stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע 14f13
הרקע להקמת תוכנית 14f13

תוכנית אותנסיה (או "תוכנית T4") הייתה תוכנית "המתת חסד" בגרמניה הנאצית שחלה על גרמנים שהוגדרו כ-"אלמנטים גרמניים חסרי ערך" כחולי נפש, ילדים עם פיגור ומוגבלים, במהלך מלחמת העולם השנייה. בתוקף צו שפורסם ב-1 בספטמבר 1939, על בסיס חוק שנחקק בשנת 1933, הוקם מוסד רפואי שבראשו עמד הד"ר קרל ברנדט. קבוצה קטנה ונבחרת של רופאים החליטה מי מהאסירים ייכלל בהגדרה, חיסולם בוצע במתקנים סודיים שונים של השירות הרפואי הגרמני, וביניהם המוסד בברנדנבורג, ששכן מדרום למגדבורג. מבצע זה נמשך עד סוף קיץ 1941, והופסק עקב מחאות של הכנסייה ומוסדות המשפט.
תוכנית 14f13

בתחילת 1941, פנה היינריך הימלר, ראש האס אס, לפיליפ בוהלר, מי שעמד בראש תוכנית T4 - אותנסיה, בבקשה להשתמש במתקני הגז של מוסדות T4 כדי להרוג "יצורים מיותרים" במחנות הריכוז, שחסרו מתקנים לרציחות המוניות, להבדיל מרציחות אינדיוודואליות.
הסלקציות של חולים המיועדים להמתה במסגרת המתת החסד החלו בעקבות החלטתו של הימלר "לשחרר את מחנות הריכוז מן המעמסה". באותה השנה באפריל, החלו ההכנות וצוותי רופאים יצאו למחנות הריכוז לשם עריכת סלקציה בקרב החולים אך גם בין הבריאים שסבלו מתשישות בלבד, רובם יהודים. בשעה בה הוכנו הנחיות כלליות ונהלים לביצוע הסלקציות, הוראות מפורטות הועברו אל מפקדי מחנות הריכוז. מכתב שנשלח ב-12 בנובמבר 1941 ממשרדו של המפקח על מחנות הריכוז - פול ניטשה, נשא את סימון התיק 14f13 - סימון שהפך לצופן הסודי בהתכתבות שנגעה למקרי מוות במחנות ואומץ כצופן של מבצע המתת החסד. בשלב ראשון נשלח המכתב אל מחנות הריכוז אושוויץ, בוכנוואלד, דכאו, מאוטהאוזן וזקסנהאוזן, ובו הודעה על בואן של הוועדות הרפואיות לשם ביצוע סלקציה. בבוכנוולד לוותה הסלקציה של החולים בבדיקה רפואית, אך בקרב האסירים היהודים הסלקציה הייתה ללא בדיקה. כותבת הספר "גשר צר אל החיים", גוטרמן בלה טענה ש-"משמע שלגבי היהודים הייתה ההחלטה ברורה כבר בשלב הזה: גורלם הוכרע ללא כל קשר למצב בריאותם".
סלקציות

לאחר תחילת המבצע באפריל 1941, פאנל של רופאים החל לבקר במחנות ריכוז כדי לבחור אסירים חולים וחסרי יכולת ל"חיסול". פאנל זה כלל את אלו שכבר מנוסים והשתתפו בתוכנית T-4, כגון הפרופסורים ורנר היידה והרמן פול ניטשה והרופאים פרידריך מנקה, קורט שמאלנבך, הורסט שומאן, אוטו הבולד, רודולף לונאואר (גר'), רוברט מולר, תיאודור שטיינמאייר, גרהרד וויסר (אנ'), ויקטור רטקה (גר'), והנס בודו גורגאס (גר'). כדי לזרז את התהליך ערכו מפקדי המחנה רשימת בחירה ראשונית, כפי שעשו במבצע T4. אסירים חולים נבחרו על ידי רופאי האס אס במחנות ולאחר מכן"נבדקו" בידי רופאים מטעם T4. סלקציה זו השאירה רק כמה שאלות שיש לענות עליהן, כמו מידע אישי, תאריך הכניסה למחנה, אבחון מחלה חשוכת מרפא, פציעות מלחמה, הפניה פלילית על סמך הקוד הפלילי של הרייך השלישי וכל עבירות קודמות. את האנשים במשקל מאוד נמוך ריכזו והם קיבלו מהרופאים אישור יציאה משירות, שניתן לכל אסיר שלא היה מסוגל לעבוד במשך זמן רב או שהיה מאובדן כושר מהותי ולא יכול היה לחזור לעבודה. אנשים אלו נשלחו ל-"בתי מרגוע" בברנדנבורג, בהרטהיים ובזוננשטיין שם הם נרצחו.
המתה

