stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוליוס פרליס
ביוגרפיה

בתחילת דרכו השחמטאית שיחק פרליס בווינה, שם ניצח בתחרות בשנת 1901. בשנת 1903 הגיע למקום השני, אחרי מיכאל צ'יגורין ובשנת 1904 ניצח בתחרות וינה. באותה שנה הגיע למקום השלישי בתחרות אחרת בווינה (תחרות גמביט, המנצח: קרל שלכטר).  בשנת 1905 חלק מקום 4-6 בתחרות אמנים בברמן (דרג ב'). בשנת 1906 הגיע למקום התשיעי בתחרות אוסטנדה (ניצח: קרל שלכטר) והגיע למקום השלישי בתחרות וינה. בשנת 1907 חלק מקום 7-8 בתחרות וינה (ניצח: ז'ק מיזס) ובאותה שנה הביע למקום ה-16 באוסטנדה.
בשנת 1908 חלק מקום 7-8 בתחרות וינה. בשנת 1909 הגיע למקום השביעי בתחרות סנקט פטרסבורג (ניצחו: עמנואל לסקר ועקיבא רובינשטיין). באותה שנה הגיע למקום השלישי בתחרות וינה (ניצח: ריכרד רטי ). בתחרות וינה של סוף השנה הגיע למקום השלישי. בשנת 1911 הגיע למקום ה-13 בתחרות קרלסבד (ניצח: ריצ'רד טייכמן ). בשנת 1912 הגיע למקום החמישי בתחרות סן סבסטיאן (ניצח: עקיבא רובינשטיין) וחלק מקום 3-4 בתחרות וינה (ניצח: קרל שלכטר).  בשנת 1913 הגיע למקום החמישי בתחרות וינה (ניצח: רודולף שפילמן).
הקריירה שלו נגדעה עקב תאונת טיפוס הרים באלפים, בשנת 1913.
משחקי שחמט מפורסמים

גזה מרוצ'י - יוליוס פרליס וינה 1904
רודולף שפילמן  - יוליוס פרליס  ברמן 1905
יוליוס פרליס - פרנק גיימס, וינה 1908
יוליוס פרליס  - אז'ן זנוסקו-בורובסקי, סנקט פטרסבורג 1909
יוסף שטיינר

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1928 פולין
 פטירה:  25 ביולי 2012 (בגיל 84) ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  עיצוב גרפי
 
יוסף א' שטיינר (כ"ז באייר תרפ"ח, 17 במאי 1928 – ד' באב תשע"ב, 25 ביולי 2012) היה אמן, צייר ומעצב גרפי, סופר ועורך ספרותי, חניך בית"ר ונציב בית"ר אוסטרליה, ופעיל התנועה הרוויזיוניסטית בישראל.
קורות חיים

יוסף א' שטיינר נולד ב-1928 בפולין והיה חניך תנועת הנוער בית"ר. הוא הגיע עם משפחתו להונגריה ב-1940. עם הכיבוש הגרמני של הונגריה ב-19 במרץ 1944, ורדיפת היהודים על ידי הנאצים, נאלצו חברי בית"ר, לרבות החניך הצעיר שטיינר לרדת למחתרת. ההיסטוריון חיים לזר כתב על הנסיבות הקשות: ”ההוראה הייתה להתקבץ לחוליות, למצוא מקומות מיסתור ולקיים קשר בין החוליות השונות. כדי שיוכלו להמשיך בפעולותיהם, צוידו החברים במסמכי זיהוי מזויפים”. אביו נרצח על ידי הפשיסטים ההונגריים. שטיינר נמנה עם פעילי המחתרת שלא נעצרו ושרדו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה ושחרור אירופה מעול גרמניה הנאצית, הגיע לבודפשט יחד עם חבריו הבית"רים. בהונגריה שלאחר השואה לא הסתיים המאבק באנטישמיות, אשר הרימה ראש לאחר המלחמה. שטיינר כיהן בתפקיד סגן מפקד קן בית"ר בודפשט, ונטל חלק בהפגנה המונית של חברי בית"ר נגד האנטישמים ההונגרים. בהפגנה זו לא השתתפו יהודים חברי תנועות הנוער האחרות מתוך חשש לתת ביטוי לזעם היהודי ללא אישור השלטונות. שטיינר וחבריו חשבו אחרת. הם ערכו הפגנה גדולה שנבלמה על ידי כוחות משטרה שחסמו את המשך דרכם. אחר כך, שהה עם אמו במחנה שארית הפליטה בשטוטגרט שבגרמניה. בשנת 1947 הגיע לאוסטרליה והתמנה שם לתפקיד נציב בית"ר. נישא לדורה במלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה ב-11 בדצמבר 1952.
בשנים 1950 – 1951, נסע ללימודים בישראל. שמונה שנים לאחר מכן, ב-1955, עלה לישראל והתיישב בה. שטיינר היה פעיל במכון ז'בוטינסקי בישראל, ולקח חלק בעשייה המחקרית והתיעודית בו.
בשנים 1961 – 1963 עשה בשליחות מטעם ההנהגה העולמית של חרות–הצה"ר בארצות הברית. וב-1973 נבחר כחבר ההנהלה של מוסד זה. באותה שנה ארגן את תערוכת יובל בית"ר. בשנים לאחר מכן ערך ביקורים באוסטרליה כחלק מפעילות עידוד עליית יהודים לארץ ישראל.
הוא המשיך את פעילותו הציבורית, ללא קבלת שכר, ואף נבחר ליו"ר ותיקי בית"ר בארץ ישראל ובתפוצות.
בגיליון הראשון של כתב-העת "בדרכו", שהוא היה יו"ר העמותה שלו, אמר בריאיון עמו, כי ”בימינו קם דור חדש שאינו רוצה לדעת את יוסף, היינו את בני דור ז'בו[טינסקי]”. ויחד עם חבריו במכון ז'בוטינסקי עשה כל מאמץ, באיסוף מקורות, במחקר, בלימוד, בתצוגה, בהוצאה לאור, בימי-עיון ובהנצחה, לזכור את מורה הדור זאב ז'בוטינסקי ומורשתו.
לפרנסתו עבד כאמן, צייר ומעצב, בעל ידע רב במקצועות הדפוס וההוצאה-לאור. בין השאר הוא עיצב כרזות פוליטיות, ספרים ועטיפות רבים להוצאות לאור, כגון ההוצאה לאור של משרד הביטחון, והוצאת המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי וההנהגה העולמית של בית"ר. ברוב עבודותיו עובר כחוט השני קו מעצב ייחודי – צבע עז, זוהר ומרושת.
ארכיונו הופקד בארכיון מכון ז'בוטינסקי בתל אביב.
ספרים שכתב וערך

