stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ורדית
מינים

ורדית סיני
ורדית אירופית
Carpodacus sipahi (אנ')
Carpodacus ferreorostris (אנ')
Carpodacus rubicilloides (אנ')
Carpodacus rubicilla (אנ')
Carpodacus grandis (אנ')
Carpodacus rhodochlamys (אנ')
Carpodacus pulcherrimus (אנ')
Carpodacus davidianus (אנ')
Carpodacus waltoni (אנ')
Carpodacus rodochroa (אנ')
Carpodacus edwardsii (אנ')
Carpodacus rodopeplus (אנ')
Carpodacus verreauxii (אנ')
Carpodacus vinaceus (אנ')
Carpodacus formosanus (אנ')
Carpodacus stoliczkae (אנ')
Carpodacus roborowskii (אנ')
Carpodacus sillemi (אנ')
Carpodacus sibiricus (אנ')
Carpodacus roseus (אנ')
Carpodacus trifasciatus (אנ')
Carpodacus thura (אנ')
Carpodacus dubius (אנ')
Carpodacus puniceus (אנ')
Carpodacus subhimachalus (אנ')
גלריית תמונות

ביצים של ורדיות
הערות שוליים

↑  החי והצומח של ארץ ישראל: עמוד 452
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554373105171  LCCN: sh2001008546 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
העונה הגשומה

התפלגות הגשמים לפי חודשים בקיירנס, אוסטרליה.
העונה הגשומה או העונה הרטובה (באנגלית: wet season; המכונה לפעמים עונת הגשמים או עונת המונסון) היא התקופה בשנה שבה יורדים רוב המשקעים השנתיים הממוצעים באזור מסוים. בדרך כלל, העונה נמשכת לפחות חודש בשנה. העונה הגשומה נקראת על ידי רשויות התיירות העונה הירוקה. אזורים עם עונות רטובות נמצאים בחלקים של האזורים הטרופיים והסובטרופיים.
סיווג האקלים הרטוב

על פי סיווג האקלים של Köppen, באקלים טרופי, חודש בעונה הרטובה מוגדר כחודש שבו כמות המשקעים הממוצעת היא 60 מילימטרים או יותר. בניגוד לאזורי אקלים כגון סוואנה או אקלים מונסון, באקלים הים תיכוני יש חורף רטוב וקיץ יבש. חודשים יבשים וגשומים אופייניים ליערות טרופיים: בניגוד ליערות הגשם הטרופיים, שבהם אין עונות יבשות או רטובות, מאחר שכמות הגשמים בהם מתחלקת באופן שווה לאורך כל השנה. אזורים בעלי עונות גשומות יחוו הפסקת גשמים באמצע העונה, כאשר אזור ההתכנסות הבין-טרופי עובר לקווי רוחב צפוניים יותר באמצע העונה החמה.
כשהעונה הרטובה מתרחשת בעונה החמה, או בקיץ, המשקעים יורדים בעיקר בשעות אחר הצהריים המאוחרות והערב המוקדמות. בעונה הרטובה, איכות האוויר משתפרת, איכות המים המתוקים משתפרת, והצמחייה גדלה באופן ניכר, כפועל יוצא מהעונה הגשומה עולה היבול בשדות ובמטעים ומבשיל לקראת סוף העונה. נהרות עולים על גדותיהם, וכמה סוגים של בעלי חיים נודדים למקומות גבוהים יותר. חומרי הזנה בקרקע נשטפים, פוחתים והשחיקה גוברת. שכיחות המלריה וקדחת דנגי עולה באזורים שבהם עונת הגשמים חופפת לעונה חמה וטמפרטורות גבוהות, במיוחד באזורים הטרופיים. לבעלי חיים מסוימים יש אסטרטגיות הסתגלות והישרדות בעונה הרטובה. לעיתים קרובות, העונה היבשה הקודמת לעונה הרטובה, מובילה למחסור במזון בעונה הרטובה, שכן היבולים טרם צמחו או הבשילו. גידולים שניתן לשתול בהצלחה במהלך העונה הרטובה או הגשומה הם מניהוט, תירס, אגוזי אדמה, דוחן, אורז ובטטה. העונה המקבילה מבחינת הטמפרטורה לעונה הטרופית הרטובה היא האביב או הסתיו .
אופי הגשם

