stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קמבודיה (פרוטקטורט צרפתי)
השלטון הקולוניאלי הצרפתי > כלכלה במהלך הקולוניאליזם הצרפתי

במקור שימש שטח קמבודיה כחייץ לצרפת בין המושבות הווייטנאמיות החשובות יותר שלה לסיאם. קמבודיה לא נתפסה בתחילה כאזור חשוב מבחינה כלכלית. תקציב הממשלה הקולוניאלית התבסס בעיקר על גביית מיסים בקמבודיה כמקור הפיננסי העיקרי שלה, והקמבודים שילמו את המיסים הגבוהים ביותר לנפש בקרב המושבות הצרפתיות. מינהל לא יעיל ולפעמים לא יציב היה אופייני לשנים הראשונות של השלטון הצרפתי בקמבודיה. משמעותו הייתה שהתשתית והעיור גדלו בקצב נמוך בהרבה מאשר בווייטנאם, ונותרו המבנים החברתיים המסורתיים בכפרים. עם זאת, ככל שהמשטר הצרפתי התחזק לאחר מלחמת צרפת-סיאם, החלה התפתחות איטית בקמבודיה, שבה הרחיבו גידול אורז וגידולי פלפל לצמיחת המשק. כדי לטפח את היצוא, הוכנסו שיטות חקלאיות מודרניות, בעיקר על ידי יזמים קולוניאליים אשר קבלו קרקע במחוז בטמבנג (מערב). כמו תעשיית הרכב הצרפתית שגדלה מטעי גומי על ידי משקיעים צרפתיים. במהלך שנות העשרים של המאה העשרים נמשכה ההתפתחות הכלכלית, והורחבו גידולי התירס והכותנה. למרות ההתרחבות ההשקעה הכלכלית, עדיין המשיכו הקמבודים לשלם מיסים גבוהים ובשנת 1916 פרצו מחאות בדרישה להפחתת מיסים.
תשתיות ועבודות ציבוריות פותחו אף הן בזמן השלטון הצרפתי, ונסללו כבישים והונחו מסילות ברזל בשטח הקמבודי. בעיקר, קו הרכבת המחבר את פנום פן עם הגבול תאילנדי.
התעשייה פותחה מאוחר יותר, אך תוכננה בעיקר לעבד חומרי גלם לשימוש מקומי או לייצוא. כפי שנעשה בבורמה ובמלאיה על ידי הבריטים. זרים שלטו בכוח העבודה במשק בקמבודיה, עקב אפליה צרפתית נגד הקמבודים באיוש תפקידים כלכליים חשובים. וייטנאמים רבים גויסו לעבוד במטעי גומי ולאחר מכן מילאו תפקידים מרכזיים בכלכלה הקולוניאלית כמו בעסקים. הקמבודים הסינים המשיכו להיות מעורבים במידה רבה במסחר, אך תפקידים גבוהים יותר הועברו לידי הצרפתים.
הופעתה של הלאומיות הקמארית

שלא כמו בווייטנאם, הלאומיות הקמבודית נותרה שקטה יחסית במהלך רוב שלטון צרפת בעיקר בשל השפעה פחותה בתחום החינוך, שעזרה לשיעורי האוריינות בקמבודיה להישאר נמוכה ומנעה תנועות לאומניות כמו אלה שהתרחשו בווייטנאם. עם זאת, בקרב האליטה הקמבודית המשכילה הרעיונות המערביים של דמוקרטיה ושלטון עצמי, גם שחזור של שרידים כמו באנגקור ואט יצרו תחושה של גאווה ומודעות למעמד החזק של קמבודיה בעבר. גם בקרב הסטודנטים הקמבודיים למיעוט הווייטנאמים היה מעמד מועדף. בשנת 1936, הופיע עיתון שהטיף נגד צרפת, והקולוניאליזם. כמו כן רעיונות שדגלו בעצמאות החלו להתפתח ב־1940 בקרב הקמבודים בתאילנד, שחששו כי מעשיהם יובילו לעונש אם יפעלו במולדתם.
מלחמת העולם השנייה בקמבודיה

