stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שר הטבעות: שיבת המלך
עלילה > קרב שדות הפלנור

צבא מינאס מורגול מצליח לסלק את צבא גונדור החוצה מאוסגיליאת, ופאראמיר נסוג עם הצבא למינאס טירית. בינתיים, גולום משכנע את פרודו בערמומיות שאין לסמוך על סם ושעליו לשלוח את סם חזרה מכיוון שהוא זומם לקחת את הטבעת. בעקבות הוראתו של גנדלף, פיפין מאותת לראשונה לרוהן בעזרת משואה, בבקשת עזרה לגונדור, תיאודן נענה ורוכב לדונהארו להתכונן למלחמה. בזמן שמתכוננים לקרב בדונהארו, אראגורן פוגש את אלרונד, אשר נותן לו את חרב הנארסיל שחושלה מחדש לחרב אנדוריל ("להבת המערב") ומציע לו להשתמש בה לשלוט במתים. אראגורן יוצא לדרך דימהולט עם לגולאס וגימלי במטרה לגייס את עזרתם של צבא המתים במלחמה, ולהשיג את האוניות של שודדי הים מאומבאר. תיאודן יוצא למלחמה עם ששת אלפים חיילים, בלתי מודע לכך שאיאוון ומרי מצויים בקרב הלוחמים.
דנאתור פוקד על פאראמיר לכבוש מחדש את אוסגיליאת כשפאראמיר עצמו יודע כי מדובר בהתאבדות, פארמיר מובס ונפצע אנושות ומוחזר לעיר על ידי סוסו. כוחות מינאס מורגול מתחילים במצור על העיר בעוד קטפולטות יורות אבנים כבדות והמלך־המכשף של אנגמאר וגנרל צבאו פותחים במלחמה. הם פורצים אל תוך העיר. באותו הזמן, גולום בוגד בפרודו ומובילו ישירות לשילוב, עכבישה ענקית שעוקצת ומשתקת אותו. סם נלחם בעכבישה בעזרת אור הסילמאריל ומבריח אותה. הוא מגלה כי פרודו עדיין בחיים כאשר חבורת אורקים לוקחת אותו ומחליט להצילו מידיהם.
במינאס טירית, דנאתור מתוך שגעונו מכין מדורה בה הוא מתכנן לשרוף את עצמו ואת בנו פאראמיר חסר ההכרה. גנדלף ופיפין מגיעים ברגע האחרון ומצליחים להציל את פאראמיר, אך דנאתור עולה בלהבות וקופץ אל מותו ממרום מינאס טירית. הרוהירים מגיעים לשדות הפלנור ומצטרפים לקרב אך הנפילים של בני הדרום עושים בהם שמות. תיאודן נפצע אנושות על ידי המלך המכשף של אנגמאר. אראגורן מגיע לבסוף בזמן עם צבא המתים על אוניות אשר מכריעים את הקרב, בזמן שאיאוון ומרי מצליחים להרוג את המלך־המכשף. תיאודן מת ואראגורן אשר עומד במילתו משחרר את צבא הלא־מתים מקללתם.
סם מציל את פרודו מהמגדל ויחדיו הם יוצאים במסע הארוך והמפרך לעבר מורדור במעלה הר האבדון. גנדלף מעריך שכעשרת אלפים אורקים מפרידים כעת בין פרודו במגדל קירית אונגול לבין הר האבדון, בשל כך אראגורן מחליט ליצור הסחה אשר תאפשר לפרודו וסם להגיע בביטחה להר האבדון - אראגורן עושה זאת על ידי כך שהוא מוביל את החיילים הנותרים מהקרבות לשער השחור על מנת להסיט את האורקים מדרכו של פרודו. סם סוחב את פרודו חסר הכוחות במעלה הר האבדון אך נאלץ להתמודד עם גולום שתוקף אותם. פרודו מגיע בכוחות עצמו לפתח ההר, לא עומד בפיתוי ומחליט כי לא יפיל את הטבעת לתוך הלבה, ובמקום זאת עונד אותה והופך לבלתי־נראה. גולום אשר נלחם בסם משאיר אותו חסר הכרה וקופץ על פרודו הבלתי־נראה. הוא אוחז באצבעו של פרודו, נושך אותה ולוקח את הטבעת. פרודו מסתער עליו ושניהם נופלים מהקצה. בו בשעה שגולום נופל לתוך זרם הלבה ומושמד עם הטבעת, פרודו מצליח להיתלות על קצה הצוק וסם מצליח להצילו. כתוצאה מהשמדת הטבעת, צריח ברד-דור קורס וכל האורקים האוגפים את צבאו של אראגורן מושמדים או נמלטים. פרודו וסם נחלצים ברגע האחרון על ידי גנדלף אשר מגיע עם העיטים הענקיים רגע לפני שהר האבדון מתפרץ. פרודו וסם מתעוררים במינאס טירית שם הם פוגשים את ידידיהם.
אראגורן מוכתר למלך גונדור לצידה של ארוון, שבוחרת לחיות לצידו, ומשתחווה אל ארבעת ההוביטים, ובעקבותיו משתחווים כולם. ההוביטים חוזרים לפלך שם סם מתחתן. פרודו מסיים לכתוב את קורות שר הטבעות וכשעדיין מותש ממשימתו כנושא הטבעת מחליט לעזוב את הארץ התיכונה יחד עם גנדלף, בילבו בגינס, אלרונד וגלדריאל בספינה היוצאת מהנמלים האפורים.
ההבדלים בין הסרט לספר