באזורים שבהם העונה הרטובה מתקשרת לכמות משקעים גדולה ולמשבי רוח, היא נקרא בשם, עונת המונסון. אזורי אקלים טרופי וסובטרופי רבים חווים דפוס של גשמי מונסון. גשמים בעונה הרטובה הנובעים בעיקר מחום בשעות היום, הופכים לסופות רעמים יומית בתוך מסה של אויר לח. כך שהגשם יורד בעיקר בשעות אחר הצהריים המאוחרות והערב המוקדמות כפי שקורה באזורי הסוואנה והמונסון.
חלק גדול מכמות המשקעים בכל יום יורדת בדקות הראשונות של הגשם, לפני שהסערות מבשילות לשלב השכבתי שלהן. ברוב האזורים יש רק עונה רטובה אחת, אבל באזורים טרופיים יכולות להיות שתי עונות רטובות, על פי אזור ההתכנסות הבין-טרופי. באזורים הטרופיים העונות הרטובות מתרחשות פעמיים בשנה. עם זאת, מכיוון שביערות הגשם כמות הגשמים מתפזרת באופן שווה לאורך השנה, אין להם עונה רטובה או יבשה.
אופי העונה הרטובה על פי אזורים

באזורים בעלי אקלים סוואנה באפריקה שמדרום לסהרה, כמו גאנה, בורקינה פאסו, דארפור, אריתריאה, אתיופיה, ובוצוואנה יש עונה גשומה מובהקת. גם באזורים סובטרופיים כמו פלורידה, דרום ודרום מזרח טקסס ודרום לואיזיאנה יש עונה גשומה. אזורי המונסון כוללים את תת היבשת ההודית, דרום מזרח אסיה (כולל אינדונזיה והפיליפינים), החלקים הצפוניים של אוסטרליה, פולינזיה, מרכז אמריקה, מערב ודרום מקסיקו, המדבר מדרום מערב לאוסטרליה. ארצות הברית, דרום גיאנה, וצפון מזרח ברזיל.
בצפון גיאנה יש שתי עונות רטובות: עונה אחת בתחילת האביב והשנייה בתחילת החורף. במערב אפריקה, יש שתי עונות גשומות בחלקים הדרומיים. אך רק עונה אחת בחלקים הצפוניים. באקלים הים תיכוני, בחוף המערבי של ארצות הברית, החוף הדרום מערבי של אוסטרליה ודרום אפריקה, קו החוף של הים התיכון של איטליה, ספרד, יוון, לבנון, סוריה, ישראל, אלג'יריה, מרוקו, תוניסיה וטורקיה, כמו כמו גם אזורים בפנים היבשת, במערב אסיה הכוללים את ירדן, צפון עיראק ורוב חלקי איראן, חווים עונה רטובה בחודשי החורף. באופן דומה, העונה הרטובה בנגב בישראל נמשכת מאוקטובר עד מאי. על הגבול בין האקלים הים תיכוני והמונסון שוכן מדבר סונורה, המקבל את שתי העונות הגשומות הקשורות לכל משטר אקלים.
אפקטים

באזורים טרופיים, בעונת המונסון, הטמפרטורות הגבוהות בשעות היום יורדות והטמפרטורות הנמוכות במהלך הלילה עולות, ובכך פוחתים הפרשיי הטמפרטורה היומית.  במהלך העונה הרטובה, שילוב של גשמים כבדים במקומות מסוימים כמו הונג קונג, רוח יבשתית, משפרת את איכות האוויר.  בברזיל, העונה הרטובה מתואמת עם רוחות סחר חלשות מהאוקיינוס.
בעונה הרטובה רמת ה-pH של המים מתאזנת עקב התמלאות אקוויפרים מקומיים. המים מתרככים, מכיוון שריכוז החומרים המומסים פוחת במהלך העונה הגשומה. שחיקת הקרקע מוגברת בתקופות גשומות.
נחלי האכזב היבשים במהלך השנה מתמלאים בנגר. במקרים מסוימים במים בעומק של 3 מטרים. שטיפת הקרקעות בתקופות של גשמים כבדים מדלדלת את חומרי הזנה. הנגר הגבוה מגוש היבשה משפיע על אזורי האוקיינוסים הסמוכים.
אפקטים > שיטפונות

גשמים רבים עלולים לגרום להצפות נרחבות, שעלולות להוביל למפולות קרקע ולזרימות בוץ באזורים הרריים. שיטפונות כאלה גורמים לנהרות לעלות על גדותיהם ולהטביע בתים. נהר ה-Ghaggar-Hakra (אנ'), הזורם רק בעונת המונסון בהודו, עלול להציף ולפגוע קשות ביבולים מקומיים. שיטפונות עלולים להיות חמורים יותר, כתוצאה משריפות שהתרחשו במהלך העונה היבשה שקדמה לעונה הרטובה. השרפות גורמות לקרקעות חוליות או המורכבות מחצץ להפוך להידרופוביות, או דוחות מים. עובדה זו מגבירה את השיטפונות משום שהמים שעל פני הקרקע לא מחלחלים למי התהום. ממשלות יכולות לסייע לתושבי מדינותיהן להתמודד עם שיטפונות בעונה הרטובה בדרכים שונות. לדוגמה, על ידי מיפוי מישורי ההצפה, המזהים אילו אזורים מועדים יותר להצפות.
הסתגלות לחיים בעונה הרטובה > בני אדם

