stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביסטר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אחוזה, בית חולים לשעבר, בית חולים 
 מיקום:  פריז 
 מדינה:  צרפת 
 קואורדינטות:  48°48′34″N 2°21′18″E﻿ / ﻿48.809517°N 2.355114°E﻿ / 48.809517; 2.355114
  (למפת פריז מוגדלת) ביסטר(למפת פריז רגילה) ביסטר
 
בּיסֶטְרְ (בצרפתית: Bicêtre) הוא בית מחסה, בית חולים ובית סוהר בפריז בירת צרפת שהיה ידוע לשמצה במאה ה-17 ובמאה ה-18 בשל התנאים המחפירים שבהם היו מוחזקים חוסיו ואסיריו. אחרי המהפכה הצרפתית נותר כבית חולים בלבד.
כעת קיים במקום בית חולים כללי הנקרא משנת 1958 המרכז האשפוזי האוניברסיטאי ביסטר המסונף לאוניברסיטת פריז XI.
משנת 1967 פועלת במקום גם הפקולטה לרפואה פריז - דרום.
בית החולים ביסטר ממוקם בפרבר הפריזאי הדרומי הקרוי מתחילת המאה ה-19 "לה קרמלן -ביסטר", 4.5 ק"מ ממרכז פריז.
בית מחסה ובית סוהר

ביסטר תוכנן במקור כבית חולים צבאי שעמד לקום על חורבות מבצר ישן ועזוב. בנייתו התחילה ב- 1634 ביוזמת המלך לואי ה-13. שם המקום בא מהבישופים של וינצ'סטר באנגליה, שהיו בעלי השטחים עליהם הוקם המוסד. השם וינצ'סטר הפך בצרפתית בהדרגה לוונסטר (Vincestre), אחר כך לבנסטר (Bincestre) ולבסוף לביסטר (Bicêtre).
בשנת 1642 נפתח ביסטר אך שימש כבית יתומים, ביוזמת איש הדת ונסאן דה פול שנכנס מאוחר יותר לפנתאון קדושי הכנסייה הקתולית. בשנת 1656, בימי ממשלו של הקרדינל מאזארן, הפך ביסטר לחלק מ"בית מחסה כללי" (Hôpital Général), שמיועד לכליאת אוכלוסיית גברים "לא רצויה" משולי החברה - קבצנים, נוודים חסרי בית, חולי נפש, בעלי פיגור שכלי ומומים מולדים קשים, זקנים דמנטים, נכים עניים, חולי עגבת ומחלות מידבקות קשות, אסירים פליליים, ואף הומוסקסואלים שניצלו בכך מסכנת העלאתם על המוקד.
לצורך כליאת נשים מאותם סוגי אוכלוסייה, נבנה המוסד סלפטרייר (La Salpetrière) שהפך גם הוא לבית חולים פסיכיאטרי.
למעשה שימש ביסטר גם כמוסד טיפולי. למשל, בוצעו בו טיפולים לחולי עגבת, וגם לחולות ממחלה זו שהיו מובאות לשם כך מסלפטרייר. הטיפולים, שנקראו "הטיפול הגדול" (grand' cure), תאמו את הידע הדל שהיה קיים באותם הימים, וכללו אמבטיות אדים, מתן מזרזי הקאות (חומרים אמטיים) ומריחה במשחות עופרת.
בשנת 1701 היו כלואים בביסטר 520 אסירים ו- 946 נכים, חולים ועניים. 
בשנת 1726 גדלה האוכלוסייה ל-697 אסירים ו-1427 נכים ועניים. בפרוץ המהפכה ב-1789 שהו במקום יותר מ-800 אסירים ו-2300 נכים ועניים.
שיעור התמותה השנתי היה אחד משבעה, שיעור דומה למקבילו סלפטרייר, בו שהו נשים.
בראש המוסד עמד אמרכל או "אקונום". הצוות היה מתגורר בין חומות המוסד, וכלל 24 סגני מנהלים וראשי סדנאות, 33 פועלים וחניכים, 33 סוהרות, 235 כוחות עזר או אנשי שירותים, 80 שומרים ו-5 כמרים. הבית היה מחולק לשבעה אגפים, בכל אחד מהם מנהל וצוות משלו. בשטח המוסד היו חצרות, גני ירקות, מרעה כבשים, טחנת רוח, בית מלאכה לעורות ובית קברות. בשנת 1734 נחפר, לפי תכנון האדריכל גבריאל בופראן, בור מים גדול בקוטר 5 מטרים ובעומק 60 מ'.
ביסטר בימי המהפכה הצרפתית ואחריה

