stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרדכי שלו
יצירתו של מרדכי שלו > ביקורתו על ישעיהו ליבוביץ

מרדכי שלו פרסם ביקורות רבות על כתביו, אמירותיו ועקרונותיו של ישעיהו ליבוביץ, ואלה זכו גם לשלל תגובות ותגובות-נגד חריפות. ראשית הביקורת של שלו על ליבוביץ הייתה בסדרת מאמרים שהתפרסמו ב"הארץ" בשנת 1976 תחת הכותרת "הבשורה על פי ליבוביץ".
על המאמרים הללו הגיב לייבוביץ בשלושה מאמרים שהתפרסמו בהארץ תחת הכותרת "לשמה ושלא לשמה".
בהמשך התפרסמו הדברים במאמר "הבשורה על פי ליבוביץ" שהתפרסם בשנת 1983 בתוך "שלילה לשמה, כלפי ישעיהו לייבוביץ" והתפרסם בהמשך גם בסימן קריאה, מאמר שהתפרסם בשנת 1986 ב"דבר", ואת המאמר "על הצורך בבאבא ליבוביץ" שהתפרסם ב"כל העיר" בשנת 1994 בעקבות פטירתו של ליבוביץ. שלל תגובות על המאמר הזה פורסמו ב"כל העיר" ובספרו של מיכאל ששר "ליבוביץ, כופר או מאמין?" שיצא בהוצאת כתר 2002.
מאמר נוסף של שלו בנושא פורסם בשנת 1995 ב"האומה" בשם "ישעיהו ליבוביץ - ההיבט ה'נבואי'".
בשנת 2000 פרסם מרדכי שלו סדרה של ארבעה מאמרים אודות ליבוביץ ב"הארץ", שכללה את "באג אלפיים", "כיצד יכול האפס המוחלט לחיות על פי הציווי המוחלט?", "יהודי שאינו קיים", ו"שלו או ליבוביץ - מי צודק?". הוא חזר אל הנושא בשנת 2004 במאמר "נגד ליבוביץ'" שהתפרסם כחלק מקבוצת מאמרים במלאת עשור לפטירתו של ליבוביץ, ואלישע פורת סיכם את בקורתו של שלו על לייבוביץ.
ביקורתו של שלו על ליבוביץ התמקדה בפער שבין יכולותיו ופעולותיו.
"כאדם החי חיי רוח עשירים ועמוקים... הסתירות כשלעצמן מעוררות כבוד והערצה - אך לא אופן טיפולו בהן" וכך תקפתי קשות את ליבוביץ בחייו, ובהיותו במלוא כוחו - לא רק על עצם קיומן של הסתירות שבהן ראיתי גם חלק מסימניה המובהקים של כל אישיות גדולה, אלא בעיקר על בריחתו מן ההתמודדות עמן ועל שיטתו הנפסדת להטיל אותן כמעט תמיד על אחרים.
כל מי שקרא את ליבוביץ' בעיניים בלתי משוחדות יודע בוודאות גמורה מה היה ייעודו המקורי, שבו בגד וממנו ערק. ייעודו המקורי, הראוי להערכה, היה לנהל מאבק על עיצובה של מדינת ישראל כמדינת הלכה, תוך כדי עיצוב מהפכני חדש של ההלכה עצמה. זה היה אמור להיות מפעל אדירים, וכדי להתייצב בראש המאבק הזה היה צורך בכישורים רב-תחומיים, במישורים רבים ושונים, ובראש וראשונה במישור הפילוסופי, התיאולוגי, המדעי, המסורתי והחברתי, שכולם, אם כי חלק ניכר מהם רק בכוח, עמדו לרשותו. לליבוביץ' לא היה אומץ לב לנהל את המאבק הנורא הזה, וכשהגיע הרגע לפתוח בו - הוא ערק ממנו. גולת הכותרת של עריקה זו היתה הסכמתו לשמש כעורך "האנציקלופדיה העברית", עריכה שסתמה את הגולל על מפעלו המקורי שטרם התחיל בו. היא היתה בזבוז אדיר של כוחותיו, ולא הביאה לשום תוצאות מיוחדות במינן בתחום האנציקלופדי, אם להשתמש בלשון המעטה.
יצירתו של מרדכי שלו > פרשנותו לכתביו של ש"י עגנון

מרדכי שלו פרסם את פרשנותו לסיפור "אל הרופא" מאת ש"י עגנון בסדרה של ארבעה מאמרים בעיתון "הארץ" תחת הכותרת "הגשר השחור והרופא השיכור". המאמרים מסוכמים במאמר מאת מוטי שלגי. במאמרו מייחס שלגי לשלו זיהוי בטקסט של ”ביקורת סמויה אך מתוחכמת על כי היהודים לא עולים לארץ ישראל אלא מבקשים את עזרת הגאולה מהגויים השיכורים”
שלו פרסם את ביקורתו על יצירתו של עגנון "ספר המעשים" במאמר "דיוקנו של הגיבור כמחבר 'ספר המעשים'".
מאמר של שלו אודות עגנון, "חבלי משיח וייסורי גאולה בתלמוד ובסיפור 'המטפחת' לעגנון", נכלל בחוברות "גלות וגאולה" (ר' בהמשך).
יצירתו של מרדכי שלו > עבודתו הפדגוגית

