stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דונלד ויניקוט
עצמי אמיתי ועצמי כוזב > העצמי האמיתי והכוזב ברצף בין הנורמלי לפתולוגי

לדברי ויניקוט כל אחד מאיתנו נחלק לעצמי אמיתי ולעצמי כוזב, וישנו רצף בין הנורמלי לפתולוגי:
במצב של בריאות העצמי הכוזב עבר סוציאליזציה, הוא מסתגל לסביבה ומאורגן סביב מנהגים חברתיים מקובלים. האדם מסוגל להפטר ברצונו מן העצמי הכוזב, במצבים חברתיים המאפשרים אינטימיות ולהציג בהם את העצמי האמיתי שלו. ההישג החשוב של העצמי הכוזב, הוא רכישת מקום בחברה שלא היה ניתן לרכישה או לשימור, על ידי העצמי האמיתי לבדו.
במצב בריא פחות העצמי הכוזב מבוסס על הזדהויות.
במצב אף פחות בריא העצמי הכוזב מחפש תנאים, שיאפשרו לעצמי האמיתי לבוא לידי ביטוי, אם לא ימצאו תנאים שכאלו תחוזק ההגנה למניעת ניצול העצמי האמיתי. העצמי הכוזב שכושל מלהגן על העצמי האמיתי, כמוצא אחרון מארגן התאבדות, ובכך בו זמנית הוא מביא כליון על עצמו (המשך קיומו אינו נחוץ אם אינו מסוגל למלא את פונקציית ההגנה) וכליון של העצמי האמיתי (שחדל מלהתקיים, אך בכך גם נמנעת חשיפתו).
לכיוון הפתולוגיה העצמי הכוזב מגן על העצמי האמיתי. העצמי האמיתי מוכר כפוטנציאל והוא מנהל חיים סודיים.
בדרגה הקיצונית ביותר העצמי הכוזב נחווה כאמיתי על ידי האדם וסביבתו. העצמי האמיתי מוחבא בשלמותו. ביחסים אישיים וביחסי עבודה העצמי הכוזב נכשל לעיתים. בסיטואציות בהן מצופה להציג אדם שלם, לעצמי הכוזב יש חסר בסיסי.
במקום אחר טען דונלד ויניקוט שבמצב החמור ביותר, נהפך הפיצול לשבר נפשי, שבשיא עומקו הוא סכיזופרניה. בסכיזופרניה מוצג עצמי כוזב שמסתגל לציפיות הרבדים השונים של סביבת האינדיבידואל. במצב הפתולוגי הקיצוני העצמי האמיתי נמצא בסכנת הכחדה והאינדיבידואל הורס לבסוף את העצמי הכוזב ומנסה להכריז מחדש על העצמי האמיתי, אף על פי שייתכן שזה לא יהיה תואם לחיים בעולם. לדעת דונלד ויניקוט, במקרה זה התמוטטות נפשית היא סימן בריא של ויתור על מנגנון ההגנה של העצמי הכוזב. התאבדות יכולה אף היא להיות הכרזה מחודשת של העצמי האמיתי.
ויניקוט אינו מסביר כיצד הפרט עובר משלב אחד לאחר ברצף. ניתן לראות שישנם פרדוקסים וסתירות פנימיות בדבריו. התאבדות היא פתרון במצב הפתולוגי ביותר, אך גם בשלב השלישי ברצף. בראשון ההתאבדות היא הכרזה מחודשת על קיומו של העצמי האמיתי, ובשני היא דרכו האחרונה של העצמי הכוזב להגן על העצמי האמיתי מפני ניצול. ישנו גם פרדוקס בכך שהבאת כיליון על העצמי כולו, היא דרך להגן על העצמי האמיתי מפני כיליון.
מספריו

ויניקוט פרסם ספרים ומאמרים רבים. כמה מספריו תורגמו לעברית:
הילד, משפחתו וסביבתו, תרגמה יהודית כפרי, הוצאת ספרית פועלים, 1989
הכל מתחיל בבית, תרגמה מרים קראוס, הוצאת דביר, 1995
משחק ומציאות, תרגם יוסי מילוא, הוצאת עם עובד, 1996
תינוקות ואמותיהם, תרגמה מרים קראוס, הוצאת דביר, 1998
הילדה פיגי: דו"ח על טיפול פסיכואנליטי בילדה קטנה, תרגמה יהודית גולדברג, הוצאת דביר, 1999
עצמי אמיתי, עצמי כוזב, תרגמו: אסנת אראל, נעמי בן-חיים, אורה זילברשטיין, מטי נוה, צפורה רמון. הוצאת עם עובד, 2009
הפסיכולוגיה של השיגעון, תרגמה יפעת איתן-פרסיקו, עם עובד, 2018.
ראו גם