אחרי פרוץ המהפכה הצרפתית, ובעקבות דו"ח של אונורה מירבו, שוחררו מכלא ביסטר האסירים שהוחזקו שם ללא משפט. בספטמבר 1792 אספסוף מוסת של מהפכנים רדיקלים (סאנקילוטים) שביצעו את "מעשי הטבח" המפורסמים בחודש זה, טבחו גם בביסטר, בעזרת אלות. בטבח נהרגו כמאתיים אסירים, ביניהם ילדים שנעצרו עקב מעשי גנבה, קבצנות או שוטטות.
קטגוריה חדשה של אסירים שנעצרו בעת המהפכה בביסטר הייתה אנשים שחשודים בזיוף שטרות כסף שהודפסו על ידי השלטונות המהפכניים. רובם הורשעו על סמך הלשנה כקושרים כביכול במה שנקרא "קשר בתי הסוהר" מיוני 1794 והוצאו להורג.
ב-17 באפריל 1792 נעשה בחצר ביסטר הניסוי הראשון בגיליוטינה, המתקן החדש שהציע ד"ר גייוטן להוצאות להורג. הניסוי נערך על כבשים ועל שלוש גופות של נוודים.
בין השנים 1793–1836, לצד תפקידו כבית חולים, המשיך ביסטר לשמש בית סוהר שבו שהו בשלב המתנה גם האסירים שעמדו להישלח לעבודות פרך במכרות או למושבות עונשין. בשנים 1815–1818 שיעור התמותה השנתי בביסטר היה עדיין גבוה מאוד - אחד מכל 19.
בספטמבר 1793 התאבד בביסטר הכומר המהפכן הרדיקלי הטרום-סוציאליסטי ז'אק רוּ על מנת לחמוק מהוצאתו להורג.
אחד האסירים המפורסמים בביסטר היה המרקיז דה סאד שנכלא שם לשלוש שנים, בין 1801–1803.
מבית מחסה לבית חולים לחולי נפש - פעילותם של פינל ופוסן

המוסד התפרסם במיוחד בעת המהפכה הצרפתית, בשנת 1793 בעקבות פעילות רופאו הראשי פיליפ פינל שהנהיג לראשונה שיטות טיפול ויחס אנושי כלפי החוסים המוגדרים כחולי נפש.
בפעילות זו פינל קיבל השראה מז'אן-בטיסט פוסן (Pussin)
(1745-1811), מאושפז לשעבר בגלל סיבוכי שחפת ובורסקאי במקצועו, שנשאר לעבוד שם כמשגיח ואחראי על האגף לחולי נפש, והוכיח לפינל ששחרור החולים מהשרשראות ויחס אנושי עשויים להשיג תוצאות טיפוליות טובות. כשפינל עבר לעבוד בבית החולים "סלפטרייר" החליף אותו פוסן בתפקיד, בהמלצתו. פינל נחשב כיום אבי הפסיכיאטריה המודרנית, ופוסן מוכר כאבי הסיעוד הפסיכיאטרי. נטען כי פוסן הנהיג בשנת 1797 את השימוש בכתונת כפייה במקום כבילה בשרשראות, כאמצעי הגבלה הולם יותר ופחות מסוכן. המצאת כתונת הכפייה מיוחסת לרפד מביסטר, גיִירֶה (Guilleret), בשנת 1770.
ביסטר במאה ה-19

בשנת 1823 ביסטר שינה שמו ל"הוספיס" (בית מחסה), לגברים קשישים "מופלגים" (מעל גיל 70) (Hospice de la Vieillesse hommes), וב-1836 הפסיק סופית לשמש כבית סוהר.
בשנת 1840 מחלקתו לחולי נפש כללה כ- 900 חולים. בשנת 1872 ירד מספרם ל-300.
מספר נוסעים שביקרו בצרפת, ביניהם מבקרים מבריטניה, רשמו את רשמיהם גם על ביסטר ועל בתי החולים המקומיים. 
באמצע המאה ה-19 ג'ון קונולי שביקר במקום דיווח עדיין על קיומם של ששה צינוקים ללא חלונות במרתף המוסד, ובהם מיטות קרש צרות שהיו מחוברות לקירות, ואוויר ואור שיכלו לחדור אליהם רק דרך הדלתות.
הרופא האנגלי ד"ר דניאל טיוק, שביקר ב-1853 בביסטר, שנים רבות אחרי תקופתו של פינל - התאכזב מהתנאים, מהשימוש הרחב מדי של ה"הגבלות" הפיזיות (contention) - קשירות, ואף מקרים של קשירות לכסא. לעומת זאת העריך את המאמצים הפוריים של אחד הרופאים להקנות חינוך מיוחד לבעלי הפיגור השכלי. טיוק מציין גם את קיומה של תזמורת המאושפזים.
מבקר אחר מבריטניה, ד"ר מוריסון, מסר שחולי האפילפסיה היו מועסקים בעיקר בסדנאות תפירה. הוא היה מזועזע מהמצב הנורא של תאי הבידוד, שרצפתם הייתה מתלכלכת בהפרשות החולים.
בשנת 1885 קיבל המוסד את השם "הוספיס ביסטר" (Hospice de Bicêtre)
במובן של בית חולים לחולי נפש.
מבחינת מבנה בית החולים, ב-1813 ו-1856 נוספו תוספות לבניינים, וגם ב-1883-1888 בנה האדריכל ז'. רושה קומפלקס של ביתנים חדשים.
בית החולים כיום

