stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואראז'דין
יהודי ואראז'דין

יהודים התיישבו לראשונה בוואראז'דין ב-1777. בוואראז'דין הוקם ב-1826 בית הספר היהודי הראשון בקרואטיה. רוב היהודים היו שייכים למעמד העליון בעיר ויעיד על כך בית הכנסת המפואר שנבנה ב-1861 בסגנון נאו-מורי על פי תכנונו של ואלנט מוראדיני ( Valent Morandini). בית הכנסת היה בנוי כך שהתקרה של חלקו המרכזי הייתה קמורה ומשני צדדיו של החלק המרכזי הייתה קומה שנייה של עזרת הנשים. בשנת 38–1937 היו בוואראז'דין כ-1,000 יהודים International Jewish Cemetery Project - Yugoslavia, web.archive.org, ‏2008-05-17, אבל בסיום שלטון האימים של האוסטאשה לא נותרו יהודים בוואראז'דין. במהלך מלחמת העולם השנייה איבן ברסקוור פעל להצלת יהודי העיר ועל כך קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
מהעבר היהודי של ואראז'דין נותרו בית הקברות היהודי ובית הכנסת. בית הקברות היהודי מצוי מזרחית לעיר בדרך לקופריווניצה. הוא נוסד ב-1806 ובו בין 500 ל-700 מצבות. אומנם היו כמה מקרים של ונדליזם ומצבות הופלו, אך כללית מצב שימור המצבות הוא טוב Wayback Machine, web.archive.org, ‏2009-05-11. בית הכנסת ניזוק במלחמה, שופץ חלקית עם סיומה, שימש לאחסון ואחר כך כבית קולנוע שנסגר בסופו של דבר. בשנת 2008, החליטה עיריית ואראז'דין לשפץ את בית הכנסת על מנת להופכו למרכז תרבות. במסגרת הקשרים המתהדקים בין קרואטיה לישראל, ביצעה העירייה את פסטיבל ערבי הבארוק של 2008 בשיתוף מדינת ישראל כנותנת חסות רשמית, כאשר הכוונה הייתה לחנוך את בית הכנסת במסגרת האירוע בהופעה של אנסמבל נובילה הישראלי. בסופו של דבר נערך האירוע בבית הכנסת בתנאים ארעיים, כאשר בדים מכסים את הפיגומים.
לקהילה זו השתייכו יהודי העיירה קְרָאפִּינָה(אנ'). קהילה נוסדה שם במחצית השנייה של המאה ה-19. יהודים נקברו בחלקה יהודית בבית העלמין העירוני. ב-1931 נמנו שם 60 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 45 נפשות. הקהילה חרבה בשואה. נכון ל-2009 הייתה החלקה היהודית בבית העלמין הכללי מתוחזקת ונמצאו בה 30 מצבות שהכיתוב עליהן היה בעברית, בגרמנית ובסרבו-קרואטית.
בעיר זו נולד יאנוש ליקאי בשם קודם לייטנר (1895 - ניו יורק, 1925) שהיה סופר, עיתונאי, פוליטיקאי, הונגרי-יהודי, שכחבר בחוג גלילאו ביצע ניסיון התנקשות, שלא הצליח, בראש ממשלת הונגריה אישטוואן טיסה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
ערים תאומות

אוסטריה באד ראדקרסבורג, אוסטריה
קרואטיה פולה, קרואטיה
צרפת אוסר, צרפת
גרמניה ראבנסבורג, גרמניה
גרמניה קובלנץ, גרמניה
הונגריה זאלאגרסג, הונגריה
איטליה מונטאלה, איטליה
פורטוגל גימארייש, פורטוגל
סלובקיה טרנבה, סלובקיה
מקדוניה קומאנובו, מקדוניה
אינדונזיה מאלאנג, מזרח ג'אווה, אינדונזיה
הערות שוליים

↑  צילום החלקה היהודית בבית העלמין בקראפינה (2000), באתר המרכז לאמנות יהודית.
↑  קהילת קראפינה, באתר jewish cemetery project (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4118989-9  NKC: ge200791  NSK: 000080785  VIAF: 313030481   WorldCat (עם VIAF): 313030481 
תחנת הרכבת
נחל גחר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מוצא:  למרגלות ג'וערה
 יובלים:  נחל זהורה 
 שפך:  נחל קישון 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת הכרמל מוגדלת) נחל גחר(למפת הכרמל רגילה) נחל גחר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל גחר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל גחר
 
סימון פנתרון (האות שין עם שתי הנקודות) של פלס"ר 401 בנקודת ציון (נ.צ.) בנחל גחר. סימון זה והמספר שלידו מהווה הוכחה לכך שבמהלך ניווטים הגעת לנ.צ. הנכון בשטח.
נחל גַּחַר הוא נחל הזורם באזור רמות מנשה. ראשיתו למרגלות ג'וערה והוא מתנקז ונשפך אל נחל קישון מזרחית לקיבוץ הזורע.
שם הנחל

