stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסופר קאפ הארגנטינאי
הגמר לפי שנים

| מהדורה | תאריך | זוכה | זוכת | תוצאה | סגנית | זוכת |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | 7 בנובמבר 2012 | ארסנאל דה סרנדי | קלאוסורה 2012 | 0–0 (4–3 פ) | בוקה ג'וניורס | אפרטורה 2011 & גביע ארגנטינה 2011/12 |
| 2013 | 31 בינואר 2014 | ולס סארספילד | ליגת העל הארגנטינאית 2012/13 | 1–0 | ארסנאל דה סרנדי | גביע ארגנטינה 2012/13 |
| 2014 | 25 באפריל 2015 | הורקאן | גביע ארגנטינה 2013/14 | 1–0 | ריבר פלייט | קופה קמפאונטו 2013/14 |
| 2015 | 10 בפברואר 2016 | סן לורנסו | סגנית ליגת העל הארגנטינאית 2015 | 4–0 | בוקה ג'וניורס | ליגת העל הארגנטינאית 2015 & גביע ארגנטינה 2014/15 |
| 2016 | 4 בפברואר 2017 | לנוס | ליגת העל הארגנטינאית 2016 | 3–0 | ריבר פלייט | גביע ארגנטינה 2015/16 |
| 2017 | 14 במרץ 2018 | ריבר פלייט | גביע ארגנטינה 2016/17 | 2–0 | בוקה ג'וניורס | ליגת העל הארגנטינאית 2016/17 |
| 2018 | 2 במאי 2019 | בוקה ג'וניורס | ליגת העל הארגנטינאית 2017/18 | 0-0 (6–5 פ) | רוסאריו סנטראל | גביע ארגנטינה 2017/18 |
| 2019 | 4 במרץ 2021 | ריבר פלייט | גביע ארגנטינה 2018/19 | 5–0 | ראסינג קלוב | ליגת העל הארגנטינאית 2018/9 |
2020 (בוטל בשל מגפת הקורונה בארגנטינה): –
2021 (בוטל עקב בעיות בלוח זמנים): –
| 2022 | 1 במרץ 2023 | בוקה ג'וניורס | ליגת העל הארגנטינאית 2022/23 | 3–0 | פטרונטו | גביע ארגנטינה 2022/23 |
| 2023 | 13 במרץ 2024 | ריבר פלייט | ליגת העל הארגנטינאית 2023/24 | 2–1 | אסטודיאנטס לה פלאטה | גביע ארגנטינה 2023/24 |
זכיות לפי קבוצות

| קבוצה | זכיות | סגנויות | שנות זכייה | שנות סגנות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ריבר פלייט | 3 | 2 | 2017, 2019, 2024 | 2014, 2016 |
| בוקה ג'וניורס | 2 | 3 | 2018, 2023 | 2012, 2015, 2017 |
| ארסנאל דה סרנדי | 1 | 1 | 2012 | 2013 |
| ולס סארספילד | 1 | 0 | 2013 | – |
| הורקאן | 1 | 0 | 2014 | – |
| סן לורנסו | 1 | 0 | 2015 | – |
| לנוס | 1 | 0 | 2016 | – |
| רוסאריו סנטראל | 0 | 1 | – | 2018 |
הר באיון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  באיון 
 גובה:  1,500 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי רואן 
 קואורדינטות:  68°55′00″S 71°03′00″W﻿ / ﻿68.9167°S 71.05°W﻿ / -68.9167; -71.05
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר באיון(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר באיון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר באיון(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר באיון
 
הר באיון או הר בייון (באנגלית: Mount Bayonne) הוא הר המהווה את הקצה הצפוני של הרי רואן, באי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,500 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם בסמוך מצפון לפסגות לה דאנט ולהר פריז.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר מופה לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908–1910) בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
ההר נצפה בשנית מהאוויר על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בשנת 1936.
ההר כולו מופה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
היסטוריה > מקור השם

שארקו קרא להר על שמה של העיר הצרפתית באיון.
ראו גם

פסגת ביגל
הר האקל
הר פיבי
לקריאה נוספת

• Defense Mapping Agency 1992, , P 377
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  לפי הגאזט האנטארקטי הצ'יליאני גובהו של ההר 1,400 מטרים מעל פני הים
↑  לפי הסקר האנטארקטי הבריטי גובהו של ההר 1,600 מטרים מעל פני הים
↑  מידע גאוגרפי
↑  לפי הסקר האנטארקטי הבריטי המיפוי בוצע בשנת 1963
הר רומם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,006 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  מערבית להר רמון, כ-30 ק"מ ממצפה רמון בישראל
 רכס הרים:  הר הנגב
 קואורדינטות:  30°30′52″N 34°36′34″E﻿ / ﻿30.51444°N 34.60957°E﻿ / 30.51444; 34.60957
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) הר רומם(למפת צפון הנגב רגילה) הר רומם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר רומם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר רומם
הר רומם הוא פסגה בהר הנגב בגובה 1,006 מטר מעל פני הים. ההר ממוקם מערבית להר רמון.
ההר הוא הר צפחות בנוי סלעים מטמורפיים - גניס וצפחת נציץ, ועורקי מחדר אדומים של גרניט פורפיר, והוא מהקדומים בסלעי האזור.
היסטוריה