חרובית: מול שמים ושמש וארץ וים, (אלבום מזכרת להיאחזות הנח"ל-חרובית, 1977- 1981), 1982
מי הוא מי במרכז תנועת החרות, הוצאת חרות, 1988
(ZAIDO-ALLAM (JUDEN STAAT, ‏כתב-עת, 1948-1947
לקריאה נוספת

ח' בן-ירוחם, ספר בית"ר קורות ומקורות, כרך ב': אל העם, חלק שני, הוצאת הוועד להוצאת ספר בית"ר ירושלים - תל אביב תשל"ו - 1975, עמ' 994, הערה 2127.
חיים לזר, בית"ר בשארית הפליטה 1948-1945, הוצאת מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים - מכון ז'בוטינסקי בישראל, תל אביב תשנ"ז - 1997.
בדרכו: עלון ותיקי בית"ר בארץ ישראל ובתפוצות, עורכים: יעקב סיקא אהרוני, יצחק אלפסי, דודו וייס, משה כהן, אברהם שדמון, 1996-1991.
The Jewish Haerald: National Jewish Weekly, Vol. 26, No. 9, November 27, 1962.
הערות שוליים

↑  חיים לזר, בית"ר בשארית הפליטה 1945 – 1948, הוצאת מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים ומכון ז'בוטינסקי בישראל, תל אביב 1997, עמ' 181.
↑  חיים לזר, בית"ר בשארית הפליטה 1945 – 1948, הוצאת מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים ומכון ז'בוטינסקי בישראל, תל אביב 1997, עמ' 182.
↑  חיים לזר, בית"ר בשארית הפליטה 1945 – 1948, הוצאת מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים ומכון ז'בוטינסקי בישראל, תל אביב 1997, עמ' 179, על פי עדותו של יעקב פליישמן, נציב בית"ר הונגריה.
↑  ראו למשל: כרזה, באתר מכון ז'בוטינסקי בישראל.
↑  בדרכו, גיליון מס' 1, ח"י בתמוז תשנ"א – 30 ביוני 1991.
↑  ראו למשל: כרזה: "ברכות למנחם בגין על הסכם השלום. קריאה לתמוך ברשימת הליכוד וב-יהודה בן-זאב", באתר מכון ז'בוטינסקי בישראל.
יואו האו

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
יואו האו (במנדרינית: 尤浩, בפין-יין: Yóu Hào; נולד ב-26 באפריל 1992) סגן האלוף האולימפי (טוקיו 2020) וסגן אלוף העולם (גלאזגו 2015) בטבעות. אלוף העולם (גלאזגו 2015) במקבילים. זוכה מדליית ארד אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלוף העולם (נאן-נינג 2014) בתחרות הקבוצתית.
קריירה ספורטיבית > 2013

באליפות העולם בהתעמלות שנערכה באנטוורפן, בלגיה בשנת 2013 סיים במקום רביעי על מקבילים בתוצאה של 15.500 נק'.
קריירה ספורטיבית > 2014 > מדליית זהב באליפות העולם