"גלות וגאולה" הוא שמם של קורסים שנתיים שנתן מרדכי שלו בשנים 1978-1985 בבית הספר לעובדי הוראה בכירים של משרד החינוך, במכון כרם וביד בן -צבי בירושלים. הקורסים נשענו על טקסטים מקוריים מתחומים מגוונים ומתקופות שונות, פרי מחקר רב-שנים של מרדכי שלו. טקסטים מקוריים אלה כונסו ב 32 חוברות שהיוו תשתית לשיעורי מרדכי שלו במסגרת הקורסים השנתיים. במהלך שיעוריו, ניהל מרדכי שלו משא ומתן עם הלומדים בעקבות קריאה, עיון ודיון במקורות רלוונטיים מתוך סדרת החוברות, בהתאם לנושא השיעור: המצווה והחטא, רשות, בר נפלי, חוצפה, ניכור ונבואה, הלכה חדשה, גורמי הניכור, שירה ונבואה ועוד. מרדכי שלו לא נהג להרצות. הוא דרבן את תלמידיו להתמודד באופן אקטיבי עם הרעיונות והערכים שעלו מן הקריאה בטקסטים. הוא נהג להעשיר בכל שנה את שיעוריו בטקסטים נוספים ולהציב בפני הלומדים אתגרים אינטלקטואליים חדשים.
"גלות וגאולה" הוא גם שמה של סדרה בת 3 חוברות המבוססות על השיעורים שניתנו בקורס השנתי בשנת 1984, בבית הספר לעובדי הוראה בכירים בירושלים. את השיעורים ב-1984 רשמה מפיו וערכה ענת שבו-פרלמוטר.
בית הספר לעובדי הוראה בכירים של משרד החינוך חדל להתקיים בשנת 2006.
בספריית מכון כרם מצויים עותקים של 32 חוברות המקורות ושל 3 כרכי גלות וגאולה שתיעדו את הקורס של שנת 1984 .
בסדרת החוברות, בנה מרדכי שלו תוכנית לימודים מקיפה לפדגוגיה החושפת ומתמודדת עם קונפליקטים בין מסורות הציונות, היהדות וההומניזם. שלו מנסח בבהירות ובעוצמה את הקונפליקטים בין שלוש המסורות ומציע פדגוגיה שתסייע ללומד להתמודד בהם באופן פורה. היחידה לטיפוח חזון במנהיגות חינוך מטעם מכון מנדל למנהיגות אמצה פרדיגמה זו כבסיס לאחד מתחומי הפיתוח שלה ואף הציגה את יסודות "גלות וגאולה" בפני עמיתי ובוגרי המכון כתפיסת חזון כולל לחינוך הישראלי.
"יהדות והומניזם" היא חוברת משנת תשנ"ה המבוססת על שיעוריו של מרדכי שלו בשנים תשמ"ז - תשנ"ה במכון כרם בתוספת חוברת עם מקורות שצירף אל ההרצאות. את ההרצאות רשמה מפיו וערכה יונינה פלורסהיים. בנוסף מצויות במכון כרם קלטות שמע המתעדות שיעורים של שלו תחת כותרת זו.
לפי תלמידו של מרדכי שלו, איש החינוך ומנהלו האקדמי של מכון מנדל למנהיגות דניאל מרום "”הפילוסופיה הישראלית השיטתית, אשר מנחה במובהק את תוכניות הלימודים שיצר שלו, עומדת ביסוד כל עולם היצירה שלו והשיטה הלימודית שהוא פיתח כדי ללמד את התוכניות משתקפת גם באופן כתיבתו ההגותית והפרשנית. המעוניין להכיר את המכלול השלווי ואף לנסות ולהפעיל את שיטתו בהקשרים אחרים חייב לעמוד על יסודותיה של פילוסופיה זו ועל העקרונות שעל פיהם עיצב ולימד את 'גלות וגאולה' ו'יהדות והומניזם'.”" מרום מספר כי ניסה ללמד ולהכשיר אנשי חינוך אחרים ללמד את התוכניות הללו ואף לפתח יחידות חדשות בהשראתן וברוחן בהקשרים שונים, כולל לקהלים לא ישראלים ולא יהודים. מרום מוסיף שאנשי חינוך אחרים שרואים עצמם תלמידים של שלו ושניסו ליישם את שיטתו כוללים את ד"ר רוני מגידוב ואת שירה ברוייר, מנהלת תיכון פלך.
יצירתו של מרדכי שלו > פרסומים ומאמרים אחרים

