stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיצה האט
היסטוריה

פיצה האט הוקמה ב-1958 בוויצ'יטה שבקנזס, על ידי האחים דן ופרנק קרני. כעבור חצי שנה הם פתחו סניף שני ותוך שנה היו להם שש מסעדות פיצה האט. האחים החלו במתן זכיינות בשנת 1959. המבנה האייקוני של סניפי פיצה האט עם הגג האדום תוכנן בשנת 1963 על ידי האדריכל ג'ורג' לינדסטרום ויושם החל משנת 1969. ב-1971 הרשת נהפכה לרשת הפיצה הגדולה בעולם עם אלף סניפים ברחבי תבל. ב-1972, החברה הונפקה בבורסת ניו יורק וב-1977 המכירות הגיעו ל-436 מיליון דולר ב-3,400 סניפים.
בשנת 1977 נרכשה החברה על ידי ענקית-המזון "פפסיקו" תמורת 300 מיליון דולר. כחלק מ"פפסיקו", שיתפה פיצה האט פעולה עם חברת המשקאות הקלים "פפסי קולה" ועם חברת החטיפים "פריטו ליי", שתיהן בבעלות "פפסיקו".
באוקטובר 1997 פיצה האט (לצד KFC וטאקו בל) הופרדה מקבוצת פפסיקו, וכל שלוש רשתות המסעדות הפכו לחלק מחברה חדשה בשם "טרייקון גלובאל רסטורנטס" (Tricon Global Restaurants). באותה עת הפעילה רשת פיצה האט 12,800 מסעדות ברחבי העולם, אך חוותה האטה בעסקיה וסגרה מאות סניפים. בנוסף הרחיבה את התפריט וכללה בו פסטות.
בשנת 1998 תבעה פיצה האט את המתחרה שלה פאפא ג'ונס פיצה על פרסום אגרסבי ומטעה, בו השמיצה את איכות הפיצה שלה. באותה עת החזיק פרנק קרני, מייסד פיצה האט, במספר זיכיונות לסניפי פאפא ג'ונס.
ב-16 במאי 2002 שינתה חברת האם "טרייקון גלובאל רסטורנטס" את שמה ל-Yum! Brands.
בשנת 2005 החלה הרשת למכור את מוצרי הפסטה שלה תחת המותג "פסטה האט". באוקטובר 2008 הודיעה הרשת על שינוי שמה ל"פסטה האט", אך ההכרזה הייתה רק תרגיל שיווקי וניסיון לקדם את מוצרי הפסטה שלה.
ביולי 2020, בעקבות מגפת הקורונה, הזכיינית הגדולה ביותר של הרשת, חברת NCF המפעליה 1,227 סניפים בארצות הברית, הגישה בקשה לצ'פטר 11 בבית המשפט בטקסס.
סניפים ברחבי העולם

ב-1958 הוקם הסניף הראשון של פיצה האט מחוץ לארצות הברית, בקנדה. תוך זמן קצר יחסית, נפתחו סניפים רבים נוספים של פיצה האט מחוץ לארצות הברית: במקסיקו, בדרום אמריקה, באוסטרליה, באירופה, במזרח הרחוק ובאפריקה. ב-1986 החלה לפעול גם בברית המועצות.
נכון לשנת 2019 פיצה האט מתפעלת סניפים ביותר ממאה מדינות וטריטוריות ברחבי העולם.
סניפי פיצה האט השונים מגישים מנות משתנות בהתאם למיקומם, לתרבות ולהעדפות של התושבים המקומיים. כך למשל, במדינות המאוכלסות בעיקר על ידי מוסלמים (כגון בנגלדש או מלזיה) מוגשות המנות בהתאם לחוקי החלאל. בסניפים שבאוסטרליה וניו זילנד, בניגוד לרוב הסניפים בעולם, ההזמנות נעשות ברובן הגדול במשלוחים או כ"טייק אוויי" (Take-Away) בשלושה סניפים מרכזיים, בבריזביין ובסידני באוסטרליה, ובאוקלנד בניו זילנד. סניף הרשת שהוקם בתאילנד עם הזמן התפצל לחברה עצמאית פיצה קומפני.
בשנת 1996 תקפו לאומנים הודים סניפים של הרשת, במחאה על כניסת "תרבות המערב" להודו.
פעילות בישראל

