stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק וסטמינסטר
תחולת החוק

החוק התייחס לכל הדומיניונים של האימפריה הבריטית בשנת 1931: חבר העמים של אוסטרליה, הדומיניון של קנדה, מדינת אירלנד החופשית, ניופאונדלנד, דומיניון ניו זילנד והאיחוד של דרום אפריקה.
החוק קבע כי לא יכנס לתוקף באוסטרליה, בניו זילנד ובניופאונדלנד עד לאחר אשרור על ידי הפרלמנטים המקומיים. אוסטרליה אשררה את החוק בשנת 1942, ואימצה אותו רטרואקטיבית ל-3 בספטמבר 1939 (יום כניסתן למלחמת העולם השנייה). ניו זילנד אשררה את החוק ב-25 בנובמבר 1947. ניופאונדלנד מעולם לא אשררה את החוק, ולבקשתה שבה הממלכה המאוחדת לשלוט בדומיניון שליטה מלאה עד שניופאונדלנד הפכה לפרובינציה של קנדה בשנת 1949.
משמעות החוק

החוק נתן תוקף להסכמות שהושגו בוועידות הקיסריות של 1926 ו-1930 ובייחוד להצהרת בלפור משנת 1926, אשר נתנה עצמאות לדומיניונים השונים. בהתאם לחוק לא יכול עוד הפרלמנט הבריטי לחוקק חוקים הנוגעים למשפט הפנימי של הדומיניונים. הפרלמנט הבריטי יכול להמשיך ולחוקק חוקים הנוגעים למשפט החוקתי של הדומיניונים - אך זאת לבקשת הפרלמנטים של הדומיניונים.
הסמכות החקיקתית של הפרלמנט הבריטי בוטלה לבסוף בשנות ה-80 (במסגרת חוק קנדה 1982, חוק אוסטרליה 1986 וחוק חוקת ניו זילנד 1986).
משמעות החוק על סדר ההורשה של המלוכה הבריטית

החוק הקים למעשה ממלכות נפרדות - ממלכות חבר העמים הבריטי, שבכל אחד מהן מולך מונרך מבית וינדזור בנפרד. על מנת למנוע מצב בו כל ממלכה וממלכה תבחר מונרך אחר מבית וינדזור, הסדיר החוק את סדר הירושה לכתר הבריטי, וקבע כי כל אחת ואחת מהממלכות לא תשנה את סדר ההורשה (המהווה חלק מהמשפט החוקתי הפנימי שלה) מבלי הסכמת יתר הממלכות.
כך, למשל, התיקון לחוק ההסדר 1701 שאיפשר למי שנישא לקתולי לרשת וכן ביטל את העדפת הבנים כיורשים שהוסכם עליו בשנת 2011 על ידי הממשלות של ממלכות חבר העמים נכנס לתוקף רק ב-2015 לאחר שחוקק בכל הפרלמנטים של ממלכות חבר העמים, אף שבחלקן התקבל כבר שנים לפני כן.
יחד עם זאת, החוק לא קובע סנקציות למקרה של הפרה של כלל זה (וכל ממלכה ריבונית בהחלטותיה, ויכולה לפרוש מההסדר, אולם מאחר שבממלכות השונות נדרשת הסכמת בית המלוכה לכל דבר חקיקה, ספק אם בית המלוכה יסכים לשנות את ההסדר).
משמעות החוק על סדר ההורשה של המלוכה הבריטית > פרישתו של המלך אדוארד השמיני

קודם לפרישתו של המלך אדוארד השמיני בשנת 1936 התייעץ ראש ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין, לבקשת המלך, עם שרי הממלכות השונות. אדוארד השמיני רצה לשאת לאישה את ווליס סימפסון. ממשלת הממלכה המאוחדת התנגדה לנישואים בשל היותה של סימפסון גרושה.
ארבעת ראשי הממשלות של הדומיניונים הגיעו להסכמה בדבר אי הסכמתם לנישואים. בעקבות הסירוב, החליט המלך לוותר על כיסאו. ויתור זה, לאור חוק וסטמינסטר, דרש שכל אחת מממשלות הדומיניונים תאשר את הפרישה.
הפרלמנט הדרום אפריקאי אף קיים הצבעה מיוחדת על מנת לאשר את הפרישה (ובכך להפגין את עצמאותו מהממלכה המאוחדת).
ראו גם

ממלכות חבר העמים הבריטי
סמל מדינה

סמל מדינה הוא סמל המציין מדינה עצמאית בצורה של שלט אצולה. בעוד שדגל לאומי משמש בדרך כלל את האוכלוסייה הכללית והוא מתנוסס על בניינים, ברחובות ועל אוניות, סמל לאומי נחשב בדרך כלל לסמל של הממשלה או, במיוחד במונרכיות, של ראש המדינה באופן אישי ונוטה לשמש בהדפס, על כלי שריון, וכקישוט קיר במבנים רשמיים.
שימוש חשוב בסמלים לאומיים הוא על כריכות דרכונים, המסמך המשמש בעולם להוכחת אזרחותו של אדם. שימוש נוסף לסמלים לאומיים הוא כסמל על מטבעות של המדינה.
סוגי סמלים לאומיים > סמלים הרלדיים