את ביקורתו על המשוררת דליה רביקוביץ והקשר בין שירה "פורטרט" ומגילת "איכה" סיכם שלו במאמר "דליה רביקוביץ, משוררת מקוננת" שהתפרסם בשני חלקים בהארץ בשנת 1969 ופורסם גם בתוך "כתמי אור; חמישים שנות ביקורת ומחקר על יצירתה של דליה רביקוביץ".
שלו פרסם (לפחות) עוד שני מאמרים בסולם בשנת 1952: "מעבר להומאניזם (ליום העשור למותו של אברהם שטרן-יאיר)" ו"שבירת כלים".
המאמר "פגישה על הירדן" התפרסם הן בתוך "בחבלי מסורת ותמורה; אסופת מאמרים לזכרו של אריה לנג" והן ב"דבר" ערה"ש תשמ"ז. לפי תמצית המאמר שברמב"י, המאמר עוסק בפירוש הסיפור התלמודי על פגישתם של ריש לקיש ורבה בר בר חנה על הירדן, בה מוכיח הראשון את האחרון על ישיבת היהודים בגלות בבל.
בשנת 1984 פרסם שלו את המאמר "עם ישראל איכה" ב"הארץ", בו התייחס למדיניות הנהגת היישוב בזכות העלייה הסלקטיבית בזמן המנדט. המאמר עורר הדים: יעקב שביט הגיב ב"עם ישראל איכה? - העולים והמשאבים" ושלו השיב ופירט עוד את עמדתו באותו הגיליון. ישראל מידד הגיב על "עלייה סלקטיבית נוסח ויצמן", פרופ' ישעיהו פרידמן הגיב "על ויצמן יצא הקצף", ומאוחר יותר פרסם דניאל דורון מאמר תגובה בשם "אוטופיה הרסנית".
בין שאר פרסומיו של מרדכי שלו ניתן לציין את המאמר "תורה ועוז" שהתפרסם בתוך "סגולה לאריאלה: מאסף לדברי מחקר וספרות לזכרה של אריאלה דים-גולדברג"; וכן המאמר "פרקי יומן" למאיר הר-ציון, שהתפרסם בהארץ.
אמירות קצרות של שלו התפרסמו כמה פעמים. בהארץ, במסגרת לקט זכרונות על המשורר הגרמני (והעברי) אריה לודוויג שטראוס, מצוטט מרדכי שלו המוגדר שם כ"מסאי" תחת הכותרת "ניתוחי תהילים": ”אריה לודוויג שטראוס? תהילים... תהילים... שטראוס כתב ניתוחים נפלאים של כמה משירי תהילים ואף על פי שהוא גם גדול כמשורר, טוביה ריבנר עשה הרבה כדי שלא יישכח. מכל יצירתו הברוכה קרובים לי בעיקר הניתוחים הספרותיים של מזמורי תהילים”. שלו צוטט גם במעריב במסגרת מדור ציטוטים שנקרא "סוף פסוק", בו צוטט פעמיים: ”הלהיטות להוציא ספרים היא קטלנית” ו”תרבות זמננו, עבודת היצר שבה, נושאת אופי של דת לכל דבר, כשמליוני אנשים הולכים, ערב ערב, להשתתף בריטואל המודרני של האונס והרצח, שמשום מה קוראים לו סרט”.
ידיעת כול

(באנגלית: ), בעיקר במסגרת דתות, היא היכולת לדעת כל דבר שניתן לדעת. ההינדואיזם והדתות האברהמיות (יהדות, נצרות ואסלאם) מאמינים שישנו אל שניחן בידיעת־כול. בספרות, נקודת התצפית של מּסַפֵּר יודע־כול, היא היכולת לדעת כל מה שניתן לדעת על הדמות, כולל ההיסטוריה שלה, הרגשות והמחשבות שלה. בלטינית  משמעו "הכול", ו־ משמעו "ידיעה".
הגדרות

ישנה הפרדה בין:
ידיעת־כול טבועה - היכולת לדעת כל דבר שאותו מישהו בוחר לדעת וניתן לדעת אותו.
ידיעת־כול מוחלטת - לדעת הלכה למעשה כל דבר אפשרי שניתן לדעת.
חלק מהתאולוגים הנוצרים המודרניים טוענים שהידיעת־כול שיש לאלוהים היא טבועה ולא מוחלטת, ושאלוהים בוחר להגביל את ידיעת־הכול שלו על מנת לשמור על הרצונות החופשיים והכבוד של ברואיו. גישה דומה מופיעה בפרשן התורה הרב חיים בן עטר, בפירושו אור החיים לספר בראשית, פרק ו, פסוק ו. ז'אן קלווין, יחד עם תאולוגים אחרים מהמאה ה־16, הרגישו בנוח עם הרעיון של אלוהים שברשותו ידיעת־כל במובן המוחלט ואף קידשו את גישת הפרדסטינציה. קדם להם התאולוג היהודי המומר אבנר מבורגוס.
גישת הג'ייניזם

בג'ייניזם, ידיעת־כול נחשבת כסוג הגבוה ביותר של תפיסה. ג'ייניזם רואים בידע בלתי־סופי כיכולת הטבועה בכל נפש. בג'ייניזם מכבדים מאוד את מי שהצליח לכבוש את כל התשוקות הפנימיות (כמו הצמדות, בצע, גאווה וכעס) ומחזיקים בידע אין־סופי. ישנם שני סוגים כאלו:
אנשים יודעי־כול שמתעסקים בשחרור האישי שלהם.
אנשים שהגיעו להיות יודעי־כול ואז עזרו לאחרים להגיע לאותה נקודה.
מחלוקות

אומניפוטנטיות (יכולת־כול) לעיתים נתפסת כמכילה במרומז את היכולת לדעת כל דבר שניתן לדעת.
נונתאיסטים טוענים לעיתים שהרעיון הבסיסי של ידיעת־כול סותר מטבעו.
ויכוחים רבים בין תאיסטים לבין פילוסופים נעשו על האם ידיעת־כול, במיוחד בהקשר לבחירות שהאדם יעשה, תואמת את גישת הרצון החופשי. הטענה שידיעה מוקדמת של ישות אלוהית אינה תואמת את הרצון החופשי ידועה גם כפטליזם תאולוגי. באופן כללי, אם בני אנוש באמת חופשיים לבחור בין אפשרויות שונות, נוצר קושי בלהבין כיצד אלוהים יכול לדעת איזו אפשרות זו תהיה מלכתחילה.
מחלוקות > ידיעת־כול נגד רצון חופשי

שאלה נפוצה שעולה בהקשרים של ישות בעלת ידיעת־כול אודות ההחלטות שלה בעתיד, היא האם עצם ידיעה זו חוסמת לה את הרצון החופשי? ויליאם ליין קרייג טוען ששאלה זו מתחלקת לשתיים:
אם אלוהים יודע מראש על אירוע מסוים, האם אותו אירוע בהכרח יקרה?
אם התרחשותו של המאורע מותנה בסעיף הראשון, כיצד אלוהים יכול לחזות את ההתרחשות שלו?
שימושים לא תאולוגיים

תחום ביקורת הספרות בדרך כלל סוקר את הידיעת־כול מנקודת הראות של המחבר. מספר כל־יודע הוא כמעט תמיד מספר במעמד חיצוני להתרחשות העלילה. הוא יכול לחשוף תובנות על דמויות או על הסביבה שלא היה ניתן להבין אותן מההתרחשויות בסיפור, ולעיתים קרובות גם תובנות שאף דמות לא מודעת אליהן.
ראו גם

תורת ההכרה
אומניפוטנטיות
פרדסטינציה
בעיית הרוע
הערות שוליים

↑  John Polkinghorne, Science and Theology SPCK/Fortress Press, 1998.
↑  Sangave 2001, p. 16.
↑  "Ron Barnette, a Bright-OMNISCIENCE AND FREEDOM". Valdosta.edu. 1999-09-16. אורכב מ-המקור ב-2012-04-22. נבדק ב-2013-04-25.
↑  "Purtill on Fatalism and Truth". Faith and Philosophy: 229–234. 1990.
↑  Viney, Donald Wayne (Spring 1989). "Does Omniscience Imply Foreknowledge? Craig on Hartshorneby". Process Studies. Center for Process Studies. 18 (1): 30–37. אורכב מ-המקור ב-2011-11-02. נבדק ב-5 באוקטובר 2011. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545913605171  LCCN: sh85094699
ישיבת ירושלים לצעירים

| --- | --- |
סמל הישיבה
בית המדרש של הישיבה
בית המדרש של הישיבה
 ישיבה תיכונית
 תקופת הפעילות:  תשכ"ד–הווה
 מייסדים:  הרב יעקב פילבר
 מגמות:  ביולוגיה, אלקטרוניקה, פיזיקה
 בעלי תפקידים
 מנהל:  הרב דוד שמחון
 ראש הישיבה:  הרב יאיר גזבר  הרב ירחמיאל וייס - קודם  הרב איתן איזמן - קודם  הרב יעקב פילבר - קודם
 תלמידים
 :  כ-250 (60-70 בכל מחזור)
 שונות
 ספרים:  "שמונה נסיכי אדם"; "דגל ירושלים"
 מיקום
 מיקום:  שכונת קריית משה, ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°47′15.79″N 35°11′46.81″E﻿ / ﻿31.7877194°N 35.1963361°E﻿ / 31.7877194; 35.1963361
 www.yyl.org.il
  (למפת ירושלים מוגדלת) ישיבת ירושלים לצעירים(למפת ירושלים רגילה) ישיבת ירושלים לצעירים(למפת הרי ירושלים רגילה) ישיבת ירושלים לצעירים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) ישיבת ירושלים לצעירים
ישיבת ירושלים לצעירים שעל יד מרכז הרב (מכונה גם בקיצור "ישל"צ" - ראשי תיבות של "ישיבה לצעירים"), היא ישיבה תיכונית עם פנימייה בשכונת קריית משה בירושלים, בצמוד לישיבת מרכז הרב. הישיבה היא אחד מהמפעלים החינוכיים-תורניים שנוסדו בהשראת משנתו החינוכית של הראי"ה קוק, ובהכוונתם של הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
תולדות הישיבה > תורת ירושלים

בשנת תרצ"ג (1933) הוקמה בשכונת מחנה יהודה ישיבת מכינה ל"מרכז הרב" בשם "תורת ירושלים", בראשה עמד הרב משה בולבין, מתלמידיה הראשונים של ישיבת "מרכז הרב". מכינה זו פעלה למעלה משלושים שנים.
תולדות הישיבה > ישיבת ירושלים לצעירים