לפי ד"ר מ. דבורז'צקי, כותב הספר "אירופה ללא ילדים": "במחנות ההסגר והגטאות תכננו הרופאים הנאציים את הקמת התנאים הסאניטאריים האיומים, שכל מה שסופר עליהם הוא כאין וכאפס לעומת המציאות ההיא. עבודת הכפייה האיומה, הרעב, והצמא, הקור, העירום, הכאות והתעללות זדון הביאו לידי מחלות קשות וממיתות: הטיפוס, הדיזנטריה, השחפת, ואותה חולשה איומה. חולשת אפיסת כוחות המוחלטת, שהפכה את האנשים ליצורים שלא מן העולם הזה. המבקשים לנפשם מיתת־גאולה. רבים מבין הרופאים הנאציים השתתפו אישית בפעולת המיון לחדרי הגזים. המיתו במו ידיהם אלפי חולים בזריקות של פנול, אויפאן נתרן וכיוצא באלה לתוך הלב. ההליכה אל בית החולים במחנה הסגר נחשבה כהליכה אל המוות. שם הרופא הגרמני במחנות ההסגר היה שם נרדף לרוצח. כאלף מחנות הסגר היו קיימים בגרמניה ובארצות כיבושה: אלפי רופאים גרמניים מילאו שם תפקיד איום; עשרות אלפי רופאים גרמניים אחרים ידעו — ושתקו".
הרציחות הראשונות נעשו בברנדנבורג, במוסד רפואי ששכן בפרברי העיר וצורף למבצע אותנסיה בסתיו 1940 כאשר האס אס תפס חלק מהמבנים. במבנה שסומן במספר 2 הותקנו תא גז וקרמטוריום שבו היה אפשר להמית, 160 איש ביממה. על פי עדויותיהן של אסירות ממחנה הריכוז ראוונסבריק, נלקחו אחרי 3 בפברואר 1942 כאלף חמש מאות או אלף שש מאות אסירות בריאות שהוגדרו כ-"א-סוציאליות", כפליליות ומספר גדול של יהודיות לתא הגזים של המוסד לחולי נפש בברנדנבורג. למעשה, עד להקמת תאי הגזים בראוונסבריק בדצמבר 1944, יצאו מהמחנה טרנספורטים לתאי הגזים באושוויץ, במיידנק בברנדנבורג וברטהיים. כך השתלב מחנה רוונסבריק בפתרון הסופי - רצח העם ההמוני של היהודים. ב-29 בספטמבר 1942, הורה הימלר להעביר לאושוויץ את היהודיות שנותרו עד אז ברוונסבריק כדי שזו תהיה נקייה מיהודים, אך עד מהרה באו למחנה טרנספורטים של נשים יהודיות אחרות.
סופה של התוכנית

המפנה במלחמה לצד הקשיים והביקורת מצד הכנסייה בעקבותיה הביאו להפסקת "הטיפול המיוחד". בנוסף, המפנה גם הביא לבחינה מחודשת של שאלת העסקת אסירים בעבודה למען תעשיית המלחמה הגרמנית. עם אימוץ התפיסה של המתה תוך עבודה, בא אל קיצו מבצע 14f13 במחנות. במכתבו מ-27 באפריל 1943, נענה הימלר להצעת פול ניטשה (אשר תמך ברעיון המתת החסד) והודיע לכל מפקדי מחנות הריכוז כי הטיפול המיוחד יחול רק על אסירים חולי נפש. לגבי האחרים, אם נחלשו - ניתנה הסמכות לרופאי המחנות ולמפקדיהם לערוך סלקציות בצריפים ולהחליט על דעת עצמם על חיסול במקום. האסירים התשושים והחולים הועברו מעשה שגרה לדכאו בהתאם להוראת המשרד הראשי למינהל ומשק.
הערות שוליים

↑  בלה גוטרמן, גשר צר אל החיים, יד ושם, עמ' 158
↑  מייקל ברליי, הרייך השלישי,, הוצאת זמורה-ביתן, עמ' 397
↑  בלה גוטרמן, גשר צר אל החיים, ירושלים: יד ושם, עמ' 159
↑  ד"ר מ. דבורז'צקי, אירופה ללא ילדים, ירושלים: יד ושם, עמ' 29-34
↑  רושל ג. סיידל, הנשים היהודיות במחנה ריכוז רוונסבריק, הוצאת בית לוחמי הגטאות, הוצאת יד ושם, עמ' 14–17, 220-221
↑  בלה גוטרמן, גשר צר אל החיים, ירושלים: יד ושם, עמ' 160-161
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4133155-2 
פיליפ בוהלר, ראש תוכנית T4 (צבוע)
פול ניטשה, פסיכיאטר נאצי שהוצא להורג ב-1948 על ידי בעלות הברית, בין היתר בשל תפקידו בבחירת אסירים להשמדה
מדליית אלברט איינשטיין

| --- | --- |
 מדינה:  שווייץ 
 הגוף המעניק:  אגודת אלברט איינשטיין 
 תקופת הפרס:  1979–הווה (כ־45 שנים) 
 נקרא על שם:  אלברט איינשטיין 
 אתר רשמי
 
