stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריצ'רד קמפ
דעותיו על הסכסוך הישראלי-פלסטיני > השקפותיו על מבצע צוק איתן

ריצ'רד קמפ היה נוכח כמשקיף, במהלך העימות בעזה. בדיון במסגרת מושב של המועצה לזכויות האדם של האו"ם בז'נבה, נאם ריצ'רד הביע תמיכה נלהבת בישראל וציין כי "החמאס מיקם במכוון את הלוחמים וכלי הנשק שלו באזורים מאוכלסים, בידיעה שלישראל לא תהיה ברירה אלא לתקוף את המטרות האלו שהיוו עבור ישראל סיכון ממשי ומיידי לחיי האזרחים."
קמפ הופיע בסרט וידאו של ערוץ "אוניברסיטת פרגר", שבו הוא משבח את המוסריות של צה"ל במהלך המבצע תוך שהוא קובע שצה"ל פעל יותר מכל צבא אחר בהיסטוריה למזעור נפגעים אזרחיים, אפילו במחיר סיכון מבצעי לחיילים, בעוד שמהצד השני חמאס השתמש באזרחים כמגן אנושי, ביים סרטוני זוועות ("פאליווד") ויצר מצג שקר שבו המחבלים ההרוגים הוצגו כאזרחים. קמפ תיאר את המבצע כמבצע הגנתי מובהק של ישראל נגד ירי רקטות מסיבי על ישראל ומנהרות טרור שנועדו לחדור ליישובי עוטף עזה ולבצע טבח באזרחים הישראליים שגרים בהם.
קריירה כסופר

קמפ השתתף בכתיבת ספרו Attack State Red המתאר את פריסתם של הרגימנט האנגליאני המלכותי במחוז הלמנד באפגניסטן, כחלק ממבצע האריק ב-2007. קמפ כתב את הספר בשיתוף עם כריס יוז, כתב של הדיילי מירור. הספר מנסה להכניס את הקורא אל נעליו של לוחם, ונכתב בכוונה לספק נקודת מבט ותובנה על המפגש עם אויב תחת תנאי קרב קשים. הספר יצא לאור בספטמבר 2009, וכשבועיים לאחר פרסומו הוכתר כרב-מכר.
עיטורים

קמפ הוא חבר מסדר האימפריה הבריטית מאז אפריל 1994, כהכרה בתרומתו המודיעינית בצפון אירלנד ב-1993, וקיבל את ציון לשבח בעבור גבורה מהמלכה על שירותו כמפקד כוח האו"ם בבוסניה ב-1994. הוא קודם במסדר האימפריה הבריטית למפקד (CBE) ב-2006 בנוסף, הוא חבר בוועדה המייעצת הבינלאומית של העמותה לאחריות ארגונים לא ממשלתיים ושל הוועדה לקידום זכויות אדם.
זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן (2015).
הערות שוליים

↑  http://www.parliament.the-stationery-office.co.uk/pa/cm200203/cmhansrd/vo031103/debtext/31103-01.htm
↑  TLS - Times Literary Supplement, TLS (באנגלית בריטית)
↑  http://www.london-gazette.co.uk/issues/50032/supplements/2001
↑  http://www.london-gazette.co.uk/issues/57945/supplements/4707
↑    Thomas Harding, Defence Correspondent, ‏Call for second Iraq medal clasp, The Telegraph, 28 August 2007
↑  First line of defense, Ynetnews, ‏2010-09-16 (באנגלית)
↑  http://www.jcpa.org/JCPA/Templates/ShowPage.asp?DBID=1&TMID=111&LNGID=1&FID=378&PID=0&IID=3026
1 2  http://www.unwatch.org/site/apps/nlnet/content2.aspx?c=bdKKISNqEmG&b=1313923&ct=7536409
↑  אנשיל פפר, הקרב על דו"ח גולדסטון: הקולונל נגד העו"ד, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2009
↑  Alan Dershowitz, The Hypocrisy of "Universal Jurisdiction", Hudson Institute 06-10-2009
↑  Yair Barzilai, Col. Richard Kemp: IDF protects civilian rights, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 18 בנובמבר 2012
↑   יוני קמפינסקי, הקולונל הבריטי נגד הדו"ח האנטי ישראלי, באתר ערוץ 7, 30 ביוני 2015.
↑  "אוניברסיטת פרגר" הוא מיזם של הפקת סרטוני וידאו קצרים בנושאים אקטואליים ועניינים שעל סדר היום הציבורי. הם מפעילים ערוץ וידאו ביוטיוב.
↑   ריצ'רד קמפ, Israel: The World's Most Moral Army, בערוץ היוטיוב של "אוניברסיטת פרגר", 7 בדצמבר 2015.
↑  http://www.penguin.co.uk/nf/Book/BookDisplay/0,,9780718155063,00.html?Attack_State_Red_Richard_Kemp
↑  http://www.london-gazette.co.uk/issues/53653/supplements/6165
↑  http://www.london-gazette.co.uk/issues/54028/supplements/6612
↑  http://www.london-gazette.co.uk/issues/57855/supplements/5
↑  קולונל ריצ'רד קמפ, ‏2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 8302 0201  LCCN: nb2011003525  NTA: 327621931  VIAF: 267952915   WorldCat (עם VIAF): 267952915 
קמפ מעביר שיחה על הסכסוך הערבי ישראלי
אנצו סרני

