stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שחפיים
מאפיינים > תזונה

השחפים כקבוצה הם אוכלי כל הניזונים מהחי ומהצומח (לרוב מאצות, פירורים או פירות), ואולם הם מעדיפים בשר של דגים ונבלות בדרך כלל והם לא יהססו ללחטוף מזון מאחרים, אפילו מאנשים. הם גם יהרגו חיות חלשות או פגיעות כמו צבי ים, גוזלים בקן או אפרוחים של ברווזיים ועוד. שחפים גם יכולים לצלול לעומק לא רב במרדף אחר דגים ודיונונים ואף לנהל יחסי סימביוזה עם לווייתנים, אותם הם מנקים.
במחקר שפורסם בשנת 2020 על ידי אוניברסיטת אקסטר, נמצא כי שחפים מעדיפים לאכול מזון שהיה במגע עם בני אדם מאשר מזון שלא היה במגע כזה. במחקר נבדקו עשרות שחפים מול שתי פיסות אוכל, האחת הייתה בפיה של אישה והשנייה לא. בממצאים התגלה כי הרוב המוחלט של השחפים בחרו לאכול את פיסת האוכל שבאה במגע עם האישה קודם לכן.
מיון

ישנם 12 סוגי שחפים:
סוג שחף (Larus) ובו 24 מינים
סוג שחף דגים (Ichthyaetus) ובו 6 מינים
סוג שחף אמריקני (Leucophaeus) ובו 5 מינים
סוג כרויקוצפלוס (Chroicocephalus) ובו 12 מינים
סוג ומין יחיד שחף גמדי (Hydrocoloeus minutus)
סוג ומין יחיד שחף רוס (Rhodostethia rosea)
סוג ומין יחיד שחף שנהב (Pagophila eburnea)
סוג ומין יחיד שחף ממוזלג-זנב (Xema sabini)
סוג ומין יחיד שחף זנב-סנונית (Creagrus furcatus)
סוג ריסה (Rissa) ובו 2 מינים.
מספר חוקרים החליטו להעביר את השחפיתיים ואת הגזרניים, למשפחה זו כאשר שני המיונים מצויים במחלוקות.
גלריה

שחף זנב-סנונית
שחף ממוזלג-זנב
שחף אגמים
שחף בונפרטה
שחף אדום-מקור
שחף ימי
ריסה שחורת-רגל
שחף גמדי
שחף צהוב-רגל
הערות שוליים

↑  University of Exeter, Seagulls Favor Food Humans Have Handled, Phys.org, ‏25/02/2020
↑  ע"פ ויקיפדיה באנגלית, (Gull)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555606305171  BnF: cb12322643s (data)  GND: 4170353-4  LCCN: sh85074717  NKC: ph519293
ספינת השוטים (משל)

ספינת השוטים, אילוסטרציה לפואמה של סבסטיאן ברנט, שיצאה לאור בבזל בשנת 1494.
ספינת השוטים, או משל הקברניט, הוא משל שהופיע ב'ספר המדינה' של אפלטון.
המשל מתאר את הבעייתיות שבשלטון לא מריטוקרטי, קרי שלטון שאינו מבוסס על כישורים – כגון דמוקרטיה, אוליגרכיה וכדומה.
מקור

