מצוינים: ממה עשויה הצלחה
תקציר

ב"מצוינים" יש שני חלקים: "חלק ראשון: הזדמנות" כולל חמישה פרקים, וב"חלק שני: מורשת" יש ארבעה פרקים. מלבד שני חלקי הספר יש בספר גם מבוא ואפילוג. כתוצאה מההתמקדות בחריגים (באנגלית: Outliers, כשם הספר באנגלית), שהוגדרו על ידי גלדוול כמי שאינם מתאימים להבנה הרגילה שלנו לגבי הישגים, "מצוינים" עוסק באנשים יוצאי דופן, ובמיוחד אלו שהם חכמים, עשירים, מצליחים ואלו שפועלים בקצה החיצוני-קיצוני של מה שמתקבל על הדעת מבחינה סטטיסטית. הספר מציע דוגמאות הכוללות, בין השאר, את ההרכב המוזיקלי של הביטלס, מייסד מיקרוסופט ביל גייטס, והפיזיקאי התאורטי רוברט אופנהיימר. במבוא, גלדוול מציג את מטרתו של "מצוינים": "זה לא מספיק לשאול למה אנשים מצליחים הם כאלה. [...] זה [מספיק] רק על ידי שנשאל מאין הם באים [כדי] שאנחנו נוכל לפענח את ההיגיון מאחורי מי שמצליח ומי שלא". לאורך כל הספר גלדוול מסביר כיצד משפחה, תרבות וידידות משחקים תפקיד בהצלחתו של הפרט. גלדוול גם מנסה להבין האם אנשים מצליחים באמת ראויים לשבחים שאנו נותנים להם או שהשבחים שהם מקבלים נובעים מתפיסות שגויות של החברה.
הספר מתחיל עם מחקרו של גלדוול על הסיבה לכך שמספר לא פרופורציונלי של שחקני הצמרת הקנדים בהוקי קרח נולדו בחודשים הראשונים של השנה הקלנדרית. התשובה, הוא מציין, היא שמאז שליגות הנוער בהוקי קבעו את זמן הכניסה לליגה על פי השנה הקלנדרית, ילדים שנולדו ב-1 בינואר משחקים באותה ליגה יחד עם מי שנולד ב-31 בדצמבר באותה שנה. משום שהילדים שנולדו בתחילת השנה גדולים יותר ובוגרים יותר מאשר המתחרים הצעירים שלהם, הם מזוהים בטעות לעיתים קרובות כספורטאים טובים יותר במקום כילדים בשלים יותר, דבר המוביל לאימון נוסף וסבירות גבוהה עוד יותר להיבחר לליגות העל בהוקי. תופעה זו שבה "העשירים מתעשרים והעניים נהיים עניים יותר" מכונה על ידי גלדוול "יתרון מצטבר". הסוציולוג האמריקאי רוברט קינג מרטון מכנה את התופעה בשם "אפקט מתי" על שם התופעה שמתוארת בבשורה על-פי מתי: "For unto everyone that hath shall be given, and he shall have abundance. But from him that hath not shall be taken away even that which he hath"‏. "מצוינים" טוען כי ההצלחה אינה בהכרח תלויה בכישרונו הטבעי של האדם אלא בשיטות ובקריטריונים שבהם תהליך הבחירה משתמש כדי לזהות כישרון, בדיוק כפי שהודגם כאשר הקריטריון מתבסס על היכולת הטבעית של ספורטאים.
