשטרה הוא פעל כשליח של הש"י, שירות המודיעין של ההגנה. הוא העביר לש"י ידיעות וביצע את המשימות שהוטלו עליו מטעם הש"י בנאמנות. כן העביר ידיעות על חיפושים העומדים להיערך גם לארגוני האצ"ל והלח"י. למרות זאת האשימו אותו אנשי הלח"י בשיתוף פעולה עם הבריטים ואף הזהירו אותו. בעקבות זאת התפטר מן המשטרה. כעבור זמן, כאשר חשב כי הרוחות נרגעו, חזר והתגייס למשטרה. אך האיומים על חייו לא חדלו.
הריגתו

ביום 19 בנובמבר 1946, דקות אחדות לפני השעה שמונה בבוקר, יצא משה בן בצלאל מביתו ברחוב נחום בתל אביב כדי להגיע לעבודתו. הוא עמד בתור לאוטובוס בפינת הרחובות בן-יהודה וירמיהו ועיין בעיתון. בתור לאוטובוס עמדו כעשרים איש והראשונים החלו כבר לעלות לאוטובוס, לפתע ניגשו אליו שני צעירים חמושים. הוא ניסה להתגונן באקדחו אולם אחד מהמתנקשים הלם בזרועו ונטל את האקדח. המתנקשים ירו בו כמה כדורים והוא נפל מתבוסס בדמו והם ירו בו עוד כעשרה כדורים. כדי להבטיח את נסיגתם הטילו המתנקשים פצצת הפחדה שהתפוצצה בקול נפץ. בין הנוסעים התעוררה בהלה והם החלו לנוס. המתנקשים ברחו לרחוב דיזנגוף שם חיכתה להם מכונית מילוט. למקום הגיעו קציני משטרה שפתחו בחקירה. מסקנתם הייתה כי בידי אחד מן המתנקשים היו שני אקדחים ובידי השני היה אקדח אחד.
הגופה נלקחה לבית חולים הדסה וממנו יצא למחרת מסע ההלוויה לבית הכנסת הגדול ומשם לבית הקברות נחלת יצחק, בו הובא משה בן בצלאל לקבורה בטקס משטרתי מלא בנוכחות קציני משטרה וכיתת יורים ירתה מטחי כבוד. במותו השאיר אחריו משה בן בצלאל אישה ושני ילדים, בן בגיל תשע ובת בגיל שבע.
המחלוקת > גרסת הלח"י

בשנת 1949 יצא לאור הספרון "המעש השחור", שכתב בכיר בש"י של ההגנה אשר נלחם בארגוני הלח"י והאצ"ל וקרא לעצמו בשם העט "י. עוקב". הספרון מפרט את החיסולים של לח"י לאורך השנים. בספרון מצטט המחבר את הודעתו של הלח"י על הריגתו של משה בן בצלאל, בחוזר שהפיץ הלח"י בין השוטרים היהודים: "הוא היה היהודי היחידי שנהנה מאמון הבריטים והבולשת. הוא ראה את התיקים הסודיים ביותר והייתה לו גישה אליהם. הוא היה היהודי היחיד שהייתה לו כניסה חופשית לאינטליג'נס בדרך יפו-תל אביב. כל זה די למען הוציא עליו פסק-דין מות." המחבר ממשיך וכותב כי לאחר הריגתו של משה בן בצלאל התפרסם בביטאון הלח"י המעש מאמר בו נאמר: "בלש למחתרת הוא מה שמרגל הוא למלחמה. ומרגל- אחת דתו: מות. ידע זאת כל בלש יהודי, כל שוטר חרש."
המחלוקת > הגרסה הנגדית

