stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קידוש החודש
מקור המצווה

מצוות קידוש החודש נאמרה למשה ואהרן עוד טרם יציאת מצרים: כאשר נצטווה על ידי אלוהים להודיע לבני ישראל על קביעת החודש (שמות, י"ב, א'–ב'): ”וַיֹּאמֶר ה' אֶל מֹשֶׁה וְאֶל אַהֲרֹן בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם לֵאמֹר. הַחֹדֶשׁ הַזֶּה לָכֶם רֹאשׁ חֳדָשִׁים, רִאשׁוֹן הוּא לָכֶם לְחָדְשֵׁי הַשָּׁנָה.”
קידוש החודש נחשבת למצווה הראשונה שניתנה לעם ישראל, וכך פותח רש"י את פירושו לתורה: ”אמר רבי יצחק: לא היה צריך להתחיל את התורה אלא  "מהחודש הזה לכם", שהיא מצוה ראשונה שנצטוו בה ישראל.”
כך לשון הרמב"ם בפרשנות למצווה זו: ”כך אמרו חכמים, הראה לו הקדוש ברוך הוא למשה במראה הנבואה דמות לבנה, ואמר לו, כזה ראה וקדש.” (משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות קידוש החודש, פרק א', הלכה א').
מהות המצווה

כאמור מצוות קידוש החודש, המוטלת על בית דין, היא לקבוע את היום בו יחול ראש החודש. על מנת לקבוע את היום בו יחול ראש החודש, היה צורך לדעת באיזה יום 'מולד הירח' - שפירושו מתי הירח נראה לראשונה לאחר שנעלם בסוף החודש. לצורך כך, היו מגיעים לבית הדין עדים שראו את הלבנה, לאחר שבית דין חקרו ומצאו שדבריהם אכן נכונים הכריזו בית דין, על אותו יום כראש החודש הבא. לדוגמה כאשר ביום ה-30 של החודש הגיעו עדים שראו את הלבנה, קבעו בית דין את יום ראש החודש לאותו היום, ונמצא שהחודש הקודם היה חודש חסר של 29 יום. אך כאשר לא הגיעו עדים שראו את החודש עד היום ה-31, (משקיעת החמה של היום 30 נחשב כיום הבא) אזי נקבע היום 31 לראש חודש והחודש שקדם לו היה חודש מלא בן 30 יום, ובלשון חז"ל נקרא 'חודש מעובר'. אפילו אם לא הגיעו עדים כלל ביום ה-31 נקבע יום זה לראש חודש, מאחר שאין חודש יותר על 30 יום.
קידוש החודשים בנוסף לשימוש בשנת החמה מאפשר למועדים להיצמד למצבה של הלבנה ביחס לכדור הארץ, ובמקביל להיצמד לעונות השנה. מציאות זו מתאפשרת על ידי עיבור השנה, המתבצע אף הוא על ידי בית הדין, בראותם שהסטייה משנת החמה הופכת להיות משמעותית, וכי חג הפסח לא יהיה באביב (כיום מתבצע הדבר גם כן על ידי הלוח המחושב). כך נשמר האיזון בין שנת החמה לשנת הלבנה, שלא כבלוחות מקבילים (הלוח המוסלמי, המבוסס רק על שנת הלבנה, והלוח הגרגוריאני, המבוסס רק על שנת החמה).
דיני קידוש החודש > גביית העדות

קידוש החודש וגביית העדות נעשית רק על ידי הסנהדרין. בתחילה כל אדם שהיה מגיע להעיד שראה את הלבנה בחידושה, היה נאמן על כך, וכאשר באו שנים, אפילו בנפרד, והעידו שראו את הלבנה, ולא נמצאה סתירה בעדותם, קיבלו בית דין את עדותם וקבעו את ראש החודש לאותו יום.
בתוספתא מובא שבתקופת הצדוקים, היו הצדוקים שולחים עדי שקר להטעות את הבית דין, על מנת לסדר את התאריכים כך שהיום הראשון של ספירת העומר יחול ביום ראשון, מאחר שכך, על פי דעתם, כוונת התורה בפסוק 'וספרתם לכם ממחרת השבת', ולא לאחר יום טוב ראשון של פסח כפירושם של הפרושים. משראו חז"ל כך, תיקנו שלא יקבלו עדות מכל אדם, אלא רק מאותם שמכירים בהם שאינם צדוקים. במקרה של עד שראה את הלבנה אך חששו שבית הדין אינם יודעים האם הוא מכת הצדוקים, היו שולחים איתו שני עדים אחרים שיעידו עליו שאיננו מכת הצדוקים.
דיני קידוש החודש > פרסום יום ראש החודש