הסמלים הלאומיים המקוריים היו (וממשיכים להיות) שלטי אצולה הרלדיים, שיש להם מגן עליו סמלים (מטענים) ולעיתים קרובות סמלים אחרים כגון כתר ותומכים.
עד המאה ה-20, רוב המדינות העצמאיות בעולם המערבי היו מונרכיות ולכן השתמשו בסגנון המלוכני של הסמל. סגנון זה מומחש, למשל, על ידי סמל שוודיה וסמל הממלכה המאוחדת, שניהם עדיין בשימוש. מאפיינים של סגנון זה הם המגן של הממלכה, התומכים משני הצדדים (בדרך כלל חיות, אך עשויים להיות גם ציפורים, דגים, בני אדם או אפילו חפצים דוממים כמו בסמל ספרד) והכתר מעל הסמל. הכתר על סמל הממלכה המאוחדת, למשל, הוא ספציפית כתר אדוארד הקדוש. בשניהם מופיע גם סמל של מסדר האבירות של המונרך המקיף את המגן: שרשרת מסדר הסרפים על סמל שוודיה וחגורת מסדר הבירית על סמל בריטניה. מוטו מוצג לעיתים קרובות מעל או מתחת למגן.
האריה (המכונה לפעמים נמר כאשר הוא מתואר הולך), בהיותו סמל של כוח וריבונות, כמו גם של ישו (אריה יהודה), הוא מטען נפוץ על סמלי המונרכיות האירופיות כיום (בלגיה, דנמרק, לוקסמבורג, הולנד, נורווגיה, ספרד, שם האריה מייצג את לאון, שוודיה ובריטניה), כמו כמו גם כמה מונרכיות לשעבר.
יש מגוון רב בסמלים של הרפובליקות האירופיות. רבים בחרו להשתמש באותו סמל שבו השתמשו כמונרכיות (או כחלק ממונרכיות). פינלנד, למשל, משתמשת בסמל הקודם של הדוכס הגדול של פינלנד, תואר שהחזיק המונרך השוודי עד 1809 ולאחר מכן הקיסר הרוסי עד 1917. דוגמאות נוספות כוללות את סמלי בולגריה, צ'כיה ואסטוניה, שבכולם גם מופיעים אריות.
כמו אריות, עיטים היו מטענים נפוצים בסמלים רבות של מונרכיות אירופיות לשעבר (אם כי הם אינם מופיעים על אף סמל של מונרכיה אירופית עכשווית). עיטים דו-ראשיים היו קשורים גם לכוח האימפריאלי (במיוחד זה של האימפריות הביזנטית, הרומית הקדושה, האוסטרית, הסרבית והרוסית). כיום ניתן למצוא אותם על סמלי רוסיה, סרביה, מונטנגרו ואלבניה. עיטים חד-ראשיים מופיעים בסמלים של פולין, גרמניה ורומניה. אוסטריה משתמשת בעיט חד-ראשי כתומך לסמלה, אך רשמית הוא אינו קשור ונבדל מהעיט הדו-ראשי ששימש את האימפריה האוסטרית. עיטים מופיעים גם כתומכים בסמלי מדינות ערב, כהשראה מעיט צלאח א-דין. סמלים אלה כוללים את סמלי מצרים, עיראק והרשות הפלסטינית, ובעבר על סמלי לוב, תימן והרפובליקה הערבית המאוחדת.
קולוניות אירופיות רבות לשעבר בחרו להשתמש בסמל הרלדי, אך ללא קשר לסמל ששימש את האימפריות שלהן. אוסטרליה וג'מייקה הן דוגמאות למדינות שיצרו סמל מודרני שכזה על פי עקרונות הרלדיים ישנים. שתי המדינות הללו גם בחרו שלא להשתמש בכתר על גבי הסמלים שלהן, אף על פי שבאופן רשמי הן מונרכיות (אוסטרליה משתמשת בכתר אדוארד הקדוש בתוך הסמל, בחלקים המייצגים את קווינסלנד ו-ויקטוריה). סמל אוגנדה הוא דוגמה טיפוסית לסמל אפריקאי, עם מגן שבטי הנתמך על ידי בעלי חיים מקומיים.
לעיתים קרובות מדינה תשתמש בגרסאות שונות של סמלה למטרות שונות. לדוגמה, למדינות רבות יש גרסה "פשוטה" של סמליהן, כאשר הגרסה המלאה מוגבלת לשימוש על ידי ראש המדינה או בנסיבות ספציפיות אחרות.
סמל אוסטרליה
סמל אוסטריה
סמל בולגריה
סמל פיג'י
סמל פינלנד
סמל יוון
סמל עיראק
סמל ג'מייקה
סמל מלזיה
סמל הולנד
סמל פקיסטן
סמל הפיליפינים
סמל רומניה
סמל סרביה
סמל סינגפור
סמל סלובניה
סמל שוודיה
סמל שווייץ
סמל טנזניה
סמל הממלכה המאוחדת (מחוץ לסקוטלנד)
סמל אורוגוואי
סמל ארצות הברית
סוגי סמלים לאומיים > חותמים לאומיים

