stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
א-ריש
במלחמת העצמאות > הקרב השני

במהלך מבצע חמץ, הוטל על גדוד 52 של חטיבת 'גבעתי' לכבוש את תל א-ריש. בלילה אור ליום ה-28 באפריל תקף כוח מקובץ של גדוד 52 של חטיבת גבעתי, בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב), את תל א-ריש. הכוח הסתייע בשני תותחי 20 מ"מ, אשר הגיעו לארץ מספר ימים קודם לכן. היציאה של הכוח ממקוה ישראל התעכבה כיוון שלא הוכנה מראש פרצה בגדר לשם כך. ההודעה על האיחור ביציאה לא הגיעה לתותחנים. אלה פתחו באש בשעה המקורית, וכך אבד יתרון ההפתעה. ההתקפה החלה בשעה 02:00 והתל, אשר הגנו עליו מספר כיתות, נכבש במהרה ללא התנגדות ממשית. כוח חסימה שנועד למנוע הגעת תגבורות ערביות, לא מנע מן הערבים להתרכז לצורך התקפה. אלה היו לוחמי גדוד אג'נאדין של צבא ההצלה, ובו יוצאי חיל הספר המנדטורי, בפיקודו של מישל אל-עיסא, אשר ב-26 באפריל 1948, הצליחו להסתנן ליפו. בהתקפה על תל א-ריש השתתף רוב גדודו של עיסא. הלוחמים הערבים התקדמו בשני צירים בחיפוי משוריין, והחלו מיד בהתקפת נגד חזקה על הכוחות שלא התבצרו כיאות. המגינים הופתעו, עד מהרה המפקדים איבדו שליטה על כוחותיהם, ושני משוריינים שנשלחו  לעזרה, קצרה ידם להושיע. כוח גבעתי נסוגו לכיוון מקוה ישראל באבדות כבדות - 36 הרוגים, מתוכם שבעה נעדרים, וכ-100 פצועים. הערבים איבדו באותו קרב 30 הרוגים ו-62 פצועים. כן אבדו ל'גבעתי' שלושה מקלעים, 20 רובים ו-12 תת-מקלעים. במהלך מבצע 'חמץ', פינו הערבים את האזור, והתל נותר כמובלעת בידיים ערביות עד 3 במאי. עד כניעת יפו ב-13 במאי, החזיקו הבריטים במקום.
הקרב העיקרי היה סביב עמדת הפילבוקס על התל, כיום בתחומו של פארק בשכונת תל גיבורים בחולון. במקום אתר זיכרון ובו הסבר על הקרב.
אחרי מלחמת העצמאות

בא-ריש נשמרו במשך תקופה ארוכה הבתים המקוריים של השכונה. בשנים הראשונות לאחר כיבוש השכונה שימשו הבתים למחנה צבאי ולאכלוס עולים חדשים. אחד המבנים הגדולים אשר שוכן על הכביש הראשי היה למוסד ילדים של עליית הנוער הדתי. הייתה בו חברת נוער של כחמישים חניכים וחניכות, מעל גיל 15, שעלו מצפון אפריקה. המוסד נועד להכין אותם לחיי עבודה. בשנת 1952 נסגר המוסד, וחניכיו עברו לכפר בתיה. במבנה שנותר פנוי הוקם מועדון גדנ"ע קליעה.
על חלקו הדרומי של הכפר הוקמה השכונה היהודית תל גיבורים בחולון. בית ספר היסודי "המגינים" הוקם בשנת 1950, במקום נותר בית הקברות המוסלמי טאסו, ושרידים של בית באר של משפחת טאסו.
בשנת 2012 עיריית חולון הכריזה על מתחם בית הבאר כמתחם בעל חשיבות היסטורית.
הערות שוליים

↑  3 ערבים נהרגו בתל א-ריש, דבר, 23 בדצמבר 1947
↑  בקיץ 2007 הושלם הליך זיהויים של חמישה משבעת הנעדרים. לזכר הנופלים בקרב זה נקראת השכונה הסמוכה לתל בשם תל גיבורים
↑  דרך בן-צבי פינת רחוב 3382
↑  המקור: הארכיון הציוני המרכזי s75/14617
יצחק צבי רקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  1933 ט"ו בחשוון תרצ"ד ירושלים, ישראל
 פטירה:  2016 (בגיל 83 בערך) כ' בניסן תשע"ו
 עיסוק:  חזן
 סוגה:  חזנות
 סוג קול:  טנור
יצחק צבי רקובסקי (ט"ו בחשוון תרצ"ד-כ' בניסן תשע"ו, 2016-1933) היה חזן ישראלי, בעל מוניטין בינלאומי.
ביוגרפיה

