stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צמאה
צמאה 5 - אמנים שרים נשמה

צמאה 5 - אמנים שרים נשמה כולל 13 ניגונים למילים שהולחנו על ידי חסידי חב"ד שונים במשך השנים. האלבום יצא בדצמבר 2019. כל השירים באלבום הם גרסאות כיסוי מלבד "ניגון לשבת קודש" ו"ניגון מפולטבה".
|  | שם השיר | מבצע | מקור המילים | משך | ביצוע | פודקאסט הללו |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | כל עצמותיי | חנן בן ארי | סידור - תפילת נשמת כל חי | 3:44 |  |  |
| 2 | עוצו עצה | אריאל זילבר | ספר ישעיהו, פרק ח', פסוק י' | 2:51 |  |  |
| 3 | הנשמה יורדת | שולי רנד  | ספר הניגונים ניגון מספר ק"ז (107) | 4:04 |  |  |
| 4 | יוונים נקבצו עלי | ארז לב ארי | פיוט מעוז צור | 3:15 |  |  |
| 5 | ניגון לשבת קודש | ביני לנדאו | ללא מילים | 4:08 |  |  |
| 6 | א-ל מסתתר | נועם בנאי | ספר ישעיהו, פרק מ"ה, פסוק ט"ו | 3:03 |  |  |
| 7 | הללו את השם | עקיבא תורג'מן | ספר תהילים, פרק קי"ז | 3:51 |  |  |
| 8 | שהשלום שלו | עמיר בניון | מיתוך הפיוט ברוך ה' יום יום כחלק זמירות לשבת קודש | 4:20 |  |  |
| 9 | הבן יקיר לי | יהושע לימוני | ספר ירמיהו, פרק ל"א, פסוק י"ט, חזרת הש"ץ ראש השנה | 4:07 |  |  |
| 10 | אין עוד מלבדו | יונתן רזאל |  | 3:40 |  |  |
| 11 | אַנָא עַבְדָא | רמי קלינשטיין | ספר הזוהר, חלק ב', דף ר"ו, עמוד א' וסידור התפילה בתפילה לעת פתיחת היכל הקודש | 3:18 |  |  |
| 12 | ניגון מפּוֹלְטוֹבַה | אהרן רזאל | ללא מילים | 4:17 |  |  |
| 13 | אֵימָתַי קָאַתִּי מַר | אברהם פריד | מכתב הבעל שם טוב לר' גרשון מקיטוב | 2:56 |  |  |
צמאה 6 - כשהנשמה מתגעגעת

צמאה 6 - כשהנשמה מתגעגעת כולל 10 ניגונים למילים שהולחנו על ידי חסידי חב"ד שונים במשך השנים. האלבום יצא לאור לקראת חג הגאולה בי"ט בכסלו ה'תשפ"ב - נובמבר 2021. השירים באלבום בביצוע הפרויקט של רביבו, עידן עמדי, אביב אלוש, אליה גבאי, שלומי שבת, ברי סחרוף ואברהם פריד. כולם בגרסאות כיסוי מלבד 'ניגון שמחה'.
|  | שם השיר | מבצע | מקור המילים | מלחין | משך | תאריך הוצאה לאור | ביצוע | פודקאסט הללו |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | האדרת והאמונה | הפרויקט של רביבו | האדרת והאמונה |  | 3:06 | אוגוסט 2020 |  |  |
| 2 | אל אדון | ברי סחרוף | תפילת שחרית של שבת |  | 3:04 | 11 באוקטובר 2021 |  |  |
| 3 | אדון הסליחות | עידן עמדי | אדון הסליחות |  | 3:16 | ספטמבר 2020 |  |  |
| 4 | לכה דודי | אליה גבאי | לכה דודי |  | 3:34 | אוקטובר 2020 |  |  |
| 5 | ונסלח | אביתר בנאי | הפסוק 'ונסלח' בכל נדרי | הרב יחיאל הלפרין | 3:13 | אוגוסט 2021 |  |  |
| 6 | ניגון שמחה | בני פרידמן |  |  | 2:45 | יולי 2021 |  |  |
| 7 | ממצרים גאלתנו | יעקב שוואקי | תפילת שחרית |  | 2:33 | מרץ 2021 |  |  |
| 8 | הושיעה את עמך | שלומי שבת | תהילים |  | 3:06 | מרץ 2021 |  |  |
| 9 | ניגון הצמח צדק | אברהם פריד |  | חסידי אדמו"ר ה'צמח צדק' | 2:32 | 2 בנובמבר 2021 |  |  |
| 10 | אני מאמין | אביב אלוש | 13 עיקרי אמונה |  | 3:14 | 13 בנובמבר 2021 |  |  |
צמאה 7

