stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיכר ציון
מבנים בכיכר

ממערב עם כיוון השעון:
בניין סנסור - בית משרדים וחנויות הבנוי בסגנון נאו-רנסאנסי, נבנה בתקופת המנדט וקרוי על שם היזמים. בעבר שכנו בו בית הקפה "אירופה" שהיה מוסד חברתי חשוב, הסניף הראשון של רשת "המשביר לצרכן" ומערכות עיתונים.
מלון רון (או מלון תל אביב) - בניין דו קומתי מעוטר, ששימש כבית מלון. במרפסתו עמדו נואמים בהפגנות השונות שהתקיימו בכיכר, בהם מנחם בגין כשהודיע על פירוק האצ"ל. תוכניות שונות מבקשות לשפץ ולהוסיף קומות לבניין.
בית המשביר החדש - סניף הדגל של הרשת וחנות הכלבו הגדולה בישראל, החליף את בית המשביר ברחוב המלך ג'ורג'. המבנה ההיסטורי, שאכלס בעבר את מועדון ה"אנדרגראונד" ואת הסניף הראשון של רשת סטימצקי, שופץ והורחב משמעותית, והבניינים יפו 39 ו-41 פורקו וחזיתותיהם שולבו במבנה החדש.
בניין בנק הפועלים - במקום בו שכן קולנוע ציון, שהעניק לכיכר את שמה, שוכן כיום בניין משרדים גדול ששימש את בנק הפועלים. בחזיתו גרם מדרגות רחב. כיום משמש רוב הבניין כבית מלון.
פיגועי טרור ואירועים אלימים

כיכר ציון הייתה זירה לפיגועי טרור אחדים.
ארבעה חודשים לאחר מלחמת ששת הימים, ב-8 באוקטובר 1967, נעשה בקולנוע ציון ניסיון פיגוע ראשון בסדרת הפיגועים של ארגון פת"ח. מטען נפץ הוחבא בתוך תיק שהושאר באולם הקולנוע, אך המטען אותר והפיגוע סוכל.
ב־4 ביולי 1975 התרחש הפיגוע הקטלני ביותר בכיכר, כשהתפוצץ מקרר תופת שהונח בה, וגרם למותם של 15 אנשים ולפציעתם של 77 אנשים. היה זה אחד הפיגועים הגדולים בהיקפם עד אז. בין ההרוגים היו ארבעה פלסטינים ממזרח ירושלים. אש"ף הודיע על אחריותו לפיגוע.
ב־10 בנובמבר 1975 קיבלה העצרת הכללית את החלטה 3379, שהשוותה את הציונות לגזענות. מספר ימים לאחר מכן, ב-13 בנובמבר, התקיימה הפגנה נגד ההחלטה. לאחר ההפגנה התפוצץ סמוך לכיכר מטען חבלה שהוטמן בעגלת סבלים, שגרם למותם של שישה בני נוער.
ב-23 במרץ 1979 התפוצץ מטען חבלה שהוטמן בפח אשפה סמוך לכיכר, ומהפיצוץ נהרג אדם אחד ו-13 איש נפצעו.
הפגנות בכיכר

אף שהכיכר אינה גדולה, מתקיימות בה לעיתים הפגנות. עם הידועות שבהפגנות אלו נמנות:
הפגנות בכיכר > הפגנת הענק נגד הסכם השילומים

ב־7 בינואר 1952 דנה הכנסת על כניסה למשא ומתן עם גרמניה על הסכם השילומים (ההצבעה נערכה ב-9 בינואר). מנחם בגין, מנהיג תנועת החרות שבאופוזיציה, התנגד נחרצות להסכם ולקראת הדיון ארגנה תנועתו עצרת המונים בכיכר ציון. בנאומו אמר בגין, בין השאר:
ההמון הלך מכיכר ציון לבניין הכנסת, ששכן באותה עת בבית פרומין, מרחק דקות הליכה מעטות מהכיכר, וחרף מחסומי המשטרה השליכו מפגינים אבנים על בניין הכנסת. כארבע מאות אנשים נעצרו, ומאתיים אזרחים ומאה וארבעים שוטרים נפצעו.
הפגנות בכיכר > הפגנות "הפנתרים השחורים"

בהפגנה של הפנתרים השחורים ב-18 במאי 1971 התאספו אלפי מפגינים בכיכר ציון והשמיעו קריאות נגד הקיפוח העדתי. המפגינים אף דרשו לשנות את שמה של הכיכר ל"כיכר יהדות המזרח". הפגנה זו התקיימה ללא רישיון, והמשטרה שהגיעה לפזרה נתקלה בהמון זועם, שהשליך אבנים ובקבוקי תבערה. התוצאות היו קשות: שוטרים ומפגינים נפגעו בהתנגשות, 20 אושפזו בבית החולים ו-74 מפגינים נעצרו על ידי המשטרה. לאחר מחאה אלימה זו נעתרה הממשלה לדון ברצינות בטענותיהם של "הפנתרים", ואף הוקמה ועדה ציבורית למציאת פתרון למצוקתם.
ב־28 באוגוסט 1971 נערכה בכיכר הפגנה סוערת של "הפנתרים השחורים" נגד ראש הממשלה, גולדה מאיר, והועלתה באש בובה בדמותה. המסר של המפגינים: "מדינה אשר חצי מתושביה מלכים וחצי עבדים מנוצלים – אנו נעלה אותה באש".
הפגנות בכיכר > הפגנת הימין נגד יצחק רבין