לאחר שבית דין קבעו את יום ראש החודש, היו מודיעים לכל בני הגולה, אנשי חוץ לארץ, שהחודש התקדש. בתחילה הדרך להודיע לאנשי חוץ לארץ האם קידשו את החודש או לא, הייתה על ידי השאת משואות על ההרים הגבוהים, וכפי המתואר במשנה במסכת ראש השנה:
כיצד היו משיאין משואות? מביאין כלונסאות של ארז ארוכין וקנים ועצי שמן ונעורת של פשתן וכורך במשיחה, ועולה לראש ההר ומצית בהן את האור, ומוליך ומביא ומעלה ומוריד עד שהוא רואה את חברו שהוא עושה כן בראש ההר השני, וכן בראש ההר השלישי.
דיני המצווה

בימים קדומים, היו מגיעים אנשים (שאינם פסולי עדות) שראו את הלבנה בחידושה אל מקום הסנהדרין, שם היו חוקרים אותם לגבי מה שראו ולאחר שנמצאה עדותם מכוונת נתקבלה עדותם על ראיית הירח, ובית הדין הכריז על היום כראש חודש, והפיץ את הידיעה על ידי השאת משואות אש בראשי ההרים ובתקופה מאוחרת יותר על ידי שליחים.
חז"ל החשיבו מאוד מצווה זו, בהיותה מסד לקביעת מועדי השנה בכללה, והתירו על כן לחלל עליה את השבת, אם נצרך העד לעבור את תחום שבת כדי להודיע בהקדם האפשרי לבית דין על ראיית הירח. בנוסף, ניתן אישור לפסיקותיהם של בית הדין בעניין גם אם נתגלו כטעות במציאות. וכך דרשו חז"ל: "אֵלֶּה מוֹעֲדֵי ה' מִקְרָאֵי קֹדֶשׁ אֲשֶׁר-תִּקְרְאוּ אֹתָם בְּמוֹעֲדָם" (ויקרא, כ"ג, ד') - "אתם אפילו שוגגין, אתם אפילו מזידין, אתם אפילו מוטעין" (תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף כ"ה, עמוד א').
עוד מדיני המצוה שבית הדין לא יסמכו על העדים שיבואו, אלא יחשבו בעצמם חישובים אסטרונומיים כדי לדעת אם הירח יוכל באמת להיראות, ואז אם על פי החשבון ייתכן שיראו את הירח, ממתינים לעדים שיראו בפועל את הירח, ואם על פי החשבון לא ייתכן שיראה הירח, לא ממתינים לעדים, ואם בכל זאת יבואו עדים, ברור שהם עדי שקר ולא מקבלים אותם. עוד נצרך החשבון בזמן שיש עננים וא"א לראות את הירח כמה חודשים רצופים, בית דין קובעים את החודש על פי החשבון - האם היה יכול להיראות לולי העננים. הרמב"ם כתב בסיפרו משנה תורה בהלכות קידוש החודש כמה פרקים (פי"א - פי"ט) של חישובים אסטרונומיים שהיו ידועים בתקופתו כדי לחשב אם יראה הירח.
בהתאם להלכה, על קידוש החודש להיערך ביהודה, אך אם קידשו את החודש בגליל, בדיעבד הקידוש מתקבל. האתר המרכזי ביהודה בו נהגו לקדש את החודש בתקופת המשנה והתלמוד היה העיירה עין טב שבשפלת לוד, ובגליל באושה.
סעודת עיבור החודש

בחז"ל מובא, שעל מנת לעודד אנשים שראו את הלבנה בחידושה, שיבואו להעיד על כך, בפני בית הדין - דבר שלעיתים היה כרוך בטרחה, כגון בעדים שגרו רחוק, וכדומה - ערכו לכל מי שבא להעיד 'סעודות גדולות', במקום שנקרא 'בית יעזק'. וכך מתואר הדבר במשנה במסכת ראש השנה:
חצר גדולה היתה בירושלים, ובית יעזק היתה נקראת, ולשם כל העדים מתכנסים, ובית דין בודקין אותם שם. וסעודות גדולות עושין להם בשביל שיהו רגילין לבוא.
שינויים היסטוריים > מחלוקות כיתתיות

מאחר שמצות קידוש החודש היוותה סלע מחלוקת בין הפרושים לכיתות אחרות ביהדות בתקופת בית שני, אשר התנגדו לפירושם של חז"ל למצווה ולהקניית הסמכות לקביעת לוח השנה בידי בית הדין הפרושי, ואף פיתחו לעצמם לוח שנה עצמאי, החלו חלק מהם לנסות ולטרפד את הליכי קידוש החודש, על ידי שליחת עדי שקר וכן על ידי השאת משואות בזמנים כוזבים. בעקבות זאת, נוספו הליכי בדיקה נוספים - מעבר לצורך הרגיל בדרישה וחקירה ובדיקת העדים (מן הבולטים בתחום זה היה רבן גמליאל), וכן בוטל מנהג המשואות וההודעה על קידוש החודש הועברה באמצעות שליחי בית דין שנשלחו לכל מקומות מושבות היהודים.
שינויים היסטוריים > המעבר ללוח קבוע