באפריל 1990 קיבלה חברת "כלל ליסינג", מקבוצת כלל (ישראל), זיכיון להקמת הרשת בישראל. הסניף הראשון בישראל נפתח ב-11 באוקטובר 1990 בדיזנגוף סנטר בתל אביב. במקביל ניהלה כלל גם משא ומתן עם חברת האם פפסיקו לייצור ושיווק פפסי בישראל, אך בזיכיון זכתה לבסוף חברת טמפו משקאות.
בשנת 1996 הפעילה הרשת כבר 16 סניפים בישראל, ו-5 סניפי רשת קנטאקי פרייד צ'יקן, שגם נכללה בהסכם הזיכיון. באותה שנה רכש איש העסקים שלמה דהוקי את הזיכיון מקבוצת כלל תמורת 12 מיליון דולר. בסוף שנת 1997 החליטה הרשת בישראל למכור במסעדות את משקאות חברת קוקה קולה, אף על פי שחברת האם של הרשת היא פפסיקו.
בשנת 2000 רכשה חברת דור אלון אנרגיה 20% ממניות חברת פיצה האט ישראל, תמורת 3.2 מיליון דולר. באותה עת הפעילה הרשת 45 סניפי פיצה האט ו-8 סניפי KFC בישראל. אולם שנה אחר כך נכנסה הרשת לקשיי נזילות, וקבוצת דור אלון החלה במשא ומתן לרכישת מלוא הבעלות ברשת.
במרץ 2002 עברה הבעלות לדור אלון תמורת 350 אלף דולר ונטילת ערבויות לחובות בסך 36 מיליון שקל. תוך שנה נסגרו כמחצית מסניפי הרשת, ונעשה ניסיון להקים סניפים בתוך המרכולים של רשת " קו אופ הריבוע הכחול" שהייתה בבעלות משותפת כחלק מקבוצת אלון רבוע כחול ישראל.
באוגוסט 2003 רכשו אנשי העסקים אבי ורטהיים, גיל ורגון ומנכ"ל הרשת אודי שמאי 80% ממניות פיצה האט ישראל. החברה החלה להתמקד בעיקר במשלוחים והפעילה רק 25 סניפים. באותה עת הפעילה הרשת גם 8 סניפים של רשת KFC, אך הם נסגרו לאחר מספר שנים.
בתחילת 2014 עובדי פיצה האט (ודומינו'ס פיצה) התאגדו והקימו ועד עובדים, לאחר שהצטרפו למעלה משליש מהעובדים ליוזמת ההתאגדות.
במאי 2017, נקלעה החברה בישראל למשבר, והחברה העולמית איימה לבטל לה את הזיכיון, בעקבות פוסט שפרסמה בפייסבוק שבו לעגה לאסיר העולם, מרואן ברגותי שהיה אז בשביתת רעב. הפוסט הוסר תוך זמן קצר אחר כך. אחר כך פיטרה הרשת את הפרסומאי שהעלה את הפוסט.
נכון לספטמבר 2020 לרשת 92 סניפים בישראל, מקרית שמונה ועד אילת.
מוצרים

פיצה האט מייצרת מגוון של מוצרי מזון, מלבד פיצות. המנה המוכרת ביותר של החברה היא "פיצה פאן", שבדרך כלל זמינה בארבעה גדלים שונים: פיצה אישית, קטנה (זמינה בחלק קטן יותר של הסניפים), בינונית או גדולה. "פיצה פאן" נחשבת לייחודית היות שהבצק שלה עבה יותר מרוב הפיצות המסחריות.
בנוסף לפיצות, פיצה האט מגישה גם מקלות גריסיני, טבעות בצל, כנפי עוף, לחם שום, פסטות למיניהן ועוד.
ארגוני נהגים

בסוף 2004 החלו נהגי המשלוחים של פיצה האט בארצות הברית להתארגן כנגד החברה. נהגים אלו טענו כי תנאי העבודה שלהם גרועים, מכיוון שנהג ממוצע בפיצה האט מקבל 50 סנט למשלוח, בעוד פיצה האט מחייבים את הלקוח לשלם דולר ו-50 סנט דמי משלוח לכל משלוח. שכר העבודה של נהגים אלו נמוך בהשוואה לממוצע הלאומי בארצות הברית לנהג משלוחים, שהוא כדולר ו-25 סנט למשלוח. ארגונים כאלה כוללים את "הארגון הלאומי לשירות העובדים" (SEIU - Service Employees International Union) ו"ארגון נהגי משלוחי הפיצות" (APDD - Association of Pizza Delivery Drivers). בנוסף לטענותיהם על המשכורת הנמוכה, הנהגים מתלוננים גם על סכנות בטיחות בעבודתם.
רדפילד פרוקטור

רדפילד פרוקטור (באנגלית:Redfield Proctor;‏ 1 ביוני 1831 – 4 במרץ 1908) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית. הוא כיהן כמושל ורמונט ה-37 בין השנים, 1878 – 1880, כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בין השנים 1889 – 1891 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ורמונט בין השנים 1891 – 1908.
ראשית חייו

