stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחרות הזמר של האירוויזיון
היסטוריה > שנות החמישים

תחרות האירוויזיון הראשונה התקיימה ביום חמישי, ב-24 במאי 1956, בתיאטרון "קרוסל" שבלוגאנו, שווייץ. באירוע זה השתתפו שבע מדינות, איטליה, בלגיה, גרמניה, הולנד, לוקסמבורג, צרפת ושווייץ. כל מדינה יוצגה על ידי שני שירים – דבר ייחודי ל-1956. הממלכה המאוחדת, אוסטריה ודנמרק תכננו גם הן להשתתף באירוע, אך החמיצו את מועד ההרשמה האחרון. בניגוד לשאר תחרויות האירוויזיון, ההצבעה הייתה חשאית ונערכה בחדר צדדי סמוך לאולם. בנוסף, פרט לזוכה, לא הוכרזו תוצאות התחרות. במהדורה זו ניצחה ליס אסיה השווייצרית עם השיר "Refrain" ("פזמון חוזר").
התחרות הבאה כללה מתכונת שידור שונה ומספר חוקים חדשים. היא נערכה ב-3 במרץ 1957, באולם זאנדלזן בעיר פרנקפורט שבגרמניה. השתתפו בה עשר מדינות, שכל אחת מהן שלחה שיר אחד בלבד. לאחר חוסר שביעות הרצון מהליך הכרזת התוצאות ב-1956, החליטו המארגנים שלה לחשוף את הצבעות המשתתפות לצופים. את הניקוד מסרו נציגי רשויות השידור הממלכתיות בשיחת טלפון קצרה עם המנחה, אניד איפליקיאן. הזוכה, קורי ברוקן ההולנדית, ביצעה את שירה "Net als toen" בהדרן. בהתאם לחוקי התחרות, אירוויזיון 1958 נערך על אדמת הולנד, בעיר הילברסום.
היסטוריה > שנות השישים

אירוויזיון 1960 היה אמור להתקיים בהולנד, זוכת השנה הקודמת. בשל מגבלות כספיות שהטילה הממשלה על רשות השידור הממלכתית, היא ויתרה על האירוח. לבסוף, האירוע התקיים באולם הפסטיבלים המלכותי בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת ביום שלישי. הייתה זאת הפעם האחרונה בה התחרות התקיימה באמצע השבוע. ז'קלין בואייה הצרפתייה, ביצעה את השיר "Tom Pillibi", והגיעה למקום הראשון עם 32 נקודות. בניגוד לתחרויות הקודמות, גביע הניצחון הוענק לבואייה על ידי זוכת אירוויזיון 1959, טדי סחולטן. לאחר כמה שבועות נכנס השיר למספר מצעדי מוזיקה ברחבי היבשת. בשנת 1962 שונתה שיטת ההצבעה, וארבע מדינות הגיעו לראשונה למקום האחרון עם 0 נקודות ("nul point"). בשיטה החדשה רשאי כל שופט להעניק 1–3 נקודות לשלושת השירים הטובים ביותר. מאירוויזיון 1964 החל איגוד השידור האירופי למנות מפקח מטעמם על תוצאות התחרות. באותה השנה זכה השיר "Non ho l'età" בביצועה של הזמרת האיטלקייה ג'יליולה צ'ינקווטי. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבלגי (הן בפלנדריה והן בוולוניה), הצרפתי והאיטלקי.
באמצע שנות השישים חל שינוי בסגנון השירים שנשלחו לאירוויזיון. את מקומן של בלדות שאנסון רומנטיות תפסו שירים קצביים, בעלי קטעי מחול וסגנון מוזיקלי אתני ומסורתי. בשנת 1965 שודרה התחרות למדינות מזרח אירופה באמצעות ארגון הרדיו והטלוויזיה הבין-לאומי (International Radio and Television Organisation). מדרוג אירוויזיון 1965 קבע שיא של 150 מיליון צופים. השיר הזוכה, "Poupée de cire, poupée de son" של פראנס גל, זכה להצלחה רבה באירופה ובמזרח אסיה. במהלך השנים נמנה "Poupée de cire, poupée de son" בין השירים המוכרים ביותר מהתחרות. הוא הגיע למקום השישי במצעד הסינגלים היפני והסינגפורי. בנוסף, נכתבו לו מספר גרסאות כיסוי בשפות שונות דוגמת עברית ("אל תכעסי זה לא אסון") וערבית ("دمية من الشمع ، ودمية من نخالة"). אירוויזיון 1968 הייתה התחרות הראשונה שצולמה בצבע, אולם רק שש מדינות מתוך 17 המשתתפות החזיקו בטכנולוגיה המאפשרת את שידורה בצבעים, והיתר נאלצו לשדרה בשחור-לבן.
אירוויזיון 1969 זכור כנקודת מפנה בהיסטוריית התחרות. הוא נערך במדריד, בירת ספרד, ב-29 במרץ. לראשונה, זכו ארבע מדינות (ספרד, צרפת, הולנד והממלכה המאוחדת) במקום הראשון עם 18 נקודות. מארגני האירוע, שלא התכוננו לתרחיש של שוויון, הכריזו על ארבע המדינות כזוכות. איגוד השידור האירופי ספג ביקורות רבות הן מצופי התחרות והן מרשויות השידור השונות. הוא קבע כי במקרה של תיקו, המנצחת היא המדינה שקיבלה פעמים רבות יותר את מרב הנקודות (12 נקודות). אם טרם התקבלה ההכרעה, תנצח המדינה שקיבלה 10 נקודות יותר פעמים וכן הלאה. תקנה זו הופעלה רק פעם אחת ב-1991.
היסטוריה > שנות השבעים