באליפות העולם שנערכה בנאנינג, בסין באוקטובר 2014 זכה האו ב-2 מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית בתוצאה של 273.369 נק', לפני יפן (273.269 נק') וארצות הברית (270.369 נק'). מדליית ארד בטבעות בתוצאה של 15.700 נק', ביחד עם דניס אבליאזין מרוסיה, אחרי חברו לנבחרת ליו יאנג (15.933 נק') וארתור זנטי מברזיל (15.733 נק').
קריירה ספורטיבית > 2015 > אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בגלאזגו בסוף אוקטובר 2015 זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במקבילים בתוצאה של 16.216 נק', לפני אולג ורניאייב מאוקראינה (16.066 נק') ואולג סטפקו מבלארוס וחברו לנבחרת דנג שודי (15.966 נק'), מדליית כסף בטבעות בתוצאה של 15.733 נק', אחרי אלפטריוס פטרוניאס מיוון (15.800 נק') ולפני ליו יאנג (15.700 נק') ומדליית ארד בתחרות הקבוצתית בתוצאה של 269.959 נק' אחרי יפן (270.818 נק') ובריטניה (270.345 נק').
קריירה ספורטיבית > 2016

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בתוצאה של 271.122 נק', אחרי יפן (274.094 נק') ורוסיה (271.453 נק'). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בטבעות (15.400 נק').
קריירה ספורטיבית > 2019

באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, בגרמניה ב-2019 זכה במדליית כסף בתחרות הקבוצתית בתוצאה של 260.729 נק', אחרי רוסיה (261.726 נק') ולפני יפן (258.159 נק').
קריירה ספורטיבית > 2020 > סגן אלוף אולימפי

באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה במדליית כסף בטבעות בתוצאה של 15.300 נק', אחרי ליו יאנג (15.500 נק') ואלפטריוס פטרוניאס (15.200 נק').
יוסף ויסמן

| --- | --- |

 לידה:  מרץ 1942 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  15 בינואר 2021 (בגיל 78) 
 ענף מדעי:  אנדוקרינולוגיה, רפואת ילדים 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  בית החולים הדסה (תל אביב)  המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי  אוניברסיטת תל אביב 
 
יוסף (יוסי) ויסמן (מרץ 1942 – 15 בינואר 2021) היה רופא ילדים ומומחה לאנדוקרינולוגיה, אשר היה חוקר עולמי במטבוליזם של העצם וכן של ויטמין D. ויסמן שימש כפרופסור באוניברסיטת תל אביב והיה מנהל היחידה למחלות עצם ומחלות מטבוליות במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי.
קורות חיים

ויסמן נולד בתל אביב ב-1942. אביו יעקב עלה מאוקראינה ועבד כפועל בניין. אמו, ברוריה, עלתה מפולין ועבדה כתופרת. בת דודותו אלימה הייתה ציירת ישראלית מפורסמת. למד בבית הספר "בלפור" ובעירוני ה'. בצבא שירת כמדריך בגדנ"ע, שם הכיר את פרופ' שמואל אדלשטיין, ביוכימאי, שהיה אז אחד החוקרים הבודדים בעולם שעסקו בוויטמין D.
ויסמן למד בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה ברפואת ילדים בבית החולים "הדסה" בתל אביב, תחת פרופ' צבי שפירר. ההתמחות המשנית שלו הייתה באנדוקרינולוגיה. הוא הצטרף למעבדה של אדלשטיין ב"איכילוב". בשנים הראשונות נהג לרקוח ויטמין די בעצמו עבור מטופליו.  בהמשך ניהל את המרפאה והיה למנהל היחידה למחלות עצם ומחלות מטאבוליות בבית החולים. במקביל שימש כ-40 שנה כרופא ילדים מוערך בשכונת יד אליהו בתל אביב. בשנת 2021 נפטר ממחלת הקורונה.
מחקריו

ויסמן פרסם כמאתיים מאמרים מדעיים בנושא ויטמין D, מטבוליזם של השלד. בשנת 1979 פורסמה בNATURE  תגליתו שהשלייה מייצרת  ויטמין D  ונגזרות שלו בהריון . ויסמן הראה שניתן לרפא ילדים עם רככת מתנגודת לוויטמין די על ידי הזלפה קבועה של סידן לוריד. בין השאר חקר את המחסור בוויטמין D באוכלוסייה החרדית והערבית במדינת ישראל.
הערות שוליים