ישיבת ירושלים לצעירים הוקמה בשנת תשכ"ד (1964) ביוזמה של הרב אברהם שפירא להקים ישיבה שתתאים לרוחה של ישיבת מרכז הרב, ובפרט עבור בניו. הרב צבי יהודה הכהן קוק תמך ברעיון. את הישיבה הקימו בפועל תלמידיהם בישיבה - בראשם הרב יעקב פילבר, ועימו הרב יהושע רוזן והרב יוסף ברמסון ועוד.
הישיבה סיפקה מענה חינוכי לבניהם של תלמידי ובוגרי מרכז הרב, שלא היו מרוצים מהחינוך במוסדות חינוך חרדיים, שלא היו ציוניים, ובמוסדות מהזרם הממלכתי דתי, שלא היו די תורניים. הרב פילבר צירף אליו את הרבנים עוזי קלכהיים, צפניה דרורי, איתן אייזמן, יעקב כהן ועוד. הישיבה כוונה לצעירים בגילאי 12–18, כמוסד בת של ישיבת מרכז הרב. מורה דרכה הרוחני היה הרב צבי יהודה הכהן קוק, אם כי הוא נתן חופש פעולה לצוות הישיבה. המילה 'ירושלים' בשם הישיבה, נוספה לבקשתו של הרב צבי יהודה הכהן קוק.
הישיבה בנתה בניין על שטחה של ישיבת מרכז הרב לצד בניין הפנימיה של מרכז הרב, ודירות שכורות באזור שימשו כפנימיות וכיתות. בשנותיה הראשונות המשיכו רוב הבוגרים לישיבה הגבוהה.
בחמש-עשרה שנותיה הראשונות (תשכ"ד-תשל"ט), כיהן בראשה מייסד הישיבה הרב יעקב פילבר. הרב איתן אייזמן שימש שנה אחת כממלא מקומו. בשנת תש"ם (1979) התמנה הרב פילבר לרבו של קיבוץ חפץ חיים, ועם מעברו לקיבוץ, התמנה הרב ירחמיאל ויס לראש הישיבה עד לשנת ה'תשע"ו, אז החליט הרב ויס לפרוש בשל פציעתו, ולהעביר את ראשות הישיבה החל משנת התשע"ז לרב יאיר גזבר, ששימש עד להתמנותו כר"מ שיעור א' וכר"מ אמונה במרכז הרב.
מאמצע שנות השמונים, הישיבה בראשות הרב ויס החלה להכין את תלמידיה לבגרות מלאה. בתקופה זו גדל הביקוש ללמוד בישיבה, נפתחה כיתה נוספת בכל מחזור, וכיום לומדים בישיבה כ-250 תלמידים מכיתה ט' עד י"ב. במשך השנים צומצמה הישיבה מתיכון בן 6 שנות לימוד, לתיכון בן 4 שנות לימוד, ובהמשך נוספה שוב חטיבת ביניים, השוכנת ברחוב קוסובסקי 7. במסגרת הישיבה פועלת גם כיתת חינוך מיוחד.
בראשית שנות ה-90 נבנה מבנה לישיבה בצמידות לבניין פנימיית ישיבת מרכז הרב, ששימש לחדרי כיתות ולאולם בית מדרש, והמבנה הראשוני, שנחנך בשנת 1967, הוסב כולו לפנימייה. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 קיבלה הישיבה כיתות לימוד במבנה בית ספר יסודי סמוך, והכיתות הקודמות הוסבו לחדרי פנימייה.
במהלך השנים כיהנו כמורים ור"מים בישיבה דמויות בולטות בציונות הדתית, בהם הרב חנן פורת (לימד ספרות בראשית ימי הישיבה), הרב שלמה אבינר (לימד מתמטיקה), הרב יהושע רוזן (כיהן כר"מ שנים רבות), הרב אברהם רמר (שימש כר"מ שנים רבות), הרב בנימין אייזנר (שימש כר"מ ומשגיח) הרב דוד סמסון ועוד.
הישיבה פועלת באמצעות עמותה רשומה בשם "ישיבת י-ם שע"י ישיבת רבנו מרן א. י. הכהן קוק זיע"א".
הישיבה מחנכת את תלמידיה ברוח תורת הרב קוק, כאשר חלק משמעותי מצוות ההוראה בישיבה מורכב מבוגרי ישיבת מרכז הרב, וכיום אף חלק גדול מהצוות החינוכי הם בוגרים של הישיבה. הישיבה נוקטת במשנה חינוכית של אחריות אישית ומתן אמון בתלמידים.
תוכנית הלימודים

