stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק מימון מפלגות
עיקרי החוק > מימון

גובה המימון לכל מפלגה הניתן על ידי המדינה לפעילות שוטפת תלוי במספר חברי הכנסת שיש למפלגה בכנסת. המימון לבחירות תלוי במספר חברי הכנסת בכנסת היוצאת ובכנסת החדשה. כספי המימון משולמים מאוצר המדינה באמצעות יושב ראש הכנסת, לחשבון בנק של כל סיעה. הבסיס לחישוב סכום המימון נקבע בעיקרו לפי יחידת מימון, אחת לכל חבר כנסת. בשנת 2015 סכום יחידת המימון היה 1.375 מיליון ש"ח.
המימון השוטף נועד לכיסוי ההוצאות של כל סיעה לארגון פעולותיה, לתעמולה ולהסברה ולקיום הקשר הארגוני והרעיוני עם הציבור.
המימון המיוחד לבחירות נועד לכיסוי ההוצאות המיוחדות של כל סיעה או רשימת מועמדים, שהוצאו בתקופת הבחירות או למען הבחירות במערכת הבחירות לכנסת.
בנוסף למימון הקבוע ולמימון הבחירות החוק קובע תשלומים למפלגות לכיסוי הוצאות מימון הלוואות. משנת 2004 החוק קובע מימון של 6 מיליון שקלים עבור מימון צוותים פרלמנטריים בכנסת לכל הסיעות, באופן המוריד את עלות הצוותים מעל כתפי המפלגות.
עיקרי החוק > מקדמות

לקראת הבחירות מחולקות למפלגות מקדמות על חשבון מימון המפלגות. מפלגות חדשות שאינן זכאיות למקדמה מתקציב המדינה, ואשר זכו בבחירות לכנסת, יקבלו בנוסף מכספי המדינה החזר הוצאות הפרשי הצמדה וריבית במגבלות סכום המימון להן זכאיות.
במשך שנים רבות לא נהגה הכנסת לדרוש חזרה את המקדמות שניתנו על חשבון מימון מפלגות לסיעות שהיו להם חברי כנסת בכנסת היוצאת, אך לא עברו את אחוז החסימה בבחירות. לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הודיעה הכנסת על שינוי במדיניות ועל כוונה לגבות חזרה את הכספים, אולם ההודעה נמסרה באופן מינורי. לאחר הבחירות לכנסת ה-17 סירבה מפלגת חץ, שהיו לה 11 חברי הכנסת בכנסת היוצאת אך לא עברה את אחוז החסימה בבחירות, להשיב את הכספים בטענה שהחוק אינו ברור בנושא. בשנת 2011 קבע בית המשפט המחוזי בירושלים שעל מפלגת חץ להשיב את כספי המקדמות, בגובה של קרוב ל-7 מיליון שקלים. בערעור לבית המשפט העליון נתקבלה העמדה העקרונית שעל מפלגות שלא עברו את אחוז החסימה להחזיר את כספי המקדמות, אולם הוחלט על דרך הפשרה שבמקרה הנקודתי הזה יושבו רק 1.7 מיליון ש"ח, בעקבות השינוי במדיניות.
עיקרי החוק > מגבלות על תרומות

