stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וזף הזלט
מושל דלאוור > תקופת כהונתו הראשונה

ב-1804 התמודד הזלט בבחירות למשרת מושל דלאוור, נוצח על ידי המועמד הפדרליסטי נתניאל מיטשל, ונוצח שוב ב-1807 על ידי המועמד הפדרליסטי ג'ורג' טרויט. לבסוף, ב-1810 הוא ניצח בבחירות את המועמד הפדרליסטי דניאל רודני, וכיהן כמושל מ-15 בינואר 1811 ועד 18 בינואר 1814.
מלחמת 1812 הייתה האירוע המרכזי בתקופת כהונתו של הזלט כמושל. הכניסה למלחמה לא זכתה לתמיכה רבה מצידם של הפדרליסטים בדלאוור, אך הזלט היה דמוקרט וקרא לכינוס מיוחד של האספה הכללית של המדינה כדי לגייס מיליציה. בספרו "דמוקרטיה בדלאוור" תיאר קרול הופקר את הזלט באומרו: "'ללא עזרתכם', אמר המושל לרוב של המחוקקים הפדרליסטים, 'העמידה בדרישות תהיה בלתי אפשרית'. המיליציה תהיה מסורבלת, הוא אמר, ללא כלי נשק או ארגון. אך הוא היה בטוח שדלאוור תענה לאתגר. 'במדינה זו לא עומדת על הפרק השאלה אם לכבד את מרותה של ארצות הברית. מדינת דלאוור לעולם לא תהסס לשתף פעולה עם המדינות האחיות שלה בהגנה על הזכויות המשותפות של האומה'". לאחר מכן הצביעה האספה הכללית על הקמת מיליציה של 1,000 איש והקצתה 25,000 דולר לציודם.
בתחילה, היו כמה ניצחונות בזירה הימית, כולל שביית הספינה הבריטית אה"מ פרוליק על ידי קפטן ג'ייקוב ג'ונס מסמירנה. הוא היה גיסו של המושל לשעבר ג'יימס סייקס. על כל פנים, עד פברואר 1813 שלחו הבריטים ציים אל תוך מפרץ דלאוור ומפרץ צ'ספיק. לצורכי הגנה נבנה מחנה על "הסלעים" בוילמינגטון, קפטן קיילב בנט ביצר את ניו קאסל, והאי פי פץ' הועבר לממשלת ארצות הברית לצורך בניית מבצר עליו.
העיר לואס הייתה חשופה לחלוטין, וכמצופה, ספגה נזקים חוזרים ונשנים על ידי הצי הבריטי. הזלט והמיליציה מיהרו להגן על לואס. בשל סירובה לקבל את דרישות הבריטים, הייתה נתונה העיר ליום קשה של הפגזות ב-6 באפריל 1813, כשביום המחרת התרחשה בה נחיתה. ההפגזה גרמה למעשה לנזק מועט. על פי דיווחו של תומאס שארף, "תרנגולת אחת נהרגה וחזיר אחד נפצע", אך יותר מ-300 כדורי תותח נלקחו שלל, כולל 40 או 50 במשקל 32 פאונד. הנחיתה של יום המחרת נהדפה אף היא. עד יוני המשיכו הבריטים לנחות במילפורד ולקחת את כל הנחוץ להם. בינתיים, הצי הבריטי השני הפליג במימי מפרץ צ'ספיק, פשט על האבר דה גרייס, ג'ורג'טאון ופרנצ'טאון שבמרילנד, וגרם לעצביהם של תושבי מחוז ניו קאסל שבדלאוור להיות מתוחים.
מושל דלאוור > תקופת כהונתו השנייה

ב-1822, שמונה שנים לאחר תום תקופת כהונתו הראשונה כמושל, התמודד הזלט שוב בבחירות על משרת המושל וזכה בהפרש קולות קטן אף יותר והביס את המועמד הפדרליסטי ג'יימס בות'. היה זה מסע בחירות מר. הזלט הואשם בהיותו מחזיק עבדים לשעבר, ובהזנחת הגנתה של לואס ב-1813. מנגד, בות' הואשם בהיותו לויאליסט במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. הזלט היה היחידי מבין מושלי דלאוור במהלך המאה ה-19 שניצח בשתי מערכות בחירות, אך בשתיהן הוא ניצח בהפרש של פחות ממאה קולות. הוא כיהן במשך חמישה חודשים מ-21 בינואר 1823 ועד מותו ב-20 ביוני אותה שנה.
מותו

ג'וזף הזלט נפטר בכפר סיידר קריק שבמחוז סאסקס ב-20 ביוני 1823. בתחילה הוא נטמן בחוותו, אך ב-1917 הועברה קבורתו לבית הקברות אוד פלוז שבמילפורד. ככל הנראה הוא נפטר ללא שהותיר אחריו צאצאים. בנו היחידי, נתניאל, נפטר ב-1812, ואשתו השנייה, רייצ'ל, נפטרה ב-1820. הוא היה הרביעי מבין מושלי דלאוור שנפטר בעת כהונתו.
לא קיים דיוקן ידוע של הזלט.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 215-216.
הערות שוליים