ב־5 באוקטובר 1995 נערכה בכיכר הפגנה שבה השתתפו ראשי מחנה הימין, אשר קראה לבטל את הסכמי אוסלו ולהוריד מהשלטון את ראש הממשלה יצחק רבין. בכיכר קראו "מוות לרבין" ו"רבין הבוגד". במיוחד נודעה הפגנה זאת בתמונה של רבין במדי אס אס, שהוצגה על ידי סוכן השב"כ אבישי רביב לצוות טלוויזיה שסיקר את ההפגנה. חודש לאחר מכן, בעצרת תמיכה בתהליך השלום נרצח רבין על ידי פעיל הימין הקיצוני, יגאל עמיר. על מרפסת הנואמים עמדו שלושה בכירי מפלגת הליכוד: אריאל שרון, בנימין נתניהו ומשה קצב. לצדם עמדו רחבעם זאבי, דוד לוי והרב חיים דרוקמן. בתום ההפגנה צעדו כמה מאות מהמפגינים מהכיכר לכנסת –שם ניסו לפרוץ לרחבת הכנסת ופגעו במכוניות שרי הממשלה.
הפגנות בכיכר > הפגנות ימין נוספות

הפגנה נוספת נערכה בכיכר נגד תוכנית ההתנתקות, תחת הסיסמה "ההתנתקות קורעת את העם". בהפגנה השתתפו עשרות אלפים. לאחר אירועי עמונה נערכה בכיכר הפגנה נוספת בהשתתפות עשרות אלפי אנשים שקראו לראש הממשלה אהוד אולמרט להתפטר והאשימו אותו בשיסוי השוטרים והחיילים במתיישבי עמונה.
הכיכר כיום

בשנות השמונים של המאה ה-20 הפך רחוב בן יהודה למדרחוב. בשנת 2009 נסגר רחוב יפו לתנועת כלי רכב, כך שישמש רק את הרכבת הקלה והולכי רגל. בעקבות צעדים אלה התחזק מעמדה של הכיכר כמקום מפגש של צעירים. בכיכר מתקיימים אירועים שונים כחלק מהפסטיבלים המתקיימים בירושלים. בין 2015 ל-2017 התקיים מדי שבוע בכיכר ובחלקו של רחוב יפו שבין הכיכר לכיכר ג'נרלי "שוק לילה" ביוזמת העירייה, שכלל דוכנים של אמנות ואומנות.
בניסיון למנוע את התקהלות נוער השוליים באזור הכיכר בשעות הערב, שינתה עיריית ירושלים את מבנה הכיכר והציבה בה ספסלים[דרוש מקור]. עמותת עלם יחד עם מוזיאון ישראל מפעילים פרויקט לטיפול בנוער בסיכון שבמסגרתו מגיעה לכיכר ציון באופן קבוע ניידת עם אנשי מקצוע ומתנדבים המסייעים לבני נוער. פרויקט נוסף המסייע לנוער בסיכון במקום הוא "הזולה של חצרוני".
בשנת 2016 ערכה עיריית ירושלים תחרות אדריכלים לשיפוץ הכיכר. לפי הצעת הוריה של שירה בנקי, שנרצחה במצעד הגאווה בעיר, נכללו בקריטריונים לשיפוט בתחרות "התייחסות אדריכלית לשדרוג הכיכר כמקום שמקדם חיבורים, סובלנות וכבוד הדדי". אמה אף השתתפה בוועדת השיפוט. בתחרות זכתה הצעתם של האדריכלים מיה עתידיה, מעיין טוקי כרמל ותמיר מנצור כרמל, הנקראת "קרחת יער אורבנית". לפי ההצעה יישתלו בכיכר עצים מצלים ויוקמו בה 290 מקומות ישיבה בספסלים קבועים שיאפשרו מפגשי שיח של קבוצות והקמת ביתנים זמניים.
העבודות לשיפוץ הכיכר החלו במרץ 2018, וכוללות בעיקר החלפת ריצוף, תאורה, ונטיעה של שלושים עצים חדשים. בשטח הכיכר ובמקום המדרגות וכבש הכניסה לבניין בנק הפועלים, יוצבו במות ישיבה וספסלים, ותוגבל כניסת כלי הרכב לכיכר מרחוב שמאי.
אזכורים בתרבות ובספרות

