stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל ז'יטומירסקי
הערות שוליים

↑  קנטור תיאודור הרצל, 'תנועת "המזרחי" בלובלין', אנציקלופדיה של גלויות, כרך ה', לובלין, ירושלים: 1957, עמ' 449.
↑  מייזלס א.צ., 'בית-הספר "יבנה"', אנציקלופדיה של גלויות, עמ' 579–580.
↑  צוקרמן מאיר, 'התנועה למען א"י העובדת',אנציקלופדיה של גלויות, עמ' 411.
↑  שינגרטן נח, 'דיוקנו של מורה', ביחאוָה – ספר זיכרון, תל אביב: הוצאת ארגון יוצאי ביחאוה בישראל, 1969, עמ' 243–245.
1 2  צוקרמן מאיר, 'התנועה למען א"י העובדת, פרק א': "צעירי ציון" ופועלי ציון (צ.ס.)', אנציקלופדיה של גלויות, עמ' 401–406.
↑  צוקרמן מאיר, 'הקהילה בשנים 1932–1939', אנציקלופדיה של גלויות, עמ' 373–376.
↑  צוקרמן מאיר, התנועה למען א"י העובדת, פרק ב': הליגה למען א"י העובדת', אנציקלופדיה של גלויות, עמ' 406–408.
↑  קורן נחמן, התנועה הציונית: החלוץ, אנציקלופדיה של גלויות, עמ' 389.
↑  צוקרמן מאיר, התנועה למען א"י העובדת, פרק ה': 'הדרור', אנציקלופדיה של גלויות, עמ' 410–412.
↑  צוקרמן מאיר, התנועה למען א"י העובדת, פרק א': 'צעירי ציון' ופועלי ציון (צ.ס.), אנציקלופדיה של גלויות, עמ' 405.
↑  קורן נחמן, ימיה האחרונים של בלה, מחקרים לתולדות יהודי לובלין, בלה מנדלסברג-שילדקרויט, 1965, עמ' 43.
↑  קורן נחמן, 'ימיה האחרונים של בלה', מחקרים לתולדות יהודי לובלין, בלה מנדלסברג-שילדקרויט, 1965, עמ' 44.
↑  צוקרמן מאיר, 'התנועה למען א"י העובדת', אנציקלופדיה של גלויות, עמ' 412.
↑  אברהם מילגרם, "בבדידותי אני תולה בך את כל תקוותי...", ילקוט מורשת, גיליון 83, 2008
ACiD Productions

יצירה של הקבוצה
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ACiD Productions היא קבוצת אמנות דיגיטלית מחתרתית לא מסחרית, שנוסדה בשנת 1990. הקבוצה התמחתה בתחילה ביצירת אמנות ANSI למאגרי מידע ממוחשבים, שנקראו ה-BBS. לאחרונה, הקבוצה הרחיבה את עבודתה לתחומי גרפיקה ומדיה נוספים וגם לפיתוח תוכנות מחשב.
באמצע שנות התשעים, ACiD יצרה תת-קבוצות שתהיינה אחראיות על תחומי העשייה וההתמקצעות, לדוגמה: REMORSE, שהייתה תת-קבוצה (מחלקה) שתפקידה היה להיות אחראית על אמנות ה ASCII וכל האמנות שהתבססה על שימוש בתוי הטקסט למיניהם. כך גם לגבי
pHluid, על יצירת המוזיקה, ועסקה בהלחנת וכתיבת מנגינות.
כיום, ACiD מתמקדת בעיקר, בשימור וסיקור היסטוריית האמנות הדיגיטלית שלה, ובכלל, משדרת שידורי רדיו, ומשווקת את ארכיב האומנות שלה מהסצנה על DVD.
תיאור יוון

| --- | --- |

 תיאור דלפי של פאוסניאס 
 מידע כללי
 מאת:  פאוסניאס 
 שפת המקור:  יוונית עתיקה 
 סוגה:  ספרות מסעות 
 נושא:  יוון העתיקה 
 