↑  Hoffecker, Carol E. (2004). Democracy in Delaware. Wilmington, Delaware: Cedar Tree Books., p. 70.
↑  Scharf, John Thomas (1888). History of Delaware 1609-1888. 2 vols. L. J. Richards & Co., Philadelphia, p. 289.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194678459  VIAF: 7735156858676049780000   WorldCat (עם VIAF): 7735156858676049780000
ברסט (צרפת)

ברסט (Brest) היא עיר נמל במחוז פיניסטר, בחבל ברטאן שבצפון-מערב צרפת. נכון ל-2008 אוכלוסיית העיר מנתה כ-142,000 בני אדם, ויחד עם המטרופולין סביבה, אוכלוסייתה מונה למעלה מ-300,000 נפש.
בשל מיקומה בקצה המערבי של צרפת, ובאחד הקצוות המערביים של יבשת אירופה כולה, על חוף האוקיינוס האטלנטי ותעלת למאנש - ברסט היא אחת מערי הנמל החשובות של צרפת, וקולטת את מרבית הסחורות המגיעות מיבשת אמריקה. היא גם מהווה בסיס מרכזי של הצי הצרפתי, כולל צי הצוללות של צבא צרפת. העיר היא השלישית בגודל אוכלוסייתה בחבל ברטאן, אחרי נאנט ורן, וה-22 בגודלה בצרפת כולה. אף שברסט היא הגדולה בערי מחוז פיניסטר, העיר קמפר משמשת כבירת המחוז.
היסטוריה

בימי הביניים, ברסט התבססה סביב המצודה המרכזית שבה, אותה הפך הקרדינל רישלייה בראשית המאה ה-17 לנמל הצבאי של הממלכה.
במאה ה-19 גדלה אוכלוסיית העיר משמעותית, מכ-25,000 בראשית המאה לכ-85,000 בסופה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הנמל קלט את רבבות חיילי צבא ארצות הברית שהגיעו מעבר לים ב-1917. במלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת, השתמשו הגרמנים בעיר כנמל בסיס לצוללות. העיר נפגעה קשות מהפצצות לאחר הפלישה לנורמנדי ב-1944 ומרכז העיר נבנה מחדש לאחר המלחמה. כיום שוכן באזור הנמל של העיר המרכז לאימון ימי של הצי הצרפתי (Centre d'instruction naval de Brest).
כלכלה ותרבות

העיר מהווה מרכז אוניברסיטאי, ולומדים בה למעלה מ-23,000 סטודנטים. יש בה גם מספר מרכזי מחקר בולטים. כ-75% מכלכלת העיר מתבססת על מגזר השירותים.
פעם בארבע שנים, מארחת ברסט את הפסטיבל הימי הבינלאומי.
קבוצת הכדורגל של העיר, ברסט, מתמודדת בליגת העל הצרפתית בכדורגל.
ערים תאומות

הערים התאומות של ברסט הן:
ארצות הברית דנוור, קולורדו, ארצות הברית (מ־1956)
אנגליה פלימות', אנגליה (מ־1963)
גרמניה קיל, גרמניה (מ־1964)
איטליה טרנטו, איטליה (מ־1964)
יפן יוקוסוקה, יפן (מ־1970)
אירלנד דון לאוגייר (אנ'), אירלנד (מ־1984)
ספרד קאדיז, ספרד (מ־1986)
בורקינה פאסו סאפונה (אנ'), בורקינה פאסו (מ־1989)
רומניה קונסטנצה, רומניה (מ־1993)
ג'וזפין סאנדסטרום

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1976 (בת 48) אופלנדס וסבי, שוודיה 
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 
יוספין סאנדסטרום (בשוודית: Josefine Sundström; נולדה ב-6 בספטמבר 1976) היא מנחת טלוויזיה, זמרת וסופרת שוודית.
ביוגרפיה

סאנדסטרום נולדה במחוז סטוקהולם, היא למדה בלט בבית הספר המלכותי לבלט של סטוקהולם (Kungliga Svenska Balettskolan).
ב-1999 השתתפה במלודיפסטיבלן כחלק מלהקת הבנות "Ai".
ב-2001 הנחתה את המלודיפסטיבלן ובאותה שנה מסרה את תוצאות הניקוד של שוודיה באירוויזיון.
ב-2002 ו-2007 הנחתה את תחרות המוזיקה לילדים "Lilla Melodifestivalen" וב-2002 הנחתה גם את הגרסה הכלל סקנדינבית של התחרות "MGP Nordic".
ב-2005 הנחתה ויזמה את תוכנית הילדים "Klara, färdiga, gå!", באותה שנה גם השתתפה כשחקנית בתוכנית "En decemberdröm".
ב-2008 התמודדה בתוכנית "Stjärnor på is" בה מפורסמים מתחרים ביניהם בהחלקה אמנותית על הקרח.
ב-2010 יצא הספר שכתבה "Vinteräpplen".
ב-2013 הנחתה את טקס הגרלת מיקומי השירים באירוויזיון בבית עיריית מאלמה, באותה שנה היא גם הגישה פרשנות לאירוויזיון עבור הטלוויזיה השוודית.
הערות שוליים

