stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבישי ברוורמן
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בנובמבר 2005 הצטרף למפלגת העבודה בראשות עמיר פרץ. בינואר 2006 נבחר למקום הרביעי ברשימת עבודה-מימד, ונבחר לכנסת ה-17. כיהן כחבר בוועדת הכספים והכלכלה וכיושב ראש השדולה למען הגמלאים, ומ-23 ביולי 2008 עד סוף כהונת הכנסת ה-17 כיהן כיו"ר ועדת הכספים של הכנסת. בראשותו אישרה הוועדה את "רשת הביטחון לחוסכים" כחלק מההתמודדות עם שחיקת החסכונות ודאגה לציבור הגמלאים בישראל. לאחר קביעת מועד הבחירות לראשות מפלגת העבודה ל-26 במאי 2007, החליט לתמוך בעמי אילון לתפקיד זה. בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום הרביעי ברשימת העבודה לכנסת.
לאחר הבחירות לכנסת ה-18 היה בין המתנגדים לכניסת מפלגת העבודה לממשלה בראשות בנימין נתניהו. אולם לאחר שמפלגת העבודה החליטה להצטרף לממשלה, מונה לשר לענייני המיעוטים בממשלה ה-32. בתפקיד זה שם ברוורמן דגש על קידום יוזמות כלכליות ופיתוח כלכלי בקרב אוכלוסיות המיעוטים בישראל. בשנת 2010 יזם והגיש לאישור הממשלה תוכנית רב שנתית בעלות כוללת של 800 מיליון ₪, שתכליתה קידום יוזמות כלכליות ופיתוח תשתיתי וכלכלי ביישובי המיעוטים. ברוורמן פעל גם לקידום תוכנית להקצאת 305 מיליון ש"ח למען סטודנטים ערבים ולהענקת 1,600 מלגות לסטודנטים בדואים מצטיינים, השקיע בקידום מעבדות לצורך מחקר ביישובי המשולש וסייע להקמת מרכז מחקר ופיתוח ארצי לאוכלוסיית הדרוזים בישראל. בנוסף קידם את התוכנית "מחשב לכל ילד" ותוכנית "אוטו ספר" שעיקרה עידוד הקריאה וההשכלה בקרב יישובי הבדואים. כמו כן פעל להכללת 40% מאוכלוסיית המיעוטים בישראל במפת העדיפות הלאומית.
ב-17 בינואר 2011 התפטר מתפקידו כשר, בעקבות פרישת מפלגת העבודה מהקואליציה.
לקראת הבחירות הפנימיות לראשות מפלגת העבודה בספטמבר 2011 תמך ברוורמן במועמדותה של שלי יחימוביץ'. הוא הוצב במקום התשיעי ברשימת העבודה בבחירות לכנסת התשע עשרה וב-2013 מונה ליו"ר ועדת הכלכלה של הכנסת. ועדת הכלכלה ברשותו העלתה על סדר היום את נושא מונופול הגז הטבעי ודרשה מהממונה על ההגבלים העסקים להטיל פיקוח על מחירי הגז. במסגרת פועלו כיו"ר הוועדה נשא באחריות לרפורמות בתחומי המסחר והתעשייה, התחבורה, התקשורת, הגנת הצרכן ועוד. כמו כן הוא העלה לסדר היום את הצורך בתכנון כלכלי לטווח ארוך, הצורך בבניית מסגרות לחינוך תעשייתי ושילוב כל רובדי האוכלוסייה בשוק העבודה. זאת כחלק מתפיסה כוללת של ״קפיטליזם נאור״ המדגישה צמיחה וחלוקה צודקת יותר של פירותיה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הודיע ברוורמן כי לא יתמודד לכהונה נוספת בכנסת.
ביוגרפיה > פרס ישראל

ברוורמן הוא חתן פרס ישראל לשנת תש"ף (2020) על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, על פועלו כנשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בנימוקים להענקת הפרס ציינו השופטים כי "הקריה האקדמית שברוורמן הגה, השתתף בתכנונה וגייס את הכספים להקמתה, הזניקה את העיר באר שבע ואת הנגב כולו... סביב האוניברסיטה נבנו שכונות המציעות דיור ברמה גבוהה, שאף תרמו לעליית ערך הנדל"ן בעיר באר שבע".
ביוגרפיה > פרסים נוספים

