stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה
ביוגרפיה

ויטוריו אמדאו נולד ב-14 במאי 1666 בטורינו, לקרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה ולמריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור, בתם של שארל-אמדה מסבואה-נמור ואליזבת דה בורבון.
בשנת 1675 מת אביו קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה, וויטוריו אמדאו עלה לשלטון במקומו. בתחילה שימשה אמו כעוצרת הדוכסות, אולם בשנת 1684 תפס ויטוריו אמדאו את השלטון, וגירש את אמו משטחי הדוכסות. ויטוריו אמדאו הנהיג בשטחי הדוכסות משטר אבסולוטי, ודיכא בכוח את המרידות נגדו. על אף נישואיו לאן מארי ד'אורליאן שהייתה נסיכה צרפתית, ביקש ויטוריו אמדאו להשתחרר מהתלות בממלכת צרפת, והצטרף לקואליציה הגדולה נגד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולחם נגדו במהלך מלחמת תשע השנים, אולם, בשנת 1696 ניצל ויטוריו אמדאו את התנאים המדיניים, וחתם על חוזה שלום נפרד בתנאים נוחים עם צרפת. במהלך מלחמת הירושה הספרדית הצטרף בתחילה ויטוריו אמדאו לצרפת, אולם, בשנת 1703 עבר לצידו של בית הבסבורג, ולצבאו היה חלק בניצחונו של הנסיך אויגן מסבויה בקרב טורינו בשנת 1706. בשלום אוטרכט בשנת 1713 קיבל ויטוריו אמדאו תוספת שטחים נרחבה לנחלותיו, וביניהם האי סיציליה, ואף הוכתר כמלך. בשנת 1718 נאלץ ויטוריו אמדאו למסור את סיציליה לידי קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך קיבל בתמורה את סרדיניה, ועל ידי כך הקים בשנת 1720 את ממלכת סרדיניה.
ב-3 בספטמבר 1730 הדיח קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה את ויטוריו אמדאו ועלה לשלטון במקומו, וב-31 באוקטובר 1732 מת ויטוריו אמדאו בטורינו.
משפחתו

ב-10 באפריל 1684, התחתן ויטוריו אמדאו עם אן מארי ד'אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן והנרייטה אן, נסיכת אנגליה. לזוג נולדו תשעה ילדים, מתוכם שלושה מתו עם לידתם. ששת הילדים הנותרים היו:
מריה אדליידה, נסיכת סבויה (1685–1712) - נישאה ללואי, דוכס בורגונדיה, והייתה אימו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
מריה אנה, נסיכת סבויה (1687–1690) - מתה בגיל צעיר.
מריה לואיזה, נסיכת סבויה (1688–1714) - נישאה לפליפה החמישי, מלך ספרד.
ויטוריו אמדאו, נסיך פיימונטה - (1699–1715) - מת ממחלת האבעבועות השחורות בגיל 16.
קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה (1701–1773) - ירש את אביו כדוכס סבויה ומלך סרדיניה.
אמנואלה פיליברטו, דוכס שאבלה (1705) - מת 18 ימים לאחר לידתו.
ב-12 באוגוסט 1730 התחתן קרלו אמנואלה עם אנה קנאליס די קומיאנה, בתו של פרנצ'סקו מאוריציו קנאליס ופרנצ'סקה מוניקה סן מרטינו ד'אלייה, אך לא היו לו ממנה ילדים.
בנוסף, היו לוויטוריו אמדאו כמה ילדים לא חוקיים מפילגשיו השונות.
ויליאם בולגר

ויליאם פ. בולגר (באנגלית: William F. Bolger;‏ 13 במרץ 1923 – 21 באוגוסט 1989) היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית ממרץ 1978 ועד ינואר 1985.
ויליאם בולגר נולד בווטרברי, קונטיקט. במלחמת העולם השנייה הוא שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית. הוא למד חשבונאות באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. הוא היה המנהל הכללי של הדואר השני שהגיע מתוך שורות הארגון. לאחר סיום כהונתו הוא שימש כנשיא איגוד התחבורה של אמריקה.
ויליאם בולגר נפטר במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה ב-21 באוגוסט 1989. הוא נטמן בבית הקברות סנט מרי שבטיוקסברי, מסצ'וסטס. על שמו קרוי מרכז הוועידות בולגר בפוטומק, מרילנד.
ויקרס ולינגטון

