stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם הוס
תרגומיו > שירה

גרשון בן-דוד, לזרוק אל תוך הרוח, ניסויים במטא-ברבריות: שירים (תרגם מגרמנית: אברהם הוס, על המשורר ורקע שירתו: אברהם הוס, סוזן ברנופסקי, עורכים: רנטה בירקנהאור ואוטו דב קולקה), Straelen, שטראלנר מנוסקריפטה, 1995.
תרגומיו > מחזות

מנס ספרבר, כמו דמעה בים (סיפור), מעובד לבמה על ידי מנס ומילו ספרבר (תרגם: אברהם הוס), תל אביב, הבימה, 1973.
מכס ברוד, הטירה על פי פרנץ קפקא (תרגם: אברהם הוס), תל אביב, התיאטרון הלאומי הבימה, 1976.
פרידריך דירנמט, המלך ג'והן על פי ויליאם שייקספיר (תרגם: אברהם הוס), תל אביב, התיאטרון הלאומי הבימה, 1976.
פטר וויס, מרה סאד: סיפור רדיפתו ומותו של ז'אן פול מרה, כפי שהוצג על ידי להקת השחקנים של בית המרפא בשארנטון בהדרכתו של מר דה סאד, מחזה בשתי מערכות (תרגם: אברהם הוס), רמת גן, מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1982.
תרגומיו > עיון

זיגמונד פרויד ... (ואחרים), פרויד ודורה (עריכה: עמנואל ברמן, תרגום: אברהם הוס (מגרמנית), מרים קראוס (מאנגלית)), תל אביב, עם עובד, 1993.
ליאו שטראוס, ירושלים ואתונה: מבחר כתבים (ערך והקדים מבוא: אהוד לוז, תרגמו: אברהם הוס ודוד זינגר), ירושלים, מוסד ביאליק ומכון ליאו בק,2001.
משפחתו

היה נשוי לחוה לבית קרן (2010-1928), פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית. להם שני בנים: ד"ר מתי הוס, מרצה בכיר (בגמלאות) לספרות עברית באוניברסיטה העברית ומתמחה בספרות עברית בספרד של ימי הביניים, ופרופ' בועז הוס, חוקר קבלה במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
התגורר בשכונת רחביה בירושלים.
לקריאה נוספת

חנן חבר, "אל-נא תרגום אותי באבן הקשה": על שירת אברהם הוס, אחרית דבר בתוך: אברהם הוס, שירים, תל אביב, קשב לשירה, 2012, עמ' 224–283.
חנן חבר, אני לא הייתי בפלמ"ח: פרידה מהמשורר אברהם הוס, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2015
לקריאה נוספת > על הספר "תנועות ועיצורים"

יערה בן-דוד, גוש גדול של עצב, עתון 77, גל' 54–55 (1984), עמ' 74.
אריה ליפשיץ, מקום תנועה פרי, דבר, 2 באוגוסט 1985, עמ' 20.
גיורא לשם, חוכמת השיר, ידיעות אחרונות, 12 ביולי 1985, עמ' 22.
לקריאה נוספת > על הספר "עכשיו-אז"

מנפרד וינקלר, הספר השלישי על משמעות ואשליית המשמעות. מאזנים, כרך ע"ג, גל' 6 (1999), עמ' 61–63.
חנן חבר, אורח בחיי שלי הייתי, הארץ, מוסף ספרים, גל' 356, 22 בדצמבר 1999, עמ' 6 (חזר ונדפס בספרו: קורא שירה: רשימות, מסות ומחקרים על שירה עברית, תל אביב, קשב לשירה, 2005, עמ' 146–149).
הערות שוליים