על פועלו כנשיא אוניברסיטת בן-גוריון זכה ברוורמן גם בפרס בן-גוריון לשנת 1999, בתואר "יקיר העיר באר שבע" לשנת 2005, ובתואר "אביר איכות השלטון" לשנת 2001.
ברוורמן עוטר באות הגבוה ביותר במסדר הדקל האקדמי של צרפת, הוא חבר האקדמיה האירופית למדעים ואומנויות וחבר האקדמיה הרוסית למדעים. ב-2017 קיבל את אות הסובלנות מטעם האקדמיה האירופית למדעים ואומנויות על פועלו לקירוב בין יהודים, נוצרים ומוסלמים וחתירה לצדק. כמו כן הוא דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת Rands Afrikaans (שהתמזגה לתוך אוניברסיטת יוהנסבורג ב-2005) בדרום אפריקה ושל הסמינר התאולוגי היהודי (JTS), ניו יורק.
משפחה

אבישי ברוורמן נשוי בשנית לאדריכלית יעל ברוורמן ואב לשניים. מתגורר בתל אביב.
הערות שוליים

↑  פרס ישראל למפעל חיים הוענק לנשיא האוניברסיטה לשעבר, פרופ' אבישי ברוורמן, באתר אוניברסיטת בן גוריון בנגב, ‏30.04.2020
↑  יהודה גרדוס ויצחק (יאני) נבו, אוניברסיטת בן–גוריון בנגב ותולדותיה בראי המחקר - חזונות מנוגדים להקמת אוניברסיטת בן–גוריון", ישראל: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן–גוריון בנגב, 2014
↑  מפעל חיים, תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה – לפרופ' אבישי ברוורמן, באתר משרד החינוך - פרסי ישראל
↑  אמנון ברזילי, ‏ועדת ברוורמן: מפעלי רמת חובב לא יזהמו את עיר הבה"דים, באתר גלובס, 1 במאי 2006
↑  דו"ח ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא משק המים, באתר כנסת ישראל, ‏2.6.2002
↑  Israel Water Study for the World Bank, Ben-Gurion University of the Negev in cooperation with Tahal Consulting Engineers Ltd. August 1994 (study implemented under the guidance of Dr. Avishay
↑  סבר פלוצקר, איפה המנהיגות?, באתר ynet, 21 במרץ 2020
↑  תמרה טראובמן, מצטרף לפוליטיקה, אבל על תנאי, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2005
↑  שאול אמסטרדמסקי, עכשיו זה רשמי: ברוורמן מונה ליו"ר ועדת הכספים, באתר כלכליסט, 23 ביולי 2008
↑  צבי זרחיה, אושרו תקנות האוצר להצבת רשת ביטחון לקופות הגמל וקרנות הפנסיה, באתר TheMarker‏, 13 בינואר 2009
↑  אטילה שומפלבי, אילון וברוורמן מתאחדים: ברוורמן יהיה מס' 2, באתר ynet, 6 בינואר 2007
↑  אטילה שומפלבי, מחר: נתניהו יבקש ארכה מפרס, וימתין לברק, באתר ynet, 19 במרץ 2009.
↑  אבישי ברוורמן ימונה לשר לענייני מיעוטים: "שלם עם הבחירה", באתר וואלה, 30 במרץ 2009
↑  לילך ויסמן, ‏הטלטלה נמשכת: הרצוג, ברוורמן ופואד התפטרו, באתר גלובס, 17 בינואר 2011
↑  ברוורמן התפטר וקרא לבן אליעזר לקחת את מושכות המפלגה, באתר ynet, 17 בינואר 2011
↑  ועדת הכנסת אישרה את מינוי ח"כ ברוורמן ליו"ר ועדת הכלכלה, באתר ynet, 23 באפריל 2013
↑  אבישי ברוורמן, סיכום פעילות ועדת הכלכלה בכנסת ה-19, באתר כנסת ישראל, ‏דצמבר 2014
↑   צבי זרחיה,  וערוץ הכנסת, "יש פה הכי הרבה שכל למ"ר בעולם ועל זה מושתתת הכלכלה", באתר TheMarker‏, 5 במאי 2014
↑   צבי זרחיה,  וערוץ הכנסת, "יש פה הכי הרבה שכל למ"ר בעולם ועל זה מושתתת הכלכלה", באתר TheMarker‏, 5 במאי 2014
↑   TheMarker Online, ח"כ אבישי ברוורמן פורש מהפוליטיקה: "תחושת מיצוי", באתר TheMarker‏, 15 בדצמבר 2014
↑  נימוקי השופטים להענקת פרס ישראל לפרופ' אבישי ברוורמן, באתר משרד החינוך- פרס ישראל
↑  הודעה לעיתונות באתר האוניברסיטה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597695005171  BIBSYS: 90570374  BnF: cb129558442 (data)  CiNii: DA01944647  GND: 114127077  ISNI: 0000 0001 0933 040X  LCCN: n83231143  LNB: 000049343  NSK: 000034373  NTA: 067534635  RERO: 02-A003039684  SUDOC: 057044678  VIAF: 109362338   WorldCat (עם VIAF): 109362338
דליה עופר

| --- | --- |

דליה עופר בספטמבר 2009
 לידה:  1939 (בן 86 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
דליה עופר (נולדה ב-8 בינואר 1939) היא פרופסור אמריטה במכון ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן ובמרכז מלטון לחינוך יהודי באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