סוג נפוץ נוסף של סמל לאומי הוא חותם. במקור, חותם שימשה לאימות מסמכים על ידי הטבעה. חותמים אלה הכילו לעיתים סמלים. ארצות הברית אימצה חותם שעיצובו הגרפי ישמש גם כסמל המדינה ולא רק כחותם על מסמכי המדינה. סוג סמל זה נפוץ בעיקר ביבשת אמריקה אך גם ברחבי העולם. המאפיין העיקרי של החותם הוא צורתו העגולה והטקסט המתאר את תפקידו.
חותמים לאומיים רבים הם למעשה, במידה מסוימת, בחלקם הרלדיים ויכולים להיות להם אפילו צבעים קבועים, גם אם לחותם יש שימוש אחר במקור - כחותמת בשעווה - ובמובן זה אין לו צבעים.
סמל בנגלדש
סמל קנדה
סמל קומורו
סמל צרפת
סמל ניקרגואה
סמל ארצות הברית
סוגי סמלים לאומיים > סמלים לא-הרלדיים

סמלים שאינם עומדים בכללי ההרלדיקה משמשים לעיתים קרובות מדינות שהמשטרים שלהן מהפכניים, או שיש להם כללים מקומיים משלהם לגבי סמליות לאומית, ולכן לא השתמשו בהרלדיקה בסגנון אירופאי מסורתי.
סמל האיטי
סמל הודו
סמל איראן
סמל המלדיביים
סמל ערב הסעודית
סמל קוריאה הדרומית
סמל סרי לנקה
סוגי סמלים לאומיים > סמלים לא-הרלדיים במזרח אסיה

המקבילה היפנית לסמל הרלדי היא המון (ביפנית: 紋, סימן או סמל), המשמש הן ביפן והן במזרח אסיה כמעין הרלדיקה אזורית.
סמל יפן
הסמל הקיסרי של קוריאה
סמל הרפובליקה הסינית
סמל הרפובליקה הסינית (1913–1928)
סמל בהוטן
סוגי סמלים לאומיים > סמלי מדינה סוציאליסטית

מדינות רבות שנכנסו תחת השפעת ברית המועצות במהלך המאה ה-20 עיצבו את סמלן ברוח סמל ברית המועצות, שנוצר בשנות ה-20. הצורות עקבו אחר דפוס נפוץ מאוד ומאחר שסמלים אלו שימשו באותו אופן כמו סמלים הרלדיים מסורתיים, גם אם לא פעלו לפי כללי ההרלדיקה, הם כונו "הרלדיקה סוציאליסטית". רבים מהם שילבו סמלים של תעשייה וחקלאות, כמו הפטיש והמגל, השמש העולה והכוכב האדום הקומוניסטי. כמו כן הופיעו בסמלים נופים וכלי נשק, כפי שניתן לראות בדוגמאות שלהלן. עם נפילת מסך הברזל עברו חלק ממדינות הגוש המזרחי להרדליקה אירופית מסורתית - ראו למשל את סמלי בולגריה, גאורגיה, הונגריה ורומניה.
עיצובי ההרלדיקה הסוציאליסטית השפיעו גם על כמה מדינות לא סוציאליסטיות, כמו איטליה.
סמל ברית המועצות
סמל טרנסניסטריה
סמל בלארוס
סמל איטליה
סמל אנגולה
סמל מוזמביק
סמל קוריאה הצפונית
סמל לאוס
סמל הרפובליקה העממית של סין
סמל וייטנאם
סמל גרמניה המזרחית
ראו גם

גלריית סמלי מדינות העולם
דגל
הרלדיקה
סמל לאומי
הערות שוליים

↑  Oswald, Gert (1984). "Staatswappen". Lexikon der Heraldik (בגרמנית). Mannheim/Vienna/Zurich: Bibliographisches Institut. p. 375. ISBN 3-411-02149-7.
↑  von Volborth, Carl-Alexander (1983). Heraldry: Customs, Rules and Styles. Ware, Hertfordshire: Omega Books Ltd. p. 11. ISBN 0-907853-47-1.
סמל פינלנד על הכריכה הקדמית של דרכון פיני עם כיתוב בשוודית ופינית.
סמל ארצות הברית על הכריכה הקדמית של דרכון אמריקאי.
החותם הקיסרי על הכריכה הקדמית של דרכון יפני.
סמל ברית המועצות על הכריכה הקדמית של דרכון סובייטי
רוני דיוה

