stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגלן חום
תפוצה ובית גידול > במדגסקר

המגלן מקנן יציב במדגסקר, ולא ידוע על נדידה של מגלנים באי. לפי הערכה משנת 2017, אוכלוסיית המין במדגסקר מונה בין 8,500 ל-11,000 פרטים. המגלן תועד לראשונה במדגסקר ב– 1879 – 1885. המגלן נפוץ בעיקר במערב האי, היכן שתועד בתוך חמישה שטחים מוגנים. המגלנים נצפו מחפשים מזון בקבוצות גדולות (יותר מ-10 ציפורים) בשדות אורז, אך לא במנגרובים. תצפיות המתפרשות על פני 23 שנים (1993 עד 2016) מראות עלייה מתונה באוכלוסיית המגלן במדגסקר. הסיבה היא כנראה בשל ריכוז גבוה של ציפורים (> 80%) שתועדו בתוך השטחים המוגנים; כל אתרי הקינון הידועים נמצאים בתוך שטחים מוגנים. האיומים העיקריים על המגלן במדגסקר הם הרס בתי גידול, הפרעות אנושיות בכל בתי הגידול וציד.
תפוצה ובית גידול > במונטנגרו

המגלן החום תועד מקנן וחולף במונטנגרו, אך לא ידוע על חריפה. בפלבניצה ליד אגם סקאדאר, בסך הכל 118 פרטים נצפו ב-8 באפריל 1965. בתקופה שבין 2000 ל-2002 רק 1–2 זוגות התרבו, והייתה ירידה באוכלוסייה של 30-50%. על פי אומדן משנת 2017, במדינה מקננים בין 5 ל–10 זוגות.
תפוצה ובית גידול > בספרד

המגלן החום חולף, חורף ומקנן בספרד. המגלן החום תועד מקנן בפארק הלאומי דוניאנה בין סוף המאה ה-18 לתחילת המאה ה-20. כשהוא נכחד כמקנן בספרד. לאחר עשרות שנים של היעדרות, בשנת 1973 המין החל לקנן מחדש בחצי האי האיברי, תועד מקנן לראשונה בפארק הטבעי לה אלבופרה (Parque Natural de la Albufera) בשנת 1993, ובשנת 1996 נצפה מקנן בדלתא של האברו. בשנה זו, קיננו בדוניאנה 7 זוגות. מאז, האוכלוסייה בספרד גדלה באופן מעריכי, ככל הנראה בגלל גידול אורז בכמות הולכת וגדלה, שכן המגלנים מחפשים מזון בשדות האורז המוצפים. התיעוד הראשון של חריפה באברו הוא מינואר 1998. אוכלוסיית הדלתא של אברו הכילה פחות מ-300 זוגות מקננים בשנת 2015, ובשנת 2017 קיננו בפארק הלאומי דוניאנה 10,463 זוגות ובפארק הטבעי לה אלבופרה קיננו 765 זוגות. בחורף 2017–2018 חרפו באברו כ–6,600 פרטים, שהם בין חמישית לרבע מכל האוכלוסייה החורפת בספרד.
תפוצה ובית גידול > בסרביה