פסיכולוגיה קלינית
פסיכואנליזה - מונחים
היינץ קוהוט
לקריאה נוספת

אדם פיליפס, ויניקוט, הוצאת דביר, 1999
הערות שוליים

1 2  ענת פלגי-הקר, מאי-מהות לאימהות, באתר האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה
1 2  רענן קולקה, מבוא לספר משחק ומציאות, תל אביב: עם עובד, 2007
1 2  היכולת להיות לבד, ויניקוט, 1958
↑  מבוא למאמר היכולת להיות לבד, עמנואל ברמן, עצמי אמיתי עצמי כוזב, 2009, עם עובד
| פסיכולוגיה |
| --- | --- | --- |
פסיכולוג • פסיכותרפיה • פילוסופיה של הפסיכולוגיה
| ענפי מחקר | פסיכוביולוגיה • קוגניטיבית • התפתחותית • חברתית • אישיותית • השוואתית • פסיכופתולוגיה • פסיכופיזיקה • פסיכובלשנות • פסיכולוגיה אבולוציונית • נוירופסיכולוגיה  • פסיכולוגיה תרבותית • פסיכולוגיה בין תרבותית • ראו גם: פסיכיאטריה |  |
| תחומי עיסוק | קלינית • חינוכית • ארגונית/תעסוקתית • שיקומית • רפואית • משפטית • צבאית • ספורט |  |
| אסכולות | סטרוקטורליזם • פונקציונליזם • פנומנולוגיה • פסיכואנליזה • אינדיבידואלית • הומניסטית • ביהביוריזם • אקזיסטנציאליזם • גשטלט • פסיכולוגיה חיובית • פסיכודינמיקה |  |
| מושגים כלליים | תודעה • תפיסה • לא-מודע • זיכרון • למידה • רווחה נפשית • הפרעה נפשית •  טראומה נפשית • מבחני אישיות • אינטליגנציה • מיינד • רגש |  |
הקטגוריה "פסיכולוגיה" במיזמים אחרים של קרן ויקימדיה: ויקימילון • ויקיספר • ויקיציטוט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463215305171  PLWABN: 9810533983005606  BIBSYS: 90090719  BNE: XX986775  BnF: cb11929290s (data)  CANTIC: a10179185  CiNii: DA00703124  GND: 118769383  ICCU: LO1V008105  ISNI: 0000 0001 2132 6737  LCCN: n50015907  LNB: 000047852  NDL: 00461187  NKC: jn20011019007  NLA: 36320735  NLG: 71798  NLK: KAC200006038  NSK: 000072440  NTA: 06967793X  RERO: 02-A003980016  SELIBR: 264379  SNAC: w6pc7r3x  SUDOC: 027198324  Trove: 1246039  VIAF: 51697424   WorldCat (עם VIAF): 51697424
מור ג'רג'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בדצמבר 1851 סובוטיצה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  1 בינואר 1929 (בגיל 77) סובוטיצה, ממלכת יוגוסלביה 
 שם לידה:  Geiger Menkó 
 מוקד פעילות:  סובוטיצה 
 סוגה:  אופרטה, מוזיקת ליווי, salon music 
 
מור ג'רג' (במקור עד 1905 מנקו גייגר, בהונגרית: György Mór;‏ סובוטיצה, 5 בדצמבר 1851 – בסביבות 1929) היה מלחין, עיתונאי מוזיקה שכתב יצירות מוזיקליות אופרטות רבות על אף שהיה עיוור. הוא היה בעל קרקעות גדול ואיש עשיר.
קורות חיים

מנקו גייגר נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף גייגר (1814–1895) בעל קרקעות גדול ועשיר ושל מריה רוזנטל. אביו תמך בבניית בית הכנסת של סובוטיצה (אז בהונגריה) בסכום לא מבוטל והמבנה נבנה מאוחר יותר על חלק הקרקע שתרם לקהילה היהודית.
מילדותו חי ברווחה גדולה ולכן זכה לחינוך איכותי וקפדני ובזכות כישרונו המוזיקלי זכה במהירות להצלחה בקריירה שלו. לשמו קשורים כ-200 קטעי מוזיקה קטנים יותר מכל סוג ושש אופרטות, על אף העובדה שהיה עיוור. בשנת 1878, הוא היה חבר מערכת המגזין המוזיקה "אפולו". יצירותיו המוזיקליות פורסמו מאוחר יותר בהוצאת טאבורסקי ופארש (Táborszky és Parsch), רוז'אוולדי ושות' הוצאה לאור (Rózsavölgyi és Társa Kiadó 1850 המטה: בבודפשט היא הוותיקה ביותר בהונגריה ועדיין אחת מהוצאות המוזיקה הגדולות ביותר בהונגריה שייסד דיולה רוז'אוולדי), ולאחר מכן בחנויות המוזיקה:
Rózsavölgyi
(1883) Noblesse oblige Waltz
Fantasie sur melodies Hebraiques (1884) וכו'
בנוסף לאלה כתב כמה יצירות תזמורת ופתיחים, שהוצגו בקונצרטים. ב-5 בינואר 1909 חגג בסובוטיצה את יום השנה ה-40 שלו כמלחין. הוא היה סגן הנשיא ולאחר מכן נשיא הקהילה היהודית של סובוטיצה ונשיא החברה קדישא המקומי.
משפחתו

