stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה
מהלך המלחמה > קאבול והנסיגה

באוגוסט 1839 הכוח הבריטי הגיע וכבש את העיר קאבול ובכך הכתיר את השאה סוג'ה דוראני כמלך אפגניסטן, המלך דוסט מוחמד חאן הובס ויצא לגלות בעיר בוכרה אליה נמלט. מאחר שהמערכה ההתקפית הושלמה יצאו כ-8,000 חיילים מאפגניסטן חזרה להודו כאשר הם משאירים חיילות מצב קטנים יחסית בארבע הערים שנכבשו. בשנת 1840 ניסה דוסט מוחמד חאן לכבוש את קאבול מחדש, אך נכשל, נשבה בידי הבריטים ונשלח לגלות בהודו. בנו של הדוסט, אכבר חאן, המשיך לפקד על הכוחות האפגנים במערכה כנגד הבריטים.
חייל המצב בקאבול כלל כ-4,500 חיילים וכ-12,000 אזרחים נלווים לצבא, בפיקודו של ויליאם אלפינסטון (באנגלית: Elphinstone). המצב בעיר קאבול היה קשה, הסלידה של האפגנים מהכיבוש הבריטי גדלה עד כדי התנקשות בקצינים בריטים. יתרה מכך, מחנה הצבא הוצא מהעיר ועבר לשטח פתוח מצפון העיר, שטח שהיה קשה להגנה. בניסיון להתפייס עם הכוחות האפגנים בפיקודו של אכבר חאן, ויליאם הי מקנאטן שהיה המושל הבריטי בקאבול קבע להפגש עם אכבר חאן יחד עם שלושה קצינים ב-23 בדצמבר 1841 כדי להגיע להבנות והפסקת פעולות האיבה, אך בד בבד הציע סכומי כסף תמורת ראשו של אכבר חאן. אכבר חאן שמע על הפרס הכספי טרם הפגישה ובתאריך הפגישה לקח את ארבעת חברי המשלחת ורצח אותם, את גופתו של מקנאטן הוא גרר סביב העיר והציג בבאזאר העיר לעיני כל התושבים.
המורל הירוד במחנה הבריטי והנחיתות הצבאית הובילו את אלפינסטון ב-1 בינואר 1842 להגיע להסכם עם אכבר חאן שיעניק לחיילים והאזרחים הבריטים וההודים מעבר בטוח דרך "ציר מאובטח" בהרים אל מחוץ לאפגניסטן וחזרה להודו.
ההסכמה אליה הבריטים הגיעו עם המקומיים הופרה, ואותו "ציר מאובטח" הותקף על ידי מקומיים והפך למלכודת מוות בעבור חיל המצב הבריטי שנסוג בחזרה להודו באחד האסונות הצבאיים הגדולים בהיסטוריה האנושית. מבין כ-4500 הנסוגים וכ-12,000 מלוויהם, כולל נשותיהם וילדיהם, שרד רק בן אדם אחד.
מהלך המלחמה > התגובה הבריטית

לאחר השמדת צבאו של אלפינסטון הצבא הבריטי יצא במסע נקמה לקראת הנסיגה המלאה מאפגניסטן.
מלבד חיל המצב של קאבול שהושמד, היו חיילות מצב ממוקמים בג'לאלאבאד, ע'זנה וקנדהאר. ערים אלו הותקפו על ידי כוחות אפגנים אך לא נפלו, מלבד העיר ע'זנה שאבדה לטובת האפגנים. בשנת 1842, בעקבות חילופי שלטון בבריטניה נוצר לחץ על הצבא הבריטי לסיים את המלחמה ולהוציא את שארית הכוחות מהערים באפגניסטן זאת לאחר שחרור השבויים הבריטים שנשארו מאחור בקאבול.
באפריל 1842 יצא צבא הצלה שהורכב כדי להציל את המצב באפגניסטן בפיקודו של ג'ורג' פולוק מפשאוור דרך מעבר ח'ייבר לכיוון קאבול. צבא ההצלה הכיל כ-8,000 חיילים (8 רגימנטים רגלים, 3 פרשים ו-2 גדודי ארטילריה) כוח זה הצליח בדרכו לקאבול, להנחיל תבוסה לאכבר חאן וצבאו.
באוגוסט 1842 יצא הכוח הבריטי מקנדהאר לכיוון קאבול, כוח זה כבש מחדש את העיר ע'זנה והחריב את חומותיה. בספטמבר 1842, שני הכוחות נפגשו וכבשו את קאבול, שחררו את האסירים שנשבו ביידי האפגנים וכפעולת תגמול השמידו את באזאר העיר. לבסוף נאספו חיילות המצב והצבא הבריטי כולו נסוג מאפגניסטן.
אחרית דבר