עניין נפוץ, שמופיע בכל "מצוינים" שוב ושוב, הוא "כלל 10,000 השעות", המבוסס על מחקר של הפסיכולוג השוודי אנדרס אריקסון. גלדוול טוען שהגעה להצלחה רצינית דורשת זמן עצום, ומשתמש במקורותיהם של כישרונם של הביטלס והתמצאותו של ביל גייטס במחשבים כדוגמאות. הביטלס הופיעו בהמבורג שבגרמניה מעל 1,200 פעמים מ-1960 עד 1964 וצברו יותר מ-10,000 שעות של נגינה שם. כתוצאה מכך, הביטלס קיימו את כלל 10,000 השעות וזכו לאחת ההצלחות הגדולות ביותר בכל הזמנים. גלדוול טוען כי הזמן שהביטלס בילו בהופעות שיפר בצורה ניכרת את הכישרון שלהם, והוא מצטט את הביוגרף של הביטלס, פיליפ נורמן, שאמר: "עד שהם חזרו לאנגליה מהמבורג, גרמניה הם [כבר] נשמעו כמו שאף אחד אחר [לא נשמע]. זה עשה אותה למה שהם". גייטס קיים את כלל 10,000 השעות, כאשר הוא זכה לגישה למחשב בבית הספר התיכון בשנת 1968, בגיל 13 בלבד, ובילה 10,000 שעות בתכנות עליו. כתוצאה מכך, גייטס הקים יחד עם פול אלן את מיקרוסופט ובמשך זמן רב היה האיש העשיר ביותר בעולם.
מעבר לכך, גלדוול מרחיק לכת הרבה יותר וטוען שגם ראשית הצלחתם של ילדי פלא כדוגמת מוצרט הן הצלחות בוסריות. רק לאחר 10,000 שעות של תרגול הם הצליחו להשיג את הטוב ביותר.
ב"מצוינים", גלדוול מראיין את גייטס, שאומר כי האפשרות לזכות לגישה קבועה למחשב ולזמן תכנות במשך זמן רב, בתקופה שבה המחשבים לא היו דבר שבשגרה, סייעה לו להצליח. גלדוול טוען כי אם גייטס לא היה זוכה לאפשרות גישה זו, הוא עדיין היה "מאוד אינטליגנטי, אדם נמרץ, מקסים, מקצועי ומצליח", אבל הוא לא היה יכול להיות בעל רכוש בשווי של 50 מיליארד דולרים אמריקאים. גלדוול מסביר שהגעה לכלל 10,000 השעות, בו הוא רואה את המפתח להצלחה בכל תחום, הוא פשוט עניין של תרגול משימה ספציפית, דבר שיכול להיות מושלם באמצעות 20 שעות עבודה בשבוע, 50 שבועות בשנה, במשך 10 שנים. הוא גם מציין כי לו עצמו לקח בדיוק 10 שנים כדי לקיים את כלל 10,000 שעות, בתקופת כהונתו הקצרה בעיתון "The American Spectator" ועבודתו בוושינגטון פוסט. כתיבתו, שהייתה בוסרית בתחילת דרכו, הלכה והשתפרה עם הזמן עד שהוא הגיע לרמת הכתיבה הנוכחית, שהמטירה עליו שבחים מכל עבר.
במהלך הספר, גלדוול חוזר ומדגיש מחדש ביתר שאת את טענתו, גאונות היא לא הדבר החשוב ביותר בקביעת הצלחתו של אדם והיא איננה בהכרח מה שאנו מגדירים כגאונות. באמצעות אנקדוטה שממחישה את טענתו, הוא מדבר על סיפורו של כריסטופר לנגן, אדם שחרף העובדה שיש לו 195 IQ, בסופו של דבר, כל הצלחתו בחיים היא היותו בעלים של חוות סוסים באזור הכפרי של מיזורי (גלדוול טוען כי לאיינשטיין היה 150 IQ)‏. בספר, גלדוול טוען כי לנגן לא הגיע לרמה גבוהה של הצלחה בגלל הסביבה שבה הוא גדל, אשר מנעה ממנו כלים חברתיים חשובים שלרוב האנשים יש. אף אדם בחייו של לנגן לא לימד אותו להתמודד עם החברה על מנת להשיג ממנה סיוע שיאפשר לו לנצל את מתנותיו היוצאות מן הכלל. בעקבות זאת, לנגן היה צריך לנסות להשיג את הצלחתו בחיים לבדו, והוא כשל בכך. גלדוול מסכם פרק זה בכותבו: "אף אחד, לא כוכבי רוק, לא ספורטאים מקצועיים, לא מיליארדרים מתוכנות, ואפילו לא גאונים, אי פעם עושים את זה לבדם".