קביעת קידוש החודש חייבת להיעשות על ידי בית דין שנסמך על ידי סמיכת זקנים. לפי המסורת, בתקופת האמוראים, בשנת ד'קי"ט (359) תיקן הלל נשיאה לוח קבוע המבוסס על המולד הממוצע, לאחר שבתקופה זו הפסיקו לקדש את החודש על פי הראיה, עקב צרות וגזירות שמד רבות שנגזרו על היהודים. בנוסף לכך, היו ניסיונות שונים של הנוצרים לשבש את קידוש החודש ואת קביעתם של התאריכים והמועדים היהודיים. גם סמכויותיה של הסנהדרין קוצצו ונשללו ממנה בזו אחר זו.
הרמב"ן מציין זאת גם כן: ”משנת תר"ע לשטרות, מימי הלל בנו של רבי יהודה הנשיא, בטלה סנהדרין מארץ ישראל, ובטלו מומחין ממנה, והוא שתיקן סדר העיבור ומנה שנים וקידש חדשים לדורות” (ספר הזכות, מסכת גיטין, פרק רביעי).
הלוח המבוסס על חישובים מתמטיים אינו תואם תמיד ללוח המבוסס על ראיית הירח, ולכן ייתכן פער של יום בין מולד הלבנה לבין תחילתו של החודש בלוח המחושב.
יש האומרים שהלל השני, שהיה סמוך, קידש את החודשים מזמנו ועד חידוש הסמיכה; ויש האומרים שקידוש זה מתבצע על ידי קיבוץ היהודים בארץ ישראל, שמעולם לא התרוקנה לגמרי מהם (יש התולים זאת בברכת החודש, המתבצעת בשבת שלפני ראש החודש).
היהודים הקראים, שאינם מקבלים את סמכותם של חז"ל, לא אימצו תקנה זו, ורובם ממשיכים לקבוע את חודשי השנה לפי עדות ראייה של מולד הלבנה בכל חודש.
קידוש חודשים בימינו

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא ללא מקורות, ניסוח לא ברור.
ההלכה של ימינו היא שמחשבים את הלוח העברי עד שתקום סנהדרין חדשה שתודיע על חזרה לקידוש לפי הראייה. ישנה סתירה בדברי הרמב"ם: במקום אחד כותב ”הוא מצות עשה אחת והיא לחשב ולקבוע באיזה יום תחילת כל חודש מחודשי השנה” (פתיחת הלכות קידוש החודש) ובמקום אחר כותב ”ודבר זה הלכה למשה מסיני הוא שבזמן שיש סנהדרין קובעין על הראייה ובזמן שאין שם סנהדרין קובעין על חשבון זה שאנו מחשבין בו היום ואין נזקקין לראייה” (משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות קידוש החודש, פרק ה', הלכה ב').
לדעת החוקר רחמים שר שלום סתירה זו מתיישבת באופן שהרמב"ם קיבל את דעותיהם של רב האי גאון ורבי יצחק בן ברוך הסוברים כי מצות קידוש החודש מבוססת על חשבון, כפי שכתב בפתיחה להלכות קידוש החודש, ואילו בדבריו "בזמן שיש סנהדרין קובעין על פי הראייה" דעתו היא שכשיש סנהדרין רשאים הם לקבוע על פי הראייה. לדעת שר-שלום, בזמן הגאולה, תהיה ההנהגה הדתית המוסמכת רשאית להחליט על שיטת העיבור הנראית לה. הם יוכלו להחליט על המשך קיומו של הלוח או לשנות בו נתונים מסוימים. התנאי ההכרחי לשינוי בלוח הוא שתהיה הסכמה כללית של כל פלגי העם. לטענתו, שיבה לשיטה הקדומה של קביעת חודשים על פי הירח ועיבור השנים על פי סימני האביב תהיה בבחינת גזירה שהציבור לא יוכל לעמוד בה.
ד"ר שי ואלטר חולק על שר שלום וטוען כי ניתן יהיה לעמוד במציאות של קביעת החודש על פי הראייה ובזכות הטכנולוגיה יהיה פשוט ביותר לפרסם את קידוש החודש. כמו כן, לדעת ואלטר, עזיבת קידוש החודש על פי הראייה הייתה תוצאה של משבר רוחני שחולל קושי באפשרות לקידוש החודש על ידי פגיעה בבית הדין עצמו או פגיעה במערכת הכללית של קידוש החודש והודעת המועדות לרחוקים. ואלטר מסכים שיש בלוח הקבוע תועלת רבה כדי למנוע הבדלים בקביעת המועדות בין קהילות שונות בעולם, אך לדעתו לא הייתה זאת הסיבה המרכזית שבגללה עברו ללוח הקבוע אלא רק התוצאה ולכן הלוח הקבוע הוא זמני עד שיהיה אפשר לשוב למצב אופטימלי של קידוש החודש על ידי ראייה.
קידוש חודשים בימינו > ראייה בימינו