המגלן מקנן וחולף נדיר בסרביה. התצפית המתועדת הראשונה היא מסוף המאה ה-17, וויבודינה. הדיווחים התרבו במהלך המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20, במיוחד לאורך נהר הסאווה. במחצית הראשונה של המאה ה-19, זה היה מין מקנן נפוץ, בעיקר באזורי ביצות לאורך נהר הסאווה, בעיקר בקרבת אובדסקה בארה, שם קיננו בסביבות 1,000 זוגות. לובנשטיין דיווח ב–1840 על מושבה גדולה ליד בלגרד. באובדסקה בארה קיננו כ–4,500 זוגות ב-1869, אולם המין כבר לא השתמש באתר זה לרבייה בתחילת שנות ה-60. בתחילת המאה ה-20, המין היה קינן בכמויות גדולות לאורך נהר הסאווה, עד שנעלם בהדרגה במהלך העשורים הבאים. לא תועד קינון בסרביה בין 1963 ל-1985, למעט התקופה שבין 1963 ל-1969, אז זוג אחד או שניים קינן בצארסקה בארה. אתר הקינון היחיד בין 1986 ל-2002 בסרביה היה דובובאצ'קי ריט, אזור ביצות על יד הדנובה בוויבודינה. פרויקט "החזרת האיביס" יצא לפועל באובדסקה בארה החל משנת 1992. במהלך 25 השנים הראשונות, כ-220 דונם של בתי גידול שוחזרו ותוחזקו ומפלסי המים שופרו. בתקופה שבין 2003 ל-2007 זוהה אתר רבייה חדש בבריכת דגים. במהלך התקופה שבין 2008 ל-2013 המגלן החל לקנן בשטח מוצף לאורך הנהר טאמיש. בשנים 2016–2017, מושבות רבייה בסרביה היו רק באובדסקה בארה ולאורך הטאמיש.
האוכלוסייה המקננת בסרביה נמצאת בסכנת הכחדה חמורה, האוכלוסייה הלא מקננת נמצאת בסכנת הכחדה, והאוכלוסייה הנודדת הוערכה בפחות מ-250 פרטים בוגרים בין השנים 1997–2017. מחוץ לעונת הרבייה המגלן החום תועד מדי פעם באגמים, בריכות, שטחי מרעה רטובים ונהרות ברחבי סרביה עד לגובה 1,200 מטרים מעל פני הים. ישנם מספר איומים בסרביה המשפיעים על מין זה: הרס בתי גידול עקב ניקוז ביצות, נהרות וצמצום גודלם של אזורי הצפה; שריפות; ציד למטרות פחלוץ או כהרג בשוגג, כמו גם הפרעה לציפורים בקינון ובאזורי חיפוש מזון והקמת מטעי צפצפה וערבה באזורים החשובים לחיפוש מזון. בשנים מסוימות כל האוכלוסייה מקננת בתוך האזורים המוגנים (למשל ב–2016 בדליבלאטסקה פשצ'ארה ואובדסקה בארה, שתיהן שמורות טבע), בעוד שבשנים אחרות כל הזוגות מקננים מחוץ לאזורים מוגנים. השטחים ליד הטאמיש, שמהווים מוקדי קינון עיקריים, הוצעו להגנה.
תפוצה ובית גידול > בפורטוגל

המגלן חורף, חולף ומקנן בפורטוגל. פליקס קאפלו תיאר את המגלן כנפוץ בדרום פורטוגל בשנות ה–30, אך מאז, המגלן לא נצפה במדינה עד שנות ה–90. עם זאת, מאז 1994, חלה עלייה משמעותית בתיעוד של פרטים, בעיקר באלגארבה. בעשור האחרון המגלן נצפה בתדירות גבוהה יותר ברחבי פורטוגל, בעיקר בשפכי הנהרות טז'ו וסאדו, אך גם כמעט בכל אזורי הביצות של החוף ואפילו בפנים הארץ, במרכז ודרום המדינה ובמספרים משמעותיים מאוד. בתחילת התפשטותו, נצפה המין בעיקר בתקופת הנדידה, אך גם בתקופת החורף. תיעודי הקינון הראשונים היו בשנת 2005 בשמורת הטבע פאול דו בוקילובו ורוב הזוגות המקננים נמצאים באגן הטז'ו. האוכלוסייה הצטמצמה ב–2016 כתוצאה מבצורת.
תפוצה ובית גידול > בצרפת

המגלן החום מקנן וחולף בצרפת והאוכלוסייה גדלה באופן אקספוננציאלי. המגלן החום קינן לעיתים רחוקות מאוד בצרפת עד המאה ה–21; במהלך המאה ה-19, תועד רק מקרה אחד, בשנת 1844 בקאמארג, בדלתת הרון בדרום צרפת. איג ומיוד דיווחו בסוף שנות ה–30 על קינון מזדמן בקאמארג. הוא קינן שם בשנות ה–90, ולאחר מכן, רק ב–2006 החל לקנן מחדש במושבת אנפות בקאמארג. במקביל, ניסיונות קינון התרחשו באופן קבוע באזורים אחרים, בעיקר בלואר האטלנטי, ומ–2013 בארו. מאז, מספר הזוגות המקננים בצרפת גדל באופן אקספוננציאלי והגיע ל-2,087 זוגות בשנת 2017, מתוכם 1,236 קיננו בקאמארג. הגידול באוכלוסייה של המגלן החום בקאמארג עולה בקנה אחד עם הגידול בזוגות המקננים בדוניאנה, דרום ספרד, ותצפיות מקומיות רבות תומכות בקשר המשוער בין האוכלוסיות. המושבה בקאמארג נמצאת בשמורת טבע מוגנת.
תפוצה ובית גידול > ברומניה