↑  yosef weisman - Search Results - PubMed, PubMed (באנגלית)
↑  Y. Weisman, A. Harell, S. Edelstein, M. David, 1α, 25-Dihydroxyvitamin D3, and 24,25-dihydroxyvitamin D3 in vitro synthesis by human decidua and placenta, Nature 281, 1979-09, עמ' 317–319 doi: 10.1038/281317a0
↑  דברים לזכרו של פרופ’ יוסי ויסמן | האגודה הישראלית לאנדוקרינולוגיה, ‏2021-01-18
↑  מוטי גל‏, מחקר: לבושן הצנוע של נשים חרדיות גורם לחסר בויטמין די, באתר וואלה, 27 ביוני 2001
יאיר ברקת

| --- | --- |

תא"ל יאיר ברקת, ספטמבר 2018
 לידה:  3 ביוני 1970 (בן 54) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1988–2021 (כ־33 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד פלחה"ן נח"ל  מפקד גדוד 50  קצין המבצעים של פיקוד המרכז  מפקד בא"ח נח"ל  מפקד חטיבת שגיא  מפקד מחוז מרכז בפיקוד העורף  מפקד חטיבת החילוץ  קצין משטרה צבאית ראשי
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן
 
יאיר בָּרְקַת (נולד ב-3 ביוני 1970) הוא קצין במילואים בדרגת תת-אלוף. שימש קצין משטרה צבאית ראשי, מפקד חטיבת החילוץ, מפקד מחוז מרכז בפיקוד העורף ומפקד חטיבת שגיא.
ביוגרפיה

ברקת התגייס לצה"ל בשנת 1988, ושובץ בחטיבת גבעתי. שירת כלוחם בפלחה"ן גבעתי, והשתתף בלחימה בדרום לבנון. לאחר קורס קציני חי"ר עבר לחטיבת הנח"ל ומונה למפקד מחלקה. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בגדוד 932. בשנת 1995 מונה למפקד פלחה"ן נח"ל. בשנת 1996, נהרגו חמישה מחיילי הפלוגה בהיתקלות עם מחבלי חזבאללה בסמוך למוצב דלעת ("אירוע בז"). בשלהי תפקידו נהרגו 20 מלוחמי הפלוגה באסון המסוקים. בשנת 1997 סיים את תפקידו, ועבר לשרת בנספחות צה"ל בארצות הברית.
בשנת 2003 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 50, ושימש בתפקיד עד שנת 2005. בהמשך שימש כקצין המבצעים של פיקוד המרכז בין השנים 2005–2007. בשנת 2007 מונה למפקד בא"ח נח"ל, תפקיד בו שירת עד שנת 2009. לאחר מכן יצא ללימודים במב"ל. בשנת 2010 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שגיא, ושימש בתפקיד עד שנת 2012. בשנת 2012 עבר לפיקוד העורף ומונה למפקד מחוז מרכז של פיקוד העורף, תפקיד אותו מילא עד שנת 2015. ב-29 ביולי 2015 מונה למפקד חטיבת החילוץ, בסיום תפקידו ב-25 ביולי 2018 הועלה לדרגת תא"ל. ב-8 באוגוסט 2018 מונה לקצין משטרה צבאית ראשי, ושימש בתפקיד עד 9 באוגוסט 2021. בסיום תפקידו פרש מצה"ל. בשנת 2022 שימש במסגרת מילואים כראש מטה פיקוד העורף. במקביל משמש במילואים כמפקד אוגדת יערה של פיקוד העורף.
חיים אישיים

ברקת נשוי ואב לשלושה. בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
גלריה

קצין משטרה צבאית ראשי, תא"ל יאיר ברקת, ספטמבר 2018
הערות שוליים

↑  עפר שלח ואביחי בקר, לא רוצה פסיכולוגים אצלי בפלוגה, מעריב מוסף לשבת, 2 באוגוסט 1996, עמודים 10–11, כפי שהועלה באתר פרש
↑  אמיר בוחבוט, בנח"ל מנסים לעצב דור חדש של לוחמים, באתר nrg‏, 7 בדצמבר 2007
יעל לבנטל

| --- | --- |

יעל לבנטל
 לידה:  27 במאי 1968 (בת 56)
 מדינה:  ישראל 
 מספר צאצאים:  3
 פרופיל ב-IMDb
 
יעל לבנטל-יגנדורף (נולדה ב-27 במאי 1968) היא שחקנית, סטנדאפיסטית, תסריטאית וקומיקאית ישראלית. ידועה בעיקר בשל גילומה את אורלי ברנשטיין בסדרה הקומית "החיים זה לא הכל".
ביוגרפיה