החל מאירוויזיון 1970 הוקרן סרטון קצר בשם "גלויה" לפני כל הופעה. הגלויה מציגה את המבצע על רקע נופים שונים ומוכרים בארץ המארחת. אורך כל גלויה נע בין 40–60 שניות. התחרות נערכה באמסטרדם שבהולנד, לאחר הגרלה שנעשתה על ידי איגוד השידור האירופי בין ארבע הזוכות בתחרות הקודמת. לאחר "מחדל השוויון המרובע" באירוויזיון 1969, החרימו ארבע מדינות את האירוע ופרשו ממנו. הזוכה האירית, דנה, רשמה את הניצחון הראשון מתוך שבעה לאירלנד. בתחרות העוקבת זכתה מונקו, עם השיר "Un banc, un arbre, une rue" בביצועה של סברין. העול הכספי אילץ את מונקו לוותר על אירוחה בשטחה, ובמקומה הממלכה המאוחדת התנדבה להפיק את התחרות בשטחה בשיתוף עם הממשל המונגאסקי.
ישראל הצטרפה לתחרות בשנת 1973. אילנית, עם השיר "אי שם", הגיעה למקום הרביעי עם 97 נקודות. לוקסמבורג, שזכתה באירווזיון הקודם, הגיעה למקום הראשון ב-1973, והפכה למדינה השנייה שמנצחת בשתי תחרויות רצופות. באירוויזיון 1974 זכתה להקת אבבא, עם השיר "Waterloo". לאחר התחרות התפרסם השיר ברחבי אירופה ובארצות הברית; הוא הגיע למקום השישי בבילבורד הוט 100, ולמקום הראשון במצעד הסינגלים הדני, הפיני, הנורווגי וההולנדי. במהלך השנים נמנה "Waterloo" בין השירים המוכרים והאהובים ביותר בתחרות. באירוע היובל לאירוויזיון הגיע השיר למקום הראשון.
באירוויזיון 1975 שונתה מתכונת ההצבעה לשיטה המכונה "שתים עשרה הנקודות", שהיא מערכת הניקוד שבה משתמשים גם בימינו. כל חבר שופטים מעניק 1–8, 10 ו-12 נקודות לעשרת השירים שאהב. בשנת 1978 זכתה ישראל בפעם הראשונה בתולדותיה עם השיר "אבניבי" בביצוע יזהר כהן ולהקת אלפא-ביתא. בעקבות הניצחון, אירוויזיון 1979 נערך בירושלים. טורקיה תכננה להשתתף בתחרות, אולם כמה ימים טרם המופע הודיעה על פרישתה. כמה מומחי מוזיקה ברחבי העולם מעלים סברה כי המדינות החברות בליגה הערבית, שפועלת להחרמת ישראל, הפעילו לחץ פוליטי על הממשל הטורקי. בתחרות הזו זכתה ישראל בפעם השנייה ברציפות, עם השיר "הללויה" בביצוע גלי עטרי וחלב ודבש.
היסטוריה > שנות השמונים

