stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממפיס סלים
תולדות חייו

סלים נולד בממפיס, טנסי, אביו היה נגן גיטרה ופסנתר. סלים הצעיר (שנקרא אז צ'טמן) הופיע במועדונים אפרו-אמריקאים בארקנסו ומיזורי לפני שעבר לשיקגו ב-1939. בשיקגו הרבה להופיע ולהקליט, ושם גם אימץ את שם הבמה "ממפיס סלים".
לאחר מלחמת העולם השנייה הוביל הרכב שלהיטו היה השיר "Rockin' the House" ("מרקידים ת'בית"), לפיכך נקרא ההרכב "Slim and the House Rockers" (סלים ומרקידי הבית), בהרכב זה, שליווה את סלים בהקלטותיו לחברת Mircle, השתתפו גם הזמר והמפיק וילי דיקסון והגיטריסט ביג ביל ברונזי. ההרכב, שהחל כהרכב בסיסי של פסנתר-גיטרה-בס-תופים, לא היה קבוע ונגניו התחלפו עם השנים, הוא גם הועשר מאוחר יותר בנגני סקסופון.
ב-1948 הקליט אותם חוקר ואספן מוזיקת הפולק והפולקלוריסט אלן לומקס. ההקלטות שודרו ב-BBC בסדרת תוכניות שנקראו "אמנות הכושים" (The Art of the Negro), שהציגה את הבלוז לבריטניה, דבר לו הייתה השפעה על אמנים כאריק קלפטון, ג'ימי פייג', ג'ף בק ורבים אחרים.
ב-1950 נסגרה חברת Mircle ולנרד צ'ס, מנהל חברת צ'ס רקורדס רכש את המאסטרים אותם הקליטו סלים ולהקתו בחברה זו. כך יצאו תקליטים רבים של ממפיס סלים ב"צ'ס" למרות שלא הוחתם בה מעולם.
ב-1960 יצא עם וילי דיקסון לסיבוב הופעות ארוך באירופה. ב-1962 החליט להשתקע בצרפת. הוא זכה להוקרה ממשרד התרבות של צרפת ולמינוי "שגריר של רצון טוב" מאת ממשלת ארצות הברית.
סלים נפטר בפריז ונקבר בממפיס, טנסי. בשנת 1989 נבחר, לאחר מותו, להיכל התהילה של הבלוז.
סלים הופיע מספר פעמים בישראל. בפעם הראשונה בתחילת שנות ה-60 במועדון "עומר כיאם" ביפו, ובפעם האחרונה בדצמבר 1982 במועדון "שבלול" שבתל אביב.
הערות שוליים

↑  טלילה בן זכאי, הצועני המאושר, מעריב, 15 באפריל 1977
↑  משה בן שאול, מי מה מתי, מעריב, 24 בדצמבר 1982
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440392005171  PLWABN: 9810614444005606  BIBSYS: 9005510  BNE: XX874419  BnF: cb169195458 (data)  CiNii: DA16713921  GND: 134460200  ICCU: UBOV511664  ISNI: 0000 0000 8015 7737  LCCN: n82047870  MusicBrainz: e4cfb284-9ab1-47f0-a725-082f84275a16  NKC: js20040107026  NSK: 000545558  NTA: 099847965  RERO: 02-A005780143  SNAC: w6db8xwv  SUDOC: 077443314  VIAF: 287082717   WorldCat (עם VIAF): 287082717
מפת דרך אמת

מפת דרך אמת
מפת דרך אמת היא הדפס אבן צבעוני שיצר אביגדור בר' מרדכי מלקוב בשנת 1894, בוורשה שבפולין. המפה נמצאת כיום באוסף הכרטוגרפיה על שם ערן לאור, בספרייה הלאומית בירושלים.
תיאור המפה

המפה מתארת את מסלול נדודיהם ותחנותיהם של בני ישראל במדבר לאחר יציאת מצרים, וחלוקת הארץ בין השבטים. היא ממחישה חשיבותו של סיפור יציאת מצרים כמוטיב מרכזי בתודעתו הלאומית של עם ישראל, בזמן יצירת המפה.
בחלקה הימני העליון, מתאר המחבר את המפה: 
”ראו זה דבר חדש מפת ארצנו הקדושה... ודרך אמת לעלית בני ישראל מארץ מצרים מסעיהם וחניותיהם: המדבריות, הארצות והימים, אשר עברו עד בואם לארץ ישראל... ותמצאו דבר דבר לאשורו, מזוקק שבעתיים על פי חז"ל וגאוני עולם... וגם קרבתי דעותיהם לחוכמת מדידת הארץ. שנת "ודבר באמת".”
במפה מופיעים גם סממנים של אהבת ציון, המופיעים בפסוקים במסגרת המפה: ”והיית עטרת תפארת ביד ה' וצניף מלוכה בכף אלוהיך. לא יאמר לך עוד עזובה ולארצך לא יאמר עוד שממה כי לך יקר חפצי- בה... וארצך תבעל.”; "אהבת ציון חבת ירושלים אל תשכח לנצח".
ייחודה של המפה