↑  מינויים חדשים באוניברסיטה העברית, דבר, 29 באוגוסט 1971
↑  אברהם הוס ואריה ליפשיץ (עורכים), ירושלים: שנתון לדברי ספרות והגות, ירושלים, אגודת שלם, 1975.
↑  חנן חבר, אני לא הייתי בפלמ"ח: פרידה מהמשורר אברהם הוס, באתר הארץ, 17.08.2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296353805171  BnF: cb15524723p (data)  ISNI: 0000 0000 6663 4007  LCCN: n87933210  SUDOC: 242317782  VIAF: 61858780   WorldCat (עם VIAF): 61858780
המכשפה (סרט, 2015)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  רוברט אגרס
 הופק בידי:  רודריגו טייקסיירה דניאל בקרמן לארס קנודסן ג'ודי רדמונד ג'יי ואן הוי
 תסריט:  רוברט אגרס
 עריכה:  לואיז פורד
 שחקנים ראשיים:  אניה טיילור-ג'וי ראלף אינסון קייט דיקי הארווי סקרימשו אלי גריינג'ר לוקאס דוסון
 מוזיקה:  מארק קורבן
 צילום:  ג'ארין בלאשקה
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית קנדה קנדה
 חברת הפקה:  Parts and Labor RT Features Rooks Nest Entertainment Maiden Voyage Pictures Mott Street Pictures Code Red Productions Scythia Films Pulse Films Special Projects
 חברה מפיצה:  ארצות הברית A24 קנדה Elevation Pictures סרטי יוניברסל (הפצה עולמית)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 בינואר 2015 (פסטיבל סאנדאנס) ארצות הברית 19 בפברואר 2016
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית מודרנית מוקדמת 
 סוגה:  אימה על-טבעית
 מקום התרחשות:  שלוש עשרה המושבות 
 תקציב:  4 מיליון דולר
 הכנסות:  40.4 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   thewitch
 פרסים:  Sundance U.S. Directing Award: Dramatic 
 thewitch-movie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
המכשפה (באנגלית: The Witch) הוא סרט אימה על-טבעית משנת 2015, שנכתב ובוים על ידי רוברט אגרס, בפרויקט הביכורים שלו כבמאי. בסרט מככבים אניה טיילור-ג'וי, שזו לה הופעתה הראשונה בקולנוע, ראלף אינסון, קייט דיקי, הארווי סקרימשו, אלי גריינג'ר ולוקאס דוסון. הסרט מתרחש בשנות ה-30 של המאה ה-17, והוא מגולל את קורותיה של משפחה פוריטנית שנתקלת בכוחות הרשע השוכנים ביער שמעבר לחווה שלהם.
הסרט הופק כקופרודוקציה בינלאומית בין ארצות הברית וקנדה, והופץ לראשונה במהלך פסטיבל סאנדנס ב-27 בינואר 2015, ולאחר מכן עלה לאקרנים בבתי הקולנוע ב-19 בפברואר 2016. הסרט זכה לשבחי המבקרים והפך להצלחה קופתית, כשגרף בקופות 40 מיליון דולר מול תקציב של 4 מיליון דולר.
עלילה

בניו אינגלנד במהלך שנות ה-30 של המאה ה-17, המתיישב האנגלי ויליאם ומשפחתו – אשתו קתרין, הבת תומסין, הבן קיילב והתאומים הלא-זהים מרסי וג'ונאס – מגורשים ממושבה פוריטנית על רקע סכסוך דתי. המשפחה בונה חווה ליד יער גדול ומבודד, ושם קתרין יולדת את בנה החמישי, סמואל. יום אחד, בזמן שתומסין משחקת במחבואים עם סמואל, התינוק נעלם בפתאומיות. עד מהרה מתגלה שמכשפה גנבה את סמואל, שטרם הוטבל, הרגה אותו והשתמשה בבשרו לצורך כשפיה.
קתרין הכואבת את חטיפתו של סמואל, מבלה את ימיה בבכי ובתפילה. בזמן ציד עם ויליאם, קיילב מביע ספק אם נשמתו של סמואל תגיע לגן עדן. ויליאם מגלה לקיילב שהוא מכר את גביע הכסף היקר של קתרין עבור ציוד למסע הציד. באותו לילה, קתרין שואלת את תומסין לגבי היעלמות הגביע ומביעה את חשדותיה באחריותה להיעלמותו של סמואל. הילדים שומעים את הוריהם דנים בשליחת תומסין לסעוד משפחה אחרת.
מאוחר יותר, תומסין מוצאת את קיילב בעודו מתכונן לצאת אל היער, ומאלצת אותו לקחת אותה עמו. ביער, כלבם של האחים, פאולר, רודף אחר ארנבת שהשניים איתרו, וקיילב רודף אחרי שתי החיות. במקביל, סוסה המבוהל של תומסין, משליכה מעל גבו ובורח בעודה חסרת הכרה. קיילב הולך לאיבוד ביער ומוצא את גופתו המבותרת של פאולר. לאחר מכן הוא מגלה בקתה רעועה ומטה ליפול, שממנה יוצאת המכשפה המחופשת לאישה יפה המפתה אותו. המכשפה מנשקת ומחבקת את קיילב, אך זרועה מזדקנת וקמלה בעודה מלטפת את ראשו.
ויליאם מוצא את תומסין ומחזיר אותה הביתה, שם קתרין מענישה אותה על שלקחה את קיילב ליער. באי-רצון, ויליאם מודה שמכר את הגביע. מאוחר יותר באותו לילה, כשסערה משתוללת, תומסין מגלה את קיילב העירום וההוזה מחוץ לביתם. למחרת, התאומים משוחחים עם פיליפ השחור, תיש המחמד של המשפחה, ומאשימים את תומסין בכישוף. תומסין מנסה לחלוב את התיש, שמפיק דם במקום חלב. כשקיילב מתעורר, הוא מקיא תפוח שלם עם ביס בודד שנלקח ממנו. קתרין דוחקת במשפחה להתפלל, וקיילב מכריז בלהט על אהבתו לישו ומת.
ויליאם, שמאמין שתומסין היא מכשפה, אומר לה שהיא תועמד למשפט כשהמשפחה תחזור לעיר. תומסין מצביעה על חטאיו של ויליאם עצמו ומאשימה את התאומים כנקמה. כועס, ויליאם נועל את הילדים בבית העיזים. תומסין ממשיכה בהכחשותיה כי היא מכשפה, אך התאומים לא עונים לשאלותיה בדבר שיחותיהם עם פיליפ השחור. תומסין שומעת את ויליאם נשבר ומתוודה בפני אלוהים על גאוותו שבגללה הכריח את משפחתו לעזוב את כפר מולדתם. בשעת לילה מאוחרת הילדים מתעוררים וחוזים במכשפה שותה את דמו של התיש, שתוקפת את התאומים. בינתיים, קתרין הוזה את קיילב מחזיק את סמואל. קיילב מציע לה את התינוק. קתרין מניקה את התינוק, שמתגלה הלכה למעשה כעורב שמנקר את חזהּ ומותיר אותה מדממת.
ויליאם מתעורר ומוצא את האורווה הרוסה, כשהתאומים נעלמו ותומסין מוטלת מחוסרת הכרה בקרבת מקום וידיה מוכתמות בדם. כשתומסין מתעוררת, פיליפ השחור נוגח בוויליאם והורג אותו לנגד עיניה. קתרין, כעת חסרת מעצורים, מאשימה את תומסין בטרגדיות שפקדו את המשפחה ובפיתוייהם של ויליאם וקיילב, ותוקפת אותה. מתוך הגנה עצמית, תומסין הבוכייה הורגת את אמה.
כשהיא נותרה לבדה, תומסין שומעת צלצול ונכנסת לאורווה, שם היא דוחקת בפיליפ השחור לדבר איתה. התיש מגיב לה בקול אנושי והופך לגבר גבוה, לבוש שחורים. הגבר מורה לתומסין להסיר את בגדיה ולחתום את שמה בספר המופיע לפניה. תומסין העירומה עוקבת אחריו לתוך היער, שם היא מצטרפת למעגל מכשפות שמחולל סביב מדורה. המכשפות מתחילות לרחף, ואליהן מצטרפת תומסין.
צוות השחקנים והדמויות