רדפילד פרוקטור נולד ב-1 ביוני 1831 בכפר פרוקטורסוויל, שקרוי על שם משפחתו ונמצא בתחומי העיירה קוונדיש שבמחוז וינדזור שבוורמונט. אביו, ג'ייבז פרוקטור, היה חוואי, סוחר ופוליטיקאי מקומי בולט מטעם המפלגה הוויגית. החל מגיל שמונה, לאחר מותו הפתאומי של אביו הוא גודל על ידי אמו, בטסי פרקר פרוקטור. בני דודו מצד אמו היו בין השאר אייזק פ. רדפילד וטימותי פ. רדפילד, שניהם שופטים בבית המשפט העליון של ורמונט.
לאחר שסיים את לימודיו בדארטמות' קולג' ב-1851, שב פרוקטור לפרוקטורסוויל, שם הוא פעל ראשית כאיש עסקים ומאוחר יותר עבד כעורך דין. את התואר השני שלו הוא קיבל בדארטמות' קולג' וב-1859 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אולבני. ב-1858 הוא נשא לאישה את אמילי ג'יין דטון ושנתיים לאחר מכן עבר לבוסטון. לזוג נולדו חמישה ילדים:
אראבלה ג. פרוקטור הולדן (1905-1859)
פלטשר פרוקטור (1911-1860, לימים מושל ורמונט)
פאני פרוקטור (1883-1863)
רדפילד פרוקטור הבן (1957-1879, לימים גם הוא מושל ורמונט)
אמילי דטון פרוקטור (1948-1869).
מלחמת האזרחים

עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861, שב פרוקטור לוורמונט והתגייס לרגימנט הרגלים השלישי של ורמונט, שם הוא קיבל דרגת לוטננט, מונה כקצין אפסנאות ונשלח לחזית. ביולי אותה שנה הוא מונה כקצין במטהו של הגנרל ויליאם סמית' ובאוקטובר הוא קודם לדרגת מייג'ור והועבר לרגימנט הרגלים החמישי של ורמונט. ברגימנט זה הוא שירת כמעט שנה באזור של וושינגטון די. סי. ובחצי האי וירג'יניה. באוקטובר 1862 קודם פרוקטור לדרגת קולונל ברגימנט הרגלים ה-15 של ורמונט והשתתף בקרב גטיסברג, אך הוצב בעמדה עורפית ולא השתתף באופן פעיל בקרב.
קריירה עסקית ומשפטית

לאחר שחרורו משירות צבאי ב-1863, שב פרוקטור בתחילה לעבודתו כעורך דין, הפעם ברטלנד שבוורמונט. הוא נכנס לשותפות עם וילוק ג. ויזי. ב-1869 הוא חזר לתחום העסקים וקיבל משרה כמנהל בחברת השיש סאתרלנד פולס. ב-1880 התמזגה חברה זו עם חברה אחרת והייתה לחברת השיש של ורמונט, שפרוקטור שימש כנשיאה. שש שנים לאחר מכן פוצל שטח מחצבות השיש של החברה, שנודע בשמו המקומי סאתרלנד פולס, לעיירה נפרדת שנקראה על שמו של פרוקטור.
קריירה פוליטית

בשנים אלו החל פרוקטור את הקריירה הפוליטית שלו. ב-1866 הוא היה לחבר במועצת העיר של רטלנד. ב-1867 הוא ייצג את העיר בבית הנבחרים של ורמונט, שם הוא שמש כיושב ראש ועדת הבחירות. ב-1868 הוא נבחר שוב לבית הנבחרים ושימש כחבר בוועדת המיסים. ב-1874 הוא נבחר לסנאט של ורמונט ושימש כנשיאו הזמני.
ב-1876 נבחר פרוקטור כסגן מושל ורמונט וב-1878 הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית כמושל ורמונט. גם לאחר סיום כהונתו כמושל הוא נשאר פעיל בפוליטיקה של ורמונט. הוא שימש כנציג בוועידת המפלגה הרפובליקנית ב-1884 וב-1888. בשנים האחרונות הוא שימש כיושב ראש המשלחת של ורמונט בוועידה ותמך במועמדותו של בנג'מין הריסון.
קריירה פוליטית > מזכיר המלחמה

ב-1888 המליצה המשלחת של ורמונט פה אחד על פרוקטור לתפקיד בקבינט ובמרץ 1889 בחר הנשיא בנג'מין הריסון בפרוקטור לתפקיד מזכיר המלחמה של ארצות הברית. במחלקת המלחמה הטביע פרוקטור את חותמו במיומנויותיו הניהוליות ובדחף שלו לביצוע רפורמות והוא הוביל תהליך של מודרניזציה בצבא ושיפר את תנאי השירות של החיילים.
בנאום מצב האומה שנשא בדצמבר 1892 אמר הנשיא הריסון:
הדוח של מזכיר המלחמה משקף את התוצאות של ניהול אינטליגנטי, מתקדם ועסקי של מחלקה שהתייחסו אליה יותר מדי כמחלקה של שגרה סתמית. הפרידה של המזכיר פרוקטור מהמחלקה על רקע בחירתו כסנאטור של מדינת ורמונט הוא מקור לצער רב עבורי ועבור עמיתיו בקבינט, כפי שאני בטוח שזה יהיה מקור לצער לכל אלו שהיו קשורים עם המחלקה כאשר זו הייתה בראשותו.
בניהול ענייני הצבא נעשתה עבודה טובה. המאמצים של המזכיר להפחית את שיעור העריקות באמצעות ביטול הסיבות שגרמו להן היו כה מוצלחים עד שאפשרו לו לדווח על שיעור עריקות נמוך יותר בשנה שעברה בהשוואה לכל השנים בהיסטוריה של הצבא. החיסכון בכספים שבא כתוצאה מכך הוא ניכר מאוד, אך השיפור במורל של המתגייסים הוא המעשה רב הערך ביותר מבין הרפורמות שבוצעו כתוצאה מכך.
קריירה פוליטית > סנאטור