מפה מתוך "תיאור יוון" של פאוסניאס. תורגם עם פרשנות על ידי ג'יימס ג'ורג' פרייזר (1898).
תיאור יוון (ביוונית: Ἑλλάδος Περιήγησις, תעתיק: הלאדוס פרייגסיס) הוא החיבור היחיד ששרד מאת ה"גאוגרף" או הנוסע הקדום פאוסניאס (110–180 לספה"נ לערך).
החיבור כולל עשרה ספרים, שכל אחד מהם מוקדש לחלק כלשהו של יוון היבשתית. פאוסניאס בעצם מתאר את מסעותיו שלו, ואינו מכסה חלקים גדולים מיוון, כולל האיים.
הסיור שלו מתחיל באטיקה וממשיך עם אתונה, כולל הפרברים או הדמוי (δήμοι) (אנ') שלה. החיבור ממשיך עם קורינתיה (אנ'), לאקוניה, מסניה (אנ'), אליס (אנ'), אכאיה (אנ'), ארקדיה (אנ'), בויוטיה, פוקיס (אנ'), ואוזוליה לוקריס (אנ').
העניין העיקרי של החיבור הוא הגאוגרפיה התרבותית של יוון העתיקה, במיוחד אתריה הדתיים, שבהם פאוסניאס לא רק תיאר אובייקטים אדריכליים ואמנותיים, אלא גם סקר את היסודות ההיסטוריים והמיתולוגיים של התרבות שיצרה אותם. במרוצת העשורים האחרונים, שבהם הארכאולוגיה אישרה תיאורים שונים של פאוסניאס, גברה אמינותו כעד בקרב חוקרים, בעוד שבמאה ה-19 תיאוריו נחשבו לעיתים קרובות כלא אמינים.
איננו יודעים דבר על פאוסניאס מלבד מה שניתן להסיק מספרו. אין אזכורים עתיקים שלו או של חיבורו עד המאה ה-6, ונראה שהחיבור שרד עד לימי הביניים בכתב יד אחד, שאבד כעת. עם זאת, הוא משך עניין רב בתקופת הרנסאנס, והועתק בכתב יד מספר פעמים, לפני שהודפס לראשונה בשנת 1516.
תיאור

פאוסניאס הונע מהתעניינותו בדת, במיתולוגיה ובאגדות המקומיות סביב אתרים דתיים. פאוסניאס מתאר את האמנות הדתית והארכיטקטורה הקדושה של אתרים מפורסמים רבים כמו אולימפיה ודלפי. למרות שכמבקר אמנות ואדריכלות הוא בדרך כלל מעורפל וקצר, מילותיו המועטות הן לרוב או בדרך כלל המקור הספרותי היחיד ששרד מהעת העתיקה, ומעוררות עניין רב עבור היסטוריונים וארכאולוגים.
אפילו באזורי יוון הנידחים ביותר, הוא הוקסם מסוגים רבים של שרידים קדושים, תיאורי אלוהויות ודברים מסתוריים וקדושים אחרים. לדוגמה, בתבאי, הוא רואה את חורבות ביתו של המשורר פינדארוס, את מגניהם של לוחמים שמתו בקרב לאוקטרה, בפסלי אריון (אנ'), הסיודוס, אורפאוס ותאמיריס (אנ'). הוא גם ביקר בחורשת המוזות על הליקון וראה את הדיוקנאות של פוליביוס ושל קורינה (אנ') בטנאגרה (אנ') בארקדיה (אנ').
פאוסניאס התעניין בעיקר בשרידים מהעת העתיקה, ולא באדריכלות בת זמנו או במקומות קדושים.
למרות שהוא לא היה חוקר טבע, הוא מרבה להעיר הערות קצרות על ההיבטים הפיזיים של הנופים העתיקים בהם עבר. פאוסניאס כתב על עצי האורן הממוקמים על החוף של אליס העתיקה, חזירי הבר והצבאים ביערות האלון של סליאנה (אנ') (פלוי), והעורבים בין עצי האלון באללקומנאי (אנ'). לקראת סוף "תיאור יוון", פאוסניאס נוגע בפירות הטבע, כמו התמרים של אוליס העתיקה (אנ'), תותי הבר בהר הליקון, שמן הזית בטיתוריאה (אנ'), וכן "הקיכלים הלבנים" של הר קיליני (אנ') והצבים של ארקדיה.
סופו של החיבור נותר מסתורי: יש הסבורים כי פאוסניאס מת לפני שסיים את עבודתו, ואחרים סבורים שסופו המוזר היה מכוון. הוא מסיים את ה"פרייגסיס" (סקר גאוגרפי או יומן מסע) שלו בסיפור על כותבת יווניה, שחושבים שהיא אניטה מטגאה, שיש לה חלום אלוהי. בחלום נאמר לה להציג את הטקסט של "תיאור יוון" לקהל יווני רחב יותר כדי לפקוח את עיניו ל"כל הדברים היווניים".
תוכן החיבור

החיבור, בעשרה ספרים, מכיל תיאור עקבי של יוון, בוודאי על פי מסעו של המחבר. הוא עובר בין חבליה של יוון ואתריה העיקריים בסדר הבא:
ספר ראשון: אטיקה, על אתריה העיקריים ובהם סוניון, פיראוס, אתונה וסביבותיה, מרתון, אוֹרוֹפּוֹס, האיים פאטרוקלוס, הלנה וסלמיס, אלאוסיס, מגארה, ניסאיה, מגאריס.
ספר שני: קורינתוס, האיסתמוס הקורינתי, אקרוקורינתוס, סיקיון, פְלִיוּס, ארגוס, מיקנה, אורנאי, טירינס, אפידאורוס, אייגינה, טרויזן, הרמיונה.
ספר שלישי: לקוניה, ובה ספרטה.
ספר רביעי: מסניה ובה פילוס.
ספר חמישי: אליס ובה אולימפיה.
ספר שישי: המשך חבל אליס.
ספר שביעי: אכאיה ובה אייגיום, פטראי.
ספר שמיני: ארקאדיה, ובה מגלופוליס.
ספר תשיעי: בויאוטיה ובה תבאי.
ספר עשירי: פוקיס, לוקריס ובה אמפיסה, דלפי.
תוכן החיבור > אזכורים על העברים, ארץ העברים ופלשתינה

