stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארון בר
ביוגרפיה > קשירת קשר והעמדה לדין

לאחר תום כהונתו בבית הלבן ב-3 במרץ 1805, עזב בר לפילדלפיה. שם פגש את ג'יימס וילקינסון המקורב לספרד ואת האריסטוקרט האירי הרמן בלנרהאסט, איתם קשר קשר כנגד ארצות הברית ומלכות המשנה של ספרד החדשה. קשר בר היה סבך של פוליטיקאים ואנשי צבא שהונהגו בידי סגן הנשיא לשעבר, ומטרתו הייתה ליצור מדינה עצמאית במרכז אמריקה הצפונית. רוב ההיסטוריונים סבורים כי השטחים המדוברים הם שטחי לואיזיאנה הצרפתית, אוהיו, טריטוריית מיסיסיפי, מדינת קנטקי או טנסי וכן טקסס או פלורידה הספרדיות. סיבת הקשר איננה ברורה, אך ההנחה היא כי בר שאף להשתלט על שטחי ספרד החדשה ולעמוד בראש הרפובליקה החדשה, לאחר שכשל לעשות זאת בארצות הברית עצמה.
לאחר שמפגש בין מיליציות הקשר לכוחות ספרדיים כמעט והסתיים בעימות מזוין, וילקינסון חזר בו מכוונותיו ושלח את תוכניות בר לנשיא ג'פרסון. הנשיא בתגובה הוציא כנגד בר צו מעצר, וזה הסגיר את עצמו לרשויות הפדרליות לאחר שקרא על צו זה בעיתון מקומי בטריטוריית אורלינס (כיום ארקנסו) ב-10 בינואר 1807. אך למרות זאת, זמן קצר לאחר שנעצר הפר בר את תנאי הערבות שלו וברח לפלורידה, שהייתה תחת שליטה ספרדית. בסופו של דבר נתפס בר במהלך שהייתו באלבמה ב-19 בפברואר של אותה שנה.
בר הועמד לדין באשמת בגידה בבית דין נודד בריצ'מונד, וירג'יניה. סנגוריו היו לותר מרטין וג'ון ויקהאם. הוא הובא ארבע פעמים בפני חבר מושבעים גדול, אך רק בפעם הרביעית, ב-22 במאי, נמצאה ראיה מכריעה כדי להעמידו לדין. משפטו החל ב-3 באוגוסט ונוהל על ידי נשיא בית המשפט העליון דאז, ג'ון מרשל.
במשפט עצמו, קבע השופט מרשל כי כדי להוכיח בגידה יש להציג עדות שמיעה של שני עדים. התביעה מצידה לא מצאה שני אנשים שיעידו נגדו, ולכן זוכה בר בשל חוסר ראיות ב-1 בספטמבר, וזאת למרות העובדה שכל ממשל ג'פרסון עבד מאחורי הקלעים כדי שיצא אשם במשפט. מיד לאחר מכן הואשם שוב בר על עבירות פחותות מבגידה, אך גם במשפט זה יצא זכאי.
ביוגרפיה > סופו

בזמן זה הגיע בר לשפל חייו - כל חלומותיו על תקומה פוליטית נמוגו. בר השבור עזב לאירופה, שם ניסה לעשות את הונו. הוא נדד באירופה בין השנים 1808–1812, והתגורר בעיקר באנגליה, סקוטלנד, דנמרק, שוודיה וצרפת. באנגליה נתקל בר בקשיים כלכליים וגורש ממנה, אך משניסה לעבור לצרפת סירבו הרשויות המקומיות לקבלו.
בר חזר לניו יורק ב-1812 ותכנן לפגוש שם את בתו, אך הספינה שהפליגה לניו יורק מקרוליינה טבעה ואיתה נעלמו בתו של בר וכל מסמכיו החשובים. עד למותו המשיך בר לגור בניו יורק ועבד למחייתו כעורך-דין מצליח. הוא מת ב-14 בספטמבר 1836, כשהוא בן 80. למרות העמדתו לדין על ניסיונותיו להרחיב את השליטה האמריקאית במערב, המשיך בר להתעניין בהתיישבות האמריקאית בספר ואף זכה לראות את המהפכה הטקסנית. על אירוע זה אמר: "מה שנחשב לפני 30 שנה כבגידה, הוא היום פטריוטיות". בר נקבר לצד אביו בבית הקברות המקומי של העיירה פרינסטון.
הערות שוליים

↑  Robert Longley, What Was the Burr Conspiracy?, .ThoughtCo, ‏29/3/2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296727205171  PLWABN: 9810531721405606  BIBSYS: 90246786  BNC: 000387765  BnF: cb11938066b (data)  GND: 11867501X  ICCU: USMV638619  ISNI: 0000 0000 6677 8262  LCCN: n78086252  NARA: 10580569  NKC: jn20000700260  NLA: 35024038  NTA: 070213585  RERO: 02-A003060095  SNAC: w6nx07m0  SUDOC: 02731068X  Trove: 797929  US Congress: B001133  VIAF: 57408702   WorldCat (עם VIAF): 57408702
ג'וזאיה טאטנאל