אשתו הראשונה הייתה ברטה וולפינגר (1857–1883), אשתו השנייה הייתה טרז לדרר, לה נישא ב-1885 בקונמדרש.
ילדיהם:
אילונה גייגר (1876–1951). בעלה דז'ה ליכטשיין היה בעל קרקעות.
ינה גייגר (1878–?) היה בעל קרקעות גדול. אשתו הייתה קטלין שאנדור.
מתיאש ג'רג' (1887–1944?). אשתו היא רנה רוטבארט.
מריה אסתר ג'רג' (1893–?). בעלה בלה רווס (1877–1939) היה מנהל מפעל.
ארז'בט ג'רג' (1895–1929). בעלה הראשון, אלפרד פאונץ (1887–1920), היה סוחר, בעלה השני מיקלוש טייאי רוט (1884–1944) היה רופא פנימי ורופא ריאות.
ד"ר אימרה ג'רג'
יצירותיו

מלחמת טרויה (אופרטה, נכתבה כשהיה בן שבע עשרה. הבכורה הייתה בסובוטיצה)
חיי המלך מידאס (אופרטה במערכה אחת, 1879)
הרפתקאות חצר (אופרטה בשלוש מערכות, הלברית י שאנדור ראטקאי. בכורה: 28 במרץ 1903, טימישוארה ו-20 באפריל 1903, חוג תיאטרון בודה)
יורש העצר (אופרטה, בכורה: מרץ 1916, סובוטיצה)
לקריאה נוספת

Magyar színművészeti lexikon: A magyar színjátszás és drámairodalom enciklopédiája. Szerk. Schöpflin Aladár. II. kötet (Favartné – Komjáti Ferenc). Budapest: Az Országos Színészegyesület és Nyugdíjintézete. [1929]. 161. o. (לקסיקון התיאטרון ההונגרי: האנציקלופדיה של התיאטרון והספרות הדרמטית ההונגרית. עורך אלדאר שופפלין. בודפשט: איגוד השחקנים הלאומי ומכון הפנסיה. 1929).
Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái IV. (Gyalai–Hyrtl). Budapest: Hornyánszky. 1896. (יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים)
Magyar zsidó lexikon. Szerk. Ujvári Péter. Budapest: Magyar Zsidó Lexikon. 1929. 308. o. Online elérés (לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת).
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גועאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002)
Kalapis Zoltán: Életrajzi kalauz. Ezer magyar biográfia a délszláv országokból. Újvidék, Fórum Könyvkiadó, 2002. (זולטן קלפיש: מדריך ביוגרפי. אלף ביוגרפיות הונגריות ממדינות דרום סלאביות. נובי סאד, הוצאת פורום, 2002)
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 5789/1905. Forrás: MNL-OL 30794. mikrofilm 876. kép 1. karton. Névváltoztatási kimutatások 1905. év 12. oldal 46. sor
↑  Gyermekei házasságkötésekor már néhai. 1918 és 1919. május 10. között halt meg.
↑  "Geiger Adolf halotti bejegyzése a szabadkai izraelita hitközség halotti akv. 8/1895. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-07-29.
↑  György Mór születési bejegyzésében Rosenth. néven olvasható, míg testvére, Geiger Flóra halottijában Rosenthalként
↑  "Geiger Adolf halála". Egyenlőség. 1895-03-01. p. 10. נבדק ב-2021-07-29.
↑  "György Mór jubileuma". Pesti Hírlap. 1909-01-07.
↑  "A szabadkai Chevra-Kadisa". Egyenlőség. 1899-12-03. נבדק ב-2021-07-29.
↑  "Wolfinger Berta gyászjelentése". נבדק ב-2021-07-29.
↑  Fővárosi Lapok, 1885. november 13. (277. szám)
↑  "Geiger Ilona halotti bejegyzése a Budapest V. kerületi állami halotti akv. 342/1951. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-07-29.
נסיכות זאלם-זאלם

נסיכות (רוזנות) זאלם-זאלם (בגרמנית: Grafschaft (Fürstentum) Salm-Salm; בצרפתית: Principauté de Salm-Salm) הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה. היא הייתה ממוקמת במחוזות הצרפתים של ימינו ריין תחתון ו-ווז'; היא הייתה אחת מהמדינות של זאלם.
היסטוריה