בשיא גובהו של ההר מצוי טומולוס - קבר מהתקופה הכלכוליתית או מתקופת הברונזה. מהקבר שבראש הר רומם ועד הר רמון עובר קו חומה הבנוי נדבך אחד של אבני גוויל, ברוחב של כמטר. הקו מקביל לזוויתה של השמש בעת שקיעתה ביום הקצר ביותר בשנה, לצופה בה מהר רמון. לא ברורה מטרת הקו.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בפסגת ההר התגלו שרידי מגדל רבוע (6X6 מ'), כנראה בית 4 מרחבים, שהשתמר לגובה 2-1 נדבכים מהתקופה הביזנטית. על המדרון המזרחי של הגבעה התגלו שרידי 2 מבנים, באחד חדר עגול בקוטר 3 מ', בשני 3 חדרים עגולים בקוטר 3 מ', וחצר (בקוטר 20 מ').
קו K בנגב מהווה סוללה עתיקה שמחברת את ההר עם הר רמון.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש בריכוזי פצלת הסלע האשלגנית שהתגלו בהר לתעשייה הקרמית. בתקופה זו נסללו שבילי ההליכה בהר.
המשרד למצבי חירום של בלארוס

| --- | --- |


בניין המשרד
 מידע כללי
 מדינה:  בלארוס 
 תחום שיפוט:  בלארוס 
 תאריך הקמה:  23 בספטמבר 1994 
 מטה מרכזי:  רבולוציונאיה 5, מינסק
 mchs.gov.by
 קואורדינטות:  53°54′10″N 27°33′11″E﻿ / ﻿53.90282°N 27.55314°E﻿ / 53.90282; 27.55314
 he
 
המשרד למצבי החירום של בלארוס (בבלארוסית: Міністэрства па надзвычайных сітуацыях) היא סוכנות ממשלתית המפקחת על שירותי חירום ומבצעי חיפוש והצלה בבלארוס. זהו המשרד העיקרי האחראי על הגנת העם הבלארוסי במהלך אסונות טבע.
מבנה במשרד ממוקם ברחוב המהפכה במינסק. המשרד למצבי חירום הוקם על פי צו של הנשיא אלכסנדר לוקשנקו ב-23 בספטמבר 1994, בהשראת המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית של רוסיה.
תפקידים

המשרד מבצע את התפקידים הבאים:
בקרה וניהול תחום המניעה והחיסול של מצבי חירום, אסונות מעשה ידי אדם והגנה אזרחית
בטיחות אש, פיקוח על בטיחות התעשייה, בטיחות גרעינית וקרינה
התמודדות עם השלכות אסון צ'רנוביל
יצירה ושימור כח אדם בעל ניסיון
רגולציה בתחום בטיחות הניווט של כלי שיט קטנים על נתיבי מים בתוככי בלארוס
מבנה > שרים

בראש המשרד עומד שר ממשלתי הממונה על ידי הנשיא בהמלצת ראש הממשלה ובהסכמת הממשלה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| דיוקן | שם | שם בשפת המקור | תקופת כהונה | הערות |
|  | איוואן קניק | Іван Кенік | ‏1994—1999 | קודם לכן שימש במשך 4 שנים כראש הוועדה הממלכתית לטיפול באסון צ'רנוביל |
|  | ואלרי אסטפאו | Валерый Астапаў | ‏1999—2004 |  |
|  | אנוור ברייאו | Энвер Барыеў | ‏2005—2010 |  |
|  | אולדזימיר ואשצ'אנקה | Уладзімір Вашчанка | ‏2010—ואילך |  |
מבנה > מנהלות

מנהלת מחוז ברסט
מנהלת מחוז ויטבסק
מנהלת מחוז גומל
מנהלת מחוז הורדנה
מנהלת מחוז מינסק
מנהלת העיר מונילב
מנהלת העיר מינסק
ראו גם

FEMA, הסוכנות הפדרלית למצבי חירום של ארצות הברית
פיקוד העורף, המקבילה הישראלית
השירות הממלכתי למצבי חירום של אוקראינה
ממשלת בלארוס
המשרד למצבי חירום
הכוחות המזוינים של בלארוס
הערות שוליים

