stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
באנשי
הערות שוליים

↑  Wilde, Jane. Ancient legends, mystic charms, and superstitions of Ireland. Boston, Ticknor and co. 1887
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534482305171  BnF: cb122275170 (data)  LCCN: sh87006375  SUDOC: 03096430X
בטרכוטומוס

| בטרכוטומוס |
| --- | --- |
 
תקופה
טריאס תיכון 242–237 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
קבוצה:: ארכוזאוריה
משפחה:: Prestosuchidae
סוג:: בטרכוטומוס
שם מדעי
 Batrachotomus

בטרכוטומוס (שם מדעי: Batrachotomus) הוא סוג של זוחל גדול נכחד מקבוצת הארכוזאוריה, אשר התקיים במשך הטריאס התיכון שלפני 242 עד 237 מיליון שנה מזמננו באירופה.
סוג זה תואר בידי החוקר דייוויד גוואר (אנ') ב-1999 על סמך ממצאי מאובנים שהתגלו קרוב לכפר "Kupferzell" בבאדן-וירטמברג שבדרום גרמניה ונכלל בו מין יחיד – Batrachotomus kupferzellensis.
משמעות שמו היא מיוונית עתיקה ופירושה: "βάτραχος" – צפרדע, "tome/τομή" – חותך. כלומר: "חותך צפרדעים". את השם הוא קיבל עקב ממצאים מהם נראה שטרף את הדו-חי הקדום מסטודונזאורוס, שהתקיים לצידו.
תיאור

זוחל זה היה דומה מעט לתנינאי קדום בעל גפיים חזקות שהתאימו לתנועה מהירה ביבשה. במראהו דמה מאוד לפוסטוסוכוס ולפרסטוסוכוס.
אורכו הגיע ל-6 מטרים, מה שמרמז שהיה טורף-על באזור חיותו בדרום גרמניה הקדומה. הוא היה בעל שכבת לוחיות אוסטאודרם על גבו ועד לזנבו. ככל הנראה הוא לא יכל לנוע על שתיים עקב הלוחיות אך עדיין היה זריז מאוד. הגולגולת שלו הייתה גדולה וחזקה באורך של 40 עד 50 ס"מ והייתה בעלת חללים גדולים מעל הלסת העליונה. היו לו מספר שיניים דחוסות ולא שוות בגודלם וצורתם כאשר הלסת התחתונה הייתה קטנה מעט מהעליונה והכילה שיניים יותר קטנות.
הטורף הקדום התקיים לצד דגים קדומים, זוחלים ימיים, דו-חיים כמו המסטודונזאורוס באזור של צמחייה עשירה ולחה.
ראו גם

דקוריסוכוס
הערות שוליים

↑  David J. Gower, "The cranial and mandibular osteology of a new rauisuchian archosaur from the Middle Triassic of southern Germany", Stuttgarter Beiträge zur Naturkunde B 280, 1999, עמ' 1–9
באולינג גרין (אוהיו)

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  אוהיו אוהיו
 מחוז:  ווד
 ראש העיר:  מייק אספרץ'
 תאריך ייסוד:  1901 
 על שם:  באולינג גרין, קנטקי 
 שטח:  32.814354 קמ"ר
 גובה:  212 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  30,808 (1 באפריל 2020)
  ‑ צפיפות:  924.72 נפש לקמ"ר
 קואורדינטות:  41°22′26″N 83°39′03″W﻿ / ﻿41.373888888889°N 83.650833333333°W﻿ / 41.373888888889; -83.650833333333 
 http://www.bgohio.org/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה באולינג גרין(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה באולינג גרין(למפת אוהיו רגילה) קולומבוס קליבלנד סינסינטי טולידו דייטון ינגסטאון פארמה אקרון פ נ ס י ל ב נ י ה  וירג'יניה המערבית  קנטקי א י נ ד י א נ ה  מישיגן קנדה ימת איריבאולינג גרין(למפת אוהיו מוגדלת) קולומבוס קליבלנד סינסינטי טולידו דייטון ינגסטאון פארמה אקרון פ נ ס י ל ב נ י ה  וירג'יניה המערבית  קנטקי א י נ ד י א נ ה  מישיגן קנדה ימת איריבאולינג גרין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
באולינג גרין היא עיר במחוז ווד, אוהיו, ארצות הברית, הממוקמת במרחק 20 מיל (32 קילומטרים) דרומית מערבית לטולידו, ושייכת למטרופולין טולידו. במפקד האוכלוסין של 2020 מנתה אוכלוסיית העיר 30,808 נפש. באולינג גרין הוא ביתה של אוניברסיטת באולינג גרין(אנ').
היסטוריה > התיישבות