בתרגומו של יוסף גרהרד ליבס לכתבי אפלטון, המשל מופיע בכרך ב', עמודים 384–385:
תאר לך אניות רבות או אניה אחת שתהיה נתונה במצב כדלהלן:
בעל האנייה עולה בגודלו ובכח גופו על כל יורדי האנייה, אלא שהוא כבד שמיעה, וכמו כן פגומה ראייתו, ובקיאותו בענייני הים אינה אלא כיוצא בזה; ואילו המלחים רבים זה עם זה על הנהגת האנייה, וכל אחד מדמה בנפשו שעליו לתפוס את ההגה, בלא שלמד אמנות זו מימיו, ובלא שיהא בידו לנקוב בשם מורהו, או לציין את פרק הזמן בו למד; ולא עוד אלא שטוענים הם כי הדבר אינו ניתן ללימוד, ואף לא יהססו לגזור לגזרים את כל האומר שכן; ותמיד הם מקיפים את בעל האנייה עצמו ומפצירים בו ועושים כל מעשה שבעולם כדי שימסור בידיהם את ההגה;
ולעיתים כשהוא נכנע לאחרים ולא להם, יהרגו את האחרים הללו או ישליכו אותם מתוך האנייה; ואת בעל האנייה שהינו כמות שהוא יכניעו לרצונם בסם שינה או ביין או בתחבולה אחרת, וכך הם משתלטים על האנייה ונזקקים לכל מה שיש בה, ואגב משתאות ומסיבות הם מפליגים בים כדרך שמסתבר שכמותם; ולא עוד אלא שהם משבחים כל איש שיש בכוחו לסייעם שיתפסו את השלטון מתוך שידול בעל האנייה וכפייתו, והמסוגל לכך - יקראו לו ימאי וקברניט מומחה ובקי בענייני הספנות; ומי שאין בכוחו לסייעם בהשתלטות זו יגנוהו כאיש לא יצלח;
ואילו בדבר הקברניט האמיתי אינם מבינים אף זאת: שחייב הוא לתת דעתו על תקופות השנה ושעות היום, על שמיים וכוכבים ורוחות וכל מה ששייך לאותה אמנות, אם עתיד הוא להיות לאמיתו של הדבר איש הראוי לשלוט באנייה; ואילו שיתפוס אדם את ההגה, בין על דעת האחרים ובין בעל כורחם - יכולת זו, סבורים הם, אי אפשר להשיגה בשום אומנות שאדם ילמד ובשום אימון שיתאמן בו, אלא בחכמת הקברניט.
ואם זהו המעשה שנעשה באניות - כלום אינך מאמין שהקברניט האמיתי אמנם ייקרא צופה- שחקים, ומדבר-הבלים ואיש-אין-חפץ-בו, בפי מלחי האנייות שהכך עלה להן?
במשל, בעל האנייה משול למדינה, המלחים משולים לשלטון דמוקרטי או אוליגרכי – שנוהגים בכוח או בפופוליזם – והקברניט משול לשלטון של מלך-פילוסוף, שיודע כיצד למשול.
בתרבות

ב-1494, ברוח הרנסאנס והחזרה לכתבים העתיקים, פרסם הסאטיריקן הגרמני סבסטיאן ברנט את הפואמה ספינת השוטים בהשראת המשל. בסוף המאה ה-15 הירונימוס בוש צייר ציור שנושא את שם הפואמה.
המשל, וכן הפואמה, מוזכרים פעמים רבות גם בתרבות הפופולרית, דוגמת הספר והסרט ספינת השוטים (סרט), וכן במוזיקה דוגמת שיריהם של הדלתות (1970), גרייטפול דד (1974), ג'ון קייל (1974), וורלד פארטי (1987), רוברט פלאנט (1988) ואירייז'ר (1988).
ראו גם

המדינה (דיאלוג אפלטוני)
ספינת השוטים (פואמה)
הערות שוליים

↑  אפלטון, תרגום: יוסף גרהרד ליבס, כתבי אפלטון, כרך ב', הוצאת שוקן, 1957, עמ' 384–385
ספינת השוטים מאת הירונימוס בוש
וידאל סורנאגה

| --- | --- |

 לידה:  1872 ה'תרל"ב ירושלים
 פטירה:  1951 (בגיל 79 בערך) ה'תשי"א ירושלים
 מקום פעילות:  ירושלים
 תקופת הפעילות:  ?–1951 
 תחומי עיסוק:  חינוך, דיינות ופעילות ציבורית
 תפקידים נוספים:  סגן נשיא כוללות העדה הספרדית
הרב וידאל אליהו מרדכי סורנאגה (1872 – 1951) היה איש ציבור, מחנך ודיין, מנהל התלמוד תורה של העדה הספרדית, סגן נשיא כוללות העדה בירושלים וחבר מועצת הרבנות הראשית.
ביוגרפיה