אלברט איינשטיין, האדם שעל שמו נקרא הפרס
מדליית אלברט איינשטיין מהווה פרס הניתן על ידי קהילת אלברט איינשטיין בברן. החל מ-1979, הפרס ניתן לאנשים אשר "הציעו שירותים נרחבים" ביחס לאלברט איינשטיין – פיזיקאי יהודי יליד גרמניה שהוא מגדולי הפיזיקאים בכל הזמנים, בכל שנה.
סביב הענקת הפרס בשנת 1993 הייתה תרעומת גדולה מצד הקהילה המדעית שכן מקס פליקיגר הוא מייסד קהילת אלברט איינשטיין בברן.
מקבלי הפרס

1979 - סטיבן הוקינג
1982 - פרידריך ואהלן
1983 - הרמן בונדי
1984 - ויקטור וייסקופף
1985 - אדוארד ויטן
1986 - רודולף מוזבאוור
1987 - ג'ין הרש
1988 - ג'ון ארצ'יבלד וילר
1989 - מרקוס פיירץ
1990 - רוג'ר פנרוז
1991 - ג'וזף הוטון טיילור
1992 - פיטר ברגמן
1993 - מקס פליקיגר, אדולף מישל
1994 - איווין שפירו
1995 - צ'ן-נינג יאנג
1996 - ת'ינבאולט דאמור
1998 - קלוד ניקולייה
1999 - פרידריך הירצברוך
2000 - גוסטב טאמאן
2001 - יוהנס גייס, יוברט ריבס
2003 - ג'ורג' סמוט
2004 - מישל מאיור
2005 - מארי גל-מאן
2006 - גבריאל ונציאנו
2007 - ריינהרד גנצל
2008 - בנו אקמן
2009 - קיפ תורן
2010 - הרמן ניקולאי
2011 - סול פרלמוטר, אדם ריס
2012 - אלן אספה
2013 - רוי קר
2014 - טום קיבל
2015 - סטנלי דזר, צ'ארלס מיסנר
2016 - אלכסיי סמירנוב
2017 - ארגון LIGO וארגון VIRGO (Virgo interferometer) המשתפים פעולה בתצפיות גלי כבידה
2018 - חואן מרטין מלדסנה
2019 - קליפורד מרטין ויל
2020 - פרויקט טלסקופ אופק האירועים (EHT)
2023 - לוק בלאנשט
לשון קשורה

| --- | --- |

לשון קשורה
 תחום:  גנטיקה רפואית 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D000072676
 סיווגים
 ICD-10:  Q38.1 
 ICD-11:  LA31.2 
 
לשון קשורה (המונח הרפואי הוא אנקילוגלוסיה), היא מום מולד המתבטא בלשון המחוברת בחלקה התחתון בקצה הקדמי שלה אל רצפת פה האדם, דבר העלול לפגוע בניידותה. הלשון מחוברת אל רצפת הפה על ידי קרום בשם רִסְנית הלשון (פְרֶנוּלוּם), שהוא קצר או עבה מהנורמה.
חומרת התופעה תלויה ברמת החיבור של הלשון לרצפת הפה - עד כמה הרִסנית קצרה, עבה, או מתפרשת על שטח נרחב יחסית; ועד כמה היא פוגעת בתפקודי האדם היומיומיים. היא עשויה לפגוע במספר תפקודים, כגון הנקה לא יעילה או שמכאיבה לפטמת השד של האם; הגייה לא מדויקת של צלילים מסוימים; היגיינת פה לא מספקת, דחיקת לשון, ובעיות שיניים וחניכיים שונות.
התופעה שכיחה בקרב 3-5% מהתינוקות, ושכיחותה גבוהה יותר בקרב בנים.
לעיתים קרובות התופעה חולפת לאורך שנות הילדות וההתבגרות, או שהאדם לומד לפצות על הניידות הנמוכה של הלשון. בחלק מהמצבים נדרשים טיפול והתערבות רפואית: חיתוך הקרום על ידי רופא מומחה בתחום - התהליך פשוט יחסית בקרב יילודים, אך דורש ניתוח בהרדמה מקומית ותפרים כשמדובר במבוגרים.
הערות שוליים

↑  לשון קשורה, באתר שירותי בריאות כללית
ליונל ברימור

| --- | --- |

 לידה:  28 באפריל 1878 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בנובמבר 1954 (בגיל 76) ון נויס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Calvary Cemetery 
 שם לידה:  Lionel Herbert Blythe 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1893–1954 (כ־61 שנים) 
 מקום לימודים:  Episcopal Academy 
 בן או בת זוג:  Doris Rankin (1904–1923)  Irene Fenwick (1923–1936) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (1931)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
עם אירן פנוויק
תוכנית רדיו מ-1947
ליונל הרברט בליית' ברימור (באנגלית:  Lionel Herbert Blythe Barrymore‏; 28 באפריל 1878 – 15 בנובמבר 1954) היה שחקן תיאטרון, שחקן קולנוע ובמאי קולנוע והופיע גם כשחקן בתסכיתי רדיו. הוא זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ב-1931 על תפקידו בסרט "נפש חופשייה". הוא אחי-סבה של השחקנית דרו ברימור.
תולדות חייו