באולינג גרין יושבה לראשונה על ידי אלישע מרטינדייל ב-1833. באולינג גרין התאגדה כעיירה ב-1855, והפכה לעיר ב-1901. העיירה נקראה על שמה של העיר באולינג גרין, בקנטקי, על ידי עובד דואר בדימוס שחילק שם דואר.
היסטוריה > צמיחה וגילוי נפט

בשנת 1868 הוגדרה באולינג גרין כמקום מושבו של המחוז, במקומה של פריסבורג.
עם גילוי הנפט באזור בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, נהנתה באולינג גרין מפריחה כלכלית. את תוצאות העושר שנוצר באותה תקופה ניתן עדיין לראות בחלונות הראווה של מרכז העיר, ולאורך רחוב ווסטר, שם נבנו רבים מהבתים העתיקים והגדולים ביותר. גם בית משפט מחוזי חדש נבנה בשנות ה-90.
היסטוריה > תיעוש

תקופה זו הביאה להתרחבות של תעשיית הרכב. בסוף 1922 או בתחילת 1923, חברת המכוניות Coats Steam Car עברה לאזור ושכרה עובדים רבים. בסופו של דבר זה הפסיק המפעל לעבוד כאשר תעשיית הרכב התרכזה בדטרויט, מישיגן.
במהלך מלחמת העולם השנייה החוזקו שבויי מלחמה איטלקים וגרמנים בקרבת מקום. הם שימשו כעובדים במפעל הקטשופ של היינץ בעיר. מפעל הקטשופ נסגר ב-1975.
רכבת משא ללא נהג, שהובילה נוזלים מסוכנים, עברה דרך באולינג גרין בשנת 2001, במה שידוע כאירוע CSX 8888(אנ'). הרכבת נסעה יותר מ-65 מייל דרומית לטולדו, לפני שנבלמה על ידי עובד רכבת ותיק ליד קנטון; הוא קפץ לרכבת הנוסעת. באירוע לא נפגע איש ולא נגרם נזק לרכוש.
גאוגרפיה

על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר שטח כולל של כ-32.7 קמ"ר של אדמה ו-0.13 קמ"ר מכוסי מים. באולינג גרין נמצאת בשטח אדמה שהיה פעם הביצה השחורה הגדולה(אנ'), שנוקזה ויושבה במאה ה-19 על ידי מהגרים גרמנים. האדמה, העשירה בחומרי הזנה, מהווה קרקע חקלאית דשנה, התומכת בגידול בעלי חיים, תבואה ועגבניות.
באולינג גרין, אוהיו נמצאת בחצי הכדור הצפון מערבי ב-41.376132°N בקירוב, -83.623897°W.
דמוגרפיה

| התפתחות האוכלוסייה> מפקד | התפתחות האוכלוסייה> אוכלוסייה | התפתחות האוכלוסייה>  | התפתחות האוכלוסייה> %± |
| --- | --- | --- | --- |
| 1870 | 906 |  | — |
| 1880 | 1,539 |  | 69.9% |
| 1890 | 3,467 |  | 125.3% |
| 1900 | 5,067 |  | 46.1% |
| 1910 | 5,222 |  | 3.1% |
| 1920 | 5,788 |  | 10.8% |
| 1930 | 6,688 |  | 15.5% |
| 1940 | 7,190 |  | 7.5% |
| 1950 | 12,005 |  | 67.0% |
| 1960 | 13,574 |  | 13.1% |
| 1970 | 21,760 |  | 60.3% |
| 1980 | 25,745 |  | 18.3% |
| 1990 | 28,176 |  | 9.4% |
| 2000 | 29,636 |  | 5.2% |
| 2010 | 30,028 |  | 1.3% |
| 2020 | 30,808 |  | 2.6% |
| 2023  (הערכה) | 30,384 |  | 1.2% |
U.S. Decennial Census
דמוגרפיה > מפקד 2010

נכון למפקד האוכלוסין של 2010, התגוררו בעיר 30,028 נפשות, 11,288 משקי בית ו-4,675 משפחות. צפיפות האוכלוסין הייתה כ-931 נפשות לקמ"ר, היו 12,301 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של כ-381 לקמ"ר. ההרכב הגזעי של העיר היה 87.6% לבנים, 6.4% אפרו אמריקאים, 0.2% ילידים אמריקאים, 2.1% אסייתים, 1.4% מגזעים אחרים ו-2.2% משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע היו 4.8% מהאוכלוסייה.
היו 11,288 משקי בית, מתוכם ל-18.9% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 30.7% היו זוגות נשואים שחיים יחד, ב-7.5% הייתה בעלת הבית אישה ללא בעל, ב-3.2% היה בעל בית גבר ללא אישה, ו-58.6% היו לא-משפחות. 35.8% מכלל משקי הבית היו יחידים, ול-7.2% היה מישהו בן 65 ומעלה שחי לבדו. גודלו הממוצע של משק בית היה 2.16 וגודלה הממוצע של משפחה היה 2.82.
הגיל החציוני בעיר היה 23.2 שנים. 12.8% מהתושבים היו מתחת לגיל 18; 43.2% היו בין הגילאים 18-24; 19.5% היו מ-25 ל-44; 15.7% היו מ-45 ל-64; ו-8.9% היו בני 65 ומעלה. ההרכב המגדרי של העיר היה 48.0% גברים ו-52.0% נשים.
כלכלה