נולד בירושלים ב-21 ביולי 1872 (ט"ו בתמוז ה'תרל"ב) לרב חיים דוד סורנאגה שהיה אב בית דין בעיר. בצעירותו עסק במסחר ובהלוואת כספים ליהודים ושאינם יהודים. בשנת 1895 (ה'תרנ"ה) נפתחה כיתה חדשה בתלמוד תורה של העדה הספרדית ללימוד עברית והיסטוריית העם היהודי, והוא מונה לשמש בה כמורה, ובתקופת כהונתו של הרב אליהו משה פאניז'יל שימש כמנהל התלמוד תורה. בהמשך שימש כחבר בית הדין של הרב שמעון יעקב מטלון לצד הרב יעקב בכור הכהן שאקו, הרב גבריאל שבתי והרב אברהם פילוסוף. לאחר פטירת הרב מטלון, שימש כחבר בבית הדין של הרי"מ תג'יר לצד הרב יצחק לבטון.
בין השנים 1914–1918 (ה'תרע"ד - ה'תרע"ח) שימש כחבר בבית הדין המורחב "משמרת הקודש" של עדות הספרדים והאשכנזים, לצד הרב אליהו משה פאניז'יל והרב שמעון אשריקי. בתקופה זו נמנה עם פעילי החברה קדישא של העדה הספרדית, ומשנת 1922 (ה'תרפ"ב) נמנה עם פעילי כוללות העדה. בשנת 1934 (ה'תרצ"ד) מונה לשמש כסגן נשיא כוללות הספרדים בירושלים למשך שנה, ושימש באותה תקופה כחבר ועדת הבחירות של ועד העדה הספרדית בירושלים.
בשל עיסוקו במתן הלוואות, תושבי הכפרים המוסלמים מסביב לירושלים היו נוהגים לבוא אל ביתו שבשכונת אהל משה ולקבל הלוואה. בהמשך, כשאט אט החלה להיווצר הפרדה בין היהודים למוסלמים, הפסיקו אלו האחרונים ללוות ממנו כספים, והפסיד בגין כך כ-60,000 לירות. בשל ההפסד הכספי מצבו הנפשי התדרדר.
במשך חייו נישא שלוש פעמים. בראשונה לגיטל שיינבוים, בשנית לרחל וידה שיריזלי (בתו של הרב רפאל ישראל שיריזלי ואחותו של שלמה ישראל שיריזלי - (שי"ש), ובשלישית לאמליה, שהייתה עולה חדשה מפולין.
הלך לעולמו ב-15 במרץ 1951 (ז' באדר ב' ה'תשי"א).
אחותו סולטנה מלכה נישאה למשה עזריאל.
נכדתו מרגלית ג'אנו לבית סורנאגה מנישואיו הראשונים לגיטל שיינבום נישאה למרדכי לבית מנדלבאום, משפחת מנדלבאום שעל שמה קרוי שער מנדלבאום ההיסטורי. בנה, נינו של הרב סורנאגה- אליהו מנדלבאום קרוי על שם הרב. שימש כבנקאי בכיר בבנק לאומי.
לשלום הנצחי

| --- | --- |

כריכת הספר בגרמנית
 מידע כללי
 מאת:  עמנואל קאנט
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  פילוסופיה פוליטית
 נושא:  שלום, יחסים בינלאומיים
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1795
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מאגנס
 תאריך:  1976
 תרגום:  שמואל הוגו ברגמן, נתן רוטנשטרייך
 מספר עמודים:  132
"לשלום הנצחי: שרטוט פילוסופי" (בגרמנית: Zum ewigen Frieden. Ein philosophischer Entwurf) הוא מאמר פילוסופי-פוליטי מאת עמנואל קאנט שראה אור ב-1795. המאמר דן בערובה התבונית לכך שביום מן הימים ייכון שלום עולמי.
תוכן