לבנטל נולדה ב-1968 בקריית היובל בירושלים. אמה עלתה מלבנון. סיימה לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנת 1992 והחלה להופיע במועדון הסטנד-אפ "דומינו גרוס". לאורך השנים המשיכה לככב על הבמות, במופעים "בנות", ו"פרוביזורי", ובהצגות, בצוותא, בתיאטרון אנסמבל הרצליה ובתיאטרון חיפה, "שידוכים", "בואו לא נדבר על זה", "עשו עליך פעם סרט", "ראש משוגע", "כוונות טובות", "מקושקשת", "האביר על הסוס הלבן" ו"ראיון עבודה".
עם השנים השתלבה לבנטל במשחק בקולנוע ובטלוויזיה, עם תפקידים אורחים בסדרות "עניין של זמן", ״20 פלוס״,  "מעורב ירושלמי", "פלורנטין" ו"החרצופים", ובסרט "מסעות ג'יימס בארץ הקודש".
בשנת 2001 זכתה לחשיפה הראשונה המשמעותית בסדרת הטלוויזיה הקומית "החיים זה לא הכל", לצד אבי קושניר, ענת וקסמן ועמיתה בשנים הבאות עידן אלתרמן, ב"רשת" (במקור "טלעד") של הערוץ השני. לבנטל שיחקה מתחילתה ועד לסיומה של הסדרה בשנת 2011 לאחר תשע עונות.
בשנת 2003 זכתה לבנטל לחשיפה כקומיקאית, בתוכנית הסאטירה "אחורי החדשות", בהגשתו של יאיר ניצני, בערוץ 10. בתוכנית הופיעה לבנטל בדמות המראיינת המשונה יעל יגנדורף, ומאוחר יותר בדמותה המפורסמת ביותר, המתנחלת נחמה בת-יפונה, המנסה להתחיל את חייה מחדש בתל אביב, שאת שתיהן כתבה. בזכות דמותה של נחמה, זכתה לבנטל לביקורות משבחות, ואף לכותרות. באותה שנה שיחקה בסרט הטלוויזיה "באמצע הסרט". כאשר ביולי 2005, לקראת תוכנית ההתנתקות, ביקרה בכפר מימון כדי ליצור סרטון קומי השם ללעג את מתיישבי גוש קטיף, טענה כי הותקפה על ידי מתנחלים.
במקביל להשתתפות ב"אחורי החדשות", הופיעה לבנטל בשנת 2004 בתוכנית "האקדמיה לצחוק" ב"ביפ", ב"פרוביזורי", מופע אלתורים שהועלה בצוותא ובשנת 2005 ב"חטף פתח" בטלוויזיה החינוכית. בסוף שנת 2005 החלה לבנטל להשתתף בתוכנית ההומוריסטית "הרצועה" ב"ביפ", לצד אורי גוטליב ונתי קלוגר. בשנת 2006 השתתפה בתוכנית הבידור "של מי השורה הזאת?" בערוץ 10, לצד עידן אלתרמן ותומר שרון. בשנת 2007 כתבה והופיעה בתוכנית המערכונים "לא לפני הילדים" בערוץ 10, לצד עידן אלתרמן, שי גולדשטיין ויעל שרוני. בשנת 2008 שיחקה וכתבה לבנטל בסדרה "מסכים" ב-Yes, והגישה את "צהריים בשניים" עם עידן אלתרמן ברדיו תל אביב.
ב-2009 השתתפה בסדרה "נשרים" של ערוץ לוגי.
ב-2010 שיחקה בסרט "פעם הייתי" בתפקיד תקוה עובאדי.
בנוסף, בשנת 2009–2010 שיחקה בסדרה דאוס, בתור אמה של בעלת הבלוג בסדרה, דפנה.
בשנת 2011 קיבלה לבנטל סדרת אינטרנט משלה, "החיים על פי אורלי", המשמשת כסדרת בת לסדרה "החיים זה לא הכל".
בשנים 2012–2013 הופיעה בתוכנית הילדים של הטלוויזיה החינוכית "בחצר של פופיק" בדמותה של דיטה, שגרה בסמוך לביתם של הבובות ועוזרת להם.
בשנת 2017 התחילה לשחק את סמדר ב"אחותי קפצה כיתה".
מאז שנת 2010 היא שחקנית תיאטרון בית ליסין, שם הופיעה בהצגות: "פרינסס מרי", "שם פרטי", "חברות הכי טובות" (בשיתוף התיאטרון הקאמרי). ב-2015 היא מגלמת את מיי בהצגה "חתולה על גג פח לוהט" בתיאטרון בית ליסין. כמו כן היא משחקת בהצגות "שבטים", ו"ארוחת פרידה". בימים אלה היא מעלה מופע סטנד-אפ חדש "החיים על-פי יעל לבנטל".
משנת 2019 משחקת לבנטל בתיאטרון הבימה בתפקיד סיניה במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" (במקביל לשיפי אלוני).
ממאי 2022 משחקת לבנטל בתיאטרון הבימה בתפקיד ללללה במחזה "הרטיטי את ליבי".
חיים אישיים

לבנטל נשואה לשחקן בנימין יגנדורף ולהם שלושה ילדים.
בראיון בשנת 2019 סיפרה כי היא סובלת מעיוורון פנים.
לבנטל מיוצגת על ידי סוכנות האמנים "פרי כפרי".
הערות שוליים