יש המתרגלים את ראיית מולד הלבנה גם בימינו משני טעמים: 1) כדי להכיר את המצבים שבהם ניתן לראות את הירח מיד עם התחדשותו. 2) כדי לרכוש את המיומנות הדרושה להבחנה בכך, כדי שיהיו עדים מומחים מוכנים לקביעה על פי הראייה, כפי שהיה נהוג בעבר.
כדי לקבוע את רגע הופעת הירח יש לדעת היכן להסתכל. יש להשתמש בתוכנת מחשב או תרשימים מוכנים מראש. המיקום של הירח נקבע באמצעות עצם בולט, כגון מיקום שקיעת השמש או כוכב זוהר. המרחק הזוויתי בין הירח לעצם וכן גובה הירח מעל האופק, נמדדים באמצעות אצבעות היד, האגרוף או הזרת (המרחק בין האגודל לזרת כשהאצבעות מפוסקות) הפשוטה לפנים, אולם יש יתרון בשימוש בסקלות מכוילות. צופה המאמץ את עיניו, נוטה לפעמים לדמיין שראה את הירח. כדי לוודא שהראייה היא אמיתית, יש להפנות את העיניים לרגע למקום אחר ולחזור ולבדוק אם אמנם נראה הירח. לאחר שהירח נראה בעין, רצוי לרשום את ממצאי התצפית.
ראו גם

הלוח העברי
ברכת החודש
מולד הלבנה
פרדוקס קידוש החודש
לקריאה נוספת

אגן הסהר, הרב חיים צימרמן, ספר העוסק בענייני קידוש החודש וקו התאריך העברי
רוני רייך, פרדוקס קידוש החודש, גליליאו, כתב-עת למדע ולמחשבה, 114 (פברואר 2008), עמ' 68–69.
זמנים ומועדים, הרב גרשון הרפנס
הרב מנחם מנדל גליצנשטיין, "קידוש החודש לרמב"ם", פירוש בהיר בתוספת תרשימים לעניינים האסטרונומיים שבהלכות קידוש החודש, תשנ"ג
הרב נחום אליעזר רבינוביץ, "ספר זמנים עם פירוש יד פשוטה כרך ג", פירוש נרחב להלכות קידוש החודש כולל שרטוטים וחישובים אסטרונומיים
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת ראש השנה, פרק ב', משנה ח'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף י"א, עמוד ב'.
↑  רבי אברהם בר חייא, ספר העיבור, המאמר השלישי השער השביעי, בשם רב האי גאון.
↑  האם נשוב לקדש חודשים על פי הראייה
↑  תגובה למאמרו של רחמים של שלום
תמונה של לבנה בהתחדשותה, בתמונה הירח כבר ביומו השני.
יהדות לובלין

מבנה ישיבת חכמי לובלין
יהדות לובלין הייתה מן הגדולות שבקהילות היהודיות בפולין. בשיאה מנתה הקהילה כ-45 אלף נפש.
יהודים מוזכרים לראשונה באישור להתיישבות בסביבות לובלין שניתן על ידי קז'ימייז' "הגדול" ב-1316. ב-1535 הוציא מלך פולין צו האוסר על התיישבותם של היהודים בלובלין פרט לרובע מיוחד. החל מ-1580 התכנס בלובלין "ועד ארבע ארצות", ששימש במשך מאתיים שנה כגוף המנהלי העליון של יהדות פולין. כינוסו של הוועד בלובלין הפך אותה למוקד משיכה רוחני וכלכלי בקרב יהודי פולין. לובלין הייתה אחד ממרכזיה של תנועת החסידות, ולפיכך ניטשו בה מאבקים ארוכים בין החסידים למתנגדים. עקב התחרות הכלכלית של היהודים עם המקומיים, הטילו עליהם השליטים הגבלות כלכליות שונות. התחרות גררה איבה שהביאה להתרחשותם של מספר פוגרומים בלובלין. ב-1655 צרו קוזאקים על העיר, טבחו בכאלפיים יהודים והטילו עליהם מס כבד. קהילת לובלין התאוששה אך בקושי מאסונות אלה.
בראשית המאה ה-19 עברה לובלין ידיים מספר פעמים. החל מ-1815 נשלטה העיר על ידי האימפריה הרוסית. ב-1862 בוטלה חובת התיישבותם של היהודים ברובע המיוחד, וכתוצאה מכך גדל מספר התושבים היהודים בעיר במידה ניכרת. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, עברה לובלין לשליטתה של הרפובליקה הפולנית השנייה. תחת השלטון הפולני המשיך היישוב היהודי בפולין להתפתח. בעיר פעלו עיתונים, מפלגות, אגודות תרבות, ארגוני נוער ובתי ספר. חלק ממוסדות החינוך היו ממלכתיים. בעיר התקיימו תלמודי תורה רבים, והמפורסם שבהם הייתה "ישיבת חכמי לובלין". הישיבה נבנתה בלובלין בשל היות לובלין מקום כינוסו של "ועד ארבע ארצות" ומוקד פעילותם של רבנים מפורסמים. הישיבה התפרסמה ומשכה אליה תלמידים מכל רחבי מזרח אירופה.
ב-1939, עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין, החלה שואת יהודי לובלין. יהודים רבים גויסו לעבודת כפייה. הגרמנים תכננו לרכז יהודים בלובלין ובסביבותיה כדי לטהר את האזורים שכבשו מנוכחות לא-ארית, במה שנודע כ"תוכנית לובלין", אך זו נגנזה לבסוף. במרץ 1941 הוקם בלובלין גטו, שבו שררו תנאי היגיינה ירודים ומגפות רבות. החל מאפריל 1942 החל שילוחם של היהודים מלובלין למחנה ההשמדה מיידנק, ובכך היא הפכה לקהילה הגדולה הראשונה באירופה שהושמדה בשואה. ב-1944 שוחררה לובלין על ידי הצבא האדום. ניצולי השואה הספורים ששרדו החלו להגר ממנה לארצות אחרות. נכון לראשית המאה ה-21, אין קהילה יהודית פעילה בלובלין.
היסטוריה > תחת השלטון הפולני-ליטאי > הקמת הרובע היהודי