כותרת המפה כתובה בעברית וברוסית.
במפה יש מיזוג ייחודי של ישן וחדש: הן בשיטות הסימול הקרטוגרפי, והן בנתונים ההיסטוריים והגאוגרפיים המתוארים. שבטי בני ישראל מסומנים במספרים המפנים למקרא למטה משמאל.
כמו כן המפה מציינת מקומות ישוב מקראיים רבים, חלקם פרי פרשנות, שיבושי שמות או דמיון. עם זאת, היא מביאה כמה חידושים גדולים, כמו סימון תעלת סואץ, מסילת הרכבת יפו–ירושלים, ומיקום המושבות העבריות החדשות. סימנן של המושבות מיוחד- בית עם גג משופע וארובה. גם אם מיקומן אינו מדויק, זוהי אחת המפות הראשונות המציינת ערים כמו פתח תקווה, מקוה ישראל וזכרון יעקב. המחבר אימץ שיטת קווקוו מיוחדת לסימון הערים, כמעגלים או כצורות אליפטיות סגורות.
לקריאה נוספת

אריאל תשבי (עורך), ארץ ישראל במפות ממידבא ועד הלוויין, הוצאת מוזיאון ישראל, ירושלים, ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור.
הערות שוליים

↑  היא שנת תרנ"ה, 1894
↑  ישעיה סב, ג-ד
↑  בתקופת יצירתה של המפה הייתה ורשה חלק מן האימפריה הרוסית
פרט מהמפה - אזור תעלת סואץ המכונה במפה "סועצקי קאנאל".
פרט מהמפה - אזור מרכז הארץ. ניתן לראות במפה את מסילת הרכבת העות'מאנית בין יפו לירושלים, וכן את המושבות הראשונות ובהן זכרון יעקב, פתח תקווה, ראשון לציון, באר טוביה, נחלת ראובן.
מקל ספירה

עצם אישנגו.
מקל ספירה הוא התקן מנמוני (עזר זיכרון) קדום אשר מאפשר לתעד ולשמור מספרים, כמויות או הודעות.  בעוד שמועד תחילת השימוש בשיטה אבד בנבכי ההיסטוריה, הארכאולוגיה מספקת עדות רבה לקיום התקנים אלו. אחד השרידים הקדומים והידועים ביותר הוא זה המכונה "עצם אישנגו", שייתכן שהיווה מקל ספירה. ההתקן הקדום ביותר הוא ככל הנראה זה המכונה "עצם למבובו" והוא מתוארך ל-35,000 לפני הספירה.
אזכורים היסטוריים ניתנים על ידי חוקר הטבע הרומאי פליניוס הזקן, המסביר מהו סוג העץ האיכותי ביותר לשימוש במקל הספירה. מרקו פולו מעיד אודות שימוש שנעשה במקל בסין.
קיימים שני סוגים של מקלות ספירה, מקל יחיד ומקל נקודות מפוצל.
הערות שוליים

↑  Lebombo Bone, באתר WolframMathWorld
| --- | --- |
בקרת זהויות :  HDS: 013897
מפקד בני ישראל בערבות מואב

מפקד בני ישראל בערבות מואב (1273 לפנה"ס, 2487 לבריאת העולם לפי מסורת חז"ל) הוא אירוע מקראי המתאר את המפקד שנעשה בשנה הארבעים ליציאת מצרים בערבות מואב, לאחר המגפה שבאה בעקבות חטא בעל פעור.
הציווי על המפקד > רקע

לאחר חטא המרגלים נגזר על דור יוצאי מצרים למות במדבר, ולפיכך לקראת הכניסה לארץ בתום ארבעים שנות הנדודים נצטווה משה לספור את החיילים בשנית.
הציווי על המפקד > הציווי

הציווי על המפקד מובא בפרשת פינחס שבספר במדבר שם אומר ה' למשה ולאלעזר בן אהרון הכהן:
שְׂאוּ אֶת רֹאשׁ כָּל עֲדַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל מִבֶּן עֶשְׂרִים שָׁנָה וָמַעְלָה לְבֵית אֲבֹתָם כָּל יֹצֵא צָבָא בְּיִשְׂרָאֵל
סיבת המפקד העיקרית היא ספירת הצבא ("כל יוצא צבא בישראל") וחלוקת הנחלות - לאחר המפקד, הקב"ה מצווה על חלוקת הנחלות לכל המשפחות שנמנו במפקד - ”לָרַב תַּרְבֶּה נַחֲלָתוֹ וְלַמְעַט תַּמְעִיט נַחֲלָתוֹ אִישׁ לְפִי פְקֻדָיו יֻתַּן נַחֲלָתוֹ”. כמו כן, רואים ששבט לוי נמנה בהמשך בנפרד משום ש”לֹא הָתְפָּקְדוּ בְּתוֹךְ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל כִּי לֹא נִתַּן לָהֶם נַחֲלָה בְּתוֹךְ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל”, כלומר, מכיוון שהם לא נוחלים עם שאר השבטים, לא נפקדו איתם.
במדרש תנחומא מובאות שתי סיבות נוספות למפקד:
אחרי המגפה יש צורך לספור ולראות כמה נותרו מכל שבט, משל לרועה שנכנסו זאבים לתוך עדרו ולאחר התקיפה הוא מונה את הצאן.
משה עומד למות וכמו רועה שסופר את הצאן בתחילה ובסוף לפני שהוא מחזירם לאדון, גם משה פוקד את העם ביציאת מצרים ולפני מותו ועזיבת תפקיד המנהיגות.
המפקד