המצוקות הכלכליות אליהן נקלעה רשות השידור וקיום התחרות ביום הזיכרון לחללי צה"ל, מנעו מישראל לארח ולהשתתף באירוויזיון 1980. ספרד שהגיעה למקום השני ב-1979, והממלכה המאוחדת שהוגדרה על איגוד השידור האירופי כברירת מחדל לאירוח, סירבו לארח. כחצי שנה לפני שידורה נענתה רשות השידור ההולנדית לבקשת האיגוד, ואירחה את התחרות בהאג, על אף שהולנד הגיעה באירוויזיון 1979 למקום ה-12. רשות השידור ההולנדית קיימה אירוע צנוע, ללא חידושים טכנולוגיים וללא תפאורות גרנדיוזיות. באירוע זה זכה ג'וני לוגן האירי, עם השיר "What's Another Year". לוגן עתיד לנצח גם באירוויזיון 1987, ובאירוויזיון 1992 ככותב השיר "Why Me?" בביצוע לינדה מרטין.
בשנת 1983 הוכנס לתחרות חידוש טכנולוגי מרכזי – אושר השימוש במיקרופונים אלחוטיים. לפני כן, חויבו מבצעי השירים להשתמש במיקרופון הנתמך במוט או להחזיקו בידם. בשנת 1986 זכתה הזמרת הבלגית סנדרה קים, עם השיר "J'aime la vie". בעת ביצועה גילה של הזמרת עמד על 13 וחצי שנים. משכך, קים היא הזוכה הצעירה ביותר בתולדות התחרות. "J'aime la vie" זכה להצלחה הדרגתית ברחבי אירופה; תחילה הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הפלנדרי, ואחר כך כבש את מצעדי המוזיקה באוסטריה, צרפת והולנד, ואף הגיע למקום ה-16 באירופה הוט 100. משנת 1987 הגביל איגוד השידור האירופי את מספר המדינות המשתתפות ל-22, במטרה להגביל את משך שידור התחרות לשלוש שעות.
זכייתה באירוויזיון 1988, היוותה נקודת מפנה בקריירת המוזיקה של סלין דיון, ששרה את "Ne partez pas sans moi". הזמרת שרשמה עד אז הצלחה בעיקר בקנדה, הפכה בן רגע למוקד התעניינות בעיתונות ובכלי התקשורת באירופה. נכון ל-2023, "Ne partez pas sans moi" הוא השיר הזוכה האחרון שבוצע בשפה הצרפתית. גילם של שניים מהזמרים המשתתפים באירוויזיון 1989 (נטלי פאק וגילי נתנאל) לא עלה על 12 שנים. לכן, החליט איגוד השידור האירופי לתקן כלל חדש בנידון. מעתה ואילך, על המשתתפים להיות בני שש עשרה שנים לפחות ביום התחרות.
היסטוריה > שנות התשעים

אירוויזיון 1991 היה האירוע השני בו נקבע שוויון נקודות במקום הראשון. צרפת ושוודיה הגיעו יחדיו ל-146 נקודות. על פי חוק שובר השוויון, המנצחת היא המדינה שקיבלה פעמים רבות יותר את תריסר הנקודות. אם טרם התקבלה ההכרעה, תנצח המדינה שקיבלה יותר פעמים 10 נקודות מחברי השיפוט וכן הלאה. שתי המדינות קיבלו את 12 הנקודות ארבע פעמים. לבסוף הוכרזה הזמרת השוודית קרולה כזוכה.
שינויים במישור הטריטוריאלי במפת אירופה בעקבות נפילת מסך הברזל והתפרקות יוגוסלביה, גרמו לעלייה חדה בביקוש להשתתפות באירוויזיון. בהתאם לכך, הרחיב איגוד השידור האירופי את מספר המדינות המשתתפות לעשרים וחמש. בנוסף, הוחלט כי עשרים ושתיים מהמתחרות באירוויזיון 1992, יקבלו כרטיס אוטומטי להשתתפות בתחרות העוקבת. שלושת המקומות האחרונים לאותה תחרות יתחרו לצד המדינות החדשות המעוניינות להצטרף לתחרות על זכות ההשתתפות באירוע הבא. המדינות שלא צלחו להעפיל משלב הסינון יאלצו להמתין עד לשנה הבאה. מלחמת בוסניה שהתרחשה באפריל 1992 גבתה קורבנות רבים. כחודש לפני התחרות נכבש רוב שטח המדינה, כולל הבירה סרייבו, על ידי הצבא הסרבי. המשלחת הבוסנית חוותה קשיים בעזיבת המדינה והטסתה למילסטריט, אירלנד. כדי להימנע מירי צלפים סרבים בעת העלייה למטוס, נאלצו חברי המשלחת לנסוע אל שדה התעופה בליווי הצבא הבוסני. באירוויזיון 1994 הונהג כלל חדש שיסדיר את מספר המשתתפות בתחרות: שש המדינות שסיימו במקומות האחרונים, יאבדו את זכותן להשתתף בשנה שלאחר מכן. בשנת 1997 אפשר איגוד השידור האירופי לצופים במדינות גרמניה, אוסטריה, הממלכה המאוחדת, שוודיה ושווייץ, להצביע לשירים בתחרות באמצעות מסרון טלפוני, ולהשפיע על תוצאותיה. קולות הצופים שוקללו לשיטת "12 הנקודות", והוצגו ביחס שווה להצבעות חברי השיפוט בכל מדינה. ניסוי הצטרפותו של הקהל לתוצאות התחרות נחל הצלחה, ובאירוויזיון 1998 הוא הצביע לבדו, ללא ניקוד מהשופטים. באותו האירוע זכתה הזמרת הישראלית דנה אינטרנשיונל – הטרנסג'נדרית הראשונה שזוכה באירוויזיון. בשנת 1999 תבע האיגוד את המושג "ארבע המדינות הגדולות" (ספרד, גרמניה, צרפת והממלכה המאוחדת), שזכו למקום אוטומטי בגמר התחרות, ללא קשר לתוצאותיהם בתחרות הקודמת. איטליה, ששבה לתחרות בשנת 2011, הצטרפה לקבוצת המדינות. בנוסף, חדלו המבצעים להתלוות למנגינות התזמורת, אלא לפלייבק, שהופק טרם השידור.
היסטוריה > שנות ה-2000