המגלן נודד ומקנן ברומניה. על פי תיעודים היסטוריים, בתחילת המאה העשרים המגלן החום היה מין נפוץ באזורי הביצות של חלקה הדרומי והמזרחי של רומניה. עקב אובדן בתי גידול ברחבי הדנובה ויובליו העיקריים, אוכלוסיית הרבייה עברה ירידה דרמטית; חלק מהמושבות נעלמו בעוד שאחרות סבלו מצמצום ניכר. באותה תקופה, דלתת הדנובה נחשבה לאזור המחיה העיקרי של המין ברומניה, בו קיננו לכל היותר 12,000 זוגות בשנת 1977, עם ירידה חדה לכ-6,000 בשנת 1979 ו-525 בשנת 1983. בתקופת 1984–1995 גדלה האוכלוסייה ל-3,340 זוגות ונעה בין 2,000 ל-3,000 זוגות מקננים במהלך שנות ה–90. כל המושבות הידועות של המגלן ברומניה ממוקמות באזורים מוגנים והוא אינו בסכנת הכחדה שם.
תפוצה ובית גידול > בתונסיה

המגלן חורף וחולף מצוי ומקנן נדיר בביצות תוניסיה. הקינון המתועד הראשון היה בסכר לבנה (سد لبنة) בראס א-טיב (الرأس الطيب) בצפון מזרח תוניסיה, בשנת 2008. 4 זוגות תועדו מקננים ביוני 2014 בפארק הלאומי אישקל בצפון תוניסיה. מאז, אוכלוסיות הקינון של מגלן חום לא היו יציבות בשני אתרי הרבייה; ב-2017, לראשונה בשלושת העשורים האחרונים, לא הייתה להקת עופות מים מעורבת בפארק הלאומי אישקל, ולכן אין קינון של מגלן חום. מנגד, בלבנה המשיך מספר המגלנים לרדת משנה לשנה עד לזוג בודד שתועד בשנת 2017. איומים בתוניסיה כוללים גישה בלתי חוקית והפרעות של דייגים ומקנה במושבות, והפרעות בגובה המים בשל סכרים. בנוסף רוב האתרים נמצאים כעת תחת איום ממקורות שונים כמו ניקוז, עיור ובצורת ממושכת.
שימור

הערכות שטח התפוצה (180,000,000 קילומטרים רבועים) וגודל האוכלוסייה (230,000 – 2,220,000 פרטים) גבוהות בהרבה מהקריטריונים למין בסיכון; מגמות האוכלוסייה העולמיות לא כומתו, אך לא מאמינים שהמין מתקרב לספי קריטריון הירידה באוכלוסייה של הרשימה האדומה של IUCN (כלומר ירידה של יותר מ-30% בעשר שנים או שלושה דורות). מסיבות אלה, המין הוגדר כמין ללא חשש. אוכלוסיית הרבייה האירופית שלו בגודל 28,300-37,700 זוגות, ועברה ירידה מתונה בין השנים 1970–1990. למרות שאוכלוסיות מפתח ברוסיה ובאזרבייג'ן היו יציבות במהלך השנים 1990–2000, אוכלוסיות המין המשיכו לרדת בחלקים של דרום מזרח אירופה, ועברו ירידה מתונה של כ–10% בסך הכל. באירופה נפגע קשות משינוי בתי הגידול הלחים, שימוש בחומרי הדברה בחקלאות וציד. פעילויות הכוללות ניקוז מים והטייתם להשקיה והפקת חשמל הידרואלקטרית פוגעים בבתי גידול מתאימים לחיפוש מזון ורבייה. רגיש לשפעת העופות ועלול להיפגע מהתפרצויות עתידיות של המחלה. טורפים קרקעיים כמו חזירים ושועלים עלולים לגרום לתמותה המונית משמעותית. ייתכן שקיימת תחרות מסוימת בין המגלן לכפן המצוי, כשנוכחות של אחד המינים מלווה לעיתים קרובות בהיעדר או ירידה משמעותית בגודל האוכלוסייה של המין האחר. המין מוגן על פי הוראת הציפורים של האיחוד האירופי.
גלריה

ביצי מגלן חום שנאספו בביטולה שבמקדוניה הצפונית, מאוסף מוזיאון טולוז
גייל דיברס

גייל דיברס (באנגלית: Gail Devers; נולדה ב-19 בנובמבר 1966) היא אצנית אמריקנית, היא פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (ברצלונה 1992 ואטלנטה 1996) ואלופת עולם (שטוטגרט 1993) בריצת 100 מטר. 3 פעמים אלופת עולם (שטוטגרט 1993, גטבורג 1995 וסביליה 1999), פעמיים סגנית אלופת עולם (טוקיו 1991 ואדמונטון 2001) ושיאנית ארצות הברית (1988–2013) בריצת 100 מטר משוכות. נוסף לכך, היא אלופה אולימפית (אטלנטה 1996) ואלופת עולם (אתונה 1997) בריצת שליחות 4x100 מטר.
ביוגרפיה