בנובמבר 1891 סיים פרוקטור את תפקידו כמזכיר המלחמה והחל את כהונתו בסנאט ארצות הברית, כשהוא ממלא את מושבו של ג'ורג' פ. אדמונדס שהתפטר. כסנאטור הוא כיהן כיושב ראש הוועדה להקמת אוניברסיטת ארצות הברית בין השנים 1891 – 1893, כיושב ראש ועדת החקלאות והיערנות בין השנים 1895 – 1909 וכיושב ראש הוועדה לענייני הצבא בין השנים 1905 – 1907. הוא המשיך לכהן בסנאט עד יומו האחרון והיה פעיל מאוד בדיונים על התעריפים ועל תקן הזהב, לצד ההשפעה הרבה שהייתה לו על המדיניות הצבאית של הממשלים של הנשיאים ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט.
מותו

רדפילד פרוקטור נפטר בוושינגטון די. סי. ב-4 במרץ 1908. הוא נטמן בבית הקברות של פרוקטור שבוורמונט. שניים מבניו, פלטשר ורדפילד הבן, ונכדו מורטימר פרוקטור, כיהנו כמוהו כמושלי ורמונט. ביתו שברטלנד רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1587-1588
הערות שוליים

↑  בנג'מין הריסון, ‏נאום מצב האומה, בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
| מושלי ורמונט ורמונט |
| --- | --- | --- |
| מושלי רפובליקת ורמונט | תומאס צ'יטנדן • מוזס רובינסון • תומאס צ'יטנדן |  |
| מושלי ורמונט | תומאס צ'יטנדן • פול בריגהאם • אייזק טיצ'נור • ישראל סמית' • אייזק טיצ'נור • ג'ונאס גלושה • מרטין צ'יטנדן • ג'ונאס גלושה • ריצ'רד סקינר • קורנליוס פ. ואן נס • עזרא בטלר • סמואל קרפטס • ויליאם פאלמר • סילאס ג'ניסון • צ'ארלס פיין • ג'ון מטוקס • ויליאם סלייד • הוראס איטון • קרלוס קולידג' • צ'ארלס ויליאמס • ארסטוס פיירבנקס • ג'ון רובינסון • סטיבן רויס • ריילנד פלטשר • הילנד הול • ארסטוס פיירבנקס • פרדריק הולברוק • ג'. גרגורי סמית' • פול דילינגהאם • ג'ון פייג' • פיטר וושבורן • ג'ורג' וייטמן הנדי • ג'ון וולקוט סטיוארט • ג'וליוס קונברס • עשהאל פק • הוראס פיירבנקס • רדפילד פרוקטור • רוזוול פרנהאם • ג'ון ברסטו • סמואל פינגרי • אבנעזר אורמסבי • ויליאם דילינגהאם • קרול פייג' • לוי פולר • אורבן וודברי • ג'וזאיה גראוט • אדוארד קרטיס סמית' • ויליאם סטיקני • ג'ון מקאלה • צ'ארלס בל • פלטשר פרוקטור • ג'ורג' פראוטי • ג'ון מיד • אלן פלטשר • צ'ארלס גייטס • הוראס גרהאם • פרסיבל קלמנט • ג'יימס הארטנס • רדפילד פרוקטור הבן • פרנקלין בילינגס • ג'ון ויקס • סטנלי וילסון • צ'ארלס מנלי סמית' • ג'ורג' אייקן • ויליאם הנרי וילס • מורטימר פרוקטור • ארנסט ויליאם גיבסון הבן • הרולד ארתור • לי אמרסון • ג'וזף ג'ונסון • רוברט סטאפורד • פ. ריי קייזר הבן • פיליפ הוף • דין דייוויס • תומאס סלמון • ריצ'רד סנלינג • מדלן קונין • ריצ'רד סנלינג • הווארד דין • ג'ים דאגלס • פיטר שמלין • פיל סקוט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649174605171  LCCN: n88681269  NARA: 10570912  SNAC: w67s8jgv  US Congress: P000547  VIAF: 77903683   WorldCat (עם VIAF): 77903683
מאור סבג

| --- | --- |

 לידה:  1990 (בן 35 בערך) רחובות
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  מלחין, מעבד, מנהל מוזיקלי
 כלי נגינה:  פסנתר
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי
 www.maorsabag.co.il
 
מאור סבג (נולד ב-1990) הוא מלחין, פסנתרן, מעבד, מפיק, מנהל מוזיקלי ובמאי ישראלי. זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2017 על יצירתו המוזיקלית במחזמר "סוליקא".
ביוגרפיה