עם פתיחת האלף השלישי החלו מארגני תחרויות מוזיקה נוספות להשתמש בטכנולוגיה מתקדמת, כדי לשפר את חוויית הצפייה של הקהל. דנמרק, שזכתה באירוויזיון 2000 עם השיר "Fly on the Wings of Love" בביצוע האחים אולסן, אירחה את האירוויזיון הבא בבירה קופנהגן. חזונה של רשות השידור הדנית שולב בתשוקה עזה להתעלות על המופע הקודם שנערך בשוודיה הסמוכה, ובשימוש בטכנולוגיות ופירוטכניקות חדשות שטרם נראו בתחרות. היא נערכה באצטדיון פארקן במרכז העיר. 35,000 צופים השתכנו באצטדיון המופע – מספר הצופים הגדול ביותר במופע בהיסטוריית התחרות. אולם הקהל לא שבע רצון מסידורי מקומות הישיבה, שכן רובו לא ראה את המבצעים בבירור.
באירוויזיון 2004, שנערך בעיר איסטנבול שבטורקיה, בוטלה שיטת הסינון המקדים שנחקקה על ידי איגוד השידור האירופי ב-1993. את מקומה תפס שלב חצי הגמר; אל התחרות מעפילים אוטומטית חברי "ארבע הגדולות" והמדינות שהגיעו לעשרת המקומות הראשונים באירוע הקודם. שאר המדינות נאלצו לעבור את שלב חצי הגמר, ששודר כיומיים לפני ערב הגמר. בסיום השלב העפילו עשר המדינות שקיבלו את הציונים הגבוהים ביותר. התחרות ב-2004 התלוותה ללוגו חדש, שיוצג בכל הסמלילים הבאים של התחרויות. בשנת 2008 הוכפלה שיטת חצי הגמר היחיד, ורק המדינה המארחת וחברי "ארבע הגדולות" זכו לכרטיס אוטומטי לגמר התחרות.
מאירוויזיון 2009 חולק ניקוד השופטים והקהל ביחס שווה של 50 אחוזים. בניסיון לפתח את שיטת חצאי הגמר, הסדיר איגוד השידור האירופי הגרלה המחלקת את המדינות המשתתפות לשישה "סלים". הסלים הבטיחו פיזור הוגן של מדינות שכנות או בעלות קשר היסטורי הדוק, שדפוסי הצבעתן דומים. בנוסף, החל מאותה שנה במוסקבה, התחיל להתקיים כל שנה טקס חגיגי בתחילת אירועי האירוויזיון. העיר המארחת מקדמת בברכה את המשתתפים באירוע של יחסי ציבור, שמטרתו לשווק את התחרות ואת העיר המארחת, ולהציג את המשתתפים לאמצעי התקשורת. הם צועדים על שטיח חגיגי, והאירוע כולו נקרא על פי הצבע של השטיח (אדום בשנים 2009, 2011–2016 ו-2018, ורוד ב-2010, כחול ב-2018, כתום ב-2019 וטורקיז ב-2021–2023). טקס הפתיחה מתקיים בדרך כלל ביום ראשון שפותח את שבוע אירועי האירוויזיון. לעיתים מתקיים יום לפני כן, בשבת שלפני אירועי האירוויזיון.
היסטוריה > העשור השני של המאה ה-21