ברימור נולד בפנסילבניה למשפחה קתולית. בשנות ה-90 של המאה ה-19 שיחק על במות ברודוויי עם אחותו, אתל אחיו ג'ון ודודו, ג'ון דרו ג'וניור בהצגות ומופעי וודוויל. ב-1904 נשא לאישה את השחקנית דוריס רסקין (Doris Rankin; ‏ 1888–1946), שאחותה הבכירה הייתה נשואה לדודו. הם היו נשואים עד גירושיהם ב-1923.
את קריירת המשחק בסרטים החל ברימור ב-1911 בסרטיו של ד.וו גריפית' "הקרב" (1911), "כובע ניו-יורקי" (1912) ו"שלושה חברים" (1913). הוא גם ביים סרטים אילמים, הסרט האילם האחרון שהפיק אולפן מטרו (לימים חלק מ-MGM, מטרו גולדווין מאייר) ב-1917, "Life's Whirlpool", בוים על ידי ברימור בכיכובה של אחותו את'ל. כך יצר ברימור קשר חברי עם לואי ב. מאייר שהיה בכיר ב"מטרו". לאחר מכן חלה ברימור קשות בשפעת ספרדית והחלים.
ב-1924 הופיע בסרטו של גריפית' "אמריקה" וב-1928 הופיע פעם אחרונה עבור גריפית' בסרט "תופי האהבה".
ב-1924 נשא לאישה את אירן פנוויק (Irene Fenwick), שתהיה אשתו עד מותה בגיל 49 ב-1936. מאז 1926 עבר ברימור כמעט אך ורק עבור אולפני MGM בהוליווד. לצדו שיחקו כמה מכוכבות התקופה כג'ין הארלו, גלוריה סוונסון וגרטה גרבו. הוא נודע במיוחד בזכותו קולו, שעבר היטב במערכות ההקלטה של התקופה.
במסגרת MGM ברימור גם ביים סרטים ואף היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ב-1930 על "מאדאם X". שנה לאחר מכן זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "נפש חופשייה". בשנות השלושים והארבעים שיחק במגוון סרטים בהם גילם דמויות נבלים כרספוטין (בסרט בשם זה מ-1932 בו הופיעו גם אחיו ג'ון ואת'ל) ודמותו של אוליבר ג'ורדן בסרט "ארוחת ערב בשמונה" (1933, לצד ג'ין הארלו ומארי דרסלר ובהשתתפות אחיו ג'ון). אולם רוב תפקידיו היו של איש מבוגר וחביב כגון בסרט על פי אי התעלומות (1929), "מאטה הארי" (1931), "גראנד הוטל" (1932, לצד גרטה גרבו), "קאמיל" (1936), "ספנים אמיצים" (1937), הן לא תקחהו עמך (1938) וקי לארגו (1948, עם לורן באקול). כן שיחק את ד"ר גילספי בסדרת הסרטים "ד"ר קילדר" ואת השופט חמור-הסבר ג'יימס ק. הארדי בסדרת סרטי "הארדי גארדי" בכיכובו של השחקן-הילד מיקי רוני, שגילם את בנו. תפקידו הבולט ביותר מתקופה זו הוא הנבל הנרי פוטר בסרט "אלו חיים נפלאים" מ-1946, בבימוי של פרנק קפרה ובכיכובו של ג'יימס סטיוארט. באותה שנה שיחק גם במערבון "דו-קרב בשמש". ב-1943 שיחק בסרט "בחור ושמו ג'ו" לצידו של ספנסר טרייסי.
בשנות הארבעים החל ברימור להופיע גם בתסכיתי רדיו. הוא הופיע בסדרת "ראש העיר" (Mayor of the Town) ששודרה ב-CBS ו-NBC בין 1942 ל-1949.
ברימור נפטר מהתקף לב. על שמו נטבע כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
לקריאה נוספת

Lionel Barrymore & Cameron Shipp, We Barrymores. The life story of a fabulous member of a fabulous family, 1952
מדליית אדוארד

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 נוסד:  13 ביולי 1907 
 
מדליית אדוארד (כרייה) דרגה שנייה
מדליית אדוארד (אנגלית: Edward Medal, בקיצור - EM) הייתה מדליה אזרחית בריטית אשר הוענקה בין השנים 1907 – 1971.
היסטוריה

