stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל ויינר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באפריל 1874 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  14 בדצמבר 1944 (בגיל 70) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
ד"ר שמואל ויינר (בהונגרית: Weiner Sámuel;‏ בודפשט, 1 באפריל 1874 – בודפשט, 14 בדצמבר 1944) היה מנהל כללי של חברות טחנות קמח יהודי-הונגרי, מומחה ברמה לאומית בהונגריה לתעשיית טחנות התבואות. יועץ בורסה וניירות ערך וחבר דירקטוריון במספר חברות שקשורות לתעשיית הטחנות ברחבי הונגריה, מי שהיה המייסד וסגן הנשיא של איגוד הסבלים והמדריכי טיולים של מלונות בהונגריה, אביו של האדריכל והפרופסור באוניברסיטה טיבור ויינר.
קורות חייו

שמואל ויינר נולד במשפחה יהודית כבנם של שאלאמון (שלמה) ויינר ושל פאני רֶכניץ. את לימודיו לרבות דוקטורט השלים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). בסיום לימודיו עבד כפקיד בחברות סחר בתבואות. ב-1895 הצטרף ל"תחנות קיטור מאוחדות הונגריה" (Hungária Egyesült Gőzmalmi Rt), והפך למנהל העסקים שלה ב-1922. בין השנים 1924–1941 היה המנהל הכללי של החברה. בסוף 1944 נרצח על ידי בריוני מפלגת צלב החץ.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (3C-1-9).
משפחתו

אשתו הייתה אולגה הירשפלד (1879–1918), בתם של שאמו הירשפלד ושל מריה פישר, איתה התחתן ב-11 בנובמבר 1902 בטרזווארוש, בודפשט.
הילדים שלו
אאוגניה ויינר (1903–?). בעלה היה דז'ה שלאי (שלזינגר) (1892–?) סיטונאי
ארז'בט ויינר (1905–?). בעלה היה פטר איגנץ מיקשה לנדאואר (1902–?) מנהל המפעל.
טיבור ויינר (1906–1965) אדריכל, פרופסור באוניברסיטה.
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994 .ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
A magyar társadalom lexikonja. Budapest: Magyar Társadalom Lexikonja Kiadóvállalat. 1930. (לקסיקון חברתי הונגרי)
מי זה מי? לקסיקון אנשים בני זמננו. בודפשט, ביתא לספרות, (1937).
Új magyar életrajzi lexikon VI. (לקסיקון ביוגרפי חדש) ISBN 963-547-414-8
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pesti izraelita neológ hitközség születési akv. 440/1874. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-12-05.
1 2  Halálesete bejegyezve a Bp. V. ker. állami halotti akv. 205/1944. folyószám alatt.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 1150/1902. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-01-05.
קברו של שמואל ויינר, מומחה לתעשיית טחנות הקמח, בבודפשט. בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה: 3C-1-9.
רוז'י בק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באוגוסט 1888 סאטו מארה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1944 (בגיל 55 בערך) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 
רוז'י בק (בהונגרית: Beck Rózsi;‏ סטמאר, 5 באוגוסט 1888 – אושוויץ, 1944) הייתה שחקנית תיאטרון יהודייה-הונגרייה מפורסמת בטרנסילבניה בעלת עשרות תפקידים, ביו היתר שיחקה גם בתיאטרון היהודי בקולוז'וואר. היא הייתה מהשחקניות הבולטות בגילום תפקידים קומיים. נרצחה באושוויץ.
קורות חייה

היא החלה את קריירת המשחק שלה ביולי 1913 בנאג'קארוי, עם להקתו של לאסלו נמני.
בין 1913 ל-1914 הופיעה בלהקה של בלה ראדו (במקור ברנאט רוזנברג) .
בין 1914 לבין 1916, הופיעה בלהקתו של יוז'ף נדאשי.
בין 1916 לבין 1918, הייתה חברה בלהקתו של קלמן באלה אחד המייסדים של התיאטרון הלאומי של בודפשט.
ב-1918 הועסקה שוב בלהקתו של לסלו נמני.
בין 1923 לבין 1926, שיחקה בלהקה של לאסלו גרוף בסטמאר.
בין השנים 1926–1930 הופיעה עם להקתו של בלה מאורר .
בין 1930 לבין 1931 הופיעה על הבמה עם להקתו של ינה גאשפאר.
בין 1940 ל-1941 הוא הופיעה בלהקת קארוי יודי .
בין השנים 1941–1944 הייתה חברה בתיאטרון היהודי בקולוז'וואר.
עם להקות שונות היא סיירה בכל הערים הגדולות והקטנות של טרנסילבניה, בעיקר בתפקידים קומיים.
תפקידיה עיקריים (חלקי)