כל אדם בעל זכות בחירה לכנסת רשאי לתרום כספים למפלגות. הסכום המותר לו לתרומה היה עד 1,000 ש"ח ובשנת 2015 בה התקיימו הבחירות היה עד 2,300 ש"ח (בשנת 2005 היה הסכום עד 900 ש"ח, ובשנת 2006 בה התקיימו הבחירות לכנסת היה עד 1,900 ש"ח). הסכום שמותר לתרום למפלגה שאינה מיוצגת בכנסת הוא עד פי חמישה מסכומים אלה. מנגד, החוק אינו מטיל מגבלה כלשהי על ערבות שמפלגה יכולה לגייס מערב בודד, קיימת ביקורת על כך וכי מדובר בלקונה בחוק, המצריכה תיקון.
מפלגה אינה רשאית לקבל תרומות ממי שאינו בעל זכות בחירה או מתאגיד, למעט אגודות חקלאיות, כמו קיבוצים, מהן מותר לקבל תרומה (אך רק כאמצעי להעברת תרומה אישית של חבר קיבוץ שיש לציין את פרטיו). אסור למפלגה לקבל תרומות בעילום שם. כדי להגביר את השקיפות ביחס לתרומות, קבע מבקר המדינה כי בשנה שבה מתקיימות בחירות על כל מפלגה לפרסם באופן שוטף, באתר האינטרנט שלה, כל תרומה שערכה 1,000 ש"ח ויותר.
בעקבות חוק הבחירה הישירה נוצר נתיב עוקף להוצאת כספים לתעמולת בחירות מעבר למותר בחוק. כשבוע לפני הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה התגייס המיליונר יוסף גוטניק מחב"ד למען בחירת בנימין נתניהו לראשות הממשלה והוציא כספים רבים לתעמולה תחת הסיסמה "נתניהו טוב ליהודים". במרץ 1998 כתב היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, חוות דעת משפטית לפיה המצב החוקי הנוכחי מעורר "קושי פרשני" והציע לתקן את החוק בנושא. רובינשטיין החליט שלא להעמיד לדין את נתניהו, בין היתר משום שלא היו ראיות מספיקות ובהתחשב בנסיבות העובדתיות והמשפטיות. לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה בשנת 1999 גויסו כספים רבים מעבר למותר על פי חוק מימון מפלגות למען בחירתו של אהוד ברק לראשות הממשלה, בין השאר תוך ניצול אותו קושי פרשני בחוק לגבי הבחירות הישירות. באפריל 2001 ברק נחקר באזהרה, בחשד להפרת חוק מימון בחירות בפרשת העמותות כמו גם ח"כ יצחק הרצוג, והיועץ הפוליטי טל זילברשטיין. בשנת 2003 החליט היועץ המשפטי, אליקים רובינשטיין, לסגור את התיק מחוסר ראיות.
שיטה נוספת לעקוף את החוק הייתה נהוגה אצל אנשים שאספו כספי תרומות רבים טרם הקמת מפלגה או טרם כניסתם למפלגה. בפברואר 2012 עבר בכנסת בקריאה טרומית הצעת חוק שנועדה לסגור פרצה זאת, על ידי חיוב אדם המודיע על התמודדות לכנסת להקים באופן מיידי מפלגה. הזרז לשינוי החוק היה הודעתו של יאיר לפיד על כוונתו להתמודד לכנסת.
בשנת 2005 הוגש כנגד עמרי שרון כתב אישום בגין הפרת חוק מימון מפלגות ורישום כוזב במסמכי תאגיד. האשמות אלו מתייחסות לתקופה שבה כיהן כמנהל מסע הבחירות של אביו (אריאל שרון) בליכוד. ב-15 בנובמבר 2005 הודה והורשע במסגרת עסקת טיעון. ב-14 בפברואר 2006 נגזרו עליו תשעה חודשי מאסר בפועל, תשעה חודשי מאסר על תנאי, וקנס בסך של 300 אלף ש"ח. שרון ערער על גזר הדין בטענה כי החמירו במקרה שלו מעבר לסביר. ביוני 2007 החליט בית המשפט המחוזי בתל אביב להפחית את העונש לשבעה חודשי מאסר בפועל. שרון ערער לבית המשפט העליון, אך זה דחה את ערעורו.
עיקרי החוק > מגבלות על הוצאות

סכום ההוצאות המרבי לכל מפלגה נקבע על-פי נוסחה הקבועה בחוק, והוא תלוי בסכום יחידת המימון ובמספר חברי הכנסת של הסיעה. לגבי הוצאות בחירות במספר חברי הכנסת שיש למפלגה בכנסת היוצאת ולמפלגה חדשה בסכום שאינו עולה על עשר יחדות מימון או בהתאם למספר המנדטים שבהם זכתה, לפי הגבוה.
בחוק המקורי, נקבעה תקרה שאסרה על מפלגה להוציא לצורך הבחירות יותר משליש מעל המימון המגיע לה על פי מספר חברי הכנסת שלה בכנסת היוצאת, כאשר למפלגות קטנות ניתן להוציא עד שליש יותר מהמימון הניתן לשלושה חברי כנסת. בתיקון בשנת 1980 הועלתה התקרה מתוספת שליש לתוספת מחצית. בהמשך תוקן החוק כך שרשימות ללא חברי כנסת וסיעות קטנות של עד 5 חברי כנסת בכנסת היוצאת הורשו להוציא עד למימון המגיע לעשרה חברי כנסת, ולסיעות גדולות יותר הותר להוציא עד פי שניים מהמימון הניתן עבור 10 חברי הכנסת הראשונים ועד פי 1.5 עבור שאר חברי הכנסת.
לצורך הוצאות שוטפות נקבעה בתחילה תקרה של לא יותר מ-50% מעל המימון המגיע, כאשר לסיעות קטנות הותר להוציא עד 50% מעל המימון המגיע לשלושה חברי כנסת. בתיקון של 1980 הועלתה התקרה ל-80% מעל המימון המגיע. בחוק הנוכחי עומדת התקרה על 60% מעל המימון המגיע, כאשר סיעות קטנות רשאיות להוציא הוצאות כאילו היו להן 5 חברי כנסת.
במהלך השנים נמצאו דרכים שונות לעקוף את המגבלות על הוצאות, כמו במקרים של הוצאות שהוצאו בידי צדדים שלישיים (שאינם מועמדים או מפלגות), בין בתיאום ובין שלא בתיאום עם המועמדים או המפלגות, ועלו דרישות לתקן את החוק כדי להקשות על עקיפת החוק. מקרה נוסף, בעקבות התמודדותו של ארקדי גאידמק על ראשות עיריית ירושלים, הציע ח"כ רן כהן ממר"צ, בשנת 2006, כי מי שתרם למעלה ממיליון ש”ח בשנה לפעולות נדבנות והתמודד לכנסת תוך ארבע שנים מאותה תרומה, תחשב התרומה כאילו הכסף נתרם לקמפיין הבחירות.
פיקוח על החוק