בסיפורה של עמליה כהנא-כרמון, "נעימה ששון כותבת שירים" (1966) תיאור מרכזי של כיכר ציון "כמו בתחתית של ים שקט וצלול מאין כמוהו" ("בכפיפה אחת", 138).
בספרו של דויד גרוסמן "מישהו לרוץ איתו", יש אזכורים רבים לכיכר ציון.
בספר הכרונוליתים מאת רוברט צ'ארלס מופיע אחד מהכרונוליתים בכיכר ציון.
"להקת כיכר ציון" שבראשה עומד דב שורין נקראת על שם הכיכר.
גלריה

הרכבת הקלה ברחוב יפו בבוקר 4 בנובמבר 2011
מים, 1997
מכסה ביוב שעוצב על ידי הפסל מיכה אולמן. מכסה דומה נמצא ברחוב "האחים" במזרח ירושלים
הערות שוליים

↑  בלהב המרד, יהודה לפידות
↑  נועם דביר, לונדון בכיכר ציון, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2011
↑  פענוח וסיכול פיגועים: מאמץ משולב, דבר, 8 בפברואר 1977
↑  יעל גרינפטר, היום לפני 36 שנה: מקרר תופת התפוצץ בכיכר ציון בירושלים, באתר הארץ, 4 ביולי 2011
↑  חללי הפיצוץ - למנוחות, דבר, 16 בנובמבר 1975
↑   נתן אקסלרוד, הפגנת "חרות" נגד השילומים, 1952, אוסף יומני כרמל  באתר YouTube ‏
↑  במילים "כאשר יריתם בי בתותח" רמז בגין לפרשת אלטלנה
↑  דברים בעצרת המונים נגד הסכם השילומים עם גרמניה, באתר מט"ח
↑  הפגנת "פנתרים" אלימות, דבר, 19 במאי 1971
↑  הפגנת ימין בכיכר ציון, נבדק ב-2021-10-18
↑  נדב שרגאי, הארץ, 06/10/1995
↑  טל ימין-וולבוביץ, ראשי הימין: אולמרט מפחד מוועדת חקירה, באתר nrg‏, 5 בפברואר 2006
↑  "מדוע החליטה העירייה לסגור את שוק הלילה בכיכר ציון? | כל העיר". כל העיר ירושלים. 2017-07-19. נבדק ב-2018-09-12.
↑  אתר מוזיאון ישראל
↑  מכיכר המחאות לכיכר הסובלנות: כיכר ציון תעוצב מחדש, הודעה באתר עיריית ירושלים, 16 בפברואר 2016
↑  הילה שמר, שינוי אישיות: האם כיכר ציון הסוערת יכולה להפוך למרחב של סובלנות, באתר Xnet‏, 14 בספטמבר 2016; יעל פרידסון, כיכר הסובלנות: המהפך של כיכר ציון, באתר ynet, 28 בספטמבר 2016
↑  ליאת בכרך, המהפך של כיכר ציון – עבודות השדרוג יחלו החודש, באתר כל העיר, 15.3.18
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
רחוב יפו, ירושלים

אתרים לאורך רחוב יפו
(1) התחנה המרכזית | (2) תחנת הרכבת | (3) שוק מחנה יהודה | (4) מרכז כלל | (5) מדרחוב בן-יהודה | (6) נחלת שבעה   (7) בניין ג'נרלי | (8) כיכר ספרא | (9) העיר העתיקה | (10) ממילא | (11) שער יפו ומגדל דוד (A) כיכר הדוידקה | (B) - כיכר ציון | (C) - כיכר צה"ל:
גליליאו (כתב עת)

| --- | --- |
שער הגיליון 183 שיצא בדצמבר 2013
שער הגיליון 183 שיצא בדצמבר 2013
 תדירות:  ירחון
 בעלים:  טיים אאוט
 עורך ראשי:  מיכל ברונר
 תאריכי הופעה:  ספטמבר 1993 – יוני 2016 (כ־22 שנים)
 שפה:  עברית
 מערכת:  רחוב יצחק שדה 32, תל אביב
 תפוצה:  22,000, מהם 13,000 מנויים
 מדינה:  ישראל
 אתר רשמי
 
גליליאו - כתב עת למדע ולמחשבה, או בקיצור גַּלִילֵיאוֹ, היה כתב עת ישראלי שעסק במדע פופולרי. הוא הוקדש לכל תחומי המדע - ממתמטיקה, פיזיקה וכימיה ועד ביולוגיה, וכן לתחומי דעת ומחשבה רלוונטיים כפילוסופיה ופסיכולוגיה. המגזין שילב בין מדע תאורטי לבין תחומים יישומיים, כגון טכנולוגיה, מחשבים, רפואה, חקלאות ואיכות הסביבה.
כתב העת הופיע אחת לחודש. בכל גיליון הופיעו כמה מאמרים וכן מדור חדשות מדע, ומדורים קבועים של כותבים, במגוון נושאים. מרבית המאמרים נכתבו במיוחד ל"גליליאו", על ידי אנשי מדע וכתבי מדע ישראלים, ומיעוטם מתורגם ממקורות שמחוץ לישראל.
היסטוריה