הסרט מכיל בתחילתו חלק מהספר השני: הסצנה במאורת שילוב, וכן הסתבכות פיפין עם הפלנטיר.
לעומת הספר שמספר את החלק של פרודו וסם ואת החלק של שאר הדמויות בשני חלקים נפרדים של הספר (עד השתלבות הסיפורים לקראת סוף העלילה), בסרט העלילות משולבות יחד.
בספר משואות גונדור דולקות עוד כאשר גנדלף ופיפין רוכבים למינס טירית, בעוד שבסרט פיפין מדליק אותן בהוראת גנדלף.
דמותו של העוצר דנתור מוקצנת לרעה (למשל, כאשר הוא מתנגד להדלקת המשואות ובכך חורץ את גורלה של ממלכתו).
בסרט הקרב בפלנור מוכרע על ידי צבא המתים שהגיע עם אראגורן, בעוד שבספר, המתים אינם משתתפים בקרב אלא רק כובשים את אוניות שודדי הים, ומי שכן מגיע בספינות הם אנשי הנחלות הדרומיות של גונדור שהשתחררו מאימת שודדי הים.
בספר, גנדלף הוא זה שמציע להסיח את עינו של סאורון בעזרת צבא גונדור ורוהן. בסרט, ארגורן הוא זה שמציע זאת, ואילו גנדלף פסימי בנוגע לכך.
לפי הספר, אחת הסיבות שסאורון שלח את כוחותיו לתקוף את צבאות המערב בשער השחור, היא כי הוא האמין שהטבעת מצויה בידי ארגורן, ועל ידי ניצחונו הוא קיווה לזכות בה מחדש. בסרט, הנקודה הזאת לא מובהרת.
בספר, גנדלף מגרש את "פי סאורון" חזרה אל צבאות האורקים. בסרט, ארגורן כורת את ראשו.
בספר, מיד לאחר שגולום זוכה שוב בטבעת, הוא מועד ונופל אל הלבה הרותחת ובכך ממלא את תפקידו בהשמדת הטבעת. בסרט, פרודו מסתער על גולום שנופל אל הלבה, וסם מציל את פרודו מנפילה, מה שמקטין את חלקו של גולום בהשמדת הטבעת.
דמותו של ברגיל בן העשר בן ברגונד איש המשמר.
ריפוי מרי איאווין ופרמיר בבתי המרפא הושמט מהגרסה הרגילה.
דמותו של גן בורי גן איש הפרא מהיערות, והדרכתו לצבא רוהאן לשדה הקרב בפלנור.
דמותו של ימהריל נסיך דול אמרות ושאר דנתור.
טיהור הפלך - מלחמתם של פרודו וחבריו באנשי שרקי (סרומן) וניצחונם - הושמט לגמרי מהסרט (מות סרומן נמצא בגרסה המלאה בתחילת הסרט, ומתרחש באייזנגארד על ידי גרימא - לעומת הספר שם נהרג על ידי גרימא בהוביטון).
צוות השחקנים הראשי

אלייז'ה ווד - פרודו בגינס
שון אסטין - סמוויז גמג'י
ויגו מורטנסן - אראגורן
איאן מקלן - גנדלף
דומיניק מונאהן - מרי
בילי בויד - פיפין
אורלנדו בלום - לגולאס
ג'ון ריס-דייוויס - גימלי
כריסטופר לי - סארומן הלבן
הוגו ויבינג - אלרונד
קייט בלאנשט - גלדריאל
מרטון קסוקס - קלברון
ליב טיילר - ארוון
אנדי סירקיס - סמיאגול/גולום (קול ולכידת תנועה)
ברנרד היל - המלך תיאודן
מירנדה אוטו - איאוון
קארל אורבן - איאומר
דייוויד ווינהם - פאראמיר
ג'ון נובל - דנאתור
שון בין - בורומיר (בגרסה המורחבת)
איאן הולם - בילבו בגינס
ברוס ספנס - הפה של סאורון, השליח של סאורון שנשלח בידיו לדבר עם אראגורן, גנדלף ומרי לפני שהקרב הגדול מתחיל.
סאלה בייקר - סאורון, אדון האופל העליון של האורקים שרוצה לקחת לעצמו את הטבעת האחת ולהשתלט על הארץ התיכונה, לחסל את פרודו וגם מי שכרת ברית עם סארומן הלבן, הנבל הראשי של סדרת סרטי "שר הטבעות".
לורנס מקור (אנ') - המלך המכשף והאורק מפקד צבא מורדור.
הפקה

