stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האונומסטיקון של אמנופה
מבנה האונומסטיקון

הטקסט מתחיל בהקדמה שבו כותב אמנופה את מטרת כתיבת המסמך שמטרתו להסביר ללב וללמד את הבור. לאחר מכן הוא משבח את האלים על יצירתם וכות ב: לדעת את כל מה שנוצר על ידי האל פתח והתהווה על ידי האל תחות. השמיים על תכונותיו והארץ על כל מה שיש בה. העיקול של ההר ומה שנשטף על ידי המים הקמאיים, מורכב מכל מה ששימושי ומואר באורו של האל רע כל מה שהוא עשה כדי לגדול עליי אדמות. ומסיים את הפתיחה בציון שהטקסט נכתב על ידי סופר האלים "אמנופה" בן אמנופה בביתו.
לאחר מכן מתחיל האונומסטיקון על פי המבנה הבא:
מונחים 62-1: עוסק בנושאים הקשורים בשמים ובעצמים שמימיים, מים, אדמה.
מונחים 229-63: עוסק באלים, מלכים נשותיהם וילדיהם, רוחות, אצילים, שרים, פקידים, סופרים ומקדשים.
מונחים 312-230: עוסק ביחידים וקבוצות אנשים, כולל עמים זרים ארצות וערים שמחוץ למצרים. ערכים 242-238 עוסק ברשימת עמים זרים במערב, 252-243 עוסק באימפריה החיתית ובבעלי בריתה בקרב קדש. ערכים 294-253 עוסק בעמים מכנען, אזור סוריה ועמים נובים. מתוכם הערים: אשקלון - מס' 262, אשדוד מס' 263 ועזה מס' 264. והעמים: שרדנה מס' 268, ת'כר מס' 269, ופלשת מס 270. הסדר בהן מופיעות הערים בכנען אינו לפי סדר גאוגרפי.
מונחים 419-313 עוסק בקטלוג ערי מצרים. רשימת ערי מצרים העליונה וערי מצרים התחתונה.
מונחים 473-420 עוסק בבניינים וחלקיהם וסוגי קרקעות.
מונחים 578-474 עוסק באדמות חקלאיים, שיעורי דגנים ומוצרים נוספים.
מונחים 610-579 עוסק בחלקי שוורים וסוגי בשר.
ראו גם

פפירוס האריס א
הערות שוליים

↑  פרופ' אדם זרטל משער כי הת'כר מס' 269 ישבו ממערב לשרדנה מס' 268 (בתל דור), ואשר מס' 266 ישבו ממזרח לשרדנה. סודו של סיסרא, עמ' 196-203.
דב רם

| --- | --- |

 לידה:  28 במאי 1935 הונגריה
 פטירה:  24 בספטמבר 2012 (בגיל 77)
 תאריך עלייה:  1949
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  דובי
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1952–1983 (כ־31 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 קמ"ן וקצין האג"מ בקומנדו הימי, מפקד בזירת ים סוף, מפקד בסיס חיל הים באשדוד, ראש מחלקת תוא"ר במפקדת חיל הים, ראש מספן כוח אדם בחיל הים רמכ"א.
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 
דב רם (28 במאי 1935 – 24 בספטמבר 2012) כיהן כראש מספן כוח האדם (רמכ"א)  בחיל הים הישראלי עד לשנת 1983, בדרגת תת-אלוף.
דב רם נולד בשם דב-רוברט הוך, אביו נרצח בשואה, אמו אסתר נישאה לשלמה וייזר בשנת 1945 ולהם נולדו שני בנים. דב ואחותו רחל הצליחו לברוח מהונגריה לישראל בשנת 1949. שאר המשפחה ניסתה לחצות את הגבול לאוסטריה, אבל הם נתפסו והושמו בכלא. רק בשנת 1956 הצליחה המשפחה לעלות ארצה ולהתאחד עם הילדים דב ורחל.
רם גדל בקיבוץ גניגר, לאחר שסיים את בית הספר התיכון התגייס לצה"ל בשנת 1952.
שירותו בחיל הים