ויקרס ולינגטון (באנגלית: Vickers Wellington) היה מפציץ בינוני דו מנועי ארוך טווח מתוצרת בריטניה שתוכנן באמצע שנות ה-30 בידי חברת ויקרס-ארמסטרונגס. בתחילת מלחמת העולם השנייה שימש המטוס כמפציץ הלילה העיקרי ב-RAF, בטרם הוחלף במטוסים ארבעה-מנועיים כבדים יותר מסוג האוורו לנקסטר. המטוס המשיך בשירות במשימות אחרות, במיוחד ככלי לוחמה נגד צוללות. הוא היה המפציץ הבריטי היחיד שייצורו נמשך לאורך כל שנות המלחמה.
הוולינגטון הוא אחד משני מפציצים בריטים מהתקופה אשר נקראו על שם ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, השני הוא הויקרס ולסלי.
ויטראז' (חידה)

טבלת ויטראז' לא פתורה
ויטראז' (ביפנית: ステンドグラス) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
חוקים

המשחק מתבצע על גבי משטח בעל קווים מאונכים, מאוזנים ואלכסוניים המצטלבים ביניהם. על חלק מההצטלבויות של הקווים הללו נמצאים עיגולים קטנים, חלקם ריקים, חלקם מוצללים באפור וחלקם שחורים לגמרי.
עיגול ריק מציין שיש יותר צורות ריקות הנוגעות בעיגול זה מאשר צורות צבועות.
עיגול אפור מציין שמספר הצורות הצבועות הנוגעות בעיגול זה שווה למספר הצורות הריקות הנוגעות בו.
עיגול שחור מציין שיש יותר צורות צבועות הנוגעות בעיגול זה מאשר צורות ריקות.
המטרה היא לצבוע את הצורות הנכונות במשטח כך שכל העיגולים יתארו בצורה נכונה את סביבתם.
שיטות פתרון

במצב בו עיגולים לבנים או שחורים גובלים בצורה אחת או שתיים, ניתן להסיק באופן ודאי כי כל הצורות הגובלות עמם צבועות בצבעם (למעט במקרה שאפור גובל עם שתי צורות).
כאשר מתגלה הצבע של לפחות חצי מהצורות הגובלות בעיגול אפור כצבע אחד, החצי השני מובן מאליו.
ראו גם

רשימת החידות של ניקולי
טבלת ויטראז' פתורה
ויליאם בויל, הרוזן ה-12 מקורק

| --- | --- |

 לידה:  30 בנובמבר 1873 פרנהאם, בריטניה בריטניה
 פטירה:  19 באפריל 1967 (בגיל 93) לונדון, בריטניה בריטניה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בן או בת זוג:  Florence Keppel (24 ביולי 1902–?) 
 השתייכות:  הצי המלכותי הצי המלכותי הבריטי
 תקופת הפעילות:  1886–1940 (כ־54 שנים)
 דרגה:   אדמירל הצי
 תפקידים בשירות
 מפקד אה"מ היברניה מפקד אה"מ סקרימסייר מפקד אה"מ פוקס מפקד סיור הים האדום מפקד אה"מ ריפאלס מפקד אה"מ טייגר מפקד בסיס הצי בדבנפורט מפקד שייטת הסיירות הראשונה מפקד צי המילואים מפקד צי הבית
 פעולות ומבצעים
 מרד הבוקסרים מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט  אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני
 
ויליאם הנרי דאדלי בויל, הרוזן ה-12 מקורק והרוזן ה-12 מאוררי (באנגלית: William Henry Dudley Boyle, 12th Earl of Cork and 12th Earl of Orrery; 30 בנובמבר 1873 – 19 באפריל 1967) היה אדמירל בריטי אשר מילא תפקידים בולטים במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