החל משנת 1958 פועל בביסטר בית חולים אוניברסיטאי המסונף לאוניברסיטת פריז XI - הפקולטה לרפואה פריז-דרום (שנוסדה ב-1967). בשנת 1982 נוסף באתר בניין בית חולים חדש בן 7 קומות. בית החולים כולל כיום מעל 1000 מיטות במחלקות רפואיות וכירורגיות למבוגרים ולילדים, ובמחלקות גריאטריות לאשפוז לטווח בינוני עד ארוך. בית החולים מצויד ב-10 מעבדות, שלוש יחידות דימות, חטיבה ניתוחית בעלת 15 חדרי-ניתוח ושירות לכירורגיה אמבולטורית עם שלושה חדרי ניתוח. בשנת 2000 כלל צוות בית החולים 977 רופאים ו- 2036 אחיות, כוחות עזר ומטפלים אחרים, 317 עובדי מנהל ו- 422 בעלי מקצועות אחרים - טכניים, חינוכיים, סוציאליים ועוד.
בית החולים משרת אוכלוסייה של מעל 430,000 תושבים. בשנת 2001 היה תקציב בית החולים 193,601,000 אירו.
ביסטר בספרות

המחזאי סיראנו דה ברז'ראק מציין כמה פרטים על בית המחסה החדש בביסטר בקומדיה "הקפדן המרומה" (le pédant dupé) משנת 1656.
עלילתו של הרומן "יומו האחרון של נידון למוות" מאת ויקטור הוגו מתרחשת בבית הסוהר ביסטר, והספר כולל תאורים רבים של המקום.
גיבור הרומן "הלילות של ביסטר" Dans la nuit de Bicêtre מאת מרי דידייה (Marie Didier) הוא המטפל ומנהל המקום ז'אן-בטיסט פוסין.
מישל פוקו דן במצב בביסטר בספרו "תולדות השגעון בעידן התבונה", בחלק המוקדש להמצאתו של בית החולים לחולי נפש.
לקריאה נוספת

פול ברו, "תולדות ביסטר" (בית מחסה - בית סוהר - מוסד), הוצאה לאור לקרונייה אה באבה, פריז, 1890
פייר ואלרי-ראדו, "בתי החולים שלנו בפריז. מאתיים שנות היסטוריה, מאנרי הרביעי ועד לואי פיליפ (1602–1835)", הוצאה לאור פול דופון, 1947
ריצ'רד מאורי אנדרוס, "חוק, משפט ופשע בפריז הישנה 1735-1789", הוצאה לאור של אוניברסיטת קיימברידג' 1994.
ברכה קופשטיין

אין תמונה חופשית
ברכה קופשטיין - כץ (באנגלית: Bracha Kopstein, ביידיש: ברכה קאפשטיין; 1909 - 14 בספטמבר 2012, כ"ז באלול תשע"ב) הייתה משוררת יידיש.
נולדה בפרילוקה שבמחוז קייב שבאוקראינה. בשנת 1924 היגרה קופשטיין לאמריקה. נישאה למשורר יידיש בנימין כץ, בעניאמין קאַץ (1906 - 3 ביולי 2002, כ"ג בתמוז תשס"ב). עלתה ארצה בשנת 1949 עם בעלה בנימין כץ.
נטמנה בבית העלמין הדרום.
ספריה

אויף אייגענע וועגן, 1989
אונטער יאנקעלעס וויגעלע, 1976
זינג מיין הארץ, 1945
יום טוב און וואך אין ישראל, 1965
מראות, 1981
משמש אל שמש, 1959
דאס פאלק איז דא, 1951
פון א גרויס גערעטעניש, 1993
שירי ערש ליענקלה: אנתולוגיה / בעריכת בנימין כץ וברכה קופשטיין ; תרגם: אוריאל אופק. תל אביב, מו"ל: שלום, 1983
בקע מפשעתי

| --- | --- |

 תחום:  גסטרואנטרולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  775630 
 MeSH:  D006552
 סיווגים
 ICD-11:  DD51 
 
בקע מפשעתי (נקרא גם הרניה, שבר או קילה) הוא הבקע הנפוץ ביותר. נוצר במצב בו רקמה רכה מתבלטת דרך נקודה חלשה או דרך קרע בדופן הבטן התחתונה. הבליטה עלולה לגרום לכאב רב כאשר משתעלים, מתכופפים קדימה או מרימים משא כבד. בעקבות כך, נדרש טיפול רפואי כדי לתקן את הבעיה ולמנוע סיבוכים עתידיים נוספים. ישנם שני סוגים עיקריים - בקע בתעלת המפשעה (השכיח ביותר) ובקע פמורלי אשר נמצא בסיכון גבוה יותר להתפתחות תופעות לוואי רבות, כגון נמק של המעיים.
אבחון

