הגדה המערבית תחת שלטון ירדן
היסטוריה פוליטית 1951–1967

ב-20 ביולי 1951 נרצח המלך עבדאללה על ידי פלסטיני, בשעה שנכנס למסגד אל-אקצא על הר הבית בירושלים.
ב-16 בפברואר 1954 העניקה ירדן אזרחות ירדנית לפלסטינים שהתגוררו בה ושהיו בעלי אזרחות פלשתינאית לפני מאי 1948. בכך הייתה ירדן למדינה היחידה מבין מדינות ערב שהעניקה אזרחות לפליטים פלסטינים.
באפריל 1957 התקיימו מהומות אנטי-האשמיות ברחבי יהודה ושומרון, כחלק מניסיון הפיכה נרחב נגד השושלת ההאשמית.
בשלהי מרס 1959 העלתה מצרים בליגה הערבית את שאלת "הישות הפלסטינית", ובהמלצתה קראה מועצת הליגה לכנס ועידה ערבית בדרג גבוה, שתדון ב"ארגון מחדש של העם הפלסטיני", "כעם מאוחד" שיבחר את נציגיו. במהלך זה ביקשה מצרים לפגוע במשטר הירדני, ששלט בריכוז הגדול ביותר של הפלסטינים. ה"ארגון מחדש" ובחירת הנציגים, היו אמורים להפקיע מידי ירדן את זכות ייצוג הפלסטינים, שהמשטר ההאשמי טען לה. בשלהי שנת 1959 הצטרף שליט עיראק, עבד אל-כרים קאסם, לתמיכה ב"יישות הפלסטינית". הוא הציע לכונן "רפובליקה פלסטינית" שתשתרע על "כל אדמות פלסטין", שגזלו "שלושת הגנבים", ישראל, מצרים וירדן, אולם בשלב הראשון יש להקים אותה בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה. נושא "היישות הפלסטינית" נדון במוסדות הבין-ערבים במשך השנים 1959–1961, בהן המשטר הירדני היה נתון להתקפה דו-חזיתית מצד מצרים ועיראק, שאיימה לקחת ממנו את הריבונות על הגדה המערבית. בתגובה לכך, ביקשה ירדן להוכיח כי היא הנציגה הלגיטימית והאותנטית של הפלסטינים, ונקטה לשם כך בצעדים הפגנתיים. כך למשל, המלך ושרי הממשלה הגבירו את תדירות ביקוריהם בגדה ובאוגוסט 1959 קיימו ישיבת ממשלה מיוחדת בירושלים. חוסיין הצהיר כי "ירושלים היא בירתה השנייה של ירדן". עמדתה של ירדן הייתה שכדי לפתור את "בעיית פלסטין", יש צורך בתוכנית פעולה מקיפה שתתקבל על דעת כל מדינות ערב. חוסיין הביע את עמדתו כי זכותם של הפלסטינים להחליט על גורלם תמומש רק לאחר שחרור כל פלסטין. סיסמת "הישות הפלסטינית" קיבלה תמיכה בקרב תושבי הגדה המערבית, ובעיקר במחנות הפליטים, אולם הייתה יותר בגדר ביטוי להלך רוח אופוזיציוני מאשר בסיס לפעולה שנועדה לכונן אוטונומיה או מדינה נפרדת מממלכת ירדן. כאשר הרעיון התפשט, ניסו השלטונות להילחם בו באמצעות אימוץ הסיסמה "הישות הפלסטינית" וזיהויה עם השלטון ההאשמי – "ירדן היא 'הישות הפלסטינית'". אולם ניסיון זה כשל.
בפברואר 1960 הורחבה הזכות לקבלת אזרחות ירדנית לכל הערבים הפלסטינים.
ביולי 1962 פרסמה ממשלת ירדן בראשות וצפי א-תל "ספר לבן" בשאלה הפלסטינית, שהרעיון העיקרי שבו היה להפוך את ירדן למוקד של כוח צבאי ערבי שישיב את "הזכות הערבית האבודה בפלסטין", וזאת עקב הרכב אוכלוסייתה, הכוללת יותר ממיליון פלסטינים, גבולה הארוך עם ישראל, ושליטתה בחלק מפלסטין. התכנית הדגישה כי כל הפעילויות הקשורות לשחרור פלסטין חייבות להיעשות דרך ירדן, שכן הישות הירדנית והפלסטינית הן למעשה ישות אחת, והביטוי המעשי לכך צריך להיות הקמת "הממלכה המאוחדת של פלסטין וירדן". מדינות ערב דחו את התכנית.
