תשלום עיתי ותשלום חד-פעמי
מבט ביקורתי - פטרנליזם בדיני הנזיקין

פטרנליזם הוא התערבות של המדינה או פרט מסוים בענייניו של פרט אחר כנגד רצונו, בכוונה להיטיב עם האחר או להגן עליו מפני פגיעה. יסוד עיקרי בפטרנליזם הוא הגבלת החופש או האוטונומיה של הפרט מסיבות שונות. בכך הפטרנליזם חורג מהשיטה האינדיבידואליסטית, עליה מושתת הכלכלה הקלאסית, ולפיה כל פרט הוא השופט הטוב ביותר של טובתו הוא.
פיצויים עתיים נפסקים בין היתר מתוך גישה פטרנליסטית. ההנחה היא כי הנפגע הממוצע לא ידע כיצד לשמור על הפיצוי החד-פעמי אם זה ייפסק לו. לחלופין, ישנה סברה שהנפגע הממוצע אינו מודע ליתרונות שבתשלום פיצויים עתיים. ביהמ"ש אכן לא היסס לפסוק פיצויים עתיים גם במקרה שבו אף אחד מהצדדים לא ביקש זאת.
ההבדל בין הגישה הפטרנליסטית לזו המקדשת את זכות הבחירה של הפרט בא לידי ביטוי באופן שבו שיטות המשפט אימצו את שיטת הפיצויים העתיים. במדינות בעלות משטר קומוניסטי, כברית המועצות לשעבר ויוגוסלביה לשעבר, שיטת הפיצויים העיתיים הייתה השיטה הבלעדית. (במקרה של מדינות בעלות משטר קומוניסטי, שבהן המבטח הוא המדינה, אין כל חשש שהמזיק ירד מנכסיו ויחדל לשלם). בשיטות משפט נוספות (למשל בגרמניה, אוסטריה, שוודיה, פינלנד) נהוג היה לפסוק פיצויים חד-פעמיים רק במקרים חריגים, ואילו במדינות המשפט המקובל כארצות הברית ואנגליה, החריג היה דווקא הפיצויים העתיים.
במדינת ישראל, כאמור, הייתה נהוגה שיטת הפיצוי החד-פעמי ככלל, כמו באנגליה ובארצות הברית. עם זאת, בשנות השבעים נקבע חריג ראשון לכלל זה בתקנות לפיצוי נפגעי תאונות דרכים. בשנות השמונים הרחיבו בתי המשפט חריג זה, כשהחלו לפסוק לפיצויים עתיים גם על פי דיני הנזיקין הכלליים.
לכאורה, אימוץ גישה יותר פטרנליסטית במשפט אינו הולם את שהיינו מצפים לו. גישה זו מתאימה יותר לחברות שמקדשות פחות את חופש הבחירה של הפרט. ודווקא בשנים אלו החברה הישראלית עברה תהליך הפוך - היא נפתחה למערב וביכרה ערכים אוניברסליים ליברליים על פי ערכים לאומיים וחברתיים.

הנטייה הרווחת לרוב בחברות ליברליות היא להמעיט בחשיבותה של גישה פטרנליסטית במשפט ואף לסלוד ממנה.
מבלי להיכנס לשיקולים בעד ונגד אימוץ הגישה הפטרנליסטית ובאילו תנאים, מתבקשת מאליה השאלה מה מקום פסיקה פטרנליסטית בחברה ליברלית שמקדשת את חופש הבחירה.
בחברות ליברליות (כל הנתונים והדוגמאות מובאים ממערכת המשפט האמריקאית ישנה הטיה אנטי פטרנליסטית מובהקת. הדבר מתבטא בקרב מלומדים בפרט ובקרב הציבור בכלל (על פי סקרים). כמו כן ניתן להבחין בכך בפסיקות של בתי המשפט שממעטים לפסוק ממניעים פטרנליסטיים ובחקיקה מצומצמת מאוד. לכן, נקודת הפתיחה לעולם תהיה אנטי פטרנליסטית ונטל השכנוע יהיה על המצדדים בפטרנליזם.
ההבדלים בין בתי במשפט למחוקק רבים ומהותיים לענייננו. סדר יומם של בתי המשפט מושפע מהמקרים שמובאים לפניהם והוא אף מוגבל לטענות המועלות על ידי הצדדים. הפתרונות שבית המשפט מסוגל להציע מוגבלים בהתאם להלכות הקיימות ולמידת האקטיביזם. גם האמצעים העומדים לרשות מערכת המשפט לשם חקירה ובחינה מחדש של חקיקה שיפוטית, מוגבלים לעומת אלו העומדים לרשות המחוקק. לכל זה יש להוסיף את הגירעון הדמוקרטי שעומד בבסיסה של מערכת המשפט.
המסקנה מכל האמור היא, שעל בית המשפט להמעיט בפעולות פטרנליסטיות המתבססות על ערכים אישיים של שופטיו. עשייה מסוג זה היא מתפקידיו של המחוקק. ערכיו ידועים ועומדים למבחן הציבור. חיקוק חוק, שבבסיסו עומדת נורמה שנויה במחלוקת, יהיה צורם פחות מחקיקה שיפוטית בתחום זה.

עם זאת, בית המשפט לא מנוע תמיד מלשלב מניעים פטרנליסטיים בהכרעותיו. מתפקידיו של בית המשפט למנוע חוסר צדק ושרירותיות בדין. הצדדים לדיון לעולם מושפעים מבררות המחדל, כללי המסגרת ונקודת הפתיחה של הדין הקיים ועל פי המוסכמות החברתיות. מסיבה זו, ההשפעה על ההכרעות האישיות של הצדדים היא בלתי נמנעת. פטרנליזם מפורש או משתמע, לפי דעה זו, הוא עובדה קיימת.

ייתכן שזהו אחד ההסברים למהלכיו של ביהמ"ש בתחום הפיצויים העתיים בשנים האחרונות. ככל שהנורמה השלטת מוטה יותר לכיוון גישה אחת, חופש הבחירה של הצדדים לדיון בנושא זה, מצטמצם. התערבות במצב דברים שכזה נועדה להגדיל את חופש הבחירה, ולא לצמצמו.
ברור כי הכלל השולט היה ועודנו לטובת פיצויים חד-פעמיים. ידוע גם כי במקרים רבים ניזוקים לא היו מודעים ליתרונות שבשיטת הפיצויים העיתיים. במקרים בהם אי הידיעה הובילה לפגיעה קיצונית בחופש הבחירה, ביהמ"ש לא היסס להתערב.