שמו הערבי של הנחל הוא "ואדי אל-קצב", או "אל-כזב", על שם צמחי הקנה שצומחים בסביבתו. עד אמצע שנות ה-60 הוא נקרא בעברית "נחל כזב" או "נחל ישע", אז שונה שם הנחל ל"נחל גחר", לכבוד מנהרת מנשה של המוביל הארצי שפתחו נמצא בקרבת הנחל ובמדרונו נשפכו תוצרים שנחצבו מהמנהרה. המילה "גחר" מקורה מהמשנה, מסכת אהלות: "השקיפים והסלעים והגחרים והשיננים", ופירושה הוא סוג של מנהרה.
תוואי הנחל

ראשיתו של נחל גחר הוא בסביבות ג'וערה, כאשר לצד כביש משמר העמק - עין השופט הוא עובר ליד עין שכר או בשמו הערבי עין א-סוכר (בעברית: מעיין מים מתוקים) הממוקם בינות עצי אקליפטוס. ממנו הוא זורם בכיוון כללי צפונה. הוא מתחתר ויוצר קניון ומדרונו מיוער. אפיקו עובר ליד עין גחר וכחצי קילומטר צפונה ממנו, ליד עין דיצה ופתח מנהרת מנשה, הוא פונה מזרחה ויורד לעמק יזרעאל. מימיו מוזרמים בעמק יזרעאל בתעלה אל נחל קישון.
בשנות ה-50 זרמו מים בנחל גם בקיץ.
משערים שהפנייה של אפיק הנחל ליד עין דיצה נוצר בעת שקיעת עמק יזרעאל בתקופת הפליסטוקן.
הערות שוליים

1 2  אפרים תלמי, מנהרת־ענק נחצבת בהרי מנשה, דבר, 16 בספטמבר 1956
1 2  יעקב שורר, מדריך ישראל,: עמקי הצפון כרמל ושומרון, 1980, ירושלים, כתר, עמ' 165
↑  טיולים של החברה להגנת הטבע, דבר, 30 במאי 1965
↑  נחל קדומים, נחל קישון, על המשמר, 14 בפברואר 1967
↑  צבי אלדובי, חודשה העבודה במפעל הירדן, הַבֹּקֶר, 9 בספטמבר 1956
↑  משנה, מסכת אהלות, פרק ח', משנה ב'
↑  nrg סגנון, טיולי פריחה משגעים רק 40 דקות ממרכז הארץ, באתר nrg‏, 19 במרץ 2015
| רכס הכרמל |
| --- | --- | --- |
| הרים, עמקים ונקודות ציון גאוגרפיות | בקעת אלון • הר אלון • הר אורן • הר חורשן • הר ערקן • הר שוקף • הר סומק • הר טללים • חניון האגם •  מצוק מגדים • עין ורדיה • עין עמיקם • עמק מהר"ל •  סטלה מאריס • רום כרמל • חוטם הכרמל |  |
| נחלים | נחל אבן  • נחל אורן • נחל אזוב  • נחל אחוזה  • נחל אלרואי • נחל בוסתן • נחל גחר • נחל גיבורים • נחל גלים • נחל דורים • נחל הוד • נחל ורדיה • נחל חוסיפה • נחל חיק • נחל חרובים • נחל יגור • נחל כלח • נחל לוטם • נחל מגדים • נחל מהר"ל • נחל מערות • נחל נדר • נחל מעפילים • נחל נץ • נחל נשר • נחל סבך • נחל סעדיה • נחל ספונים • נחל עובדיה • נחל עמיק • נחל עמירם • נחל קטיע • נחל רקית • נחל רקפת • נחל שיח • נחל תן |  |
| אתרים ארכאולוגים | חורבת דובה • חורבת כרך • חורבת סומקה • חורבת קסטרא • חורבת רקית • מבצר ראש מיה • מחצבות קדומים • מערת אורן • מערות אורנית • מערת גמל • מערת הגדי • מערת הנחל • מערת תנור • מערת כבארה • מערת מיסליה • מערת ספונים • מערת רקפת • נווה דוד |  |
| נקודות ציון | בית אוליפנט • גבעת ההגנה • חוות משמר הכרמל • חורשת הארבעים • בית סוהר דמון • מלון יערות הכרמל • מקאם הנביא אבו אברהים • מצפה עופר • משמר הכרמל • קרן הכרמל • פארק הכרמל • פארק נשר • בית הקברות הצבאי בעספיא |  |
| יישובים | חיפה • נשר • טירת כרמל • דלית אל-כרמל • עספיא • יגור • בית אורן • גבעת וולפסון • ניר עציון • עין הוד • ימין אורד • עין חוד • כרם מהר"ל • עופר • מאיר שפיה • פוריידיס • זכרון יעקב • מעיין צבי |  |
| שונות | גאולוגיה של הכרמל • השרפה בכרמל בשנת 1989 • השרפה בכרמל בשנת 2010 • כביש 672 • כביש 705 • כביש 721 • כביש 7212 • דרך נוף כרמל • מטמון עספיא • חזירי הבר בחיפה • מלון יערות הכרמל • ההר הירוק תמיד  • גל השריפות בישראל בשנת 2016  • יקבי כרמל |  |
אהרן יחיאל הופשטיין