המדליה הוכרזה לראשונה בצו מלכותי ב-13 ביולי 1907 ונקראה על שמו של המלך אדוארד השביעי. המדליה הוענקה במקורה לציון גבורתם של כורים אשר סיכנו חייהם על מנת להציל את עמיתיהם אשר היו בסכנת חיים. בעקבות צו מלכותי אשר פורסם ב-1 בדצמבר 1909 נכללו גם עובדי בתי המלאכה והמפעלים בקריטריונים לקבלת המדליה ובכך נסללה הדרך לפיצולה לשתי קטגוריות, האחת המקורית לגבורתם של כורים והשנייה החדשה לגבורתם של עובדי המפעלים והתעשייה.
כל קטגוריה נחלקה לשתי דרגות: דרגה ראשונה - כסף ודרגה שנייה (ארד). המדליות אשר חולקו למעוטרים נוצקו מן החומר אשר זהה לדרגת המדליה אותה הם קיבלו, אשר נענדה על סרט בצבע כחול כהה עם שוליים צהובים. עלות יצור המדליות כוסתה על ידי קרן שהוקמה בידי פילנתרופים (בחלקם בעלי מפעלים) ולא בידי המדינה או הכתר.
בשנת 1971 בוטלה המדליה ומחזיקיה (ביחד עם מחזיקי מדליית אלברט) נקראו להחזירה ולקבל תחתיה את צלב ג'ורג'.
הענקות

| --- | --- |
כסף (כרייה): 77
ארד (כרייה): 318
כסף (תעשייה): 25
ארד (תעשייה): 163
מדליית אוילר

| --- | --- |
 מדינה:  בין־לאומי 
 הגוף המעניק:  Institute of Combinatorics and its Applications 
 תקופת הפרס:  1993–הווה (כ־31 שנים) 
 נקרא על שם:  לאונרד אוילר 
 
מדליית אוילר (באנגלית: The Euler Medal), מוענקת למתמטיקאים, ונקראת על שם המתמטיקאי בן המאה ה-18 לאונרד אוילר.
המדליה מוענקת מדי שנה החל משנת 1993, על ידי המכון לקומבינטוריקה ויישומיה (ICA) (אנ')
בפלורידה, והיא מוענקת לחוקר שתרם תרומה משמעותית בתחום הקומבינטוריקה, ושעדיין פעיל במחקר. המדליה מוענקת מדי שנה, לחוקר אחד או שניים בעולם.
בשנת 2004 זכה בה החוקר הישראלי-אמריקני פרופ' דורון ציילברגר. בשנת 2005 זכה בה החוקר הישראלי פרופ' אביעזרי פרנקל.
זוכים

2023: ג'ניפר סברי (אוסטרליה)
2022: ג'ורג' אנדרוז (ארצות הברית)
2021: הנדריק ואן מאלדגם (בלגיה)
2020: מרסטון קונדר (ניו זילנד)
2019: לא הוענק
2018: דיטר יונגניקל (גרמניה)
2017: פאן צ'ונג (טייוואן-ארצות הברית)
2016: ג'יימס הירשפילד (אוסטרליה-בריטניה)
2015: לא הוענק
2014: בריאן אלספק (ארצות הברית)
2013: קורט לינדנר (ארצות הברית)
2012: אלכס רוזה (סלובקיה-קנדה)
2011: שריל פרייגר (אוסטרליה)
2010: בויאן מוהר (סלובניה-קנדה)
2009: לא הוענק
2008: גאבור קורצ'מארוש (הונגריה-איטליה)
2007: סטיבן מילן (ארצות הברית), הייקו הארבורט (גרמניה)
2006: קלמנט לם (קנדה), ניק וורמלד (קנדה)
2005: ראלף פודרי (ארצות הברית), אביעזרי פרנקל (ישראל)
2004: דורון ציילברגר (ארצות הברית-ישראל), ג'ו לי (סין)
2003: פיטר קמרון (בריטניה), ק'ארלס קולברן (ארצות הברית)
2002: הרברט וילף (ארצות הברית)
2001: ספירוס מגליווראס (ארצות הברית)
2000: ריצ'רד איי. ברואלדי (ארצות הברית), הורסט זאקס (גרמניה)
1999: ד.ק.ריי צ'אודרי (ארצות הברית)
1998: פיטר לדיסלאו האמר (ארצות הברית), אנתוני הילטון (בריטניה) (בריטניה)
1997: לא הוענק
1996: ג'ק ון לינט (הולנד)
1995: האנפריד לנץ (גרמניה)
1994: יוזף א.טאס (בלגיה)
1993: קלוד ברז' (צרפת), רון גרהם (ארצות הברית)
לשון פרה מס' 74