↑  Aftonbladet nöje: Tjejgruppen Ai överger finkulturen, wwwb.aftonbladet.se (ארכיון)
↑  TT (2007-11-25). "Josefin Sundström lämnar SVT". Svenska Dagbladet (בשוודית). נבדק ב-2019-04-10.
↑  Knäckt av kritiken, Aftonbladet (בשוודית)
↑  Josefine Sundström: Vinteräpplen, www.expressen.se (בשוודית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb165621674 (data)  GND: 1026927315  ISNI: 0000 0001 3249 5886  MusicBrainz: eadbc9f1-0023-4ad8-89cd-fd0b55e82b01  SELIBR: 355842  VIAF: 222794183   WorldCat (עם VIAF): 222794183 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בנזי מת

| --- | --- |
 כתיבה:  אתול פוגארד 
 
בנזי מת (באנגלית: Sizwe Banzi Is Dead) הוא מחזה פרי עטו של את'ול פיוגארד, אותו כתב במשותף עם ג'והן קאני ווינסטון נצונה, שניהם הופיעו בהפקה המקורית. הצגת הבכורה העולמית שלו התקיימה ב-8 באוקטובר 1972 בתיאטרון ספייס, קייפטאון, דרום אפריקה. הצגת הבכורה האמריקאית התקיימה בתיאטרון אדיסון בעיר ניו יורק, ב-13 בנובמבר 1974.
תקציר העלילה

המחזה מגולל את סיפורם של שני גברים שחורים – סטיילס וסיזווה בנזי - בתקופת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה
המחזה נפתח באולפן הצילום של אדם בשם סטיילס. האולפן ממוקם בניו-ברייטון, פורט אליזבת, דרום אפריקה. לאחר שהוא קורא בעיתון כתבה על מפעל מכוניות, סטיילס מספר לקהל סיפור הומוריסטי על מקרה שהתרחש כשהוא עבד במפעל מכוניות של חברת פורד.
סטיילס ממשיך לקרוא את העיתון ומספר על אולפן הצילום שלו. הרהוריו מופסקים כשלקוח, סיזווה בנזי, נכנס פנימה. הוא מבקש ממנו שיצלם אותו, אולם כשסטיילס מבקש ממנו את פרטיו האישיים, סיזווה מהסס, אחר-כך אומר ששמו רוברט זולינזימה. סטיילס שואל את סיזווה מה הוא מתכוון לעשות עם התמונה, סיזווה מספר שהוא ישלח אותה לאשתו. אחרי שהתמונה מצולמת, סיזווה מכתיב לסטיילס מכתב לאשתו שילווה את התצלום.
במכתב, סיזווה מספר לאשתו שסיזווה בנזי מת. הוא כותב שכשהגיע לפורט אליזבת מביתם בעיר קינג ויליאמס. הוא התגורר אצל חברו ששמו זולה, שניסה לעזור לסיזווה למצוא עבודה. הוא לא הצליח למצוא עבודה; בעקבות כך השלטונות מסרו לו שהוא חייב לעזוב את המקום תוך שלושה ימים. סיזווה שהה אצל בונטו, חברו של זולה.
המחזה שב להווה. סיזווה מתגורר בביתו של בונטו ומספר לו על בעיותיו – אם לא יתחולל נס, יהיה עליו לעזוב את העיר בתוך שלושה ימים. בונטו מגלה אהדה לבעייתו ומציע שיעבוד במכרות בעיר קינג ויליאמס. סיזווה דוחה את הרעיון בטענה שהשכר זעום והעבודה מאוד מסוכנת. בונטו מחליט להוציא אותו לבילוי בבאר "השמיים".
המחזה חוזר לסיזווה הממשיך לחבר את מכתבו לאשתו. הוא מגולל בפניה את חוויותיו בבאר "השמיים", שם אשה הגישה לו אלכוהול באופן מכובד והוא שהה במחיצתם של האנשים החשובים של ניו-ברייטון.
הסצנה עוברת לזמן שהוא יוצא מהפאב בו סיזווה ובונטו שתו. בונטו אומר שהוא צריך לשוב הביתה כדי שיוכל ללכת מחר לעבודה. הוא נכנס לסימטה כדי להטיל את מימיו ומוצא שם גופת מת. סיזווה מעוניין לדווח על הגופה למשטרה. בונטו דוחה את הרעיון, אולם הוא בודק את פנקס הזהות של האיש כדי לבדוק את כתובתו. בונטו נוכח לדעת שלאיש, רוברט זולינזימה, היה רישיון עבודה – בדיוק הדבר לו סיזווה זקוק כדי להישאר בעיר. הם לוקחים את פנקס הזהות. בביתו של בונטו, בונטו מדביק את תצלומו של סיזווה בפנקס הזהות של זולינזימה ומדביק את תצלומו של זולינזימה בפנקס הזהות של סיזווה. הוא מציע שהם ישרפו את פנקס הזהות של סיזווה – ובכך יהפכו אותו למת – ושסיזווה יאמץ את זהותו של האיש המת ויוכל להישאר בפורט אליזבת. סיזווה מגלה ספקות לגבי התוכנית, במיוחד הוא דואג לאשתו וילדיו. בונטו טוען שהם יוכלו להינשא מחדש. לאחר דין ודברים ממושכים, סיזווה נאות להחלפה.
סיזווה מסיים להכתיב את המכתב לאשתו. במכתב הוא מספר שבונטו עזר לו להשיג רישיון מגורים. המחזה מסתיים באולפן הצילום של סטיילס כשסיזווה מצטלם.
מקורות המחזה