דליה עופר נולדה וגדלה בירושלים. אביה, אריה זאב שטיינברכר, נולד בסנוק שבגליציה. סבה, יעקב שטיינברכר, היה צבע, חבר התנועה הציונית וראש בית הכנסת 'יד חרוצים' בסנוק. אביה עלה לארץ ישראל ב-1933. אמה, רחל שומכר, נולדה בליבאו שבלטביה, ובאה ממשפחה של שתים עשרה נפשות. היא עלתה לארץ-ישראל ב-1934, ובאותה שנה נישאו הוריה (לאביה הייתה אז חנות בבעלותו).
דליה עופר סיימה לימודיה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים בשנת 1956. בשירותה הצבאי בנח"ל היא הייתה בקיבוץ עין גב. עופר עשתה את כל לימודיה האקדמיים, מהתואר הראשון עד הדוקטורט, באוניברסיטה העברית. את התואר הראשון בהיסטוריה ומקרא היא קיבלה ב-1962, וקיבלה תעודת הוראה ב-1963. את עבודת המאסטר שלה בהיסטוריה היא סיימה בהצטיינות (ב-1974) בנושא:"פעולות עזרה והצלה של המשלחת הארץ-ישראלית בקושטא בשנת 1943"; מדריכיה היו הפרופסורים יעקב טלמון ויהודה באואר.
עבודת הדוקטורט שלה (אושרה ב-1981) הייתה בנושא "העלייה הבלתי חוקית לארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם השנייה בין 1942-1939", אף היא נעשתה בהדרכתו של פרופ' יהודה באואר.
בשנים 1964–1984 היא עבדה כמורה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית. בנוסף, בשנים 1972–1973 שימשה כחוקרת ומרצה אורחת במחלקה ללימודי המזרח התיכון ויהדות באוניברסיטת ברנדייס, ובין 1982–1984 שימשה גם כמדריכה במכון ליהדות זמננו ובבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית. בשנים 1982–1983 שהתה עופר כבתר דוקטור באוניברסיטת הרווארד וכעמיתת מחקר באוניברסיטת ברנדייס. ב-1983 התמנתה למרצה באוניברסיטה העברית, ובשנת 1989 מונתה למרצה בכירה. ב-1995 התמנתה לפרופסור חבר, ובאותה שנה הופקדה על הקתדרה ע"ש מקס וריתה הבר לחקר השואה ויהדות זמננו. בשנת 2000 היא התמנתה לפרופסור מן המניין. בשנים 1988–1989 שהתה כחוקרת אורחת בספריית הקונגרס בוושינגטון, וב-1989 שהתה כחוקרת אורחת באוניברסיטת קולומביה; בשנת 1993 היא שימשה כפרופסור אורח באוניברסיטת מרילנד. ב-1994 שהתה כחוקרת אורחת במכון המחקר הבינלאומי של יד ושם בירושלים. בשנים 1998–1999 שהתה כפרופסור אורח באוניברסיטת ייל. ב-2003 שהתה כחוקרת אורחת במכון המחקר הבינלאומי של יד ושם. ב-2007 הייתה עמיתת קרן רבסון במכון המחקר במוזיאון השואה בוושינגטון, וב-2008 שהתה כפרופסור אורח ללימודי השואה בקולג' ריצ'רד סטוקטון בניו ג'רזי. בשנת 2009 שהתה כפרופ' אורח בבית מנדלבאום באוניברסיטת סידני, אוסטרליה.
עופר מונתה לראש המערכת בסדרת השואה של הוצאת פרגמון בשנים 1991-1988; בין 1994–1996 הייתה חברת הוועד המנהל בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, ובשנים 1995–2007 עמדה בראש הוועד המנהל של בית הספר. בשנים 1992–1995 שימשה כחברת הנהלה במרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות על שם וידאל ששון, ובין 1995–2002 עמדה בראש המרכז. בשנים 1995–2002 היא הייתה חברת מערכת של כתב העת "בשביל הזיכרון" היוצא לאור מטעם יד ושם, ומאז 2007 משמשת כיועצת מדעית של כתב העת. בשנים 1996–2007 הייתה נציגת האוניברסיטה העברית בוועד האקדמי של מכון המחקר הבינלאומי של יד ושם. בין 2001–2002 עמדה בראש הוועדה האקדמית של מרכז מלטון לחינוך יהודי באוניברסיטה העברית. בשנים 2004–2007 עמדה בראש המכון ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן באוניברסיטה העברית. בין 2004- 2006 עמדה בראש הוועדה ללימודי ההיסטוריה במשרד החינוך. בשנים 2004–2008 שימשה כחברת הוועדה האקדמית של "אלול". מאז 2007 היא חברת הוועד המנהל של מכון שכטר למדעי היהדות. בשנת 2008 פרשה לגמלאות מן האוניברסיטה כפרופסור אמריטה.
הייתה נשואה לפרופסור גור עופר עד למותו ב-2022. היא אם לארבע בנות וסבתא.
מחקריה