פאוסניאס לא סייר רק ביוון, אלא גם בארצות המזרח. בסיוריו הגיע גם לארץ ישראל, אך רק אזכורים ספורים מצויים אצלו על הארץ. פאוסניאס לא משתמש בשמות "יהודה" או "יהודים", אלא באופן עקבי משתמש במושגים "ארץ העברים" ו"עברים", כאשר "ארץ העברים" כולל אצלו את יפו, ים טבריה, הירדן וזהה לארץ יהודה שלאחר הכיבושים של החשמונאים:
בספר הראשון הוא מזכיר את "העברים" שמרדו בקיסר אדריאנוס, שהכניעם. העובדה שפאוסניאס מצא לנכון להזכיר את המרידה היהודית כאירוע היחיד שהפר את השלום תחת שלטון הקיסר הזה, מצביעה על מידת הרושם שנשאר ממרד בר כוכבא בשנים שאחריו. הספר הראשון של פאוסניאס נכתב לא הרבה לאחר דיכוי המרד ומותו של אדריאנוס.
בספר הרביעי הוא מזכיר מעיין ב"ארץ העברים", קרוב לים, ליד העיר יפו, שמימיו אדומים כדם. הוא מספר שילידי המקום מיחסים זאת לפרסאוס, ששטף במעיין את דמה של מפלצת־הים שהרג, שאנדרומדה ניתנה לה כקורבן.
בספר החמישי מזכיר את הפשתה הצהובה של העברים ואיכותה.
בספר החמישי הוא מספר כעד ראייה, ש"בארץ העברים... נהר הירדן זורם דרך אגם ששמו טבריה (ים כנרת), ואז בהיכנסו לאגם נוסף ששמו הים המת (ים המלח), הוא נעלם בתוכו". הוא מציין שבים המלח "יצורים חיים צפים מבלי לשחות", ואילו "יצורים מתים שוקעים לקרקעית". הוא מסביר שמסיבה זאת "האגם שומם מדגים", מכיוון ש"הסכנה שלהם מביטה בהם בפנים והם בורחים בחזרה למים שהם סביבתם הטבעית".
בספר החמישי יש רמיזה אפשרית למקדש בירושלים. הוא מספר כי במקדש זאוס באולימפיה מצוי וילון צמר המעוטר באריגה אשורית ובארגמן פיניקי, שהוקדש למקום בידי אנטיוכוס. זהו וילון שאיננו נמשך מעלה אלא כזה המורד כלפי מטה. אם אנטיוכוס הנזכר הוא אנטיוכוס הרביעי אפיפנס (שבו מרדו החשמונאים), אזי ייתכן כי מדובר בפרוכת שהייתה קבועה במקדש בירושלים שאותו חלל ובזז אנטיוכוס, והביא לאולימפיה.
בספר השישי הוא מציין "שיש קבר של סילנוס בארץ העברים". ייתכן שהצהרה זאת משקפת את הדעה הנפוצה לגבי הקשר בין הפולחן היהודי לפולחן דיוניסוס, מאחר שסילנוס (אנ') היה בן לווייתו של דיוניסוס.
בספר השמיני הוא מצהיר שהוא "מכיר קברים נפלאים רבים" ומציין שניים מהם, אחד מהם נמצא בהליקרנסוס והשני "בארץ העברים": "לעברים יש קבר, זה של הלני, אשה מקומית, בעיר ירושלים, שהקיסר הרומאי הרס עד היסוד. יש מתקן בקבר, שבאמצעותו הדלת, שכמו כל הקבר עשויה מאבן, לא נפתחת עד שהשנה מחזירה את אותו היום ואותה השעה. ואז המנגנון, ללא עזרה, פותח את הדלת, שלאחר פרק זמן קצר, סוגרת את עצמה. זה קורה באותו הזמן, אבל אם תנסה בכל זמן אחר לפתוח את הדלת, לא תוכל לעשות זאת; כח לא יפתח אותה, אלא רק ישבור אותה". המאוזוליאום בהליקרנסוס נחשב לאחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק. העובדה שפאוסניאס מזכיר יחד איתו את קבר הלני בירושלים, מצביעה על הרושם העצום שעשה עליו.
בספר התשיעי הוא מזכיר את "התמרים של פלשתינה" כ"אכילים לגמרי". זוהי הפעם הראשונה שפאוסניאס משתמש בשם "פלשתינה" במקום "ארץ העברים".
בספר העשירי הוא מזכיר אישה "שגדלה בקרב העברים מעל פלשתינה", שהייתה אורקל ושמה "סַבֵּה" (Σάββη), אולם מיד אחר כך הוא מציין שאומרים שאביה היה ברוסוס ושיש הקוראים לה "סיבילה בבלית" ואחרים "מצרית". פאוסניאס ממקם את העברים "מעל פלשתינה", ובכך משתמש במשמעות העתיקה והמוגבלת של "פלשתינה". השם "סבה" נגזר מהשם המלא יותר שנושאת הסיבילה היהודית במקורות אחרים: "סמבתה" (Sambethe). קשה להבין כיצד הפך ההיסטוריון ברוסוס לדמות מיתולוגית ואביה של הסיבילה.
כתבי יד ותרגומים