המפקד התנהל כסדר הדגלים במסעות המדבר:
בשבט ראובן ישנן ארבע משפחות: החנוכי, הפלואי, החצרוני והכרמי. מספרו של שבט ראובן - 43,730.
בשבט שמעון ישנן חמש משפחות: הנמואלי, הימיני, היכיני, הזרחי והשאולי. מספרו של שבט שמעון 22,200.
בשבט גד ישנן שבע משפחות: הצפוני, החגי, השוני, האזני, הערי, הארודי והאראלי. מספרו של שבט גד - 40,500.
בשבט יהודה ישנן ארבע משפחות: השלני, הפרצי: החצרוני, החמולי (שתי המשפחות האלו מתפרטות ממשפחת הפרצי) והזרחי. מספרו של שבט יהודה - 76,500.
בשבט יששכר ישנן ארבע משפחות: התולעי, הפוני, הישובי והשמרוני. מספרו של שבט יששכר - 64,300.
בשבט זבולון ישנן שלוש משפחות: הסרדי, האלוני והיחלאלי. מספרו של שבט זבולון - 60,500.
בשבט מנשה ישנן שמונה משפחות: המכירי, הגלעדי, האיעזרי, החלקי, האשריאלי, השכמי, השמידעי והחפרי. מספרו של שבט מנשה - 52,700.
בשבט אפרים ישנן ארבע משפחות: השותלחי:הערני (שהיה הבן של שותלח), הבכרי והתחני. מספרו של שבט אפרים - 32,500.
בשבט בנימין ישנן שבע משפחות: הבלעי: הארדי והנעמי (מתפרטות מהבלעי), האשבלי, האחירמי, השופמי והחופמי. מספרו של שבט בנימין - 45,600.
בשבט דן ישנה משפחה אחת: השוחמי. מספרו של שבט דן - 64,400.
בשבט אשר ישנן חמש משפחות: הימנה, הישוי והבריעי:החברי והמלכיאלי (מתפרטות מהבריעי). מספרו של שבט אשר - 53,400.
בשבט נפתלי ישנן ארבע משפחות: היחצאלי, הגוני, היצרי והשלמי. מספרו של שבט נפתלי - 45,400.
סה"כ נמנו במפקד - 601,730.
בשבט לוי, שנמנה בנפרד ואצלו מנו כל זכר מבן חודש, ישנן חמש משפחות שמתפרטות מבני לוי (גרשון קהת ומררי): הלבני, החברוני, המחלי, המושי והקרחי. מספרו של שבט לוי - 23,000. המפרשים מעירים שנשמטו כאן משפחת השמעי והעזיאלי וחלק מן היצהרי.
השוואת המפקדים

בא' אייר שבשנה השנייה לצאת בני ישראל ממצרים (תחילת ספר במדבר) נערך מפקד נוסף. בין המפקדים גודלו של העם כמעט ולא השתנה (603,550 במפקד הראשון ו-601,730 במפקד הנוכחי).
לעומת זאת, בשבטים עצמם חלו שינויים  - שבט מנשה גדל ב-20,500 איש (מ-32,200 ל-52,700), שבט שמעון פחת ב-37,400 איש. אחד ההסברים לירידה במניין שבט שמעון הוא שעיקר המגפה על חטא פעור פגעה בו, כמו שרואים שדווקא אדם חשוב משבטם הקריב את המדיינית לעיני כל העם.
שבטי נפתלי, אפרים, ראובן, שמעון וגד התמעטו בין המפקדים, בעוד ששבטי דן, אשר, מנשה, בנימין, יהודה, יששכר, וזבולון התרבו.
הערות שוליים

↑  ספר במדבר, פרק כ"ו
↑  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוק נ"ח
מסילת לוד–אשקלון

| --- | --- |

תחנת הרכבת אשקלון בקצה הקו לוד–אשקלון
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל
 עיר:  השפלה ומישור החוף הדרומי
 מפעיל:  רכבת ישראל 
 מידע על ההקמה
 חברה בונה:  הצבא הבריטי
 פתיחת המסילה:  1 בנובמבר 1920
 מידע על המסילה
 תחילת המסילה:  לוד
 סיום המסילה:  אשקלון
 סוג המסילה:  נוסעים ומשא
 רוחב המסילה:  143.5 ס"מ
 מסלולים:  2
 מספר התחנות:  6

