stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מין אנאלי
יחס החוק

חוקים בדבר "מעשי סדום" (Sodomy law) הם כאלה המגדירים סוגים מסוימים של יחסי מין כעבירה פלילית. במרבית המדינות החוק אינו מפרט מהם בדיוק אותם מעשים, אך בתי משפט ברחבי העולם נוטים לפרש אותם ככאלה "הנוגדים את הטבע", והמונח משמש בדרך זו כלשון נקייה לתיאור מין אנאלי, מין אוראלי וזואופיליה. חוקים הנוגעים למעשי סדום קיימים כמעט בכל ארצות העולם, אך בפועל, הם כמעט ולא נאכפו במהלך ההיסטוריה נגד זוגות הטרוסקסואלים אלא שימשו למעשה להרשעת גברים הומוסקסואלים. במדינות רבות יחסי מין אנאליים אסורים בחוק רק אם הם מתבצעים בין שני גברים.
מאז המאה החמישית נקשר המונח "מעשה סדום" לתיאור כל התנהגות מינית שאינה משגל וגינלי, ובפרט ליחסים הומוסקסואליים. יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, התייחס למונח בספר החוקים שלו, ופירש כי מעשי סדום, דהינו יחסי מין בין גברים, או אף התשוקה להם, מביאים לרעב, לרעידות אדמה ולמגפות. הקישור בין העיר סדום התנ"כית לבין יחסי מין כאלה נהיה רווח בחברה האירופית - הן הנוצרית והן היהודית - ועדיין קיים בחוגים דתיים שמרניים עד היום.
יחס החוק > ישראל

מין אנאלי היה אסור לפי חוקי מדינת ישראל עד לשנת 1988. נאשמים בישראל הורשעו בסעיפי האיסור על משכב "שלא כדרך הטבע"; על פי רוב דובר בנאשמים שהואשמו בעבירות מין חמורות יותר, אך הורשעו בקיום יחסים שלא כדרך הטבע. החוק האוסר על יחסים "שלא כדרך הטבע" (סעיף 152(2) לפקודת החוק הפלילי, אשר הפך לאחר מכן לסעיף 351(1) ו-351(3) לחוק העונשין, תשל"ז-1977), נותר שנים רבות בספר החוקים, על כל המשמעות הסמלית העולה מכך.
ב-14 ביוני 1978 הוגשו לכנסת המלצות של ועדה מיוחדת שבראשה עמדה שולמית אלוני. הייתה זו ועדה משותפת לוועדת הפנים של הכנסת ולוועדת חוקה, חוק ומשפט, שעסקה ברפורמה בחוק העונשין בהתייחס לפשעי מין בכלל ולאונס בפרט. ההמלצות הביאו את הממשלה להגיש לכנסת את הצעת חוק העונשין (תיקון מס' 14), ב-29 ביולי 1980. על אף שוועדת החקיקה של הכנסת אישרה קודם נוסח של החוק שבו נמחק סעיף 351 לחלוטין, בהצעה לא נמחק סעיף 351 אם כי הוצע לשנותו: תימחק העבירה על יחסים "שלא כדרך הטבע" בין אישה לגבר, והעונש על משכב זכר יופחת מעשר שנים לשנת מאסר אחת. בסופו של דבר נגנזה ההצעה ולא הגיעה לשלבי חקיקה מתקדמים.
ב-11 בספטמבר 1986 אושרה בקריאה ראשונה הצעת חוק של הממשלה, שכללה רבים מהשינויים שכללה ההצעה מ-1980, אך סעיף 351 לא נזכר בה כלל. גם בעת הדיונים בהצעה עלה הסעיף לדיון רק פעם אחת, כאשר חבר הכנסת מרדכי וירשובסקי התנגד לכך שהצעת החוק אינה כוללת את ביטולו. לאחר האישור בקריאה ראשונה, עברה הצעת החוק לוועדת חוקה, חוק ומשפט וב-22 במרץ 1988 עברה בקריאה שנייה ושלישית, והפכה לחוק – תיקון מס' 22 לחוק העונשין.
האגודה לשמירה על זכויות הפרט (אגודת הלהט"ב) לא הייתה מעורבת ישירות בהצעת החוק, וסעיף 351 לא הוזכר בישיבת הכנסת. לדברי שולמית אלוני, "אין דמיון בין החוק כפי שהתקבל להצעת החוק הממשלתית מפני שאנחנו הרבה דברים הרחבנו". התיקון כלל ניסוח מחדש של מרבית הסעיפים העוסקים בעבירות מין, וסעיף 351 נמחק מהחוק לחלוטין.
בישראל, לפי סעיף 347 לחוק העונשין, מעשה סדום הוא "החדרת איבר מאברי הגוף או חפץ לפי הטבעת של אדם או החדרת איבר מין לפיו של אדם". לפי אותו סעיף, כאשר הדבר נעשה בקטין מתחת לגיל 16, או תוך ניצול יחסי מרות, הדבר מהווה עבירה פלילית שעונשה בחוק הישראלי בין 3 ל-5 שנים. כאשר הדבר נעשה שלא בהסכמה – העונש, לפי סעיף 345 לחוק העונשין, יכול להגיע ל-20 שנות מאסר, בכפוף לנסיבות האירוע.
יחס החוק > ארצות הברית