ברוב המקרים, האבחנה של בקע נעשית על ידי זיהוי הסימפטומים ובאמצעות בדיקה גופנית. במקרים שבהם המצב אינו ברור, ניתן לבצע בדיקות נוספות כמו אולטרה סאונד, CT או MRI. ישנם גם מקרים רפואיים אחרים שיכולים לגרום לסימפטומים דומים לאלה של בקע, כמו תסביב של האשך או כאב אורתופדי (הנפוץ בקרב ספורטאים).
טיפול

קיימות שלוש גישות ניתוחיות ראשיות לטיפול בבקעים.
הגישה הראשונה היא הגישה הפתוחה. זו הגישה המסורתית שהייתה נפוצה בעבר. בתהליך זה, המנתח יוצר חתך גדול מעל הבקע ובדרך כלל משתמש בהשתלת רשת לתיקון הבקע.
הגישה השנייה היא הלפרוסקופית, ובה יוצרים שלושה חורים קטנים בדופן הבטן ליד הטבור, ודרכם מוחדרים מצלמה וכלים ניתוחיים לתיקון הבקע, כולל השתלת רשת על האזור החלש.
הגישה האחרונה היא הרובוטית. רובוט דה וינצ'י הוא כלי כירורגי מתקדם המשמש בניתוחים רבים, ובהם גם בתיקון בקע. בשימוש ברובוט, המנתח מניע את הכלים הניתוחיים באמצעות מחשב, מה שיכול להוביל לתוצאות טובות יותר ולזמני החלמה קצרים יותר. בנוסף, שיטה זו מפחיתה כאב אחרי ניתוח.
הערות שוליים

↑  פרופ' ערן שדות, בקע (קילה) מפשעתי: התסמינים, האבחון והניתוח, באתר שירותי בריאות כללית
↑  בקע מפשעתי - מידע רפואי, באתר מכבי שירותי בריאות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550713705171  BnF: cb120167528 (data)  GND: 4167262-8  LCCN: sh85066363  LNB: 000115120  NKC: ph135089 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
בלווה פליין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באוקטובר 1915 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  12 באוקטובר 2010 (בגיל 95) 
 שם לידה:  Belva Offenberg 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  קולג' ברנרד, בית הספר פילדסטון לאתיקה תרבותית 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  רומן רומנטי 
 תקופת הפעילות:  מ-1940 
 אתר רשמי
 
בלווה פליין (אנגלית: Belva Plain; ‏9 באוקטובר 1915 – 12 באוקטובר 2010) הייתה סופרת רבי מכר יהודייה-אמריקאית.
ביוגרפיה

פליין נולדה בשם בלווה אופנברג בניו יורק שם גדלה כדור שלישי למשפחה יהודית. היא למדה בברנארד קולג' וסיימה עם תואר בהיסטוריה. לפני שהחלה בפרסום ספרים, כתבה סיפורים קצרים למגזינים, כשבמקביל גידלה את שלושת ילדיה. רומנה הראשון נקרא "ירוק עד" ויצא לאור בשנת 1978, בגיל 63. "ירוק עד" היה לרב-מכר, שהה במצעד רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 41 שבועות, ועליו בוססה מיני סדרה. פליין לא השתמשה במחשב, ואת כל ספריה כתבה בכתב יד על דפדפת.
עד היום נמכרו ברחבי העולם למעלה מ-30 מיליון עותקים מ-22 ספריה, אשר תורגמו ל-22 שפות, בהן עברית. פליין הייתה נשואה במשך 41 שנים לבעלה, אירווינג פליין, עד למותו בשנת 1982.
ספריה

"ירוק עד" (1978)
"רוחות גורל" (1980)
"גן עדן בוער" (1982)
"קרסנט סיטי" (עיר חצי הסהר) (1984)
"גביע הזהב" (1986)
"הנשים של פול" (1988)
"ברכות" (1989)
"קציר" (1990)
"אוצרות חן" (1992)
"לחישות" (1993)
"זריחה" (1994)
"הקרוסלה" (1995)
"הבטחות" (1996)
"סודיות" (1997)
"השיבה הביתה" (1997)
"מורשת השתיקה" (1998)
"יד הגורל" (1999)
"לאחר האש" (2000)
"במבט לאחור" (2001)
"בית אביה" (2002)
"מראה הכוכבים" (2003)
"על פרשת דרכים" (2004)
ג'ורג'ו אגמבן