ג'וזאיה טאטנאל (באנגלית: Josiah Tattnall;‏ 1762 –  6 ביוני 1803) היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-25 בשנים 1801–1802. קודם לכן הוא ייצג את מדינתו בסנאט של ארצות הברית בשנים 1796–1799, ולפני כן היה חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה.
הוא נולד באחוזת המטעים בונווטור שליד סוואנה (הוא היה ראשון מושלי ג'ורג'יה מאז כינונה כמדינה בארצות הברית שנולד על אדמתה). הוא למד באיטון קולג' שבאנגליה, ולאחר מכן הצטרף לכוחותיו של אנתוני ויין באבנעזר במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. לאחר המלחמה הוא מונה כקצין בדרגת בריגדיר גנרל ברגימנט הראשון של המילציה של ג'ורג'יה. הוא סייע לבטל את חוק שערוריית יאזו (Yazoo land scandal). טאטנאל נפטר בנסאו שבאיי בהאמה.
ראשית חייו

ג'וזאיה טאטנאל נולד בחוות בונוונטור בסוואנה שבפרובינציית ג'ורג'יה, כבנם של מרי מולרין וג'וזאיה טאטנאל האב. אביו ירש את האחוזה עם נישואיו לבת משפחת מולרין. עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית עזבה המשפחה את ג'ורג'יה. לאחר שחיו במשך שישה חודשים באיי בהאמה, הם עברו לאנגליה, שם למד טאטנאל באיטון קולג'. אף על פי שהיה איתן בתמיכתו בכתר הבריטי, הוא סירב להילחם נגד שלוש עשרה המושבות ודחה מינוי לצי המלכותי הבריטי.
בערך ב-1782 שבה משפחת טאטנאל לג'ורג'יה. טאטנאל התגייס לצבא הקוטיננטלי תחת פיקודו של הגנרל אנתוני ויין, וסייע למגר את שילטון הבריטים מסוואנה. לאחר המלחמה רכש טאטנאל בחזרה את חלקו באחוזת בונוונטור מג'ון האברשאם והמשיך לגלות עניין בצבא. ב-1787 הוא פיקד על המיליציה של ג'ורג'יה והוביל את כוחותיה נגד האינדיאנים משבט המוסקוגי בשנים 1788 ו-1793. הוא היה קפטן בארטילריה של צאטהאם, היחידה הוותיקה ביותר של המיליציה, ובהמשך היה קולונל ברגימנט הרגלים. ב-1794 מינה אותו הנשיא ג'ורג' וושינגטון כמרשל של ג'ורג'יה. לפני בחירתו כמושל, הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
קריירה פוליטית

בשנים 1795–1796 כיהן טאטנאל כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, כמו רוב הפוליטיקאים בג'ורג'יה באותה תקופה. הוא גם תמך בג'יימס ג'קסון. השניים התנגדו לשערוריית הקרקעות יאזו (Yazoo land scandal), הונאת הקרקעות הגדולה שהובילו המושל ג'ורג' מתיוס והאספה הכללית של המדינה אשר זעזעה את הפוליטיקה של ג'ורג'יה. ג'קסון התפטר מתפקידו כסנאטור כדי להיבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, שם הוא וטאטנאל הובילו את המערכה נגד מכירת הקרקעות. לאחר שחוק ביטול העסקה עבר ב-1796, נבחר טאטנאל על ידי האספה הכללית כמחליפו של ג'קסון בסנאט, בו הוא כיהן עד 1799.
לאחר תום כהונתו בסנאט, שב טאטנאל לג'ורג'יה ולאחוזתו. הוא נבחר כמושל ג'ורג'יה, אך כיהן בתפקיד שנה אחת בלבד מנובמבר 1801 ועד נובמבר 1802. במהלך תקופת כהונתו, עברה אוניברסיטת ג'ורג'יה (לפני כן פרנקלין קולג') למיקומה הנוכחי באת'נס, וקו הוקינס הוקם על ידי בנג'מין הוקינס, כך שנוצר הגבול הצפוני עם אומת הצ'רוקי. ב-1802 כתב טאטנאל מכתב לנשיא תומאס ג'פרסון, וביקש ממנו הכוונה. הגבול המערבי של ג'ורג'יה עם שבטי המוסקוגי עדיין לא התייצב, כפי שהתבטא במכתב ששלחו שופטי בית המשפט של מחוז קמדן ביוני 1802. הם כתבו בשם תושבי המחוז בנוגע להעברתם של הכוחות הצבאיים של ארצות הברית ממוצבים באזור. הם ציינו שמחוז קמדן הוא מחוז ספר החשוף לא רק למתקפות מהים, ומהיישובים הספרדים בדרום, אך גם למתקפות מהאינדיאנים השכנים, והם הביעו דאגה מכך שהאזור לא יהיה מוגן מפני האינדיאנים.
חיים אישיים