בויל נולד ב-30 בנובמבר 1873, בעיר פרנהאם שבסארי. הוא היה השני מבין ארבעת בניו של אדמונד בויל, הרוזן העשירי מקורק, קולונל בצבא הבריטי. אמו הייתה תרזה פפיס, בתו של צ'ארלס פפיס, הרוזן הראשון מקוטנהם. ב-1886 הוא התגייס לצי הבריטי, והוצב בספינת האימונים אה"מ בריטניה כצוער. ב-1888 הוצב כקצין מן המניין באוניית המערכה אה"מ מונרכיה. ב-1890 הועבר לאוניית המערכה אה"מ קולוסוס אשר הוצבה בים התיכון.
ב-1 ביולי 1894 הוא הועלה לדרגת תת-לוטננט והוצב בספינת התותחים אה"מ ליזארד. ב-1 באוקטובר 1895 הוא הועלה לדרגת לוטננט והוצב בסיירת אה"מ פיוריוס. בנובמבר 1898 הוא הועבר לסלופ אה"מ דפנה שהוצבה בחופי סין. בתפקידו זה, הוא השתתף בדיכוי מרד הבוקסרים. ב-28 באוגוסט 1902 מונה למפקד אוניית המערכה אה"מ היברניה, ובינואר 1912 הוא הועבר לפקד על אה"מ סקרימסייר. ב-30 ביוני 1913 הוא הועלה לדרגת קפטן. ביולי 1913 הוא מונה לנספח הצי הבריטי ברומא, ובמסגרת תפקידו זה נשלח להשקיף מקרוב על מלחמת הבלקן השנייה.
בתחילת מערכת גליפולי, שימש בויל כקצין במטהו של הברון ומיס. בספטמבר 1915 הוא מונה למפקד הסיירת הקלה אה"מ פוקס אשר הוצבה בים האדום. בינואר 1916 הוא הועבר לפקד על פטרול הים האדום. בתפקידו זה, הוא נצטווה לסייע למרד הערבי כנגד האימפריה העות'מאנית. ביוני של אותה שנה, הוא הפציץ במשך שישה ימים את העיר ג'דה. בנובמבר 1917 הוא מונה למפקד אה"מ ריפאלס. ב-1 בינואר 1918 הוא הפך לאביר במסדר האמבט.
באפריל 1919 הוא מונה למפקד סיירת המערכה אה"מ טייגר. ביולי 1921 הוא הועבר לפקד על בסיס הצי בדבנפורט. ב-8 בנובמבר 1922 הוא מונה לשלישו הימי של המלך ג'ורג' החמישי. ב-1 בנובמבר 1923 הוא הועלה לדרגת אדמירל משנה. בספטמבר 1926 הוא מונה למפקד שייטת הסיירות הראשונה, וב-12 ביוני 1928 הועלה לדרגת תת אדמירל. בדצמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד צי המילואים. ב-1 בנובמבר 1932 הוא הועלה לדרגת אדמירל. במרץ 1933 הוא מונה למפקד צי הבית. ב-16 ביולי 1935 הוא הפך לאביר הצלב הגדול של מסדר האמבט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נבחר קורק להוביל את מבצע קתרין - תוכנית של הצי הבריטי להשתלט עם הים הבלטי ולנתק את זרם עפרות הברזל שקיבלה גרמניה הנאצית משוודיה. המבצע בוטל באופן רשמי בינואר 1940. לאחר מכן, מונה בויל למפקד משלחת צבאית בריטית-צרפתית אשר תכננה לסייע לפינלנד במלחמת החורף כנגד ברית המועצות. גם תוכנית זו בוטלה, מכיוון שפינלנד החליטה להיכנע לסובייטים בחודש מרץ.
באפריל 1940, מונה בויל למפקד משלחת צבאית שנועדה להשתלט על עיר החוף האסטרטגית נרוויק בנורווגיה, אשר נכבשה בידי הגרמנים. כוחות הצי של בויל הפציצו את העיר מהים, ולאחר מכן הנחיתו כוחות יבשתיים בריטיים, צרפתיים ופולניים ליד העיר. בסיוע הדיוויזיה הנורווגית ה-6, הצליחו הכוחות היבשתיים לכבוש את נרוויק. עם זאת, לנוכח התקדמות הגרמנים במערכה על צרפת, נאלצו בעלות הברית להתפנות מנורווגיה בתחילת יוני.
בתפקידו האחרון שימש בויל כראש ועדת חקירה מיוחדת שמינה וינסטון צ'רצ'יל. הוועדה חקרה את התנהגותו של האדמירל ג'יימס סומרוויל במהלך קרב קייפ ספרטיבנטו. הוועדה לא מצאה כל פסול בהתנהגותו של סומרוויל. לאחר מכן פרש בויל מהצי.
ב-24 ביולי 1902, נישא בויל לפלורנס קפל (1871-1963), בתו של ויליאם קפל, הרוזן השביעי מאלבמארל. הוא נפטר בביתו בלונדון ב-19 באפריל 1967.
וילי ראושניץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 באוגוסט 1925 
 פטירה:  4 במאי 1994 (בגיל 68) 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 ספורט
 ענף ספורט:  כדורמים 
 
בנימין "וילי" ראושניץ (22 באוגוסט 1925 - 4 במאי 1994) היה מאמן כדורמים ישראלי, שופט הכדורמים הבינלאומי הראשון בישראל, מאמן נבחרת ישראל בכדורמים, שחקן ומאמן הפועל חיפה בכדורמים, מאמן קבוצות הכדורמים של הפועל קריית טבעון והפועל גוש זבולון ומזכיר הפועל נהריה.
ביוגרפיה

