סולם ריכטר
הסולם ושיטת המדידה

סולם ריכטר פותח בשנת 1935 על ידי הפיזיקאי צ'ארלס ריכטר (Charles Francis Richter) בשיתוף עם בֶּנוֹ גוטנברג(אנ'), שניהם מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה (קאלטק).
סולם ריכטר מציג את גודלן של רעידות אדמה בסקאלה לוגריתמית (לפי בסיס  \ 10^{3/2}\approx 31.6). הדרגה בסולם ריכטר היא מדד יחסי של כמות האנרגיה שהשתחררה במוקד רעידת האדמה, בדומה למדידת דציבל. כלומר, רעידת אדמה שדרגתה 7 בסולם ריכטר גדולה פי 30 מזו של רעידת אדמה שדרגתה 6 מבחינת כמות האנרגיה שהשתחררה במוקד. הצורך בסקאלה לוגריתמית נובע מכך שגודלה של רעידת האדמה החזקה ביותר שנמדדה (9.5 בסולם ריכטר) גדולה פי 1,600,000,000 מזו של רעידה במגניטודה 0.
הבסיס למדידה הוא תנודה של סייסמוגרף (מסוג מסוים) במרחק של 100 ק"מ ממוקד הרעש. מגניטודה של 0.0 בסולם ריכטר היא תנודה של אלפית מיקרון; מגניטודה של 1.0 היא תנודה של מאית מיקרון; מגניטודה של 2.0 היא תנודה של עשירית מיקרון; מגניטודה של 3.0 היא תנודה של מיקרון וכן הלאה. כאמור, כמות האנרגיה המשתחררת בין דרגה אחת לשנייה בסולם ריכטר שקולה לפי 30 מהדרגה הקודמת. לכל רעידת אדמה מגניטודה אחת בלבד והיא תמיד מתייחסת רק למוקד הרעש. לסולם ריכטר אין סף עליון תאורטי, ואין סף תחתון.
לפני התפתחות סולם ריכטר, המדד היחיד לעוצמתה או ל"גודלה" של רעידת אדמה, הייתה הערכה סובייקטיבית של עוצמת הרעידה שנצפתה בסמוך למוקד רעידת האדמה. זו סווגה לפי סולמות עוצמה סייסמית שונים כמו סולם רוסי-פורל. בשנת 1883 שיער ג'ון מילן שטלטולים של רעידות אדמה גדולות, עלולות ליצור גלים שניתן יהיה לזהות אותם ברחבי הגלובוס, ובשנת 1889 המדען ארנסט פון רובר פשוויץ(אנ'), שסייסמומטר שבנה בפוטסדאם לשם בדיקת גרביטציה, קלט לראשונה בהיסטוריה רעידת אדמה רחוקה (ביפן)(אנ'). בשנות ה-20 הארי ווד וג'ון אנדרסון פיתחו את סייסמוגרף שנקרא סייסמומטר ווד-אנדרסון, אחד המכשירים המעשיים הראשונים להקלטת גלים סייסמיים. לאחר מכן בנה ווד, בחסות המכון הטכנולוגי של קליפורניה ומכון קרנגי, רשת של סייסמוגרפים המשתרעת על פני דרום קליפורניה. הוא גם גייס את צ'ארלס ריכטר הצעיר והלא ידוע אז, כדי למדוד את הסייסמוגרמות, ולאתר את רעידות האדמה שיוצרות את הגלים הסיסמיים.
בשנת 1931 הראה קיו וואדאטי(אנ') כיצד מדד, עבור מספר רעידות אדמה חזקות ביפן, את משרעת הרעד שנצפתה במרחקים שונים מהמוקד. לאחר מכן הוא שרטט את הלוגריתם של המשרעת כנגד המרחק, ומצא סדרה של עקומות משרעת, שהראו מתאם גס עם גודלן המשוער של רעידות האדמה. ריכטר פתר כמה קשיים בשיטה זו ולאחר מכן, באמצעות נתונים שנאספו על ידי עמיתו בנו גוטנברג, הוא יצר עקומות דומות, ואישר שניתן להשתמש בהן כדי להשוות את המגניטודה היחסית של רעידות אדמה שונות.
כדי לייצר שיטה מעשית להקצאת מדד מוחלט של גודל, נדרשו פיתוחים נוספים. ראשית, כדי להקיף את הטווח הרחב של הערכים האפשריים, אימץ ריכטר את הצעתו של גוטנברג לסולם לוגריתמי, שבו כל צעד מייצג עלייה של פי עשרה בגודל (המשרעת), בדומה לסולם הגודל המשמש את האסטרונומים לבהירות הכוכבים. שנית, הוא רצה שגודל אפס יהיה סביב גבול התפיסה האנושית. שלישית, הוא ציין את הסיסמוגרף של ווד-אנדרסון כמכשיר הסטנדרטי להפקת סייסמוגרמות. הגודל הוגדר אז כ"לוגריתם של המשרעת המקסימלית, מבוטאת במיקרונים", שנמדד במרחק של 100 ק"מ. הסולם כויל על ידי הגדרת זעזוע במגניטודה 0 ככזה שמייצר במרחק של 100 ק"מ משרעת מקסימלית של 1 מיקרון (1 מיקרון, או 0.001 מילימטרים) בסייסמוגרמה המתועדת על ידי סיסממטר פיתול של ווד-אנדרסון. לבסוף, ריכטר חישב טבלה של תיקוני מרחק, בכך שבמרחקים של פחות מ-200 קילומטרים ההנחתה מושפעת מאוד מהמבנה והמאפיינים של הגאולוגיה האזורית.
כאשר ריכטר הציג את הסולם שהתקבל ב-1935, הוא כינה אותו (כהצעת הארי ווד) פשוט סולם "מגניטודה". נראה ש"סולם ריכטר" מקורו כאשר פרי ביירלי(אנ') אמר לעיתונות כי הסולם הוא של ריכטר ו"צריך להתייחס אליו ככזה". בשנת 1956, גוטנברג וריכטר, בעודם עדיין מתייחסים ל"סולם גודל", כינו אותו "גודל מקומי", עם הסימול ML, כדי להבחין בין סולם גלי השטח(MS)(אנ') וסולם גלי הגוף(MB)(אנ') שפיתחו.
מגניטודת רעידת אדמה לפי סולם ריכטר נקבעת מהלוגריתם של משרעת הגלים שנרשמו על ידי סייסמוגרפים. הנוסחה המקורית היא: