stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחודקה
פוליטיקה וממשל > תקציב העיר

| שנה | סכום (במיליארדי רובלים) |
| --- | --- |
2008: 2.4
2009: 2.9
2010: 2.8
2011: 3.0
2012: 2.7
תקציר העירייה נכון לשנת 2013, היה 2.449 מיליארד רובלים. זו העיר השנייה מבחינת הכנסות ממסים בחבל פרימוריה, כשמקדימה אותה רק בירת החבל, ולדיווסטוק.
כלכלה ותשתיות

כלכלת העיר, שמבוססת בעיקר סביב הנמל ופעילות הקשורה לנמלים כמו עיבוד דגים ושימורים, סבלה מאז 1991 כשוולדיווסטוק נפתחה לפעילות זרה שוב. התעשייה המקומית נפגעה גם במהלך המשבר הפיננסי הרוסי בשנת 1998. עם זאת, נחודקה הוכרזה כאזור כלכלי חופשי והממשלות במוסקבה (הפדרלית) וגם בוולדיווסטוק (האזורית) התעניינו בפיתוח העיר ובמשיכת השקעות זרות אליה. נחודקה מהווה צומת תובלה חשוב אליו מועברים סחורות מיפן מספינות אל מערכת הרכבות הרוסית, כולל חלק הרכבת הטרנס-סיבירית של גשר היבשה האירואסית הסמוך.
נכון לשנת 2010 היו רשומים 1,932 ארגונים מסחריים בעיר. יש 646 חנויות, 210 רשתות קייטרינג ציבוריות ותשעה שווקים. המחזור השנתי עומד על 13.1 מיליארד רובל (מעל 400,400 דולר). פועלים קניונים, סופרמרקטים, חנויות של רשתות פדרליות ורבים אחרים.
כמו כן, נפתח מרכז ייעוץ ליזמים צעירים, כחלק משיתוף פעולה של עיריית נחודקה ובלינגהאם שבוושינגטון, ארצות הברית, החתומה עמה על הסכם ערים תאומות.
ספורט

מועדון הכדורגל אוקיאן נחודקה הוא מועדון הספורט המקצועי היחיד בעיר, שבעונות 1992 ו-1993 התמודדה בפרמייר ליג הרוסי. זוהי גם עיר הולדתו של שחקן הכדורגל ויקטור פייזולין.
ערים תאומות

ארצות הברית אוקלנד, קליפורניה, ארצות הברית
הערות שוליים

↑  Lindholm, O. V., Haes, T. A., & Tyrtoff, D. N. (2008). Beyond the frontiers of imperial Russia: From the memoirs of Otto W. Lindholm. Javea, Spain: A. de Haes OWL Publishing.
↑  COVID-19: Находка закрывается на карантин‏, Vesti.ru (ברוסית)
↑  Andrey Petrunko, Phone:7(4234)69-21-34. "Nakhodka-City.RU: Официальный сайт Находкинского городского округа". www.nakhodka-city.ru. אורכב מ-המקור ב-2012-06-16. נבדק ב-2018-07-24.
↑  "Дума Находкинского городского округа" (ברוסית). www.duma-nakhodka.ru. נבדק ב-2018-07-24.
↑  "В Находке завершено формирование новой модели МСУ". // primorsky.ru. נבדק ב-2014-07-31.
↑  "Сухов: «Находка – точка притяжения больших инвестиционных проектов»". // primorsky.ru. נבדק ב-2014-08-05.
↑  В Находке — новый главный архитектор
↑  78 лет на страже государственной границы
↑  "ПВО России прикрывает только полстраны". // rusplt.ru. ארכיון מ-2014-05-16. נבדק ב-2013-09-16.
↑  "Преступность ниже, раскрываемость выше". // nakhodka-city.ru. אורכב מ-המקור ב-2012-02-07. נבדק ב-2012-02-02.
↑  בשנים 2007—2010.
 "Администрация отчиталась, дума утвердила". // nakhodka-city.ru. אורכב מ-המקור ב-2012-01-24. נבדק ב-2011-12-04.
"Бюджет исполнен, слушания впереди". // nr-citynews.ru. ארכיון מ-2012-01-24. נבדק ב-2011-12-04.
"Стабильные показатели развития". // nakhodka-city.ru. אורכב מ-המקור ב-2012-01-24. נבדק ב-2012-01-20.
↑  "Проект бюджета-2013 прошёл первое чтение". // nakhodka-city.ru. 2012-10-31. אורכב מ-המקור ב-2012-11-19. נבדק ב-2012-11-02.
↑  "Проект бюджета Находкинского городского округа на 2013 год и плановый период 2014-2015 годы обсудили на публичных слушаниях". // nakhodka-city.ru. אורכב מ-המקור ב-2012-11-19. נבדק ב-2012-11-11.
↑  "Бюджет Находки принят на три года". // nakhodka-city.ru. 2012-11-14. אורכב מ-המקור ב-2012-11-19. נבדק ב-2012-11-14.
↑  "Информация об исполнении бюджета Находкинского городского округа за 2012 год". // nakhodka-city.ru. אורכב מ-המקור ב-2013-08-31. נבדק ב-2013-07-11.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555335905171  PLWABN: 9810579746405606  GND: 4309605-0  LCCN: n85187108  MusicBrainz: f328f4fa-65eb-40f3-8a75-8c35ef8d84ec  VIAF: 139622865   WorldCat (עם VIAF): 139622865 
בית העירייה בנחודקה
נמל נחודקה, ספטמבר 2010.
אדגר קינה