צמאה 7 הוא אלבום שהחלו לעבוד עליו ב-2022, בפברואר אותה שנה יצא סינגל אחד של ניגון חב"די, בביצוע עדי גיבסון, הסינגל מבוצע כגרסאות כיסוי. השם שצמאה קראו לשיר הוא "תשכון תתגדל ותתקדש" ביחד עם המילים מתפילת קדושה - קטע "ממקומך מלכנו" אך הניגון החב"די במקורו הוא ללא מילים, רק שבקהילת חב"ד לפעמים ששרים ב"ממקומך" עם המנגינה הזו, האלבום הושלם ב-2024.
|  | שם השיר באלבום צמאה | מבצע | מקור המילים | מלחין | משך | תאריך הוצאה לאור | ביצוע | פודקאסט הללו |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | תשכון תתגדל ותתקדש | עדי גיבסון | תפילת קדושה - קטע "ממקומך מלכנו" בתפילת שבת וחג |  | 3:26 | פברואר 2022 |  |  |
| 2 | ניגון השתטחות | עקיבא תורג'מן | ניגון של הצמח צדק |  | 3:49 | 28 בספטמבר 2022 |  |  |
| 3 | השיר 'האפ קאזאק' (פריט Q58215405 בוויקינתונים) במילים "הקהל את העם" | אברהם פריד | פרשת וילך |  | 2:34 | 10 באוקטובר 2022 |  |  |
| 4 | פדה בשלום | יוסף קרדונר | ספר תהילים, פרק נ"ה, פסוקים י"ט–כ"ד | חסידי אדמו"ר הזקן | 4:24 | 2 בדצמבר 2022 |  |  |
| 5 | מארש שמחה | להקת זושא |  | לא ידוע | 3:22 | 3 באפריל 2022 |  |  |
| 6 | ישוב | אמיר דדון | אֵלּוּ וְאֵלּוּ אוֹמְרִים אַשְׁרֵי מִי שֶׁלֹּא חָטָא וּמִי שֶׁחָטָא יָשׁוּב וְיִמְחוֹל לוֹ (סוכה, נג א) | לא ידוע | 3:47 | 10 בספטמבר 2023 |  |  |
| 7 | ושמחת בחגך | אברהם פריד, ליאור נרקיס ודי ג'יי רפי | וְשָׂמַחְתָּ בְּחַגֶּךָ וְהָיִיתָ אַךְ שָׂמֵחַ (דברים, ט"ז י"ד-ט"ו) | לא ידוע | 2:29 | 28 בספסטמבר 2023 |  |  |
| 8 | הרנינו | שמואל | הַרְנִינוּ גוֹיִם עַמּוֹ כִּי דַם עֲבָדָיו יִקּוֹם וְנָקָם יָשִׁיב לְצָרָיו וְכִפֶּר אַדְמָתוֹ עַמּוֹ (דברים, פרק ל"ב פסוק מ"ג) | לא ידוע | 2:52 | 25 באוקטובר 2023 |  |  |
| 9 | כי אלוקים | אסף הרוש | מילים: "כִּי אֱלֹקִים יוֹשִׁיעַ צִיּוֹן, וְיִבְנֶה עָרֵי יְהוּדָה, וְיָשְׁבוּ שָׁם וִירֵשׁוּהָ. וְזֶרַע עֲבָדָיו יִנְחָלוּהָ, וְאֹהֲבֵי שְׁמוֹ יִשְׁכְּנוּ בָהּ". (תהלים, פרק ס"ט פסוקים ל"ו ול"ז) | לא ידוע | 2:46 | 9 באפריל 2024 |  |  |
| 10 | ואתה אמרת | מאור אדרי | וְאַתָּה אָמַרְתָּ הֵיטֵב אֵיטִיב עִמָּךְ וְשַׂמְתִּי אֶת זַרְעֲךָ כְּחוֹל הַיָּם אֲשֶׁר לֹא יִסָּפֵר מֵרֹב. (בראשית, פרק ל"ב פסוק י"ג) פרשת בשלח | לא ידוע | 2:56 | 26 באוגוסט 2024 |  |  |
| 11 | שים שלום | עקיבא | ברכת שים שלום, תפילת שמונה עשרה | לא ידוע | 3:22 | 9 באוקטובר 2024 |  |  |
הערות שוליים - פודקאסט הללו

↑  ניגון לרב לוי יצחק // פודקאסט 'הללו' פרק 1
↑  רחמנא // פודקאסט 'הללו' פרק 6
↑  ניע זוריטשי // פודקאסט 'הללו' פרק 2
↑  אימתי קאתי מר // פודקאסט 'הללו' פרק 3
↑  ונסלח // פודקאסט 'הללו' פרק 7
↑  הושיעה את עמך // פודקאסט 'הללו' פרק 5
↑  אני מאמין // פודקאסט 'הללו' פרק 4
↑  הרנינו // פודקאסט 'הללו' פרק 8
הפועל חולון (כדורגל)