נולד ברחובות למשפחה דתית-לאומית, למד בבית הספר"תחכמוני" והתחנך בתנועת בני עקיבא כחניך ומדריך. מגיל צעיר החל לנגן על פסנתר ולמד אצל המורה חנה שלגי, בהמשך המשיך את לימודיו אצל רמי לוין ועומרי מור. בתיכון למד בישיבה תיכונית מצפה רמון ובישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן בתל אביב במגמת מוזיקה. לאחר התיכון למד בישיבת אפיקי דעת בשדרות ובישיבת הר המור בירושלים.
סבג הוא בוגר בית הספר למוסיקה רימון במגמת הלחנה ועיבוד.
ביוגרפיה > יצירה וקריירה מוזיקלית

בשנת 2012, במהלך לימודיו, הלחין את שירו הראשון "נדמה בי נפשי" למילותיו של המשורר אורי צבי גרינברג. השיר זכה במקום הראשון בתחרות שירי משוררים. שנה לאחר מכן זכה שוב באותה תחרות עם שירו "נחל קדרון" בביצוע ישי ריבו.
עם סיום לימודיו, החל סבג לעבוד כפסנתרן אמנים בחברות כמו - NMC, "ארומה מיוזיק" והליקון. בין האמנים איתם הופיע ושיתף פעולה: עידן רייכל, הראל סקעת, יובל דיין, עדן בן זקן, נסרין קדרי, ישי ריבו, אגם בוחבוט, גלית גיאת, לינה מח'ול, חיים משה, יוני רועה, כוכבי The Voice ישראל ואקס פקטור ישראל ועוד רבים אחרים.
סבג הלחין טקסטים של משוררים כגון אורי צבי גרינברג, אברהם שטרן וארז ביטון, ושימש כמלחין ומנהל מוזיקלי בפרויקטים ובתיאטראות רבים, ביניהם תיאטרון הקאמרי, תיאטרון באר שבע, תיאטרון הספרייה, תיאטרון השחר, תיאטרון ארצי לילדים ונוער וסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
ביוגרפיה > יצירה וקריירה מוזיקלית > סוליקא

בשנת 2016 יצר סבג את מחזמר הביכורים שלו, "סוליקא". המבוסס על סיפור פלוקלור מרוקאי שסבתו סיפרה לו בילדותו. המחזמר, פרי רעיונו, אותו יצר יחד עם תאיר סיבוני, נבחר להשתתף בפסטיבל חג המחזמר בבת ים וזכה בשלושה פרסי אקו"ם כולל "פרס המוזיקה הטובה ביותר". בשנת 2017, המחזמר עלה בבכורה בתיאטרון באר שבע בכיכובה של הזמרת נסרין קדרי וזכה להצלחה רבה עם יותר מ-130 הופעות ברחבי הארץ.
על יצירה זו זכה סבג בפרס מלחין השנה בתיאטרון לשנת 2017.
זה אני
בשנת 2019 נבחר סבג לנהל מוזיקלית את המחזמר "זה אני", המבוסס על שירי אייל גולן, בתיאטרון הקאמרי בת"א. המחזמר, שכתב וביים מאור זגורי. זכה להצלחה וביקורות נלהבות.
בשנת 2024, לאחר ההצלחה הראשונית, ניהל מוזיקלית בנוסף את גרסתו המחודשת של המחזמר, בהפקת "בימות", המחזמר ממשיך לזכות להצלחה רבה ומוצג ברחבי הארץ.
ביוגרפיה > יצירה וקריירה מוזיקלית > בימוי

בשנת 2021 החל סבג לביים והעלה את המחזה "אושרי" מאת מאור זגורי - עבודת הבימוי הראשונה שלו, שהועלה בשיתוף פעולה עם שחקני בית הספר למשחק MOVE מיסודה של קרן ידובסקי.
ביוגרפיה > יצירה וקריירה מוזיקלית > בימוי > מיזמים חברתיים

סבג הוא ממייסדי ומקימי המיזם החברתי הסיפור שלנו Our Story Israel, שקם על מנת לתעד ולשמר סיפורי חיים משפחתיים בישראל. המיזם זכה לפרס היזמות לשנת 2022 ולמלגת פיתוח מטעם בנק לאומי ועמותת "אחריי".
סבג הוא בוגר תוכנית קרן מנדל ישראל למנהיגות בתרבות יהודית לשנת 2022.
פרסים

פרס המלחין - שירי משוררים מטעם בית אצ"ג משרד התרבות (2012)
פרס המלחין - שירי משוררים מטעם בית אצ"ג משרד התרבות - בביצוע ישי ריבו (2013)
פרס ה"שירימון" כמעבד (2013)
פרס אקו"ם כמלחין בפסטיבל "חג המחזמר" (2016)
פרס התיאטרון הישראלי - מלחין השנה בתיאטרון (2017)
מלגת יזמות מטעם "בנק לאומי" ועמותת "אחריי" (2022)
הערות שוליים

