היסטוריה צבאית של איטליה
ימי הביניים

במשך כל ימי הביניים, החל מקריסתו של הממשל הרומי המרכזי בסוף המאה החמישית לספירה, ועד למלחמות האיטלקיות שהתנהלו בתקופת הרנסאנס, הייתה איטליה מחולקת באופן קבוע בין כוחות שונים שנלחמו זה בזה על השליטה בה. כאשר ויתר רומולוס אוגוסטולוס על כסאו בשנת 476 שלטו באיטליה ההרולים, אך עד מהרה הם הוחלפו על ידי האוסטרוגותים שלחמו במשך תקופה ארוכה כנגד הצבא הביזנטי במלחמה הגותית בשנים 535–554. ממלחמה זו יצאו הביזנטים מנצחים רק כדי לגלות שלאיטליה פלשו הלומברדים.
הלומברדים צמצמו את השטחים הביזנטים להגמונות של רוונה, לדוכסות של רומא, לדוכסות של נאפולי, ולמחוזות פוליה וקלבריה שבדרום. הם הקימו ממלכה שמרכזה היה בפאביה שבצפון. בתקופת האינטררגנום שבין השנים 574–584 שנקראה תקופת שלטון הדוכסים, פלשו הדוכסים הלומברדים לבורגון, אך הם נהדפו על ידי גונתרם, מלך בורגונדיה, שבתורו פלש לאיטליה וסיפח לנחלתו את האזור של סבויה. הלומברדים בחרו במלך חדש שיארגן את מערך ההגנה שלהם. במאתיים השנים הבאות, הכוח הביזנטי בחצי האי נחלש על ידי המלכים הלומברדים, שהגדול בהם היה ליותפראנד, עד אשר הטריטוריה הביזנטית הצטמצמה לקצה הבוהן והעקב של המגף האיטלקי. רומא וסביבתה היו שטח עצמאי תחת שלטון האפיפיור ואזור החוף של נאפולי היה תחת שלטון דוכסי נאפולי.
בשנת 774 פלש קרל הגדול מלך הפרנקים וכבש את ממלכת הלומברדים. עם זאת, בדרום חצי האי נותרה דוכסות בנוונטו עצמאית ללא שליטה פרנקית. בתקופת השושלת הקרולינגית, יורשיו של קרל הגדול שלטו בצפון איטליה בשקט יחסי, להוציא תקופה קצרה של המרד של ברנרד מלך הלומברדים, הפלישות הקבועות של הסלאבים ממזרח והפלישות של הסרצנים בדרום. שודדי ים הטרידו את חופי הים האדריאטי והים הליגורי ואת קורסיקה וסרדיניה. בדרום היה המצב שונה, כשהלומברדים היו בשיא כוחם בתקופה זו. הלחימה בין הלומברדים ליוונים, במיוחד ערי המדינה היווניות שלחוף הים הטירני, הייתה מקומית. שטחן של הערים היווניות הצטמצם בהדרגה ככל שהלומברדים והסרצנים הגבירו את פשיטותיהם. בשנת 831 כבשו הערבים את פלרמו וב-902 הם כבשו את טאורמינה ובכך השלימו את כיבוש סיציליה. גם הם מיסדו את נוכחותם בחצי האי, במיוחד בגריגליאנו (Garigliano) ובבארי. מסכת העימותים בין המדינות של מצוג'ורנו התמשכה עד להגעתם של הנורמנים בראשית המאה ה-11. תחת הנהגתם, מצאו עצמם היהודים בדרום מאוחדים, הערבים גורשו ובשנת 1130 כל דרום איטליה היה בשליטתה של ממלכת סיציליה.
המחצית השנייה של ימי הביניים באיטליה עמדה בסימן של עימותים תכופים בין האימפריה הרומית הקדושה לבין האפיפיורים. אלה האחרונים יצאו בסופו של דבר מנצחים ובכך נמנע האיחוד של צפון איטליה תחת שלטון האימפריה. הפלישות האימפריאליות בוצעו פחות או יותר על ידי כל הקיסרים בימי הביניים. האירועים הבולטים ביותר היו סיומה של "מחלוקת ההסכמה" (Investiture controversy) על ידי הליכתו לקנוסה של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1077 וחמש הפלישות של פרידריך ברברוסה כנגד הליגה הלומברדית, שהגיעו לשיאן בכיבושה והריסתה של מילאנו בשנת 1162. העימות המתמשך הוביל לעלייתו של מפלגות הגואלפים וגיבלינים בצפון איטליה, שתמכו באפיפיור ובקיסר בהתאמה. במאי 1176 הליגה הלומברדית, בהנהגתה של מילאנו שקמה לתחייה, הביסה את הקיסר פרידריך ברברוסה בקרב לגנאנו (Legnano).
משמעות ניצחונה של מפלגת הגואלפים היה סופה של העליונות של האימפריה הרומית הקדושה בצפון איטליה והקמתן של ערי המדינה של פירנצה, ונציה, מילאנו, ג'נובה וסיינה. בעוד שוונציה הייתה מעצמה ימית, שתמכה במסע הצלב הרביעי בשנת 1204 וזכתה בשלל רב במסגרת כיבושה של קונסטנטינופול, שאר ערי המדינה נאבקו על השליטה בפנים הארץ.
בשנת 1266 פלש  שארל הראשון דוכס אנז'ו לסיציליה. לאחר מכן בשנת 1282 הובס בית אנז'ו בהתקוממות הידועה בשם ערבית סיציליאנית ופטר השלישי מלך אראגון פלש לאי. פלישה זו הייתה בהמשך הרקע לתביעות הצרפתיות על נאפולי וסיציליה.
התפוררותה של האימפריה הרומית הקדושה ופרוץ מלחמת מאה השנים בצרפת השכנה, גרמו לכך שאיטליה החלה תקופה שלווה שנמשכה במשך כל המאה ה-15. שלום זה אפשר לערים האיטלקיות לגדול ולשגשג ולשמש יעד נחשק לפלישותיהן של הממלכות השכנות במאה ה-16.