בשקה (לאסלו פודור: ד"ר יוצי סאבו)
קאטי (אישטוואן פקטה: עולה השחר)
טרז (יאנוש בוקאי: אני מתעקש על אהבה)
הרוזנת הנדיבה (אלברט סירמאי : מלך הקולנוע)
Saminé (לאסלו בוש פקטה : The Grateful Little Woman)
יוזפה (אדוריין בוני : אף אחד קטן)
המיילדת רזי (לאיוש גלרט - איגנץ ויינרב : טימושה)
Bodoriné (Janos Bókay : The Bad Woman)
דזירה (לאו פאל : השושנה מאיסטנבול)
אידה, רקדנית (יוהאן שטראוס : פלדרמאוז)
אנה (ארנו ויידה : יורש העצר)
הנסיכה ליוויה ברומנשטיין (אימרה פרקש : הצוער הקטן)
הרוזנת זנטאי (פרנץ נוימן : המוזיקה משקרת)
דורן לוסיה (תומאס בראנדן : דודתו של צ'רלי)
ארז'ה (אישטוואן גצי : פרח הבר מג'ימש)
הרוזנת הנרייטה (אימרה פרקש : הנשמה הוורודה שלי)
לקריאה נוספת

Kötő József: Közhasznú esmeretek tára: Színjátszó személyek Erdélyben 1919–1940. Kolozsvár: Polis. 2009. 25. o. ISBN 978-606-542-004-5 (יוז'ף קטה:אנשי משחק בטרנסילבניה)
Csirák Csaba: Zsidók a szatmárnémeti magyar színjátszásért. www.harag.eu. Szatmárnémeti Északi Színház Harag György Társulat arch (צ'אבה צ'יראק: יהודים למען אמנות התיאטרון ההונגרי בסטמאר)
ביבליוגרפיה

שאנדור אנידי: בלי יריבות. בודפשט, קרן לאסלו טלקי, 1999.
לקסיקון התיאטרון ההונגרי: רוז'י בק
הערות שוליים

↑  OSZMI
קאזואו אישיגורו

| --- | --- |

 לידה:  8 בנובמבר 1954 (בן 70) יפן נגסאקי, יפן
 מדינה:  יפן, הממלכה המאוחדת 
 לאום:  בריטניה בריטי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קנט, אוניברסיטת מזרח אנגליה, Woking County Grammar School for Boys 
 שפות היצירה:  אנגלית
 יצירות בולטות:  שארית היום אמן של העולם הצף כשהיינו יתומים לעולם אל תתן לי ללכת קלרה והשמש
 תקופת הפעילות:  מ-1981
 הושפע מ:  מרגרט אטווד, מרסל פרוסט, פיודור דוסטויבסקי 
 בן או בת זוג:  Lorna MacDougall (1986–?) 
 צאצאים:  Naomi Ishiguro 
 פרסים והוקרה:  פרס מאן בוקר ‏(1989)‏ פרס נובל לספרות ‏(2017)‏
 
סר קָזוּאוֹ אִישִיגוּרוֹ (באנגלית: Kazuo Ishiguro; ביפנית: カズオ・イシグロ; נולד ב-8 בנובמבר 1954) הוא סופר בריטי ממוצא יפני, חתן פרס נובל לספרות לשנת 2017.
אישיגורו הוא אחד הכותבים המוערכים כיום בעולם: ספריו היו מועמדים ארבע פעמים לפרס מאן בוקר היוקרתי, ואחד מהם, "שארית היום", אף זכה בפרס בשנת 1989. עיתון "הטיימס" כלל את אישיגורו ברשימת 50 הכותבים הגדולים ביותר מאז 1945. בשנת 1993, הוא נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. שבעה מספריו תורגמו לעברית.
ביוגרפיה