רשימת התחנות
לוד, באר יעקב, רחובות, יבנה מזרח, אשדוד, אשקלון
 
מסילת לוד–אשקלון היא מסילת רכבת של רכבת ישראל, המתפצלת מהקו הראשי של רכבת ישראל בלוד ומסתיימת באזור יד מרדכי. מן המסילה מתפצלות חמש מסילות משנה:
שלוחה מאזור באר יעקב אל ראשון לציון.
שלוחה מצומת פלשת אל נמל אשדוד.
שלוחה ומסוף לטחנת קמח שטיבל.
שלוחה מאזור מושב מבקיעים אל תחנת הכוח רוטנברג.
מסילת חלץ מאזור מושב מבקיעים אל קריית גת.
בסופה מתחברת המסילה אל מסילת אשקלון - באר שבע העוברת דרך שדרות, נתיבות ואופקים ומתחברת אל מסילת הנגב מעט לפני באר שבע.
המסילה משמשת לרכבות נוסעים בקו הפרברי בנימינה - רחובות - אשקלון ובקו אשקלון - תחנת הרכבת ראשון לציון – הראשונים - תל אביב - הרצליה, וכן לרכבות משא בין מסילת חלץ ובין נמל אשדוד ונמל חיפה.
המסילה היא מסילה כפולה בין לוד לרחובות ובין צומת פלשת לאשקלון. באמצע שנת 2021 החלו עבודות להכפלת המסילה במקטע רחובות - התחנה התפעולית יבנה צפון. המסילה מחושמלת לכל אורכה.
גלריה

מסילת לוד אשקלון, צפונית לצומת פלשת, יולי 2023
רכבת חוצה גשר סמוך למחלף אשדוד צפון, יולי 2023
רכבת בשלוחה לראשון לציון
המסילה בין באר יעקב לרחובות מתחת לכביש 431
רכבת מראשון לציון לתל אביב מחת לגשר בכביש 431. מימין נראים עיטורי בטון בצורת סמלה של רכבת ישראל
שלוחה לראשון לציון מתפצלת מהמסילה לרחובות, דרומית לבאר יעקב
ראו גם

הקו הראשי של רכבת ישראל
תחנת הרכבת לוד
תחנת הרכבת רחובות
תחנת הרכבת אשקלון
הערות שוליים

↑  הודעה לציבור - רכבות מיוחדות, דבר, 22 באוגוסט 1956
↑  יהודה הגדרתי, הוחל בהפקת הנפט בחלץ1, הַבֹּקֶר, 25 בנובמבר 1955
↑  תחנת הרכבת מגדל אשקלון - תחנת העמסה למחצבי הנגב, דבר, 5 באפריל 1954
1 2  חודשה תנועת הרכבות מאשקלון ליד־מרדכי, למרחב, 19 ביוני 1967
↑  רכבת משא ראשונה לאשדוד, למרחב, 27 בספטמבר 1961
↑  היום תופעל רכבת לקנטרה, למרחב, 27 ביוני 1967
יוסף מיכלסקי, הרכבות נעות לאורך כל הקו, למרחב, 13 ביולי 1967
רכבת ישראל תתחיל היום לנוע בקו קנטרה, על המשמר, 27 ביוני 1967
מסילת הרכבת בסיני הושלמה 50 שעות לפני המועד שנקבע - הקושי בהפעלת הרכבת - החולות הנודדים המכסים המסילה, דבר, 6 באוגוסט 1967
↑  רכבת־הנוסעים לעזה תופעל מחרתיים, על המשמר, 30 באוקטובר 1972
עזרא ינוב, רכבת הנוסעים מעזה תהלך על פסים מדיניים, מעריב, 25 באוקטובר 1972
רכבת עזה תקדים לצאת לתל־אביב, דבר, 23 בנובמבר 1972
↑  גידול מתון במספר הנוסעים ברכבת, על המשמר, 20 במרץ 1973
נסיון הרכבת מעזה יימשך עד סוף מאי, מעריב, 4 במרץ 1973
↑  אריה לינדבואם, חותמת לחנוכת מסילת חלץ, דבר, 12 בנובמבר 1982
↑  עזרא ינוב, רכבת הפחם הראשונה תגיע הבוקר לאשקלון, מעריב, 27 ביוני 1990
↑  יגאל לביב, נבדקת אפשרות להקים מזח לפריקת פחם באשקלון, חדשות, 30 בספטמבר 1990
דוד חיון, ‏נחתם ההסכם להקמת מזח הפחם באשקלון בידי יונדאי, באתר גלובס, 26 במאי 1997
דוד חיון, ‏יונדאי הקדימה ב-4 חודשים סיום ההקמה של המזח הימי לפריקת פחם באשקלון, באתר גלובס, 8 בפברואר 1999
↑  לא רכבת רפאים, חדשות, 4 באוקטובר 1992
↑  ענת ג'ורג'י, נחנך קו הרכבת בין ראשון לציון לתל אביב, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2003
↑  שרון קדמי, החל מאפריל: קו רכבת חדש בין תל אביב לאשקלון, באתר הארץ, 2 בפברואר 2005
↑   Train cab view from Beer Sheva to Lod viaיבנה מזרח: לראשונה רכבת סימנס דזירו קו חשמלי רחובות-פלשת 1st. Desiro DDEMU Rehovot-Pleshet, electric, סרטון  באתר יוטיוב, 28 בינואר 2023
↑  שבתשתיות - תיעוד פרויקטים בתחבורה, התחנה החשמלית הבאה - יבנה מזרח, באתר www.facebook.com, ‏28 בינואר 2023
מסילת לוד אשקלון, צפונית לצומת פלשת, יולי 2023
תחנת הרכבת התפעולית ניצנים
כביש 431 חולף מעל המסילה, אוגוסט 2020
צומת מסילתי עם השלוחה לכיוון תחנת הראשונים, אוגוסט 2020
חשמול תחנת הרכבת יבנה – מזרח, נובמבר 2022
מפקד ברבורים