יצחק רקובסקי נולד בשנת התרצ"ד (1933), לרב אברהם ברוך אבא, שכיהן כרב השכונות 'אבן ישראל', 'עזרת ישראל' והסביבה, בירושלים, ולאִמו חיה-באשה. הוא גדל בשכונת כנסת ג' בירושלים, והיה שמיני מתוך תשעה ילדים. אחיו הבכור היה הרב רפאל יעקב מן רקובסקי, רב המרכזים הרפואיים הדסה.
בצעירותו למד בישיבת עץ חיים, ולאחר מכן בישיבת חברון. החל בקריירה החזנית שלו בגיל 17, כנער במקהלת "שירת ישראל", שייסד ר' שלמה זלמן ריבלין הידוע בכינויו "אבי החזנים". כבר אז התבלט בקול הטנור שלו ובכישרונו המוזיקלי, וסומן כחזן מבטיח.
משרתו הראשונה הייתה בשנת 1962, בבית הכנסת "גבורת ישראל" ברחוב בר-כוכבא בתל אביב. במשרתו השנייה, בבית הכנסת הגדול בחולון, כבר נודע שמו של החזן רקובסקי כחזן ייחודי, ורבים נהרו לבית הכנסת לשמוע את תפילותיו בשבתות ובחגים. החזן רקובסקי הושפע עמוקות בין היתר מסגנונו המיוחד של החזן משה קוסוביצקי, ואף ביצע רבות מיצירותיו בתפילות השונות. זכור במיוחד ביצועו של החזן רקובסקי ליצירה "ובדברי קדשך" של החזן קוסוביצקי, מתוך תפילת ה"קדושה" במוסף של שבת, שהוא התבקש לבצע פעמים רבות.
בשנת 1972 התקבל למשרת החזן הראשי בבית הכנסת הגדול בהר הכרמל בחיפה, שם שימש כחזן כשבע שנים. לאחר מכן עבר לכהן כחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בהרצליה. במהלך השנים שלאחר מכן שימש רקובסקי כחזן ראשי במרבית מבתי הכנסת הגדולים בארץ, כדוגמת: בית הכנסת הגדול בבת ים, בית הכנסת הגדול בגבעתיים, בית הכנסת הגדול בנתניה, בית הכנסת הגדול בבני ברק, בית הכנסת תפארת צבי (הרמן הכהן) בתל אביב, בית הכנסת היכל מאיר (מאנה) בתל אביב, ובית הכנסת רמה בתל אביב.
יש לציין כי מעבר למקהלת בניו שליוותה אותו לאורך השנים, החזן רקובסקי התפלל גם בליווי מקהלות החזנים הגדולות והידועות בארץ באותן השנים, כדוגמת: מקהלת "בן ברוך" בניצוחו של ניסן תורן ז"ל, מקהלת החזנים בניצוחם של שאול חכמי, אבי פרי ועוד.
שמו של החזן רקובסקי אף יצא מעבר לגבולות הארץ, והוא שימש כחזן בימים הנוראים בקהילות שונות: במונטריאול קנדה, בווינה אוסטריה, ביוהנסבורג דרום אפריקה ובלוס אנג'לס ארצות הברית.
לאורך השנים הופיע החזן יצחק רקובסקי בקונצרטים רבים בישראל ומחוצה לה, בטקסים רשמיים כדוגמת יום השואה ויום הזיכרון לחללי צה"ל, ואף התראיין ושר בתוכניות רדיו רבות ובטלוויזיה הישראלית.
החזן יצחק רקובסקי אף הלחין יצירות חזנות רבות מתוך תפילות השבת והימים הנוראים, אותם ביצע בהופעותיו השונות, ואף הקליט אותם באופן מקצועי באולפן הקלטות בליווי מקהלת בניו והוציא אותם על גבי דיסק.
בתאריך י"ד אב התשע"ז, התקיים קונצרט הצדעה לזכרו של החזן יצחק רקובסקי, בניצוחם של ד"ר מרדכי סובול ובנו אופיר סובול, ובהשתתפות בניו, והחזנים שי אברמסון, שמואל ברזילי, צבי גרינהיים, צבי וייס, יעקב מוצן, יעקב רובין, שמחה רוטנברג וישראל רנד.
החזן יצחק רקובסקי היה נשוי ללאה-אפרת, ולהם נולדו 5 ילדים: אבי, נעם, אוריאל, גילה וישי.
ארבעת בניו שימשו עוד כילדים כמקהלה שליוותה אותו לאורך השנים בתפילותיו הרבות ובהופעותיו בישראל ומחוצה לה, ורבים נהגו להשוותם למשפחת מלבסקי הידועה.
הערות שוליים

↑  שבת הראי"ה פרשת נשא | ראיון עם הרה"ג ר' יעקב רקובסקי זצ"ל | בית המדרש, באתר ישיבה
↑  הדלקת נרות חנוכה בבית הנשיא - החזן יצחק רקובסקי ז"ל, נבדק ב-2022-01-16
↑  אורית דביר, חזנים מצדיעים לחזן יצחק רקובסקי, באתר מקומון רמת גן, ‏2017-08-10
מיטשל הוקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באפריל 1923 ארצות הברית דטרויט, מישיגן, ארצות הברית
 פטירה:  18 במרץ 2013 (בגיל 89)
 