לאחר נפילת צרפת ב-1940 נשלטה קמבודיה ושאר הודו-סין הצרפתית על ידי ממשלת וישי הצרפתית, ולמרות הפלישה להודו-סין הצרפתית, איפשרה יפן לפקידים קולוניאליים צרפתים להישאר במושבותיהם תחת פיקוח יפני. בדצמבר 1940 פרצה המלחמה הצרפתית-תאילנדית ולמרות ההתנגדות הצרפתית לכוחות התאילנדים המגובים ביפן, אילצה יפן את השלטונות הצרפתיים לוותר על כמה מחוזות שהיו ברשותם לתאילנד.
התעמולה היפנית של "אסיה לאסיאתים" מצאה קהל אוהד בקרב הלאומנים הקמבודים, אף על פי שמדיניותה של טוקיו בהודו סין הייתה להשאיר את הממשלה הקולוניאלית אחראית. כאשר נעצר נזיר בודהיסטי בולט, פעיל פוליטי, על ידי השלטונות הצרפתיים ביולי 1942, נערכו הפגנות שדורבנו על ידי העיתון נגרוואטה, בדרישה לשחרורו. הם, כמו גם לאומנים אחרים, העריכו ככל הנראה את נכונותם של היפנים לתמוך בהם, משום ששלטונות וישי עצרו במהירות את המפגינים ונתנו לפאץ צ'ון, אחד מעורכי העיתון נגרוואטה, מאסר עולם. העורך השני, בן נגוק ת'אנה, נמלט מפנום פן לטוקיו.
נושא המושבות האירופיות באסיה היה בין הנושאים שנדונו במהלך המלחמה על ידי שלושת מנהיגי כוחות הברית: רוזוולט, סטלין וצ'רצ'יל בשלוש ישיבות הפסגה שהתקיימו בקהיר, בטהראן וביאלטה. בהתייחסות למושבה הגדולה ביותר בהודו, לחץ רוזוולט בחוזקה על הענקת עצמאות עד תום המלחמה, לחץ שהתנגד לו בתוקף צ'רצ'יל. לגבי מושבות לא בריטיות באסיה, רוזוולט וסטלין החליטו בטהראן שהצרפתים וההולנדים לא יחזרו לאסיה לאחר המלחמה. מותו של רוזוולט בטרם עת, עוד לפני סוף המלחמה, הביא להתפתחויות שונות מאוד ממה שרוזוולט ראה. הבריטים תמכו בהחזרת השלטון הצרפתי וההולנדי באסיה ואף ארגנו משלוח חיילים הודים תחת פיקוד בריטי למטרה זו.
במאמץ לגייס תמיכה מקומית בחודשים האחרונים של המלחמה, היפנים פיזרו את הממשל הקולוניאלי הצרפתי ב-9 במרץ 1945, וקראו לקמבודיה להכריז על עצמאותה בתוך אזור הפוליטי שלהם במזרח אסיה רבתי. ארבעה ימים לאחר מכן, המלך סיהנוק הכריז עצמאות לקמבודיה. בן נגוק תאן חזר מטוקיו במאי, והתמנה לשר החוץ. ב-15 באוגוסט 1945, ביום שבו נכנעה יפן, הוקמה ממשלה חדשה עם בן נגוק ת'אך המכהן כראש ממשלה. כאשר כוח של בעלות הברית תפס את פנום פן באוקטובר, תאנה נעצר על שיתוף פעולה עם היפנים ונשלח לגלות בצרפת. חלק מתומכיו עברו למערב קמבודיה, שהייתה תחת שליטה תאילנדית. שם הם התאגדו כפלג בתנועת הקמאר.
הדרך לעצמאות מדינית

ביוני 1952 הכריז סיהאנוק על פיטורי הקבינט שלו, השהה את החוקה, והשתלט על הממשלה כראש ממשלה. לאחר מכן, ללא סנקציות חוקתיות ברורות, הוא פיזר את האספה הלאומית והכריז על חוק צבאי בינואר 1953. סיהאנוק הפעיל את השלטון הישיר במשך כמעט שלוש שנים, מיוני 1952 עד פברואר 1955. לאחר פירוק האספה, הוא הקים מועצה מייעצת שתחליף את המחוקקים ומינה את אביו, נורודום סוראמאריט, כעוצר.
במרץ 1953 נסע סיהאנוק לצרפת. לכאורה, הוא נסע בענייני בריאות, למעשה, הוא קיים מסע אינטנסיבי כדי לשכנע את ממשלת צרפת להעניק עצמאות מלאה. האקלים הפוליטי בקמבודיה באותה עת היה כזה שאם לא היה משיג עצמאות מלאה במהרה, האנשים היו צפויים להצטרף אל תנועת המחתרת של בן נגוק ת'אנה ואל קמאר איסראק, שהיו מחויבים לחלוטין להשגת מטרה זו. בפגישות עם הנשיא הצרפתי ועם פקידים בכירים אחרים, נתפס סיהאנוק כמפחיד יתר על המידה באשר לתנאים הפוליטיים הפנימיים בקמבודיה. הצרפתים גם אימצו את האיום הסמוי, שאם ימשיך לא לשתף פעולה, הם עשויים להחליף אותו. המסע נראה ככישלון, אך בדרכו הביתה דרך ארצות הברית, קנדה ויפן, פרסם סיהאנוק את מצוקתה של קמבודיה בתקשורת.
כדי להנציח את "מסע הצלב המלכותי לעצמאות", סיהאנוק, הכריז כי לא יחזור עד שהצרפתים יעניקו הבטחות לכך שתינתן עצמאות מלאה. לאחר מכן הוא עזב את פנום פן בחודש יוני כדי להיכנס לגלות עצמית בתאילנד. הוא היה לא רצוי בבנגקוק, ועבר לווילה המלכותית שלו ליד חורבות אנגקור במחוז סימראב. סימראב, שהיה חלק מהאזור הצבאי האוטונומי שהוקם ב-1949, היה בפיקודו של סגן אלוף לון נול, לשעבר פוליטיקאי ימני שהפך עם הזמן לבעל ברית של סיהאנוק בתוך הצבא. בבסיסם בסימראב תכננו המלך ולון נול בתוכניות התנגדות אם הצרפתים לא יעמדו בתנאים שלהם.
סיהאנוק עשה הימור גבוה, שכן הצרפתים יכלו בקלות להחליף אותו במלך גמיש יותר. עם זאת, המצב הצבאי הידרדר בכל רחבי הודו סין וממשלת צרפת, ב-3 ביולי 1953, הכריזה על עצמה כמוכנה להעניק עצמאות מלאה לשלוש מדינות קמבודיה, וייטנאם ולאוס. סיהאנוק התעקש על התנאים שלו, שכללו שליטה מלאה בהגנה הלאומית, במשטרה, בבתי המשפט ובעניינים הכספיים. הצרפתים נענו והמשטרה והרשות השופטת הועברו לשלטון הקמבודי בסוף אוגוסט, ובאוקטובר השתלטה המדינה על כוחותיה הצבאיים. המלך סיהאנוק, הפך לגיבור בעיני עמו, חזר לפנום פן בניצחון, ויום העצמאות נחגג ב-9 בנובמבר 1953. השליטה בעניינים נוספים הקשורים לריבונות, כגון ענייני הכספים והתקציב, הועברה למדינה הקמבודית החדשה 1954.
הערות שוליים