קדם ל"גליליאו", מבחינתו של הקורא העברי, כתב העת "מדע", שיצא לאור במשך כ-35 שנים על ידי "מוסד ויצמן לפרסומים במדעי הטבע ובטכנולוגיה" ונסגר בשנת 1991. "גליליאו" יצא לאור לראשונה בספטמבר 1993, ביוזמתו של סטפן סביצקי, תוך שהוא מושפע מהפורמט של "מדע". בשנותיו הראשונות הופיע כדו-ירחון, תחת הכותרת: "גליליאו - המגזין הישראלי למדע ולאקולוגיה". עורכת כתב העת במרבית הגיליונות שהופיעו בעשר השנים הראשונות, הייתה מרית סלוין. החל מגיליון 18, שם כתב העת השתנה ל"גליליאו – כתב עת למדע ומחשבה".
הגיליון ה-49 של גליליאו הופיע בינואר 2002. אחריו נפסקה באופן זמני הופעתו של כתב העת, עקב קשיים כספיים. כאקורד הסיום, יצא לאור בהוצאת כתר הספר "ואף על פי כן - ספר גליליאו" בעריכת סטפן סביצקי, ובו אוסף מאמרים מ-40 הגיליונות הראשונים.
במהלך שנת 2002 נמכר "גליליאו" לחברת SBC - מו"ל של כתבי עת במגוון תחומים. הגיליון הראשון לאחר החלפת הבעלים, שמספרו 51, הופיע בספטמבר 2002, ומאז גיליון 54 החל "גליליאו" להופיע במתכונת של ירחון. גיליון המאה של הירחון, שהופיע בדצמבר 2006, היה גיליון חגיגי ובו הובא מקבץ של מאה תגליות והישגים מדעיים בתחומים שונים. באפריל 2009 עבר "גליליאו" לבעלותה של חברת "מוטו תקשורת". אחרי שחברת מוטו תקשורת פשטה רגל, הירחון, יחד עם ירחונים אחרים, נקנה על ידי חברת טיים אאוט תל אביב ויצא במו"ל החדש החל מחודש נובמבר 2013. החל מהגיליון הראשון מבעלות "טיים אאוט" (גיליון 182), הירחון שינה את מראו החיצוני בפעם הראשונה מאז נוסד בספטמבר 93'. .
בחודש יוני 2016 ראה אור הגיליון האחרון של כתב עת זה.
ראו גם

גליליאו צעיר
הערות שוליים

↑  כריכת גיליון 182 מהאתר allmag
כנסיית הלחם והדגים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 על שם:  נס הלחם והדגים 
 מיקום:  עין שבע 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1980
 תאריך פתיחה רשמי:  1980 
 תאריך פירוק:  1982 
 
 קואורדינטות:  32°52′24″N 35°32′55″E﻿ / ﻿32.873333333333°N 35.548611111111°E﻿ / 32.873333333333; 35.548611111111
 he
 
הכנסייה בשנת 1937
בניין הכנסייה

חלל הכנסייה
חצר הכנסייה המודרנית ובה עץ הזית ובריכת הדגים. בתמונה נראית מזרקת שבעת הדגים המספקת מים לבריכה
תרשים הכנסייה הראשונה, השנייה והנוכחית באתר, כולל מיקומו הראשון והנוכחי של הסלע הקדוש
ביקור נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין באולם שנשרף בכנסייה עם ראשי הכנסייה, אוגוסט 2015
כנסיית הלחם והדגים (בלטינית: Ecclesia multiplicationis panum et piscium) שוכנת בעין שבע שבצפון-מערבה של הכנרת. הכנסייה מנציחה את נס הלחם והדגים, אשר לפי הברית החדשה חולל ישו במקום, ובו הזין 5,000 איש בחמש כיכרות לחם ושני דגים.
כנסייה ראשונה נבנתה במקום בשנת 350 לערך, והורחבה במידה ניכרת בשנת 480 לערך. הכנסייה נחרבה בידי הסאסאנים בתחילת המאה השביעית. בשנת 1932 נחשפו שרידי הכנסיות העתיקות, ובמקום הוקם מבנה ארעי. ב-1982 נבנתה הכנסייה הנוכחית, המשחזרת את תוואי הכנסייה העתיקה, למעט מספר תוספות. הבונים הקפידו על הבחנה ברורה בין שרידי הכנסייה העתיקה לזו המודרנית – חלקם התחתון של הקירות העשוי בזלת, שייך למבנה העתיק; בעוד שהתוספות המודרניות נעשו באבן ירושלמית בהירה. הפסיפסים המקוריים מהמאה החמישית עשויים מאבנים צבעוניות, והפסיפסים בשחור-לבן נוספו במאה ה-20.
היסטוריה > הכנסייה הראשונה