| --- | --- |

דיוקן אדגר קינה מאת סבסטיאן-מלכיור קורנו (אנ'), סביב 1835
 לידה:  17 בפברואר 1803 בורק-אן-ברס, צרפת 
 פטירה:  27 במרץ 1875 (בגיל 72) ורסאי, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מעסיק:  קולז' דה פראנס 
 תפקיד:  חבר האספה הלאומית הצרפתית (23 באפריל 1848–26 במאי 1849) 
 בן או בת זוג:  הרמיונה אסאקי (21 ביולי 1852–27 במרץ 1875)  מינה מור (1834–1851) 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (29 באפריל 1838) 
 
אֶדְגַר קִינֶה (בצרפתית: Edgar Quinet‏; 17 בפברואר 1803 – 27 במרץ 1875) היה סופר, משורר והיסטוריון צרפתי.
ביוגרפיה > שנים ראשונות

קינה נולד בבורק-אן-ברס, במחוז אן. אביו, ז'רום קינה (Jérôme Quinet), היה קומיסר בצבא, אך בהיותו רפובליקני אדוק הוא סלד מההפיכה של נפוליאון בונפרטה ב-18 בברימר, ולכן ויתר על תפקידו והתמסר למחקר מדעי ומתמטי. אדגר, שהיה בן יחיד, היה בדרך כלל לבד, אך לאימו (אז'ני רוזה לאז'י Eugénie Rozat Lagis, שהייתה משכילה ובעלת דעות דתיות פרוטסטנטיות מוצקות, אם כי מקוריות) הייתה השפעה רבה עליו.
הוא נשלח לבית הספר תחילה בבורק ואחר כך בליון. אביו רצה שיעזוב את בית הספר כדי להתגייס לצבא, ולאחר מכן להיכנס לקריירה עסקית. קינה היה נחוש לעסוק בספרות, ולאחר זמן מה קיבל את מבוקשו כשעבר לפריז ב-1820.
הספר הראשון שלו, "Tablettes du juif errant" ("לוחות היהודי הנודד"), שהופיע ב-1823, סימל את התקדמות האנושות. הוא התרשם מהכתיבה האינטלקטואלית הגרמנית וקיבל על עצמו לתרגם את "Ideen zur Philosophie der Geschichte der Menschheit" ("רעיונות על הפילוסופיה של ההיסטוריה האנושית") מאת יוהאן גוטפריד הרדר. הוא למד גרמנית לשם כך, ופרסם את תרגומו ב-1827, וזכה באמצעותו להערכה רבה.
ביוגרפיה > כתבים ראשונים