"תיאור יוון" הותיר רק עקבות קלושים בקורפוס היווני הידוע. נראה כי הוא לא נקרא, שכן אין אף ציטוט מתוכו או אזכור של המחבר לפני המאה ה-6 (סטפנוס מביזנטיון), וישנם רק שתיים או שלוש התייחסויות אליו לאורך כל ימי הביניים. בשנות ה-30 של המאה ה-19 היו ידועים 18 כתבי יד ששרדו של פאוסניאס: עותקים מהמאה ה-15 או ה-16. הם מלאים בחוסרים ובשגיאות, ונראה שכולם תלויים בכתב יד בודד, שאבד כעת, אך הועתק. ארכיטיפוס זה היה בידי לניקולו ניקולי (אנ'), אספן כתבי יד מהעת העתיקה, בפירנצה בסביבות שנת 1418. לאחר מותו בשנת 1437, הוא נשלח לספריית סן מרקו, פירנצה (אנ'), ובסופו של דבר נעלם לאחר שנת 1500.
המהדורה המודפסת הראשונה נדפסה בשנת 1516 בוונציה, על ידי חברתו של אלדו מנוציו (שמת בשנה הקודמת). העורך היה מרקוס מוסורוס מכרתים הוונציאנית שעשה את הקריירה שלו באיטליה, וכבר ערך סופרים יוונים קלאסיים רבים.
החיבור תורגם ללטינית על ידי רומולו אמסאו (Romolo Amaseo), נדפס ברומא בשנת 1547, ומהדורה משולבת ביוונית ולטינית מאת תומאס פריטש (Thomas Fritsch) מלייפציג יצאה בשנת 1696. בשנת 1593 החיבור תורגם לאיטלקית במנטובה על ידי אלפונסו בונצ'יולי (Alfonso Bonacciuoli). בשנת 1731 פורסם תרגום לצרפתית מאת ניקולא גדוין (אנ'). בשנת 1896 פורסם תרגום נוסף ללטינית.
בשנת 1794 תורגם החיבור לראשונה לאנגלית על ידי תומאס טיילור בלונדון. גרסה ידועה של הטקסט תורגמה על ידי ויליאם הנרי סמואל ג'ונס (אנ') והיא זמינה דרך ב-Loeb Classical Library. תרגום פופולרי מאת פיטר לוי (אנ') פורסם תחת השם Guide to Greece, אך לרוב נחשב כתרגום רופף של הטקסט המקורי: לוי לקח חופש בתרגומו, שיצר לחיבור מבנה חדש, כדי שיתפקד כמו ספר הדרכה כללי ליוון היבשתית. ג'יימס ג'ורג' פרייזר פרסם גם שישה כרכים של תרגום ופרשנות ל"תיאור יוון", שנותר יצירה מלומדת אמינה לקוראים כיום.
לקריאה נוספת

Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism. Jerusalem, Israel Academy of Sciences, 1980, Vol II: CVIII. Pausanias, pp. 191–200.
הערות שוליים

↑  ישראל ל. לוין, יהדות ויוונות בעת העתיקה: עימות או מיזוג, תרגמה מאנגלית טל אילן, מרכז זלצן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תש"ס 2000, עמ' 60, 186: "תיאור יוון".
1 2 3 4 5 6 7 8  Pausania detto il Periegeta
1 2  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol II, p. 191
↑  פאוסניאס, תיאור יוון, 1.5.5
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol II, p. 192
↑  פאוסניאס, תיאור יוון, 4.35.9
↑  פאוסניאס, תיאור יוון, 5.5.2
↑  פאוסניאס, תיאור יוון, 5.7.4–5.7.5
↑  פאוסניאס, תיאור יוון, 5.12.4
↑  פאוסניאס, תיאור יוון, 6.24.8
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol II, p. 196
↑  ישראל ל. לוין, יהדות ויוונות בעת העתיקה: עימות או מיזוג, תרגמה מאנגלית טל אילן, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תש"ס 2000, עמ' 60.
↑  פאוסניאס, תיאור יוון, 8.16.4–8.16.5
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol II, p. 197
↑  פאוסניאס, תיאור יוון, 9.19.8
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol II, p. 198
↑  פאוסניאס, תיאור יוון, 10.12.9
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol II, pp. 199-200
1 2 3  Giovanni Mazzaferro, review of the Italian Musti and Torelli translation
↑  Pausanias. Graeciae descriptio accurata, Leipzig, Thomas Fritsch, 1696, Forum Auctions
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590257405171  PLWABN: 9810610803805606  BNE: XX3017818  BnF: cb12012116s (data)  GND: 1088019021  LCCN: n83204500  NLA: 36582246  NLG: 177702  SUDOC: 028160231  VcBA: 492/7763  VIAF: 180641935   WorldCat (עם VIAF): 180641935 
מפה עליה מסומנים האזורים שסוקרו בספרים לפי מספר הספר.
שער מהדורת Amaseo, פרנקפורט, 1583.
תיאופילוס, קיסר האימפריה הביזנטית