אניה טיילור-ג'וי – תומסין
ראלף אינסון – ויליאם
קייט דיקי – קתרין
הארווי סקרימשו – קיילב
אלי גריינג'ר – מרסי
לוקאס דוסון – ג'ונאס
ג'וליאן ריצ'ינגס – המושל
בת שבע גארנט – המכשפה (מבוגרת)
שרה סטיבנס – המכשפה (צעירה)
התיש צ'ארלי – פיליפ השחור (בדמות תיש)
דניאל מאליק – פיליפ השחור (דיבוב, בדמות אדם)
התאומים אקסטון הנרי ואיתן קונרד ביר – סמואל
הפקה > פיתוח

אגרס, שנולד בניו המפשייר, קיבל השראה לכתוב את הסרט כתוצאה מהיקסמותו בילדותו למכשפות ומביקוריו התכופים במטע פלימות'. לאחר שהציג ללא הצלחה סרטים "מוזרים מדי, לא ברורים מדי", הבין אגרס שהוא יצטרך ליצור סרט קונבנציונלי יותר. בסשן שאלות ותשובות, העיר אגרס כי "אם אני הולך לעשות סרט סוגה, עליו להיות אישי ועליו להיות טוב." צוות ההפקה עבד רבות עם מוזיאונים בריטיים ואמריקאים, והתייעץ עם מומחים בנושא החקלאות הבריטית של המאה ה-17. אגרס רצה שהסט יהיה מדויק ככל האפשר מבחינה היסטורית, ולכן הביא מסוכך ונגר מווירג'יניה וממסצ'וסטס בהתאמה, שלהם היה הניסיון הראוי בבנייה בסגנון התקופה ההיא.
שלב הליהוק התקיים באנגליה, בשל רצונו של אגרס ללהק שחקנים בעלי מבטא אותנטי שיתאים למשפחה שזה עתה הגיעה לפלימות'.
בדצמבר 2013, נמסר על הצטרפותה של מעצבת התלבושות לינדה מיור לצוות ההפקה, ועל כך שהיא נועצה ב-35 ספרים שעסקו בתקופת התרחשות העלילה על מנת לתכנן את התלבושות, שנתפרו מצמר, פשתן וקנבס. אף נמסר כי מיור לחצה על צוות ההפקה לקבל תקציב גדול יותר עבור התלבושות. את בנות מעגל המכשפות המופיעות בסצנת הסיום, גילמו בנות להקת רקדניות בוטו, שיצרו במיוחד עבור הסצנה כוריאוגרפיה משלהן.
הפקה > צילומים