בשנת 1954 התנדב לשייטת 13, וב-1955 הוסמך כלוחם. נשלח לקורס קצינים בבה"ד 1 ולקורס חובלים. בשנת 1957 הוסמך כקצין ים, ובאותה שנה מונה למפקד פלגה בשייטת 13. המשיך בתפקידי הדרכה ופיקוד בקומנדו הימי עד לשנת 1966. מונה לקמ"ן שייטת 13 ובשנים 1965-1962 שימש כקצין אג"ם של השייטת בדרגת רב-סרן.
מונה לראש ענף מבצעים במטה חיל הים. במהלך תפקידו זה ביצעה שייטת 13, בפיקודו של סא"ל זאב אלמוג, מבצעים רבים מעבר לגבול, חלקם הגדול במהלך מלחמת ההתשה. בין הפעולות הבולטות היו הפשיטות על מוצב החוף עדביה ועל מבצר האי גרין, וטיבוע שתי טרפדות מצריות במפרץ סואץ (מבצע אסקורט) שהיווה תנאי לביצוע פשיטת השריון (מבצע רביב) בחוף המצרי.
רם היה מפקד הקורבטה אח"י נגה (ק-22), ששימשה כאוניית אימונים.
באוגוסט 1971 מונה למפקד בסיס אשדוד וכיהן בתפקיד עד חודש מרץ 1973
מונה לראש מחלקת תוא"ר במפקדת חיל-הים ומאוחר יותר לראש מספן כוח-האדם במפקדת חיל-הים, והועלה לדרגת תא"ל, תפקיד בו היה עד אוגוסט 1983 מועד בו פרש לגמלאות.
דב רם נפטר ב-24 בספטמבר 2012 בגיל 77, והובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא.
גלריה

טכס סיום פו"מ – עם הרמטכ"ל יצחק רבין ומרדכי גור
הענקת דרגת אל"מ ע"י הרמטכ"ל מרדכי גור ומפקד חיל הים מיכאל ברקאי
הענקת דרגת תא"ל ע"י הרמטכ"ל רפאל איתן וסרן מזל רם (אשתו)
באירוע ממלכתי, רוכן ליד חיים בר-לב
משפחתו

אביו של דב רם נספה בשואה, אמו נפטרה בשנת 1986 ואחותו נפטרה בשנת 2000. שני אחים נוספים שלו הם גיורא רם וטיבור רם.
דב רם נפטר ב-24 בספטמבר 2012. השאיר אחריו אישה ושישה ילדים.
לקריאה נוספת

סיפורים על משפחתו בספר "הקשר ההונגרי" "The Hungarian Connection", רומן אוטוביוגרפי, ISBN=978-965-91623-0-7
ישראל ריבק

| --- | --- |

ישראל ריבק
 לידה:  18 בפברואר 1923 סוקולוב פודלסק, פולין
 פטירה:  2 בדצמבר 2008 (בגיל 85)
 מדינה:  ישראל 
 מפלגה:  הליכוד 
 
ישראל ריבק (18 בפברואר 1923 - 2 בדצמבר 2008) היה מוותיקי באר שבע וממייסדי תנועת החרות בעיר. קיבל את אות יקיר באר שבע ב-1978.
קורות חייו

ריבק נולד בעיירה סוקולוב פודלסק שבפולין, ליוסף שמעון ולרבקה הינדה. בהיותו בן 16, בפרוץ מלחמת העולם השנייה, ברח לרוסיה. ב-1940 נכלא בבית סוהר רוסי למשך 3 שנים על רקע פוליטי, לאחר שהוכרז כאנטי-קומוניסט. שוחרר מהכלא עם נכות ברגליו, ושהה תקופה בקירגיזסטן. ב-1946 עזב את רוסיה וחזר לפולין. לאחר חמישה חודשים הצטרף לקבוצת פליטים ניצולי שואה מארצות הברית ומברית המועצות, שחצתה את הגבול באופן בלתי חוקי אל צ'כיה ומשם לאוסטריה. ב"מרכז לגולה" באוסטריה התנדב לעבוד באזור האנגלי, ושוב נמלט כעבור מספר חודשים מאוסטריה לאיטליה, בצעידה ברגל.
באיטליה חבר לניצולי שואה שניסו לעלות לארץ ישראל באופן בלתי חוקי באניית המעפילים "התקווה", אך האנייה נשבתה על ידי הצבא הבריטי ששלט אז בארץ, ונגררה לנמל חיפה. משם הוגלו נוסעיה לקפריסין באניית "אושן ויגה", ששימשה כאוניית כלא עם 1,500 איש.
ריבק היה חניך בית"ר והאמין בחזונו של זאב ז'בוטינסקי, ועם קום המדינה התיישב בנתניה, בה היה ריכוז גדול של אנשי התנועה הלאומית. הוא הצטרף לתנועת החירות והיה פעיל בהסתדרות העובדים הלאומית. תקופה קצרה עבד בליטוש יהלומים. בשל נכותו לא גויס לצה"ל במלחמת העצמאות, אך כשנודע לו שמדרום תל אביב יוצאות שיירות לאזור הנגב, הגיע אל באר שבע ב-1949, זמן קצר לאחר שחרורה של העיר.
ריבק החל לעבוד כאזרח בחיל ההנדסה הקרבית. ב-1950 הוצע לו לפתוח את סניף קופת חולים לעובדים לאומיים ואת הסתדרות העובדים הלאומית בעיר. הוא קלט מספר רופאים ואחיות, והתמודד עם קשיים מול ממשלת מפא"י. בשנת 1955 נבחר כנציג תנועת החירות במועצת העיר. במקביל פתח את מעוז בית"ר בעיר (החלק החינוכי-אידאולוגי). ריבק ייסד את קבוצת הכדורגל של בית"ר באר שבע, בניהולו ואימונו של חיים סנה. בתקופה זו הרצה ריבק בפני הכדורגלנים על חזון ז'בוטינסקי, וסניף קופת החולים שלו שימש כמחסן הקבוצה.
ריבק ניהל את קופת החולים 38 שנה. הוא היה מיוזמי הקמת האצטדיון העירוני בבאר שבע, תיאטרון באר שבע, הקונסרבטוריון העירוני באר שבע, והספרייה העירונית. ב-1978 הוענק לו, כאות הוקרה על פועלו, התואר יקיר באר שבע.
כחלק מפרויקט מחקר על מרד גטו ורשה, התבקש ריבק לסייע בשחזור דמותו של אחד ממנהיגי המרד, פאבל פרנקל, אותו הכיר מבית"ר. ריבק הצליח באמצעות ציירי קלסתרון לסייע בשחזור תמונת פניו.
בשנת 1989, לאחר יציאתו לגמלאות מניהולה של קופת חולים לאומית בבאר שבע, החל לכתוב את זכרונותיו מנעוריו ועד לעלייתו לארץ ישראל. כתביו טרם פורסמו, אך נמצאים במספר ארכיונים, בהם אוניברסיטת בן-גוריון וארכיון ז'בוטינסקי.
במאי 2010 אישרה ועדת השמות של עיריית באר שבע קריאת רחוב או כיכר בעיר על שמו.
חיים אישיים