ערך זה עוסק בצנחן היישוב. אם התכוונתם לאוניית מעפילים הנקראת על שמו, ראו .
| --- | --- |

אנצו סרני ובני משפחתו
 לידה:  17 באפריל 1905 ממלכת איטליה רומא, איטליה
 הוצאה להורג:  18 בנובמבר 1944 (בגיל 39) גרמניה הנאצית מחנה הריכוז דכאו, גרמניה הנאצית
 תאריך עלייה:  1927
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 בן או בת זוג:  עדה סרני 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי מנהלת המבצעים המיוחדים
 תקופת הפעילות:  1943–1944
 דרגה:  קפטן
 תפקידים בשירות
 צנחן
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 תפקידים אזרחיים
 פעיל עלייה
 הנצחה
 קיבוץ נצר סרני
 
מצבה מעל הקבר הריק לזכרו של אנצו סרני ביד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה בהר הרצל
שלט הנצחה לאנצו סרני ברחוב על שמו בפתח תקווה
אנדרטה לזכרו בקיבוץ גשר
אֶנְצוֹ חַיִּים סֶרֶנִי (באיטלקית: Enzo Sereni;‏ 17 באפריל 1905, י"ב בניסן תרס"ה – 18 בנובמבר 1944) היה סופר, פעיל ציוני ובין צנחני היישוב - צנחנים יהודים שצנחו באירופה במלחמת העולם השנייה.
קורות חיים > תחילת הדרך ומשפחתו

אנצו סרני נולד ברומא בי"ב בניסן תרס"ה (17 באפריל 1905), נצר למשפחה עתיקה ומיוחסת של יהודים איטלקים. משפחתו ישבה ברומא לפני גירוש ספרד. אביו, פרופ' שמואל סרני, היה רופאו של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ודוצנט (תואר אקדמי באיטליה דאז) להיסטולוגיה. דודו, אנג'לו סרני, עורך דין, היה יושב ראש הקהילה היהודית ברומא במשך 35 שנה, מראשוני העסקנים הציוניים באיטליה. אותו דוד התגאה בהיותו יועץ מנהלי של בנק "מונטה די-פיאטה", שהוקם בזמנו כדי לחסל את עסקי המלווים בריבית היהודים בתקופת ימי הביניים. גם במשפחת אמו, אלפונסה פונטקורבו, היו אישים מפורסמים מקהילת יהודי איטליה. אחיו אמיליו סרני, היה חבר בכיר במפלגה הקומוניסטית האיטלקית, שימש פעמיים כשר בממשלת איטליה, ונבחר כסנאטור בשנת 1948.
סרני למד ברומא בבית ספר עירוני אותו סיים בהצטיינות, והמשיך לימודיו בגימנסיה על שם ויסקונטי. ב-1927 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת רומא (כותרת הדיסרטציה: "Il libro di Tobit"-ספר טוביה).
קורות חיים > יצירתו הספרותית

כבר מגיל צעיר אנצו סרני הראה את כוחו בכתיבה, גם של יומנים וגם של רומנים, פואמות ומחזות. ספרו הראשון היה "נערים טובים", ובו הוא תיאר את ימי ילדותו ברומא. הוא החל לנהל יומן. בפתח יומנו הוא מגדיר את עצמו: קצת רומנטי, טוב, אדיב וסוציאליסט - תכונה שתבוא לידי ביטוי בעתידו. הוא עסק גם בתרגומים מלטינית של יצירות של הוראציוס. הוא כתב שירי אהבה על העלמות שראה, הכיר או שמע.
לאחר בר המצווה, הוא החל בכתיבה ספרותית רבה: פואמה הירואית על גריבלדי, רומן ששמו "החובה", נובלה בשם "שלוש האחיות", מחזה "כיסופים". הנושאים היו תמיד גדולים ונעלים: אהבה, בגידה ומות גיבורים. הוא נטל חלק בתחרות של אגודת הסופרים והוציאה לאור את מבחר שיריו תחת הכותרת: "שירי האפלה והאור".
קורות חיים > פעילות ציונית