בשנת 1779 נשיאה השלישי של ארצות הברית, תומאס ג'פרסון, הכין את טיוטת חוק העונשין של מדינת וירג'יניה, ובה הציע כי העונש על "מעשה סדום" יהיה סירוס:
וכל הנמצא אשם באונס, פוליגמיה, או מעשה סדום עם גבר או אישה יישא בעונש: אם גבר אז על ידי סירוס, ואם אישה אז על ידי ניקוב חור בסחוס אפהּ בקוטר של חצי אינץ' לפחות
עד לשנת 1962 מעשה סדום נחשב לעבירה בכל מדינות ארצות הברית, והעונש על כך היה מאסר או עבודת עונשין. במשך השנים רבות ממדינות ארצות הברית שלא ביטלו את החוקים הנוגעים למעשי סדום הפחיתו בעונשים הקבועים על כך בחוק. בשנת 2002 היו 36 מדינות בהן בוטלו החוקים באמצעות חקיקה או שבתי המשפט הורו עם ביטולם, בעיקר מן הטעם שחוקים האוסרים על יחסי מין "שלא כדרך הטבע" מפלים לרעה הומואים ולסביות.
ב-26 ביוני 2003 ניתן פסק דין לורנס נגד טקסס של בית המשפט העליון של ארצות הברית, ובו נקבע כי כל חוק האוסר על קיום יחסי מין הומוסקסואליים בין שני בוגרים בביתם סותר את חוקת ארצות הברית בשל הפגיעה בזכות לפרטיות. בפסק דין זה קבע לראשונה בית המשפט העליון של ארצות הברית, ברוב של 6 שופטים נגד 3, כי ההחלטות הקודמות של בית המשפט, ובהן ההחלטה משנת 1986 - פסק דין באוורס נגד הארדוויק, בטלות. בית המשפט קבע בהחלטתו כי האיסור סותר את חוקת ארצות הברית, מכיוון שיחסי מין בהסכמה בין בוגרים בפרטיות ביתם היא חלק מההגנה על הפרטיות המוקנה מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, ולכן דינם של חוקים אלו להתבטל.
יחס החוק > אירופה ובריטניה

על-אף שיחסי מין אנאליים היו נפוצים ביוון העתיקה, ברומא ובחברות הקלטים הפגנים, לאחר שהנצרות הפכה לדת הרשמית של האימפריה הרומית נחקקו חוקים נוקשים נגד הומוסקסואליות וקיום יחסים "שלא כדרך הטבע". צו שהוציא קיסר רומא תאודוסיוס הראשון בשנת 390 קבע כי על כל הגברים "פסיביים", כלומר, הנחדרים בעת מגע אנאלי, חל עונש מוות של שרפה בפרהסיה.
בשנת 529 נעשתה "הרפורמה בקוד החוקים הביזנטי" (Corpus Juris Civilis) על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שקבעה עונשי מוות ועונשי סירוס לכל מי שעסק ביחסים חד-מיניים, ללא הבחנה כלשהי. חוקיו של יוסטיניאנוס הראשון שימשו הבסיס לכל החקיקה בנושא באירופה במשך 1,400 השנים שלאחר מכן. ומעשי סדום היוו עילה לעונש מוות במשך מאות רבות.
בבריטניה מכונים מעשי סדום במונח "באגרי" (Buggery)‏, והוא מתאר בעיקר יחסי מין אנאליים בין גברים או בין גבר לאישה. באנגליה ובויילס נחשב מין אנאלי לעבירה על חוק משנת 1533 בתקופת הנרי השמיני, ועד לשנת 1861 היה על כך עונש מוות. בשנת 1885 נערכו שינויים בחקיקה בבריטניה (מכונים "סעיף 11" או Labouchere Amendment)‏ ומעשים "לא הגונים" נקבעו לכאלה הנעשים בין גברים בלבד והעונשים היו מאסרים ועבודות כפייה. תחת סעיפים אלה, למשל, הורשעו אוסקר ויילד שנענש בשנתיים של מאסר ועבודות פרך, ואלן טיורינג שנענש בקבלת טיפול הורמונלי שבעקבותיו התאבד.
חוקים אלה בוטלו באנגליה ובוויילס בשנת 1967, בסקוטלנד בשנת 1980 ובצפון אירלנד בשנת 1982, בגרנזי בשנת 1983, בג'רזי בשנת 1990, ובאי מאן בשנת 1992.
יחס החוק > אפריקה