העונה הרטובה היא התקופה העיקרית של צמיחת הצמחייה באזורי אקלים הסוואנה. עם זאת, ניתן לומר שבעונה הרטובה קיים מחסור במזון לפני שהיבולים מבשילים. זו הסיבה לשינויים עונתיים במשקל של בני האדם במדינות המתפתחות. הירידה במשקל מתרחשת במהלך העונה הרטובה עד למועד הקציר הראשון. שכיחות המלריה באזורים הטרופים, עולה בתקופות בהן יורד גשם במהלך עונה חמה כשהטמפרטורות גבוהות.
הסתגלות לחיים בעונה הרטובה > בעלי חיים

הפרות (צאן ובקר בכלל) ממליטות, בדרך כלל בתחילת העונה הרטובה. תחילת העונה הגשומה מסמנת את עזיבתו של הפרפר דנאית מלכותית ממקסיקו. מינים טרופיים של פרפרים מבליטים נקודות גדולות יותר על כנפיהם כדי להדוף טורפים אפשריים. הם פעילים יותר בעונה הרטובה מאשר בעונה היבשה. באזורים הטרופיים ובאזורים החמים יותר הסובטרופיים, ירידה במליחות של אדמת הביצות שליד החופים בעקבות הגשמים, גורמת לעלייה בקינון תנינים. מינים אחרים, כגון קרפדות ארויו, מטילות תוך חודשיים לאחר הגשמים העונתיים. ארמדילים ונחשים מחפשים מקומות גבוהים יותר.
ראו גם

עונות השנה
חורף
העונה היבשה
ז'מאיצ'ו נאומייסטיס

| --- | --- |
סמל ז'מאיצ'ו נאומייסטיססמל ז'מאיצ'ו נאומייסטיס
חורבות בית הכנסת בעיירה
חורבות בית הכנסת בעיירה
 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  מחוז קלייפדה מחוז קלייפדה
 מחוז משנה:  שילוטה
 שטח:  89 קמ"ר
 גובה:  23 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,373 (2011)
 קואורדינטות:  55°21′N 21°42′E﻿ / ﻿55.350°N 21.700°E﻿ / 55.350; 21.700
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד ז'מאיצ'ו נאומייסטיס(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד ז'מאיצ'ו נאומייסטיס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ז'מאיצ'ו נאומייסטיס (בליטאית: Žemaičių Naumiestis; בפולנית: Nowe Miasto, נובה מיאסטו; ביידיש: ניישטאט טאווריג, ניישטאט סוגינט) היא עיירה במחוז קלייפדה שבמערב ליטא, על גדת שלושה נהרות (Šustis, Šelmuo ו-Lendra), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב

ז'מאיצ'ו נאומייסטיס נזכרת לראשונה בשנת 1600, ובשנת 1750 הוענקו לה היתרים לעריכת שווקים וירידים. בשנת 1792 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בחלוקת פולין נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, בסמוך לגבול פרוסיה.
יהודי העיירה

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17. בסוף המאה ה-19 היגרו רבים מיהודי היישוב לארצות הברית ולדרום אפריקה. בשנת 1897 נמנו ביישוב 1,438 יהודים, כ-60% מתושביו.
מרבניה הידועים: ר' אברהם אחי הגר"א, בנו ר' אליהו, ובנו של ר' אליהו - ר' שלמה זלמן.
המהנדס הרמן קלנבאך, ידיד קרוב של מוהנדס קרמצ'נד גנדי, אף הוא יליד ז'מאיצ'ו נאומייסטיס.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-650 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ומוסדות חינוך עבריים. פעילות זו נאסרה עם סיפוח האזור לברית המועצות בשנת 1940.
ב-22 ביוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו גייסו מיד את יהודיה לעבודות כפייה. בתחילת יולי שלאחר מכן רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם באזור מוזנח ביישוב, בו נרצחו לאחר זמן קצר כל הקשישים היהודים, תוך העברת הגברים היהודים למחנה עבודה. יתר יושבי הגטו, בעיקר נשים, נרצחו ב-25 בספטמבר 1941.
התקריות בגבול הודו–סין (2020)