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ישראל הרשברג
 תאריך יצירה:  1988-1987
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 אורך:  152.8
 רוחב:  105
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  B88.0151
 מיקום:  אוסף מוזיאון ישראל
"לשון פרה מס' 74" הוא ציור שמן מאת הצייר הישראלי ישראל הרשברג.
הציור מציג שולחן עץ ועליו לשון פרה. על הבשר מוטבע סימון מספרי בצבע כחול-סגול, ממנו ניתן לראות את הספרות 74. האיקונוגרפיה של תיאורי טבע דומם קשורה למסורת תאורי ה"ואניטאס". היא מדגישה את ארעיות החיים האנושיים, המתגלמת בבשר המת.
בציור הרשברג בחר לתאר את השולחן במבט מלמעלה, אולם הוא ממקם את השולחן במרחק משולי הבד. יגאל צלמונה טוען, בהקשר לציור זה, כי בתרבות היהודית תיאורי שולחן קשורים אל תיאורי מזבחות.
בשנת 2005 הוצג הציור בתערוכה "יופי וקדושה" במוזיאון ישראל, והחל משנת 2010 הוא מוצג בתצוגת הקבע של אוסף האמנות הישראלית במוזיאון.
הערות שוליים

↑  ראו: צלמונה, יגאל, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010, עמ' 412.
מוזיקה לטינו-אמריקאית

| --- | --- |

טנגו
 מקורות סגנוניים:  מוזיקה ספרדית, מוזיקה פורטוגזית, מוזיקה ילידית אמריקאית, מוזיקה אפריקאית, מוזיקה קלאסית, שיר נפוליטני
 מקורות תרבותיים:  המאה ה-16, אמריקה הלטינית
מוזיקה לטינו-אמריקאית היא מוזיקה שמקורה באמריקה הלטינית, באותן ארצות שהיו ברובן תחת שלטון קולוניאלי ספרדי או פורטוגזי, וכמו כן במהגרים היספנים שהשתקעו בארצות הברית. ברוב המקרים שפת השירים תהיה ספרדית על ניביה או פורטוגזית.
ניתן לחלק את המוזיקה הלטינית לכמה סגנונות מוזיקליים:
מוזיקה אנדית – מאזורי מערב דרום אמריקה (פרו, בוליביה, אקוודור, צ'ילה, ונצואלה, ארגנטינה, קולומביה)
מוזיקה מרכז אמריקאית – (אל סלוודור, ניקרגואה, פנמה, קוסטה ריקה, מקסיקו, הונדורס, גואטמלה)
מוזיקה קאריבית – (קובה, פוארטו ריקו, הרפובליקה הדומיניקנית)
מוזיקה ברזילאית
בהגדרתה, הכלים שבדרך כלל ינגנו הם מערכת תופים, פרקאשן (כלי הקשה), פסנתר, גיטרה בס, קונטרבס, גיטרות שונות ולפעמים מצטרפים חליל צד וכלי-נשיפה אחרים ממתכת.
החל משנת 2000 מוענק פרס "גראמי לטיני" במתכונת דומה לפרסי גראמי. הפרס מוענק עבור יצירות מוזיקליות שבוצעו בשפה הספרדית או פורטוגזית. כל שנה מוענקות פרסים בכ-40 קטגוריות.
מוזיקה קאריבית
הסגנונות המוכרים ביותר של המוזיקה הקאריבית: רומבה, סון קובני, סלסה (שהתפתחה גם בארצות הברית אבל על בסיס סגנונות שהגיעו מקובה), טימבה, פלנה, מרנגה, בצ'אטה, רגאטון.
לשון תשתית

לשון תשתית (בלועזית: לשון סובסטרט) היא מושג בבלשנות המתייחס ללשון שהייתה קיימת באזור כלשהו לפני שתושבי אותו אזור קיבלו על עצמם לשון אחרת, וכך היא הופכת לרובד התשתית של הלשון החדשה. דוגמה טובה לתופעה זאת היא לשונות התשתית של הערבית: עם התפשטות האסלאם וכיבושי הערבים, הגיעו הללו לטריטוריות שבהן דיברו ארמית (בסוריה, בלבנון ובעיראק), קופטית (במצרים), ושפות ברבריות (בצפון אפריקה).
לשון התשתית משפיעה על הלשון החדשה המולבשת עליה (בלועזית: לשון הסופרסטרט), שכן דוברי לשונות התשתית מנסים להתאים את הלשון החדשה ללשון השגורה בפיהם. בדרך זאת אפשר להסביר תופעות שונות בלשון שהתגבשה באותה טריטוריה. כך למשל נהוג להסביר את סיומת גוף שני וגוף שלישי רבים בערבית הסורית: kon ו-hon בהתאמה - כהשתקפות של הסיומות "כון" ו"הון" בארמית, אשר הייתה לשון התשתית בטריטוריה זאת.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  לְשׁוֹן תַּשְׁתִּית, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543734705171  GND: 4183930-4  LCCN: sh85129554 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לשונון

| לשונון |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: סוליתאים
תת־סדרה:: Pleuronectoidei
משפחה:: שטחנוניים
סוג:: לשונון
מינים
 Hippoglossus hippoglossus  Hippoglossus stenolepis
שם מדעי
 Hippoglossus ‏קיווייה, 1816