↑  רענן שקד, איך עושה קמיצ'לי, באתר ynet, 29 בדצמבר 2004
↑  אייל גולדמן, "המתנחלת" של ערוץ 10 הותקפה, באתר nrg‏, 21 ביולי 2005
↑  גלית ואילנית, ‏"אתה מדבר עם אנשים ולא יודע עם מי אתה מדבר", באתר ‏מאקו‏, 14 בדצמבר 2019
↑  דף השחקנית לבנטל יעל, באתר פרי כפרי
יחסי בלארוס–ליכטנשטיין

| יחסי בלארוס–ליכטנשטיין |
| --- | --- |
בלארוס: ליכטנשטיין


בלארוס: ליכטנשטיין
שטח (בקילומטר רבוע)
207,600: 160
אוכלוסייה
9,041,765: 39,935
תמ"ג (במיליוני דולרים)
71,857: 7,365
תמ"ג לנפש (בדולרים)
7,947: 184,417
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי בלארוס–ליכטנשטיין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בלארוס לבין נסיכות ליכטנשטיין.
סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בלארוס לבין נסיכות ליכטנשטיין כוננו ב-10 בפברואר 1992.
תערוכה של יצירות של הצייר יוהאן לודוויג בלולר מהמאה ה-19 בשם "מסע הריין" נפתחה במוזיאון הלאומי לאמנות של בלארוס ב-2 במאי 2019, והשתמשה בעבודות שהושאלו מהמוזיאון הלאומי של ליכטנשטיין.
נציגויות דיפלומטיות

ליכטנשטיין אינה מיוצגת בבלארוס, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
בלארוס אינה מיוצגת בליכטנשטיין, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יעל כהן-פארן

יעל כהן-פארן (נולדה ב-12 באוקטובר 1973) היא פוליטיקאית ופעילה סביבתית ישראלית, שכיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת המחנה הציוני, ובנוסף כיושבת ראש משותפת של מפלגת התנועה הירוקה וחברת הכנסת הראשונה ממפלגה זו.
ביוגרפיה

פארן גדלה ברמת גן ולמדה בתיכון בליך. היא שירתה בצה"ל כקצינה ביחידת המודיעין 8200 והשתחררה בדרגת סגן.
למדה פיזיקה באוניברסיטה העברית, במסגרת תוכנית אמירים לסטודנטים מצטיינים. עם תום לימודי התואר הראשון, החלה בלימודי התואר השני בפיזיקה, במרכז הלאומי לאנרגיית השמש בקמפוס שדה בוקר של אוניברסיטת בן-גוריון. היא לא סיימה את לימודיה אלה, לאחר שפנתה בשנת 1999 להוביל את המאבק הציבורי נגד סלילתו של כביש חוצה ישראל. בהמשך, השלימה תואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
את פעילותה בתחום הסביבה החלה בשנות ה-90 של המאה העשרים כסטודנטית פעילה בארגון "מגמה ירוקה", ואף שימשה כמנהלת הארגון בין השנים 2002 עד 2006, בהן התמקד הארגון בקידום התחבורה הציבורית, הוצאת כלובי-הדגים ממפרץ אילת ושמירה על השטחים הפתוחים.
בשנת 2007 הקימה את עמותת "פורום ישראלי לאנרגיה" במטרה לקדם אנרגיה בת קיימא בישראל, ושימשה מנכ"לית הארגון. כמנכ"לית הפורום לקחה חלק פעיל במספר מאבקים חברתיים בולטים כנגד ייצוא הגז הישראלי, פירוק מונופול הגז וקידום אנרגיה מתחדשת, וייצגה את ישראל בכינוסים בינלאומיים של האו"ם בנושאי פיתוח בר-קיימא ומשבר האקלים (ועידת קופנהגן ב-2009, ועידת באלי 2007, יוהנסבורג 2002).
נמנית עם מייסדי מפלגת "התנועה הירוקה", שימשה כחברת הנהגה נבחרת, ומאז יולי 2013 משמשת יושבת ראש משותפת של המפלגה. בשנת 2013 נבחרה על ידי TheMarker לאחת מ-"100 האנשים המשפיעים" בישראל.
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הצטרפה כמועמדת יחידה מטעם "התנועה הירוקה" לרשימת "המחנה הציוני", במקום ה-25 המשוריין לנציגי מפלגת "התנועה" בראשות ציפי לבני. רשימת "המחנה הציוני" זכתה ב-24 מנדטים וכהן-פארן לא נבחרה לכנסת. לאחר התפטרותו של דני עטר מהכנסת העשרים לאור בחירתו לתפקיד יו"ר קק"ל, התמנתה כהן-פארן ב-25 בנובמבר 2015 לחברת הכנסת במקומו. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, הודיעה יו"ר התנועה ציפי לבני כי המפלגה לא תתמודד בבחירות. כיומיים לאחר מכן, יו"ר מפלגת העבודה אבי גבאי החליט לשריין את כהן-פארן במקום ה-16 ברשימת המפלגה. עם זאת, העבודה זכתה ב-6 מנדטים בלבד וכהן-פארן לא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 החליטה "התנועה הירוקה" להתמודד במסגרת "המחנה הדמוקרטי". כהן-פארן שובצה במקום השמיני ברשימה ולא נבחרה לכנסת.
חיים אישיים