קאזואו אישיגורו נולד בשנת 1954 בנגסאקי שביפן, בן לשיזוקו ולשיזואו אישיגורו. בשנת 1960 היגר עם משפחתו (הוריו ושתי אחיותיו) לגילדפורד שבאנגליה, שם עסק אביו, שהיה מומחה לאוקיינוגרפיה, במחקר במכון הבריטי לאוקיינוגרפיה (אנ'). לאחר סיום לימודיו בתיכון יצא לטיול של שנה בארצות הברית ובקנדה. בשנת 1974 החל ללמוד באוניברסיטת קנט, ובשנת 1978 קיבל תואר ראשון באנגלית ובפילוסופיה. הוא עסק במשך שנה בכתיבת סיפורת, ובשנת 1980 קיבל תואר שני בכתיבה יוצרת מהאוניברסיטה של מזרח אנגליה. בשנת 1982 קיבל אזרחות בריטית.
בשנת 2002 בחר את אלבומה של זמרת הג'אז סטייסי קנט, "They Can't Take That Away from Me", כאחד התקליטורים שייקח עמו לאי בודד, ובעקבות זאת פנתה אליו קנט בבקשה שיכתוב למענה, וכך החל שיתוף פעולה ביניהם. אישיגורו וקנט כתבו יחד ארבעה שירים מקוריים, הנכללים באלבומה משנת 2007, "Breakfast on the Morning Tram". שיתוף פעולה זה נמשך באלבומה "The Changing Lights" משנת 2013.
בשנת 2005 כתב את התסריט לסרטו של ג'יימס אייבורי "הרוזנת הלבנה"; סרט דרמה-היסטורי בהשתתפותם של רייף פיינס, ונסה רדגרייב והירויוקי סנאדה.
בשנת 2022 לקח חלק בכתיבת התסריט לסרט הדרמה "לחיות" שביים אוליבר הרמנוס ומבוסס על הסרט היפני "איקירו" משנת 1952 מאת הבמאי אקירה קורוסאווה.
ביוגרפיה > חיים אישיים

אישיגורו נשוי מאז 1986 ללורנה מקדוגל, עובדת סוציאלית. לבני הזוג בת אחת, והם מתגוררים בלונדון.
מאפיינים ספרותיים > סגנון כתיבה

ספריו לרוב מתוארים בגוף ראשון ועוסקים בכשלים אישיותיים. מטרתם לגרום לקורא לחוש בו-זמנית אמפתיה למספר יחד עם תחושה בלתי נמנעת של כשל מתמשך המוביל לבעיה בלתי פתירה. הסיומת, לרוב, אינה מובילה לפתרון בעיה, פורקן כלשהו, או תובנה עצמית משמעותית של המספר.
מרבית ספריו מתרחשים בעבר. יוצא דופן הוא הרומן "Never Let Me Go", המתרחש בעתיד (יחסית לזמן הכתיבה), והוא ספר מדע בדיוני, על אף שנושאו המרכזי איננו התפתחויות טכנולוגיות בעתיד.
מאפיינים ספרותיים > יחסו ליפן

אישיגורו נולד ביפן באחת הערים המפורסמות ביותר בהיסטוריה (נגסאקי שבדרום יפן, שספגה את הפצצה האטומית אחרי הירושימה). שמו - קָזוּאוֹ אִישִיגוּרוֹ - הוא יפני באופן בולט ועלילות שני ספריו הראשונים מתרחשות ביפן. עם זאת, אישיגורו הסביר בראיונות שמכיוון שעזב את יפן בגיל צעיר, ספריו אינם יפניים באופיים ויפן שהוא מתאר בספריו היא, לדבריו, יפן דמיונית.
ספרים