↑  תעשו כבוד: מאור סבג זוכה פרס התאטרון, באתר www.b7net.co.il
↑  תעשו כבוד: מאור סבג זוכה פרס התאטרון, באתר www.b7net.co.il
↑  איפה אושרי?, באתר חוה ברק, ‏2021-08-01
↑  בוגרי תוכנית מנדל למנהיגות בתרבות יהודית, באתר institute.mandelfoundation.org.il
↑  תעשו כבוד: מאור סבג זוכה פרס התאטרון, באתר www.b7net.co.il
הקפיצה הגדולה קדימה

הקפיצה הגדולה קדימה הייתה קמפיין כלכלי וחברתי שנערך בסין בין השנים 1958–1962, בראשות המפלגה הקומוניסטית הסינית. יו"ר המפלגה, מאו דזה-דונג, יזם את הקמפיין במטרה להמיר את סין מחברה חקלאית לחברה מתועשת. מיליוני אנשים נהרגו בסין היבשתית במהלך הקפיצה הגדולה, והערכות המבוססות על שחזור דמוגרפי מצביעות על טווח של בין 15 ל-55 מיליון הרוגים, מה שהופך את רעב סין הגדול לאחד הרעבים הגדולים ביותר או השני בגודלו בהיסטוריה האנושית.
רקע היסטורי

אחרי השתלטות הקומוניסטים על סין וייצוב שלטונם באמצעות חיסול האינפלציה, סילוק אנשי הקואומינטנג וכליאת המתנגדים משמאל לשלטונו של מאו דזה-דונג הכריזו שליטי המדינה בשנת 1953 על תוכנית חומש, שבמסגרתה הופקעו אדמות האיכרים והוחל בתהליך של קולקטיביזציה של עיבוד האדמות. במקביל, החלה סין גם במאמץ לתיעוש מזורז, בסיוע טכני של מומחים מברית המועצות.
אף על פי ששלטונו במדינה היה יציב, היה מאו מודאג מגישתו של מנהיג ברית-המועצות, ניקיטה חרושצ'וב שחתר, כך סבר, ל"דו-קיום בשלום" עם המערב, במקום לשאוף להשתלט עליו. מאו היה גם מודאג מאוד מההתקוממויות נגד השלטון הקומוניסטי שהתרחשו בגרמניה המזרחית (1953), בפולין ובהונגריה (1956). העת בשלה עבור סין, סבר מאו, לצאת לדרך עצמאית.
הקפיצה הגדולה קדימה

התוכנית שהגה מאו שאלה אלמנטים מברית המועצות ושילבה אותם באלמנטים סיניים ייחודיים. היא כללה המשך של הקולקטיביזציה בנוסח הסובייטי של התקופה השלישית, סטחנובציזם בסגנון ראשית שנות השלושים, ה"משמרות העממיים" שיצר חרושצ'וב בשנת 1959 וכינון קומונות עממיות שיהוו יחידות כלכליות עצמאיות שיעסקו בתעשייה קלה ובניין. מבנה זה של קומונות היה שונה מאוד מזה ששימש את סטלין בברית המועצות, בהיותו מבוזר במהותו ולא ריכוזי.
על-פי החזון שהותווה, היו הקולקטיביזציה ושפע העובדים הזולים אמורים להביא את תפוקת הפלדה של סין להיקף שיעלה על זה של בריטניה וארצות הברית בתוך חמש עשרה שנים מתחילת "הקפיצה". במקום מומחיות בייצור ומענה על דרישות ממשיות בסין היו אמורים לבוא התלהבות מהפכנית ויוזמות מקומיות.
קומונה נסיונית הוקמה בחנאן בתחילת 1958 ואחרי בדיקה קצרה הוקמו עוד כ-25,000 קומונות דומות ברחבי סין, כשבכל אחת כחמשת אלפים משפחות, וכיסו חלק ניכר מאוכלוסיית סין.
עם השקת הקפיצה הגדולה קדימה במאי 1958, הטיל מאו על 1,500 קציני צבא בכירים לערוך מדי יום אספות של "ביקורת וביקורת עצמית", שבהן נאלצו לתקוף זה את זה במשך ימים שלמים, וכתוצאה מכך סבלו מסחיטה רגשית קיצונית.
בין הקמפיינים הראשונים של התוכנית היה קמפיין ארבעת המזיקים.
התוצאות

