היסטוריה של הנצרות
נצרות קדומה (30-325) > שליחים וכיתות

הברית החדשה נוקבת במספר הקאנוני של שנים-עשר השליחים כבכירים בתלמידי ישו. עשרות אחרים מוזכרים בתוכה כפועלים לצדם. הטקסטים הנוצריים הקדומים ביותר, איגרות פאולוס (שנתחברו לפני הבשורות, בערך בין השנים 50 ל-65) מזכירים דמויות רבות שכאלו. בראשונה מביניהן, האיגרת אל הגלטים, מזכיר פאולוס את "יַעֲקֹב וְכֵיפָא וְיוֹחָנָן" כמנהיגי מאמיני ישו בירושלים, אליהם בא לקבל הסמכה. התיאור המסורתי של מנהיגי התנועה בדור שלאחר הצליבה מצוי בספר מעשי השליחים, אך הוא נתחבר רק סביב שנת 100.
מתוך בחינה של התפתחות נוסח הברית החדשה וקובצי כתבים נוצריים אחרים, החוקרים מאתרים מספר מגמות בנצרות המוקדמת, שאמונותיהן מוזגו והואחדו מאוחר יותר כשהתנועה נעשתה הומוגנית וריכוזית. הראשונה היא הנצרות היהודית: מדובר באנשי הכנסייה בירושלים וקבוצות אחרות ביהודה, שדקדקו בקיום מצוות התורה, נטו לראות את ישו כמגשים ציפייה יהודית בראש ובראשונה, ושעמדו על כך שגויים שביקשו להצטרף אליהם יתגיירו. הספרים הבולטים ביותר המייצגים את השקפתם הם הבשורה על פי מתי והאיגרת אל העברים; האישיות המזוהה עמם ביותר היא יעקב אחי ישו. מנגד, ניצבה הנצרות הגויית, כלומר אלו (יהודים בעצמם בתחילה) שפנו להפיץ את האמונה בקרב כל העמים, דחו את הדרישה ממצטרפים גויים להתגייר, ונטו להמעיט בחשיבות המצוות ולהדגיש את היות ישו גואל אוניברסלי. הדמות המזוהה ביותר עמם היא פאולוס, שאגרותיו (הן האותנטיות והן המיוחסות בלבד) וספרים כמו הבשורה על פי לוקאס מייצגים את השקפתם. לפי הכתוב במעשי השליחים, שאול התרסי, כפי שנקרא בתחילה, היה פרושי קנאי שרדף את מאמיני ישו בשליחות הכהן הגדול. לפי הכתוב היה מעורב אף בסקילת סטפנוס, גבאי הצדקה של מאמיני ישו בירושלים, הנחשב במסורת הנוצרית לקדוש המעונה הראשון; הרעיון של מוות כזה הפך ליסוד מרכזי בדת חסרת מעמד ונרדפת. לאחר שישו נגלה אליו על אם הדרך לדמשק, שינה שאול את שמו לפאולוס בעל הצלצול היווני, ונתמנה לשליח מכח החזון שחווה והסכמת יתר השליחים. הוא יצא למסעות בערב ובאגן הים התיכון המזרחי כדי להפיץ את הבשורה, והטיף לגויים, לאחר שהתאכזב מהיענותם המועטה של היהודים. מאחר שלשון אגרותיו מניחה היכרות מסוימת עם המסורת היהודית, נראה שקהל היעד שלו היה "יראי האלוהים", גויים שנמשכו אליה ואף הסתפחו לבתי-הכנסת במקומותיהם, מבלי לעבור גיור.
המתח בין הנצרות הגויית ליהודית מוזכר תדיר אף בברית החדשה. פטרוס, שהיה כנראה הדמות הבכירה ביותר בתנועה (הכתוב מספר שישו מינה אותו למנהיג עוד כשחי על הארץ), ניצב בין המחנות: פאולוס טוען באיגרת כי הוא ופטרוס חילקו ביניהם את "השליחות אל הנימולים" ואת "השליחות את הגויים". פטרוס נזדמן לאנטיוכיה, שם אכל יחד עם מאמינים גויים בניגוד לחוקי הכשרות, אך התרחק מחברתם כשהגיעו "אֲנָשִׁים מֵאֵת יַעֲקֹב" שדרשו להקפיד על כך, ופאולוס נזף בו בחומרה. בעת שהנהגת התנועה ישבה בירושלים, טרם המרד הגדול, הצד היהודי היה דומיננטי, ופאולוס הקדיש את עיקר כתביו למתקפות בוטות על שליחים שיצאו אל הכנסיות שייסד בקרב הגויים ודרשו מאנשיהן למול ולשמור מצוות. ככל שהאמונה בישו פשטה בקרב הגויים אך נדחקה מבינות יתר היהודים, כך גברה יד תלמידי פאולוס. בברית החדשה, העימות ארוך-השנים ממוצה בתיאור מועצה בהשתתפות פטרוס, פאולוס ויעקב, בה הוחלט שלא לחייב גויים לשמור את התורה, ובתיאור התקבלותו של שר המאה הרומי קורנליוס על ידי פטרוס, לאחר שהשליח חווה התגלות של רוח הקודש שהורתה לו לאכול חיות שאינן כשרות.