יש מעט מאוד נתונים על שכיחות קיום יחסי מין אנאלי בין בוגרים הטרוסקסואלים באפריקה שמדרום לסהרה. מחקר שנערך בדרום אפריקה מצא כי מין אנאלי נתפס בדרום אפריקה כפרקטיקה לא הולמת וכטאבו הנוגד ערכים דתיים. מין אנאלי מזוהה עם אסירים, הומוסקסואלים ועם אנסים. באותו מחקר, נמצא כי נבדקים בגילאי 15–24 הפעילים מינית, בין 5.5% ל-5.3% התנסו במין אנאלי. לפי ה-BBC, ב-38 ממדינות אפריקה יחסי מין בין גברים מהווים עבירה על החוק.
מחלת האיידס נפוצה באפריקה שמדרום לסהרה פי שישה יותר מאשר בשאר אזורי העולם. בשנת 2005 מנו חולי האיידס באפריקה שמדרום לסהרה כ-63% מכלל חולי האיידס בעולם. בשנת 2000, למעלה מ-30% מהתושבים בזימבבווה, בוטסואנה וסווזילנד, נשאו את המחלה. למרות נתונים אלה, הרשויות באפריקה מתעלמות מחינוך בנושא מין אנאלי כגורם מרכזי בהעברת המחלה. לדבריהם של עורכי מחקר בנושא איידס ומין אנאלי באפריקה, ישנה הנחה מוטעית ביבשת לפיה לא מקיימים שם מין אנאלי ועל כן תוכניות חינוך והסברה בנושאי מין ובריאות נמנעות מלעסוק בנושא זה הנתפס כמביך.
מדינת דרום אפריקה ירשה את חוקי מעשה הסדום מתקופת היותה קולוניה בריטית. בעוד החוקים הבריטים אסרו על כל מעשה של מין אנאלי בלי קשר לזהות המבצעים אותו, החוק בדרום אפריקה שונה כך שיתייחס לגברים הומואים בלבד. בית המשפט העליון של דרום אפריקה ביטל חוקים אלה בשנת 2004.
יחס החוק > אסיה

באסיה מעולם לא היו "חוקי מעשה סדום" בסגנון מדינות המערב, אך ב-25 ממדינות היבשת יחסי מין אנאליים מהווים עבירה על החוק כאשר הם נעשים בין גברים. ברפובליקה העממית של סין, קוריאה הצפונית, קוריאה הדרומית, וייטנאם ובטאיוואן יחסי מין אנאליים מעולם לא נחשבו ללא חוקיים, ובית המשפט העליון של סין אף פסק בשנת 1957 כי יחסי מין אנאליים שנעשים בהסכמה בין שני בוגרים אינם מהווים כל עבירה על החוק. בהונג קונג, סעיף 118C בפקודת הפשעים קובע כי "מעשי סדום הומוסקסואליים" אסורים מתחת לגיל 21 והעוברים על כך עלולים להיענש במאסר עולם. סעיף 118D קובע כי עונשו של גבר המקיים יחסי מין אנאליים עם אישה מתחת לגיל 21 הוא מאסר עולם.
חוקים האוסרים על מעשי סדום בוטלו במהלך השנים ביפן, קזחסטן, הפיליפינים, והודו. בתאילנד, האיסור בחוק על מעשה סדום בוטל בשנת 1956.
בסינגפור, פקיסטן, בנגלדש, מיאנמר וג'מייקה מין אנאלי אסור. במלזיה הוא אסור לפי סעיף 377 לחוק העונשין, והעונשים נעים בין קנסות והלקאות לבין 20 שנות מאסר.
דוגמאות להתייחסות באמנות

כלי קרמיקה מתרבות מוצ'ה ועליו גבר ואישה מקיימים מין אנאלי (לימה, פרו)
ציור קיר מפומפיי ועליו שני גברים ואישה, מסביבות שנת 79 לפנה"ס
"שחקן צעיר ותלמיד צעיר", הדפס משי מתקופת סוף שושלת צ'ינג
איור שונגה שמקורו ביפן, שנת 1750; איור זה הוא חלק מסדרה של 24 איורים אירוטיים שונים
כלי חרס מתרבות מוצ'ה (פרו) ועליו גבר ואישה מקיימים מין אנאלי, סביב שנת 300
תבליט של שני גברים מיוון העתיקה על גביע וורן שמקורו בבתיר, מתקופת 1–20 לספירה
תחנת הרכבת לידס

| --- | --- |
 הכניסה המזרחית לתחנה
 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1938 
 מיקום
 מיקום:  הממלכה המאוחדת לידס, הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  53°47′38″N 1°32′49″W﻿ / ﻿53.794°N 1.547°W﻿ / 53.794; -1.547
 מידע על התחנה
 בעלים:  נטוורק רייל
 רציפים:  17 
 he
 