העיר לובלין נוסדה במאה ה-12 בערך על גדות נהר הביסטריצה, כמבצר על דרך המסחר המובילה למחוז זקרפטיה. מועד התיישבותם של ראשוני היהודים בלובלין אינו ידוע. עם זאת, יהודי לובלין נזכרים לראשונה בתעודות שנופקו ב-1316, שעה שלובלין נשלטה על ידי ממלכת פולין, והחל מ-1569 - במסמכים שניתנו על ידי האיחוד הפולני-ליטאי. ב-1336 התיר קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, את התיישבותם של היהודים בעיקר בעיירה פיאסקי, הסמוכה ללובלין. ב-1453 התיר קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, ליהודים שסחרו ברחבי פולין לסחור גם בלובלין. עדות נוספת לנוכחות היהודית בעיר באותה עת ניתן לראות בהתיישבותו של הרב יעקב מטְרִידֵנְט בה ב-1475.
ב-1535 הוציא המלך הפולני צו האוסר על יהודים להתיישב בעיר. את הצו נהגו השליטים האירופיים בימי הביניים לחלק לעיתים קרובות, והוא כונה בלטינית "Privilegium de non tolerandis Judaeis", כלומר, "הזכות שלא לסבול יהודים". עם זאת, בהמשך הותרה מחדש התיישבותם של יהודים ברובע יהודי מיוחד שבו היו 24 בתים, בתמורה לתשלום מס לבעלי המבצר העירוני. יהודים אחדים הצליחו לשמור על דירותיהם במרכז העיר למשך שנים מספר באמצעות תשלום מס. ב-1555 התיר מושל לובלין ליהודים להרחיב את הרובע ולייסד בית מטבחיים ובית קברות תמורת הגדלת מכסת המיסים ששילמה הקהילה. ב-1567 נחנך בית כנסת ראשון בעיר, על שם הרב שלמה לוריא (המהרש"ל). במהלך תקופת השלטון הפולני נפתחו בעיר ארבעה בתי כנסת נוספים.
ב-1568 השיגו היהודים פריווילגיה דומה לזו שהשיגו הנוצרים, שאסרה על הנוצרים להתיישב ברובע היהודי וכונתה בשם דומה "Privilegium de non tolerandis Christianis". ב-1580 התכנס בלובלין "ועד ארבע ארצות", הגוף המנהלי של יהודי פולין, ששימש במשך מאתיים שנה כמוסד מרכזי עליון. הודות להתכנסותו של הוועד בלובלין עלה קרנה של העיר בקרב יהדות פולין. מרכז החיים ברובע היהודי היה ברחוב שירוקה, שלאורכו פעלו רוב השווקים, ושכנו בו מספר בתי מדרש ובתי כנסת, לרבות בית הכנסת על שם המהרש"ל. ברחוב זה, לפי המסורת, התכנס מדי חורף "ועד ארבע ארצות". הרובע היהודי התפשט והלך עד לאזורי הביצה שהיו מסביבו ויובשו לצורך הרחבתו. עד 1596 גדל מספר הבתים ברובע היהודי גדל ל-100.
ברבות השנים הפך הרובע היהודי צפוף ואיכות החיים שבו ירדה. יהודים אחדים ניסו לקבל אישור לעזוב את הרובע ולהתגורר בלובלין גופא. עם זאת, רק מעטים זכו באישור, וגם זה לזמן מוגבל בלבד, בשל החוק שאסר התיישבות יהודים בתחומי הערים. עקב התנאים הקשים החלו יהודים להסתנן אל מחוץ לרובע היהודי ללא היתר. בשני מבצעים נרחבים שנערכו ב-1761 וב-1795 גורשו יהודים שהסתננו מחוץ לרובע במשך השנים. באותה שנה ביקר בעיר משיח השקר יעקב פרנק, והצליח לגייס סביבו קהל מקומי, אך תנועתו לא האריכה ימים.
היסטוריה > תחת השלטון הפולני-ליטאי > פגיעות ביהודים