↑  Philippe Franchini, Les Guerres d'Indochine, tome 1, Pygmalion-Gérard Watelet, 1988, page 92
↑  Pierre Montagnon, La France coloniale, tome 1, Pygmalion-Gérard Watelet, 1988, pages 146–147
↑  Claude Gilles, Le Cambodge: Témoignages d'hier à aujourd'hui, L'Harmattan, 2006, pages 97–98
↑  Philippe Franchini, Les Guerres d'Indochine, tome 1, Pygmalion-Gérard Watelet, 1988, page 114
↑  Maurice Zimmerman, Traité du 23 mars 1907 avec le Siam, Annales de géographie, Année 1907, Volume 16, n°87, pp. 277–278, sur Persée.fr
↑  Tyner, James A. (2017). From Rice Fields to Killing Fields: Nature, Life, and Labor under the Khmer Rouge. Syracuse, New York: Syracuse University Press. p. 29.
↑  Claude Gilles, Le Cambodge: Témoignages d'hier à aujourd'hui, L'Harmattan, 2006, page 98
↑  Philip Short, Pol Pot anatomie d'un cauchemar, Denoël, 2007, page 47
↑  Philippe Franchini, Les Guerres d'Indochine, tome 1, Pygmalion-Gérard Watelet, 1988, page 164
↑  Roosevelt and Stalin, The Failed Courtship" by Robert Nisbet, pub: Regnery Gateway, 1988
↑  "Churchill's Secret war", by Madhushree Mukherjee, Pub: Basic Books, 2010
המלך הקמבודי נורדום, שהזמין את הצרפתים לשלוט בארצו, 1863
סמל בית המלוכה של קמבודיה
המלך הקמבודי נורדום סיהאנוק, שהשיג את העצמאות המדינית לקמבודיה, תמונה מ-1941
המקדשים באנקור ואט, אחד האתרים החשובים בהיסטוריה ובזהות הלאומית של קמבודיה
מרד אבושירי

מרד אבושירי הייתה התקוממות, בין השנים 1888 ל-1889, של האוכלוסייה הערבית-סווהילית בשטחי מזרח אפריקה, שהוענקו לגרמניה על ידי סולטאן זנזיבר ב-1888. המרד דוכא בסופו של דבר באמצעות הקמת כוח צבאי גרמני, ובסיוע הצי הקיסרי שהטיל הסגר והפגיז ריכוזי מורדים על החוף.
רקע

