יחסי ישראל–שוודיה
היסטוריה > מסוף שנות השישים: התקררות ביחסים

עם זאת, היחסים בין שתי המדינות התקררו ואף לשינוי חד ביחסים ביניהם בעקבות בחירתו של אולוף פלמה כראש ממשלת שוודיה בשנת 1969. פלמה, כמו קודמו ארלנד, עמד בראש מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, וביקש לנקוט עמדה נייטרלית ביחס לסכסוך הישראלי-ערבי. לקאנצלר אוסטריה לשעבר, ברונו קרייסקי, נודעה ככל הנראה השפעה רבה על פלמה הצעיר ממנו ועל צעירים אחרים בהנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטי ולשיתוף פעולה אוסטרי-שוודי[דרוש מקור]. השינוי בעמדה השוודית ביחס לישראל בא לידי ביטוי, בין השאר בעקבות מינויו של הדיפלומט השוודי גונאר יארינג, בסופה של שנת 1967, כשליח מיוחד למזרח התיכון מטעם האו"ם, וזאת במטרה לנסות וליישב את הסכסוך הישראלי-ערבי.
מדיניות החוץ של שוודיה שהתגבשה בשני העשורים מאז בחירתו של אולף פאלמה השפיעה לא רק על היחסים בין שוודיה לישראל, אלא גם על היחסים עם מדינות אחרות כמו ארצות הברית לגבי סוגיית וייטנאם[דרוש מקור]. עיקרי ההלכה הרשמית של מדיניות החוץ השוודית הם: הציר המרכזי הוא נייטרליות, שפרושה "אי השתתפות בבריתות בזמן שלום מתוך כוונה לשמור על אי-מערובות במקרה של המלחמה". הנייטרליות מבוססת גם על מדיניות הגנה חזקה עצמאית וייצור נשק. ביטחונה של שוודיה תלוי מאוד בהתפתחויות הבינלאומיות ומכאן השילוב עם המאמצים לפעול למען שמירת השלום בעולם. חיזוק סמכות האו"ם ביישוב סכסוכים בין מדינות וסיוע לארגון זה במתן אמצעים לקיום השלום והביטחון הבינלאומיים הם עיקרון חשוב. ומכאן נטילת חלק ביוזמות לפירוק הנשק הגרעיני, הכימי בעולם. הנייטרליות השוודית אין פירושה - הימנעות מנקיטת עמדות וגיוס דעת קהל בינלאומית נגד תופעות של דיכוי וחוסר סובלנות. אין היא רואה בכך, התערבות בעניינים הפנימיים של ארצות אחרות. אדרבא, הם תאמו את ההשקפות הרדיקליות-שמאלניות נוסח "השמאל החדש" של שנות השישים. על רקע דברים אלה ניתן לבחון את מדיניותה של שוודיה כלפי המזרח התיכון וכלפי ישראל בפרט, מאז היבחר פאלמה לרשות הממשלה. כמו כן, יש לבחון את צעדיה של שוודיה על רקע היבטים נוספים אנוכיים כמו, אינטרסים כלכליים ומעשיים (כמו מכירת נשק, לחץ חרם הנפט הערבי לאחר מלחמת יום הכיפורים ב-1973, שווקים חדשים במדינות ערב) ופחדה מברית המועצות לשעבר.
עם עליית פאלמה לשלטון החלה שוודיה מותחת בקורת גלויה וחריפה יותר על ישראל. בשוודיה השתנתה תדמיתה של ישראל, לא עוד הצטיירה כמדינה קטנה מוקפת אויבים רבים ועצומים, אלא כמדינה גדולה, כובשת, מעצמה צבאית המדכאת את העם הפלסטיני ומונעת ממנו את שאיפותיו הלאומיים.
באוקטובר 1973, במהלכה של מלחמת יום הכיפורים, ביקר שר החוץ השוודי בחריפות את מדיניותה האזורית של מדינת ישראל, והבהיר כי הסכסוך הישראלי-ערבי לא יוכל להיפתר באמצעות עליונות צבאית[דרוש מקור]. כמו כן, שוודיה גינתה את המתקפה הישראלית על הכור הגרעיני העיראקי אשר נערכה ביוני 1981, וזאת בתור "הפרה בוטה של החוק הבינלאומי".
בשנת 1979, לבקשת שירות הביטחון השוודי, עצר השב"כ בישראל את איש הביטחון השוודי סטיג ברגלינג (אנ') שריגל למען ברית המועצות, והוא הוסגר לשוודיה.
גם בשנות שלטון קואליציית המפלגות הלא סוציאליסטיות, בשנים 1976 עד 1982, לא שונתה המדיניות כלפי ישראל, שנשארה דומה מאוד לזו של קודמתה, אם כי הסגנון רוכך וההתעסקות המתמדת פחתה. השוודים הקנו לגיטימציה בינלאומית לאש"ף, במטרה להפוך את אש"ף לגורם פעיל במשא ומתן הדיפלומטי. תחילה בסיוע ליצירת דיאלוג בין ארצות הברית לאש"ף, ולאחר מכן במאמץ להביא לפתיחת דיאלוג דומה בין ישראל לאש"ף, מתוך יומרה שוודיה לא תפשה עד אז מקום בולט בשיקולי מדיניות החוץ של ישראל. יחסה של שוודיה גרם לעימותים, להתרחקות בין המדינות, ולהחלשת הדיאלוג ביניהן.
בדצמבר 1988, ראש אש"ף יאסר ערפאת קיים ביקור רשמי בשוודיה, וזאת בעקבות הזמנה רשמית מטעם הממשלה השוודית. לאחר שורת דיונים שנמשכו לאורך יומיים, ערפאת הכריז כי הוא מכיר בזכותה של מדינת ישראל להתקיים, ודוחה כל סוג של טרור.
במהלך אוקטובר 1999, ראש ממשלת שוודיה יירן פרסון קיים ביקור רשמי בישראל, במטרה לסייע בהחייאת המשא ומתן בין ישראל והפלסטינים. היה זה הביקור הראשון של ראש ממשלה שוודי בישראל מאז שנת 1962.
במהלכה של מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006, שר החוץ השוודי גינה את הפעולות הצבאיות של ישראל וארגון החזבאללה כאחד.