לדברי מארי רוז נאפיירקובסקי בספרה "דרמה לסטודנטים" (Drama for Students ;Detroit: Gale, 2006):
"פיוגארד כתב את מחזהו 'בנזי מת' בעקבות חוויותיו כלבלר בית משפט בבית משפט לענייני ילידים ביוהנסבורג. באותה עת נדרש מכל אדם שחור וצבעוני מעל גיל שש עשרה לשאת פנקס זהות שהגביל את תעסוקתו ונסיעותיו במדינה. בבית המשפט, פיוגארד נוכח בהשלכותיו של החוק הזה: שחורים הושלכו לכלא בשיעור מעורר דאגה. למרות שמגבלות אלו יוחדו לדרום אפריקאים, מבקרים ציינו שהמחזה עוסק בנושא כלל עולמי של זהות. מבקרים וחוקרים ציינו ש"בנזי מת" מכיל יסודות של תיאטרון האבסורד, בייחוד תפאורתו הדלילה ונושאיו הסוריאליסטיים."
ההיסטוריה של ההפקה

ב-1972 פיוגארד ביים את הצגת הבכורה של המחזה בקייפטאון, ושנה לאחר מכן המחזה הוצג בתיאטרון רויאל קורט בלונדון ואחר-כך עברה לתיאטרון אמבסדור בדרך צ'רינג קרוס כשקאני גילם את דמותם של סטיילס ובונטו ונצונה גילם את דמותם של רוברט/ סיזווה. שם הוא זכה בפרס מבקרי התיאטרון של לונדון. לאחר שש הצגות טרום בכורה, הפקת ברודוויי, שהוצגה בד בבד עם "האי", מחזה אחר של פיוגארד, עלתה לראשונה ב-13 בנובמבר 1974, בתיאטרון אדיסון, שם היא רצה 159 פעמים.
בשנות השבעים קאני ונצונה היו בסיבוב הופעות עם "בנזי מת" ו"האי" בבתי ספר, מתנ"סים, מועדוני סטודנטים, כנסיות בערים שחורות באפריקה. כשהם הופיעו ב Umtata, הכף המזרחי ב-1976, עצרו אותם שלטונות בנטוסטן בשל שפתו הגסה של המחזה. המחזה שב ללונדון ב-1977.
המחזה הוצג בתיאטרון מארקט ביוהנסבורג. כשההפקה הציגה בתיאטרון ספייס ב-1979, המשטרה הפסיקה את ההצגה, בשל המהומות להן היא גרמה.
קאני ונצונה שבו ושיחקו ביחד במחזה בתיאטרון באקסטר ביוהנסבורג בפסטיבל האמנויות הלאומי בגרהמסטאון, דרום אפריקה, בבימויו של אובריי שחאבי, ב-2006. אחר-כך הייתה ההצגה בסיבוב הופעות בתיאטרון המדינה של פרטוריה, בתיאטרון מארקט ביוהנסבורג ובפסטיבל הילטון בדרום אפריקה. ההפקה עברה לתיאטרון המלכותי הלאומי במרץ 2007.
קאני ונצונה התאחדו שוב בהפקת ברודוויי באפריל 2008 באקדמיית ברוקלין למוזיקה.
המחזה תורגם לצרפתית בידי מארי-הלן אטיין והוצג במרכז האמנויות ברביקן, בבימויו של פיטר ברוק והייתה בסיבוב הופעות עולמי.
פרסים ומועמדויות