בתקופה זו הוא נפגש עם ויקטור קוזן ועם ז'ול מישלה. הוא ביקר בגרמניה ובבריטניה לפני הופעת ספרו. קוזן השיג עבורו תפקיד בשליחות ממשלתית ביוון, "המשלחת המדעית של מוראה (אנ')", בשנת 1829 (בסוף מלחמת העצמאות היוונית נגד האימפריה העות'מאנית), ובשובו פרסם ב-1830 ספר על "La Grèce moderne" ("יוון המודרנית"). עם מישלה הוא פרסם כרך של יצירות ב-1843, גינה את הישועים והאשים אותם בצרות דתיות, פוליטיות וחברתיות. הוא גם התוודע ליצירותיו של ראלף וולדו אמרסון בשנת 1838 ואהב אותן. קינה כתב מספר הרצאות המשבחות את יצירותיו של אמרסון אשר פורסמו בשם "Le Christianisme et la Revolution Francaise" ("הנצרות והמהפכה הצרפתית") ב-1845.
התקוות לתעסוקה שהיו לו לאחר מהפכת יולי 1830 נכזבו בשל המוניטין שלו כרפובליקאי סמוי. אף על פי כן, הוא הצטרף למערכת הירחון "Revue des deux mondes (אנ')" ("סקירה של שני העולמות"), ובמשך שנים אחדות תרם מסות רבות, הראויה ביותר לציון שבהן הייתה "Les Épopées françaises du XIIème siècle" ("האפוסים הצרפתיים של המאה ה-12"), הערכה מוקדמת, אם כי לא המוקדמת ביותר, של שירים על מעללי גבורה שהוזנחו מזמן. הפואמה Ahasverus, יצירתו המקורית הגדולה הראשונה, הופיעה ב-1833 - זהו "שיר בפרוזה" יחיד.
זמן קצר לאחר מכן התחתן עם מינה מור (Minna More), בחורה גרמנייה שבה התאהב כמה שנים קודם לכן. כשהוא מאוכזב מהחשיבה הגרמנית בגלל הטקטיקה התוקפנית הפרוסית, הוא ביקר באיטליה, ומלבד כתיבת מאמרים רבים, כתב שני שירים, Napoléon‏ (1835) ו-Prométhée‏ (1838), שניהם כתובים בחרוזים ונראו כנחותים מ-Ahasverus שהתפרסם בשנת 1833. בשנת 1838 פרסם תשובה נחרצת ל"Leben Jesu" ("חיי ישו") של דוד שטראוס, ובאותה שנה קיבל את אות לגיון הכבוד. ב-1839 הוא מונה לפרופסור לספרות בשפות זרות בליון, שם החל את הקורס רב ההשפעה של הרצאות שהיוו את הבסיס ל-"Génie des religions" ("גאונות של דתות") שלו וכעבור שנתיים הוא עבר לקולז' דה פראנס. ב-"Génie des religions", שיצא לאור ב-1842, הוא אהד את כל הדתות, אך לא העדיף אחת מעל כולם.
ביוגרפיה > פרופסורה

הפרופסורה הפריזאית של קינה, שהחלה ב-1842, הייתה ידועה לשמצה כנושא לפולמוס. הקתדרה שלו הייתה של הספרות הדרומית, אבל בהתעלם מהנושא כשלעצמו, הוא בחר, בשיתוף עם מישלה, לעסוק בפולמוס אלים עם הישועים ועם האולטרה־מונטניזם. שני ספרים הנושאים בדיוק את הכותרות הללו הופיעו ב-1843 וב-1844, והכילו, כרגיל אצל קינה, את תוכן הרצאותיו.
הרצאות אלו עוררו ויכוחים גדולים והמחבר סירב בעקשנות לחזור להרצות על הספרות הדרומית בלבד; כתוצאה מכך, בשנת 1846, הממשלה שמה קץ להרצאות, צעד שאושר ללא ספק על ידי רוב עמיתיו. הוא הודח ב-1846 על ידי הקולז' דה פראנס בשל התקפותיו הנמרצות על הכנסייה הקתולית, רוממות המהפכה, תמיכה בלאומים המדוכאים של צרפת ובשל תמיכה בתאוריה שדת היא כוח מכריע בחברות.
ביוגרפיה > המהפכה של 1848

בשלב הזה היה קינה רפובליקאי במוצהר, ומהפכן בנשמתו. הוא הצטרף למורדים במהלך מהפכת 1848 שהפילה את מלך צרפת לואי-פיליפ, ונבחר על ידי מחוז אן לאספה המכוננת ולאחר מכן לאספה המחוקקת, שם התחבר למפלגה הרדיקלית הקיצונית.
הוא פרסם ב-1848 את "Les Révolutions d'Italie" ("המהפכות של איטליה"), אחת מיצירותיו העיקריות. הוא כתב פמפלטים רבים במהלך הרפובליקה הצרפתית השנייה קצרת הימים, תקף את המשלחת הצבאית הצרפתית לרומא בכל כוחו והיה מלכתחילה יריב בלתי מתפשר של הנסיך לואי-נפוליאון בונפרטה (נפוליאון השלישי).
ביוגרפיה > גלות

קינה ברח מההפיכה של לואי נפוליאון ב-1851 לבריסל עד 1858 ולאחר מכן ברח לויטו (אנ') בשווייץ, עד 1870. אשתו נפטרה זמן מה קודם לכן, ואז הוא התחתן עם הרמיונה אסאקי (אנ'), בתו של המשורר הרומני גאורגה אסאקי (אנ'). בבריסל, חי קינה כשבע שנים, שבמהלכן פרסם את "Les Esclaves" ( "העבדים", 1853), שיר דרמטי, ואת "Marnix de Sainte-Aldégonde"‏ (1854), מחקר על הרפורמטור, שבו הוא מדגיש את הכישרון הספרותי של Sainte-Aldégonde, ועוד כמה ספרים.
בוויטו, התפוקה הספרותית שלו הייתה גדולה מתמיד. ב-1860 פרסם כרך ייחודי, המשקף בחלקו את הסגנון של הפואמה "Ahasverus", ושמו "Merlin l'enchanteur" ("מרלין הקוסם"); בשנת 1862 הוא פרסם את "Histoire de la campagne de 1815" ("תולדות המערכה של 1815"), בשנת 1865 ספר מפורט על המהפכה הצרפתית, שבו מתאר המחבר מעשי זוועה שבוצעו על ידי הכוחות המהפכניים (הגורמים לדחייה ממנו על ידי תומכים רבים אחרים של רעיונות רפובליקניים). פמפלטים רבים מתוארכים לתקופה זו, וכך גם "La Création" ("הבריאה", 1870), ספר שלישי מהסוגה של Ahasverus ומרלין, אך מעורפל אף יותר - עוסק ברובו במדע הפיזיקלי ולא בהיסטוריה, באגדה או בפילוסופיה.
ביוגרפיה > חזרה ושנים אחרונות