לאחר הנסיגה הבריטית מאפגניסטן רוסיה החלה באופן הדרגתי לכבוש ולספח אליה חלקים מצפון אפגניסטן. המתיחות המתמשכת בין שתי האימפריות הובילה בסופו של דבר למלחמה האנגלו-אפגנית השנייה בשנת 1879.
עד המלחמה המוניטין של בריטניה בהודו היה של כוח בלתי מנוצח. הנסיגה מקאבול והשמדת צבאו של אלפינסטון היוו מכה קשה למוניטין של האימפריה הבריטית במזרח ויש שיאמרו שהיא אף תרמה להתהוות המרד ההודי בשנת 1857.
לקריאה נוספת

Gregory Fremont-Barnes, The Anglo-Afghan Wars 1839-1919, Osprey, 2009, ISBN 978-1-84603-446-6
Raugh, Harold E. Jr., Victorians at war, 1815-1914: Encyclopedia of British military history, California, US, ABC-CLIO, 2004.
כיבוש מצודת ע'זנה
המחנה הבריטי בקאבול
ציורה של אליזבת תומפסון "שאריות צבא" (אנ') המתאר לכאורה את הניצול היחיד מהטבח, הרופא ויליאם בריידון (אנ')
הכנסייה הסלזיאנית

חזית הכנסייה
נצרת בתחילת המאה ה-20. על הרכס נראית הכנסייה הסלזיאנית ומשמאל לה בית היתומים המשמש כיום כבית הספר הטכנולוגי דון בוסקו
נצרת מהכנסייה
הכנסייה הסלזיאנית הידועה גם ככנסיית ישו הנער, היא כנסייה קתולית השוכנת על הרכס שבצפון-מערבה של העיר נצרת, וממנה נשקף נוף פנורמי של האזור כולו.
היסטוריה

ב-1902 ולפני הקמת הכנסייה נחנך במקום בית היתומים של הנזירים האיטלקים הסלזיאנים (אנ'). תרומות שקיבל המסדר החל ב-1905, בעיקר מצרפת ומבלגיה, אפשרו את הקמת הכנסייה. המבנה תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי לוסיה גוטייה, והבנייה החלה בשנת 1906. בתקופת מלחמת העולם הראשונה פסקה מלאכת ההקמה, והכנסייה נחנכה לבסוף ב-1920. בימי המלחמה שימש המבנה כמחנה של הצבא העותמאני. מספר מועט של יתומים ונזירים שהו גם הם במבנה. עד סיום המבנה עשו המאמינים שימוש בקריפטה כבית תפילה.
מבנה הכנסייה > המבנה מבחוץ

המבנה בנוי בסגנון התחייה הגותית, חזיתו מחופה באבני גיר לבנות, ויתר צדדיה של הכנסייה מחופים הכנסייה באבן. החזית מחולקת לשלושה אגפים התואמים את שלוש הספינות של הכנסייה. באגף המרכזי קבועה דלת גדולה אליה מובילים שני גרמי מדרגות סימטריים. בבסיסו של גרם המדרגות דלת נוספת המובילה אל הקריפטה. במרכזה של החזית חלון המחולק על ידי ארבעה עמודים לחמישה חלקים ("חלון פנטפורי") ומעליו חלון רוזטה גדול. שני אגפי הצד של החזית צרים מהאגף המרכזי, ובכל אחד מהם קבוע חלון ביפורי שמעליו חלון עגול בצורת עלי תלתן. כל אחד מאגפי הצד נושא כיפה משולשת שצבעה אפור, וביניהן ניצב פודיום הנושא צלב. גג הכנסייה עשוי מרעפים אדומים, וגגה של הספינה הראשית גבוה משל שתי ספינות הצד. לאורך הגג הראשי וגגות הטרנספט ניצבות שורות של מעין צריחונים, הנושאים צלבי אבן קטנים המקיפים את הכנסייה מכל צדדיה. החלונות ערוכים בגובה רב לאורך קירות הכנסייה ונראות בהן צורות גאומטריות עשויות מזכוכית צבעונית. רוב החלונות ערוכים בזוגות או בשלשות, ולעיתים נוסף מעליהם חלון עגול קטן.
מבנה הכנסייה > פנים המבנה