נוף גבעות חיוור (1982), A Pale View of hills, תרגם דורון קורן, ספרית מעריב, 1983.
אמן של העולם הצף (1986), An Artist of the Floating World, תרגמה צילה אלעזר, ספרית מעריב, 1987. תרגום נוסף: עידית שורר, הוצאת כתר, 2011.
שארית היום (1989), The Remains of the Day, תרגמה צילה אלעזר, מחברות לספרות, הוצאה ראשונה, 1992.הוצאה שנייה, 2006.
באין נחמה (1995), The Unconsoled, תרגם מאיר ויזלטיר, הספריה החדשה, 1997.
כשהיינו יתומים (2000), When we Were Orphans, תרגם מאיר ויזלטיר, הספריה החדשה, 2001.
לעולם אל תיתן לי ללכת ‏(2005) Never Let Me Go, תרגמה אלינוער ברגר, הספריה החדשה, 2019.
Nocturnes ‏(2009) – אוסף סיפורים קצרים.
הענק הקבור ‏(2015), The Buried Giant, תרגמה אלינוער ברגר, הספריה החדשה, 2020.
קלרה והשמש, Klara and the Sun, תרגום דבי אילון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022. בגוף ראשון מפי רובוטית.
הספר "שארית היום" זכה בפרס בוקר ואף עובד לסרט באותו שם (1993) בכיכובם של אמה תומפסון ואנתוני הופקינס.
הספרים אמן של העולם הצף, כשהיינו יתומים ולעולם אל תתן לי ללכת נבחרו לרשימה הקצרה של מועמדים לפרס בוקר.
בשנת 2010 יצא לאקרנים עיבוד של ספר נוסף של אישיגורו, Never Let Me Go (בעברית תורגם ל"לעולם אל תתן לי ללכת"), בכיכובם של קארי מאליגן, קירה נייטלי ואנדרו גארפילד
הערות שוליים

↑  גיא שרמן, חתן פרס נובל לספרות לשנת 2017: קאזואו אישיגורו, באתר ynet, 5 באוקטובר 2017
↑  יצחק לאור, איך להיות מספר לא מהימן, באתר הארץ, 3 בפברואר 2012
↑  בתיה גור, אל תהומות הילדות, באתר הארץ, 29 באפריל 2001
↑   תהילה חכימי, "הענק הקבור" מרשים בזכות האנושיות המכאיבה של דמויותיו, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2021
↑   יובל פלוטקין, "קלרה והשמש" מסמן את הרגע שבו המד"ב נכנס באופן רשמי למיינסטרים, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2022
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263109805171  PLWABN: 9810591586005606  BIBSYS: 90119757  BNC: 000117809  BNE: XX948026  BnF: cb120133037 (data)  CANTIC: a11126723  CiNii: DA01027090  GND: 119484978  ICCU: CFIV057584  ISNI: 0000 0001 1081 2692  LCCN: n81151284  LNB: 000027101  MusicBrainz: 48753592-312e-4196-b1d3-db0dd54ebd4c  NDL: 00444317  NKC: jn19990003916  NLA: 36569356  NLG: 64653  NLK: KAC200705872  NSK: 000160315  NTA: 071842918  RERO: 02-A003412035  SELIBR: 392195  SNAC: w6hh6scc  SUDOC: 050671618  Trove: 1297957  VIAF: 108702574   WorldCat (עם VIAF): 108702574
שיבולת בשדה

| --- | --- |

רמת יוחנן 1946, ריקוד שיבולת בשדה
 שיר
 יצא לאור:  1946
 סוגה:  זמר עברי, שירי חג
 שפה:  עברית
 כתיבה:  מתתיהו שלם
 לחן:  מתתיהו שלם
"שיבולת בשדה" הוא שיר וריקוד עם פופולרי לחג השבועות שכתב והלחין מתתיהו שלם. השיר חובר לרגל חג העומר שנחגג לראשונה בקיבוץ רמת יוחנן ב-1946.
רקע

שלם חיבר במקור את השיר במקור עבור 'חג העומר' ולא עבור שבועות. 'חג קציר העומר' ברמת יוחנן נוסד לראשונה בשנת 1946, יום לאחר ליל הסדר. מאז ועד היום הוא נחגג באדיקות, באותן מילים ובאותם ריקודים, באחד משדות הקיבוץ. את הכוריאוגרפיה יצרה חברת הקיבוץ לאה ברגשטיין.