תחנת הרכבת לידס (באנגלית: Leeds Railway Station) היא תחנת רכבת גדולה בממלכה המאוחדת ותחנת הרכבת המרכזית והגדולה ביותר בעיר לידס. תחנת לידס היא התחנה הרביעית בעומסה בבריטניה (מחוץ ללונדון) ובשנת 2019 עברו בה מעל ל-31 מיליון נוסעים.
תחנת לידס היא מוקד חשוב ברשת הרכבות הבריטית. התחנה משמשת כתחנת מעבר והחלפה ראשית בקו החוף המזרחי הראשי (עליו מספקת חברת רכבת לונדון וצפון-מזרח שירותי רכבות בין עירוניות מהירות ללונדון כל חצי שעה) והיא מהווה תחנה חשובה בקו הבינלאומי בין סקוטלנד, המידלנדס ודרום מערב אנגליה המתחברים לערים מרכזיות כמו בירמינגהאם, גלאזגו, אדינבורו, דרבי, נוטינגהאם, רדינג, בריסטול, אקסטר, פלימות' ופנזנס. ישנם גם שירותים בין עירוניים קבועים ליעדים מרכזיים ברחבי צפון אנגליה כולל מנצ'סטר, ליברפול, ניוקאסל ושפילד. זהו גם הטרמינל של רכבות העוברות על "קו הנוף" ו"קו קרלייל". ההרחבה העתידית שמתוכננת לשנים הבאות תחבר את התחנה לרשת המסילות במהירות גבוהה 2 (HS2).
הערות שוליים

↑  Our stations - Network Rail, web.archive.org, ‏2014-04-10
עוני בישראל

עוני הוא מצב שבו אין לאדם, למשפחה או לקבוצת בני אדם המהווים יחידה כלכלית אחת די אמצעים לקיים את עצמם, או מצב שבו אדם, משפחה או קבוצה נאלצים להסתפק ברמת חיים נמוכה במידה רבה מזו של יתר האנשים במדינה. המצב הראשון מכונה "עוני מוחלט" בעוד האחרון מכונה "עוני יחסי". בישראל מוגדר עוני יחסי באמצעות 'קו העוני' שהוא 50% מההכנסה החציונית הפנויה בתקנון לגודל משפחה.
דוח ממדי העוני והאי-שוויון בהכנסות

דוח ממדי העוני והאי-שוויון בהכנסות (מכונה לרוב בקיצור "דוח העוני") הוא מסמך שמכינים חוקרי המוסד לביטוח לאומי. הדוח עבור שנה מסוימת מתפרסם בדרך כלל לקראת השנה שאחריה. הדוח מנתח את המצב והמגמות בנושא העוני בישראל, ומטרתו לסייע לציבור ולמקבלי ההחלטות לפעול להתמודדות עם מצוקת העוני, ובמיוחד להקטנת אי-השוויון הכלכלי והחברתי.
עד לשנת 2019, המסמך נקרא "דוח ממדי העוני והפערים החברתיים", אולם בשנת 2020 שונתה שיטת המדידה, ושם הדוח בשנים הבאות עודכן בהתאם לכך, "דוח ממדי העוני והאי-שוויון בהכנסות - 2021 (לפי נתונים מנהליים)".
בראייה היסטורית, עבודת המחקר המייסדת היא זו שערך בשנת 1968 יצחק קנב מהמוסד למחקר סוציאלי מחקר על היקף העוני בישראל, כחלק ממחקר עולמי. באותה שנה נתמנה ישראל כץ למנכ"ל המוסד לביטוח לאומי, ויזם פרויקט ממלכתי להשגת המידע הדרוש למלחמה בעוני, כפי שהדבר נקרא אז. בתחילת 1971 פרסם המוסד לביטוח לאומי את ממצאיו. העיקרי שבהם - העוני נרחב בהרבה מפי שנראה אז. זאת מפני שכל עוד הסתמכו על דיווחי רשויות הרווחה, נעדרו מהחישובים רבבות משפחות - כל אלה שלא ביקשו סיוע כזה, אולי בשל חשש לסבול מדימוי חברתי שלילי.
החל בשנת 1981, המוסד לביטוח הלאומי מחבר ומפרסם סקירת מחקר שנתית בנושא ממדי העוני בישראל, והחל משנת 1984 הסקירה כוללת גם השוואה למדינות אחרות.
בשנת 2021, בהובלתה של סמנכ״לית ביטוח לאומי, ניצה קסיר, מחושב דוח העוני והאי-שוויון בהכנסות על סמך נתונים של ככל האוכלוסייה ועל בסיס נתונים מינהליים, בניגוד לחישוב שהיה לפני כן שהיה מבוסס על סקר של כ-5,000 איש ועל סמך תשובות של הנסקרים.
דוח ממדי העוני והאי-שוויון בהכנסות > עוני יחסי