חופה של מזרח אפריקה, בשטחים הכוללים בימינו את קניה וטנזניה, היה מיושב בערבים מאזור עומאן מאז ימי הביניים, אשר הקימו את סולטנות זנזיבר על האי זנזיבר ושטחי היבשת הסמוכים לה. השבטים שהתגוררו באזור ניהלו מלחמות בינם לבין עצמם לעיתים קרובות, וכוחות קולוניאליים שונים ניצלו זאת לטובתם.
ב-1884, במסגרת המירוץ לאפריקה, הגיעה משלחת של החברה הגרמנית לקולוניזציה בהנהגתו של קארל פטרס לזנזיבר, וחתמה על "הסכמי חסות" עם חלק ממנהיגי השבטים באזור החוף, מה שהעניק לחברה השפעה על שטחים נרחבים, שרשמית היו עדיין תחת שליטת הסולטנות. בריטניה חששה מנוכחות של יריבה אירופית באזור השפעה שלה, אך הייתה טרודה באותו הזמן בטיפול במרד המהדי בסודאן האנגלו-מצרית. הקאנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק זיהה את קשיי הבריטיים בטיפול במרד כחולשה וכהזדמנות להגביר את השפעת גרמניה במזרח אפריקה ללא התנגדות מצידם. בפברואר 1885, במסגרת ועידת ברלין, תבעה גרמניה רשמית את השטחים אותם השיג פטרס בעוד סולטאן זנזיבר, ברגש בן סעיד, נאלץ להכיר בכך מכיוון שלא זכה לתמיכת הבריטים.
ב-1885 השיג פטרס זיכיון מטעם האימפריה הגרמנית לפעולה באזור . ברגע שהשיג דריסת רגל, רכשה חברת מזרח אפריקה הגרמנית החדשה של פטרס שטחים גדולים נוספים, מטנגניקה ועד הרי אולוגורו (Uluguru) ואוסאמברה (Usambara). פעולות אלה נתקלו בהתנגדות סולטאן זנזיבר, ברגש בן סעיד, אשר נאלץ לוותר לאחר שפטרס זכה לתמיכת משרד החוץ הגרמני בברלין וביוני 1885 הגיעה שייטת של הצי הקיסרי הגרמני אל החוף הזנזיברי. מפקדה דרש מבן סעיד להכיר בשליטה הגרמנית, ובשכנוע השגריר הבריטי, נאלץ הסולטאן להיכנע לדרישות. ועידה משותפת בין בריטניה, צרפת וגרמניה שנערכה כחודשיים לאחר מכן חילקה את שטחי הסולטנות, שרשמית עדיין היו תחת מרותה, בין המעצמות ותחום שלטונו של ברגש בן סעיד הצטמצם לאיים שמול החוף ולרצועת חוף באורך 1,200 ק"מ. כל השטח שנותר, מזרחית לאגמים ויקטוריה וטנגניקה חולק בן בריטניה לגרמניה, כאשר הראשונה קיבלה את החלק הצפוני בין הנהרות טאנה לאומבה שהפך למזרח אפריקה הבריטית (קניה של ימינו), בעוד גרמניה קיבלה את החלק הדרומי בין הנהרות אומבה לרובומה (Ruvuma) שהפך למזרח אפריקה הגרמנית (ומאוחר יותר לטנגניקה, ולטנזניה של ימינו). ב-28 באפריל 1888 חתם יורשו של ברגש בן סעיד, הסולטאן כליפה בן סעיד, על הסכם בו ויתר על השליטה בטנגניקה שבחוף היבשת לידי חברת מזרח אפריקה הגרמנית.
החל מאוגוסט 1888 החלה החברה בניסיונות להשתלט על עיירות החוף בטנגניקה, תוך התנגדות קשה של העילית הערבית, שחששה מפגיעה בסחר העבדים והשנהב, אך גם מצד האוכלוסייה הילידית. עימות בין הנציג הגרמני, אמיל פון זלסקי, בפאנגני (Pangani), מרכז סחר בחלקו הצפוני של שטח החסות, לבין המושל המקומי סביב הזכות להניף במקום את דגל הסולטאן, הסתיימה במהומות והגרמנים נסוגו. זלסקי שב למקום לאחר מספר ימים עם כוחות נוספים וניסה לאסור את המושל בשעה שזה התפלל במסגד במרכז העיר. המהומות התחדשו לאחר שהגרמנים נכנסו למסגד בנעליהם ובליווי כלב (מה שפגע קשות ברגשות המוסלמים), ובשלב זה לא ניתן היה עוד לדכאן.
מרד