מגעו הראשון של סרני עם התנועה הציונית היה דרך אחיו שארגן את המשלחת האיטלקית לוועידה שדנה בגורל ארץ ישראל. התנועה הציונית הסכימה כי שני נציגי יהדות איטליה יצטרפו למשלחת בראשות חיים ויצמן, דבר שנעשה בתיאום עם ממשלת איטליה אשר חששה מהתוצאות.
בתום המלחמה סרני הצטרף לתנועת נוער ברומא שנקראה "ג'ורנלינו" - תנועת נוער לא יהודית שרוב חבריה היו יהודים. מטרתה המוצהרת של התנועה הייתה להקנות לאזרחים רגש לאומי וכן ידע בניהול דמוקרטי של המדינה.
מגעו הבא עם התנועה הציונית היה ב-1921, כשטייל בגרמניה ובאוסטריה; שם נודע לו על קיום הקונגרס הציוני ה-12 בקרלסבד שבצ'כוסלובקיה. הוא החליט לבקר באזור ונשאר בו למשך כל ימי הקונגרס. בסוף 1921, בעקבות ביקור של ישראל רייכרט, מורה לטבע מארץ ישראל שהיה במסע השתלמות לקראת הקמת תחנת ניסיונות בארץ, הוקמה ברומא ובפירנצה תנועת הנוער "עבודה", לפי מתכונת תנועת הפועל הצעיר. סרני, שהיה בן 17, נבחר כמזכיר התנועה. ב-1922 הקבוצה זכתה להכרת הקהילה היהודית וניתן לה טור קבוע בביטאון יהדות איטליה - "ישראל". הוא הכיר את עורך הביטאון, אלפונסו פצ'יפיצ'י, שכונה בפיו של מוסוליני "נביא היהודים", בשל השפעתו הרבה על יהודי איטליה. בעקבות קרבתו לפצ'יפיצ'י, הפך סרני עם הזמן לשומר מסורת.
ביולי 1922 הוא החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת לה ספציה שבליגוריה. הוא המשיך במגעיו עם התנועה הציונית וב-1923 השתתף בקונגרס ציוני נוסף, ה-13 גם הוא בקרלסבד. ב-1925 הוא הופיע במפגש סטודנטים בפירנצה וטען כנגד הנאמנות הכפולה של מפלגת הבונד, שהיו אנטי - ציוניים, לעם ישראל - מחד, ולמולדת האיטלקית - מאידך. עם זאת, הוא התגייס לצבא איטליה ועבר בהצטיינות קורס קצינים בחיל הרגלים.
במרוצת שרותו הצבאי, בשנת 1926, הוא התחתן עם עדה לבית אסקרלי. שנה לאחר מכן, ב-17 בפברואר 1927, השניים עלו לארץ יחד עם בתם הקטנה חנה. תחילה הם הגיעו למכרם משה בילינסון שגר בתל אביב, ולאחר זמן התיישבו ברחובות. באותה שנה הקימו ביחד עם חברי פלוגת העבודה של רחובות את קיבוץ גבעת ברנר.
קורות חיים > שליחויות לחו"ל

בשנת 1931 יצא סרני לגרמניה כשליח תנועת ברית עולים כדי לשכנע את הנוער היהודי-גרמני לעלות ארצה. ב-1936 הוא נסע לארצות הברית בשליחות העלייה. ב-1940 יצא שוב לחלקי אירופה שטרם נכבשו על ידי הנאצים כדי לשכנע את היהודים שם לעלות ארצה. עם שובו לארץ נסע למצרים לפעולות הסברה בקרב שבויי המלחמה האיטלקים-פשיסטים.
ב-1942 יצא לבגדאד, במסווה של איש קשר בין משרד חברת סולל בונה בעיראק לבין הצבא הבריטי. תפקידו היה לאתר ולגבש קבוצות ציוניות בעיראק, להכשיר קבוצת מדריכים מבין חניכי תנועת החלוץ ותנועות נוער נספחות, לארגן הוראת עברית לצעירים אלה, לארגן העפלה של צעירים מתאימים ולעזור בארגון הגנה עצמית לקהילה שם.
ב-1943 הצטרף לחיילים העבריים שלחמו בדרום איטליה והיה בין היהודים הראשונים שנפגשו עם יהודי סן ניקנדרו.
ב-1944, בהיותו בן 39, יצא, חרף התנגדות ראשי היישוב העברי בארץ ישראל, עם קבוצת צנחנים מקרב היישוב שהוא ארגן בעצמו, לחלקי אירופה הכבושה על מנת לארגן שם קבוצות פרטיזניות להגנה עצמית.  הוא נתפס על ידי הנאצים ונשלח למחנה עבודה ואחר כך למחנה הריכוז דכאו. שם, ב-18 בנובמבר 1944 נרצח בירייה על פי הוראה מיוחדת.
הנצחה