רבי אהרן יחיאל הופשטיין (ה'תרנ"א - ג' בתשרי ה'תש"ג) המכונה "רבי אהר'לע", היה האדמו"ר מקוז'ניץ, דור שישי, בן אחר בן, להרב ישראל הופשטיין המגיד מקוז'ניץ.
ביוגרפיה

הופשטיין נולד בשנת תרנ"א, לאביו הרב ירחמיאל משה האדמו"ר מקוזניץ  הוא נקרא בשם "אהרן" על שם סבו החורג רבי אהרן מקארלין, ובשם "יחיאל" על שם סבו (אבי אביו), הרב יחיאל יעקב הופשטיין.
לאחר פטירת אביו בי"ג באלול ה'תרס"ט, בהיותו בן שמונה עשרה, התפלגה החצר והתחלקה בין שניים מהבנים, הרב אהרון ואחיו הרב אשר אלימלך, כמו כן היו שהלכו אחר גיסם הרב קלונימוס קלמיש שפירא.
בשנת תרע"ז בימי מלחמת העולם הראשונה עזב את העיירה קוזניץ, והתגורר לפרקי זמן קצרים בערים שונות בפולין: ורשה, לובלין, ריקי (פולין), ראדום, פיעטרקוב, לודז' כשלבסוף התגורר בדרך קבע באוטבוצק.
הנהגותיו

הרב הופשטיין היה נחשב לדמות חידתית, גם בעיני מקורביו. הוא נהג ליצור קשרים עם בחורים צעירים לא דתיים, מתוך מטרה להחזירם בתשובה. הוא נהג לבצע נסיעות רבות, כאשר במהלכם ביקר ברומא, אנטוורפן שבבלגיה, צרפת, גרמניה, ועוד. חסידיו מסבירים שמטרתו בנסיעותיו הרבות הייתה לשם הפצת יהדות וקירוב רחוקים.
משפחתו

הרב הופשטיין, היה נשוי לרחל בת-שבע שהייתה בת דודו. חסידיו מספרים כי בעקבות רכישתה קרקע בעיר אטוואצק בלא להתייעץ איתו קודם, הציב בפניה אולטימטום או לוותר על הקרקע, או להיפרד. כאשר לבסוף הזוג החליט להתגרש. 
לזוג לא נולדו ילדים.
תקופת מלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה שהה הרב הופשטיין בוורשה, למשך זמן מסוים אף נאלץ להתחבא. לאחר זמן הצליח להימלט מגטו ורשה והגיע לעיר זליחוב בסוף הקיץ של שנת ה'תש"א. גטו זה היה קטן יחסית בגודלו, אך נטען כי רבים הגיעו לשם מכיוון שהופצה שמועה מוטעית בכוונה תחילה שבגטו זה יהיו תנאים משופרים, ועל כן נדחקו בו כ-13,500 איש.
בערב ראש השנה ה'תש"ב חלה הרב הופשטיין במחלת הטיפוס ולמחרת ראש השנה ביום ג' בתשרי ה'תש"ב נפטר. קיימת עדות, שביום מותו הודיע הרב: "אם יהדות פולין מושמדת, הרי אין בשביל מה לחיות", וביקש שיכינו לו את בגדי ה"טהרה".
בהלווייתו השתתפו מספר רב של אנשים ובאופן מסודר, ועל כן נחשבה ליוצאת דופן באותה תקופה, כנראה הייתה זו הלוויה האחרונה המסודרת בתקופה השואה באזור זה.
כיום שוחזרה המצבה על מקום קבורתו, ואף בנו אוהל זמני על מקום קברו.
לקריאה נוספת

משה גלאיזיס, הארי במסתרים, לונדון, תשע"ט
אברהם יהודה טיקוצקי, המופלא בדורו, ירושלים, תשמ"ז
אברהם אפרים גאטהייל, קונטרס לחי רא"י, ניו יורק
ממשלת ישראל העשרים

| --- | --- |
 
 ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר ושר האוצר יורם ארידור במליאת הכנסת ב-10 באוקטובר 1983 (למעלה: רוני מילוא ועקיבא נוף)
 מידע כללי
 10 באוקטובר 1983 – 13 בספטמבר 1984 (340 ימים)
 תחום שיפוט:  ישראל 
 ראש ממשלה:  יצחק שמיר
 מספר שרים:  21
 הקבינט הקודם:  ממשלת ישראל התשע עשרה
 הקבינט הבא:  ממשלת ישראל העשרים ואחת
 