במקום המיוחס להתרחשות הנס נבנתה בשנת 350 לערך כנסייה ביזנטית שהנציחה אותו. הכנסייה הוקמה בסיועו של יוסף הקומס ("יוסף החבר"), יהודי אמיד מטבריה, והסלע שיוחס לפי המסורת למקום עריכת הנס ניצב במרכזה ושימש כמזבח. לכנסייה זו היה מעבר בודד שהסתיים באפסיס, ומיקומה הושפע מהדרך הראשית שעברה מצפון לה, ואשר הייתה סעיף של דרך הים.
אגריה, עולת-רגל נוצרית מתחילת התקופה הביזנטית מתארת את הכנסייה בכתביה:
ושם ליד הים שדה עשב ובו חציר רב ועצי תמר רבים, ולידם שבעה המעיינות השופעים כל אחד ואחד מים לרוב. בשדה הזה השביע האדון את העם בחמישה ככרות לחם ובשני דגים. ואכן מן האבן שעליה הניח האדון את הלחם נעשה עתה מזבח, ומן האבן נוטלים הבאים שבבים לרפואה, ומועילה היא לרבים. ליד קירות הכנסייה עוברת הדרך הציבורית, ושם היה למתי השליח בית מכס
היסטוריה > הכנסייה השנייה

הכנסייה הורחבה בשנת 480 לערך ביוזמתו של מרטיריוס, אך למעשה הייתה זו כנסייה גדולה בהרבה שחולקה לשלושה מעברים, וכיוונה היה שונה. חלק מהסלע הועבר אל תחילת האפסיס של הכנסייה החדשה, ומשני צדדיו נבנו שני חדרים ששימשו כדיאקוניקון (חדר מלבושים) ופרותזיס (Prothesis (altar)).
היסטוריה > הכנסייה השנייה > פסיפס הכנסייה

פסיפס מרשים שאיכותו טובה למדי מעטר את הבסיליקה שגודלה 475 מ"ר. צבעי האבנים שחור, חום, כתום, אדום, צהוב ואפור. צפיפות אבני הפסיפס משתנה –105–107 אבנים לדצמ"ר בין העמודים, 105-100 אבנים לדצמ"ר באולם הערב, 23 אבנים לדצמ"ר בנרטקס. לפני המזבח עוצבו זוג דגים וביניהם סל קלתוס ובו ארבעה ככרות לחם. איור זה הפך לאחד מהסמלים הנפוצים של ארץ הקודש בעולם הנוצרי. שני שטיחים עיקריים מצויים בשני אגפי אולם הערב ובהם מתוארים מוטיבים נילוטיים, עופות מים וצמחי מים, מתקן נילומטר ששימש למדידת גובה מי הנילוס ושני מבנים מבוצרים בכל אחד מפינותיו העליונות של הפסיפס. בין העמודים של האולם מתוארים בעלי חיים וצמחים. הדימויים מבוצעים בדיוק נטוריאליסטי, אולם הם חסרים קנה מידה משותף. כתוצאה מכך גודלם של המבנים ושל בעלי החיים זהה, ללא התייחסות לעומק או לפרספקטיבה. נושאים אלה שואבים השראה מתיאורים של הנילוס ושל חגיגות הנילוס, אשר היו פופולריים בתקופה הרומית בארץ ישראל ובסביבתה, כנושא לרצפות פסיפס. לצד הכנסייה הוקם מנזר, אך הכנסייה נחרבה בידי הסאסאנים בתחילת המאה השביעית.
היסטוריה > הכנסייה הנוכחית

בשנת 1932 נחשפו שרידי הכנסיות העתיקות, ובמקום הוקם מבנה ארעי. ב-1982 נבנתה הכנסייה הנוכחית המשחזרת את תוואי הכנסייה העתיקה, למעט מספר תוספות. הבונים הקפידו על הבחנה ברורה בין שרידי הכנסייה העתיקה לזו המודרנית – חלקם התחתון של הקירות העשוי בזלת, שייך למבנה העתיק; בעוד שהתוספות המודרניות נעשו באבן ירושלמית בהירה. הפסיפסים המקוריים מהמאה החמישית עשויים מאבנים צבעוניות, והפסיפסים בשחור-לבן נוספו במאה ה-20. חלל הכנסייה ריק יחסית לכנסייה קתולית. תקרת הכנסייה עשויה מעץ, כפי שהיה נהוג באדריכלות הביזנטית, והיא מוארת על ידי שתי שורות של חלונות בקומת האור. קומה זו נישאת על ידי שורת עמודים לבנים בעלי כותרות קורינתיות, וביניהם קשתות. הרצפה מכוסה בפסיפסים, ומעבר השמאלי קבועים חלונות זכוכית שדרכם נראים יסודותיו של אחד מקירות הכנסייה הראשונה ששכנה באתר. המזבח ניצב מעל הסלע שעליו, על-פי המסורת, נערך הנס, ומעל האחרון תולה נברשת מתכת גדולה אך פשוטה. בכנסייה שתי איקונות בלבד. בשמאלית נראים המדונה והילד ובצידה האחורי דמותו של מרטיריוס, בונה הכנסייה השנייה באתר; ובימנית נראה ישו ובצידה האחורי נראה יוסף הקומס שתרם את הכספים הדרושים לכנסייה הקדומה.
בקדמת הכנסייה שוחזר האטריום שהוביל אליה. האטריום רבוע והוא מוקף באכסדרה מכל ארבעת צדדיו. האכסדרה הסמוכה לכניסה אל הכנסייה שימשה בתקופה הביזנטית כנרתקס. במרכזו של האטריום חצר לא מקורה, ובה ערוגת אבן עגולה שבה ניטע עץ זית. ליד הערוגה נחצבה בריכת דגים, שמימיה מגיעים ממזרקה בדמות שבעה דגים, סמל לשבעת המעיינות של עין שבע. מחוץ לכנסייה הוצב אגן טבילה בצורת צלב שהובא מכנסייה ליד חברון, והמתוארך למאה ה-5. עוד הוקם באתר מנזר בנדיקטי-גרמני, שבו חדרי אירוח לצליינים.
היסטוריה > הכנסייה הנוכחית > ההצתה