התקריות בגבול הודו–סין הן סדרה של התכתשויות בין הכוחות המזוינים ההודים והסינים שהחלו ב-5 במאי 2020 באזור קו השליטה שנמצא באזור קשמיר ומהווה הסלמה מתמשכת באזור זה ובסכסוך על השליטה באזור.
ההסלמה הגיעה לשיא בהתכתשות שהתקיימה ב-15 ו-16 ביוני, בהן חיילים הודים וסינים נלחמו באזור עמק נהר גאלוואן. שני הכוחות לחמו בידיהם (הסכמים ואמנות בין המדינות לא מתירות לחיילים לשאת כלי נשק), אם כי ההודים גורסים שהסינים השתמשו באלות ומוטות עם מסמרים בולטים ככלי נשק מאולתרים.
באירוע זה ההודים הצהירו ש-20 מחייליהם (כולל המפקד של החיילים ההודים) נהרגו עקב נפילה מצוקים והיפותרמיה. הסינים הודו ש-43 מחייליהם נפצעו והמפקד של חייליהם נהרג. מספר סוכנויות ידיעות הצהירו ש-10 חיילים הודים מתוכם 4 קצינים נלקחו בשבי. אלה שוחררו ב-18 ביוני.
אף על פי ששני הצדדים הצהירו שהם פועלים למניעת הסלמה נוספת, שני הצדדים ביטלו את ההגבלות על נשיאת הנשק באזור קו השליטה המעשית, והפנו כוחות לאזור.
רקע

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑   הניו יורק טיימסו גרדיאן, זה שבועות שחיילים סינים והודים מתעמתים בגבול שבהימלאיה. כעת גם יש הרוגים, באתר הארץ, 16 ביוני 2020
↑  נטע בר, הודו: 20 חיילים נהרגו בגבול סין, באתר ישראל היום, 16 ביוני 2020
↑  אוריאל לוי, ‏"אף ירייה לא נורתה", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 17 ביוני 2020
↑  רויטרס‏, "הכפפות הוסרו": חילופי האשמות בין הודו לסין אחרי עימות הגבול הקטלני, באתר וואלה, 17 ביוני 2020
↑  הניו יורק טיימס, מנהיגי סין והודו בקרב הורדת ידיים בגבול. אחד מהם יודע שאין לו סיכוי, באתר הארץ, 21 ביוני 2020
חדר הזהב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  חדר 
 על שם:  כסף מוזהב 
 כתובת:  הבית הלבן 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  Committee for the Preservation of the White House 
 קואורדינטות:  38°53′51″N 77°02′11″W﻿ / ﻿38.8976°N 77.0363°W﻿ / 38.8976; -77.0363
 תרשים קומת הקרקע של הבית הלבן. חדר הזהב מסומן בתכלת
 
חדר הזהב (באנגלית: Gold Room) או חדר ורמיי (Vermeil Room) הוא חדר המצוי בקומת הקרקע של הבית הלבן, משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון בירת ארצות הברית.
מקור שמו של החדר בכלי האוכל המוצגים בו העשויים ורמיי (כסף מצופה זהב). כמו כן מוצגים בחדר דיוקנאות של הגברות הראשונות.
החדר שופץ לאחרונה בשנת 1991 ומשמש כיום באירועים רשמיים כחדר אירוח של הגברת הראשונה.
קירות החדר צבועים בצהוב, על מנת להתאימם לכלי הכסף המוצגים בחדר. כלים אלה ניתנו במתנה לבית הלבן בשנת 1956 על ידי מרגרט תומפסון בידל (Margaret Thompson Biddle) ומקורם במספר סטים של כלי כסף מעשי ידי הצורפים האנגליים פול סטור (Paul Storr) ופיליפ רונדל (Philip Rundell), והצורף הצרפתי ז'אן בפטיסט קלוד אידיו (Jean-Baptiste-Claude Odiot) במאה ה-18.
וילונות החדר עשויים משי ירוק ומקורם בראשית המאה ה-19, והשטיח הטורקי נארג בשנת 1860. את החדר מאירה נברשת אנגלית שנבנתה בשנת 1785.
ז'ורז' סורל

| --- | --- |

 לידה:  2 בנובמבר 1847 שרבור, צרפת 
 פטירה:  29 באוגוסט 1922 (בגיל 74) בולון-ביאנקור, צרפת 
 מקום קבורה:  cemetery of Tenay 
 מקום לימודים:  אקול פוליטקניק, קולז' רולן 
 זרם:  סינדיקליזם
 תחומי עניין:  פילוסופיה 
 עיסוק:  פילוסוף, סופר, סוציולוג, מהנדס, איש איגוד מקצועי 
 הושפע מ:  פייר-ז'וזף פרודון, ויקו, ברגסון, ניטשה, קרל מרקס, אדוארד פון הרטמן
 השפיע על:  לנין, גראמשי, וולטר בנימין, קרל שמיט, מוסוליני, מישל עפלק
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
ז'ורז' אֶזֶ'ן סוֹרֵל (בצרפתית: Georges Eugène Sorel;‏ 2 בנובמבר 1847 – 29 באוגוסט 1922) היה פילוסוף וסוציולוג צרפתי, תאורטיקן חשוב בזרם הסינדיקליזם המהפכני.
ביוגרפיה