מיטשל הילרי הוקס (באנגלית: Mitchell Hilary Hooks;‏ 2 באפריל 1923 – 18 במרץ 2013) היה מאייר אמריקאי הידוע ביצירותיו עבור ספרים ומגזינים.
ביוגרפיה

הוקס נולד בדטרויט, מישיגן, ארצות הברית להילרי ולמארי. ב-1944 התגייס לצבא ארצות הברית כחייל חיל רגלים ובמלחמת העולם השנייה היה מכובשי גרמניה. במהלך המלחמה הגיע לדרגת לוטננט שני והחל את עבודתו כמאייר עצמאי בניו יורק.
הוא אייר עבור מגזינים דוגמת "קוסמופוליטן" וכן אייר כריכות של רומנים רומנטיים, ספרי מדע בדיוני וספרי פשע.
הוקס אייר את החוברת "כיצד לכבד ולהציג את הדגל שלנו" ("How to Respect and Display Our Flag") עבור חיל הנחתים של ארצות הברית. הוא גם עיצב כרזות סרטים, כולל כרזת הסרט הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד, "ד"ר נו".
הוא נפטר בגיל 89.
הערות שוליים

↑  Mitchell Hooks (1923-2013), MI6 - The Home Of James Bond, ‏22 במרץ 2013
↑  Tony Nourmand, James Bond Movie Posters: The Official 007 Collection, San Francisco: Chronicle Books, 2004, p. 11.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2459 0384  LCCN: n78043642  VIAF: 28331918   WorldCat (עם VIAF): 28331918
רומילה ת'אפר

| --- | --- |

 לידה:  30 בנובמבר 1931 (בת 93) לאקנאו, הראג' הבריטי 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פנג'אב  בית הספר ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון 
 מוסדות:  אוניברסיטת ג'ווהרלל נהרו 
 פרסים והוקרה:  פרס קלוגה (2008)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמית החברה המלכותית של אדינבורו (2006)  Jawarharlal Nehru Fellowship  פרס פוקואוקה לתרבות אסיה (1997) 
 
רומילה ת'אפר (בהינדי: रोमिला थापर ; נולדה ב־30 בנובמבר 1931) היא היסטוריונית הודית. תחום המחקר העיקרי שלה הוא ההיסטוריה המוקדמת של הודו (משנת 1000 לפנה"ס ועד שנת 1000 לספירה), במסגרתו התמקדה בעיקר בחברה ובתרבות של זמנים אלו. כיום ת'אפר מכהנת כפרופסורית אמירטוס להיסטוריה באוניברסיטת ג'ווהרלל נהרו (Jawaharlal Nehru University) בניו דלהי. ת'אפר זכתה בפרסים ותארים רבים, בין היתר: פרס קלוג ללימודי האנושות(אנ'), יחד עם פיטר בראון (2008), אקדמיה האמריקאית לאומנות ומדע (2009), ופרסים רבים נוספים. בין פרסומיה הבולטים ניתן למצוא כתבים כמו: Ancient India, Indian Social History: Some Interpretations, The Past Before Us: Historical Traditions of Early North India 1
חיים אישיים

רומילה ת'אפר נולדה ב-1931 בהודו. אביה דאיה ראם ת'אפר הוא רופא צבאי, ואחיה הוא העיתונאי רומש ת'אפר.(אנ')  ת'אפר קיבלה את התואר הראשון שלה בספרות אנגלית מאוניברסיטת פנג'אב(אנ'), וקיבלה תואר שני ודוקטורט בהיסטוריה הודית באוניברסיטה ללימודי המזרח ואפריקה בלונדון(אנ'). בנוסף למחקריה ת'אפר כיהנה גם בתפקידים שונים בעולם האקדמי (בעיקר בהודו). במהלך חייה כיהנה כמומחית להיסטוריה הודית עתיקה באוניברסיטת קורוקשטרה (1961–1962) ובאוניברסיטת דלהי (1963–1970), בנוסף כיהנה כפרופסורית להיסטוריה הודית עתיקה באוניברסיטת ג'ווהרלל נהרו בניו דלהי (1970–1991), וכיום היא מכהנת כפרופסורית אמירטוס באותה האוניברסיטה (החל משנת 1993)
תחומי המחקר