חיבורו של קאנט מטרים במובנים רבים את תורת השלום הדמוקרטי המודרנית. אף שהוא מתאר מדינות רפובליקניות ולא דמוקרטיות, אלו מגדרות כממשלות ייצוגיות, שבהן הרשות המחוקקת מופרדת מהרשות המבצעת. קאנט טוען שרפובליקות יכלו להתקיים בשלום זו עם זו, מכיוון שהן נוטות לפציפיזם יותר מכל צורת שלטון אחרת. אולם הפיכת הממשלות לרפובליקות אינה נתפסת כתנאי מספיק כשלעצמו.
קאנט מנה שישה תנאים לכינון שלום נצחי בין מדינות:
"כשניסוח הסכם שלום טומן בחובו את המצע למלחמה עתידית, הוא לא יוכל להיחשב הסכם שלום".
"אסור ששום מדינה תרכוש לה מדינה ריבונית אחרת [...] בכל דרך, אם בירושה, בחליפים, בקנייה או במתנה"
"אסור שייווצר חוב אומי עקב ניהול מדיניות החוץ של המדינה".
"יש לבטל לחלוטין, במשך הזמן, את הצבאות הקבועים".
"שום מדינה אינה רשאית להתערב בכוח בחוקה ובשלטון של מדינה אחרת".
"גם במהלך מלחמה אסור ששום מדינה תנקוט פעולות איבה כאלה שיהפכו לבלתי אפשרי את האמון ההדדי וההכרחי למען קיום שלום בעתיד, פעולות כגון שליחת מתנקשים ומרעילים, הפרת הסכם הכניעה, הסתה לבגידה במדינה היריבה וכו'".
בנוסף לכך, קאנט מנה גם שלושה תנאים כדי להבטיח שהשלום הנצחי יישאר שריר וקיים.
"החוקה האזרחית בכל מדינה צריכה להיות רפובליקנית".
"משפט העמים (הבינלאומי) צריך להתבסס על פדרליזם של מדינות חופשיות".
"הזכויות הקוסמופוליטיות צריכות להיות מוגבלות בתנאים של הכנסת האורחים האוניברסלית".
קאנט גם מפרט ביחס לזכויות שמעניקה הכנסת אורחים אוניברסלית לזרים: מבקרים בארץ זרה לא יזכו ליחס עוין כל עוד לא יציגו כוונות זדונית. זכויות אלו הכרחיות להגשמת המטרה הסופית של יחסי גומלין ויחסי שלום בין האומות.
קאנט מסכם את השאיפה לכינון שלום נצחי בסיום המאמר:
אם זו חובה, אם יש תקווה מבוססת לכך, לקרב את מימושו של מצב משפטי ציבורי, גם אם צעד אחר צעד עד אינסוף, הרי השלום הנצחי, שעד כה האמינו שהוא המשך ישיר של מה שנקרא בשגגה הסכמי שלום (שהם למעשה הסכמי הפסקת אש), אינו רעיון ריק אלא משימה שמוצאת בהדרגה את פתרונה ומתקרבת ברציפות להגשמת תכליתה (מכיוון שאני מקווה שאורך הזמן הנדרש לכל צעד קדימה הולך ומתקצר).
השפעות וביקרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
יוהאן גוטליב פיכטה, האידיאליסט הגרמני, אימץ את מסקנותיו של קאנט בחיבור זה, וטען כי הבטחת השלום דרך המשפט הציבורי הוא עניין הכרחי כנגזרת ממטלתה של התבונה.
לעומתו גאורג וילהלם פרידריך הגל ביקר את המאמר בספרו קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט, במהלך דיונו ביחסים בינלאומיים.
לקאנט היה רעיון בדבר שלום נצחי בערובת קונפדרציה של מדינות אשר תיישב כל סכסוף, ובבחינת עוצמה שכל מדינה יחידה מכירה בה, תבאר כל חילוקי דעות, וכך תהפוך את יישובם במלחמה לבלתי אפשרי. רעיון זה מניח מלכתחילה הסכמה בין המדינות. ואולם, הסכמה זו, גם אם תהיה מיוסדת על בסיס מוסרי, דתי או על טעמים ושיקולים אחרים, בכל זאת תמיד תהיה תלויה ברצונות ריבוניים פרטיקולריים, ולפיכך תוסיף להיות מושפעת ממקריות.
תרגומים לעברית

עמנואל קאנט, השלום הנצחי: מסה פילוסופית; תרגם בצירוף מבוא על עמנואל קאנט ועל רעיון השלום ותנועת השלום ובהוספת לִקוטים בדבר השלום הנצחי מתוך כתבי קאנט האחרים: יהודה יונוביץ, ירושלים: (דפוס סיני), תרפ"ו.
עמנואל קאנט, לשלום הנצחי: שרטוט פילוסופי, תרגמו, הוסיפו מבוא וההערות: שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ("ספרי מופת פילוסופיים"), תשל"ו.
עמנואל קאנט, "על השלום הנצחי", מהי נאורות: כתבים פוליטיים, תרגם: יפתח הלרמן-כרמל, רסלינג, 2009.
ראו גם

השלום הדמוקרטי
קץ ההיסטוריה והאדם האחרון
לקריאות נוספות

צבי טאובר, "הגל — תפישת המלחמה ובעיותיה", עיון: רבעון פילוסופי, ס"ז, 2018, עמ' 83–109
הערות שוליים

↑  mai, Kosuke; Lo, James.: ., Robustness of Empirical Evidence for the Democratic Peace: A Nonparametric Sensitivity Analysis, International Organization. 75(3), 2021, עמ' 901–919
↑  "על השלום הנצחי", עמנואל קאנט: מהי נאורות: כתבים פוליטיים, תרגם: יפתח הלרמן-כרמל, רסלינג, 2009, עמ' 129
↑  2009, עמ' 130
↑  2009, עמ' 131
↑  2009, עמ' 131
↑  2009, עמ' 132
↑  2009, עמ' 132
↑  2009, עמ' 135
↑  2009, עמ' 138
↑  2009, עמ' 142
↑  2009, עמ' 170
↑  Johann Gottlieb Fichte: Grundlage des Naturrechts (1796/1797), in: Gesamtausgabe der Bayerischen Akademie der Wissenschaften, herg. von R. Lauth und H. Jacob, Abt. I, Werke Band 3, Stuttgart 1966, 323.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12354248h (data)  GND: 4195529-8  SUDOC: 032529783  VIAF: 179896920   WorldCat (עם VIAF): 179896920
עידן קפיטליזם המעקב