קינה סירב לחזור לצרפת כדי להצטרף לאופוזיציה הליברלית נגד נפוליאון השלישי, אך חזר מיד לאחר קרב סדאן במלחמת צרפת-פרוסיה. לאחר מכן הוחזר לפרופסורה שלו, ובזמן המצור על פריז (אנ') כתב בחריפות נגד הגרמנים. הוא נבחר לנציג לאספה הלאומית על ידי מחוז סן (אנ') ב-1871, והיה אחד המתנגדים העקשנים ביותר לתנאי השלום בין צרפת לגרמניה. הוא המשיך לכתוב עד מותו, בוורסאי ב-1875.
"Le Siège de Paris et la défense nationale" ("המצור על פריז וההגנה הלאומית") הופיע ב-1871, "La République" ("הרפובליקה") ב-1872, "Le Livre de l'exilé" ("ספר הגלות") בשנת מותו של מחברו ולאחריה. לאחר מכן הגיעו שלושה כרכים של מכתבים ועבודות אחרות. קינה פרסם כבר ב-1858 ספר חצי אוטוביוגרפי בשם "Histoire de mes idées" ("תולדות הרעיונות שלי").
אישיות

לדברי הכותב במהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה:
אופיו היה חביב ביותר, ומכתביו לאימו, דיווחיו על ראשית חייו וכן הלאה, כנראה תמיד יהפכו אותו למעניין. הוא היה גם אדם בעל מצפוניות מוסרית רבה, ולכל הכוונה היה חסר עניין לחלוטין. כסופר, אשמתו העיקרית היא חוסר ריכוז; כהוגה ופוליטיקאי, עמימות וחוסר נחישות מעשית. יצירותיו ההיסטוריות והפילוסופיות, אף שמראות הרבה קריאה מקדימה, מחשבה פורייה, שפע של יכולת ביטוי, ולעיתים, כאשר דעות קדומות אינן משתלטות, שיפוט חריף, הן הרצאות כתובות (כפי שלא מעט מהן היו למעשה) מאשר חיבורים פורמליים. כישוריו הרטוריים היו עדיפים לחלוטין על יכולתו הלוגית, והתוצאה הטבעית היא שיצירתו מלאה בסתירות. יתר על כן, הסתירות הללו נבעו, לא רק מחוסר יכולת או חוסר רצון להעלות נימוקים באופן קפדני, אלא גם מהימצאות במוחו של מספר רב של טעמים ודעות קדומות לא עקביים, שהוא לא היה יכול או שהוא לא רצה לתאם לכדי אמונה ברורה. לפיכך יש לו את המשיכה החזקה ביותר לצד הציורי של ימי הביניים והקתוליות, הסלידה החזקה ביותר מההגבלות שהטילו מוסדות ימי הביניים והמוסדות הקתולים על חירות הפרט. הוא סירב להיכנע לכל צורה של אורתודוקסיה חיובית, אך כאשר אדם כמו שטראוס דחף את אי-האורתודוקסיה לגבולותיה הקיצונים, קינה התקומם. כפוליטיקאי הוא פעל עם הרדיקלים הקיצוניים, אולם זכות הבחירה האוניברסלית הגעילה אותו כבלתי סבירה בעקרון שלה ומסוכנת בתוצאותיה. המאפיין הבולט שלו, אם כן, הוא של עמימות רהוטה, מאוד מגרה ונוגעת ללב לפעמים, אבל חסרת כוח כפייה של החומר כפי שהיא חסרת דיוק מתמשך ואלגנטיות של צורה. הוא פחות מדויק למעשה ממישלה, אבל הוא גם שקוע הרבה פחות ברעיון בודד בכל פעם, והתוצאה היא שהוא מגיע רק לעיתים רחוקות לייצוג החיוני שבו מישלה היה אמן.
מהדורות ראשונות