ממשלת ישראל העשרים הוקמה בידי יצחק שמיר ב-10 באוקטובר 1983, לאחר התפטרותו של מנחם בגין.
הרכב הכנסת העשירית ערב הקמת הממשלה

| סיעה | ראש הסיעה | מספר מנדטים | מושב | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המערך | שמעון פרס | 50 | אופוזיציה |  הצטרפה חברת רצ שולמית אלוני; בהמשך פרשה מהסיעה  הצטרפו שני חברי כנסת מהליכוד |
| הליכוד | יצחק שמיר | 46 | קואליציה | שני חברי כנסת עזבו והצטרפו למערך |
| מפלגה דתית לאומית | יוסף בורג | 5 | קואליציה | פרש חבר הכנסת חיים דרוקמן והקים סיעת יחיד |
| אגודת ישראל |  | 4 | קואליציה |  |
| החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון |  | 4 | אופוזיציה |  |
| תמ"י | אהרן אבוחצירא | 3 | קואליציה |  |
| התחיה | יובל נאמן | 3 | קואליציה |  |
| שינוי | אמנון רובינשטיין | 2 | אופוזיציה |  |
| התנועה להתחדשות ציונית חברתית | מרדכי בן-פורת | 1 | קואליציה | פלג של תל"ם |
| רפ"י - הרשימה הממלכתית | יגאל הורביץ | 1 | אופוזיציה | פלג של תל"ם |
| מצ"ד | חיים דרוקמן | 1 | אופוזיציה | פרש מהמפד"ל והקים סיעת יחיד |
הקמת הממשלה

ב-28 באוגוסט 1983 הודיע מנחם בגין, בפתאומיות, על כוונתו המיידית להתפטר מתפקידו כראש הממשלה. את ההתפטרות עצמה דחה בגין עד לאחר בחירת יורשו, והגעה להסכמות על הקמת ממשלה חלופית. בליכוד התגבשו השרים סביב תמיכה ביצחק שמיר כמחליפו, וניסו לשכנע את דוד לוי להימנע מהתמודדות מולו. דוד לוי לא נענה לבקשות ושמיר גבר עליו בהתמודדות במרכז הליכוד ב-1 בספטמבר 1983. במקביל, החלו נציגים מהמערך בשיחות עם הסיעות הדתיות בניסיון לגבש קואליציה בראשותם. יצחק ברמן, דרור זייגרמן, דן תיכון, מנחם סבידור, יגאל הורביץ ומרדכי בן-פורת, שנודעו כ"קבוצת השישה", דרשו הקמת ממשלת אחדות והודיעו שלא יצביעו בעד ממשלה שראשה לא יתחייב להקים ממשלת אחדות. ב-12 בספטמבר 1983 חתם שמיר עם נציגי כל הסיעות בממשלת בגין, למעט הורביץ ובן פורת, שעמדו על הדרישה לממשלת אחדות לאומית, על הסכם להקמת ממשלה בראשות שמיר על בסיס הממשלה הקודמת. ב-18 בספטמבר פתח הנשיא בהתייעצויות ולאחר שהומלץ על ידי 64 חברי כנסת, הטיל עליו הנשיא את התפקיד לנסות להקים ממשלה. בהתאם להבטחתו, פנה שמיר אל המערך בהזמנה שיצטרפו לממשלתו, אולם שיחות בירור שהתקיימו התפוצצו לאחר מספר ימים בהאשמות הדדיות לגבי זהות האשם בחוסר ההצלחה להסכים על ממשלת אחדות. ב-5 באוקטובר 1983 התייאשו גם חברי קבוצת השישה מהנסיונות להקים ממשלת אחדות, וב-10 באוקטובר אושרה הממשלה בכנסת.
הרכבה של ממשלה זו היה זהה לזה של הממשלה התשע עשרה בראשות מנחם בגין והיא כיהנה עד לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה.
ציוני דרך ומדיניות