זאלם-זאלם הוקמה בעקבות חלוקה של זאלם-דאון ב-1574, והועלתה מרוזנות לנסיכות ב-1739 לאחר שעברה בירושה ושמה שונה על ידי ניקולס לאופולד, רוזן זאלם-הוגסטרטן. זאלם-זאלם חולקה בינה לבין זאלם-נויילר ב-1608.
החלוקה הטריטוריאלית האחרונה התרחשה ב-1751, כאשר זאלם-זאלם ארגנה מחדש את גבולותיה עם דוכסות לורן.
בשנת 1790, לאחר המהפכה הצרפתית, נמלטו נסיכי זאלם מהשטח ועברו לטירתם באנהולט, וסטפאליה. זאלם-זאלם הייתה נצורה אז על ידי הצבא המהפכני, שחסם את אספקת המזון מלהגיע למדינה. כתוצאה מכך, האוכלוסייה נאלצה להיכנע לצרפת. ב-2 במרץ 1793, הוועידה הלאומית הצרפתית הכריזה על זאלם-זאלם כחלק מהרפובליקה הצרפתית וצירפה אותה למחוז הווז'. זה הוכר על ידי האימפריה הרומית הקדושה בשלום לינוויל של 1801.
כמה שנים מאוחר יותר, ב-1802/1803, יחד עם זאלם-קירבורג, הוענק לנסיך זאלם-זאלם שטחים חדשים שהיו שייכים בעבר לבישופות מינסטר (וסטפאליה). השטח החדש נשלט באיחוד עם זאלם-קירבורג והיה ידוע כנסיכות זאלם.
גאוגרפיה

בשנת 1165, רוזנות זאלם המקורית חולקה לרוזנויות זאלם תחתית, בארדנים, וזאלם העילית, השוכנת בהרי הווז'. בשנת 1738 הועלתה רוזנות זאלם העילית לנסיכות זאלם-זאלם.
בירת זאלם-זאלם הייתה תחילה באדונווילר, ומ-1751 ואילך, סנונס. החלק השני של השם זאלם-זאלם נובע מטירת זרלם ליד זאלם (היום לה ברוק).
בסוף קיומה היה לזאלם-זאלם שטח של כ 200 קילומטרים רבועים (77 מילים רבועים) ו-10,000 תושבים. היא הופרדה מהחלק העיקרי של האימפריה הרומית הקדושה כאשר רוב אלזס נמסרה לצרפת במאה ה-17. עד 1766 היא גבלה בדוכסות לורן במערב ובצרפת במזרח. לאחר שלורן הפכה לחלק מצרפת ב-24 בפברואר 1766, זאלם-זאלם הפכה למובלעת של האימפריה הרומית הקדושה מוקפת בשטח צרפתי.
כלכלת זאלם-זאלם התבססה בעיקר על מכרה ברזל ליד גראנדפונטיין.
(רוזנות זאלם העילית (גר'))
טירת זאלם בשנת 1589
מקס שלר

| --- | --- |

 לידה:  22 באוגוסט 1874 מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  19 במאי 1928 (בגיל 53) פרנקפורט, רפובליקת ויימאר 
 מקום קבורה:  Cologne Southern Cemetery 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת פרידריך שילר, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת פרידריך שילר  אוניברסיטת גטינגן  אוניברסיטת קלן 
 תחומי עניין:  פנומנולוגיה 
 עיסוק:  פילוסוף, סוציולוג, מרצה באוניברסיטה, אנתרופולוג, תורת הערך 
 הושפע מ:  בלז פסקל, רודולף אויקן, וילהלם דילתיי, פרנץ ברנטנו, אדמונד הוסרל, פרידריך ניטשה, הנרי ברגסון, גאורג זימל
 השפיע על:  מרטין היידגר, מרטין בובר, ויקטור פרנקל, חוסה אורטגה אי גאסט, יוחנן פאולוס השני, אדית שטיין
 מדינה:  גרמניה 
 בן או בת זוג:  Märit Scheler 
 צאצאים:  Max Scheler 
 
מקס פרדיננד שלר (בגרמנית: Max Scheler;‏ 22 באוגוסט 1874 – 19 במאי 1928) היה פילוסוף יהודי-גרמני שעסק בתחומים של פנומנולוגיה, אתיקה ופילוסופיה אנתרופולוגית.
ביוגרפיה

שלר נולד במינכן שבקיסרות הגרמנית דאז, לאם יהודייה-אורתודוקסית ולאב נוצרי-לותרני. ב-1899 המיר שלר את דתו לקתולית. עד 1921 היה שלר מחויב מאוד לנצרות הקתולית ואף קרא לתנועת התחדשות קתולית. אך מ-1921 והלאה ניתק את עצמו שלר באופן פומבי מאמונה באלוהות היהודית-נוצרית.
שלר למד במינכן וברלין רפואה, פסיכולוגיה ופילוסופיה. מבין מוריו לפילוסופיה באותה תקופה היו וילהלם דילתיי וגאורג זימל. ב-1896 עבר ליינה והשלים את לימודיו בהדרכתו של רודולף אויקן. במהלך לימודיו ביינה פגש ב-1901 את אדמונד הוסרל והתוודע לפנומנולוגיה שלו, ולאחר מכן קרא את ספרו "חקירות לוגיות". בנוסף, קרא שלר את הפילוסופיה של אנרי ברגסון, והיה גורם משמעותי בהבאתה בפני החוגים האינטלקטואליים בגרמניה..
פילוסופיה