חללו של אולם הכנסייה גבוה ושתי שורות שבכל אחת מהן שבעה עמודים מסיביים תומכות בתקרת קמרון צולב. שני העמודים האחרונים בקדמת הכנסייה, קרובים זה לזה, ויוצרים אפקט של אפסיס. הטרנספט של הכנסייה קצר ואולמות הצד שלו נמוכים באופן משמעותי מספינות הצד. צורתם של אולמות הצד היא כשל חצי עיגול, ומבחוץ הן נדמים בצורתם ובממדיהם לקפלות. בקדמת הכנסייה, מאחורי המזבח, מחובר אל הבניין מבנה נוסף שצורתו כשל ריבוע קטן. בקומה השנייה של מבנה זה, ניצב פסל ישו הנער הממקד אליו את תשומת לבו של המבקר. הוא פוסל על ידי הפסל הצרפתי פרדריק לואי בוגינו, והובא אל הכנסייה ב-1911. הפסל בגודל טבעי, מתאר את ישו כנער עם שיער גולש, לבוש בבגד פשוט וחגור בחבל, והאוחז בידיו בצלב. מעל הפסל קבועים בקירות המבנה 12 חלונות גבוהים עשויים זכוכית צבועה, המאפשרים חדירת אור כחלחל המאיר את הפסל. קירות הכנסייה ועמודיה מחופים באבן גיר, וברובם חלקים ומעוצבים בפשטות. פילסטרים ומספר קשתות לאורך קירות הצד ובטרנספט, הם האלמטים היחידים החורגים מקו זה.
המזבח הראשי ניצב על במה גבוה שאליה מוליכות שמונה מדרגות. בקדמת הבמה שולחן פשוט המשמש בטקס סעודת האדון, אך מאחוריו מזבח מפואר המעוצב כפתחה של כנסייה, ועליו ניצב קרוסיפיקס גדול (תמונה להלן). בשני באולמות הצד בטרנספט מזבחים פשוטים, ומעל כל אחד מהם פסל קדוש. מספר פסלים דומים נמצאים גם מאחורי המזבח הראשי.
הכנסייה משיא הרכס
צידה האחורי של הכנסייה. בקדמת התמונה המבנה הרבוע שבו ניצב פסל ישו הנער
פנים הכנסייה ופסל ישו הנער בקומה השנייה של האפסיס מעל המזבח
המזבח הראשי. מימין נראה חלקו התחתון של פסל ישו הנער
בית הספר הטכנולוגי דון בוסקו

בניין בית היתומים צמוד לכנסייה ממערב. הבניין בן שלוש קומות ובו אגף מרכזי ושני אגפי צד. הוא פעל כבית יתומים עד 1972 ומאז הוא משמש את "בית הספר הטכנולוגי דון בוסקו". בית הספר מנוהל על ידי הנזירים וקרוי על שם ג'ובאני בוסקו, מייסד המסדר. הבניין ניכר בגג רעפים אדום ובארקאדה שבחזית הקומה השנייה. בקריפטה של הכנסייה הסמוכה פועלת סדנת הנגרות של בית הספר. בסמוך ממערב לכנסייה ולבית הספר נבנה מנזר לאחיות הסלזיאניות.
חזית בית הספר דון בוסקו
חזית בית הספר
הכניסה לבית הספר
מסדרון בית הספר
כרזה בבית הספר הנושאת את דיוקנו של ג'ובני בוסקו
ראו גם

מנזר וכנסיית אחיות נצרת
לקריאה נוספת

אל גן נעול - סיורים במנזרי הארץ, נירית שלו, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2005, עמ' 190.
הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית

| --- | --- |


 מיקום:  8600 Rockville Pike, Bethesda, MD 20894 
 תאריך ייסוד:  1836 
 מנהל:  פטרישה פלטלי ברנן 
 קואורדינטות:  38°59′42″N 77°05′57″W﻿ / ﻿38.9951°N 77.0993°W﻿ / 38.9951; -77.0993
 https://www.nlm.nih.gov/
  (למפת מרילנד מוגדלת) אנאפוליס בולטימור פרדריק רוקוויל הייגרסטאון סולסברי קמברלנד וושינגטון דלאוור פנסילבניה מע. וירג'יניה וירג'יניה האוק. האטל. הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית(למפת מרילנד רגילה) אנאפוליס בולטימור פרדריק רוקוויל הייגרסטאון סולסברי קמברלנד וושינגטון דלאוור פנסילבניה מע. וירג'יניה וירג'יניה האוק. האטל. הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית
 
הכניסה אל הספרייה
הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית (באנגלית: The United States National Library of Medicine, בראשי תיבות: NLM) היא ספרייה לאומית בבתסדה, ארצות הברית, המוקדשת לרפואה. הספרייה נמנית עם המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית וממוקמת במדינת מרילנד, בסמוך מאוד לוושינגטון הבירה, והיא גם הספרייה הגדולה ביותר בעולם המוקדשת לרפואה.
הספרייה כוללת אוספים הכוללים מעל שבעה מיליון ספרים, כתבי עת, דו"חות טכניים, כתבי יד רפואיים, מיקרופילמים, תצלומים ותמונות במדעי הרפואה וגם מספר יצירות עתיקות ונדירות ביותר.
הספרייה הוקמה בשנת 1836 על ידי קצין הרפואה הראשי של צבא ארצות הברית. בשנת 1862 נפתחו בסמוך אליה המוזיאון לפתולוגיה והמוזיאון הלאומי לרפואה. בשנת 1956 עברה הספרייה מידי משרד ההגנה של ארצות הברית לידי משרד הבריאות האמריקאי. בשנת 1962 עברה הספרייה אל המכון הלאומי לרפואה במרילנד והוגדרה כספרייה לאומית.
הסכם יפו (1192)