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1942 (בן 82) רומא, ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 מוסדות:  מכון ורבורג  אוניברסיטת נורת'ווסטרן  אוניברסיטת IUAV לארכיטקטורה ועיצוב  ניו סקול  אוניברסיטת ורונה  הקולג' הבינלאומי לפילוסופיה  אוניברסיטת מצ'רטה  European Graduate School  אוניברסיטת דיסלדורף  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  Università della Svizzera italiana 
 זרם:  פילוסופיה קונטיננטלית 
 תחומי עניין:  פילוסופיה, אסתטיקה, philosophy and politics, creative and professional writing 
 עיסוק:  פילוסוף, משפטן-משורר, מסאי, מרצה באוניברסיטה, סופר, מומחה ספרות 
 מדינה:  איטליה 
 יצירות ידועות:  Where Are We Now? The Epidemic as Politics 
 פרסים והוקרה:  פרס המסאי האירופאי על שם שארל ויון (2006) פרופסור אלברטוס-מגנוס (2007) פרס ד"ר לאופולד לוקאס (2021) 
 בן או בת זוג:  Ginevra Bompiani 
 
ג'ורג'ו אגמבן (באיטלקית: Giorgio Agamben; נולד ב-22 באפריל 1942) הוא פילוסוף קונטיננטלי איטלקי. הוא עוסק בדת, בפוליטיקה, באסתטיקה ובפילוסופיה פוליטית.
ביוגרפיה

אגמבן למד פילוסופיה ומשפטים בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, שם כתב עבודת דוקטורט על המחשבה הפוליטית של סימון וייל.
כחוקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרייבורג (1966-1968) השתתף בסמינרים של מרטין היידגר על הֵגֶל והרקליטוס, ומאוחר יותר היה עמית במכון ורבורג הקשור עם אוניברסיטת לונדון.
אגמבן לימד באוניברסיטת מצ'רטה, אוניברסיטת ורונה, הקולג' הבינלאומי לפילוסופיה בפריז, האוניברסיטה של שווייץ האיטלקית, אוניברסיטת Università Iuav di Venezia (אנ'), ניו סקול בניו יורק ובית הספר האירופי ללימודים מתקדמים EGS.
עבודתו

בעבודתו הרחיב וחקר אגמבן את מושג מצב החירום (state of exception), מצב בו המדינה פועלת "מעל לחוק" לטובת הכלל, ועסק בקשר בינו לבין המושג הומו סאקר, מונח מהחברה הרומית שמתאר אדם שנודה מהחברה, והזכויות החוקיות כבר לא תקפות עליו, אך חייו מוכרזים כ"קדושים" ואי אפשר להקריב אותו.
למרות שהדוקטורט שלו עסק בסימון וייל, ניכר בעבודותיו שההשפעה העיקרית שלו היא ולטר בנימין, והוא עוסק רבות בבעיות שמעלה בנימין בעבודותיו. בין השאר, השפיעו עליו גם אריסטו, מרטין היידגר, מישל פוקו, הגל, קרל שמיט ופרויד. עבודתו של אגמבן אינה מתפתחת באופן כרונולוגי, אלא חוזרת ונעה בין בעיות שונות אשר הציגו בנימין ופילוסופים אחרים בעבודותיהם.
יצירתו המרכזית של אגמבן היא סדרת הומו סאקר, המבקרת באופן נוקב את המדינה המודרנית ודרכי פעולתה. על אף ביקורתו, המסקנה המובנת מספריו בנוגע לחברה האנושית אינה שלילית לחלוטין. מלבד הסדרה הזו, בספרו The Coming community, אשר יצא לראשונה באיטלקית בשנת 1990, הוא מבסס את חשיבתו הפוליטית והחברתית ובמסגרתו הוא מתאר תהליך שנקרא Coming Politics. בספרו (Means Without Ends: Notes on Politics (2000, מתוארת מערכת פוליטית שאינה קשורה בכלל אל ההתנהלות וההקשרים של ריבונות.
בביליוגרפיה חלקית > סדרת ספרי הומו סאקר

Homo Sacer: Sovereign Power and Bare Life (1995)
State of Exception. Homo Sacer II, 1 (2003)
Stasis: Civil War as a Political Paradigm. Homo Sacer II, 2 (2015)
The Sacrament of Language: An Archaeology of the Oath. Homo Sacer II, 3 (2008)
The Kingdom and the Glory: For a Theological Genealogy of Economy and Government. Homo Sacer II, 4 (2007)
Opus Dei: An Archeology of Duty. Homo Sacer II, 5 (2013)
Remnants of Auschwitz: The Witness and the Archive. Homo Sacer III (1998).
The Highest Poverty: Monastic Rules and Forms-of-Life. Homo Sacer IV, 1 (2013)
The Use of Bodies. Homo Sacer IV, 2 (2016)
בביליוגרפיה חלקית > בתרגום לעברית > ספרים