בעשור השני של המאה ה-21 חל שינוי באופי ההופעות של המדינות בתחרות. שימוש במסכי לד עצומים, מנורות מהבהבות, זיקוקים וגימיקים נוספים, העלה את סיכוי הזכייה של המדינות. הקהל, ששם דגש על שימוש בעזרים טכנולוגיים, הפך לקול מכריע בהצבעה. בשנת 2014 הגיעה קונצ'יטה וורסט למקום הראשון – מלכת הדראג הראשונה שזוכה בתחרות. זכייתה עוררה עניין בעיתונות האירופית, שכן פניה מכוסות בזקן גברי. קונצ'יטה, שדמותה הפכה לאייקונית בקהילת הלהט"ב, קיבלה ביקורות נוקבות על הופעתה; ראש ממשלת פולין לשעבר ירוסלב קצ'ינסקי מחה על הניצחון, וטען כי וורסט הפכה לסמל שגוי וקלוקל של אירופה, והפוליטיקאי הרוסי ולדימיר ז'ירינובסקי אף כינה את וורסט "ילדה מזוקנת".
לרגל המהדורה ה-60 של האירוויזיון, הוזמנה רשות השידור האוסטרלית להשתתף בו. הרשות, שהייתה חברה חלקית באיגוד השידור האירופי, נענתה לבקשתו, ושלחה את גיא סבסטיאן עם השיר "Tonight Again". כדי לא לפגוע בסיכוי העפלה של מדינות אירופה, אוסטרליה, לצד אוסטריה המארחת ו"ארבע הגדולות" עלתה אוטומטית לגמר. היא הגיעה למקום החמישי עם 196 נקודות. בעקבות המיקום הגבוה, הצטרפה אוסטרליה לאירוויזיון באופן רשמי.
זכייתה של נטע ברזילי באירוויזיון 2018 עם השיר "Toy", הביאה לישראל את ניצחונה הרביעי בתחרות. על התחרות העוקבת, שהתקיימה בתל אביב-יפו, הוטחו החרמות מצד ארגון ה-BDS. כ-140 אמנים בין-לאומיים חתמו על עצומה המגנה את החלטת איגוד השידור האירופי לקיים את האירוע במדינה. על אף ההחרמות, התחרות התקיימה כמתוכנן, וזכתה לשבחים מפי מבקרי המוזיקה העכשווית. אולם במהלך חשיפת תוצאות הקהל, הניפה הלהקה האיסלנדית הטארי דגל פלסטין. בנוסף, בעת הופעת הביניים של מדונה הוצגו שני רקדנים, זכר ונקבה, שעל גבם דגל פלסטין ודגל ישראל. הדבר נגד את חוקי האירוויזיון הדורשים מהמשתתפים להימנע מהצהרות פוליטיות.
חוקי התחרות > ארגון ופיקוח

האירוויזיון מופק על ידי איגוד השידור האירופי, לצד הרשות הממלכתית של המדינה המארחת. עליו מפקח מרטין אסטרדאל, שמונה על ידי יושב ראש האיגוד לאחר התפטרותו של יון אולה סאנד. הוא אחראי על כשירות הליך ההצבעה והצגתו בסדר קבוע. תפקיד זה מאפיין עקבי של התחרות מאז התחרות הראשונה. משנת 2011 מפקח תחרות הזמר של האירוויזיון מנהל גם את הגרסאות השונות דוגמת אירוויזיון הילדים, האירוויזיון למוזיקאים צעירים והאירוויזיון למקהלות. לצד אסטרדאל מכהנת ועדה המורכבת מנציגי רשויות השידור החברות באיגוד. הנציגים מובילים את משלחת ארצם לתחרויות השונות ומשמשים כאיש תווך בין הרשות למנהלי האירוע. במשלחות מכהנים אנשי תקשורת ועיתונאים, משתתפי עבר, כותבים, מלחינים ופוליטיקאים. הנציגים יוזמנו לפגישה כמה חודשים לפני קיום התחרות, ויקבלו מידע אודותיה הכולל את עיצוב הבמה, התאורה והסאונד.
חוקי התחרות > השירים והמבצעים