אגרס היה מעוניין לצלם את הסרט בניו אינגלנד, אך בעקבות היעדר תמריצי מס, אגרס נאלץ להסתפק בקנדה. אילוץ זה התגלה כבעייתי עבור אגרס, משום שלא הצליח למצוא את הסביבה המיוערת שחיפש עבור הצילומים. לבסוף, צוות ההפקה נאלץ לצאת "מהמפה", ולמצוא מיקום (קיוסק, אונטריו) "מרוחק ביותר".
על מנת להעניק לסרט מראה אותנטי, צילומי הסרט נערכו רק "עם אור טבעי ובסצנות הפנים, התאורה היחידה הייתה נרות".
הפקה > מוזיקה

את המוזיקה עבור הסרט הלחין מארק קורבן, ששם לו למטרה להיות "מתוח ודיסוננטי" תוך התמקדות במינימליזם. בעקבות הטלת וטו מצד אגרס על שימוש בכלי נגינה אלקטרוניים; קורבן בחר ליצור מוזיקה עם כלי נגינה לא טיפוסיים, כולל ניקליהרפה וווטרפון. מתוך ידיעה כי הבמאי אהב לשמור על מידה של שליטה יצירתית, קורבן הסתמך על הלחנת מוזיקה בעלת מאפיינים אימפרוביזציים, על מנת שאגרס יוכל להזיז תווים בכל פעם שירצה.
תמות ומוטיבים

על פי אנליסטים,[דרושה הבהרה] הסרט מתעלה על ז'אנר האימה המסורתי ונכנס לקטגוריה חדשה פוטנציאלית, המכונה "אימה מתוחכמת". השפעתו של הסרט נמסרת לא באמצעות הג'אמפ סקארס, אלא באמצעות האווירה והסצנוגרפיה, המיוצגים באמצעות השימוש של הסרט בתאורה אקספרסיוניסטית וסוגים שונים של מצלמות המותחים את גבולות הסצנה התמטיים, עריכת הסרט המסתירה את ייצוגי האימה מהפריימים הגלויים לעין והדיסוננס הקולי של הפסקול המלווה בסצנות אינסטרומנטליות. על פי ניתוח שנעשה לעלילת הסרט, היעלמותו הפיזית הבלתי-אפשרית של סמואל בתחילת הסרט היא זו המכניסה את הצופה לאווירת הסרט.
עלילת הסרט סובבת סביב קונפליקט פסיכולוגי, תוך שימוש בהצגת החברה הפוריטנית כחברה מדכאת ופטריארכלית כניגוד לחירותן האפל והרצחני של המכשפות. הדמות הנשית הראשית בסרט, תומסין, מסתירה ממשפחתה הנוצרית את תשוקותיה הלא-מקובלות, את כמיהתה לעצמאות, למיניות, לקבלה ולכוח. עם זאת, בעוד אביה והאל הנוצרי אינם מצליחים למלא את צרכיה, השטן פונה אליה אישית ומציע לה להביאה אל סיפוקה הגשמי. לכן, עם מות בני משפחתה וסלידתה הגלויה מהחברה הפוריטנית, תומסין מצטרפת לשטן ולמכשפות, האלטרנטיבה היחידה שלה, על מנת למצוא את השליטה על עצמאותה לה נכספה כל חייה. עירומהּ של תומסין בסצנה האחרונה, משקף באקט סימבולי את ניתוקה מקהילתה הקודמת.
ההבדל בין שתי האפשרויות, מטושטש בגלוי באמצעות סממני הקצנה דתית שווה. הדבר מורגש לראשונה בארכיטקטורה של בית המשפחה עצמה, הדומה באופן אירוני לבתקה של מכשפה ארכיטיפית עצמה, מוטיב הרומז על גילוייה ההדרגתי של בני המשפחה כי הרוע כבר מושרש בהם. בצד הנגדי, פיתוי השטן את תומסין מקבל גם תכונות המדמות שידול אידאולוגי, המרחיק אותה אט אט ממשפחתה. בסופו של דבר, למרות מטרת חייה החדשה וצחוקה הבלתי-נשלט עם כניסתה למעגל המכשפות, תומסין איננה נמלטת מדתה הקודמת, אלא רק שינתה את חשיבותה בעיניה, לאחר שפנתה לרצח תמורת חירותה.
הקונפליקט הסמלי בין הציוויליזציה לטבע נוכח גם בכל היבט בסרט. המשפחה גרה ליד יער חשוך, מקום הקשור לכישוף בתרבותם הפוריטנית, דבר המדגיש את הקונפליקט בין דתם המתורבתת, הפטריארכלית, לבין עולם הטבע הגותי והפראי המקיף אותם. היער, כמו גם העירום, קשורים למפלצתיות, לצד השממה הבלתי-מבויתת שבה מופיעים השחרור והמיניות האסורים. בהתאם לכך, קיילב שב עירום לבית המשפחה לאחר שפותה על ידי המכשפה; המכשפות עצמן מבצעות את מעשיהן כשהן עירומות, ובסופו של דבר תומסין מאמצת קוד זה עם הצטרפותה אליהן. בסיומו של הסרט, מוצג ניצחון הטבע על יריבו, כאשר הסצנה בה פיליפ השחור דמוי הפאן נוגח את ויליאם נושא הגרזן, משמשת כמטאפורה לאדם הנאכל בטבע.
הפצה