איור מתוך פסלטר לוטרל (The Luttrell Psalter) משנת 1325 המתאר את ריצ'רד לב הארי וצלאח א-דין נלחמים ליד יפו.
הסכם יפו הוא הסכם שנחתם ב-2 בספטמבר 1192 לשלוש שנים בין ריצ'רד לב הארי וצלאח א-דין, שבו הוסכם בין הצדדים כי מישור החוף יהיה בידי הצלבנים ופנים הארץ בידי המוסלמים. רמלה ולוד מחולקים בין הצדדים. באשר לירושלים - הוסכם כי לנוצרים תינתן הרשות לבקר בה במעמד של צליינים ומבלי לשלם מס.
רקע

בעקבות הזעזועים של אובדן ירושלים ונפילת ממלכת הצלבנים בידי המוסלמים התעוררו הנוצרים וביוזמת האפיפיורות התארגן מסע הצלב השלישי שהיה הגדול מכולם. שלושת השליטים אירופיים שעמדו בראש מסע-הצלב היו הקיסר הגרמני פרידריך ברברוסה, מלך צרפת- פיליפ אוגוסט, וריצ'רד לב הארי – מלך אנגליה. המחנות יצאו לעכו, שנקבעה כנקודת מפגש. שם הצטרף אליהם גי מליזיניאן, מלך ירושלים. המצור על עכו החל במרץ ועכו נכנעה ב-12 ביולי 1191. היעד במסע צלב זה היה כיבושה מחדש של ירושלים.
לאחר כיבוש עכו, חלה נסיגה והאטה בהמשך המסע לכיוון ירושלים שריפתה את רוח הלוחמים. מטעמים אסטרטגיים נסוגו הצלבנים לעבר מישור החוף והתחדש המשא ומתן בין הצדדים. המוסלמים שמו מצור על יפו במטרה לכובשה אך ברגע האחרון נמנעה יפו מנפילתה לידיהם על ידי ריצ'רד לב הארי.
ההסכם

ב-2 בספטמבר 1192, בהסכם שנחתם לשלוש שנים, הוסכם בין הצדדים כי רצועת החוף תהיה בידי הצלבנים ופנים הארץ בידי המוסלמים. רמלה ולוד מחולקים בין הצדדים. באשר לירושלים- מטרת מסע הצלב, כל שהושג היה כי לנוצרים תינתן הרשות לבקר בה במעמד של צליינים ומבלי לשלם מס.
ריצ'רד לב הארי, מלך אנגליה, חתם בשמם של הנוצרים על החוזה. קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרידריך ברברוסה, טבע לפני הגיעו לארץ-ישראל, ופיליפ אוגוסט, מלך צרפת עזב את הארץ לאחר שכבש את עכו. ריצ'רד נותר, אפוא, השליט הנוצרי היחיד במערכה, שיכול לחתום על החוזה. בצד המוסלמי אין לתמוה על כך שהשליט האיובי צלאח א-דין הוא שהיה חתום על החוזה, הן בשל כוחו בעולם המוסלמי, והן משום שהפיל את הממלכה הצלבנית.
הישגיו של הסכם יפו היו הכרה במדינה הצלבנית החדשה, ודריסת רגל לנוצרים בירושלים. לנוצרים הותר לבקר בעיר במעמד של צליינים הפטורים מתשלום מס. זה היה ההישג המשמעותי הראשון מאז נפילת העיר בידי צלאח א-דין. כמו כן, מבחינת הצלבנים הושגו מספר הישגים טריטוריאליים ברצועת החוף. אין לתמוה על כך שהתגובות בעולם הנוצרי היו חיוביות, וריצ'רד לב הארי נזכר כדמות שגאלה את הנצרות וכגיבור נוצרי. העולם המוסלמי לא היה מרוצה מההסכם. הביקורת על צלאח א-דין הייתה חריפה בשל ההכרה בקיומה של מדינה צלבנית לאורך החוף ובשל משמעותו של ההסכם כאות לחולשת המוסלמים.
ההסכם הדגיש את הפער שבין התעמולה המוסלמית הקוראת לג'יהאד לבין שיקולים אסטרטגיים וכלכליים. מבחינת הנוצרים, האירוניה היא שריצ'רד לב הארי עזב את חופי הארץ מבלי לראות את ירושלים, מטרת המסע, ובכך הותיר לעצמו הצדקה למסע צלב עתידי (שלא מימש).
לקריאה נוספת