מחקרה של ת'אפר התמקד בעיקר בשני תחומים עיקריים. הראשון מביניהם הוא ההיסטוריה החברתית והתרבותית של הודו המוקדמת. המחקר כלל בתוכו שאלות חדשות על התקופה ומחקר מעמיק יותר על ממצאים ארכאולוגים, במטרה להבין את הקשר וההשפעה שהיו לדת, כלכלה וחברה אחת על השנייה. תחום מחקרה השני היה היסטוגרפיה. בין אם במובן העתיק, כלומר כיצד תועדה ההיסטוריה של הודו בשנים המוקדמות, ובין אם במובן העכשווי יותר של תיעוד ההיסטוריה ההודית המוקדמת, משמע כיצד מתעדים כיום את ההיסטוריה העתיקה של הודו. מחקרה פרץ דרך בחקר ההיסטוריה ההודית, ותרם למעבר של ההיסטוריה ההודית מתחומי האינדולוגיה (indology(אנ')) אל תחומי מדעי החברה. הטקסטים והספרים שכתבה נהפכו חלק מתוכניות הלימודים בבתי ספר ובמוסדות אקדמיים רבים.
חילוקי הדעות עם אנשי הדת

במהלך עבודותיה ת'אפר אתגרה את התפיסה הרווחת בהודו, ובין היתר גם את התפיסה הדתית בהודו. במהלך מחקרה אנשי הדת גינו אותה על כך שלא התייחסה למנהיגים ולמנהגים הדתיים כראוי, ועל כך שהטילה ספק ושאלה שאלות על הדת, ומנהיגי הדת ראו זאת בעין לא יפה. בשנת 2002 חלק ממאמריה של ת'אפר צונזרו והוסרו מספרי הלימוד, בטענה שהם פגעו באנשי הדת. לדוגמה - קטעים המתארים אכילת בשר (שאסורה בדת ההינדית) בתקופה המוקדמת של הודו.
פרסומים בולטים

Aśoka and the Decline of the Mauryas, Oxford / Delhi, 1961, sq., 2012
A History of India, Vol.1, Penguin Books, London / Delhi, 1966
Ancient India, Medieval India, NCERT Textbooks, Delhi, 1966, 1968 sq.
The Past and Prejudice (Sardar Patel Memorial Lectures), NBT Delhi, 1975, sq., 2010
Ancient Indian Social History: Some Interpretations, OL Delhi, 1978, 2010
From Lineage to State, OUP Delhi, 1984, sq., 2006
Śakuntalā: Texts, Readings, Histories, Kali for Women, Delhi/Anthem, London, 1999
History and Beyond, OUP Delhi, 2000
Cultural Pasts, Essays in Early Indian History, OUP Delhi, 2000
Early India, Penguin Books, London / Delhi / California University Press, 2002
Somanatha: the Many Voices of a History, Penguin Delhi, Verso London, 2004, 2008
The Aryan: Recasting Constructs, Three Essays, Delhi 2008
The Past before Us: Historical Traditions of Early North India, Permanent Black, Ranikhet /Harvard University Press, Cambridge Mass., 2013
פרסים ותארים בולטים

דוקטורט של כבוד מאוניברסיטת בראון (2010), מאוניברסיטת אדינברו (2004)
נבחרה לאקדמיה האמריקאית לאומנות ומדע, 2009
זכתה בפרס קלוג (יחד עם החוקר האנגלי פיטר בראון) 2008
litt של כבוד (honorary D.litt) מאוניברסיטת אוקספורד (1997), אוניברסיטת קלקוטה (1997), אוניברסיטת פרדניה, סרי לנקה (1992),
ידידה של כבוד מאוניברסיטת לונדון (1992), Lady Margaret Hall, אוקספורד (1986)
לקריאה נוספת

Talking History: Romila Thapar in conversation with Ramin Jahanbegloo, with the participation of Neeladri Bhattacharya Hardcover, רמין ג’הנבגלו, רומילה ת’אפר, נילדרי בהאטכריה, Oxford University Press, 2017
The Historian and Her Crafts: Collected Essays and Lectures, רומילה ת’אפר, Oxford University Press, 2018
A History Of India: Volume 1, רומילה ת’אפר, Penguin Books, 1965
הערות שוליים

1 2  (https://www.jnu.ac.in/sites/default/files/Romila
↑  Nandita Singh, Why is Karan Thapar complaining? His dynasty holds a key to Lutyens’ Delhi, ThePrint, ‏2018-07-24 (באנגלית אמריקאית)
↑  Romila Thapar Age, Husband, Children, Family, Biography & More » StarsUnfolded, starsunfolded.com (באנגלית בריטית)
↑  Romila Thapar, American Academy of Arts & Sciences (באנגלית)
↑  "WHO IS ROMILA THAPAR". Business Standard India. נבדק ב-2021-11-14.
↑  Professor Romila Thapar | St Antony's College, www.sant.ox.ac.uk
↑  Romila Thapar (Kluge Prize Winner 2008), Library of Congress, Washington, D.C. 20540 USA
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307217505171  PLWABN: 9811508668705606  BIBSYS: 90346901  BNE: XX1452015  BnF: cb12045505k (data)  CANTIC: a12383119  CiNii: DA00556460  GND: 120037823  ISNI: 0000 0001 1697 6129  LCCN: n50007613  LNB: 000229347  NDL: 00458538  NKC: jo2008479082  NLA: 35545043  NLK: KAC202335848  NSK: 000482336  NTA: 06807283X  RERO: 02-A003894659  SNAC: w6md19sz  SUDOC: 028666674  S2AuthorId: 5487850  Trove: 990860  VIAF: 108370620   WorldCat (עם VIAF): 108370620
שולמית רופין