סורל נולד בשרבור ב-2 בנובמבר 1847 לאב סוחר שירד מנכסיו ולאם קתולית אדוקה. הוא למד באקול פוליטקניק בפריז והפך למהנדס במחלקה לעבודות ציבור. ב-1892, בגיל 45, הוא פרש לגמלאות ממשרתו בפרפיניאן והתיישב בפריז עם מארי אפראזי דויד, בת לאיכרים קתולים שלא נישא לה לעולם, ייתכן שבעקבות התנגדות אמה. מאוחר יותר עבר הזוג לבולון סיר סן. לאחרי מותה של מארי ב-1897 הוא הקדיש לה את ספרו הרהורים על האלימות.
מסוף שנות השמונים הקדיש סורל את חייו להגות פילוסופית, פוליטית, כלכלית וחברתית. עד 1893 היה סורל מלוכן ושמרן; אז הכריז על עצמו כסוציאליסט ומרקסיסט.
סורל קרא רבות בכתבי פרודון, קרל מרקס וג'אמבטיסטה ויקו, ומאוחר יותר הושפע מאנרי ברגסון. הוא ניהל התכתבות ענפה עם הפילוסוף האיטלקי בנדטו קרוצ'ה ועם הסוציולוג וילפרדו פרטו. בוויכוח הגדול על המרקסיזם בתחילת המאה העשרים הוא לקח את צדו של אדוארד ברנשטיין נגד קרל קאוטסקי. יחד עם יובר לגארדל הוא תרם ב-1905 לפיתוחו התאורטי של הסינדיקליזם המהפכני.
לאחר שהתאכזב מזרם זה סורל התקרב שוב לתקופה מסוימת, בין 1909 ו-1910, למלוכנים בהנהגת שארל מוראס, אך לא הסכים עם לאומנותם או עם מטרותיהם הפוליטיות. לאחר מכן פלירטט עם השמרנים של אקסיון פראנסז והשתתף בין 1911 ו-1913 בכתב העת "ל'אנדפאנדאנס" שייסד ז'אן ואריו. בכתב עת זה אימץ סורל את גישתו של מורה, שלפיה "מי שלא היה אנטישמי מתוך פטריוטיות, היה צריך להפוך לאנטישמי רק מטעמים של יעילות פוליטית". ברוח גישה זו הוא שילב במאמריו אמירות אנטישמיות חריפות. הוא טען כי היהודים הם כובשים "הרוצים לשלוט בכל", סרטן בגוף האומה הצרפתית, ואף עסק בהפצתן של עלילות הדם הקתוליות שכוונו נגד היהודים.
אף על פי כן תמך סורל במשפט חוזר לדרייפוס. הוא גינה את הברית הקדושה של 1914 וקיבל בברכה את המהפכה הרוסית. לנין, לדעתו, היה "התאורטיקן הגדול ביותר של הסוציאליזם מאז מרקס."
סורל היה מיודד עם אנטוניו לבריולה וכתב הקדמה לתרגום הצרפתי של מסות על התפיסה המטריאליסטית של ההיסטוריה. על אף שלבריולה תקף את עבודתו של סורל, הוגים איטלקים אחרים כגון וילפרדו פרטו ובנדטו קרוצ'ה שיבחו את ספריו, והוא השפיע רבות על התנועה הסינדיקליסטית-לאומית, ממבשרות הפשיזם באיטליה. הוא מת בבולון סיר סן ב-29 באוגוסט 1922. הוא היה בן-דודו של ההיסטוריון אלבר סורל.
הגות

