stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קמניץ (בלארוס)

ערך זה עוסק בעיירה הליטאית-בלארוסית. אם התכוונתם לעיר קמניץ בגרמניה, ראו .
| --- | --- |
סמל קמניץסמל קמניץ
מראה כללי של מרכז העיר
מראה כללי של מרכז העיר
 מדינה:  בלארוס בלארוס
 וובלסט:  ברסט (מחוז) ברסט
 ראיון:  קמניץ
 תאריך ייסוד:  1296
 שטח:  10 קמ"ר
 גובה:  141 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  8,287 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  52°24.6′N 23°49′E﻿ / ﻿52.4100°N 23.817°E﻿ / 52.4100; 23.817
 אזור זמן:  UTC+3
 http://kamenec.brest-region.gov.by
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בלארוס מוגדלת) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהקמניץ(למפת בלארוס רגילה) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהקמניץ(למפת מחוז ברסט רגילה) ברסט ברנוביץ' פינסק קוברין ברזה קרטוסקה  לוניניץ גרודנו מינסק ה ו מ ל  אוקראינה פוליןקמניץ(למפת מחוז ברסט מוגדלת) ברסט ברנוביץ' פינסק קוברין ברזה קרטוסקה  לוניניץ גרודנו מינסק ה ו מ ל  אוקראינה פוליןקמניץ  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קמניץ (בבלארוסית: Камянец; בפולנית: Kamieniec Litewski; ברוסית: Ка́менец; ביידיש: קאמעניץ) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בסמוך לגבול פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קמניץ מצויה כ-40 ק"מ צפונית לעיר ברסט-ליטובסק, והיא מהווה את מרכזו של מחוז קמניץ. בשנת 2009 מנתה אוכלוסייתה כ-8,400 איש. את העיירה חוצה נהר לזנה-פראווה (Leśna Prawa).
העיירה נוסדה במהלך המאה ה-13 כמבצר גבול רוסי, אך במהלך המאה ה-14 עברה לליטא. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי קמניץ

יהודים נזכרים בעיירה מראשית המאה ה-16. במהלך המאה ה-18 הופצו נגד יהודי היישוב מספר עלילות דם. מהעיירה יצאו מספר יהודים נודעים, ובהם מנחם מנדל מקאמיניץ, המלונאי הראשון בארץ ישראל שעלה ארצה בשנת 1833, ואשר פתח בירושלים את מלון "קמניץ", ישראל אשכנזי, ממייסדי יסוד המעלה, והרב חיים זונדיל, שכונה "המגיד מקמניץ". בשנת 1897 נמנו בעיירה 2,722 יהודים. חיי היהודים בקמניץ באמצע המאה ה-19 מתואר על ידי יחזקאל קוטיק, יליד קמניץ, בספר הזכרונות שלו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיירה ממעשי התעללות ושוד מצד החיילים הרוסים, ומהתעמרות מצד החיילים הגרמנים שכבשו אותה. כמו כן, סבלו יהודי העיירה מרעב וממגפות. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,900 יהודים, כ-80% מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
יהודי קמניץ > ישיבת כנסת בית יצחק

ישיבת כנסת בית יצחק שנוסדה בסלובודקה בשנת 1897, עברה לקמניץ ב-1926 ונודעה בשם ישיבת קמניץ. הישיבה התקיימה בעיר עד 1939 שאז העיר נכבשה בידי הסובייטים. תקופת קמניץ הייתה הפורייה ביותר בתולדות הישיבה, ובראשה עמד הרב ברוך דב ליבוביץ. בשנות הארבעים הוקמה בירושלים ישיבת קמניץ על ידי הרב משה ברנשטיין והרב יעקב משה ליבוביץ בראשותה עמדו הרב יצחק שיינר וגיסו הרב אשר ליכטשטיין ובן דודו של הרב שיינר הרב חיים שלמה ליבוביץ.
יהודי קמניץ > בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר בידי הגרמנים בפעם הראשונה ב-16 בספטמבר 1939 (ערב ראש השנה). הם הפחידו ורצחו יהודים, ובזזו רכוש רב, בטרם עזבו ב-25 בספטמבר (ערב יום כיפור), ופינו את העיר לכניסת הצבא האדום במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ב-22 ביוני 1941, היום הראשון למבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בשנית בידי הגרמנים, ואלו החלו בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה ובמעשי שוד שלהם. תוך ימים אחדים רצחו הגרמנים כ-100 מיהודי העיירה, ובהמשך, חייבו את יהודי העיירה בענידת טלאי צהוב. בסוף 1941 הועברו כשליש מיהודי העיירה לגטו שהוקם בפרוז'ני הסמוכה.
ב-1 בינואר 1942 רוכזו היהודים שנותרו בעיירה בגטו קמניץ שהוקם בעיר אשר באפריל ננעלו שעריו. עם הבאת יהודים נוספים לגטו מיישובי הסביבה, הגיע מספר יושביו לכ-450 משפחות. ב-9 בנובמבר 1942 שולחו כל יושבי הגטו שבעיירה בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה. מכ-1,900 יהודי העיירה שרדו את השואה 3 אנשים.
יהודי קמניץ > רבני העיר