מחקריה של דליה עופר עוסקים בעלייה הבלתי לגאלית לארץ-ישראל בתקופת השואה, בעלייה הגדולה לישראל, בעיצוב זיכרון השואה בישראל, ובחיי היהודים בגטאות במזרח אירופה.
מחקריה > העלייה לארץ-ישראל > העלייה הבלתי-לגאלית

זהו נושא ספרה הראשון של עופר, "דרך בים: עלייה ב' בתקופת השואה 1939–1944", שראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 1988. הספר הוא עיבוד והרחבה של עבודת הדוקטורט שלה, והוא זכה בפרס בן-צבי לשנת 1992. הגרסה האנגלית יצאה לאור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בכותרת: "Escaping the Holocaust: Illegal Immigration to the Land of Israel"; מהדורה זו זכתה בפרס 'Jewish Book Award' לשנת 1992.
הספר מתאר את העלייה הבלתי-לגאלית לארץ-ישראל בתקופת השואה כבעלת אופי דיאלקטי: היא החלה כתנועה סודית של צעירים בהנהגת פעילים של התנועה הרויזיוניסטית וכן של תנועת החלוץ, במתכונת עלייה של קבוצות קטנות וחשאיות, ומזה הפכה אחר כך לתנועה המונית, באמצעותה ניסו יהודים להימלט מן המשטר הנאצי וממוראות המלחמה באירופה. ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה התייחסה מנהיגות היישוב לעלייה ב' כאמצעי פוליטי לשם לחץ על הבריטים לשינוי הגבלות העלייה, כפי שנקבעו ב'ספר הלבן' ממאי 1939. עם פרוץ המלחמה, ונוכח התגברות הקשיים בעלייה מחד, והרצון לשתף פעולה עם בריטניה במלחמה כנגד היטלר מאידך, ראתה המנהיגות הציונית בעלייה זו מכשול לשיתוף הפעולה המדיני עם בריטניה. ואולם עם כישלונן של התוכניות האלטרנטיביות להקמת צבא יהודי בשיתוף עם בריטניה, ונוכח הידיעות על ממדי השואה משלהי שנת 1942, הפכה עלייה ב' (והמאמצים למלט יהודים משטחי הכיבוש הנאצי לבלקן, ומשם להעלותם לארץ ישראל) למכשיר ההצלה החשוב של היישוב בא"י, שהושקעו בו משאבים רבים בכסף ובכוח אדם.
מחקריה > העלייה לארץ-ישראל > העלייה הגדולה לישראל בשנות החמישים

עופר עסקה בעלייה הגדולה לישראל בשנות החמישים ובקליטתה. בספר שבעריכתה "ותיקים ועולים בעלייה הגדולה", (ירושלים: יד בן צבי, 1996) עמדה על מערכת היחסים המורכבת שהתפתחה בין ותיקים לעולים. במחקריה על מדיניות העלייה הצביעה על מניעיה של מדינת ישראל להרחיב את העלייה בשנותיה הראשונות כביטוי לעמדה ציונית אידאולוגית וכביטוי לצורך הדחוף לפתור את בעיית ניצולי השואה במחנות המעבר בגרמניה ובשאר ארצות אירופה. ואולם מדיניות עידוד העלייה נבעה גם מהרצון להגדלת מספר היהודים במדינה, ומהצורך ליישב שטחים נרחבים שנכבשו במלחמת העצמאות. כן השפיעה גם החרדה בעקבות מלחמת העולם השנייה, שמא עוינות כלפי היהודים עשויה להתפתח לכדי אלימות רצחנית כלפיהם.
מחקריה > השואה בשיח הציבורי במדינת ישראל > החברה הישראלית וזיכרון השואה