בניגוד להוסרל, שראה בפנומנולוגיה מתודה במובן החמור של המילה, ראה בה שלר "גישה לראיה רוחנית... של משהו שאחרת היה נשאר חבוי". הפנומנולוגיה לדעתו היא שיטה לחקירת מהויות וקשרים מהותיים. שלר שלל את הגישה הקאנטיינית והנאו-קאנטיינית הטוענת שההתנסות בדברים כשהם-לעצמם היא מתווכת. לדעתו, הפילוסופיה הקאנטיינית והנאו-קאנטיאנית סובלת מיחס של אי-אמון וחשדנות בסיסית כלפי העולם. לעומת זאת הפנומנולוגיה מתייחסת אל העולם באהבה בוטחת, שדרכה העולם מתמסר ומגלה את עצמו. חוזקה של פילוסופיה מיוסד על האהבה. על ידי יחס האהבה ו"הראיה הרוחנית" ניתן להתנסות באופן ישיר במהויות, "לראות" אותן ולחוש בהן באופן אינטואיטיבי. השקפה זו סוללת לשלר את הדרך לביסוס אובייקטיבי של ערכי המוסר, אשר גם אותם ניתן לחוש ובשל כך יש להם תוקף כללי. שלר הבחין ב-4 סוגי ערכים שחשיבותם עולה לפי סדר זה: ערכי החושים (הנאה גופנית), ערכי החיים (אצילות), ערכי הרוח (יופי, צדק) וערכי הדת (קדושה). אף על פי שלערכים ישנו תוקף מוחלט, טען שלר שישנו רלטיביזם ביחס להכרתם: התנאים החברתיים משפיעים על אופן ההכרה שלהם.
לאחר מותו בפרנקפורט ב-1928, והוא בן 54, אמר עליו היידגר ששלר היה "הכח הפילוסופי החזק ביותר בגרמניה המודרנית, לא, באירופה המודרנית ואף בפילוסופיה בת זמננו כולה".
הערות שוליים

↑  https://archive.org/details/vomewigenimmensc00sche
↑  Schneck, Stephen Frederick (2002) Max Scheler's acting persons: new perspectives
↑  http://plato.stanford.edu/entries/scheler/
↑  http://plato.stanford.edu/entries/scheler/
↑  Heidegger, Metaphysische Anfangsgruende (s.anm 1), 62
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267511005171  PLWABN: 9810572209405606  BIBSYS: 90066085  BNE: XX1158853  BnF: cb11923940q (data)  CANTIC: a10433661  CiNii: DA00486478  GND: 118606964  ICCU: CFIV022110  ISNI: 0000 0001 0780 1861  LCCN: n80035787  LNB: 000005029  NDL: 00455507  NKC: jn19990007559  NLA: 35293374  NLG: 158360  NLK: KAC199624302  NSK: 000009723  NTA: 068441827  SELIBR: 207648  SNAC: w6zk9k52  SUDOC: 027125815  Trove: 900685  VcBA: 495/20106  VIAF: 41846336   WorldCat (עם VIAF): 41846336
יוהאן שטראוס (האב)

| --- | --- |

 לידה:  14 במרץ 1804 לאופולדשטאדט, ארכידוכסות אוסטריה, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  25 בספטמבר 1849 (בגיל 45) וינה, האימפריה האוסטרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מוקד פעילות:  האימפריה האוסטרית 
 תקופת הפעילות:  מ-1819 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  ויולה 
 בן או בת זוג:  Maria Anna Streim  Emilie Trampusch 
 צאצאים:  יוזף שטראוס, יוהאן שטראוס, אדוארד שטראוס 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
יוהאן שטראוס (האב) (בגרמנית: Johann Strauss Vater;‏ 14 במרץ 1804 – 25 בספטמבר 1849) היה מלחין אוסטרי, שהיה אביו של יוהאן שטראוס (הבן), יוזף שטראוס ואדוארד שטראוס.
קורות חייו