| --- | --- |

שולמית רופין בצעירותה. 1905 לערך, גרמניה
 לידה:  13 באפריל 1873 שטרלנו, רפובליקת פולין 
 פטירה:  15 באוקטובר 1912 (בגיל 39) ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 בן או בת זוג:  ארתור רופין 
 מספר צאצאים:  1 
 
שולמית (סלמה) רופין (13 באפריל 1873 – 15 באוקטובר 1912) מורה לזמרה ולפיתוח קול, מחלוצות המוזיקה בפלשתינה (א"י). מייסדת בית הספר הראשון למוזיקה ביפו (1910).
רעייתו של ארתור רופין.
שולמית רופין ובתה רות. 1911, ארץ ישראל
שולמית וארתור רופין עם בתם, רות. 1911, ארץ-ישראל
קורות חייה

נולדה בשטרלנו (Strelno) שבקיסרות הגרמנית (כיום בפרובינציית קויאוויה-פומרניה בפולין), לאביה רפאל לבק ולאמה פיליפינה. התחנכה בבתי ספר בשטרלנו ובעיר ברומברג. ניחנה בכישרון מוזיקלי ובקול ערב. אמה הייתה בתו של שמעון רופין, סבו של ארתור רופין. למדה בקונסרבטוריון בברלין והתמחתה בהוראת זמרה אמנותית. שאפה להופיע באופרה, אך הוריה התנגדו לרצונה לפתח קריירה של זמרת, כדי שלא תצא לתרבות רעה. הודות לכשרונה, מצאה משרה כמורה לפיתוח קול בקונסרבטוריון בו למדה. 

במרץ 1908 נישאה לארתור רופין, בן-דודה מצד אמה. למחרת החתונה, בשיא פעילותה המוזיקלית ותוך ויתור על פיתוח קריירה מוזיקלית באירופה, עזבו בני הזוג את ברלין ושולמית התלוותה לבעלה בשליחותו לארץ ישראל - ייסוד המשרד הארצישראלי ביפו.
בספרו האוטוביוגרפי כתב עליה ארתור רופין כי "מצויה הייתה אצל הוויות העולם הרבה יותר ממני, ומלבד שידעה פרק במוזיקה הייתה גם בעלת השכלה רחבה ועל כן מסוגלת לרדת לסופם של עניינים הקרובים לנפשי קרבה יתרה".
כשהייתה בת 36 הרתה. בשל גילה ובגלל תנאי התברואה הגרועים בארץ ישראל, החליטו בני הזוג כי תלד בברלין. ב-10 באוגוסט 1909, לאחר לידה קשה, נולדה הבת רות, לימים רופאת ילדים. האם ובתה נשארו בברלין למשך שנה ובקיץ 1910 חזרו ארצה. השנתיים הבאות היו, ככל הנראה, שנים מאושרות בחייה, כשהתמסרה לגידול בתה ובמקביל החלה להגשים את חלומה – הקמת בית ספר למוזיקה.
קורות חייה > הקמת בית הספר למוזיקה בארץ-ישראל

הקימה את בית הספר למוזיקה ביפו שפתח שעריו  ב-1 בנובמבר 1910 הודות לתרומות של יהודים עשירים ברוסיה בעלי זיקה לציונות, והיה הראשון מסוגו במזרח התיכון. לצדה עמד הכנר והמוזיקאי משה הופנקו. היה זה כשנה לאחר הקמת העיר תל אביב. אלתר דרויאנוב כתב עליה כי "חיבה מיוחדת נודעת מאיתה לרינה ולנגינה". היה זה המוסד המוזיקלי הראשון בארץ שנועד, לדבריה, להעניק השכלה מוזיקלית מקצועית לבני הנוער בארץ ולפתח ולהפיץ את המוזיקה הקלאסית בארץ ישראל. 

בשנתו הראשונה של בית הספר נרשמו אליו 53 תלמידים, ביניהם לינה, בתו של המורה מרדכי אזרחי-קרישבסקי, ממייסדי תל אביב. הכנר יריב, בנו של מרדכי אזרחי-קרישבסקי, היה מורה בבית הספר "שולמית", עד שפרש בשנת 1938 והקים את קונסרבטוריון "רון". אחרי שנה יזמה את פתיחתו של סניף נוסף בירושלים.