חברת Lubrizol(אנ') מחזיקה מפעל לייצור סבון וחומרים פעילי שטח בבאולינג גרין. המפעל בבאולינג גרין נפתח ב-1994 והורחב ב-2013.
פרט לכך משגשגת בעיר תעשייה קלה הכוללת ייצור מוצרי פלסטיק וגומי, חלקי רכב, בתים ניידים, מקומות ישיבה מתכווננים, מתכות הטבעה, רכיבים חשמליים וציוד לתחזוקת רצפות.
כלכלה > מדיניות אנרגיה

חוות הרוח הראשונה של אוהיו סמוכה לגבולות העיר בצידה המערבי, לאורך כביש 6. החווה כוללת ארבע טורבינות רוח שגובהן 257 רגל (78 מטרים). הטורבינות מייצרות עד 7.2 מגה וואט, ומסוגלות לספק חשמל לכ-3,000 תושבים. באתר הטורבינות קיוסק המופעל באמצעות אנרגיה סולארית מספק מידע למבקרים, כולל מידע עדכני על מהירויות הרוח וכמות האנרגיה המופקת מהטורבינות.
תרבות ואקדמיה

פסטיבל האומנויות של הביצה השחורה הוא פסטיבל של אמנות פלסטית, דרמה ומוזיקה של אמנים מקומיים, שנערך בסוף השבוע המלא הראשון לאחר חג יום העבודה. מטרתו היא לחיבור את הקהילה לאמנות.
המרכז ההיסטורי המוזיאון של מחוז ווד(אנ') ממוקם בבאולינג גרין, המוזיאון שוכן באתר המקורי של בית החולים של מחוז ווד, הידוע גם כבית מחוז ווד או "חוות העניים". מבנה זה היה ביתם של עניים, חולי נפש ונכים שנזקקו לסיוע ציבורי.
אוניברסיטת המדינה של באולינג גרין ממוקמת בצד הצפון מזרחי של העיר, לאורך ומצפון לרחוב ווסטר. נכון לספטמבר 2020, לומדים בה 20,232 סטודנטים.
ביסטריצה (אלבניה)

| --- | --- |
נהר ביסטריצה
נהר ביסטריצה
 מידע כללי
 אורך:  25 ק"מ
 מוצא:  סירי אי קלטר
 גובה מוצא הנהר:  180 מטרים
 שפך:  הים היוני 
 מדינות באגן הניקוז:  אלבניה
 
 
ביסטריצה (באלבנית: Bistrica או Bistricë) הוא נהר בדרום אלבניה.
ראשיתו של הנהר במעיין הקרסטי סירי אי קלטר ברכס מאלי אי ג'רה, בגובה של כ-180 מ' מעל פני הים. הוא זורם בכיוון כללי דרום-מערב ונשפך לים היוני מדרום העיר סרנדה, מרחק 25 ק"מ ממוצאו. בעבר נשפך הנהר לאגם בוטרינט, אך ב-1958 נחפרה תעלה שהיטתה אותו ישירות לים. ביסטריצה הוא הנהר היחיד באלבניה שנשפך לים היוני ולא לים האדריאטי.
מי הנהר משמשים להשקיית השדות שסביבו, ובסמוך למוצאו יש סכר הידרואלקטרי. הדרך הראשית מסרנדה לג'ירוקסטרה עוברת לאורך תוואי הנהר, והיישובים העיקריים לאורכו הם פיניץ' ומסופוטם.
אלכסנדר שלניקוב

| --- | --- |

 לידה:  27 באפריל 1905 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 בספטמבר 1986 (בגיל 81) מוסקבה, ברה"מ 
 ענף מדעי:  פיזיקה ניסויית, cryophysics 
 מקום קבורה:  בית העלמין קונצבסקויה 
 מוסדות:  מכון יופה 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור אות הכבוד  עיטור לנין  פרס ברית המועצות  מדליית זהב על שם לבדב 
 
אלכסנדר שלניקוב (ברוסית: Александр Иосифович Шальников‏; 10 במאי 1905 - 6 בספטמבר 1986) היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי. הוא היה מומחה בפיזיקה ניסויית.
קורות חיים