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  שושנה זובוף 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מסה 
 נושא:  מעקב קפיטליסטי 
 הוצאה
 הוצאה:  Profile Books 
 תאריך הוצאה:  2018 
 
עידן קפיטליזם המעקב: המאבק למען עתיד אנושי בגבול הכוח החדש (באנגלית: The Age of Surveillance Capitalism: The Fight for a Human Future at the New Frontier of Power) הוא ספר עיון משנת 2018 מאת שושנה זובוף, העוסק בהתפתחותן של חברות דיגיטליות, בהן גוגל ואמזון, וטוען שהמודלים העסקיים שלהן מייצגים מודל חדש של צבירה קפיטליסטית שהיא מכנה "קפיטליזם מעקב".
בעוד שהקפיטליזם התעשייתי ניצל את הטבע ושלט בו באופן שהיו לו השלכות הרסניות, קפיטליזם המעקב מנצל את הטבע האנושי ושולט בו כשנקודת הסיום של הפיתוח היא סדר טוטליטרי.
הנחת יסוד

זובוף קובעת שקפיטליזם מעקב "טוען באופן חד צדדי שהחוויה האנושית היא חומר גלם חופשי שזמין לתרגום לנתונים התנהגותיים [אשר] מוכרזים כעודף התנהגותי קנייני, מוזנים לתהליכי ייצור מתקדמים הידועים כ'אינטליגנציה של מכונה', ומיוצרים מהם מוצרי חיזוי הצופים מה תעשה עכשיו, בקרוב ומאוחר יותר." היא מצהירה שהמוצרים הקפיטליסטיים החדשים הללו "נסחרים בסוג חדש של שוק שאני מכנה שווקים עתידיים התנהגותיים".
בחברה קפיטליסטית, מידע, כגון לייקים ודיסלייקים של משתמש שנאסף בעת גישה לפלטפורמה מסוג פייסבוק, או מכל סוג אחר של חיישן המשמש כנקודת מגע אינטרנטית לזרם נתונים, הוא מידע שיכול לשמש אותה חברה לשפר את חוויית המשתמש. זאת עושה החיישן על ידי הזנת המשתמש במידע שנתונים שהתקבלו מפעילותו הקודמת מראים לחיישן שהמשתמש מתעניין בו. החיישן יכול להסיק דברים רבים על האדם, הרבה מעבר לתנאי השימוש. ניתן לעשות זאת בדרכים רבות באמצעות שימוש באלגוריתם המנתח מידע.
הסכנה של קפיטליזם מעקב היא שפלטפורמות וחברות טכנולוגיה טוענות לבעלות על מידע פרטי מכיוון שזה מידע חופשי וזמין. חברות אלה טוענות שהחוויה הפרטית היא 'חומר גלם' למפעלים לייצור נתונים. יש מעט מאוד פיקוח על ידי משתמשים או חוקים שחוקקו ממשלות. בגלל זה, הייתה תגובה נגד השימוש המסוים של חברות אלה במידע שנאסף. לדוגמה, גוגל, שנאמר כי היא "חלוצת קפיטליזם המעקב" הציגה פיצ'ר (Software feature) שהשתמש ב"מודלים מסחריים ... שהתגלו על ידי אנשים בזמן ובמקום." משמעות הדבר היא שלא רק שפרסומות ממוקדות אליך באופן ספציפי דרך הטלפון שלך, אלא עובדות יד ביד עם הסביבה שלך וההרגלים שלך, כגון הצגת פרסומת של בר מקומי כשאתה מסתובב במרכז העיר בערב.
ניסיונות הפרסום והמיקוד הטכניים והספציפיים האלה יכולים להשפיע על תהליך קבלת ההחלטות של האדם בפעילויות שהוא בוחר ובהחלטות פוליטיות.
לפיכך, לכאורה חברות אלו אינן תחת פיקוח, תוך כדי כך שיש להן הכוח להתבונן ולשלוט בחשיבה. זו אחת הסיבות לכך שחברות טכנולוגיה כמו גוגל נמצאות תחת ביקורת.
זובוף כותבת שהחופש המוקצה לחברות טכנולוגיה נובע מהרעיון ש"קפיטליזם מעקב אינו נוטש 'חוקים' קפיטליסטיים מבוססים כגון ייצור תחרותי, מקסום רווחים, פרודוקטיביות וצמיחה", שכן הם עקרונות של כל עסק בתחום. חברה קפיטליסטית צריכה לשאוף להצטיין כדי להיות תחרותית. זובוף טוענת כי "הצטברות לוגיקה חדשה ... מציגה חוקי פעילות משל עצמה". זוהי תופעה חדשה בפעולות קפיטליסטיות שיש להטמיע בה מגבלות ספציפיות.
הפלטפורמות היו פולשניות מבחינת צבירת מידע, אך גם הובילו למה שנקרא כיום "כלכלת שיתוף", שבה מידע דיגיטלי יכול להתקבל על ידי אנשים שמבצעים קפיטליזם מעקב באמצעות אותן פלטפורמות עצמן. לפיכך, "יחידים יכולים להפיק תועלת רבה מהטרנספורמציה הזו מכיוון שהיא מעצימה אותם ומאפשרת להם להקים עסקים". עסקים קטנים ייהנו גם מכך שהם עשויים לצמוח מהר יותר מכפי שהיו צומחים לולא היו יודעים את הדרישות והרצונות של הצרכנים, אך יצטרכו לשלם לתאגידים עבור גישה לידע. כך קפיטליזם המעקב הוא כלי שימושי לעסקים, אך גם פוגע בפרטיות של משתמשים שאינם רוצים שהחוויה הפרטית שלהם תהיה בבעלות חברה.
ביקורת