פרס טוני למחזה הטוב ביותר (היה מועמד ביחד עם "האי", מחזה אחר של אטול פיוגארד)
פרס טוני לשחקן הטוב ביותר (קאני ונצונה זכו)
פרס טוני לבמאי הטוב ביותר (היה מועמד)
פרס דרמה דסק (Drama Desk Awards) לשחקן המצטיין במחזה (קאני ונצונה היו מועמדים ביחד)
פרס דרמה דסק לבמאי המצטיין של מחזה (היה מועמד)
פרס דרמה דסק למחזה הזר החדש המצטיין (היה מועמד ביחד עם "האי")
בנזי מת בתרגום לעברית

את'ול פיוגארד, בנזי מת, תרגום: נחמי דרימר; רמת גן: המרכז הישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1982.
המחזה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי

המחזה הוצג בתיאטרון החאן הירושלמי באוגוסט 1982.
יוצרים: תרגום - נחמי דרימר, בימוי - ולדימיר מירודן, תפאורה ותלבושות - אלי סיני, תנועה - שוקי וגנר, תאורה - יעקב מרזל, תפאורה: "ארגונית" ת"א, מוזיקה: אדוארדו (סנה) רטיק.
שחקנים: סטיילס ובונטו - שבתאי קונורטי, סיזווה בנזי ורוברט זולינזימה - אבינועם מור חיים.
הערות שוליים

↑  בנזי מת במסד הנתונים IBDB (באנגלית)
↑  בנזי מת, באתר eNotes
ג'וזף מאזלו

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1983 (בן 41) רינבק, ארצות הברית 
 סוגה מועדפת:  הרפתקאות
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דרום קליפורניה  בית הספר לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה  Our Lady of Lourdes High School 
 http://www.josephmazzello.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'וזף פרנסיס מאזלו השלישי (באנגלית: Joseph Francis Mazzello III; נולד ב-21 בספטמבר 1983) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ובמאי קולנוע אמריקאי. התפרסם בסדרת המופת "הפסיפיק" בתור רב"ט יוג'ין סלדג' ובסרט "פארק היורה" ובהמשכו "העולם האבוד: פארק היורה", מוכר גם בשל תפקידו כדסטין מוסקוביץ' בסרט "הרשת החברתית" ומתפקידו כג'ון דיקון, בסיסט להקת קווין בסרט "רפסודיה בוהמית".
ביוגרפיה

מאזלו נולד בכפר ריינבק, ניו יורק וגדל בעיירה הייד פארק בניו יורק. בנם של וירג'יניה (לבית סטרונג) וג'וזף מאזלו הבן, הבעלים של סטודיו לריקוד. יש לו אחות גדולה, מארי, ואח קטן, ג'ון, ששניהם הופיעו מדי פעם בסרטים. אביו ממוצא איטלקי בעיקר (שלושה רבעים) ורבע ממוצא יהודי-גרמני, ואילו אימו ממוצא אירי ואנגלי. בתיכון למד בבית ספר קתולי, ולאחר מכן למד בית הספר לאמנויות הקולנוע באוניברסיטת דרום קליפורניה, לשם התקבל בעקבות המלצה מהבמאי סטיבן ספילברג.
קריירה