לצורך חוק זה, קיימת ועדה ציבורית של שלושה, ובראשה שופט שנשיא בית המשפט העליון מינה. את חבריה האחרים ממנה יושב ראש הכנסת כאשר אחד מחברי הוועדה יהיה בעת מינויו חבר בסגל האקדמי של מוסד להשכלה גבוהה. תקופת כהונתה של הוועדה הציבורית היא ארבע שנים. הוועדה הציבורית קובעת את שיעור יחידת המימון. עד שנת 1994 ועדת הכספים של הכנסת קבעה את גובה סכום יחידת המימון, אך ההסדר שונה בעקבות ביקורת ציבורית, וגובה הסכום הוקטן.
במדינת ישראל, שלא כפי שקיים במדינות אחרות, הגוף המאסדר והמפקח על ביצוע החוק הוא מבקר המדינה. במצב זה קיים ניגוד עניינים מבני היות שמבקר המדינה גם אחראי בתפקידו בפני הכנסת.
מבקר המדינה מקבל את חשבונותיהן והדוחות הכספיים המבוקרים של המפלגות המתמודדות בבחירות לכנסת. מבקר המדינה בודק אם הוצאות המפלגות היו בגבולות הסכום המרבי שנקבע בחוק, אם הכנסותיהן היו במסגרת ההגבלות הקבועות בחוק בעניין קבלת תרומות, ואם ניהלו את חשבונותיהן על פי הנחיות מבקר המדינה. כאשר דו"ח מבקר המדינה אינו חיובי ומצביע על חריגות - מוטלות על המפלגות, על-פי המלצת מבקר המדינה ליושב ראש הכנסת, סנקציות כספיות.
העלה מבקר המדינה חשש למעשה פלילי, עליו להביא את העניין, על פי חוק מבקר המדינה, לידיעת היועץ המשפטי לממשלה.
ההיסטוריה של החוק

במהלך שנות ה-60 התרבה בציבור הביקורת על דרכי גיוס הכסף של המפלגות. עלתה ביקורת על כך שהמפלגות תלויות בתרומות מחוץ לארץ על תרומות המוצאות באמצעי לחץ, על בזבוז במהלך מערכת הבחירות ועל הסודיות האופפת את ענייני הכספים של המפלגות. בעקבות זאת החלו לעלות רעיונות לחקיקה שתתערב בענייני מימון המפלגות. בשנת 1966 הועלה הרעיון להנהיג מימון של המפלגות על ידי המדינה, כנהוג בשוודיה, גרמניה המערבית וארגנטינה. יצחק ארצי מהליברלים עצמאיים הציע, לעומת זאת, ניכוי ממס על תרומות למפלגות. בתחילת 1968 הועלו שתי הצעות למימון המפלגות. הצעה ראשונה נגעה למפלגות החברות בהסתדרות ועל פיה ההסתדרות תגבה ביחד עם המס האחיד מס למפלגות אותה תחלק בין המפלגות החברות בהסתדרות. ההצעה השנייה הייתה למימון מפלגות על ידי המדינה. ההצעות זכו להתנגדות מצד גורמים שונים אך באוגוסט 1968 אושר תיקון לחוק הגנת השכר שהסדיר את גביית המס על ידי ההסתדרות, אך התיר למעוניינים בכך לבקש פטור מהתשלום. בעיתונות פקפקו ביכולת של העובדים לבקש פטור מהתשלום מבלי שיבולע להם.
בנובמבר 1968 העלה ישראל קרגמן את החלק השני של ההצעה, מימון מערכת הבחירות לכנסת על ידי המדינה. על פי ההצעה תוגבל ההוצאה על מערכת הבחירות של כל המפלגות ל-18 מיליון לירות, 75% מההוצאות ימומנו על ידי המדינה ותקציבי המפלגות יועמדו לביקורת מבקר המדינה. בדצמבר 1968 הונחה הצעת החוק על שולחן הכנסת בהסכמת רוב סיעות הבית. על החוק היו חתומים, בנוסף לקרגמן, יוחנן בדר מגח"ל, מיכאל חזני מהמפד"ל, ויקטור שם-טוב ממפ"ם ויצחק גולן מהליברלים העצמאיים. כתגובת נגד לחוק הציע חבר הכנסת שלמה כהן-צידון הצעת חוק שתאסור מימון מפלגות מתקציב המדינה. החוק אושר בקריאה ראשונה ב-29 בינואר 1969 והתקבל כחוק ב-19 בפברואר 1969. היחידים שהתנגדו לחוק היו סיעות המרכז החופשי, העולם הזה - כוח חדש ומק"י. בדברי ההסבר לחוק נאמר: "המפלגות הן חלק אינטגרלי של החברה בזמננו, בלעדיהן אין אפשרות לקיים דמוקרטיה. המפלגות הפוליטיות נאבקות להשפעתן בחברה ומשקיעות מאמצים אינטלקטואליים וארגוניים לרכישת תומכים לאידאות ולמצעים שלהן ולהגשמתם על ידי שלטון במדינה". על הזריזות שבה חברי הכנסת דאגו לחקיקת החוק נמתחה ביקורת. נגד החוק הוגשה עתירה – בג"ץ ברגמן, וב-3 ביולי 1969 ביטל בג"ץ את החוק, לאחר שקבע שהחוק פוגע בעיקרון השוויון בכך שהוא מפלה לרעה רשימות חדשות אשר אינן זכאיות על פי החוק למימון, והוא לא התקבל ברוב המיוחס הנדרש על ידי חוק יסוד: הכנסת לשינויים כאלו. הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות המדינה, שחוק של הכנסת בוטל על ידי בג"ץ.
חוק מימון הבחירות הנוכחי, כקודמו, חוקק בהליך מהיר. הוא הוגש ב-20 בדצמבר 1972 והיה לחוק ב-24 בינואר 1973, עם מועד תחולה החל ב-1 בינואר 1973. החוק תוקן פעמים רבות ונוספו לו הוראות שעה מעת לעת בהתאם לנסיבות. למשל, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, אשר הוקדמו, חוקקה הוראת שעה שהעניקה למפלגות מקדמה על חשבון מימון המפלגות עוד לפני הגשת הרשימות המתמודדות.
דיון ציבורי סביב החוק