רבי יהושע הכהן בלומנטל. נפטר בי"א שבט תר"מ ונקבר בבריסק
רבי ראובן דוד בורשטיין, בעל חידושי הרד"ך, נספה בשואה
בנו האחר של רבי יהושע הכהן בלומנטל הוא רבי אברהם אהרן בורשטין.
הערות שוליים

↑  הלל זיידמן, ישיבת "כנסת בית יצחק" דקאמיניץ, באתר דעת
↑  בן-יעקב, רעות, "עלית סבי לארץ ישראל", 1991
↑  History | Virtual Shtetl, sztetl.org.pl
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565045205171  LCCN: n88278445  NKC: ge1153470  VIAF: 126781010   WorldCat (עם VIAF): 126781010
סינדרלה (רוסיני)

| --- | --- |

עמוד השער של הלברית
 מידע כללי
 מלחין:  ג'ואקינו רוסיני
 לבריתן:  Jacopo Ferretti 
 תאריך יצירה:  1816 
 מבוסס על:  אגדה
 סוגה:  אופרה
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  2
 זמן התרחשות העלילה:  המחצית השנייה של המאה ה-18
 מקום התרחשות העלילה:  סלרנו, איטליה
 תפקידים
 Angelina  Alidoro  Courtiers from Prince Ramiro's palace  Tisbe  Dandini  Clorinda  Don Ramiro  Don Magnifico  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
לברית משנת 1930
הליברתן ומשורר יאקופו פרטי
סינדרלה (באיטלקית: La Cenerentola בעברית: לכלוכית), היא אופרה בת שתי מערכות מאת ג'ואקינו רוסיני. הלברית של האופרה נכתבה על ידי יאקופו פרטי (Jacopo Ferretti) על סמך הסיפור בעל אותו השם. הבכורה של האופרה התקיימה ב-25 בינואר 1817 בתיאטרון ואלה (Teatro Valle) ברומא. אף על פי שרוסיני "השאיל" הרבה מהאופרה הקודמת שלו, "העיתון" (La gazzetta), בשל בשלות הקומפוזיציה, סינדרלה היא אחת מיצירותיו הידועות והפופולריות ביותר של רוסיני מייד אחרי הספר מסביליה.
הדמויות

| דמות | קול |
| --- | --- |
אנג'לינה, ה"סינדרלה": אלט או מצו סופרן
הנסיך רמירו: טֶנוֹר
דנדיני, משרת הנסיך: בָּרִיטוֹן
אלידורו, המחנך של הנסיך: בַּס
דון מניפיקו, אביה החורג של אנג'לינה: בַּס
קלורינדה, בתו של דון מניפיקו: סוֹפּרָן
טיסבהֶ, בתו של דון מניפיקו: מצו סופרן
אנשי חצר.
היסטוריה

ג'ואקינו רוסיני הבטיח כבר באביב 1816 לפייטרו קרטוני, מנהל תיאטרון ואלה ברומא, שיכתוב אופרה חדשה בשבילו לעונה שתחל בסוף דצמבר 1816. האופרה החדשה, סינדרלה, הושלמה באיחור של חודש, אף על פי שרוסיני כתב את היצירה בקצב המדהים הרגיל שלו. הלברית נכתבה על ידי יאקופו פרטי כאמור, תוך הסתמכות על עיבודים של אותה העת בנוסף לסיפור הידוע (לדוגמה: Agatina, o la virtù premiata של סטפנו פאווזי וה-Cendrillon של ניקולא איזואר). רוסיני קבע שיש להתעלם מכל האלמנטים הפנטסטיים בעלילה. בהצגת הבכורה ב-25 בינואר 1817 היצירה נכשלה, אך רוסיני חזה וניבא את הצלחתה המאוחרת של היצירה: "עוד לפני סוף העונה תהיה האופרה הפופולרית ברומא, שנה לאחר מכן ברחבי איטליה, ובתוך שנתיים בצרפת. ואנגליה. סוכני אופרות, ואפילו יותר מכך, זמרות אופרה תתחרינה על התפקיד הזה." האופרה הפכה לפופולרית באמת, בתקופה מסוימת עלתה תהילתה אפילו על "הספר מסביליה". מאוחר יותר היא נעלמה מהרפרטואר של בתי האופרה (לפי האמירה של חלקם עקב קשיי ליהוק), אך הרנסאנס שלה הגיעה בסוף המאה ה-20 : מספר הקלטות שלה הוכנו וכיום היא האופרה מספר ה-11 המושמעת ביותר בארצות הברית.
עלילה > מערכה ראשונה

