אוריינות מקצוע ההיסטוריה
גישות שונות לאוריינות היסטורית > הוראה דיאלוגית

יש הבדל מהותי בין המחקר ההיסטורי הביקורתי לבין השדה החינוכי: המחקר ההיסטורי ככל דיסציפלינה אקדמית מעמיד במרכזו את שאלת המתודה המדעית ואילו הזירה החינוכית נדרשת להעמיד במרכז את היחיד הלומד ואת המרחב התרבותי שבתוכו הוא צומח. קביעה זו משותפת לשלל הגישות הביקורתיות. אלו מתנגדות לידע היסטורי כדבר קבוע, המובא אל הכיתה כנייטרלי מבחינה ערכית כמורשת סדורה שיש להנחיל לדור הצעיר. נקודת המוצא המשותפת לגישות החדשות גורסת היפרדות מתפיסת המציאות האחת ה"אובייקטיבית" של הפוזיטיביזם לעבר תפיסות מציאות שונות ולמצבי אי-ודאות הפתוחים לפרשנות ודיאלוג. אתגר הוראת ההיסטוריה בימינו הוא בניית קוהרנטיות בין המציאות החברתית המגוונת ובין התכנים הנלמדים בכיתה, ובה בעת למצוא את המקום הסולידרי והדדי.
בעזרת הוראה דיאלוגית ניתן להשיג מטרה זו. שיעור ההיסטוריה מזמן סוג כזה של התנסות כיוון שהוא מציע התוודעות אל הניסיון האנושי ממקום פחות אמוציונלי ובאמצעות סיפורי עבר שקרו לאנשים אחרים במקומות אחרים. אך שיעור כזה יהיה בעל משמעות רק כאשר ההיסטוריה תהפוך מתהליך פוליטי ואידאולוגי העובר על חברות ועמים לתהליך אישי שיפעיל את הלומד, ירגש אותו ויעניק לו חוויה של גילוי. זאת בעזרה דיאלוג עם סיפור היסטורי שיצמח תמיד רק מתוך שאלה אמיתית וצורך אותנטי – מתוך דבר עכשווי בהווה שנפתח אל תולדות הניסיון והזיכרון אך בה בעת חותר לפענח את המחר. בשלב הזה גם מתחיל הקושי, משום שכל דיון בסיפור היסטורי בעל משמעות רלוונטית להווה יכול לעורר בכיתה קשיים בהווה – בעיות בלתי פתורות לחלומות שלא התגשמו. מפגש עם העבר והמשמעות האקטואלית שלו כרוך בהתמודדות עם קושי כזה לקהל ולהכיל מצבי קונפליקט.
אין צורך וגם אי אפשר לבטל את המחיצות ולטשטש את ההבדלים בין הסיפור ההיסטורי לבין הכאן ועכשיו. אבל יש לשים לב שלא לנתק את הנפשות שפעלו בעבר מתוך הקשרן האמיתי תוך שתילתן בהקשר העכשווי. דרך זו אינה מניבה תובנה לגבי הסוגיה הנחקרת ואף מטעה את הלומד. זאת ועוד: גישה כזאת עלולה להפוך את תוכני הלימוד למכשיר אידאולוגי ולאמצעי שנועד להצדיק או לסתור עמדה כלשהי בהווה, בבחינת "ההיסטוריה הוכיחה שצדקנו". מצד אחד, שימוש שכזה בסיפור היסטורי הוא מניפולטיבי במהותו והוא מרדד הוויה מורכבת לצרכים ואינטרסים צרים. מצד שני, ניתוק מוחלט בין עבר להווה והצבת חיץ בלתי עביר ביניהם, גם הוא פרקטיקה שגויה, מפני שהוא מונע התקשרות בין הלומד ומציאות חייו הממשית לבין תוכני הלימוד.
הוראה מסוג זה המתרחשת לא אחת הן בבית הספר והן באוניברסיטה מתמקדת במתודולוגיה של שעתוק הידע, ואינה מובילה לתובנות משמעותיות. היא מרחיקה את רוב הלומדים ממקצוע ההיסטוריה, הנתפס לעיתים קרובות כטרחני, משמים, לא רלוונטי ואפילו מיותר. אימוץ מוקצן של פרקטיקת הוראה כזאת יותיר את הדמויות ההיסטוריות כלואות בתוך מציאות זרה ובלתי מושגת וניסיון העבר יהפוך לתוכן "אובייקטיבי", נטול חיים ומשולל זיקה לעולם ההתייחסות של הלומד. בין התייחסות אל העבר כמכשיר לצרכים עכשוויים מצד אחד, לבין לימוד העבר במנותק מן ההווה מצד שני, משתרע מרחב משמעותי של דיאלוג עם עבר הנלמד ופועל בזמן הווה. הנחת העבודה בהוראה דיאלוגית היא שרק התקשרותו ההכרתית, הרגשית והמדמה של הלומד אל הסיפור ההיסטורי היא שתדובב את העבר ותאפשר למתבגר להתחבר אליו.
לפי הנחה זו, המחיצה בין ההיסטורי לנוכחי היא מעין מנהרת זמן דמיונית, אשר דרכה נע הלומד במסעי הלוך ושוב – מאופק ההווה אל אופק העבר ובחזרה. אם בתוך כך מתרחש תהליך של מיזוג אופקים כי אז תפיסות ומושגים מן ההווה משפיעים על התייחסות לעבר ואירועי העבר המפורשים על ידי הלומדים מעניקים להם נקודות מבט חדשות, משנים את תמונת עולמם וחוזר חלילה. הכלתם ויישומם של תכנים, רעיונות ומושגים בהקשרים חדשים, פותחים בפני המתבגר פנורמה גדולה יותר של התבוננות על חייו ואפשרויות מחשבה ופעולה חדשות. כך גם הולך ונבנה שיח היסטורי מושגי הנמזג לתוך עולמו של המתבגר והופך להיות חלק ממימושו האינטלקטואלי, הרגשי והערכי.