תיאופילוס (ביוונית ביזנטית: Θεόφιλος;‏ 812–842) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 829–842 והיה הקיסר השני מהשושלת האמורית. תיאופילוס היה בנו של מיכאל השני, קיסר האימפריה הביזנטית ואביו של מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית. שלטונו ראה החרפה בפילוג הכנסייה הנוצרית עם השמדה ממושכת של סמלים ופסלים שנחשבו ללא ראויים לפי הכנסייה האורתודוקסית ומלחמות ממושכות נגד הח'ליפות העבאסית.
ביוגרפיה

תיאופילוס נולד באמוריה, פריגיה, האימפריה הביזנטית, בשנת 812. בשנת 820, בגיל 8, אביו, גנרל בצבא הביזנטי הורה על ההתנקשות בחייו של לאון החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית והוכתר בתור מיכאל השני, קיסר האימפריה הביזנטית הראשון מהשושלת האמורית. עם עליית השושלת לשלטון על האימפריה הביזנטית הפך תיאופילוס ליורש העצר הקיסרי מהיותו בנו היחיד של הוריו. שלטונו של מיכאל השני היה אפוף מאבקים של סמכות, ירושה, דת וסדרת אסונות צבאיים בסיציליה וכרתים לידי פלישה של הח'ליפות העבאסית. מיכאל השני נפטר ב-2 באוקטובר 829 ותיאופילוס בן ה-25 ירש את הקיסרות הביזנטית.
ביוגרפיה > תדמית

הודות למדיניותו הפעלתנית זכה הקיסר החדש לתמיכה ולהערצה מצד האוכלוסייה הכללית ברחבי האימפריה הביזנטית. תיאופילוס אף השתתף פעם אחת במרוץ מרכבות בבירה קונסטנטינופול. הקיסר בנה את דמותו בפני העם כפטרון של חוק, צדק ולימודים, ונודע בכך שבעת שרכב לכנסייה בימי ראשון איפשר לפשוטי העם, ללא קשר למעמדם, להעלות בפניו תלונות ושאלות על מחלוקות הקשורות לדין הצדק של האימפריה. באחת הפעמים התלוננה אלמנה בפני הקיסר שאחד מן האצילים ממעמד הפרשים הונה אותה. בעקבות התלונה הורה הקיסר על חקירה, שגילתה שאכן אותו פרש מהמעמד הגבוה אשם בהונאה. האיש הורשע והקיסר הוריד אותו מדרגתו.
כתבים בני התקופה, שבעיקר נועדו להאדיר את תדמיתו, מתארים הרגל נוסף של הקיסר הצעיר, שהיה מנוגד לקודים הבסיסיים של היחס לקיסר: תיאופילוס נהג להסתובב ברחובות בירתו מחופש לבן מעמד הביניים, ולשאול את עוברי האורח לדעתם על הבעיות המדיניות של האימפריה. בסיורים אלה נהג גם לבדוק אם הסוחרים מוכרים את סחורותיהם במחירים הוגנים. המוניטין של תיאופילוס כפטרון של למידה נבע לא רק מהשכלתו שלו אלא מפועלו לחזק את החינוך ברחבי האימפריה. הוא הגדיל את הפקולטות של האוניברסיטה בבירה, הגדיל את מספר המרצים שבהן, הביא להכפלת כמות הכתבים בפקולטות אלו והבטיח שהמרצים יקבלו שכר על ידי המדינה.
ביוגרפיה > אדריכלות

בין ההישגים של שלטונו של תיאופילוס הייתה בנייה מחודשת של חצר המלוכה הקיסרית בקונסטנטינופול. במהלך הבנייה המחודשת של החצר הקיסרית הורה הקיסר על סגנון בנייה חדש שיהיה מורכב בצורה הומוגנית כצבעים אחידים ובחומרי גלם אחידים. כמות הזהב שהושקעה בחדר הכס הקיסרי הייתה גדולה יותר מאשר בכל מקום אחר ברחבי האימפריה הביזנטית. באותה התקופה של שלטונו התגלו גם מרבצי זהב באזור ארמניה ונבנו דלתות ארד חדשות באיה סופיה, הכנסייה הגדולה בעולם באותה העת שנבנתה בעת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
ביוגרפיה > מלחמות