היחסים בין היהודים לבין המקומיים היו מעורערים. השליטים המקומיים פרסמו איסור על כל פגיעה פיזית ביהודים בשל דתם. תוקף האיסור חודש פעמים אחדות, אך לא מנע מהומות נגד יהודים. כך, למשל, ב-1598 הופצה עלילת דם שלפיה יהודים רצחו ילד נוצרי למטרות פולחן. בעקבות עלילת הדם הועמדו לדין ארבעה יהודים. חרף ניסיונותיה של הקהילה לסייע להם הם הוצאו להורג. האשמות דומות ועלילות דם אירעו בלובלין גם ב-1616 וב-1636. ב-1636 הואשמו היהודים בחטיפת ילד נוצרי למרתף לשם הקזת דמו. הנאשמים הודו במעשיהם לאחר עינויים והוצאו להורג.
בפוגרום נוסף שיזמו ב-1648 חברי מסדר הישועים נרצחו שמונה יהודים והועלו באש בתים רבים. במסגרת מחויבותו למנוע פגיעה פיזית ביהודים, שלח המלך ולדיסלאב הרביעי שליחים כדי לעצור את הפורעים ולמצות איתם את הדין. במשפט שנערך הואשמו גם ראש עיריית לובלין וחברי הוועד העירוני בכך שלא עשו די כדי למנוע את הפרעות ובמזיד לא נעלו את השערים בכניסה לרובע היהודי עם רדת החשיכה. בית המשפט קבע פיצויים לקהילה היהודית בשל הנזק שנגרם לה בפוגרום. במהלך השנים הבאות קיבלו המורים הנוצרים בלובלין מענק מיוחד שכונה בשם "Kozubales", שפירוש שמו בפולנית הוא "מעות תלמידים". המענק ניתן הן על ידי הקהילה היהודית והן על ידי יחידים שעברו ליד מוסדות הלימוד הנוצריים, ונועד לכך שהמורים ימנעו מתלמידיהם לפגוע ביהודים. הוא הוענק בכסף מזומן ובתבלינים.
הקהילה בלובלין נפגעה שוב במהלך המלחמה הצפונית הקטנה, ממרד חמלניצקי ומהגזרות שבאו בעקבותיו בין השנים 1648–1660. בתולדותיה של יהדות לובלין קרויים האירועים הללו בשם "המבול". ב-1655 צרו קוזאקים על העיר וכבשו אותה. הם שרפו את הרובע היהודי עד היסוד, טבחו בכאלפיים יהודים והטילו מס כבד על הקהילה. ב-1680 עבר "ועד ארבע ארצות" מלובלין לירוסלב, ואיתו עברו גם השווקים התוססים שבהם השתתפו יהודי העיר, מה שגרם לפגיעה ביהודים המקומיים. התאוששות קהילת לובלין מהאסונות שפקדו אותה ארכה שנים ארוכות.
היסטוריה > תחת השלטון הרוסי

ב-1795, במסגרת חלוקת פולין, עברה לובלין משליטת האיחוד הפולני-ליטאי לשליטת ממלכת הבסבורג האוסטרית. ב-1809, לאחר שאוסטריה נחלה הפסד לצרפת בקרבות הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, נאלצה אוסטריה למסור את לובלין, במסגרת הסכם שנברון, לידי דוכסות ורשה, מדינה גרורה צרפתית. ב-1813, לאחר מלחמת רוסיה–צרפת, כבשו כוחות האימפריה הרוסית את לובלין מידי דוכסות ורשה. ב-1815, בעקבות קונגרס וינה, צורפה לובלין למדינת החסות הרוסית "ממלכת פולין הקונגרסאית", שנקראה על שם הקונגרס, בית המחוקקים שלה. ב-1830 התקוממו הפולנים תושבי פולין הקונגרסאית נגד רוסיה בדרישה לעצמאות. התקוממות זו נודעה בשם מרד נובמבר. השלטון הארעי הפולני החל בגיוס חובה של הגברים הכשירים במדינה לשם הצלחת המרד. תחילה ניסו היהודים למנוע את הגיוס בלובלין, אך בעקבות תעמולה שהבטיחה אמנציפציה ליהודים בפולין המשוחררת, החלו יהודים להתגייס מרצונם. במהלך המרד אף מילאו יהודים אחדים תפקיד של קצינים בצבא הפולני. המרד נכשל ורוסיה השתלטה מחדש על פולין.
ב-1862 בוטלה חובת המגורים של היהודים ברובע מיוחד להם. כתוצאה מכך, בשנים הבאות גדל מספר התושבים היהודים בעיר במידה ניכרת. לנוכח ביטול האיסור להתיישב בעיר ללא הגבלה, פרחו החיים היהודיים בלובלין. בתקופת השלטון הרוסי הוקמו בעיר בתי ספר חדשים ואף בית חולים שיועד לקהילה היהודית שנפתח ב-1886. ב-1863 אירעה התקוממות נוספת בפולין שנודעה בשם מרד ינואר. מרבית היהודים, שזכרו את המפלה שספגו המורדים הפולניים ב-1830, לא הצטרפו למרד החדש, ומעטים בלבד התגייסו שוב לשורות הצבא הפולני. המרד השני נכשל אף הוא. לאחר שהצבא הרוסי כבש מחדש את לובלין הוצאו להורג כמה יהודים על ידי חיילים רוסיים בגלל שיתוף פעולה לכאורה עם המורדים הפולנים. כדי למנוע מרידות נוספות, סופחה פולין הקונגרסאית לתוך האימפריה הרוסית כמה שנים מאוחר יותר.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויסו יהודים רבים לצבא האימפריה הרוסית. עקב המדיניות האנטישמית של הרוסים, התאפשר לחיל המצב ששהה בעיר לפגוע ביהודים ולבזוז את רכושם. לאחר הביזה, הותר ליהודים לייסד מיליציה עצמאית בת כמאתיים איש, שמטרתה הייתה לשמור על הסדר בלובלין. ב-1915, לאחר הנסיגה הגדולה של רוסיה מפולין ומגליציה, נכבשה העיר על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי. בנובמבר אותה שנה פורקה המיליציה היהודית בפקודת השלטונות האוסטריים. אוסטרו-הונגריה, שבה, להבדיל מהאימפריה הרוסית, הונהגה זה מכבר אמנציפציה ליהודים, התירה להם לנהל בעצמם את חייהם הכלכליים והתרבותיים.
היסטוריה > תחת השלטון הפולני