לדון מניפיקו יש שתי בנות, קלורינדה וטיסבה ובת חורגת, אנג'לינה, שזוכה ללעג ולשם סינדרלה (לכלוכית) כי היא מוחזקת בתור משרתת. מניפיקו, שהתרושש לחלוטין, חולם על חתנים עשירים עבור בנותיו. הנסיך רמירו מחפש רעייה ושולח את המחנך שלו, אלידורו, לחפש לו כלה (למעשה לביקור הנערות אצל משפחתן לבחירתן ככלה. בביקור שעשויה הייתה לקחת בה גם הנערה עצמה, על מנת לברר את מצבה הכלכלי ותנאי חייה). אלירודו, לבוש כמו קבצן, מעמיד את בנותיו של מניפיקו במבחן, אבל מוצא חן בעיניו רק סינדרלה. כמחופש מבקר גם הנסיך בביתו של מניפיקו, שם הוא מתאהב מיד באנג'לינה, בעוד שתי האחיות מקיפות בהערצה את דנדיני, משרת הנסיך, שהולבש בבגדי הנסיך. רמירו שולח הזמנה לנשף, אבל מניפיקו אוסר על סינדרלה ללכת לחגיגה. לאחר שהמשפחה עוזבת את הבית לנשף, אלידורו מגיע ומעניק במתנה שמלה מדהימה לנערה שנשארה בבית ולוקח אותה לנשף.
עלילה > מערכה שנייה

בנותיו של דון מניפיקו צוהלות על כך שהצליחו לכבוש את ליבו של הנסיך, אך דנדיני הופך בחזרה למשרת. בינתיים, הנסיך רמירו מביע את אהבתו לסינדרלה שהגיעה בינתיים לנשף. הנערה נותנת לנסיך צמיד: "אם אתה באמת אוהב אותי, מצא את בן הזוג של הצמיד". דנדיני מגלה את האמת למניפיקו ולבנותיו, שחוזרים הביתה בתסכול וברוגז. רמירו, כעת בתלבושת נסיך, מבקר בביתו של מניפיקו, שם הוא מוצא את בן הזוג השני של צמיד סינדרלה ומתחתן עם הנערה. הבנות המתוסכלות ואביהן מקללים את הנסיך ואת אנג'לינה. הנסיך רוצה להעניש אותם, אך סינדרלה מבקשת רחמים עבורם.
אריות מפורסמות

Una volta c'era un re - השיר של אנג'לינה (מערכה ראשונה, מערכה שנייה)
Miei Rampolli Femminini - הקוואטינה של דון מניפיקו (מערכה ראשונה)
Come un ape nei giorni d'aprile - הקוואטינה של דנדיני (מערכה ראשונה)
Si, ritrovarla io giuro - אריה של רמירו (מערכה שנייה)
Questo è un nodo avvilupato - סקסטט, כלומר קטע-שירה לשישה סולנים (מערכה שנייה)
Nacqui all'affano... Non piu mesta - הרונדו של אנג'לינה (מערכה שנייה)
קוואטינה הוא מונח מוזיקלי, שפירושו במקור שיר קצר בעל אופי פשוט.
תיזמור

הפרטיטורה של רוסיני קובעת את הכלים הבאים:
2 חלילים (כולל פיקולו), 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים
2 קרניים, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים
כלי קשת
עבור הרצ'יטטיב:
פסנתר (וכן צ'לו או קונטרבס)
ראו גם

לִברִית (באיטלקית)
לקריאה נוספת

Gossett, Philip; Brauner, Patricia (2001), " La Cenerentola " in Holden, Amanda (ed.), The New Penguin Opera Guide, New York: Penguin Putnam. ISBN 0-14-029312-4
Osborne, Charles (1994), The Bel Canto Operas of Rossini, Donizetti, and Bellini, London: Methuen; Portland, Oregon: Amadeus Press. ISBN 0-931340-71-3
Osborne, Richard (1990), Rossini, Ithaca, New York: Northeastern University Press. ISBN 1-55553-088-5
Osborne, Richard (1998), "La Cenerentola", in Stanley Sadie, (ed.), The New Grove Dictionary of Opera, vol. 1. pp. 799–801. London: Macmillan. ISBN 0-333-73432-7, 1-56159-228-5
הערות שוליים