↑  "1990–1999 годы" (ברוסית). Министерство по чрезвычайным ситуациям. אורכב מ-המקור ב-2017-10-22. נבדק ב-2018-07-28.
↑  "Прызначэнне МНС Рэспублікі Беларусь". אורכב מ-המקור ב-2010-09-12. נבדק ב-2019-07-05.
↑  "Руководство". mchs.gov.by. אורכב מ-המקור ב-2017-07-04. נבדק ב-2017-06-30.
↑  "Министр по чрезвычайным ситуациям Республики Беларусь". mchs.gov.by. אורכב מ-המקור ב-2017-06-28. נבדק ב-2017-06-30.
הסכם ג'יי

| --- | --- |

הדף הראשון של הסכם ג'יי
 מטרה:  הפגת המתחים בין ארצות הברית לבין בריטניה
 מחבר:  אלכסנדר המילטון
 חותמים:   ג'ון ג'יי   ממלכת בריטניה הגדולה ויליאם גרנוויל
 מקום חתימה:  לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה
 תאריך יצירה:  19 בנובמבר 1794
 תאריך אשרור:  24 ביוני 1795
 תאריך כניסה לתוקף:  29 בפברואר 1796
 שפות:  אנגלית
ההסכם לידידות, סחר ושיט בין הוד מלכותו הבריטי לבין ארצות הברית של אמריקה (באנגלית: Treaty of Amity, Commerce, and Navigation, Between His Britannic Majesty and the United States of America, ידוע בדרך כלל כהסכם ג'יי, באנגלית: Jay Treaty, או Jay's Treaty) היה הסכם שנחתם ב-1794 בין ארצות הברית לבין ממלכת בריטניה הגדולה שמנע מלחמה, פתר סוגיות פתוחות שנותרו מחוזה פריז שנחתם ב-1783, והוביל לסיומה של מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ההסכם אפשר עשר שנים של יחסי שלום ומסחר בין ארצות הברית ובין בריטניה בעיצומן של מלחמות המהפכה הצרפתית, שהחלו ב-1792. ההסכם נוסח על ידי אלכסנדר המילטון וזכה לתמיכתו של הנשיא ג'ורג' וושינגטון. חתימת ההסכם גרמה לזעם מצדה של צרפת ולפילוג בקרב האמריקאים. הוא ליבה את המחלוקת בין שתי המפלגות היריבות בכל אחת ממדינות ארצות הברית, המפלגה הפדרליסטית שתמכה בהסכם, והמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שהתנגדה לו.
ההסכם, שאת המשא ומתן עליו ניהל ג'ון ג'יי, השיג את רוב המטרות של האמריקאים. בין אלו נמנו נסיגתן של יחידות הצבא הבריטי ממוצבים בטריטוריה הצפון-מערבית שהיא סירבה למסור לארצות הברית במסגרת חוזה פריז. בכך נקמו הבריטים באמריקאים שהתכחשו לסעיפים 4 ו-6 לחוזה פריז. בתי המשפט של מדינות ארצות הברית הכשילו את תשלום החובות של בעלי חוב בריטים ואישרו את העיקול של נכסי הלויאליסטים, זאת על אף ההבנה המפורשת שהתביעות בנדון יגיעו מידית לידי סיום. הצדדים הסכימו שהסכסוכים שנגעו לתקופת המלחמה, לחובות ולתוויית גבול ארצות הברית–קנדה יועברו לבוררות, והיה זה המקרה המשמעותי הראשון בהיסטוריה המודרנית של הדיפלומטיה שהועבר לבוררות, וקבע גם תקדים שבו נעשה שימוש על ידי אומות אחרות. לאמריקאים הוענקו בהסכם זכויות סחר מוגבלות במושבות הבריטיות בקריביים בתמורה לכמה מגבלות שהוטלו על ייצוא הכותנה מארצות הברית.
הסכם ג'יי נחתם ב-19 בנובמבר 1794. ביוני 1795 הוא הוגש לסנאט של ארצות הברית לאשרור. ב-24 ביוני אושרר ההסכם על ידי הסנאט ברוב מיוחס של 20 תומכים מול 10 מתנגדים. במקביל אושרר ההסכם על ידי ממשלת בריטניה והוא נכנס לתוקף ב-29 בפברואר 1796, כאשר הוחלפו רשמית מסמכי האשרור.
ההסכם זכה לתגובות שליליות מצד אנשי סיעתו של תומאס ג'פרסון בכל אחת מהמדינות. נעשה ניסיון לחסום את אשרור ההסכם בסנאט, שבסופו של דבר כשל. אנשיו של ג'פרסון חששו שקשרים כלכליים או פוליטיים הדוקים יותר עם בריטניה יחזקו את כוחה של המפלגה הפדרליסטית בהנהגתו של המילטון, יקדמו את האריסטוקרטיה, ויערערו את יסודות הרפובליקניזם. ההסכם הוביל לגיבוש החלוקה המפלגתית ששלטה בפוליטיקה האמריקאית עד 1824, בה העדיפו הפדרליסטים את הבריטים והדמוקרטים-רפובליקנים העדיפו את צרפת. ההסכם נחתם לתקופה של עשר שנים. ניסיונות להסכים על חתימת חוזה המשך ב-1806 כשלו כאשר ג'פרסון דחה את הסכם מונרו-פיקני (Monroe–Pinkney Treaty), והמתחים הסלימו לקראת פרוץ מלחמת 1812.
רקע