טאטנאל היה נשוי להארייט פנוויק מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. לזוג נולדו כמה ילדים, אך רק שלושה הגיעו לבגרות. בנם, ג'וזאיה טאטנאל השלישי, היה קצין בצי ארצות הברית במשך יותר מחמישים שנה, וקצין בצי הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית.
ג'וזאיה טאטנאל נפטר בנסאו ב-6 ביוני 1803. הוא נטמן לצד רעייתו, שנפטרה חודשים ספורים לפניו, בחלקת הקבר המשפחתית בבונוונטור. מחוז טאטנאל שבג'ורג'יה קרוי על שמו, וכן רחוב טאטנאל שבסוואנה.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 283-284.
הערות שוליים

↑  Smith, Gordon Burns, History of the Georgia Militia, 1783-1861, Volume One, Campaigns and Generals, Milledgeville: Boyd Publishing, 2000,, p. 343.
↑  Washington, George. "From George Washington to the United States Senate, 5 March 1794". Founders Online. National Archives.
↑  Tattnall, Josiah. "To Thomas Jefferson from Josiah Tattnall Jr., 20 July 1802". Founders Online. National Archives.
↑  King, Thomas. "Letter 1802 June 12, St. Mary's, Georgia to Josiah Tattnall, Governor of Georgia, Savannah Thomas King... et al".
↑  Krakow, Kenneth K. (1975). Georgia Place-Names: Their History and Origins. Macon, GA: Winship Press. p. 222. ISBN 0-915430-00-2. Archived from the original on September 17, 2003.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119345462X  ISNI: 0000 0001 1917 0200  LCCN: no2011051615  US Congress: T000052  VIAF: 170354232   WorldCat (עם VIAF): 170354232
רופוס קינג

רופוס קינג (באנגלית: Rufus King;‏ 24 במרץ 1755 – 29 באפריל 1827) היה עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי. הוא היה הנציג של מסצ'וסטס לקונגרס הקונטיננטלי. הוא השתתף גם בוועידת החוקה והיה מהחותמים על החוקה של ארצות הברית. הוא כיהן כסנאטור מטעם מדינת ניו יורק, והיה השגריר בבריטניה בממשלו של ג'ון קווינסי אדמס. כמו כן, היה מועמד מטעם המפלגה הפדרליסטית לסגנות הנשיאות (1804 ו-1808) ומאוחר יותר לנשיאות (1816).
ביוגרפיה > שנות נעוריו

הוא נולד ב-24 במרץ 1755, בסקארברו, מיין, שאז הייתה חלק ממסצ'וסטס. הוא היה בנם של איזבלה בראגדון וריצ'רד קינג, חקלאי עשיר שהתיישב קרוב לפורטלנד, והרוויח הון עד 1755. בעקבות קנאת שכניו, התחילו להתגלות בעיות כספיות, וכשחוק הבולים של 1765 עבר, אספסוף תקף את ביתו והשמיד את רוב הרהיטים שלו. אף אדם לא נענש על כך, וכעבור שנה האספסוף שרף את החווה שלו. ג'ון אדמס הזכיר את הנושא בדיונים בוועידת החוקה. ריצ'רד קינג תמך בבריטניה, אולם בניו תמכו באמריקנים.
ביוגרפיה > חינוך, קריירה והתחלת הדרך בפוליטיקה

קינג למד באקדמיית המושל במיין, ולאחר מכן באוניברסיטת הרווארד, שאותה סיים ב-1777. הוא החל ללמוד משפטים, אולם הפסיק את לימודיו ב-1778 כשהתנדב למיליציה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. הוא מונה לדרגת רב-סרן, ועזר לגנרל סאליבן.
לאחר הקרב, חזר קינג ללימודיו. הוא הוסמך לעריכת דין ב-1780 והתחיל לעסוק בכך. הוא נבחר לאספה של מסצ'וסטס ב-1783, וחזר לשם בכל שנה עד 1785. מסצ'וסטס שלחה אותו אל קונגרס הקונפדרציה בין 1784 ל-1787. הוא היה בין הצירים הצעירים ביותר באספה.
ביוגרפיה > פוליטיקה (ועידת החוקה)

ב-1787, קינג נשלח לוועידת החוקה בפילדלפיה. למרות גילו הצעיר, הוא היה נואם מבריק והשפיע עליה רבות. יחד עם ג'יימס מדיסון, הוביל קו לאומי תקיף ונכח בכל ישיבה. הוא עצמו הגיע לוועידה ללא רצון לשנות את תקנון הקונפדרציה, אולם במהלך הוועידה השתנו עמדותיו. הוא עבד עם ויליאם סמואל ג'ונסון, ג'יימס מדיסון ואלכסנדר המילטון כדי להכין את הטיוטה הסופית של חוקת ארצות הברית. החוקה נחתמה ב-17 בספטמבר, והמדינות נאלצו לאשרר אותה. לאחר החתימה על החוקה, קינג חזר הביתה, ניסה לשכנע את מדינתו לאשרר אותה, והתכונן להיבחר לסנאט. 187 נציגים אשררו את החוקה, לעומת 168 שהתנגדו. לאחר שהחוקה אושררה, הפכה מסצ'וסטס למדינה השישית שאשררה אותה.
ביוגרפיה > פוליטיקה (אחרי ועידת החוקה)