בתחום הביטחוני, הבטיחה הממשלה לשמור על זכותו של העם היהודי בארץ ישראל, תוך כדי קידום השלום האזורי ומתן אוטונומיה לתושבי השטחים שלא תוביל להקמת מדינה פלסטינית. בנוסף הובטח שבתום תקופת המעבר שנקבעה בהסכמים, תממש ישראל את זכותה על השטחים. הממשלה תפעל לחיזוק ההתיישבות.
הממשלה הבטיחה לעודד את היוזמה החופשית ושוויון ההזדמנויות, בנוסף לריסון האינפלציה והפחתת רמת העוני, כמו גם המשך הפעולות של שיקום השכונות.
הממשלה הבטיחה עידוד החינוך הדתי ושמירה על הסטטוס-קוו הדתי.
שר האוצר יורם ארידור פרש מתפקידו חמישה ימים לאחר השבעת הממשלה, ובמקומו מונה חבר הכנסת מהליכוד יגאל כהן-אורגד. השר בלי תיק מהתנועה להתחדשות ציונות חברתית, מרדכי בן-פורת, התפטר מהממשלה 3 חודשים לאחר השבעתה. הממשלה סיימה את כהונתה ב-13 בספטמבר 1984.
סיעות הקואליציה

| סיעה | מנדטים | משרדי השרים | משרדי סגני השרים | תחילת חברות בממשלה | סיום חברות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הליכוד | 46 | משרד ראש הממשלה, משרד החקלאות,  משרד הבינוי והשיכון, משרד האוצר,  משרד האנרגיה והתשתית, משרד הביטחון,  משרד הבריאות, משרד החוץ,  משרד הכלכלה והתיאום הבין משרדי,  משרד המשפטים, משרד התחבורה,  משרד התיירות, משרד התעשייה והמסחר,  משרד התקשורת, 2 שרים בלי תיק | משרד האוצר,  משרד הבינוי והשיכון,  משרד החינוך, התרבות והספורט,  משרד החקלאות,  משרד ראש הממשלה | 10 באוקטובר 1983 | 13 בספטמבר 1984 |  |
| מפד"ל | 5 | משרד הדתות, משרד הפנים,  משרד החינוך, התרבות והספורט | משרד החוץ | 10 באוקטובר 1983 | 13 בספטמבר 1984 |  |
| אגודת ישראל | 4 |  |  | 10 באוקטובר 1983 | 13 בספטמבר 1984 | הייתה חברה בקואליציה  ללא ייצוג בממשלה |
| תמ"י | 3 | משרד העבודה והרווחה, המשרד לקליטת עלייה | משרד העבודה והרווחה | 10 באוקטובר 1983 | 13 בספטמבר 1984 |  |
| התחייה | 3 | משרד המדע והטכנולוגיה |  | 10 באוקטובר 1983 | 13 בספטמבר 1984 |  |
| התנועה להתחדשות ציונית חברתית | 1 | שר בלי תיק |  | 10 באוקטובר 1983 | 31 בינואר 1984 |  |
62 ח"כים לפני פרישת סיעת התנועה להתחדשות ציונית חברתית (10 באוקטובר 1983 - 31 בינואר 1984).
61 ח"כים לאחר פרישתה (31 בינואר 1984 - 13 בספטמבר 1984).
הרכב הממשלה > חילופי שרים

| השר היוצא | סיעה | משרד | עילת סיום התפקיד | תאריך סיום התפקיד | השר המחליף | סיעה | תאריך כניסה לתפקיד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| יורם ארידור | הליכוד | משרד האוצר | התפטרות | 15 באוקטובר 1983 | יגאל כהן-אורגד | הליכוד | 19 באוקטובר 1983 |
| מרדכי בן-פורת | התנועה להתחדשות | שר בלי תיק | התפטרות | 31 בינואר 1984 | לא מונה מחליף |  |  |
הערות שוליים

↑  כל שרי חירות מאחורי שמיר, דבר, 31 באוגוסט 1983
↑  אם שמיר יסגור הבוקר יילך בגין לנשיא, דבר, 2 בספטמבר 1983
↑  שיחות בין המערך למפד"ל, דבר, 31 באוגוסט 1983
↑  המערך יבהיר היום: ממשלת אחדות רק בראשותנו, דבר, 1 בספטמבר 1983
↑  גמר חתימה לקואליציה, דבר, 13 בספטמבר 1983
↑  אריה כינרתי, קבוצת הששה התפרקה, דבר, 6 באוקטובר 1983
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ממשלת ישראל התשע עשרה   1981–1983 | ממשלת ישראל העשרים  10 באוקטובר 1983 – 13 בספטמבר 1984 | הבא: ממשלת ישראל העשרים ואחת   1984–1986 |
ממשלת ישראל ה-20 בראשות יצחק שמיר בבית הנשיא חיים הרצוג. משמאל לימין: פסח גרופר, גדעון פת, משה ארנס, אהרן אוזן, אליעזר שוסטק, יובל נאמן, משה נסים, מרדכי צפורי, יוסף בורג, יצחק שמיר, חיים הרצוג, דוד לוי, יצחק מודעי, יעקב מרידור, יורם ארידור, אברהם שריר, מרדכי בן-פורת, שרה דורון, אריאל שרון, זבולון המר, חיים קורפו ודן מרידור מזכיר הממשלה
המאה ה-31 לפנה"ס