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 תפקיד:  מנהל כללי 
 
רוני דיוה (נולד בשנת 1967) הוא רואה חשבון המכהן כמנכ"ל המכללה למינהל.
ביוגרפיה

נולד בגבעתיים בשנת 1967 לאורה ומנשה דיוה – הידועים בפעילותם הציונית בעיראק להשרשת וללמידת השפה העברית בסתר.
דיוה הוא בעל תואר בוגר בחשבונאות ובמימון מהמכללה למינהל. בסיום לימודיו החל לעבוד במשרד רואי החשבון סומך-חייקין KPMG. לאחר מכן שימש כסגן חשב בחברת הכשרת הישוב, כחשב ברשת בתי מלון, כמנהל כספים בחברת טקסטיל, כמנהל כספים וסגן מנהל שלוחת ראשון לציון של המכללה למינהל וכמנהל הכספים במכללה למינהל.
בשנת 2009 נקלעה המכללה למינהל למשבר כלכלי חמור וניצבה בפני פרשת דרכים. בעקבות המשבר פנה יו"ר הסתדרות המעו"ף, ארנון בר-דוד אל רו"ח דיוה, וביקש ממנו לעמוד בראש המכללה ולנסות להצילה מסגירה. החל משנת 2009 ועד היום, משמש רוני דיוה כמנכ"ל המכללה למינהל.
עם כניסתו לתפקיד, ביצע תוכנית הבראה אינטנסיבית ויסודית, שכללה בדיקה והתאמת צורכי המכללה למינהל בתחומים: כח האדם, שלוחות, מקצועות לימוד, תכנים ותשתיות הארגון והנדל"ן הרב שבבעלות המכללה.
בנוסף לכל אלה, דיוה הוא חבר בדירקטוריונים שונים ובראשם עמית לדרך- עמותה המקדמת ומעצימה את חיילי איתן (בעבר נערי רפול), לשם שילובם המיטבי בחברה. דיוה רואה בערך ההתנדבות ואיתנות החברה ערכים שאותם ינק מבית אבא, רתם מסביבו גורמים נוספים במכללה אשר הצטרפו אף הם לצוות המוביל של עמותת עמית לדרך וכן לפעילויות התנדבותיות נוספות.
רוני דיוה נשוי לקרנית ואב לשלושה ילדים. מתגורר ברמת גן.
הערות שוליים

↑  דבר המנכ"ל באתר המכללה למינהל
↑  רו”ח רוני דיוה,שיתוף הפעולה עם הסתדרות המעו”ף היה המפתח להבראתה המלאה של המכללה למינהל, באתר הסתדרות המעו"ף
↑  כיכר השבת, ‏המכללה למנהל באשדוד: הצלחה מוכחת, באתר כיכר השבת, 24 באוגוסט 2011
↑  רוני דיוה - חבר ועד מנהל, באתר "עמית לדרך"
חוק הנישואים המלכותיים 1772

| --- | --- |

 פרטי החוק
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 שם רשמי:  An Act for the better regulating the future Marriages of the Royal Family
 גוף מחוקק:  הפרלמנט הבריטי
 הסכמה מלכותית:  1 באפריל 1772
 סטטוס החקיקה:  בוטל
 
הנסיך הנרי, דוכס קמברלנד וסטראת'רן, שנישואיו לפשוטת עם ואלמנה הביאו לחקיקת החוק
חוק הנישואים המלכותיים 1772 (באנגלית: Royal Marriages Act 1772) הוא חוק שהסדיר את נישואי חברי משפחת המלוכה הבריטית. החוק בוטל בשנת 2015.
החוק נחקק בעקבות דרישתו של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה, לאחר שבשנת 1771 אחיו, הנסיך הנרי, דוכס קמברלנד וסטראת'רן, נשא לאשה את אן הורטון, שהייתה פשוטת עם ואלמנה. המלך הרגיש שאחיו נישא לאשה מתחת למעמדו ושנישואים של נסיך מבית המלוכה לאשה פשוטת עם ואלמנה משפילים ופוגעים בכבודה של המונרכיה הבריטית, לכן הוא החל בתהליך חקיקת חוק שיפקח על כל הנישואים העתידיים של בית המלוכה.
כעבור שנה נחקק החוק. החוק קובע שכל הצאצאים החוקיים של ג'ורג' השני, מלך בריטניה חייבים לקבל את הסכמת המונרך כדי להינשא והסכמה זאת חייבת להיות מוכרזת במועצה המלכותית. היחידים שפטורים מקבלת הסכמה לנישואיהם הן נסיכות שנישאות לבני מלוכה זרים וצאצאיהן. במידה שטקס נישואים בכל זאת מתרחש ללא הסכמת המונרך, הנישואים נחשבים בטלים.
במקרה שהמונרך מסרב לתת את הסכמתו לנישואים, יכול המבקש להינשא לעשות זאת בתנאים הבאים: המבקש חייב להיות מעל גיל עשרים וחמש, הוא צריך להודיע למועצה המלכותית על רצונו להינשא ולחכות שנה מזמן ההודעה, ואם במהלך השנה הזאת שני בתי הפרלמנט הבריטי לא הביעו התנגדות לנישואים – הוא רשאי להינשא והנישואים הללו ייחשבו תקפים.
החוק גם מגדיר כעבירה פלילית סיוע או השתתפות בנישואים שמבוצעים ללא הסכמת המונרך. סעיף זה בוטל בשנת 1967.
בשנת 2015 נכנס לתוקפו חוק ירושת הכתר 2013 שנחקק לאחר הסכמת פרת' אשר ביטל את החוק וקבע כי רק ששת הראשונים בסדר הירושה לכתר הבריטי חייבים לקבל את הסכמת המונרך לנישואים, וכי מי שיינשא ללא הסכמה זאת ייפסל, יחד עם צאצאיו מהנישואים, מלרשת את הכתר. כן קבע החוק כי נישואים שהיו בטלים לפי חוק הנישואים המלכותיים ייחשבו כחוקיים אם אף לא אחד מהנישאים היה בין ששת הראשונים בסדר הירושה, לא התבקשה הסכמת המונרך ולא ניתנה הודעה למועצה המלכותית, ניתן להניח באופן סביר שהנישא לא היה מודע לתחולת החוק ואף אדם לא פעל מתוך הנחה שהנישואים בטלים. עם זאת, להכשרת הנישואים אין השפעה לעניין ירושת הכתר.
אני ואתה