ריבק נישא לריטה, עולה מתוניסיה, ונולדו להם ארבעה ילדים. ב-2 בדצמבר 2008 נפטר לאחר מחלה, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
לקריאה נוספת

משה ארנס, דגלים מעל הגטו, הוצאת ידיעות ספרים, 2009.
יצחק שתיל, 77 באר-שבע, הוצאת רבגון דפוס, 2004, עמודים 174–176.
נסים טאיטו, 50 שנות יקרי באר-שבע, הוצאת מעברים בע"מ, 1999, עמודים 57–59.
המכשפה

שער המחזה המכשפה, ורשה תרס"ה 1905
המכשפה (ביידיש: די כישוף-מאכערין, די צויבערין, קאלדוניא) הוא מחזה מוזיקלי שנכתב והועלה ב-1877 או 1878 על ידי אברהם גולדפדן.
תקציר העלילה

מירלה (מירעלע) היא נערה יתומה בת 17 שחיה עם אביה העשיר ואמה החורגת בתיה. המחזה מתחיל ביום הולדתה ה-17 והחגיגה הגדולה שנערכת לה על ידי משפחתה. בחגיגה נוכחות כמעט כל הדמויות המשתתפות במחזה: אברמצֶה, אביה של מירלה; מרקוס, הארוס שלה; בתיה, אמה החורגת; הוצמאך (האָצמאַך), הרוכל העני וטוב הלב; חסרה רק המכשפה, שמופיעה מאוחר יותר.
ביום ההולדת מגיע שוטר ואוסר את אביה בשל עברות לא ידועות. מירלה נשארת לבד עם אמה החורגת, שמחפשת כל דרך להיפטר גם מאביה וגם ממנה (מתברר שהיא, בעזרת המכשפה המקומית באבע יאכנע (בּוֹבֶּה יַאכנֶה) וקרוב משפחתה אליקום, תכננו להפליל את האב. באבע יאכנע מציעה לבתיה לשלוח את מירלה לשוק כדי לקנות בשר ולעשות את עצמה כאילו שמה כסף בארנקה; כשמירלה תגלה שאין לה כסף היא תפחד לחזור הביתה למכות ולקללות של אמה החורגת. בשלב זה תופיע ה"מושיעה" באָבע יאכנע ותטפל בהעלמתה. כך אכן קורה והיא מובאת לבית המכשפה ומוסתרת שם בחדר בעל דלת סתרים. בינתיים מגיע לביתה מרקוס אחרי שעשה מאמצים לשחרר את האב. הוא מתבשר על ידי בתיה שמירלה ברחה עם מאהב. הוא לא מקבל זאת ויוצא לחפש אותה. בשלב ראשון הוא הולך למכשפה, אף על פי שהוא לא מאמין בכישופים. היא מספרת לו שהוא עתיד לצאת למסע ארוך וכי שם כלתו הוא מירלה, דבר שמרשים אותו מאוד. הוא יוצא מיד לחפש אחריה. בינתיים מוכרים אותה המכשפה ואליקום לטורקי שלוקח אותה לאיסטנבול.
המערכה האחרונה מתרחשת בבית קפה באיסטנבול בו יושב מרקוס ששמע על כך שמירלה עשויה להימצא שם. מגיע גם הוצמאך שמנסה גם שם למכור את מרכולתו. לבסוף מופיעה גם מירלה שעובדת בקיבוץ נדבות על ידי שירה עבור הטורקי שקנה אותה. אחרי שהם נפגשים נודע להם מפי הוצמאך שגם אביה שוחרר והם מחליטים לחזור לעירם. בתיה והמכשפה כשנודע להם מפי אביה של מירלה על החזרה זוממות עוד פשע. בתיה לוקחת בקבוק עם סם הרדמה בכליה וכשהפגישה בין החוזרים והאב תתרחש בבית המרזח בו נדברו להיפגש היא תמזוג קצת בכוסות הי"ש שלהם וכשיירדמו החוזרים יעלו המכשפה, בתיה ואליקום את בית המרזח באש וכך ייפטרו מכולם. המזימה כמעט מצליחה אבל ברגע האחרון מגיע אחיו של בעל בית המרזח ומציל את כולם מן האש. רק הזוממים נשארים בפנים . הם השאירו סולם דרכו יוכלו לברוח אבל אחיו של בעל בית המרזח החזיר אותו למקומו. כך הם באו על עונשם במוות בשריפה אותה הם הדליקו.
מבנה