↑  Toye. Rossini. p. 56.
↑  "OPERA America's "The Top 20" list of most-performed operas". אורכב מ-המקור ב-2008-08-22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590259005171  BnF: cb13918014z (data)  GND: 300132387  LCCN: n82077850  MusicBrainz work: 2ca5f83a-b198-3f3c-86bd-2c93437abe01  VIAF: 184580205   WorldCat (עם VIAF): 184580205
חצרמותית

| --- | --- |

ממלכת חצרמוות (ירוק כהה) ואזור ההשפעה שלה (ירוק בהיר) ב-400 לפנה"ס
 מדינות:  תימן
 דוברים:  נכחדה; חיה סביב 1200 לפנה"ס–400 לספירה
 כתב:  כתב דרום-ערבי 
 משפחה:  שפות אפרו-אסיאתיות שפות שמיות שמיות דרומיות שמיות דרומיות מערביות? שפות דרום-ערב העתיקות חצרמותית
 קוד שפה:  ISO 639-3: קוד xhd   לינגוויסט ליסט: xhd   גלוטולוג: hadr1235
 קוד ISO 639-3:  xhd 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
חצרמותית (בתעתיק מדויק: חַצְ'רַמַוְּתּיתּ, קרובה יותר להגייה "חדרמותית" בעברית; בערבית: حضرموتية "חַצְ'רַמַוְּתִיַה") הייתה השפה העתיקה ביותר, והמזרחית מבין ארבע השפות הידועות בקבוצת שפות דרום-ערב העתיקות במשפחה השמית. היא שימשה באזור חצרמוות וגם באזור שסביב הבירה החצ'רמותית שבווה, כיום נפת שבווה בתימן. החצ'רמותים שלטו במסחר בלבונה באמצעות תחנת המסחר החשובה שלהם סוּמְהוּרַם (בחצ'רמותית "ס1מהרם"), כיום האתר הארכאולוגי ח'וּר רוּרִי בנפת זפאר (טֻ'פָאר), שבעומאן.
מקור השם חצ'רמות לא הובהר. המקום זוהה עם "חֲצַרְמָוֶת" המקראי (בעברית), וגם בערבית נהוג לפרשו בדומה: חַצַ'ר ("הגיע") + "מוות". מנגד, ההיסטוריון כמאל סאליבי טען כי הבסיס הוא השם "חצ'רם" 𐩢𐩳𐩧𐩣, משורש ח-צ'-ר "ירוק".
כתב

כמעט כל העדויות בשפה החצ'רמותית מגיעות מכתובות שנכתבו בכתב הדרום-ערבי העתיק המונומנטלי (אותיות רישיות), המורכב מ-29 אותיות שמקורן בכתב הפרוטו-סינאי.
פונולוגיה

הפונמות המשוחזרות בשפה היו זהות בעיקרן לאלה של שבאית (ראו שם). מאפיינים ייחודיים של חצ'רמותית משמרים אלמנטים מפרוטו-שמית, במיוחד בכתובות מוואדי חצ'רמוות. כך, העיצור השורק [s3] מפרוטו-שמית נשמר כך, בעוד שהוא הפך לבין-שיני [ṯ] ביתר שפות דרום-ערב העתיקות. למשל, המילה "שלוש" היא [שלס] (בתעתיק השמי s2ls3) בחצ'רמותית, לעומת [שלתֿ'] (s2lṯ) בשבאית. מצד שני, יש גם מקרים שבהם מוצאים תֿ' [ṯ] במילים שצורתן הקדומה נכתבת בסָמֶך [s3], למשל בחצ'רמותית המילה "כְּתב" היא [מתֿ'נאד] mṯnad, לעומת [מסנד] ms3nd ביתר שפות דרום-ערב העתיקות.
במהלך חייה של השפה כנראה הופיעו שינויים פונטיים מסוימים, ככל שניתן להסיק משינויים בכתיב, בהשוואת כתובות מתקופות שונות: מהאות עין [ˤ] לאות אלף [ˀ], מהאות ט'ית' [ẓ] לאות צאד [ṣ], מהאות ת'או [ṯ] לאות סמך [s3].
כמו בשפות שמיות אחרות, לעיתים נוּן [n] עוברת הידמות מלאה לעיצור הבא אחריה. לדוגמה, ברבים של המילה "נפש" [נפס1] nfs1 הנוּן נטמעת בפֶא שאחריה, וכך המילה "נְפשוֹת" במקום [אנפס1] ʾnfs1 נכתבת [אפס1] ʾfs1.
מורפולוגיה
כינויי הגוף השלישי בחצ'רמותית מתחילים באות סאת [s1].
יש בשפה סופיות נקבה המסתיימות באות תֿ'אוּ [ṯ] או באות סמך [s3].
היסטוריה