עופר בדקה את עיצוב זיכרון השואה והתפתחותו, בפוליטיקה, בחינוך, בספרות, בפעילויות התרבותיות ובשיח הציבורי. בסקירה רחבה שהתפרסמה בספרו של דייוויד ויימן,
(The World Reacts to the Holocaust)
ובמאמרים שכתבה, תיארה את התפתחות הזיכרון של השואה ודרכי הנצחתה כתוצאה של דיאלוג מתמיד, משתנה בעוצמתו ובנושאיו בין הישראלים לשואה וכאירוע מכונן ברמות שונות של התודעה הלאומית, האישית והמשפחתית. רק באמצעות מעקב מדוקדק אחר הדיאלוג המתמשך הזה המעוצב בקשר לאירועים פוליטיים חיצוניים ופנימיים, בכללם מלחמות, משפטים של פושעים נאציים, עליות שונות לארץ והתמשכות הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ניתן להבין את מקומה של השואה בעיצוב זהותם של הישראלים. מכאן שלדעתה של עופר קיים רובד עמוק של חיפושי דרך והתלבטות ברמות שונות כמה ועד כמה לזכור מן השואה וכיצד להציג את משמעותה בחיי אזרחי ישראל והעם היהודי בכללותו. דברים אלה הבאים לידי ביטוי בשדה התרבות, הספרות, התיאטרון, המוזיקה, המחול, האמנות הפלסטית; בחשיבה הפוליטית והדתית. בצידן קיימות גישות מניפולטיביות של שימוש לרעה בזיכרון השואה מצד גורמי שלטון שונים הבאים לידי ביטוי בדיונים בכנסת, בהתבטאויותיהם של פוליטיקאים מכל גוני הקשת ובפעילויות שונות בשדה החינוך.
מחקריה > חיי היום של היהודים בגטאות מזרח אירופה והיסטוריה חברתית של השואה > גישתה לחקר השואה

עופר היא תלמידתם של הפרופ' ישראל גוטמן ויהודה באואר, שראו את היהודים בשואה כנושא למחקר ולא רק כאובייקט בתהליכי קבלת ההחלטות של הרוצחים. היא חקרה את חייהם של היהודים תחת השלטון הנאצי ואת אסטרטגיות ההישרדות שאימצו בקשר להתפתחויות הפוליטיות, להתקדמות המלחמה ולאידאולוגיה האנטישמית הנאצית. לפי גישה זו, המכונה לא אחת האסכולה הירושלמית, בחינה של תגובות היהודים להתקפה הנאצית אינה נמדדת על פי התוצאה הסופית – חיים או מוות, אלא מתוך מגוון הפעילויות והכוונות של האוכלוסייה היהודית תחת השלטון הנאצי במאמץ לשרוד ולחיות לפי רעיונותיהם והאידיאלים שלהם.
מחקריה > חיי היום של היהודים בגטאות מזרח אירופה והיסטוריה חברתית של השואה > פרשת קלאדובו-שאבאץ: מסע ההעפלה שלא הושלם

