stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דגוברט הראשון
מורשת

דפוס הפילוג וההתנקשות, שאפיין את שלטונו של המלך דגוברט, נמשך במאה הבאה עד שפפין הגוץ הדיח סופית את המלך המרובינגי האחרון בשנת 751, ובכך הקים את השושלת הקרולינגית. מלכים המרובינגים נותרו שליטים בלתי משפיעים, שירשו את כס המלכות בילדותם וחיו רק עד שהספיקו לייצר יורש זכר או שניים, בעוד שהכוח האמיתי היה בידי משפחות האצולה שהפעילו שליטה פיאודלית על רוב הארץ.
בשנות ה-30 של המאה ה-9 נכתבה ביוגרפיה של דגוברט, הגסטה דגוברטי (Gesta Dagoberti), שנכתבה כנראה על ידי הינקמר (אנ'). הוא לרוב לא אמין, אבל מכיל מידע מסוים המבוסס על מסמכי ארכיון אותנטיים. דגוברט הונצח בשיר Le bon roi Dagobert (אנ') ("המלך הטוב דגוברט"), שיר תינוקות הכולל חילופי דברים בין המלך ליועצו הראשי, אליגיוס (אלוי בצרפתית). החרוזים הסאטיריים ממקמים את דגוברט בעמדות מגוחכות שונות שמהן מצליחות העצות הטובות של אליגיוס לחלץ אותו. הטקסט, שמקורו כנראה במאה ה-18, הפך לפופולרי ביותר כביטוי לרגש האנטי-מונרכיסטי של המהפכה הצרפתית. אולם מלבד הצבת דגוברט ואליגיוס בתפקידיהם, אין לשיר דיוק היסטורי.
בשנת 1984 נוצרה קומדיה צרפתית-איטלקית באורך 112 דקות, Le bon roi Dagobert ("המלך הטוב דגוברט"), המבוססת על דגוברט הראשון.
נישואים וילדים

על פי הכרוניקה של פרדגריוס לדגוברט הראשון היו "שלוש מלכות כמעט בו זמנית, כמו גם כמה פילגשים". מלך ברטאן (rex Brittanorum) יודיכאל (אנ') הגיע לקלישי (Clichy) כדי לבקר את דגוברט הראשון, אך בחר שלא לסעוד עמו בשל חששותיו לגבי בחירותיו המוסריות של דגוברט, ובמקום זאת סעד עם נציג המלך, אודוין (אנ').
הכרוניקה של פרדגריוס מונה שלוש מלכות. ננתילדיס (אנ'), וולפגונדיס (Wulfegundis) וברכילדיס (Berchildis), אבל אף אחת מהפילגשים. בשנת 625/6 דגוברט נישא לגורמטרודה (Gormatrude), אחות אשתו של אביו סיכילדה. הנישואים היו ללא ילדים. לאחר שהתגרש מגורמטרוד ב-629/30, הוא הפך את ננתילדיס, משרתת סקסונית (puella) מהפמליה האישית שלו, למלכה החדשה שלו. היא ילדה את כלוביס השני (נ' 634/5) לימים מלך נויסטריה ובורגונדיה.
זמן קצר לאחר נישואיו לננתילדיס, אישה בשם רגנטרודה ילדה לדגוברט הראשון בן, סיגברט השלישי (נולד בשנת 630/1), לימים מלך אוסטרזיה. הועלתה השערה שרגינטרוד (אנ'), אם המנזר של מנזר נונברג (אנ'), הייתה בתו של דגוברט הראשון, למרות שתיאוריה זו אינה מתאימה לתאריך הלידה המשוער שלה, בין השנים 660 ל-665. היא נישאה למשפחת האגילולפינגים הבווארית, לתאודו מבוואריה (אנ') או לבנו תאודברט מבוואריה (אנ').
מטבעות ואוצרות תחת דגוברט > אוצרותיו של דגוברט

אוצרותיו של דגוברט – אבל הוגו (אנ') - France historique et monumentale (1837).
שרביט דגוברט
כס המלכות של דגוברט
כס המלכות של דגוברט (פרטים)
מטבעות ואוצרות תחת דגוברט > מטבעות

Triens (אנ') של דגוברט הראשון, 629–639.
סולידוס של דגוברט הראשון, מרסיי, 623–629.
Triens של דגוברט הראשון, 629–639.
הערות שוליים