פייננשל טיימס כינה את הספר "יצירת מופת של חשיבה ומחקר מקוריים". הניו יורקר קבע ש"עידן קפיטליזם המעקב" הוא אחד מספרי העיון המובילים לשנת 2019. נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה ציין שזה אחד הספרים האהובים עליו בשנת 2019. חוקר העיתונות אבי אשר-שפירא כינה אותו "מעניין", בהתחשב בכך שהספר מותח ביקורת נוקבת על הדלת המסתובבת של כוח אדם בין גוגל והממשל - כלומר, על כך שעובדים בגוגל עוברים לממשל, ולהפך, וכן ביקורת על כך שקמפיינים נשיאותיים משתמשים בנתוני מעקב כדי לטרגט מצביעים.
סם דיבלה (DiBella), שכתב עבור הבלוג של בית הספר לכלכלה של לונדון, מתח ביקורת על הספר, בתחושה שהגישה שלו יכולה "לעורר שיתוק ולא פרקטיקה בכל הנוגע לפעולה קולקטיבית שנדרשת כדי להתמודד עם מעקב תאגידי שיטתי".
הערות שוליים

↑  Bridle, James (2 בפברואר 2019). "The Age of Surveillance Capitalism by Shoshana Zuboff review – we are the pawns". The Guardian. ISSN 0261-3077. נבדק ב-17 בינואר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Naughton, John (20 בינואר 2019). "'The goal is to automate us': welcome to the age of surveillance capitalism". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0029-7712. נבדק ב-16 בינואר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gray, John (6 בפברואר 2019). "The new tech totalitarianism". New Statesman (באנגלית). נבדק ב-21 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Naughton, John (20 בינואר 2019). "'The goal is to automate us': welcome to the age of surveillance capitalism". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0029-7712. נבדק ב-16 בינואר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)Naughton, John (January 20, 2019). "'The goal is to automate us': welcome to the age of surveillance capitalism". The Guardian. ISSN 0029-7712. Retrieved January 16, 2020.
↑  Zuboff, Shoshana; Möllers, Norma; Murakami Wood, David; Lyon, David (2019-03-31). "Surveillance Capitalism: An Interview with Shoshana Zuboff". Surveillance & Society. 17 (1/2): 257–266. doi:10.24908/ss.v17i1/2.13238. ISSN 1477-7487.
↑  Zuboff, Shoshana; Möllers, Norma; Murakami Wood, David; Lyon, David (2019-03-31). "Surveillance Capitalism: An Interview with Shoshana Zuboff". Surveillance & Society. 17 (1/2): 257–266. doi:10.24908/ss.v17i1/2.13238. ISSN 1477-7487.Zuboff, Shoshana; Möllers, Norma; Murakami Wood, David; Lyon, David (March 31, 2019). "Surveillance Capitalism: An Interview with Shoshana Zuboff". Surveillance & Society. 17 (1/2): 257–266. doi:10.24908/ss.v17i1/2.13238. ISSN 1477-7487.
1 2  van Dijck, José; Poell, Thomas; de Waal, Martijn (2018-10-18). "The Platform Society". Oxford Scholarship Online. doi:10.1093/oso/9780190889760.001.0001. ISBN 9780190889760.
↑  "The Age of Surveillance Capitalism by Shoshana Zuboff". Financial Times (באנגלית בריטית). נבדק ב-16 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Our Favorite Nonfiction Books of 2019". The New Yorker (באנגלית). 18 בדצמבר 2019. ISSN 0028-792X. נבדק ב-16 בינואר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Binder, Matt. "Obama praises book that slams his White House for its Google relationship". Mashable (באנגלית). נבדק ב-16 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ghosh, Shona (29 בדצמבר 2019). "Obama's 'favorite books of 2019' list includes a title that slammed his administration's incestuous relationship with Google". Business Insider. נבדק ב-3 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  DiBella, Sam (10 בנובמבר 2019). "Book Review: The Age of Surveillance Capitalism: The Fight for a Human Future at the New Frontier of Power by Shoshana Zuboff". LSE Phelan US Centre (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-16 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
מיכאל זהרי