פוקדי הברבורים מטעם המלכה, על התמזה באבינגדון
מקיפים את הברבורים בסירות נמוכות כך שניתן יהיה לתפוס אותם בקלות רבה יותר.
מפקד ברבורים או אַפִּינְג ברבורים (באנגלית: Swan upping; מילולית: העלאת ברבורים) הוא טקס שנתי באנגליה, הנערך מאז המאה ה-12, בו נתפסים הברבורים על נהר התמזה, נספרים, מטובעים ומשוחררים.
היסטוריה

למלוכה הבריטית בעלות על כל הברבורים הלא מסומנים שבשטח הממלכה המאוחדת. יחד עם זאת, הכתר יכול היה לתת זכויות בברבורים בגוף מים מסוים, בצו מלכותי, לגוף אחר. עד המאה ה-16 נהוג היה לתת זכויות בברבורים לבעלי אדמות שהיו הבעלים של אגם.
כיום (2020) רק לשתי גילדות רשומות (ליוורי קומפני) של העיר לונדון הם בעלי זכויות בברבורים, ולכן הברבורים השוחים במי התמזה מחולקים בין בית המלוכה, גילדת יבואני היין (Worshipful Company of Vintners) וגילדת צבעי הבדים (Worshipful Company of Dyers).
תיאור הטקס

במסגרת הטקס, נתפסים הברבורים, ומחולקים בין שלושת הבעלים של הברבורים. כיום - המטרה המעשית של הטקס היא לערוך מפקד ברבורים ולבדוק את בריאותם.
הפוקדים מכונים "אַפֶּרִים" (Uppers), בשל תפקידם - להעלות את הברבורים מהמים.
הטקס מתרחש מדי שנה בשבוע השלישי של יולי.
במשך חמישה ימים, האפרים מטעם כל אחד משלושת הגופים, מפליגים במעלה התמזה בסירות, מסנברי שעל התמזה, ועד אבינגדון שעל התמזה.
הברבורים שנתפסים על ידי האַפֶּרִים מטעם המלכה (תחת פיקוחו של "סמן הברבורים המלכותי") אינם מסומנים, אולם מטבעת עליהן טבעת עבור מאגר המידע של הקרן הבריטית לאורניתולוגיה. הברבורים הנתפסים על ידי האַפֶּרִים מטעם הגילדות, מסומנים בטבעות על רגלם השנייה.
בעבר נהגו לנקב את מקורי הברבורים.
היסטוריה

ב־20 ביולי 2009, השתתפה המלכה אליזבת השנייה, כ"אדונית הברבורים" (Seigneur of the Swans), לראשונה בתקופת מלכותה בטקס. זו הייתה הפעם הראשונה בה המונרך צפה באופן אישי בטקס מזה מאות שנים.
בשנת 2012, זרימת נהר גבוהה יוצאת דופן לקראת הקיץ הובילה לביטול חלקי של הטקס (בחלק הנהר שבין מסנברי שעל התזמה ועד וינדזור). ביטול זה הוא הביטול הידוע היחיד של הטקס ב-900 השנים בו נערך הטקס.
גלריית תמונות

"מפקד ברבורים", ציור משנת 1875
סמן ברבורים מטעם גילדת צובעי הבדים, במהלך מפקד 2004
סמן ברבורים מטעם גילדת מיבאי היין, במדיו הרשמיים, במהלך מפקד 2011
הרמת כוס לכבוד המלכה, במפקד 2011
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  זוהרה רון, ‏מסביב לעולם, באתר גלובס, 7 ביולי 2016
↑  תיאור הטקס
↑   המלכה נוכחת לראשונה בטקס מפקד הברבורים, סרטון  באתר יוטיוב
1 2  Windsor Swan Upping ceremony cancelled due to flooding אתר חדשות ה-BBC‏, 13 ביולי 2012
מנהיגות שירותית

מנהיגות שירותית היא דפוס מנהיגות שבו מטרתו המרכזית של המנהיג היא לשרת את העובדים תחתיו. זאת בניגוד למנהיגות קלאסית שבה המיקוד הראשי של המנהיג היא השגשוג של הארגון עצמו. מנהיג שירותי יחלוק את הכח שלו, ישים את הצרכים של עובדיו ראשונים, ויעזור להם לגדול ולהתפתח כמה שיותר.
המונח מנהיגות שירותית הומצא על ידי רוברט ק. גרינליף, במאמר שפרסם בשנת 1970, "המנהיג כמשרת".
הערות שוליים