ראושניץ נולד בווינה, אוסטריה, לקרול, רפד במקצועו, יהודי בעל אזרחות צ'כוסלובקית ולתרזה (שרה) ילידת וינה אף היא, שהתגיירה לפני נישואיה. הוא שחה בקבוצת הכח וינה. בשנת 1938, לאחר האנשלוס, גורש עם משפחתו לברטיסלאבה שבסלובקיה, שם השתייך לנבחרת הלאומית בכדורמים, על אף שבאותה העת לא היה מקובל לקבל יהודים. מרבית חברי הקבוצה לא ידעו על יהדותו, אך אחד מחברי הקבוצה הלשין עליו, ולכן הוא נאלץ להימלט מביתו ולהסתתר בגנים ציבוריים. קודם לכן נלקח אביו מביתו ונשלח למחנה ריכוז ממנו לא חזר בחיים. ראושניץ נתפס ונשלח למספר מחנות ריכוז ובהם אושוויץ.
בתום מלחמת העולם השנייה והשואה, ולאחר תקופת החלמה, נרתם ראושניץ לפעילות בעליה ב', למשימות של איתור נאצים והסגרתם לשלטונות, וכן למשימות של הברחת נשק וכסף מצ'כוסלובקיה עד איטליה לצורך העברתם בדרך הים מאיטליה לישראל.
לאחר שעלה לארץ ישראל נישא ראושניץ ב-27 בפברואר 1950 לאווה. בהתחלה הזוג התגורר במחנה "סנט לוקס" שבקריית אליעזר, חיפה באוהל אחד שהכיל 30 אנשים. משם עבר למעברת כורדני ובשנת 1956 עבר לדירה בשכונת "עמידר" בנהריה.
בתחילה עבד בקטיף בפרדס ליד רעננה ואחר כך בעבודת סבלות בנמל חיפה. בהמשך עבד כמציל בבריכת השחייה של הפועל חיפה. בהמשך עבד במועצת פועלי עכו עד אשר קיבל את העבודה במועצת פועלי נהריה כמזכיר הפועל עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1991.
במקביל לעבודתו במועצת הפועלים הוא אימן שחייה וכדורמים. בהתחלה הוא שיחק ואימן את קבוצת הפועל חיפה, אחר כך את קבוצת הפועל קריית טבעון ואת הפועל גוש זבולון. במשך שנים רבות אימן גם את נבחרת ישראל.
במסגרת עיסוקיו הספורטיביים נשלח ראושניץ גם לחו"ל הן כמאמן נבחרת ישראל בכדורמים, הן כשופט כדורמים בינלאומי והן כמזכיר הפועל נהריה.
אימן את נבחרת ישראל בכדורמים למכביות החמישית (1957) השישית (1961).
ראושניץ נפטר ב-4 במאי 1994 בגיל 68 לאחר מחלה קשה שארכה כ-6 שנים.
הערות שוליים

↑  וילי ראושניץ היה הראשון, מעריב, 12 בספטמבר 1979
↑  שופט כדורמים ישראלי ינהל המשחקים באליפות יוון באתונה, למרחב, 6 בספטמבר 1959
↑  ראושניץ התבקש להישאר ביוון, חרות, 20 בספטמבר 1959
↑  היום ומחר טורניר בכדורמים, על המשמר, 25 באוגוסט 1961
וילי רייך

| --- | --- |

 לידה:  27 במאי 1898 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1 במאי 1980 (בגיל 81) ציריך, שווייץ 
 מדינה:  אוסטריה, שווייץ 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה  האוניברסיטה הטכנית של וינה 
 
וילי רייך (בגרמנית: Willi Reich;‏ 27 במאי 1898 - 1 במאי 1980) היה מבקר מוזיקה ומוזיקולוג שווייצרי יליד אוסטריה.
חייו

רייך נולד בווינה. הוא למד מוזיקולוגיה באוניברסיטה של וינה ובמקביל, בשנים 1935-1927, למד באופן פרטי תאוריה של המוזיקה והלחנה אצל אלבן ברג. בהמשך, מ-1936 עד 1938, למד אצל אנטון וברן.
משנות ה-20' עסק בכתיבת ביקורת מוזיקה בעיתונות וינאית וזרה וערך, בעידודו של ברג, את כתב העת eine Wiener Musikzeitschrift 
שטיפל במגרעות חיי המוזיקה של וינה ועודד את האסכולה הווינאית השנייה. מיד לאחר הסיפוח נאסרה הפצת כתב העת, שיצא בביקורת חריפה נגד השלטון הנאצי. בין הכותבים בכתב העת, לצד רייך, היו גם תאודור אדורנו וארנסט קרנק. בשנת 1938 עקר רייך לשווייץ, שם עבד ככותב עצמאי ובהמשך ב- Neue Zürcher Zeitung וכמרצה בבית הספר הטכני הגבוה בציריך.
רייך, אדורנו ואחרים קיימו קשר אישי עם מלחיני האסכולה הווינאית השנייה ותמכו נמרצות ביצירתם כנגד מגיני המוזיקה המסורתית בעיתונות של וינה ומחוצה לה.  שתי המונוגרפיות של רייך על אלבן ברג וספרו על ארנולד שנברג נחשבים עד היום לאבני פינה בחקר שני המלחינים. עוד כתב על ריכרד וגנר (1948) ובלה בארטוק (1958).
הערות שוליים