אלכסנדר שלניקוב נולד בשנת 1905 בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית. אביו יוסיף היה יליד דאוגבפילס, בוגר אוניברסיטה טכנית של ריגה עבד בחשבונאות. אימו צירלה, ילידת רזקנה הייתה רופאת שיניים.
בשנת 1914 שלניקוב הצליח להתקבל לבית הספר הריאלי לאחר שעבר בחינות ונכנס ל"גבול אחוזי" של יהודים בבית ספר זה. בשנת 1922 הוא סיים לימודי בית ספר ועד לשנת 1924 עבד בה במעבדה.
בשנת 1923 שלניקוב החל לימודים במכון הפוליטכני וסיים אותו בשנת 1928 עם תואר מהנדס-פיזיקאי. עד לשנת 1935 הוא עבד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה. בתקופה זו הוא תכנן מתקנים שונים לביצוע ניסויים.
בשנת 1935 בהזמנת פיוטר קאפיצה הוא עבר למוסקבה והחל לעבוד במכון לבעיות פיזיקליות שהוקם. בשנת 1937 הוא קיבל תואר "דוקטור למדעים" (שווה ערך לפוסט דוקטורט. הוא עבד בתחום חקר טמפרטורות נמוכות ומוליכות על.
בשנת 1946 שלניקוב התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנים 1947–1955 שלניקוב השתתף בפרויקטים קשורים ליצירה פצצה גרעינית סובייטית. על פעילות זו הוא קיבל מספר עיטורים ופרס ברית המועצות (3 פעמים).
בשנת 1955 שלניקוב חתם על "מכתב 300" בגנות פעילות של טרופים ליסנקו.
בשנת 1956 שלניקוב יזם הקמת כתב עת מדעי שמוקדש לפיזיקה ניסויית. הוא היה עורך שנים רבות ואחרי פטירתו תפקיד זה עבר לחניכו מויסיי חייקין.
במקביל לעבודה מחקרית שלניקוב היה מלמד באוניברסיטת מוסקבה בה כיהן בדרגת פרופסור (משנת 1938) וסגן מנהל קתדרה תחת פיוטר קאפיצה.
בשנת 1972 הוא קיבל מדליית זהב על שם לבדב של האקדמיה.
בשנת 1979 מעמדו באקדמיה שונה לחבר בפועל.
שלניקוב נפטר בשנת 1990 במוסקבה ונטמן בבית העלמין קונצבסקויה.
אנה מריה מאשאדו

| --- | --- |

אנה מריה מאשאדו נואמת בריו, 2017
 לידה:  24 בדצמבר 1941 (בת 82) ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 מדינה:  ברזיל 
 מקום לימודים:  אקול פראטיק דה אוטז אטיד, האוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו, אוניברסיטת פריז מערב נאנטר לה דפאנס 
 שפות היצירה:  פורטוגזית, פורטוגזית ברזילאית, צרפתית 
 סוגה:  ספרות ילדים 
 תקופת הפעילות:  מ-1969 
 פרסים והוקרה:  פרס אנדרסן (2000)  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל (2000)  פרס ז'בוטי (1997)  פרס הנסיך קלאוס (2010)  פרס מאשאדו די-אסיס (2001) 
 אתר רשמי
 
אנה מריה מאשאדו (בפורטוגזית: Ana Maria Machado; נולדה ב-24 בדצמבר 1941 בריו דה ז'ניירו, ברזיל) היא סופרת ילדים, ציירת ועיתונאית ברזילאית, זוכת פרס אנדרסן, הפרס היוקרתי בעולם לספרות ילדים ונוער, לשנת 2000. מאשאדו חיברה מעל 160 ספרים. בין ספריה הבולטים לילדים: "סבתא רבתא ביה, סבתא רבתא בל" (Bisa Bia, Bisa Bel), "סיפור הפוך" (Historia Medio Al Revés), "מעולם אחר" (Do Outro Mundo), "ילדה יפה" (Niña Bonita), ו"דרוש זאב" (Procura-Se Lobo).
תחילת דרכה