ערך זה עוסק בספר פילוסופי של מרטין בובר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

עטיפת הספר לקוחה מעשרה פורטרטים של יהודים במאה העשרים של אנדי וורהול
 מידע כללי
 מאת:  מרטין בובר 
 שפת המקור:  גרמנית 
 סוגה:  עיון, ספרות עיון 
 נושא:  פילוסופיה של הדיאלוג 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1923 
 
אני ואתה (בגרמנית: Ich und Du) הוא חיבור פילוסופי מאת מרטין בובר, שיצא לאור בגרמנית ב-1923. החיבור מציג פילוסופיה דיאלוגית, תפיסה פילוסופית-חברתית העוסקת ביחסים דיאלוגיים בין בני אדם, המושתתים על יחסי זיקה כנים וישירים.
"אני ואתה" תורגם לשפות רבות.
מתרגמו העברי הראשון של החיבור, צבי וויסלבסקי, נאלץ להמציא שורת מונחים בעברית על מנת לתרגם את מושגי בובר מגרמנית לעברית (למשל: "התאיישות", מלשון "איש", ו"מצענות").
טענותיו של בובר

כחלק ממסורת אידאולוגית שהתפתחה באירופה בתחילת המאה ה-20, בובר מייחס חשיבות אונטולוגית מכרעת לדיבור הבינאישי. הוא העלה את הטענה שקיומו של האדם כנושא (סובייקט) נוצר ומתעצב בתוככי הדו-שיח תוך כדי זיקה עם זולתו. השיח עם האחר הוא שבונה את האדם כאישיות רוחנית. לא האדם הבודד הוא עובדת יסוד של הקיום האנושי, אלא האדם המצוי בזיקה עם הזולת. העיקר הוא על כן לא הקיום הפיזי אלא התגבשות התודעה האינדיבידואלית תוך כדי קשר ודיאלוג עם מישהו אחר.
על פי בובר, היחס "אני-אתה" מצוי בפנייה אל האחר (לא רק בדיבור המילולי, אלא קודם כל בכוונה הנפשית), ולמולו עומד יחס ההזרה "אני-לז". יחסי הזיקה דורשים פעולה של הנפש, ועל כן כל יחסי זיקה הולכים ונהפכים ליחסי הזרה בתהליך טבעי. אולם בתוך כל יחס של הזרה קיים הפוטנציאל להיהפך חזרה על ידי הפניה של הנפש ליחסי זיקה שוב. ביחס האני-אתה רואה בובר גילוי של המהויות האלוהיות הטמונות בכל דבר, ולמעשה רואה באל את "האתה הנצחי".
פסגת ה"דיאלוג" על פי בובר היא ביכולת לפגוש דרך כל זיקה אמיתית עם ה"אתה" את ה"אתה הנצחי". חלקו השלישי של "אני אתה" פותח במשפט "הקווים המוארכים של הזיקות נפגשים זה בזה באני הנצחי". כלומר אדם הרגיל לפגוש את הזולת ב"אני אתה" ילמד שלמעשה ה"אתה הנצחי" – האלוהים – מדבר עמו דרך כל "אתה" קונקרטי עמו יצר זיקה. החיים מלאים "אותות" מן ה"אתה הנצחי" הדובר אליך ללא הרף. על האדם רק להטות את האוזן. חידושו של בובר הוא שאין אדם יכול לבוא אל האלוהים אלא רק דרך האנשים (בכך מנהל הוא פולמוס עם ההוגה הדני סרן קירקגור).
בובר מול הזרם האקזיסטנציאלי