ב-18 ביוני 2015 הוצת מתחם הכנסייה ועל קירותיו רוססה הכתובת "והאלילים כרות ייכרתון", ציטוט מתוך תפילת עלינו לשבח. לאתר נגרם נזק רב: האטריום וחלקים נוספים עלו באש אם כי אולם הכנסייה עצמו לא נפגע. האש כובתה על ידי צוותי מכבי האש. נגד שני צעירים יהודים החשודים בהצתה הוגש כתב אישום, ונציגי השב"כ אמרו בדיון כי מדובר בהתארגנות אידאולוגית שמטרתה "לשנות את סדרי המשטר ולקרב את הגאולה", בין היתר באמצעות פגיעה באתרים נוצריים ברחבי הארץ. על אחד המציתים, ינון ראובני, נגזרו חמש וחצי שנות מאסר.
לאחר ההצתה שופצה הכנסייה ונפתחה שוב למבקרים, והגיעו אליה אלפי בני אדם, בהם גם ויליאם גרנט, סגן שגריר ארצות הברית בישראל.
ראו גם

כרי דשא
הערות שוליים

↑  הכיכר החמישית המתוארת בנס הושמטה באופן סמלי, כדי לייצג את לחם הקודש שנמצא על המזבח בשעת סעודת האדון
↑  ענת אביטל‏, טיילת הבשורה בצפון הכינרת, באתר "מטיילים עם ענת"
↑  אחיה ראב"ד, חשד להצתת כנסייה בכנרת: "עובדי אלילים", באתר ynet, 18 ביוני 2015
↑  נעה שפיגל, הוצתה כנסייה היסטורית על שפת הכנרת: "והאלילים כרות יכרתון", באתר הארץ, 18 ביוני 2015
↑  כתב אישום בפרשת הצתת כנסיית "הלחם והדגים", באתר משרד המשפטים, 30 ביולי 2015
↑  ע"פ 6928/17 מדינת ישראל נ' ינון אליה ראובני, ניתן ב־16 באוגוסט 2018
נעה שפיגל, ארבע שנות מאסר נגזרו על מצית כנסיית הלחם והדגים, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2017
↑  דני ברנר, כנסיית הלחם והדגים נפתחה למבקרים, באתר ישראל היום, 21 ביוני 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4690866-3  VIAF: 1975167807381818130002   WorldCat (עם VIAF): 1975167807381818130002
טפח

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסר מידע על מידות המקבילות לטפח בתרבויות נוספות (למשל, באנגלית: hand).
יחידות מידה הנגזרות מהיד.
טפח היא יחידת מידה קדומה למדידת אורך, אשר אורכה כרוחב ארבע אצבעות של אדם ומשמשת לקביעת מדידה במצוות שונות כמו גודל סוכה, שטח של רשות היחיד ועוד.
אורך המידה הוא כרוחב כף היד. באחרונים נאמרו דעות שונות בשיעור המדויק של המידה. בארמית לעיתים מכונה המידה 'טפחא', ולעיתים (נדירות) 'פשך'.
ברבים נהוג לומר טפחים, אמנם במקרא מופיע גם צורת רבים טפחות: כגון בפסוק ”מהמסד ועד הטפחות” (ספר מלכים א', פרק ז', פסוק ט').
ששה טפחים הם 'אמה', יחידת מידה מקראית, המשמשת רבות לשיעורים הלכתיים.
מקור

מידת הטפח היא מידה מקראית ונזכרת פעמים אחדות בתנ"ך, כך למשל מופיע בתורה שמשה רבינו נצטווה לעשות מסגרת לשולחן הפנים בשיעור טפח:
וְעָשִׂיתָ לּוֹ מִסְגֶּרֶת טֹפַח
שיעורו של הטפח נמסר הלכה למשה מסיני שהוא כרוחב ארבע אצבעות אך באצבעות האגודל.
מקור > טפח שוחק ועוצב