באפריל 1963 נערכו בערי הממלכה הפגנות סוערות בדרישה שירדן תצטרף לאיחוד הפדרלי שהצהירו ב-17 באפריל מצרים, סוריה ועיראק על כוונתן לכונן (בעקבות הפיכת הבעת' בסוריה במרס 1963). עיקר ההפגנות היו בערי הגדה המערבית, חברון, שכם וג'נין, כאשר האלימות ביותר היו בירושלים. במהלך ניסיון הצבא והמשטרה לפזר את ההפגנות, הן הפכו למהומות אנטי-ממשלתיות. לאור הידרדרות המצב ואבדן שליטה בירושלים ובשכם, נראה היה לישראל כי המשטר ההאשמי עומד ליפול בהפיכה בהשראה מצרית. ישראל התכוננה להתערב צבאית בגדה, וראש הממשלה דוד בן-גוריון אף פנה לנשיא ארצות הברית ג'ון קנדי בבקשה לערוב לגבולותיה של ישראל. ירדן חששה כי ישראל עלולה לפלוש לגדה, והצבא הירדני דיכא את המהומות ביד קשה. הרוחות נרגעו רק לאחר שבוע של מהומות.
בסוף מאי 1964 נערך במלון אינטרקונטיננטל (מלון שבע הקשתות) שעל הר הזיתים במזרח ירושלים כנס הקמתו של "הארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף). בכנס אושרה "האמנה הלאומית הפלסטינית", מסמך היסוד של הארגון, ששללה את זכות קיומה של מדינת ישראל וקראה למאבק צבאי להפיכת פלסטין כולה למדינה ערבית. עם זאת, סעיף 24 באמנה קבע כי לארגון לא תהיה ריבונות על הגדה המערבית, על רצועת עזה (תחת שלטון מצרים) ועל אזור אל-חמה (סוריה), כלומר, הארגון לא דרש לקבל לידיו את האזורים שהיו חלק מארץ ישראל המנדטורית ושעתה היו תחת שלטון מדינות ערביות. לפיכך, באותו שלב "שחרור פלסטין" התייחס רק למדינת ישראל ולא לפלסטין כולה (אף על פי שסעיף אחר באמנה קבע כי פלסטין אינה ניתנת לחלוקה).
אחמד שוקיירי, ראש אש"ף, דרש לגייס את הפלסטינים בירדן ל"צבא השחרור הפלסטיני" ולהציב את יחידותיו בגדה המערבית. כמו כן, הוא דרש לאמן את תושבי הגדה להתגוננות אזרחית ולהקים מחנות אימונים לנוער וסטודנטים. מכלל דרישותיו עולה כי אש"ף ביקש לקבל לידיו סמכויות של ממשלה בגדה המערבית (גיוס ומיסוי), למעשה לקיים מדינה בתוך מדינה או להתחלק עם השלטון הירדני בריבונות בגדה. ראש ממשלת ירדן דחה את רוב דרישותיו של שוקיירי. היא קיבלה את רעיונותיו של אש"ף באשר ליישובי הגבול, לאימונים ולמחנות, אך דרשה כי כל נושא החימוש והאימון יהיה באחריותה, ואכן ביוני 1965 הושג הסכם, על פיו אש"ף היה אמור רק לממן את המיזם.
בשלהי שנת 1966 ובראשית שנת 1967 החל אש"ף בפעולות חבלה נגד מטרות ממשלתיות בירושלים ובעמאן. הממשלה סגרה את משרדי אש"ף בירושלים ועצרה חלק מעובדיהם.
לקראת הבחירות בירדן ב-15 באפריל 1967, חשש המשטר מאובדן פופולריות בגדה המערבית עקב העימות עם אש"ף, ובמטרה להעביר בוחרים פלסטינים לתמיכה במועמדי הממשלה, הזמין חוסיין את המופתי לשעבר של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, לביקור בירדן, כדי שיהווה משקל-נגד למנהיג אש"ף אחמד שוקיירי. אל-חוסייני נענה להזמנה ובמרס 1967 ביקר בירושלים לראשונה מאז 1937, אולם ביקורו לא מילא את ציפיותיו של חוסיין.
בתחילת יוני 1967, ערב מלחמת ששת הימים, נאלץ חוסיין להתפייס עם אש"ף, שחזר למשרדיו בירושלים.