לכאורה הניבה הקפיצה הגדולה קדימה עלייה ראשונית בתפוקה התעשייתית, אך כבר בשנת 1959 צנחה זו לשיעורים נמוכים מאלה שלפני תחילת הפעלת התוכנית. חמור מכך, הפעולה הבלתי-מתואמת והבלתי-מאורגנת הובילה לבזבוז עצום של כוח אדם — מיליונים עסקו בייצור פלדה ובהפקת פחם שלא היה בהם כל צורך, בעוד שהצורך הבסיסי ביותר — מזון — נזנח. יתרה מזו, כדי לעמוד בתשלומים עבור המכונות, כלי הנשק והמפעלים שהקימו הסובייטים, נאלצה סין לייצא מזון רב, ואף עשתה זאת על מנת לרכוש השפעה במדינות אחרות. יצוא המזון החמיר מאוד את בעיית הרעב בסין.
אף על פי ששנת 1958 הייתה שנת ברכה מבחינה חקלאית, השתרר בשנה שאחריה רעב המוני שהלך ופשט ברחבי סין וגרם למותם של בין 20 ל-30 מיליון סינים עד 1961. מספרית, עלה מספר המתים ברעב בשנתיים אלה על זה שחוללו סטלין או פול פוט בקמבודיה בכל שנות שלטונם.
לאחר שהחלו להתברר ממדי האסון, נאלץ מאו לסגת אל מאחורי הקלעים ולהעביר את ניהול ענייני היומיום של המדינה לליו שאוצ'י ודנג שיאופינג. אלו מיתנו במידה ניכרת את מסעות הטיהורים, הרצח והמאסר המתמידים של מאו וחוללו רפורמה מתונה בכלכלת סין, כשהם מאפשרים בעלות פרטית על אדמות, קיום שווקים זעירים חופשיים ומתן שכר בהתאם לעבודה. השיפור במצבה הכלכלי של סין בתקופה זו, המכונה "תקופת השיקום", נמשכו עד 1966, שנה בה פתח מאו במסע טיהורים חדש — "מהפכת התרבות".
הערות שוליים

↑  Fang Lizhi, Mao's Great Famine: The History of China's Most Devastating Catastrophe, 1958–1962, Common Knowledge 18, 2012-04-01, עמ' 373–373 doi: 10.1215/0961754x-1545148
↑  Felix Wemheuer, Frank Dikötter, SITES OF HORROR: MAO'S GREAT FAMINE [with ResponseMao's Great Famine: The History of China's Most Devastating Catastrophe, 1958-1962. Frank Dikötter], The China Journal 66, 2011-07, עמ' 155–164 doi: 10.1086/tcj.66.41262812
↑  Ernesto Verdeja, Book Review:Tombstone: The Great Chinese Famine 1958-1962, by Yang Jisheng, New York: Farrar, Straus and Giroux, 2012, Genocide Studies and Prevention 8, 2013-04, עמ' 71–72 doi: 10.5038/1911-9933.8.1.9
↑  Qiangbing Chen, Excessive Investment, Compulsory Saving, and China's Great Famine of 1959–1961, Journal of Contemporary China 20, 2011-11, עמ' 849–860 doi: 10.1080/10670564.2011.604504
↑  {{{מחבר}}}, Chinese Famine (1907), Encyclopedia of Disaster Relief, SAGE Publications, Inc., 2011
↑  China - The First Five-Year Plan, 1953-57, countrystudies.us
↑  Jiaheng Lyu, Brothers No More: China & Russia Under Mao and Khrushchev, SlavX, ‏2024-06-27 (באנגלית)
↑  ג'ונג צ'אנג וג'ון האלידיי, מאו: הסיפור הבלתי נודע, עמ' 542.
↑  The Four Pests Campaign: Objectives, Execution, Failure, And Consequences, WorldAtlas, ‏2017-04-25 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012417876305171  LCCN: sh2019000428
אתל מרמן

| --- | --- |

 לידה:  16 בינואר 1908 אסטוריה, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בפברואר 1984 (בגיל 76) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Ethel Agnes Zimmermann 
 מקום קבורה:  Shrine of Remembrance 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1930 
 מקום לימודים:  William Cullen Bryant High School 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 סוג קול:  מצו-סופרן 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  ארנסט בורגניין (1964–1964) Robert Six (1953–1960) Robert Daniels Levitt 
 צאצאים:  Ethel Levitt Geary, Robert Levitt Jr. 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר (1951)  Hasty Pudding Woman of the Year (1966)  פרס דרמה דסק לשחקנית מצטיינת במחזמר  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
Time on My Hands (1932)
בסרט Alexander's Ragtime Band מ-1938
בסרט Alexander's Ragtime Band מ-1938
בסרט ריתמוס הדמים מ-1954
אתל מרמן (באנגלית: Ethel Merman; ‏ 16 בינואר 1908 - 15 בפברואר 1984), זמרת מצו סופרן/אלט ושחקנית אמריקאית, זוכת פרס טוני ופרס גלובוס הזהב, שנודעה ככוכבת הגדולה ב"תור הזהב" של מחזות הזמר של ברודוויי. קולה החזק היווה יתרון של ממש בימים שלפני ההגברה המלאכותית.
ביוגרפיה

