stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרי (צפון אירלנד)
הערות שוליים

1 2 3  הטיימס, ‏לונדונדרי מאחה את השברים, באתר גלובס, 3 ביוני 1998
↑   חוץ לארץ, היריות החלו ב-16:10: עשר הדקות שמטלטלות את בריטניה כבר 50 שנה, באתר הארץ, 3 בפברואר 2022
↑  בלומברג, בלפאסט, ‏בריטניה יוזמת צעדי חיזוק כלכליים להסכם השלום של צפון אירלנד, באתר גלובס, 13 באפריל 1998
↑  סוכנויות הידיעות, החיילים שהשתתפו באירועי "יום ראשון הארור" יעידו בדרי, באתר הארץ, 2 באוגוסט 2001
↑  דנה הרמן, ר"מ בריטניה התנצל על אירועי "יום ראשון הארור", באתר הארץ, 16 ביוני 2010
↑  איי.פי, רויטרס והארץ, 47 שנה אחרי טבח "יום ראשון הארור": רק חייל בריטי אחד יעמוד למשפט, באתר הארץ, 14 במרץ 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555464705171  GND: 4111374-3  LCCN: n50056238  MusicBrainz: 51d31600-8881-4175-a2f4-d25e08f767d1  NARA: 10045716  NKC: ge1097987  VIAF: 141955584   WorldCat (עם VIAF): 141955584
הבחירות הפרלמנטריות באיסלנד 1999

הבחירות הפרלמנטריות באיסלנד 1999 התקיימו ב-8 במאי 1999. מפלגת העצמאות שמרה על מעמדה כמפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, כשזכתה ב-26 מושבים מתוך 63. אחרי הבחירות הוקמה קואליציה יחד עם המפלגה הפרוגרסיבית. ראש הממשלה דוד אודסון המשיך לקדנציה נוספת.
תוצאות הבחירות

| תוצאות בחירות 1999> מפלגה | תוצאות בחירות 1999> מפלגה | תוצאות בחירות 1999> יו"ר | תוצאות בחירות 1999> הצבעות | תוצאות בחירות 1999> % | תוצאות בחירות 1999> +/– | תוצאות בחירות 1999> מושבים | תוצאות בחירות 1999> +/– |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | מפלגת העצמאות | דוד אודסון | 67,513 | 40.7 | 3.6+ | 26 | 1+ |
|  | הברית הסוציאל-דמוקרטית | Margrét Frímannsdóttir | 44,378 | 26.8 | חדש | 17 | 6- |
|  | המפלגה הפרוגרסיבית | הלדור אסגרימסון | 30,415 | 18.4 | 4.9- | 12 | 3- |
|  | השמאל הירוקה | Steingrímur J. Sigfússon | 15,115 | 9.1 | חדש | 6 | חדש |
|  | המפלגה הליברלית | סבריר הרמנסון | 6,919 | 4.2 | חדש | 2 | חדש |
|  | המפלגה ההומניסטית |  | 742 | 0.4 | חדש | 0 | חדש |
|  | המפלגה הנוצרית הדמוקרטית |  | 441 | 0.3 | חדש | 0 | חדש |
|  | אנרכיסטים באיסלנד |  | 204 | 0.0 | חדש | 0 | חדש |
| קולות כשרים | קולות כשרים | קולות כשרים | 165,727 | 97.8 | 0.6 |  |  |
| הצבעות לא חוקיות / ריקות | הצבעות לא חוקיות / ריקות | הצבעות לא חוקיות / ריקות | 3,697 | 2.2 | 0.6 |  |  |
| סך הכל | סך הכל | סך הכל | 169,424 | 100 | - | 63 | - |
מקור: Nohlen & Stöver
הערות שוליים

| הבחירות באיסלנד |
| --- | --- | --- |
בחירות באיסלנד
| הבחירות לפרלמנט | 2017, 2016, 2013, 2009, 2007, 2003, 1999, 1995,  1991, 1987 |  |
הדיוויזיה ה-21 (בריטניה)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1915–1919 (כ־4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 דרגת המפקד:   מייג'ור גנרל
הדיוויזיה ה-21 של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה

בספטמבר 1914 גויסה הדיוויזיה כחלק מהצבא החדש והחלה באימונים, ובספטמבר 1915 נשלחה הדיוויזיה לצרפת. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בחזית המערבית, ובכלל זה קרב לוס, הקרב על הסום, קרב אראס, קרב פשנדל, קרב קמברה, מתקפת האביב ומתקפת מאה הימים. אבדות הדיוויזיה היו הגבוהות ביותר מבין כל הדיוויזיות של הצבא החדש. לאחר המלחמה שוחררו חיילי הדיוויזיה, ובמאי 1919 פורקה הדיוויזיה.
הופיה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 על שם:  הנדריק הופ 
 מוצא:  הולנד 
 מרכיבים עיקריים:  קפה 
 