על אף שרמת החיים הכוללת בישראל עולה, דו"חות המוסד לביטוח לאומי מעידים על כך שהעוני בישראל לא הראה ירידה פרופורציונלית וכי יותר ויותר ישראלים עובדים אך נשארים עניים בכל זאת. בשנת 2010 הוגדרו 19.8% ממשקי הבית (לעומת כ-11% בממוצע במדינות ה-OECD), כ-24.4% מהנפשות ו-35.3% מהילדים עניים על פי הגדרת המוסד לביטוח לאומי. שיעורים אלה מתרגמים ל-433,300 משפחות עניות (כ-1.77 מיליון נפשות), כולל 837,300 ילדים. כ-52% מהילדים החרדים ו-55% מהילדים הערבים מוגדרים עניים. כ-40% מהמשפחות העניות מגיעות ממשפחות עם מפרנס יחיד. עם זאת, קו העוני עצמו עלה ריאלית ב-3.6% בשנת 2010 ביחס לשנה שקדמה לה - קו העוני למשפחה בת שתי נפשות עומד על הכנסה של 3,861 שקלים בחודש, למשפחה בת ארבע נפשות 6,178 שקלים ולמשפחה בת שש נפשות 8,205 שקלים.
על פי דו"ח העוני של הביטוח הלאומי, נכון לשנת 2023 כשליש ממשקי הבית בישראל חיים באי־ביטחון תזונתי. כ-30% מהאוכלוסייה הבוגרת בישראל נמצאת בחוסר ביטחון תזונתי ומתוכן 12.6% שרויים במצב של חוסר ביטחון תזונתי חמור, המתאפיין ברעב ובתזונה לא יציבה ולקויה. כן עולה ממנו כי העוני בישראל הוא במקום השני מבין הארצות המפותחות. נתונים אלו רק חלקית נאספו לאחר מלחמת חרבות ברזל שבעקבותיה הוחמר המצב עוד יותר. ישראל המדינה השנייה הכי ענייה ממדינות ה-OECD על פי הדו"ח יש בישראל 1.98 מיליון נפשות עניות - 20.7% מהאוכלוסייה. ההוצאה הציבורית לרווחה נמוכה מאוד לעומת ממוצע המדינות והיא השלישית הכי נמוכה מביניהן. מצב העוני של ילדי ישראל הוא השני בחומרתו- 27.9% מהילדים בישראל עניים.
מהדו"ח השנתי של ארגון לתת עולה כי בשנת 2024, 1.24 מיליון מהילדים בישראל עניים, כלומר 39.6% מהילדים. 2.75 מיליון אנשים עניים, כלומר 28.7% מהנפשות בישראל. 22.3% ממשקי הבית בישראל נמצאים בעוני רב-ממדי. חלה עלייה של 6.5% בעלות המחיה לנפש ו-6.9% למשק בית בהשוואה לשנת 2023. 21.1% מהמשפחות בישראל חיות באי ביטחון תזונתי, כרבע מהנפשות- כ-2.18 מיליון, ו־34.1% מהילדים- יותר ממיליון ילדים. עוד עולה מהדו"ח כישיעור העוני עלה בשנת 2024 בכ-150,000 נפשות.
דוח ממדי העוני והאי-שוויון בהכנסות > עוני אבסולוטי

מדידת עוני במדדים מוחלטים אינה מקובלת בישראל - כמו ברוב מדינות העולם - כדבר שבשגרה, ולכן לא נאספים נתונים סדירים על שיעורי העוני המוחלט.
במחקר שנערך במוסד לביטוח לאומי בשנת 2005,‏ יושמה מדידת העוני המוחלטת המקובלת בארצות הברית ('גישת אורשנסקי') על ישראל בשנים 1995–2002. התוצאות הראו שיעורים גבוהים מאוד של עוני, גבוהים אף יותר מאשר שיעורי העוני שנמדדו בשיטה היחסית. תחולת העוני בקרב משפחות, לפי מדד זה, הייתה 34%, לעומת תחולת עוני של 20% לפי המדד היחסי באותה שנה.
לעומת זאת, במדדים מסוימים של רמת חיים - ביכולת לרכוש סל צרכים חיוניים, בהכנסה הריאלית, בשיעור הבעלות על מוצרים בני קיימא או בתוחלת החיים - מצבם של העניים הוטב באופן משמעותי. בין השנים 2004–2008 חלה ירידה של 18.8% בתחולת העוני הנמדד לפי סף הכנסה ריאלית קבוע וירידה של 29% בתחולת העוני לפי מדד היכולת לרכוש סל צרכים חיוניים. בין השנים 1997–2010 חלה עלייה בשיעור משקי-הבית בעשירון התחתון שבבעלותם מוצרים בני קיימא – מכונית (מ-12.7% ל-23.5%), מכונת כביסה (מ-80.5% ל-90.8%), מייבש כביסה (מ-9.1% ל-20.2%), מדיח כלים (מ-5.1% ל-8.5%), מזגן (מ-13.3% ל-49.2%), תנור מיקרוגל (מ-34.7% ל-68.2%), שואב אבק (מ-28.5% ל-38.2%), מקפיא עמוק (מ-6.7% ל-15.4%), טלפון סלולרי (מ-15.4% ל-86.6%), מחשב ביתי (מ-11.5% ל-49.3%) ושירותים, כגון מנוי לאינטרנט (מ-0.9% ל-37.8%). בין השנים 2001–2008 חלה עלייה בשיעור הבעלות על דירה בעשירון התחתון (מ-36.7% ל-41.3%).
קו העוני בישראל