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא יש לפרט על ההבדלים.
שיעור הטפח

ישנה מחלוקת בהלכה מהו אורך הטפח:
לפי החזון איש – 9.6 ס"מ (כשכוונתו לאגודל – כ-2.4 ס"מ)
לפי הגר"ח נאה – 8 ס"מ
במחקר

ממצאים ארכאולוגיים מתקופת ממלכת יהודה תומכים בסברה כי אורך הטפח עמד על כ-8.85±0.6 ס"מ, מידה זו תואמת את הרוחב הממוצע של ארבע אצבעותיהם של חיילים זכרים בצבא ארצות הברית במאה העשרים – כ-8.67±0.5 ס"מ. החוקרים בחנו מאות כדים ממספר אתרים מתקופת ממלכת יהודה (לרבות חורבת קייאפה, עיר דוד, גבעת התיתורה, תל מגידו, תל לכיש ועוד) ומצאו כי הקוטר הפנימי הממוצע של פתח הכדים בכל אתר תואם מידת טפח זו, בעוד שנמצאה שונות רבה בשאר מידות הכדים שנבדקו (נפח, קוטר וגובה הכדים).
בניגוד לכך, במדגם של כדים מן התקופה הרומית בארץ ישראל שאותרו באזור שועפאט, הקוטר הפנימי הממוצע של פתח הכדים היה קטן יותר – כ-7.87±0.8 ס"מ – בדומה לרוחב הממוצע של ארבע אצבעותיהן של חיילות בצבא ארצות הברית במאה העשרים – כ-7.82±0.4 ס"מ.
מטבע לשון

מגלה טפח ומכסה טפחיים – מטבע לשון בספרות בעקבות התלמוד העושה שימוש במידה זו כמטפורה, שפירושה שגם כאשר אדם מגלה משהו הוא מסתיר יותר מכך.
מהמסד ועד הטפחות – מטבע לשון שפירושו מלמטה ועד למעלה. לפי אחד ההסברים, המילה טפחות בהקשר זה היא צורת רבים של המילה טפח, זאת בשל המנהג שרווח בעבר שהאבנים שנמצאות בסוף החומה רוחבם טפח.
ראו גם

מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה
רשימת מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה
הערות שוליים

↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף ד', עמוד א', ובספר קרית ספר שבת יז
↑  רש"י תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף כ"ו, עמוד ב' ד"ה שיאחזנו.
↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף מ"א, עמוד ב' ושולחן ערוך, יורה דעה, סימן רע"ב, סעיף א'.
1 2 3  Karasik, Avshalom, Ortal Harush, and Uzy Smilansky. "The Morphology of Iron Age Storage Jars and Its Relation to the Handbreadth Measure (Biblical Tefach)" Bulletin of the American Schools of Oriental Research 384, no. 1 (2020): 000-000.
1 2  איתי בלומנטל, נמצאו עקבותיה של המידה "טפח" בממצאים ארכיאולוגיים, באתר ynet, 30 בספטמבר 2020
1 2  White, Robert M. Comparative anthropometry of the hand. No. NATICK/CEMEL-229. Army Natick Research and Development Labs Ma Clothing Equipment and Materials Engineering Lab, 1980.
↑  מקורו בספר מלכים א', פרק ז', פסוק ט'.
| מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה |
| --- | --- | --- |
| מידות אורך | אצבע • סיט • טפח • זרת • אמה • ריס • מיל • פרסה |  |
| מידות נפח | כור • לתך • איפה • סאה • הין • עשרון • קב • לוג • מלוא לוגמיו • רביעית • כביצה • ככותבת • כגרוגרת • כזית • משורה • קורטוב • כעדשה |  |
| מידות מטבעות | כיכר של קודש • כיכר של חול • מנה • דינר זהב • סלע • שקל • זוז (דינר כסף) • סלע מדינה (טרפעיק) • מעה • פונדיון • איסר • מסמס • קונטרק • פרוטה |  |
| מידות שטח | בית כור • בית לתך • בית סאה • בית קב • בית רובע |  |
| מידות זמן | חלק • שיתין נשמין • תוך כדי דיבור • כדי אכילת פרס • כדי הילוך • שעה זמנית • מעת לעת |  |
עין שבע

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מחוז, כפר, יישוב, כפר פלסטיני עקור, יישוב לשעבר 
 מיקום
 מיקום:  מחוז הצפון 
 קואורדינטות:  32°52′25″N 35°32′56″E﻿ / ﻿32.873658333333°N 35.548975°E﻿ / 32.873658333333; 35.548975
 
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) עין שבע(למפת הגליל העליון רגילה) עין שבע(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין שבע(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין שבע
 