שתי קופסאות של הופיה
ההופיה של Nieuwerkerk
הופיה או ברבים הופייס (בהולנדית: Hopje; מכונה גם Haagsche Hopjes, הופייס מהאג) הם סוג של ממתקים הולנדיים בטעם קל של קפה וקרמל שמקורם במאה ה-18.
היסטוריה

ההופיה קרוי על שמו של הברון הנדריק הופ (הול') שנזכר כשליח בבריסל כאשר הצרפתים פלשו לבלגיה ב-1792. הוא עבר לדירת כמה חדרים מעל הקונדיטורייה של ואן הארן וניוורקרק. הברון היה מכור לקפה והסיפור מספר שלילה אחד השאיר את הקפה שלו עם סוכר ושמנת על התנור, שם הוא התאדה. כשטעם את החומר שהתקבל, הוא אהב את זה. הרופא שלו יעץ לו לא לשתות קפה אז הוא ביקש מהקונדיטור תיאודורוס ואן הארן להכין לו כמה "גושי קפה". לאחר כמה ניסויים, ואן הארן יצר ממתק עשוי מקפה, קרמל, שמנת וחמאה. הברון הופ הנלהב היה להוט לתת לאורחיו לנסות את ה-'Hopjes' שלו, שזכה במהירות לפופולריות. יורשו של ואן הארן בסופו של דבר אף קיבל הזמנות מחו"ל למוצר.
מאפיינים ואותנטיות

מאפיין טיפוסי להופיה הוא שהוא לא נדבק ושהוא לא מתרכך עם הזמן. J.P. Rademaker העתיק את ההופייס ושיווק אותם כ"Haagsche Hopjes האמיתיים היחידים". הוא היה הראשון שעטף את הממתקים האישיים בנייר מודפס, מה שלא היה רגיל באותה תקופה. Rademaker ו-Nieuwerkerk התדיינו במשך שנים רבות. כאשר חברת Rademaker ברוטרדם השתלטה על Nieuwerkerk ב-1949, הסכסוך המשיך בין שתי חברות Rademaker במשך 40 שנה, עד שפסיקה משנת 1989 של ועדת קוד הפרסום ההולנדית הורתה ל-Rademaker לחדול משימוש במונח "Haagsche Hopjes האמיתית היחידה". נכון לעכשיו, עטיפות Rademaker Hopjes מציגות את הביטוי "Alleen Echt Met Dit Merk" (רק אמיתי עם מותג זה).
מוזיאון

בין השנים 1990 לבין 1998 היה בהאג מוזיאון בשם Museum voor het Haagsche Hopje, שהוקדש להופיה ולהיסטוריה שלו, הוא היה ממוקם בבניין המונומנטלי Oude Molstraat 30. המוזיאון נסגר מאז.
Rademaker נמצאת בבעלות RBV Leaf, חלק מקבוצת CSM, מאז 1999.
הערות שוליים

↑  "A short history of The Hague". denhaag.nl. 2011-11-28. נבדק ב-2022-12-17.
↑  "The Hague Daily Photo". thehaguedailyphoto.blogspot.com. נבדק ב-30 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Museum voor Haagsche Hopje, the Hague". אורכב מ-המקור ב-2010-07-21. נבדק ב-2010-07-24.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הופיה".
האשם בן עבדאללה, נסיך ירדן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בינואר 2005 (בן 19) המרכז הרפואי המלך חוסיין, עמאן, ירדן
 מדינה:  ירדן
 השכלה:  האקדמיה המלכותית במידבא; אוניברסיטת ג'ורג'טאון
 נסיך ירדן
 
האשם בן עבדאללה, נסיך ירדן (נולד ב-30 בינואר 2005) הוא הילד הצעיר והבן השני של מלך ירדן עבדאללה השני והמלכה ראניה. הוא השני בסדר הירושה לכתר הירדני, אחרי אחיו, חוסיין.
ביוגרפיה

האשם בן עבדאללה נולד ב-30 בינואר 2005 במרכז הרפואי המלך חוסיין, בעמאן, לעבדאללה השני, מלך ירדן ולראניה, מלכת ירדן. הוא חלק מהשושלת ההאשמית, ולפי הדיווחים, הוא צאצא ישיר מהדור ה-42 של מוחמד. הוא חולק את יום הולדתו עם אביו. הוא השני בתור לכס המלכות הירדני, אחרי אחיו הבכור, יורש העצר חוסיין.
האשם למד באקדמיה המלכותית במידבא וסיים את לימודיו במאי 2023.
הוא לומד באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון די. סי..
תפקידים מלכותיים