בשנים האחרונות נמתחה ביקורת[דרושה הבהרה] על חוק מימון מפלגות בטענה שהוא מספק סכומים מצומצמים מדי, ומביא לכך שמפלגות שאכן מקפידות על ההגבלות שהוא מציב לגיוס כספים נקלעות לחובות קשים. במצב זה עולה חשש שהוא מחזק מפלגות ופוליטיקאים לא ישרים, מפני שלרשות הפוליטיקאים והתנועות הישרות לא עומדים משאבים מספיקים.
טענה אחרת היא שאכיפת החוק רכה מדי.
ראו גם

מימון מפלגות בישראל
הערות שוליים

↑  סעיף 3א
↑  נתנאל כ"ץ, ביהמ"ש: חץ תשיב מימון המפלגות למדינה, ערוץ 7, 18 בדצמבר 2011
ת"א (ירושלים) 2583-08, פסק דין מ-29 בנובמבר 2011
↑  ע"א 227/12 מפלגת חץ נ' הכנסת ואח', ניתן ב־31 ביולי 2012
↑   מירב ארלוזורוב, מה בני גנץ יהיה חייב לאלפרד אקירוב?, באתר TheMarker‏, 20 בפברואר 2019
↑  יהונתן ליס, חוק לפיד 2: אושרה בקריאה טרומית הגבלת התרומות למועמדים חדשים, באתר הארץ, 29 בפברואר 2012
↑  החוק המקורי, אתר נבו
1 2  תיקון 1980
↑  במדינות אחרות קיימת לצורך כך רשות נפרדת ועצמאית המכונה לרב נציבות. הכנסת, מרכז המידע והמחקר, דצמבר 2007
↑  ראו אתר מבקר המדינה
↑  מימון הבחירות, מעריב, 16 בספטמבר 1965
↑  מ. מייזלס, הצעה מהפכנית: עזרה ממשלתית למימון פעולות של המפלגות, מעריב, 26 ביוני 1966
↑  דן מירקין, המדינה וההסתדרות יממנו מפלגות?, מעריב, 3 במרץ 1968
↑  לשכת התיאום הורתה לחבריה לא לשתף פעולה בגביית המס הפוליטי, מעריב, 12 במאי 1968
↑  יהושע א. גלבוע, מס כדת ואין אונס, מעריב, 23 באוגוסט 1968
↑  שלום רוזנפלד, מס עובד..., מעריב, 8 בנובמבר 1968
↑  יהושע ביצור, העבודה מציעה:הגבלת ההוצאות של מערכת הבחירות ל-18 מליון ל"י, מעריב, 10 בנובמבר 1968
↑  יהושע ביצור, החישוב הכספי לפי 122 ח"כים, מעריב, 13 בדצמבר 1968
↑  יהושע ביצור, 12 ל"י מכיסו של כל אזרח - למימון הוצאות מערכת הבחירות של המפלגות, מעריב, 19 בדצמבר 1968
↑  יהושע ביצור, אושר חוק מימון הבחירות מאוצר המדינה, מעריב, 30 בינואר 1969
↑  יהושע ביצור, אושר חוק מימון הבחירות, מעריב, 20 בפברואר 1969
↑  ראו י' זמיר, "החוק למימון המפלגות" משפטים א' (תשכ"ט) 418, 449, כמובא על ידי אליקים רובינשטיין בבג"ץ 10451/08 סיעת קדימה בכנסת נ' יושבת ראש הכנסת, ניתן ב־23 בפברואר 2011
↑  בג"ץ 98/69 ברגמן נגד שר האוצר, ניתן ב-3 ביולי 1969
↑  ה. יוסטוס, במערכות המימון, מעריב, 11 ביולי 1969
↑  בג"ץ 10451/08 סיעת קדימה בכנסת נ' יושבת ראש הכנסת, ניתן ב־23 בפברואר 2011, סעיפים י'-י"א לחוות הדעת של השופט אליקים רובינשטיין
↑  חוק מימון מפלגות (הוראות שעה) תשל"ז - 1977, רשומות, ספר החוקים, 17 בפברואר 1977, אתר נבו
↑  צבי זרחיה, כשחובות לא מחייבים: שיטת הספינה שוקעת, באתר כלכליסט, 15 בינואר 2020
↑   חגי עמית, הדרך המגוחכת שבה עקפו חברי הכנסת את חוק מימון המפלגות, באתר TheMarker‏, 12 בדצמבר 2019
↑  תני גולדשטיין, בשונה מישראל, עבירה על חוקי מימון מפלגות ברוב מדינות OECD היא פלילית, באתר זמן ישראל, 21 ביולי 2022
חוק עידוד מעורבות סטודנטים ביום חינוך ארוך