מה שנותר מאושוויץ (Remnants of Auschwitz: The Witness and the Archive. Homo Sacer III), הוצאת רסלינג, 1998.
לפנים משורת הדין: החריג ומצב החירום (State of Exception. Homo Sacer II, 1), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
מהו אפרטוס? תרגום מאיה קציר. תל אביב, רסלינג, 2015.
חתימת הדברים, על המתודה, הוצאת רסלינג, 2021.
קסם ואושר, תרגמה דנה שם-אור, הוצאת "תשע נשמות", 2022.
בביליוגרפיה חלקית > בתרגום לעברית > מאמרים וקטעים מתוך ספרים

"הומו סאקר: הכוח הריבוני והחיים החשופים" (קטעים נבחרים מתוך: Homo Sacer: Sovereign Power and Bare Life), מאיטלקית: נמרוד אביעד ומוניקה פולק, טכנולוגיות של צדק: משפט, מדע וחברה, שי לביא (עורך), הוצאת רמות, 2003.
״צורת חיים״. תרגום דוד קישיק. מטעם 14 (יוני 2008): 159–164.
"בן הזמן",  תרגום מאיטלקית: מאיה קציר, מפתח, 2010
״סוף דבר: לקראת תיאוריה של היכולת המשעה״. תיאוריה וביקורת 53 (חורף 2020): 221–237.
״רשימות על מגפת הקורונה״. תרגום טל יחזקאלי. תיאוריה וביקורת [מקוון].
״שלוש רשימות על המגפה״. תרגום טל יחזקאלי. תיאוריה וביקורת 53 (חורף 2020): 153–157.
לקריאה נוספת

ויויאן ליסקה, המשיחיות הריקה של ג'ורג'יו אגמבן. חנה ארנדט - ולטר בנימין - פרנץ קפקא, תרגם מגרמנית: רועי בר, הוצאת רסלינג, 2010.
שאול סתר, ״אגמבן, אחר: צורת־החיים שמעבר להומו סאקר״. תיאוריה וביקורת 53 (2020): 209–219.
נוה פרומר, ״אגמבן: החיים הכפולים של הפוליטי״, עיון 71, אביב תשפ״ג, 2023, 9–33.
הערות שוליים

1 2  The European Graduate School. 2017
↑  Agamben, Giorgio. "State of Exception, trans." Kevin Attell (Chicago and London: University of Chicago Press, 2005) 36 (2005).
↑  Catherine Mills. Giorgio Agamben. Internet Encyclopedia of Philosophy. (2017)
↑  Agamben, Giorgio. The coming community. Vol. 1. U of Minnesota Press, 1993.
↑  Agamben, Giorgio. Means without end: Notes on politics. Vol. 20. U of Minnesota Press, 2000.
↑  Homo Sacer, Stanford University Press
↑   State of Exception, University of Chicago Press
↑  Stasis – Stanford University Press
↑  The Sacrament of Language – Stanford University Press
1 2  The Omnibus Homo Sacer - Stanford University Press
↑  The Kingdom and the Glory – Stanford University Press
↑  Opus Dei (אורכב 08.08.2013 בארכיון Wayback Machine) – Stanford University Press
↑  Remnants of Auschwitz (אורכב 12.03.2016 בארכיון Wayback Machine), Zone Books
↑  The Highest Poverty (אורכב 26.09.2013 בארכיון Wayback Machine) – Stanford University Press
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306991605171  PLWABN: 9810560806905606  BIBSYS: 90729858  BNE: XX821451  BnF: cb11888160d (data)  CANTIC: a10036180  CiNii: DA05877472  GND: 119293439  ICCU: CFIV011953  ISNI: 0000 0001 2148 0099  LCCN: n81077118  LNB: 000192772  NDL: 00724041  NKC: mzk2002148169  NLA: 35833775  NLG: 198904  NLK: KAC200400171  NSK: 000362137  NTA: 10909302X  RERO: 02-A002910611  SELIBR: 258914  SNAC: w6jw8k7z  SUDOC: 026678497  Trove: 1108211  ULAN: 500433885  VIAF: 112062695   WorldCat (עם VIAF): 112062695
בקע טבורי

| --- | --- |

 תחום:  גסטרואנטרולוגיה 
 גורמי סיכון:  עישון 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D006554
 סיווגים
 ICD-11:  DD53 
 
בקע טבורי
בקע טבורי הוא תופעה שבו נדחקים רקמות ואיברים בבטן כלפי העור החיצוני, דרך האזור הסמוך לטבור.תופעה זו ידועה גם בשם”הרניה” או "קילה". מבחינים בין שני סוגים: "בקע מולד" ו"בקע נרכש".
מקור המילה הוא יווני, היפוקרטס השתמש במושג hernios (בליטה) להגדרת האזור החורג בבטן הקרוי כיום בקע טבורי. בפפירוס אברס מתואר תהליך של טיפול בבקע טבורי.
הרופא הרומאי קורנליוס קלסוס בן המאה הראשונה לפני ספירת הנוצרים ריכז את כל הידע המדעי והרפואי עד זמנו בספרו - De Medicina ובו תיאר לראשונה ניתוח של בקע מפשעתי ותיאר את אבחונו של בקע טבורי.
היווצרות בקע טבורי
בקע טבורי בילודים