↑  Paul Oldfield, Sanctity and Pilgrimage in Medieval Southern Italy, 1000–1200, Cambridge and New York: Cambridge University Press 2014, p. 218
1 2 3  Dagobert I, המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, ויקיטקסט באנגלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522529005171  PLWABN: 9810613500305606  BnF: cb119403502 (data)  BPN: 13468785  CANTIC: a11286830  GND: 118523287  HDS: 020772  ISNI: 0000 0004 3959 2488  LCCN: n82119332  NKC: pna2016924831  SUDOC: 027340082  VIAF: 79038721   WorldCat (עם VIAF): 79038721 
"כס המלכות של דגוברט" (אנ'), ברונזה. הבסיס, שעוצב על פי כיסא קורולי, מיוחס באופן מסורתי לדגוברט, בעוד שמשענות היד וגב הכיסא נוספו תחת קרל הקירח. כס המלכות הזה שימש בפעם האחרונה את נפוליאון הראשון בשנת 1804 כאשר יצר את "לגיון הכבוד".
פרט על קברו של דגוברט, המאה ה-13.
קברו של דגוברט בסן-דני, חודש במאה ה-13.
כלוביס השני

| --- | --- |

 לידה:  635? 
 פטירה:  657 (בגיל 22 בערך) סן-דני, צרפת 
 מדינה:  האימפריה הפרנקית 
 מקום קבורה:  בזיליקת סן-דני 
 בן או בת זוג:  בלדכילדיס 
 
כלוביס השני (Clovis II;‏ 633–657) היה מלך הפרנקים בנויסטריה ובבורגונדיה, לאחר שירש את שלטונו של אביו דגוברט הראשון בשנת 639.
אחיו סיגברט השלישי היה מלך אוסטרזיה מאז 634. הוא היה בתחילה תחת השלטון של אמו ננתילד (אנ') עד מותה בשנת 642, בשנות השלושים המוקדמות לחייה. מותה אפשר לכלוביס ליפול תחת השפעתם של בעלי הנכסים רבי ההשפעה החילונים, שהקטינו את כוח שלטונה של המלוכה לטובתם; תחילה אגה (אנ') ואחר כך ארכינואלד (אנ'). המאיורדומוס הבורגונדי פלאוכד (אנ') השתמש בו כדי לפתות את יריבו, ויליבאד (אנ'), לקרב אוטון (אנ'), שבו נהרג ויליבאד.
כלוביס התחתן עם בלתילד (או בטילדיס), אנגלו-סקסונית שנמכרה לעבדות בגאליה. היא הייתה בבעלותו של המאיורדומוס הנויסטריאני של הארמון, ארכינואלד, אבל אז משכה את התעניינותו של המלך. נולדו להם שלושה בנים, שכולם הפכו למלכים לאחר מותו. הבכור, כלותאר השלישי, ירש אותו, והבא אחריו, כילדריך השני, הוצב על כס המלכות האוסטרזי ובסופו של דבר הצליח גם בנויסטריה. הצעיר ביותר, תאודריך השלישי, ירש את כילדריך בנויסטריה והפך בסופו של דבר למלך יחיד של הפרנקים.
כלוביס היה קטין לאורך כמעט כל תקופת שלטונו. לפעמים הוא נחשב כמלך אוסטרזיה במהלך פרק הזמן 656–657 כאשר כילדברט המאומץ כבש את כס המלוכה. גרימואלד הזקן, המאיורדומוס של אוסטרזיה, נתפס והוצא להורג מאוחר יותר בפריז על ידי כלוביס, מלך נויסטריה, בשנת 657. הוא נחשב לעיתים קרובות כ"מלך עצל" מוקדם.
ההיסטוריון הבלגי אנרי פירן קבע שכלוביס "מת מטורף".
כלוביס השני נקבר בבזיליקת סן-דני, בפריז.
הערות שוליים

↑  אורה לימור, "ממלכת הפרנקים במאה ה-7", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, יחידה 3, פרק ד, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, עמ' 67: "בטילדיס".
↑  "Saint Bathilde", New Advent
↑  Henri Pirenne, Mohammad and Charlemagne, London: Routledge 1939, p. 191
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9813218738305606  BnF: cb12349552k (data)  BPN: 85648555  GND: 134185307  ISNI: 0000 0003 7526 9744  NKC: kup19980000016054  SUDOC: 200074245  VIAF: 122375867   WorldCat (עם VIAF): 122375867
כלותאר הרביעי