פאולוס, שכתביו הם הענפים והמעמיקים מבין אלו שנשתמרו בקאנון הנוצרי, הותיר מורשת אינטלקטואלית שהטביעה חותמה על התאולוגיה הנוצרית. השליח לא הכיר את ישו בחייו על האדמה, וייחס לו משמעות אך ורק בתור גואל שקם לתחייה. המושיע האלוהי נוכח בינות מאמיניו באמצעות רוחו השורה עליהם, והם יכולים להתדבק בו. תכליתה של דבקות זו היא השלמה עם האלוהים: ישו הוא הקורבן המכפר על חטאו של אדם הראשון, שהיה כה נורא עד שיצר פער בלתי ניתן לגישור בין האנושות לבוראה (מוטיבים אלו התפתחו במסורת הכנסייה המערבית למושג החטא הקדמון). רק ישו לבדו מאפשר לאדם המאמין בו ל"היצדק" בפני האל, לא מעשי התורה היהודית, המתוארת על ידי פאולוס כעול נורא ומצמית, והברית בין האל לישראל במעמד הר סיני שנייה להבטחותיו לאברהם, החלות על כל עמי תבל. פאולוס אף הוציא כל עוקץ אקטואלי מדבריו של ישו: האחווה, ההתנזרות וקץ הסדר הקיים עברו אל נפש הנוצרי פנימה או אל מלכות השמים הנצחית. בעולם הזה, דרש פאולוס כפיפות לרשויות, למוסדות ולהבדלי המעמדות החברתיים: "שִׁמְעוּ בָּנִים אֶל־הוֹרֵיכֶם... שִׁמְעוּ עֲבָדִים אֶל־אֲדֹנֵיכֶם". כל הד לדרישות הפוליטיות עלי אדמות של המורדים הקנאים, שהדהדו בדברי ישו, ניטל הצדה. אף כי השליח הכיר בסדר העולם הרומי, האימפריה ראתה בכת החדשה ונעדרת המסורת איום על אותו הסדר. בנוסף לרדיפות מצד היהודים, רדיפות מצד רשויות הקיסרות החלו כמעט מיד ונמשכו חליפות בדורות הבאים. פאולוס עצמו הוצא להורג ברומי לאחר שהורשע בהסתה ומרדנות. פטרוס, שלא היה אזרח רומאי, נצלב הפוך לידו.
מלבד הנוצרים היהודים והפאולינים, כיתה שלישית שהתקיימה בקרב מאמיני ישו בדורות הראשונים היא הנצרות היוחננית. השקפתה מתבטאת בכתבים המיוחסים ליוחנן בברית החדשה. קהילה זו פעלה בראשיתה בסביבה יהודית, אך עברה נידוי וחרם (סילוק מבתי-הכנסת הוא נושא שכיח בספרות היוחננית) בשלב מסוים. בתגובה, היא פיתחה אמונה קנאית בכך שהיא השריד האמיתי האחרון של עם ישראל שיזכה לגאולה, וכל יתר היהודים היו בני השטן – ראייה דומה מצויה גם במגילות ים המלח. היוחנניים האמינו אף בכך שישו היה אלוהי מאז ומתמיד, וכי הרכיב האלוהי שהתגלם בתוכו התקיים מטרם הבריאה; בעוד שיתר הבשורות פותחות בלידתו של ישו, הבשורה על-פי יוחנן לא מציינת אותה כלל אלא פותחת ב"בְּרֵאשִׁית הָיָה הַדָּבָר וְהַדָּבָר הָיָה אֵת הָאֱלֹהִים וֵאלֹהִים הָיָה הַדָּבָר". אותו דבר אלוהי התגשם בישו. היוחנניים לא היו הראשונים להאמין באלוהיותו של הצלוב: קטעים ארכאיים בכתבי פאולוס, בהם נראה שהוא מצטט עיקרי אמונה שהיו מקובלים בסביבתו, מעידים כי בתחילה סברו שישו אומץ בידי האל ונעשה לבנו עם תחייתו (רומים א' ג': "אֲשֶׁר הוּכַן לְבֶן־הָאֱלֹהִים בִּגְבוּרָה לְפִי רוּחַ הַקְּדֻשָּׁה בִּתְחִיָּתוֹ מִבֵּין הַמֵּתִים"); לאחר מכן הוקדמה ההאלהה לטבילת ישו בידי יוחנן (וַיֵּרֶד עָלָיו רוּחַ הַקֹּדֶשׁ בִּדְמוּת גּוּף כְּיוֹנָה וַיְהִי־קוֹל מִן־הַשָּׁמַיִם לֵאמֹר בְּנִי אַתָּה אֲנִי הַיּוֹם יְלִדְתִּיךָ בגרסאות העתיקות של לוקאס ג' כ"ב). התאולוגיה היוחננית אודות "הַדָּבָר" סימנה את הפנייה הלאה מן הרעיון שישו היה אדם שנעשה אלוהי, והפכה אותו לאחד עם האלוהים, מהלך שהיה עתיד להוסיף ולהתפתח במאות הבאות.