הסצנות במחזה מגוונות מאוד. יש סצנות בהן יש שנים או שלשה שחקנים, יש כאלה שיש בהן מקהלה, יש משחקים (פרה עיוורת בתחילת המחזה), סצנות כישוף, חגיגה טורקית באיסטנבול, בית מרזח וכו'.
המחזה הוא מוזיקלי. כל כמה סצנות שרה אחת הדמויות שיר. בתחילה שרים למירלה ליום הולדתה. הוצמאך שר במסיבת יום ההולדת שיר עוקצני על צביעותם של אנשים. מירלה שרה על בדידותה ועוד. המוזיקה הייתה חלק בלתי נפרד מהמחזות של גולדפדן מן ההתחלה וזאת משום שהשחקנים הראשונים שלו היו זמרים נודדים. "הקטעים המוזיקליים לא היו רקע איורי בלבד אלא אחד ממרכיבי ההצגה וגם חלק בלתי נפרד מהמבנה שלה".
הדמויות

הדמויות החשובות ביותר במחזה הן באבע יאכנע והוצמאך. השניים נמצאים בכל שלב בעלילה ומניעים אותה קדימה.
הדמות השלישית בחשיבותה היא מירלה. היא דמות שנגררת. היא לא יוזמת שום דבר אלא עושה מה שאחרים מכריחים אותה לעשות. הדמות היוזמת העיקרית היא באבע יאכנע.
הוצמאך הוא הדמות החיובית במחזה. רוכל שיש לו הרבה ילדים ואישה שממררת את חייו. באחת הסצנות הוא פונה למכשפה שתיתן לו כישוף אתו יוכל להשתיק את אשתו. הוא שופע אמרות ופתגמים. הוא דמות מלאה מרץ ופעילה מאוד. הוא דמות עממית מאוד ודרכו נפגשים בסוגים שונים של אנשים מכל שכבות העם: סוחרים, קונים, נשים, ילדים. הוא דמות קומית. אפילו הניסיונות שלו לרמות במסחר הם קומיים.
המכשפה, באבע יאכנע, היא הדמות הרעה במחזה. היא מתכננת כל הזמן איך לפגוע במי שבתיה מבקשת ממנה. כתוצאה מתכנוניה מתרחשים כמעט כל האירועים במחזה ובכך היא מניעה את העלילה קדימה.
"לכל מילה של הוצמאך ושל באבע יאכנע יש סיבה והם מניעים כל סצנה וסצנה".
את תפקיד המכשפה שיחקו מההתחלה רק גברים. בתחילה משום שלא היו לגולדפדן שחקניות ואחרי זה בגלל המסורת.
השפעת המחזה והפקות

למחזה הייתה השפעה גדולה על תיאטרון יידיש. הוא היה אחד המחזות הפופולריים ביותר ביידיש שהועלו שוב ושוב במשך השנים. כבר ב-1883 הועלה המחזה בניו יורק. השחקן הראשי היה בוריס טומשבסקי בן ה-16. הייתה זאת ההפקה הראשונה של תיאטרון ביידיש בארצות הברית.
ב-1922 העלה התיאטרון הקאמרי הממלכתי היהודי במוסקבה את המכשפה בעיבודם של אלכסנדר גראנובסקי ויחזקאל דוברושקין ומוזיקה של יוסף אחרון. השחקן הראשי היה שלמה מיכאלס בתפקיד הוצמאך. בעיבוד זה משמש הוצמאך למנהיג, לרוח החיה של ההמון היהודי, דמות תיאטרלית, ליצן, ארלקינו. ב-1925 הועלה המחזה בתיאטרון האמנותי בניו יורק בעיבודו של מוריס שורץ.
בעקבות המחזה כתב גם איציק מאנגר מחזה המבוסס על דמותו של הוצמאך: האצמאך שפיל: א גאלדפאדן מאטיוו אין דריי אקטן (מחזה הוצמאך: מוטיב של גולדפדן בשלוש מערכות), לונדון 1947.
שמותיהן של כמה מן הדמויות נכנסו כאפונימים לפולקלור היידי והיהודי: באבע "יאכנע" ככינוי לאישה רכלנית ווולגרית, ו"הוצמאך" ככינוי לתמים.
השפעת המחזה והפקות > הפקות בישראל