המאה ה-31 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 3100 לפני הספירה והסתיימה בשנת 3001 לפני הספירה. זוהי המאה ה-31 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
אירועים בולטים בעולם

3100 לפנה"ס לערך: מלך מצרים נערמר מאחד את מצרים העליונה והתחתונה למדינה אחת.
3100 לפנה"ס לערך: התקופה הנאוליתית מסתיימת במצרים העתיקה.
3100 לפנה"ס לערך: הקמת ממפיס והתבססותה כבירת מצרים העתיקה.
3100 לפנה"ס לערך: תקופת השושלת הקדומה מתחילה במצרים העתיקה.
3100 לפנה"ס לערך: בניית סוללת העפר והתעלה בסטונהנג'
3100 לפנה"ס לערך: בניית מקדש תרשין במלטה.
3100 לפנה"ס לערך: החלה ההתיישבות בסקארה ברי אשר באיי אורקני שבסקוטלנד מיושבת.
3051 לפנה"ס לערך: האורגניזם העתיק ביותר כיום, אורן האצטרובל הזיפני של האגן הגדול, נובט בקליפורניה. העץ עודנו חי היום.
3050 לפנה"ס: עלייתו לשלטון של חור אחע, מן השושלת הראשונה במצרים.
אישים משמעותיים

נערמר, מייסד השושלת הראשונה של מצרים
חור אחע, הפרעה הראשון בשושלת הראשונה בתקופה השושלתית הקדומה.
אצי, איש הקרח, הגופה החנוטה בקרח העתיקה ביותר שאי פעם התגלתה באירופה, חיה לפי ההערכות בתקופה זו.
תגליות והמצאות

מערכת ניקוז וביוב בעמק האינדוס
נחושת הייתה בשימוש, הן ככלי וככלי נשק
סנת, אחד ממשחקי הלוח העתיקים ביותר בעולם, הומצא בתקופה זו.
3100 לפנה"ס לערך: סיום פיתוח השלב הראשון של כתב יתדות בשומר אשר בדרום מספוטמיה.
סנת
סקילתה של סוראיה M

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  The Stoning of Soraya M.: A True Story 
 בימוי:  סיירוס נורסטה
 הופק בידי:  סטפן מקאבטי   גון שפרד
 תסריט:  בטסי גיפן נוורסט   סיירוס נוורסט
 עריכה:  דויד הנדמן   גופרי רוולנד
 שחקנים ראשיים:  שוהרה אע'דאשלו   מוז'ן מארנו   ג'יימס קאביזל   נוויד נגהבאן
 מוזיקה:  ג'ון דבני
 צילום:  גואל רנסום
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Mpower Pictures, רודסייד אטרקשנז 
 חברה מפיצה:  רודסייד אטרקשנז, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 ביוני 2009
 משך הקרנה:  116 דקות
 שפת הסרט:  פרסית ואנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  איראן 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-80 של המאה ה-20 
 הכנסות באתר מוג'ו:   stoningofsorayam
 פרסים:  פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה (שוהרה אע'דאשלו) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
סקילתה של סוראיה M (באנגלית: The Stoning of Soraya M) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2009, אשר מבוסס על ספרו של העיתונאי הצרפתי ממוצא איראני פריידון סאהבג'אם, ומגולל את סיפורה האמיתי של סוראיה מנוצ'הרי (אנ'), אישה פרסייה, שהואשמה בניאוף והוצאה להורג בסקילה ב-15 באוגוסט 1986, בגיל 35. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-7 בספטמבר 2008. הספר נאסר לפרסום באיראן בגלל הביקורת כלפי מערכת המשפט האיראנית.
עלילה > סצנת הסקילה