ביוני 2023 הנסיך האשם ליווה את הוריו, המלך והמלכה, לביקור רשמי בספרד. הנסיך ביקר בעבר במצרים ובבחריין עם אביו.
ב-14 באוגוסט 2023 הושבע הנסיך האשם לממלא מקום המלך בפעם הראשונה, לאחר שעבדאללה השני, מלך ירדן יצא למצרים כדי להשתתף בפסגה.
ב-14 ביוני 2024 הושבע הנסיך האשם כעוצר למלך בפעם השנייה, בנוכחות הקבינט, כאשר עבדאללה השני, מלך ירדן יצא לאיטליה כדי להשתתף בפסגת ה-G7.
הערות שוליים

↑  "Prince Hashem bin Abdullah of Jordan Celebrates His Graduation". Harper's Bazaar Arabia. 25 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Royal, Tal (2023-09-24). "Images: Crown Prince Al Hussein and Princess Rajwa Visit Prince Hashem at University | Washington, DC | Fri Sep 22 2023". Monarch Ledger (באנגלית). נבדק ב-2023-12-17.
↑  "King meets Spain monarch in Madrid". Ammon News. 20 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "For first time .. Prince Hashem sworn in as Regent". Ammon News. נבדק ב-2023-09-06.
↑   ציוץ של רועי קייס ברשת החברתית אקס (טוויטר), 15 באוגוסט 2023
↑  "King departs for Italy to attend G7 Summit". en.royanews.tv (באנגלית). נבדק ב-2024-06-15.
דרטונה באסקט

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך ייסוד:  1946 
 מדינה:  איטליה איטליה
 אולם ביתי:  פאלאפראריס (3,510 מושבים)
 מיקום:  טורטונה, אלסנדריה, פיימונטה
 ליגה:  ליגת העל האיטלקית בכדורסל ליגת האלופות בכדורסל
 צבעי תלבושת:  לבן, שחור, כתום
 www.derthonabasket.it
 
דרטונה באסקט (באיטלקית: Derthona Basket) היא קבוצת כדורסל איטלקית מטורטונה (אנ'), פיימונטה, המשחקת בליגת העל האיטלקית בכדורסל.
היסטוריה > 1955–2014: בליגות הנמוכות

דרטונה באסקט נוסדה בשנת 1955 בטורטונה, עיירה קטנה ליד אלסנדריה. עם זאת, המועדון פורק מאוחר יותר ב-1962, ארבע שנים בלבד לאחר הצטרפותו לפדרציית הכדורסל האיטלקית. ב-1965 הוקמה דרטונה מחדש במסגרת מועדון הספורט החדש בעיר.
לאחר עשרות שנים בליגות הנמוכות של איטליה החתימה הקבוצה ב-2008 את הרכז המקדוני פטר נאומוסקי, שזכה במדי יוגופלסטיקה ספליט בגביע אירופה לאלופות בכדורסל ב-1990 וב-1991. יחד עם נאומוסקי עלתה דרטונה לסרייה ג'1 לאחר שסיימה את העונה ללא הפסד. בעונת 2013/14, לאחר שהובילה את הטבלה במשך כל העונה, עלתה הקבוצה לסרייה א'2 לאחר ניצחון בגמר הפלייאוף על לניאנו.
היסטוריה > 2014–2018: בליגה השנייה

בעונת 2015/16 הגיעה דרטונה למקום השלישי בבית המערבי של הסרייה א'2, הליגה האיטלקית השנייה. היא העפילה לפלייאוף וניצחה בסיבוב הראשון 3–1 את פלקנסטרו טריאסטה לפני שהודחה ברבע הגמר 2–3 על ידי ברשה. בעונת 2016/17 סיימה דרטונה את העונה הסדירה במקום השני במערב וניצחה בסיבוב הראשון של הפלייאוף 3–1 את מנטובנה, אך הפסידה מאוחר יותר לטריאסטה 1–3 ברבע הגמר.
ב-4 במרץ 2018 זכתה דרטונה בתואר הראשון שלה, גביע ה-LNP (הגביע האיטלקי לליגה השנייה והשלישית), לאחר ניצחון הגמר 89–57 על רוונה. הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במקום החמישי בבית המערבי, אך הודחה בסיבוב הראשון 1–3 על ידי אודינה.
ב-22 באוקטובר 2018, לאחר שלושה הפסדים בשלושת המשחקים הראשונים של העונה, פוטר המאמן לורנצו פנסה והוחלף במרקו רמונדינו. ב-29 בספטמבר 2019 זכתה דרטונה התואר השני שלה, סופר-קאפ ה-LNP, לאחר ניצחון 84–81 על טורינו.
בעונת 2020/21 סיימה דרטונה את העונה הסדירה במקום השני. בפלייאוף ניצחה הקבוצה ברבע הגמר 3–2 את רוונה ובחצי הגמר 3–1 על יורובאסקט רומא. ב-29 ביוני 2021 דרתונה סיים את העונה הסדירה במקום השני. בפלייאוף, האריות ניצחו ברבע הגמר 3–2 את רוונה ו-3–1 על יורובאסקט רומא בחצי הגמר. ב-29 ביוני 2021, לאחר ניצחון 75–74 על טורינו במשחק החמישי והמכריע בסדרת גמר הפלייאוף, עלתה דורטונה לראשונה בתולדותיה לסרייה א'.
היסטוריה > 2021–הווה: בסרייה א'