חבל הטבור הוא צינור חזק וגמיש, המזרים את הדם משלית האם לעובר וסופג ממנו את חומרי ההפרשה. החבל הנכנס לגוף עובר בין שני שרירי הבטן הישרים. שרירים אלה מחוברים ביניהם על ידי רקמה סיבית חזקה שנקראת הקו הלבן (linea-alba). טבעת הטבור היא חור קטן בקוטר של כ-2.5 ס"מ, שדרכו חודר חבל הטבור לגוף העובר. לאחר הלידה, טבעת הטבור נסגרת והקו הלבן נעשה לרצועה אחידה וחלקה. אם הטבעת אינה נסגרת התינוק סובל מבקע טבורי מולד. תופעה זו נפוצה למדי והיא מתרחשת אצל 10% מכלל התינוקות. בקבוצות אתניות מסוימות, בעיקר בארצות אפריקה היא נפוצה יותר כן נפוצה התופעה יותר בתינוקות שנולדו טרם זמנם . הבקע שכיח יותר במספר מומים מולדים כמו תסמונת דאון או תסמונת בקווית' וידמן.
אין מטפלים בבקע טבורי בילדים עד גיל שנה, שכן הוא בדרך כלל עשוי להסגר מעצמו. אם הבקע אינו נסגר עד גיל 5, קרוב לוודאי שהילד יזקק לניתוח.
בקע טבורי במבוגרים

בקע טבור מופיע אצל מבוגרים, כאשר טבעת הטבור נפתחת מחדש עקב תנאים מסוימים כמו: כובד אזורי, השמנה מאסיבית או הריון או חולשה מולדת בדופן הבטן, או תהליך הזדקנות של רקמות הגוף. התופעה שכיחה יותר בקרב נשים בשל הריונות והלחץ שגורם משקל הרחם הגדל על דופן הבטן, וכן בקרב מטופלים שסובלים מעודף משקל משמעותי או הצטברות נוזלים בחלל הבטן (מיימת). כמו כן הבקע נפוץ יותר אצל אנשים שסובלים מעצירות כרונית ונדרשים למאמץ לצורך ריקון המעיים, או הסובלים משיעול חריף ומתמשך כמו אסתמה כרונית.

לעיתים בליטה זו גורמת לכאב ואי נוחות, שמחמירים בעקבות פעולה מאמצת כגון שיעול, ריקון מעיים, עמידה ממושכת, או הרמת משא כבד. הלוקים בתופעה זו מרגישים לעיתים סחרחורת, בחילות והקאות. הסיבה לכך היא הדלקת שנגרמת באזור הבקע, בשל אספקת דם לקויה, והצטברות חומרים באזור הבלתי מנוקז. האזור הכלוא נראה בולט, רגיש ובעל צבע חריג.

בקעים קטנים אינם דורשים טיפול, אולם בדרך כלל ניתוח הוא הפתרון הטיפולי המקובל, מאחר שהבקעים אינם נרפאים מאליהם, אלא נוטים לגדול ולהחמיר עם הזמן. במבוגרים הרקמות אינן גדלות ולכן ברוב המקרים הבקע לא ירפא מעצמו ולתיקונו יידרש ניתוח. בבקעים מסוג זה, קיים חשש שחלק מרקמת השומן או המעיים ייכלאו אל תוך הבקע, בלא היכולת להחזירם. מצב הקרוי בשם "בקע כלוא" שבו, נפגמת אספקת הדם לאזור והתוצאה היא נמק רקמות וזיהום רב מערכתי. שעלול אף להסתיים במוות.
הטיפול בבקע טבורי

בניתוח הלפרוסקופי מבצעים, מספר חתכים קטנים באזור הבטן, דרכם מוכנסים כלי הניתוח. דרך חתך נוסף באזור הטבור, מוחדר הלפרוסקופ, שבקצהו מצלמה, כך ניתן לעקוב אחר כל שלבי הניתוח מעל גבי צג המחשב. באותם המקרים שבהם הבקע אינו גדל מדי, הרקמות שפרצו החוצה מבעד לבקע, ונקראות "כיס הבקע", מוחזרות לחלל הבטן ואזור הבקע נתפר. אם הבקע הוא גדול מכדי שאפשר יהיה לתפרו, סוגרים אותו על ידי רשת כירורגית ייחודית העשויה מחומר בלתי מתכלה שאינו נדחה על ידי גוף. לאחר הניתוח, רקמת הגוף גדלה מעל הרשת ומכסה אותה, כך הרשת נשארת מקובעת מעל אזור הבקע.
הערות שוליים

