stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכנית חברי הוועדה (1811)
שינויים והרחבות

עד 1865, לפי אנדרו האסוול גרין (אנ'), הועברו 38 חוקי מדינה נפרדים ששינו את הרשת המקורית של 1811.
שינויים והרחבות > סנטרל פארק ושינויים אחרים

השינוי הגדול ביותר בתוכנית חברי הוא הקמת סנטרל פארק בשטח של 3,412 דונם (843 אקר) בין הרחובות 59 ו-110 והשדרות החמישית והשמינית.
רעיון הפארק עלה לדיון ציבורי לראשונה בשנות הארבעים של המאה ה-19. בגדול, תומכיו היו בעלי אדמות וסוחרים עשירים, שטענו שלניו יורק חסרים פארקים מהסוג שמפארים ערים כמו לונדון ופריז, וכי יצירת פארק כזה תגביר את המוניטין של ניו יורק כעיר בינלאומית. עם גידול אוכלוסיית העיר, נוצר צורך עז בשטחים ציבוריים, אשר ידוע לשמצה שתוכנית חברי הוועדה חסרה בהם. בשנת 1853, בית המחוקקים של המדינה אישר לעיר להשתמש בהפקעת שטחים כדי לרכוש את הקרקע הדרושה. 4 שנים מאוחר יותר היא מינתה את ועדת סנטרל פארק, בראשות אנדרו האסוול גרין (אנ'), לבניית הפארק. הוועדה ערכה תחרות עיצוב, בה זכו פרדריק לו אולמסטד ו-"Greensward Plan" של קלוורט וו (אנ'). הבנייה החלה בשנת 1857, ובשנת 1863 הועבר הגבול הצפוני מרחוב 106, היכן שנקבע במקור, לרחוב 110. בשנת 1870 עבר הפארק משליטה של המדינה לשליטה מקומית כאשר אמנת עיר חדשה נכנסה לתוקף. הפארק הושלם עד 1876.
דבר בעל משמעות לתוכנית חברי הוועדה משנת 1811 היה העובדה שגרין היה מבקר גלוי של תוכנית הרשת. בשנת 1867, הוא שכנע את בית המחוקקים של המדינה לתת לוועדת הסנטרל פארק בראשותו את הסמכות לבצע שינויים ברשת צפונית לרחוב 59. עם זאת, למרות שרק מעט רחובות באזור זה נבנו, קווי הנכסים התאימו לרשת, מה שהקשה על ביצוע שינויים מפליגים בה. גרין הצליח לנצל רכס גבוה וליצור את פארק מורנינגסייד ואת מורנינגסייד דרייב (אנ'), וכן יצר את פארק ריוורסייד לאורך נהר ההדסון; שני הפארקים תוכננו על ידי פרדריק לו אולמסטד וקלוורט וו. גרין גם פרש שדרה רחבה - כיום ברודוויי - במעלה מרכז הווסט סייד.
מכיוון שלא נוצרה ועדת תכנון רשמית התומכת בתוכנית חברי הוועדה, לא הייתה סמכות מחוץ למועצה המשותפת להגן על שלמותה. כך הגיעה חיסול הגרנד פאריד והשוק הסיטונאי והוספת כיכר יוניון, פארק כיכר טומפקינס (אנ'), כיכר סטיובסנט (אנ') וכיכר מדיסון, כמו גם התוספות שצוינו כבר של שדרות לקסינגטון ומדיסון. השדרה הרביעית והשישית הורחבו למרכז העיר, וברודוויי לצפון.
הפרעות אחרות של תוכנית 1811 כוללות קמפוסים של מכללות (אוניברסיטת קולומביה, הסיטי קולג' של ניו יורק, אוניברסיטת פורדהאם (אנ') בלינקולן סנטר), פארקים (פארק מרקוס גארבי (אנ'), פארק ניקולס הקדוש (אנ'); פארק ג'קי רובינסון), בתי חולים (בית החולים מאונט סיני, בית חולים מטרופוליטן (אנ'), המרכז הרפואי של אוניברסיטת קולומביה (אנ')), כנסיות (קתדרלת סנט ג'ון האלוהית (אנ'), בית הקברות טריניטי (אנ') וכנסיית השתדלנות (אנ')), פרויקטי דיור רבים של רשות השיכון של ניו יורק (אנ'), כמו גם מתחמי דיור אחרים (סטויוויסנט טאון-פיטר קופר וילג' (אנ'), פן סאות' (אנ'), מגדלי לינקולן (אנ')), מוסדות תרבות (מרכז לינקולן), המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, מתחמי משרדים (מרכז רוקפלר), ותחבורה (תחנת גרנד סנטרל, תחנת פנסילבניה (אנ')), מרכזי כנסים (מרכז ג'ייקוב ק. ג'אוויטס (אנ')) וספורט מתקני (מדיסון סקוור גארדן).
שינויים והרחבות > צפונית לרחוב 155