טרילוגיית הסרטים של שר הטבעות היא יוצאת דופן, נכון להיום, בכך שהיא היחידה שכל שלושת חלקיה נכתבו וגם צולמו בעת ובעונה אחת (חוץ מה-"פיק-אפים" (pick ups), כלומר הצילומים המשופרים שנעשו לאחר הצילומים המקוריים, ראה לקמן). ג'קסון החליט ששיבת המלך הוא הקל ביותר מבין השלושה להכנה, משום שהוא כולל את שיא הסיפור, שלא כמו שני הסרטים האחרים.
שיבת המלך היה במקור השני מתוך שני סרטים שהיו מתוכננים על ידי מיראמקס מינואר 1997 עד אוגוסט 1998, והיה פחות או יותר במבנה המוגמר שלו כשהסרט הראשון היה אמור להיגמר עם הקרב של נקרת הלם המתואר ב"שני הצריחים".
ההסרטה התרחשה בהרבה מקומות על פני ניו זילנד, בין 11 באוקטובר 1999 ו-22 בדצמבר 2000. צילומים משופרים נעשו במשך שישה שבועות בשנת 2003, לפני שחרור הסרט לאקרנים.
מנהלת המרכבה והרק"ם

סמל מנהלת המרכבה והרק"ם
מנהלת תוכנית המרכבה והרק"ם (מנת"ק) במשרד הביטחון, היא הגוף הנושא באחריות לכלל תוכניות הפיתוח והייצור של הרק"ם בצה"ל, לרבות טנקי המרכבה, משפחת כלי הלחימה מבוססי הנמ"ר, ונגמ"ש האיתן הגלגלי.
המנהלה הוקמה בראשית שנות ה-70 על ידי אלוף ישראל טל במטרה לפתח ולייצר את הטנק הישראלי הראשון, המרכבה, ולאחר מכן המשיכה בפיתוח ושדרוג הדורות הבאים שלו – מרכבה סימן 2, סימן 3, וסימן 4.
בזכות הידע שנרכש במנהלה, פותחו במהלך השנים תומ"ת ה"שולף", נגמשים כבדים מטנקים ישנים (כגון פומ"ה, אכזרית ונגמחון) בהם משולבות טכנולוגיות מפרויקט המרכבה כמו מיגונים ומזקו"ם. בהמשך גם פותחו משפחת כלי הלחימה הזחליים הכבדים נמ"ר והנגמ"ש הגלגלי איתן.
מנת"ק מהווה מוקד ידע לאומי בתחום הרק"ם (רכב קרבי משוריין) ובתחום מיגון מנ"ט, ובאחריותה כמנהלה במשרד הביטחון לשמר את יכולות פיתוח הפלטפורמות, ייצור הרק"ם, פיתוח המיגון (לרבות מיגון ריאקטיבי ומיגון אקטיבי), ואת יכולת ייצור החלפים ושיקום הרק"ם במדינת ישראל באמצעות התעשיות הישראליות ומפעל המרכבה במש"א (מרכז השיקום והאחזקה של צה"ל).
פלטפורמות המרכבה מתוכננות על ידי מנת"ק כך שיתאימו בדיוק לצורכי צה"ל, ויאפשרו יכולות תמרון להכרעה בלחימה בעזרת הכלים המתאימים ביותר לצה"ל, הממוגנים והנוחים ביותר.
מעל ל-92% מהייצור מבוצע בתעשייה הישראלית, באמצעות כ-200 מפעלים בישראל, המעסיקים קרוב ל־10,000 עובדים, שמתוכם מעל 40% מתוכם בפריפריה ואזורי עדיפות לאומית. כ־4%–8% מהיצור מתבצע במש"א, במפעל המרכבה. ייצור מערכות הרק"ם בתעשייה הישראלית מהווה קטר טכנולוגי לפיתוח מערכות מתקדמות ולייצוא ביטחוני בהיקף גבוה במיוחד.
בנוסף על הפיתוח והייצור של הכלים, אחראית מנת"ק גם על הקליטה וההטמעה הלוגיסטית הראשונית של הפלטפורמות בצה"ל (ILS).
בתפקיד ראש מנת"ק משמש החל מספטמבר 2022 תת-אלוף אורן גיבר.
היסטוריה > רקע היסטורי