בובר הכיר את כתביהם של מרטין היידגר ושל ז'אן פול סארטר והתייחס אליהם בנשימה אחת בובר דוחה את האקזיסטנציאליזם כיוון שהם מתעלמים מהקשר המהותי בין אדם לזולתו שרק מתוכו אפשר לדבר על קיום אנושי, חובה ומוסריות.
בספרו 'פני אדם' הוא פורס את משנתו על ה'אני ואתה' נגד היידגר וטוען: "אין האדם יכול להיעשות שלם מתוך יחס לעצמיותו אלא מתוך יחסו לעצמיות אחרת.". 'ההיות' של היידיגר, טוען בובר הוא 'היות' של חד-שיח. היות עצמו אינו האדם שחי ממש עם האדם, "הוא האדם שאינו יודע חיי ממש אלא בזיקתו לעצמו בלבד"
בובר מאשים את היידגר ביחס של שירות וטיפול הניתן על ידי האחר, ולא ביחס של מהויות. הוא כותב: "שכן היחס של שירות וטיפול שלו בלבד הוא מתכוון, אי-אפשר שיהיה כשהוא לעצמו יחס של מהות, הואיל ואינו מביא את מהותו של איש אחד ביחס מישרים אל מהותו של איש שני, אלא מביא רק את עזרת הטיפול של האחד אל הזולת החסר וצריך טיפול זה [...] מסתבר שיחס כזה, יחס של מהות, עשוי לעלות מתוך יחס של טיפול, אם קמה בין המטפל והנתון לטיפולו ידידות אמת או אהבה אמיתית כדי ליצור יחס של טיפול בלבד אין צורך באדם האמיתי, ומספיק התפקיד שהוא ממלא בחיינו, ומשמש לתועלתנו ומכאן שאישיותו הופכת לסתמית עבורנו.
בובר טוען כנגד משנתו של היידגר שהאני בלבד אינו מסוגל להתפתח והוא מערכת סגורה בפני העולם. אך רק מתוך אני עצמאי יכולים להתפתח יחסים דיאלוגיים. "צריך שיוכל האדם לומר באמת 'אני' כדי שיוכל לעמוד על רזו של אתה בכל אמיתותו" "רק כשמכיר האדם היחיד את האדם האחר בכל אחרותו כעצמיות, הוא פורץ את סגר בדידותו" "זו עובדת יסוד של הקיום האנושי, אדם עם אדם ולא היחיד לעצמו ולא הציבור לעצמו. בין האישי האינדיבידואלי לבין הציבורי חברתי יש עמדה אחת חזקה עוד יותר והיא הזיקה לזולת".
בובר מייחס להיידגר, ולסארטר, חוסר יכולת ליצור קשר של אהבה אמיתית, ולפיכך גם של דיאלוג אמיתי, בין שתי אישיויות נפרדות, וזו טענתו העיקרית נגד תורתם.
האני, הלז והציבור כיחסים מנוגדים לאני-אתה

בובר מציג ביחסי האני והלז את היחס ההפוך ליחסי האני - אתה, כאשר הלז מייצג אמצעי שימושי, לתועלת ולשרות האני, ולא כאישיות בפני עצמו. בין האני ללז מתקיים יחס של הזרה שמשמעותו שהלז יכול להיות כל זר באשר הוא, כלומר, לא נדרשת היכרות עמו אלא הוא משמש ליחסי תועלת ושירות.
בובר טוען שגם האינדיבידואליות וגם הציבור - הקולקטיב, אינם אלא הפשטה שאינה קיימת במציאות. מה שיש זו זיקה בין שני בני אדם שהיא ייחודית לאדם והיא-היא הסימן לאנושיותו הוא רואה בתפיסה האינדיבידואליסטית, שבה הפרט עסוק בעצמו בלבד והאחר משמש עבורו רק למילוי צרכים או אמצעי להשגת מטרות, סימן להידלדלות הנפש. הוא מייחס לתפיסה זו סירוב לצו הקאנטיאני האוסר על התייחסות לאדם כאל אמצעי בלבד, ולא כאל תכלית לעצמה. בובר מדגיש את האחריות והאוטונומיה של הפרט, שאין לראות בו רק חלק מחברה
החיבור בתרגום לעברית

מרדכי מרטין בובר, "אני ואתה", בתוך ספרו בסוד שיח: על האדם ועמידתו נוכח ההוויה, תורגם בידי צבי וויסלבסקי, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ט, עמ' 3–103.
מרדכי מרטין בובר, אני ואתה; עברית: יהושע עמיר; עריכה והערות: יהוידע עמיר, ירושלים 2003
מרדכי מרטין בובר, אני ואתה; תרגום מגרמנית: אהרון פלשמן; דברי הקדמה: שולמית אלוני; נספחים: יעקב רז, אהרון פלשמן, אדמיאל קוסמן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"ג 2013.
הערות שוליים