כהן-פארן נשואה לדוד פרלמן-פארן ואם לשלוש בנות. מתגוררת בפרדס חנה. היא חברה בתנועה המסורתית (קונסרבטיבית) ביישובה. מנהלת אורח חיים טבעוני.
הערות שוליים

1 2  יעל כהן פארן מצטרפת לרשימת המחנה הציוני, באתר גלובס, 25 בינואר 2015
↑   יהונתן ליס, יעל כהן־פארן, יו"ר התנועה הירוקה, תשוריין במחנה הציוני מטעם התנועה, באתר הארץ, 25 בינואר 2015
↑  מנכ"לית הפורום הישראלי לאנרגיה: בין 100 המשפיעים ב-2013, באתר הפורום הישראלי לאנרגיה, 1 בספטמבר 2013
↑  לילך ויסמן, ‏דני עטר נבחר ליו"ר הבא של קק"ל במקום שטנצלר, באתר גלובס, 19 באוקטובר 2015
↑  טל שניידר, ‏אבי גבאי פרסם את רשימת העבודה לבחירות הקרובות, באתר גלובס, 20 בפברואר 2019
↑  חן אברמוביץ', בחירות: יעל כהן פארן מפרדס חנה בדרך לכנסת, באתר מגזין המושבות, 25 בינואר 2015
↑  אחת משלנו. חברת כנסת חדשה, חברה בתנועה המסורתית, באתר התנועה המסורתית
↑  12 פוליטיקאים שלא ידעתם שהם צמחונים, באתר וואלה, 27 באוגוסט 2019
יוליוס פירסט

| --- | --- |

יוליוס פירסט
 לידה:  12 במאי 1805 ז'רקוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  9 בפברואר 1873 (בגיל 67) לייפציג, הקיסרות הגרמנית 
 שם לידה:  יוסף אלסארי 
 ענף מדעי:  מזרחנות, ביבליוגרפיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת האלה-ויטנברג  אוניברסיטת ורוצלב 
 מוסדות:  אוניברסיטת לייפציג 
 צאצאים:  Livius Fürst 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
יוליוס פירסט או יוסף אלזארי (בגרמנית: Julius Fürst;‏ 12 במאי 1805 – 9 בפברואר 1873) היה היסטוריון ומילונאי יהודי יליד גרמניה.
קורות חיים

פירסט נולד בפולין ובראשית דרכו למד תורה מפי הרב עקיבא איגר. בשנת 1820, הלך ללמוד בברלין ובשנת 1829 עבר לברסלאו. בשנת 1836 קיבל פירסט תואר דוקטור. בשנת 1839 נתמנה למרצה ללשונות המזרח באוניברסיטת לייפציג, אך בגלל היותו יהודי לא קיבל קביעות במשך שנים רבות. בשנת 1862 נענה בחיוב להצעה ללמד בוורשה, אולם הדבר לא יצא אל הפועל וב-1864 הוא הועלה בלייפציג לדרגת פרופסור. ב-1840 ייסד את כתב העת היהודי-גרמני "אוריינט" שממנו התפרסמו 12 כרכים עד שנת 1851. במוסף הספרותי שלו כתבו גדולי חכמי ישראל דאז. במקביל, פרסם פירסט מאמרים רבים בחוכמת ישראל, ביניהם:
קונקורדנציה לתנ"ך
תרגום לגרמנית של "אמונות ודעות" של רבי סעדיה גאון
"ביבליאותיקה יודאיקה"
"תולדות הקראות"
"תולדות הספרות היהודית והספרות היהודית-הלניסטית"
ב-1839 עבודה של פירסט על השפה הארמית תורגמה לעברית על ידי אפרים ישראל בליכר.
פירסט נפטר בפברואר 1873 ונקבר בלייפציג בהלוויה אליה הגיעו ראשי האוניברסיטה ואנשי חכמת ישראל.
עבודות של פירסט

Lehrgebäude der aramaischen Idiome (“A system for Aramic dialects,” 1835)
Concordantiae librorum Sacrorum veteris Testamenti Hebraicae et Chaldaicae (1837–40)
Kultur and Literaturgeschichte der Juden in Asien (“Cultural and literary history of Jews in Asia,” 1849)
Hebräisches und Chaldäisches Handwörterbuch (“Portable dictionary for Hebrew and Chaldaic,” 1857-61)
Geschichte des Karäerthums (1862–65)
Fürst, Julius (1863). Bibliotheca Judaica (in German). Vol. 1 (New ed.). Leipzig: Wilhelm Engelmann.
Fürst, Julius (1863). Bibliotheca Judaica (in German). Vol. 2 (New ed.). Leipzig: Wilhelm Engelmann.
Fürst, Julius (1863). Bibliotheca Judaica (in German). Vol. 3 (New ed.). Leipzig: Wilhelm Engelmann.
Geschichte der biblischen Litteratur und des jüdisch-hellenistischen Schrifttums (“History of Biblical literature and Jewish-Hellenic writings,” 1867-70)
הערות שוליים