בעיניה, טיפוח החינוך המוזיקלי ותחיית החברה היהודית בארץ ישראל היו בלתי נפרדים. היא עודדה מוזיקאים יהודים להגר לארץ-ישראל וללמד בבית הספר שלה. בנוסף שכנעה יהודים אמידים מרוסיה לתרום לו כסף.
קורות חייה > מנהלת בית הספר למוזיקה

במשך שנתיים עמדה בראש בית הספר למוזיקה, ניהלה את מחלקת הזמרה ולימדה זמרה. במקביל פעלה לאיתור מימון לבניית בית קבע לבית הספר. לאחר מותה התייסר ארתור רופין שלא התפנה מעבודתו העמוסה, ולו גם לשעה אחת ביום, כדי להקדישה לאשתו. "כמה שמחת", כתב לה לאחר מותה, "בבית הספר למוזיקה שייסדת בארץ, בהצלחת פעולתך ובהרחבת תחומיה".
תוכנית הלימודים של בית הספר למוזיקה התקיימה על פי המודל שהיה נהוג בבתי הספר למוזיקה באירופה. בכל מוסדות החינוך הללו נכללו בתוכנית הלימודים שיעורים אינדיבידואליים בנגינה ובפיתוח קול ולצדם שיעורים בתאוריה, בהלחנה, בהיסטוריה של המוזיקה, סדנאות תזמורת ומוזיקה קאמרית. המסגרת היחידה שבה נדונה המוזיקה שכונתה 'חוץ–אירופית' או 'מזרחית' הייתה במסגרת קורס שעיקרו היה סקירה כללית ומהירה של תרבויות המוזיקה בעולם.
שולמית לא זכתה לקצור את פרי עמלה החלוצי, שנתיים לאחר שייסדה את בית הספר למוזיקה, נפטרה. אך אף על פי שהייתה זו תקופה קצרה, הטביעה את חותמה ביישוב העברי המתגבש בארץ. בביטאון הפועל הצעיר נכתב כי "להזכרה בא קהל רב מאוד, אשר הוכיח בזה כמה כבוד רכשה לה המנוחה בעבודתה".
קורות חייה > סיפור מותה

"סלמה הרתה בשנית בשנת 1912 ולקראת הלידה נתרגשה ובאה עלינו הפורענות מפני הניתוח שנעשה לאחר הלידה הראשונה, לא היו חבלי הלידה עזים והרופא והמיילדת לא הרגישו שהוולד מת ברחם אמו. כשהוצא בידיים לאוויר העולם, ארעה לסלמה הרעלת דם. סלמה הועברה בקרון רכבת מיוחד שחנה על המסילה שליד ביתנו (מקום שרות נפרדה ממנה) לבית החולים ואלאך בירושלים ושם נפטרה ב-15 בספטמבר 1912 ונקברה בהר הזיתים. היה זה השבר הגדול ביותר הראשון שהושברתי בימי חיי."
כך כתב ארתור רופין על שעותיה האחרונות. זוהי הגרסה הראשונה שנכתבה על נסיבות מותה. עדות נוספת נודעה מפי נכדתה שנקראה על שמה, שולמית, שכתבה על כך במכתב, בו תיארה גילויים של רשלנות רפואית, לפיהם טופלה בברלין על ידי רופא שתוי וקצר רוח, שהשתמש במלקחיים ופצע את רחמה, לאחר ניתוחים נקבע הרחם במקומו. בגרסה השנייה, על פי מאמר שפורסם במגזין סגולה, הוולד הוצא מת מרחמה אך לאחר מכן חלתה בקדחת. שבעה ימים נאבקה על חייה עד שנפטרה.
על מיטת חוליה בבית החולים שערי צדק בירושלים קרא לה בעלה מכתב מהפילנתרופ ד"ר רבינרסון מקייב, בו הביע את רצונו להקים בניין קבע לבית ספרה. היא התעודדה מן הבשורה, והכתיבה לבעלה מכתב בו ביקשה לברך את תלמידיה לרגל פתיחת שנת הלימודים תרע"ג. כך כתב מפיה:
מבקשת היא לברך את כל התלמידים מעומק לבה ולהמריץ אותם שיוסיפו גם להבא לשקוד על תלמוד המוזיקה כדרך ששקדו עד כאן. או אז עתידים הם לא רק ליהנות מן המוזיקה כל ימי חייהם ולהגיע לכלל עליית נשמה, אלא גם לקחת חלק בהרמת קרנו של בית הספר למוזיקה ובהשרשת אמנות המוזיקה בארץ.
נפטרה ב-15 באוקטובר 1912 ונטמנה בבית העלמין בהר הזיתים, ירושלים.
אחרי מותה נשא ארתור רופין את חנה הכהן, בתו של מרדכי בן הלל הכהן ונולדו לו עוד שלושה ילדים. בתם כרמלה נישאה ליגאל ידין, בתם איה נישאה לצבי דינשטיין ובנם הוא רפאל רופין, איש משרד החוץ לשעבר, שגרירי ישראל בטנזניה, ממקימי מכמורת.
רות, בתם של שולמית וארתור רופין, נישאה לרופא דר' דב פלד (פכטהולד) שהיה ממקימי תל השומר. להם נולדו שתי בנות שולמית הכהן (מורה), שולמית נשואה לחזי הכהן האחיין של חנה הכהן רופין, ואופירה כץ (עובדת סוציאלית).
מורשתה