דיברס נולדה בסיאטל, וושינגטון וגדלה בנשיונל סיטי שבדרום קליפורניה, שם גם סיימה את לימודיה התיכוניים. הישגיה הראשונים כאתלטית הגיעו במסגרת אליפות ארצות הברית של NCAA (התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי בארצות הברית), בה קבעה בשנת 1988 שיא אמריקני במסגרת זו בריצת ה-100 מטר משוכות - 12.61 שניות, והשיגה בכך את הקריטריון האולימפי. בעת אימוניה לקראת אולימפיאדת סיאול (1988) החלה לסבול מבעיות בריאות, בין השאר סבלה ממיגרנה וראייה מטושטשת. באולימפיאדה העפילה לחצי גמר, שם סיימה במקום השמיני, בתוצאה של 13.51 שניות. למרות זאת, מצבה הבריאותי המשיך להדרדר. ב-1990 אובחנה כסובלת ממחלת גרייבס והחלה לקבל טיפול. דיברס הבריאה במהרה, וחזרה להתאמן.
ביוגרפיה > שנות התשעים

באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בטוקיו 1991 זכתה במדליית הכסף בריצת ה-100 מטר משוכות, בתוצאה של 12.63 שניות, זאת אף על פי שהרוח באותו זמן הייתה 1.7-. מכאן החלה להיות דומיננטית בענף לאורך כל שנות התשעים.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) התחרתה הן בריצת ה-100 מטר והן בריצת ה-100 מטר משוכות. היא העפילה לגמר ריצת ה-100 מטרים: הגמר היה צמוד ביותר, כשהפוטו פיניש הראה כי דיברס היא המנצחת, בתוצאה של 10.82 שניות. מאית השנייה לפני ג'ולייט קאת'ברט מג'מיקה (10.83 שניות) ואירינה פריבלובה מהמשלחת המאוחדת (10.84 שניות). בגמר ריצת ה-100 מטר משוכות נראה כי דיברס תזכה גם בו במדליית הזהב. היא שלטה בריצה מההתחלה, אך מעדה במשוכה האחרונה וסיימה לבסוף במקום החמישי, בתוצאה של 12.75 שניות.
שנה אחר כך, באליפות העולם שהתקיימה בשטוטגרט, גרמניה ניצחה פעם נוספת בריצת ה-100 מטר, כשגם הפעם הריצה הייתה צמודה ביותר. דיברס ומרלין אוטי הג'מייקנית הגיעו לקו הסיום באותה תוצאה - 10.82 שניות, אולם גם הפעם הפוטו פיניש הכריע לטובת דיברס. לאחר מכן המשיכה לגמר ה-100 מטר משוכות, בו ניצחה בתוצאה 12.46 שניות. שנתיים אחר כך הגנה על תוארה באליפות העולם בגטבורג, בה ניצחה בתוצאה של 12.68 שניות.
גמר ריצת ה-100 מטר באולימפיאדת אטלנטה (1996) היה חזרה כמעט מדויקת של גמר ה-100 מטר באליפות העולם שלוש שנים קודם לכן. גם הפעם הגיעו דיברס ומרלין אוטי לקו הגמר באותה תוצאה - 10.94 שניות, כשגם הפעם השתיים לא ידעו מי מהן זכתה עד אשר הפוטו פיניש הכריע, שאת מדליית הזהב תקבל דיברס. גמר ריצת ה-100 מטר משוכות היה איכותי ביותר ודיברס סיימה בו רביעית בתוצאה של 12.66 שניות. בנוסף, השתתפה דיברס בריצת השליחות 4x100 וזכתה במדליית הזהב האולימפית השלישית שלה. שנה אחר כך, באליפות העולם באתונה, השתתפה במקצה ה-4x100 וזכתה בזהב. ב-1999 באליפות העולם בסביליה זכתה במדליית הזהב ב-100 מטר משוכות (מדליית הזהב השלישית שלה בענף זה באליפויות העולם), בתוצאה של 12.37 שניות. 4 מאיות השנייה משיאה האישי.
במהלך שנות התשעים התחרתה דיברס בריצת 60 מטר באליפויות העולם באתלטיקה באולמות, בשנים 1993, 1997 ו-1999, בהם זכתה בשתי מדליות זהב ומדליית כסף אחת. באליפות העולם באולמות הראשונה בה השתתפה, במרץ 1993, קבעה את התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בריצת 60 מטר - 6.95 שניות.
ביוגרפיה > שנות האלפיים

