stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מייק מור
ראשית חייו

מייק מור נולד בוואקטאנה שבניו זילנד. הוא גדל במוארווה והתחנך בבית ספר יסודי באזור מגוריו ובבית ספר תיכון באוקלנד. לאחר סיום לימודיו הוא עבד כפועל ולאחר מכן כדפס. הוא החל להיות פעיל באיגודים המקצועיים ובגיל 17 הוא נבחר למועצת האיגודים המקצועיים של אוקלנד. הוא היה לנציג הראשון של הדור הצעיר במנהלת המפלגה ושימש כסגן נשיא האיגוד הבינלאומי של נוער סוציאליסטי בשתי תקופות כהונה רצופות.
קריירה פוליטית

מור החל את הקריירה הפרלמנטרית שלו כאשר נבחר להיות חבר הפרלמנט של ניו זילנד ב-1972 מטעם מחוז הבחירה של עדן, פרבר של אוקלנד. ב-1978 הוא עבר לקרייסטצ'רץ' ונבחר מטעם מחוז הבחירה של קרייסטצ'רץ'-צפון.
כשר בממשלה הוא החזיק במספר תפקידים, שהבולט מכולם היה תפקידו כשר לענייני סחר חוץ, תפקיד שבו הוא היה מעורב בדיונים על הסכם גאט"ט. ב-1987 מונה גם להיות שר החוץ ושנה לאחר מכן מונה להיות סגן שר האוצר. ב-1990 נבחר מור למנהיג מפלגת הלייבור. מונה לראש ממשלת ניו זילנד וכיהן בתפקיד במשך כמה חודשים, לאחר ששכנע את הגוף הבוחר של המפלגה שיצליח להשיג יותר מושבים בפרלמנט בהשוואה לג'פרי פאלמר שכיהן עד אז כמנהיג המפלגה וראש הממשלה, אף על פי שלא יוכל להוביל את המפלגה לניצחון בבחירות. מפלגת הלייבור הובסה בבחירות.
לאחר הבחירות הוא שימש כמנהיג האופוזיציה עד 1993 והיה דוברה בנושאי יחסי חוץ וסחר חוץ עד 1999. אף על פי שבבחירות של 1993 כמעט והצליח מור להוביל את המפלגה לניצחון לאחר קדנציה אחת באופוזיציה, הוא הודח מתפקידו כמנהיג הלייבור. בעקבות הדחתו שקל מור להקים מפלגה חדשה בשם "הקואליציה הדמוקרטית של ניו זילנד" לקראת הבחירות של 1996, אך בסופו של דבר חזר בו. בבחירות אלה נבחר במחוז הבחירה שלו.
ב-1998 התמודד על תפקיד המנהל הכללי של ארגון הסחר העולמי וב-22 ביולי 1999 נבחר לתפקיד והחל לכהן בו ב-1 בספטמבר אותה שנה.
המנהל הכללי של ארגון הסחר העולמי

בתפקיד המנהל הכללי של ארגון הסחר העולמי כיהן מור שלוש שנים עד ספטמבר 2002. תקופת כהונתו עמדה בסימן שינויים משמעותיים בכלכלה העולמית. הוא ניסה לשקם את האמון במערכת בעקבות ועידת הארגון שהתכנסה בסיאטל ב-1999. בוועידת הארגון שהתכנסה בדוחה ב-2001 ראו בו השרים שהשתתפו בה ככוח המניע מאחורי ההחלטה לפתוח בסבב של שיחות רב-צדדית בנושא הסחר. בתקופת כהונתו בתפקיד הצטרפו לארגון שמונה מדינות ובכך מאגד הארגון את רוב אוכלוסיית העולם. מור שם דגש על מתן אפשרות למדינות עניות לקחת חלק משמעותי בפעילות הארגון.
ב-2010 מור החל לשמש כשגריר ניו זילנד בארצות הברית. לאחר שבאפריל 2015 הוא סבל משבץ קל הוא הודיע כעבור מספר חודשים על פרישה וחזרה לניו זילנד בעקבות מצבו הרפואי.
נפטר ב-2 בפברואר 2020.
הערות שוליים

↑  "Mike Moore leaving post as New Zealand ambassador to US". Stuff.co.nz. 21 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265540205171  GND: 128487127  ISNI: 0000 0001 0974 117X  LCCN: n84126797  NTA: 251809129  SUDOC: 144277271  VIAF: 55200398   WorldCat (עם VIAF): 55200398
מקדש יונו רג'ינה

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  איטליה 
 קואורדינטות:  41°53′33″N 12°28′42″E﻿ / ﻿41.8925°N 12.47833333°E﻿ / 41.8925; 12.47833333
  (למפת רומא מוגדלת) מקדש יונו רג'ינה(למפת רומא רגילה) מקדש יונו רג'ינה
 