החל לשחק כשהיה בן שש בתפקיד קטן במותחן הפשע "בחזקת חף מפשע" בכיכובו של האריסון פורד.
ב-1992 שיחק בתפקיד הראשי של בובי לצידו של ילד כשרוני נוסף אלייז'ה ווד המגלם את אחיו מייק בפנטזיה של ריצ'רד דונר "על כנפי החלום".
ב-1993 התפרסם מאזלו לראשונה ברחבי העולם בתפקיד הילד חובב הדינוזאורים טים מרפי במותחן ההרפתקאות שובר הקופות של סטיבן ספילברג "פארק היורה".
מאזלו הופיע גם בסרט ההמשך המוצלח "העולם האבוד: פארק היורה" מ-1997 באותו התפקיד, אך הפעם בתפקיד אורח קצר.
השחקן ששיחק לצידו של מאזלו בסרט ריצ'רד אטנבורו בחר ללהק אותו לדרמה הביוגרפית הנוגעת בבימויו "ארץ הצללים" משנת 1993, לתפקיד הילד דאגלס גרישהאם בנה של המשוררת ג'וי גרישהאם (דברה וינגר).
בשנת 1994 שיחק את רורק בנה של גייל (מריל סטריפ) בדרמה "נהר הפרא".
ב-1995 הופיע בדרמה הקומית "התרופה" בתור דקסטר נער החולה במחלת האיידס עקב טעות טרגית בעירוי דם אותו קיבל.
בשנת 1998 ביצע את אחת מהופעותיו המרגשות בתור הנער ג'ו וונטוורת', שאמו רבקה נהרגת כתוצאה מפגיעת כדור בייסבול בדרמה "סיימון בירץ'" המבוססת על ספרו של ג'ון אירווינג "תפילה לאואן מיני". בשנת 2004 שיחק את דמותו של פיטר בדרמה הרומנטית "המהפך של הלן" של הבמאי גארי מרשל.
בשנת 2007 ביים וכתב את סרטו הראשון, סרט קצר "עניין של חיים ומוות" אודות שלושה אחים המאבדים את הוריהם בפיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2010 חזר לשתף פעולה עם סטיבן ספילברג לאחר 13 שנה ועם טום הנקס לאחר 19 שנה בסדרת המלחמה הגרנדיוזית בהפקתם "הפסיפיק".
בסדרה גילם את דמותו הראשית והביוגרפית של רב"ט חיל הנחתים יוג'ין "הפטיש" סלדג'.
הוא שיחק בתפקיד משני בדרמה של דייוויד פינצ'ר, "הרשת החברתית".
בסרט גילם את היזם דסטין מוסקוביץ', שהקים ביחד עם מארק צוקרברג (ג'סי אייזנברג), אדוארדו סברין (אנדרו גארפילד) וכריס יוז את אתר פייסבוק.
בשנת 2016 ביים וכתב את דרמת הספורט "לא מנוסח", בו גם כיכב לצדם של צ'ייס קרופורד, טיילר הקלין וג'יימס בלושי.
בשנת 2018 שיחק בדרמה הביוגרפית "רפסודיה בוהמית", שביים בריאן סינגר. בסרט גילם את ג'ון דיקון, בסיסט להקת קווין.
בשנת 2021 לוהק לתפקיד היועץ הפוליטי פול בגאלה לעונה השלישית של הסדרה "סיפור פשע אמריקאי" מבית היוצר של ראיין מרפי לרשת FX.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1990 | בחזקת חף מפשע | וונדל מק'גפני |  |
| 1992 | על כנפי החלום | בובי |  |
| 1992 | ג'רזי גירל | ג'ייסון |  |
| 1993 | פארק היורה | טים מרפי |  |
| 1993 | ארץ הצללים | דגלאס גרשאם |  |
| 1994 | נהר הפרא | רוארקי ארטמן |  |
| 1995 | התרופה | דקסטר |  |
| 1995 | התקווה לאהבה | טום הולמן |  |
| 1997 | פארק היורה: העולם האבוד | טים מרפי |  |
| 1997 | ילד כוכב | ספנסר גריפית' |  |
| 1998 | סיימון בירץ' | ג'ו |  |
| 1998 | The Adventures of Buratino | בוראטינו | דיבוב |
| 2001 | Wooly Boys | צ'ארלס |  |
| 2004 | המהפך של הלן | פיטר |  |
| 2006 | תחושה של ראייה | טריפ |  |
| 2010 | הרשת החברתית | דסטין מוסקוביץ' |  |
| 2013 | ג'י איי ג'ו: סוגרים חשבון | מאוס |  |
| 2013 | Dear Sidewalk | גרדנר |  |
| 2016 | Undrafted | פאט מארי | גם במאי, תסריטאי ומפיק |
| 2018 | רפסודיה בוהמית | ג'ון דיקון |  |
| TBA | Unexpected | בוב |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1990 | Unspeakable Acts | ג'ייסון הריסון | סרט טלוויזיה של ABC |
| 1992 | Desperate Choices: To Save My Child | ווילי רובינס | סרט טלוויזיה של NBC |
| 1995 | High Lonesome: A Father for Charlie | צ'ארלי | סרט טלוויזיה של CBS |
| 2002 | פרובידנס | טוני | 2 פרקים |
| 2003 | CSI | ג'סטין לאמונד | פרק: "One Hit Wonder" |
| 2004 | ללא עקבות | שון סטנלי | פרק: "Legacy" |
| 2004 | The Hollow | סקוט | סרט טלוויזיה של Freeform |
| 2010 | הפסיפיק | רב"ט יוג'ין סלדג' | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2012 | קומה | ג'פרי | מיני-סדרה |
| 2013 | צדק פרטי | בילי | 3 פרקים |
| 2014 | מבוקש | דניאל קייסי | 2 פרקים |
| 2016 | אלמנטרי | גריפין | פרק: "A Study in Charlotte" |
| 2021 | סיפור פשע אמריקאי | פול בגאלה | 3 פרקים |
ג'וזף מאול

ג'וזף מאול (באנגלית: Joseph Maull;‏ 6 בספטמבר 1781 –  3 במאי 1846) היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית, ובהמשך המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר הסנאט של דלאוור בשלוש תקופות כהונה נפרדות בשנים 1817–1846, וכמושל דלאוור ה-34 בשני חודשי חייו האחרונים.
ראשית חייו