אנה מריה מאשאדו נולדה בריו דה ז'ניירו ב-24 בדצמבר 1941, הבכורה מבין אחד עשר ילדים. בחופשות שהתה משפחתה בכפר הדייגים הקטן בו שכן בית סבם וסבתם, שעל מפתן דלתו התאספו מדי ערב מספרי סיפורים וקהל מאזינים. בראיונות מרבה מאשאדו להדגיש את השפעתם הגדולה של אותם סיפורי העם על כתיבתה: חלקם אף שובצו בספרים שחיברה שנים רבות לאחר מכן.
בצעירותה הרבתה מאשאדו לטייל במקומות רבים בעולם; בהם ארגנטינה, ארצות הברית, צרפת, איטליה ואנגליה.
מאשאדו למדה אמנות במוזיאון לאומנות מודרנית בריו דה ז'ניירו ובמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MOMA). בהמשך עברה ללמוד ספרות ובלשנות ועשתה תואר בשפות רומאניות בריו. היא טסה לפריז על מנת ללמוד עם רולאן בארת, חוקר ומבקר ספרות צרפתי ידוע, ועשתה את עבודת הדוקטורט שלה באקול פראטיק דה אוטז אטיד. מאשאדו לימדה פורטוגזית וספרות ברזילאית בסורבון, ומאוחר יותר גם באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו.
מאשאדו עבדה כעיתונאית, וכתבה בין השאר מאמרים עבור מגזין "Elle" בפריז, עבור ה-BBC בלונדון ועבור עיתון "Jornal Do Brasil" בריו דה ז'ניירו, בו הייתה אחראית על נושא ספרות הילדים.
קריירה כסופרת

לאחר שלמדה אמנות וספרות באוניברסיטה ועבדה כציירת ועיתונאית, החלה מאשאדו לכתוב ספרי ילדים. ספרה הראשון יצא לאור בשנת 1969, ומאז פרסמה מעל מאה ספרים, למבוגרים ולילדים. מאשאדו גם תרגמה מספר ספרים לפורטוגזית, בהם ספרי קלאסיקות מפורסמים לילדים, כגון "פיטר פן" ו"אליס בארץ הפלאות".
ספריה נמכרים ואהובים מאוד בברזיל ובארצות נוספות בהן הם מתורגמים. דרכם מעבירה מאשאדו מסרים מורכבים, פוליטיים וחברתיים, כגון חשיבות המשפחה ומקום הילד בשרשרת הדורות (Bisa Bia, Bisa Bel), שוויון מגדרי וגזעי (Niña Bonita) והתנגדות לרדיפה פוליטית (De Olho nas Penas).
מאשאדו משתעשעת בספריה בשילוב של השפה הפורטוגזית, הפנטזיה וההומור. את ספרה "סיפור הפוך" (Historia medio al revés), למשל, היא בחרה לפתוח במילים "והם חיו בעושר ואושר עד עצם היום הזה", ולסיים ב"פעם אחת". כך הפכה על פניו את המבנה המקובל לסיפורי אגדה.
מאשאדו זכתה בפרסים יוקרתיים רבים על ספריה, בהם פרס מאשאדו דה אסיס על מפעל חיים מהאקדמיה הברזילאית לשפה ולספרות, ופרס אנדרסן, המכונה לפעמים "פרס נובל לספרות ילדים ונוער" ונחשב לפרס היוקרתי בעולם בנושא זה, לשנת 2000.
[מאשאדו] מומחית במוזיקליות של השפה הפורטוגלית, ואהודה מאד בקרב הקוראים הצעירים. היא כיסתה נושאים פוליטיים וחברתיים רבים בטווח רחב של סיפורים, להם קסם משל עצמם. דרך ספריה, הרצאותיה ופעילויותיה הנלהבות המבוססות על כתביה, היא היוותה דמות מרכזית בבניית החשיבות של ספרות הילדים בברזיל.
ספרים נבחרים

(Historia Medio Al Revés (1978
(Bisa Bea, Bisa Bel (1982
(Niña Bonita (1996
(El Domador de Monstruos (1996
(Camilón, Comilón (1999
(Do Outro Mundo (2002
(De carta en carta (2002
(Procura-Se Lobo (2005
(Mas Que Festa! (2009
(Infâmia (2011
הערות שוליים

1 2  Glauco Ortolando, An Interview with Ana Maria Machado, World Literature Today, 2002
↑  Eva Glistrup, The Hans Christian Andersen Awards 1956 - 2002, International Board on Books for Young People, IBBY, 2002, עמ' 102
↑  Julie Kline, An Interview with Ana Maria Machado, CCBC, ‏2000 (ארכיון)
↑  רשימת ספריה של אנה מריה מאשאדו, באתר Goodreads
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007339265405171  PLWABN: 9810652295105606  BIBSYS: 90190035  BNC: 000166451  BNE: XX894603  BnF: cb12017317w (data)  CiNii: DA17204526  GND: 119501309  ISNI: 0000 0001 0900 2692  LCCN: n80047031  NDL: 00448374  NKC: xx0058745  NLK: KAC201613564  NSK: 000527393  NTA: 072343664  RERO: 02-A006197850  SELIBR: 215285  SNAC: w6v847fk  SUDOC: 028311108  VIAF: 51701595   WorldCat (עם VIAF): 51701595
אקדמיה למוזיקה

