תוכנית החלוקה
החלטת עצרת האו"ם

המלצת הוועדה לחלוקתה של ארץ ישראל המנדטורית, אושרה בהחלטה מספר 181 שנתקבלה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 (תאריך שמצוין בישראל כ"כ"ט בנובמבר"). הבריטים נדרשו להתפנות מארץ ישראל עד ל-1 באוגוסט 1948, אולם הם החליטו להקדים, לסיים את המנדט בשעת חצות בלילה שבין 14 ל-15 במאי, ולהתפנות ממרבית שטח הארץ עד לשעה זו (בפועל הוחזקה מובלעת צבאית באזור חיפה עד סוף יוני 1948). בהחלטה 181 נקבעו גם סדרי הממשל הזמני עד כינונן של המדינות החדשות, וכן נקבע שהמדינות החדשות יכריזו על עצמאותן בחודש אוקטובר 1948. ההחלטה קבעה כי ירושלים, בית לחם וסביבותיהן יוכרזו כשטח נייטרלי בפיקוח האו"ם, עם ממשל שיורכב ממועצה שחבריה ירושלמים ומושל זר שימונה מטעם האו"ם. שטחים אלו הוכרזו כנייטרלים בשל אתרי הקודש הנמצאים בהם, ולפי ההצהרה יובטח חופש כניסה, גם לאזרחים של המדינה האחרת, ללא אפליה. בנוסף, הובטחה השמירה על המקומות הקדושים ולא תורשה שום פעולה שתפגע בהם. לתושבים תובטח שמירה על זכויות אנושיות וחירויות יסודיות – חופש המצפון הדת והפולחן, השפה, החינוך, הדיבור, העיתונות, האספה וההתאגדות. עוד קבעה ההחלטה כי יישמר איחוד כלכלי בין המדינות באמצעות מטבע משותף ואזור מכס אחד שיכלול את שתי המדינות. ההתחייבות וכל הסכם הנובע ממנה תישאר בתקפה למשך עשר שנים; ותקפה יימשך אלא אם יודיע אחד הצדדים על סיומה מקץ שנתיים לאחר מסירת ההודעה. במשך תקופת העשור הראשונה לא תתוקן ההתחייבות או כל הסכם הנובע ממנה אלא על ידי הסכמת שני הצדדים ובאישורה של האספה הכללית של האו"ם.
ההחלטה פונה לתושבי א"י לעשות צעדים, כפי שימצאו לנכונים מצדם, להגשמת התוכנית.
בנוסף, מבקשת את כל הממשלות ואת כל העמים להימנע מכל פעולה העלולה לפגוע או לעכב בעד הוצאתן לפועל של ההמלצות הללו.
תוצאות ההצבעה על תוכנית החלוקה:
ההצעה נתקבלה ברוב של יותר משני שלישים (הרוב הדרוש להחלטה מסוג זה).
ארצות הברית ארצות הברית
אוסטרליה אוסטרליה
אורוגוואי אורוגוואי
אקוודור אקוודור
איסלנד איסלנד
אוקראינה הסובייטית (1937-1949) אוקראינה
ברית המועצות (1923–1955) ברית המועצות
בלגיה בלגיה
בוליביה בוליביה
ברזיל ברזיל
בלארוס הסובייטית (שנות הארבעים-1951) בלארוס
גואטמלה גואטמלה
דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה
דנמרק דנמרק
הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית
האיטי (1859–1964) האיטי
הולנד הולנד
ונצואלה ונצואלה
ליבריה ליבריה
לוקסמבורג לוקסמבורג
ניו זילנד ניו זילנד
ניקרגואה ניקרגואה
נורווגיה נורווגיה
פנמה פנמה
פרגוואי פרגוואי
פרו פרו
הפיליפינים הפיליפינים
פולין פולין
צרפת צרפת
צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
קוסטה ריקה קוסטה ריקה
קנדה (1921-1957) קנדה
שוודיה שוודיה
איראן 1925-1964 איראן
אפגניסטן (1930–1973) אפגניסטן
הודו הודו
ממלכת יוון יוון
לבנון לבנון
מצרים (1922-1952) מצרים
הרפובליקה הסורית הראשונה סוריה
עיראק 1924 עיראק
ערב הסעודית ערב הסעודית
פקיסטן פקיסטן
קובה קובה
טורקיה טורקיה
ממלכת תימן תימן
ארגנטינה ארגנטינה
אתיופיה (1897–1975) אתיופיה
בריטניה בריטניה
הונדורס הונדורס
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה יוגוסלביה
מקסיקו מקסיקו
הרפובליקה הסינית סין
צ'ילה צ'ילה
אל סלוודור אל סלוודור
קולומביה קולומביה
תאילנד תאילנד
האו"ם כלל אז 57 מדינות בלבד, כיוון שרוב מדינות אפריקה ודרום מזרח אסיה היו נתונות לשלטון אירופי, וקיבלו עצמאות רק מאוחר יותר. יפן וגרמניה היו עדיין נתונות לשלטון צבאי של בעלות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה. גם יתר המדינות שנמנו על מדינות הציר במלחמת העולם השנייה לא היו אז חברות באו"ם: איטליה, בולגריה, פינלנד ורומניה, וכן אוסטריה שסופחה לגרמניה הנאצית וספרד ופורטוגל ששמרו על נייטרליות אף שהמשטר בהן היה לאומני אוטוריטארי, אשר נחשב קרוב למשטרים הפשיסטיים. אוקראינה ובלארוס היו שייכות לברית המועצות, אולם הייתה להן זכות הצבעה באו"ם.