ג'וזף מאול נולד ליד העיר לואס שבדלאוור, כבנם של ג'ון ומרי מארש מאול. אביו היה בונה ספינות, שבמהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית העביר כלי נשק מהקריביים. על פי המסופר הוא נהרג מנפילת תורן עליו. במהלך מלחמת העצמאות, אחד מדודיו של מאול, נתניאל, השיט ספינות עבור ועדת הביטחון האמריקאית, ודוד אחר שלו, ג'יימס, סייר במימי מפרץ דלאוור עבור הבריטים. מאול עצמו שירת בבריגדה השלישית של המיליציה של דלאוור, והגן על לואס במהלך מלחמת 1812.
מאול למד רפואה בהדרכתו של ד"ר ג'ון וולף מלואס, ובמשך כל ימי חייו עסק במקצוע בביתו שבעיר מילטון. ב-1802 הוא נשא לאישה את פנלופה שילדס, ולשניים נולדו בן ובת. לאחר מותה הוא נישא בשנית ב-1820 לשרה דייוויס ווטסון, אך לשניים לא נולדו ילדים.
קריירה פוליטית

מאול כיהן כחבר הסנאט של דלאוור במשך 21 שנים בסך הכול, החל מ-1817 ועד 1824, שוב בשנים 1827 ועד 1830, ולבסוף בשנים 1839 ועד 1846. מתוקף היותו יושב ראש הסנאט במושב האחרון בו הוא כיהן בו, הוא היה למושל דלאוור עם מותו של המושל הקודם תומאס סטוקטון ב-2 במרץ 1846, וכיהן בתפקיד עד מותו. את הקריירה הפוליטית שלו החל מאול במסגרת המפלגה הפדרליסטית, והצטרף לשורות המפלגה הוויגית עם כינונה בשנות ה-30 של המאה ה-19. כמושל הוא התנגד למדיניות החוץ של נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק, כולל סיפוחה של טקסס לארצות הברית.
מותו

ג'וזף מאול נפטר בלואס ב-3 במאי 1846, חודשיים לאחר שהחל לכהן כמושל. הוא היה מושל דלאוור השביעי שנפטר בכהונתו. הוא נטמן בבית הקברות סנט פיטר האפיסקופלי שבעיר.
ביתו שבלואס צורף ב-1970 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 225.
הערות שוליים

↑  David Anthony Potter (July 1970). "National Register of Historic Places Inventory/Nomination: Maull House".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194698905  VIAF: 8439156858682149780003   WorldCat (עם VIAF): 8439156858682149780003
ג'ובה (לבוש)

ג'ובה או דזשובע גֻ'בָּה (מקורה בשפה הערבית جبة; גם: ז'ופיצע), היא כיום מילה המתארת מעיל. הג'ובה נהוג כיום אצל חסידים בירושלים.
מקור הג'ובה

ג'ובה או ז'ופן הוא מעיל עליון שלבשו הגברים הפולנים מכל שכבות החברה החל מסוף המאה ה-16.[דרוש מקור] אך כיום בגד זה לא נלבש על ידי חצרות פולין. הוא פריט לבוש (שאיננו חובה ללבישה) בחסידויות ובקבוצות שנוטלות חלק בלבישת הלבוש החסידי ירושלמי, מבוססת על תלבושת הנהוגה באוכלוסייה הערבית.
שימוש בג'ובה כיום

בימינו הג'ובה הוא מעיל חום שאין חובה ללובשו, כשלבישתו נהוגה בקרב כל חצרות ירושלים. הוא בגד מפואר ומהודר אך מחירו איננו גבוה בייחס למשמעות הלבישה שלו, ומשום שהוא איננו פריט לבוש חובה, אין זה מדאיג חסידים רבים שאין בבעלותם פריט לבוש זה. מלבד היותו לבוש פאר הג'ובה נחשב לאחד פרטי הלבוש הזוכים לבדיקה דקדקנית של שעטנז - דבר שהציבור החרדי (בפרט החסידים הירושלמים) מאוד בררני לגביו. בדיקה בררנית ודקדקנית זו גורמת לעליית המחיר בג'ובה.
את הג'ובה לובשים כלל חסידי ירושלים אשר נטלו על עצמם ללבוש את הלבוש המסורתי של היישוב הישן.
חסיד לבוש ג'ובה
ברסי אלקטריק קב

| --- | --- |

Bersey electric cab
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  London Electrical Cab
 יצרן:  Walter Bersey (אנ')
 שנות ייצור:  1896
 הרכבה:  בריטניה
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע חשמלי
 מהירות מרבית:  19 קמ"ש
ברסי אלקטריק קב (באנגלית : Bersey electric cab, קרוי גם : London Electrical Cab) היה רכב חשמלי, שפותח ויוצר בשנת 1896, על ידי המהנדס וולטר ברסי ("Walter Bersey" (אנ')) והיה המונית החשמלית הראשונה בלונדון
היסטוריה