↑  The Servant as Leader
מירמקולוגיה

נמלים מהסוג לבובית
מירמקולוגיה היא ענף בזואולוגיה העוסק בחקר נמלים. המונח נטבע על ידי המירמקולוג והאנטומולוג האמריקאי ויליאם מורטון וילר.
המבנה החברתי המורכב והמסודר בקהילות הנמלים הפכו אותן לאורגניזם מודל אידיאלי עבור חוקרים רבים. קני נמלים שימשו מושא מחקר לבדיקת השערות רבות בתחומים כמו סוציוביולוגיה ואקולוגיה. למחקרים על קיני נמלים חשיבות מיוחדת בבחינת תאוריות הקשורות לברירת שארים ולאסטרטגיות יציבות אבולוציונית.
שיטות הפעולה של מושבות נמלים נלמדות גם בתחום מדעי המחשב והרובוטיקה. מחקרים אלו הובילו לפיתוח אלגוריתמים שונים, מנועי חיפוש ועוד.
היסטוריה

העניין האנושי בנמלים החל עוד בעת העתיקה, ותרבויות רבות התייחסו אליה בטקסטים שונים, אבל מחקר שיטתי של נמלים החל רק במאה ה-19.
הפסיכיאטר השווייצרי אוגוסט פורל היה המדען הידוע הראשון שפיתח תאוריה מדעית הקשורה לנמלים. בשנת 1874 הוא פרסם ספר מדעי בשם "Les fourmis de la Suisse" (הנמלים של שווייץ). מחקריו כללו ניסיונות להפגיש בין נמלים ממינים שונים, ולהכניס נמלים ממין אחד לקן של נמלים ממין אחר.
ויליאם מורטון וילר חקר את הנמלים מכיוון אחר, תוך התמקדות על הבנת המבנה החברתי של מושבות הנמלים. בשנת 1910 הוא העביר סדרת הרצאות על מחקריו, וטבע את המושג "סופראורגניזם". חקר המבנה החברתי של מושבות הנמלים היה תחום המחקר העיקרי של המירמקולוגים בחצי הראשון של המאה העשרים. מירמקולוגים מוקדמים רבים התייחסו לחברת הנמלים כחברה אידיאלית, ורצו למצוא פתרונות רבים לצרות המין האנושי באמצעות התבוננות ולמידה מחברת הנמלים.
הפרומונים התגלו בשנת 1959 על ידי זוכה פרס נובל לכימיה אדולף בוטנאנדט. גילוי זה עזר להבין טוב יותר כיצד מושבת הנמלים מתפקדת, וסלל את הדרך להתפתחות התחום.
התפתחות הגנטיקה, תורת האבולוציה, והתרחבות תחום האנטומולוגיה הובילה להתפתחות כיווני מחקר חדשים בתחום המירמקולוגיה. המירמקולוג א.ו. וילסון פיתח את תחום הסוציוביולוגיה בעקבות מחקריו על נמלים.
התפתחות הביומימטיקה גם היא הובילה להתרחבות התחום. נעשו ניסיונות רבים ליישם שיטות של נמלים לניהול הקן שלהן בתחום מדעי המחשב והרובוטיקה.
שיטות מחקר

חקר נמלים יכול להתבצע או בתצפיות בטבע, או בקן מלאכותי בתוך מעבדה. החקר בטבע עדיף מבחינות רבות, כי קשה מאוד לדמות את הסביבה הטבעית של הנמלים על כל גווניה. קשה עוד יותר לדמות את הגורמים החיצוניים הרבים (בעלי חיים אחרים, תנאי סביבה, מושבות נמלים אחרות וכו'). לעומת זאת, החקר בקן מלאכותי (נמלול) מאפשר לרוב להביט בפנים המושבה, ולראות איך היא מתנהלת באופן מדויק יותר. בנוסף, גידול בנמלול מאפשר ויסות של תנאי סביבה שונים, ומעקב מפורט אחרי כל אוכלוסיית המושבה (מעקב שקשה מאוד לנהל בטבע).
שיטות מחקר > סימון נמלים

לעיתים קרובות, חוקרים צריכים לסמן נמלים בתוך קן, על מנת לעקוב אחריהם, ולאפשר הבחנה בין נמלים שונות או בין קבוצות שונות בתוך המושבה. לרוב, מסמנים המדענים את הנמלים בצבעים מיוחדים, בעזרת מכשירי ריסוס כמו איירבראש.
שיטות מחקר > שואב נמלים

שואב נמלים הוא מכשיר שנועד לשאיבת נמלה בודדת או קבוצת נמלים לתוך מכל. השואב הוא למעשה מכל עם מכסה אטום, שמחובר לשני צינורות, קצר וארוך. על הצינור הקצר מורכבת מסננת. המירמקולוג מצמיד את פיו לצינור הקצר, מקרב את הצינור הגדול לנמלה, ושואף אוויר. הנמלה נשאבת לתוך המכל, ונעצרת על ידי המסננת. כשרוצים לשחרר את הנמלה, פשוט פותחים את המכל.
אישים מפורסמים בתחום