בקיץ שלאחר מכן הפך היזם בנימינו גאביו, שנתן לקבוצה חסות מסחרית עם חברת היאכטות שלו Bertram Yachts, לבעלים החדש של המועדון. בעונתה הראשונה בליגה הבכירה היא השתתפה בגביע האיטלקי והעפילה לגמר לאחר שני ניצחונות 94–82 על טריאסטה ברבע הגמר ועל וירטוס בולוניה בחצי הגמר. בגמר הפסידה דרטונה לאולימפיה מילאנו 78–61. את העונה הסדירה בליגה סיימה הקבוצה במקום הרביעי וניצחה בסיבוב הראשון של הפלייאוף 3–1 את רייר ונציה, אך הפסידה לווירטוס בחצי הגמר 0–3.
בעונת 2022/23 סיימה הקבוצה במקום השלישי בטבלה וניצחה 3–1 ברבע גמר הפלייאוף את אקילה באסקט טרנטו לפני ששוב הודחה בחצי הגמר על ידי וירטוס בולוניה.
תארים

סגנות (1): 2021/22
זכייה (1): 2018
זכייה (1): 2019
שחקנים

מקדוניה פטר נאומוסקי
בלגיה רטין אובאסוהן
קרואטיה לאון רדושביץ'
איטליה מרקו ספיסו
ארצות הברית טיישון תומאס
צרפת אמין נואה
הערות שוליים

↑  Ottavi Playoff A2 Citroën - Trieste e Tortona ultime qualificate ai quarti di finale, Lega Nazionale Pallacanestro, ‏2017-05-12 (באיטלקית)
↑  A2 Old Wild West Ottavi Playoffs 2018: l’Apu Gsa Udine vince pure Gara2 ma Tortona lotta sino alla fine Serie sul 2-0, All-Around, ‏2018-05-02 (באיטלקית)
↑  Supercoppa LNP 2019 Old Wild West - Vince Tortona in finale su Torino, Lega Nazionale Pallacanestro, ‏2019-09-28 (באיטלקית)
↑  פטרוצ'י, אנג'לו (2021-06-29). "Sanders al fotofinish porta Tortona in Serie A, vittoria a Torino in Gara 5 - Sportando". ספורטנדו (באיטלקית). נבדק ב-2023-08-10.
↑  פדריקו רוסיני, Basket: Tortona fa l'impresa ed è promossa in Serie A espugnando Torino nella finale playoff di A2, OA Sport, ‏2021-06-29 (באיטלקית)
↑  Redazione SuperBasket, Prima storica promozione in serie A per il Derthona Basket, SuperBasket, ‏2021-06-30 (באיטלקית)
↑  פיליפו מאצוני, Bertram Tortona Virtus Bologna 94-82: finale di Coppa Italia a sorpresa, il Resto del Carlino, ‏2022-02-19 (באיטלקית)
↑  Tortona battuta, la Virtus è in finale per lo scudetto, לה רפובליקה, ‏2022-05-31 (באיטלקית)
| ליגת האלופות בכדורסל 2024/2025 – שלב הבתים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בית א'  ישראל הפועל חולון  בוסניה והרצגובינה איגוקאה  צרפת נאנטר  גרמניה ס.אוליבר וירצבורג | בית ב'  ספרד אוניקאחה מאלגה  בלגיה אוסטנדה  פולין קינג שצ'צ'ין  טורקיה פטקים ספור | בית ג'  ספרד לנובו טנריפה  טורקיה פינאר קרשיאקה  צרפת סן-קנטן  יוון קולוסוס רודוס | בית ד'  טורקיה גלאטסראיי  יוון פרומיתאס פטרס  גרמניה רסטה פכטה  צ'כיה נימבורק | בית ה'  יוון א.א.ק. אתונה  לטביה VEF ריגה  ישראל מכבי עירוני רמת גן  גרמניה טלקום בון | בית ו'  ליטא ריטאס וילנה  הונגריה פלקו סומבטהי  איטליה פלקנסטרו רג'אנה  פולין שלונסק ורוצלב | בית ז'  ספרד באסקט מנרסה  איטליה דרטונה באסקט  גרמניה ניינרס קמניץ  פורטוגל בנפיקה ליסבון | בית ח'  ספרד UCAM מורסיה  יוון פריסטרי אתונה  טורקיה מניסה  סרביה FMP בלגרד |  |  |  |  |  |  |
הבחירות הפרלמנטריות באיסלנד 2007