את המרד הנהיג אבושירי אבן סאלם אל חארטי, סוחר ובעל מטעים עשיר, בן לאב ערבי ולאם מבני האורומו. אבושירי השתמש בזעם התושבים כדי ליצור קואליציה מקומית, כשהוא זוכה לתמיכת ערביי הסביבה ושבטי הסווהילי גם יחד, כדי לסלק את הגרמנים מאזור פאנגני. באותו זמן החלו מרידות מקומיות באזורים נוספים, כגון זו בהנהגתו של באנה הרי (Bana Heri), סולטאן זיגואה (Zigua). עד מהרה התפשט המרד לאורך החוף, מטאנגה בצפון ועד לינדי ומיקינדני בדרום. נציגי חברת מזרח אפריקה הגרמנית גורשו או נהרגו, מלבד בדאר א-סלאם ובבגאמויו, שהושמו תחת מצור.
בפברואר 1889, לאחר ששליטתה של חברת מזרח אפריקה הגרמנית בחוף חוסלה למעשה, התערב קאנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק ומינה את לוטננט הרמן פון ויסמן לרייכסקומיסר של מזרח אפריקה הגרמנית. ויסמן הקים שוצטרופה, שהורכבו מקצינים גרמניים ומשכירי חרב מסודאן, לוחמים משבט הזולו ובני שבטים מקומיים (אסקרי), ודיכא בסופו של דבר את המרד.
ויסמן הגיע בראש כוחותיו אל בגאמויו הנצורה במאי 1889, וב-8 בחודש פרצו 700 אנשיו את ביצורי בסיסו של אבושירי בג'אחאזי, בהם החזיקו בין 1,000 ל-1,600 מורדים, הניסו אותם מן האזור ופגעו קשות בלגיטימציה של אבושירי להנהגת הקואליציה בראשה עמד. אבושירי נסוג לפאנגני כשהכוח הגרמני בעקבותיו. ב-8 ביולי כבשו הגרמנים את העיר בהתקפה מכיוון הים.
אבושירי איבד את בסיס תמיכתו ונסוג לפנים הארץ, שם גייס בני שבטים מקומיים כשהוא מבטיח להם שלל רב. אבושירי תכנן לפצל את הכוח הגרמני ולמשוך את אנשיו לפנים הארץ במרדף אחריו, ואז להכות בבסיסיהם לאורך החוף. בשלב הראשון זכתה התוכנית להצלחה, אך ההתקפה על דאר א-סלאם נכשלה, ובמהלך נסיגתם הותקפו כוחותיו של אבושירי וספגו אבדות כבדות. אבושירי, שניסה להימלט למומבסה שבתחומי מזרח אפריקה הבריטית, נלכד על ידי הגרמנים והוצא להורג בפאנגני ב-15 בדצמבר 1889.
בשלב זה הפנו הגרמנים את מאמציהם כנגד כוח המורדים העיקרי שנותר, בהנהגתו של באנה הרי, ששלט באזור סאדאני (Sadaani). ב-4 בינואר 1890 כבשו הגרמנים את בסיסו העיקרי במלמבולה לאחר קרב קשה. פעולה זו גרמה להרי, שנהנה מתמיכה מקומית רבה יותר מזו של אבושירי, לפתוח בלוחמת גרילה כנגד הגרמנים. ויסמן הגיב במערכה של אדמה חרוכה במטרה למנוע אספקה או סיוע להרי וכוחותיו. אף על פי שגרמה לרעב ומחלות בהיקף נרחב, גם בקרב אוכלוסיות ידידותיות, הייתה שיטה זו יעילה מאוד עבור הגרמנים. בהדרגה איבד באנה הרי את תמיכתו ומקומה של מפקדתו בעמק פאלמאקה נתגלה. בתחילת מרץ 1890 ריכזו הגרמנים את מרבית כוחותיהם בעמק ופתחו בסדרת מתקפות על לוחמי שבט הזיגואה שתמכו בהרי. הגרמנים נתקלו בהתנגדות עזה ונהדפו מספר פעמים לפני שהצליחו לסלק את לוחמיו של הרי מביצוריהם ב-9 במרץ. אף על פי שעדיין נהנה מתמיכה משמעותית, החל מעמדו של הרי בקרב אנשיו להתערער, ועל כן נכנע בפני ויסמן ב-8 באפריל. בתמורה, אושר מעמדו כסולטאן של זיגואה והוא אף זכה למשכורת כעובד ציבור השולט באזור מטעם הגרמנים.
תוצאות

ב-1 בינואר 1891 העבירה חברת מזרח אפריקה הגרמנית את השליטה בטנגניקה לידי ממשלת גרמניה, שהפכה רשמית לפרוטקטורט גרמני.
עם תבוסתם של אבושירי ובאנה הרי נכנעו מרבית המורדים הערבים והאפריקאים בפני הגרמנים. הדוגמה של הרי נלמדה ומנהיגי המורדים העדיפו להיכנע כדי לזכות בחנינה ולשמר את שלטונם תחת מרות גרמנית. כוחותיו של ויסמן המשיכו לפעול כנגד כוחות מקומיים, אך עם כניעתו של באנה הרי הסתיים המרד הלכה למעשה. בעקבות מרד אבושירי עברה מזרח אפריקה הגרמנית לשלטון גרמני ישיר ולהקמת מושבה ומנגנון שלטון יעיל, אשר ישמש כקרש קפיצה לכיבושים עתידיים נוספים.
לקריאה נוספת

Quesada, Alejandro de. Imperial German Colonial and Overseas Troops 1885–1918. Bloomsbury Publishing, 2013. ISBN 1780961650
Gaudi, Robert. African Kaiser: Paul Von Lettow-Vorbeck and the Great War in Africa. Oxford University Press, 2017. ISBN 1787380475
Stapleton, Timothy J (Ed). Encyclopedia of African Colonial Conflicts. ABC-CLIO, 2016. ISBN 1598848372
הערות שוליים

1 2 3 4  Quesada, עמוד 17
↑  Quesada, עמוד 16
1 2  McIntyre, Chris. McIntyre, Susan. Zanzibar. Bradt Travel Guides, 2009. ISBN 1841622540. עמודים 21-23
↑  United States. Department of State. Catalogue of Treaties, 1814-1918. Oceana Publications, 1919
1 2  Gaudi, African Kaiser: Paul Von Lettow-Vorbeck and the Great War in Africa
1 2 3  Stapleton, עמוד 6
↑  Stapleton, עמודים 6–7
1 2 3  Stapleton, עמוד 7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012408552405171  LCCN: sh2018000626
תקשורת לא-אלימה