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  18 בדצמבר 2000
 תאריך חקיקה עברי:  כ"א בכסלו תשס"א
 גוף מחוקק:  הכנסת החמש עשרה
 תומכים:  64
 מתנגדים:  0
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 1767, עמ' 82
 הצעת חוק:  פרטית
 משרד ממונה:  משרד החינוך
 נוסח מלא:  חוק עידוד מעורבות סטודנטים ביום חינוך ארוך, התשס"א–2000
 
חוק עידוד מעורבות סטודנטים ביום חינוך ארוך, התשס"א–2000 בא לעודד סטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה בישראל להיות מעורבים בפעילות ביום חינוך ארוך, באמצעות מלגת לימודים שתינתן בתמורה לפעילות זו. החוק נחקק בכנסת החמש עשרה ביוזמתה של חברת הכנסת קולט אביטל.
דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את מטרתו:
החוק אושר בכנסת ב-18 באוקטובר 2000, ולא עבר שום שינוי מאז.
החוק קובע שסטודנט שהתקבל לתוכנית לשילוב סטודנטים בפעילות חינוכית במסגרת יום חינוך ארוך יחויב במתן ארבע שעות שבועיות בפעילות חינוכית, ובתמורה יהיה זכאי למלגה שלא תפחת ממחצית משכר הלימוד.
בהתאם לסמכות שהוקנתה לה בחוק התקינה שרת החינוך, התרבות והספורט, לימור לבנת, את תקנות עידוד מעורבות סטודנטים ביום חינוך ארוך, תשס"ה-2005, המפרטות את אופן המעורבות של הסטודנט, וקובעות שמלגה מלאה, בשיעור 60% משכר הלימוד, תינתן תמורת פעילות שלא תפחת ממאה שעות לשנת לימודים.
למימוש החוק משמשת תוכנית סחל"ב.
הערות שוליים

↑  הצעת חוק עידוד מעורבות סטודנטים ביום חינוך ארוך, התשס"א­-2000, ה"ח 2924 מ-30 באוקטובר 2000
↑   תקנות עידוד מעורבות סטודנטים ביום חינוך ארוך, התשס"ה-2005, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
חוק המתנה

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  19 ביוני 1968
 תאריך חקיקה עברי:  כ"ג בסיון ה'תשכ"ח
 גוף מחוקק:  הכנסת השישית
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 529, עמ' 102
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד המשפטים
 נוסח מלא:  חוק המתנה, תשכ"ח–1968
 
חוק המתנה, תשכ"ח–1968 הוא החוק העיקרי המסדיר את דיני המתנה בישראל. חוק המתנה נחקק בשנת ה'תשכ"ח (1968). בשנת ה'תשל"ג (1973) נחקק חוק החוזים, שהסדיר את דיני החוזים בישראל.
החוק תופס את המתנה כעסקה דו-צדדית, חוזה, בין נותן המתנה לבין מקבל המתנה – עסקה ללא תמורה. נקבע בחוק כי מתנה נגמרת בהקניית דבר המתנה מן הנותן למקבל תוך כדי הסכמתם.
הענקת המתנה תבוצע לפי דיני הקניין הנהוגים בישראל. הרציונל העומד מאחרי התחייבות בכתב למתנה עתידית הוא מניעת פיזור הבטחות סרק מתוך קלות דעת.
בהתאם להוראות החוק, אין הנותן יכול לחזור בו מן המתנה לאחר שנגמרה הקניית דבר המתנה, כלומר לאחר שניתנה המתנה לא ניתן לבטל את הענקתה.
היסטוריה חקיקתית