בכתביו הפוליטיים הראשונים ביקש סורל למלא חללים בתאוריה המרקסיסטית, אך התורה שיצר הייתה הטרודוקסית ביותר. הוא ביקר את נטיותיו הרציונליסטיות של מרקס, והשווה לעיתים את הפסימיות המרקסיסטית לזו של הנצרות המוקדמת. הוא לא ראה בניתוח המרקסיסטי אמת מדעית, באותו מובן שבו הבינו אותו המרקסיסטים האורתודוקסיים. על פי סורל, המרקסיזם היה "אמיתי" בשל התפקיד הגואל שהעניק לפרולטריון בתוך החברה הקפיטליסטית הדקדנטית.
סורל היה קרוב לאנרכו-קומוניזם של באקונין. כפרודון בשעתו, הוא ראה בסוציאליזם סוגיה מוסרית בראש ובראשונה. בדומה, הושפע סורל מאנרי ברגסון, שפיתח את מושג המיתוס וביקר את המטריאליזם המדעי, מפולחן הגדולה והשנאה לבינוניות שמצא אצל ניטשה, ומזיהוי השחיתות האינהרנטית בדמוקרטיה הליברלית אצל שמרנים ליברלים כטוקוויל, טן ורנאן. סורל ביקר את התפיסה שהייתה נפוצה בקרב המרקסיסטים של האינטרנציונל השני, לפיה הסוציאליזם יגיע באמצעות תהליך אבולוציוני בלתי-נמנע; הוא הדגיש את חשיבותו של הרצון ושל טקטיקות פעולה ישירה כגון שביתות כלליות, חרמות וחבלה (ייתכן שמקור הביטוי 'פעולה ישירה' הוא בסורל). מטרת הפעולה הישירה היא להפריע ישירות לתפקוד היומיומי של הקפיטליזם ולהעביר ישירות את אמצעי הייצור לשליטת הפועלים. מושג בעל חשיבות מרכזית בהגותו של סורל הוא המיתוס. סורל האמין שעל התנועה המהפכנית ליצור במכוון מיתוסים – בראש ובראשונה את מיתוס השביתה הכללית – כדי לעורר את ההמונים לפעולה. חשוב להדגיש את מעמדו האפיסטמי של המיתוס: הוא אינו נמדד לפי הסבירות האובייקטיבית של התגשמותו, אלא על פי המסקנות המעשיות של הדבקות בו. בעיני סורל, מיתוס השביתה הכללית היווה כלי חשוב ליצירת סולידריות, תודעה מעמדית והתלהבות מהפכנית בקרב מעמד הפועלים. עם זאת, הפשיסטים השתמשו בהגותו כדי לקדם את מיתוס האומה.
ניתן לשייך את סורל למסורת היעקובינית הצרפתית, כיוון שהאמין שהדרך היחידה להביא לשינוי חברתי היא באמצעות הפעלת אלימות. בתקופות שונות שיבח סורל את שארל מורה, את "אקסיון פרנסז", את לנין ואת מוסוליני על כך שתקפו את הדמוקרטיה הבורגנית. לקראת סוף חייו, הוא היה אמביוולנטי כלפי הפשיזם מחד והבולשביזם מאידך. אי לכך, סיווגו הפוליטי של סורל בין שמאל לימין נתון במחלוקת. הפשיסטים האיטלקים ראו בו מבשר, אך קשה לומר שהממשל הדיקטטורי שהקימו דמה במשהו לאידיאלים של סורל. מצד שני, תורת הפרולטריון שלו הייתה חשובה גם עבור הקומוניסטים הראשונים באיטליה, ביניהם אנטוניו גראמשי. התנועה האנרכו-סינדיקליסטית חייבת גם היא רבות לסורל, שכיום מוכר מחוץ לצרפת בעיקר בשל פירושו המקורי האנטי-דטרמיניסטי למרקסיזם, בדבקותו בכוחה של הפעולה הישירה, בתפקידו המוביל של המיתוס ובהשפעתה האנטי-ממסדית של האלימות. הגותו של סורל מהווה צומת חשוב בהיסטוריה של הפוליטיקה באירופה, כיוון שמחשבתו משקפת את ההפריה ההדדית (המבלבלת לעיתים) בין רעיונות אנרכיסטיים, סוציאליסטיים, סינדיקליסטיים, קומוניסטיים, מרקסיסטים ולאומניים בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים.
סורל היה המשפיע העיקרי על חוג פרודון, החוג האידאולוגי-פוליטי שנוסד בצרפת ב-1911, שהיווה את ראשית הפשיזם הצרפתי.
כתבים

"תרומות למחקר החילוני של כתבי הקודש" (Contribution à l'étude profane de la Bible (Paris, 1889
"משפט סוקרטס, בחינה ביקורתית של התזות הסוקרטיות"
"היסודות המדעיים של ההבנה" (Fondements scientifiques de l'entendement (Paris, 1893
"הרס העולם העתיק: תפיסה מטריאליסטית של ההיסטוריה" (La Ruine du monde antique: Conception matérialiste de l'histoire (Paris, 1898
"סוגיות באתיקה" (Questions de morale (Paris, 1900
"מבוא לכלכלה המודרנית" (Introduction à l'économie moderne (Paris, 1903
"משבר המחשבה הקתולית" (La crise de la pensée catholique (Paris, 1903
"שיטתו ההיסטורית של רנאן" (Le Système historique de Renan (Paris, 1905-6
"הנטיות המטאפיזיות של הפיזיקאים המודרניים " (Les préoccupations métaphysiques des physiciens modernes (Paris, 1907
"התפוררות המרקסיזם" (La Décomposition du Marxisme (Paris, 1908
"אשליות הקדמה" (Les illusions du progrès (1908
"הרהורים על אלימות" (Réflexions sur la violence (1908
"המהפכה הדרייפוסיאנית" (La révolution Dreyfusienne (Paris, 1909
"חומרים לתאוריה של הפרולטריון" (Matériaux d'une théorie du prolétaria (Paris, 1919
"מתועלתנות לפרגמטיזם" (De l'utilité du pragmatisme (Paris, 1921
"מכתבים לפול דלסאל 1921-1914" (Lettres à Paul Delesalle 1914-1921 (Paris, 1947
"מאריסטו ועד מרקס (מטפיזיקה עתיקה וחדשה)" (D'Aristotle à Marx (L'Ancienne et la Nouvelle Metaphysique) (Paris: Marcel Rivière, 1935
כתבים > כתביו בעברית