תקשורת לא-אלימה (באנגלית, Nonviolent CommunicationTM, או בקיצור NVC; מוכרת בישראל כ"תקשורת מקרבת", ובקיצור תק"מ, ובעולם גם כ-"Compassionate Communication", והיא מכוּנה גם "שפת הג'ירף") היא גישה לניהול מערכות-יחסים בכל המישורים (בין-אישי, תוך-אישי, ובין משפחות, קהילות ומדינות) אשר פותחה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי ד"ר מרשאל ב. רוזנברג. מטרתה היא לאפשר יצירת שינויים במערכות יחסים שישרתו את כל הצדדים המעורבים, וכן להצליח לנהל את מערכות היחסים באופן יעיל, מקרב ובונה-אמון באמצעות מיקוד השיח והפתרונות בַּצרכים של כל הצדדים. הגישה משמשת לפתרון ואף למניעה של קונפליקטים, אי-הבנות וסכסוכים ביותר מ-200 מדינות בעולם, והיא מביאה תפישת-עולם מקיפה של אי-אלימות בצד כלים פרקטיים ומודל יישומי-מעשי. ייחודה הוא בכך, שהשיח שהיא יוצרת מוביל לגילוי העקרונות והצרכים המהותיים שמאחורי העמדות השונות, מה שמאפשר חיבור ומציאת פתרונות המקובלים על כולם גם במצבים שנראו עד כה חסרי-מוצא.
מהות הגישה

הגישה נובעת מהתבוננות על האופן המוכר שבו רוב בני-אדם מדברים ומקשיבים זה לזה רוב הזמן, בניסיון למלא את צורכיהם. הכוונה היא בעיקר לשימוש בשיפוטים, האשמות, ניתוחים הדדיים, דרישות, איומים, פרסים ועונשים – אופן תקשורת שברוב המקרים מגדיל את הסיכוי לניכור ואלימות בין הצדדים המעורבים, מקטין את הסיכוי ליצור ביניהם הבנה וחיבור, ומתוך כך – מקטין את הסיכוי למילוי הצרכים. הגישה רואה תקשורת מהסוג הזה כ"אלימה" (או "מרחיקה"), וכמטאפורה, מכנה אותה "שפת התן". (התן, לפי רוזנברג, מסמל מצב תודעה הנובע ממצוקה, שבו אנו רואים/ות רק את הצרכים של עצמנו ולבנו סגור אל האחר).
הגישה מציעה אלטרנטיבה לתודעת הנפרדות ולחשיבת ה"בסדר/לא-בסדר" שבבסיסה: פרוטוקול-שיח פשוט, שכאשר נעזרים בו, גם בדיבור וגם בהקשבה, הוא מגדיל מאוד את הסיכוי ליצירת אמון, הבנה וחיבור ולמילוי צורכי כל הצדדים, ומקטין את הסיכוי לשימוש באלימות. תקשורת מהסוג הזה מכונה "לא-אלימה", "מקרבת" או "שפת הג'ירף". (הג'ירפה, לפי רוזנברג, מסמלת את היכולת לראות מלמעלה ובלב פתוח את המצב ואת הצרכים של כולם).
רוזנברג מניח ששתי דרכי התקשורת השונות נובעות משתי תפישות-עולם הפוכות, והגישה כולה מבוססת על בחירה מודעת בהתמרה (טרנספורמציה) של הרגלי החשיבה והדיבור שלנו, הנובעים מתפישת-העולם מבוססת הנפרדוּת, לכאלו המושתתים על חמלה, כנות אמיצה ואכפתיות הדדית.
בבסיס הגישה כמה הנחות:
לכל בני ובנות האדם אותם צרכים אוניברסליים.
כל הצרכים שווים בחשיבותם.
העולם מציע מספיק משאבים למילוי הצרכים הבסיסיים של כולם.
כל פעולה אנושית נועדה למלא צרכים, ולפיכך אלימות היא תגובה טראגית לצרכים שלא נענו, וניסיון טראגי ומגושם למלאם.
כל רגש אנושי מצביע על (ונובע מ) צרכים מסופקים או לא מסופקים.
לכל בני ובנות-אדם יכולת לחמלה (ראיית הצורך הלא-מסופק של האחר והבנת הקושי הטמון בכך)
בני-אדם נהנים לתת (והכוונה בנתינה היא – מבחירה, ללא גמול ולא מתוך פחד/אשמה).
בני-אדם ממלאים צרכים רבים באמצעות מערכות יחסים של תלות-הדדית (inter-dependence).
בני-אדם משתנים.
בחירה היא פנימית.
הדרך הישירה ביותר לשלום עוברת דרך חיבור עצמי.
קונפליקט הוא הזדמנות לחיבור, צמיחה, העמקת הקשר ושיפורו.
מקורה של התקשורת האלימה הוא בתפישת-עולם מוסרנית וכוחנית, שלפיה קיימים נכון ולא-נכון, בסדר ולא-בסדר, נורמלי ולא-נורמלי, ולפיכך יש אנשים "טובים" ו"צודקים" יותר מאחרים, והם צריכים לשלוט בכוח באלה ש"רעים" או "אשמים" (ואפילו לשאוב הנאה משליטה כוחנית זו) ו"לתקן" אותם ואת דרכיהם. תפישת-עולם זו היא הגורמת לכך שכאשר משהו מפריע לאדם מסוים בהתנהגות הזולת, הוא עשוי לסווג באופן אוטומטי את עצמו לטוב וצודק, ואת האחר לרע ו/או אשם ו/או לא-בסדר, ולנסות לשנות בכוח ("לתקן") את הזולת או את התנהגותו, בין השאר באמצעות תקשורת "אלימה".
השיטה מושפעת מעקרונות האי-אלימות של מהטמה גאנדי ומרטין לותר קינג, מהגישות ההומניסטיות של קארל רוג'רס ומרטין בובר, ומגישתו של הפילוסוף קרישנמורטי.
המודל היישומי של הגישה

