תקופת הביניים הראשונה של מצרים
אמנות ואדריכלות

תקופת הביניים הראשונה של מצרים חולקה בדרך כלל לשני אזורים גאוגרפיים ופוליטיים עיקריים, האחד התרכז בממפיס והשני בתבאי. מלכי ממפיס, למרות שהיו חלשים בכוחם, החזיקו במסורות האמנותיות של ממפיס שהיו נהוגות ברחבי הממלכה הקדומה. הייתה זו דרך סמלית למדינת ממפיס המוחלשת להחזיק בשרידי התהילה שבהם התענגה הממלכה הקדומה. מצד שני, מלכי תבאי, מבודדים פיזית ואמנותית מממפיס (בירת מצרים בתקופת הממלכה הקדומה), נאלצו לפתח "סגנון תבאי טרום האיחוד" משלהם כדי למלא את חובתיהם המלכותיות של יצירת סדר מתוך כאוס באמצעות אמנות.
לא הרבה ידוע על סגנון האמנות מהצפון (במרכזו הרקלאופוליס) מכיוון שלא ידוע הרבה על מלכי הרקלאופוליס: אנדרטאות מהצפון מספקות מעט מידע המפרט על תקופת שלטונם. עם זאת, הרבה ידוע על הסגנון התבאי שלפני האיחוד, שכן מלכי תבאי מהשושלת האחת-עשרה שלפני האיחוד השתמשו באמנות כדי לחזק את הלגיטימיות של שלטונם, ונוצרו סדנאות מלכותיות רבות, שיצרו סגנון אמנות מצרי עליון ייחודי. מהקאנון של הממלכה הקדומה.
תבליטים מסגנון האמנות התבאי שלפני האיחוד מורכבים בעיקר מתבליט גבוה או תבליט שקוע עמוק עם פרטים חרוכים. לדמויות המתוארות כתפיים צרות וגב קטן גבוה, עם גפיים מעוגלות וחוסר שרירים אצל גברים; זכרים גם מוצגים לפעמים עם גלילי שומן (מאפיין שמקורו בממלכה הקדומה כדי להציג זכרים בוגרים) ויש להם חזה זוויתי, בעוד שחזה הנקבה הוא יותר זוויתי או מחודד או מוצג דרך עקומה עדינה ארוכה ללא פטמה (בתקופות אחרות, השד הנשי מתואר כמעוקל). תווי פנים האופייניים לסגנון זה כוללים עין גדולה, המתוארת ברצועת תבליטים שנועדה לייצג צבע עיניים. פוגש את פינת העין החיצונית והקו הזה בדרך כלל חוזר לאוזן. הגבה מעל העין שטוחה ברובה; היא לא מחקה את צורת העפעף. נעשה שימוש בחתך עמוק ביצירת האף הרחב, והאוזן גם גדולה וגם אלכסונית.
דוגמה לתבליטים תבאים שלפני האיחוד היא אסטלה של שומר הסף מעתי, אסטלה מאבן גיר מתקופת מנטוחוטפ השני, בערך 2051-2030 לפני הספירה. בטסטלה זו מתיישב מעתי ליד שולחן מנחות ובידו השמאלית צנצנת שמנים קדושים, והטקסט המקיף אותו מתייחס לדמויות אחרות מחייו, כמו הגזבר בבי ואבי משפחת אינטף השלטת, המדגימים את קשרים הדוקים הקושרים יחד שליטים וחסידים בחברה התבאית בתקופת הביניים הראשונה.
תווי פנים דומיננטיים ומידול עגול של גפיים נראים גם בפסלים, כפי שניתן לראות בפסל אבן הגיר של הדייל מרי, מהשושלת האחת-עשרה מתקופת הביניים הראשונה, גם כן תחת שלטונו של מנטוחוטפ השני.
זכרים עם חזה זוויתי מובהק המתוארים עם גלילי שומן, כמו גם נקבות עם חזה זוויתי או מחודד נראים באוסף תבליטי אבן הגיר של הפקיד הבכיר ג'טג'י (Limestone Reliefs of High Official Tjetji). תבליט אבן הגיר של הפקיד הבכיר ג'טג'י מכיל 14 שורות טקסט אופקיות בראש התבליט, עם תיאור חייו. חמישה עמודים אנכיים מימין לתבליט מכתיבים נוסחת הצעה משוכללת במיוחד לתקופת הביניים הראשונה. ג'טג'י פונה ימינה עם שני זכרים קטנים יותר בצד שמאל שהם ככל הנראה צוות זוטר רשמי. ג'טג'י עצמו מתואר כפקיד בוגר עם חזה בולט, גלילי שומן על פלג גופו וחצאית באורך אמצע השוק. הפקידים המוצגים משמאל צעירים יותר ולובשים חצאיות קצרות יותר, מה שמסמל את היותם פחות בוגרים ופעילים. התיאור של דמות האישה הספציפית לתקופת הביניים הראשונה נראה גם הוא בתבליט אבן הגיר של הפקיד הבכיר ג'טג'י.
פרויקטי הבנייה של מלכי הרקלאופוליס בצפון היו מוגבלים מאוד. רק פירמידה אחת (אנ') שנחשבת שייכת לשליט מריקארה (אנ') (2065–2045 לפני הספירה) מוזכרת במקום כלשהו בסקארה. כמו כן, קברים פרטיים שנבנו במהלך התקופה מחווירים באיכותם ובגודלם בהשוואה לאנדרטאות הממלכה הקדומה. יש עדיין סצנות תבליט של משרתים המכינים ציוד עבור הנפטרים, כמו גם סצנות המנחה המסורתיות המשקפות את אלו של קברי ממפיס מתקופת הממלכה הקדומה. עם זאת, הם באיכות נמוכה יותר והם הרבה יותר פשוטים מהמקבילות שלהם בממלכה הקדומה. ארונות קבורה מלבניים מעץ עדיין היו בשימוש, אך העיטורים שלהם הפכו משוכללים יותר במהלך שלטונם של מלכי הרקלאופוליס. כתבי ארונות קבורה חדשים צוירו בפנים, וסיפקו לחשים ומפות לשימוש הנפטר בחיים שלאחר המוות.
יצירות אמנות ששרדו מתקופת תבאי מראות שבעלי המלאכה יצרו פרשנויות חדשות לסצנות מסורתיות. הם השתמשו בצבעים עזים בציוריהם ושינו ועיוותו את הפרופורציות של דמות האדם. סגנון ייחודי זה בלט במיוחד באסטלות הלוחות המלבניות שנמצאו בקברים בנאגה אל-דיר. במונחים של אדריכלות מלכותית, מלכי תבאי מהשושלת האחת-עשרה המוקדמת בנו קברים חצובים בסלע הנקראים קברי צפת באל-טריף על הגדה המערבית של הנילוס. סגנון חדש זה של אדריכלות קברי המתים כלל חצר גדולה עם קולונדת עמודים חצובים בסלע בקיר הרחוק. חדרים נחצבו בקירות הפונים לחצר המרכזית שבה נקברו הנפטרים, מה שאפשר לקבור מספר אנשים בקבר אחד. ייתכן שחדרי הקבורה הבלתי מעוטרים נבעו מהיעדר אמנים מיומנים בממלכת תבאי.