איגוד השידור האירופי קובע תאריך לפרסום השירים המשתתפים בתחרות. שיר שיצא לאור לפני המועד שנקבע נפסל מהשתתפות. בתחילה נקבע 1 בספטמבר בשנה שלפני קיום המהדורה למועד פתיחת פרסום השירים. אולם במרוצת השנים השתנה המועד כמה פעמים, וכיום הוא נאמד בכמה שבועות לפני המופע. בדרך כלל שיר ונציג נבחרים עד אמצע-סוף חודש מרץ. בראשית שנותיו יצאו השירים המשתתפים לאור באופן מסחרי רק אחר שידור גמר התחרות. הנגישות המתפתחת לשירים הובילה את האיגוד לקדמם בערוץ היוטיוב הרשמי שלהם, ובפלטפורמות נוספות דוגמת אינסטגרם, טוויטר ופייסבוק ובשנים האחרונות גם בטיקטוק שנותנים חסות לתחרות.
מחאות מצד רשויות השידור על ההופעה של איטליה באירוויזיון 1957, שנמשכה כחמש דקות, הובילה לקביעת מגבלה של שלוש דקות למשך הזמן המרבי של השירים המשתתפים. בהופעות המדינות על הבמה ישתתפו עד שישה אנשים, כולל המבצע, ללא בעלי חיים. משנת 1990 על המשתתפים להיות בני שש עשרה שנים לפחות ביום התחרות.
חוקי התחרות > השירים והמבצעים > מוזיקה חיה

התזמורות שליוו את המבצעים היוו מהמאפיינים הבולטים באירוויזיון בין השנים 1956–1998. מוזיקת שהוקלטה מראש הושמעה לראשונה באירוויזיון 1973. בשנת 1997 אפשר האיגוד להכין הקלטה אינסטרומנטלית ולהשמיעה בבמה, אולם לא חוקק זאת כתנאי מחייב, והמדינה המארחת נדרשה לשכור תזמורת חיה. בשנת 1999 ביקשה רשות השידור הישראלית שלא לספק תזמורת בניסיון לחסוך בעלויות התחרות. זו הייתה התחרות הראשונה בה כל המדינות השתמשו בהקלטה אינסטרומנטלית, וכל התחרויות מאז נערכו ללא תזמורת או נגינה חיה. כיום אף נאסר על המשתתפים להשתמש בכלי נגינה על הבמה.
חוקי התחרות > השירים והמבצעים > שפה

שפות השירים המנצחים בתחרות (1956–2021)
אנגלית (47.30%)
צרפתית (20.27%)
הולנדית (4.05%)
עברית (4.05%)
איטלקית (4.05%)
גרמנית (2.70%)
נורווגית (2.70%)
שוודית (2.70%)
ספרדית (2.70%)
דנית (1.35%)
סרבו-קרואטית (1.35%)
אוקראינית (2.70%)
סרבית (1.35%)
טטרית של קרים (1.35%)
פורטוגזית (1.35%)
מראשית שנותיה של התחרות אסר איגוד השידור האירופי לשלוח יצירות אינסטרומנטליות גרידא. אולם באירוויזיון 1995 זכה השיר הנורווגי "Nocturne" ("לילית"), שהכיל עשרים וארבע מילים. חלק מהמדינות המשתתפות הגישו ערעור על הזכייה, אך אלו נדחו על ידי האיגוד. בשנים 2003 ו-2008 שלחה בלגיה שני שירים בשפה מתוכננת, "Sanomi" ו-"O julissi" בהתאמה.
ראשית מגבלות השפה אירעו בשנת 1964, כשחויבו המדינות המשתתפות לשיר בשפתן הרשמית. המגבלות בוטלו באירוויזיון 1973, ובשנים 1974–1975, זכו לראשונה שירים שלא בוצעו בשפה רשמית, "Waterloo" של אבבא ו-"Ding-a-dong" בביצוע להקת טיץ'-אין, בהתאמה. בשנת 1977 הוחזר חוק השפה על כנו. בלגיה וגרמניה, שהשתתפו באותה שנה, קיבלו היתר מיוחד לשיריהם שנכתבו בשפה האנגלית. חוק השפה בוטל באופן רשמי בשנת 1999. חופש השפה אפשר למדינות לשלוח שירים גם בשפות בין-לאומיות נוספות, דוגמת ערבית, סווהילית ויפנית. השפה הצרפתית איבדה את יוקרתה, ואילו האנגלית הפכה למוטיב מרכזי בתחרות; מאז שהחוק בוטל בשנת 1999 רק חמישה שירים שזכו באירוויזיון (נכון לשנת 2023) לא בוצעו בשפה האנגלית. וכ-80% מהשירים הנשלחים לאירוע מאז הם בשפה זאת.
חוקי התחרות > סדר ההופעות