המודל היישומי של הגישה עוסק בשני ההיבטים המשלימים של כל תקשורת – שידור וקליטה.
שידור בתק"מ נקרא "ביטוי עצמי" וקליטה בתק"מ נקראת "הקשבה אמפתית".
הן הביטוי והן ההקשבה מתקיימים, בתק"מ, באמצעות שימוש בארבעה מרכיבי שפה – תצפית, רגש, צורך ו-בקשה.
המודל היישומי של הגישה > ביטוי עצמי

ביטוי עצמי באמצעות ארבעת מרכיבי המודל:
תצפית (נקייה מפרשנות/הערכה) – תיאור המצב כפי שנקלט בחושיו של הדובר.
רגש (במובחן ממחשבה/פרשנות/הערכה) – תחושה פיזית שמרגישים בגוף, שהיא מצב הרוח של הבנאדם. לדוגמה: אכזבה, שמחה, כעס, התרגשות...
צורך (במובחן מן הדרך למילויו) – משאב-חיים חיוני, שבני-האדם או יצורים חיים זקוקים לו לטובת קיום פיזי, רגשי, חברתי או רוחני. כלל הצרכים של בני-האדם הם אוניברסליים, כמו למשל – ביטחון, אמון, נראות, הקשבה, הבנה, הזנה, שקט, שלווה, חירות, יצירתיות, אותנטיות, אהבה, חיבור, קהילה, משמעות... לכל צורך יש אסטרטגיות (דרכים) שונות למילויו.
בקשה (במובחן מדרישה/תביעה) – תיאור, באופן בהיר ובלשון הווה, של מעשה או התנהגות שהזולת יכול לעשות, על מנת למלא (לפחות באופן חלקי) את הצורך שתואר.
משפט לדוגמה: "כשאמרתָּ לי: 'את לא יודעת כלום' (תצפית), הרגשתי תסכול, עצב ובדידות (רגשות), כי הצורך שלי בכבוד, בהערכה ובנִראוּת (צרכים) לא התמלא, ואני מבקשת שתגיד לי אם יש משהו שאתה מעריך בי (בקשה)".
המודל מניח, שביטוי עצמי כזה תורם להנעת אנשים מתוך בחירה ורצון, ולפיכך מתוך אחריות, בעוד ששימוש במרכיבי תקשורת "אלימים", כגון ביקורת, שיפוטים, הכללות, הערכות, אנליזות, השוואות, עצות והצעות, עלול להביא להנעת אנשים מתוך חובה וכורח (פחד, אשמה או בושה), מה שיפחית את האחריות שלהם על התנהגותם ("הייתי חייב/מוכרח") ויעמיק את הניכור בין בני-אדם.
המודל היישומי של הגישה > אמפתיה

אמפתיה לפי גישה זו, היא הקשבה פעילה, מתוך חמלה, באמצעות התייחסות למרכיבי השיח המקרב. אמפתיה כוללת שלושה שלבים:
הקשבה מתוך הרגשת חמלה. החמלה נובעת מההבנה, שהזולת הוא בעל רגשות וצרכים המשותפים לכל בני-האדם, ולכן המקשיב/ה יכול/ה להזדהות איתם, גם אם התנהגותו של הזולת (קרי, דרך-הפעולה שבה בחר למילוי הצורך) מעוררת בו/ה קושי.
ניחוש הרגשות והצרכים של הזולת מתוך התנהגותו ודבריו, תוך הימנעות מודעת מהתייחסות למרכיבים של "השפה האלימה" שהיו במסר. לדוגמה: "את עצובה?" (אמפתיה לרגש). "אתה עייף והיית רוצה כרגע שקט?" (אמפתיה לרגש ולצורך). "בעצם מה שאת אומרת, זה שחשוב לך להבין?" (אמפתיה לצורך).
תיקוף: המקשיב מבטא שהוא מבין את ההיגיון והטבעיות ברגשותיו של הזולת, לנוכח זה שצרכיו לא ממולאים, ואת ההיגיון והטבעיות בכך שצרכיו של הזולת לא ממולאים, לנוכח הסיטואציה. לדוגמה: "אני יכול בהחלט להבין למה אתה מרגיש פחד ושנאה ולמה הצורך שלך בביטחון לא מתמלא, כשיש איום ממשי ומתמשך על חייך ועל חיי הקרובים לך".
ראו גם

התמקדות (פסיכולוגיה)
פסיכולוגיה חיובית
צדק מאחה
הואופונופונו
לקריאה נוספת

ד"ר מרשאל רוזנברג, תקשורת לא-אלימה תקשורת מקרבת – שפה לחיים. הוצאת פוקוס
ארנינה קשתן, חוברת יסודות להכרת המודל של תקשורת לא-אלימה.
הערות שוליים

↑  Inbal Kashtan, Miki Kashtan, Key Assumptions and Intentions of NVC, BayNVC.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1038990 
מרשל רוזנברג מדגים את עקרונות הגישה ואת יישומה באמצעות בובות-יד של ג'ירף ושל תַן (נווה שלום, 1990)
אבן החכמים