לאחר שהשיגה את הקריטריון להשתתפות באולימפיאדת סידני (2000) כשלה דיברס באולימפיאדה בשלב חצי הגמר, זאת לאחר שסבלה מפציעה. באליפות העולם באדמונטון 2001 זכתה במדליית הכסף בריצת ה-100 מטר משוכות (12.54 שניות). ביוני 2002 זכתה בפעם השמינית באליפות ארצות הברית בריצת 100 מטר משוכות, בתוצאה של 12.51, שהייתה לתוצאת השנה בעולם, כשנקבעה. באליפות העולם בפריז 2003 סיימה במקום שלישי בחצי הגמר, אך הזמן שקבעה לא הספיק כדי להגיע לגמר. אותה שנה ניצחה דיברס ב־IAAF World Athletics Final הראשון, בתוצאה של 12.45 שניות.
ביולי 2004 השיגה דיברס את הקריטריון האולימפי לאחר שסיימה רביעית במבחנים המוקדמים בריצת ה-100 מטרים. היא סיימה את הריצה יחד עם מריון ג'ונס באותה התוצאה - 11.14 שניות, והפוטו פיניש הכריע, גם הפעם, לטובת דיברס. באולימפיאדת אתונה (2004) הצליחה דיברס להעפיל לחצי גמר ריצת ה-100 מטר, בו סיימה במקום השביעי בתוצאה של 11.22 שניות. היא גם העפילה לחצי גמר ה-100 מטר משוכות, אולם נפלה במשוכה הראשונה ולא סיימה את הריצה.
בשלהי הקריירה שלה שבה דיברס להתחרות בריצת 60 המטר. באליפות העולם לאתלטיקה באולמות בשנת 2003 זכתה במדליית הזהב, ובאליפות העולם באולמות, שהתקיימה שנה אחר כך, זכתה במדליית הזהב בריצת 60 מטר, ובמדליית הכסף בריצת 60 מטר משוכות.
ביוגרפיה > ליגת הזהב

בשנת 2002 זכתה דיברס בשישה מתוך שבעת מפגשי ליגת הזהב. ניצחונה האחרון במסגרת זו היה במפגש הראשון של ליגת הזהב בשנת 2004, שהתקיים באוסלו, נורווגיה.
טריוויה

בשנת 1996 צולם סרט טלוויזיה בשם "Run for the Dream: The Gail Devers Story", המגולל את סיפור חייה של דיברס, אותה גילמה בסרט השחקנית שרליין וודארד, המבוגרת מדיברס ב-13 שנים.
הערות שוליים

↑  ראו כאן
↑  לא רצים לשום מקום, באתר Shofar News, ‏17 ביולי 2004
↑  אירנה לנסקי עפה במוקדמות ה-100 מטר משוכות, באתר nrg‏, 22 באוגוסט 2004
↑  ראו כאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14308955  LCCN: n95108148  VIAF: 78034215   WorldCat (עם VIAF): 78034215
אתר ההנצחה לשיירת יחיעם

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה 
 מיקום:  הגליל המערבי 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – מרץ 1969
 תאריך פתיחה רשמי:  מרץ 1969 
 אדריכל:  יחיאל ערד 
 
 קואורדינטות:  32°59′39″N 35°08′08″E﻿ / ﻿32.994049°N 35.135643°E﻿ / 32.994049; 35.135643
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) אתר ההנצחה לשיירת יחיעם(למפת הגליל המערבי רגילה) אתר ההנצחה לשיירת יחיעם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אתר ההנצחה לשיירת יחיעם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אתר ההנצחה לשיירת יחיעם
 
פסל משוריין בכניסה לאתר
עמוד ההנצחה המקורי
אתר ההנצחה לשיירת יחיעם ממוקם ביער כברי דרומית לצומת כברי ומזרחית למושב נתיב השיירה. באתר מונצחים נופלי שיירת יחיעם ולוחמים נוספים שנפלו בפריצת הדרך ליחיעם ובהגנת הקיבוץ. בסך הכל מונצחים באתר 70 חללים.
שיירת יחיעם

שיירת יחיעם הייתה שיירת אספקה של חטיבת כרמלי גדוד 21 במלחמת העצמאות שיצאה ב-27 במרץ 1948 מנהריה לקיבוץ יחיעם. השיירה נקלעה למארב והותקפה על ידי כנופיות וכפריים ערבים בסמוך לכאברי. בהתקפה על השיירה נהרגו 46 לוחמים.
האנדרטה