הסרט הופץ לראשונה במהלך פסטיבל סאנדנס 2015, ב-27 בינואר 2015. הסרט הוקרן גם במדור המצגות המיוחדות של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2015, ב-18 בספטמבר 2015. את זכויות הפצת הסרט רכשו החברות "A24" ו-"DirecTV Cinema". בעקבות שבחי הביקורות להם זכה הסרט, האולפנים החליטו להפיץ את הסרט בהפצה רחבה בארצות הברית, ב-19 בפברואר 2016.
הפצה > מדיה ביתית

הסרט הופץ בבלו ריי בפורמט HD דיגיטלי ב-17 במאי 2016. בין תוספותיו של הדיסקים נכללו פרשנויות אודיו, סרט תיעודי המתעד את תהליך הפקת הסרט, וסשן שאלות ותשובות בן 30 דקות שצולם בסיילם, מסצ'וסטס, בהשתתפותו של אגרס, אניה טיילור-ג'וי, וההיסטוריונים ריצ'רד טראסק וברונוניה בארי. גרסת הבלו רייבפורמט 4K Ultra HD הופץ ב-23 באפריל 2019.
ביקורות > בקופות

הסרט גרף 25.1 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-15.3 מיליון דולר בטריטוריות אחרות, וסך הכל גרף בקופות 40.4 מיליון דולר ברחבי העולם.
בצפון אמריקה, התחזיות שקדמו להפצת הסרט הצביעו על כך שהסרט יכניס 5–7 מיליון דולר מ-2,046 בתי קולנוע בסוף השבוע הראשון לעלייתו לאקרנים. בסופו של דבר, הסרט הכניס 3.3 מיליון דולר ביומו הראשון, ו-8.8 מיליון דולר בסוף השבוע הפותח שלו, וסיים במקום הרביעי בקופות, אחרי "דדפול" (56.5 מיליון דולר), "קונג פו פנדה 3" (12.5 מיליון דולר) ו"תחייה" (11.8 מיליון דולר).
ביקורות > תגובת הקהל

באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסרט זכה לציון 90%, על סמך 328 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.8/10. באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסרט זכה לציון 83/100, על סמך 46 ביקורות, דבר המצביע על "תשבחות אוניברסליות". צופים שנשאלו על ידי "CinemaScore" העניקו לסרט ציון ממוצע של "C–", בעוד ש-"PostTrak" דיווח כי צופי הסרט נתנו לו ציון חיובי כולל של 55%, וש-41% מתוכם ימליצו לאחרים לצפות בסרט.
דאגלס גרצלר

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1951 הברונקס, ניו יורק, ארצות הברית
 הוצאה להורג:  3 ביוני 1998 (בגיל 47) בית הסוהר המדינתי בפלורנס (אנ'), פלורנס, אריזונה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 השכלה:  Tuckahoe High School 
 תקופת הפעילות:  11 באוקטובר 1973 – 6 בנובמבר 1973 (27 ימים)
 
דאגלס אדוארד גרצלר (באנגלית: Douglas Edward Gretzler;‏ 21 במאי 1951 – 3 ביוני 1998) היה רוצח סדרתי אמריקאי אשר רצח שבעה עשר אנשים יחד עם שותפו לפשע, וילי סטילמן, במסע קטל בן כמה שבועות שערכו שניהם בקליפורניה ואריזונה ב-1973. הוצא להורג באמצעות זריקת רעל בבית הסוהר המדינתי (אנ').
ביוגרפיה