המחזה הועלה פעמים אחדות בארץ.
הקומדיה הארצישראלית, 17 בנובמבר 1935:
תרגום: נתן אלתרמן; בימוי: מיכאל גור; עיבוד מוזיקלי: מרק לברי; כוריאוגרפיה: נעמי ליף; תפאורה: ג'ניה ברגר; תלבושות: גב' חלפי, אליהו דורף.
שחקנים: מאיר תאומי (המכשפה); מ' שינדלר; יוסף גולנד; מ' גור (הוצמך); אהרן פרייטג; מרים ברנשטיין-כהן; ז' לבבי; רחל מרכוס; א' אריאל; נתן כוגן; הילדה חנהל'ה מאירצָ'ק, לימים חנה מרון (מירלה);
תיאטרון אהל, 1946:
תרגום ותמונות לוואי: אברהם לוינסון; בימוי: משה הלוי (שזכה על כך בפרס יהושע גורדון לתיאטרון מטעם הסוכנות היהודית לשנת תש"ז); עיבוד מוזיקלי: מרק לברי; כוריאוגרפיה: יהודית אורנשטיין; תפאורה: פאול לוי.
שחקנים: יהודה שחורי (המכשפה); אברהם חלפי (הוצמך); יהודה גבאי (קנרסקו, מנהל הלהקה); יהושע לופנפלד (זילברקנופ); דניאל פוגלסון (גצל); שמחה צחובל; יעקב איינשטיין (מרכוס החתן); בתיה אוסטרובסקי (מירלה); אברמצה (שלום פופוך); יונה גלזר (מרקושביץ) (בתיה); יוסף זרובבל; ותזמורת ומקהלה בת עשרה קולות.
התיאטרון של גיורא גודיק, 1970:
תרגום: עזרא להד; פזמונים: חיים חפר; עיבוד: יוסף מילוא וחיים חפר; בימוי: יוסף מילוא; תפאורה: שמואל בק; תלבושות: הגר עמרני; תאורה: יחיאל אורגל; מוזיקה ותזמור: נעם שריף; ניהול מוזיקלי: יוחנן קלדי; כוריאוגרפיה: ג'ין היל סאגאן.
שחקנים: שמואל סגל (המכשפה); יוסי בנאי (הוצמך); אלישבע מיכאלי (בתיה); שמעון בר; נירה גל (מירלה); שמעון בר (מרכוס); יוסף לוי (אברמצה); ולהקת מחול.
תיאטרון ילדים ונוער (תיאטרון אורנה פורת), 1984, בבימויה של אתי רזניק.
תיאטרון יידישפיל, 1992:
בימוי: שמואל בונים ניהול מוזיקלי: פולדי שצמן; תפאורה: אודרי ברגנר; תלבושות: פיני משה; כוריאוגרפיה: ולנטין מנוחין; תאורה: יחיאל אורגל; הדרכת יידיש: הניה עצמון.
הבימה, 2000:
תרגום: מיכאל גורביץ'; תרגום פזמונים: יעקב רוטבליט; עיבוד ובימוי: מיכאל גורביץ'; תפאורה ותלבושות: פרידה קלפהולץ; עיצוב אביזרים: יהודית בלוך; מוזיקה: אורי וידיסלבסקי; כוריאוגרפיה: מרינה בלטוב; תאורה: נתן פנטורין.
תרגומים עבריים

המכשפה: אופירטה ב-6 תמונות; עברית ופזמונים: נ' אלתרמן; המוזיקה מאת א' גולדפדן, מעובדת על ידי מרק לברי, תל אביב: קומדיה א"י (דפוס ורדי), 1935.
המכשפה: מחזה בשמונה תמונות ומבוא; מתֻרגם ומעֻבד לנֹער בידי משה גורלי; ציורים: יוסף שטרן; מנגינות: אברהם גולדפדן, ירושלים: ראובן מס ('הבה נציגה: מחזות לבתי ספר, לנוער ולעם'), 1954.
המכשפה: מחזה מוזיקלי על פי א' גולדפדן; תרגום מהמקור: עזרא להד, תל אביב: גיורא גודיק, 1970.
לקריאה נוספת