מאוחר יותר, גלדוול משווה את לנגן עם רוברט אופנהיימר, אבי פצצת האטום ומנהל פרויקט מנהטן. גלדוול כותב כי לשניהם היו את היכולות הטבעיות המולדות שיסייעו לשניהם להצליח בחיים - שניהם היו חכמים מאוד ומוכשרים מאוד. משנכתב כך, ולאור הניגוד בהצלחתם בחיים, מהו ההבדל ביניהם שגרם להצלחתו של אופנהיימר וכשלונו של לנגן? גלדוול טוען כי החינוך שעבר אופנהיימר יצר את ההבדל המרכזי בין חייהם של השניים. אופנהיימר גדל באחת השכונות העשירות במנהטן, היה בנו של צייר ואיש עסקים מצליח ולמד בבית הספר הפרטי "Ethical Culture Fieldston School" שבסנטרל פארק וסט. המכלול של כל הדברים העניק לו ילדות של טיפוח מרוכז שאפשרה לו לפתח את כל כישרונותיו בקלות. גלדוול מספק לאחר מכן אנקדוטה: כאשר אופנהיימר היה סטודנט באוניברסיטת קיימברידג', הוא ביצע ניסיון כושל להרוג את אחד המורים שלו, באמצעות תפוח מורעל שהונח על שולחנו. כאשר הנהלת האוניברסיטה רצתה לגרש את אופנהיימר מהאוניברסיטה עקב ניסיון הרצח שביצע, אופנהיימר השתמש במיומנויות שרכש במהלך חינוכו לאורך כל חייו, התדיין עם מנהלי האוניברסיטה והגיע איתם להסכם שיאפשר לו להמשיך את לימודיו באוניברסיטה. לעומתו, לנגן נשר מלימודיו הגבוהים עקב מקרים פעוטים: בעקבות הצטיינותו הוא זכה במלגה ללימודיו. אמו, מתוך חוסר ידיעה, לא הגישה את הטפסים המתאימים בזמן והמלגה עבורו בוטלה. בעקבות ביטול המלגה לנגן נאלץ לממן את לימודיו והחל לעבוד. זמני עבודתו התנגשו עם זמני הלימודים שלו והוא פנה להנהלה על מנת להחליף את זמני שיעוריו משעות הבוקר לשעות הצהריים. לטענתו של גלדוול, אף על פי שמדובר בעניין של מה בכך שמתבצע לכל סטודנט בקלות, לנגן לא הצליח להחליף בין שעות הקורסים ופרש מלימודיו.
עניין נוסף שחוזר לאורך כל הספר, הוא נוכחותו המתמדת של המזל בהצלחה. ברוב הסיפורים שגלדוול כתב בספר מובא אלמנט המזל: הביטלס, במקרה, זכו במועדוני הלילה של המבורג בשנות ה-60, מקומות שבהם היה עליהם לנגן בכל הופעה ללא הפסקה במשך שעות רבות או שהלקוחות השיכורים והאלימים יהרגו אותם. מכיוון שהרפרטואר שלהם היה מוגבל למדי, היה עליהם לחדש שירים ולהמציא שירים חדשים ללא הרף על מנת לעמוד בדרישת הלקוחות. הדבר שיפר וחידד את כישרונם ואיפשר להם למצות אותו לחלוטין. ביל ג'וי, במקרה, זכה לאפשרות יוצאת הדופן לתכנת כמעט 24 שעות ביממה באוניברסיטת מישיגן ב-1971. ג'וי זכה לכך בזכות העובדה שבאותה שנה האוניברסיטה פתחה מרכז מחשבים חדש. אף על פי שזמן התכנות הרשמי היה מוגבל, ג'וי גילה, במקרה, שכאשר כותבים סיסמה מסוימת ניתן לתכנת ללא הגבלה.