יצירותיו הרבות הופיעו במהדורה אחידה של עשרים ושמונה כרכים (1877–79). אשתו השנייה, פרסמה בשנת 1870 חלק מ-"Mémoires d'exil" ("זיכרונות הגלות"), וב-1885 את "Letters d'exil" (מכתבים מהגלות). באותה שנה פרסם פרופסור ג'ורג' סיינטסברי (אנ') מבחר של ה-"Letters à ma mère" (מכתבים לאמי) עם הקדמה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  1911 Encyclopædia Britannica/Quinet, Edgar
↑  Chazin, Maurice (March 1933), "Quinet an Early Discoverer of Emerson", PMLA 48, 1: 147–163
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266839005171  PLWABN: 9810663212005606  BIBSYS: 90172053  BNE: XX844288  BnF: cb11920902f (data)  CANTIC: a11272090  CiNii: DA02128300  GND: 11859737X  HDS: 013716  ICCU: CFIV112539  ISNI: 0000 0001 2129 6478  LCCN: n83025490  Léonore: 311142  NDL: 01026653  NKC: jn19990006769  NLA: 35437994  NLG: 80229  NTA: 068374186  SELIBR: 216640  SNAC: w6mp5hzz  SUDOC: 027086496  Trove: 952751  VcBA: 495/166992  VIAF: 41845467   WorldCat (עם VIAF): 41845467 
אדגר קינה ב-1860
קברו של אגדר קינה בבית הקברות מונפרנאס
יחסי לטביה–פינלנד

| יחסי לטביה–פינלנד |
| --- | --- |
לטביה: פינלנד


לטביה: פינלנד
שטח (בקילומטר רבוע)
64,589: 338,145
אוכלוסייה
1,861,063: 5,620,855
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,627: 300,187
תמ"ג לנפש (בדולרים)
23,442: 53,406
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית

נשיא פינלנד לאורי קריסטיאן רלנדר ונשיא לטביה יאניס צ'קסטה (אנ') במהלך ביקורו הרשמי של רלנדר בלטביה ב-1926. ברקע, שר החוץ של פינלנד אימיל נסטור סטלה (מימין)
ראש ממשלת פינלנד סאנה מרין עם ראש ממשלת לטביה ארטורס קרישיאניס קרינש בהלסינקי, 12 בפברואר 2020
יחסי לטביה–פינלנד הם היחסים הדיפלומטיים בין לטביה לפינלנד. שתי המדינות חברות באיחוד האירופי, נאט"ו וגוש האירו.
סקירה כללית

ב-1999 ביקר נשיא לטביה בפינלנד. פינלנד הבטיחה את תמיכתה בהצטרפותה של לטביה לאיחוד האירופי.
ביוני אותה שנה נפגש ראש ממשלת לטביה ויליס כריסטופנס (אנ') עם שר החוץ הפיני קימו סאסי (אנ').
בשנת 2014, הסחר בין פינלנד ללטביה הגיע לשיא מאז 2004, והגיע ל-904.6 מיליון אירו.
נציגויות דיפלומטיות

לטביה מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
פינלנד מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה.
אלברט פון קליקר

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1817 ציריך, שווייץ 
 פטירה:  2 בנובמבר 1905 (בגיל 88) וירצבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  מדעי המוח, היסטולוגיה, אנטומיה 
 מקום מגורים:  שווייץ 
 מקום קבורה:  פריידהוף 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בון 
 מנחה לדוקטורט:  יוהאנס פטר מילר 
 מוסדות:  אוניברסיטת וירצבורג  אוניברסיטת ציריך 
 פרסים והוקרה:  מדליית ליניאוס (1902)  מדליית קופלי (1897)  מדליית קוטניוס (1897)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1879)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  הרצאת קרוניאן (1862)  חבר זר של החברה המלכותית (24 במאי 1860) 
 
צילום רנטגן של ידו של קליקר, שנעשה על ידי וילהלם רנטגן ב-23 בינואר 1896
רוּדוֹלְף אַלְבְּרְֶט פוֹן קֶלִיקֶר (בגרמנית: Rudolf Albert von Koelliker;‏ 6 ביולי 1817 – 2 בנובמבר 1905) היה אנטומיסט, פיזיולוג והיסטולוג שווייצרי שתרם להפיכת האנטומיה המיקרוסקופית לנושא רפואי עצמאי, והיה המייסד של ההיסטולוגיה המודרנית המיושמת באופן שיטתי, ושל הפיזיולוגיה של התא.
ביוגרפיה