זמן קצר לאחר מותה הפך משה הופנקו, שהיה מנהל מחלקת הכינור, הצ'לו והקונטרבס בבית הספר, למנהלו ובית הספר נקרא "שולמית" על שמה. מנהל מחלקת הפסנתר היה מרצל האמרשלג שלימד תאוריה וקומפוזיציה. משה הופנקו הביא לארץ כלי נגינה נוספים כמו ויולה וצ'לו, והקים תזמורת סימפונית ראשונה בתל אביב, שנהגה לערוך קונצרטים פומביים באירועים בחיי העיר, בהם נוגנה מוזיקה קלאסית או קלה, בהתאם לאירוע.
בשנת 1925 הפך בית הספר לקונסרבטוריון למוזיקה. משה הופנקו המשיך לנהל את בית הספר "שולמית" במשך 40 שנים. בנו, יובל עמידרור, שהמשיך את דרכו, נתקל בקשיים כספיים רבים ולאחר פטירתו המוסד נסגר. בשנת 1938, המורה יריב אזרחי החליט להקים את קונסרבטוריון "רון" שפעל במקביל לקונסרבטוריון "שולמית". 

בשנת 1971, במלאת 33 שנה להיווסדו של קונסרבטוריון "רון", צורף לו השם "שולמית" כדי להנציח את שמות מייסדיו הראשונים, חלוצי המוזיקה בישראל – שולמית רופין ומשה הופנקו, ובכך להמשיך את ייעודם. המוסד נקרא "רון-שולמית", ועד שנת 1991 התקיים בניהולו של אזרחי. בראשית שנות השבעים הקימה המוזיקאית עפרה ברושי, בתו של אזרחי, שתי שלוחות של קונסרבטוריון "רון-שולמית" בירושלים, בקריית משה וברמת אשכול. בשנת 1982 עברה שלוחת קריית משה לבית ספר בשכונת בית הכרם, וקיים עד היום.
לקריאה נוספת

שרה ברנע, "צלילי מולדת חדשה", סגולה: מגזין ישראלי להיסטוריה, מרץ 2012, עמ' 58–63.
ציפורה שחורי-רובין, בית הספר לנגינה "שולמית": ראשית החינוך המוזיקלי בארץ ישראל, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2010.
יהואש הירשברג, "חזון המזרח מול מורשת המערב: זרמים אידאולוגיים במוזיקה בתקופת היישוב והשפעתם על המוזיקה הישראלית בשני העשורים האחרונים", עיונים בתקומת ישראל, 14 (2004), הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עמ' 1–13.
א.ב. יפה, עשרים השנים הראשונות: ספרות ואמנות בתל אביב הקטנה, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 1980.
ארתור רופין, פרקי חיי, תל אביב: עם עובד, 1960.
על שולמית רופין באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית, בערך: נשים בעלייה השנייה).
הערות שוליים

↑  דוד תדהר, "שולמית רופין", האנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, כרך 7, עמ' 2871.
↑  צפורה שחורי-רובין, בית הספר לנגינה "שולמית": ראשית החינוך המוזיקלי בארץ ישראל, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2010, עמ' 113.
↑  שרה ברנע, "צלילי מולדת חדשה", סגולה 22 (2012), עמ' 60.
↑  ארתור רופין, פרקי חיי, תל אביב: עם עובד, 1960, עמ'200-201.
↑  רופין, פרקי חיי, עמ' 61.
↑  פנחס בן צבי גרייבסקי, בנות ציון וירושלים, כרך חוברות א-י, ירושלים: בן צבי, תש"ס, בנות ציון וירושלים, עמ' 55, מסת"ב 965-217-178-6. (בעברית)
↑  ברנע, "צלילי מולדת חדשה", סגולה, עמ' 97.
↑  שחורי-רובין, בית הספר לנגינה "שולמית", עמ' 111.
↑  מרגלית שילה, נשים בעלייה השנייה, בתוך: האנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית).
↑  "בית ספר ראשון למוזיקה - שולמית", ראשונים בעיר, אתר הארכיון העירוני, עיריית תל אביב.
↑  יהואש הירשברג, "חזון המזרח מול מורשת המערב: זרמים אידאולוגיים במוזיקה בתקופת היישוב והשפעתם על המוזיקה הישראלית בשני העשורים האחרונים", עיונים בתקומת ישראל, 14 (2004), עמ' 4
↑  הפועל הצעיר ו' (4), בתוך: א.ב. יפה, עשרים השנים הראשונות: ספרות ואמנות בתל אביב הקטנה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1980, עמ' 100-102.
↑  רופין, פרקי חיי, עמ' 24.
↑  על פי מכתב אישי שכתבה שולמית הכהן, נכדתה של שולמית רופין, על סבתה, בשיחה עם מיטל דלל במסגרת עבודה בקורס בחוג להיסטוריה במכללת סמינר הקיבוצים.
↑  ברנע, "צלילי מולדת חדשה", סגולה, עמ' 58.
↑  שחורי-רובין, בית הספר לנגינה "שולמית", עמ' 115.
↑  "בית ספר ראשון למוזיקה - שולמית", ראשונים בעיר, אתר הארכיון העירוני, עיריית תל אביב.
↑  שחורי-רובין, בית הספר לנגינה "שולמית", עמ' 148.
CORE