מתתיהו שלם סיפר על כתיבת השיר: "הלכתי קודם כל אל המקורות לברר מה היה העומר וכיצד נחגג... חיפשתי במשנה, בגמרא. ובכן בתוך שנה זו או בחצי שנה קרוב ל-1944 עשיתי את מסכת העומר כולה. גם הטקסטים, גם מבנה הטקס, גם הנעימות: זאת הייתה עבודה רבה. ב־1945 ניסיתי לראשונה לבצע את זה. ב-1945 כבר יצא לדפוס. מאז הוא מתבצע שנה בשנה. החברים התלהבו מאוד, קיבלו את זה כשלהם מן ההתחלה...".
השיר מופיע בסרט הישראלי "רכבת העמק" של יונתן פז מ-1989.
תיאור השיר

זהו שיר חקלאי המתאר את שמחת הקציר. השיר עשיר במילים ובאזכורים מקראיים וניחוח מקראי עולה גם מכמה צורות שהכותב בחר בהן. למשל, הביטוי "כּוֹרְעָה בָּרוּחַ" – המילה 'כורעה', (במקום כּוֹרַעַת) היא צורה בינונית חגיגית, כמו המילים "הֹלְכָה" (ירמיהו ג, ו), ו"יֹרְדָה" (איכה א, טז). בְּזֹהַר מַזְהֶרֶת – 'מזהרת' (במקום מַזְהִירָה) היא צורת בינונית על דרך "מַשֶּׂגֶת" (ויקרא יד, כא), "מַחֲזֶקֶת" (נחמיה ד, יא). הַשֶּׁמֶשׁ כֶּתֶם וְזָהָב – כֶּתֶם היא מילה מקראית נרדפת למילים פז, זהב. למשל: "אוֹקִיר אֱנוֹשׁ מִפָּז וְאָדָם מִכֶּתֶם אוֹפִיר" (ישעיהו יג, יב), "אִם שַׂמְתִּי זָהָב כִּסְלִי וְלַכֶּתֶם אָמַרְתִּי מִבְטַחִי" (איוב לא, כד). מן המילה כֶּתֶם נגזר בעברית החדשה שם הצבע כָּתֹם.
ביצועים

לשיר ביצועים רבים ממיטב זמרי הארץ, כגון: מרים אביגל, ברכה צפירה (אמו של הזמר אריאל זילבר), נעמי צורי, דליה עמיהוד, גאולה גיל, עפרה חזה, גלי עטרי, רן ונמה, אופירה גלוסקא, חני ליבנה, רונית אופיר, עוזי מאירי, הגבעטרון, ואף נעמי שמר.
הזמרת הדרום-אפריקנית פעילת זכויות האדם מרים מאקֶבָּה (1932-2008), ביצעה את השיר בשנת 1964.
פרידה בוּכָּרָה, זמרת יהודייה-צרפתייה, ילידת מרוקו (1996-1940). שרה את השיר בצרפתית בשנת 1969.
הערות שוליים

1 2  דוד אסף, שיבולת בשדה: מסע בעקבות מתתיהו שֶׁלֶם וחג העומר, באתר עונג-שבת, ‏5.6.2011
↑  שיבולת בשדה, באתר הספרייה הלאומית
↑  שיבולת בשדה, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  נעמי שמר - מחרוזת אביב, שירי פסח, באתר יוטיוב, ‏27.3.2010
↑  שיבולת בשדה, באתר זמרשת
| חג השבועות |
| --- | --- | --- |
| רקע | יום המיוחס • שלושת ימי ההגבלה • מעמד הר סיני • עשרת הדיברות • לוחות הברית |  |
| תפילות ופיוטים | קריאת ההלל • אקדמות • יציב פתגם • כד יתבין ישראל • אזהרות • אתה הנחלת • עליונים ששו |  |
| מנהגים | אכילת מאכלי חלב ודבש • מגילת רות • תיקון ליל שבועות • חג המים |  |
| שונות | שמחת הרגלים • ביכורים • שתי הלחם • הצעת התורה לאומות |  |
חגי ישראל ומועדיו • שלוש רגלים
קלאודיוס גלנוס

| --- | --- |

 לידה:  ספטמבר 129 פרגמון, רומא העתיקה 
 פטירה:  המאה ה־3 רומא, האימפריה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 מקום מגורים:  פרגמון 
 
קלאודיוס גלנוס, איור
אייליוס או קלאודיוס גָלֶנוֹס (ביוונית: Κλαύδιος Γαληνός; ‏129–200 לספירה לערך), היה רופא יווני קדום, יליד פרגמון שבאסיה הקטנה (כיום טורקיה).
עבודתו של גלנוס