בשנות ה-50 המוקדמות בנה משרד הביטחון עמודי זיכרון באתרי קרבות חשובים של מלחמת העצמאות. אחד האתרים היה אתר נפילת השיירה בסמוך לצומת כברי. במקום זה בנתה מועצה אזורית געתון בשיתוף עם היחידה להנצחת החייל עמוד זיכרון הבנוי ככוכב של שלוש צלעות ומחופה באבן. בראש העמוד, שתוכנן על ידי האדריכל אליעזר שקאי מחיפה ונחנך בשנת 1952, תבליט של סמל צה"ל ובמרכזו שלט שעליו שמות הנופלים ומעליהם הכיתוב:
לשם ולתהילה

לפורצי הדרך ולמגינים האמיצים

שריוו מקום זה בדמם

בחושם לשחרר את יחיעם הנצורה

ביום ט' שבט תש"ח

וביום ט"ז אדר ב' תש"ח

-זכרם לא ימוש לעד-
אתר ההנצחה המורחב

בשנות ה-60 החליטה המועצה האזורית געתון לבנות שחזור של הקרב במקום נפילת השיירה. העבודה הוטלה על הפסל יחיאל שמי  חבר קיבוץ כברי הסמוך. שמי הגיע לביקור בשטח מלווה באדריכל יחיאל ערד שאחיו משה פלוצר נפל בשיירה. שמי, שידע שערד רוצה מאוד לקבל לידיו את תכנון המקום בשל הקשר האישי, החליט לוותר ולהעביר לערד את תכנון אתר ההנצחה.
ערד תכנן את האתר מסביב לכביש הישן – "כביש הבקשיש", ממש במקום בו נפלה השיירה. הוא בנה קיר בטון מפוסל שמזכיר בצורתו מחסום דרכים. למרגלות הקיר יש מפת תבליט של הקרב ובימין הקיר נמצא קטע המתאר את הקרב. במרכז קיר הזיכרון חלון שאמור לתת הצצה לעבר בית העלמין הישן של הכפר כברי, ממנו נפתחה האש לעבר השיירה. בצדי הכביש נמצאות גרוטאות של משוריינים. האתר כולל גם עמדת הסברה קולית בעברית ובאנגלית, שלטי הסבר על האזור בתקופה שלפני ובמהלך  מלחמת העצמאות, שולחנות פיקניק ופינות ישיבה מוצלות בין העצים.
האתר בתכנונו של ערד נחנך במרץ 1969.
משוריין לצד הכביש
משוריין לצד הכביש
מפת הקרב
תיאור הקרב
שמות החללים על האנדרטה המקורית
מחזיק ללפיד, חלק ממתחם האנדרטה המקורית
הערות שוליים

↑  גילוי גלעד לזכר חללי יחיעם - היום, על המשמר, 29 באפריל 1952
↑  ראיון עם יחיאל ערד באתר יד יערי
פרודרומוס פאפאוואסיליו

| --- | --- |

פרודרומוס פאפאואסיליו, 2000
 לידה:  12 במאי 1919 לימניה, קפריסין
 פטירה:  22 בדצמבר 2006 (בגיל 87) לימסול קפריסין
 שם לידה:  פּרוֹדְרוֹמוֹס כְּרִיסְטוֹ פַּאפַּאוַאסִילְיו
 מדינה:  קפריסין
 מקום מגורים:  פמגוסטה, לימסול
 ידוע בשל:  סיוע לאנשי ההעפלה ולמגורשים לקפריסין
 עיסוק:  סוכן אוניות ואיש ציבור
 השקפה דתית:  יווני אורתודוקסי
 בת זוג:  ללה פאפאואסיליו
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:   עיטור לוחמי המדינה  אות יקיר הכרמל קונסול כבוד של ישראל בקפריסין
 חתימה:  פאפא
פּרוֹדְרוֹמוֹס כְריסְטוֹ פַּאפַּאוואסִילְיו (12 במאי 1919 – 22 בדצמבר 2006) היה קפריסאי-יווני שסייע לאנשי ההעפלה ולפליטי השואה שהוחזקו במחנות בקפריסין. נעשה סוכן של חברת צים והיה ידיד אישי של רבים מאנשי ההעפלה, חיל הים וצי הסוחר הישראלי.
הקשר של הקפריסאי הפעלתן עם היישוב היהודי בארץ ישראל החל בשנת 1945, כאשר שירת בחטיבה הקפריסאית, בצבא הבריטי, במצרים. התהדק בימי מאבק ההעפלה העצמאות. בראשית ימי המדינה נעשה סוכן של צים. הקשר נמשך עם בנו ממשיכו לאחר מותו.
ילדות ומשפחה