1 2  מכתבים מוורשא, המגיד, 14 במאי 1873
↑  ע"פ הערך איגר (אגר) ר' עקיבא בן משה. באנציקלופדיה העברית, ירושלים-תל אביב, תשי"ד-תשמ"ג, כרך ב, עמ' 629.
↑  אבל החכם הגדול פירסט נ"ע, המליץ, 18 בפברואר 1873
↑  ד"ר יוליוס פירסט, המליץ, 21 בנובמבר 1861
↑  דייטשלאנד, המגיד, 26 בפברואר 1873
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261293505171  PLWABN: 9810696915405606  BIBSYS: 90291686  BnF: cb124537522 (data)  GND: 116846275  ICCU: SBLV005171  ISNI: 0000 0001 1020 9412  LCCN: n85247610  NKC: mub2010574990  NLG: 145149  NTA: 072093218  SELIBR: 267274  SUDOC: 033696497  Trove: 1133552  VcBA: 495/26692  VIAF: 9943935   WorldCat (עם VIAF): 9943935 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טינייץ

| --- | --- |

 מדינה:  פולין פולין
 קואורדינטות:  50°00′39″N 19°49′13″E﻿ / ﻿50.0108°N 19.8203°E﻿ / 50.0108; 19.8203 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קרקוב מוגדלת) טינייץ(למפת קרקוב רגילה) טינייץ  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טינייץ (פולנית: Tyniec) הוא כפר היסטורי בפולין, על נהר הוויסלה. מאז 1973 הוא חלק מהעיר קרקוב (כיום ברובע דמבניקי). נודע בזכות המנזר הבנדיקטיני שנוסד על ידי המלך קזימיר המשקם בשנת 1044.
אטימולוגיה

מקור שמו של הכפר במילה בשפה קלטית "tyn", שפירושה חומה או גדר, ומכאן שההיסטוריה של טינייץ כיישוב מבוצר מתוארכת לתקופות טרום-סלאביות.
גאוגרפיה

טינייץ נמצא 12 קילומטרים דרומית-מערבית למרכז קרקוב, על הגדה הימנית של הוויסלה, בין גבעות גיר מתקופת היורה, הנקראות גבעות טינייץ. הגבעה הגבוהה ביותר היא ויילוגורה (נקראת גם גומינק) בגובה 293 מטרים מעל פני הים. ליד טינייץ נמצאים קניון ויסלה (הנקרא שער טינייץ), שמורת הטבע סקולצ'נקה (Skolczanka, הוכרזה בשנת 1957) והמעיין ז'רודלו שווינטויאנסקיה (פול'), היחיד מסוגו בעיר קרקוב. בעבר היה הכפר ממוקם לאורך נתיב סחר של סוחרים מקרקוב, דרך אושוויינצ'ים, למוראביה ולבוהמיה.
היסטוריה

היסטוריית ההתיישבות האנושית באזור הכפר מתוארכת לתקופה הפלאוליתית. על ראש גבעת גורה קלשטורנה נמצאו שרידים של יישוב נאוליתי שכלל עבודת קרמיקה ומטבעה, שייצרה מטבעות קלטיים מכסף.
טינייץ יושב כנראה בתחילת המאה ה-10 על ידי הוויסטלנים, אשר בסביבות שנת 1000 הפכו לחלק מממלכת פולין המוקדמת. הכפר היה רכוש מלכותי, והחלטתו של המלך קז'ימייז' הראשון להקים מנזר בנדיקטיני (בערך 1040) נחשבת לאחד האירועים החשובים ביותר בתולדות היישוב. בשנת 1259 נהרס הכפר במהלך הפלישה המונגולית לאירופה, על ידי כוחות שפנו מקרקוב לכיוון שלזיה. הכפר נהרס שוב לחלוטין בפלישה השוודית לפולין. בשנת 1772 בתקופת קונפדרציית באר הגנו על הכפר מורדים פולנים שנלחמו ברוסים. לאחר חלוקת פולין סופח טינייץ, יחד עם המנזר, על ידי האימפריה ההבסבורגית, והם נשארו במחוז גליציה מ-1772 עד סוף 1918. בשנת 1816 סגרו השלטונות האוסטריים את המנזר, והמתחם נחרב בהדרגה.
במאה ה-19 טינייץ היה כפר גדול אך עני. בתיו התרכזו בשני אזורים - מסביב למנזר, ולאורך דרך קרקוב-אושווייצ'ים העתיקה. תושביה התפרנסו מהשטת אנשים וסחורות דרך הוויסלה בסירותיהם ובמעבורות הקטנות שלהם. ב-1973 סופח טינייץ לעיר קרקוב.