בקיבוצו גבעת ברנר הוקם בית סרני לזכרו. על שמו נקרא קיבוץ נצר סרני. בתקופת ההעפלה נקראה על שמו אוניית מעפילים.
נקראו על שמו רחובות בערים ברחבי ישראל, כדלקמן: גבעת שמואל, ירושלים, חולון, תל אביב, חיפה, ראשון לציון, באר-שבע, רחובות, גבעתיים, כפר סבא, הרצליה, נתניה, ופתח תקווה.
זכרו של סירני הונצח בבול דאר ישראלי. ב-1 בספטמבר 1988, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של סירני שעליו מופיע דיוקנו על רקע מצנח וצנחן. האמן צבי נרקיס עיצב את הבול. דאר ישראל מכר 1,471,000 בולים של הבול הזה.
הותקן לזכרו קבר ריק ומעליו מצבה בחלקת יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
אשתו של אנצו, עדה סרני, הייתה פעילה של המוסד לעלייה ב' באיטליה. חתנו, סרן נמרוד לויטה אשר היה נשוי להגר, בתו של אנצו, נפל בעת מילוי תפקידו ביום 14.12.1949 עת שיצא לסיור והג'יפ שלו עלה על מוקש בדרך בית גוברין. באסון מעגן, שאירע ב-29 ביולי 1954, בעת גילוי אנדרטה שהוקמה לזכרו של הצנחן פרץ גולדשטיין, נספו דניאל סרני, בנו של אנצו, ועופרה, אשתו ההרה של דניאל. אחייניתו היא חברת הכנסת לשעבר עדה פיינברג-סירני.
מספריו

האביב הקדוש: יומנים, מכתבים, מאמרים, קובץ (הסדיר תרגם והקדים כלב קסטלבולונזי), תל אביב: עם עובד (ספריה לדור), תש"ז 1947.
ח"א סריני, מקורות הפאשיזם האיטלקי (תרגם מכתב-היד דאנטה לאטס), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"א 1951.
Enzo Sereni and R.E. Ashery (eds.), Jews and Arabs in Palestine: studies in a national and colonial problem ,New York: Hechalutz Press, 1936.
La questione ebraica, Roma: Hechaluz, 1946.
Enzo Sereni: vita e brani scelti, Milano: Gruppo Sionistico Milanese Hechaluz Keren Kajemeth Leisrael, 5708 1947.
Per non morire: Enzo Sereni, vita, scritti, testimonianze / a cura di Umberto Nahon, Milano: Federazione sionistica italiana, 1973 5733.
Enzo Sereni, Le origini del fascismo / a cura di Yacob Viterbo; introduzione di Maria Grazia Meriggi; postfazione di David Bidussa, Scandicci (Firenze): Nuova Italia (Biblioteca di storia, 74), 1998. (נכתב במקור: Origini del fascismo italiano, ca. 1939.)
Enzo Sereni, Emilio Sereni, Politica e utopia: lettere 1926-1943 / a cura di David Bidussa e Maria Grazia Meriggi, Firenze: Nuova Italia (Biblioteca di storia, 86), 2000.
לקריאה נוספת

איתיאל מילאנו, שלמה א' נכון, דניאל קארפי (עורכים), ספר זיכרון לחיים אנצו סיריני: כתבים על יהדות רומא (Scritti in memoria di Leone Carpi: saggi sull’ebraismo italiano ), ירושלים – מילאנו: מוסד שלמה מאיר: מכון למדעי היהדות, תשל"א.
זלמן שזר, 'אנצו סיריני', עמ' 15–20.
דנטה לטס, 'האביב האיטלקי של אנצו סיריני', עמ' 21–32.
גולדה מאיר, 'אחד ויחיד', עמ' 33–35.
Daniel Carpi, "Le ultime lettere scambiate fra Enzo Sereni e Leone Carpi, aprile 1944", pp. 285-294.
עמ' 57–58: כתבי אנצו סיריני בעברית ובשפות אחרות.
משה שרת, 'פלא דמותו של אנצו סיריני ז"ל', בתוך: שלמה א. נכון (עורך), ספר זיכרון לשלמה ס' מאיר (תרל"ה-תשי"ג): קובץ לתולדות יהודי איטליה, ירושלים: מוסד שלמה מאיר, מכון למדעי היהדות, מילאנו, תשט"ז, עמ' 214–217.
איזה פרליס, 'חייו ומותו של אנצו סירני', הדאר נג (תשל"ד), 327-328.
רות בונדי, השליח: חייו ומותו של אנצו סרני, עם עובד, 1973. (הספר בקטלוג ULI)
פועה הרשלג, שליחות של אהבה: סיפורו של אנצו סרני, יד יצחק בן צבי, 1993.
שבעה שלא שבו: סיפורם של צנחני ההצלה במלחמת העולם השנייה / כינס, כתב, ערך והביא לדפוס: מאיר אהד, ירושלים: העמותה להנצחת שבעת הצנחנים שלא שבו משליחותם, תשס"ו 2006.
Clara Urquhart and Peter Ludwig Brent, Enzo Sereni: A Hero of Our Times, London: Hale, 1967.
Lea Scazzocchio Sestieri, Enzo Sereni, primer jalutz de Italia, Buenos Aires: Ejecutivo Sudamericano del Congreso Judio Mundial (Biblioteca popular judía. Colección Grandes figuras del judaísmo, 62), 1971.
Shlomoh Umberto Nahon, "Enzo Sereni e il volume di scritti in sua memoria", Rassegna Mensile di Israel 37 (1971), 558-571.
Lia Cases, "Ultimo incontro con Enzo Sereni", Rassegna Mensile di Israel 40 (1973), 454-458.
Mark A. Raider, "Emissaries in the Promised Land: Manya Shohat, Chaim Arlosoroff, and Enzo Sereni in the USA", Judaism 49,1 (2000), 59-79.
David Bidussa, "Una certa aria di famiglia: Enzo ed Emilio Sereni", Keshet 5,1-2 (2007), 3-22.
Carlo Ghisalberti, "Antifascismo e sionismo in Enzo Sereni", Rassegna Mensile di Israel 74,1-2 (2008), 209-218.
הערות שוליים