הבחירות הפרלמנטריות באיסלנד 2007 התקיימו ב-12 במאי 2007. מפלגת העצמאות שמרה על מעמדה כמפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט והיא גם הרכיבה את הממשלה יחד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. ראש הממשלה המכהן גייר הארדה המשיך לקדנציה נוספת.
מחוזות הבחירה

כל אחד מששת המחוזות מוקצים תשעה מושבים שנבחרים על ידי הצבעת אישור. תשעה מושבים נוספים מחולקים בין המחוזות (בין 1 ל-2) בהתאם לגודל האוכלוסייה, על מנת לשמור על יחסיות ההצבעה ברמה הלאומית. ב-2007 המחוזות חולקו כך:
| מחוז בחירה | מושבים למחוז | מושבי 'הצבעת אישור' | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- |
| ריקוואק-צפון | 9 | 2 | 11 |
| ריקוואק-דרום | 9 | 2 | 11 |
| דרום-מערב | 10 | 2 | 12 |
| צפון-מערב | 8 | 1 | 9 |
| צפון-מזרח | 9 | 1 | 10 |
| דרום | 9 | 1 | 10 |
| סך הכל | 54 | 9 | 63 |
תוצאות הבחירות

| מפלגה | מפלגה | יו"ר | הצבעות | % | +\- | מושבים | +\- |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | מפלגת העצמאות (D) | גייר הארדה | 66,754 | 36.64 | 2.96+ | 25 | 3+ |
|  | הברית הסוציאל-דמוקרטית (S) | אינגיביירג סולרון גיסלדוטיר | 48,743 | 26.76 | 4.19- | 18 | 2- |
|  | התנועה השמאלית-ירוקה (V) | Steingrímur J. Sigfússon | 26,136 | 14.35 | 5.54+ | 9 | 4+ |
|  | המפלגה הפוגרסיבית (B) | Jón Sigurðsson | 21,350 | 11.72 | 6.01- | 7 | 5- |
|  | המפלגה הליברלית (F) | Guðjón Arnar Kristjánsson | 13,233 | 7.26 | 0.12- | 4 | 0 |
|  | התנועה האיסלנדית-מדינה חיה (I) | Ómar Ragnarsson | 5,953 | 3.27 | חדש | 0 | חדש |
| קולות כשרים | קולות כשרים | קולות כשרים | 182,169 | 98.43 |  |  |  |
| קולות פסולים | קולות פסולים | קולות פסולים | 385 | 0.21 |  |  |  |
| פתקים לבנים | פתקים לבנים | פתקים לבנים | 2,517 | 1.36 |  |  |  |
| סך הכל | סך הכל | סך הכל | 185,071 | 100 | – | 63 | – |
מקור- Nohlen & Stöver
הערות שוליים

↑  חוק הבחירות האיסלנדי
↑  Nohlen, D & Stöver, P (2010) Elections in Europe: A data handbook, p574 ISBN 978-3-8329-5609-7
↑  חלוקת המחוזות באית'לינגי
| הבחירות באיסלנד |
| --- | --- | --- |
בחירות באיסלנד
| הבחירות לפרלמנט | 2017, 2016, 2013, 2009, 2007, 2003, 1999, 1995,  1991, 1987 |  |
דרך נייתן

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  מתיו נייתן 
 אורך:  3.6 ק"מ 
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–1861
 מיקום
 עיר:  יאו צים מונג 
 רחובות מסתעפים:  Pitt Street 
 קואורדינטות:  22°18′38″N 114°10′16″E﻿ / ﻿22.31057°N 114.17112°E﻿ / 22.31057; 114.17112
 he
 
דרך נייתן
דרך נייתן בשנות ה-20 של המאה ה-20. מימין - דרך קמרון.
כנסיית סנט אנדרו
דרך נייתן (באנגלית: Nathan Road; בסינית: 彌敦道) היא דרך ראשית בקאולון שבהונג קונג. הדרך חוצה מדרום לצפון את צים שא צוי ומגיעה עד מונג קוק. דרך ראשית זו מהווה אתר תיירות ואתר מסחרי חשוב בשל החנויות הרבות, המלונות והמסעדות הרבות שלאורכה.
מוצאה של הדרך בנמל ויקטוריה שבדרום צים שא צוי, והיא מסתיימת ברחוב באונדרי שבצפון מונג קוק.
מתחת לדרך עוברים קו קוון טונג וקו צואן ואן של הרכבת התחתית של הונג קונג.
היסטוריה