חוק המתנה הוא פרק נוסף בסדרת החוקים, שנועדו להחליף את המג'לה, שעליה התבססה מערכת המשפט בישראל, והוא מסדיר את עניין יצירת המתנה, ביטולה של המתנה והחיובים הקשורים בה.
טרם חקיקת החוק התקיים דיון בוועדה ציבורית בראשותו של שופט בית המשפט העליון ד"ר יואל זוסמן, ובו נשקלה האפשרות לשקף את המשפט העברי ואת המשפט המקובל האנגלי, לפיהם אדם יכול לזכות את חברו במתנה אף ללא ידיעתו של המקבל. גישה זו נדחתה, אולם נקבע כי ניתן לבצע קיבול בשתיקה, בניגוד לדיני החוזים.
החוק אושר בכנסת ב-19 ביוני 1968, ונקבע בו שתחולתו מ-1 באוקטובר 1968. על התחייבות להענקת מתנה, שבוצעה לפני מועד זה, חל הדין הקודם.
מאז חקיקתו לא נעשה בחוק זה תיקון כלשהו.
הוראות החוק

מתנה על פי הגדרתה בחוק המתנה היא הקניית נכס שלא בתמורה, החוק גם קובע כי מתנה יכולה להיות מחילת חיוב או ויתור על זכות. החוק קובע כי מתנה יכולה להיות כל נכס לרבות מיטלטלין, מקרקעין או זכויות.
הליך העברת המתנה מתבצע בעת שנותן המתנה מעניקה למקבל. כדי שהענקת המתנה תהיה חלוטה, נדרשים שני תנאים בסעיף:
הסכמה שהדבר ניתן במתנה.
הקניית דבר המתנה למקבל המתנה.
בעת סיום הקניית המתנה, הבעלות עוברת אל מקבל המתנה ובכך מסתיימת "עסקת המתנה".
חזקת ההסכמה קובעת כי מקבל המתנה מסכים לקבלת המתנה, זולת אם הודיע לנותן המתנה תוך זמן סביר מהרגע שנודע לו על קבלת המתנה. כלומר על מקבל המתנה להודיע על דחייתה בתוך זמן סביר. השאלה האם חלף הזמן הסביר נבחנת על-פי הנסיבות הקונקרטיות של המקרה ובהתאם לתוכן החוזה, לכוונת הצדדים כפי שהיא משתמעת מן האמור בו, וכן מהתנהגות הצדדים לאחר חתימתו.
סעיף 4 לחוק קובע כי ישנן מספר אפשרויות של מתנה בתנאי ומתנה בחיוב:
מתנה על תנאי – נותן המתנה מתנה את קבלת המתנה בתנאי מסוים.
מתנה בחיוב – המחייבת את מקבל המתנה לעשות מעשה מסוים או להימנע ממעשה מסוים.
סעיף 5 לחוק: "התחייבות לתת מתנה" קובע מספר קביעות:
התחייבות להענקת מתנה עתידית- דורש מסמך בכתב: כלומר נותן המתנה צריך להתחייב בכתב למקבל המתנה על מתנה עתידית.
נותן המתנה יכול לחזור בו מההתחייבות להענקת המתנה בהתקיים התנאים הבאים:
מקבל המתנה לא שינה את מצבו בהסתמך על ההתחייבות.
מעניק המתנה רשאי לחזור בו מהענקת המתנה אם חלה הרעה ניכרת במצבו הכלכלי של הנותן.
רשאי מעניק המתנה בעת עריכת הסכם "הענקת מתנה" לוותר על זכותו לחזרה.
מעניקה המתנה רשאי לחזור בו מההתחייבות אם מקבל המתנה התנהג "התנהגות מחפירה" כלפי מעניק המתנה. דוגמה להתנהגות מחפירה ניתן לראות בשורה של פסקי דין:
יחסי שכנות – נקבע כי יחסי שכנות רעים נכללים בהגדרת "התנהגות מחפירה".
התנהגות בין בני זוג – צמח ע"א 7156/06 – בעניין זה ביהמ"ש דן בהתחייבות להענקת מתנה. בפסק דין זה ביהמ"ש קבע כי התנהגותה של האישה עולה לכדי התנהגות מחפירה בשל הניצול המשווע כלפי מעניק המתנה. נקבע כי התנהגות צינית נצלנית ובלתי מוסרית עולה להגדרת "התנהגות מחפירה".
סעיף 6 לחוק קובע מתי מסתיימת העברת המתנה:
סעיף 7 לחוק מבטל את הספר השביעי של המג'לה.
הפגמים בהקניית המתנה

נושא הפגמים בהענקת מתנה: לצורך המחשה של נושא זה אעזר בפסק הדין פילובסקי. במקרה דנן, נפל פגם בהקניית המתנה, בשל הוראות חוק סותר, חוק הירושה.
פסק דין זה עוסק במקרה בו הבן קיבל מאמו כספים ובאמצעות כספים אלו רכש דירה. הבן רכש את הדירה עם אחייניו, וחתם על מסמך בו בעלי הנכס יאפשרו לאמו לגור בדירה כל חייה, ואם היא תרצה למכור את הדירה, הם יחתמו על כל מסמך.
הפגם בהענקת המתנה: מדובר במתנה הניתנת ליורשים, דבר המנוגד להוראות סעיף 8 (ב') לחוק הירושה הקובע "מתנה שאדם נותן על מנת שתקנה למקבל רק לאחר מותו של הנותן, אינה בת תוקף אלא אם נעשתה בצוואה לפי הוראות חוק זה" (חוק הירושה תשכ"ה-1967).
הערות שוליים