לאור כל אלה, מובאת סוראיה אל בור שנחפר על מנת לסקול אותה בו, זאת לאחר שאינה מצליחה להימלט מהכפר. טרם היא יוצאת לסקילה, היא נפרדת מבנותיה ואף רוצה להיפרד מבניה, אולם הבכור אינו מרשה זאת ואף גוער באחיו על שהראה את רגשותיו לאמו. במעמד זה מבטיחה זאהרה לסוראיה שהעולם כולו יידע על מה שקרה לה, ומבטיחה לה כי תספר לבנותיה, לכשיגדלו, מי הייתה אמם באמת.
כמקובל בעונש מסוג זה, ילדים רבים עמדו לכל אורך הדרך מביתה של זאהרה ועד לבור הסקילה, והכו בכפות ידיהם באבנים, דבר המסמל את דרכו האחרונה של הנסקל. בהגיעה אל הבור, היא מקבלת את זכות המילה האחרונה בה היא מלינה על הקנוניה שנרקמה נגדה. לדברי השחקנית מוז'ן מארנו, המגלמת את סוראיה, סצנת הסקילה נערכה באופן מתון מאוד ביחס לאופן שבו מתרחשת סקילה במציאות, וזאת על מנת שהצופים יוכלו לראות את ההתרחשות.
לאחר סצנת הסקילה, פריידון, הנראה המום, מתקשה לעכל את הסיפור שסיפרה לו זאהרה. האשם נכנס אל הפטיו ומודיע לו שהמכונית שלו מוכנה. הוא משאיר את הקלטת בידיה של זאהרה ומתקדם לכיוון האוטו. שם, ממתין לו המולא עם משמר האייתוללות. במקום עובר עלי, וראשי הכפר מופתעים שאינו בדרך לחתונתו. הוא מודיע שהחתונה עם הצעירה מבוטלת כי אביה הוצא להורג, ואומר זאת באופן של מה בכך (דבר שבא להעיד כי הוצאות להורג באיראן הן עניין נפוץ). ברגע זה נשבר האשם, ואומר, אל מולו של איברהים המופתע "אז הכול היה לחינם? הכרחת אותי לשקר לחינם?" ומודיע לאיברהים כי עדותו הייתה עדות שקר מאחר שעלי והמולא איימו עליו שבנו יישאר יתום. לאחר שהמולא מסרב לאפשר לפריידון לנסוע מהעיר ללא בדיקה, הוא מרוקן את תיקו מתוכנו ואף משחית את הקלטות שבתוכו. אולם, לאחר שפריידון נוסע עם האוטו, הוא עוצר ליד ביתה של זאהרה, מקבל לידיו את הקלטת, ונמלט תוך כדי יידויי אבנים מצד התושבים. זאהרה מגינה על רכבו, וזועקת כי "עכשיו העולם כולו יידע", משפט המהווה את קיום הבטחתה לסוראיה ביום הסקילה. הסרט מסתיים בנסיעתו של פריידון מהכפר, ותוך שכתוביות המדגישות את המאורע מציינות: ”כשהעיתונאי הצרפתי-איראני, פריידון סאהבג'אם, פרסם את 'הסקילה של סוראיה M', הוא הפך לרב מכר, המתמקד בתשומת לב על שחיתות המשפט בנושא סקילות באיראן, וכמו כן במחסור האדיר של זכויות נשים במדינה. על אף שמקורות רשמיים מכחישים זאת, מספר לא ידוע של אנשים, וברובם נשים, ממשיכים להיות מוצאים להורג בסקילה במדינות רבות בעולם.”
לאחר מכן מוצגת תמונתה היחידה של סוראיה האמיתית ששרדה, מהיותה בת 9, שכן על פי הנוהג, אדם המוצא להורג בסקילה, אינו נחשב יותר לאדם ויש להשמיד כל תמונה שלו מכל ימי חייו.
שחקנים

סוראיה - (מוז'ן מארנו)
זאהרה - (שוהרה אע'דאשלו)
פריידון - (ג'יימס קאביזל)
עלי (נוויד נגהבאן)
מולא חסן - (עלי פורטאש)
איברהים - (דויד דיאאן)
האשם- (פרוויץ סיאאד)
מאהרי - (ליילה קאטאב)
מורטזה רמאזאני - (וואחיק מאנגאזריאן): מגלם את אביה של סוראי
הערות שוליים

↑  סיקור באתר YouTune
↑  איסור הפרסום מופיע בשורה השלישית
↑  ריאיון עם השחקנית מוזהאן מארנו על זכויות נשים באיראן וסצנת הסקילה של סוראיה באתר YouTube
↑  29 נתלו באיראן - ההוצאה להורג הגדולה זה שנים, באתר הארץ, 28 ביולי 2008
משה איינהורן

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1896 וולקוביסק, בלארוס 
 פטירה:  9 בפברואר 1966 (בגיל 69) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  גסטרואנטרולוגיה 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית "הרצליה"  בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק 
 מוסדות:  בית החולים מאונט סיני  המרכז הרפואי בית ישראל 
 
משה איינְהוֹרְן (בכתיב יידי: איינהאָרן; באנגלית: Moses Einhorn;‏ 17 בפברואר 1896, וולקוביסק, פלך גרודנו, רוסיה – 9 בפברואר 1966, ניו יורק) היה רופא גסטרואנטרולוג יהודי אמריקאי, מייסדו ועורכו של כתב העת "הרופא העברי". היה ממציאם של מספר מכשירים גסטרואנטרולוגיים, אולם תרומתו הנודעת הייתה קידום השימוש במונחים עבריים ברפואה.
קורות חיים > רקע משפחתי