פרוץ המלחמה בין צרפת המהפכנית לבין בריטניה הגדולה (ומדינות נוספת) ב-1793, שם קץ לתקופת שלום ארוכה שאפשרה לארצות הברית הצעירה לפרוח במונחים של סחר ופיננסים. כעת עלה כוחה של ארצות הברית כמדינה נייטרלית חשובה שניהלה תנועת סחר ימי רחבה. מנקודת מבטה של בריטניה, שיפור היחסים עם ארצות הברית הייתה מטרה בעדיפות עליונה למניעת הידוק הקשרים בין ארצות הברית לבין צרפת. נציגיה של בריטניה למשא ומתן התעלמו מגורמים שביקשו להשיג תנאים קשוחים יותר בהסכם שהתגבש. מנקודת מבטה של ארצות הברית, נקודת הלחץ החזקה ביותר במדיניות החוץ הייתה הגעה לנורמליזציה ביחסי הסחר עם בריטניה, שותפת הסחר המרכזית שלה, ופתרון הסוגיות שנותרו פתוחת מחוזה פריז. כפי שהסביר אחד המשקיפים, ממשלת בריטניה הייתה "טובה מאוד לאמריקה. ...הם הסדירו את ענייניהם לקראת תוכנית שבה שולבה הנייטרליות של ארצות הברית, והיה להם מאוד חשוב שהיא תישמר".
מבלי להודיע על כך לרשויות האמריקאיות, הפעילה ממשלת בריטניה את הצי המלכותי הבריטי כדי ללכוד כמעט 300 ספינות סוחר אמריקאיות נייטרליות שנשאו סחורה ממושבות צרפת באיי הודו המערביים. האמריקאים זעמו והרפובליקנים בהנהגתו של ג'פרסון דרשו הכרזת מלחמה, אך לעומתם קרא ג'יימס מונרו להטלת אמברגו על הסחר עם בריטניה. פקידי ממשל בריטים הודיעו לאינדיאנים בקנדה שהגבול בין שתי המדינות לא קיים יותר ומכרו להם כלי נשק. במרץ 1794 הצביע הקונגרס על הטלת אמברגו על בריטניה. ההחלטה אושרה על ידי בית הנבחרים, אך נפלה בסנאט, כאשר סגן הנשיא ג'ון אדמס הכריע בשוויון שנוצר בהצבעה נגד הטלת האמברגו.
ברמה הלאומית הייתה הפוליטיקה האמריקאית מפולגת בין סיעותיהם של ג'פרסון ומדיסון, שהעדיפו את הקשרים עם צרפת, ולבין הפדרליסטים בהנהגתו של המילטון, שראו בבריטניה בעלת ברית טבעית ולפיכך שאפו לנרמל את היחסים עמה, במיוחד בתחום הסחר. וושינגטון צידד בהשקפתו של המילטון, שהתווה מסגרת למשא ומתן, והנשיא וושינגטון שלח את נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ג'ון ג'יי, ללונדון כדי לשאת ולתת על הסכם מקיף.
לממשלה האמריקאית היו כמה סוגיות חשובות במשא ומתן על ההסכם:
הבריטים החזיקו במוצבים בשטחה של ארצות הברית באזור הימות הגדולות, בדטרויט ובמקינק שבשטחה של מישיגן של היום, בניאגרה ובאוסוויגו שבשטחי מדינת ניו יורק, ובמאומי שבשטחה של אוהיו של היום. לטענת הבריטים החזקת המוצבים הייתה בתגובה לסירוב האמריקאים לשלם את החובות שהוסכם עליהם במסגרת חוזה פריז.
הבריטים המשיכו לגייס בכפייה מלחים אמריקאים לצי המלכותי הבריטי לטובת המלחמה נגד צרפת.
סוחרים אמריקאים תבעו פיצויים על כ-300 ספינות סוחר שהבריטים החרימו בשנים 1793–1794.
גורמים בדרום ארצות הברית ביקשו פיצוי כספי לבעלי מטעים שהעבדים שבבעלותם נמלטו אל מעבר לקווים הבריטים בעת המלחמה.
סוחרים אמריקאים ביקשו שאיי הודו המערבית הבריטיים ייפתחו מחדש לסחר אמריקאי.
תוואי הגבול עם קנדה היה לא ברור בכמה מקומות והיה צורך להתוות אותו באופן מדויק יותר.
הבריטים סיפקו תחמושת לאינדיאנים שהיו בעימות מזוין עם המתיישבים בטריטוריה הצפון-מערבית (אזור אוהיו ומישיגן).
תנאי ההסכם