א. גאלדפאדען, געקליבענע דראמאטישע ווערק. טעקסט צוגרייטונג און אריינפיר ש. בילאוו און וו. וועלעדניצקי. קיעוו: מעלוכע פארלאג פאר די נאציאנאלע מינדערהייטן אין אוססר, 1940.
ביטריס פיקון-ואלין, '"המכשפה" או הבטחות הגוסאט', בתוך: מרדכי אלטשולר (עורך), התיאטרון היהודי בברית המועצות: מחקרים, עיונים, תעודות, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים – מרכז לחקר ולתיעוד יהדות מזרח אירופה, תשנ"ו, עמ' 225–238.
Paola Bertolone, 'The text of Goldfaden's "Di kishefmakherin" and the operetta tradition,' in: Joel Berkowitz (ed.), Yiddish Theatre: New Approaches, Oxford: Littman Library of Jewish Civilization, 2003, pp. 77-86.
Beth Kaplan, Finding the Jewish Shakespeare: The Life and Legacy of Jacob Gordin, Syracuse, N.Y.: Syracuse University Press, 2007.
הערות שוליים

↑  ביטריס פיקון-ואלין, עמ' 227.
↑  ביטריס פיקון-ואלין, עמ' 231.
↑  בילאוו און וועלדעניצקי, עמ' .50
↑  בילאוו און וועלדעניצקי, שם.
↑  בילאוו און וועלדעניצקי, עמ' 51.
↑  שי בר יעקב, פרוייקט המכשפה מבוקרשט, באתר ynet, 26 בנובמבר 2000.
↑  Beth Kaplan, p. 27
↑  ביטריס פיקון-ואלין, עמ' 236.
↑  "לא לשוא עמלנו עשרים שנה": (שיחת מ. הלוי ל"דבר השבוע"), דבר, 29 בנובמבר 1946; הצגת ה-100 של "המכשפה" ב'אהל', משמר, 3 בדצמבר 1946.
↑  שפרצה אז לתודעת הקהל (הקהל אוהב את מירהל'ה: נירה גל – תגלית "המכשפה", מעריב, 7 ביוני 1970).
↑  המכשפה באתר תיאטרון יידישפיל.
↑  המכשפה (קומדיה מוזיקלית), באתר הבימה.
סלאוקוס הרביעי

סלאוקוס הרביעי (פילופאטור) (ביוונית: Σέλευκος Δ' Φιλοπάτωρ; ככל הנראה 218 לפנה"ס – 175 לפנה"ס) בנם הבכור של אנטיוכוס השלישי ורעייתו לאודיקה השלישית.
לאחר התבוסה לרומי בקרב מגנסיה בשנת 190 לפנה"ס, שותף סלאוקוס על ידי אביו בשליטה על הממלכה הסלאוקית. עם מות אביו בשנת 187 לפנה"ס הפך לשליט יחיד על הממלכה הסלאוקית עד למותו בשנת 175 לפנה"ס.
תקופת שלטונו הייתה תחת מגבלות כספיות וצבאיות כבדות שהוטלו על ידי הרפובליקה הרומית, בהתאם לתנאים של שלום אפאמיאה שנחתם בעקבות התבוסה הסלאוקית בקרב מגנסיה בשנת 188 לפנה"ס. שלטונו היה מאופיין בחשש מתמיד מאימת רומי, חשש שמנע ממנו לבצע כל פעולה שתתפרש כאיום נגד ההגמוניה הרומית באזור.
עלייתו לשלטון

קרב מגנסיה ושלום אפאמיאה שנחתם בעקבותיו, חייבו ויתורים רבים מהממלכה הסלאוקית לרומא. סלאוקוס שלקח חלק לצד אביו בקרב מגנסיה היה מודע לגודל המשבר שבתבוסה ובהסכם השלום. בעקבות התבוסה בקרב, נאלץ סלאוקוס עם תחילת שלטונו להתמודד עם משבר צבאי, כספי ואישי (בני משפחה של סלאוקוס ובראשם אחיו אנטיוכוס הרביעי נלקחו לרומא כערובה לצייתנות הסלאוקית). בנוסף לכך נוצר משבר פנימי שערער את התשתית הרעיונית אידאולוגית של השושלת הסלאוקית שהנחיל אנטיוכוס השלישי, אותה תשתית שכללה פולחן למלך, סובלנות דתית ואי התערבות בעניינים הפרטיים והציבוריים של הנתינים. סלאוקוס בתקופת שלטנו נקט בקו נייטרלי ונמנע מעימותים וסיבוכים לאחר שהבין ששלטון שאפתני כפי שהוביל אביו לא יאפשר שיקום של הממלכה המעורערת.
תקופת שלטונו