ויליאם גולד (1715–1799) – לא חקר את הנמלים באופן מדעי, אך פרסם סדרת תצפיות עליהם במאה ה-18. הוגדר על ידי הוארס דוניסת'ורפ כ"אבי המירמקולוגיה הבריטית"
ג'ון לובוק (1834–1913) – איש אשכולות בריטי, גילה שיש נמלים הרגישות לאור אולטרה סגול
אוגוסטה פורל (1848–1931) – מירמקולוג שווייצרי. ראו למעלה
ויליאם מורטון וילר (1865–1937) – מירמקולוג אמריקאי. ראו למעלה
הוראס דוניסת'ורפ (1870–1951) – מירמקולוג בריטי. גילה מינים חדשים רבים של נמלים
פליקס סנטשי (1872–1940) – מירמקולוג שווייצרי. פרסם סדרת מאמרים חדשניים על יכולות הניווט של הנמלים
דרק ראג מורליי (1920–1969) – מירמקולוג אמריקאי
מוראי.ס. בלום (1929–2015) – פרופסור לכימיה אקולוגית, מומחה לפרומונים
אדוארד וילסון (1929–2021) – מירמקולוג אמריקאי חשוב. נחשב לאבי הסוציוביולוגיה
רוי סנלינג (1934–2008) – מדען אמריקאי שגילה מינים חדשים רבים של נמלים
ברט הלדובלר (נולד בשנת 1936) – מירמקולוג גרמני, מפורסם במיוחד בזכות כתיבת הספר זוכה פרס הפוליצר "the ants" (הנמלים) ביחד עם אדוארד וילסון
ג'אסטין שמידט (1947–2023) – מפורסם כאנטומולוג. חקר את מערך ההגנה על הקן של נמלים, צרעות וחרקים אחרים
דבורה גורדון (נולדה בשנת 1955) – מירמקולוגית אמריקאית. כתבה כמה ספרים פופולריים על נמלים
בארי בולטון (נולד בשנת 1960) – מומחה בריטי לטקסונומיה של נמלים
לורנט קלר (נולד בשנת 1961) – מירמקולוג וסופר שווייצרי
וולטר צ'ינקל – חוקר אמריקאי שחוקר את התנהגות הנמלה ומבנה הקן שלה
יעקב עופר (1926–2022) – חוקר ישראלי ידוע שכתב את מדריך הנמלים "נלך אל נמלה".
ראו גם

נמלול
סוציוביולוגיה
קן נמלים
מקס בגינסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1864 Bartoszyce, רפובליקת פולין 
 פטירה:  24 בנובמבר 1943 (בגיל 79 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 
מקס בגינסקי (באנגלית: Max Baginski;‏ 1864 - 24 בנובמבר 1943) היה אנרכיסט גרמני-אמריקאי.
ביוגרפיה

בגינסקי נולד בשנת 1864 בעיירה ברטנשטיין הסמוכה לקניגסברג, אז חלק מפרוסיה המזרחית וכיום בצפון פולין. אביו היה סנדלר ופעיל במהפכות אביב העמים. פעילות זו גרמה לתושבי הכפר השמרנים להתרחק ממנו. בצעירותו בגינסקי שימש כשוליה של אביו, ותחת השפעתו קרא ספרים וכתבי-עת רדיקלים רבים, ביניהם את כתב העת של האנרכיסט יוהאן מוסט.
בשנת 1882, בגינסקי עבר לגור בברלין. בשנת 1891 נידון לשנתיים וחצי מאסר בגין "הפרת חוקי העיתונות" וב-1893 היגר לארצות הברית. החל משנת 1894 ועד שנת 1901, שימש כעורך של העיתון, "The Chicago Worker". בשנים 1906–1907 הוא עזר בהוצאה לאור של המגזין, "חירות" וכתב מאמרי מערכת לכתב העת, "אמא אדמה" של אמה גולדמן.
בגינסקי נפטר בניו יורק ב-24 בנובמבר 1943.
מירלנד קונסטנט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1968 (בת 56 בערך) האיטי
 לאום:  האיטי האיטי
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 תחום יצירה:  דגלי וודו
 
מירלנד קונסטנט (באנגלית: Myrlande Constant; נולדה ב-1968) היא אמנית טקסטיל מהאיטי המתמחה בתפירת דגלי וודו, אמנות הנקראת "דראפו וודו". היא החלה לעסוק ביצירת דגלי וודו ב-1993. היא הייתה האישה הראשונה בהאיטי ובעולם שעסקה באמנות הזו שהייתה עד אז גברית לחלוטין. בנוסף יצרה את דגלי הוודו בקנה מידה מאד גדול, לעיתים בגודל של 2 מטר על 3 מטר. גם החומרים בהם השתמשה כגון חרוזים ותכשטים שונים, על מנת ליצור דגלי וודו תלת מימידיים ולא דו־ממדיים כמקובל, היו פורצי דרך. היא נחשבת כיום למוכשרת והחדשנית ביותר מבין אמני הדראפו וודו העכשוויים והשפיעה רבות על אמנים ואמניות בהאיטי ובארצות הברית.
קונסטנט הציגה תערוכות בכלל רחבי העולם, וייצגה את מדינתה, האיטי, יחד עם הצייר פרנץ זפירין, בביאנלה ה-59 בוונציה ב-2022.
ביוגרפיה

קונסטנט נולדה בפורט-או-פרנס בירת האיטי. לאם תופרת חרוזים אשר עבדה במפעל ולאב שהיה כהן וודו. כילדה, למדה את אמנות החרוזים מאמה. אביה היה הונגן (כוהן וודו), ממנו היא למדה את האמונות העשירות של הוודו ההאיטי. כבר בגיל 16 היא פיתחה את כישורי התפירה שלה בזמן שעבדה במפעל שייצר שמלות כלה.
קריירה