לאחר ניסיונו בוועידת החוקה, קינג החליט לנטוש את לימודי המשפטים שלו לטובת מעבר לניו יורק, בשכנועו של המילטון. הוא נבחר לאספה של ניו יורק ב-1789. ב-1795, תמך בהמילטון בנוגע להסכם ג'יי עם בריטניה, ופרסם מאמרים בשם בדוי בזכות ההסכם. הוא נבחר מחדש לסנאט ב-1795, אולם התפטר ב-23 במאי 1796, כדי להתמנות לשגריר בבריטניה בממשלו של ג'ורג' וושינגטון.
קינג חזר לפוליטיקה, בהתחלה ללא הצלחה, אולם אחר כך חזר לסנאט. באפריל 1804, ניסה להיבחר לסנאט אולם לא הצליח. מאוחר יותר, וב-1808, קינג וחברו, צ'ארלס קוטוורת' פינקני, היו מועמדים פדרליסטיים לסגנות הנשיאות ולנשיאות, בהתאמה, אולם נוצחו בקלות. ב-1812) ניסה קינג, במהלך הוועידה המפלגתית הפדרליסטית, לבחור במועמד נשיאותי באותה השנה, אולם הניסיון נכשל. רבים רצו שקינג יהיה המועמד, והוא זכה ל-2% מהקולות. לאחר מכן נבחר שוב לסנאט ב-1813. באפריל 1816 ניסה להיבחר למושל ניו יורק והפסיד לדניאל טומפקינס. בסתיו של אותה השנה, נבחר להיות המועמד הנשיאותי מטעם המפלגה הפדרליסטית, אולם הפסיד שוב, הפעם לג'יימס מונרו, שסגנו היה טומפקינס. קינג היה המועמד הפדרליסטי האחרון לפני קריסת המפלגה. כשניסה להיבחר שוב לסנאט ב-1819, הוא היה המועמד הפדרליסטי על אף שהמפלגה כבר התפרקה והיה לה רק מיעוט קטן במועצה המחוקקת. אולם בגלל הפיצול בקרב הדמוקרטים-רפובליקנים, לא נבחר יורש לתפקיד, והמשרה נשארה פנויה עד ינואר 1820. כיוון שהדמוקרטים-רפובליקנים ניסו למשוך את הפדרליסטים לשעבר לתמוך בהם בבחירות לתפקיד מושל ניו יורק באפריל 1820, שני הפלגים של הדמוקרטים-רפובליקנים תמכו בקינג, שכיהן שוב בסנאט עד 4 במרץ 1825. במהלך כהונתו בסנאט, המשיך להתנגד בעבדות, וטען שהיא מנוגדת לחוקה ולהכרזת העצמאות. הוא נאם נגד צירופה של מיזורי כמדינת עבדות ב-1820.
לאחר שתקופת כהונתו השנייה בסנאט הסתיימה, קינג מונה להיות השגריר בבריטניה שוב, הפעם תחת הנשיא ג'ון קווינסי אדמס אולם נאלץ לפרוש כעבור כמה חודשים בגלל מצב בריאותי רעוע. לאחר מכן פרש מחיים ציבוריים.
ביוגרפיה > דיפלומט

קינג היה שגריר בחצר המלוכה הבריטית בין 1796 ל-1803, ושוב בין 1825 ל-1826. למרות שהיה פדרליסט מובהק, תומאס ג'פרסון שמר עליו בתפקידו עד שקינג ביקש שחרור. בתקופתו, קינג הצליח להשיג הסכם יחסים ידידותיים עם בריטניה (עד ההחמרה ביחסים ב-1805). בנוסף, הוא הצליח להגיע לפשרה והעביר את הסכם ג'יי בין שתי המדינות. קינג התנגד להגירה האירית לארצות הברית עקב המרד האירי של 1798. ב-13 בספטמבר 1798, במכתב לדוכס מפורטלנד, טען קינג שהאירים עלולים להיות הרסניים במסגרת הדמוקרטיה האמריקנית. בנוסף, הוא היה בקשר הדוק עם פרנסיסקו מירנדה, המהפכן הדרום אמריקאי, ואיפשר לו להיכנס לארצות הברית ולגייס תמיכה בניסיונו לחולל הפיכה בוונצואלה.
ביוגרפיה > התנגדות לעבדות