הודות לניצחון של לאון החמישי בשנת 814 ומותו המפתיע של קרום (שליט בולגריה), נחתם הסכם שלום בן 30 שנים בין האימפריה הביזנטית לבין האימפריה הבולגרית הראשונה, אשר קודם לכן הייתה הגורם המאיים הגדול ביותר על הבירה של האימפריה הביזנטית, קונסטנטינופול. תיאופילוס חיזק את ההגנות של האימפריה בכל גבולותיה, המפורסם בהגנות אלו היה המבצר שהורה על בנייתו על גדות נהר הדון במטרה למנוע פשיטות של ויקינגים מאזור רוס. באסיה הקטנה נבנו סדרת הגנות לאורך רכסי ההרים של חבל כורדיסטן במטרה להגן מפני פלישה אפשרית מצידה של הח'ליפות העבאסית, שהיוותה את האיום הגדול ביותר על קיומה של האימפריה.
בשנת 839 נפלה העיר הביזנטית של טאראנטו לידי כוחות ערבים, מה שחצה את השטחים הביזנטים בחצי האי האפניני ופגע קשות בעמדה הביזנטית במאבקם נגד הח'ליפות המוסלמית בסיציליה. אף על פי ששלטונו המוקדם של תיאופילוס נודע ביציבות בסיסית בכל הנוגע לגבולות האימפריה הביזנטית, עלייתו של הח'ליפה המוסלמי השאפתן, אל-מעתצם, שינתה את המפה הגאופוליטית. תיאופילוס עמד בשנת 837 בראש צבא ביזנטי שפשט לתוך שטחי הח'ליפות העבאסית ובזז את העיר זפטרה, עיר מולדתו של הח'ליפה. בתגובה החלה מתקפת נגד ערבית בשנה הבאה אשר הצליחה לדחוק את הכוחות הביזנטים המוצבים בגבול ולבזוז את הערים אנקרה ואמוריה.
ביוגרפיה > פועל דתי

כמו הקיסר לאון, ואביו הקיסר מיכאל השני, תיאופילוס ראה מבחינה תאולוגית את הסמלים והפסלים הדתיים כנוגדים את ערכי הנצרות והורה על השמדתם. הדבר החריף את פילוג הכנסייה הנוצרית שהוביל בסופו של דבר לחלוקתו של העולם הנוצרי בין נצרות קתולית לנצרות אורתודוקסית. לאורך כהונתו של תיאופילוס בשלטון היו מספר דיונים תאולוגים שהכריעו בסופו של דבר כי הסמלים והפסלים הדתיים נוגדים את עקרונות הנצרות. תיאופילוס היה הקיסר הביזנטי האחרון שהורה על מדיניות דתית שכזאת ולאחריו היחס כלפי סמלים דתיים הפך מתון יותר לפי המדיניות שנקבעה בידי בנו הבכור ויורשו, מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית. תיאופילוס שלט עד שנת 842, כאשר נפטר בגיל 30 והכתר עבר לבנו מיכאל השלישי.
ראו גם

מיכאל השני, קיסר האימפריה הביזנטית
פילוג הכנסייה הנוצרית
הח'ליפות העבאסית
הערות שוליים

↑  לרס בראונוורת', פודקסט ההיסטוריה של רומא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458904805171  PLWABN: 9810566307105606  BIBSYS: 15000097  BNE: XX1135028  GND: 118867741  ISNI: 0000 0000 7820 6552  LCCN: nb98064486  NKC: jo2006324757  NLG: 50351  NTA: 383994349  SUDOC: 18142455X  TePapa: 69998  ULAN: 500326896  VcBA: 495/133901  VIAF: 173299075   WorldCat (עם VIAF): 173299075 
תיאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית, אשתו של הקיסר תיאופילוס.
מטבע זהב של הקיסר תיאופילוס מתקופת שלטונו.
איור של הקיסר תיאופילוס כפי שהוא מופיע בכרוניקה של יוחנן סקיליטסז.
איור של משלחת הפטריארך יוחנן השביעי אל הח'ליפות העבאסית בשנת 829.
שרה יערי

| --- | --- |

מרדכי זעירא מלווה בפסנתר את שרה יערי, 1952
 לידה:  דצמבר 1914 ורשה, פולין
 פטירה:  31 בדצמבר 1994 (בגיל 80) כ"ח בטבת תשנ"ה
 שם לידה:  שרה רֶיְכְסְטָלֶר
 מוקד פעילות:  ישראל ארץ ישראל המנדטורית, ישראל
 תקופת הפעילות:  1941–1980 (כ־39 שנים)
 סוג קול:  מצו-סופרן
 שיתופי פעולה בולטים:  נחום נרדי
שרה יערי (רֵזיטל) (דצמבר 1914 – 31 בדצמבר 1994, כ"ח בטבת תשנ"ה) הייתה זמרת מצו-סופרן ישראלית שפעלה מתחילת שנות ה-40 ועד סוף שנות ה-70. שרה שירים עממיים בעברית וביידיש, שירים אמנותיים ביידיש ופזמונים עבריים.
ביוגרפיה