כלותאר הרביעי (Chlothar IV, בצרפתית: Clotaire; מת בשנת 718 או 719 או 720) היה מלך אוסטרזיה משנת 717 ועד מותו. הוא השתייך לשושלת המרובינגית, והוכתר על ידי קרל מרטל, מתמודד על תפקיד המאיורדומוס (הממונה על הארמון), כנגד המלך המרובינגי כילפריך השני, שבכך הוגבל שלטונו לנויסטריה. זו הייתה הפעם הראשונה מאז 679 שממלכת הפרנקים חולקה. לאחר מותו של כלותאר, היא אוחדה מחדש תחת כילפריך.
מוצאו של כלותאר ותאריכי מלכותו המדויקים אינם ברורים, שכן אף מקור ראשי לא מציין אותם במפורש. מסמכים מתקופת שלטונו של כלותאר מציבים אותו על כס המלכות בין ה-28 ביוני 717 ל-24 בפברואר 718. רשימת מלכים פרנקית מתקופת שלטונו של קרל הקירח, מאה ומחצה מאוחר יותר, מעניקה לשלטונו אורך של שנה, העולה בקנה אחד עם כל שאר העדויות. שלטונו החל לא לפני ה-21 במרץ 717 והסתיים ב-18 במאי 718. למרות שנטען שהוא לא היה מרובינגי אמיתי אלא מלך-בובה מטעמי נוחות, זה אינו סביר, שכן הצורך בלגיטימציה מרובינגית הוא שאילץ את קרל מרטל למנות מלך יריב מלכתחילה. אביו של כלותאר היה כנראה או תיאודריך השלישי (מת ב-691), ובמקרה זה הוא היה כבן 35 כשעלה לכס המלכות, או כילדברט השלישי (מת ב-711), ובמקרה זה הוא כנראה היה קרוב יותר לגיל 20.
כלותאר הומלך ביוזמתו של קרל מרטל בעקבות ניצחונו על כוחותיהם של כילפריך השני והמאיורדומוס, רגמפרד (אנ'), בקרב וינסי (אנ') ב-21 במרץ 717. ניצחון זה העניק לקרל את השליטה ברוב אוסטרזיה, אם כי היו כיסים שעדיין הכירו בכילפריך. יצירתו של מלך יריב בכלותאר הרביעי שירתה שתי מטרות: היא נתנה לגיטימציה לקרל כמאיורדומוס, משרה שתבע כירושה מאביו, פפין האמצעי, והרחיבה את משאביו הצבאיים בכך שאפשרה לו לגייס צבא גדול יותר באמצעות צווים מלכותיים והכוח המלכותי לפקד עליו.
בעקבות עלייתו של כלותאר, התחברו כילפריך ורגמפרד לדוכס אודו מאקוויטניה (אנ'). בתחילת 718, הוביל קרל צבא בשמו של כלותאר נגד הנויסטרים והאקוויטנים, אותם הביס בקרב סואסון (אנ'), ואילץ את כילפריך לברוח לאקוויטניה ולחסותו של הדוכס אודו. לאחר מכן הוא הוביל את אותו צבא עמוק לתוך סקסוניה, עד לנהר וזר.
החוק האלמאני (אנ') (Lex Alamannorum), קוד חוקים עבור האלמאנים, הוכרז בתקופת שלטונו של כלותאר ובשמו. אחת משלוש קבוצות כתבי היד של החוק האלמאני נקראת "החוק האלמאני של כלותאר" (Lex Alamannorum Hlotharii).
נראה כי "ספר ההיסטוריה של הפרנקים" מרמז שכלותאר מת ב-719. סביר יותר שהוא מת בשנת 718 בין ה-24 בפברואר, תאריך המעשה האחרון הידוע שלו, ובין ה-18 במאי, כאשר מנזר ויסמבורג (אנ'), שהיה נאמן לקרל מרטל ותיארך את תקנותיו לפי שנות שלטונו של כלותאר הרביעי, עבר לתארך אותם לפי כילפריך השני. המרדף של קרל אחר כילפריך הגיע לשיאו בהסדר עם אודו לשובו של המלך, שנדרש כנראה בשל מותו הפתאומי של כלותאר. אפילו הוצע שהפתאומיות של מותו חשודה, ושאולי היא מצביעה על כך שקרל הסיר אותו מדרכו, כאשר כבר לא היה זקוק לו, לטובת כילפריך הלגיטימי יותר. עם זאת, אף אחד מהמקורות הראשוניים אינו מעלה חשד.
הערות שוליים

↑  אורה לימור, "לוח גנאלוגי של המרובינגים", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, יחידה 3, פרק ד, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, עמ' 72: "כלותר ה-4 717–719/20 בערך".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137341180  VIAF: 81545155   WorldCat (עם VIAF): 81545155
כריברט השני