המקדשים של יונו רג'ינה (מצפון) ויופיטר סטטור באכסדרת אוקטביה מאחורי תיאטרון מרקלוס בדגם של גיסמונדי של רומא העתיקה במוזיאון לתרבות הרומית
מקדש יונו רג'ינה (בלטינית: Aedes Iuno Regina) היה מקדש שהוקדש לאלה הרומית יונו רג'ינה. המקדש ממוקם ליד קרקס פלאמיניוס ברומא העתיקה. הוא נחנך ונפתח ב-23 בדצמבר של שנת 179 לפני הספירה.
המקדש מקושר באמצעות אכסדרה למקדש פורטונה ואולי גם היה מקושר למקדש פורטונה אקווסטריס. מאוחר יותר הוא קושר למקדש יופיטר סטטור. שני המקדשים היו מוקפים בפורטיקו של מטלוס.
האכסדרה ושני המקדשים נבנו מחדש על ידי אוגוסטוס קיסר כ-אכסדרת אוקטביה אחרי 27 לפני הספירה.
ראו גם

רשימה של מקדשים רומיים עתיקים
מישויה פעמונית

| פעמוניתיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: פעמוניתיים
סוג:: מישויה
מין:: מישויה פעמונית
שם מדעי
 Michauxia campanuloides ‏ברוטל
מִישׁוֹיָה פַּעֲמוֹנִית (שם מדעי: Michauxia campanuloides) הוא מין של עשב רב שנתי קצר חיים (חי שנתיים עד ארבע שנים) ממשפחת הפעמוניתיים.
פרח זה הוא נדיר למדי, הוא גדל רק בגליל, בארץ מקורות הירדן ולרגלי החרמון, לרוב בחברת לוע-ארי גדול, בין סלעים ולרגלי צוקים. הצמח הוא צמח מוגן. ישנם 7 מינים במזרח הים התיכון ובמזרח התיכון.
מאפיינים

מישויה פעמונית הוא פרח לבן-צחור שקוטרו כ-8 ס"מ. מספר אבריו של כל אחד מן הדוּרים של הפרח (עלי גביע, עלי כותרת, אבקנים, צלקות) הוא 8 ס"מ ולפעמים עד 10 ס"מ. הפרח יפה בפריחתו, גבוה, זקוף, אך רק התפרחת שלו מסועפת ובה 15-50 פרחים. הפרח והפריחה מתקדמים עם הזמן מן הקצה כלפי הבסיס, בשונה מפרחים אחרים.
עלי הבסיס ארוכים, גזורים ככינור, ערוכים בשושנת. עלי הכותרת מופשלים אחורה בקשת רחבה (רק בתחתיתם הם מאוחים לצינור קצר) ומביניהם מציצים עלי גביע מחודדים. מתוך מבנה זה משתלח קדימה חוד עבה הבנוי מן האבקנים והעלי. האבקנים מאוחים לצינור העוטף את עמוד העלי.
האבקה נושרת על מברשת של שיער דביק המכסה את עמוד העלי מבחוץ ומשנפתח הפרח מצפה האבקה לחרקים על שערותיו של עמוד העלי, ואילו המאבקים עצמם כבר קמלו.
עמוד העלי מבשיל (והצלקות מוכנות לקלוט אבקה) מעט מאוחר יותר.
ההאבקה, ובהתאם גם מבנה הפרח, אופייניים למשפחת הפעמוניתיים: האבקנים מבשילים כבר בעוד הפרח סגור והצלקות עדיין לא בשלות ואינן מושפעות מהאבקה הנופלת עליהן.
דיסקוס מיוחד בצינור הכותרת המפריש צוף ועל ידי כך הצוף מוגן על ידי בסיסיהם המורחבים של זירי האבקנים כך שהמאביק (דבורים גדולות) צריך להחדיר את חדקו לצוף, ותוך כדי כך הוא קולט אבקה מפרח אחד ומעביר אותו אחר-כך לפרח אחר, שצלקותיו כבר בשלות. אם הצלקות לא הואבקו במועד – הן מסתלסלות עד שהן נוגעות באבקה שעל המברשת ו"דואגות לעצמן" – ומתבצעת האבקה עצמית.
גם ההלקט נאה, בן 8 מגורות, נטוי מטה. לאורך הגבעול יושבים עלים חובקים, הולכים וקטנים כלפי מעלה. הגבעול שעיר מאוד, שעירות זיפנית עד דוקרנית.
מקור השם

הצמח נקרא על שם הבוטנאי אנדרה מישו (André Michaux) (אנ') שאסף אותו לראשונה במסעותיו במזרח התיכון במאה ה-18.
מחנה הריכוז הינצרט

| --- | --- |

אנשי אס אס מתקהלים ליד אתר בנייה במחנה הינצרט
 מידע כללי
 סוג:  מחנה ריכוז
 מדינה:  גרמניה
 מחוז:  ריינלנד-פפאלץ
 תאריכים
 תאריך הקמה:  אוקטובר 1939
 תאריך סגירה:  3 במרץ 1945
 תאריך שחרור:  1945
 נתונים
 קואורדינטות:  49°41′56″N 6°53′34″E﻿ / ﻿49.69889°N 6.89278°E﻿ / 49.69889; 6.89278
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונימחנה הריכוז הינצרט(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונימחנה הריכוז הינצרט
 