אלברט קליקר נולד בציריך בשווייץ. השכלתו המוקדמת הייתה בציריך, והוא התחיל ללמוד באוניברסיטה שם בשנת 1836. אולם לאחר שנתיים, הוא עבר לאוניברסיטת בון, ולאחר מכן לזו של ברלין, והפך לתלמידם של הפיזיולוגים הנודעים יוהאנס פטר מילר (אנ') ושל פרידריך גוסטב יאקוב הנלה. הוא סיים את לימודיו בפילוסופיה בציריך ב-1841, וברפואה בהיידלברג ב-1842. התפקיד האקדמי הראשון בו מילא היה זה של פרוסקטור (אנ') לאנטומיה תחת הנלה, אך כהונתו בתפקיד זה הייתה קצרה. ב-1844 חזר לאוניברסיטת ציריך כפרופסור לפיזיולוגיה ואנטומיה השוואתית. גם שהותו כאן הייתה קצרה; ב-1847 אוניברסיטת וירצבורג, ששימעו הגיע אליה, הציעה לו את תפקיד הפרופסור לפיזיולוגיה ולאנטומיה מיקרוסקופית והשוואתית. הוא קיבל את המינוי, ובווירצבורג הוא נשאר מאז, מסרב לכל ההצעות המפתות אותו לעזוב את החיים האקדמיים השקטים של העיירה הבווארית, שבה מת.
רבים מזיכרונותיו המרובים שפרסם, (כולל המאמר הראשון שכתב) והופיעו ב-1841, לפני שסיים את לימודיו, היו על מבנה של בעלי חיים מהסוגים המגוונים ביותר. בולטים ביניהם היו המאמרים שלו על המדוזות ויצורים נלווים. פעילותו בכיוון זה הובילה אותו לערוך טיולים זואולוגיים לים התיכון ולחופי סקוטלנד, וכן לקחת על עצמו, יחד עם ידידו קרל תאודור ארנסט פון זיבולד (אנ'), את העריכה של ה-Zeitschrift für Wissenschaftliche Zoologie (כתב עת לזואולוגיה מדעית), אשר ייסד בשנת 1848, ושהמשיך תחת ידיו להיות אחד מכתבי העת הזואולוגיים החשובים ביותר.
ידו הייתה אחת הראשונות שצולמו על ידי חברו וילהלם רנטגן.
עבודתו

קליקר תרם לחקר הזואולוגיה. מאמציו המוקדמים יותר הופנו לחסרי חוליות, וזיכרונותיו על התפתחות הסילוניות (שהופיעו ב-1844) נחשבים ליצירה קלאסית. עד מהרה עבר לבעלי חוליות, וחקר את הדו-חיים ועוברי היונקים. הוא היה בין הראשונים, אם לא הראשון ממש, שהכניסו לענף זה של מחקר ביולוגי את הטכניקה המיקרוסקופית החדשה יותר - שיטות ההקשחה, החיתוך והצביעה (אנ'). חלק ניכר מההתקדמות שעשתה האמבריולוגיה במהלך האמצע והמחצית השנייה של המאה ה-19 קשור בשמו. ההרצאות שלו על התפתחות, שפורסמו ב-1861, הפכו באחת לעבודה מכוננת.
אבל לא זואולוגיה ולא אמבריולוגיה הביאו לקליקר את התהילה. אם הוא תרם הרבה למען ענפי מדע אלה, הוא תרם עוד יותר להיסטולוגיה, הידע על המבנה הזעיר של רקמות התאים של בעלי החיים. בין תוצאותיו המוקדמות יותר הייתה ההדגמה ב-1847 ששריר חלק או לא מפוספס מורכב מיחידות נפרדות, מתאי שריר בעלי גרעין. בעבודה זו הוא הלך בדרכו של רבו הנלה. שנים ספורות לפני כן, היה ספק אם לעורקים יש שרירים בדפנותיהם - בנוסף, לא היה בסיס היסטולוגי מוצק עדיין לאותן דעות לגבי פעולת מערכת העצבים על מחזור הדם, שהודגמו, והייתה לו השפעה כה גדולה על התקדמות הפיזיולוגיה.
תרומותיו של קליקר להיסטולוגיה היו רבות; שריר חלק, שריר מפוספס (אנ'), עור, עצמות, שיניים, כלי דם וקרביים נחקרו כולם על ידי קליקר. התוצאות אליהן הגיע תועדו בחלקן בזיכרונות נפרדים, בחלקן בספר הלימוד הגדול שלו על אנטומיה מיקרוסקופית, שראה אור לראשונה ב-1850.
הביוכימאי האמריקאי אלברט לנינגר (אנ') טען כי קליקר היה בין הראשונים שהבחין בסידור הגרגירים בסרקופלזמה (אנ') של שריר מפוספס במשך תקופה של שנים שמתחילה בסביבות 1850. גרגירים אלה נקראו מאוחר יותר סרקוזומים על ידי האנטומיסט השוודי גוסטב רציוס (אנ') בשנת 1890. סרקוזומים אלו נודעו אחר-כך בשם המיטוכונדריון - תחנות הכוח של התא. במילותיו של לנינגר, "יש לזקוף לזכותו של קליקר גם את ההפרדה הראשונה של המיטוכונדריון ממבנה התא". בשנת 1888 הוא חילץ גרגירים אלו משרירי חרקים, שבהם הם שופעים מאוד, ומצא שהם מתנפחים במים, והראה יש להם ממברנה.
במקרה של כמעט כל רקמה, הידע הנוכחי שלנו מכיל מידע שקליקר גילה לראשונה - בזכות עבודתו על מערכת העצבים שמו זכור ביותר. כבר בשנת 1845, בעודו בציריך, הוא סיפק הוכחה ברורה לכך שסיבי עצב הם רציפים עם תאי עצב, והניח את הבסיס לכל מחקר מאוחר יותר באשר לפעולות מערכת העצבים המרכזית.
מאותו זמן ואילך הוא עמל ללא הרף על ההיסטולוגיה של מערכת העצבים, ובמיוחד על הבעיות הקשות שמציגים הדפוסים המורכבים שבהם סיבי העצב (האקסונים) ותאי העצב (הנוירונים) שזורים יחד במוח ובחוט השדרה. מימיו הראשונים כאמן השיטה, הוא ראה במבט חטוף את ערכה של שיטת הצביעה החדשה של גולג'י (אנ') לחקר מערכת העצבים המרכזית. קליקר תרם רבות לידע על המבנה הפנימי של המוח. בשנת 1889, הוא שיחזר את ההכנות ההיסטולוגיות של אבי מדעי המוח, סנטיאגו רמון אי קחאל ואישר את תאוריית הנוירוניזם.
מחוות וכיבודים