יעל קציר, ירושלים לדורותיה (יחידה 6), האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תשנ"ה.
| מסע הצלב השלישי |
| --- | --- | --- |
| אירועים מרכזיים | קרב קרני חיטין • המצור על עכו (1189–1191) • קרב ארסוף •  הסכם יפו (1192) |  |
| דמויות מרכזיות | פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה • פיליפ השני, מלך צרפת • ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה • גי דה ליזיניאן • קלמנס השלישי • צלאח א-דין |  |
הסן הגדולה

| --- | --- |
דגל

 
 הסן רבתי (כתום בהיר) בתוך האזור המנוהל על ידי ארצות הברית בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה (כתום חיוור).
 ממשל
 משטר:  משטר צבאי
 שפה נפוצה:  גרמנית
 עיר בירה:  ויסבאדן
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  מלחמת העולם השנייה
 תאריך:  1945
 פירוק:  הקמת הסן
 תאריך:  1946
 ישות קודמת:   המדינה העממית הסן    פרובינציית הסן    פרובינציית נסאו
 ישות יורשת:  הסן הסן
 
הסן הגדולה (בגרמנית: Groß-Hessen) היה השם הזמני שניתן לחלק מהשטח הגרמני שנוצר על ידי הממשל הצבאי האמריקאי בסוף מלחמת העולם השנייה. המדינה הוקמה על ידי מועצת השליטה של בעלות הברית ב-19 בספטמבר 1945 והפכה למדינת הסן המודרנית בגרמניה ב-1 בדצמבר 1946.
הקמה

הסן רבתי נוצרה מחלקים משתי מדינות גרמניות שפורקו לאחר מלחמת העולם השנייה:
החלק של המדינה העממית הסן ששכנה ממזרח לנהר הריין: מחוזות הסן העליונה (Oberhessen, בירה: גיסן) ושטארקנבורג (בירה: דרמשטאדט).
המחוזות הפרוסיים הסן (בירה: קאסל) ונסאו (בירה: ויסבאדן). שני המחוזות הללו נוצרו מחלוקת הסה-נסאו ב-1944.
המחוז שנותר של הסן הריינית (Rheinhessen, בירה: מיינץ) והחלק המערבי של פרובינציית נסאו (המכיל את וסטרוואלד, חלק מרכס טאונוס ושפך נהר לאן אל הריין) הפכו לחלק מאזור הכיבוש הצרפתי. בסופו של דבר חלק מהמדינה המודרנית של ריינלנד-פפאלץ. ההפרדה של הסן הריינית מהסן רבתי גרמה למיינץ לאבד את ששת המחוזות שלה ששכנו ממזרח לנהר הריין, אף על פי שהם נקראים עד היום כחלק ממיינץ - כמו מיינץ-קסטל, כיום מחוז של ויסבאדן.
כמו כן התרחשו מספר שינויים טריטוריאליים קטנים יותר. המובלעת של באד וימפפן, שהייתה שייכת בעבר למחוז שטארקנבורג, הפכה לחלק מווירטמברג-באדן בניהול אמריקאי. חלק קטן מהמחוז הפרוסי של הסן, המכיל את העיירה שמלקלדן, נותר באזור הסובייטי והפך לחלק ממדינת תורינגיה.
טריטוריה חדשה זו נקראה הסן מכיוון שרוב השטח שהרכיב אותה היה שייך בעבר למדינות יורשות של רוזנות הסן, שחולקה ב-1567.
הבירה ההסיאנית החדשה

בעוד שהכרזה מס' 2 של מועצת השליטה של בעלות הברית הכריזה על השטח שיכלול את הסן רבתי, לא צוינה בירה. ארבע ערים נחשבו מועמדות לבירה החדשה:
פרנקפורט, העיר הקיסרית לשעבר (סופחה לפרוסיה ב-1866, ראה העיר החופשית פרנקפורט), הייתה ללא ספק העיר הגדולה ביותר באזור החדש. בהתחשב בתפקידה כמקום לבחירות קיסריות בתקופת האימפריה הרומית הקדושה וכמושב המועצה הפדרלית של הקונפדרציה הגרמנית (ראה האספה הלאומית של פרנקפורט), פרנקפורט נחשבה למועמדת אידיאלית לבירה לאומית עתידית של גרמניה המערבית בשל חלוקתה של ברלין. עם זאת, פרנקפורט דחתה את מעמדה כבירת הסן מכיוון שרק 90 שנה קודם לכן הפכה לחלק משטח ההסיאני, ותושביה חשבו שהעיר אינה יכולה להזדהות מספיק עם האזור החדש. סיבה נוספת לחוסר התאמתה של פרנקפורט כבירת מדינה הייתה העובדה שרוב העיר נהרסה בהפצצות בעלות הברית במהלך המלחמה.
דרמשטאדט, בירת הסן לשעבר, נחשבה גם היא לא מתאימה בשל נזקי המלחמה שלה.
קאסל, בירת המחוז הפרוסי של הסן נחשבה לא מתאימה, לא רק בשל נזקי המלחמה שלה אלא גם בשל מיקומה הפריפריאלי בצפון המאוכלס בדלילות יחסית של המדינה החדשה.
ויסבאדן, בירת המחוז הפרוסי של נסאו, ספגה נזק קל יחסית מהמלחמה. זאת, בשילוב עם מיקומה בתוך אזור המטרופולין ריין-מיין והעובדה שהוא כבר היה מושב אזורי של הממשל הצבאי האמריקאי, הפכו את ויסבאדן לבחירה הטובה ביותר.
ב-12 באוקטובר 1945, הוכרזה ההנחיה הארגונית הראשונה להסן הגדולה (Organisationsverfügung Nr. 1). נקודה מספר אחת בהוראה זו קבעה שהבירה האזרחית של הסן רבתי תהיה ויסבאדן, החל מהצהריים באותו יום.
מינהל