מפת מחנות ריכוז והשמדה באירופה (לחצו להגדלה)
מחנה הריכוז הינצרט (בגרמנית: SS-Sonderlager Hinzert, וגם: KZ Hinzert) היה מחנה ריכוז נאצי בריינלנד-פפאלץ בגרמניה, במרחק של 30 ק"מ מגבול גרמניה-לוקסמבורג.
בשנים 1939 – 1945 נכלאו במחנה 13,600 אסירים פוליטיים בגילאי 18 עד 80. עבור רובם, הינצרט היה תחנת מעבר לפני שנשלחו למחנות ריכוז גדולים יותר, שבהם נרצחו. המחנה פוקח, נוהל ונשמר בעיקר על ידי אנשי אס אס, שלפי עדויות ניצולי המחנה היו ידועים לשמצה באכזריותם וברשעותם.
היסטוריה > מבנה המחנה וסביבתו

המחנה הוקם על רמת הוכוואלד, בקרבת הרי הונסריק במערב גרמניה. שמו ניתן לו עקב קרבתו לכפר הסמוך, הנקרא כיום הינצרט-פלרט (Hinzert-Pölert). הרמה, שגובהה 550 מטרים, חשופה ללחות גבוהה, רוחות, משקעים עזים, ערפל וטמפרטורות קרות מאוד בחורף. המחנה היה מוקף בעצי מחט, ששימשו כחומרי גלם לבנייתו ולתחזוקתו.
שביל גישה שגבל בשטח הקבורה של האסירים היה בסמיכות לאזור הראשון של המחנה. אזור זה כלל שבעה מבנים: עמדת שמירה, עמדת פיקוד, מוסך, בית מלאכה, ביתן לקצינים ושתי בקתות מגורים לאנשי האס אס. אזור זה של המחנה קושט בפרחים ובצמחייה. האסירים נכלאו באזור אחר, בשטח של 200 מטרים על 200 מטרים, שהוקף בגדרות תיל בגובה 3 מטרים ובמגדלי שמירה. באזור האסירים היו גם מטה מפקדי המחנה, סדנת בגדים, שטח נגרות, אזור הסגר, חדר מתים, אזור לחיטוי האסירים ו"מלתחה" בה הושארו חפצי האסירים.
האסירים שוכנו בארבעה צריפים; כל צריף הורכב משני חדרים ובכל אחד מהם 26 דרגשים, כך שהללו יכלו לאכסן 208 אסירים. בהמשך הכניסו לצריפים מזרני קש כדי להגדיל את הקיבולת ל-560 אסירים. כמה חדרים נשמרו במיוחד לאסירים שהשתייכו לקטגוריה מסוימת, דוגמת אסירי "הלילה והערפל" – אסירים שנכלאו בשל התנגדותם למשטר הנאצי.
המחנה הכיל שלושה מבנים נוספים: מבנה לאנשי הגסטפו, מבנה מנהלה, ומטבח.
בין אזורי המחנה השונים חצץ מגרש מסדרים מרכזי, ששטחו הוקטן עם הזמן לאחר שאנשי האס אס הקימו גינת ירק על חלק ממנו. תורן ניצב במרכז המגרש, ועליו נתלו רמקולים, מהם בקעו קולות פקודה. לעיתים היה על האסירים לעמוד מול התורן במשך שעות בתור עונש. מגרש המסדרים שימש גם לאימונים ותרגילי סדר, שבהם היה על האסירים לקפוץ מעלה ומטה משעה ארבע וחצי בבוקר לצלילי תופים.
היסטוריה > תנאי החיים במחנה