ב-1918, לאחר שוך קרבות מלחמת העולם הראשונה, נוסדה הרפובליקה הפולנית השנייה בשטחים שכבשו במלחמה מעצמות המרכז, אוסטרו-הונגריה והקיסרות הגרמנית. תחת השלטון החדש ייחלה הקהילה היהודית לשיפור במעמדה ולשיקום מהיר מנזקי המלחמה, אך תקוות אלה התבדו. כבר בקיץ 1919 אירע בעיר פוגרום, בשם "יום חמישי השחור", שבמהלכו נספו שלושה יהודים ושישים נפצעו. היהודים התקשו להגן על עצמם במהלך הפוגרום שבא להם בהפתעה גמורה. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 חלה עליית מדרגה במגמות אלה, לנוכח התגברות התעמולה האנטישמית בפולין. חנויות של יהודים הוחרמו ונבזזו. סוחרים יהודים בשווקים נפגעו פיזית וסחורתם הושחתה.
עם זאת, הקהילה היהודית בלובלין המשיכה להתפתח בתקופת השלטון הפולני: נוסדו סניפים של מפלגות ציוניות, מועדוני ספורט ותנועות נוער, ויצאו לאור עיתונים חדשים לקהל היהודי. ב-1930 אף נחנכה בעיר "ישיבת חכמי לובלין", שמשכה אליה תלמידי חכמים רבים מכל רחבי אירופה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > ראשית הכיבוש הגרמני

ב-1 בספטמבר 1939, פלישת גרמניה הנאצית לפולין סימנה את תחילת התהליך שאחריתו - חיסולה של יהדות לובלין. אלפי פליטים שברחו ממערב פולין הגיעו לעיר. הוחל בגיוס חובה של יהודי לובלין לחזית. ב-2 בספטמבר החל הלופטוואפה להפציץ את העיר, ומבנים רבים נהרסו. ב-14 בספטמבר נסוגו הכוחות המזוינים של פולין מן העיר. התושבים המקומיים נתבקשו לסייע בהגנתה - בחפירת תעלות לחימה, למשל - אך מאמצים אלה לא הועילו. ב-17 בספטמבר כבש הוורמאכט את העיר, ולובלין הפכה לחלק מהגנרלגוברנמן, השלטון הגרמני האזרחי בפולין. במהלך ההפצצות והקרב לכיבוש העיר נספו למעלה מאלף נפש, ועשרות אלפים נוספים איבדו קורת גג. מיד עם תחילת הכיבוש עצרו הגרמנים 2,000 יהודים ועינו אותם.
כבר בחודש הראשון לכיבוש הטיל השלטון הגרמני קנס בשווי 150,000 זלוטי על הקהילה היהודית. בעיר לובלין רוכזו כ-3,000 שבויי מלחמה יהודים מן הצבא הפולני, לצורך העברתם לעבודות כפייה ברחבי פולין. ב-25 באוקטובר 1939 נערך מפקד אוכלוסין בקרב יהודי לובלין. ב-9 בנובמבר אותה שנה מונה אודילו גלובוצניק למפקד כוחות האס אס בלובלין ובסביבותיה. ב-23 בנובמבר סומנו חנויות בבעלות יהודית במגן דוד, ושבוע לאחר מכן נסגרו. ב-1 בדצמבר הוטלה על היהודים החובה לענוד טלאי צהוב במרחב הציבורי. החובה הומרה בהמשך בענידת סרט לבן או בהחזקת תעודה שמתנוססת עליה האות "J" (קיצור של Juden, יהודי). מערכת החינוך, שבה כ-5,000 תלמידים, המשיכה לתפקד באותה עת, גם אם במגבלות מסוימות. כך, למשל, בגטו פעל בית יתומים שבו שהו כ-300 ילדים, בגילי 3 עד 18. עד שלהי 1940 נאסר על היהודים לצאת מן העיר ללא אישור ולעסוק במסחר.
הנאצים החלו במימוש "תוכנית לובלין", שנועדה לרכז יהודים מכל רחבי אירופה בלובלין ובסביבותיה כדי להביא אותם לגבולה המזרחי של גרמניה ובכך "לטהר" את האזורים שכבשה גרמניה הנאצית בפולין מנוכחות לא-ארית. זאת, כדי לאפשר התיישבות של גרמנים באזורים אלה. עם זאת, התוכנית ננטשה עד אפריל 1940, לאחר שהחל תכנון הפתרון הסופי. התוכנית הופסקה גם בשל מגפת כולרה שפרצה בעיר, והפכה את היוזמה לבלתי-כדאית. עד להפסקת התוכנית הובאו ללובלין כ-6,300 יהודים מהשטחים שכבשה גרמניה.
באוקטובר 1939 נפתח בלובלין משרד עבודה, "ארבייטסאמט" (בגרמנית: Arbeitsamt) שתכליתו הייתה לרכז את כל היהודים מעל גיל 14 לעבודות כפייה. עוד באותו חודש פתחו הגרמנים מחנה עבודה ראשון בקרבת העיר לשבויי מלחמה יהודים וליהודים שגורשו ללובלין, שנודע בשם "מחנה רחוב ליפובה". דרך המחנה עברו עשרות אלפי יהודים. התנאים במחנה היו קשים מנשוא, ורבים מן האסירים בו מצאו את מותם מקור וכן בהוצאות להורג שהתקיימו בהתאם לגחמותיהם של השומרים הגרמנים. במחנה הועסקו היהודים בעבודה בבתי חרושת ובבנייה. כיוון שמרבית האסירים במחנה העבודה לא גורשו למחנות ההשמדה, חלקם אף הצליח לברוח משם ולהצטרף לקבוצות פרטיזנים. המחנה נסגר ב-3 בנובמבר 1943, כשהאסירים נשלחו למיידנק במסגרת "אקציית ארנטפסט" (בגרמנית: מבצע חג הקציר), שנועדה לחסל את שארית היהודים שעבדו במחנות עבודה. עד 1944 הקימו הגרמנים מחנות עבודה נוספים ליהודים בלובלין ובסביבותיה, 117 בסך הכל.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > פעילות היודנראט