↑  בובר, מרטין. (1959) בסוד שיח. ירושלים: מוסד ביאליק עמ' 23
↑  בובר, מרטין. (1959) עמ' 12
↑  בובר, מרטין. (1959). עמ' 54
↑  בובר, מרטין. (1959). מתוך 'היחידי והיחיד' עמ' 156-157
↑  בובר, מרטין. (1959). עמ' 140
↑  בובר, מרטין. (1959) 128
↑  בובר, מרטין. (1959). עמ' 129
↑  בובר, מרטין. פני אדם. (1962). ירושלים: מוסד ביאליק. עמ' 71
↑  בובר, מרטין. פני אדם. (1962). עמ' 109
↑  בובר, מרטין. פני אדם. (1962). ירושלים: מוסד ביאליק. עמ' 281
↑  בובר, מרטין. פני אדם. (1962). ירושלים: מוסד ביאליק. עמ' 68-69
↑  בובר, מרטין. פני אדם. (1962). עמ' 70
↑  בובר, מרטין. פני אדם. (1962). עמ' 77
↑  בובר, מרטין. פני אדם. (1962). עמ' 109-110
↑  בובר, מרטין. פני אדם. (1962).: 110
↑  קורצווייל, צ. (1978). מרטין בובר והמחשבה החינוכית המודרנית. ירושלים: שוקן. ע' 142
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499263505171  GND: 4270942-8
אבי דור

| --- | --- |

 לידה:  28 באפריל 1957 (בן 67) ברזיל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  עברית 
 פרופיל ב-IMDb
 
אבי דור (נולד ב-28 באפריל 1957) הוא שחקן, זמר, מלחין ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה

דור נולד בברזיל בשם אברהם זלמן וגנר וב-1960, בגיל שלוש, עלה לישראל וגדל בקריית ים.
בצבא שירת בחבורת הזמר של פיקוד הצפון. לאחר שחרורו בשנת 1980 היה חבר בלהקת "בצל ירוק 80", להקה שהוקמה מבוגרי להקות צבאיות ביוזמת דודו אלהרר, כדי למלא את החלל שנוצר לאחר פירוקן בידי רפול. הלהקה העלתה תוכנית אחת בשם "הלהקה האחרונה", והופיעה בפסטיבל הזמר המזרחי "למנצח שיר מזמור", וכן גם בשירוויזיון אך לא זכתה להצלחה והתפרקה באותה שנה. עוד באותה שנה שיחק דור בסרט הישראלי "חמש חמש".
בשנת 1983 הופיע לראשונה בתוכנית לילדים, כשהחליף את נתן דטנר בתפקיד החתול שמיל.
לפרסום טלוויזיוני ראשוני זכה דור כשהופיע בקדם-אירוויזיון 1989 עם השיר "מביט מהצד", שאת מילותיו כתב בעצמו, והלחין מירון מינסטר. דור ביצע את השיר בליווי קולי של להקת "שם זמני" (הוקמה לצורך שיר זה בלבד), שבה היו חברים משה בן-בסט, איציק אזולאי, ירונה הראל ומירון מינסטר שגם ניגן בפסנתר. השיר בוצע חלקית בא-קפלה בסגנון דו-וופ, עם הרמוניות קוליות, ברוח השיר "The Longest Time" של בילי ג'ואל. "מביט מהצד" הגיע למקום השביעי בתחרות.
באותה השנה השתתף בתוכנית לפורים "משלוש יוצא אחד" לצד לאה לופטין ורחלי חיים אשר שודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1992 השתתף דור בשנית בקדם אירוויזיון עם השיר "טווידלדידי טווידלדידם" שגם את מילותיו כתב בעצמו, והלחין מירון מינסטר והשיר זכה במקום העשירי.	
באותה שנה הוא הנחה את הפסטיגל לצד חנוך רוזן וחני נחמיאס.
דור זכה להצלחה גדולה בקהל הילדים כשהצטרף להרכב השני של שלישיית "הופה היי", לצד יגאל בשן ואהרון פררה. התוכנית שודרה בערוץ הראשון בשנים 1990–1995 והניבה שש עונות, חמישה אלבומים ושש הצגות בימתיות. השלישייה נחלה הצלחה גם בפסטיגל: בשנת 1992 זכתה במקום הראשון עם השיר "היי עצור", בשנת 1993 במקום השני עם השיר "עושים שמח", ובשנת 1995 במקום השני עם השיר "כשיש לך חבר". באוקטובר 2000 התפרקה השלישייה.
בין השנים 1994- 1995 הוא הנחה את התוכנית "חיות וחיוכים" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2001 שב דור לשתף פעולה עם אהרון פררה, והם שרו כצמד את השיר "רוזָה ורוזֶ'ה" בפסטיבל הזמר והפזמון תשס"א. דור הלחין את השיר למילים של חמוטל בן זאב. השיר הגיע למקום השלישי.
בשנות האלפיים עבר דור ממשחק לבימוי, והחל לביים הצגות לילדים ומופעי בידור למבוגרים. בשנת 2005 ביים את המופע המצליח "ספונג'ה בעיר הגדולה" בהשתתפות עירית ענבי, חני נחמיאס וציפי שביט. בשנת 2008 ביים את המופע "טעם החיים" בהשתתפות דודו טופז.
בשנת 2011 גילה את מיכל הקטנה וביים לה דיסק לילדים ומופע קיץ. לאחר מכן ביים את ההצגה "השיר שבלב", "מיכל הקטנה בממלכת האהבה". כמו כן ביים את הסדרה "מיכל הקטנה רוצה להיות גדולה" ששודרה ב-yes ב-2012.
חיים אישיים