סדר ההופעות של המדינות המשתתפות בתחרות נקבע באמצעות הגרלה, הנערכת בשידור חי בערוץ היוטיוב של האירוויזיון. מ-2013 נקבע סדר ההופעות בגמר על ידי מפיקיו. על פי איגוד השידור האירופי, השיטה החדשה לקביעת סדר ההופעות מספקת חוויה טובה יותר לצופי הטלוויזיה. שירי יורודאנס קצביים מופיעים לרוב בקצוות לוח ההופעות, והבלדות מבוצעות באמצעה. השיטה החדשה גררה שלל תגובות על אמינותה, שטענו כי האיגוד יכול להבליט מדינה מסוימת לזכייה. את סדר ההופעות בחצאי הגמר קובעת הגרלה שהוסדרה על ידי מפקחי האירוויזיון. באותו אירוע נערכת מסיבת עיתונאים וטקס חילופי המפתחות המסורתי, בין עיריית העיר המארחת לבין זו הקודמת. סדר ההופעות נחשב לגורם חשוב ביכולת הזכייה: ניפויים סטטיסטיים קובעים כי לשירים שבוצעו בסוף התחרות סיכוי גדול יותר לניצחון.
חוקי התחרות > הצבעה

בראשית שנותיה של התחרות נקבעה זהות המנצח על ידי חברי השיפוט של המדינות השונות, שהורכבו מאנשי מקצוע בתחום המוזיקה, המשחק והתקשורת. עם פיתוחה של טכנולוגיית הטלקומוניקציה, בשנת 1997 אישר איגוד השידור האירופי להעניק לצופי התחרות הזכות להשפיע על תוצאותיה. הדבר הוצע כפיילוט בן חמש מדינות בלבד. התוצאות היו מרשימות; מספר הצופים באירוויזיון באותן מדינות זינק, והוא הפך למושא מהדורות החדשות ברחבי אירופה. בעקבות זאת, בשנה העוקבת בוטלו חברי השיפוט, ולקהל הייתה השפעה מוחלטת על זהות המדינה המנצחת, להוציא שלוש מדינות שהורשו להשתמש בצוות שיפוט מטעמים טכניים. כך היה גם ב-1999 וב-2000. בתחרויות שנערכו ב-2001 וב-2002 ניתן למדינות המשתתפות החופש לבחור אם לתת להצבעת הצופים בלבד לקבוע את הצבעתן או להצביע לפי חישוב של 50% להצבעת הקהל ו-50% להצבעת חבר שופטים, ורוב המדינות בחרו לדבוק בהצבעת קהל בלבד, ללא צוותי שיפוט. החל מ-2003 המדינות המשתתפות חויבו להשתמש בהצבעת קהל. בין השנים 2010–2015 כל מדינה מסרה ניקוד שחושב לפי נוסחה של 50% הצבעות צוותי השיפוט ו-50% הצבעות הקהל.
החל מאירוויזיון 2016 מערכת ההצבעה של התחרות פועלת על בסיס הצבעת דירוג, בה הבוחרים מדרגים את המועמדים בהתאם להתרשמותם משיריהם, ולבסוף מוכרזת זהותו של הזוכה שקיבל את מרבית הקולות. כל מדינה מעניקה שתי מערכות ניקוד; האחת מבוססת על קולות חברי השופטים שהוקמו בשיתוף בין רשויות השידור הממלכתיות של המשתתפות לבין האיגוד, והשנייה על הצבעות הקהל. כל מערכה מנקדת את עשרת השירים הטובים ביותר לפי 1–8, 10 ו-12 נקודות. שיטת שתים עשרה הנקודות הונהגה על ידי איגוד השידור האירופי מאירוויזיון 1975. חברי השיפוט והקהל אינם רשאים להצביע למדינתם.
החל מאירוויזיון 2023 המדינות העולות מחצאי הגמר אל הגמר נקבעות רק על בסיס הצבעות הקהל. בגמר מצביעים הקהל והשופטים במתכונת הקיימת עד כה, 50% הצבעות צוותי השיפוט ו-50% הצבעות הקהל. נוסף על כך, משנה זו, קהל במדינות אשר לא משתתפות בתחרות יכול אף הוא להצביע. כל ההצבעות של המדינות האחרות אשר לא משתתפות מחוברות יחד לסל הצבעות נוסף של 1–8, 10 ו-12 נקודות ונקרא הצבעות שאר העולם. בשנת 2024 שונה מועד פתיחת ההצבעה במשדר. מעתה, ניתן יהיה להתחיל להצביע כשהשיר הראשון בסדר ההופעות מבוצע. זאת בניגוד לשנים הקודמות בהן נפתחה ההצבעה רק לאחר כל ההופעות.
פורמט