הפועל חולון הייתה קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר חולון, שהגיעה בשיאה לליגה הבכירה והשתתפה בה במשך עונה אחת. בשנת 1985 התמזגה עם צפרירים חולון לקבוצה אחת - הפועל צפרירים חולון.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה בנובמבר 1946 והשתתפה במשחקי ידידות וטורנירים שונים. באפריל 1947 נערך דרבי חולוני ידידותי מול מכבי חולון והסתיים בניצחון הפועל 1-6. לאחר קום המדינה שיחקה הקבוצה במחוז תל אביב של הליגה המיוחדת של עונת 1949/1950 (ליגה שנייה) אך בסיום העונה ירדה לליגה ג.
בסיום עונת 1955/1956  סיימה במקום הראשון בליגה ג' תיכון, אך כשלה במשחקי המבחן ולא העפילה לליגה ב'. בעונת 1956/1957 העפילה הקבוצה לליגה ב' לאחר שהצליחה לנצח במשחקי המבחן את מכבי גדרה והפועל תל-רעים (טכני). בשנים 1957–1959 כשהקבוצה הייתה בליגה ב', אימן את הקבוצה משה (מוסטה) פוליאקוב.
לאחר שתי עונות של כישלונות במאבקי הצמרת ובניסיונות העפלה, בסיום עונת 1961/1962 (עם המאמן אשר בלוט) העפילה הקבוצה לליגה א' דרום לאחר קרב צמרת צמוד מול קבוצת סקציה נס ציונה. ניצחון חוץ 0-4 מול מכבי רחובות במחזור האחרון, הבטיח את העלייה. בעונה שלאחר מכן עזב המאמן אשר בלוט בחודש נובמבר, במקומו מונה המאמן זאב בסרגליק. בשנים 1963–1965 בליגה א' אימן אברהם בנדורי, ולאחר מכן בעונת 1966/1968 אימן שוב זאב בסרגליק, כשהיא מסיימת במרכז הטבלה.
בסיום עונת 1969/1970 העפילה הקבוצה (עם המאמן יעקב חודורוב) לליגה הבכירה שנקראה אז הליגה הלאומית, מהמקום הראשון לאחר ניצחון 1-2 מול מכבי רמת עמידר במחזור הסיום. משחק שהתקיים באצטדיון בלומפילד לעיני 22,000 צופים. בנוסף זכתה הקבוצה בגביע אלוף האלופים לליגה א', לאחר ניצחון 2-3 מול הפועל חדרה בשני מפגשים.
בליגה הלאומית אימן את הקבוצה תחילה דוד פרקש ובהמשך הוחלף על ידי זאב בסרגליק שחזר לקדנציה שלישית. משחקי הבית של הקבוצה נערכו באצטדיון בלומפילד ובסיום עונת 1970/1971 נשרה הקבוצה בחזרה לליגה השנייה מהמקום האחרון.
בעונת 1972/1973 אימן אשר בלוט שחזר שוב לקבוצה, ובשנים 1973–1974 אימן אהרון קפיטולניק ולקראת סוף העונה החליף אותו אלכס שפרינגר, שבשנים אלו הקבוצה מנסה להעפיל שוב לליגה הבכירה ללא הצלחה. בעונת 1974/1975 אימן זאב בסרגליק והקבוצה נלחמה בתחתית ליגה א' אך נשארה בליגה. בעונת 1975/1976 סיימה הקבוצה במקום השני אחרי הפועל יהוד ופיספסה את העלייה לליגה הלאומית, ובעונה שלאחר מכן השתתפה בליגה הארצית (כלומר נשארה בליגה השנייה) בעקבות שינוי מבנה הליגות. בעונת 1976/1977 חזר לאמן אשר בלוט והקבוצה סיימה במקום ה-6 בארצית. בשנים 1977–1979 אימן את הקבוצה נינו ברגיג ובמהלך העונה הוחתם הבלם דוד פרימו שהמשיך עונה וחצי.
בעונת 1979/1980 אימן את הקבוצה שמואל ברוך ופוטר לאחר 4 מחזורים בלבד, בעקבות אי עמידה בציפיות. בהמשך החליף אותו המנהל המקצועי יצחק מנחם. בפברואר התפטר גם מנחם והנהלת הקבוצה הוחלפה, אך הקבוצה הצליחה להישאר בליגה במקום ה-13, בזכות הפרש שערים עדיף. בעונת 1980/1981 התחיל את העונה אלכס שפרינגר והתפטר בחודש דצמבר, והקבוצה שהתדרדרה אחרי חילוף המאמנים ירדה לליגה השלישית בתום העונה. בעונת 1982/1983 (עם המאמן שאול אלבוכר) הגיעה למשחקי המבחן על הזכות להעפילה לליגה הארצית, שם פגשה את קבוצת מכבי חדרה והמשחק הראשון הסתיים בתיקו 0-0. במפגש השני הושג ניצחון 0-3 וחזרה לליגה הארצית. בעונת 1984/1985 אימן את הקבוצה נינו ברגיג והקבוצה סיימה במקום ה-6 בארצית. בקיץ 1985, עקב שיקולים כלכליים, התאחדה הקבוצה עם צפרירים חולון משכונת תל גיבורים לקבוצה אחת - הפועל צפרירים חולון, והקבוצה חדלה להתקיים בתור קבוצה עצמאית.
שחקני עבר במועדון

אהרון שמש
יעקב שם טוב (שמי)
מיכאל לפרדון
יגאל קליין
יעקב זיתוני
יגאל זיתוני
דוד פרימו
דרור אהרונוב
שמואל מליקה
יעקב רודיק
אהרון שמאי
אלכס שפרינגר
יוסף מהלל
ראובן ג'רבי
יחיאל סאלם
דוד סגס
בנג'ו והבה
דני צדוק
פאניץ אובראט
פיכה ניניו
ציון תעיזי
משה דנה
פנחס (פטק'ה) יהודיוף
אהרון לוי
אברהם אברהמוב
אברהם חזן
דובי גוטליב
מישה מישאלי
מוני פתיחה
מוטי ששון
גארינצ'ה לוי
אלי איפלה
אברהם בובו
יאיר טאו
מאיר יעקובי
משה פרחן
ליאון פנסו
ארז שקרוקה
יהושוע זכר
מאיר בן גיגי
ויקטור לנציאנו
יוסף לנציאנו
דוד מיר
גיל קדמי
רונן קדמי
יהושוע אמריליו
איציק כהן
משה כהן
שעיה חומסי
צחי סינרייך
עמוס עצמוני
יעקב אופק
זאב בסרגליק
ראו גם