קליקר קיבל תואר אצולה על ידי יורש העצר לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה ב-1897, ולכן הותר לו להוסיף את התואר "פון" לשם משפחתו. באנגליה, שבה ביקר יותר מפעם אחת, ושם התפרסם, החברה המלכותית הפכה אותו לעמית ב-1860, וב-1897 העניקה לו את אות ההערכה הגבוה ביותר שלה, מדליית קופלי.
מין הלטאה, Hyalosaurus koellikeri (אנ'), נקרא לכבודו.
קיצור המחבר הסטנדרטי Koell. משמש לציון אדם זה כמחבר כאשר מצטטים שם מדעי.
הטרוגנזה

בשנת 1864 החיה קליקר מחדש את התיאוריה של אטיין ז'ופרואה סנט-אילר לפיה האבולוציה מתקדמת בצעדים גדולים (Saltationism), תחת השם הטרוגנזה. קליקר היה מבקר של דרוויניזם ודחה את התאוריה של האב הקדמון הכולל, במקום זאת הוא תמך בתאוריה של מוצא משותף לפי קווים נפרדים. לדברי ההיסטוריון האמריקאי אלכסנדר ווצ'יניץ' (אנ'), תאוריית האבולוציה הלא-דרוויניסטית של קליקר קשרה את "הטרנספורמיזם האורגני לשלושה רעיונות כלליים, כולם בניגוד לתפיסתו של דרווין: המקור הרב של צורות חיים, הגורמים הפנימיים לשונות ו"קפיצות פתאומיות" (הטרוגנזה) בתהליך האבולוציוני". קליקר טען כי ההטרוגנזה פועלת על פי חוק כללי של התקדמות אבולוציונית, אורתוגנזה (אנ').
לקריאה נוספת

"Albert von Kölliker (1817–1905) Würzburger histologist". Journal of the American Medical Association. 206 (9): 2111–2. 1968. doi:10.1001/jama.206.9.2111. PMID 4880509.
Albert L. Lehninger (1964). "The Mitochondrion".
ביאורים

