ממלכת אבחזיה
היסטוריה מוקדמת

אבחזיה או אבסגיה, כפי שמופיעה במקורות הקלאסיים, הייתה, בימים שקדמו לממלכה, חלק מקולכיס ומאוחר יותר אגריסי (לזיקה), עד לשנות התשעים של המאה השביעית. לאחר מכן נסיכות תחת המרות של האימפריה הביזנטית. היא השתרעה בעיקר לאורך חוף הים השחור בצפון-מערב גאורגיה וכללה את סמגרלו ואבחזיה של היום, וצפונה לתוך שטחי מחוז קרסנודר שברוסיה של היום. בירתה של הממלכה הייתה אנאקופיה. הגבול בין הממלכה לאגריסי נמשך לאורך נהר קליסורה.
הממלכה האבחזית נשלטה על ידי ארכון (או על פי מקורות גאורגיים אריסתווי), ששלטונו עבר בירושה, שתפקד בפועל כמשנה למלך של הביזנטים. הממלכה הייתה בעיקרה נוצרית והעיר פיטיוס הייתה מקום מושבו של הארכיבישוף והיה תחת חסותו הישירה של פטריארך קונסטנטינופול.
בשנת 736, רדפו הערבים אחר הנסיכים הגאורגים הנמלטים, האחים מיר מאגריסי וארצ'יל מכארתלי והגיעו לאבחזיה. בבואם נתקלו בדיזנטריה שיטפונות ובהתנגדותו העקשנית של הארכון, לאון הראשון ובעלי בריתו, מכארתלי ואגריסי, שגרמו לנסיגתם. לאון הראשון נישא לביתו של מיר, ויורשו, לאון השני ניצל את איחוד השושלות כדי להשיג, בשנות השבעים של המאה השמינית, את השליטה על אגריסי. כנראה בדרך של המשך רציף של השלטון בלזיקה. הממשל החדש נחשב בחלק מהרשומות הגאורגיות (כמו למשל בחיבורו של לאונטי מרובלי, "חיי המלכים הגאורגים") והרשומות הארמניות (כמו למשל בחיבורו של הובאנס דראסחננאקרצי, "ההיסטוריה של ארמניה").
ההגנה המוצלחת מהערבים והניצחונות הטריטוריאליים החדשים הביאו את הנסיכים האבחזים מספיק כוח כדי לתבוע אוטונומיה מהאימפריה הביזנטית. לקראת שנת 786 לערך, השיג לאון את עצמאותו בעזרת הכוזרים. הוא הכתיר את עצמ ובתואר "מלך האבחזים" והעביר את בירתו לקוטאטיסי ( כיום כותאיסי), שבמערב גאורגיה. על פי הרשומות הגאורגיות, חילק לאון את ממלכתו לשמונה דוכסויות (סאאריסתוו): אבחזיה האמיתית, צחומי, בדיה, גוריה, רצ'ה, טאקוורי, סוואנתי, ארגוותי וכותאיסי.
התקופה המשגשגת ביותר של הממלכה האבחזית הייתה בין השנים 850-950. בשנים הראשונות של המאה העשירית השתרעה הממלכה, על פי המקורות הביזנטיים, לאורך חופי הים השחור לאורך שלוש מאות מיילים יוונים, מגבול התמה של כשדים ועד לפתח נהר ניקופסיס, כשהרי הקווקז מאחריה. הנטייה ההולכת וגוברת של הממלכה להתפשטות הובילה להתרחבות הממלכה ממזרח. החל מתקופת שלטונו של גיאורגי הראשון (872/873-878-879) שלטו המלכים האבחזיים גם על כארתלי, שבחלק המערבי של מזרח גאורגיה, והתערבו במערכת היחסים שבין הבגרטידים הגאורגיים לבין הבגרטידים הארמניים. בסביבות שנת 908 סיפח, המלך קונסטנטין השלישי (898/899-916/917), לבסוף חלק ניכר מכארתלי, והביא את ממלכתו עד כדי שכנות לשלטון הערבי בטביליסי. תחת שלטונו של בנו, גיאורגי השני (916/917-960), הגיעה הממלכה האבחזית לשיאה. במשך תקופה קצרה הכירו קאחתי, המחוז הגאורגי המזרחי ביותר, והרתי המחוז שנמצא בגבול גאורגיה ואלבניה, בריבונות האבחזית עליהן. כבעל ברית זמני של הביזנטים, שימש גיאורגי השני כפטרון הפעילות המיסיונרית של ניקולס מיסטיקוס (Νικόλαος Α΄ Μυστικός) באלאניה (אלאנים).
אף על פי כן, יורשיו של גיאורגי, לא היו מסוגלים לשמור על כוחה ושלמותה של הממלכה. בתקופת שלטונו של לאו השלישי (960-969) שחררו את עצמן מעול השלטון האבחזי. מלחמת אזרחים מרה, ומרידות של האצילים, שהחלו בתקופת שלטונו של דמטריוס השלישי (969-976), הביאו את הממלכה לאנרכיה מוחלטת בתקופת שלטונו של המלך האבחזי האומלל, תאודוריוס השלישי העיוור (976-978). במקביל, עברה ההגמוניה על עבר הקווקז לידי הבגרטים הגאורגיים מטאו-קלארג'תי. בשנת 978, תפס הנסיך הגאורגי, אחיינו (בן אחותו) של תאודוריוס חשוך הבנים, בגרט, בעזרת אביו המאמץ, דוד השלישי קורופלאטס. בשנת 1008, ירש בגרט את התואר "מלך מלכי הגאורגים" מאביו הביולוגי שנפטר. כך אוחדו שתי הממלכות תחת שלטון הבגרטיונים, ויסדו בפועל את הממלכה הגאורגית המאוחדת, שנקראה בשלב זה ממלכת הגאורגים והאבחזים.