לשונון (שם מדעי: Hippoglossus) הוא סוג דגים שטוחים ממשפחת השטחנוניים שבסדרת הסוליתאים. דגים אלה גדולים ביותר ויכולים להגיע למשקל שיא של 300 ק"ג ולאורך של 4.7 מטר.
אלו דגים החיים בצפון האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי והם מחפשים מזון על קרקעית המדפים הסלעיים של האוקיינוס וכן בימים רדודים בהם ישנם הרבה מיני מזון. דגים אלה בעלי ראש שטוח עם 2 עיניים באותו צד, פה משורבב למעלה וסנפירים עגולים היוצרים צורת עפיפון.
הם טורפים יצורים קטנים יותר כולל דגים אחרים מסדרתם, סלמון, בקלה, צלופחוליים, סרדינים, דגי טרוטנית, סילוניות וסרטנאים גדולים וכן צדפות.
מינים

לשונון אטלנטי (Hippoglossus hippoglossus)
לשונון פסיפי (Hippoglossus stenolepis)
מבער אחורי

מטוס F-14 טומקט בטיפוס חד עם מבערים פועלים.
תרשים הדגמה למבער אחורי.
מבער אחורי הוא רכיב במנועי סילון המשתמש באוויר משלב הפליטה של המנוע, מזריק לו דלק ומצית אותו מחדש. המבער מוסיף דחף נוסף למטוס תמורת עלייה דרמטית בצריכת הדלק. לרוב משתמשים במבער אחורי במטוסי קרב, או במטוסים המיועדים לשיוט על-קולי.
אופן פעולה

מנועי סילון מאופן הפעולה שלהם, דורשים זרימה מתמשכת ובעירה מתונה בתוך תאי הבעירה וזאת על מנת להקטין את הבלאי על תא הבעירה והטורבינות, וכמו כן בשביל להקטין את הסיכון לכיבוי הלהבה בתוך המנוע. אי לכך משתמשים מנועי סילון במיעוט מהחמצן באוויר בשביל בעירה, מה שמשאיר כמות גדולה של חמצן לא מנוצל. המבער האחורי מאפשר להשתמש בעודף החמצן בשביל בערה שנייה (כפי שמכונה חימום מחדש - Reheat). המבער בנוי מתעלה רחבה המותקנת מהמפלט של המנוע ולה שלושה שלבים: הזרקה, בערה-תאוצה ונחיר פליטה.
בצמוד למפלט המנוע מותקנות טבעות של צינוריות דלק מחוררות המזריקות דלק רב לתוך זרימת האוויר, דלק זה ניצת באופן חד פעמי מכיוון שכל עוד יש בערה והזרקת דלק, הלהבה תמשיך להיות מוזנת.
שלב התאוצה הוא למעשה תעלה רחבה וארוכה יחסית בה האוויר המתפשט אחרי בערה מאיץ לקראת היציאה מהמנוע, אוויר זה מתקרר מעט.
השלב האחרון הוא נחיר הפליטה בעל הגאומטריה המשתנה. במצב של בערת המבער הנחיר נמצא במצב פתוח, תפקיד הנחיר הוא לאפשר פעולת המנוע בכל תנאי העבודה.
אופן פעולה > נחיר פליטה

כאמור שלב התאוצה של המבער הוא תעלה רחבה, הנדרשת במהלך העבודה של המבער, אבל בשאר שלבי העבודה של המנוע שלא כוללים בערת מבער התעלה הרחבה גורמת לירידת הטמפרטורה, מהירות הזרימה והלחץ של האוויר שלמעשה מורידה את הדחף של המנוע. בשביל לפצות על נפילת הלחץ השלב האחרון של המבער כולל נחיר פליטה בעל גאומטריה משתנה שעל ידי שליטה על גודל פתח הפליטה שולט על הלחץ ומהירות הפליטה של המנוע. במצב טיסה ללא מבער פתח הנחיר יהיה קטן בשביל להגדיל את הלחץ בתוך תעלת המבער ולהאיץ את האוויר היוצא.
במהלך ההצתה הראשונית של המבער הנחיר ייסגר לקוטר הקטן ביותר בשביל להגדיל את הלחץ, להאט מעט את הזרימה באזור ההזרקה ולאפשר הצתה קלה יותר, ומיד לאחר ההצתה הנחיר יפתח לקוטר הגדול ביותר.
אופן פעולה > נחיר פליטה > הנעה ווקטורית

מנועים מסוימים של מטוסי קרב משתמשים בנחיר הפליטה בשביל בשביל לכוון את הדחף שלהם ולאפשר למטוס לבצע ביצועים עבר-הזדקרותיים שלא אפשריים בתנאי טיסה רגילים.
אופן פעולה > יהלומי הלם