גרסת ארגון ההגנה באה לידי ביטוי ב"מעש השחור". הריגתו של משה בן בצלאל תוארה בו כ"רצח לשם הטלת אימה על השוטרים ועל הקהל". שם מסופר כי שמונה ימים לפני הריגתו באו אליו אנשי הלח"י ודרשו ממנו שישרת אותם, אבל הוא סירב להם והם איימו כי יהרגו אותו. לדברי המחבר לא היה ללח"י דבר נגד משה בן בצלאל והם הרגו אותו כדי להשפיע על יתר השוטרים שיסכימו לעבוד למען הלח"י, ואמנם, לדברי המחבר, עשרות שוטרים יהודים התפטרו לאחר מכן מן המשטרה. לדבריו אנשי הלח"י הטילו אימה לא רק על השוטרים אלא גם על הציבור.
נחמן בן-יהודה בספרו בשפה האנגלית  "רציחות פוליטיות בידי יהודים" (Political Assassinations by Jews) מספר כי י. עוקב וישראל גלילי מבכירי ארגון ההגנה, הצהירו כי משה בן בצלאל היה נאמן ליישוב ולהוראות ארגוניו. עודד ישראלי בעל הבלוג "סיפורי ארץ ישראל-מצבות מדברות 1850 – 1950", בהערת אגב בפרק מיום 15.7.2015 הנושא את השם "ישראל לוין – חסיד קרלין שהיה איש לח"י ונרצח על ידי חבריו", כותב: "במסגרת מלחמתם בשלטון הזר לח"י הוציאו בעיר תל אביב  להורג את השוטר משה בן-בצלאל משום שסירב לתת ידו ל-שטרניסטים".
למעשה  גם האצ"ל הכיר בכך כי משה בן בצלאל היה נאמן ליישוב והעביר מידע לכל ארגוני המחתרת וכי הריגתו על ידי הלח"י הייתה טעות. בהוצאת הדר, שהתרכזה בהוצאת ספרים על הארגונים והפעילות הצבאית של אנשי תנועת ז'בוטינסקי יצא לאור הספר " כדי החלב שרעמו" אודות פיצוץ מלון המלך דוד. בפרק על השבת השחורה נאמר בין היתר: "שוטר עברי משה בן בצלאל, יליד צפת, חבר ההגנה, ששיתף פעולה עם המודיעין של האצ"ל הודיע כמה ימים קודם לכן על התכונה בקרב המשטרה והצבא על מצוד גדול העומד להתרחש בערי הארץ. ידיעה זו השתלבה בידיעות אחרות שנתקבלו ממקורות אחרים במודיעין של האצ"ל: על דריכות מיוחדת של הצבא והמשטרה במרכזי המשטרה בארץ. ואמנם ניתנה הוראה ל"בעור חמץ" חמור, לנקות את המגורים מכלים ומכשירים, מסמכים ופתקים שעלולים ליפול בידי עורכי החפוש. ידיעה זאת הועברה על ידי האצ"ל ללח"י ומצער כי כעבור שנה נורה אותו שוטר עברי, בן בצלאל, בטעות על ידי אנשי לח"י".
מדינת ישראל הכירה במשה בן בצלאל כאחד מלוחמי טרום המדינה והנציחה את זכרו על ידי הנחת מצבה לחלל מערכות ישראל, על גבי המצבה המקורית משנת 1946. כמו כן הקדישה דף לזכרו באתר "יזכור" להנצחת חללי המדינה.
לקריאה נוספת

Nachman Ben-Yehuda, Political Assassinations by Jews: A Rhetorical Device for Justice, State University of New York Press, 1992, pages 230-231
דן יהב, דמו בראשו: רציחות פוליטיות והוצאות להורג על ידי יהודים בתקופת היישוב (1948–1917). הוצאת המחבר 2010, עמ' 198.
אברהם שי, כדי החלב שרעמו (פיצוץ מלון המלך דוד), הוצאת הדר 1977 עמ' 6.
הערות שוליים

↑  י. עוקב, המעש השחור. עמ' 18.
↑  נחמן בן יהודה, ""Political Assassinations by Jews. עמ' 230.
↑  "כדי החלב שרעמו". עמ' 6.
מצבת קברו של משה בן בצלאל: המצבה המקורית ועליה המצבה הסטנדרטית לחלל מערכות ישראל
מוטי קרפל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1953 (בן 71 בערך) חיפה
 מדינה:  ישראל ישראל
 
מרדכי (מוטי) קרפל (נולד ב-1953) הוא אידאולוג, עיתונאי ופוליטיקאי ימני ישראלי, ממקימי תנועת "מנהיגות יהודית".
קורות חייו

קרפל נולד בחיפה בשנת 1953, ולמד בפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה. ב-1970 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת אגוז. קרפל עבר מסלול הכשרה כלוחם בסיירת ולחם במלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה עבר קורס קצינים ועשה הסבה לשריון, שם שירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בסיני. לאחר שחרורו למד פילוסופיה באוניברסיטת חיפה ובגיל 27 חזר בתשובה ולמד במכון מאיר ומרכז הרב. במהלך פעילות פוליטית נגד פינוי סיני, הכיר את אשתו אביבה. בשנת 1993, בתקופת הסכמי אוסלו, היה קרפל לסרבן הגיוס הראשון בישראל שסירב להתגייס לשירות מילואים בשל מדיניותה של ממשלת ישראל בראשותו של יצחק רבין למסור חלקים מארץ ישראל, לשיטתו. באמצע שנות התשעים הקים מוטי קרפל את תנועת "חי וקיים" יחד עם יהודה עציון. התנועה עסקה, בין היתר בהגדרה חדשה של הציונות ושל ההתיישבות, לאור תורת הרב קוק. בנובמבר 1995 הקים יחד עם משה פייגלין ושמואל סקט את תנועת מנהיגות יהודית, ובשנת 1999 התמודד במסגרתה כמועמד יחיד בבחירות לכנסת ה-15 תחת רשימה בשם "מנהיגות יהודית לישראל", אך פרש מהמירוץ שלושה ימים לפני הבחירות. כראש מנהיגות יהודית נחקר במסגרת פרשת עמותות הליכוד. בין השנים 2004–2010 ערך את כתב העת "נקודה".
קרפל מתגורר בהתנחלות בת עין שבגוש עציון, נשוי ואב לשמונה.
עמדותיו