מחנה הינצרט הוקם בשנת 1938 על מנת לשכן בו פועלי בנייה שעמלו על הקמת קו זיגפריד. המחנה עלה באש ב-16 באוגוסט 1939, ונבנה מחדש באוקטובר של אותה השנה. הוא הוסב למתקן מאסר משטרתי ו"חינוך מחדש" עבור אסירים בעלי עונשים קלים (מתחת ל-14 שנות מאסר) וכן עבור פועלים שהפגינו התנהגות "אסוציאלית" בפי הנאצים. פועלים אלה, שרובם נשלחו למחנה על ידי הגסטפו מברמן, עבדו לא רק על קו זיגפריד, אלא גם בתשתיות צבאיות נוספות כגון בסיסי אוויר במנהיים ובמיינץ.
מ-1 ביולי 1940 היה המחנה כפוף לאגף הפיקוח על מחנות הריכוז. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לבלגיה, הולנד, לוקסמבורג וצרפת בשנת 1940, מחנה הינצרט שימש גם ככלא עבור אסירים פוליטיים מאותן מדינות, שהיו צריכים לעבור תהליך של "גרמניזציה" או שהושמו ב"מעצר הגנתי".
ב-7 בפברואר 1942 הועבר הפיקוד על המחנה לידי המשרד המרכזי של האס אס למנהל וכלכלה. המחנה שימש גם את הגסטפו של לוקסמבורג והעיר טריר. עד לכניסתם של אסירי "הלילה והערפל" הראשונים, המחנה התנהל לפי המבנה הארגוני של מחנות ריכוז אחרים, וכלל מפקדה, אגף פוליטי, מחנה "שמירה וריתוק" ויחידות רפואה ושמירה. לאחר כניסתם של האסירים הפוליטיים, האגף הפוליטי ומחנה ה"שמירה והריתוק" נסגרו.
המחנה נותר מחנה עצמאי, עד 21 בנובמבר 1944, אז סופח למחנה הריכוז בוכנוואלד. המחנה נהרס חלקית בהפצצה אווירית ב-22 בפברואר 1945. למרות ההפצה, המחנה נותר פעיל עד 3 במרץ 1945, כאשר מרבית אסיריו הוצעדו בצעדת מוות לצפון הסן והיתר נשלחו למחנה בוכנוואלד.
מפקדי המחנה

ב-9 באוקטובר 1939, אס-אס שטנדרטנפיהרר הרמן פיסטר החל לפקד על המחנה, עד דצמבר 1941, אז ניתן לו הפיקוד על מחנה בוכנוואלד, והוא הוחלף על ידי האופט-שטורמפיהרר אגון ציל. ציל, ששירת לפני כן במחנות הריכוז דכאו, בוכנוואלד, וראוונסבריק, נשלח למחנה נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס באפריל 1942, שם שירת כסגן מפקד המחנה. הוא הוחלף על ידי מפקד שלישי ואחרון על מחנה הינצרט, האופט-שטורמפיהרר פאול שפורנברג.
אסירי המחנה

קרוב ל-13,600 אסירים נכלאו במחנה הינצרט. האסירים הראשונים היו פועלי בניין גרמנים שעבדו בבניין קו זיגפריד והיו בעלי "התנהגות אנטי-סוציאלית". זמן קצר לאחר מכן, הוכנסו למחנה עובדי כפייה מהמדינות הכבושות השכנות. החל משנת 1941, קבוצות גדולות של אסירים נשלחו להינצרט, בעיקר אסירים פוליטיים מלוקסמבורג וצרפת. יתר האסירים, שהיו בעיקר עובדי כפייה ושבוי מלחמה, הגיעו מפולין ומברית המועצות. החל מ-7 בדצמבר 1941, אז ניתנה הפקודה של אסירי "הלילה והערפל", נאסרו במחנה מתנגדים לנאצים בדרכם למחנות ריכוז גדולים יותר כמו נאצוויילר-שטרוטהוף, דכאו, בוכנוואלד, שבהם האסירים נרצחו.
אסירים רבים ממחנה הינצרט נשלחו לעבודות כפייה שונות מסביב לשטח המחנה ביחידות "קומנדו" מיוחדות. היו 23 יחידות שונות כאלה, והאסירים שנכללו בהם עבדו בעיקר בבסיסי אוויר, בייבוש ביצות, ובעבודות ייעור.
היו גם יחידות קומנדו מיוחדות שפעלו בשטח המחנה:
ממאי עד יוני 1942, קומנדו "בריכת שחייה" חפרו מאגר מים שיועד לכיבוי שריפות.
ביולי 1942 הוקם קומנדו "אבן", והאסירים שבו נשלחו לעבודות כרייה במכרות הסמוכים.
קומנדו "יער" פעלו ביערות שסביב למחנה; האסירים חטבו עצים לתחזוקת המחנה וכן סללו כביש (בשל החשש הגבוה שהאסירים יימלטו, קומנדו זה בוטל בשנת 1943).
קומנדו "עגלה" הורכב מ-18 אסירים שתפעלו עגלת מכרה ובה מחצבים וחומרים אחרים (אנשי האס אס נהגו לשחרר את הבלמים של העגלה בירידות תלולות על מנת לפצוע או להרוג את האסירים).
קומנדו "פחם" היו אחראים על שינוע יומיומי של קרון פחם במסילות הרכבת הקרובות למחנה על פני מרחק של ארבעה קילומטרים. האסירים דחפו את הקרון הלוך וחזור ארבע פעמים ביום, כלומר בכל יום הם צעדו 32 ק"מ.
קומנדו "עץ" ביראו עצים בשטח המחנה בהם נעשה שימוש כדלק.
קומנדו "רומיקה" ו"שחור" עבדו בסדנאות העבודה שבמחנה והפיקו מוצרי גומי וציוד לחימוש החל משנת 1942.
רוב אסירי "הלילה והערפל" שובצו ביחידות הקומנדו הפנימיות, כדי להסוות את עקבותיהם ואת עצם כליאתם.
המחנה נבנה בתחילה כדי לשכן 560 אסירים, אך בפועל שוכנו בו בממוצע 800 אסירים. לעיתים, כמות האסירים הוכפלה וכך היו כלואים במחנה 1,600 איש.
אסירי המחנה > רציחות ופשעי מלחמה

