ג'ו ביידן
ביוגרפיה > קריירה בסנאט > בחירות בצל טרגדיה ומשפחה חדשה

ביידן רץ כמועמד בבחירות לסנאט בדלאוור ב-1972, שהתקיימו תחת נסיבות פוליטיות ייחודיות. הסנאטור הרפובליקני המכהן והוותיק, ג'יימס קיילב בוגס, שקל לפרוש מהחיים הפוליטיים אחרי קריירה עשירה שכללה את מושלות דלאוור וייצוגה בבית הנבחרים; בנוסף, עלו השערות שחבר בית הנבחרים, פיט דו פונט, וראש עיריית וילמינגטון, הארי האסקל הבן, יתמודדו זה מול זה במירוץ לסנאט תוך מאבק שעשוי להיות מלוכלך ועיקש. כדי למנוע זאת, נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון עזר לשכנע את בוגס להתמודד מחדש בהבטחה לתמיכה מלאה מהמפלגה הרפובליקנית. אף אחד אחר במפלגה הדמוקרטית מלבד ג'ו ביידן לא רצה להתמודד נגד בוגס, אז חבר מועצת מחוז ניו קאסל. למסע הבחירות של ביידן לא היה כמעט כסף ודומה היה שאין לו סיכוי להיבחר. מסע הבחירות נוהל בידי אחותו, ולרי ביידן אוונס (שתמשיך לנהל גם את מסעות הבחירות שלו בעתיד), אויש בסגל של בני משפחה אחרים, ונסמך בעיקר על חלוקת עלונים ומפגשים פנים אל פנים עם בוחרים.
ביידן קיבל סיוע מהסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO ומהסוקר הדמוקרטי פטריק קאדל. סוגיות הקמפיין של ביידן התמקדו בנסיגה מווייטנאם, סביבתנות, זכויות אזרח, תחבורה ציבורית, מיסוי הוגן, טיפולים רפואיים וחוסר שביעות הרצון של הציבור מהפוליטיקאים הנוכחיים. במהלך הקיץ פיגר ביידן בכמעט 30% אחרי בוגס, אם כי רמת האנרגיה שלו, משפחתו הצעירה והמושכת, ויכולתו להתחבר לרגשות הבוחרים, העניקו לביידן – שהחל להתרומם בסקרים – יתרון על פני בוגס שכבר הכין עצמו לפרישה. בסופו של דבר, ביידן זכה בבחירות שהתקיימו ב-7 בנובמבר 1972 בפער של 3,162 קולות.
ב-18 בדצמבר 1972, שבועות ספורים לאחר הבחירות, נהרגו רעייתו של ביידן, ניילה, ובתם נעמי בת השנה בתאונת דרכים בעת שערכו קניות לרגל חג המולד בהוקסין שבדלאוור. המכונית המשפחתית של ניילה נפגעה ממשאית סמי-טריילר כשהיא יצאה מצומת. נהג המשאית שפגע בה זוכה מכל אשמה. בניו של ביידן, בו והאנטר, שרדו את התאונה והובהלו לבית החולים במצב בינוני; בו סבל מרגל שבורה ומחבלות אחרות, בעוד האנטר סבל משבר קל בגולגולת ומחבלות ראש אחרות. הרופאים שטיפלו בהם העריכו כי שניהם יתאוששו בקרוב באופן מלא. ביידן שקל להתפטר מתפקידו כסנאטור (תפקיד שאליו עוד לא הושבע) על-מנת לטפל בהם, אך שוכנע שלא לעשות כן על ידי מנהיג הרוב בסנאט מייק מנספילד. לאחר התאונה, ביידן טען כי נהג המשאית שתה אלכוהול לפני ההתנגשות, אך טענות אלה נדחו על ידי משפחת הנהג ולא נתמכו על ידי המשטרה.
ביידן הושבע לתפקידו ב-5 בינואר 1973 על ידי פרנסיס וריאו, שהיה אז מזכיר הסנאט, בקפלה קטנה במרכז הרפואי וילמינגטון. בו היה מרותק לכיסא גלגלים והרגל השבורה שלו הייתה בתהליכי הבראה. האנטר, שכבר שוחרר, נכח בהשבעה גם כן וכמוהו בני משפחה מורחבת. נוסף עליהם, עדים ומצלמות טלוויזיה נכחו בקפלה והאירוע זכה לתשומת לב לאומית.
בגיל 30 (הגיל המינימלי הדרוש כדי לכהן בסנאט), ביידן הפך לסנטור השישי בצעירותו בהיסטוריה של ארצות הברית, ואחד מ-18 הסנאטורים היחידים שנכנסו לתפקידם לפני שהגיעו לגיל 31. אך ביידן עדיין היה בתהליכי התאוששות מהטרגדיה. התאונה הותירה אותו מלא בכעס ובמשבר אמונה: "אהבתי להסתובב בשכונות מצוקה בלילה, כשחשבתי שיש סיכוי טוב יותר למצוא שם מאבק [...] לא ידעתי שאני מסוגל להיות נתון לזעם שכזה [...] הרגשתי שאלוהים עבד עלי בעיניים באופן נוראי". כדי להיות בבית כל יום עבור בניו הצעירים, ביידן נהג לנסוע כל יום ברכבת אמטרק במשך שעה וחצי לכל כיוון מביתו שבפרוורי וילמינגטון לוושינגטון הבירה, מנהג אותו יישם לאורך הקריירה שלו בסנאט. לאחר התאונה, הוא התקשה להתמקד בעבודה, ודומה היה שאת הפעולות שהיה צריך לבצע כסנאטור עשה על "אוטומט". בזיכרונותיו, ביידן ציין כי בסגל שלו הימרו על כמה זמן יחזיק מעמד. כאב יחיד במשך חמש שנים, הוא נתן פקודות קבועות לפיהן על הסגל שלו להפריע ולהודיע לו בכל עת אם אחד מבניו מתקשר. לזכר אשתו ובתו, ביידן אינו עובד ב-18 בדצמבר, היום בו אירעה התאונה.
בנו הבכור של ביידן, בו, נבחר לתובע הכללי של דלאוור ולאחר מכן שירת כשופט בצבא ארצות הברית בעיראק. ב-30 במאי 2015 הלך בו לעולמו בגיל 46 לאחר מאבק בן שנתיים בסרטן המוח. לפני מותו, בו היה צפוי לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית למושל דלאוור ב-2016. בנו הצעיר של ביידן, האנטר, הוא עורך דין ושדלן בוושינגטון הבירה.
ב-1975 פגש ביידן את ג'יל טרייסי ג'ייקובס, ילידת פנסילבניה ואז מורה בדלאוור. הם נפגשו בבליינד דייט שארגן אחיו של ביידן, אם כי התברר שביידן כבר הבחין בתצלום שלה בפרסומת של פארק מקומי בווילמינגטון. ביידן מייחס לג'יל את חידוש התעניינותו בפוליטיקה ובחיים כאחד. ב-17 ביוני 1977, ביידן וג'ייקובס נישאו זה לזה על ידי כומר קתולי בקפלה במטה האומות המאוחדות שבניו יורק. ב-1981 נולדה בתם המשותפת היחידה, שנהפכה לעובדת סוציאלית ואשת צוות במחלקת השירותים החברתיים לילדים, לנוער ולמשפחה של ממשלת דלאוור.