1 2  פרטי הרישום של אנצו סרני באתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה
↑  Susan Zuccotti, The Italians and the Holocaust: Persecutiuon, Rescue, and Survival, pp. 268-270, University of Nebraska Press, 1987
↑  המקור לחלק מהפרטים הם מספרה של רות בונדי.
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, ערך : סירני שמואל פרופ', עמוד 313
↑  הושבעה הממשלה האיטלקית החדשה, משמר, 15 ביולי 1946
↑  רויטרס, גאספטרי - ראש ממשלת הקואליציה החדשה, משמר, 3 בפברואר 1947
↑  סרני מזהיר מפני החייאת הפאשיזם באיטליה, קול העם, 10 במרץ 1955
↑  חנות הספרים של איתמר - דף מידע 41 28 במאי 2008.
↑  שליחי המוסד לעליה ב
↑  להרחבה
↑  סיפורי גבעת ברנר
↑  "נצר חיים" – על שם חיים סירני, דבר, 8 בנובמבר 1954, המשך.
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח -  תשס"ב,  קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 279
↑  הוסר הלוט מעל מצבות הצנחנים־השליחים בהר הרצל, דבר, 29 בנובמבר 1954.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267979405171  BNE: XX920734  BnF: cb13751195v (data)  GND: 119442310  ICCU: SBLV260479  ISNI: 0000 0000 8365 5053  LCCN: n50012201  NTA: 186450907  SUDOC: 067013066  VcBA: 495/95230  VIAF: 24782324   WorldCat (עם VIAF): 24782324 
המפגש הראשון בין יהודי סן ניקנדרו, איטליה, והחיילים היהודים מארץ ישראל ובהם אנצו סרני - 1943
הקבר הריק עם מצבה לזכר אנצו סרני בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
יהדות מולדובה

כתובה ממולדובה
רפובליקת מולדובה הנוכחית הייתה בעבר חלק מנסיכות מולדובה ולאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית סופחה לאימפריה הרוסית ונקראה בשם בסרביה. לאחר המהפכה הבולשביקית סופח החבל לרומניה ובעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עבר לשליטת ברית המועצות, שהפכה אותו לאחת מ-16 הרפובליקות שלה. במשך הדורות הושפעה הקהילה היהודית של החבל מהעם ששלט בו, לעיתים הרומנים ולעיתים הרוסים.
רבים מיהודי בסרביה חיו בעיר הבירה, קישינב. יהדות קישינב הוקמה כבר במאה ה-18 ובסוף המאה ה-19 כללה כ-50,000 יהודים, שהיו כמעט מחצית מאוכלוסיית העיר. יהודים חיו גם בעיירות בסרביה וביישובים חקלאיים, בהם עסקו בעבודת האדמה, כפי שתיאר אותם ביצירותיו הסופר שמואל-לייב בלנק. בשנת 1897 התגוררו בבסרביה כ-226 אלף יהודים, מסך אוכלוסייה של כ-2 מיליון.
בתחילת המאה ה-20 נערכו בקישינב שני פוגרומים שהשפיעו רבות על יהדות מזרח אירופה בכלל ויהדות מולדובה בפרט. הפוגרום הראשון התרחש ב-6 באפריל 1903 ובו נרצחו 49 יהודים ועוד מאות יהודים אחרים נפצעו. הפוגרום השני התרחש ב-19 באוקטובר 1905 ובו נרצחו 19 יהודים. פרעות אלו מכונות פרעות קישינב. שני הפוגרומים גרמו לבריחה גדולה של יהודים ממולדובה, חלקם למערב אירופה ולארצות הברית וחלקם לארץ ישראל במהלך העלייה השנייה. בעקבות הפוגרומים כתב חיים נחמן ביאליק את הפואמות על השחיטה ובעיר ההרגה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה צורפה מולדובה לרומניה, ומספר היהודים בה גדל מאוד, למורת רוחם של הרומנים. לפני מלחמת העולם השנייה אולצו הרומנים לוותר על חבל ארץ זה לברית המועצות. הוויתור היה טראומטי עבור הרומנים והם האשימו את היהודים באהדה לקומוניזם ובתככים שגרמו לאובדן מולדובה. כאשר פלשו הגרמנים יחד עם הרומנים למולדובה במלחמת העולם השנייה הועבר השלטון למשטר הרומני הפשיסטי. בימים הראשונים של המלחמה נרצחו יהודים רבים מאוד בידי הצבא הרומני ולאחר מכן הגלו הרומנים את היהודים ששרדו לטרנסניסטריה, שם מתו רבים מרעב וממחלות, חלקם נלקחו לעבודות כפייה וכשכבר לא היו צריכים אותם, הרגו אותם.
תחת השלטון הסובייטי סבלו היהודים הדתיים מדיכוי על רקע אמונתם, כמו המאמינים של הדתות האחרות בברית המועצות הקומוניסטית.
בשנת 1992, נעשו מאמצים להעלאת יהודים שישבו במולדובה ומתחילת שנות ה-90 עלו ממולדובה לישראל כ-42,000 יהודים.
כיום[דרושה הבהרה] יש במולדובה כ-31,000 יהודים אך המספר אינו מדויק בשל ההגירה ממולדובה לרוסיה, ארצות הברית, רומניה וישראל וכן בשל השאלה מיהו יהודי בהתייחס לצאצאי נישואי תערובת.
לרב הראשי של מולדובה מונה בשנת 1989 שליח חב"ד הרב זלמן טוביה הכהן אבלסקי. לאחר פטירתו של הרב אבלסקי, התמנה בנו הרב יוסף יצחק אבלסקי מטעם כלל הקהילות לרב הראשי למדינה.
רבי חנינא סגן הכהנים