אסירי מחנה הינצרט הוחזקו בו בתנאים קשיים: האסירים הוכו בקביעות, וכן היו מקרים של התעללויות ושל הוצאות להורג בפומבי על מנת ליצור אווירת טרור ופחד.
אף על פי שרוב אסירי הינצרט נשלחו למחנות אחרים או נכלאו במחנה עד לשחרורם, מספר גדול של אסירים עונו ונרצחו במחנה. על אף ששימש "רק" כמחנה מעבר, 321 איש מצאו את מותם במחנה. קורבנות אלו נורו למוות, הוטבעו או נרצחו בזריקה קטלנית. יתרה מכך, לפי רישומי בתי משפט, שומרי האס אס עינו את האסירים, הניחו להם למות מרעב ומחולי, והפכו את חלקם טרף לכלבי השמירה.
אסירי המחנה > רציחות ופשעי מלחמה > רצח שבויי מלחמה סובייטים

בשנת 1941, שתי משאיות הובילו 70 שבויי מלחמה סובייטים להינצרט. לאסירים אלה נאמר שהם ישתתפו בניסוי רפואי, אך בפועל הם קיבלו זריקות של אשלגן ציאניד, רעל קטלני, והם מתו זמן קצר לאחר קבלתם. הם נקברו ביער הסמוך למחנה.
אסירי המחנה > רציחות ופשעי מלחמה > רצח של מוחים מלוקסמבורג

הנאצים גייסו בכפייה חלק מתושבי לוקסמבורג לשורות הוורמאכט. התושבים פתחו בשביתה כללית בשנת 1942, וזכו לתגובה כואבת: 21 מוחים נעצרו על ידי הגסטפו, נידונו למוות ונורו למוות בין הימים 2–5 בספטמבר 1942. גם הם נקברו בקרבת המחנה.
אסירי המחנה > רציחות ופשעי מלחמה > רצח חברי מחתרות מלוקסמבורג

בשנים שלאחר מכן, מעל 350 לוחמים במחתרות התנגדות לנאצים נעצרו על ידי הגסטפו; 50 מהם נידונו למוות. מתוך 50 הנידונים, 25 איש הוצאו להורג. אולם 23 מתוך 25 הנותרים הוצאו גם הם להורג בהמשך בגין אחריותם לפעילות מחתרתית בלוקסמבורג.
מספרם המדויק של הקורבנות שנרצחו בהינצרט אינו ידוע. בין 1,600 ל-1,800 אזרחי לוקסמבורג נשלחו למחנה. תנועת המחתרת הלוקסמבורגית ספרה 321 מתים, בהם 81 לוקסמבורגים, אך לא כל שרידיהם של הנרצחים נמצאו. בשנת 1946, לאחר שחרור המחנה על ידי בעלות הברית, שרידיהם של הקורבנות שהוזכרו לעיל נמצאו ונשלחו לארצות מוצאם עם עיטורי כבוד. עצמותיהם של אלה שלא הוחזרו לארצם נקברו בבית קברות באתר זיכרון.
שרידיהם של הנרצחים מלוקסמבורג הוחזרו למולדתם בימים 9–10 במרץ 1946. לאורך כל דרכם, אזרחים עמדו לצדי הכבישים וכאות הזדהות לבשו מדי אסירים מפוספסים.
איגוד צרפתי לזכרם של המגורשים מצרפת העריך שקרוב ל-1,500 אסירי "הלילה והערפל" נשלחו להינצרט; 390 מהם שרדו וחזרו לצרפת, בעוד 804 מהם נהרגו.
לאחר המלחמה

אנדרטה מברונזה שעוצבה על ידי פסל מלוקסמבורג ניצבת באתר לזכרם של אסירי המחנה וקורבנותיו.
ב-10 בדצמבר 2005 הוקם בשטח מחנה הריכוז לשעבר אתר זיכרון ותיעוד. במבנה המודרני, העשוי מברזל, מוצגים חפצי המחנה, תמונות וכן לוחיות הסבר.
הערות שוליים