יוהאן שטראוס נולד בלאופולדשטאדט לפרנץ-בורגיאס שטראוס (1764–1816) וברברה שטראוס לבית דולְמָאן (1770–1811) שהיו בעלי פונדק. הוא נולד שלישי. סבו, יוהאן מיכאל שטראוס, היה יהודי שהוטבל לנצרות וחי כקתולי.
כשהיה בן 7 נפטרה אמו מקדחת זיקה ואביו התחתן בשנית. אולם כעבור 5 שנים, טבע אביו בנהר הדנובה (יש מקורות שונים האומרים כי הוא ניסה להטביע את עצמו למוות).
האפוטרופוס של שטראוס, החייט אנטון מולר, העביר אותו תחת חסותו של יוהאן ליטשצ'דל ושטראוס עבד בחנות לכריכת ספרים של ליטשצ'דל בשנת 1816. בנוסף שטראוס למד לנגן בכינור ובוויולה. הוא סיים את העבודה ככורך ספרים בשנת 1822. הוא גם למד מוזיקה אצל יוהאן פולישנסקי במהלך חניכותו ובסופו של דבר הצליח להבטיח מקום בתזמורת מקומית, בראשותו של מיכאל פמר. בשנת 1819 שטראוס עזב את התזמורת כדי להצטרף לרביעיית המיתרים המכונה רביעיית לאנר, שהוקמה על ידי יוזף לאנר (אנ'), האחים דראנק ויוהאן שטראוס. רביעיית מיתרים זו ניגנה ואלס וינאי וריקודים גרמנים כפריים. יחד עם יוזף לאנר הוא קידם את הואלס הוינאי ובכך הפך אותו לאחד הואלסים הפופולריים של התקופה.
שטראוס הפך לסגן מנצח התזמורת כדי לסייע ללאנר לאחר שהרביעייה שהפכה לפופולרית כל כך במהלך קרנבל כלשהו בשנת 1824. אחר כך שטראוס ניהל תזמורת קטנה יותר שהוקמה כתוצאה מהצלחתה של רביעיית לאנר. בשנת 1825, הוא החליט להקים תזמורת משלו והחל להלחין (בעיקר מוזיקת מחול) כדי שתוכל לנגן את יצירותיו. התזמורת הופיעה בכמה מסעדות. הקמת תזמורת קטנה זו שמה סוף למאבקים הכלכליים שלו. שטראוס היה איש עסקים מוצלח.
עד מהרה הוא הפך לאחד המלחינים הידועים והאהובים בווינה על ידי הקהל. במהלך קרנבל שהתקיים בשנת 1826, הוא הגיע לשיא הצלחתו בעקבות ביצוע ביצירה שלו טאוברלן-וולצר (אנ'). בבת אחת, החל להיות מפורסם. הוא סייר עם תזמורתו בגרמניה, הולנד, בלגיה ובריטניה. הניצוח והניהול של תזמורת זו (בעתיד תזמורת שטראוס) יועברו בסופו של דבר על ידי בניו עד לפירוקה על ידי אדוארד שטראוס בשנת 1901.
בטיול בצרפת בשנת 1837 הוא שמע את הריקוד הצרפתי: קוואדריל (אנ') והחל להלחין יצירות לריקוד זה. הוא אחראי במידה רבה לפרסום הריקוד ההוא באוסטריה בשנת 1840, שם הפך (הריקוד) לפופולרי מאוד. זה היה המסע הזה (בשנת 1837) שהוכיח את הפופולריות של שטראוס בקרב קהלים מרקעים חברתיים שונים וזה סלל את הדרך לגיבוש תוכנית שאפתנית לביצוע היצירות שלו באנגליה להכתרתה של המלכה ויקטוריה בשנת 1838. שטראוס גם עיבד יצירות שונות.
יחד עם המו"ל טוביאס האסלינגר פיתח דרכי פרסום ושיווק חדשות לתקופתו. העיקר היה על שטראוס עצמו שדיוקנו קישט את עמודי השער בחוברות של רבות מיצירותיו.
הוא ידוע במיוחד בעקבות יצירתו "מארש רדצקי" שהוקדשה למצביא האוסטרי המהולל יוזף רדצקי פון רדץ (1858-1766), יליד בוהמיה.
פטירה

יוהאן שטראוס האב נפטר בשנת 1849 ממחלת השנית (מחיידק הסטרפטוקוקוס) בין הלילה של ה-24 בספטמבר ל-25 בספטמבר. ככל הנראה הוא נדבק במחלה בגלל אחד מילדיו או אשתו. הוא נקבר ליד שותפו בראשית ימיו המוזיקליים - יוזף לאנר, בבית הקברות דובלינגר. בשנת 1904, גופת 2 המלחינים הועברה לבית הקברות "צנטראל-פרידהוף".
המלחין הצרפתי הקטור ברליוז העיד על שטראוס האב כי "וינה ללא שטראוס שקוּלה לאוסטריה ללא נהר הדנובה".
משפחתו