היא נולדה כאתל אגנס צימרמן (Ethel Agnes Zimmermann), להורים ממוצא גרמני וסקוטי ברובע קווינס בניו יורק ומגיל צעיר הלכה לצפות במחזות בברודוויי. היא עבדה כמזכירה בחברת מסחר למכוניות ועבדה במקביל בוודוויל בתיאטרון פלס, ב"סקנדלים" של ג'ורג' וייט, למוזיקה של ג'ורג' גרשווין. בהדרגה הפכה להיות שחקנית וזמרת במשרה מלאה, בלי ללמוד שיעורי פיתוח קול. הופעתה במחזמר Girl Crazy ‏ (1930) אותו כתבו ג'ורג' ואיירה גרשווין ובייחוד שירתה את הלהיט I Got Rhythm ממחזה זה הפכו אותה לכוכבת.
בהמשך שיתפה פעולה עם קול פורטר בחמישה מחזות זמר, בייחוד Anything Goes ‏ (1934), בו שרה את הלהיטים I Get a Kick Out of You ו-Anything Goes; ו-Red, Hot and Blue ועם אירווינג ברלין. השניים ניצלו גם את יכולות המשחק הקומי שלה בדואטים עם בני זוגה להופעות אלה. מרמן הופיעה בברודוויי עד 1970. תפקידה האחרון היה דולי בהפקת !Hello, Dolly.
משנות ה-30 הופיעה גם במספר סרטי קולנוע הוליוודיים בהם Anything Goes, ‏(1936) The Big Broadcast of 1936, ‏ Alexander's Ragtime Band, ‏ (1938), קרא לי מאדאם (1953), ריתמוס הדמים (1954). ב-1963 הופיעה בסרטו של סטנלי קריימר מטורף, מטורף, מטורף העולם. הופעתה האחרונה בקולנוע הייתה בתפקיד קטן בסרט "טיסה נעימה (1980)", בו היא מגלמת חייל הסובל מהלם קרב ומשוכנע שהוא אתל מרמן ועל כן פוצח בשירים ידועים ממחזות הזמר שלה מדי פעם. היא הופיעה גם בפרקים מזדמנים בסדרות טלוויזיה כספינת האהבה והחבובות.
מרמן הייתה נשואה ארבע פעמים. לביל סמית (1940 - 1941), לרוברט לויט (1941 - 1952) ממנו נולדו לה שני ילדים, לרוברט סיקס (1953 - 1960) ולשחקן ארנסט בורגניין לו הייתה נשואה 32 ימים ב-1964.
מרמן נפטרה כתוצאה מגידול במוחה.
אזכורים תרבותיים

קולה הרם והמתכתי של מרמן הפך אותה למושא לפרודיות. בסרט בוקר טוב, וייטנאם מחקה השדרן אדריאן קרונאואר (בגילומו של רובין ויליאמס) את מרמן השרה את "!I've got a feeling that love is here to stay" בקול רם ומשבשת את המכ"ם הרוסי.
בפרק "השוד" מהסדרה סיינפלד (1990) מתלוננת איליין בניס על שותפתה הרעשנית: "זה כמו לגור עם אתל מרמן, רק בלי הכישרון".
ברכת המשפט

ברכת המשפט היא הברכה האחת עשרה בתפילת שמונה עשרה, אחת משלוש עשרה ברכות הבקשה בתפילה זו, והשנייה מבין הבקשות הנוגעות לנושאים לאומיים ולהשבת קיומו של עם ישראל לחיים עצמאיים (יחד עם ברכת קיבוץ גלויות, ברכת ירושלים וברכת מצמיח קרן ישועה).
נוסח הברכה > נוסח הספרדים

הָשִׁיבָה שׁוֹפְטֵינוּ כְּבָרִאשׁוֹנָה, וְיוֹעֲצֵינוּ כְּבַתְּחִלָּה, וְהָסֵר מִמֶּנּוּ יָגוֹן וַאֲנָחָה וּמְלוֹךְ עָלֵינוּ אַתָּה ה' לְבַדְּךָ בְּרַחֲמִים, בְּצֶדֶק וּבְמִשְׁפָּט. בָּרוּךְ אַתָּה ה', מֶלֶךְ אוֹהֵב צְדָקָה וּמִשְׁפָּט.
נוסח הברכה > נוסח אשכנז

הָשִׁיבָה שׁוֹפְטֵינוּ כְּבָרִאשׁוֹנָה, וְיוֹעֲצֵינוּ כְּבַתְּחִלָּה, וְהָסֵר מִמֶּנּוּ יָגוֹן וַאֲנָחָה וּמְלוֹךְ עָלֵינוּ אַתָּה ה' לְבַדְּךָ בְּחֶסֶד וּבְרַחֲמִים, וְצַדְּקֵנוּ בַּמִשְׁפָּט. בָּרוּךְ אַתָּה ה', מֶלֶךְ אוֹהֵב צְדָקָה וּמִשְׁפָּט.
נוסח הברכה > נוסח איטליה

הָשִׁיבָה שׁוֹפְטֵינוּ כְּבָרִאשׁוֹנָה, וְיוֹעֲצֵינוּ כְּבַתְּחִלָּה, וְתִמְלֹךְ עָלֵינוּ אַתָּה (מְהֵרָה) לְבַדְּךָ (בְּחֶסֶד וּבְרַחֲמִים) בְּצֶדֶק וּבְמִשְׁפָּט. בָּרוּךְ אַתָּה ה', מֶלֶךְ אוֹהֵב צְדָקָה וּמִשְׁפָּט.