להחלטה לצאת לייצור עצמאי של טנקים קדמו שנים רבות שבהן מדינות אחרות לא הסכימו למכור טנקים חדישים וחדשים לישראל, שנאלצה להסתפק בשדרוג טנקים מיושנים, יד שנייה, שקיבלה מבריטניה, ארצות הברית וצרפת. בעוד צבאות ערב מצטיידות בטנקים חדשים וחדישים הן מברית המועצות והן ממדינות המערב.
עצם העובדה שמדינת ישראל מראשית דרכה נאלצה להשתמש בטנקים מיושנים יד שנייה חייבה את צה"ל ללמוד איך לשדרג פלטפורמות ישנות. ולאורך השנים הוביל ענף הטנקים של חיל החימוש פיתוחים יצירתיים ופורצי דרך עבור הטנקים. טנקי השרמן הוסבו לטנקי סופר שרמן M50/M51 בעלי מנוע דיזל אחיד ותותח עוצמתי. מאוחר יותר שודרג גם טנקי צנטוריון שבו הוחלף מנוע הבנזין המיושן והלא אמין, בחט"כ דיזל חדש ועוד דלק. פיתוח שזכה בפרס ביטחון ישראל. וכן נעשו עוד שדרוגים רבים בטנקים ונגמ"שים נוספים. כל הפרויקטים איפשרו את הקמת רפ"ט (רשות לפיתוח טנק בישראל, כיום חלק ממנת"ק) ובסופו של דבר איפשר את בניית טנק המרכבה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שיתף צה"ל פעולה עם הצבא הבריטי בפיתוח הטנק צ'יפטיין (Chieftain). בתמורה לשיתוף הפעולה, היו אמורים הבריטים לאפשר את מכירת הטנק לישראל עם ייצורו, ואכן בין השנים 1966–1969 נבחנו בארץ שני טנקי צ'יפטיין שאליהם הוכנסו מעל 40 שינויים ושיפורים שהעלו את אמינותו ואת איכות ביצועיו. אולם מאוחר יותר החליטו הבריטים לבטל את העסקה כתוצאה מלחץ כבד שהפעילו עליהם מדינות ערב.
אירוע זה היה הזרז העיקרי להפטר מהתלות של ישראל בטנקי מערכה במדינות זרות והוחלט בישראל לבחון את האפשרות לצאת לדרך עצמאית ולייצר את הטנק הישראלי הראשון. צוות של מומחי משרד הביטחון ומהנדסי חיל החימוש בראשות האלוף ישראל טל מונה לבדוק את ההיתכנות והכדאיות של פרויקט מסוג זה, כאשר בחן את אפשרות יכולתה של ישראל לתכנן, לפתח ולייצר טנק, והכדאיות הכלכלית הכרוכה בכך.
היסטוריה > הקמת המנת"ק

הממצאים העיקריים של הניתוח שנערך הצביעו על כך שניתן לבסס בארץ תעשיית טנקים שתספק מענה הולם לצורכים הצבאיים של ישראל, ובתום שלושה חודשי לימוד, באוגוסט 1970, כינס שר האוצר, פנחס ספיר את הדיון הגורלי שבו השתתפו גם שר הביטחון משה דיין והאלוף ישראל טל ובו הוחלט לצאת לדרך עם פרויקט הטנק הישראלי הראשון.
מיד עם קבלת ההחלטה על הקמת תעשיית טנקים, פורסמה על ידי הנהלת משרד הביטחון הוראת יסוד, ששימשה מאז כבסיס שעל פיו התנהלה תוכנית ה"מרכבה". הוקמה מנהלת תוכנית טנק (מנת"ק), בכפיפות לעוזר שר הביטחון (האלוף ישראל טל). מנת"ק נושאת באחריות כוללת לפיתוח, ליצור הטנק ולהקמת והרחבת התעשיות. בנוסף הוקמה בחיל החימוש רשות פיתוח טנק (רפ"ט) בראשות אל"ם ישראל טילן, מפתח טנק השוט-קל, שעוסקת בתכנון ההנדסי של הטנק והופעלה על ידי עוזר השר ומנת"ק. את הפרויקט הוביל מראשיתו האלוף ישראל טל, שנודע ברבות הימים כ"אבי המרכבה" וזכה פעמיים בפרס ביטחון ישראל.
כדי לחסוך בעלויות ומשאבים נקבע כי מנת"ק תשתמש בתשתית הקיימת של משרד הביטחון וצה"ל, כגון מרכז ציוד לחימה וחלפים, מינהל הרכש והייצור, יחידת היועץ המשפטי, יחידת היועץ הכלכלי וכו', ואילו צה"ל והתעשיות הביטחוניות והאזרחיות יהוו את התשתית התעשייתית. בין השאר הוחלט כי המרכז לשיקום ואחזקה של הטנקים בצה"ל (המש"א) ישמש מפעל ההרכבה של הטנק, ו-200 מפעלי תעשייה (ביטחונית ואזרחית) אחרים יקלטו ידע חדש, יוסבו ויתאימו עצמם לייצור אלפי החלקים, המכללים והמערכות של טנק ה"מרכבה". נקבעה מדיניות של פריסת הייצור המקומי על פני כל הארץ, כולל אזורי פיתוח, תוך שיתוף מרבי של התעשייה האזרחית וללא מונופול לתעשייה הביטחונית. מדיניות זו נשמרה לאורך השנים ועד היום.
בין השנים 1970–1979 עבדה היחידה על פיתוח ובניית טנק המרכבה סימן 1 כאשר כבר בשנת 1974 הוצג האבטיפוס הראשוני, ובטקס חגיגי בשנת 1979 נמסרו לגדוד 82 12 הטנקים הראשונים.
היסטוריה > שדרוג המרכבה