| --- | --- |
מיכאל זהרי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  9 באפריל 1898 בוברקה, אוקראינה 
 פטירה:  15 באפריל 1983 (בגיל 85)
 ענף מדעי:  ביולוגיה, בוטניקה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  הפקולטה למדע, אוניברסיטת קרל-פרדיננדס 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל לשנת 1954
 צאצאים:  דניאל זהרי 
 תרומות עיקריות
 חקר צמחים בישראל
 
מיכאל זֹהרי (9 באפריל 1898 – 15 באפריל 1983, ג' באייר תשמ"ג) היה בוטנאי ישראלי, חתן פרס ישראל. ידוע בזכות מחקרים יסודיים שערך על צמחיית ארץ ישראל והמזרח התיכון, וכן בשל כתיבת ספרות מקצועית המיועדת גם לקהל הרחב המתעניין בתחום. זהרי הוא ממחבריו של המגדיר לצמחי ארץ ישראל, יחד עם אלכסנדר איג ונעמי פיינברון.
קורות חייו

מיכאל זהרי נולד בבוברקה, על יד לבוב, שבגליציה (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית) בשנת 1898, ועלה לארץ ישראל בשנת 1920. למד בסמינר העברי למורים בירושלים בשנים 1922–1925. בשנת 1926 נולד בנו דניאל, בהמשך גם תלמידו. לאחר לימודיו, עבד ביחידה לבוטניקה במכון לחקלאות ולמדעי הטבע, שלימים עברה לחסות האוניברסיטה העברית בירושלים. קיבל תואר דוקטור (PhD) בשנת 1936, ובשנת 1945 התמנה למרצה באוניברסיטה. הוא סייר רבות בישראל ובמזרח התיכון, כולל בארצות ערב לפני קום המדינה ואף ביבשות אחרות. מתלמידיו הבולטים: דניאל זהרי, גדעון אורשן, אבינועם דנין, אבישי שמידע ויעקב לורך.
בין 13 ל-18 בדצמבר 1942 השתתף בסיור בערבה שאורגן על ידי יוסף ויץ (בהשתתפות 12 אנשים, לרבות מהנדס המים שמחה בלאס, יו"ר הקרן הקיימת אברהם גרנות והמודד וידען הארץ זלמן ליף).
מיכאל זהרי קיבל את פרס ישראל במדעי החיים בשנת 1954. נבחר כחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בתחום הבוטניקה בשנת 1960.
מספריו

מגדיר לצמחי ארץ ישראל, במשותף עם אלכסנדר איג ונעמי פיינברון, הוצאת האוניברסיטה העברית, 1931
גיאובוטניקה (ספריית הפועלים, 1959)
צמחית ארץ ישראל בציורים, במשותף עם נעמי פיינברון-דותן, איורים: רות קופל, הוצעת דעת, 1959
צמחי התרבות של ישראל (הוצאת הקיבוץ המאוחד עם אברהם פאהן, 1957, מהדורה שנייה: צמחי התרבות בישראל - 1981)
מגדיר חדש לצמחי ישראל (עם עובד, 1976, 1989)
כל עולם הצמחים (עם עובד, 1978)
נופי הצומח של הארץ (עם עובד, 1980)
(Plants of the Bible (Cambridge, 1982 (צמחי התנ"ך)
לקריאה נוספת

'זהרי (שין), מיכאל', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 213. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  מרצה לא מן המנין, הַבֹּקֶר, 26 ביולי 1945
↑  ראו: שמחה בלאס, מי מריבה ומעש, ע' 127
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298137205171  BnF: cb12368342w (data)  Botanist: Zohary  CiNii: DA03023636  GND: 143070827  ISNI: 0000 0001 0881 9190  LCCN: n82085788  NKC: uk2007402732  NLK: KAC2018O0846  NTA: 068894511  SUDOC: 032704372  VIAF: 27144718   WorldCat (עם VIAF): 27144718
פילוסופיה ביקורתית