↑  ירג שטנצל, "וילי רייך" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  שטנצל, שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267063805171  PLWABN: 9810656220405606  BNE: XX1468646  BnF: cb12028276k (data)  GND: 120431998  HDS: 026908  ISNI: 0000 0001 1493 7468  LCCN: n81017337  NKC: nlk20030136092  NTA: 068538588  SELIBR: 214676  SUDOC: 028450019  TLS: Willi_Reich  Trove: 955805  VIAF: 76330798   WorldCat (עם VIAF): 76330798
וילי רוזן

| --- | --- |

 לידה:  18 ביולי 1894 גרמניה גרמניה 
 פטירה:  1 באוקטובר 1944 (בגיל 50) מחנה ההשמדה בירקנאו, גרמניה הנאצית 
 תחום יצירה:  קברט, cabaret music, משחק 
 
וילי רוזן (בגרמנית: Willy Rosen‏, 18 ביולי 1894 – 1 באוקטובר 1944) היה אמן קברט, מלחין ופזמונאי יהודי-גרמני נודע. בשיא הקריירה שלו בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה אחד מגדולי תעשיית הבידור הגרמנית. נספה בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ בערב חג הסוכות ה'תש"ג.
ביוגרפיה

רוזן נולד בשם יוליוס רוזנבאום במגדבורג שבגרמניה. הוא התחיל בקריירה האמנותית שלו בימי מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהתאושש מפציעה קשה בחזית, כשהקים את "קפלה רוזן". שנות השיא של הקריירה שלו היו בשנותיה של רפובליקת ויימאר.
עם עליית הנאצים לשלטון החלו רדיפות היהודים, ובמסגרתן נאסר על רוזן להופיע בציבור. הוא נתן מספר הופעות אורח מחוץ לגרמניה וב-1936 שב לברלין. אחר כך נסע למספר מדינות באירופה וב-1937 היגר להולנד והתיישב בסכוונינגן, שם הקים תיאטרון קברט יחד עם יהודים מהגרים אחרים שבאו לעיר. בין השמות הידועים שנמנו על האנסמבל של התיאטרון: זיגפריד ארנו (אנ'), טרודה ברלינר (אנ'), ריטה גאורג (גר'), מקס ארליך, הורטנס ראקי (אנ'), וילי שטנר (גר'), סוקה סאקאל ואריך זיגלר (גר').
אחרי כיבוש הולנד בידי הגרמנים נאסרה פעילות התיאטרון, ידידו של רוזן, קורט רוביטשק (גר') פעל בניו יורק להצלתו, ואף ארגן לשם כך קונצרטים, אך כבר לא ניתן היה להוציא את רוזן מאירופה הכבושה. הוא נכלא במחנה המעבר וסטרבורק שם המשיך להופיע בתיאטרון המפורסם של מקס ארליך, משם הובל למחנה הריכוז טרזיינשטט ואחר כך לאושוויץ שבו נספה.
פילמוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
וילי רוזן (מימין) עם קורט שוואבאך
ויטקה קובנר

| --- | --- |

ויטקה קובנר עם בנה מיכאל, 1950 לערך
 לידה:  14 במרץ 1920 כ"ד באדר תר"ף קאליש, הרפובליקה הפולנית השנייה הרפובליקה הפולנית השנייה
 פטירה:  14 בפברואר 2012  (בגיל 91) כ"א בשבט תשע"ב עין החורש, ישראל ישראל
 שם לידה:  ויטקה קמפנר
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  עין החורש
 תאריך עלייה:  1946
 מקום מגורים:  עין החורש
 ידועה בשל:  אשתו של אבא קובנר
 השכלה:  אוניברסיטת ורשה
 תקופת הפעילות:  1939–2012 (כ־73 שנים)
 השקפה דתית:  יהדות
 בן זוג:  אבא קובנר (1946 - 25 בספטמבר 1987)
ויטֵקָה קובנר (במקור: קמפנר) (בפולנית: Vitka Kempner;‏ 14 במרץ 1920 – 14 בפברואר 2012) הייתה פרטיזנית יהודייה שפעלה בליטא, ורעייתו של אבא קובנר.
קורות חיים