דאגלס אדוארד גרצלר נולד ב-21 במאי 1951, בשכונת הברונקס, ניו יורק, השני מתוך ארבעת ילדי המשפחה. בתחילת שנות ה-50 עברו בני המשפחה להתגורר בפרבר הפועלים של הכפר טוקההו (אנ'), בו רכשו במהרה מעמד של הכרה וכבוד בקרב אנשי הקהילה המקומית. כעבור מספר שנים מונה אביו של גרצלר, נורטון, לשמש כנשיא בית הספר המחוזי.
על אף המוניטין המבטיח שצברה המשפחה, לא הייתה ילדותם של גרצלר ושאר אחיו שמחה או קלה, מאחר שאביהם היה אדם נוקשה ואגרסיבי אשר נהג להוציא את עצביו עליהם. בשנים הבאות החל גרצלר להראות סימפטומים של חולי נפשי, ובמהלך בדיקה שעבר ב-1964, אובחן כסכיזופרן פרנואידי. אירוע טראומטי במיוחד הכה במשפחה בחוזקה ב-16 באוגוסט 1966, כאשר מארק בן השבע עשרה בחר להתאבד מסיבה לא ברורה, וירה לעצמו בראש.
לאחר מותו של אחיו החל גרצלר להשתמש בסמים הזייתים כגון מסקלין ואל-אס-די, וכתוצאה מכך מערכת היחסים שלו עם אביו, אשר לא קיבל את אופי חייו של בנו, התדרדרה במהרה. הוא המשיך להגיע באופן סדיר לבית הספר התיכוני של טוקההו (אנ'), והיה חבר בקבוצות הכדורגל, הכדורסל והבייסבול, אם כי לא נחשב לשחקן מוצלח באף אחת מהן. אף על פי שלא היה פופולרי במיוחד בבית הספר, רכשו לו חבריו ועמיתיו ללימודים כבוד ודיברו בשבחו. כאשר סיים את חוק לימודיו ב-1969 בחר שלא להמשיך את חינוכו, ובמקום להירשם למכללה או לאוניברסיטה הפך למכונאי רכבים, ומצא עבודה במוסך מקומי.
כעבור שנה עזב גרצלר את ניו יורק ועבר להתגורר בפלורידה, שם הכיר את אשתו, ג'ודי. לאחר שנישאו ובנם נולד, שב גרצלר לברונקס ורכש דירה. עם זאת הוא לא הצליח למצוא עבודה והחל לחוות קשיים כלכליים, ובשל כך פנה לעסוק בפשעים קלים. במהלך תקופה זו נעצר מספר פעמים באשמת נהיגה במהירות מופרזת ושוטטות.
בעקבות מצבו הכלכלי החמור, עזב גרצלר את ניו יורק ואת משפחתו באופן סופי בדצמבר 1972. הוא פתח בטיול לאורך ארצות הברית והגיע לקספר, דנוור, ולבסוף קולורדו, שם פגש את וילי סטילמן ואת אחותו. כאשר גילה שהוא וסטילמן חולקים את אותן תשוקות לתענוגות פתולוגיים, בדומה לרצונם המשותף להרוויח כסף מהיר, החלו שניהם לרקום תוכניות לביצוע פשעים שונים מבלי שייתפסו, ובשל כך הפכו במהרה לחברים קרובים, ועברו לגור יחדיו.
מעצר

במהלך חקירת הרצח של משפחת פרקין וחבריהם, איתרה המשטרה מספר עדים אשר מסרו תיאור של שני הפושעים, וכן טענו כי זיהו על רכבם לוחיות רישוי הרשומות באריזונה. בעקבות מידע זה, יצרה קשר המחלקה הפלילית בקליפורניה עם עמיתיה באריזונה, שגילו כי הרכב היה רשום על שמו של הנרצח מייקל סנדברג, הנראה לאחרונה בפיניקס.
מיד לאחר מכן פנה דונלד סקוט למשטרה, ודיווח על כך שייתכן כי חבריו, גרצלר וסטילמן, עשויים להיות מעורבים ברציחות. הודות לעדותו נחתמו שני צווי מעצר עבורם, ותמונותיהם פורסמו בעיתון הסקרמנטו יוניון (אנ'). ב-8 בנובמבר 1973, פקיד מסקרמנטו זיהה את גרצלר וסטילמן, ועקב אחר רכבם עד למלון קלוני, בטרם דיווח למשטרה על מקום הימצאותם.
באותו הזמן עזב סטילמן את המלון לכיוון בניין דירות קרוב, שם התגורר עם בת זוגו. מאוחר יותר נעצר גרצלר במלון ללא כל מאבק במהלך פשיטה משטרתית. הרשויות ככל הנראה קיבלו מידע על כך שסטילמן האזין למוזיקת רוק ברדיו שלו, ויצרו קשר עם מנהלי התחנה לה הקשיב בכדי שישדרו עבורו הודעה מיוחדת בה נאמר כי עליו להיכנע. עם זאת, סירב סטילמן לציית להוראותיהם, אולם הוא וחברתו נאלצו לצאת מהדירה לאחר שהזרימו השוטרים גז מדמיע פנימה.
כאשר בחנו את הדירה בה התגוררו השניים, מצאו השוטרים אקדחים, כדורים, ועותק של הספר בדם קר מאת טרומן קפוטה, בנוסף לראיות אחרות אשר הפלילו את סטילמן וגרצלר ברציחות השונות שביצעו.
לאחר מעצרם מסרו גרצלר וסטילמן הודאות מפורטות של פשעיהם, ואף חשפו היכן קברו את אונריין ואדשייד, שברציחתם כלל לא הואשמו. עד 14 בנובמבר, הודו השניים בשבעה עשר מעשי רצח.
משלמדו את מסלולי נסיעותיהם, החלו חוקריהם של גרצלר וסטילמן לחשוד כי השניים היו אחראיים למספר רציחות נוספות, שניים מהם של זוג אנשים זקנים בצ'יקו (אנ'), קליפורניה. המשטרה המקומית תחקרה את גרצלר בנוגע לרצח הכפול, אולם הוא לא נטל אחריות על המקרה, וגם לא סטילמן.
באותו הזמן, מסר סטילמן עדות עבור רצח נוסף. במהלך אוקטובר 1973, לאחר שהגיע לפיניקס, נפגש עם חבר המכונה פריצ'ר, אשר עבד בתור סוחר סמים. לבקשתו סייע לו סטילמן בהתרת סכסוך שהתקיים בינו לבין חברי כנופיה יריבה, ורצח את אחד מהם. זמן מה לאחר מכן נקמה הכנופיה בפריצ'ר, ורצחה אותו ואת אחיו. עדותו של סטילמן נתפשה כלא אמינה ולא נעשה בה כל שימוש.
לבסוף הוחלט כי גרצלר וסטילמן יישפטו במדינת קליפורניה באשמת תשע הרציחות שביצעו בין גבולותיה, בטרם יוסגרו למדינת אריזונה בכדי להישפט עבור שאר מעשי הרצח להם היו אחראיים.
משפט

