מצדה
תולדות המחקר

עם נטישת מצדה על ידי אחרוני תושביה, ככל הנראה בתום התקופה הביזנטית, שקע האתר בתהום הנשייה. ב-1806 סייר באתר הנוסע הגרמני אולריך יאספר זטצן, שהיה הראשון שאיתר וגילה את המבצר.
בשנת 1838 זיהה המיסיונר האמריקאי, עלי סמית, עוזרו של החוקר אדוארד רובינסון, שהשקיף בסיוע טלסקופ מעין גדי, את חורבות א-סֶבֶּה כמצדה ההיסטורית וזיהה את המבנה על המצוק הצפוני כארמונו של הורדוס. בשנת 1842 ביקרו במצדה המיסיונר האמריקאי וולקוט והצייר הבריטי טיפינג וערכו סקר של האתר שתוצאותיו פורסמו עם ציורים ושרטוטים מדויקים שהציגו לראשונה את האתר לציבור. בשנת 1848 ביקרו באתר קציני צי אמריקאים בראשות ויליאם פרנסיס לינץ', שעגנו את ספינתם על חוף הים מול מצדה, עלו למצדה וזיהו את בורות המים. בעקבותיהם הגיע למצדה החוקר פליסיאן דה סוסי שחפר בכנסייה הביזנטית וחשף רצפת פסיפס. הוא גם סקר את המחנות הרומים ושרטט את מערכת המצור.
בינואר 1864 ביקר במצדה החוקר הבריטי הנרי בייקר טריסטראם. את רשמיו מהסיור הוא פרסם בספרו "מסע בארץ ישראל – יומן 1864–1863". ובו התייחסות נרחבת לסיפור יוספוס על מעשה אלעזר, שרטוטים ואיורים של שרידי מבנים, תאורים של בורות מים וארמון הורדוס.
התקדמות ניכרת במחקר נעשתה כאשר הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל השיקה בשנת 1865 את "סקר ארץ־ישראל המערבית", במסגרתו סקרו צ'ארלס וורן וקלוד קונדר את מצדה וערכו שרטוטים ומפות מדויקות של מצדה והמחנות הרומאיים. המשלחת איתרה את שביל הנחש, אך זיהתה בטעות את הארמון המערבי כארמונו של הורדוס.
סקר מפורט של מערכת המצור הרומאית נערך על ידי משלחת גרמנית בשנת 1909. המשלחת סקרה בעיקר את המחנות הרומאיים B ו-C ובשנה לאחר מכן נסקרה מערכת אספקת המים של מצדה. המחנות הרומאיים נסקרו, שוב, על ידי משלחת בריטית שנעזרה בצילום אוויר של השטח.
התקדמות נוספת במחקר נעשתה בשנת 1932 כאשר הארכאולוג הגרמני אדולף שולטן עלה למצדה ושהה במקום כחודש. עבודתו, המפות שערך ושרטוטי המבנים היו הבסיס למחקר לאחר מכן. עם זאת הוא הגיע למסקנות מוטעות בנוגע לחלק מהמבנים על מצדה: הוא זיהה את הארמון הצפוני כמערכת ביצורים שנבנתה בקצה העליון של שביל הנחש ובעקבות זאת קבע את מיקום השביל בחלק הצפוני של מצדה, הוא גם חזר על קביעתו המוטעית של קונדר שהארמון המערבי הוא ארמונו של הורדוס.
השלב הבא במחקר של מצדה נעשה על ידי חוקרים ישראלים. בשנת 1953 נערך סקר של המבצר על ידי שמריהו גוטמן. גוטמן עלה לראשונה למצדה בגיל עשרים וארבע בשנת 1933 והשפיע יותר מכל אדם אחר על חשיפת שרידיה ושחזורם והפיכתה לסמל. הוא ארגן בינואר 1942 את "סמינר מצדה" שבו 46 אנשי הנוער העובד סקרו את מצדה ומצאו קטעים נוספים משביל הנחש, והביא להקמת המשלחת הארכאולוגית הראשונה למצדה ב-1953. המשלחת חפרה את מערכת אספקת המים, גילתה את התוואי המלא של שביל הנחש, חשפה ושחזרה את שער שביל הנחש וזיהתה את הארמון הצפוני כארמונו של הורדוס. המשלחת גם חפרה את המחנות הרומאיים A ו-C. משלחת נוספת ובה גדולי הארכאולוגים הישראליים חזרה למצדה בשנת 1956 לסקר בן 10 ימים. בין החופרים היו נחמן אביגד, מיכאל אבי-יונה, יוסף אבירם, יוחנן אהרוני וגוטמן. תוצאות החפירות הביאו לחשיפת המחסנים והארמון המערבי, ובתום הסקר פורסמו שרטוטים מדויקים של מצדה.
גולת הכותרת במחקר מצדה הגיעה עם החפירות הארכאולגיות המקיפות, שבמהלכן נחפר האתר כולו על ידי משלחת ישראלית בראשות יגאל ידין, במהלך שתי עונות חפירה מאוקטובר 1963 עד אפריל 1964 ומדצמבר 1964 עד מרץ 1965. בעקבות שחזור העתיקות שהוביל ידין במצדה נקבע המושג "קו ידין" – זהו קו משורטט שחור, לעיתים קו מלט בולט, המבדיל בין הנדבכים שנמצאו באתר לבין הנדבכים שהתווספו במהלך השחזור. לאור העניין הרב שגילה הציבור בחפירות ותגליותיהן, הוציא ידין ב-1966 את הספר "מצדה" שנועד לציבור הרחב, את הספר הקדיש ידין "למתנדב".
עונת חפירות בשנת 1989 שנערכה על ידי אהוד נצר הובילה לחפירות נוספות בשנת 1995 עד לשנת 2000 על ידי נצר וגיא שטיבל. חפירות נוספות נערכו על ידי גדעון פרסטר במחנה הרומאי הראשי. חפירת חלקים במצדה נמשכת גם לתוך המאה ה-21.
משנת 2017 פועלת במקום משלחת חפירות בראשות גיא שטיבל ומטעם אוניברסיטת תל אביב, אשר חופרת וחושפת חלקים נוספים במבצר.
מצדה מצפון, תחריט של וו. טיפינג, 1842
מצדה, שרטוט של הנרי בייקר טריסטראם, 1865
מצדה, שרטוט של פליסיאן דה סוסי, 1854
מצדה, שרטוט של קלוד קונדר עבור הקרן לחקר ארץ ישראל, 1883