נולדה כויטֵקָה קֶמפּנֶר בשנת 1920 בעיר קאליש שבמערב פולין, לחיה ולצבי קמפנר. מלבד ויטקה היו לזוג שני בנים נוספים. היא גדלה בבית רוויזיוניסטי והייתה הנערה הראשונה שהתקבלה לחברות בקן בית"ר בקאליש. עם סיום לימודיה התיכוניים עברה ללמוד במכון ללימודי יהדות באוניברסיטת ורשה, הצטרפה לארגון הסטודנטים של "השומר הצעיר" והייתה חברה בארגון הסטודנטים "אבוקה".
כשנכנסו הגרמנים לקאליש בספטמבר 1939, ברחה מזרחה והצטרפה לריכוז "השומר הצעיר" בווילנה.
ביוני 1941 נכבשה וילנה בידי הגרמנים, שהורו על הקמת גטו וילנה. קמפנר נכלאה בגטו והוטל עליה להיות מקשרת בינו לבין העיר.
כך הכירה את אבא קובנר, שהפך לימים לבן זוגה. אחיה שימש כשוטר יהודי בגטו.
היא הייתה חברת הפ.פ.או ("ארגון הפרטיזנים המאוחד" – המחתרת בגטו וילנה).
ביוני 1942 החליטה מפקדת הפ.פ.או. לבצע פעולת חבלה ראשונה ברכבת גרמנית. על מנת שהיהודים לא יואשמו בביצוע החבלה, בחירת המיקום הייתה חשובה מאוד.
על קמפנר הוטל לבחור את מקום הפיגוע. על כך העידה קובנר:
הפעולה המרכזית היתה פיצוץ רכבת. זאת היתה הפעולה הראשונה מסוגה בכל האזור שלנו. זה היה בראשית 1942, כשהתנועה הפרטיזנית עדיין לא היתה מפותחת. אני רואה את חשיבות הפעולה, בייחוד בתעוזה שבה; שיהודים בגטו העזו לחשוב שהם יכולים לבצע פעולה פרטיזנית מתוך הגטו. הפעולה היתה מאד מסוכנת, כי אילו נתפסנו, יכולנו לסכן את הגטו כולו. העוז היה באחריות שלקחנו על עצמנו. את הפצצה הרכיב אבא. מיכאל, אחיו של אבא, השיג חוברת ישנה ממלחמת פינלנד, ובה הוראות להרכבת הפצצה. את חומר הנפץ הביאו חברי פ.פ.או. שעבדו במחסני התחמושת של הגרמנים. הם הגניבו את חומר הנפץ לגטו. הבעיה העיקרית בפעולה הזאת היתה לחפש מקום שעוברת בו רכבת ולא עובדים שם יהודים – כדי שלא יחשדו ביהודים שהם ביצעו את הפעולה. לקח לי כחודשיים עד שמצאתי את המקום המתאים.
כאשר המחתרת יצאה ליער, קובנר התמנתה למפקדת פלוגת הסיור. לאחר אחת מפעולות החבלה בעיר וילנה, החליטה להוביל ליער קבוצה של יהודים. בכך בחרה באופן מודע להפר את הפקודה של מטה הפרטיזנים, שאסר על הבאת יהודים ליער. מתוך עדותה על העברת יהודים ליער:
עוד קודם לכן דיברתי עם אבא [קובנר], שאם תהייה הזדמנות, אולי אעביר יהודים ליער. זה היה ממש מסוכן. זה היה מבצע, לקחת 60 איש ולהוליך אותם ליער; וזה היה בתקופה שהמפקדה הראשית, שהיתה בפיקודו של ליטאי, שאמנם היה יהודי אך התחזה לליטאי, קבעה: "מספיק, יותר לא מביאים יהודים ליער! "אז אני אמרתי: "מילא, יהיה מה שיהיה. מה הם כבר יעשו לי? העיקר שהיהודים יינצלו". עשיתי את עצמי כאילו לא קיבלתי את הפקודה והבאתי את הקבוצה ליער...
קובנר נחשבה לפרטיזנית נועזת במיוחד, בעלת תושייה ואומץ לב והם עמדו לה בשעותיה הקשות כאשר ניצבה מול סכנות חיים. ביולי 1944 הצטרפה לצבא האדום ששחרר את וילנה.
כל משפחתה נספתה בשואה.
בתום המלחמה הייתה חברה בקבוצת "הנקם" וישבה בפריז, כקשרית בין הארגון לבין הבריגדה היהודית.
קובנר עלתה לארץ ישראל ב-1946 באוניית המעפילים "ביריה", האוניה האחרונה שמעפיליה לא נשלחו לקפריסין.
היא הקימה את ביתה בעין החורש יחד עם אבא קובנר ולזוג נולדו שני ילדים - שלומית ומיכאל.
ב-1993 הדליקה משואה בעצרת המרכזית לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.
קובנר הייתה פסיכולוגית בקיבוצה ופיתחה שיטות טיפול ייחודיות.
בשנת 2001 השתתפה בסרט הדוקומנטרי "Resistance: Untold Stories of Jewish Partisans" בבימויו של סת' קרמר.
בשנת 2004 תרמה ל"יד ושם" את אקדחו של אבא קובנר.
בשנת 2011 ביימה הבמאית יעל קציר את הסרט הדוקומנטרי "עכשיו אני מספרת", העוסק בסיפורה ובזכרונותיה של ויטקה קובנר.
לקריאה נוספת