שני הצדדים השיגו מטרות רבות. כמה סוגיות נשלחו לבוררות, שלאחר כמה שנים של דיונים נפתרו בדרכי שלום, בעיקר לאחר שהבריטים שילמו סכום של 11,650,000 דולר לנזקים לספנות האמקריקאית וקיבלו סכום של 600,000 ליש"ט על חובות מלפני 1775. בעוד שעל הבוררות הבינלאומית לא היה ידוע הרבה, הסכם ג'יי נתן תנופה חזקה ובאופן כללי נחשב לראשיתה של הבוררות הבינלאומית המודרנית.
הבריטים הסכימו לפנות את המוצבים שבשטחה של ארצות הברית, שישה באזור הימות הגדולות ושניים בקצה הצפוני של אגם שמפליין, עד ליוני 1796, וכך אכן היה. המוצבים היו:
פורט או פר (על אגם שמפליין, בעיירה שמפליין שבמדינת ניו יורק).
פורט דאצ'מנס פוינט (על אגם שמפליין, בנורת' הרו שבוורמונט).
פורט לרנאולט, כולל פורט דטרויט (על נהר דטרויט, דטרויט, מישיגן).
פורט מקינק (על מצר מקינק, האי מקינק, מישיגן).
פורט מיאמי (על נהר מאומי, מאומי, אוהיו).
פורט ניאגרה (על נהר ניאגרה, יאנגסטאון, ניו יורק).
פורט אונטריו (על ימת אונטריו, אוסוויגו, ניו יורק).
פורט אוסווגטצ'י (על נהר סנט לורנס, אוגדנסבורג, ניו יורק).
ההסכם היה "נדיב באופן מפתיע" כשהוא אפשר לאמריקאים לסחור עם בריטניה בתנאים הטובים ביותר. בתמורה העניקה ארצות הברית לבריטניה מעמד של מדינה מועדפת ביחסי הסחר שלה, ונעתרה למדיניות הימית הבריטית נגד צרפת. סוחרים אמריקאים קיבלו זכויות סחר מוגבלות באיי הודו המערבית הבריטיים. הוקמו שתי ועדות גבול משותפות כדי להתוות את קו הגבול בצפון-המזרח ובצפון-המערב (ועדה זו לא התכנסה וסוגיית הגבול שם הוכרעה רק לאחר מלחמת 1812).
ג'יי, שהיה מתנגד תקיף לעבדות, השמיט את סוגיית הפיצוי עבור העבדים הנמלטים, ובכך הוא עורר את זעמם של מחזיקי העבדים בדרום ושימש מטרה למתקפותיהם של הג'פרסונים. לעומת זאת, לא עלה בידו לדון עם הבריטים על גיוסם הכפוי של מלחים אמריקאים לצי המלכותי הבריטי, סוגיה שבהמשך הייתה גורם מרכזי לפרוץ מלחמת 1812.
תנאי ההסכם > זכויות האינדיאנים

בסעיף 3 להסכם נאמר, "מוסכם שבכל עת יותר לנתיניו של הוד מלכותו, ולאזרחי ארצות הברית, וכן לאינדיאנים המתגוררים משני צידיו של הגבול המדובר, לעבור הלוך ושוב באופן חופשי, בדרך היבשה או בחציית נהרות או אגמים אל הטריטוריות ואל הארצות של שני הצדדים בתחומי יבשת אמריקה (למעט ארץ רופרט)... ולשאת באופן חופשי סחורות במעבר מארץ אחת לשנייה". בסעיף זה הוכרו זכויות האינדיאנים, האזרחים האמריקאים, והנתינים הקנדים לסחור ולנסוע בין ארצוות הברית הברית לבין קנדה, שאז הייתה בשלטונה של בריטניה. חלק ממומחי המשפט חלוקים בדעתם אם הזכויות הללו על פי ההסכם בוטלו בשל מלחמת 1812. על כל פנים, ארצות הברית הכניסה את הזכות הזאת לספר החוקים שלה בסעיף 289 לחוק ההגירה והאזרחות של 1952 (Immigration and Nationality Act of 1952) וכפי שהוא תוקן ב-1965. כפועל יוצא מהסכם ג'יי, "ילידים אינדיאנים שנולדו בקנדה זכאים איפוא להיכנס לארצות הברית למטרת תעסוקה, לימודים, נופש, השקעות ו/או הגירה" אם הם יכולים להוכיח שלכל הפחות 50% ממוצאם הוא אינדיאני, ושלא ניתן לגרשם משום סיבה. סעיף 3 להסכם הוא הבסיס לרוב התביעות של האינדיאנים. שלא כמו מהגרים חוקיים, ילידים אמריקאים ילידי קנדה המתגוררים בארצות הברית זכאים להטבות המדינה ולחינוך בדיוק כמו אזרחים רגילים.
בתרבות הפופולרית