אקדמיה למוזיקה (מכונה גם "בית ספר למוזיקה", "קונסרבטוריון" או "קונסרבטוריום") היא מוסד להשכלה גבוהה בתחום המוזיקה, לרוב במוזיקה קלאסית, אם כי באקדמיות רבות ישנן מחלקות בתחומי מוזיקה אחרים, כגון ג'אז, מוזיקה ערבית ועוד.
במחלקות המוזיקה הקלאסית נלמדים כל מקצועות היסוד של המוזיקה: תאוריה, סולפג', הרמוניה, תולדות המוזיקה, ספרות המוזיקה, קונטרפונקט, קומפוזיציה.
מעבר לכך, נלמדים מקצועות נוספים על פי המגמות השונות (מגמת תאוריה וניצוח / מגמת ביצוע) ומקצועות הרחבה על פי בחירה / מסלול.
מוסדות אלו מיועדים לרוב לבוגרי בית-ספר ויכולים להיות עצמאיים או חלק מאוניברסיטה. רוב הקונסרבטוריונים היו במקור מרכזי אימון מקצועיים המיועדים למי שעתיד להיות מוזיקאי מקצועי, לרוב מחוץ למבנה האקדמאי המקצועי. מוסדות אלו הדגישו בעבר את הביצוע, ומסגלים כיום גישה אקדמאית-פורמלית יותר. מצד שני, ישנן אוניברסיטאות אשר מחלקות המוזיקה שלהן שמו במקור דגש על לימודי מוזיקה אקדמאיים, וכיום הן שמות יותר דגש על ביצוע. ישנה כיום חפיפה בין שתי קבוצות אלו יותר משהייתה בעבר, בעוד הדגש הספציפי משתנה ממוסד למוסד.
בעולם ישנם אף בתי ספר למוזיקה המיועדים לתלמידי בתי ספר, אשר משלבים לימוד מוזיקלי אינטנסיבי עם חינוך אקדמי כללי.
בישראל קיימות שתי אקדמיות למוזיקה שמעניקות תואר ראשון, תואר שני ותואר אמן: האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים (לשעבר ע"ש רובין) בקמפוס האוניברסיטה העברית שבגבעת רם בירושלים (בחסותה גם בית-ספר תיכון באותו הקמפוס), ובית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
בישראל המונח "קונסרבטוריון" מתייחס למוסד לימוד מוזיקה במסגרת החינוך הבלתי פורמלי, המיועד לילדים ובני נוער, בשעות אחר הצהריים.
אריה בז'רנו

אריה בז'רנו (נולד ב-14 בינואר 1951) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער ומזוהה בעיקר עם הפועל תל אביב.
קריירה

בז'רנו נולד במושב גינתון למשפחה ממוצא בולגרי. הוא למד בכפר הנוער בן שמן, ובהמשך עבר להתגורר עם משפחתו בבת ים. הוא גדל בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב. בשנת 1968, כשהיה בן 17, נפצעו שני שועריה הבכירים של הקבוצה ובז'רנו הועלה לקבוצה הבוגרת. באותה עונה זכה עם הקבוצה באליפות. בז'רנו שיחק במשך 17 שנים כשוער הראשון של הפועל תל אביב, והוא השחקן היחיד שהיה שותף לאליפות בשנת 1969, שזכה גם באליפות בשנת 1981 אחרי 12 שנים בהן הקבוצה לא הצליחה לזכות בתואר האליפות. בז'רנו שיחק לצידם של שייע פייגנבוים ויחזקאל חזום בסוף שנות השישים, וכן לצידם של רפעת טורק ומשה סיני בתחילת שנות השמונים. בז'רנו גם זכה עם הפועל תל אביב בשני גביעי מדינה (בשנים 1972 ו-1983).
בשנת 1985 עזב בז'רנו את הפועל תל אביב לאחר שרשם 430 הופעות בליגה הבכירה במדי הקבוצה, והוא מדורג במקום השני בטבלת שיאני ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים, אחרי יעקב אקהויז. בז'רנו עבר לשחק בהפועל ירושלים ולאחר שנה פרש ממשחק פעיל.
בשנת 2012 מונה למאמן השוערים הראשי בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
תארים

אליפויות: 1968/1969, 1980/1981
גביע המדינה: 1971/1972, 1982/1983
הערות שוליים

↑  אשר גולדברג, ‏‏"אריק איינשטיין התקשר אחרי שעצרתי את הפנדל", באתר ספורט1, 5 בנובמבר 2021
↑  רביב שכטר, העשור האדום, באתר ynet, 8 באוגוסט 2000
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנה מריה יוקל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בינואר 1911 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  21 באוקטובר 2001 (בגיל 90) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 שם עט:  Andrea Prag 
 שפות היצירה:  עברית, גרמנית 
 