ספר זה כתבה עופר ביחד עם חנה ויינר, והוא יצא לאור בהוצאת עם עובד במסגרת ספריית ההעפלה והפרויקט הבין אוניברסיטאי לחקר מערכות ההעפלה 1992, ותורגם לאנגלית ויצא לאור בהוצאת האוניברסיטה של אמריקה בשנת 1996. פרויקט מחקרי זה מחבר בין עיסוקה הראשון של עופר בעלייה ב' לבין עניינה בחיי היום של יהודים בתקופת השואה. הוא מספר על פרשת קלאדובו-שאבאץ, מסע עלייה של 1,200 יהודים מהרייך השלישי לארץ-ישראל, ועוקב אחר המכשולים שמנעו את השלמתו המוצלחת של המסע ורציחתם של העולים.
במהלך 18 החודשים בהם הם שהו כפליטים ביוגוסלביה עלה בידם להתכתב עם משפחותיהם, חבריהם וארגונים יהודים ולבקש עזרה. עופר הצליחה ללקט למעלה מ-1,200 מכתבים ובהם הובע מידע אישי ולעיתים אינטימי. המכתבים מתארים את חייהם של המעפילים באוניות על הדנובה ובמחנות מעבר ביוגוסלביה – בעיירה קלאדובו ובעיר שאבאץ, את דרכי ההתארגנות וגיבוש מנהיגות והניסיון ליצור מסגרות נסבלות במצב הקיום הארעי ובאי ודאות מאיים. הם חושפים רגשות של תקווה וייאוש, בציפייה להשלים בהצלחה את מסע עלייתם לארץ-ישראל. המכתבים חושפים בצורה גלויה ובין השיטין את המתחים והקשיים לקיים חיי שגרה בקרב הקבוצה המגוונת הזו של מהגרים, שהקימה סוג של מסגרת קהילתית תחת נסיבות קשות ומעידים על הצלחות וכשלונות בעיצוב מערכת סולידרית בין קבוצות העולים השונות.
עופר ניסתה להבין את שיגרת הפעילויות היומיומיות אל מול חוסר הוודאות והאיום הנאצי וכיצד הפליטים ניסו לקיים חיים "נורמליים", ובדקה את השינויים שחלו בחייהם של האנשים הן ברמת הפרט והן ברמת הקבוצה. עופר השתמשה בסוגת המיקרו היסטוריה בניסיון להראות את נקודת המבט של האינדיבידואל, הגבר והאישה הפשוטים, בניסיון להוסיף מימד לחקר השואה, שעסק בעיקר בסוגיות כמו התנגדות, הצלה והישרדות, וכך לקבל תמונה רחבה יותר של חיי היהודים תחת השלטון הנאצי.
במאמץ להבין את דפוסי החשיבה שאיפשרו לפליטי קלאדובו-שאבאץ ולפליטי הגטו להסתגל לחיי המציאות נעזרה במחקרם של הסוציולוגים פיטר ברגר ותומס לקמן על השימוש במידע בחיי יום יום. הם הציגו דרכים באמצעותם מעבד היחיד ברגעי משבר את חוויות העבר האישי והקיבוצי שהתקבעו במוחו כמערכת המנחה דרכי פעולה הפותחות פתח להתמודד עם משברים קשים. החיבור בין תמונת עבר לבין יכולת לראות את העתיד בעיתות משבר המדגיש את זמניותו של המשבר הוא המאפשר להתאמץ ולקיים שגרת חיים. ביישום גישה זו על חיי היום של יהודים בגטאות מזרח אירופה, וניתוח דרכי חשיבה שבאו לידי ביטוי ביומנים ובכתבים מן הגטו הצביעה עופר על דרכי ההתמודדות של היחיד עם האובדן, העקירה, האלימות והבדידות של גטאות מזרח אירופה.
מחקריה > חקר המגדר בשואה

עופר עבדה ביחד עם פרופ' לינור ויצמן מאוניברסיטת ג'ורג' מייסון בווירג'יניה שבארצות הברית, בשילוב תאוריית המגדר ככלי לניתוח ההיסטוריה החברתית והתרבותית של השואה. הן הראו כיצד המגדר מעניק משמעות חדשה למושגים כמו התנגדות והכחשה ואפשר התבוננות שונה בתפקוד המשפחה בשלבים שונים של המדיניות הנאצית. הן הציגו שינויים כלכליים, מעמדיים, מגדריים וחינוכיים ותמורות בתפקוד בני המשפחה בתגובה למציאות החדשה, והראו את תפקידה של הלכידות החברתית בפרשנות חיי הגטו.
ההבחנות המגדריות כמו הבחנות מעמדיות, הבחנות הקשורות בגיל וכדומה הן מרכיב בסיסי בניתוח חברתי. ואף כי הנאצים שאפו לרצוח את כל היהודים בלי להבחין במינם, בשלבים שונים של המדיניות הנאצית, עשו גם הם הבחנות מגדריות. כך לדוגמה נשלחו יותר גברים לעבודת כפייה בשלבים הראשונים של הכיבוש, ויותר אימהות עם ילדים קטנים נשלחו הישר לתאי הגזים עם הגיעם למחנות המוות. אולם עופר וויצמן טוענות, כי גם היהודים חשבו במונחים מגדריים ולכן הם העריכו שהסכנות הנשקפות לגברים בעקבות הכיבוש גדולות יותר, שכן הם יותר מאשר נשים יכולים להיות כוח לוחם ומתנגד לכיבוש. לנוכח הנחה זו עודדו נשים את בעליהן ואימהות את בניהן להימלט מאזורי הכיבוש. בגטאות נותרו הרבה נשים ואימהות ללא בעלים, ומספר הנשים עלה על מספר הגברים. היו לכך השפעות ניכרות על מצבן של המשפחות שנותרו ללא המפרנסים העיקריים. ההבחנות המגדריות לדעת עופר וויצמן מעשירות את הניתוח של חיי היום בגיטו ובלעדיהן לא ניתן להבין את ההתמודדות עם היום יום של גברים ונשים כאחד.
ספרים שכתבה