הממצאים הקדומים ביותר של כתב דרום-ערבי עתיק היו חרסים שנמצאו ברַייבּוּן (כיום ואדי דַװְעַן), הבירה הישנה של חצ'רמוות, ותוארכו באמצעות תיארוך פחמן-14 למאה ה-12 לפני הספירה. על כן חצ'רמותית היא שפת דרום-ערב העתיקה ביותר. לאחר כיבוש ממלכת חצ'רמות במאה ה-4 לספירה על ידי חמיירים, כחלק מהרחבת ממלכת שבא, שבאית הפכה לשפה הרשמית באזור, ומאז פסקו הכתובות בחצ'רמותית. ייתכן שהיעלמות הכתובות החצ'רמותיות, שברובן היו כתובות הקדשה לאלים המקומיים, מוסברת בכך שהחמיירים הביאו איתם את המונותאיזם, ועל כן לא ידוע אם חצ'רמותית אכן מתה בזמן זה או שמא רק פסקה לשמש כשפת הכתובות.
לקריאה נוספת

Leonid Kogan and Andrey Korotayev: "Sayhadic Languages (Epigraphic South Arabian)" in Semitic Languages. London: Routledge, 1997, p. 157–183.
הערות שוליים

↑  Leonid E. Kogan and Andrey Korotayev: Sayhadic (Epigraphic South Arabian). In: The Semitic Languages, edited by Robert Hetzron.Pg. 223. Routledge, London, 1997.
↑  Leonid E. Kogan and Andrey Korotayev: Sayhadic (Epigraphic South Arabian). In: The Semitic Languages, edited by Robert Hetzron. Pg. 223. Routledge, London, 1997.
↑  L. E. Kogan, A. V. Korotayev, Epigraphic South Arabian Morphology, Penn State University Press, 2007-07-21, עמ' 220
↑  L. E. Kogan, A. V. Korotayev, Epigraphic South Arabian Morphology, Penn State University Press, 2007-07-21, עמ' 221
הנריק גבריאל פורטן

| --- | --- |

דיוקן שצויר על ידי יוהאן אריק הדברג
 לידה:  8 בנובמבר 1739 ויטסארי, פינלנד, אז ממלכת שוודיה 
 פטירה:  16 במרץ 1804 (בגיל 64) טורקו (אובו), פינלנד, אז ממלכת שוודיה 
 מקום לימודים:  אקדמיה המלכותית של טורקו 
 מוסדות:  אקדמיה המלכותית של טורקו 
 פרסים והוקרה:  מסדר כוכב הקוטב – אביר מדרגה שנייה 
 
הנריק גבריאל פורטן (בפינית ושוודית:Henrik Gabriel Porthan, ‏8 או 9 בנובמבר 1739 – 16 במרץ 1804) היה היסטוריון, פילולוג ובלשן פיני, שכיהן כפרופסור ורקטור באקדמיה המלכותית בטורקו (כיום אוניברסיטת הלסינקי). הוא נחשב ל"אבי ההיסטוריוגרפיה הפינית". ערך את העיתון הפיני הראשון - בשפה השוודית.
קורות חיים > ילדות וצעירות

הנריק גבריאל פורטן נולד ב-1739 בוויטאסארי בטווסטלנד במרכז פינלנד כבנם של סיגפריד פורטן וכריסטינה לבית יוסלניוס. אחד מאבותיו היה גוסטף פורטאנן מויבורג שצאצאיו חיו ופעלו למשך שלושה עשורים בוויטאסארי.
המשפחה הייתה פינית דוברת שוודית. האב היה כומר ("ויקריוס") לותרני ונפגע קשות ממחלת נפש ב-1744. משום כך גודל הנריק גבריאל על ידי דודו מצד האם, גוסטף יוסלניוס (1774-1702) שהיה גם הוא כומר של היישוב קרונובי במחוז אוסטרובוטניה. ב-1754 בגיל 15 התקבל פורטן ללימודים באקדמיה המלכותית של טורקו או אובו שהייתה אז בירת פינלנד (מאוחר יותר הפכה לאוניברסיטת הלסינקי). הוא היה תלמידו של דוד אמו, דניאל יוסלניוס (1752-1676), לימים בישוף פורבו.
ב-1762 הוא כתב עבודת תואר מגיסטר בפילוסופיה - Revelationi quid debeat philosophia nostra.
("מה חייבת הפילוסופיה שלנו להתגלות")
קורות חיים > המשך הקריירה האקדמית