בנוסף לביסוסה של ויסבאדן כבירת הסן החדשה, ב-12 באוקטובר 1945 מונה המורה קרל גיילר כנשיא המדינה. גיילר החליף את הפוליטיקאי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה לודוויג ברגסטרסר, שכיהן כנשיא המדינה בפועל במשך חודש אחד בלבד ונשאר בתפקיד עד שיורש יורש ייבחר באופן דמוקרטי.
ב-22 בנובמבר 1945, הונהגה החוקה של הסן רבתי (Staatsgrundgesetz des Staates Groß-Hessen). חוקה זו הוחלפה ב-1 בדצמבר 1946 עם הקמת מדינת הסן המודרנית. ביום הקמת הסן, נערכו הבחירות הראשונות לפרלמנט המדינה, שהובילו למינוי כריסטיאן שטוק ב-20 בדצמבר לנשיא המדינה שנבחר באופן דמוקרטי של הסן.
הערות שוליים

↑  "Allied Control Council Proclamation No.2" (בגרמנית). 19 בספטמבר 1945. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Constitution of the state of Hesse" (בגרמנית). 1 בדצמבר 1946. אורכב מ-המקור ב-17 במאי 2018. נבדק ב-1 ביולי 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Möller, Klaus Peter (1996). Die Konstituierung des Landes "Groß-Hessen" vor 50 Jahren. Volume 6 of Hessischen Schriften zum Föderalismus und Landesparlamentarismus (בגרמנית). Wiesbaden. ISBN 3-923150-12-1.
↑  "Constitution of Greater Hesse" (בגרמנית). 22 בנובמבר 1945. אורכב מ-המקור ב-17 במאי 2018. נבדק ב-1 ביולי 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
הסנאט (מלטה)

הסנאט של מלטה (במלטית: Senat) היה הבית העליון של הפרלמנט של מלטה בין השנים 1921 ל-1933.
היסטוריה

חוקת אמרי-מילנר הוכרזה בשנת 1921 וקבעה פרלמנט דו-ביתי עם אספה מחוקקת בת 32 מושבים וסנאט בעל 17 מושבים. האספה תיבחר בכל שלוש שנים והסנאט כל שש שנים.
הסנאט הורכב משבעה חברים נבחרים ועשרה חברים ממונים. החברים הנבחרים נבחרו בשני מחוזות בשיטה דו-סבבית. החברים שמונו ייצגו חמש קבוצות: אנשי הדת, האצולה, האקדמאים, המסחר, ומועצת האיגודים המקצועיים – שני חברים מכל קבוצה. במהלך קיומו התקיימו הבחירות לסנאט בשנים 1921, 1927 ו-1932.
בשנת 1933 הושעתה החוקה, ובחוקות הבאות נקבע בית מחוקקים חד-ביתי.
נשיאים

| שֵׁם | זמן |
| --- | --- |
מקס דבונו: 28 באוקטובר 1921 - אוגוסט 1927
איג'ינו דה פירו ד'אמיקו: 23 באוגוסט 1927 - אוקטובר 1932
לואיג'י פרציוזי: 17 באוקטובר 1932–1933
ראו גם

הפרלמנט של מלטה
הערות שוליים

1 2 3 4  The Senate since 1921, Maltese History & Heritage, ‏2013-01-25 (באנגלית)
↑  Albert P. Blaustein, Gisbert H. Flanz, Constitutions of the Countries of the World: Malta, Oceana Publications, 1978, ISBN 978-0-379-00467-0. (באנגלית)
המירוץ הגדול (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'ף סמית'
 איורים:  ג'ף סמית' 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה הרפתקאות מתח מסתורין קומדיה
 הוצאה
 הוצאה:  ג'ף סמית' 
 תאריך הוצאה:  1996
 מספר עמודים:  144
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כנרת זמורה ביתן
 תאריך:  2009
 מספר עמודים:  132
 סדרה
 סדרת ספרים:  בון
 ספר קודם:  הרחק מבונוויל
 הספר הבא:  עין הסערה
 
(בון) המירוץ הגדול (באנגלית: The Great Cow Race) הוא ספר קומיקס היצא באנגלית בשנת 1996 ובעברית ב־2009 על ידי המחבר והצייר ג'ף סמית' והוא הכותר השני בסדרת הספרים בון. בעברית תרגמה אותו אורנה כץ, והספר בעל 132 עמודים.
עלילה > יריד האביב