↑  אדם עם המשימה המיוחדת של הכנת נתיחה של גופות להדגמה, בדרך כלל בבתי ספר לרפואה או בבתי חולים.
↑  הציטופלזמה של תא שריר
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Kölliker, Rudolph Albert von, 1911 Encyclopædia Britannica
↑  "RÖNTGEN, Wilhelm Conrad (1845–1923). Ueber eine neue Art von Strahlen (Vorläufige Mittheilung). – Eine neue Art von Strahlen. II. Mittheilung. Offprints from: Sitzungsberichte der Würzburger Physik.-medic. Gesellschaft, 1895 [no. 9], and 1896, [nos. 1–2]. Würzburg: Verlag und Druck der Stahel'schen k. Hof.-und Universitäts- Buch- und Kunsthandlung, 1895–1896". www.christies.com.
↑  Handbuch der Gewebelehre des Menschen, t. 2, Leipzig, 1896. (in German).
↑  Beolens, Bo; Watkins, Michael; Grayson, Michael (2011). The Eponym Dictionary of Reptiles. Baltimore: Johns Hopkins University Press. xiii + 296 pp. ISBN 978-1-4214-0135-5. ("Koelliker", p. 144).
↑  International Plant Names Index
↑  Di Gregorio, Mario A. (2005). From Here to Eternity: Ernst Haeckel and Scientific Faith. Vandenhoeck & Ruprecht. p. 303. ISBN 978-3-525-56972-6
↑  Vucinich, Alexander (1988). Darwin in Russian Thought. University of California Press. p. 137. ISBN 978-0-520-06283-2.
↑  Glick, Thomas F. (1988). The Comparative Reception of Darwinism. University of Chicago Press. p. 99. ISBN 978-0-226-29977-8.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007412319505171  PLWABN: 9810704897505606  BIBSYS: 98023311  BNC: 000694221  BNE: XX1332104  BnF: cb106973566 (data)  Botanist: Koell.  CANTIC: a1176725x  CiNii: DA01887226  DSI: 8215  GND: 118988999  HDS: 014436  ICCU: TSAV179596  ISNI: 0000 0001 2282 4914  LCCN: n85822229  LNB: 000313537  MGP: 318222  NKC: nlk20000091965  NLA: 35242011  NLG: 241211  NTA: 074241990  RERO: 02-A003483009  SNAC: w6wt1gnv  SUDOC: 085101354  Trove: 878777  VcBA: 495/182756  VIAF: 84815647   WorldCat (עם VIAF): 84815647
ג'יימס באודוין

ג'יימס באודוין השני (באנגלית: James Bowdoin; ‏7 באוגוסט 1726 – 6 בנובמבר 1790) היה פוליטיקאי ואינטלקטואל אמריקאי מבוסטון, מסצ'וסטס, במהלך המהפכה האמריקאית ובעשור שאחריה. בראשית דרכו זכה לפרסום כסוחר עשיר. הוא שירת בשני גופי האספה הכללית של מסצ'וסטס משנות ה-50 עד שנות ה-70 של המאה ה-18. אף על פי שבתחילה תמך במדיניותו של מלך בריטניה, באודוין החל להתנגד למדיניות הקולוניאלית הבריטית ובסופו של דבר הפך לתומך רב השפעה של עצמאות ארצות הברית. הוא חיבר דו"ח פוליטי על טבח בוסטון ב-1770 שתואר על ידי ההיסטוריון פרנסיס וולט כאחד הדוחות, המשפיעים ביותר שעיצבו את דעת הקהל במושבות.
מ-1775 עד 1777 באודוין כיהן כנשיא המועצה המבצעת של הקונגרס המחוזי של מסצ'וסטס (אנ'), תפקיד שהפך אותו דה פקטו לראש הממשל של מסצ'וסטס. הוא נבחר לנשיא האספה המכוננת שניסחה את חוקת מסצ'וסטס ב-1779. התמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל מסצ'וסטס ב-1780, והפסיד לג'ון הנקוק. ב-1785, בעקבות התפטרותו של הנקוק, נבחר למושל המדינה. במהלך שנותיו כמושל, השילוב בין תנאים כלכליים גרועים למדיניות הקשוחה שנקבעה על ידי ממשלתו הוביל למרד שייז. באודוין מימן באופן אישי מיליציות שלקחו חלק בהפסקת המרד. ייתכן שהתנגדותו הרבה למורדים הובילה להפסדו בבחירות של 1787, שבהן חזר הנקוק לתפקיד המושל.
בנוסף לפעילותו הפוליטית, באודוין עסק גם בנושאים מדעיים, ושיתף פעולה עם בנג'מין פרנקלין במחקרו על החשמל. הוא נבחר לעמית החברה המלכותית של לונדון ונבחר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית (APS) ב-1787. באודוין היה המייסד והנשיא הראשון של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (AAA&S), לו הוריש את ספרייתו. באודוין קולג' (אנ') במיין נקרא על שמו.
ראשית חייו

ג'יימס באודוין השני נולד בבוסטון להאנה פורטג' באודוין ולג'יימס באודוין הראשון, סוחר עשיר מבוסטון. סבו, פייר באודוין, היה פליט הוגנוטי מצרפת. פייר עזב עם משפחתו לאירלנד, אחר כך למזרח מסצ'וסטס (מיין של היום), ולבסוף השתקע בבוסטון ב-1690. לג'יימס באודוין הראשון היה הון ניכר מהוריו, אך הרחיב מאוד את עסקי המסחר ואת חברת ההחזקות של אביו כדי שיתעשר ויהיה לאחד האנשים העשירים ביותר במחוז. הוא סיים את לימודיו בהרווארד קולג' (אנ') ב-1745. כאשר אביו נפטר ב-1747, הוא ירש את ירושתם הצנועה. הוא התחתן עם אליזבת ארווינג, אחותו של שותפו ללימודיו בהרווארד, בשנת 1748. נולדו להם שני ילדים. באותה שנה, הוא סיים תואר שני בהרווארד.