מראה בטבחה
עין שבע, המכונה גם טבח'ה (Tabgha), היא בקעה המשתרעת בצפון-מערב הכנרת, סמוך לכפר נחום. שמה העברי "עין שבע" ניתן לה על שם שבעת המעיינות שנבעו בה בעבר, אך כיום נובעים במקום חמישה בלבד. השם היווני, אשר ממנו התגלגל השם "טבח'ה", נובע גם הוא מהקשר גאוגרפי זה (Heptapegon שמשמעותו "שבעה מעיינות" הפך ל-Tabego ולבסוף Tabgha).
עין שבע ידועה בזכות נס הלחם והדגים, המוזכר בברית החדשה ובו לפי המתואר הצליח ישו להזין 5,000 איש, בחמש כיכרות לחם ושני דגים.
אתרים חשובים

במקום התרחשות הנס, הוקמה במאה ה-4 כנסיית הלחם והדגים. הכנסייה הורחבה אך חרבה בידי הפרסים בתחילת המאה השביעית, וכיום עומדת באתר כנסייה מודרנית אשר משחזרת את הכנסייה העתיקה. בשנת 1932 נחשפה במקום בזיליקה ביזנטית ובה רצפת פסיפס מרשימה המתוארכת לזמנה של המאה ה-5 לספירה.
כנסייה נוספת בעין שבע היא כנסיית הבכורה של פטרוס או "כנסיית ההבטחה". זוהי כנסייה פרנציסקנית, ולפי המסורת, במקום זה נגלה ישו לשליחים לאחר קומו מן המתים, סעד עימם, והעניק לפטרוס את הבכורה. הכנסייה הראשונה שניצבה במקום הוקמה במאה ה-4 על ידי פלוויה יוליה הלנה, אימו של הקיסר קונסטנטינוס, אך חרבה בימי הביניים. הכנסייה הנוכחית הוקמה מאבני בזלת על ידי נזירים פרנציסקנים איטלקים אשר התיישבו במקום בשנת 1934. בעת ביקורו של האפיפיור פאולוס השישי בישראל בשנת 1964, פקד את הכנסייה והתפלל בה.
"עין איוב" הוא מעיין בבקעת טבח'ה, שיש הרואים בו מקום מקודש למוסלמים. על מקור מימי המעיין נבנתה בריכת אבן גדולה, שיש בה קומות וגרם מדרגות לולייני, ופתח ומבואה. המבנה מיוחס לתקופה הרומית, אך נראה שהוא מאוחר יותר, ובעיקרו שופץ במאה ה-18.
ב-1961 בנה האדריכל נחום זולוטוב את "בית תמרה" על שמה של תמרה כהן שגרה בטבחה בשנות ה-50 של המאה ה-20, וניסתה להקים חווה חקלאית באזור. כהן נפטרה מסרטן בגיל 33 קודם שהצליחה להקים את החווה, ואמה היא שהקימה את הבית וגרה בו עד 1982. מאז עמד הבית נטוש בצמוד לכביש 87.
ראו גם

כרי דשא
לקריאה נוספת

מחקר היסטורי על אודות האכסניה פילגרהאוס בטבחה: חיים גורן, תולדות האכסניה הגרמנית-קתולית בטבחה 1889–1925, 1983 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  נירית שלו כליפא, אל גן נעול: סיורים במנזרי הארץ, הוצאת זמורה ביתן דביר, עמ' 209
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4118937-1  VIAF: 234636240   WorldCat (עם VIAF): 234636240
אברתן רחב שן

| אברתן רחב שן |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
על־סדרה:: בטאים
סדרה:: טחנאים
משפחה:: טחניים
תת־משפחה:: Rhinopterinae
סוג:: אברתן
מין:: אברתן רחב שן
שם מדעי
 Rhinoptera marginata ‏סנט-אילר, 1817
אברתן רחב שן (שם מדעי: Rhinoptera marginata) הוא מין בסוג אברתן שבקבוצת הבטאים המצוי לאורך החוף המערבי של אפריקה ובים התיכון. הוא ככל הנראה נדיר בים התיכון, אך נפוץ במים הרדודים ליד מערב אפריקה. בפברואר 2024 התווסף המין לרשימת המינים של האמנה לשימור מינים נודדים של חיות בר (אנ').
תיאור

הרוחב המקסימלי של האברתן רחב השן יכול להגיע לכדי 2 מטר.
תצורת ההולדה של האברתן רחב השן הוא על ידי אוביפריות, כאשר העוברים ניזונים תחילה מהחלמון, ולאחר מכן מקבלים הזנה נוספת מהאם על ידי ספיגה עקיפה של נוזל רחם מועשר בריר, שומן או חלבון.
תפוצה

האברתן רחב השן נפוץ במזרח האוקיינוס האטלנטי מחופי פורטוגל ועד לחופי מערב אפריקה, וכן גם בחלק המזרחי של הים התיכון.
תפוצה > בישראל

באפריל 2022, במסגרת תופעת הכרישים בחדרה, הגיעו אל אזור חוף הים של חדרה מאות פרטים של אברתן רחב שן. זוהי הפעם הראשונה שבה נצפה מין זה בחופי ישראל למשך מספר שבועות.