פאפא נולד ב-15 במאי 1919, וגדל בכפר לימניה, צפונית-מערבית לפמגוסטה. אביו כריסטוס ואימו פרסקבו פאפַּאוואסִילְיו. פרודרומוס היה הבן החמישי במשפחה, שהיו בה שתי בנות וארבעה בנים. הם חיו חיי כפר. בני המשפחה גידלו בשדותיהם, בין השאר, דגנים, ירקות שונים, צאן שסיפק חלב ומוצריו, ותרנגולות. המשפחה לא הייתה עשירה, אולם חיה בנוחות וברווחה.
המורה בכפר שכנע את אביו של פרודרומוס לשלוח את הבן לבית-ספר תיכון בפמגוסטה. הדברים התארגנו במסגרת משפחתית: אחיה של האם, שגר בפמגוסטה, "אימץ" את פרודרומוס; הוא התגורר בביתו במשך שנות הלימודים בבית הספר התיכון המסחרי, והמשפחה דאגה לספק מוצרי מזון מן הכפר. פאפא למד שם מ-1932 עד 1937. דגש מרכזי הושם בבית הספר על לימוד אנגלית, שהיוותה מפתח לקבלת משרה טובה הן במגזר הממשלתי והן הפרטי.
פעילות ציבורית ומסחרית

פאפא נעשה חבר בוועד התלמידים ואחר כך גזבר הוועד. התלמידים הוציאו לאור עיתון משלהם. בשנות בית הספר החלה מעורבותו בפעילות ציבורית וחברתית, שבה המשיך לאורך כל השנים. כאן החלו להתגבש גם השקפותיו שלפיהם פעל כל חייו. המרכזיים שבהם: שיפור מצבם של בני מעמד העובדים, והשאיפה לזכות בעצמאות קפריסין.
עם תום לימודיו, ב־1937, היה אחד ממייסדיה של תנועת האיגודים המקצועיים בקפריסין, שהייתה עדיין לא חוקית בעיני השלטון הקולוניאלי הבריטי. הוא נבחר לגזבר אחד האיגודים המקצועיים, ואחר כך לנציג כלל האיגודים המקצועיים באזור פמגוסטה, שהתארגנו על מנת להגיש עצומה לשלטונות הבריטיים, ובה בקשה להתיר את פעילותם של האיגודים.
טענתם הייתה שאיגודים אלה חוקיים ופעילים בבריטניה, ואין הגיון לאסור זאת במושבה בריטית בה חלים, מרבית חוקי הממלכה. פנייתם נשאה פרי עם שליחתו של מומחה בריטי נודע לדיני עבודה, ג'ורג' הול, שפעל בשיתוף האיגודים והשלטון המקומי לניסוח חוק האיגודים המקצועיים של קפריסין. ב-1938 כבר נרשמו רוב האיגודים המקצועיים בקפריסין באופן חוקי.
במקביל לפעילות הזאת החל פאפא, עם סיום לימודיו, לעבוד בסוכנות המסחרית הגדולה ביותר בפמגוסטה, "האחים גאלאנוס". החברה שלטה אז בכ־60% מסחר החוץ של קפריסין, בעיקר ביבוא. העבודה בסוכנות העניקה לפאפא ניסיון מסחרי רב. הוא התבלט בכשרונותיו והתקדם במהירות, והפך תוך שנים אחדות לבעל תפקיד בכיר בחברה.
ב־1941, כשמלחמת העולם השנייה כבר השתוללה באירופה, נוסדה בקפריסין מפלגת AKEL – מפלגת הפועלים הדמוקרטית. הייתה זו מפלגה בעלת אוריינטציה סוציאל-דמוקרטית מובהקת, ופאפא מצא שם באופן טבעי את מקומו. ב-1942, והוא בן 23 בלבד, קיבל פניה מהנציב הבריטי בקפריסין, בראון, שביקש ממנו להיות נציג "מעמד הפועלים" בגוף חדש שהוקם בקפריסין על ידי הבריטים – "המועצה המייעצת". פאפאוואסיליו דחה את ההצעה במילים אלה: ”אני מרגיש שאני צעיר מדי לתפקיד כה חשוב. אם אתה חושב שיש משקל לדעותי, אני סבור שעל בריטניה לתת עצמאות לקפריסין עם תום המלחמה.”
פנייתו של הנציב מעידה על כך שלמרות גילו הצעיר היה פאפא הכתובת לפניותיהם של רבים ולטיפול בבעיות מתחומים שונים, בעיקר בעניין יחסי עבודה. אחת הפונות אליו הייתה גברת בשם אידה פרשיץ, בעלת פרדס גדול באזור פמגוסטה. הייתה זו אחת הפגישות הראשונות של פאפא עם חברי הקהילה היהודית המקומית הקטנה של קפריסין. היא פנתה אליו, כנציג האיגודים המקצועיים, בתלונה על התנהגותם של פועליה. גב' פרשיץ עשתה עליו רושם רב, מספר פאפא, בין השאר כיוון שלבשה מכנסיים – תופעה בלתי מוכרת באותם ימים. הוא נסע עימה לפרדס, ושם דיבר אל הפועלים בלהט ובכוח שכנוע רב, והסביר להם כי על מנת להשיג זכויות ותנאים – עליהם קודם כל למלא את מחויבותם לעבודה.
ב-1943 נערכו בחירות מוניציפליות, בהן נבחר פאפא לחבר מועצת העיר של פמגוסטה.
פעילות צבאית