להבדיל מעיירות אחרות בפולין, הוועד המקומי בלובלין שנבחר עוד טרם המלחמה המשיך לפעול גם בראשית הכיבוש הגרמני. הוא העניק סיוע כספי ורפואי לנזקקים, סייע בחלוקת מזון ואף ייסד בית מחסה לחסרי בית, בשיתוף ארגוני הסעד "צנטוס" ו"יס"ס". עם זאת, בשלב מסוים ביקשו הגרמנים מחברי הוועד שייתנו להם רשימה של 24 חברי יודנראט שיחליפו אותם. בראש היודנראט עמד המהנדס הנריק בקר. הגוף המתווך החל לפעול ב-25 בינואר 1940. היודנראט סייע לייסד מחלקות מקומיות, כגון מחלקת כספים, מחלקת בריאות, מחלקת דואר וכדומה. מחלקה אחת שימשה לגיוס עובדי כפייה. היודנראט אף הקים גוף שיטור יהודי בן למעלה ממאה חברים לשם שמירת הסדר ברחבי העיר. היודנראט היה נתון במצוקה כלכלית קשה, עקב דרישותיהם הכספיות הרבות של הגרמנים, לרבות הקנסות התכופים שהטילו על הקהילה. אחד ממקורות ההכנסה של היודנראט, פרט לתרומות, היה כופר מיהודים שמטרתו התחמקות מעבודת כפייה. הרווח מהכנסות אלה האמיר ב-1940 לכדי חצי מיליון זלוטי.
היודנראט ניסה לשדל את השלטונות שלא ירעו ליהודים. כך, למשל, הוא ביקש להיטיב את התנאים של העובדים בעבודות כפייה, לפתוח את בתי הספר ליהודים, לאפשר להם לעסוק במסחר ולקצר את שעות העוצר שהוטלו על לובלין. בקשות אלה לא נענו אומנם, אך הן מעידות על האומץ של חברי היודנראט לסייע ליהודים. יהודים רבים ניסו להשתמט מעבודות כפייה, תמורת תשלום או בלעדיו. עקב מגמות אלה יצאו הגרמנים במבצעים גדולים כדי לעצור את המשתמטים. ב-10 במרץ 1941 פתחו הגרמנים במבצע בן ארבעה ימים לגירוש יהודים מן הרובע היהודי לעבודות כפייה בערי השדה של לובלין, ובמסגרתו גורשו 9,200 אנשים. עד סוף חודש מרץ גורשו 2,300 יהודים נוספים מהעיר, ובמהלך תשעת החודשים שלאחר מכן 3,000 נוספים. השלטון הגרמני החל לשלוח גם חלק מחברי היודנראט לעבודות הכפייה כשלא ראה בהם צורך.