עם עלייתו לכס המלכות החל סלאוקוס בניסיונות דיפלומטיים לחיזוק מעמדו. בשנת 186 לפנה"ס הוא שלח את נציגיו לאספת הליגה האכאית במגאלופוליס. האכאים, לצורך חידוש הברית שעמדה בעבר בינם ובין אביו, הבטיחו לו שייטת בת 10 ספינות מלחמה. הסנאט הרומי שעינו הייתה פקוחה לכל הנעשה בממלכה הסלאוקית, הגיב בחשדנות לפעולה זו. משלחת רומי שיצאה למזרח ברשות טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס, הגיעה גם לבירה הסלאוקית אנטיוכיה. איומים גלויים ומוסווים שהועברו לאוזנו של סלאוקוס על ידי פלאמינינוס גרמו לו לוותר על יוזמת חידוש הברית עם האכאים.
תקופת שלטונו > הקרב שלא היה

בשנה הרביעית לשלטונו, בשנת 183 לפנה"ס פארנאקיס מלך פונטוס ניסה לבסס את מעמדו באסיה הקטנה ויצא למסע כיבושים אשר במהלכו השתלט על העיר היוונית סינופ שלחופי הים השחור. פארנאקיס פנה עם צבאו מערבה, מתוך מחשבה שרומי לא תטיל דופי באקט התקפי זה כצורך לאיזון הכוחות לנוכח התעצמותו של אומיניס השני מלך פרגמון. גישושיו של פארנאקיס בחצר אנטיוכיה והבטחה לתגמול כספי תמורת סיוע, זכו לתמיכתו של סלאוקוס. סלאוקוס גייס חיל גדול ויצא לכיוון רכס הטאורוס, הוא היה משוכנע שפעולה זו לא תתפרש על ידי רומי כאקט נגדה בדומה למחשבתו של פארנאקיס, אולם פעולה זו היוותה הפרה של אחד מתנאי שלום אפאמיאה, לפיו נאסר על הסלאוקים לחצות את רכס הטאורוס. סלאוקוס, בהתאם למדיניותו ההססנית, לא השלים את המסע וחזר על עקבותיו. הססנותו וחוסר התעוזה שגילה התקבלו בשמחה על ידי רומי.
תקופת שלטונו > עם פרסאוס החמישי מלך מקדוניה

בשנת 179 לפנה"ס, השנה התשיעית לשלטונו, עלה פרסאוס החמישי לשלטון במוקדון. מידת הנדיבות והחסד שהביא המלך החדש הביאו לו הוקרה רבה במוקדון וברחבי יוון, כמו גם זיק של תקוה בקרב חוגים אנטי רומיים ביוון. שאיפתו הייתה להעניק למוקדון מעמד בקרב הממלכות ההלניסטיות והמדינות היוונית. מעמדו שצבר תאוצה לא נעלם מעינו של סלאוקוס אשר מיהר בשנת 178 לפנה"ס להציע לפרסאוס את בתו לאודיקה החמישית לאשה.
קשר זה היה בעל משמעות מדינית וחיזק את כוחו של סלאוקוס עם כוחו העולה של המלך המוקדני החדש. בתחילה הסנאט הרומי לא נקט עמדה מאחר שהוא עדיין החזיק כבן ערובה את אחיו של סלאוקוס, ויורשו לעתיד - אנטיוכוס הרביעי.
ההגבלות שהטילה רומי על שתי הממלכות אסרה בין היתר החזקת ציי ספינות, כאשר על הממלכה הסלאוקית חל גם איסור להפליג מערבה משפך נהר קאליקאדנוס. לעזרת המחותנים באו שלטונות רודוס אשר הקצו ספינות שליוו את הכלה לבית אישהּ. מהלך זה של הדר ומלכות לשני בתי המלוכה המובסים נדון בסנאט הרומי וגרר אחריו איגרת לשלטונות רודוס ובה אזהרה למשנה זהירות בכל הקשור לסיוע וביטוי מעשי לממלכות האזור. אומיניס השני אשר ראה בקשר משפחתי חדש זה איום ומהלך כנגד רומי, גרם לכך שסלאוקוס נדרש לשלוח את בנו דמטריוס כבן ערובה לרומי בתמורה להחזרתו של אחיו, ומאוחר יותר יורשו - אנטיוכוס הרביעי.
סלאוקוס הרביעי ויהודה > מורשת אנטיוכוס השלישי