הממלכות הפרנקיות. ממלכתו של כריברט השני בירוק.
כריברט השני (Charibert II;‏ 607/617 – 8 באפריל 632) היה בנם של כלותאר השני מלך הפרנקים מהשושלת המרובינגית ואשתו הצעירה סיכילדה (אנ') אשר שימש לזמן קצר כמלך אקוויטניה משנת 629 ועד מותו, כשבירתו בטולוז.
לא ידוע מתי כריברט נולד בדיוק, ידוע רק שהוא היה "צעיר בכמה שנים" מאחיו למחצה דגוברט הראשון. לאביו כלותאר היו כנראה נישואים ביגמיים (שלא היו נדירים אז) וכריברט היה צאצא של האישה הצעירה.
כאשר מת אביו, כלותאר השני, בשנת 629, ניסה כריברט לקבל לידיו את ממלכת נויסטריה, כנגד אחיו הבכור דגוברט הראשון, שכבר היה מלך אוסטרזיה מאז 623. כריברט היה קטין ולכן היה מיוצג במשא ומתן על ידי דודו ברודולף (Brodulf), אחיה של המלכה סיכילדה. דגוברט הרג את ברודולף, אך לא התערב כאשר אחיו למחצה השתלט על הממלכה הכמעט עצמאית של אקוויטניה. ככל הנראה לא גרם האירוע לחילוקי דעות, שכן בשנת 631 היה כריברט לסנדקו של בנו של דגוברט, סיגברט השלישי.
ממלכתו של כריברט כללה את טולוז, קאור, אז'ן, פריגו וסאנט (אנ'), אליהן הוסיף את נכסיו בגסקוניה. כריברט היה נשוי לגיזלה (Gisela), בתו של אמנד (Amand), שליט הגסקונים. כוחו הלוחם הכניע את התנגדותם של הבסקים, עד שכל נובמפופולניה (אנ') (שהפכה לדוכסות ואסקוניה) הייתה תחת שליטתו.
בשנת 632 מת כריברט בבלאי, ז'ירונד, וזמן קצר לאחר מכן נהרג בנו הפעוט כילפריך. אקוויטניה עברה שוב לידיו של דגוברט. כריברט ובנו קבורים בבזיליקה של סן-רומן (אנ') בבלאי.
הערות שוליים

↑  Timothy Venning, A Chronology of Early Medieval Western Europe: 450–1066, Routledge, 632: Francia
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb121437661 (data)  GND: 119016478  ISNI: 0000 0000 1350 5156  SUDOC: 029912709  VIAF: 20481211   WorldCat (עם VIAF): 20481211
כלותאר השלישי

| --- | --- |

 לידה:  650? 
 פטירה:  673 (בגיל 23 בערך) 
 מדינה:  האימפריה הפרנקית 
 מקום קבורה:  בזיליקת סן-דני 
 