אנה מריה יוקל (בגרמנית: Anna Maria Jokl;‏ 23 בינואר 1911 – 11 באוקטובר 2001) הייתה סופרת, עיתונאית ופסיכותרפיסטית יהודיה גרמניה.
קורות חיים

יוקל הייתה בת לבית יהודי מתבולל בווינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, הצעירה מבין שלוש בנות. אביה לחם במלחמת העולם הראשונה ושב מהחזית כשהוא נכה. לאחר זמן קצר נפטר. אמה נישאה בשנית ובשנת 1927 התיישבה המשפחה בברלין. מעת לעת, בין השנים 1924–1928, שהתה יוקל בבית הורי אמה בברסלאו. יוקל עבדה כתסריטאית עבור UFA, אולפן קולנוע גרמני מרכזי בין מלחמות העולם. במאי 1933 הוקרן סרטה הניסיוני "רכילות" (Tratsch) בברלין אך עקב עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נאסר מאותה עת ואילך להזכיר את שמה בהקשר אמנותי ותרבותי.
בשנת 1933 עברה יוקל לגלות בפראג, שם כתבה את ספרי הילדים "בסיליוס נוקס" (1937) ו"צבע הפנינה". עם חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה, ב-15 במרץ 1939, נמלטה יוקל לפולין. כתב היד של "צבע הפנינה" נותר בפראג אך הוברח אליה מאוחר יותר על ידי האדם שסייע בבריחתה. סיפרה יוקל: "הוא ידע שאין בידי כל אפשרות לגמול לו על אומץ לב שכזה, שאין לו תגמול. אם כן, למה עשה זאת? 'העברתי רבים את הגבול', השיב לי שם, בבית הקפה בקטוביץ, 'רובם התלוננו על כל מה שהשאירו מאחוריהם. את לא התלוננת. צר היה לך רק על ספר אחד שכתבת. זה מצא חן בעיני'."
מפולין נמלטה יוקל לבריטניה. בלונדון עסקה יוקל בפרויקטים חברתיים. בין היתר השתתפה בקמפיין למען הקמת בית לילדים שהיו פליטים מגרמניה הנאצית וכתבה והעלתה על הבמה מחזות לילדים, עם קבוצת צעירים צ'כוסלובקים.
בשנת 1945 החלה יוקל ללמוד פסיכולוגיית מעמקים, ובכך המשיכה במכון קרל גוסטב יונג בציריך ב-1950. היא ייחסה את כישלונה בבחינות לאנטישמיות של יונג ועוזרו, טוני וולף (Toni Wolff). היא לא קיבלה דיפלומה מהמכון, אך עבדה כפסיכולוגית, בין השאר עבור בית החולים היהודי בברלין.
בשנת 1948 יצא לאור הרומן שלה, "צבע הפנינה" (Die Perlmutterfarbe). בשנת 1950 עברה למזרח ברלין לרגל תכנון צילומו של סרט המבוסס על ספרה זה, אך גורשה משם כעבור זמן קצר על ידי השלטונות הקומוניסטים, ללא נימוק, והתסריט שכתבה על בסיס הספר נדחה. רק ב-2008 עיבד הבמאי מרכוס רוזנמילר (אנ') את הספר לסרט, וב-2013 עיבד המחזאי כריסטוף נוסבאומדר (Christoph Nußbaumeder) את הספר למחזה, וזה הועלה על במת התיאטרון Düsseldorfer Schauspielhaus בדיסלדורף.
בין השנים 1951–1965 התגוררה יוקל במערב ברלין ועבדה כפסיכותרפיסטית ופובליציסטית. ב-1965 עברה לירושלים. היא הייתה חברה באגודת הסופרים בשפה הגרמנית בישראל (Verband deutschsprachiger Schriftsteller Israels) (גר') ובארגון הסופרים הבין-לאומי, במדור הסופרים הגרמנים החיים מחוץ לגרמניה. בנוסף לעבודתה כפסיכותרפיסטית, הקדישה עצמה ליצירתה הספרותית.
בשנת 1995 הוענק לה, על מכלול יצירתה, פרס האנס אריך נוסאק (Hans-Erich-Nossack-Preis) (אנ').
יוקל נפטרה בשנת 2001 בירושלים.
בשנת 2011, לרגל יום הולדתה המאה, פורסמו כתבים אוטוביוגרפיים, מכתבים וסיפורים שכתבה תחת הכותרת "משש תקופות חיים" (Aus sechs Leben).
יצירתה מאופיינת בקווים אוטוביוגרפיים בולטים. בנוסף, כתבה מחקר פסיכואנליטי, "ההתמודדות עם העבר" (Bewältigung der Vergangenheit) שיצא לאור ב-1968. עוד תרגמה ספרות יידיש ועברית לגרמנית, כולל ספרו של צבי קוליץ, "יוסל רקובר מדבר אל אלוהים" (1956).
ספרים