בישראל קו העוני מוגדר כ-50% מההכנסה הפנויה החציונית, למשפחה, מתוקנת לגודל המשפחה. משמעות ההכנסה הפנויה החציונית היא הכנסה משפחתית (מעבודה, הון ונכסים, אחרי מסים ישירים ותשלומי העברה), שלחצי מהמשפחות יש הכנסה גבוהה ממנה ולחצי נמוכה ממנה. בשל צורת חישוב זו, קו העוני הוא יחסי ומושפע מהתפלגות רמת ההכנסות במשק. בחישוב קו העוני נלקח בחשבון גודל המשפחה על ידי שימוש ב"סולם שקילות" המאפשר השוואה של רמת החיים של משפחות בגודל שונה. קו העוני מחושב על ידי המוסד לביטוח לאומי ומפורסם בפרסום שנתי "ממדי העוני והפערים החברתיים - דוח שנתי".
תחולת העוני היא אחוז האוכלוסייה שהכנסתה נמוכה מקו העוני (מתוך האוכלוסייה הכללית).
על פי פרסומי המוסד לביטוח לאומי לשנת 2017 ישראל מובילה לרעה ביחס למדינות המערב במדד העוני. נכון לשנת 2017 קו העוני לזוג עומד על 5,216 ש"ח. למרות ירידה מתונה בשיעורי העוני, בשנת 2016 חיו בישראל יותר מ-1.8 מיליון עניים. בהשוואה ל-2015 שיעורי העוני בקרב משפחות ירדו מ-19.1% ל-18.6%, ו-14,400 משפחות עלו מעל לקו העוני. לצד המגמות החיוביות עלתה ב-2016 תחולת העוני בנפשות ובילדים. שיעור העוני של נפשות עלה ב-0.3%, ושיעור הילדים החיים בעוני עלה ב-1.2%. שיעור הקשישים החיים בעוני ירד מ-60.3% ל-58.7%. בשנה זו תחולת העוני של החרדים עלתה מ-44.6% ל-45.1%. חלקן של המשפחות העניות החרדיות מכלל המשפחות העניות מגיע ל-15%, שיעור גדול בהרבה מחלקם היחסי של החרדים באוכלוסייה, שהוא 6%. 39% מקרב העניים הם ערבים, אף שחלקם היחסי באוכלוסייה הכללית הוא 20.9%. עם זאת שיעור העוני אצל משפחות ערביות ירד מ-53.3% מקרב אוכלוסייה זו בשנת 2015 ל-49.4% בשנת 2016.
חישוב קו העוני מתבסס על סקר ההכנסות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שבו נשאלים כ-15 אלף ראשי משק-הבית על הכנסותיהם החודשיות השוטפות הכוללות הכנסות משכר עבודה, מנכסים, מקצבאות או מכל מקור אחר. במדידה המתבססת על סקר כזה יש הטיה מובנית כי חלק מן הנסקרים עלולים שלא לדווח לסוקרים במדויק את המספרים בפועל, ולא להסגיר את כל מקורות ההכנסה (למשל, כסף שחור) ובכך להטות את התוצאות מטה לעומת רמת ההכנסות האמיתיות. בתחום הספציפי של הכנסות מפנסיה, נמצא כי יש פערים משמעותיים בין הנתונים המתקבלים מעיבוד נתוני סקר ההכנסות לבין הנתונים הרשמיים הנאספים מדיווחי המעסיקים לביטוח לאומי ולמס הכנסה.
סיוע ממשלתי

הוצאות הרווחה בישראל נמוכות בהשוואה בינלאומית -כ-16 אחוזים מהתמ"ג בישראל בהשוואה לכ-20 אחוזי תמ"ג בממוצע ה-OECD.
סיוע ממשלתי > הבטחת הכנסה

תמיכה כספית ישירה במשפחות עניות ניתנת באמצעות הבטחת הכנסה - תשלום מהמוסד לביטוח לאומי הניתן מתוקף חוק הבטחת הכנסה. הסכום שמשפחה זכאית לו כהבטחת הכנסה נקבע לפי גודל המשפחה והרכבה, על פי המפתח המפורט בטבלה הבאה.
| הרכב משפחה | הגמלה כאחוז מן השכר הממוצע | הכנסה השוללת גמלה כאחוז מן השכר הממוצע |
| --- | --- | --- |
| יחיד | 25.0 | 38.0 |
| הורה יחיד עם ילד | 42.5 פחות נקודת קצבה | 83.3 |
| הורה יחיד עם 2 ילדים | 52.5 פחות נקודת קצבה | 100.0 |
| זוג | 37.5 | 54.5 |
| זוג עם ילד | 43.5 | 60.5 |
| זוג עם 2 ילדים | 49.5 | 66.5 |