הפועל צפרירים חולון
מועדון כדורגל חולון ירמיהו
מכבי חולון
הערות שוליים

↑  הפועל חולון - הכח תל אביב 1-2, בעיתון המשקיף 17 בנובמבר 1946
↑  הפועל חולון-מכבי חולון 1-6, בעיתון קול העם 27 באפריל 1947
↑  סקציה נס ציונה והפועל חולון תעלינה לליגה ב', בעיתון חרות 2 ביולי 1957
↑  חלום העיר חולון - התגשם, בעיתון למרחב 1 ביולי 1962
↑  הפועל חולון - לליגה א', בעיתון מעריב 10 ביוני 1962
↑  שפרינגר - מאמן הפועל חולון, בעיתון מעריב 16 במאי 1974
↑  שמואל ברוך פוטר מאימון הפועל חולון, בעיתון מעריב 8 באוקטובר 1979
↑  התפטר מאמן הפועל חולון, בעיתון מעריב 17 בפברואר 1980
↑  הפועל חולון לארצית, בעיתון חדשות הספורט (עמוד 1) 13 ביולי 1983
היסטוריה של איראן

ציור פרסי מהמאה ה-14 בו נראה מפגש בין מלך פרס במאה השישית ח'וסרו הראשון לבין נציגים מהודו
איראן הייתה בעבר אימפריה עצומה. איראן נכבשה פעמים רבות ושטחה השתנה במשך השנים. ממלכה זו הגיעה לשיא פריחתה תחת השלטון האחמני, אשר מלכיה הידועים הם דריווש הראשון וחשיארש הראשון. בימיהם ממלכת פרס השתרעה מתראקיה בצפון-מערב להודו בדרום-מזרח, וממצרים בדרום-מערב לערבות אסיה התיכונה בצפון מזרח. היוונים, הערבים, הטורקים הסלג'וקים, המונגולים ואחרים פלשו לאיראן, אך היא תמיד הצליחה לשמר את הזהות הלאומית המיוחדת שלה ולכן התפתחה כישות פוליטית ותרבותית נפרדת. לאורך ההיסטוריה עבר האזור שינויים פוליטיים רבים עד להפיכתה לרפובליקה האיסלמית של איראן, בשנת 1979.
השמות "פרס" ו"איראן"

איראן נודעה בזמנו כ"פרס". מקור השם כנראה בפרסית עתיקה, שם הוא מופיע כ"פּארסה" (בפ"א דגושה), ומתייחס למחוז בדרום איראן, ששמו "פארס". מחוז זה היה הגרעין של האימפריה הפרסית המקורית, ומקור לאתניות הפרסית, הדומיננטית עד היום באיראן, דומיננטיות המשתקפת בין היתר במונח "פארסי" (פרסית, פ"א רפויה) לשפה המדוברת באיראן. נוסף לכך ידוע על שימוש  בשמות לפארס בכלל חלקיו המערבים והדרומים של איראן קודם לכן (דוגמת: פרסואה), וככל הנראה אלה שימשו עמים זרים לתיאור קצה ההתיישבות של העמים האיראנין או לחלופין נובע מנדידת עמים אחרים באזורים אלה.
במקביל, ובאותה תקופה, קראו היוונים לאיראן "פרסיס", הצורה ההלניסטית של "פארסה" או "פארס". מכאן שייתכן שהשימוש הכולל במונח לתיאור הממלכה הפרסית נזקף לזכות היוונים. שימוש חוץ-איראני מופיע גם בספר יחזקאל, פרק ל"ח, פסוק ה', המתוארך למאה השישית לפנה"ס. המונח "פרס" מופיע פעמים רבות בחלקים מאוחרים של התנ"ך (מגילת אסתר, ספר דניאל, ספר עזרא וספר נחמיה), המתוארכים למאות החמישית והרביעית לפנה"ס.
בהשפעת המסורה שתחילתה ביוון ורומא ובהשפעת התנ"ך, המדינה האיראנית הייתה ידועה במערב כ"פרס", כשם משותף לאומה האיראנית ולאימפריה העתיקה שלה. שימושים דומים קיימים גם בערבית (بلاد فارس). עם זאת, האיראנים עצמם תמיד קראו לארצם איראן או "אריאנאם". משמעות השם איראן היא "ארץ הארים", או "ארץ האצילים" בפרסית.
ב-25 בדצמבר 1934, רזא שאה פהלווי ביקש רשמית מהקהילה הבינלאומית לקרוא לארץ בשמה המקורי, איראן. השאה ביקש להדגיש את זהותה הלאומית העצמאית וגם להדגיש את דימוייה הבינלאומי החדש של המדינה ואת תהליכי המודרניזציה המהירים שביקש להנהיג בה. הצו נכנס לתוקף ב-21 במרץ 1935. השינוי התקבל בהדרגה אצל מדינות העולם, שלאט לאט הסתגלו לשם החדש.
כיום משמש הכינוי פרסים לזיהוי הקבוצה הדומיננטית באוכלוסיית איראן. הפרסים מונים קצת יותר מ-50 אחוז מהאוכלוסייה. קבוצות מיעוט גדולות אחרות באיראן הם אזרים-איראנים המרוכזים בצפון המדינה, וכורדים-איראנים הנמצאים בעיקר בצפון מערבה. כמו כן ישנם עוד קבוצות מיעוט קטנות רבות אחרות.
ציוני דרך בהיסטוריה של פרס

הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים ביותר באיראן הם מהתקופה הפלאוליתית התיכונה (לפני כ-100,000 שנים). התרבויות המיושבות ראשונות מתוארכות ללפני 14,000–18,000 שנים.
בין האלף השלישי לפנה"ס, ועד לשנת 539 לפנה"ס, שולטת ממלכת עילם, בעיקר בדרום-מערב פרס. במאה העשירית לפני הספירה, הרמה האירנית מאוכלסת במדים, השולטים על הפרסים. כמו כן, בשנת 750 לפני הספירה, דהיכו מייסד בה את האימפריה המדית, שבירתה היא אקטבן. ב-612 לפנה"ס, ממלכה זאת כובשת את נינוה, ושמה קץ לאימפריה האשורית. בשנת 552 לפנה"ס המדים חוברים לפרסים, בהנהגת כורש השני, מהשושלת האחמנית.
לאחר שנים של מלחמות עם יוון, בשנת 331 לפנה"ס, פרס נכבשת בידי אלכסנדר מוקדון והופכת לחלק מהעולם ההלניסטי. בשנת 241 הארטבנים מקימים בפרס את האימפריה הפרתית. בהדרגה זו משתלטת על מסופוטמיה (עיראק של ימינו) והפכה לאויבתה המרה של האימפריה הרומית, בכך שהגבילה את השתלטותה מזרחה אל מעבר לקפדוקיה (היא מרכז טורקיה של ימינו). על חורבותיה, בשנת 226 מוקמת האימפריה הססנית, בידי ארתשרשא. דמות בולטת בממלכה זו היא הנביא מני, אשר עושה נפשות למניכאיזם; שהיא דת, אשר קיים בה שילוב של השפעות נוצריות, גנוסטיות ודת זרתוסתרא; ומעיקריה: דואליזם ופרישות. בשנת 259 השאה שהאפור הראשון חוטף את הקיסר הרומי ולריאנוס. לאחר שבאווסטה מכונסות עקרי הדת הזורואסטרית, ב-516 מזדק מייסד את דת המזדקיזם, ודת זו הופכת לדומיננטית במהלך שלטון הקיסר הסאסאני קבאד הראשון. תקופת הסאסאנים היא אחת מהחשובות בהיסטוריה של איראן: במהלכה התפתחה התרבות הפרסית והיא הייתה האימפריה הפרסית הגדולה האחרונה לפני הכיבוש המוסלמי. הייתה לה השפעה הן על התרבות הרומית, והן על תרבויות מזרח אסיה בתקופה זו. חלק גדול מהמורשת של האימפריה הסאסאנית נמשכה אל תוך תקופת הכיבוש המוסלמי, והשפיעה על דפוסי השלטון וכן על תרבותה של האימפריה המוסלמית, ובכלל זה של הערבים.
בשנת 637, אירן נכבשת בידי הערבים; הצבא הססני מובס בקרב אל-קאדסיה, ופרס מקבלת בהדרגה את דת האסלאם. קרב זה התנהל באל-קאדסיה בין המוסלמים, בפיקודו של סעד בן אבי ווקאס, לפרסים, בפיקודו של רסתם פרגז, והסתיים בניצחון המוסלמים ומותו של רסתם. קרב זה מוזכר בידי המוסלמים-הערבים-הסונים כקרב גבורה שלהם; ואילו בעיני הפרסים (גם לאחר התאסלמותם) הוא נחרט בזיכרון כהשפלה לאומית, שעליה יש לנקום.
בשנת 1502 איסמעיל הראשון הטורקי-אזרי מייסד את האימפריה הספווית ופרס הופכת לשיעית. הספווים הקימו את האימפריה הגדולה ביותר מאז התאסלמותה של איראן; ולמעשה החזירו את איראן לעצמאות מדינית תחת שליטים ילידים. השיעה התריסרית הפכה בתקופה הספווית לדת המדינה באיראן. בנוסף על כך הם סייעו להפצת השיעה לא רק באיראן, כי אם גם מרכז אסיה והקווקז. ב-1736 נאדר שאה מייסד את השושלת האפשארית, השולטת גם על אפגניסטן ועל צפון-מערב הודו. ב-1794 אגהה מוחמד שאה, שהיה ממוצא טורקמני, מייסד את השושלת הקאג'ארית. שושלת זו נכנעה לאיום האימפריאליסטי על פרס מצד אנגליה ורוסיה, והביאה את זאת לשפל חסר תקדים. לאחר הפיכה צבאית, ביוזמת השושלת הפהלווית, ב-1925 רזא שאה פהלווי עורך רפורמות חברתיות, הכוללות מודרניזציה של פרס, ומשתנה שמה ל'ממלכת אירן'.
בשנת 1979 ביוזמת האייתולה חומייני, השאה הידוע בשחיתותו מנושל מהשלטון ומוקמת הרפובליקה האיסלמית של אירן.
היסטוריה עתיקה

הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים ביותר באיראן הם מהתקופה הפלאוליתית התיכונה (לפני כ-100,000 שנים). התרבויות המיושבות ראשונות מתוארכות ללפני 14,000–18,000 שנים. באלף השישי לפנה"ס הייתה בנמצא תרבות חקלאית מורכבת עם מרכזי אוכלוסייה פרוטו־עירוניים. כדי יין בני 7,000 שנה נמצאו באיראן, והם מוצגים כיום באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית.
שושלות רבות שלטו באיראן במשך ההיסטוריה. חוקרים וארכאולוגים רק מתחילים לגלות את היקפה של האימפריה העצמאית העילמית, ואת תרבות ג'ירופט מלפני 5,000 שנה, שבנו זיקורתים וערים רבות לפני שהממלכות המצריות או היווניות היו קיימות. בסופו של האלף השני לפנה"ס, נוודים ממרכז אסיה התיישבו באיראן.
האימפריה הפרסית

האימפריה הפרסית הוא כינוי כללי לכל השושלות ששלטו באזור מהמאה ה-7 לפני הספירה עד לכיבוש האסלאמי במאה ה-7 לספירה. יש הכוללים בשם זה גם את התקופה המוסלמית, העות'מאנית, וכו' עד המאה ה-20.
האימפריה הפרסית הראשונה התגבשה תחת האחמנים (559 לפנה"ס – 330 לפנה"ס) שאת עיקר שטחה וכוחה הראשון קיבלה מהאימפריה המדיית. השושלת נוסדה על ידי כורש הגדול, שאיחד שבטים וממלכות קטנות על מנת ליצור ישות פוליטית אחת. בכיבושי אלכסנדר הגדול נכנסה תרבות הלניסטית לאזור. לאחר התקופה ההלניסטית (300 לפנה"ס – 250 לפנה"ס) שלטו הפרתים (250 לפנה"ס – 226 לספירה). עם עליית השושלת הסאסאנית (226–651), שאנשיה היו ילידי המקום, שב האזור לידיהם של שושלות מקומיות לראשונה מאז השלטון האחמני.
תקופת הסאסאנים היא אחת מהחשובות בהיסטוריה של איראן: במהלכה התפתחה התרבות הפרסית והיא הייתה האימפריה הפרסית הגדולה האחרונה לפני הכיבוש המוסלמי. הייתה לה השפעה הן על התרבות הרומית, והן על תרבויות מזרח אסיה בתקופה זו. חלק גדול מהמורשת של האימפריה הסאסאנית נמשכה אל תוך תקופת הכיבוש המוסלמי, והשפיעה על דפוסי השלטון וכן על תרבותה של האימפריה המוסלמית.
הכיבוש האסלאמי

הכיבוש האסלאמי של איראן הביא להתמוטטותה של האימפריה הסאסאנית, לשקיעתה של הדת הזורואסטרית באיראן, ולהולדתה של התרבות האסלאמית. התאסלמות האוכלוסייה התרחשה באופן הדרגתי ונמשכה עד המאה העשירית לספירה.
הכיבוש האסלאמי > הקדמה

תוך שנה ממותו של מוחמד ב-632, חצי האי ערב עצמו כבר היה מספיק בטוח על מנת לאפשר ליורשו, אבו בכר, הח'ליפה הראשון, להתחיל במערכה כנגד האימפריה הביזנטית והאימפריה הסאסאנית.
הערבים הבדואים שהפילו את האימפריה הסאסאנית הונעו לא רק על ידי הרצון לכיבוש ולביזה, אלא גם על ידי הדת החדשה, האסלאם. האדמות הסאסאניות העשירות של עיראק עשו אותה לאזור מעולה להתיישבות ערבית לאחר נפילתם של הסאסאנים. ריצ'רד פריי כותב כי הערבים הפולשים היו מעוניינים בתחילה רק בשלל שנאסף מהקרבות. א-טברי אף אומר כי עומר בן אל-ח'טאב לא עודד, ואולי אף אסר ממש את התאסלמות האיראנים בימים הראשונים של האסלאם, כשהוא מעדיף כי רק ערבים יתאסלמו. דיווח אחד טוען כי הוא עצר את הערבים המנצחים מלעלות לרמה האיראנית מכיוון שהוא לא רצה שהפרסים יתאסלמו. לפיכך, מסתבר כי הכיבוש של פרס היה בתחילה על מנת להשיג משאבים נוספים.
הכיבוש האסלאמי > פלישה וכיבוש

אבו בכר ניצח את הצבא הביזנטי בדמשק בשנת 635 ואז החל בכיבוש איראן. בשנת 637, הכוחות הערביים שתפסו את הבירה הסאסאנית קטסיפון לאחר קרב אל-קאדסייה (לה הם קראו מדיין), ובשנים 641–642 הם ניצחו את הצבא הסאסאני בנהוואנד. אחרי זה, איראן הייתה פתוחה לפולשים. הכיבוש האסלאמי נעזר בפשיטת הרגל הכלכלית והחברתית של הסאסאנים; לאוכלוסיות המקומיות לא היה מה לאבד משיתוף פעולה עם הכוח הכובש. לבד מזאת, האסלאם הציע סובלנות דתית יחסית ויחס הוגן לאוכלוסיות שקיבלו את המשטר האסלאמי ללא התנגדות.
אך הכיבוש של פרס לא היה תהליך שקט. מוסלמים ערבים רבים האמינו כי על המתאסלמים האיראניים להתלבש שונה מהערבים, יחד עם אפליות אחרות. ישנם דיווחים שונים של יחס ברוטלי ושל טבח של הערבים באיראנים, שמתועדים היטב.
רק בשנת 650 בערך ההתנגדות באיראן שככה. התאסלמות, שהביאה ליתרונות מסוימים, הייתה מהירה למדי באוכלוסייה העירונית אך איטית יותר אצל האיכרים והדיקנים. רוב האיראנים לא נעשו מוסלמים עד למאה ה-9.
אף שהכובשים, ובייחוד האומיים (השליטים המוסלמיים לאחר מוחמד, 661–750), נטו להדגיש את החשיבות של הערבים בתוך כלל המוסלמים, הייתה תנועה איטית של שילוב של האיראנים בקהילה החדשה. הכובשים המוסלמים אימצו את שיטת המטבע הסאסאנית ומנהגים אדמיניסטרטיביים סאסאניים אחרים, כולל משרת הווזיר (שר), והדיוואן – לשכה ששלטה בהכנסות ובהוצאות המדינה, שלאחר מכן נעשתה למאפיין של הממשל בכל הארצות המוסלמיות. ח'ליפים מאוחרים יותר אימצו את נוהגי בית המשפט האיראני ואת הגינונים של המלכות הסאסאנית. אנשים ממוצא איראני שירתו כמושלים ופקידים לאחר הכיבוש, והאיראנים תרמו רבות לכל ענפי הלמדנות האסלאמית, כולל פילולוגיה, ספרות, היסטוריה, גאוגרפיה, משפט, פילוסופיה, רפואה והמדעים.
אך הערבים עדיין היו בשלטון. דת המדינה החדשה, האסלאם, כפתה את מערכת האמונות, החוקים והנוהגים שלה. באזורים שנכנעו בשקט לשלטון המוסלמי, בעלי הקרקעות שמרו על אדמותיהם. אך אדמות הכתר, אדמה שננטשה בידי בעליה הבורחים, ואדמה שנלקחה בכיבוש עברה לידי המדינה החדשה. אדמות אלו כללו את האדמות העשירות של הסוואד, מישור רחב ועשיר במרכז ודרום עיראק. ערבית נעשתה לשפה הרשמית של החצר ב-696, אם כי פרסית עדיין הייתה מצויה ביותר כשפה מדוברת. הוויכוח הספרותי במאות התשיעית עד האחת עשרה – ה"שועוביה" – שבו הערבים והאיראנים שיבחו את שפתם הם והשמיצו את השפה השנייה, מראה על הקיום של זהות איראנית נפרדת כלשהי. במאה התשיעית, עלייתן של שושלות שלטון איראניות טהורות אירעה יחד עם ההתחדשות של השפה הפרסית והספרות הפרסית, שנתעשרה במילים ערביות והשתמשה בכתב הערבי.
הכיבוש האסלאמי > אסלאם שיעי