קינג התנגד לעבדות ולסחר העבדים באופן תקיף מבחינה מוסרית. הוא הצליח להעביר החלטה בקונגרס שמנעה את הרחבת העבדות לצפון מערב המדינה. בנוסף, הוא היה מוכן לסבול את קיומה של העבדות עד שיהיה אפשר לשחרר את העבדים, ולא לחץ על העניין. בוועידה החוקתית, הוא טען שהתנגדותו לעבדות נובעת מהיתרון הפוליטי והכלכלי שנתנה לדרום, אולם הוא היה מוכן להתפשר על כך מסיבות פוליטיות.
ב-1817, הוא תמך בהעברת חוק בסנאט שיבטל את סחר העבדים הפנימי, וב-1819, התנגד להנהגת העבדות במיזורי. ב-1819, טיעוניו היו פוליטיים, כלכליים והומניטריים. הרחבת העבדות, לטענתו, תשפיע על עקרונות החופש והחירות. לאחר פשרת מיזורי המשיך לתמוך בשחרור הדרגתי של העבדים.
ביוגרפיה > ספרייה

בעת מותו ב-1827, קינג החזיק ב-2,200 ספרים שונים. בנו ירש את הספרייה ושמר עליה עד מותו ב-1867. הספרים הלכו לנכדו של קינג, ונשארו בפנסילבניה עד שנתרמו למחלקת ההיסטוריה של ניו יורק ב-1906.
קינג מת ב-29 באפריל 1827, ונקבר בביתו בג'מייקה.
כתב המינוי לשגרירות של קינג ב-1825
דיוקן שמן של קינג (1818)
גארי ליניקר

גארי וינסטון ליניקר (באנגלית: Gary Winston Lineker; נולד ב-30 בנובמבר 1960) הוא כדורגלן אשר היה בשנות ה-80 ושנות ה-90 חלוץ נבחרת אנגליה ואחד מהחלוצים המובילים בעולם.
קריירה כשחקן כדורגל

גארי ליניקר נולד בלסטר למרגרט ובארי. שמו האמצעי ניתן לו כיוון שהוא חולק יום הולדת עם וינסטון צ'רצ'יל. ליניקר החל לשחק כדורגל במועדון הכדורגל המקומי, לסטר סיטי. ב-1980 זכתה לסטר באליפות הליגה השנייה וב-1984 ערך ליניקר הופעת בכורה בנבחרת.
ב-1985 רכשה אותו האלופה אברטון תמורת 800,000 לירות שטרלינג. בעונה האחת בה שיחק בקבוצה, סיימה אברטון במקום השני, שתי נקודות אחרי היריבה העירונית ליברפול. גם בגמר הגביע באותה שנה, הפסידה אברטון לליברפול, למרות שער שהבקיע ליניקר. בסוף אותה עונה, לפני משחקי מונדיאל 1986 במקסיקו, רכשה אותו ברצלונה, אשר מאמנה היה טרי ונבלס האנגלי, תמורת 2.75 מיליון לירות שטרלינג.
במקסיקו הבקיע ליניקר שישה שערים, כולל שלושער נגד פולין וזכה בתואר מלך השערים של הטורניר. נבחרת אנגליה הודחה ברבע הגמר על ידי ארגנטינה בתוצאה 2:1 בכיכובו של מרדונה, אך אחד מהשערים שכבש מרדונה, הידוע בכינויו "שער יד האלוהים", היה למעשה שער לא חוקי.
לברצלונה הגיע ליניקר עטור תהילת גביע העולם והציפיות ממנו היו גבוהות. הוא לא אכזב את ונבלס והבקיע כבר במשחקו הראשון צמד. במהלך העונה הראשונה שלו בליגה הספרדית הבקיע 21 שערי ליגה כולל שלושער בניצחון 3-2 על היריבה המושבעת ריאל מדריד, השג אשר העלה את קרנו בעיני אוהדי הקבוצה הקטלאנית.
בשתי עונותיו הנותרות בברצלונה, לאחר עזיבתו של ונבלס, הבקיע פחות מהרגיל, בין השאר כי תופקד כשחקן אגף ימין במקום בחוד. למרות זאת, זכה עם הקבוצה בגביע המלך הספרדי ב-1988 ובגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1989. לאחר שלוש עונות חזר לאנגליה כדי לשחק בטוטנהאם הוטספר, שאומנה על ידי טרי ונבלס ושילמה עבור ליניקר 1.2 מיליון לירות שטרלינג.
לאחר עונה מצוינת בה כבש 24 שערים כשחקן טוטנהאם, הבטיח ליניקר את מקומו בהרכב הנבחרת למונדיאל 1990 באיטליה בו הפסידה נבחרתו לנבחרת מערב גרמניה בחצי הגמר. לאחר אותו משחק טבע את המשפט המפורסם שמשתמשים בו לעיתים קרובות עד היום: "כדורגל הוא משחק פשוט: 22 גברים רודפים אחרי כדור במשך 90 דקות, ובסוף הגרמנים מנצחים". הוא הבקיע ארבעה שערים בטורניר והוביל את אנגליה לחצי הגמר. עשרת השערים שהבקיע במסגרת גביעי העולם הם שיא לאומי אנגלי. רק אחד עשר שחקנים בהיסטוריה זכו להבקיע מספר זהה או רב יותר של שערים במונדיאל.
עם טוטנהאם זכה בגביע האנגלי, ובסוף עונת 1991/1992 עבר לשחק בנגויה גרמפוס היפנית, בגיל 31. טורניר היורו 1992 לא היה מוצלח מבחינתו. הוא לא הצליח להשיג את השער ה-49 שלו במדי הנבחרת ולהשוות בכך את שיאו של בובי צ'רלטון. במשחק ידידות נגד ברזיל לפני הטורניר החמיץ בעיטת עונשין מ-11 מטרים – ההזדמנות הטובה ביותר להצטרף לצ'רלטון בראש מבקיעי הנבחרת. ביפן שיחק שתי עונות במהלכן סבל מפציעה טורדנית בבוהן רגלו. ב-1994 פרש ממשחק פעיל.
מאפייניו כשחקן