במיני-סדרה ג'ון אדמס, סגן הנשיא ג'ון אדמס מכריע בשוויון בהצבעה על אשרור הסכם ג'יי. במציאות, הצבעתו מעולם לא נדרשה לאשרור ההסכם, שכן הסנאט העביר את ההחלטה ברוב של 20 תומכים מול 10 מתנגדים. יותר מכך, סגן הנשיא מעולם לא נדרש להכריע בשוויון בהצבעה על אשרור הסכם כלשהו, שכן הוא אמור להצביע רק במקרה של שוויון, ועל פי פרק 2 לחוקת ארצות הברית הצבעה על הסכמים ובריתות חייבת לעבור ברוב של שני שלישים. עם זאת, סגן הנשיא אדמס אכן הצביע לשבירת השוויון בהצבעה על הטלת האמברגו על בריטניה ב-1794.
הנרי קוטון

| --- | --- |

 לידה:  18 במאי 1876 נורפוק, ארצות הברית 
 פטירה:  8 במאי 1933 (בגיל 56) טרנטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית
 לאום:  אמריקאי
 לימודי רפואה:  בית הספר לרפואה על שם ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת מרילנד
 התמחות:  פסיכיאטריה
 תפקידים:  מנהל בית חולים
 מחלקות ובתי חולים:  בית החולים הפסיכיאטרי בטרנטון
 
הנרי אנדרוס קוטון (באנגלית: Henry Andrews Cotton) (18 במאי 1876 - 8 במאי 1933) היה רופא ופסיכיאטר אמריקאי שפעל בין השנים 1907–1930 בבית החולים הפסיכיאטרי בטרנטון, ניו ג'רזי, ונודע בשיטות הטיפול הקיצוניות בהן דגל, אשר כללו עקירת שיניים וכריתת איברים.
קוטון וצוותו ערכו מגוון ניתוחים בקטריולוגים ניסיוניים במטופלים, ולעיתים עקרו את שיניהם וכרתו חלק מאיבריהם כגון השקדים, הטחול, השחלות וחלקים מהמעי הגס. טיפולים אלו נמשכו זמן רב גם לאחר שהערכות סטטיסטיות הפריכו את טענותיו של קוטון לאחוזי הבראה מעודדים בקרב מטופליו, והצביעו על שיעורי תמותה גבוהים ביותר כתוצאה ישירה מאותם ניתוחים פולשניים.
על אף שיטותיו השנויות במחלוקת נחשב קוטון לרופא בעל דעות מתקדמות יחסית לתקופתו. לאחר מינויו למנהל הרפואי של בית החולים הפסיכיאטרי בטרנטון כשהיה בן שלושים הוא פעל לשינוי חלק מהנהלים אשר היו נהוגים דאז וביטל לדוגמה את חובת קשירת המטופלים למיטותיהם. כמו כן החל לערוך פגישות אבחנה יומיות במתכונת קבוצתית יחד עם החולים והסגל הרפואי.
התלהבותו של קוטון כלפי גל התגליות הרפואיות שפקד את המאה ה-20 ובייחוד נושא פיתוחן של תרופות חדשות, הובילה אותו לאמונה כי מקורן של מחלות נפשיות הוא בזיהומים נסתרים החבויים ברחבי הגוף. הפסיכיאטר אדולף מאייר הכיר לקוטון את הרעיון כי חולי נפשי הוא למעשה התנהגות חריגה הנובעת מסיבה ביולוגית, וזאת על סמך אבחנות שהראו כי חולים שסבלו מחום חוו גם מחשבות שווא והזיות.
בניגוד לתאוריות האיגניקה שנתמכו באותה העת והדגישו את חשיבות התורשה כמקור להבנת נבכי הנפש, וכן תורתו של פרויד אשר הכירה את הרעיון שחולי נפשי עלול להיות טמון בטראומת ילדות, התעקש קוטון להחזיק בשיטתו כי הפרעות פסיכולוגיות הן תוצאה ישירה של זיהומים גופניים, והפך לרופא המוביל בארצות הברית אשר עסק בה.
חינוך וקריירה