חלקה הראשון של דרך נייתן נסלל בשנת 1861. הייתה זו הדרך הראשונה שנסללה בקאולון לאחר שקאולון הוחכרה לבריטניה בועידת פקינג בשנת 1860. בעת סלילתה נקראה הדרך "דרך רובינסון" (Robinson Road) על שם סר הרקולס רובינסון, ברון רוזמיד, המושל החמישי של הונג קונג. מאחר שגם באי הונג קונג הייתה דרך בשם זה על שמו של המושל, ובמטרה למנוע בלבול הוחלט בשנת 1909 לשנות את שם הדרך לשמה הנוכחי על שם סר מתיו נייתן, המושל ה-13 של הונג קונג.
בעת סלילת הדרך היה האזור פרוור מגורים של הונג קונג. לצידה של הדרך היו מבני אחוזה בסגנון קולוניאלי ולצידם גנים. כמו כן היו לצידה המערבי של הדרך קסרקטין ויטפיל (לימים הפך אזור הקסרקטין לפארק קאולון). בשנת 1906 נבנתה לצד הדרך כנסיית סנט אנדרו - הכנסייה האנגליקנית הראשונה שנבנתה בקאולון.
הדרך שבין דרך דאסקוין לבין רחוב ארגייל נקראה במקור "דרך ההכתרה" (באנגלית: Coronation Road, בסינית: 加冕道) לציון ההכתרה של המלך ג'ורג' החמישי בשנת 1911. בשנת 1926 הפכה דרך זו לחלק מדרך נייתן.
לצידי הדרך מצויים מבנים רבים בעלי חשיבות בהם מלון פנינסולה, פארק קאולון, מסגד קאולון ומלונות רבים.
האשמה (סרט, 2021)

| --- | --- |
 מבוסס על:  האשמים 
 בימוי:  אנטואן פוקואה
 הופק בידי:  ג'ייק ג'ילנהול, מישל ליטווק, Svetlana Metkina, David Litvák, Riva Marker, אנטואן פוקואה 
 תסריט:  ניק פיזולטו 
 עריכה:  ג'ייסון בלנטיין 
 שחקנים ראשיים:  ג'ייק ג'ילנהול
 מוזיקה:  מרסלו זרבוס 
 צילום:  Maz Makhani 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Bold Films, Nine Stories Productions 
 חברה מפיצה:  נטפליקס
 שיטת הפצה:  direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  2021 
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מתח 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
האשמה (באנגלית: The Guilty) הוא סרט דרמה אמריקאי בהפקת נטפליקס, בבימויו והפקתו של אנטואן פוקואה ובכיכובו של ג'ייק ג'ילנהול. הסרט הוא עיבוד מחודש לסרט הדני משנת 2018 "האשמים".
שחקנים

ג'ייק ג'ילנהול בתפקיד ג'ו ביילר
אית'ן הוק
פיטר סארסגארד
ריילי קיאו
פול דנו
ביירון באוורס
דאווין ג'וי רנדולף
דייוויד קסטניידה
כריסטינה וידאל
אדריאן מרטינז
ביל בר
בו נאפ
אדי פאטרסון
הפקה

בחודש דצמבר 2018 פורסם כי ג'ייק ג'ילנהול רכש זכויות על הסרט הדני בעל אותו השם והוא יככב ויפיק מהדורה מחודשת של הסרט תחת חברת ההפקות שלו Nine Stories Productions, לצד סרטי בולד. בספטמבר 2020 הוכרז כי אנטואן פוקואה יביים ויפיק את הסרט ונטפליקס צפויה להפיץ אותו. בנובמבר 2020 הצטרפו לצוות השחקנים אית'ן הוק, פיטר סארסגארד, ריילי קיאו, פול דנו, ביירון באוורס, דאווין ג'וי רנדולף, דייוויד קסטנדה, כריסטינה וידאל, אדריאן מרטינז, ביל בר, ביו קנאפ ואדי פטרסון.
שלב הצילומים החל בנובמבר 2020.
הערות שוליים

↑  Kroll, Justin (10 בדצמבר 2018). "Jake Gyllenhaal to Star in Remake of Denmark's Oscar Entry 'The Guilty' (EXCLUSIVE)". Variety. נבדק ב-12 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fleming Jr, Mike (15 בספטמבר 2020). "'Southpaw' Duo Jake Gyllenhaal & Antoine Fuqua To Re-Team On Tense Thriller 'The Guilty'". Deadline Hollywood. נבדק ב-12 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fleming Jr, Mike (23 בספטמבר 2020). "Netflix Lands Jake Gyllenhaal-Antoine Fuqua Package 'The Guilty' In $30 Million WW Deal". Deadline Hollywood. נבדק ב-12 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  N'Duka, Amanda (13 בנובמבר 2020). "'The Guilty': Ethan Hawke, Peter Sarsgaard, Riley Keough & More Join Jake Gyllenhaal In Antoine Fuqua-Directed Netflix Drama". Deadline Hollywood. נבדק ב-13 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Guilty". Backstage. נבדק ב-12 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kroll, Justin (11 בנובמבר 2020). "Michael Bay To Direct Action-Thriller 'Ambulance' With Jake Gyllenhaal In Talks To Star". Deadline Hollywood. נבדק ב-12 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
האל שהכזיב