"האלכימאי, בחיפושו אחר אבן החכמים, מגלה את הזרחן, ומתפלל לסיום מוצלח של הניסוי כמנהג האסטרולוגים הכימיים הקדומים", ג'וזף רייט מדרבי, 1771
אבן החכמים, המכונה גם אבן הפילוסופים או אבן המכשפים (באנגלית: Philosopher's Stone), היא חומר שעל פי אמונת האלכימאים מסוגל להפוך מתכות זולות לזהב. לעיתים נקשרה האבן גם ליכולת להישאר צעירים ולחיי נצח. במשך תקופה ארוכה הייתה האבן "הגביע הקדוש" של האלכימיה המערבית. האלכימאים סברו כי אכן קיים חומר כזה בטבע, והוא כונה "אבן הפילוסופים" משום הקשר שהיה בינו ובין התאוריות על החומר שהעלו הפילוסופים, ובפרט אריסטו והפילוסופים הערבים שקיבלו את תורת היסודות שלו (כדוגמת אל ראזי).
היסטוריה

האמונה כי מתכות "נחותות" יכולות להשתפר ולהפוך זהב עמדה ביסודה של האלכימיה מראשיתה בתקופה ההלניסטית. עם זאת, בעת העתיקה נתפס המעבר ממתכת פשוטה לזהב כ"צמיחה" וכהשתנות של החומר עצמו (מימוש פוטנציאל הקיים ממילא בחומר), ומשום כך – ללא צורך בחומר מבחוץ. האלכימאי ההלניסטי ניסה לאפשר לחומר הנחות להשיל מעליו את תכונותיו על ידי שרפה ו"השחרה", ולהצמיח בו אחר כך תכונות "זהביות".
שורשי רעיון אבן החכמים באלכימיה הסינית והערבית: האלכימאים הסינים ניסו לפתח תרופות מבוססות-זהב, שיעניקו חיי נצח ונעורי נצח. הערבים, אשר שילבו את ה"אלכימיה הרפואית" הסינית בתורת היסודות האריסטוטלית שירשו מהעולם ההלניסטי, פיתחו את רעיון ה"אלכסיר" – שממנו צמחה לימים "אבן החכמים". האלכימאים הערבים ראו בכל המתכות שילובים שונים של כספית וגפרית, כך שניתן לעבור ממתכת אחת לשנייה על ידי שנוי היחס בין הכספית והגפרית. ה"אלקסיר" אמור היה לאפשר "ארגון מחדש" של הכספית והגפרית, כלומר לסייע לתהליך האלכימי שנתפס לא כמעשה מיסטי אלא כטכנולוגיה המבוססת על הכרת היסודות המרכיבים את החומר. במאות ה-12 וה-13 תורגמו כתבי אלכימאים ערביים ללטינית, ועימם יובא לאירופה מושג ה"אלקסיר". רעיון אבן החכמים – יסוד טבעי או חומר המיוצר מכספית, מגפרית וממלח, אשר תואר בדרך כלל כאבקה אדומה ולפעמים כנוזל אדום או לבן שעצם מגעו בחומר דיו להפכו לזהב – גובש במאות ה-14 וה-15 באירופה בשיאה של ה"אלכימיה המיסטית". בתקופה זו הושגה התקדמות מועטה מאוד בשיטות העבודה ובהכרת החומרים, והתהליכים המתוארים בספרי האלכימיה הערבית וההלניסטית פורשו באופן אלגורי ומיסטי; חיפוש אבן החכמים הפך לעיקר עיסוקם של האלכימאים בתקופה זו. האגדה הידועה ביותר על הצלחה בייצור זהב היא סיפורו של ניקולא פלאמל, שעליו סופר כי הצליח לפענח את סודה של האבן ולהפוך שלוש פעמים כספית לזהב טהור.
פאראצלסוס מתאר את האבן ב"קתכיזם האלכימי" שלו כחומר המגלם את המהות הפנימית של החומר, ומאפשר לחומר לצמוח ולהפוך למושלם יותר. בתוך החומר ה"נחות" אותו מבקש האלכימאי לשפר טמון "זרע" המורכב מ"לחות" כלומר כספית ו"חום" כלומר גפרית כאשר שאר החומר הוא מעטפת המגינה על הגרעין הפנימי. אבן החכמים מאפשרת לזרע שבתוך החומר לממש את פוטנציאל הזהב שבו.
שאלה: מהי מטרת המחקר של הפילוסופים?
תשובה: בקיאות באמנות ההשלמה של מה שהטבע השאיר בלתי מושלם בממלכת המינרלים והשגת אבן החכמים
שאלה: מהי האבן הזו
תשובה: האבן היא ה"לחות" (כספית) היסודית של היסודות כשהיא מטוהרת באופן מוחלט ומובאת ליציבות מה שגורם לה לבצע דברים גדולים...
שאלה: כיצד מושגת ההשגה הסודית של עבודה נאצלת זו?
תשובה: היא מושגת מידיעה כיצד להוציא ממצב של פוטנציאל לפעולה את החום הפנימי (גפרית), או את אש הטבע הטמונה במרכז הלחות הפנימית.