משה איינהורן נולד בווֹלְקוֹבִיסְק שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום במערב בלארוס), בן לצבי הירש ומיכְלה איינהורן. משפחתו הענפה הוציאה מתוכה רבנים, רופאים ואנשי רוח רבים: דודו של סבו היה רבי זאב וולף איינהורן, מחבר פירוש מהרז"ו למדרש רבה, ועם קרובי משפחתו האחרים נמנים פרופ' מקס איינהורן, גם הוא רופא גסטרואנטרולוג בניו יורק; ד"ר שמעון איינהורן, נוירולוג בתל אביב ורופא וסופר ומשורר בעברית וביידיש; אהרן איינהורן, סופר ומעורכי העיתון היידי "הַיְינְט" בוורשה; איסר יוסף איינהורן, מחנך וסופר, מראשוני המורים במקוה ישראל, מחבר ספרי טבע (אחיו של אהרן); ר' חיים עוזר גרודזנסקי, מגדולי התורה בליטא בתקופה שטרם מלחמת העולם השנייה; ר' יצחק קוסובסקי, רבה של וולקוביסק ואחר כך הרב הראשי של איחוד בתי הכנסת ביוהנסבורג; ודוד איינהורן, משורר וסופר יידי.
אביו של איינהורן, צבי הירש, היה בנו הצעיר של בעל בית מרקחת בוולקוביסק, ואמו מיכלה הייתה בתו של סוחר ידוע מלידא, ר׳ חיים אריה כגן, חתנו של רבי משה יצחק הורוביץ וינוגרד, מצאצא של הרבי ר׳ שמלקה מינקלשבורג. איינהורן היה השישי משבעה ילדים. (אחת מאחיותיו נפטרה בצעירותה מטיפוס; אחות נוספת עלתה ארצה בשנות ה-30; ארבעת אחיו הנותרים נספו בשואה.)
קורות חיים > ראשית חייו

התחנך ב"חדר" בעירו, ולאחר מכן למד בבית הספר הריאלי בוולקוביסק. לאחר שבית הספר נסגר בהוראת השלטונות, הסכימו הוריו שייסע ללמוד בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב, כמו עוד צעירים מעירו, בעקבות אליהו גולומב. בגימנסיה למד איינהורן בין השאר עם דוד הכהן ונחום גוטמן, ולמחייתו עבד כמורה פרטי. בארץ שמר על קשר עם יוצאי וולקוביסק נוספים, בהם הסופר יעקב רבינוביץ.
בשנת 1914 סיים את לימודיו בגימנסיה "הרצליה", במחזור השני. באותה שנה, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוציא המושל העות'מאני ג'מאל פאשה צו גירוש לכל הנתינים הזרים שסירבו להתעת'מן (לקבל על עצמם נתינות עות'מאנית). איינהורן חבר ליהודים יוצאי רוסיה שגלו לאלכסנדריה שבמצרים, ובהמשך נסע לסלוניקי, שם שהה זמן קצר ועבד כמורה לעברית. לאחר שכבשה גרמניה את אזור הולדתו, החליט איינהורן להגר לארצות הברית, וב-1916 השתקע בניו יורק.
קורות חיים > רופא גסטרואנטרולוג בניו יורק

איינהורן למד רפואה בבית הספר האוניברסיטאי לרפואה של ניו יורק (New York University School of Medicine; חלק מאוניברסיטת ניו יורק), וב-1922 קיבל ממנו תואר דוקטור. במהלך לימודיו התפרנס ממתן שיעורים פרטיים. עם תום לימודיו נסע להתמחות בגסטרואנטרולוגיה בברלין בשנים 1923-25. עם שובו לניו יורק החל לעבוד כגסטרואנטרולוג במספר בבתי חולים יהודיים. בשנים 1925–1928 עבד בבית החולים "מאונט סיני", וב-1926–1936 במרכז הרפואי "בית ישראל". במקביל עבד בקליניקה פרטית, שפתח בשנת 1927. משנת 1936 עד 1946 היה ראש המחלקה הגסטרואנטרולוגית בבית-החולים היהודי ברובע הברונקס.
במהלך עבודתו כרופא המציא כעשרים מכשירי גסטרואנטרולוגיה.
כמו כן פרסם מאמרים רבים בכתבי עת רפואיים.
קורות חיים > תרומתו לתרבות היהודית והעברית ולמדינת ישראל

בשבתו בארצות הברית הוסיף איינהורן להיות קשור קשר הדוק לארץ ישראל ולתל אביב.
במשך שנים רבות, עד קום המדינה, שימש ביתו מעין "קונסוליה" לאנשי היישוב שביקרו בניו יורק, ואיינהורן לקח חלק פעיל בארגון קבלות פנים ואספות לכבוד המבקרים.
הוא ביקר בארץ פעמים רבות, וזכה בה לכבוד רב. ד"ר אשר גולדשטיין, העורך הישראלי של "הרופא העברי", כינה אותו "השגריר הבלתי ממונה של רופאי ישראל בארצות הברית".