קטעים נבחרים: מתוך הרהורים על האלימות ואשליות הקידמה, ליקט זאב שטרנהל; (תרגם: דוד לזר), ירושלים : האוניברסיטה העברית - הפקולטה למדעי החברה - החוג למדע המדינה, תשכ"ז - 1967.
לקריאה נוספת

זאב שטרנהל, יסודות הפשיזם, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1992, עמ' 129–130.
תומאס ארנסט יום – הקדמת המתרגם לספרו של ז'ורז' סורל 'הרהורים על האלימות' (מאנגלית: אלעד אהרון), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ה, 2015
הערות שוליים

↑  זאב שטרנהל, יסודות הפשיזם, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1992, עמ' 129–130.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268474605171  PLWABN: 9810671985105606  BIBSYS: 90058441  BNE: XX826284  BnF: cb119251629 (data)  CANTIC: a10448093  CiNii: DA0050317X  GND: 118751549  ICCU: CFIV026490  ISNI: 0000 0001 0854 6153  LCCN: n79126505  LNB: 000289681  Léonore: 348172  NDL: 00457183  NKC: jn20000605089  NLA: 35512963  NLG: 64590  NLK: KAC200707175  NSK: 000075343  NTA: 068527543  RERO: 02-A000154122  SELIBR: 292634  SNAC: w6sv089x  SUDOC: 027143740  Trove: 980248  VcBA: 495/284089  VIAF: 2477110   WorldCat (עם VIAF): 2477110
וילינגטון אורטיס

וילינגטון אלפונסו אורטיס פלסיו (בספרדית Willington Alfonso Ortiz Palacio) הוא כדורגלן עבר קולומביאני שנחשב לאחד מהשחקנים הטובים ביותר באמריקה הדרומית בשנות ה-70 וה-80 וכן נחשב ביחד עם קרלוס ולדרמה לגדול השחקנים הקולומביאנים בכל הזמנים.
אורטיס שיחק בנבחרת קולומביה בין השנים 1972 ל-1985 והיה שותף לנבחרת שסיימה שנייה בקופה אמריקה 1975. כמו כן, שיחק גם במוקדמות מונדיאל 1974, 1978, 1982 ו-1986. שיחק במועדונים הקולומביאנים מיונאריוס, דפורטיבו קאלי ואמריקה קאלי וזכה בשישה תוארי אליפות. כמו כן שיחק והפסיד בשלושה גמר רצופים בגביע ליברטדורס במדי אמריקה קאלי.
הוא כונה "ווילי הזקן" (El Viejo Willy) והתאפיין בעיקר בגלל מהירותו, שליטתו בכדור, יכולות ההבקעה שלו, הכדרור והיכולת לשחק בשני האגפים ולשלוט בשתי הרגליים. היה לקולומביאני הראשון שהוזמן להשתף במשחק ראווה של כוכבי שאר העולם.
בדצמבר 2008 נבחר במשאל אוהדים לאחד מחמשת השחקנים הקולומביאנים הגדולים ביותר בכל הזמנים ביחד עם קרלוס ולדרמה, אפריין סאנצ'ס, פאוסטינו אספרייה וויקטור אריסטיסאבאל.
ב-8 בדצמבר 2009 נערך לכבודו משחק פרידה באצטדיון אל קמפין בין כוכבי עבר של מיונאריוס ואמריקה קאלי.
קריירת משחק

אורטיס נולד בטומקו שבקולומביה. כבר בגיל צעיר הרשים ביכולותיו הטכניות ומהירותו, שהביאו אותו כבר בגיל 17 ללבוש את מדי הנבחרת של מחוז נריניו. הוא התגלה על ידי פליקס אסקוטה, אבל תחילת דרכו לא הייתה פשוטה והוא נכשל כאשר נבחן בדפורטיבו פריירה ובאמריקה קאלי. בגיל 19 הוא הגיע לקבוצת הנוער של מיונאריוס ושם החל לבלוט. הוא כיפר על גובהו הנמוך (1.69 מטר) בזריזות שלו, בראיית המשחק, בשליטה בכדור וכן בכיבוש שערים.
קריירת משחק > מיונאריוס