מוטי קרפל הוא אידאולוג בזרם האמוני של הציונות הדתית. הגותו מושפעת בעיקר מהגותו של הפילוסוף שבתי בן-דב. בספר של קרפל "המהפכה האמונית", הוא מתאר את שקיעת הציונות הקלאסית והתנוונותה לתרבות הדוניסטית חסרת שורשים המגובה על ידי קבוצות פוליטיות אינטרסנטיות. מנגד הוא מתאר את עליית הכוחות האמוניים, שהם בעיקר קבוצות בתוך הציבור הדתי הלאומי שמקורבות לאידאולוגיה של הרב צבי יהודה הכהן קוק שלטענתו, יחליפו את הציונות הקלאסית המתפוררת.
קרפל מפתח את תפיסתו של פרופסור אדריאן הייסטינגס על העדר תפיסה לאומית בתרבות הערבית ובאסלאם, ומסביר בכך את המלחמות הפנימיות בארצות ערב ואת העדר הפתרון לסכסוך הישראלי פלסטיני.
בשנת 2021 תמך במפלגת ימינה ובבממשלה שהוקמה בראשות נפתלי בנט[דרוש מקור].
פרסומים

המהפכה האמונית, לכתחילה, ירושלים, תשס"ג, 2003.
על ציר הזמן, לכתחילה, ירושלים, תשס"ו, 2006.
הערות שוליים

↑  מרדכי קרפל, באתר "בהשקט ובבטחה".
↑  ירעם נתניהו, שליפות עם מוטי קרפל, באתר nrg‏, 31 באוקטובר 2006.
↑  רחל גיני, "קרע את המרקם", נקודה, גיליון 171, ספטמבר 1993
↑  "רשימות המועמדים לכנסת החמש עשרה", בילקוט הפרסומים
↑  מוטי קרפל, ‏"על הקשר המפוקפק בין לאומיות לאסלאם הערבי", השילוח, 6, ספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385692805171  VIAF: 42152199291414282658   WorldCat (עם VIAF): 42152199291414282658 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ניפר פריצקר

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1950 (בת 74) שיקגו, ארצות הברית 
 שם לידה:  James Nicholas Pritzker 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  וינטקה 
 השכלה:  אוניברסיטת לויולה בשיקגו  בית הספר על שם פרנסיס פארקר 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  מדליית השירות הראוי לשבח  מדלייה על שירות צבאי נאות (צבא ארצות הברית)  Reserve Good Conduct Medal  מדליית הישגים  מדליית ציון לשבח  Colonel 
 
ג'ניפר נטליה פריצקר (באנגלית: Jennifer Natalya Pritzker; נולדה ב-13 באוגוסט 1950) היא אשת עסקית ופילנתרופית יהודיה-אמריקאית, בת למשפחת פריצקר. פריצקר שירתה בצבא האמריקאי עד שנת 2001 והשתחררה בדרגת לוטננט קולונל. ייסדה את "Tawani Foundation", עמותה למען חיילים אמריקאים משוחררים, ואת "מוזיאון הצבא על שם משפחת פריצקר"(אנ').
באוגוסט 2013 פריצקר יצאה מהארון בפומבי כאישה טרנסג'נדרית ובכך הפכה למיליארדרית הטרנסית הראשונה והיחידה בעולם.
קורות חיים

נולדה כזכר בשם ג'יימס ניקולס פריצקר (James Nicholas Pritzker) בשיקגו, אילינוי. אביה, רוברט פריצקר, ייסד את "Marmon Group"(אנ'), ומשפחתה נחשבת לאחת מהעשירות בארצות הברית.
קורות חיים > קריירה צבאית