קצת לאחר כניסת טנק המרכבה סימן 1 לשירות ב-1979 החלו לעבוד ביחידה על הדור הבא של הטנק, מרכבה סימן 2. תוך כדי הוספת שינויים ושיפורים למרכבה 1 על מנת לשפר את כוח האש, הניידות, האמינות והנוחות.
לאורך שהיית צה"ל ברצועת הביטחון בנוסף לפיתוח הדור הבא של הטנק, מרכבה סימן 3 ושיפור המרכבות סימן 1 ו-2, עסקה היחידה בפיתוח נגמ"שים כבדים ממוגנים לחי"ר ולכוחות ההנדסה הקרבית על בסיס תובות של טנקים ישנים, כדוגמת האכזרית, הפומ"ה ומשפחת הנגמ"שים מבוססי טנק השוט. זאת על מנת לתת מענה לאיום המטענים, מוקשים וטילי הנ"ט שהיה ברצועת הביטחון. נוסף לכך פותחו ערכות מיגון גחון עבור כלל הטנקים והנגמ"שים שהיו באותה תקופה בשימוש צה"ל. גם פותחה ערכת מיגון עבור טנקי המג"ח מהדגמים המוקדמים שלאחר ההשבחה קיבלו את השם מג"ח 7א' וגם תוכננו גם ערכות בט"ש מיחדות עבור טנקי המג"ח 6ב' וטנקי המרכבה סימן 2.
מהניסיון הרב שנצבר במהלך שהות צה"ל בלבנון ומלקחי המלחמות החלו לעבוד במחצית השנייה של שנות התשעים לעבוד על טנק המרכבה סימן 4, הטנק המוגן בעולם, אשר עליו החליט עוזר שר הביטחון ישראל טל בשנת 1999, מספר חודשים לפני שחלה, ואשר נכנס לשירות ב-2003.
היסטוריה > תחילת המאה ה-21

בעקבות שינויים מבניים בצה"ל הוכפפה בשנת 2006 רפ"ט למנת"ק וכיום זוהי יחידה אחת במשרד הביטחון.
ב-2006, במהלך מבצע גשמי קיץ, הותקן מיגון כלוב על דחפורי D9 משוריינים של חיל ההנדסה הקרבית במספרים גדולים תוך פרק זמן קצר, והצליח למנוע חדירה של הרבה רקטות נ"ט ואף של טילי נ"ט. על המיגון זכו חט"ל, מש"א ומנת"ק בפרס מפקד זרוע היבשה.
לאחר מלחמת לבנון השנייה ומסקנותיה החלה היחידה את העיסוק בפיתוח נגמ"ש המרכבה נמ"ר ובפיתוח מערכת ההגנה האקטיבית "מעיל רוח". הנמ"ר הוא נגמ"ש הלחימה המוגן ביותר שקיים בעולם ומבטיח לצוות הגנה מקסימלית בשילוב הנדסת אנוש מצוינת. מערכת ההגנה האקטיבית "מעיל רוח" שזכתה בפרס ביטחון ישראל היא המערכת ההגנה האקטיבית הקשה הטובה בעולם, והיחידה שכבר צברה ניסיון מבצעי.
לאחר מבצע צוק איתן הוחלט על פיתוח נגמ"ש אופני 8X8 מוגן ביותר, האיתן, אשר עתיד להיקלט בצה"ל, וכן על הצטיידות מסיבית במערכת "מעיל רוח". כמו כן בעקבות המבצע פותח צריחון עם תותח 30 מילימטר אשר יותקן בעתיד על האיתנים ויגביר משמעותית את הקטלניות שלהם בשדה הקרב. במסגרת זו נבחרה מערכת ההגנה האקטיבית "חץ דורבן" לשמש כלי זה.
מכניסת המרכבות הראשונות לשירות ועד היום מקפידים ביחידה על חקר בשדה של כל תקלה, כשל, היפגעות או אירוע חריג על מנת להמשיך לשפר את הטנקים והנגמ"שים כך שיהיו טובים יותר.
כלים שפותחו

מרכבה - טנק מערכה
מרכבה סימן 1 – 1979, מנוע 900 כ"ס, תותח 105 מ"מ.
מרכבה סימן 2 – 1983, תותח 105 מ"מ, ממסרת אוטומטית, בשנת 1984 נופק טנק מרכבה סימן 2 ב' שכלל בעיקר שיפורי מיגון.
מרכבה סימן 3 – 1991, מנוע 1200 כ"ס, תותח 120 מ"מ, ממסרת אוט' אלקטרונית, שריון מודולרי. בשנת 1995 נופק טנק מרכבה סימן 3 ב"ז שכלל מערכת בקרת אש חדישה.
מרכבה סימן 4 – 2003, מנוע 1500 כ"ס, תותח 120 מ"מ רתיעה ארוכה, מערכת בקרת אש משופרת, מערכת שו"ב.
מרכבה סימן 4מ "מעיל רוח" שנופק בשנת 2010, כלל שילוב של מערכת הגנה אקטיבית לטנקים מדגם "מעיל רוח".
מרכבה ברק - כיום עובדים במנת"ק על פיתוח הדור החמישי של טנק המרכבה.
נגמ"שים
נמ"ר - נגמ"ש הלחימה הממוגן ביותר בעולם, המבוסס על טכנולוגיות המרכבה. משפחת כלים בתצורות שונות בעל יכולת לחימה במתארים מורכבים (לחימה, הנדסה, פיקוד, אחזקה ועוד).
איתן - נגמ"ש לחימה גלגלי 8X8 הממוגן מסוגו בעולם, הכולל מערכות מתקדמות לרבות צריח עם תותח אוטומטי 30 מ"מ ומערכת הגנה אקטיבית. הכלי נמצא בשלב השלמת פיתוח והיערכות ליצור סדרתי.
תותח השולף - תותח מתנייע ישראלי שצה"ל לא הצטייד בו בסופו של דבר.
תוכניות הגנה - פיתוח גרסאות מתקדמות של מערכות הגנה אקטיבית, הצטיידות בליין היצור, רטרופיט (הוספה של רכיבים חדשים) לכלים שיוצרו כמו נמרים ומרכבות.
מבנה ופיקוד