החל מ-1764 עבד פורטן בספריית האוניברסיטה וב-1774 התמנה כספרן האוניברסיטה. הוא התפרנס גם מהרצאות פרטיות שהעביר בבית נופש שנבנה עבורו. בשנים 1804-1779 כיהן כפרופסור מן המניין לרטוריקה וב-1787-1786 וב-1798–1799 כיהן כרקטור של האקדמיה. ב-1802 התמנה כיועץ.
גישתו הפוילוסופית הייתה אקלקטית, תמך בעיקר ברעיונותיו של ג'ון לוק והתנגד לתורתו של עמנואל קנט.
פורטן חיבר נאומים בחרוזים, בדרך כלל בלטינית, לפעמים גם בשוודית. הוא דן, לעיתים במסגרת קורסים מיוחדים, בתחומי ידע מגוונים, כל אימת שהיה מחסור במרצים. פורטן הירצה במיוחד על סוגיות בפילוסופיה, היסטוריה, תולדות הידע, ארכאולוגיה ונומיסמטיקה, לימד גם יוונית. כדי ליידע את תלמידיו על מה שקורה בעולם, הוא קרא ופירש את החדשות שבעיתוני השבת. הוא תיבל את הרצאותיו בהערות וקוריוזים מתאימים, שבהם באו לידי ביטוי בקיאותו הרבה וזיכרונו האדיר.
פורטן היה ל"פנופיל", כלומר שוחר השפה והתרבות הפינית וכתביו היו מוקפדים מאוד. הוא העלה את חקר השפה הפינית ושל תרבותה לרמות גבוהות. ב-1776–1778 פרסם פורטן בחמשה כרכים את מחקרו על שירת-העם הפינית De Poësi Fennica שחשף את בני ארצו לשירה האפית ולמיתולוגיה הפינית ופתח דרך למחקרים נוספים.
פורטן נמנה עם מייסדי החברה "אורורה" שדגלה בטיפוח הספרות הפינית וערך את העיתון הפיני הראשון " Tidningar ugifne af et sällskap i Åbo" (עדיין שפה השוודית) שהוקם ב-1771. פורטן היה מדריכו של כריסטיאן אריק לנקוויסט (1808-1761) שעבודתו מ-1782 De superstitione veterum Fennorum theoretica et practica הפכה למחקר מכונן בתחום תולדות מנהגי הפינים.
פורטן היה פורץ דרך בתחום הבלשנות של השפות הפינו-אוגריות ופסל מכל וכל כל קשר גניאלוגי בין השפה הפינית לשפה העברית. הוא אסף שירי-עם ושירה פינית, עבודה שהושלמה על ידי אליאס לנרוט. הוא חיבר גם ספר דקדוק של השפה הפינית ועבד על חיבורו של מילון אטימולוגי של השפה הפינית, שנשאר בלתי גמור.
כהיסטוריון המשיך פורטן את עבודתו של יוסטן והרחיב מחקריו בתחום ההיסטוריה. עסק במיוחד בתולדות הכנסייה בפינלנד. נמתחה עליו בקורת בגלל דעותיו הקדומות כנוצרי לותרני לגבי מנהגי הנצרות הקתולית והאורתודוקסית.
פורטן נסע רק פעם אחת מחוץ לארצו במסע לימודים ב-1779 כשביקר בערים האוניברסיטאיות החשובות של צפון גרמניה, בין היתר בגטינגן ובסוף השנה חזר לשוודיה דרך קופנהגן.
ב-1787 נבחר כחבר באקדמיה המלכותית להיסטוריה ולעתיקות וב-1796 בחברה המדעית של אופסלה. ב-1802 קיבל את התואר "קנצלר".
עם תלמידיו נמנה המשורר פרנס מיקאל פראנזן (1847-1772) כמו כן הוא השפיע על דור שלם של סופרים, משוררים וחוקרים פינים, שרבים מהם נמנו ב-1831 על מייסדי החברה הספרותית הפינית.
נפטר בעיר טורקו ב-1804. פורטן היה רווק ללא ילדים.
קורות חיים > ציטוטים

עלינו להתפלל שרוסיה תעביר את בירתה לקונסטנטינופול. אבל עכשיו כשבירתה היא קרובה מאוד, חוששני שבמוקדם או במאוחר תיפול פינלנד תחת שליטה רוסית
ספרים

Opera selecta. Skrifter i urval היא המהדורה העיקרית - בחמישה כרכים - של כתבי פורטן, בעריכת סוון גבריאן אלמגרן ויוזף אוגוסט שאומן(Helsingfors: Finska Litteratur-Sällskapets tryckeri, 1859–73).
היא זמינה ברשת באמצעות http://www.doria.fi.
1758 – Revelationi quid debeat philosophia nostra (כרך א)
1762 – Revelationi quid debeat philosophia nostra (כרך ב)
1766/1768 – De poësi Fennica (כרך א)
1772–1787 – Dissertatio historiam Bibliothecae Regiae Academiae Aboënsis exponens (25 כרכים )
1778 – De poësi Fennica (כרך ב)
1785 – De praejudiciis amovendis
1786–1789 – De Bircarlis
1788 – De antiqua gente Qvenorum
1792 – De scepticismo historica
1784–1800 – Magistri Pauli Juusten, episcopi quondam Aboensis Chronicon episcoporum Finlandensium, annotationibus et sylloge monumentorum illustratum (56 כרכים)
הנצחה