פריצקר טענה בראיונות כי החוויה המשמעותית ביותר בחייה הייתה כאשר שהתה בישראל באוקטובר 1973, בפרוץ מלחמת יום הכיפורים. בעקבות מאורע זה, התגייסה לצבא האמריקאי בשנת 1974. פריצקר שירתה בין היתר כרובאית, מפקדת צוות לוחמי אש ובתפקידי מטה שונים. השתחררה בשנת 2001 בדרגת לוטננט קולונל.
פריצקר קיבלה מדליות ועיטורים מצבאות בריטניה, רוסיה, קנדה, הולנד, פולין וישראל. ב-2024 קיבלה עיטור מיוחד מהמשמר הנשיאותי של אוקראינה, כאות תודה על פעילותה הפילנתרופית למען צבא אוקראינה במלחמת אוקראינה-רוסיה. במהלך שירותה, קיבלה פריצקר את מדליית השירות הראוי לשבח, מדליית משמר ההגנה הלאומי (National Defense Service Medal) ועיטורים נוספים.
קורות חיים > קריירה עסקית

פריצקר ייסדה מספר עמותות ועסקים למטרות פילנתרופיות. בשנת 1995 הקימה את עמותת "Tawani Foundation". לאורך שנות פעילותה, העמותה גייסה ותרמה עשרות מיליוני דולרים למטרות צדקה שונות, בעיקר עבור אוניברסיטאות, חיילים משוחררים וצעירים טרנסג'נדרים. ב-1996 היא הקימה את חברת ההשקעות "Tawani Enterprises". ב-2003 ייסדה את "מוזיאון הצבא על שם משפחת פריצקר". בנוסף, חברה בדירקטוריון של מספר חברות כגון "Squadron Capital LLC", חברת ניהול נכסים אשר בסיסה בקונטיקט.
בתור בתו של רוברט פריצקר, ירשה לאחר מותו הון שמוערך בשווי של כשני מיליארד דולר.
חיים אישיים

לפריצקר יש בת מנישואיה הראשונים לאיילת בן מרדכי, ממנה התגרשה בשנת 1987, ושני בנים מנישואיה לליסה גורן, ממנה התגרשה ב-1997. ב-2020 התחתנה בשלישית. היא בת דודתו של מושל אילינוי, ג'יי בי פריצקר ומזכירת המסחר לשעבר, פני פריצקר.
בעבר פריצקר הזדהתה כרפובליקנית ונחשבה לתורמת משמעותית למסעות הבחירות של מיט רומני וג'ון מקיין. עם זאת, בהמשך הביעה ביקורת על המפלגה וציינה שהיא מתקשה לתמוך בה לאור תמיכתו של דונלד טראמפ באיסור על שירות טרנסג'נדרים וביוזמות אנטי-להט"ביות נוספות. בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 תרמה כאלפיים דולר לקמפיין של ג'ו ביידן.
הערות שוליים

↑  Ford Worthy, The Pritzkers Unveiling a Private Family, CNN Money
↑  Steven J. Mrozek, 82nd Airborne Division, Turner Publishing Company, 1997, ISBN 978-1-56311-364-2. (באנגלית)
↑  Ukrainian National Guard Honors Lieutenant Colonel Jennifer Pritzker with Badge of Honor at the #StandWithUkraine Special Program, Globe Newswire, ‏September 18, 2024
↑  Jennifer Pritzker, Colonel (IL) Jennifer N. Pritzker, IL ARNG (Retired), www.pritzkermilitary.org
↑  Chicago Tribune, Bob Goldsborough | Chicago Tribune, The world of Jennifer Pritzker, Chicago Tribune, ‏2013-09-22 (באנגלית אמריקאית)
↑  James Pritzker donates $25 million to Norwich U., Crain's Chicago Business, ‏2013-04-28 (באנגלית אמריקאית)
↑  Rose Caplan, Jennifer Pritzker's Foundation Gives $2 Million for Transgender Studies at Canadian University, Tablet Magazine, ‏2016-01-21
↑  Bailey Williams, Evanston billionaire, philanthropist named one of the most influential LGBT voices, The Daily Northwestern, ‏2014-04-16
↑  James Pritzker opens new chapter in her life, Crain's Chicago Business, ‏2013-08-22 (באנגלית אמריקאית)
↑  Jennifer Pritzker, Forbes (באנגלית)
↑  Windy City Staff, Jennifer N. Pritzker, Erin E. Solaro wed, Windy City Times, ‏2020-11-03 (באנגלית אמריקאית)
↑  James Reginato, Why Billionaire Jennifer Pritzker Abandoned Trump After Coming Out as Trans, Vanity Fair, ‏2019-06-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  Chicago Tribune, The Pritzker family tree, Chicago Tribune, ‏2011-12-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  Michela Tindera, Billionaire Jennifer Pritzker, A Former Trump Donor, Makes Her First Contribution To Joe Biden, Forbes (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'ניפר פריצקר".