↑  הצעת חוק המתנה, תשכ"ה-1965, ה"ח 669 מ-15 ביולי 1965
↑  דיני מתנה: האם ניתן להתחרט לאחר הענקת מתנה?, באתר דין - עורכי דין ומידע משפטי בישראל, ‏5 בינואר 2021
↑  ע"א 4075/06 אפרים גליקמן ואחרים נ' יצחקי איזביצקי ואחרים, ניתן ב־18 בפברואר 2010
↑  350/96 וייסר נ' שביט
↑  ע"א 7156/06 כרמי צמח ואחרים נ' דוד גבאי ואחרים, ניתן ב־19 ביולי 2009
↑  ע"א 763/88 פילובסקי נ' עובדיה בלס
חוק הקרינה הבלתי מייננת

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  1 בינואר 2006
 תאריך חקיקה עברי:  א' בטבת תשס"ו
 גוף מחוקק:  הכנסת השש עשרה
 תומכים:  25
 מתנגדים:  0
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 2046, עמ' 158
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  המשרד להגנת הסביבה
 מספר תיקונים:  2
 נוסח מלא:  חוק הקרינה הבלתי מייננת, התשס"ו-2006
 
אנטנות מעל בניין באור יהודה
חוק הקרינה הבלתי מייננת, התשס"ו-2006 מסדיר את הפיקוח על מקורות הקרינה הבלתי מייננת בישראל.
היסטוריה חקיקתית > הרקע לחקיקת החוק

עד לחקיקתו של החוק, הוסדר הפיקוח על מקורות הקרינה באמצעות תקנות הרוקחים (יסודות רדיואקטיביים ומוצריהם), התש"ם-1980, אף שתקנות אלה נועדו בתחילה להסדרת העיסוק בקרינה מייננת ובחומרים רדיואקטיביים. בנוסף על כך שהתקנות היו אכסניה משפטית בעייתית מלכתחילה, הן כללו הסדרים בסיסיים ביותר, שלא נתנו בידי המשרד להגנת הסביבה כלים יעילים לפיקוח.
במהלך שנות ה-90 התפתחה במהירות התקשורת הסלולרית בישראל, ואלפי אנטנות הוקמו ברחבי המדינה. בהיעדר צורך בהיתרי בנייה למרבית האנטנות, אזרחים רבים הופתעו לגלותן בסמוך לבתיהם, מבלי שידעו שיש כוונה להקימן. את הגילוי ליווה החשש שהאנטנות מהוות סכנה לבריאותם. ככל שהתרחבה התשתית הסלולרית, כך גברה המודעות בציבור לנושא הקרינה, והתעוררה הדרישה להגביר את הפיקוח עליה.
היסטוריה חקיקתית > הליך החקיקה

בשנת 2000 הפיץ המשרד להגנת הסביבה תזכיר הצעת חוק, אך עקב התנגדותם של משרדי ממשלה שונים לנוסח המוצע בו, הוא לא גובש לכדי הצעת חוק.
העיכוב בהליך החקיקה הממשלתי הביא מספר חברי הכנסת להגיש הצעות חוק פרטיות בנושא:
חבר הכנסת עמרם מצנע הגיש הצעת חוק שעיקרה הטלת האחריות לפיקוח על היחידות הסביבתיות של הרשויות המקומיות והקמת קרן מחקר שתמומן על ידי מפעילי מקורות הקרינה..
חבר הכנסת יורי שטרן הגיש הצעת חוק המבוססת על התזכיר, אך עוסקת בקרינה ממקורות סלולריים בלבד, בצד נושאים חדשים כמו הקמת קרן מחקר, האפשרות להגיש תובענה ייצוגית, תיקון חוק התכנון והבניה בכל הנוגע ליידוע הציבור, איסור על הקמת אנטנות בסמוך למקומות רגישים כמו בתי ספר או בתי חולים והטלת חובה על החברות הסלולריות לשאת בהוצאותיו הרפואיות של מי שניזוק מהקרינה.
חברי הכנסת משה גפני ולאה נס הגישו את התזכיר שהפיץ המשרד להגנת הסביבה כהצעת חוק מטעמם..
חבר הכנסת דני יתום הגיש הצעת חוק מצומצמת בהיקפה, העוסקת ביידוע הציבור בדבר הקמת אנטנות סלולריות ובאיסור על הקמתן בסמוך לבתי ספר ולגני ילדים..
במהלך 2004 ו-2005 אושרו ארבעת הצעות החוק בקריאה טרומית והועברו לדיון בוועדה משותפת לוועדת הפנים ולוועדת הכלכלה בראשותו של יורי שטרן, שהוקמה למטרה זו בלבד. הממשלה התנתה את תמיכתה בהצעות החוק בכך שהמציעים ישהו את המשך החקיקה וימתינו להצעת החוק הממשלתית. עם זאת, מאחר שהממשלה התמהמהה בהגשתה של הצעת החוק, בשל התנגדות משרד התשתיות ומשרד האוצר לנוסח שגיבש המשרד להגנת הסביבה, החלה הוועדה המשותפת לדון בהצעות החוק הפרטיות בראשית שנת 2005..
ביוני 2005 הגיעו משרדי הממשלה לפשרה בנוגע לנוסח הצעת החוק הממשלתית, והיא אושרה בקריאה ראשונה. הוועדה המשותפת החלה לדון בכל הצעות החוק במשולב. עם ההחלטה על פיזור הכנסת ה-16, האיצה הוועדה את דיוניה, והחוק אושר בקריאה השנייה והשלישית בשבוע האחרון לפעילותה של הכנסת, בדצמבר 2005. נוסח החוק שאושר מבוסס על הצעת החוק הממשלתית, במספר שינויים.
החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2007, ועל מתקני רשת החשמל הוא הוחל ב-1 ביולי 2008.
הוראות החוק > היתרים