שטראוס התחתן עם מריה אננה שטריים בשנת 1825 בכנסיית ליכטננטל (אנ') הקתולית בווינה. הנישואין היו אומללים יחסית בגלל היעדרותו הממושכת של שטראוס שנגרמה מסיורים תכופים בחו"ל שהובילו לניכור הדרגתי בין הזוג. נולדו להם שבעה ילדים: יוהאן שטראוס הבן (נולד ב-1825), יוזף שטראוס (נולד ב-1827), אנה שטראוס (נולדה ב-1829), תרזה שטראוס (נולדה ב-1831), פרדיננד שטראוס (נולד ב-1834 וחי רק עשרה חודשים) ואדוארד שטראוס (נולד ב-1835). בנו הראשון של אדוארד היה יוהאן שטראוס השלישי. לשטראוס היו 7 ילדים "לא חוקיים" מאישה אחרת: הטוחנת אמילי טרמפוש. סך הכל, היו לו 14 ילדים.
ילדיו הבלתי חוקיים של שטראוס הם:
אמילי תרזיה ג'והנה, שחקנית, נולדה ב-18 במאי 1835 וינה, נפטרה לאחר 1870.
יוהאן וילהלם, פקיד רכבת, יליד 28 במאי 1836 וינה, נפטר ב-30 באוגוסט 1864 וינה ליאופולדשטאדט.
קלמנטינה אמיליה אליזבתה תרזיה, גננת (גידלה פרחים וכולי), נולדה ב-19 בנובמבר 1837 וינה, נפטרה לאחר 1878.
קרל ג'וזף, נולד ב-20 ביולי 1840, וינה. נפטר ב-11 באוגוסט 1840, פריזרן.
יוזף מוריץ, נולד ב-8 בינואר 1842, וינה, נפטר ב-18 בינואר 1842.
מריה וילהלמין, נולדה ב-25 באפריל 1843, וינה, נפטרה ב-4 בנובמבר 1849 משנית.
תרזיה קרולינה, נולדה ב-22 בספטמבר 1844 וינה, נפטרה ב-2 באוגוסט 1851 בית החולים הכללי של וינה, משנית.
וילהלמין, נולדה ב־26 במאי 1846 וינה, נפטרה ב-8 ביוני 1846 בפריזרן.
בית המשפחה נקרא 'הירשנהאוס', אך היה ידוע יותר בווינה 'גולדן הירש' (איל הזהב). לשטראוס האב הייתה משמעת קפדנית והוא דרש שאף אחד מבניו לא ימשיך בקריירה מוזיקלית, למרות הפגנת הכישרון המוזיקלי שלהם. יוהאן שטראוס הבן, היה אמור ללמוד בנקאות, כמו כן אחיו יוזף שטראוס נועד לקריירה צבאית, ואילו אדוארד שטראוס הצעיר ביותר היה צפוי להצטרף לקונסוליה האוסטרית.
יצירות

שטראוס הלחין למעלה מ-300 יצירות.
יצירות > ואלסים

טאוברלן-וולצר, אופ. 1 "יונים קטנות" (1827).
טאוברלן-וולצר, אופ. 2 ואלס ראוניון דובלינג.
קרנבל, אופ. 3 "קרנבל וינאי" (1828).
קטנברוק וולצר, אופ. 4 "גשר תליה" (1828).
קטנברוק וולצר, אופ. 5 ואלס של האגודה.
וינר לאונן-וולצר, אופ. 6.
טיבולי ראטסץ' וולצר, אופ. 39. (1830).
וולצר, אופ. 49. "החיים הם ריקוד".
אליזבתן-וולצר, אופ. 71.
פילומלן-וולצר, אופ. 82.
פריז-וולצר, אופ. 101 (1838).
אופ. 103 מחווה למלכה ויקטוריה מבריטניה.
ווינר וולצר, אופ. 116 רגשות וינאיים (1840).
לורלי-ריין-קלנגה, אופ. 154 הד של הריין לורלי (1843).
יצירות > גאלופים ופולקות

הגאלופים והפולקות של שטראוס כוללות את:
שמפניה-גאלופ, אופ. 8.
סאופזר-גאלופ, אופ. 9.
צ'יינסר- גאלופ, אופ. 20.
גאלופ, אופ. 35.
ספרל-גאלופ, אופ. 42.
פורטונה-גאלופ, אופ. 69.
גאלופ- רוח צעירה, אופ. 90.
סאצ'אצה- גאלופ, אופ. 97.
קרנבל בפריז, אופ. 100.
אינדיאנדר-גאלופ, אופ. 111.
ספרל-פולקה, אופ. 133.
אנן-פולקה, אופ. 137 (לא להתבלבל עם אנן-פולקה של בנו יוהאן שטראוס, אופ. 117 משנת 1852).
וינר קרויצר- פולקה, אופ. 220.
פולקה, אופ. 235.
יצירות > מארשים

מארש רדצקי, אופ. 228 (1848).
מארש, אופ. 244.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה של שטראוב האב
↑  מידע על יוהאן שטראוס האב
↑  אגודת שטראוס- יוהאן שטראוס האב
↑  מידע על יוהאן שטראוס האב (בגרמנית)
↑  מידע על יוהאן שטראוס האב
↑  יוהאן שטראוס (אב) - "מוזיקאי בחסד אלוהים"? (בגרמנית)
↑  עץ משפחת שטראוס
↑  קטלוגים של יצירות מאת יוהאן שטראוס האב
↑  רשימת יצירות מלאה מאת יוהאן שאראוס האב
↑  רשימת יצירות מאת שטראוס האב
↑  Category:Strauss Sr., Johann
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297862905171  PLWABN: 9810630569405606  BIBSYS: 90544094  BNC: 000047159  BNE: XX1107977  BnF: cb13900122q (data)  CANTIC: a12269542  CiNii: DA03394627  GND: 118619098  ICCU: SBLV099508  ISNI: 0000 0001 2025 1200  LCCN: n79106446  LNB: 000036660  MusicBrainz: 725fb443-0a26-42f8-b4b7-5257b3a61eb5  NDL: 00621524  NKC: jn19990008310  NLA: 49682299  NLK: KAC199626687  NTA: 07352851X  RERO: 02-A012328025  SELIBR: 206353  SNAC: w6086c0d  SUDOC: 031721311  Trove: 1527645  VIAF: 46947765   WorldCat (עם VIAF): 46947765 
יוהאן שטראוס האב- ככל הנראה, התמונה שהופיע בשער חוברות התווים של יצירותיו, בשיתוף פעולה עם המו"ל טוביאס האסלינגר.
יוזף לאנר.
קברו של שטראוס האב עם פרופיל שלו.
סיגל (שיר)