את המדינות המשתתפות באירוויזיון מייצגים שירים מקוריים, שנכתבו כמה חודשים טרם שידורו. הזמרים מופיעים על בימת התחרות בשידור חי המשודר ברחבי העולם באמצעות לוויין התקשורת "Eurovision". מדינה שברשותה איגוד שידור ציבורי, החבר באופן קבוע או חלקי באיגוד השידור האירופי, זכאית להשתתפות בתחרות. משנת 2008 שידור האירוויזיון מחולק לשלושה ערבים; שני חצאי הגמר שנערכים בימי שלישי וחמישי, וערב הגמר שנערך במוצאי שבת. מכל חצי גמר מעפילות עשר מדינות, שמצטרפות למדינה המארחת ול"חמש הגדולות" בגמר.
כל תחרות מתחילה בפתיח מונפש לצלילי המנגינה "Te Deum Prelude (Marche en rondeau)" של מארק-אנטואן שרפנטייה. מופע הפתיחה שמתרחש לאחר מכן מורכב ממוזיקה אלקטרונית ומשוכללת של אמנים מוכרים מהמדינה המארחת. החל מאירוויזיון 2011 נערך באופן מסורתי במופע "מצעד הדגלים", המציג את מבצעי השירים צועדים על בימת התחרות כשדגל מדינתם מתנוסס מאחורי גבם, בדומה לטקס הפתיחה של האולימפיאדה. הצופים באולם מתקבלים בברכה על ידי מנחי האירוע, שמספקים עדכונים מרכזיים לאורכה, עורכים ראיונות עם המתחרים ומגישים את טקס ההצבעה באנגלית ובצרפתית. לאחר 26 הופעות הגמר מצביע הקהל במסרון, בשיחת טלפון או באפליקציית האירוויזיון, לעשרת השירים שאהב. הצבעה זו משוקללת ביחס שווה של 50 אחוזים לניקוד חברי השיפוט המדינתיים. בחצאי הגמר, מוכרזות עשר המעפילות בסדר אקראי. אולם התוצאות המדויקות חשאיות עד לסיום משדר הגמר, כדי לא להעניק למדינה סיכויי זכייה גבוהים יותר משאר המשתתפות. המדינה הזוכה מקבלת את זכות אירוח האירוויזיון העוקב בשטחה.
זוכי התחרות

נכון לשנת 2023, 70 שירים מ-27 מדינות שונות זכו באירוויזיון. אירלנד ושוודיה מחזיקות בתואר "שיאניות הזכיות של האירוויזיון", עם שבעה ניצחונות כל אחת. בנוסף, אירלנד היא המדינה היחידה שהגיעה למקום הראשון שלוש פעמים ברציפות, 1992, 1993 ו-1994. אחריהן, צרפת, לוקסמבורג, הממלכה המאוחדת והולנד עם חמש זכיות לכל אחת. מתוך חמישים ושתיים המדינות שהשתתפו באירוויזיון לאורך השנים, כמחצית טרם ניצחו בו. באירוויזיון 1969, לראשונה, זכו ארבע מדינות (ספרד, צרפת, הולנד והממלכה המאוחדת) במקום הראשון עם 18 נקודות. מארגני התחרות, שלא התכוננו לתרחיש של שוויון, הכריזו על ארבע המדינות כזוכות. עם ביטול חוק השפה בשנת 1999, מרבית שירי התחרות מבוצעים בשפה האנגלית.
שתי מדינות זכו באירוויזיון בהופעתן הראשונה; שווייץ, שהוכרזה כמנצחת התחרות הראשונה ב-1956, וסרביה, שזכתה באירוויזיון 2007 כמדינה עצמאית. אוקראינה הגיעה למקום הראשון בשנת 2004, בהופעתה השנייה באירוויזיון, ואילו לטביה בהופעתה השלישית. לעומת זאת, מספר מדינות השתתפו בתחרות שנים רבות עד שרשמו את ניצחונן הראשון; יוון זכתה במהדורה החמישים של התחרות, לאחר 31 שנים ממועד הצטרפותה. פורטוגל, שהצטרפה לתחרות בשנת 1964, זכתה בה רק ב-2017 – פער של חמישים ושלוש שנים. הממלכה המאוחדת הגיעה למקום השני שש עשרה פעמים, יותר מכל מדינה אחרת. ספרד, ישראל ולוקסמבורג זכו פעמיים ברציפות.
למבצעי וכותבי השירים מוענק גביע, שמאירוויזיון 2008 מועצב כפסל זכוכית בצורת מיקרופון, בעבודת יד של קייל אנגמן, מבית הזכוכית השוודי "Kosta Boda". באופן מסורתי, מוענק הגביע לזוכה על ידי מנצח האירוויזיון הקודם.