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  לואי פישר, אנדרה ז'יד, ארתור קסטלר, איניאציו סילונה, סטיבן ספנדר וריצ'רד רייט
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר עיון
 נושא:  קומוניזם 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1950
 מספר עמודים:  202
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  במיגה עבור פלס
 תאריך:  1953
 תרגום:  אפרים קרליס
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001179941, 002266588
 
האל שהכזיב (באנגלית: The God that Failed) הוא אנתולוגיה של שישה סופרים שהתפרסם בשנת 1950, בימי המלחמה הקרה. הסופרים שהיו מן המערב נסחפו בשנות השלושים לקומוניזם ולתמיכה בברית המועצות והתפכחו מאמונתם זו עקב הטרור הסטליניסטי. בספר מספר כל אחד מן השישה על דרכו לקומוניזם ועל התפכחותו ממנו. ששת הסופרים הם לואי פישר, אנדרה ז'יד, ארתור קסטלר, איניאציו סילונה, סטיבן ספנדר וריצ'רד רייט.
עורך הקובץ ומי שכתב את הקדמתו היה ריצ'רד קרוסמן שהיה מדינאי בריטי, איש מפלגת הלייבור שהיה בשנות השישים למנהיגה בפרלמנט הבריטי. קרוסמן היה איש רוח שכתב בעצמו מספר ספרים בנושאים פוליטיים.
רקע

בסוף שנות העשרים ותחילת שנות השלושים, שהיו שנות עליית הנאציזם והתבססות הפשיזם, חשו רבים מאנשי הרוח באירופה ובארצות הברית אהדה עצומה לברית המועצות, שבה ראו את התגשמות הסוציאליזם וחומת מגן מפני הנאציזם והפשיזם. רבים מהם הצטרפו למפלגות הקומוניסטיות בארצות מגוריהם ובאו לברית המועצות לביקור. אחדים ניסו להגשים את אמונתם באופן מעשי, ועקרו לברית המועצות כדי להשתתף במה שראו כבניין הסוציאליזם.
ככל שהתקדמו שנות השלושים, התפכחו חלק מהם מאשליותיהם לגבי ברית המועצות והקומוניזם. בראשית שנות השלושים שרר רעב גדול באוקראינה, שמיליונים נספו בו ושנגרם על ידי מדיניות הקולקטיביזציה הכפויה של סטלין. התחלת "הטיהורים הגדולים" במרוצת שנות השלושים, אווירת הטרור והאימה שנלוותה אליהם והרעב הגדול גרמו לאותם אנשי רוח להתפכח אט-אט מאשליותיהם. הטיהורים הגדולים היו כרוכים במעצרים המוניים של חפים מפשע שביניהם קומוניסטים מסורים ונאמנים, בחרדת כל אדם מפני יום המחרת, ומהשאלה האם עליו ייפול הפור וגורלו יהיה מעצר, משפט ופסק דין דרקוני של הוצאה להורג או של מאסר לשנים ארוכות במחנות המעצר - הגולאגים שבסיביר או בים הצפוני. אווירת הטרור והאימה גרמו להלשנות המוניות, ובמשפטי הראווה נשמעו וידוייהם של הנאשמים שהוצאו מהם בעינויים, ובהם גוללו על עצמם אשמות של קשר לרצוח את סטלין וראשי השלטון, חבלה וריגול לטובת כל גורם זר או עוין כשירותי הריגול המערביים, גרמניה הנאצית ואפילו הירוהיטו, "המיקאדו היפני".
הספר "האל שהכזיב" הביא לידי ביטוי את רגשותיהם של שישה אנשי רוח ידועים בדרכם אל הקומוניזם וממנו. בשם שניתן לקובץ, "האל שהכזיב", היה כפל משמעות: האמונה בקומוניזם לבשה צורה של דבקות דתית, ופולחן האישיות של סטלין - "שמש העמים" לבש צורה של אמונה באל.
ששת הסופרים