כלותאר השלישי (Chlothar III;‏ 652–673) היה מלך הפרנקים מהשושלת המרובינגית, ששלט בנויסטריה ובבורגונדיה משנת 657 ועד מותו, וגם שלט לזמן קצר באוסטרזיה.
הוא היה בנו הבכור של המלך כלוביס השני, ושל מלכתו בלתילד וירש את אביו תחת עוצרותה של אמו. על פי החיבור הכמעט בן הזמן, "חיי אליגיוס" מאת איש החצר אודוין (אנ') הבישוף של רואן (Rouen), רק חודש לפני כן ניבא אליגיוס את מותו של כלוביס, את נפילתה של בלתילד, ואת שלטונו הקצר של כלותאר.
מעט דברים ידועים על תקופת מלכותו של כלותאר. "תולדות הלומברדים" (אנ') (Historia Langobardorum) מדווח כי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-7 פלש צבא פרנקי לפרובאנס ולאחר מכן לאיטליה. כוח זה עלה על מחנהו של המלך הלומברדי גרימואלד הראשון מבנוונטו (אנ'), בריוולי ליד אסטה. גרימואלד העמיד פנים שהוא בורח. הפרנקים בזזו את המחנה וחגגו. ואז, אחרי חצות, גרימואלד תקף והדף אותם בחזרה לנויסטריה.
החיבור "חיי אליגיוס" מציין כי לאחר מותו של אליגיוס בשנת 661, מגפה צמצמה את אוכלוסיית ערי פרנקיה.
במהלך תקופת העוצרות, האוסטרזים ביקשו מלך משלהם, ובשנת 662 שלח חצרו של כלותאר בן נוסף של כלוביס השני, כילדריך השני, למלוך שם.
עוד בתקופת שלטונו, מת המאיורדומוס (הממונה על הארמון) ארכינואלד (אנ') ומועצה של פרנקים בחרה באברוין (אנ') במקומו.
הסמכות המנהלית המוקדמת של אברוין הייתה משמעותית: בדה ונרביליס מספר כיצד בשנת 668, תיאודור מקנטרברי, שמונה זה עתה, יכול היה לנסוע דרך הממלכות הפרנקיות מרומא רק באישורו של המאיורדומוס.
ייתכן שכלותאר היה פעיל יותר פוליטית לאחר תקופה זו, מכיוון שהגיע לגיל הבגרות בשנת 669. הכרוניקה הקרובה ביותר לזמנו, "ספר ההיסטוריה של הפרנקים" משנת 727, מספרת רק שהוא שלט במשך ארבע שנים (כנראה התייחסות לשנים הפעילות שלו 669–673) ואז מת. בהערה כרונולוגית בלוח פסחא ויקטוריאני משנת 673, אושר כי הוא עדיין בשנה ה-16 לשלטונו. אחיו תיאודריך השלישי ירש אותו כמלך מאוחר יותר באותה שנה.
בשנת 675 הכתיר אברוין, המאיורדומוס לשעבר באוסטרזיה, את המלך כלוביס השלישי. אברוין ובעלי בריתו טענו שכלוביס היה בנו של כלותאר. אולם החיבור בן הזמן "הסבל של לאודגר", שהוא המקור היחיד בו נזכר שלטונו של כלוביס זה, טוען שזהו שקר. עם זאת, אין בכך שום דבר בלתי סביר, שכן כלותאר היה כבן 23 במותו, וגם שמו של כלוביס אינו יוצא דופן, שכן בנים בכורים בשושלת המרובינגית נקראו לעיתים קרובות על שם סביהם, ואביו של כלותאר היה כלוביס השני.
הערות שוליים

↑  Audoin, Life of Eligius, Book II, c. 32
↑  Audoin, Life of Eligius, Book II, c. 43
↑  Bede, Ecclesiastical History of the English Nation, IV, 1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137341148  ISNI: 0000 0000 5769 5385  NKC: kup19980000016061  SUDOC: 233345302  VIAF: 81545129   WorldCat (עם VIAF): 81545129
חנות הספרים אוסקר ויילד

חנות הספרים אוסקר ויילד, 2007
חנות הספרים אוסקר ויילד (באנגלית: Oscar Wilde Bookshop) הייתה חנות ספרים אמריקאית, והראשונה המוקדשת כולה לסופרים הומואים ולסופרות לסביות. החנות הוקמה בשנת 1967 תחת השם "חנות הספרים לזכרו של אוסקר ויילד", ברחוב מרסר (Mercer) ‏291. בהמשך עברה החנות לרחוב כריסטופר שבגריניץ' וילג', מנהטן, ניו יורק.
בשנת 2003 הייתה החנות בסכנת סגירה עקב קשיים כלכליים. דיקון מקבין, שהיה הבעלים של חנות דומה בשם "Lambda Rising", החליט לרכוש את "חנות הספרים אוסקר ויילד" על מנת למנוע מהמוסד הוותיק להיסגר. בשנת 2006 הוחלפו הבעלים של החנות, ובשנת 2009 היא נסגרה.
המאבק הלהט"בי

את החנות הקים האקטיביסט למען זכויות להט"ב קרייג רודוול שהיה בן זוגו של הארווי מילק, ואחד האישים הבולטים בקהילה ההומו-לסבית של ניו יורק. הוא סייע, בין היתר, לארגן את מצעד הגאווה הראשון בעיר והשפעתו על המאבק לשוויון זכויות במדינה הייתה רבה. למרות המבחר הקטן יחסית של ספרים בשנותיה הראשונות של החנות והבעיות הכלכליות אשר פקדו את החנות במרוצת השנים, רודוול סירב למכור במקום מגזיני פורנוגרפיה והתמקד אך ורק ביצירות ספרות.
החנות נחשבה לחזית המאבק של תנועת השחרור הלהט"בי למען זכויות להט"ב בארצות הברית. בתקופה בה הומואים ולסביות רבים השתמשו בשמות בדויים על מנת להימנע ממעצרים, פעל בחנות חדר אחורי ששימש לצורכי מפגש והתארגנות פוליטית ובו תוכננו מאבקים, פעולות ישירות והפגנות. כחלק מאופייה האקטיביסטי, הוציאה החנות ירחון תחת השם "HYMNAL" החל ממרץ 1968. במהלך השנים ספגה החנות גילויי הומופוביה כאשר חלונות המקום נופצו, התקבלו בה איומים לפיצוץ חבלני, וכתובות גרפיטי "להרוג את המתרוממים" רוססו על קירות החנות.
ראו גם