גלנוס היה רופא החצר של הקיסר הרומאי מרקוס אורליוס והיה בקי במדעים אחרים. הוא הביא לשיאה את תורתו של היפוקרטס, אבי השיטה המדעית לרפואה. פרוטוקול ההכנה של תרופות על פי מרשם בקנה מידה קטן נקרא עד היום על שמו – הכנות גלניות.
הביטוי העברי "מזג" כתיאור אופיו של האדם (אדם בעל מזג חם, אדם בעל מזג נוח) נלקח מתורתו של גלנוס, הואיל וגלנוס מדבר על מזיגת מרכיבים בצורה שונה עבור כל אדם. גלנוס היה הראשון שתיאר שורת מחלות, בהן כרסת.
גלנוס תיאר את אופיו של האדם כתמהיל של ליחות ביולוגיות מולדות שנמצאות אצל כל אדם במינונים משתנים ומשפיעות על תכונותיו: מרה שחורה הגורמת למזג מלנכולי, מרה לבנה (ריר), הגורמת למזג פלגמטי, מרה אדומה (דם), הגורמת למזג סנגוויני, ומרה צהובה (מרה), הגורמת למזג כולרי.
תפיסתו של גלנוס את הרפואה שלטה בתרבות המערבית יותר מאלף שנה לאחר מותו, עד תום תקופת הרנסאנס. ידועה למשל התאוריה שלו בדבר יצירת הדם, הולכתו ותפקידיו, שנתנה הסבר מניח את הדעת לתופעות שונות הקשורות למחזור הדם ושהיו ידועות בזמנו ואף מעבר לכך. רק עם ניתוחי גוויות והעמקת הידע המדעי בימי הרנסאנס הביאו להפרכת תורתו של גלנוס ולגילוי מחזור הדם.
ניתן למצוא שרידים לתפיסתו של גלנוס בשפת הדיבור – למשל הביטוי "מרה שחורה" לביטוי מצב דיכאון. הרפואה המודרנית אמנם אינה מקבלת את תורתו של גלנוס ואת תאוריית ארבע הליחות אבל גם כיום מקובלת התפיסה שאופי אינו רק תוצר חינוך או סביבה אלא הוא מולד (ואף עובר בתורשה).
הרמב"ם התייחס במקומות רבים בכתביו הרפואיים לגלנוס. על אף שיסודות תפיסתו של גלנוס היו מקובלים עליו, לא נרתע הרמב"ם ממחלוקות חריפות עם עמדותיו של גלנוס וכתב: "... הקדמתי לך דברים אלה, כדי שתטיל ספק גם בדברי גלנוס, אותו חכם מלומד". במקום אחר תיאר את גלנוס כאחד ה"אנשים בעלי חריפות ותבונה שכבר ידעו אחת מהחכמות... ובחכמות אחרות לא ידע בהם כלל או יהיה חסר בה... שלא ירצה שיאמֵר שיש שם דבר שלא ידעהו... ויטעון ויבאר שאותם החכמות אשר לא יכשרו אצלו הם בלתי מועילות ואין צורך בהם ושאין שום חכמה שראוי שיכלה האדם זמנו בה אלא החכמה אשר ישרה בעיניו לא זולתה". אצל אבן סינא וכן אצל אבו אל-חסן אל-עאמירי (אנ'), לפני הרמב"ם, מופיע שילוב דומה של קבלת ידע מדעי מגלנוס, תוך דחייה של דעותיו הפילוסופיות.
גלנוס על היהדות והנצרות