| --- | --- |

סמל ה-CORE
 "polícia civil RJ" (המשטרה האזרחית של ריו דה ז'ניירו).
 פרטים
 כינוי:  The Skulls; הגולגולות
 מדינה:  ברזיל ברזיל
 שיוך:  המשטרה האזרחית של ברזיל
 סוג:  יחידת עילית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  4 ביולי 1969 – הווה (55 שנים)
 מלחמות:  המשבר הביטחוני בריו דה ז'ניירו (2010)
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  כ-400 לוחמים
 ציוד עיקרי:  נשק קל, אמצעים מיוחדים, נגמ"שים וכלי צמ"ה
CORE - תיאום המשאבים המיוחדים (בפורטוגזית: Coordenadoria de Recursos Especiais) היא יחידת עילית של המשטרה האזרחית של ברזיל בריו דה ז'ניירו, המקבילה האזרחית ל-BOPE, שהיא חלק מהמשטרה הצבאית. היחידה שהוקמה ביולי 1969 מקבילה ליחידת GOE של סאו פאולו.
מטרות

היחידה הוקמה על מנת להוות יחידת תגובה מהירה
בביצוע מבצעי לוחמה בפשע המאורגן
ביצוע מעצר מבוקשים ברמה גבוהה
השתלטות על אירועי בני ערובה המוניים
ליווי אח"מים
מבצעים מיוחדים ללוחמה בטרור
מבצעי חילוץ במקרים של משברים לאומיים ואסונות טבע
ראו גם

BOPE
תיק הגולן

|  פרטים |
| --- | --- |
 כינוי:  "תיק הגולן"
 מדינה:  סוריה סוריה, לבנון לבנון
 שיוך:  חזבאללה חזבאללה
 בסיס האם:  ביירות (לבנון), דמשק (סוריה)
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2018 – 7 בדצמבר 2024 (כ־6 שנים)
 מקים היחידה:  עלי מוסא דקדוק
 מלחמות:  מלחמת האזרחים בסוריה, מלחמת חרבות ברזל
 פיקוד
 מפקדים:  עלי מוסא דקדוק ✘
 
תיק הגולן הייתה שלוחה מבצעית של ארגון הטרור חזבאללה שהוקמה כיחידה חשאית, כתוספת ליחידת העלית כוח רדואן. היחידה הוקמה בשנת 2018, וזאת מתוך הכרה של החזבאללה כי ההישגים של המתקפות מכיוון לבנון דלים יחסית, וכי יש פוטנציאל לגרום לפגיעות רבות יותר בתקיפות שמבוצעות מתוך שטח סוריה. קיומה של היחידה נחשף על ידי צה"ל ב-13 במרץ 2019.
רקע

תחילת פעילותו של הכוח המבצעי הייתה ב-2013, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. ארגון החזבאללה פעל באזור במטרה לחזק את משטר אסד. עם חזרת השליטה באזור לידיו של אסד, חזבאללה החליט לשנות את הייעוד של הכוח. הוא החל בהליך של הקמת תשתית מבצעית באזור, והטיל את המשימה על אחד האנשים בעלי הניסיון המבצעי הרב ביותר בארגון - עלי מוסא דקדוק, שהיה אחראי על המבצעים של יחידת עיראק של החזבאללה, ונכלא למספר שנים לאחר שהוציא להורג חיילים אמריקנים. לאחר ששוחרר שב ללבנון, ומשם נשלח לסוריה להקמת התשתית המבצעית של היחידה. היחידה פעלה באופן חשאי, כשהיא ממודרת אף בתוך ארגון חזבאללה עצמו. המטרה של מזכ"ל הארגון, חסן נסראללה, הייתה להקים יחידת עילית שתפעל מתוך סוריה ותוכל להביא לפגיעה במדינת ישראל מכיוון מזרח, דהיינו מכיוון הגבול הסורי, ובכך ליצור חזית נוספת נגד ישראל. היחידה מורכבת בחלקה משכבת פיקוד לבנונית, ומפעילים של חזבאללה שעיקר פעילותם המבצעית היא מסוריה.