מירי פרייליך, הפרטיזנית - סיפור חייה של ויטקה קובנר, הוצאת רסלינג, 2014. (הספר בקטלוג ULI)
יגאל וילפנד (עורך), ויטקה לוחמת לחיים: ויטקה קמפנר-קובנר 1920-2012, מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', 2013. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑   "Resistance: Untold Stories of Jewish Partisans", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  אקדחו של אבא קובנר מגיע ליד ושם, באתר "יד ושם"
↑  סיפורה של פרטיזנית, באתר גלי צה"ל, 15 במרץ 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462583705171  PLWABN: 9810645272105606  GND: 122901029  ISNI: 0000 0004 1959 9877  LCCN: n2013073925  VIAF: 366144783206692841964   WorldCat (עם VIAF): 366144783206692841964 
חברי המחתרת מגטו וילנה, ובהם אבא קובנר, עומד במרכז, ואשתו ויטקה קובנר, ראשונה מימין
וונדר וומן: השושלת ממשיכה

| --- | --- |

עטיפת הבלו ריי
 מבוסס על:  וונדר וומן
 בימוי:  סם ליו ג'סטין קופלנד
 הופק בידי:  ג'ים קרייג סם ליו אמי מק'קנה סם רג'יסטר
 עריכה:  כריסטופר ד. לוזינסקי
 מדבבים:  רוזריו דוסון ג'פרי דונובן עיין בהמשך
 מוזיקה:  פרדריק ווידמן
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  5 באוקטובר 2019 דיגיטלי 22 באוקטובר 2019 פיזי
 משך הקרנה:  88 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט גיבורי-על, סרט מונפש 
 דף הסרט ב־IMDb
 
וונדר וומן: השושלת ממשיכה (באנגלית: Wonder Woman: Bloodlines, בתרגום חופשי לעברית: קווי דם) הוא סרט גיבורי על מונפש אמריקאי משנת 2019 המתמקד בדמות הקומיקס וונדר וומן מאת DC קומיקס.
הסרט הוא הארבעה עשר ביקום האנימציה של DC והשלושים ושש בסך הכל בסרטי האנימציה המקוריים של DC.
הסרט יצא לצפייה דיגיטלית ב-5 באוקטובר 2019, ול-4K Ultra HD ו-Blu-ray ב-22 באוקטובר 2019. הסרט מתמקד בוונדר וומן כנגד אויביה מהעבר המתאחדים יחד ויוצרים את וילני בע"מ.
תקציר עלילה

הסרט מתחיל בפרולוג של חמש שנים קודם הסיפור, הפרולוג מציג את פגישתה של וונדר וומן בסטיב טרבור ועזיבתה את אי האמזונות (במחיר מריבה עם אמה ושכיחת מקום האי), והיותה לגיבורת על.
חמש שנים מאוחר יותר, וונדר וומן מסייעת לידידתה מהעבר להציל את בתה ונסה מכניסה לעולם הפשע, ולאחר מאבק בג'יגנטה ודוקטור רעל היא נכשלת, הבת ונסה הופכת לנבלת העל ברבור הכסף.
לאחר מספר בדיקות מבינה וונדר וומן כי כדי להחזיר את ונסה למוטב ולרפא אותה מהוירוס שהופך אותה לברבור הכסף, עליה למצוא את אי האמזונות, לאחר שמצאה אותו, חבורת הנבלות עוקבת אחריה והקרב על האי מתחיל.
בקרב, מנהיגת הנבלות, דוקטור סייבר מפעילה את הנשק הסודי, מדוזה, אויבת מיתולוגית של האמזונות מהעבר שהוחייתה על ידי הנבלות, מדוזה הורגת אותם ומביסה את האמזונות, בשלב זה לאחר מאבק ארוך מצליחה וונדר וומן להחזיר את ונסה לצדה וביחד הם מצילות את האי והורגות את מדוזה, דיאנה משלימה עם אמה ונהיית לגיבורת האמזונות.
דיבוב

| דמות | מדובב |
| --- | --- |
דיאנה פרינס/וונדר וומן: רוזריו דוסון
סטיב טרבור: ג'פרי דונובן
ונסה קפטליס/ברבור הכסף: מרי אבג'רופולוס
אטה קנדי: אדריאן ס. מור
צ'יטה ג'יגנטה: קימברלי ברוקס
דוקטור רעל: קורטני טיילור
ורוניקה קייל: קונסטנס צימר
יוליה קפטליס: ניה ורדלוס
היפוליטה מדוזה: כרי סאמר
דוקטור סייבר: מוז'ן מארנו
הפקה