↑  הקמה מחדש לאחר השרפה
| מחנות ריכוז, עבודה והשמדה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| גרמניה | אוהרדרוף • אורניינבורג • ארבייטסדורף • באד זאולגאו • בוכנוואלד • בורגאו • גרמרינג • דורה-מיטלבאו • דכאו • הינצרט • וובלין • זקסנבורג • זקסנהאוזן • טירקהיים • כלא שפנדאו • ליכטנבורג • מלכוב • קאופרינג • קולדיץ • מילדורף • ברלין-מרצאן • נוינגמה • נידרהאגן • פלוסנבירג • קולומביה האוס • ראוונסבריק • ריימסדורף • מחנות המשנה של זקסנהאוזן • מחנות המשנה של דכאו • אלאך • פורטה וסטפליקה • טאוכה |  |
| פולין | אושוויץ • בלז'ץ • חלמנו • טרבלינקה • מיידנק • סוביבור • אושוויץ מונוביץ • בודזין • בלכהמר • גנשובקה • גרוס-רוזן • זאסלאב • טרווניקי • יאבוז'נו • ינובסקה • אלטהאמר • ורשה • פוסטקוב • סקרז'יסקו-קמיינה • פירסטנגרובה • פלאשוב • קונסקובולה• קיטליץ טרייבן • שטוטהוף |  |
| קרואטיה | ג'קובו • גוספיץ' • דניצה • וילה לובוריץ' • טניה • יאסטרברסקו • יאסנובאץ • ידובנו • לובורגראד • גורניה רייקה • קרסטינץ • מטאינה • סטארה גראדישקה • סלאנה • קרושצ'יצה |  |
| צרפת | בון לה רולנד • גירס • דראנסי • ויטל • מבצר רומנוויל • סטפו • נאצוויילר-שטרוטהוף • סן סיפריאן • ריווזאלט • ורנה • מיל • רסבדו • פיטיבייה • קומפיין |  |
| איטליה | פוסולי • פרמונטי די טרזיה • ריזיירה די סן סאבה • ראב • בולצאנו |  |
| אוסטריה | אבנזה • גוזן • מאוטהאוזן • שטרסהוף • גונסקירכן |  |
| בולגריה | גונדה וודה • סומוביט • צ'כלרה |  |
| הולנד | התיאטרון ההולנדי • וסטרבורק • אמרספורט • פוכט |  |
| סרביה | בור • באנייצה • דולאג 183 • טופובסקה שופה • צרווני קרסט • סיימישטה |  |
| ליטא, לטביה ואסטוניה | יונגפרנהוף • סלספילס • קייזרוואלד • ואיווארה • קלוגה • קובנה • קייליס • HPK |  |
| בלארוס, אוקראינה ורוסיה | אקמצ'טקה • סירץ • מאלי טרוסטינץ |  |
| מחוץ לאירופה | ג'אדו • גריאן (ער') • יפרן (ער') • בוקבוק • סידי עזאז • ספקס) • ביזרטה |  |
| אחר | Ostindustrie • אולדרני • טרזיינשטט • מחנה המשפחות (טרזיינשטט) • טרגו ז'יו • חיידרי • סרד • ג'אדו • מכלן • מונופול • מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה • קישטרצ'ה  |  |
פורטל השואה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513525305171  GND: 4302260-1  LCCN: no97030658  NKC: zmp20211108060  VIAF: 138680912   WorldCat (עם VIAF): 138680912 
מחנה הינצרט
לוחית זיכרון לזכרם של אסירי "הלילה והערפל"
מצבה הנושאת את שמות הנרצחים במחנה הינצרט
אנדרטת הברונזה לזכר אסירי המחנה וקורבנותיו
מנוע קיטור