בתחילת דרכה של הישיבה, תוכנית הלימודים שילבה לימודי גמרא עם לימודי הגות ומחשבת ישראל, ולימודי חול ברמה מינימלית בלבד. מאוחר יותר, עקב רצונם של הורי תלמידים רבים, צורפו בהדרגה לתוכנית הישיבה לימודי חול נוספים על מנת לעמוד בדרישות משרד החינוך לתעודת בגרות. הרב צבי יהודה קוק, שהיה מורה דרכה הרוחני של הישיבה, התנגד ללימודי שפה זרה בתוך הישיבה, ולפיכך לימוד השפה האנגלית נערכו בכיתה שהייתה מחוץ לתחום הרשמי של הישיבה. מאוחר יותר פסק נוהג זה, וכיום שיעורי אנגלית נלמדים באופן רגיל.
בתקופה מאוחרת יותר, עקב ריבוי התלמידים שביקשו להגביר את כמות לימודי הקודש בישיבה (ביקוש שבעקבותיו קמו בהמשך השנים ישיבות קטנות ציוניות שבהן לא מתקיימים כלל לימודי חול) פתחה הישיבה תוכנית חדשה ששמה "אתר"ג" (ראשי תיבות של 'אל תבואני רגל גאווה'). בראש התוכנית עמד הרב אריה שטרן ובהמשך הרב יוסף ולד. כיום עומדים בראשה הרב שמיר שיינטופ והרב אברהם קוסמן. במקביל, נפתחה תוכנית מקבילה ששמה "גמב"ק" (ראשי תיבות של "גמרא בקיאות"), וכיום עומד בראשה הרב אורי אנגלמן.
הפיגוע בישיבת מרכז הרב

בליל ר"ח אדר ב' תשס"ח (2008) בפיגוע בישיבת מרכז הרב חדר מחבל לספריית הישיבה הגבוהה, מרכז הרב, ורצח שמונה בחורים - חמישה מתוכם היו תלמידי הישיבה לצעירים ותלמיד שישי, בוגר. כ-10 תלמידים נוספים נפצעו בפיגוע. הישיבה זכתה לחשיפה רבה בעקבות האירוע, ובייחוד התפרסם ראש הישיבה הרב ירחמיאל ויס לאור הספדיו בישיבה והראיונות עמו בכלי התקשורת.
בעקבות הפיגוע, הוציאה הישיבה את הספר שמונה נסיכי אדם, שיצא לאור בסוף שנת הלימודים, ובו מאמרים מאת רבנים מובילים בציבור הדתי-לאומי על ענייני השעה, גאולה והתמודדות עם משברים, וכן מאמרים, מכתבים ודברי זיכרון על התלמידים שנרצחו. הישיבה הוציאה ארבעה דיסקים לזכר הנרצחים: "וכל מאמינים", "נעם הנשמות", "נפשי תקשיב שירו" ו"המלך הקדוש", המבוססים ברובם על מנגינות לתפילות בימים נוראים, לפי הנוסח הנהוג בישיבה. בדיסק "נעם הנשמות" כלול לחן של אחד הנרצחים, שגב פניאל אביחיל, לפיוט של רבי יהודה הלוי, וכן שיר שחיבר והלחין יונדב הירשפלד שנרצח גם הוא בפיגוע. כמה שירים בדיסקים בוצעו עם זמרים נוספים, בהם "השבעתי" שבוצע עם ישי ריבו, ו"כנפי רוח", שבוצע עם ביני לנדאו.
הישיבה כיום

תלמידי הישיבה ממשיכים לרוב לישיבות גבוהות וישיבות הסדר. נכון לשנת 2025, מדי שנה מנסים להתקבל לישיבה למעלה מ-300 תלמידים אך בסופו של דבר כל מחזור מונה בין 60 ל-70 תלמידים בלבד.
כל שבת שנייה מתקיימת שבת ישיבה, כאשר רוב התלמידים נשארים לשבת בישיבה. במסגרת השבת יש סדר לימוד קבוע, ושיעור של ראש הישיבה. כמו כן יוצא לאור עלון פנים ישיבתי להבעת דעות במגוון נושאים, ששמו "ישלצניק". בשנת תשס"ז חודשה מסורת של הוצאת ביטאון תורני הנקרא דגל ירושלים החמישי במספר, על שם התנועה שרצה להקים הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בשנת תשע"ז יצא הביטאון השמיני, בשנת ה'תשפ"ב יצא הביטאון התשיעי במלאת ארבעים שנה לפטירת הרב צבי יהודה הכהן קוק, ובשנת ה'תשפ"ג יצא הביטאון העשירי. בעבר מדי כמה שנים אף יצא ביטאון ספרותי הנקרא 'ודור יקום וחי'.
סדר החופשות ('בין הזמנים') בישיבה דומה לסדר החופשות בישיבות הגבוהות, יותר מאשר לסדר החופשות בישיבות התיכוניות. כך, יוצאים תלמידי הישיבה לחופשת בין הזמנים הראשונה לאחר יום כיפור וחוזרים רק בר"ח חשוון. החופשה הגדולה הבאה, מתחילה בר"ח ניסן, אז התלמידים יוצאים לחופש, עד ר"ח אייר. מדי שנה בשנה, במהלך חופשת הקיץ, חלק מהתלמידים מתאספים מרצונם החופשי לשלושה שבועות של לימודי "תורה לשמה", במסגרת תוכנית הנקראת 'ישבה"ז', (ראשי תיבות של 'ישיבת בין הזמנים'), שבמהלכה ישנו לימוד חופשי, בצירוף שיעורי גמרא על מסכת מסוימת. כמו כן ישנם שיעורים בנושאים כלליים ואקטואליים, מפי רבנים ועוד.
מנהל התיכון הוא הרב דוד שמחון וסגנו הרב יצחק חרץ. משמשים כר"מים בישיבה הרבנים איתן שנדורפי, ידידיה פרידמן, בן ציון בן-פזי, יצחק סמואל (נכדו של הרב יצחק סמואל וחתנו של הרב אריה שטרן), אלישיב ברלין (בנו של מוסא ברלין), מנחם שחור (חתנו של הרב יצחק בן שחר), יצחק סומר ויאיר שרעבי (בנו של הרב סעדיה שרעבי וחתנו של הרב ירחמיאל ויס).
הישיבה כיום > מקהלת הישיבה