ביולי 2018, הסרט הוכרז בקומיק-קון, סן דייגו.
ביולי 2019, נודע שרוזריו דוסון תחזור לתפקידה כוונדר וומן מהסרטים הקודמים. יחד עם ג'פרי דונובן כסטיב טרבור, ומרי אבג'רופולוס כונסה, ועוד.
שחרור

הסרט יצא לפלטפורמות דיגיטליות ב-5 באוקטובר 2019, והוכרז כי יצא בעותקים פיזיים ב-22 באוקטובר.
הערות שוליים

↑  "Wonder Woman: Bloodlines Animated Movie Coming in 2019", ‏יולי 23, 2019
↑  "Wonder Woman Bloodlines Gets Synopsis, Art, Voice Cast", CBR, ‏יולי 29, 2019.
↑  "Wonder Woman: Bloodlines Trailer Reveals First Look At DC Universe Movie", Screenrant, ‏אוגוסט 7, 2019.
וולף לסלאו

| --- | --- |

 לידה:  14 בנובמבר 1906 קשפיצה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  18 בנובמבר 2006  (בגיל 100) פולרטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  סורבון  אוניברסיטת וינה 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  אוניברסיטת ברנדייס  Asia Institute  École libre des hautes études 
 תלמידי דוקטורט:  יגאל ינאי 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1946, 1947) 
 תרומות עיקריות
 מגדולי הבלשנים של השפות השמיות במאה ה-20 ובפרט מגדולי חוקרי השפות השמיות של אתיופיה במאה העשרים.
 
וולף לֶסלאו (באנגלית: Wolf Leslau;‏ 14 בנובמבר 1906, צ'נסטוחוב, דרום-מערב פולין - 18 בנובמבר 2006, פולרטון, פרבר של לוס אנג'לס) היה מגדולי הבלשנים של השפות השמיות במאה העשרים ובפרט מגדולי חוקרי השפות השמיות של אתיופיה במאה העשרים.
חייו

לסלאו גדל בפולין בבית יהודי שומר מצוות ודובר יידיש. בנעוריו קיבל חינוך יהודי מסורתי, אך אימץ אורח-חיים חילוני וב-1926 נסע ללמוד באוניברסיטת וינה, שם קיבל גם הסמכה להוראת העברית מטעם הסמינר העברי הפדגוגי. באוניברסיטת וינה פגש את אשתו לעתיד שרלוט הלפרין, שהייתה סטודנטית לספרות צרפתית. לאחר קבלת התואר נסע בשנת 1931 עם שרלוט לפריז, הזוג נישא (ועִמה הוא חי עד למותה ב-1998) והחל ללמוד בבית הספר הלאומי לשפות מזרחיות חיות (INALCO (אנ')) ובבית הספר ללימודים גבוהים שעל יד הסורבון. למד בין השאר ערבית, אכדית ובהשפעת מורו, הבלשן הנודע מרסל כהן, החל לסלאו להתעניין בשפות אתיופיה והחל לחקור וללמד תחום זה. פרסם תריסר מאמרים בין 1933 ל-1938, אז יצא לאור ספרו הראשון. בשנת 1939 פרסם שלושה מאמרים וספר המתעד את שפת התיגריניה, הנחשב עד היום הספר הקנוני על שפה זו.
לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים נשלח לסלאו בשנת 1941 למחנה ריכוז ממנו ברח בשנת 1942 לניו יורק שבארצות הברית. הוא לימד במכון אסיה ובניו סקול למחקר חברתי. ב-1951 החל ללמד באוניברסיטת ברנדייס. ב-1953 פרסם שני ספרים, השלים את לימודיו שנקטעו עקב המלחמה, טס לפריז וקיבל דוקטורט מהסורבון. ב-1955 החל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), בה כיהן כפרופסור עד ליציאתו לגמלאות וייסד בה את המכון ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, ושימש שם כפרופסור אמריטוס עד ליום מותו. בגיל שמונים למד להשתמש במחשב מקינטוש. לסלאו נותר צלול והוא חקר ופרסם עד יום מותו בגיל מאה, בשנת 1999 פרסם ספר חשוב ובשנת 2000 שני ספרים נוספים.