קוטון למד באירופה תחת הפסיכיאטרים אמיל קרפלין ואלויס אלצהיימר, אשר נחשבו לחלוצי התחום באותה תקופה, והיה תלמידו של אדולף מאייר בבית הספר לרפואה על שם ג'ונס הופקינס, דמות דומיננטית בענף הפסיכיאטריה בשלהי המאה ה-20. מאוחר יותר למד רפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת מרילנד.
הוא החל ליישם את רעיונותיו על ידי עקירת שיניהם של מטופליו, מאחר שחשד שהסתירו זיהומים. אם הטיפול נכשל, המשיך לחפש מקורות אחרים לזיהום בשקדים ובסינוסים, ולעיתים קרובות המליץ על כריתתם. אם גם אז לא נרפא החולה, החל חשדו לנדוד לכיוון איברים אחרים. אשכים, שחלות, טחולים, כיס המרה, צוואר הרחם, ובייחוד חלקים מהמעי הגס, הוסרו מהגוף באמצעות ניתוחים.
אמצעי זהירות בסיסיים כגון קבוצות שליטה וניסויי סמיות כפולה עדיין לא היו מוכרים באותה העת, וענף הפסיכולוגיה יחד עם שיטותיו להערכת התנהגות אנושית, טרם הגיע לשלב בו הוא נמצא היום. דרכו היחידה של קוטון לגלות דברים חדשים הייתה על ידי ניסוי וטעייה. הוא דיווח על הצלחה בניתוחיו, עם אחוזי הבראה בין מטופליו של עד 85 אחוזים. התחושה ששררה באותה העת הייתה כי מחקרים חלוציים מהסוג הזה היו שיאו של מקצוע הרפואה, והפכו את קוטון לדמות מוכרת ואהודה ברמה עולמית. הוא החל להעביר את הרצאותיו במוסדות רפואיים רבים בארצות הברית וברחבי אירופה, ולימד את שיטותיו לרופאים אחרים שעסקו בפסיכיאטריה.
מטופלים חדשים הגיעו יחד עם משפחותיהם בכדי לקבל טיפול מידיו של קוטון, ואלו שלא הצליחו להשיג מקום מחמת הביקוש הגבוה, דרשו מרופאיהם לטפל בהם בצורה דומה. כמו כן זכה קוטון להכרת תודה מצד רשויות המיסים הודות לטיפוליו החסכוניים אשר לא היו כרוכים בהוצאות כספיות רבות. ביוני 1922 פורסמה ביקורה בעיתון הניו יורק טיימס על הרצאותיו:
בבית החולים הפסיכיאטרי בטרנטון, ניו ג'רזי, תחת הנהגתו הגאונית של המנהל הרפואי, דוקטור הנרי א. קוטון, מתקיים המחקר המדעי העמוק, האגרסיבי והשאפתני ביותר שנערך בכל שדה ההפרעות הנפשיות והנוירולוגיות.. ישנה תקווה, תקווה חזקה.. לעתיד.
בעידן שקדם לגילוי האנטיביוטיקה, ניתוחים הסתיימו לעיתים קרובות בשיעורי תחלואה ותמותה גבוהים בשל זיהומים פוסט-כירורגיים. בין מטופליו של קוטון הייתה מרגרט פישר, בתו של הכלכלן הידוע אירווינג פישר. לאחר שאובחנה כסכיזופרנית בבית החולים הפסיכיאטרי בבלומינגדייל, שלח פישר את בתו לטרנטון, שם קבע קוטון כי מקור מצבה נבע מ"הצטברות של צואה באזור הכרכשת במעי הגס, בנוסף לנפיחות גדולה הנראית באזור"; היא עברה מספר ניתוחי כריתה במעי הגס לפני שמתה מזיהום סטרפטוקוקוס ב-1919.
הסכנה בניתוחים זוהתה על ידי חלק מהמטופלים במוסד, שעל אף הפרעותיהם הנפשיות ותפישתם הלקויה של המציאות, החלו לפתח פחד ממשי מהצוות הרפואי, ואף הפגינו התנגדות תקיפה בזמן שנלקחו בכפייה לתוך חדר הניתוח. דפוס ארוך של מקרי מוות והתערבות מצד משפחות החולים הובילו לבסוף להתערבות חיצונית.
חקירה