לאחר שבעקבות הפיגוע בישיבה יזמו בה הוצאת דיסקים לזכר הנרצחים, כאמור. הוקמה בישיבה מקהלה מתלמידיה. חברי המקהלה מבצעים שירים שונים, שחלקם נכללים בדיסקים האמורים. רבים מהשירים בוצעו לראשונה על ידה וחלקם אף נוצרו על ידה או בעבורה. שירים מסוימים בוצעו יחד עם זמרים מפורסמים - ביניהם ניתן למצוא את כנפי רוח בביצוע בכורה יחד עם ביני לנדאו, יסוד כיסא ה' בביצוע בכורה יחד עם יוחאי בן אב"י, וכן השיר "ידידותו" בהלחנתו של הרב אלישיב ברלין בביצוע בכורה של מקהלת הישיבה יחד עם רועי ידיד.
ראו גם

רשימת רבני הישיבה.
רשימת בוגרי הישיבה.
הערות שוליים

↑  ראו כאן על ישיבת מכינה זו ששמה הרשמי המלא היה "ישיבת מכינה להישיבה המרכזית הקדושה בית אולפנא לצעירים תורת ירושלים".
↑  שמחה רז, משמיע ישועה, מרכז שפירא, תש"ע, עמ' 550
↑  הרב יעקב כהן למנוחות, הצופה, 9 ביולי 1969, עמ' 6
↑  ראו ספר הזיכרון "זכור זאת ליעקב" שיצא לאור כשנתיים לאחר פטירתו, ירושלים שנת תשל"א
↑  מסיבת סיום בישיבת ירושלים לצעירים, הצופה, 8 ביולי 1969, עמ' 4
↑  נחנך בניין "ישיבת ירושלים לצעירים", הצופה, 8 בספטמבר 1967, עמ' 8
↑  ישיבת י-ם שע"י ישיבת רבנו מרן א. י. הכהן קוק זיע"א, באתר "גיידסטאר ישראל"
↑  הרב אברהם רמר, גדול שימושה, ירושלים תשנ"ד, עמ' יח
↑  רועי ידיד ומקהלת הישיבה לצעירים: "ידידותו", באתר קול חי מיוזיק
| ישיבת מרכז הרב |
| --- | --- | --- |
| ראשי ישיבה | הרב אברהם יצחק הכהן קוק (1924–1935) • הרב אברהם אהרן בורשטין (1925) • הרב יעקב משה חרל"פ (1935–1952) • הרב צבי יהודה קוק (1952–1982) • הרב שאול ישראלי (1982–1995) • הרב אברהם שפירא (1982–2007) • הרב יעקב שפירא (2007–מכהן) |  |
| רבנים בישיבה בעבר | הרב הנזיר • הרב שלום נתן רענן • הרב יצחק אריאלי • הרב זוסמן ריגר • הרב יעקב כלאב • הרב מרדכי פרום • הרב יהודה גרשוני • הרב יהושע בכרך • הרב אברהם יצחק כלאב • הרב יהושע רוזן • הרב אריה שטרן • הרב זלמן ברוך מלמד • הרב חיים דרוקמן • הרב דוב ליאור • הרב יעקב אריאל • הרב אליקים לבנון • הרב הלל פלסר • הרב אלישע אבינר • הרב שלמה אבינר • הרב אלישע וישליצקי • הרב יצחק בן שחר • הרב שלמה שפירא • הרב פנחס מונדשיין • הרב מאיר פרימן |  |
| רבנים בישיבה כיום | הרב יעקב פילבר • הרב חיים שטיינר • הרב מיכאל הרשקוביץ • הרב דוד חי הכהן • הרב יהושע מגנס • הרב מנחם בורשטין • הרב יגאל לרר • הרב איתמר אורבך • הרב יאיר גזבר • הרב חיים אביהוא שוורץ • הרב איתן שנדורפי |  |
| מוסדות הקשורים לישיבה | ישיבת ירושלים לצעירים • תלמוד תורה מורשה • מדרשת בת-ציון • מכון הלכה ברורה ובירור הלכה • מכון הרצי"ה • בשביל הנשמה • מכון מים חיים |  |
| ערכים קשורים | בוגרים ידועים • הפיגוע בישיבת מרכז הרב • ישיבת הר המור • הסדר מרכז • בית הרב קוק • ישיבות זרם מרכז הרב • תלמידי הרצי"ה • תלמידי הגר"א שפירא |  |