החוק מסמיך את ממונה הקרינה במשרד להגנת הסביבה לתת למפעילי מקורות הקרינה שני סוגי היתרים:
היתר הקמה. היתר זה הוא היתר ראשוני להקים מקור קרינה. ההיתר ניתן לאחר ביצוע בדיקה ראשונית של הערכת רמות חשיפה לקרינה. לאחר מתן היתר זה, ניתן להקים פיזית את מקור הקרינה, אך לא להפעיל אותו.
היתר הפעלה. היתר זה ניתן לאחר שמקור הקרינה הוקם. כתנאי להפעלתו, יש לבצע בדיקות קרינה נוספות, על מנת לוודא שאין חריגה מרמות החשיפה המותרות. בנוסף, על מקים הקרינה להציג בפני הממונה רישיון ממשרד התקשורת והיתר בניה, במידה ואלה נדרשים ממנו.
הממונה מוסמך לתת גם היתר סוג - היתר הקמה או היתר הפעלה כללי הניתן לסוג מסוים של מתקנים זהים.
סוג נוסף של היתר שהממונה מוסמך לתת הוא היתר למתן שירות. היתר זה דרוש לשם הסמכת מודדים לביצוע בדיקות הקרינה, לאחר שעמדו בבחינות המקצועיות הדרושות ולאחר שהממונה נוכח כי יש בידיהם את האמצעים הדרושים לכך.
ההיתרים מהווים גם תנאי למתן היתרים ורישיונות לפי חוקים אחרים. כך, למשל, אין לתת היתר בנייה בטרם נתן הממונה היתר הקמה, ואין לתת רישיון עסק, בטרם נתן הממונה היתר כלשהו לפי חוק הקרינה.
בנוסף לדרישות החוק, מתקני שידור בישראל כפופים לתוכנית מתאר ארצית 36 למתקני שידור קטנים (תמ"א 36 א'1) ולמתקני שידור גדולים (תמ"א 36 ב').
הוראות החוק > סמכויות הממונה והמפקחים

בסמכותו של הממונה להתנות את מתן ההיתרים בתנאים, להתלות את ההיתרים, לבטלם ולשנותם.
בסמכותם של הממונה או מפקח להיכנס בכל עת סבירה למקום שיש לו יסוד סביר להניח שפועל בו מקור קרינה, ואם היה לו יסוד סביר להניח כי מקור הקרינה מופעל באופן שעלול לסכן את הציבור או להזיק לסביבה, הוא רשאי לבצע מדידות קרינה במקום.
לשם גילוי עבירות, מוסמך מפקח לחקור עדים, לבקש מבית משפט צו חיפוש ולבצעו.
הוראות החוק > סנקציות

ניתן לנקוט נגד העוברים על חוק הקרינה סנקציות מנהליות ופליליות.
במישור המנהלי, מוסמך הממונה, אם נוכח כי מקור קרינה הוקם או הופעל בלא היתר, או בניגוד להיתר, להוציא צו סילוק למקור הקרינה, ובו הוא רשאי להורות על השבת המצב לקדמותו. אם לא מולאו הוראות הצו, רשאי הממונה לסלק את מקור הקרינה בעצמו, ולחייב את בעל מקור הקרינה בכפל הוצאות הסילוק.
במישור הפלילי, ניתן להגיש כתב אישום בשל כמה מהעבירות על החוק: הקמה או הפעלה של מקור קרינה בלא היתר או בניגוד לתנאיו, מתן שירות קרינה בלא היתר או בניגוד לתנאיו, עריכת מדידה שלא באמצעות בעל היתר והפרת הוראה שנתן הממונה מכוח סמכויותיו. העונש על עבירות אלה הוא חצי שנת מאסר או קנס בשיעור של 26,100 שקלים חדשים. אם נעברה העבירה בידי תאגיד עומד שיעור הקנס על 52,200 שקלים חדשים. במקרה של עבירה נמשכת, מוסמך בית המשפט להטיל קנס נוסף, בשיעור של 5% מהקנס המרבי, על כל יום שבו נמשכה העבירה.