ערך זה עוסק ברבי חנינא סגן הכהנים. אם התכוונתם לאישים אחרים בשם זה, ראו .
קבר עממי של רבי זכריה בן הקצב ורבי חנינא סגן הכהנים באזור כפר חנניה
רבי חנניה (או חנינה) סגן הכהנים היה תנא בדור הראשון. חי בזמן חורבן בית שני והעיד, לאחר החורבן, על מה שראה בבית המקדש. בנו היה רבי שמעון בן הסגן.
כינויו

תוארו ניתן לו בזכות תפקידו - שימש כסגן הכוהנים בבית המקדש.
סגן הכוהנים אחראי על עבודת כל הכוהנים ומיועד להחליף את הכהן הגדול אם ייפסל לעבודת המקדש. לפיכך היה הסגן השני בחשיבותו לכהן הגדול כפי שמעיד רבי חנינא בעצמו על כך:
אמר רבי חנינא סגן הכהנים: למה סגן ממונה? שאם אירע בו פסול בכהן גדול, נכנס ומשמש תחתיו.
עוד מציינים חז"ל שבאותה תקופה כהנים גדולים היו מתחלפים מדי שנה, ובמצב כזה כנראה נשאר ר' חנינא בתפקיד הסגן גם כשהתחלפו הכהנים הגדולים בזמן כהונתו. ייתכן שמסיבה זו כונה רבי חנינא "סגן הכהנים" ולא בביטוי "הסגן" השגור לרוב בגמרא.
אמרותיו

רבות מאמרותיו עוסקות בענייני עבודת הכהנים ובית המקדש. למשל, יש במסכת פסחים סוגיה מפורסמת (בגלל אורכה, כשבעה דפים בש"ס וילנא) בדיני טומאה וטהרה שנקראת על שמו, כיוון שמתחילה על פי אמירתו: ”רבי חנינא סגן הכהנים אומר: מימיהם של כהנים לא נמנעו מלשרוף את הבשר שנטמא בוולד הטומאה עם הבשר שנטמא באב הטומאה אע"פ שמוסיפין טומאה על טומאתו” (תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף י"ד, עמוד א')
עוד מאמרותיו הבולטות:
רבי חנינא סגן הכהנים אומר: הוי מתפלל בשלומה של מלכות שאלמלא מוראה איש את רעהו חיים בלעו.
חשיבות מיוחדת נתונה לעובדה, שאמרה זו נאמר בשעה שחז"ל מספרים שבדורות החורבן היו כוהנים גדולים רבים ש"זכו" במשרתם באמצעות "מינוי מטעם" מהשלטון הרומאי, מינוי שקנו אותו בכסף או בהתחייבויות אחרות, ולא בשל התאמתם לתפקיד, כך שלמרות הבעיות שגורמת המלכות, מדגיש רבי חנינא שעלינו להתפלל לשלומה של מלכות.
מותו

בהלכות גדולות כתוב ״בעשרים ושלשה בסיון בטלו הבכורים מלעלות לירושלים בימי ירבעם בן נבט בעשרים וחמשה בו נהרג רבן שמעון בן גמליאל ור׳ ישמעאל בן אלישע ור' חנניה סגן הכהנים." דברים אלו הובאו גם בארבעה טורים ובשולחן ערוך. במדרש עשר גלויות נמנה ר' חנינא סגן הכהנים בין עשרת הרוגי מלכות.
בספר יחוסי תנאים ואמוראים נכתב שנהרג יחד עם רבן שמעון בן גמליאל הזקן ועם רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול.
שגרירות אוסטריה בישראל