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311521105171  LCCN: n98031594  MusicBrainz: 3624dce8-b28b-4527-b5d7-5c850e7ab1e0  VIAF: 125666435   WorldCat (עם VIAF): 125666435 
הכניסה לישיבה
אוניברסיטת טקסס A&M

| --- | --- |
סמליל האוניברסיטה

סמל האוניברסיטה
 אוניברסיטת מחקר ציבורית
 תקופת הפעילות:  1876–הווה (כ־149 שנים)
 קמפוס:  עירוני 22 קמ"ר
 בעלי תפקידים
 נשיא:  מרק ולש
 יו"ר:  מייקל ק. יאנג 
 צוות:  11,114 (2021)
 סגל:  3,845 (2021)
 סטודנטים
 כלל הסטודנטים:  73,284 (2021)
 סטודנטים לתואר ראשון:  57,428 (2021)
 סטודנטים לתואר שלישי:  5,112 (2021)
 סטודנטים לתארים מתקדמים:  10,650 (2021)
 שונות
 הון עצמי:  18.0 מיליארד דולר
 כינוי קבוצת הספורט:  אגיאס (אנ')
 מיקום
 מיקום:  קולג' סטיישן, טקסס  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  30°36′37″N 96°20′39″W﻿ / ﻿30.610369°N 96.344056°W﻿ / 30.610369; -96.344056
 www.tamu.edu
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה אוניברסיטת טקסס A&M(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה אוניברסיטת טקסס A&M(למפת טקסס רגילה) אוסטין יוסטון סן אנטוניו דאלאס פורט וורת' אל פאסו קורפוס כריסטי פלאנו לארדו לאבק אמרילו בראונסוויל קילין וייקו אבילין מידלנד סן אנג'לו לו. ארק. אוקלהומה ניו מקסיקו  מקסיקו מפרץ מקסיקואוניברסיטת טקסס A&M(למפת טקסס מוגדלת) אוסטין יוסטון סן אנטוניו דאלאס פורט וורת' אל פאסו קורפוס כריסטי פלאנו לארדו לאבק אמרילו בראונסוויל קילין וייקו אבילין מידלנד סן אנג'לו לו. ארק. אוקלהומה ניו מקסיקו  מקסיקו מפרץ מקסיקואוניברסיטת טקסס A&M
 
אוניברסיטת טקסס A&M (באנגלית: Texas A&M University, מכונה גם TAMU או  A&M), היא אחת האוניברסיטאות המבוקשות ביותר בטקסס. האוניברסיטה היא מוסד הדגל של מערכת אוניברסיטת טקסס A&M (אנ').
זוהי האוניברסיטה הגדולה ביותר בארצות הברית עם כ-74,869 סטודנטים נכון ל-2023
היסטוריה

האוניברסיטה נוסדה בשנת 1871 וב-4 באוקטובר 1876 הייתה לאוניברסיטה הציבורית הראשונות בטקסס.
בשנותיה הראשונות, נקרא המוסד הקולג' לחקלאות ומכונות של טקסס (Agricultural and Mechanical College of Texas). בשנת 1963 בית המחוקקים של טקסס (אנ') שינה את השם ל-Texas A&M University כאשר ראשי התיבות שהושארו בשם ללא קשר לתחומי העיסוק הנוכחיים, הם לזכר השם ההיסטורי של המוסד (A&M - Agricultural and Mechanical).
הפרויקטים המבוקשים ביותר של האוניברסיטה ממומנים על ידי NASA, המכונים הלאומיים לבריאות, הקרן הלאומית למדע והמשרד למחקרים ימיים (אנ').
הקמפוס הראשי של טקסס A&M נמצא בעיר קולג' סטיישין שבין אוסטין ליוסטון במדינת טקסס.
באוניברסיטה לומדים 73,284 סטודנטים (נכון לתחילת שנת הלימודים 2021). מאז היווסדה, העניקה האוניברסיטה 528,000 תארים. האוניברסיטה מציעה 133 תוכניות לתואר ראשון, 175 תוכניות לתואר שני, 92 תוכניות לתואר דוקטור ו-5 תארים מקצועיים ראשונים כאפשרויות ללימודים.
ב-23 באוקטובר 2013, נחתם הסכם כוונות להקמת שלוחה של האוניברסיטה בישראל, בעיר נצרת, בנוכחות נשיא המדינה שמעון פרס, שר החינוך שי פירון ומושל טקסס ריק פרי. השלוחה תיקרא "קמפוס השלום - אוניברסיטת טקסס בנצרת". בכוונת האוניברסיטה לגייס בעצמה 70 מיליון דולר להקמת הקמפוס, וכן להקים קרן חינוכית אשר תממן את הפעילות בקמפוס.
האוניברסיטה חברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות, חברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר ושותפה מייסדת בקונסורציום הבין-לאומי של מיזם טלסקופ מגלן הענק.