המנהלה מורכבת מ-3 מחלקות:
מחלקת פיתוח הטנק (רפ"ט) – הגוף ההנדסי של מנת"ק האחראי על כלל נושאי התכנון והפיתוח של הפלטפורמות והטמעתם בשדה.
מחלקת התוכניות והפרויקטים (תו"פ) – אחראית על הוצאת התוכניות לפועל באמצעות קבלני משנה בצה"ל ובתעשייה בישראל ומחוצה לה, תכנון ובקרה של תוכניות העבודה, התקציב, הרכש וההתקשרויות.
החטיבה לרק"ם עתידי – אחראית על פרויקטי מו"פ, פיתוח פלטפורמות עתידיות ושיתופי פעולה.
בנוסף הרכבות הכלים מבוצעות במפעל המרכבה במש"א – האחראי על בניית הטנק והרכבתו הסופית.
ראשי מנת"ק

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| מספר | שם | תקופת כהונה |
| 1 | אלוף ישראל טל | 1969–1972 |
| 2 | אלוף מנחם מרון | 1972–1973 |
| 3 | תא"ל חיים ודאי | 1973–1975 |
| 4 | תא"ל אוריאל תמיר | 1975–1977 |
| 5 | תא"ל צבי אורבך | 1977–1980 |
| 6 | תא"ל מאיר בן נפתלי | 1980–1982 |
| 7 | תא"ל משה קידר | 1982–1985 |
| 8 | תא"ל נח ניצן | 1985–1988 |
| 9 | תא"ל יהודה אדמון | 1988–1992 |
| 10 | תא"ל נחמן לוינגר | 1992–1993 |
| 11 | תא"ל מנחם שמיר | 1993–1995 |
| 12 | תא"ל שלום קורן | 1995–1998 |
| 13 | תא"ל זאב בר גיל | 1998–1999 |
| 14 | תא"ל דוד אנגל | 1999–2003 |
| 15 | תא"ל עמיר ניר | 2003–2007 |
| 16 | תא"ל ירון ליבנת | 2007–2013 |
| 17 | תא"ל ברוך מצליח | 2013–2017 |
| 18 | תא"ל גיא פאגלין | 2017–2022 |
| 19 | תא"ל אורן גיבר | ספטמבר 2022- הווה |
גלריה

טנק מרכבה סימן 4מ, 2016
נגמש מרכבה נמר עם מעיל רוח
נגמש אופני איתן
הערות שוליים

↑  ראש מנת"ק חדש למשרד הביטחון: תא"ל גיא פאגלין | Israel Defense, באתר www.israeldefense.co.il
↑  הדרך לפרויקט המרכבה, משרד הביטחון
↑  מעשה מרכבה, אתר יד לשריון
↑  רעם ראש-האי, מצטיינים ביבשה, באתר זרוע היבשה (מאוחזר דרך ארכיון האינטרנט, 2016).
לורנצו פלגריני

לורנצו פלגריני (נולד ב-19 ביוני 1996 ברומא, איטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר ברומא ובנבחרת איטליה.
קריירת מועדונים

לורנצו שנולד ברומא, וסבל כילד מהפרעה בקצב הלב הצטרף לאקדמיית הנוער של רומא בגיל 9. הוא ייצג את המועדון במסגרת ליגת האלופות לנוער ולאחר מכן ניתנה לו ההזדמנות לערוך את הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת עוד בגיל 18 על ידי המאמן רודי גארסיה, כשנכנס כמחליפו של סליח אוצ'אן בניצחון הליגה 0–1 על צ'זנה ב-22 במרץ 2015.
ב-30 ביוני פלגריני חתם על חוזה עם קבוצת ססואולו בעבור סכום המשוער בכ-1.25 מיליון יורו. אחד הסעיפים בחוזה היה אם וכאשר רומא תרצה לקנות בשלב מסוים בחזרה את פלגריני, היא יכולה לעשות זאת בעבור סכום שייאמד בין 8 ל-10 מיליון יורו. את הופעת הבכורה שלו במדי ה"נרו ורדי" ערך ב-8 בנובמבר. חודש לאחר מכן כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–3 על סמפדוריה. בעונת 2016/17 פלגריני רשם 34 הופעות בכל המסגרות, כבש שמונה פעמים ובישל שבעה. בסוף העונה נקנה פלגריני בחזרה לרומא.
ב-30 ביוני 2017 השתמשה רומא במימוש סעיף הרכישה בחזרה בחוזה של פלגריני בעבור סכום של כעשרה מיליון יורו והשחקן חתם לחוזה לחמש שנים. ב-1 בדצמבר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה מבישול של המגן השמאלי הסרבי, אלכסנדר קולארוב, בניצחון רומא 1–3 על ספאל.
נבחרת איטליה