תכונתו הבולטת ביותר של ליניקר הייתה יכולתו הבלתי רגילה לנצל מצבי כיבוש בתחום רחבת ה-16 ובמיוחד ברחבת החמש. שליטתו הטובה בשתי רגליו, יכולת נגיחה טובה, מהירות תגובה מצוינת ומעל לכל, חוש מיקום מעולה, הפכו אותו לאחד מהחלוצים המרכזיים הטובים בהיסטוריה של הכדורגל האנגלי.
מאפיין בולט נוסף של ליניקר היה משחקו הנקי וההוגן. בקריירה מקצוענית של למעלה מחמש מאות משחקים, לא קיבל ליניקר מעולם ולו כרטיס צהוב אחד על עבירה במגרש, לא כל שכן כרטיס אדום. מכאן נובעת תדמיתו כשחקן הוגן, בדומה לסטנלי מתיוס שאף הוא לא נרשם בפנקס השופט מעולם. עם זאת, יש אומרים שההישג נובע בעיקר מנטייתו שלא להשתתף במשחק ההגנה.
לאחר הפרישה

ליניקר פנה לקריירה בתקשורת, כפרשן כדורגל ראשי של ה-BBC. בנוסף לכך השתתף בשעשועון ספורט טלוויזיוני והגיש תוכניות שונות.
ב-2003 השתתף ותרם למאמצי הצלת מועדון נעוריו לסטר סיטי, שעמד על סף פשיטת רגל, יחד עם שחקני עבר נוספים של המועדון כאמיל הסקי.
ב-2005 נתבע על ידי שחקן הכדורגל האוסטרלי הארי קיואל בטענה שהוציא את דיבתו במאמר עיתונאי שכתב על עסקת העברתו מלידס יונייטד לליברפול.
ב-2006 דיבב את הדמות הראשית בסדרת הילדים "הרכבת התחתית של ארני" ששודרה בערוץ CBeebies.
עמדות פוליטיות

ליניקר ידוע בעמדות פוליטיות ליברליות המזוהות לרוב עם השמאל הבריטי, אותן הוא מביע ברשת טוויטר. הוא תמך בהישארות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי במשאל העם שהתקיים ב-2016.
במרץ 2023 ליניקר מתח ביקורת על מדיניות קליטת הפליטים של הממלכה המאוחדת בעקבות סרטון של שרת הפנים, סואלה ברוורמן, בו דיברה על עצירת המהגרים שחוצים את התעלה בסירות קטנות, אמר כי המסר הוא "מעבר לנורא" והשווה אותו לביטויים בהם השתמשו בגרמניה הנאצית בשנות ה-30. ההערות זכו לגינוי מפוליטיקאים שמרנים, כולל ברוורמן. בתגובה, ה-BBC הודיע כי ליניקר יושעה מתפקידו כמגיש תוכנית סיכום משחקי הכדורגל "משחק היום", בשל פגיעה במדיניות הנייטרליות הפוליטית של הרשת, עד שתתקבל עמדה מוסכמת וברורה לגבי השימוש שלו במדיה החברתית. שותפיו להגשת התוכנית, שחקני העבר איאן רייט ואלן שירר, הודיעו שהם לא ישתתפו בשידור מתוך סולידריות עם לינקר. אחרי יומיים של סערה ציבורית, ליניקר הוחזר ל-BBC וההשעיה שלו בוטלה.
תארים

אליפות הליגה האנגלית השנייה (1980)
כדורגלן השנה בליגה האנגלית (1986)
מלך השערים, מונדיאל 1986 (6 שערים)
גביע המלך הספרדי (1988)
גביע אירופה למחזיקות גביע (1989)
גביע אנגלי (1991)
ג'ורג' וולטון