עניין אחר שקשור למזל הוא תאריך הלידה. לטענת גלדוול, על מנת להצליח לתפוס את ההזדמנויות שצצות יש להיוולד בתאריך הלידה המיטבי. תאריך הלידה המיטבי על פי גלדוול הוא התאריך שבו אדם, מחד, מבוגר מספיק על מנת להכיר בהזדמנות, ומאידך, צעיר מספיק על מנת שיוכל להתגמש כדי לנצל אותה. כלל זה מתקיים הן בקשר לתאריך הלידה שבשנה מסוימת והן בקשר ללידה בתקופה מסוימת. שחקני ההוקי שנולדו, במקרה, בחודשים הראשונים של השנה הקלנדרית זכו באפשרות להתמודד מול יריבים פחות בשלים מהם וכך זכו ליתרון גדול, עוד לפני שהתאמנו פעם אחת בחייהם. גם שנת הלידה משחקת תפקיד חשוב בהצלחה. כדי להוכיח זאת, גלדוול מציג נתון יוצא דופן: ברשימת 75 האנשים העשירים בכל הזמנים, החל מהפרעונים ועד קרלוס סלים, 9 מתוכם, ביניהם ג'ון ד. רוקפלר, האדם העשיר ביותר בכל הזמנים, נולדו בתקופה של 9 שנים במהלך שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19. גלדוול מסביר זאת באמצעות העובדה שבמהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 חלה התפתחות יוצאת דופן בארצות הברית: תשתיות חדשות נוצרו בכל פינה ולכל מי שהיה את התבונה ואת האומץ לנצל את ההזדמנויות שצצו היה יכול להרוויח הון עתק.
גם למקום הולדתו של אדם ישנה משמעות עצומה, מעבר ללוגיקה פשוטה (עדיף להיוולד בעולם המערבי במקום להיוולד באפריקה). לדוגמה, גלדוול מספר שהשכן של ביל ג'וי היה מתכנת מחשבים שהציע לו עבודה בתכנות, דבר שאיפשר לג'וי לפתח עוד יותר את יכולתו בתכנות. הוא מציין את המזל בכך באומרו "הדבר דומה לכך שהתעניינת באופנה בילדותך והשכן שלך היה ג'ורג'ו ארמני!".
לפני הצגת סיכום הספר, גלדוול כותב על השורשים הייחודיים של אמו הג'מייקנית, ג'ויס, צאצאית של עבדים אפריקאים. ג'ויס למדה בלונדון בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, ושם פגשה והתאהבה בגרהם גלדוול, מתמטיקאי צעיר. לאחר המעבר שלהם יחד לקנדה הפך גרהם לפרופסור למתמטיקה וג'ויס לסופרת ומטפלת. בעוד גלדוול מודה על השאיפות והאינטליגנציה של אמו, הוא גם מצביע על הזדמנויות שהוצעו להוריו שעזרו להם לחיות חיים טובים יותר מאלה של צאצאי עבדים אחרים באיי הודו המערבית. גלדוול מסביר גם, כי במאה ה-18, בעל המטע הלבן בג'מייקה קנה שפחות והפך אותן לפילגשיו. תולדה בלתי מכוונת של מעשה זה הייתה הצלתה של השפחה ושל צאצאיה מחיים של שעבוד אכזרי. בתור אחד מהצאצאים של שפחות אלו, המזל הוביל את גלדוול למצבו המוצלח יחסית בחיים.
בסיכומו של הספר, גלדוול מציין כי ההצלחה "אינה יוצאת דופן או מסתורית. היא נטועה ברשת של יתרונות וירושות, חלקם בצדק, חלקם לא, כמה מהם נצברים, וכמה מהם מזל פשוט".
בסופו של הספר, גלדוול אומר כי "מצוינים לא היה אמור להיות אוטוביוגרפיה. אבל אתם יכולים לקרוא אותו בתור התנצלות ארוכה על ההצלחה שלי".