מהומות ליל וייט
מהומות סטונוול
הערות שוליים

↑  Craig Rodwell Papers, 1940-1993, New York Public Library (1999). Retrieved on September 23, 2008.
↑  Marotta, Toby (1981). The Politics of Homosexuality. Boston, Houghton Mifflin Company. ISBN 0395313384
1 2  Howard Smith's Scenes column, Village Voice, March 21, 1968, Vol. XIII, No. 23 (March 21, 1968 - republished April 19, 2010) Retrieved June 16, 2010.
↑  Neff, Lisa. The importance of being open: Oscar Wilde Bookshop purchased by Deacon Maccubbin of Lambda Rising, The Advocate, March 18, 2003
↑  Chan, Sewell. "Venerable Gay Bookstore Will Close." New York Times. February 3, 2009.
↑  "Glad Day now oldest gay bookstore", Xtra!, February 6, 2009.
1 2  David France, Wilde Times, New York Magazine, Feb 8, 2009
↑  SEWELL CHAN, Venerable Bookstore to Close in Village, The New York Times, February 3, 2009
↑  Duberman, Martin (1993). Stonewall New York, Dutton. ISBN 0452272068.
1 2  NYC’s Oscar Wilde Bookshop to close, 365gay, 02.04.2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2024126728  VIAF: 142299956   WorldCat (עם VIAF): 142299956
יהודה בן חזקיה

יהודה בן חזקיה, הידוע גם כ"יהודה הגלילי" (המאה ה-1 לפנה"ס והמחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה), היה מנהיג כת דתית יהודית בסוף תקופת בית שני, אשר מרדה נגד האימפריה הרומית. האידאולוגיה של הכת כונתה על ידי יוסף בן מתתיהו בשם "הפילוסופיה הרביעית", וממנה צמחה מאוחר יותר תנועת הסיקריים. התנועה תמכה בפעולות אלימות כנגד הרומאים כמו גם נגד מתנגדים פוליטיים מקרב היהודים.
זיהויו של יהודה בן חזקיה (המוזכר במקומות מסוימים) עם יהודה הגלילי (ממקומות אחרים) הוא נסיבתי, בשל אופי המקורות מאותה תקופה, אך מקובל כיום במחקר.
לקריאה נוספת

פרושים, צדוקים, קנאים, נוצרים : שיטה חדשה בחקר דברי ימי ישראל, בן ציון כ"ץ, 1948.
הערות שוליים

1 2  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב, פרק ד, פסקה א.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר א, פרק י, פסקה ה.
1 2  אוריאל רפפורט, תולדות ישראל בתקופת הבית השני, עמ' 243.
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ב, פרק ג, פסקה א.
↑  מנחם שטרן, "הקנאים", בתוך: מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 280.
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ב, פרק ז, פסקה ג.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ב, פסקה ב, סעיף 29.
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ב, פרק יז, פסקה ח.
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ז, פרק ח, פסקה א.
1 2 3  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר ב, פרק ח, פסקה א.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק א, פסקה א, סעיף 4.
↑  תרגום ליזה אולמן לתולדות מלחמת היהודים ברומאים, עמ' 228, הערה לסעיף 118.
1 2  הברית החדשה, מעשי השליחים, פרק ה', פסוקים 34–37: "וְאַחֲרָיו קָם יְהוּדָה הַגְּלִילִי בִּימֵי הַמִּפְקָד וַיָּסֶת עַם רָב אַחֲרָיו וְגַם־הוּא נֶהֱרַג וְכֹל אֲשֶׁר־שָׁמְעוּ אֵלָיו נָפֹצוּ".
1 2  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק א, פסקה א, סעיפים 10-9.
1 2  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק א, פסקה ו, סעיפים 25-23.
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ב, פרק יז, פסקה ח.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 20, ה', ב', 102
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ז, פרק ח, פסקה א.
↑  מנחם שטרן, "הקנאים", בתוך: מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 279.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124188095  VIAF: 77241756   WorldCat (עם VIAF): 77241756
מאצ'יי חוניה