ג'ורג' וולטון (באנגלית: George Walton;‏ 1749 –  2 בפברואר 1804) היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית ואחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, כאשר ייצג את ג'ורג'יה בקונגרס הקונטיננטלי. הוא גם כיהן כמושל ג'ורג'יה ה-12 בשתי תקופות כהונה מנובמבר 1779 ועד ינואר 1780 ומינואר עד נובמבר 1789. ב-1795 הוא מונה כסנאטור מטעם ג'ורג'יה כדי להשלים את תקופת כהונתו של סנאטור שהתפטר.
ראשית חייו

ג'ורג' וולטון נולד במחוז קמברלנד שבמושבת וירג'יניה. שנת לידתו המדויקת לא ידועה, אך הסברה היא שהוא נולד ב-1749. המחקר מציין את שנת לידתו ב-1740, אך אחרים מאחרים אותה ל-1749 או 1750. הביוגרפית של חותמי הכרזת העצמאות, דלה גריי ברתלמאס עושה שימוש בשנה 1741, הוא התייתם מהוריו בינקותו, ואומץ על ידי דודו, שאצלו הוא התלמד במקצוע הנגרות. וולטון היה צעיר שקדן, אך דודו הרפה את ידיו באופן פעיל בנוגע ללימודים והאמין שילד שקדן יהפוך לבטלן. וולטון המשיך בלימודיו, ומהרגע בו הסתיימה תקופת ההתלמדות שלו, הוא עבר ב-1769 לסוואנה ,ג'ורג'יה כדי ללמוד משפטים בהדרכתו של עורך דין בשם יאנג, וב-1774 התקבל ללשכת עורכי הדין. עם תום המהפכה האמריקאית הוא כבר היה לאחד מעורכי הדין המצליחים בג'ורג'יה.
המהפכה האמריקאית

וולטון היה תומך של הפטריוטים. הוא נבחר כמזכיר הקונגרס הפרובינציאלי של ג'ורג'יה והיה לנשיא מועצת הביטחון. ב-1776 הוא שימש כנציג לקונגרס הקונטיננטלי השני בפילדלפיה, תפקיד בו היה החזיק עד לסוף 1778. ב-2 ביולי 1776 הוא הצביע מטעם ג'ורג'יה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית, יחד עם באטן גווינט וליימן הול.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שירת וולטון בגדוד של הגנרל רוברט האו. ב-9 בינואר 1778, קיבל וולטון מינוי כקולונל ברגימנט המיליציה הראשון של ג'ורג'יה. במהלך הקרב על סוואנה ב-1778, נפצע וולטון בקרב ונלקח בשבי. הוא נפגע בירך מקליע מוסקט שגרם לנפילתו מסוסו. כתוצאה מכך הוא נשבה על ידי הבריטים שאפשרו לו להחלים מפציעתו לפני ששלחו אותו לכלא סנברי, שבו הוחזקו שבויים נוספים. באוקטובר 1779 שוחרר וולטון בעסקת חילופי שבויים.
באותו חודש נבחר וולטון לכהונתו הראשונה כמושל ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא כיהן במשך חודשיים.
המשך הקריירה

בנובמבר 1795 מונה וולטון לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית שהתפנה בשל התפטרותו של ג'יימס ג'קסון. בתפקיד זה כיהן וולטון מנובמבר 1795 ועד פברואר 1796, כאשר יורשו, ג'וזאיה טאטנאל, נבחר באופן רשמי. הוא היה בעל בריתו הפוליטי של הגנרל הסקוטי, לכלן מקינטוש, ויריבו של באטן גווינט. הוא וגווינט ניהלו מאבקים פוליטיים שכתוצאה מהם הוא סולק מתפקידו והוגש נגדו כתב אישום בגין מעשים פליליים שונים. מאוחר יותר הוא הוקע על תמיכתו בדו-קרב שבו נגרם מותו של גווינט על ידי מקינטוש.
וולטון תמך במכירות הקרקעות של יאזו (Yazoo land scandal) הונאת קרקעות רחבה שהתבצעה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-18 על ידי המושל ג'ורג' מתיוס והאספה הכללית של ג'ורג'יה. השערורייה הובילה לחזרתו של ג'קסון הבייתה מהסנאט להנהיג תנועת רפורמה. כמי שמונה למלא את המשך תקופת כהונתו בסנאט, התחולל סכסוך בין ג'קסון ווולטון על המכירה לספסרי הקרקעות. ג'קסון ניצח, ווולטון עזב את תפקידו.
ב-1788 נפגשו אלכסנדר מקגיליווריי (אנ') ומנהיגים נוספים של האינדיאנים משבטי המוסקוגי עם מנהיגי ג'ורג'יה ברוק לנדינג, אך לא עלה בידם להגיע להסכם שלום. תוצאה זו גרמה לוולטון, שכיהן אז כמושל, להיות מודאג ש"הסיכויים שלנו לשלום נאלצו להיכנע אל מול המלחמה". וולטון כתב לקולונל ג'ארד אירווין והביע את דאגתו ואת הפתעתו מהמתקפות האינדיאניות ליד נהר אוקוני. ברוק לנדינג לא נחתם הסכם, אלא בסופו של דבר נחתם הסכם ניו יורק ב-1790 שעל פיו הועברו אדמות המוסקוגי לג'ורג'יה.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-18, הקדיש וולטון את זמנו כמעט באופן בלעדי לפוליטיקה של ג'ורג'יה. הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של המדינה, כנציב למשא ומתן עם שבטי הצ'רוקי ב-1783, כחבר בוועד הנציגים של אוגוסטה בשנים 1784 ו-1785, וכחבר הוועדה ליישוב סכסוך הגבול בין ג'ורג'יה לבין קרוליינה הדרומית ב-1786. ב-1787 הוא נבחר כנציג לועידת החוקה של ארצות הברית, דחה את המינוי, שכן מחויבויותיו במדינה גזלו את כל זמנו. ב-1789 הוא היה חבר בחבר האלקטורים ושימש כנציג בוועידת החוקה של ג'ורג'יה.
באותה שנה נבחר וולטון לתקופת כהונתו השנייה כמושל ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא כיהן במשך כמעט שנה. במהלך תקופת כהונתו זו, התקבלה חוקת ג'ורג'יה החדשה, בירת המדינה עברה לאוגוסטה, ונקבע הגבול המערבי שלה. לאחר סיום כהונתו כמושל, כיהן וולטון כשופט בבית המשפט הגבוה של ג'ורג'יה מ-1790 ועד מותו. הוא גם כיהן בשארית תקופת כהונתו של ג'יימס ג'קסון בסנאט של ארצות הברית בשנים 1795–1796. הוא היה המייסד ונאמן של אקדמיית מחוז ריצ'מונד באוגוסטה ושל פרנקלין קולג' (כיום אוניברסיטת ג'ורג'יה) באת'נס.
מותו והנצחתו