בעת יציאת האוויר החם מנחיר הפליטה בפעולת המבער האחורי, האוויר יוצא במהירות גבוהה מאוד ולכן בתוך שובל הלהבה נוצרים גלי הלם המצטלבים בתוך הלהבה ויוצרים צורות של יהלומים.
אופן השימוש

מבער אחורי מאפשר גידול דרמטי בדחף המנוע אבל זאת תמורת גידול משמעותי בצריכת הדלק. המבער בא לשימוש לרוב במטוסים צבאיים. מיעוט מטוסים אזרחיים, במיוחד אלה המיועדים לשייט במהירויות על-קוליות כוללים מבער אחורי שכן אין אפשרות אחרת להאיץ דרך אזור הגרר הגבוה עד למהירות של מאך 2.4. חלק מהמטוסים מסוגלים להמשיך לשייט במהירות על קולית ללא מבער אחורי בעוד אחרים חייבים להשתמש במבער בצורה מתמשכת.
במטוסים בעלי מבער אחורי המבער משמש גם להמראה.
במטוסי קרב המבער האחורי משמש לתמרוני קרבות אוויר לטובת תאוצה מהירה, טיפוס חד ושמירה על מהירות תוך כדי תמרונים.
לרוב מטוסים לא משתמשים במבער לשיוט מתמשך הן בגלל צריכת הדלק הגבוהה, והן משום שהטמפרטורה הגבוהה במבער יכולה לגרום לכשל במנועים שלא תוכננו לכך מראש. חלק ממנועי הסילון מקריבים יחסי דיחוס גבוהים בשלב המדחס של המנוע בשביל להוריד את הטמפרטורה בשלב המבער, מה שמקריב ביצועים בטיסה תת-קולית ללא שימוש במבער.
במטוסים בעלי מבער אחורי כאשר המנוע עובד ללא בערה במבער המנוע נקרא "יבש", כאשר המבער ניצת המצב מכונה "רטוב".
היסטוריה

המטוסים מקדונל F3H דימון ודאגלס F4D סקייריי נבנו עם מנועי טורבו-סילון וסטינגהאוס J-40, המסוגלים לייצר דחף של 8,000 ליברות (36 קילו-ניוטון) ללא מבער אחורי. מנוע הסילון J-48 של חברת פראט אנד ויטני המספק דחף של 8,000 ליברות (36 קילו-ניוטון) עם מבער אחורי, הניע את מטוס הקרב של חברת גראמן F9F-6. מטוסי קרב אחרים העושים שימוש במבער אחורי, הם הדגם צ'אנס ווט F7V-3, המונע על ידי מנוע J-46 המספק דחף של 6,000 ליברות (27 קילו-ניוטון), ומטוס דאגלס F3D סקיינייט, מטוס הקרב המיועד לכל סוגי מזג האוויר, בעל מנוע J-34 של חברת ווסטינגהאוס המספק דחף של 3,600 ליברות (16 קילו-ניוטון).
באנגליה, שיפרו את המנוע רולס רויס אבון כך שיפעל עם מבער אחורי, והוא הניע את האינגליש אלקטריק לייטנינג, שנהפך למטוס העל-קולי הראשון בשירות חיל האוויר המלכותי והראשון בעולם שהיה מסוגל לבצע שיוט על-קולי. המנוע בריסטול-סידלי אולימפוס היה אף הוא בעל מבער אחורי, והותקן במטוס הקונקורד. זהו השימוש היחיד במבער אחורי לצורכי תעופה אזרחית, לצד עמיתו של הקונקורד, המטוס טופולב Tu-144, ששניהם היו מסוגלים לבצע שיוט על-קולי אם כי הקונקורד היה יכול לשייט ללא שימוש במבער.
"השלך והבער" הוא הליך השלכת דלק שבו הדלק מוצת במכוון בעזרת המבער האחורי של המטוס. הלהבה המרהיבה המשולבת במהירות הטיסה הגבוהה הופכת הליך זה לפופולרי למדי בתצוגות אוויריות, או כתוספת למופעי זיקוקי די-נור.
ראו גם

כונס אוויר
מנוע סילון
כנף (תעופה)
שלב ההזרקה במבער האחורי של מנוע טורבומקה אדור.
נחיר הפליטה של מנוע F-110.
מנוע של J-58 של מטוס SR-71 השורף את שארית הדלק הייחודי של המטוס ומציג שובל להבה מרהיב עם יהלומי הלם לאורכו.
מטוס F-18 ממריא מנושאת מטוסים בעזרת מעוט ומבער אחורי.
לשונון פסיפי

| לשונון פסיפי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: סוליתאים
תת־סדרה:: Pleuronectoidei
משפחה:: שטחנוניים
סוג:: לשונון
מין:: לשונון פסיפי
שם מדעי
 Hippoglossus stenolepis
תחום תפוצה


לשונון פסיפי (שם מדעי: Hippoglossus stenolepis) הוא מין של דג מהסוג לשונון (Hippoglossus) ממשפחת השְׁטַחְנוּנִיִּים.