יערי נולדה בשם שרה רֶייכסטָלֶר בוורשה בירת פולין למשפחה יהודית מסורתית. אביה, יהושע רייכסטלר, חזן בעיר, חינך אותה לאהבת הזמר היהודי העממי המסורתי.
עלתה לארץ ישראל בנעוריה, בין 1925 ל-1930.
למדה אצל החזן וזמר הבריטון ויטוריו ויינברג, אצל יצחק אדל ואצל זמרת הסופרן והמורה לפיתוח קול אלי קורץ. נוסף על כך למדה בבית הספר למסחר.
את הקריירה שלה החלה יערי בשנת 1941 לכל המאוחר. השתתפה באופרה הארצישראלית מיסודו של מרדכי גולינקין ובאורטוריה הארצישראלית מיסודו של פורדהאוז בן-ציסי.
משנות ה-40 הרבתה יערי לשתף פעולה עם המלחין, המעבד המוזיקלי והפסנתרן נחום נרדי – היא שרה משיריו והוא ליווה אותה בנגינה. בין היתר הייתה מהראשונים שהקליטו את "שיר העבודה ("כחול ים המים") של אלתרמן ונרדי מ-1943.
במלחמת העצמאות התפרסם בביצועה השיר "בן עשרים" (מילים: אהרן אשמן, לחן: אברהם מינדלין), שהושמע אז ברדיו.
בין מלוויה המוזיקליים היו גם שמואל פרשקו וצדוק בן-מנחם (קוגל).
הקליטה עשרות שירים נוספים – עוד שירים ארץ-ישראליים כגון "צאנה צאנה", שירי עם ביידיש ושירי ילדים.
העיתונאי ומבקר התרבות אורי קיסרי כתב על הופעתה של יערי ב-1950: "כן, זוהי זמרת עממית ממדרגה ראשונה. לקולה גוון וצליל היודעים לדבר אל ההמונים ולעורר בצוותא את הדמעה הטובה והחיוך המאושר".
בקיץ 1955 יצאה לסיבוב הופעות באנגליה ובצרפת, הופיעה בין היתר בנשף הסופרים, העיתונאים והאמנים בפריז, בתוכנית רדיו ברדיו פריז, ואף הקליטה משיריה.
באותה שנה הופיע בהוצאת מקולית תקליטה "יידישע פאלקס-לידער" (שירי עם ביידיש).
במשך עשרות שנים הופיעה בנשפים אמנותיים וערבי זמר, בקבלות שבת וערבי חג, באירועים של ההתיישבות העובדת, בערבי תרבות נושאיים ועוד. בין היתר נהגה ללוות את משורר היידיש איציק מאנגר בזמרה משיריו מאז ביקורו הראשון בארץ ב-1958 ועד מותו. בשנות ה-60 היא הוציאה תקליט עם שירים על מילים של יצחק ירושלמי ושירים שהוא תרגם מעברית ליידיש.
היא מעולם לא הסתייעה באמרגן ולא הופיעה בצורה מסחרית. באמצע שנות ה-70, עם השתנות הטעם התרבותי בציבור, הלכו הופעותיה והתמעטו, והיא שרה רק מדי פעם בערבי הסתדרות וזיכרון.
חיים אישיים

נישאה למאיר יערי (יליד פולין אף הוא), זמר באופרה הארצישראלית ולימים פסל. לאחר גירושיה ממנו, נישאה בראשית 1953 למאיר רזיטל (רוזנטולר). התגוררה ברחוב בארט 19 ברמת אביב.
יערי נפטרה בשנת 1994, בגיל 80. הותירה את בנה, יובל יערי, וכן נכדים. נקברה בבית העלמין ירקון.
לקריאה נוספת

"שרה יערי", בתוך: יהושע יפה-נוף, אמנים בישראל, תל אביב: יסוד, 1959, עמ' 185.
"שרה יערי ע"ה: (ליום השבעה)", הצופה, 8 בינואר 1995. (נקרולוג)
הערות שוליים