1. דרך בים, עלייה ב' בתקופת השואה 1939–1944, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1988. פרס יצחק בן-צבי 1992.
2. Escaping the Holocaust, Illegal Immigration to the Land of Israel 1939-1944 (New York: Oxford University Press, 1990). Jewish Book Award 1992
3. פרשת קלאדובו-שאבאץ: מסע ההפעלה שלא הושלם, תל אביב: עם עובד, 1992. עם חנה ויינר.
4.	The Dead-End Journey: The Tragic Story of the Kladovo-Sabac Group (Lanham: University Press of America, 1996). With Hannah Wiener.
ספרים שערכה

בין עולים לוותיקים: ישראל בעלייה הגדולה 1948–1953, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ו 1996.
משטרת הגטו היהודית בוויליאמפולה: מסמך מגטו קובנה, ירושלים: יד ושם, תשע"ו 2016.
Women in the Holocaust, ed. with Lenore L. Weizman (Yale Univresity Press, 1998), finalist Jewish Book Award in both Holocaust and Women categories, 1999.
The Holocaust: The particular and the Universal, ed. with A. Almog, D, Bankeir, D. Blatman, (Jerusalem: Yad Vahsem, 2001)
The Holocaust: History and Memory, ed. with A. Almog, D, Bankeir, D. Blatman, (Jerusalem: Yad Vahsem, 2001)
Paula Hyman Dalia Ofer, Jewish Women: A Comprehensive Historical Encyclopedia, eds. Paula Hyman, Dalia Ofer, (Jerusalem: Shalvi Publishing Ltd.) Jan 2007 (electronic publication. Since 2009 on the web)
פרסומים נבחרים > העלייה לארץ-ישראל

"ההיסטוריוגרפיה של עלייה ב'", בתוך, השואה בהיסטוריוגרפיה, (ישראל גוטמן, גדעון גרייף (עורכים), (ירושלים: יד ושם, 1983) עמ' 479–496
"העלייה – הגולה והיישוב – בן-גוריון בשנות השואה", בתוך קתדרה, 43, (ניסן תשמ"ז), עמ' 69–91.
"מניצולים לעולים – שארית הפליטה נוכח העלייה" בתוך, שארית הפליטה, ישראל גוטמן, (עורך), (ירושלים: יד ושם, 1990), עמ' 275–303.
"מדוע חדלה ומדוע נתחדשה עלייה ב' בתקופת מלחמת העולם השנייה", בתוך, ההעפלה, אניטה שפירא, (עורכת), (תל אביב: עם עובד, (1990), עמ' 187–210
"The Israeli Government and Jewish Organizations: The Case of the Immigration of the Jews from Shanghai," Studies in Zionism, 11, no. 1 (April 1990): 67-80;
"Rescue and Redemption, A true Dilemma: Mass Immigration to Israel in the First Year of Statehood," YIVO Annual, 20 (1991): 187-212.
, Terms of Survival: The Jewish World Since 1945, Robert S.Wistrich (ed.) (London, New York: Routledge, 1995), pp. 59-85.
“Defining Relationship: Joint Distribution Committee and Israel, 1948-1950”, Ilan Troen, Noah Lucas, (ed), Israel: The First Decade of Independence, (New York: S.U.N.Y. Press, 1995), pp. 713-7
"הגירה ועלייה: היבטים חדשים של מדיניות יהודית", קתדרה 75, (אביב 1995), עמ' 142–173.
"ותיקים ועולים בעיני הארגונים היהודים 1951-1946", בתוך, דליה עופר, (עורכת), ותיקים ועולים בעלייה הגדולה, (ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1996), עמ' 23–58.
"המסע למאוריציוס ופרשת האוניות 'מילוס', 'פסיפיק' ו'אטלנטיק' ברקע הספרות והמחקר ההיסטורי", ספרות והיסטוריה, רעיה כהן ויוסי מאלי (עורכים) (ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1999), עמ' 207–227.
ניצולים כעולים: המקרה של עצורי קפריסין, בריחים של שתיקה: שארית הפליטה וארץ ישראל (משואה כ"ח), 2000, עמ' 251-225
פרסומים נבחרים > השואה בשיח הציבורי במדינת ישראל

"Linguistic Conceptualization of the Holocaust in Palestine and Israel, 1942-1953," Journal of Contemporary History, 31 (1996): 567-95.
"Israel Reacts to the Holocaust," in The World Reacts to the Holocaust, ed. David Wyman (Johns Hopkins University, 1996): 839-923.
"מבט לאחר יובל – הציונות והיישוב נוכח השואה, 1948-1933", בתוך, תמורות יסוד בעם היהודי בעקבות השואה, ישראל גוטמן (עורך), (ירושלים: יד ושם, תשנ"ו), עמ' 443–472.
"מה ועד כמה לזכור מן השואה, זיכרון השואה במדינת ישראל בעשור הראשון", עצמאות 50 השנים הראשונות, אניטה שפירא (עורכת), ירושלים, (מרכז זלמן שזר 1998), עמ' 171–193.
"השיח הישראלי על השואה", השואה בהיסטוריה היהודית, דוד בנקיר, דן מכמן (עורכים), (ירושלים: יד ושם, 2001), 293-328
“History Memory and Identity: Perception of the Holocaust in Israel”, (Eds. Uzi Rabhon & Chaim Waxman,) Jews in Israel: Jews in Israel: Contemporary Social and Cultural Patterns, (University Press of New England, 2004): 394-419.
"The Holocaust, the Establishment of Israel, and the shaping of Israeli society", in Shared Histories: A Palestinian-Israeli Dialogue, Paul Scham, Walid Salem, Benjamin Pogrund, (Eds.) (Jerusalem: 2005): 135-148.
"שארית הפליטה בהיסטוריוגרפיה הישראלית", עיונים בתולדות ישראל, 17, 2007: 465-511
"A Past that does not Pass: Israeli and Holocaust Memory" Israel Studies, 2009 (14)1:1-35
"My View Through Their Lens: The Personal and the Collective in the Writing about the Holocaust", Voices of Scholars, (Cracow: Center foe Holocaust studies, Igeillonian University, Auschwitz Birkenau Museum, 2009): 159-171.
פרסומים נבחרים > חיי היום של היהודים בגטאות מזרח אירופה והיסטוריה חברתית של השואה

חקר חיי היום יום תחת הכיבוש הנאצי – בעיות מתודולוגיות", בתוך, חיי יום יום בתקופת השואה, (חיפה: בית לוחמי הגיטאות אוניברסיטת חיפה, 1992), עמ' 10–38
"Genocide and Holocaust: The Case of the Jews in Transnistria," in The Holocaust in the Soviet Union, ed. Lucjan Dobroszycki (New York: M. E. Sharpe, 1993): 133-51.
"חיי יום יום של היהודים בטרנסניסטריה", בתוך, קובץ יד ושם, 25 בדצמבר 1996, עמ' 175–208
“Cohesion and Rupture: The Jewish Family in East European Ghettos During the Holocaust”, Studies in Contemporary Jewry, Vol. XIV, 1998: 143-165.
"ילדים ונוער בתקופת השואה, סוגיות נבחרות וקווים למחקר", השואה: זיכרון והיסטוריה, שמואל אלמוג, דניאל בלטמן, דוד בנקיר, דליה עופר (עורכים), (ירושלים: יד ושם, 2001), עמ' 1–35.
"Another Glance through the Historians' Lens: Testimonies in the Study of Health and Medicine in the Ghetto", Poetic Today 27(3) Summer 2006: 331-352.
“The individual and the collective in East European Ghettos during the Holocaust: Reflection on a Research Plan”, in, On Germans and Jews under the Nazi regime : essays by three generations of historians : a Festschrift in honor of Otto Dov Kulka, (ed.) Moshe Zimmermann (Jerusalem Mages, 2006):
"The march of Memory: Survivors and Relatives in the Footsteps of the Kladovo- Sabać Refugees", (Hebrew) Israel, 10 Winter 2007: a slightly shorter version, Israel Studies Vol. 12, No 3, Fall 2007: 134-160.
"Intellectuals in the Warsaw Ghetto: Guilt, Atonement, and Beyond", (JOJI) Journal of Jewish Identities, July 2008, 1 (2): 7-28.
"The Ghettos in Transnistria and Ghettos under German Occupation in Eastern Europe A Comparative Approach", Im Ghetto1939-1945, Neue Froschungen zu Alltag und Umfeld, (ed.) Christoph Dieckmann, Babette Quinkert, Beitraege zur Geschichte des Nationalsozialismus (Wallstien Verlag, 2009):30-53.
Swearing –in Ceremony: The Police in the Kovno Ghetto, November 1, 1942", Partial Answeres, June 2009, 7(2): 229-242.
"The Community and the individual: The Different narratives of Early and Late Testimonies and their significance for Historians" in, Holocaust Historiography, David Bankier (ed.), (Jerusalem: Yad Vashem, 2009):519-535.