Das süße Abenteuer (Prag 1937)
Basilius Knox. Román pro děti od 10 do 70 let (Prag 1937) (Deutsch: Die wirklichen Wunder des Basilius Knox. Ein Roman über die Physik für Kinder von 10 bis 70 Jahren, Insel Verlag, ISBN 978-3-45833588-7)
Umělecké základy amatérského filmu (Prag 1938) (Deutsch: Die künstlerischen Grundlagen des Amateurfilms)
Die Perlmutterfarbe. Ein Kinderroman für fast alle Leute (Berlin 1948), erschienen im Suhrkamp Verlag, ISBN 978-3-518-46039-9
Die verzeichneten Tiere (Berlin 1950)
Zwei Fälle zum Thema „Bewältigung der Vergangenheit“ (Jerusalem 1968), Jüdischer Verlag im Suhrkamp Verlag, ISBN 978-3-633-54136-2
Essenzen (Jüdischer Verlag im Suhrkamp Verlag, Frankfurt am Main 1993, ISBN 978-3-633-54064-8)
Die Reise nach London. Wiederbegegnungen (Suhrkamp, Frankfurt am Main 1999, ISBN 978-3-633-54157-7)
Aus sechs Leben. Herausgegeben und mit einem Nachwort versehen von Jennifer Tharr. Mit einem Essay von Itta Shedletzky (Jüdischer Verlag im Suhrkamp Verlag, Berlin 2011, ISBN 978-3-633-54245-1
ספרים > מספריה שתורגמו לעברית

צבע הפנינה (ספריית פועלים, 1991)
תמציות (אפרסמון ספרים, 2021), תרגום: חנן אלשטיין
הערות שוליים

↑   איטה שדלצקי, מקום משלי. מקום כזה היה העוגן בתוך מציאות של עקירה משורש, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2021
↑  צבע הפנינה, עמ' 8
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263533105171  PLWABN: 9810615035305606  BIBSYS: 2119836  BnF: cb15933082x (data)  CiNii: DA0925844X  GND: 119094207  ICCU: CUBV085393  ISNI: 0000 0000 8411 6377  LCCN: nr94019873  NKC: xx0040685  NLK: KAC201004887  NTA: 118008374  RERO: 02-A003428677  SUDOC: 069282625  VIAF: 114483045   WorldCat (עם VIAF): 114483045
אקדמיה פילארמוניקה

האב מרטיני
תרגיל מבחן של תלמידו של האב מרטיני, מוצרט בן ה-14, 9 באוקטובר 1770
אקדמיה פילארמוניקה (באיטלקית: Accademia Filarmonica di Bologna) הוא מוסד השכלה מוזיקלית בבולוניה, איטליה.
האקדמיה נוסדה בשנת 1666. לקדוש הפטרון שלה נבחר סן אנטוניו מפדואה, ותמונת עוגב ועליו המוטו Unitate melos נבחרה כשלט המייצג שלה. הרעיון העיקרי בהקמת המכון היה לקבץ מוזיקאים מקצועיים "ליצירת אחדות לאורך זמן, המוקדשת ליצירת מוזיקה יפה". בשנת 1721 נבחר גוזפה מטאו אלברטי לנשיא האקדמיה, וחזר ונבחר למשרה זו עוד חמש פעמים רצופות.
ציון דרך בתולדות האקדמיה במחצית השנייה של המאה ה-18 היה קבלתם ללימודים של הזמר הדגול פארינלי (1730) ושל המלחין והמורה המפורסם האב ג'ובאני באטיסטה מרטיני (1758), יחד עם מלחינים זרים כמו הבלגי אנדרה מודסט גרטרי והבוהמייני יוזף מיסליווצ'ק, הרוסי/אוקראיני מקסים ברזובסקי ואף מוצרט הצעיר, שכולם קיבלו תעודות מן האקדמיה.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 נקשרו בשם המכון שמות כמו רוסיני, ורדי, בויטו, וגנר, מאסנה, סן-סנס, פוצ'יני, כמו גם פילד, ליסט, ברהמס, אנטון רובינשטיין, בוזוני ורספיגי.
בראשית המאה ה-21 העומד בראש האקדמיה הוא פולוויו אנגיוס.
בובות אפריקאיות

בובות אפריקאיות הוא מושג המתייחס לתרבות הכנת בובות ביבשת אפריקה ומטרת ייצורן. בובות אלו בעלות טווח רחב של תפקידים המשתנים בהתאם לזמן ולמקום והן מסייעות לנשים בהבנת תפקידם החברתי-תרבותי.