החלק הראשון של הספר הוא שת'ורן ובון הולכים ליריד האביב של העמק. הם הולכים לדוכן דבש, שם גבר שרירי מרשים את ת'ורן ומשמיץ את בון, שמשמיץ את המוכר, טום, בחזרה. טום רוצה להחזיר לו, אך שת'ורן עוזבת את בון, בון נלחם בדבורים עד שמשיג דבש לת'ורן, ושחוזר, רואה אותה עם טום. בינתיים, בלופר בון רוצה להפוך לעשיר ובכך מרמה בהימורים שעושה למירוץ הפרות הגדול, אשר גורר את סמיילי, בן דודו האהוב, לעשות זאת איתו. התוכנית הייתה שסמיילי יתחפש לפרה בשם "הפרה המסתורית", ולגרום לכולם להמר על הפרה המסתורית, ושסמיילי יפסיד במירוץ ושסבתא-בן תנצח, הם יזכו בכל הסחורה ומשק-החי ובכך יהפכו לעשירים בעמק. בזמן זה, התוכנית הופכת למושלמת וכולם חושבים, חוץ מלוציוס, שסבתא-בן זקנה וחלשה למדי, ושהפרה המסתורית תנצח בטוח. בון ות'ורן מגיעים לפונדק "כף הקלע" ופוגשים את כולם, ות'ורן הולכת לפגוש את טום ביריד. שהולכת, היא מגלה כי לטום יש חברה בשם יסמין, ובכך חוזרת אל בון.
עלילה > הפגישה עם הפרה

לאחר זה, ת'ורן ובון חוזרים לחווה של סבתא-בן, שכבר מיואשת שאף אחד לא מהמר עליה. בלופר משכנע את לוציוס להמר על הפונדק שלו, אך ללוציוס הייתה תוכנית. הוא הלך לכל החברים שלו ושואל אותם למה הם לא הצביעו לסבתא-בן, ושהם לא פגשו את הפרה המסתורית אף פעם, ושבלופר מנסה לעבוד עליהם. לכולם נופל האסימון, והם הולכים לבלופר ומאיימים עליו. לבלופר לא הייתה ברירה אלה לומר שהם יפגשו עם הפרה. בינתיים, ת'ורן בלחץ גדול, גם מהמירוץ וגם מחלומותיה שרודפים אותה בלילה. בון פשוט עובד בחווה ולא שם לב לזיכיונה של ת'ורן, אך מקווה שבלופר וסמיילי לא יעשו שוב צרות. טד החרק פוגש אותו, ואומר לו שאם הוא כל-כך מאוהב בת'ורן, אז שיכתוב עליה שיר אהבה. בון כותב שיר, אך העכבראשים חוטפים אותו. בזמן הזה, בלופר מביא את כל האנשים אל הפרה המסתורית ואז סמיילי עושה מלא רעש, שמשכנע לבסוף את החברים שהפרה המסתורית קיימת ושסבתא-בן בצרות.
עלילה > המירוץ

בלופר פותח את החלק האחרון של דוכן הימוריו, שם לוציוס מהמר על כל פונדקו, "כף הקלע" על סבתא-בן. בלופר מפחד כי כבר כל הפרות בקו-ההתחלה, ורץ אל סמיילי. רגע לפני שהמירוץ מתחיל, בלופר נכנס לתוך תחפושתו של סמיילי, מה שמאט את סמיילי יותר מדי. בון מצליח להתחמק מהעכבראשים ולרוע מזלו הגיע למירוץ. כל העכבראשים של קינגדוק רצים ובמהרה המירוץ הופך למרדף גדול. היחידה שהגיעה בלי שום נזק היא סבתא-בן, שניצחה במירוץ. לאחר שהמירוץ נגמר, לוציוס לוקח בעגלתו את שלושת הבונים, רוז ות'ורן לחווה של רוז, והעכבראשים מצותתים.
עלילה > השיחה של לוציוס ורוז

לבסוף, שכולם מגיעים לחווה, לוציוס פותח בשיחה ארוכה עם רוז בזמן שמתקנים את החווה (מעדר העכבראשים שהתקיפו את החווה בספר הקודם). השיחה הייתה על חזרתו של הדרקון ועל שת'ורן בסכנה, וגם כי שר-הארבה, המנהיג הגדול, חזר, וכך גם קינגדוק, ראש העכבראשים. שהשיחה נגמרת, הספר נגמר בכך שסמיילי מנסה לעזור ללוציוס בתיקון הגג של החווה, ואז, שלוציוס נופל, סמיילי מתעודד שהעמק לא מקום טוב כמו בונוויל, אבל זה עדיין מקום טוב.
דמויות