חברת מוניות החשמל בלונדון ניהלה שירות של 12 מוניות "ברסי" במרכז לונדון החל מ-19 באוגוסט 1897 לאחר חנוכתו בהנהגתו של מהנדס החשמל "William Henry Preece" (אנ'). הם הפכו למוניות הראשונות בעלות ההנעה העצמית בעיר. כחלק מתנאי הרישוי שלהם, משטרת המטרופוליטן דרשה מהם לעמוד בארבעה תנאים: שיונעו רק על ידי נהגים מקצועיים, שהם יוכלו לעצור לפי דרישה, שהם יוכלו להסתובב ברדיוס קטן ושהם מסוגלים לטפס על גבעת סאבוי ("Savoy Place" (אנ')), שהיא התלולה ביותר בעיר לונדון.
המוניות גבו תעריפים זהים לאלה ששימשו מוניות רתומות לסוסים והיו בתחילה פופולריות למדי. אפילו נסיך ויילס (אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת) נסע באחד. המוניות התפרסמו במהרה בכינוי "יונקי הדבש" (hummingbirds) בגלל הרעש שנגרם על ידי המנועים שלהם ועל חשיפתם השחורה והצהובה הייחודית. הנוסעים דיווחו כי אביזרי הפנים היו מפוארים בהשוואה למוניות רתומות לסוסים, אולם היו כמה תלונות על כך שהתאורה הפנימית גרמה להן להיות בולטות מדי לאלה שמחוץ לתא הנהג.
הצי הגיע לשיא בסביבות 75 מוניות, שכולן היו צריכות לחזור למתחם הבודד בלמבת ("Lambeth" (אנ')) כדי להחליף סוללות. זה הושג באמצעות מעליות הידראוליות שהיו יכולות להשלים את הפעולה תוך 2–3 דקות. חברת מוניות החשמל בלונדון תכננה להציג בעתיד מחסני סוללה ומחליפי חילוף נוספים כדי להרחיב את הכיסוי והטווח שלה. בשל הוצאות החשמל הזמינות באותה עת שהחברה השקיעה בגנרטור חשמלי משלה.
העלות הגבוהה של סוללות וצמיגים חלופיים הפכה את הפעולה ללא רווחית וחברת החשמל של לונדון דיווחה על הפסדים של 6,200 ליש"ט בשנה הראשונה שלה
המוניות הוצאו מהשירות והחברה נסגרה באוגוסט 1899.
ממאפייני "ברסי אלקטריק קב"

יוצרו 77 יחידות
שירות ראשוני של 12 מוניות החל ב -19 באוגוסט 1897 ועד 75 יחידות שירתו במקביל. הרכבים סבלו מבלאי חמור בשירות בגלל משקלם הכבד. זה פגע בסוללות ובצמיגים שהיו יקרים להחלפה והפך את הפעלתם ללא רווחית.
המוניות הפסיקו את פעילותם באוגוסט 1899 והמוניות החשמליות לא חזרו לרחובות לונדון עד שהוצג דגם ה-"Nissan NV200" (אנ') של ניסאן באוקטובר 2019. * המוניות הראשונות הוקמו על ידי חברת הכרכרות הגדולה (ללא סוסים), עם מרכבים שנעשו על ידי בונה המרכבים "Arthur Mulliner" (אנ')
הונע על ידי מנוע חשמלי שתואר באופן שונה כ־3.5 או 8 כ"ס
נהג + 2 נוסעים
המהירות נשלטה באמצעות מנוף שסיפק שלוש אפשרויות: 5 או 11 או 14 קמ"ש, אם כי דווח על מהירות עליונה של עד 19 קמ"ש
הבלימה הייתה באמצעות דוושת רגל שניתקה את מעגל הכונן החשמלי
תא הנוסעים של ברסי תוכנן על ידי וולטר ברסי, מהנדס חשמל שבנה קודם לכן אוטובוס ומכונית חשמלית וכן מכוניות פרטיות
תא הנהג בכללותו שקל 2 טון
הסוללות שקלו 711 ק"ג, נתלו מתחת לשלדה על הקפיצים
הטווח היה 48–56 ק"מ, בקושי הספיק לעבודה של יום
סופקה תאורה חשמלית פנימית וחיצונית
על ארבעת גלגלי הרכב היו מורכבים צמיגי גומי מוצקים אשר נועדו לספק אחיזה בדרכים השומניות של לונדון
גרסה מאוחרת יותר של תא הנהג עם סוללות בעלות קיבולת גדולה יותר נבנתה על ידי חברת "Gloucester Railway Waggon Company"
ראו גם

אירטון ופרי - תלת אופן חשמלי
הערות שוליים

↑  היסטוריה של כלי רכב חשמליים ietarchivesblog.org/2018/11/09/electric-vehicles-a-history-of-innovation
↑  ברסי אלקטריק קב gracesguide.co.uk/London_Electrical_Cab_Co
↑  ברסי אלקטריק קב collection.sciencemuseumgroup
↑  ברסי אלקטריק קב בלונדון, 19 אוגוסט 1897 theengineer.co.uk/august-1897-london-electrical-cab
↑  מוניות חשמליות חוזרות ללונדון לאחר 120 שנה theguardian.com/environment/2019/oct/23/first-100-electric-black-cab-for-120-years-launches-in-london