לואי פישר (1896–1970), עיתונאי יהודי אמריקאי. הגיע בשנת 1922 ככתב חוץ לברית המועצות וכתב על רשמיו ממנה בצורה אוהדת. שימש כתב בספרד בימי מלחמת האזרחים הספרדית ובמשך פרק זמן מסוים אף היה חבר בבריגדה הבינלאומית שלחמה לצד הכוחות הרפובליקנים. אף כי מעולם לא הצטרף למפלגה הקומוניסטית, היה מזוהה כתומך של ברית המועצות. הוא התאכזב מן הקומוניזם, ובשנת 1945 פרש מעבודתו בכתב עת אמריקאי על רקע אי הסכמתו עם הדיווחים האוהדים לסטלין שנתפרסמו בו.
אנדרה ז'יד (1869–1951), סופר צרפתי. חתן פרס נובל לספרות לשנת 1947. בשנות העשרים ניהל מאבקים למען זכויות האדם של האסירים בבתי הכלא ולמען זכויותיהם של בני אפריקה אשר צרפת ניצלה את אוצרות הטבע שלהם והעסיקה אותם בתנאי עבדות. בשנות השלושים הפך לקומוניסט, אך התאכזב מן הקומוניזם לאחר ביקורו בברית המועצות בשנת 1936.
ארתור קסטלר (1905–1983), סופר והוגה דעות יהודי. בן למשפחה יהודית דוברת גרמנית מהונגריה שעבר בחייו תחנות אידאולוגיות אחדות, החל מציונות (חי שלוש שנים בארץ ישראל ואף שימש כמזכירו של זאב ז'בוטינסקי), קומוניזם, אמונה בפאראפסיכולוגיה והשקפה כי זכותו של כל אדם להביא קץ לחייו בהמתת חסד. חי חיים סוערים ובסוף חייו הגשים את השקפתו ושם קץ לחייו יחד עם אשתו, כשחלה במחלה חשוכת מרפא. סיפורו של קסטלר הוא המרכזי והארוך בספר, ומלבד נושא הצטרפותו לקומוניזם בשנת 1931 ועזיבתו את הקומוניזם בימי הטיהורים הגדולים, מהווה סיפורו גם תעודה מעניינת על ברלין בראשית שנות השלושים, ערב נפילת רפובליקת ויימאר ועליית הנאצים לשלטון, ועל מאבקי הרחוב שנערכו בה בין אנשי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית לאנשי המפלגה הנאצית.
איניאציו סילונה (1900 -1978), סופר איטלקי. מצעירותו היה סוציאליסט ולאחר מכן קומוניסט. בשנת 1927 עבר להתגורר בברית המועצות. בשנת 1930 עקר לשווייץ, ובה הכריז על התנגדותו לסטלין ולקומינטרן, האיגוד הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות. ספרו הראשון פורסם בשנת 1933. אחדים מספריו תורגמו לעברית. ספרו "בית ספר לדיקטטורים" שהופיע בתרגום עברי בשנת 1942 ובו הביע התנגדותו לכל צורה של טוטליטריות זכה להד רב בתקופת היישוב. בימי מדינת ישראל הוענק לו "פרס ירושלים". בימי מלחמת העולם השנייה הפעיל משווייץ את תנועת ההתנגדות לשלטון הפשיסטי שפעלה בצפון איטליה. במשך פרק זמן מסוים פעל אף בשירות ה-OSS, קודמו של ה-CIA.
סטיבן ספנדר (1909–1995), משורר אנגלי,  שכתב גם ספרי פרוזה ומסות. התרכז בנושאי אי הצדק החברתי ומלחמת המעמדות. בימי מלחמת האזרחים הספרדית יצא לספרד והצטרף לבריגדות הבינלאומיות שלחמו לצד הרפובליקנים. שלח את דיווחיו מספרד למפלגה הקומוניסטית הבריטית. התאכזב מן הקומוניזם בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שהיה הצעד האחרון לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה. ספנדר הרגיש קרבה ואהדה לעם היהודי. אמו הייתה יהודייה למחצה.
ריצ'רד רייט (1908–1960), סופר אפרו אמריקאי. בסוף שנות העשרים הצטרף ל"מועדון ג'ון ריד" הפרו-סובייטי, שנקרא על שמו של העיתונאי האמריקאי ג'ון ריד ששהה ברוסיה בימי מהפכת אוקטובר וכתב עליה את ספרו הנודע "עשרת הימים שזעזעו את העולם". בהדרגה הפך רייט לקומוניסט מוצהר והצטרף למפלגה הקומוניסטית האמריקאית. היה אחד מעורכי עיתונה של המפלגה, ה"דיילי וורקר" (Daily Worker). רייט עזב את המפלגה מאחר שהתאכזב מנוקשותה האידאולוגית ועל רקע התנגדותו למשפטי הראווה שנערכו בברית המועצות בתקופת הטיהורים הגדולים. זכורה אמרתו: "אני בעד קומוניזם, אבל קומוניזם שלי". בשנת 1945 הופיע ספרו בן כושים, שבו תיאר את ילדותו ונערותו על רקע האפליה הגזעית בארצות הברית.