פלגריני ייצג את נבחרת איטליה בגילאים שונים. במרץ 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עד גיל 19 נגד נבחרת גרמניה. כמו כן, בשנה החולפת שיחק בנבחרת עד גיל 20 ולאחר זמן קצר הוקפץ לנבחרת עד גיל 21.
את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ערך בניצחון הידידות 0–8 על נבחרת סן מרינו בסוף מרץ 2017, לאחר שנכנס במחצית השנייה כמחליף. את הופעת הבכורה הרשמית בהרכב ערך שבועיים לאחר מכן בניצחון הביתי 0–5 על נבחרת ליכטנשטיין במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. ב-5 בספטמבר 2019, פלגריני כבש את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים בניצחון החוץ 1–3 על נבחרת ארמניה במסגרת מוקדמות יורו 2020. פלגריני זומן לסגל האיטלקי ליורו 2020, אך נופה ממנו לקראת תחילת הטורניר בעקבות פציעה, וזומן במקומו גאטנו קסטרובילי. פלגריני זומן לסגל האיטלקי ליורו 2024, בו הודחה נבחרתו בשמינית הגמר על ידי שווייץ.
תארים > קבוצתיים

קונפרנס ליג (1): 2021/22
תארים > קבוצתיים > נבחרת איטליה

אליפות אירופה: יורו 2020
תארים > אישיים

שחקן העונה של רומא (1): 2020/21
שחקן העונה של הקונפרנס ליג (1): 2021/22
נבחרת העונה של הקונפרנס ליג (1): 2021/22
הערות שוליים

↑  רומא מחתימה את פלגריני בחזרה
↑  פלגריני הוא שחקן עונת 2020/21 של רומא
↑  פלגריני נבחר לשחקן העונה בקונפרנס ליג 2021/22
↑  נבחרת העונה בקונפרנס ליג 2021/22
| נבחרת איטליה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 דונארומה •  2 די לורנצו •  3 דימרקו •  4 בונג'ורנו •  5 קלאפיורי •  6 גאטי •  7 פרטזי •  8 ז'ורז'יניו •  9 סקמאקה •  10 פלגריני •   11 רספאדורי •  12 ויקאריו • 13 דרמיאן •  14 קייזה • 15 בלאנובה • 16 כריסטנטה • 17 מנצ'יני • 18 בארלה • 19 רטגי • 20 זקאני • 21 פג'ולי • 22 אל שעראווי • 23 בסטוני • 24 קמביאזו • 25 פולורונשו • 26 מרט • מאמן: ספאלטי |  1 דונארומה •  2 די לורנצו •  3 דימרקו •  4 בונג'ורנו •  5 קלאפיורי •  6 גאטי •  7 פרטזי •  8 ז'ורז'יניו •  9 סקמאקה •  10 פלגריני •   11 רספאדורי •  12 ויקאריו • 13 דרמיאן •  14 קייזה • 15 בלאנובה • 16 כריסטנטה • 17 מנצ'יני • 18 בארלה • 19 רטגי • 20 זקאני • 21 פג'ולי • 22 אל שעראווי • 23 בסטוני • 24 קמביאזו • 25 פולורונשו • 26 מרט • מאמן: ספאלטי | איטליה |
כביש 90

| --- | --- |

שלט סמוך לקצה הצפוני של כביש 90: הכביש הארוך במדינה – 478.7 קילומטר
שלט סמוך לקצה הצפוני של כביש 90: הכביש הארוך במדינה – 478.7 קילומטר
 מידע כללי
 כינוי:  כביש אצבע הגליל, כביש הבקעה, כביש ים המלח וכביש הערבה
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש אורך
 אורך:  478.7 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  אילת, בית שאן, טבריה, קריית שמונה
 נקודת התחלה:  מעבר טאבה
 נקודת סיום:  מעבר גבול מטולה
 