1863 - והצבה לשזרו הפסל הציבורי הראשון בעיר טורקו לזכרה של אישיות חשובה היה פסלו של פורטאן
בניין הפקולטה למשפטים בהלסינקי נקראת לזכרו "פורטניה".
העיתון של פורטן Tidningar Utgifne Af et_Sällskap i Åbo, הגיליון מ-31 בינואר 1776
סיריאנוס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־5 אלכסנדריה, מצרים 
 פטירה:  437 אתונה, האימפריה הביזנטית 
 תחומי עניין:  פילוסופיה 
 עיסוק:  פילוסוף 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 
סיריאנוס (ביוונית: Συριανός; מת בסביבות שנת 437) היה פילוסוף נאופלאטוני יווני וראש האקדמיה של אפלטון באתונה. הוא חשוב כמורו של פרוקלוס וכפרשן של אפלטון ואריסטו. יצירתו הידועה ביותר היא פרשנות למטאפיזיקה של אריסטו.
חייו

סיריאנוס נולד במחצית הראשונה של המאה ה-4. הוא היה יליד אלכסנדריה שבמצרים ובנו של אדם בשם פילוקסנוס (Philoxenus). באלכסנדריה ככל הנראה קיבל חינוך ברטוריקה ואולי גם בפילוסופיה.
בשלב מסוים בחייו הוא הגיע לאתונה ולמד תחת פלוטרכוס, ראש בית הספר הנאופלאטוניסטי, אשר התייחס אליו בהתפעלות ובחיבה רבה, ומינה אותו כיורשו.
עם מותו של פלוטרכוס בשנת 431/432, החליף אותו סיריאנוס בראשות האקדמיה.
לאחר שפרוקלוס הגיע לאתונה בשנת 431, קיבל אותו סיריאנוס כתלמידו באקדמיה, וזה נעשה למכובד ביותר בקרב תלמידיו. כמו כן, סיריאנוס חשוב גם כמורו של הרמיאס מאלכסנדריה.
הפילוסוף דמאסקיוס, בחיבורו "חיי איסידורוס" ("פילוסופוס היסטוריה"), מתאר את סיריאנוס כאיש גבוה ויפה תואר, ובעל יכולות אינטלקטואליות מרשימות.
אם ייחוס הפרשנות על הרמוגנס הוא נכון, ניתן להסיק כי סיריאנוס היה נשוי, מאחר שהפרשנות מוקדשת לבנו של מחברה, אלכסנדר.
על פי מרינוס משכם ("חיי פרוקלוס", 36), סיריאנוס נקבר על מדרונות ההר ליקבטוס באתונה.
בשנת 437 החליף פרוקלוס את סיריאנוס כראש האקדמיה ואילו דומנינוס היהודי, תלמידו המוכשר האחר של סיריאנוס, חזר לעיר הולדתו לאריסה. פרוקלוס התייחס אל סיריאנוס בכבוד הגדול ביותר והורה כי במותו הוא צריך להיקבר באותו קבר יחד איתו.
כתביו

רק מעט נותר מכתביו של סיריאנוס. החיבורים ששרדו הם:
פרשנות למטאפיזיקה של אריסטו. שרדו רק ספרים בטא (III), גאמא (IV), מו (XIII) ונו (XIV).
פירושים לשתי יצירות רטוריות מאת הרמוגנס מטרסוס (אנ').
הרצאות על פיידרוס של אפלטון, נשמר על ידי הרמיאס מאלכסנדריה.
בין החיבורים האבודים של סיריאנוס, היו פרשנויות על "על השמיים" (אנ') ו"על הפרשנות" (אנ') של אריסטו. אנו לומדים מן הפרשנות של פרוקלוס על הדיאלוג "טימאיוס" של אפלטון, כי גם סיריאנוס כתב פירוש על אותו הספר.
על פי הלקסיקון סודא, סיריאנוס כתב גם חיבורים על "התאולוגיה של אורפאוס" ו"על ההרמוניה של אורפאוס, פיתגורס ואפלטון עם האורקלים" (אנ'). הסודא מייחס לסיריאנוס מספר חיבורים, אך למעשה הם חיבוריו של פרוקולוס.
תאודורוס מליטניוטה (Theodorus Meliteniota), בחיבורו Prooemium in Astronomiam, מזכיר פרשנויות לאלמגסט (Magna Syntaxis) של תלמי מאת הפילוסוף סיריאנוס.
פילוסופיה