הגמלה להבטחת הכנסה נקבעה בשלוש רמות: גמלה בשיעור רגיל ל"שוהים במערכת" בשנתיים הראשונות, גמלה מוגדלת לאלו ששוהים בה למעלה משנתיים וגמלה מוגדלת יותר למשפחות חד-הוריות, בהתאם לחוק משפחות חד-הוריות משנת 1992. הזכאות לגמלת הבטחת הכנסה מזכה, נוסף על תשלומים ישירים מהביטוח הלאומי, בהנחות בארנונה, באגרת טלוויזיה, בנסיעה בתחבורה ציבורית, בשירותי בריאות ובשכר דירה. גמלת הבטחת הכנסה חייבת במס הכנסה.
סיוע ממשלתי > מענק עבודה (מס הכנסה שלילי)

מס הכנסה שלילי (המכונה גם "מענק עבודה") הוא מענק שהמדינה נותנת לעובדים בעלי הכנסה נמוכה, לשם עידוד השתתפות בשוק העבודה. הצורך במתן מענק נובע מכך שברמות ההכנסה הנמוכות, פטור ממס אינו משמעותי מאחר שהן לא מגיעות לסף המס. מס הכנסה שלילי נחשב על ידי תומכיו כרעיון חלופי לקצבאות שאינן מותנות בעבודה.
בישראל משולם המענק באמצעות רשות המיסים על פי נתוני שנת המס הקודמת למועד התשלום. מס הכנסה שלילי שולם לראשונה בישראל בשנת 2008, על פי נתוני שנת 2007. מס הכנסה שלילי משולם מכוח החוק להגדלת שיעור ההשתתפות בכוח העבודה ולצמצום פערים חברתיים (מס הכנסה שלילי), התשס"ח-2008.
סיוע ממשלתי > פינוי בינוי שכונות עוני

בעיית משכנות העוני בישראל הייתה קיימת כבר עם קום המדינה, אך הניסיון הראשון להתמודד עם מצוקתן החל רק בשנות ה-60 עלתה בעיית שכונות העוני והמצוקה לתודעת החברה הישראלית, והיא נתפסה כבעיה לאומית. על מנת לטפל בבעיה, הוקם משרד השיכון, שהופקד על טיפול בנושא.
בשנת 1961 הוקמו חמש חברות עירוניות-ממשלתיות לפינוי שכונות עוני בערים הגדולות: בירושלים ("פרזות"), בתל אביב ("חלמיש"), בחיפה ("שקמונה"), וכן בפתח תקווה וברמלה-לוד.
כחלק מהגדרת תפקידן, נקבע כי עליהן לאתר אזורי שכונות מצוקה, לפנותם מתושבים ומבניינים ולדאוג למגורים חלופיים עבור המפונים. בשנת 1963 פורסם על ידי שר השיכון, יוסף אלמוגי, מסמך ממשלתי בנושא "תוכנית לבינוי ופינוי משכנות העוני בישראל". התוכנית הציעה פתרון מקיף וכולל בקנה מידה ארצי לטיפול ומיגור בשכונות העוני על בעיותיהן השונות. מטרת התכנית הייתה השבחת ערכי הקרקעות העירוניות המרכזיות, הבנויות בבנייה רעועה וצפיפות דלילה, תוך יצירת חידוש עירוני ושיפור תנאי הדיור לתושבים.
זמן קצר לאחר הקמת המשרד לבינוי ושיכון העבירה הממשלה את חוק בינוי ופינוי של אזורי שיקום, ה'תשכ"ה-1965, שנחקק בעקבות מסקנות ועדת אלמוגי. על פי החוק, הוקמה "הרשות לבינוי ופינוי אזורי שיקום" שתפקידה היה לטפל במצוקת הדיור ברחבי ישראל, וניתנו לה סמכויות לפנות שכונות עוני בכפייה, ללא הסכמת תושביהן. הרשות נכשלה במשימתה ופורקה בשנת 1975.
סיוע ממשלתי > פרויקט שיקום שכונות

בישראל הפכו שכונות רבות לשכונות מצוקה או שנבנו ככאלה מלכתחילה, בשנות ה-50 וה-60, כאשר המדינה הכפילה את אוכלוסייתה בעקבות עלייה רבה של אוכלוסייה יהודית ענייה שנושלה מרכושה הן במהלך השואה, הן ביציאה ממדינות הגוש המזרחי והן במדינות ערב. חלק מהעולים שוכנו בצפיפות בבתים שננטשו על ידי פליטים פלסטינים ואחרים שוכנו בבניינים חדשים וזולים שנבנו בחיפזון, או שהמתינו במעברות עד שנבנו להם דירות כאלה.
לשיקום שכונות אלה והעלאת רמת החיים של תושביהן הכריזה ממשלת ישראל השמונה עשרה בראשות מנחם בגין ב-1977 על פרויקט שיקום שכונות, שבמסגרתו שוקמו 160 אזורי מצוקה בישראל. במסגרת הפרויקט שופצו בין השנים 1977–1985 כ-45,000 יחידות דיור, כ-35% מיחידות הדיור שהוגדרו כדורשות שיקום. כ-13,000 יחידות דיור הורחבו.
הפרויקט התבסס על שלושה מרכיבים:
שיקום תשתיות פיזיות בבתים ובמרחב הציבורי בשכונות השיקום.
השקעות בחינוך, ברווחה, בבריאות ובארגון קהילתי.
הימנעות מפינוי תושבים מבתיהם ושיתופם בקבלת החלטות, שלא כנקבע בחוק בינוי ופינוי של אזורי שיקום.
על ריכוז הפרויקט הופקד משרד הבינוי והשיכון, ועל ניהולו הופקדו אגפים במשרד. לצד משרד השיכון השתתפו בניהול הפרויקט וביצועו משרדי ממשלה נוספים, שחבריהם התרכזו לצוות הבין-משרדי לשיקום שכונות.
עמותות לסיוע כלכלי