חתך של מנוע קיטור מסוף המאה ה-19
מנוע קיטור אטמוספירי (משמאל) ומנוע בלחץ קיטור (מימין)
מכונית עם מנוע קיטור מתוצרת Waltham Steam
מנוע קיטור הוא מנוע בעירה חיצונית בוכנאי, המופעל על ידי לחץ קיטור. מנוע הקיטור הבוכנאי הוא חלוץ מנועי החום המודרניים, ונושא הדגל של המהפכה התעשייתית במאה ה-18. כיום כמעט ואינו בשימוש משום יעילותו הנמוכה לעומת מנועי בעירה פנימית ומנועי טורבינה.
שני חלקיו היסודיים של מנוע הקיטור הם צילינדר ובוכנה. קיטור בלחץ גבוה, המיוצר בדוד קיטור, מסופק אל הצילינדר על ידי שסתום חלוקה, המונע באמצעות מערכת מוטות על ידי הבוכנה עצמה. הקיטור הנכנס לצילינדר דוחף את הבוכנה מטה. לאחר דחיפת הבוכנה וביצוע העבודה המכנית, יוצא הקיטור מן הצילינדר כשהטמפרטורה והלחץ שלו נמוכים יותר, והוא מעובה למים על ידי קירורו במעבה. המים החמים מוזרמים אל דוד הקיטור לשימוש חוזר. מנגנון ארכובה הופך את התנועה הקווית של הבוכנה לתנועה סיבובית של גל ארכובה, אשר מניע מדחף, גלגלי קטר או כל מכונה אחרת.
מנוע הקיטור הבוכנאי הומצא ב-1690 על ידי דני פפן (Denis Papin) והוא אף בנה דגם ניסיוני שלו. ב-1712 הציג תומאס ניוקומן את המנוע האטמוספירי שלו שהיה הראשון שנעשה בו שימוש מסחרי. בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 הוסיפו ופיתחו אותו ממציאים ומהנדסים אנגלים ואמריקאים, שהחשוב והנודע בהם הוא הממציא הסקוטי ג'יימס ואט.
פיתוח והפצת מנוע הקיטור על ידי ג'יימס ואט בשנת 1774 היו הכוח המניע של המהפכה התעשייתית. יש הטוענים כי מנוע הקיטור היה קרש הקפיצה של התעשייה אל העידן המודרני. עד אותה תקופה היו פועלים מפעילים מכונות בכוח פיזי, בעזרת בעלי חיים או בכוח הרוח והמים.
כתוצאה מן השימוש במנוע הקיטור התחוללו בתעשייה שינויים רבים, הראשון שבהם בתעשיית הטקסטיל. בעלי מטוויות הכותנה היו הצרכנים הגדולים הראשונים של מנועי הקיטור. טוויית החוטים החלה להיעשות בעזרת מנוע הקיטור, ותעשיית הכותנה, שעד אז הייתה תעשייה ביתית ידנית ברובה, עברה לבתי החרושת. ייצור החוטים הלך וגדל במהירות רבה.
מנועי הקיטור הימיים הראשונים נבנו כבר במאה ה-18, אך היו כבדים ובלתי-יעילים, תצרוכת הפחם שלהם הייתה עצומה ביחס לממדיהם ולהספקם, והדבר הגביל את ממדי ספינות הקיטור ואת טווח הפלגתן. רק ב-1865 לערך, לאחר ששופרו בשיעור ניכר מנועי הקיטור, משהחליף המדחף את גלגל המשוטות ועם ראשית הבנייה של כלי שיט גדולים עשויים ברזל, דחקו אוניות הקיטור את אוניות המפרשים מנתיבי הימים. מנוע הקיטור הוסיף לשמור על מעמדו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, אז תפסו את מקומו בהדרגה מנוע הדיזל וטורבינת הקיטור.
מנועי הקיטור הראשונים הסתמכו על הלחץ האטמוספירי שפעל על הבוכנה כתוצאה מעיבוי האדים שבתוכו. לצורך כך נאלצו להשתמש בצילינדרים בעלי נפח עצום. בסביבות שנת 1800, מהנדס המכרות ריצ'רד טרווית'יק מאנגליה המציא מנוע קיטור בלחץ גבוה, שאיפשר הפעלת מנוע נייד על גבי גלגלים, ואת קטר הרכבת. המצאת רכבת הקיטור הובילה לפיתוח ענפים חדשים בתעשייה, שעד אותה עת לא היו רווחיים עקב עלויות התובלה. הרכבות גם איפשרו לראשונה תנועה מהירה של אנשים למקומות מרוחקים, והובילה לפיתוח מואץ של אזורי ספר וערי מסחר.
בסוף המאה ה-19 החל ייצור מכוניות עם מנוע קיטור. תקופה מסוימת הם היו די פופולריות והיוו תחרות של ממש למכוניות עם מנוע בעירה פנימית. בעקבות התפתחויות טכנולוגיות ייצור מכוניות עם מנוע קיטור הוקטן בהדרגה ורק יצרנים בודדים המשיכו לייצר אותן. בשנים 1921–1923 נמכרה בארצות הברית מכונית משפחתית מדגם Coats Steam Car עם מנוע קיטור.
הערות שוליים

↑  Andrew, J.H.; Allen, J.S. (2009). "A confirmation of the location of the 1712 "Dudley Castle" Newcomen engine at Coneygree, Tipton". International Journal for the History of Engineering and Technology, 72 (2). Taylor & Francis: 174–182.
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533892405171  BnF: cb11966647v (data)  GND: 4010992-6  HDS: 013887  LCCN: sh85127673  NARA: 10643830  NDL: 00575025  NKC: ph123975
מי יעודד את רשוש?

| --- | --- |

כריכת הספר בגרסה השוודית המקורית
 מידע כללי
 מאת:  טובה ינסון
 שפת המקור:  שוודית
 סוגה:  ספרות ילדים
 הוצאה
 הוצאה:  Schildts Förlags Ab
 תאריך הוצאה:  1960
 מספר עמודים:  28
 סדרה
 ספר קודם:  הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה
 הספר הבא:  המסע המסוכן
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 1770460179
 הספרייה הלאומית:  003850213, 001935081
מי יעודד את רשוש? (בשוודית: Vem ska trösta knyttet?) הוא ספר תמונות מאת המחברת השוודית-פינית טובה ינסון. הספר פורסם לראשונה בשנת 1960 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו ספר התמונות השני בסדרת ספרי התמונות של המומינים. הספר תורגם לעברית ב-1977 על ידי ויויאן ברסקי בהוצאת הדר. ב-2015 הופיע בהוצאת קרן בגרסה עברית חדשה, בכותרת "מי ינחם את קטנטן", בתרגום דנה כספי ובעיבוד צור ארליך.
תקציר העלילה