מאצ'יי חוניה
מאצ'יי מארק חוניה (בפולנית: Maciej Marek Hunia; נולד ב-25 בפברואר 1961) הוא דיפלומט ואיש צבא פולני המכהן כשגריר פולין בישראל.
ביוגרפיה

חוניה נולד וגדל בעיר קרקוב. למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה היגלונית בעיר.
לאחר לימודיו התגייס לצבא פולין. שימש בתפקידי מודיעין. בשנת 2004 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל. ב-2007 שירת בשגרירות פולין בצ'כיה. בשנת 2008 כיהן כראש המודיעין הצבאי. באותה שנה עבר לשמש כראש סוכנות מודיעין החוץ של פולין וכיהן בתפקיד עד 2015.
באוקטובר 2024 החל לשמש כשגריר פולין בישראל.
תחביבו של חוניה הוא טיפוס על הרים.
בית קברות לחיות מחמד

הכניסה לבית הקברות הארטסדייל בהארטסדייל, ניו יורק
בית קברות לחיות מחמד (באנגלית: Pet cemetery) הוא בית קברות בו קוברים חיות מחמד. אף על פי שהערצה והקבורה של חיות מחמד היו נהוגות מאז ימי קדם, שטחי קבורה ששמורים במיוחד לבעלי חיים לא היו נפוצים עד סוף המאה ה-19. בישראל בתי הקברות לחיות מחמד מורשים בחוק רק באישור מיוחד, על פי "תקנות מחלות בעלי חיים (פסדים), תשמ"א-1981" פרק שלישי וגם בתקנות קבורת בעלי חיים פרק ג'.
היסטוריה

תרבויות אנושיות רבות, נהגו לקבור שרידי בעלי חיים. לדוגמה, המצרים הקדמונים חנטו וקברו חתולים, שנחשבו לאלוהיים; בית הקברות העתיק ביותר הידוע לחיות מחמד, ששימש בעיקר לקבורת חתולים, נמצא במהלך חפירת נמל הים ברניצה טרוגלודיטיקה בשנת 2011 והיה בשימוש בין המאה ה-1 וה -2 לספירה.  ארכאולוגים מצאו שכלבים נקברו לצד בני אדם בסיביר כבר לפני כ- 8,000 שנים.  בית הקברות לכלבים באשקלון, היה בית הקברות לכלבים הגדול בעולם העתיק, שידוע והתגלה בגן הלאומי אשקלון באשקלון, ישראל.
מינאר חיראן שליד העיר לאהור, בפקיסטן הוא מינרט שנבנה בערך בשנת 1606 לספירה על ידי הקיסר המוגולי ג'האנגיר לכבוד אנטילופת המחמד, האהובה שלו מנסראג'.
הייד פארק בלונדון, היה אתר בית קברות לא רשמי לחיות מחמד בין 1881 ל-1903, בגן של שומר הסף.  מהקבורה הראשונה של "דובדבן" ועד לסגירתו הרשמית ב-1903, הוקמו בו כ־300 קברים עם מצבות מיניאטוריות.  הקבורה המיוחדת אחרונה הייתה של כלב הקמע של חיל הנחתים המלכותי "הנסיך" ב-1967.
בית הקברות לכלבים שבפריז, הוקם בשנת 1899, הוא בית קברות משוכלל לחיות מחמד, הנחשב לאחד הנקרופוליסים הזואולוגיים הציבוריים הראשונים בעולם.
בית הקברות הגדול והעתיק ביותר של אמריקה הוא בית הקברות לחיות מחמד הארטסדייל בהארטסדייל, ניו יורק. שנת הקמתו מתוארכת לשנת 1896. הוא הוקם על פי הצעתו של הוטרינר שעבד במנהטן, לאפשר לבעל חיית מחמד אבל, לקבור את כלבתו במטע התפוחים שלו שעל צלע הגבעה. נכון למאה ה-21, זהו מקום המנוחה האחרונה של כ-80,000 בעלי חיים, כולל בעלי חיים מפורסמים כמו החתול של מריה קארי, קלרנס ומינג הנמר.  האתר נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 2012. בתי קברות אמריקאיים מפורסמים לחיות מחמד כוללים את פארק הזיכרון של אספין היל בסילבר ספרינג, מרילנד, הוא השני בגודלו באמריקה,   וכן את בית הקברות לחיות מחמד בקלבאסאס, קליפורניה, שבו קבורים, סוס, טופר, הכלב ג'ק ראסל טרייר של סטיבן ספילברג והכלב של רודולף ולנטינו, קאבר.
קבורה עם בני אדם