תבנית:נציגות דיפלומטית
שגרירות אוסטריה בתל אביב היא הנציגות הדיפלומטית של אוסטריה לישראל.
אף על פי שהשגרירות קרויה שגרירות אוסטריה בתל אביב, הרי שלמעשה היא ממוקמת ברמת גן. השגריר הנוכחי הוא ניקולאוס לוטרוטי.
השגרירות ברמת גן כוללת קונסוליה כללית, ואת "פורום תרבותי אוסטרי" שמנוהל בידי ארנו מיטרדורפר. בנוסף לשגרירות ברמת גן, לאוסטריה יש קונסול כבוד בחיפה, ירושלים ואילת.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

מלוכת הבסבורג פתחה סוכנות קונסולרית ראשונה בארץ ישראל ביפו ב-1763, שהייתה כפופה לקונסוליה הכללית בחלב. ניהול הסוכנות הקונסולרית הופקד בידי משפחת דאמיאני הערבית-נוצרית, שניהלו את הקונסוליה עד ל-1871.
ב-1847 אישר פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה את הקמת קונסוליית-משנה אוסטרית בירושלים, כפופה לקונסוליית אוסטריה בביירות. ב-1852 הפכה הקונסוליה לקונסוליה מלאה. הקונסוליה, כשאר הקונסוליות בירושלים, נהנתה מזכויות הקפיטולציות וזכות שיפוט מיוחדת לאזרחי אוסטריה.
הקונסוליה העניקה שירות דואר מ-1954.
ב-1860 הוקמה סוכנות קונסולרית אוסטרית בצפת.
עם הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1867, הפכו הקונסוליות האוסטריות בארץ ישראל לקונסוליות אוסטרו-הונגריות.
בשלהי המאה ה-19 עמד מספר בני החסות של הקונסוליה בירושלים על כארבעת אלפים נפש, מרביתם יהודים.
היסטוריה > תקופת המנדט

בין מלחמות העולם, הרפובליקה האוסטרית הראשונה החזיקה בקונסוליה כללית בירושלים, ובלשכת מסחר בתל אביב ברחוב אחד העם. טרם האנשלוס הקונסול האוסטרי האחרון היה ד"ר איבו יורדה, ולאחר הפיכתה של אוסטריה למחוז אוסטמארק בגרמניה הנאצית, רכוש הקונסוליה לרבות ארכיונה הועברו לנציגות גרמניה בישראל המנדטורית, בדומה למה שנעשה ביתר נציגויות אוסטריה בעולם.
היסטוריה > לאחר קום המדינה

בינואר 1950, לאחר שאוסטריה הכירה דה־פקטו בישראל שנה לפני כן, מונה ד"ר פריץ הארטל, איש תנועת ההתנגדות הצרפתית ואוהד ישראל, לקונסול אוסטריה בישראל. ב-1952 הועלה הארטל לדרגת קונסול כללי. ב-8 במאי 1956 הועלתה דרגת הנציגות שוב, והפכה מקונסוליה כללית לצירות.
ב-1959 הועלתה צירות אוסטריה לדרגת שגרירות, ולכן מונה לוגמאייר לשגריר, זאת לאחר שהחל את כהונתו ב-1958 כציר.
בספטמבר 1973 השתלטו מחבלים פלסטינים על רכבת נוסעים שהובילה יהודים מברית המועצות אל מחנה מעבר "שנאו" באוסטריה, ממנו היו אמורים העולים להמשיך לישראל. באוקטובר 1973, לאחר החלטת ממשלת אוסטריה לסגור את מחנה המעבר בלחצי המחבלים, נערכה הפגנה מול השגרירות בהשתתפות כאלף איש.
ב-18 בדצמבר 1975, לאחר שעורך העולם הזה אורי אבנרי שרד את ניסיון ההתנקשות השני של אליהו גלילי, השגרירה יוהנה נסטור מסרה בשם השגרירות איחולי החלמה.
ב-1987, על רקע משבר היחסים בין ישראל לאוסטריה בשל היבחרו של קצין הוורמאכט לשעבר קורט ולדהיים לנשיא הרפובליקה, ישראל לא מינתה שגריר חדש לאוסטריה, ובתגובה לכך הוארכה כהונתה של השגריר ד"ר אוטו פליינרט מספר פעמים לאחר שכיהן מאז שנת 1981. בהמשך, בספטמבר 1989, נבחר ד"ר קורט הנגל, מנהל מחלקה במשרד החוץ האוסטרי, להיות הממונה על היחסים לקראת סיום כהונתו של פליינרט ב-1990. ב-1992, לאחר סיום כהונתו של ולדהיים כנשיא, הוסמך הנגל כשגריר בידי הנשיא החדש תומאס קלסטיל.
ב-2011, לאחר בניית מגדל ששון חוגי, השגרירות עברה מבית קריסטל שברמת גן אל המגדל החדש לצד נציגויות זרות נוספות (לפני בית קריסטל שכנה השגרירות ברחוב הרמן כהן שעל יד כיכר רבין).
שגרירים ונציגים