גלנוס מזכיר בכתביו את היהודים, כמו את הנוצרים, בעיקר כדי להדגים צורת מחשבה מסוימת שלדעתו אינה תואמת לזו של המדען והפילוסוף האמיתי.
נמצאו 5 קטעים בחיבוריו, בהם יש התייחסות מפורשת ליהדות. שלושה מהם נמצאים בחיבוריו היווניים הקיימים ושניים שוחזרו מתרגומים ערביים.
הקטע המפורט ביותר הוא זה שבחיבור "De Usu Partium", יצירה שחוברה בין 169 ל-176 לספירה. ההתייחסות כוללת ביקורת על בריאת העולם על פי משה ונמצאת באמצע דיון על אורכם של הריסים. בדיון זה נמצא מה שגלנוס חושב כהבדל המשמעותי בין דעתו של משה לזו של אפלטון והיוונים האחרים כשהם עוסקים בשאלות טבע: למשה, "זה היה מספיק לומר שאלוהים יצר בכח רצונו את הרכב החומר", ואילו היוונים חושבים "שדברים מסוימים הם בלתי אפשריים על פי הטבע" ושאלוהים רק "בוחר בטוב ביותר מהאפשרויות הקיימות". הרמב"ם התקיף קשות את קטע זה במאמר כה של ספרו הרפואי "פרקי משה", ולדבריו על פי דברי גלנוס יש לשפוט שהבנתו בפילוסופיה הייתה קלושה למדי.
ארבע ההתייחסויות האחרות של גלנוס ליהודים עוסקות בעיקר בשתי תכונות המאפיינות אותם, הנפוצות בקרב היהודים וגם הנוצרים. אלו הן קבלת הכל על ידי אמונה ונאמנות עיקשת לתורתם. שניים מהקטעים מקורם בחיבור "De Pulsuum Differentiis". הם מופיעים בקשר לביקורתו של גלנוס על ארכיגנס (Archigenes), רופא מפורסם מהדור הקודם, על כך שטען טענה מסוימת מבלי שהביא לה הוכחות. גלנוס טוען שהיה הרבה יותר נכון להוסיף לטענה "הסבר מתאים, אם לא הוכחה משכנעת...כי אדם לא צריך מההתחלה, כאילו הגיע לבית מדרשם של משה וישו, לשמוע אודות חוקים שלא הוכחו, הנוגעים לנושא שבו זה הכי לא ראוי".
הקטע השני מאותו חיבור הוא התקפה על הדוגמטיזם של האסכולה, הבא לידי ביטוי בדבקות בלתי כשירה לתורה מסוימת. גלנוס משוה את זה לדבקותם של היהודים והנוצרים לאמונותיהם: "קל יותר להורות דברים חדשים לחסידיהם של משה וישו מאשר לרופאים ולפילוסופים הנצמדים לאסכולות שלהם".
משני הקטעים ששוחזרו מתרגומים ערביים, הקטע הראשון הוא ציטוט מתוך חיבור אבוד של גלנוס על "אנטומיה" של היפוקרטס, אחת מיצירותיו המוקדמות של גלנוס, שנכתבה בין 162 ל-166 לספירה: "הם משוים את אלה העוסקים ברפואה ללא ידע מדעי, למשה, שיצר מסגרת של חוקים לשבט היהודים, מאחר שזוהי שיטתו בספריו לכתוב בלא להציע הוכחות, באומרו 'אלוהים ציווה, אלוהים אמר'".
הקטע השני מופיע בחיבור של גלנוס, שתאריכו אינו ידוע, נגד התאולוגיה של אריסטו. גלנוס מקשר בו בין חסידיו של משה לחסידיו של ישו ודרכם ללמד את תלמידיהם: "הם מצווים אותם לקבל הכל על ידי אמונה".
בתרגום הערבי של קטע מתוך תקציר של גלנוס ל"רפובליקה" של אפלטון, גלנוס אינו מזכיר את היהודים כשהוא קובע שהאנשים המכונים "משיחיים" (נוצרים), אף על פי שמקבלים את השראתם ממשלים ונסים, לפעמים נוהגים באותו אופן כמו פילוסופים. גלנוס מפרט את מאפייני ההתנהגות הנוצרית, הגורמים לו לטעון שחלק מהנוצרים הגיעו לדרגה של הבנה אינטלקטואלית השוה לזו של פילוסופים אמתיים. הם מפגינים בוז למוות ונוהגים הימנעות מחיים בצוותא, שליטה עצמית בענייני אוכל ושתייה, ורדיפת צדק נלהבת.
גלנוס על ארץ ישראל