משפטם המשותף של גרצלר וסטילמן נפתח בראשית 1974. ביוני אותה שנה הודה גרצלר באשמה בגין כל סעיפי האישום, בעוד שסטילמן סירב לעשות כן. מאוחר יותר נמצאו אשמים בידי חבר המושבעים, וב-8 ביולי אותה שנה, נידונו שניהם למאסר עולם, היות שקליפורניה הטילה מורטוריום זמני על עונש המוות באותה העת. לאחר הקראת גזר הדין לא חשפו גרצלר או סטילמן כל רגש, ורק אמרו כי רצחו את קורבנותיהם על מנת למנוע מעדים אפשריים להפליל אותם.
לאחר הרשעתם הסופית הוסגרו השניים למדינת אריזונה, שם נמצאו אשמים ברצח מייקל ופטריסיה סנדברג, וב-15 בנובמבר 1976 נידונו למוות. על אף שהודו בשישה רציחות נוספות, אף אחד מהם לא נשפט בגינם בטענה כי שניהם כבר נידונו למוות.
הוצאה להורג

לאחר משפטם הועברו גרצלר וסטילמן לבית הסוהר המדינתי בפלורנס (אנ') על מנת להמתין להוצאתם להורג. במהלך שני העשורים הבאים הגיש גרצלר ערעורים רבים בניסיון להפוך את גזר דינו, תוך כדי התעקשות על כך שהתמכרותו לסמים ובריאותו הנפשית הרעועה הם אלו שהובילו לנסיבות בהן ביצע את פשעיו, אולם כולם נדחו.
מאוחר יותר התחרט על מעשיו, ובמשך מספר שנים כתב מכתבים רבים לקרובי משפחות הקורבנות בהם ביקש את סליחתם. ב-1992 ביקר אותו בבית הסוהר ג'ק ארל, אחיינו של אחד הקורבנות. במהלך פגישתם תיאר גרצלר את הנסיבות שהובילו לאירועים אשר התרחשו ב-1973, הביע את חרטתו על שאירע, וסיפר על הבושה שחש.
גרצלר הוצא להורג ב-3 ביוני 1998 באמצעות זריקת רעל בבית הסוהר המדינתי בפלורנס. ההוצאה להורג נצפתה בידי שלושים וחמישה עדים; ביניהם נמצאו קרובי משפחתו של גרצלר, מספר חברים, קרובי משפחות הקורבנות, ועיתונאים שונים. לארוחתו האחרונה אכל גרצלר שש ביצי עין, ארבעה חתיכות קותלי חזיר, שני טוסטים, כוס קפה, ושתי פחיות קולה.
לפני הוצאתו להורג שוב ביקש גרצלר סליחה, ומילותיו האחרונות היו ”ממעמקי נשמתי, אני כל כך מצטער מזה שנים על הרציחות של מייקל ופטריסיה סנדברג. אף על פי שאני מוצא להורג בגין הפשע הזה, אני מתנצל בפני כל שבעה עשר הקורבנות ומשפחותיהם”. לאחר מכן פנה אל אחותו ואמר לה ברומנית כי הוא אוהב אותה ואת נכדותיה.
בזמן הוצאתו להורג היה גרצלר האסיר אשר שהה הכי הרבה זמן באגף המוצאים להורג לכל אורך ההיסטוריה של מדינת אריזונה, והראשון אשר הוצאתו להורג נקבעה להתקיים במהלך שעות היום.
שותפו לפשע של גרצלר, וילי סטילמן, סבל מבעיות בריאות שונות בראשית שנות ה-80, הבולטת מביניהן הייתה שחמת הכבד, ובעקבות סיבוכים רפואיים מת בבית החולים של הכלא באוגוסט 1986.
הערות שוליים