ב-1993 היא החלה לייצר דראפו וודו. שלא כמו רוב אמני הדגל, היא מעולם לא התלמדה עם אף אחד; הסגנון והטכניקה שפיתחה היו ייחודיים.
כאשר קונסטנט החלה את הקריירה האמנותית שלה, הדגלים הורכבו בעיקר מפאייטים שטוחים, המוחזקים במקומם על ידי חרוז עגול יחיד. זה הוביל לדגלים שהדימויים שלהם, למרות בולטותם, היו בעיקר גרפיים ודו-ממדיים. החידוש העיקרי של קונסטנט היה בשימוש בחרוזים עגולים זעירים ובתכשיטים גליליים זעירים כחומר העיקרי. יחידות קטנות יותר אלו, מאפשרות לחרוזים שלה לתפקד כפיגמנטים, ומעניקות לדימוי של הדראפו שלה תחושה ציורית במרקם עשיר. לעיתים קרובות מגדירים את עבודתה "ציור עם חרוזים". הדראפו של קונסטנט מציג חוש צבע עדין להפליא, ומשתמש בפרספקטיבה ובתלת מימד שלא היו ידועים בעבר למדיום הדראפו.
קונסטנט הושפעה מאסונות של האומה שלה. לדוגמה, לאחר רעידת האדמה בהאיטי ב-2010, יצרה את אחת היצירות המפורסמות שלה.
בנוסף לחידושים הסגנוניים שלה, קונסטנט הרחיבה באופן דרמטי את גודל הדראפו וודו. כמה מהדגלים החדשים ביותר שלה מתקרבים ל-10 מטר מרובע. כדי להשלים את הדגלים העצומים הללו, היא לעיתים נעזרת בשנים עשר עוזרים על מנת לתפור חרוזים במשך ימים ארוכים. קונסטנט מעצבת בעצמה את הדגלים, מציירת את התבניות ומפקחת על כל התהליך, וכן מבצעת את התפירה במקביל לעוזריה.
השיטה והסגנון של קונסטנט השפיעו על כל אמן דראפו וודו הפועל כיום. עבודותיה של קונסטנט מוצגות לעיתים קרובות ברחבי ארצות הברית; כל האוספים החשובים של אמנות האיטי העכשווית מכילים דוגמאות של עבודתה. החידושים שלה הולידו כמה אמנים אחרים שעבדו בסגנונה; הטובים שבהם הם חניכיה לשעבר רודי אזור, מירי דליסה ואוולין אלסיד וכן מרלין הולברג.
קריירה > השראה ותהליך העבודה

דראפו וודו נוצרו לשימוש בטקסי וודו. הדימויים המסנוורים שימשו לכבוד ולהחמיא לרוחות, ושכנעו אותם לסייע למשרתים (בני האדם) במאבקיהם השונים. רבות מההשראות של קונסטנט ליצירות האמנות שלה הגיעו מאביה, שהוא כומר וודו ונוצרי. היא מצהירה שאין לה למי להודות מלבד הרוחות ואלוהים לפני הרוחות. היא גם מציינת שהרגשות והשאיפות המיסטיות נובעות מהמחשבות שלה. כל מה שהיא שמה על דגל נמצא שם מסיבה כלשהי, כי הרוח ממשיכה לה לעבוד. קונסטנט שואבת גם השראה מספרו של מילו ריגאוד, המכונה Veve. ספר זה מכיל ציורים סמליים של רוחות שנעשו על רצפות מקדש וודו. קונסטנט משתמשת בהשראה זו כדי לזכור את זיכרונותיה מטקסי וודו ואת הידע על הרוחות כדי ליצור עיצוב משלה בדגלים.
התהליך העיקרי של יצירת הדגלים שלה מתחיל בציורי עיפרון על בד לבן. לאחר מכן, היא תופרת את הפאייטים והחרוזים אל הבד. לבסוף, היא משלבת את הצבעים הקשורים לרוחות. בדרך כלל, רוב העבודות שלה גדולות כמו כיסויי מיטה המתארים אירועים משמעותיים שונים בהיסטוריה של וודו והאיטי באמצעות שימוש במחט, חוט, בד וקישוטים זעירים.
הדגלים של קונסטנט גדולים בגודלם, לרוב ברוחב של עד שני מטרים, מתוחים על מסגרות עץ. עבודתה ממזגת את התרבות העכשווית עם ההיסטוריה של האיטי ודת וודו: אלוהויות וקדושים נוצריים (שהם חלק ממערכת האמונות ההיברידית של וודו) שקועים לעיתים קרובות באווירה קסומה, ממוסגרות על ידי דימויים של גיטרות חשמליות, דגים וקישוטי חרוזים דקורטיביים, קבוצה צפופה של יצורים כלאיים, שגופם עובר מאדם לחיה ליצור מיתי, רוחות פוריות ומתים לצד מזבחות, צלבים והכוכב הפגאני המחומש. בשילוב סמליות איקונית עם טכניקה חדשנית.