ג'ורג' וולטון נפטר ב-2 בפברואר 1804 בביתו, מדו גארדן, קוטג' שנבנה על ידו במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל על אדמה שהוחרמה מלויאליסט מחוץ לאוגוסטה. הוא הניח אחריו את רעייתו, דורותי, לבית קמבר, שאותה הוא נשא לאישה ב-1775, ואת אחד משני בניו. בתחילה הוא נטמן ברוזני, ביתו של אחיינו רוברט ווטקינסט. ב-1848 הוא נטמן מחדש למרגלות אנדרטת החותמים (Signers Monument) שבחזית בית המשפט ברחוב גרין שבאוגוסטה. אף על פי שוולטון היה תושב ג'ורג'יה ויליד וירג'יניה, הוא לא החזיק בבעלותו עבדים.
על שמו של וולטון נקרא מחוז בג'ורג'יה. לפחות שני בתי ספר נושאים את שמו: בית הספר התיכון המקיף על שם ג'ורג' וולטון במריאטה, ג'ורג'יה, ואקדמיית ג'ורג' וולטון, בית ספר פרטי במונרו, ג'ורג'יה.
בנו, ג'ורג' וולטון הבן, היה מזכיר המדינה הראשון של טריטוריית פלורידה. הוא גם היה האזרח הראשון שכיהן כמושל הטריטוריה, כאשר מונה כמושל בפועל עד להגעתו של ויליאם פופ דובאל שכיהן כמושל הטריטוריה הראשון. על שמו קרוי מחוז וולטון שבפלורידה. נכדתו של וולטון, אוקטביה וולטון לה ורט (אנ'), הייתה אשת חברה ידועה וסופרת. בן אחיינו, תומאס ג'ורג' וולטון, בנה את הבית ההיסטורי קריקסייד שלידי מורקנטון, קרוליינה הצפונית.
הערות שוליים

↑  Bernstein, Richard B. (2009). "Appendix: The Founding Fathers, A Partial List". The Founding Fathers Reconsidered. New York: Oxford University Press. pp. 176–180.
↑  Barthelmas, Della Gray (1997). The signers of the Declaration of Independence: a biographical and genealogical reference. Jefferson, N.C.: McFarland. p. 272.
↑  Kokomoor, Kevin (November 2015). "Creeks, Federalists, and the Idea of Coexistence in the Early Republic". The Journal of Southern History. 81 (4): 808.
↑  Knight, Lucien Lamar (1913). Georgia's Landmarks, Memorials, and Legends (2006 reprint ed.). Gretna, Louisiana: Pelican Publishing. pp. 1003–1005.
↑  "Artist calls out 'Declaration of Independence' painting, notes most men in the piece owned slaves". Fox News. 22 June 2020.
↑  Krakow, Kenneth K. (1975). Georgia Place-Names: Their History and Origins. Macon, GA: Winship Press. p. 245.
↑  John B. Wells, III (September 1971). "Creekside". National Register of Historic Places - Nomination and Inventory. North Carolina State Historic Preservation Office.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1193270421  ISNI: 0000 0000 2740 0902  LCCN: n86143910  SNAC: w6b679sp  US Congress: W000114  VIAF: 63036940   WorldCat (עם VIAF): 63036940