זמן קצר אחר כך החליטה הוועדה של מפלגת AKEL שעל חברי המפלגה להתגייס לצבא הבריטי על מנת לסייע למאמץ המלחמתי. מיד לאחר מכן התייצב פאפא על מנת להתגייס לצבא הבריטי. "עוד רבים מבני גילי התגייסו", הוא מספר; "כולנו היינו אנטי-פשיסטים". הם התנדבו לצבא מתוך תחושת שליחות עמוקה. כ-700 איש התנדבו ביום אחד.
לאחר תקופת אימונים קצרה הוצב פאפאוואסיליו במצרים, ביחידה שהשתייכה לחיל ההנדסה המלכותי, ועסקה בין השאר בהפעלת נחתות שנשאו כוחות צבא וציוד מהים לחוף. קודם פאפא לדרגת סרג'נט.
בסמוך לבסיס בו שירת היה מחנות צבא שבהם שרתו חיילים יהודים מארץ ישראל. כאן החל הקשר של פאפא עם היהודים ועם ישראל. הוא היה אומר: "במדים כולם שווים". הוא פגש חיילים יהודים מארץ ישראל, צעירים בני גילו, ועם כמה מהם יצר ידידות קרובה.
פעילות צבאית > קשר לעיר חיפה

ב־25 בדצמבר, ערב חג המולד של 1945, יצא פאפאוואסיליו לחופשה מבסיסו בפורט-פואד. לא היו טיסות לקפריסין, והאונייה היחידה לקפריסין באותו יום הייתה ה"אאולו" שנועדה להפליג מחיפה. פאפאוואסיליו יצא ברכבת לחיפה. הוא היה עם ידיד מן הצבא, ג'ונתן גוטיסמן, ויחד החליטו לנצל כמה שעות פנויות לטיול בעיר. את הביקור הראשון הזה תאר, 50 שנה אחר כך, בדייקנות צלולה, בנאום שנשא בעת שקיבל את אות "יקיר הכרמל". חיפה מצאה חן בעיניו ובעיני ידידו, סיפר, אבל הכרמל כבש את לבם. הם טיילו ברחוב פנורמה: "מזג האוויר היה טוב. הנוף היה מדהים. העצים, הצפורים, הבתים, הכבישים, הים, הנמל, האניות, הצבעים הרבים, יצרו תמונה בלתי נשכחת, פנורמה אמיתית.
מצב רוחנו היה מצוין. חשנו מאושרים מאד. רצינו לשוחח עם האנשים, לחלוק את החוויה עם אחרים. אבל עוברי אורח לא פנו אלינו. הם נראו קודרים ושקועים במחשבות. הוצאתי את פנקסי מכיסי וכתבתי: האנשים האלה אינם מחייכים". רק מאוחר יותר, הוא אומר, הבין את הסיבה. זוועות מלחמת העולם השנייה והשואה באירופה הטילו את צילם הכבד על הכול. התובנה הזאת ליוותה אותו בכל השנים של קשריו ופעילותו לצד היהודים ומדינת ישראל.
כניסה לעסקים

במאי 1946, לאחר שהשתחרר מהצבא הבריטי, החליט פאפא שלא לשוב למשרתו הקודמת, בסוכנות האחים גאלאנוס. בשיתוף כמה חברים הקים את "הסוכנות הכללית של פמגוסטה", שכעבור זמן עברה לבעלותו המלאה.
המצב בקפריסין, עם תום מלחמת העולם השנייה, היה מתוח: כמה מחבריו של פאפא נכלאו בשל הפגנות בלתי חוקיות, שנעשו במחאה על התבטאויות בריטיות לגבי עתידה של קפריסין. אולם כל הפעילויות נגד השלטון הבריטי נעשו, באותו שלב, בדרכים לא אלימות. פאפא היה עסוק בעיקר בביסוס העסק ובעבודה המסחרית.