↑  בכרזה זו נכתב עליו "שהתפלל בורשה במשך שלשים שנה": בבית הכנסת הזמני - לימי החגים - יתפלל החזן המפורסם - מר יהושע ריכסטלר, 10 בינואר 1929, אוסף האפמרה, הספרייה הלאומית.
↑  מקורות שונים נוקבים בשנים שונות כשנת עלייתה ארצה. בלקסיקון משנת 1942 מצוין שעלתה ב-1925 ("יערי, שרה", בתוך: רות קלינגר (עורכת), ביזמת מקסים זקשנסקי (אנ'), ספר האמנות והאמנים בארץ-ישראל במקצועות אמנות התיאטרון, המוזיקה, המחול, הציור והפִּסול, תל אביב: יבנה, 1946); במאמר מ-1975 נטען כי "הגיעה כילדה לפני כ-45 שנים", משמע בסביבות 1930 (שרגא הר-גיל, כשהיא שרה – בכה המשורר, מעריב, 15 בדצמבר 1975); ובנקרולוג מ-1995 נטען כי עלתה לארץ בגיל 16, כלומר ב-1930 ("שרה יערי ע"ה: (ליום השבעה)", הצופה, 8 בינואר 1995).
1 2 3  שרגא הר-גיל, כשהיא שרה – בכה המשורר, מעריב, 15 בדצמבר 1975.
↑  עליה ראו דוד תדהר (עורך), "אלי קורץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ו (1955), עמ' 2544.
↑  "יערי, שרה", בתוך: רות קלינגר (עורכת), ביזמת מקסים זקשנסקי (אנ'), ספר האמנות והאמנים בארץ-ישראל במקצועות אמנות התיאטרון, המוזיקה, המחול, הציור והפִּסול, תל אביב: יבנה, 1946.
↑  אליהו הכהן, "כָּחֹל יָם הַמַּיִם", חדשות בן עזר, 325 (13 במרס 2008).
↑  לדברי אליהו הכהן, "זו הייתה ההקלטה היחידה של השיר, שנעשתה באולפן ביתי בגבעתיים בתקופת המלחמה, והוטבעה על גבי תקליט קצר נגן ושביר של חברת 'צליל'". ראו שו"ת אליהו הכהן, חדשות בן עזר, 278 (12 בספטמבר 2007).
↑  י. יפה, צדוק קוגל: (שלושים למותו), דבר, 25 בפברואר 1979.
↑  להקלטותיה ראו הקלטות ביצועיה של שרה יערי, אוסף המוזיקה וארכיון הצליל, הספרייה הלאומית; שרה יערי באתר סטריאו ומונו.
↑  אורי קיסרי, שרה יערי, זמרת עממית, מעריב, 13 ביוני 1950. עם זאת, הוא קבל על כך שהופעתה של יערי – שאותה תיאר "אשה בעלת עיניים של מיטב העיירה היהודית של פולין, או רוסיה, ולבושה שמלה לועזית [...] שמלה שבאופנה קוסמופוליטית" – נטתה "לדינמיקה מיותרת של תנועות והתרוצציות, שאפילו זמרת עממית, שאינה קומית, חייבת להִזהר מהן". הייתה זו הפעם הראשונה שהאזין לזמרתה, לדבריו.
↑  אנשים ומוסדות, דבר, 15 באוגוסט 1955; הופעת שרה יערי בפאריס, דבר, 21 באוקטובר 1955; שרה יערי מזמרת בפאריס, הארץ, 11 בנובמבר 1955.
↑  לימים סיפרה כי כששרה באוזניו את שירו "תחת חורבות פולין" (אונטער די חורבֿות), פרץ בבכי. ראו שרגא הר-גיל, כשהיא שרה – בכה המשורר, מעריב, 15 בדצמבר 1975. בכתבה מופיעה גם האנקדוטה של סיפור היכרותה עם מאנגר.
↑  בשנת 1979 הופיעה בערב מחווה מיוחד לזכר נחום נרדי. ראו שאול הון, מי יבנה, יבנה בית..., מעריב, 29 באפריל 1979.
↑  אלה אילת (אילברג), "אדון יערי", את, 9, 106 (טבת/שבט תשל"ו), עמ' 44 ואילך (ריאיון עם מאיר יערי); מאיר יערי, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל.
↑  נרשמו לנשואין | בלשכת הרבנות בגבעתיים, הצופה, 9 בינואר 1953.
↑  הקבר של שרה יערי רזיטל בבית עלמין ירקון, באתר BillionGraves.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290871905171  ISNI: 0000 0004 0215 7247  VIAF: 297527423   WorldCat (עם VIAF): 297527423
ADA (אנטנה)

אילוסטרציה של ADA בפעולה המנטרלת חסימות ומאפשרת קליטת לוויינים
קופסת החומרה של אנטנת ה ADA
ADA (ראשי תיבות באנגלית של Adaptive Antenna) היא אנטנה מסתגלת מתקדמת, המסוגלת להתגבר על חסימות בתחום ה-GNSS, מתוצרת מפעל מלמ של התעשייה האווירית לישראל.
האנטנה מסוגלת[דרוש מקור] להתגבר על חסימות מערכות GPS,‏ GLONASS,‏ IRNSS, GALILEO, SBAS, בעזרת טכנולוגיית ניתוב ביטולים מתקדמת, וניתנת להתקנה על ספינות, מטוסים, טנקים, טילים, מזלטים ועוד.
שימוש ב ADA מגביר בפועל את היכולות של הפלטפורמה עליה היא מותקנת לפעול במתאר רווי חוסמים.
בפברואר 2017 נחשפה[דרוש מקור] ה-ADA רשמית, והוכרז[דרוש מקור] כי חיל האוויר הישראלי החליט להצטייד באנטנות ADA על "פלטפורמות מרכזיות" בשירות. וכי האנטנה תוצג בתערוכת Aero-India בבנגלור באותו חודש.
ביולי 2017 פורסם כי התעשייה האווירית חתמה על הסכם עם האניוול על פיתוח משותף של מכשיר המשלב את ה-ADA של מפעל מלמ עם מערכת ניווט GPS של האניוול.
הערות שוליים

↑  IAI AND HONEYWELL TO JOINTLY DEVELOP GPS ANTI-JAM NAVIGATION SYSTEM, באתר התעשייה האווירית
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.