באחד מחיבוריו מציין גלנוס בפירוש שביקר בארץ ישראל.
הוא מזכיר בחיבור את "הנהר בסביבת יריחו הנקרא 'ירדן'" ומציין שהמלח באזור ים המלח נקרא "סדומי", על שם ההרים הסובבים את האגם שנקראים "סדום".
בחיבור זה הוא מתייחס מספר פעמים לים המלח. הוא מתאר בו את מימיו של האגם שב"סוריה-פלשתינה", המכונה "הים המת" וגם "אגם האספלט", ומדגיש את יופיו של האספלט שלו ומציין את איכויותיו התרופתיות. מחיבורים אחרים שלו מתברר כי האספלט של ים המלח מכונה גם "האספלט היהודי" ובחיבור "De Antidotis" גלנוס מדגיש כי "האספלט הטוב ביותר, כמו גם הבלסם, הוא היהודי". גלנוס מזכיר במקומות נוספים בחיבור הזה את הבלסם של "פלשתינה-סוריה". הוא מציין שלבלסם שנקרא 'הסורי' יש "שם נוסף על שם המקום בו הוא גדל בכמות הגדולה ביותר והוא היפה ביותר, כי הוא נקרא 'העין-גדיי', בהיותו עולה על זה הגדל במקומות אחרים בפלשתינה". גלנוס הוא הסופר הפגאני היחיד שמקשר באופן מפורש את הבלסם לעין גדי.
בפרק העוסק בתמרים גלנוס מזכיר זן של תמרים "רכים לחים ומתוקים" בשם "קריוטוי" (Caryotoi), שהם "יפים מאד וגדלים ביריחו, בסוריה פלשתינה".
גלנוס מזכיר את ארץ ישראל גם בקשר ליין מימי.
גלנוס מזכיר תרופה שמקורה בארץ יהודה: "על האבן היהודית – ישנה אבן נוספת חזקה יותר, המופקת בסוריה-פלשתינה, בצבע לבן ופרופורציונלית בצורתה, שיש בה קווים שכאילו נוצרו על ידי מחרטה מסתובבת. היא נקראת "היהודית" על שם הארץ שבה היא מופקת. הם משתמשים בה נגד אבנים בשלפוחית השתן, מפוררים אותה על אבן משחזת, ומרטיבים אותה עם מים חמים. אולם במקרים בהם ניסינו אותה, היא לא השיגה דבר נגד האבנים בשלפוחית אבל היא יעילה נגד אלו הנדבקות לכליות".
גלנוס מזכיר תרופה נוספת בעלת הקשר יהודי: "סלומה עם דלעת היא טובה לכל כאב ולכאב גרון כמו גם לדלקת הריאות". נראה כי תרופה זו נזכרת רק כאן. לשמה יש הקשר יהודי, בהיותו שמן הפרטי הידוע היטב של המלכה החשמונאית שלומציון ושל שלומית, אחות הורדוס, שהיו לה קשרים קרובים עם הקיסרית ליוויה. היו נשים יהודיות אחרות בשם זה וייתכן שהתרופה נקראה על שם אחת מהן, כפי שזן מפורסם של תמרים נקרא על שמו של ניקולאוס איש דמשק.
בחיבור אחר עוסק גלנוס בשנה המעוברת של תושבי ארץ ישראל: "על פי ספירתם של אלה בפלשתינה שנים עשר החודשים מסתכמים ב-354 ימים. מכיוון שפרק הזמן בין פגישת הירח עם השמש ועד המפגש המלא הבא אורך בנוסף ל-29 הימים עוד מחצית יום נוסף, הם מפצלים משום כך את שני החודשים, שביחד כוללים 59 ימים, לשני חלקים בלתי-שוים, כאשר אחד החודשים כולל 30 ימים והאחר 29. בנוהגם בדרך זו הם נאלצו להוסיף חודש מעובר ברגע שהפיגורים של השנים הקודמות מצטברים ומסתכמים בחודש אחד".
ראו גם

ארבע הליחות
לקריאה נוספת

מוריי ברומברג, ד"ר ג'יי גרין, ד"ר בראתר ק. ג'יימס, רוברט ליפטון, מאה אנשי מדע, תל אביב: הוצאת הדר, 1967, עמ' 44–48
לין תורנדייק, Galen: the man and his times, 1922.
מנחם שטרן – Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1980, Vol. II, CXIV. Galen, pp. 306–328