עלילת הספר מתמקדת ברשוש (בגרסה החדשה: קטנטן), יצור קטן שחי לבדו, ובבדידות רבה, בבית גדול. רשוש חושש מאוד לצאת לעולם ולהתידד עם תושבי עמק המומינים. רשוש הבודד מחליט לבסוף לצאת למסע בעולם במטרה למצוא חבר.
במהלך מסעו פוגש רשוש במר המיולין, בשמנטפים, ברשללנים, בגברת פילניוק (בגרסה החדשה: פיליפיונקה), אך בשל ביישנותו הרבה איננו מנסה להתיידד עימם. בחלקו השני של המסע רשוש מגיע לחוף הים, שם הוא מוצא מסר בבקבוק שנכתב על ידי מיפל (בתרגום החדש: ילדה ושמה זוטית) שנלכדה בידי מפלצת הגרוק ואשר מרגישה אף יותר בודדה מרשוש. בעקבות כך רשוש אוזר מספיק אומץ כדי לצאת למסע מעבר לים, להביס את הגרוק ובסופו של דבר להציל את מיפל/זוטית.
עיבודים

בשנת 1980 הפיק הבמאי השוודי יוהאן הוגלבק (Johan Högelbäck) סרט אנימציה שוודי בשם "Vem ska trösta Knyttet?" באורך 22:50 דקות המבוסס על עלילת הסיפור.
הערות שוליים

↑  Финские и шведские мультфильмы о муми-троллях | Муми-Тролли
| המומינים |
| --- | --- | --- |
| יוצרים ומפתחים | טובה ינסון • לארס ינסון |  |
| משפחת מומין | מומינטרול • מומינאבא • מומינאמא |  |
| העולם של המומינים | עמק המומינים • בית המומינים • סניף • סנופקין • מאי הקטנה • סנורקה • סנורק • הגרוק • השמנטפים • דמויות נוספות |  |
| ספרי הסדרה | משפחת המומינים והשיטפון הגדול (1945) • כוכב השביט מגיע לעמק המומינים (1946) • משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף (1948) • ספר הזכרונות של מומינאבא (1950) • קיץ מסוכן בעמק המומינים (1954) • משפחת המומינים - חורף קסום (1957) • הילדה הבלתי נראית (1962) • מומינאבא והים (1965) • עמק המומינים בנובמבר (1970) |  |
| ספרי תמונות וקומיקס | הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה (1952) • מי יעודד את רשוש? (1960) • המסע המסוכן (1977) • אורח לא רצוי (1980) • שירים מעמק המומינים (1993) • מומינטרול (קומיקס) (1954 - 1975) |  |
| סרטים וסדרות טלוויזיה | משפחת החיות המוזרות (1973) • המומינים (1977 - 1982) • המומינים (1990 - 1992) • המומינים - כוכב השביט: הסרט (1992) • קיץ מסוכן בעמק המומינים (2008) • כוכב השביט מגיע לעמק המומינים (2010) • עמק המומינים (2019 - הווה) |  |
| שונות | פארק עולם המומינים • Metsä • מוזיאון עמק המומינים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 186823697   WorldCat (עם VIAF): 186823697
מכונת תופים

מכונת תופים של ימאהה מדגם RY30
מכונת תופים היא כלי נגינה אלקטרוני המשמש בדרך-כלל למוזיקה אלקטרונית.
מכונות התופים כללו בתחילה מספר מצומצם של צלילי תופים, ואפשרו למשתמש לבחור אילו צלילים יושמעו ומה יהיה סדר ההשמעה. מכונות תופים משוכללות יותר כללו מספר רב של צלילי תופים, וכן צלילים כמו מחיאות כפיים, נקישה וסקראץ'. מכונות אלה כללו יכולות עריכה מתקדמות, כמו משך הזמן של כל צליל, כניסה הדרגתית של הצליל, דעיכה הדרגתית וסינון תדרים.
כיום ערכן של מכונות התופים קטן מבעבר מפני שאת מקומן תפסו הסאמפלרים, המשמשים לטעינה של צלילים שונים וכוללים יכולות עריכה גבוהות יותר משל מכונות התופים. בניגוד למכונת תופים, בסאמפלר סידור הצלילים לא נעשה על ידי תבנית מוגבלת (הכוללת בדרך-כלל 16 צלילים) אלא בבחירה חופשית.
עם זאת, מחירן של מכונות תופים נמוך ממחירו של סאמפלר, לכן יש עדיין המשתמשים במכונות תופים מטעמי תקציב.
ראו גם

תופים אלקטרוניים