אורטיס ערך את הבכורה שלו בקבוצה בינואר 1972 במשחק ידידות מול הקבוצה הברזילאית, אינטרנסיונל וכבש את שער הניצחון. אורטיס הוליך את מיונאריוס לשני תוארי אליפות ב-1972 וב-1978 וכן לסגנות בשנים 1973 ו-1975. היה חלק משלישיית ההתקפה שזכתה לכינוי "BOM", ביחד עם חיימה מורון ואלחנדרו ברנד. אורטיס שיחק עם הקבוצה בארבעה טורנירי קופה ליברטדורס: 1973, 1974, 1976 ו-1979 כאשר בשניים הראשונים הוליך את הקבוצה לחצי הגמר, הישגה הטוב ביותר עד היום. 
בגלל יכולותיו הטכניות וזריזותו, היווה מטרה לשומריו שפגעו בו לא פעם על מנת לעצור אותו ולעיתים אף הרחיקו לכת. זכורה בעיקר פגיעה אחת בו בשנת 1979 על ידי אנטוניו פלסיוס, שנכנס בו בחוזקה וגרם לו להיעדר זמן רב מהמגרשים, עד כי לא היה בטוח שאורטיס יוכל לחזור ולשחק.
קריירת משחק > דפורטיבו קאלי

בסוף 1979 עבר לדפורטיבו קאלי בהעברה בסך ההעברה היה 13 מיליון פסו, שנחשבה ליקרה ביותר בתולדות הליגה. סכום. אורטיס אף דחה הצעות מברצלונה וולנסיה כדי להצטרף לקאלי. בעונת 1980 סיים כמבקיע המצטיין של הקבוצה עם 17 שערים, אך לא הצליח להוביל את הקבוצה לאליפות. בעונה שאחר כן השתתף אורטיס עם הקבוצה בגביע ליברטדורס וזכור במיוחד בזכות הצטיינותו במשחק החוץ מול קבוצת ריבר פלייט הארגנטינאית, בו כבש שער והוביל את קבוצתו לניצחון בתוצאה 1-2 על קבוצה שכללה כמה שחקנים שהיו שותפים לזכייתה של ארגנטינה במונדיאל 1978.
קריירת משחק > אמריקה קאלי

אורטיס עבר לשורות אמריקה קאלי ב-1983 וערך את הבכורה במשחק ידידות בפברואר של אותה שנה מול בוקה ג'וניורס. את אמריקה הוליך לארבע אליפויות רצופות בשנים 1983-1986. כמו כן, הוליך את אמריקה, שהייתה באותן שנים אחת הקבוצות הטובות ביבשת אמריקה הדרומית, לשלושה גמרים רצופים בגביע הליברטדורס, אשר בכולם הפסידה. אורטיס פרש ממשחק פעיל בשנת 1988 במדי אמריקה ושנה מאוחר יותר, ארגן לו המועדון משחק פרידה מול קבוצת נסיונל האורוגוואית, אז מחזיקת הגביע הביניבשתי.
קריירת משחק > נבחרת לאומית

אורטיס שיחק במדי הנבחרת הלאומית במסגרת במוקדמות מונדיאל 1974, 1978, 1982 ו-1986, אולם מעולם לא כה להעפיל למונדיאל. אורטיס שיחק גם בטורניר הקופה אמריקה בשנים 1978 ו-1979. בטורניר הראשון כבש שערים בסיבוב הראשון מול אקוודור ובחצי הגמר מול אורוגוואי, אך במשחק הגמר מול פרו הפסידה קולומביה במשחק השלישי והמכריע. אורטיס שיחק גם בנבחרת שהשתתפה באולימפיאדה ב-1972.
משחקו האחרון בנבחרת היה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986, ב-3 בנובמבר 1985 מול פרגוואי במשחק שנערך בקאלי. קולומביה ניצחה 1-2 ואורטיס כבש את אחד השערים.
אורטיס רשם בסך הכול 49 הופעות במדי נבחרת קולומביה בהן כבש 12 שערים.
קריירת אימון

לאחר פרישתו הקדיש אורטיס את עצמו לאימון של ילדים ונוער. תחילה במחלקת הנוער של מיונאריוס ואחר כך עם נבחרת קולומביה עד גיל 17, איתה זכה במדליית הזהב במשחקים הדרום אמריקאיים. אחר כך הוליך את הנוער של אמריקה קאלי זכייה בתארים, בהם אליפות הליגה השלישית ב-1996.
תארים והישגים > תארים כשחקן

אליפות קולומביה (2) – 1978, 1972
אליפות קולומביה (4) - 1986, 1985, 1984, 1983
תארים והישגים > תארים כמאמן

מדליית זהב במשחקים הדרום אמריקאיים - 1994
אליפות הליגה השלישית - 1995
תארים והישגים > הישגים אישיים כשחקן

נבחר לשחקן המאה בקולומביה (2000)
מקום 17 בדירוג המאה של שחקני אמריקה הדרומית
אחד מתוך חמשת השחקנים הטובים בהיסטוריה של קולומביה (2008)