מורשת נוספת של הכיבוש האסלאמי היה האסלאם השיעי, שאף שכיום הוא מזוהה עם איראן, במקור לא היה תנועה דתית איראנית. השיעה במקור הגיע ממוסלמים ערבים. בקרע הגדול של האסלאם, קבוצה אחת מבין המאמינים האמינו כי השלטון בקהילה לאחר מותו של מוחמד הייתה שייכת לחתנו, עלי בן אבי טאלב, ולצאצאיו. קבוצה זו נודעה כ"שיעת עלי", התומכים של עלי, או השיעים. קבוצה אחרת, תומכיו של מעאויה הראשון (טוען לח'ליפות לאחר הרצח של עותמן אבן עפאן), התנגד לבחירתו של עלי לח'ליפות בשנת 656. לאחר שעלי נרצח כשהוא מתפלל במסגד בכופה ב-661, מועוויה הוכרז כח'ליפה בידי רוב הקהילה המוסלמית. הוא נעשה לח'ליפה הראשון של השושלת האומיית, שבירתה בדמשק.
בנו הצעיר של עלי, חוסיין, לא הסכים להיכנע לבנו ויורשו של מועוויה יזיד הראשון, וברח למכה, שם הוא נתבקש להוביל את השיעים במרד. בכרבלא שבעיראק, כ-4,000 חיילים אומיים הרגו את חסידיו של חוסיין, כ-200 איש ואישה, שסירבו להיכנע. השליט האומיי קיבל את ראשו של חוסיין, ויום מותו של חוסיין בשנת 680 בעשרה בחודש מוחרם הוא עד היום יום אבל לכל השיעים – יום עשוראא.
הריכוז הגדול ביותר של השיעים במאה הראשונה לאסלאם היה בדרום עיראק. רק במאה ה-16, תחת האימפריה הספווית, רוב האיראנים נעשו לשיעים. האסלאם השיעי נעשה אז, כמו שהוא היום, לדת המדינה.
העבאסים שהפילו את האומיים בשנת 750, אף שהיו אוהדים לשיעה האיראני, היו בכל זאת שושלת ערבית. הם התמרדו בשמם של הצאצאים של דודו של מוחמד, עבאס, ובית האשם. האשם היה אביהם של השיעים ושל עבאס, והתנועה העבסידית נהנתה מהתמיכה של המוסלמים השיעים והסונים גם יחד. הצבא העבאסי הורכב בעיקר מתושבי ח'וראסאן והובל בידי גנרל איראני, אבו מוסלם. הוא כלל ערבים ואיראנים, והעבאסים נהנו מתמיכה איראנית וערבית גם יחד.
אך העבאסים, אף שהיו אוהדים לשיעים, שעל תמיכתם הם ביקשו לשמור, לא תמכו בעמדות השיעיות הקיצוניות יותר. העבאסים ייסדו את בירתם בבגדאד. אמו של אל-מאמון, שלקח את הכוח מיד אחיו, אל-אמין, והכריז על עצמו כח'ליפה בשנת 811, הייתה איראנית ולכן היה לו בסיס תמיכה בח'וראסאן. העבאסים המשיכו את המדיניות הריכוזית של קודמיהם. תחת שלטונם, העולם האסלאמי חווה פריחה תרבותית והתרחבות של המסחר והעושר הכלכלי, וגם איראן נהנתה מהתפתחויות אלה.
ימי הביניים

השושלות השליטות הבאות באיראן הגיעו מהלוחמים הטורקים המרכז־אסייתים, שהיו בהתקדמות דרומה ומערבה ממרכז אסיה זה אלף שנים. הח'ליפים העבאסים החלו לגייס את העמים האלה כממלוכים, כלומר לוחמים־עבדים, כבר מן המאה ה-9. לאחר זמן קצר הכוח הממשי של השושלת העבאסית החלה לדעוך, ולבסוף הם הפכו לבובות דתיות בזמן שהלוחמים הטורקים הם ששלטו למעשה. עם ירידת כוחם של העבאסים, סדרה של שושלות עצמאיות קמו בחלקים שונים של איראן, כמה מהן עם עוצמה משמעותית. מבין החשובות בשושלות אלה היו הטאהירים בח'וראסאן (820–872), הצפארים בסיסתאן (867–903) (אנ') והסאמאנים (875–1005), בטרנסאוקסאניה. בנוסף, הבויהים שלטו בבגדאד (945–1055). הדבר היה שיאו של תהליך של השפעה פרסית גוברת על הח'ליפות העבאסית הנחלשת. ב-962 ממלוכ טורקי, מושל של הסאמאנים, אלפ תג'ין (אנ'), כבש את ע'זנה (אנ') (כיום באפגניסטן) וייסד את השושלת הע'זנווית ששלטה עד לשנת 1186.
כמה ערים סאמאניות נכבשו על ידי קבוצה טורקית אחרת, הסלג'וקים, שחיו מצפון לנהר האוקסוס (כיום, האמו דריה). מנהיגם, טוגריל בג, לחם בע'זנווים בחוראסאן. הוא נע דרומה ואז מערבה, כשהוא כובש את הערים שבדרכו אך אינו הורס אותם. בשנת 1055 הח'ליפה של בגדאד העניק לטוגריל בג מתנות ואת תואר "מלך המזרח". תחת יורשיו, אלפ ארסלאן ומלכ שאה (1072–1092), איראן נהנתה מתקופה של רנסאנס מדעי ותרבותי, בעיקר הודות לווזיר האיראני שלו, ניזאם אל-מולכ. שליטים אלה ייסדו מצפה, שבו עומר ח'יאם עשה תצפיות רבות עבור לוח שנה חדש, והם בנו בתי ספר דתיים בכל הערים הגדולות. הם הביאו את אל-ע'זאלי, אחד מהתאולוגים האסלאמיים הגדולים, ומלומדים חשובים אחרים, לבירה הסלג'וקית בבגדאד תמכו בהם ועודדו את עבודתם.
אך היה איום פנימי רציני על הסלג'וקים מהאיסמאעלים, כת סודית שמפקדתה ישבה באלאמות, בין ראשת לטהראן. הם שלטו באזור שלהם יותר מ-150 שנה ומפעם לפעם שלחו את חסידיהם להרוג נציגי ממשל חשובים על מנת לחזק את כוחם. המילה "assassins" (רוצחים), הגיעה מעיוות אירופי של הכינוי שלהם בסוריה – חשישיה, שניתן להם בגלל האגדה שהם עישנו חשיש לפני שיצאו לפעולה.
במאה ה-12 נשלטה איראן בידי האימפריה הח'ווארזמית. במאה ה-13 עברה איראן לשליטת האימפריה המונגולית – השושלת ששלטה באיראן נקראה השושלת האילח'אנית. לאחר מכן עברה איראן בין כמה שושלות טורקיות, שהאחרונה בהן הייתה אק קויונלו.