| --- | --- |

עטיפת האלבום "סיגל" מאת אריס סאן משנת 1969
 סינגל בביצוע אריס סאן
 מתוך האלבום סיגל
 יצא לאור:  1969
 סוגה:  ים תיכוני, מוזיקה יוונית
 שפה:  עברית
 חברת תקליטים:  CBS
 כתיבה:  יובב כץ
 לחן:  אריס סאן
סיגל הוא שיר מאת הזמר היווני אריס סאן אשר יצא באלבום "סיגל" בהוצאת התקליטים CBS בשנת 1969. השיר נכתב על ידי יובב כץ והולחן בידי אריס סאן. השיר נחשב לאחד מלהיטיו הגדולים סאן.
אודות השיר

יובב כץ מספר: "בימי מלחמת ששת הימים (יוני 1967), ומיד לאחריה, נכתבו שני שירים בידי הפזמונאי יובב כץ והפכו ללהיטי ענק, "בתי את בוכה או צוחקת" בלחן של דוד קריבושי, ו"מלכות החרמון" בלחנו של אפי נצר. הזמר אריס סאן, שהגיע לארץ עוד ב-1957, כבר היה נטוע עמוק בישראל ובמפת המוזיקה. בתקופת ההמתנה ובימים שלאחר המלחמה, הופיע בכל הארץ בהופעות לחיילים, ולקח חלק באירועים חברתיים בחסות פוליטיקאים ומפקדים בכירים בכוחות הביטחון. סאן פנה ליובב כץ, על מנת שיכתוב מילים למנגינות שלו. בעקבות הפגישה בין השניים, נוצרו תשעה שירים חדשים, כאשר הלהיט הגדול מבין התשעה היה סיגל".
הערות שוליים

↑  אריס סאן – סיגל (1969), באתר סטריאו ומונו
↑  סיגל, באתר עופר גביש
מזאצ'ו

| --- | --- |

 לידה:  21 בדצמבר 1401 San Giovanni Valdarno, איטליה 
 פטירה:  בערך 1428 רומא, מדינת האפיפיור 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  הרנסאנס האיטלקי 
 יצירות ידועות:  Virgin and Child with Saint Anne, מדונה וילד, השילוש הקדוש 
 
גירוש אדם וחוה מגן עדן בקפלת בראנקאצ'י
השילוש הקדוש של מזאצ'ו בכנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה
סיפורי יוליאנוס העני וניקולאוס הקדוש במוזיאון בודה
מזאצ'ו (איטלקית: Masaccio, שמו המקורי Tommaso di Giovanni di Simone Cassai‏; 21 בדצמבר 1401 – שלהי 1427 או ראשית 1428) היה צייר פלורנטיני חשוב בתקופת הרנסאנס המוקדם, הידוע במיוחד בזכות ציורי הפרסקו שלו בקפלת בראנקאצ'י. אף שתקופת פעולתו הייתה קצרה מאוד, שש שנים, הייתה לציוריו השפעה ניכרת על ציירי הרנסאנס.
ביוגרפיה > ילדותו

מזאצ'ו נולד בקסטל סן ג'ובאני, שהיא היום העיירה סן ג'ובאני ואלדארנו, במחוז ארצו שליד פירנצה. אביו היה נוטריון, אמו בת לפונדקאי ואחיו, ג'ובאני, היה צייר כושל. מזאצ'ו, לפי ביוגרף ציירי הרנסאנס וזארי, זכה בכינויו (שפירושו, תומאסו המגושם) בגלל פיזור הנפש שלו והרישול שבחוסר תשומת לב בהופעתו. לא ידוע בוודאות כיצד או מדוע הפכו מזאצ'ו ואחיו ציירים, אף שאביהם היה נוטריון. האב מת ב-1406, ואמם נישאה מחדש לרוקח, וייתכן כי האחים שאבו עידוד או תמיכה ממשפחת סבם מצד אביהם, שהיה נגר של שידות (באיטלקית, cassoni, ומכאן שם המשפחה Cassai). האב החורג, טאדסקו, מת ב-1417 וייתכן כי האם ושני בניה עקרו אז לפירנצה. פרטים נוספים על ילדותו ונעוריו של מזאצ'ו אינם ידועים, ובמיוחד חסר מידע כלשהו על האמן אצלו למד והכשיר עצמו לציור.