בני בון - גיבור הסדרה. מאוהב בת'ורן ואף כותב עליה שיר אהבה מהספר הזה. מבין את העמק. בן דודם של בלופר וסמיילי. מכור לספר מובי דיק.
בלופריוס ב. בון - בן דודו התחמן של סמיילי בון ושל בני בון. רוקם מזימה במקום ההימורים כדי שיהיה עשיר בעמק, וגם מצליח, עד סוף המירוץ, שבו מפסיד. עובד בפונדק "כף הקלע" של לוציוס.
סמיילי בון - בן דודו השמח של בלופר ובני בון. תמיד מחזיק סיגריה בפה. עוזר לבלופר במעשו. עובד בפונדק "כף הקלע" של לוציוס בתור המוזג.
ת'ורן הארווסטאר - בת מלוכה. נכדה של סבתא-בן. התאהבה בטום זמן קצר. בון מאוהב בה. יש לה אומץ רב.
רוז הרוואסטאר (סבתא בן) - סבתה של ת'ורן. יש לה גם אומץ רב וכמו כן גם סמכויות. לא מפחדת משום דבר. ניצחה במירוץ הפרות.
הדרקון האדום הגדול - דרקון בצבע אדום שעוזר לבון. אין לו כל-כך משמעות בספר זה.
לוציוס דאון - מנהל פונדק "כף הקלע". מאוהב בסבתא בן. שונא את בלופר וסמיילי, אך לא עושה להם כלום בגלל שהם צריכים בשבילו חוב גדול.
ג'ונתן אלוני - עוזרו של לוציוס בפונדק "כף הקלע".
ונדל ויוקליד - שני עוזריו של לוציוס בפונדק "כף הקלע".
העכבראשים - קבוצת שעירים שרודפים אחרי שלושת הבונים. מונהגים בידי קינגדוק, שמונהג בידי שר הארבה שמונהג בידי ישות רעה בלתי-נראית.
טום - מוכר דבש ביריד האביב. משמיץ את בון ומרהיב את ת'ורן. חברתו היא יסמין.
יסמין - חברתו של טום.
הספרייה של מדינת ניו יורק

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1818 
 קואורדינטות:  42°38′54″N 73°45′42″W﻿ / ﻿42.6483°N 73.7617°W﻿ / 42.6483; -73.7617
 http://www.nysl.nysed.gov/
 he
 
ספריית מדינת ניו יורק (באנגלית: New York State Library) היא ספריית מחקר באולבני, ניו יורק, ארצות הברית. היא הוקמה בשנת 1818 כדי לשרת את שלטונות המדינה והיא חלק ממחלקת החינוך של מדינת ניו יורק. הספרייה היא מהגדולות בעולם במספר הפריטים המוחזקים, עם למעלה מ-20 מיליון פריטים מקוטלגים בשנת 2011.
הספרייה והמוסדות המקבילים שלה, מוזיאון מדינת ניו יורק וארכיון מדינת ניו יורק, ממוקמים במרכז החינוך התרבותי, שהוא חלק מהאמפייר סטייט פלאזה, קומפלקס גדול של משרדי ממשל במרכז העיר אלבני.
ספריית מדינת ניו יורק הייתה ממוקמת בעבר בקפיטול של מדינת ניו יורק ולאחר מכן עברה לשדרת וושינגטון בבניין החינוך של מדינת ניו יורק.
פנים הספרייה בסוף המאה ה-19.
היסטוריה

הספרייה נפתחה לקהל הרחב ב-1855. מלוויל דיואי היה הספרן הראשי מ-1888 עד 1905. הוא הציב את הרף המקצועי והקים מחלקת ספרי ילדים ונוער. דיואי גם יזם ספריות נודדות, עם כ-100 ספרים שנשלחו לקהילות שהיו ללא ספריות ציבוריות. מערכת הספריות הנודדות של ניו יורק הייתה לעיתים קרובות מודל עבור מדינות אחרות. ב-1896 הוקמה גם מחלקה לעיוורים.
ג'יימס אינגרסול ווייר ניהל את הספרייה מ-1908 עד 1938.
ב-29 במרץ 1911 שריפה פגעה במבנה, פגעה באוספים, והרסה כ-450,000 ספרים ו-270,000 כתבי יד כולל כמה מהרישומים ההיסטוריים המתעדים את ניו יורק.
הערות שוליים

↑  "About the New York State Library". New York State Education Department. 20 במרץ 2010. אורכב מ-המקור ב-2 באפריל 2012. נבדק ב-2019-12-26. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Murray, Stuart (2009). The Library: An Illustrated History. Skyhorse Publishing. p. 180.
↑  Paulson, P. J. (1978). Dictionary of American Library Biography. Colorado: Libraries Unlimited, Inc. pp. 576–579. ISBN 0872871800.
↑  Roseberry, Cecil R. (1964). Capitol Story. Albany: State of New York.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265937905171  BNE: XX136200  BnF: cb122097702 (data)  GND: 16139829-7  ISNI: 0000 0000 9288 3365  LCCN: no00002869  NKC: kn20080910017  NLA: 35203030  SELIBR: 155157  SUDOC: 030742463  VcBA: 494/9597  VIAF: 150187677   WorldCat (עם VIAF): 150187677