דור נשוי ואב לבן ובת.
הערות שוליים

↑  אתר הפסטיבלים
↑  ספונג'ה והעיר הגדולה, "עכבר העיר"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307030405171  VIAF: 97385347   WorldCat (עם VIAF): 97385347
פליטת פה (מופע)

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 סוגה:  קומדיה, סאטירה פוליטית 
 שפה:  עברית 
 
פליטת פה הוא מופע יחיד סאטירי אותו העלה דודו טופז בשלהי 1984 בהפקתו של אחיו מיקי גולדנברג. סיפור המסגרת של המופע הוא מונולוג אותו נושא טופז בנמל התעופה בן-גוריון טרם ירידתו מישראל לאוסטרליה בעקבות נאום הצ'חצ'חים, אשר פגע בקריירה שלו והביא לאיומים על חייו. המופע זכה להצלחה עם יותר מ-400 הופעות, הופץ בכבלים הפירטיים ובקלטות וידאו, והצליח לשקם את הקריירה של טופז. את רוב המופע כתב טופז בעצמו בעזרתם של יואל ריפל ומנחם זילברמן.
חלק ראשון

החלק הראשון הוא החלק היותר סאטירי. בו הוא מסביר את הסיבות לירידתו מאוסטרליה בשל כך שזה "המקום הכי רחוק שהוא מצא על המפה". בחלק זה טופז מציין את שלל הבעיות של מדינת ישראל בשנת 1984.
ביקורת על האוכלוסייה החרדית, שלמרות שהם לא משרתים בצבא ולא משלמיים מיסים, הם משליטים כפייה דתית בישראל. תוך ציון שמו של הח"כ אברהם יוסף שפירא כנציג האוכלוסייה החרדית באותה תקופה. וציון פרשת קולנוע היכל כזירת מאבק בין חילונים לחרדים. וציון שמו של יוסף בורג כמי שנהנה מהמצב כי הוא תמיד יהיה בקואליציה.
יוקר המחיה: הוא מציין את רשימת המיסים על הישראלי לשלם: בין המיסים אותם הוא מונה במופע הם מס הכנסה, מס ערך מוסף, מס רכוש, מס שבח, מס מעסיקים, מס עיזבון, מס נסיעות ואגרה. וההגבלות שיש בישראל על יבוא מוצרים.
הוא מציין את התעשייה השלמה של חלפני דולרים לא חוקיים שפעלו ברחוב לילנבלום בעיקר. בעקבות ירידה בערך המטבע שהייתה באותה תקופה.
דרך שיר המבוסס על "מכתב מאמא", בו מציין אנשי ציבור בכירים כפלאטו שרון ואהרן אבוחצירא שהורשעו בפלילים.
הירידה בכוחה של עבודה עברית והחלפתם בפועלים פלסטינים.
שהות צה"ל בלבנון, בעקבות מבצע שלום הגליל. בחלק זה הוא שר בשמו של חייל מילואים בלבנון, מבוסס על לחן של ז'אק ברל. בשיר מוזכר שילדיו של החייל נקראים על שם האחראים למלחמה: מנחם, רפול, ואריק.
החלק הראשון מסתיים בכך שבשל שביתה בנמל התעופה, הטיסה מתעכבת.
חלק שני

עיקר החלק השני הוא ביקורת על החברה הישראלית:
טופז מציין ביטויים בסלנג עברי, שלטענתו הם חסרי היגיון, כמו "למה מי אתה" או "אל תשאל". וכן כפל משמעות של מילים בעברית כמו כיכר או ציר.
בהמשך הוא מציין את האובססיה הישראלית לאכול והרבה. דרך המערכון הידוע ביותר מהמופע ואחד המערכונים המצוטטים ביותר בתולדות הבידור הישראלי "טיול לשבת" שמוכר יותר בתור משה והאורנג'דה, בו מתוארת משפחה אשר יוצאת לטיול ביום שבת, אשר אוכלת ללא הפסקה ועדיין נשארת רעבה.
לאחר מכן הוא מציין את "הדברים הקטנים אבל הכי מעצבנים": בין היתר שקיות חלב, אריזות של יוגורט ומכסים לא יציבים של אסלות.
טופז מדגים משחק מהשעשועון שחק אותה בו הוא מחקה את אריאל שרון ואת אברהם שפירא המשחקים האחד נגד השני. בנוסף הוא מדבר על האופן בו הוא היה מעצב שעשועון ללא מגבלות של רשות השידור.
בסוף טופז מדבר עם איש ביטחון לפני שהוא עולה על הטיסה, ואז מסתבר שהוא חבר ילדות של מי שהיה מפקדו בצבא, שהוא מכיר אנשים שגם טופז מכיר, ושהוא נשוי לחברתו לשעבר של טופז. לאחר השיחה טופז מחליט להישאר בארץ, בשל חוסר הפורמליות של החברה הישראלית אותה רואה טופז כיתרון, והחברה שיש לו בארץ. בסוף הוא מדמה שיחת טלפון של ישראלי מניו יורק, שלמרות שהוא מראה שהוא הצליח בארצות הברית, בפועל הוא עובד כפועל ניקיון.