1 2  "אסיר מספר 036335 גרצלר דאגלס", בפלורנס השייך לשירות בתי הסוהר של אריזונה; אורכב מהמקור ב-13 באוגוסט 2007.
↑  "גרצלר נבחר לרשות הנשיאות של מחוז 2", ברונקסוויל ריוויו פרס, 26 ביולי 1967; אורכב מהמקור ב-2 ביולי 2022.
1 2 3 4  "אריזונה מוכנה להוציא להורג אדם אשר רצח 17", סנטה קרוז סנטינל, 30 במאי 1998; אורכב מהמקור ב-2 ביולי 2022.
↑  "בנו של בכיר בטוקההו מת", ברונקסוויל ריוויו פרס, 18 באוגוסט 1966; אורכב מהמקור ב-2 ביוני 2022.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  "שני חברים מואשמים בהיותם הרוצחים ההמוניים מקליפורניה", דנוויל רג'יסטר אנד בי, 18 בנובמבר 1973; אורכב מהמקור ב-2 ביולי 2022.
1 2  "יומני אגף המוצאים להורג: דאגלס גרצלר מוצא להורג לאחר שנמצא אשם ב17 רציחות באריזונה וקליפורניה", קיי-אן-אקס-וי-טי-וי, 15 במאי 2016; אורכב מהמקור ב-5 בספטמבר 2021.
1 2  "חנינה תלויה על בריאות נפשית", אריזונה רפובליק, סוסי סטקנר, ויקטוריה הארקר, 1 ביוני 1998; אורכב מהמקור ב-2 ביולי 2022.
↑  "גופות נוספות נמצאו", שמש המדבר, 12 בנובמבר 1973; אורכב מהמקור ב-2 ביולי 2022.
↑  "המשפט באריזונה עבור החשודים נדחה", טוסון סיטיזן, 13 בנובמבר 1973; אורכב מהמקור ב-2 ביולי 2022.
1 2 3 4 5 6 7  "שני נמלטים ביצעו תשעה רציחות בקליפורניה", הניו יורק טיימס, 9 בנובמבר 1973; אורכב מהמקור ב-5 בספטמבר 2021.
↑  "חשודים ברצח המוני מוחזקים במעצר", שמש המדבר, 9 בנובמבר 1973; אורכב מהמקור ב-2 ביולי 2022.
1 2  "אריזונה מוציאה להורג אדם על רצח של זוג ב-1973", לוס אנג'לס טיימס, 4 ביוני 1998; אורכב מהמקור ב-5 בספטמבר 2021.
1 2  "17 עשוי להיות המספר האחרון ברצח ההמוני", סנטה קרוז סנטינל, 14 בנובמבר 1973; אורכב מהמקור ב-2 ביולי 2022.
↑  "חשוד ברצח המוני נכנס להסדר טיעון", סנטה קרוז סנטינל, 7 ביוני 1974; אורכב מהמקור ב-2 ביולי 2022.
1 2  "רוצח שהודה ברציחתם של 17 הוצא להורג", יונייטד פרס אינטרנשיונל, 7 ביוני 1974; אורכב מהמקור ב-5 בספטמבר 2021.
↑  "נוודים הורשעו בתשעה רציחות", ביבר קאונטי טיימס, 9 ביולי 1974; אורכב מהמקור ב-2 ביולי 2022.
↑  "רוצח המונים הוצא להורג באריזונה", אסושייטד פרס, 4 ביוני 1998; אורכב מהמקור ב-5 בספטמבר 2021.
1 2  "ויקטור מגיע לסגירת מעגל", הרקורד, 4 ביוני 1998; אורכב מהמקור ב-5 בספטמבר 2021.
וולטר הוול

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר או 25 במרץ 1904 קלן, חבל הריין, הקיסרות הגרמנית
 התאבד:  2 במאי 1945 ברלין, גרמניה הנאצית
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר, גרמניה הנאצית
 השכלה:  האוניברסיטה הטכנית של מינכן
 מקצוע:  דיפלומט
 מפלגה:  המפלגה הנאצית
 בת זוג:  אליזבת "בלונדי" בלנדה
וולטר הוול (בגרמנית: Walther Hewel;‏ 2 בינואר או 25 במרץ 1904 – 2 במאי 1945) היה דיפלומט גרמני, חבר במפלגה הנאצית, ואחד ממכריו הקרובים ביותר של אדולף היטלר, לפני ובמהלך תקופת שלטונו. שימש כמזכיר המדינה במסגרת משרד החוץ הפדרלי בגרמניה הנאצית והגיע לדרגת בריגדפיהרר. לקראת תום מלחמת העולם השנייה התאבד לבקשתו האישית של היטלר, לאחר שנשך גלולת ציאניד תוך כדי שירה בראשו.