↑  Abdominal Hernias
↑  D. E. Meier, D. A. OlaOlorun, R. A. Omodele, S. K. Nkor, Incidence of umbilical hernia in African children: redefinition of "normal" and reevaluation of indications for repair, World Journal of Surgery 25, May 2001, עמ' 645–648 doi: 10.1007/s002680020072
↑  Umbilical Hernia
↑  Umbilical Hernia in Children
1 2  Umbilical Hernias - Diagnosis, Treatment and Surgery
↑  Rutherford, Ernest
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph238364 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
ג'ורג'ה קושבוק

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1866 קושבוק, נסיכות טרנסילבניה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  9 במאי 1918 (בגיל 51) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית, ממלכת רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 שם עט:  C. Boșcu 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרנץ יוזף בקולוז'וואר (קלוז') (1918-1872), אוניברסיטת באבש-בויאי 
 שפות היצירה:  רומנית 
 סוגה:  שירה, בלדה, אידיליה 
 זרם ספרותי:  semănătorism 
 הושפע מ:  יואן סלאביץ' 
 בן או בת זוג:  Elena Coșbuc 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס נסטורל-הרסקו (1897) 
 חתימה:   
 
ג'ורג'ה קושבוק (ברומנית: George Coșbuc;‏ 20 בספטמבר 1866 - 9 במאי 1918) היה משורר, עורך כתבי עת, פולקלוריסט ומתרגם רומני וחבר האקדמיה הרומנית.
שנותיו המוקדמות

ג'ורג'ה קושבוק נולד בשנת 1866 בכפר קושבוק, בטרנסילבניה, בממלכת הונגריה שבמסגרת האימפריה האוסטרית, הילד השמיני מ-14 ילדיהם של אביו, סבסטיאן, שהיה כומר "יווני-קתולי ואימו, מריה, שהייתה בת של כומר אבקום אברם, גם כן "יווני-קתולי". ג'ורג'ה הקשיב בשקיקה לסיפורי האגדות של אימו וכשכבר ידע את כולם, הפנתה אותו אימו אל איכר מכפר שכן, יון גוריצה, שלדברי האם הכיר סיפורים רבים. המלמד הכפרי, טנסוקה מוקודאן, לימד אותו קרוא וכתוב כבר בגיל 5. את לימודיו בבית הספר הכפרי התחיל בסתיו 1871, אך הפסיק מסיבות בריאות, לאחר השנה הראשונה. מ-1873 למד את הכיתה השנייה והשלישית בבית ספר של ישוב גדול יותר, טלצ'יו, שם דודו היה המנהל והוא גם לימד אותו גרמנית. את הכיתה הרביעית סיים בבית הספר של נסאוד ובסתיו 1876 התחיל את לימודיו בגימנסיה של נסאוד. ב-1884 עמד בבחינות הבגרות ובסתיו, באותה שנה, נרשם ללימודי פילוסופיה וספרות באוניברסיטה (ההונגרית) של קלוז', שכללה גם חוג לשפה הרומנית.
תקופת סיביו

במקביל ללימודיו האוניברסיטאיים התחיל לפרסם בכתב העת טריבונה, שהופיע בסיביו, תחת שם העט C. Boșcu (אנגרמה של שם משפחתו). ב-1886, לאחר שחלה והיו לו בעיות כספיות, הפסיק להיות סטודנט מן המניין והמשיך לקחת רק קורסים בודדים. הוא המשיך לפרסם בטריבונה ובכתבי עת נוספים והחל מקיץ 1887 קיבל משרה של עורך בטריבונה.
בזכרונותיו מציין קושבוק שאת השיר הראשון, שיר אהבה נשכח, פרסם בגיל 15 בכתב עת פדגוגי בטרנסילבניה. הוא המשיך לפרסם שירים בכתבי עת שונים וזכה לעידוד ממוריו, שעמדו על כישרונו ופטרו אותו מהלימודים במקצועות הריאליים.
בתקופת עבודתו ב"טריבונה" התגבש סגנונו והשתבח, במידה לא מבוטלת הודות לפעילותו בחברת יתר העורכים, כולם סופרים משכילים. בתקופה זו קושבוק מתמקד יותר ויותר באידיליות, תחום בו נחשב עדיין למשורר הרומני הטוב ביותר. בשנת 1889 כתב העת טריבונה עבר למצב גרעוני, לכן נאלצו לבטל כמה משרות וביניהן גם את משרתו של קושבוק. העורך הראשי של "טריבונה", יואן סלביץ', השתדל למען קושבוק אצל טיטו מאיורסקו והאחרון הזמין אותו לבוקרשט, אליה הגיע בדצמבר.