| שם | תקופה | הוסמך בידי | מסר את כתב האמנה לידי |
| --- | --- | --- | --- |
| ד"ר פריץ הארטל | ינואר 1950–1955 | קרל רנר | חיים ויצמן |
| ד"ר קורט אנדרל | 1955–1958 | תאודור קרנר | יצחק בן-צבי |
| ארנסט לוגמאייר | 1958–1962 | אדולף שרף | יצחק בן-צבי |
| ולטר פיינסיפ | 1962–1968 | אדולף שרף | יצחק בן-צבי |
| ארתור אגשטנר | 1968–1972 | פרנץ יונאס | זלמן שזר |
| ד"ר יוהנה נסטור | 1972–1976 | פרנץ יונאס | זלמן שזר |
| אינגו מוסי | 1976–1981 | רודולף קירכשלגר | אפרים קציר |
| ד"ר אוטו פליינרט | 1981–מרץ 1990 | רודולף קירכשלגר | יצחק נבון |
| ד"ר קורט הנגל | מרץ 1990–1994 | תומאס קלסטיל | חיים הרצוג |
| הרברט קרול | 1994–1997 | תומאס קלסטיל | עזר ויצמן |
| וולפגאנג פאול | 1998–2002 | תומאס קלסטיל | עזר ויצמן |
| ד"ר קורט הנגל | 2002–2007 | תומאס קלסטיל | משה קצב |
| מיכאל רנדי | 2008–2011 | היינץ פישר | שמעון פרס |
| פרנץ יוזף קוגליץ' | 4 בינואר 2012–5 בנובמבר 2015 | היינץ פישר | שמעון פרס |
| מרטין וייס | 5 בנובמבר 2015–6 בנובמבר 2019 | היינץ פישר | ראובן ריבלין |
| האנה ליקו | 6 בנובמבר 2019–14 בנובמבר 2021 | אלכסנדר ואן דר בלן | ראובן ריבלין |
| קארין קוזינה | 14 בנובמבר 2021–7 באפריל 2022 |  |  |
| ניקולאוס לוטרוטי | 7 באפריל 2022–מכהן | אלכסנדר ואן דר בלן | יצחק הרצוג |
ראו גם

יחסי אוסטריה–ישראל
שגרירות ישראל בווינה
ביאורים

↑  כיהן כקונסול; מ-1952 כקונסול כללי
↑  הפך מקונסול כללי לציר ב-8 במאי 1956
↑  הועלה לדרגת שגריר ב-1959
↑  התחיל כממונה על היחסים, קודם לדרגת שגריר ב-1992 לאחר שקורט ולדהיים סיים את כהונתו
↑  הנגל הוסמך להיות שגריר רק לאחר תחילת כהונתו של קלסטיל ב-1992
↑  כהונה שנייה כשגריר אוסטריה בישראל
↑  ממונה על היחסים
הערות שוליים

1 2 3  מרדכי אליאב, ‏הקונסוליה האוסטרית בירושלים והיישוב היהודי, קתדרה 18
↑  מכתבים מקונסולית אוסטריה לאחר ההתנקשות באנגלברט דולפוס, באתר ארכיון המדינה, ‏יולי 1934
↑  תעודות הנוגעות לאזרחי אוסטריה לשעבר, צוות הקונסוליה לשעבר, לאחר סיפוחה לגרמניה, באתר ארכיון המדינה, ‏מרץ עד יוני 1938
↑  הממונה האוסטרי מגיש ניירותיו, באתר מעריב, ‏8 במאי 1956
↑  שגריר אוסטריה הגיש את כתב האמנתו, באתר ⁨⁨חרות, ‏4 ספטמבר 1959⁩
↑  כאלף איש הפנינו אתמול מול שגרירות אוסטריה כת"א בתביעה כי אוסטריה תחזור בה מהחלטתה לסגור את מחנה שנאו, באתר על המשמר, ‏2 באוקטובר 1973
↑  מברקים ומכתבי החלמה שנשלחו אל אורי אבנרי, באתר העולם הזה, ‏דצמבר 1975
↑  השגריר יועבר, באתר מעריב, ‏15 בספטמבר 1985
↑  מיכל מרגלית, ‏עוד 3 שגרירויות שכרו משרדים במגדל ששון חוגי ברמת גן, באתר גלובס, 20 בספטמבר 2010
תבנית:שגרירויות בישראל
באבק יצחקי

באבק יצחקי (בפרסית: بابک اسحاقى) הוא עיתונאי וכתב טלוויזיה ישראלי ממוצא איראני שעובד ככתב לערוץ הטלוויזיה הבין-לאומי "איראן אינטרנשיונל".