המשמעות הפילוסופית של סיריאנוס טמונה בשדה המטאפיזיקה ובהקסגסיס (אנ') של אפלטון. הוא חשוב בהרחבת פרטי המערכת המטאפיזית הנאופלאטונית שהחל אותה יאמבליכוס והתווה אותה באופן מוחלט פרוקלוס.
השרידים החשובים ביותר שברשותנו הם הפרשנויות על "המטאפיזיקה של אריסטו". בהסברו את טענותיו של אריסטו, הוא מוסיף את עמדות האסכולה הנאופלאטוניסטית בנושא העומד בפניו, ומנסה לבסס את האחרון כנגד הראשון.
בפרשנותו ל"מטאפיזיקה", סיריאנוס מסביר את השקפתו על המונאדה ועל הדיאדה (אנ') בכמה מקומות. מיד אחרי ה"אחד" באות מונאדה ודיאדה עליונות. סיריאנוס מתאר את המונאדה כגברית ואת הדיאדה כנשית. הוא מיישם את תורת שני העקרונות הקוסמיים כדי להסביר את מקור הרוע. הוא מכחיש שישנן צורות אפלטוניות (אנ') של דברים שהם רעים או שפלים. הדיאדה אחראית בעקיפין לרוע. סיריאנוס מייחס את קיומו של הרוע לאחרות (otherness) ולריבוי (plurality), שלדעתו הדיאדה אחראית ישירות ליצירתם.
אחד מעקרונותיו הבסיסיים הוא שמדובר בטענה של ישימות (applicability) כללית שאותו דבר לא ניתן לאישור או הכחשה באותו הזמן של אותו הדבר; אבל שבכל מובן הקשור באמת של אישורה או הכחשתה של טענה, זה חל רק על דברים קיימים, אך לא על מה שמעבר לדיבור וידע, שכן הדבר אינו מאפשר אישור או הכחשה, מאחר שכל טענה המכבדת זאת חייבת להיות שגויה. בסך הכל, הדוקטרינות המונחות בחיבור זה הן של האסכולה הנאופלאטוניסטית באופן כללי.
לדברי לידוס, האסכולות של סיריאנוס, יאמבליכוס ופרוקלוס, סבורות כי אלוהי היהודים הוא "הדמיאורג של העולם המוחש, ומכנות אותו האל של ארבעת היסודות".
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Syrianus, באנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד
↑  סמית', עמ' 965.
1 2  סמית', עמ' 965–966.
1 2 3 4 5 6 7  סמית', עמ' 966.
↑  Lydus, De Mensibus, IV, 53; תרגום בתוך: פטר שפר, יודופוביה, פרק 2: האל היהודי, עמ' 72.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268775605171  BIBSYS: 10016523  BNE: XX1609054  BnF: cb12348048q (data)  CiNii: DA01795795  GND: 100564712  ICCU: BVEV026276  ISNI: 0000 0003 7124 2122  LCCN: n83237132  NLG: 140342  NTA: 070222592  SELIBR: 258810  SUDOC: 060452994  Trove: 1059896  VcBA: 495/42665  VIAF: 250763486   WorldCat (עם VIAF): 250763486
סיפורו של הצאר סלטאן

| --- | --- |

"הסוחרים מבקרים את הצאר סלטאן" (קטע מתוך מערכה 3), איור לשירו של אלכסנדר פושקין, אגדת צאר סאלטן מאת איוואן יאקובלביץ' ביליבין שלימים הכין את התפאורות לבכורה של האופרה.
 מידע כללי
 מלחין:  ניקולאי רימסקי-קורסקוב
 לבריתן:  ולדימיר בלסקי 
 מבוסס על:  פואמה מאת אלכסנדר פושקין
 סוגה:  אגדה
 שפה:  רוסית
 מספר מערכות:  4
 זמן התרחשות העלילה:  לא מוגדר
 מקום התרחשות העלילה:  העיר חרמאנוסה והאי בויאן
 תפקידים
 Babarikha (Old Woman)  Three sailors  Tsar Saltan (Saltán)  Tsarevich Gvidon (Gvidón)  Tsarevna Swan-Bird (Lyebyed)  Skomorokh (Jester)  Messenger  Old man  Tkachikha (Weaver)  Povarikha (Cook)  Tsaritsa Militrisa 
 
סיפורו של הצאר סלטאן (ברוסית: Сказка о царе Салтане) היא אופרה בארבע מערכות, שבע תמונות ופרולוג מאת המלחין הרוסי ניקולאי רימסקי-קורסקוב הכוללת את הקטע המפורסם מעוף הדבורה. הלברית נכתבה על ידי ולדימיר בלסקי (אנ'), והיא מבוססת על השיר אגדת צאר סאלטן משנת 1831 מאת אלכסנדר פושקין. האופרה הולחנה בשנים 1899–1900 לציון מאה שנה להולדת פושקין, והוצגה לראשונה בשנת 1900 במוסקבה, רוסיה.