בקיץ שנת 201 לפנה"ס בכינוס של מועצת הזקנים בירושלים ברשות שמעון הכוהן, התקבלה החלטה להתייצב ולסייע לאנטיוכוס השלישי ולצבאו (החלטה זאת התקבלה בניגוד לדעתו של הורקנוס בן יוסף מבני משפחת בית טוביה ומקורביו, שייחלו להמשך שליטת בית תלמי) במערכה נגד התלמים. החלטה זו אשר גם סייעה לניצחונו של אנטיוכוס השלישי, גרמה לנזק והרס רב בעיר. אנטיוכוס השלישי שהוקיר סיוע זה, פרסם כתובת ממלכתית. בכתובת זו הביא לידי ביטוי יחס אוהד כלפי העם היהודי בירושלים, מידת הנדיבות שכללו בין היתר, פטור מגביית מיסים במשך שלש שנים ( "הריני פוטר ממסים את היושבים בה...למשך שלש שנים") וסיוע ומענקים כגון עץ וחומרי בניין לצורך שיקום בית המקדש (" לספק להם מכסה של בהמות כשרות לקרבנות...חומרי עצים יובאו מיהודה ולא יגבה מכס").
תקופת שלטונו של אנטיוכוס השלישי ציינה תקופה חדשה בחיי העם היהודי, תקופת רגיעה הרחבת העצמאות הפנימית שבראשה עומד הכוהן הגדול, כל זאת עד תחילת הרפורמה ההלניסטית.
אנטיוכוס השלישי קבע גם עקרונות לחיי העיר ובהן הרשות שניתנה לעם לחיות לפי מנהגיו וחוקי אבותיו. רשות זו שניתנה לעם לחיות על פי מנהגיו, אפיינה את המדינות ההלניסטית כלפי העמים הלא יוונים ולא הייתה ייחודית לעם היהודי. יחס זה העלה שוב את כוחו של הכוהן הגדול בירושלים וחיזק את משרתו ומעמדו. מדיניות זו נפגעה כאשר אנטיוכוס השלישי ביקש לקחת מפקדונות המקדשים שתחת שליטתו ובהן המקדש בירושלים, כדי למלא את אוצרות ממלכתו המדלדלים. צורך זו הביא את אנטיוכוס השלישי ליציאה למסע למחוזות שתחת שליטתו, מסע שנכשל ושבו אף איבד את חיו.
ארגונה הפנימי של הממלכה הסלאוקית ששטחה התמעט במידה ניכרת לאחר קרב מגנסיה ושלום אפאמה, אופיין במתן עצמאות מוגבלת למחוזות שתחת שליטתה.
הממשל הסלאוקי הכיר בשלושה סוגים של ארגונים עצמאיים במחוזות אלו: הערים כלומר הפוליס, הדינאסטים שבהן נכללו כל הנסיכים והמלכים, שעליהם גם הוטלה האחריות לגיוס חילי עזר ולגביית מיסים מארצותיהם והסוג השלישי היו העמים. תחת סוג ארגון זה, היו המחוזות שבראשם עמדו שליטים מקומיים, ראשי שבטים וכהנים. שליטים אלו היו מוגבלים בשליטתם על עמם ולא היה בידיהם מספיק כוח להשפיע, או לאלץ את השלטונות באנטיוכיה להתחשב בהם באופן מיוחד. הרבה מהיחס לעמים אלו היה תלוי בהתנהגות העם ובמסירותו לשלטון הסלאוקי.
מדיניות הממלכה הסלאוקית מתקופת אנטיוכוס השלישי כלפי ירושלים הייתה מורכבת. ירושלים לא הייתה פוליס יוונית, הכוהן הגדול לא היה מלך, כוחם הצבאי לא היה מפותח והיהודים גם לא מילאו תפקיד כלכלי חשוב במדינה. מציאות זו הביאה למצב שבו כל הסתבכות פוליטית או משבר פנימי בממלכה הסלאוקית, היה עלול להעמיד בסכנה או לבטל את היתרונות הפוליטיים והיחס של השלטון כלפי היהודים.
בנוסף לאותה מדיניות חוץ מורכבת, בירושלים עצמה היו גם התנגשויות פנימיות של אינטרסים בין המשפחות היהודיות הגדולות ששלטו אז בארץ יהודה. היו אלו אינטרסים מדיניים, חברתיים ודתיים וקדמו לרפורמה ההלניסטית שמתחילה בשלהי תקופתו של סלאוקוס הרביעי ולאחריו.
בירושלים בתקופה זו החזיקה משפחת בית חוניו במשך דורות את כס הכהונה הגדולה. בני משפחת חוניו נמנו עם האנשים העשירים ביותר בעם והיוו את צמרת האצולה היהודית. המשפחה השנייה (שהייתה גם מתחרה תמידית של משפחת חוניו) לפי ערכה והשפעתה בחברה הירושלמית, הייתה משפחת בני טוביה (כאמור אחיהם הקטן הורקנוס התמיד בדביקות בתמיכתו בשלטון התלמי בארץ, בעוד אחיו הגדולים נטו לצד השלטון הסלאוקי). משפחה נוספת ובה שלושה אחים: שמעון, מנלאוס, וליסימאכוס, היו חסידי הרפורמה ההלניסטית. אינטרסים אישיים של שמעון היוו נקודת פתיחה מסוימת לרפורמה של השלטון הסלאוקי בירושלים.