בנוסף לסיוע הממשלתי פועלות בישראל עמותות רבות המעניקות בדרכים שונות סיוע כלכלי לנזקקים. דוגמאות לדרכי הסיוע:
העמדת הלוואות בתנאים נוחים. דוגמה: הגמ"ח המרכזי - קרן הלוואות בקהילה החרדית שהוקמה בשנת 2002 ובה התורם מכספו לקופת הגמ"ח מקבל זכות קדימה לקבל בעתיד הלוואה נוחה ומענק עבור נישואי צאצאיו בהתאם לגודל תרומתו.
חלוקת מזון: דוגמאות: לקט ישראל - עוסק באיסוף עודפי מזון טריים וחלוקת לנצרכים, ופרויקט כרובית הפועל בהכנת וחלוקת מזון לנזקקים לקראת החגים בישראל.
הדרכה כלכלית. דוגמה: פעמונים - עוסקת בפעילות חינוך, הדרכה והסברה בתחומי כלכלת המשפחה, ליווי משפחות לשם בניית תקציב מאוזן ותוכנית החזר חובות ארוכת טווח
הוועדה למלחמה בעוני בישראל

הוועדה למלחמה בעוני בישראל או ועדת אלאלוף היא ועדה שהקים שר הרווחה מאיר כהן בשנת 2013 לשם המלצה על דרכים להתמודדות עם העוני והגברת שוויון ההזדמנויות בישראל. בראש הוועדה עמד אלי אלאלוף. הוועדה כללה 5 ועדות משנה: כלכלה ותעסוקה בראשות ניצה (קלינר) קסיר; פרט, משפחה וקהילה בראשות ג'וני גל; דיור בראשות חיים פיאלקוף ואמילי סילברמן; חינוך בראשות אודרי אדי-רקח; בריאות בראשות ורדה סוסקולני.
הוועדה הציבה לעצמה את המטרה לגבש תוכנית לצמצום היקף העוני וחומרתו (עומק העוני) עד לרמה המקובלת במדינות ה־OECD בתוך 10 שנים על פי שלושה קריטריונים: שיעור המשפחות החיות בעוני, שיעור הילדים החיים בעוני ועומק העוני.
הוועדה הגישה המלצות במגוון הנושאים. באוקטובר 2014 הודיע השר כהן, כי התקצוב ליישום המלצות הוועדה ב-2015 יעמוד על 1.7 מיליארד ש"ח, כ-42% בלבד מהתקציב השנתי עליו המליצה הוועדה. רוב התקציב הזה מקורו במשאבים קיימים במשרדי הממשלה ולא בתוספת תקציב ממשרד האוצר.
| תחום | תקצוב נדרש על פי ההמלצות | תקצוב בפועל |
| --- | --- | --- |
| רווחה | 2.5–3.0 מיליארד ש"ח | 517 מיליון ש"ח |
| חינוך | 300–350 מיליון ש"ח | 140 מיליון ש"ח |
| דיור | 1.63 מיליארד ש"ח | 110 מיליון ש"ח |
| תעסוקה | 2.3 מיליארד ש"ח | 515 מיליון ש"ח |
| בריאות | 500–560 מיליון ש"ח | 0 |
בנובמבר 2016 פרסם מרכז טאוב דו"ח על יישום ההמלצות שנתיים וחצי לאחר פרסומן. המחקר העלה כי ההקצבות בפועל למימוש ההמלצות היו 1.9 מיליארד ש"ח בשנה מתוך 7.4 מיליארד ש"ח הנדרשים לכך. הפער נובע מאי יישום ההמלצה בדבר הגדלת קצבת הבטחת הכנסה ומהקצאה נמוכה מהנדרש ליישום המלצות אחרות כדוגמת הגדלת מענק עבודה ושיקום הדיור הציבורי.
עוני בישראל בעקבות מגפת הקורונה

מגפת הקורונה פגעה באנשים החיים בעוני, בנוסף לקשיים איתם הם מתמודדים בשגרה. המצב השפיע על אוכלוסיות עוני מובהקות דוגמת שוהים בלתי חוקיים, משפחות חד הוריות ודרי רחוב.
ארגון האומות המאוחדות הציב את צמצום העוני בראש סדר העדיפויות שלו וההערכות מעידות שמגפת הקורונה תחזיר את המאבק בעוני בעולם כשלושים שנה לאחור. כתוצאה ממשבר הקורונה כ-420–580 מיליון איש יתווספו לאוכלוסיית החיים בעוני.