בג"ץ חסון נגד כנסת ישראל
פסק הדין > עמדת הרוב

את חוות הדעת העיקרית בפסק הדין כתבה נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות.
תחילה דנה חיות בדוקטרינת התיקון החוקתי שאינו חוקתי, וקבעה שמודלים מקובלים של דוקטרינה זו רלוונטיים למדינות שבהן יש חוקה שלמה, ודוקטרינת התיקון החוקתי שאינו חוקתי מופעלת ביחס לסמכות תיקונה של חוקה כזו, ולכן אינם רלוונטיים למדינת ישראל, שבה טרם הושלם תהליך כינון החוקה, אך עם זאת, "בשלב זה של המפעל החוקתי הישראלי קיימת מגבלה אחת, צרה ביותר, החלה על הכנסת בכובעה כרשות מכוננת והיא כי אין ביכולתה לשלול בחוק יסוד את עצם היותה של ישראל מדינה יהודית ודמוקרטית." לגישתה של חיות חוק הלאום אינו שולל את אופייה של מדינת ישראל כיהודית ודמוקרטית, ולכן אינו מקים עילה להתערבות שיפוטית בתוכנו, ולכן אין צורך להכריע בשאלה האם בסמכות בית המשפט לערוך ביקורת שיפוטית על תוכנו של חוק יסוד.
חיות דחתה את טענת העותרים לפי חוק היסוד יצר העדפה של ערכי המדינה כמדינה יהודית על פני ערכיה כמדינה דמוקרטית. היא ציינה שחוק היסוד "נועד לצקת תוכן קונקרטי לביטוי 'מדינה יהודית' ולהבהיר באופן מפורש מהם אותם רכיבים באופייה היהודי של המדינה שיש להם מעמד חוקתי", והוסיפה כי "אף שעשוי להתעורר מתח בין היותה של ישראל מדינת לאום יהודית ובין היותה מדינה דמוקרטית, מקובל לראות במאפייני זהות אלה כמשלימים ומזינים זה את זה", וכן "בקביעה כי ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי אין חידוש, שכן זוהי הנחת היסוד שעל בסיסה הוקמה המדינה בהתאם לעקרונות שנקבעו בהכרזת העצמאות. אך קביעה זו אין בה משום סתירה להיותה של ישראל מדינה דמוקרטית או משום העדפה גורפת של אופייה היהודי על זה הדמוקרטי. זאת, בהתאם לתפישה המושרשת בשיטתנו המשפטית ובדומה למודלים רבים המוכרים בעולם של מדינות לאום דמוקרטיות שאינן נייטרליות מבחינת זהותן הלאומית. לפיכך, עצם חקיקתו של חוק יסוד: הלאום אינו שולל את 'המאפיינים הגרעיניים' המעצבים את הגדרתה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, ואין בו כדי לשנות את המעמד השווה של זהותה היהודית ושל זו הדמוקרטית."
טענה אחרת בפי העותרים היא שחוק היסוד פוגע באופייה הדמוקרטי של המדינה בשל היעדרו של עקרון השוויון מנוסח חוק היסוד. סירובם של
חברי הכנסת לעגן בחוק היסוד את ערך השוויון מדיר, כך העותרים, את אזרחיה הלא-יהודים והם מציינים כי אין בנמצא חוקה אחרת שנעדרים ממנה עיגון מפורש לעקרון השוויון או קביעה בדבר הזכות לשוויון של כלל אזרחי המדינה, ובכללם מי שמשתייכים לקבוצות מיעוט. חיות דחתה טענה זו בנימוק שהזכות לשוויון נקבעה במגילת העצמאות, נגזרת מהזכות לכבוד שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ועודנה בפסיקה. גם בתשובותיהן של הכנסת והממשלה לעתירות נאמר שחוק היסוד אינו פוגע במחויבות לזכות לשוויון.
חיות דחתה גם את הטענה שחוק היסוד סותר את המחויבויות של ישראל על פי המשפט הבינלאומי, ובכלל זה אמנות
בינלאומיות שישראל היא צד להן, בהן האמנה הבין-לאומית בדבר ביעורן של כל הצורות של אפליה גזעית משנת 1965; האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות, ותרבותיות משנת 1966; והאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות משנת 1966, וקבעה כי סעיפי חוק היסוד שבהם התמקדו העותרים אינם סותרים את הוראות המשפט הבינלאומי וניתן לפרשם באופן העולה בקנה אחד עימן.
את דיונה בטענות הכלליות כלפי חוק היסוד סיכמה חיות במילים:
בהמשך פסק דינה דחתה חיות גם טענות כלפי סעיפים ספציפיים בחוק היסוד: סעיף 1, המעגן את עקרונות היסוד של מדינת ישראל; סעיף 4, המסדיר את מעמדן של השפה העברית והשפה הערבית במדינה; וסעיף 7, אשר מעגן את הערך בדבר התיישבות יהודית וקובע כי המדינה תפעל
לקידומו.
יתר שופטי ההרכב, למעט השופט ג'ורג' קרא, הסכימו עם פסק דינה של הנשיאה חיות, והוסיפו הערות שונות משלהם.