תנועת הפילוסופיה הביקורתית (בגרמנית: kritische Philosophie) המזוהה בעיקר עם הגותו של הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט, אך תקפה גם לרבים מהוגי הקאנטיאניזם, רואה את משימתה העיקרית של הפילוסופיה במתן ביקורת. זאת, בניגוד לפילוסופיות הנותנות קדימות לתיקוף הידע, ובכך (לפי הגישה הביקורתית) הן מועדות לאמץ דוגמות ואקסיומות ללא ביסוס. ביקורת, מבחינת קאנט, פירושה שיפוט באשר לתנאי האפשרות של הידע אפריורית להתנסות בידע עצמו ("שיפוט" בתור קְרִיטִיקָה, כנגזרת מהמונח היווני: kritike techne, "אמנות השיפוט"). משימתם הבסיסית של הפילוסופים, על פי תפיסה זו, אינה לבסס ולתאר תיאוריות אודות המציאות האובייקטיבית, אלא לכפוף את כל התיאוריות - כולל אלה אודות הפילוסופיה עצמה - תחת ביקורתית, ולמדוד את תוקפם על פי רמת הביקורת שהן מספקות.
"פילוסופיה ביקורתית" משמשת גם כשם אחר לפילוסופיה של קאנט, בפרט לתקופת הגותו השנייה של קאנט, שהחלה, כפי שתיאר זאת בעצמו, מרגע שהתעורר והתפקח מן הדוגמטיזם בזכות הגותו הספקנית של דייוויד יום: ”רמזו של דוד יום הוא שעוררני [...] מהתרדמת הדוגמטית, ונתן כיוון חדש לגמרי למחקרי בשדה הפילוסופיה” כלומר, כאשר קאנט זנח את הפילוסופיה הדומיננטית דאז, של כריסטיאן וולף (ממשיך דרכו של לייבניץ) אשר עליה היה אמון בתחילת דרכו. לדידי קאנט, החקירה הנכונה של הפילוסופיה איננה נוגעת למה שיש במציאות החיצונית לנו, אלא דווקא אודות אופייה ויסודותיה של ההתנסות עצמה. ראשית, עלינו לשפוט כיצד התבונה האנושית פועלת, ובאילו גבולות, כדי שנוכל ליישם אותה נכון בחוויה חושית, ולקבוע האם ניתן בכלל להחיל אותה על אובייקטים מטאפיזיים. קאנט רואה בביקרות תפקיד כפול, שלילי וחיובי, גם כמגבילה וגם כמאפשרת מה שלא היה מתאפשר בלעדיה. לשם כך הוא מדמה את הביקורת ל"בית משפט".
המקורות העיקריים לפילוסופיה הביקורתית הם "שלוש הביקורות" של קאנט, שפורסמו בין השנים 1781 ל-1790: "ביקורת התבונה הטהורה" (ביקורת המטאפיזיקה); "ביקורת התבונה המעשית" (ביקורת המוסר); ו"ביקורת כוח השיפוט "(ביקורת האסתטיקה). ביטוי מפורסם נוסף לפילוסופיה הביקורתית של קאנט מצוי במאמרו הקאנוני, "תשובה לשאלה: מהי נאורות?", בו הגדיר קאנט את הנאורות כשחרור האדם מכבליו, באומרו "העז לדעת" ו"אזור אומץ להשתמש בשכלך שלך", כלומר, ביקורת עצמית אוטונומית לעומת היסמכות על מקור הטרונומי.
נאורות היא יציאת האדם מחוסר בגרותו, שהוא עצמו אשם בו. חוסר בגרות הוא אי-יכולתו של האדם להשתמש בשכלו בלי הדרכת הזולת. אשמה בחוסר-בגרות קיימת, אם סיבתו איננה חוסר שכל, אלא חוסר החלטה ואומץ להשתמש בו בלי הדרכת הזולת. Sapere aude! – אזור אומץ להשתמש בשכלך שלך! היא איפוא סיסמת הנאורות.
ראו גם

תאוריה ביקורתית
אידיאליזם טרנסצנדנטלי
לקריאות נוספות

Gilles Deleuze, La philosophie critique de Kant (1963). Trans. Kant's Critical Philosophy (1983)
הערות שוליים

↑  קאנט, הקדמות לכל מטאפיזיקה בעתיד שתוכל להופיע כמדע, עמ' 9.
↑  למשל בההקדמה לביקורת התבונה הטהורה, מהדורה A.
↑  עמנואל קאנט, "תשובה לשאלה: נאורות מהי?"; מגרמנית: ידידיה פלס, בתוך: עזמי בשארה (עורך), הנאורות – פרוייקט שלא נשלם? (תל אביב תשנ"ז 1997), עמ' 45.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533518005171  BNE: XX539871  BnF: cb11948502p (data)  GND: 4165789-5  LCCN: sh85034153  LNB: 000056987 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.