בבתי קברות מסוימים, כמו פארק הזיכרון של היל אספין, מאפשרים לקבור זה לצד זה בני אדם וחיות. בינואר 2010, מועצת מחוז ווסט לינדזי נתנה אישור לבית קברות בכפר סטיינטון ליד לנגוורת', לקבור שרידי בעלי חיים לצד שרידי אדם כחלק מבית הקברות במסגרת " קבורה ירוקה (אנ')". דבר שהפך את בית הקברות למקום הראשון באנגליה בו ניתן היה לקבור חיות מחמד לצד בעליהם, בני האדם.  בשנת 2011, מדינת ניו יורק אימצה רשמית קווים מנחים המאפשרים קבורה של בני אדם בבתי קברות לחיות מחמד. האישור הותנה בכך שבית הקברות לא מפרסם אפשרות זאת או גובה דמי קבורה.
קבורת חיות מחמד בישראל

החוק בישראל אינו מתחשב ברגשות והקשרים הנוצרים בין הבעלים של חיות המחמד והחיות עצמן. החוק כתוב מנקודת המבט של בריאות הציבור בלבד. הוא אוסר על בעלי חיות מחמד, בקר, צאן, ועופות, לקבור אותם בחצרות ביתהם, בגינות, בטבע או בשטחים ציבוריים אחרים. החוק מטיל את הסמכות, בענייני הטיפול בבעלי חיים המתים, בידי הרשויות המקומיות בלבד. כך יוצא שאין בישראל בתי קברות ייעודיים המוסדרים בחוק. האפשרויות שמאפשר החוק לרשויות המקומיות הן, קבורה, באתר של הרשות המקומית, שנקבע על ידי הוטרינר הראשי של אותה הרשות המקומית, או שריפה, של גופות חיות המחמד או חיות המשק המתות, במתקן של חברת ביואקולוגיה בעין המפרץ, המטפל בכילוי פסדים.  במפעל זה נשרפות גופות של בעלי חיים שונים, כולל חיות משק וחיות מחמד ללא בעלים. בעלי משקים לגידול עופות מורשים לקבור עופות בבורות סיד ליד הלולים. אפשרויות אלה אינן מאפשרות להיפרד בצורה מכובדת, רגשית ואישית מחיות המחמד, חבריהם הקרובים והנאמנים של בעליהן.
ביוזמת מספר יזמים תוך פרשנות של החוק ובפיקוח הרשויות, הוקמו בישראל מספר בתי קברות לחיות מחמד פרטיים. ביחידות כגון, ביחידת עוקץ הצה"לית, במג"ב ובמשטרת ישראל, המשתמשות בכלבים למשימות מבצעיות, הוקמו בתי קברות לכלבים המאפשרים ללוחמים להיפרד בכבוד ולהנציח את כלביהם שנהרגו בקרב. בכל שנה, ב-30 באוגוסט, מתקיים בבית הקברות שבבסיס יחידת עוקץ, טקס זיכרון לכלבים שמתו במהלך שירותם.
גלריה > ישראל

בית קברות לחיות מחמד בשרון, ישראל.
גלריה > אסיה

חירן מינאר ליד לאהור, פקיסטן
קברי החיות של Meher Baba, Upper Meherabad
גלריה > אירופה

בית קברות לחיות מחמד בווינה, אוסטריה
בית קברות לחיות מחמד בהלסינקי, פינלנד
בית קברות לחיות מחמד בברלין, גרמניה
בית קברות לחיות מחמד בווילנה, ליטא
בית קברות לחיות מחמד בליסבון, פורטוגל
בית קברות לחיות מחמד בסטוקהולם, שוודיה
גלריה > צפון אמריקה

בית קברות לחיות מחמד בפרסידיו של סן פרנסיסקו, קליפורניה
הלוויית כלבים בפארק הזיכרון של אספין היל (1921) בסילבר ספרינג, מרילנד
בית קברות לחיות מחמד בסנטה פה, טקסס
Hale's Half Acre Pet Cemetery ביוסטון, טקסס
גלריה > אוסטרליה

בית הקברות לכלבים קוריגין בקוריגין, מערב אוסטרליה
ראו גם

בית הקברות לכלבים באשקלון
בית כברות לחיות שעשועים
הנצחת כלבי יחידת עוקץ
נאמנות עבור חיית מחמד
חיית מחמד
ביאורים

↑  "פסדים" על פי ההגדרה בחוק:- גופה או נבלה כמשמעותם בפקודה וכן פסולת ואפרוחים בני יום המיועדים להשמדה;