 קואורדינטות:  31°22′24″N 35°23′02″E﻿ / ﻿31.37333333°N 35.38388889°E﻿ / 31.37333333; 35.38388889
  מפת מיקום  מפה מפורטת  מסלול הכביש  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כביש 90, כביש האורך המזרחי של ישראל, הוא הכביש הארוך ביותר בישראל, אורכו 478.7 קילומטר והוא נמשך ממעבר טאבה בדרום ועד מעבר מטולה (שער פאטמה) בצפון. תוואי הכביש עובר תחילה לאורך חופיו של מפרץ אילת ולאחר מכן לכל אורכה של הערבה. לאחר מכן הוא ממשיך צפונה לאורך חופי ים המלח ולכל אורכם של בקעת הירדן ועמק הירדן. הוא עוקף את הכנרת ממערב דרך טבריה, וממשיך דרך אצבע הגליל ועמק החולה לאורך המורדות המזרחיים של הרי נפתלי, בשוליו המערבים של עמק החולה.
118.5 קילומטר מסך אורכו של הכביש עוברים בשטחי יהודה ושומרון (צפון ים המלח ומזרח בקעת הירדן, הנמצאים בשטח C).
על-פי תוכנית משרד התחבורה לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל שפורסמה בסוף שנת 2018, צפוי כביש 90 לעבור שינוי במספור: ממעבר גבול טאבה עד צומת הערבה הוא עתיד להיקרא כביש 18, הקטע מצומת צמח עד צומת כפר נחום ייקרא כביש 900, והכביש מצומת הערבה עד צומת צמח יסומן ככביש 8, כדרך אורך ארצית ראשית.
היסטוריה

הכביש אינו מתבסס על תוואי היסטורי של דרכי האורך של ארץ ישראל (דוגמת דרך הים, דרך ההר או דרך המלך), אלא מתבסס על צירוף של כבישים מקומיים, שלא היו קשורים זה לזה. למעשה התגבש לכלל כביש אורך אחד, החוצה את ארץ ישראל, רק בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, לאחר שנסלל המקטע האחרון בצפון ים המלח. סלילת מקטע זה אפשרה נסיעה רציפה מאילת למטולה. בראשית שנות ה-80 ניתן לכביש מספרו (90), ואז הוא הוכר רשמית ככביש אחד.
היסטוריה > מקטע צפוני: מטולה–בית שאן

המקטע מטבריה למטולה (ומשם ללבנון) הוא המקטע הוותיק ביותר, שנסלל כדרך עפר כבושה עוד בתקופת האימפריה העות'מאנית. למקטע הציר המתחיל בקריית שמונה ישנה חשיבות רבה כציר תעבורה מצפון לדרום. בציר זה עברה בכל התקופות ההיסטוריות, ועוברת גם כיום, הדרך מבקעת הלבנון לבקעת כינרות, לגליל התחתון ולעמק יזרעאל. המקטע מקריית שמונה לחצור הגלילית עובר ברצועה צרה בשוליו המערביים של עמק החולה – רצועה שתחומה ממערב בהרי נפתלי ובעבר הייתה תחומה ממזרח בביצות החולה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 סלל גדוד העבודה את המקטע שעובר מטבריה לצמח. באמצע שנות ה-20 נסלל גם הכביש מראש פינה למטולה. בימי המנדט הבריטי הוארך הכביש עד לבית שאן ודרומה.
מלחמת העצמאות הביאה לחסימת הכביש בין טבריה לבית שאן, כיוון שקטע של מספר קילומטרים בסביבות נהריים הוחזק בידי ממלכת ירדן. בקיץ 1950 אומנם נסלל כביש 7188 בין גשר ומנחמיה שעקף את נהריים, אולם כביש זה היה קשה לתנועה ולא היה ניתן להעביר עליו משאיות עמוסות. השימוש בכביש 90, בין בית שאן וטבריה, היה על כן מצומצם ותחזוקת הקטע הדרומי שבין בית שאן לגשר הייתה ירודה.
בשנים 1963–1964 נסלל הקטע אשדות יעקב – גשר, שחיבר מחדש את כביש טבריה – בית שאן. עם זאת, הגשר הישן ליד מנחמיה נותר ברוחב שלושה מטרים בלבד, והיווה צוואר בקבוק של הכביש.
באותן שנים חודשו ונסללו מחדש באופן ישר יותר גם הקטע מדרום לבית שאן שהוביל לשדי תרומות ורוויה והקטע מצפון לטבריה עד מגדל וטבחה.
היסטוריה > כביש הבקעה

בתקופת המנדט הבריטי נסלל כביש הבקעה מבית שאן עד לצפון ים המלח (לאתר קלי"ה), כדרך כבושה (דרך קיץ). התנועה בכביש בחורף בימים גשומים נאסרה מחשש לתאונות והרס הכביש. מנחם תלמי תיאר כך את הכביש: "משעול קדומים שסללוהו וריפדוהו מעט והפכוהו לכביש דוחק, שרק שני מסלולים צרים שבו מזופתים. ... תנועת כלי רכב יהודיים כמעט לא נודעה בו. ורכב כוחות הביטחון המנדטוריים נע בו רק כשאנשיו מזוינים ונכונים לכל הפתעה".
במצב זה נותר הכביש עד שנת 1967. בשנת 1968, לאחר מלחמת ששת הימים, חודש כביש הבקעה, רוחבו הורחב משלושה מטרים לשישה, והוא נסלל באספלט לכל אורכו. לאחר הירצחו של השר רחבעם זאבי הוחלט לקרוא לכביש הבקעה "דרך גנדי" לזכרו.