דעותיהם המקצועיות של פסיכיאטרים באותה העת היו חלוקות בנוגע לסוגיית הזיהום כמקור אפשרי לפסיכוזה, המחייב התערבות ניתוחית על מנת להשיג מרפא. דוקטור אדולף מאייר, ראש הצוות הרפואי בבית החולים הפסיכיאטרי והמוסד הלימודי להכשרת פסיכיאטרים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, הסכים עם התיאוריה. בעידודו של אחד החברים בוועדת הנאמנים של המדינה, אשר פיקח על בית החולים בטרנטון ונדרש לספק חוות דעת מקצועית ועצמאית על התנהלות הסגל של קוטון, מינה מאייר את אחת מתלמידותיו, דוקטור פיליס גרינאקר, לבקר את עבודתו. מחקרה החל ב-1924 לאחר שמאייר ביקר בבית החולים והביע דאגה בנוגע לשיטות הסטטיסטיות שבהן השתמש הסגל על מנת להעריך את הצלחתו.
גרינאקר ביקרה בחריפות את בית החולים, אשר לדעתה נכשל לשמור על סביבה בריאה כראוי למוסד רפואי, ואת דוקטור קוטון, שאותו תיארה כטיפוס משונה. מראהם של המטופלים במוסד נראה לה מטריד ביותר מאחר שכל שיניהם נעקרו, ולכן התקשו לאכול ולדבר.
דיווחים נוספים הטילו ספק בהצלחות שתיאר קוטון בנוגע לניתוחיו; גרינאקר מצאה את התיקים הרפואיים של המוסד במצב כאוטי ומלאים במידע סותר. ביקורתה הגיעה ב-1925 לידי הסנאט של מדינת ניו ג'רזי, אשר פתח בחקירה רשמית שאספה עדויות מידי מטופלים כועסים ועובדים בבית החולים. בתגובה לחקירה הביע חבר הנאמנים של בית החולים את אמונו המלא בצוות הרפואי ומנהלו, דוקטור קוטון, ושיבח את התנהלותם המקצועית.
רופאים ומנתחים בכירים העידו ב-24 בספטמבר 1925 על בית החולים כמוסד המתקדם ביותר בתחומו בעולם, ושיבחו אותו על טיפולו המסור בחוליו ועל שיטותיו החדשניות. כמו כן צוטטו מספר עמיתים ופוליטיקאים בכירים אשר הביעו את תמיכתם בקוטון.
בעקבות הפרסום הרב פתח קוטון בית חולים פרטי בטרנטון אשר צבר הצלחה והון רב מידי מטופלים שהשתייכו למשפחות אמידות אשר חיפשו את הטיפולים המודרניים ביותר בנמצא. מאייר עצר את חקירתה של גרינאקר בטרם סיימה להגיש את דיווחיה וסירב לבקשותיה להשלימה. הוא הודה כי האמין בצורה חלקית ברעיון כי אלחי דם עשויים להוביל להפרעות נפשיות, ומעולם לא ביקש מגרינאקר לחשוף את הסטטיסטיקות השגויות שסגל בית החולים סיפק לקוטון בנוגע למטופליו.
מאוחר יותר הודה קוטון כי שיעורי התמותה הגיעו ל-30 אחוזים מכלל החולים שנותחו, אם כי המספר האמיתי היה קרוב יותר ל-45 אחוזים, ונראה שקוטון מעולם לא הבין באמת את גודל הטעויות שרופאיו עשו בביקורת עבודתם.
בתחילת שנות ה-30 שיעורי התמותה בבית החולים החלו לעורר דאגה ומחלוקת מקצועית בקרב בכירים במחלקת המוסדות הפסיכיאטריים של המדינה. דיווח על התנהלותו של קוטון מידי אמיל פרנקל ב-1932 הביע הסכמה עם ממצאיה על גרינאקר, אולם בדומה לדיווחיה גם הוא מעולם לא הושלם.
קוטון פרש מתפקידו כמנהל בית החולים הפסיכיאטרי של המדינה באוקטובר 1930, ומונה למשרת מנהל רפואי אמריטוס. אף על פי שפרישתו הובילה לעצירת הניסויים הרפואיים שביצע במטופליו, מורשתו שרדה בדמות הסגל הרפואי בבית החולים אשר המשיך לעבוד על פי שיטותיו עד לשנות ה-50 המאוחרות.
מוות

דוקטור הנרי אנדרוס קוטון מת כתוצאה מהתקף לב ב-8 במאי 1933, בטרנטון, ניו ג'רזי, והוספד על ידי הניו יורק טיימס, העיתונים המקומיים, וכן בידי כתבי עת מקצועיים והוצאות פרסום שונות, על היותו חלוץ בענף הפסיכיאטריה אשר ביקש למצוא דרך טובה יותר לטיפול בחולים שסבלו מהפרעות נפש.
תרבות

בסדרת הטלוויזיה אימפריית הפשע גולם קוטון על ידי השחקן ביירון ג'נינגס, בפרק החמישי של העונה החמישית, "מלך נורווגיה", כמנהל מוסד פסיכיאטרי לנשים הכורת חלקים מגופן בתואנה כי מקור החולי שלהן נובע מזיהומי מלריה ועגבת המסתתרים ברקמות הגוף.
לקריאה נוספת

סקול, אנדרו; בית משוגעים: סיפורם הטרגי של מגלומניה והרפואה המודרנית; הוצאת אוניברסיטת ייל, 2005, (ISBN 0-300-10729-3)
ראו גם

לובוטומיה