תוכנית חברי הוועדה משנת 1811 נעצרה ברחוב 155 - מלבד השדרה העשירית שהורחבה לקצה הצפוני של האי - אך ככל שהעיר גדלה, והשתלטה על כפרים עצמאיים כמו גריניץ' וילג' ומנהטנוויל (אנ'), התברר שיהיה צורך בתוכנית פעולה עבור החלק של מנהטן שמעל לקו זה. המועצה המשותפת הורתה לנציב הרחובות של העיר לפתח תוכנית עבור מנהטן עילית ב-1851, אך לא הוקצה כסף למשימה, כך שהיא לא יצאה אל הפועל. בכל מקרה, כל תוכנית רחובות לאותו אזור הייתה נתקלת בקשיים להרחבת הרשת הפשוטה שיצרו חברי הוועדה עבור האזור שמתחת לרחוב 155, מכיוון שהטופוגרפיה של מנהטן עילית הייתה קשה באופן משמעותית ל"ריסון", מאחר שהיא כוללת גבעות תלולות במיוחד, רכסים גבוהים, העשויים מהקרקע הקשיחה של מנהטן, ועמקים עמוקים, שנגרמו על ידי העתקים טקטוניים במה שהוא כיום רחוב דיקמן (אנ'), החוצה את רכס פורט וושינגטון; רחוב 155; ורחוב 125, שחוצה את רכס מנהטן ויוצר את עמק מנהטן.
עוד לפני פרסום תוכנית חברי הוועדה, הסכימה המועצה המשותפת עם מייסד מנהטנוויל, ג'ייקוב שיפלין, לשטח ולסלול את הכביש הראשי של אותה קהילה, רחוב מנהטן, שהיה חלק מרשת שסובבה באופן משמעותי מזרחה ממה שרשת חברי הוועדה הגדירה. כאשר המצב חייב לנקוט בפעולה כלשהי, והשאלה אם התשלום של 600 הדולרים לקבלן כדי לסלול את הרחוב צריך להיות מופחת או לא, המועצה החליטה במקום זאת לשמור על הרחוב כמו שהוא. בשנת 1849 הוא חובר רשמית לחלק המערבי של רחוב 125. והוא נשאר עד היום, עם העיקול המקורי שלו. רחוב אחד נוסף במנהטנוויל נשמר גם הוא, והפך לחלק המערבי של רחוב 126.
עם הצורך בתוכנית רחובות עבור מנהטן עילית, בשנת 1860 הקים בית המחוקקים של המדינה ועדה נוספת, זו אחת משבעה עבור תושבי מנהטן עילית והיא נקראה ועדת פורט וושינגטון - עם אולמסטד ו-וו כיועצים לאדריכלי נוף - כדי להמציא תוכנית פעולה שלא תהיה העתק של תוכנית הרשת שפרסמה הוועדה המקורית. התוכנית החדשה הייתה אמורה לקחת בחשבון את "המבנה המוגבה, הבלתי סדיר והסלעי של המחוז ההוא" משום שזה יהיה "בלתי מעשי והרסני לבעלי הקרקעות, ויפגע באינטרסים של העיר, לשטח ולפרוס רחובות ושדרות... על פי התוכנית הנוכחית של העיר". אולם, בשל השפעתם של עסקים, ספקולנטים בקרקעות ואינטרסים של מסילות ברזל, התוכנית שנוצרה על ידי הוועדה החדשה ב-1863 קראה בעצם להרחיב את הרשת המקורית, ועד 1865 בית המחוקקים פיזר את הוועדה, והעביר את האחריות על תוכנית רחובות במנהטן עילית לוועדת הסנטרל פארק של אנדרו האסוול גרין
הוועדה ערכה בדיקת נאותות מקיפה על האזור, וחקרה בעלות על נכסים, צפיפות אוכלוסין, תברואה, משרות התושבים, דפוסי חלוקת מזון ואספקה, צרכים הגנתיים, ואפילו משטר רוחות ומזג האוויר באזור, ובשנת 1868, גובשה ופורסמה תוכנית, שקראה לרשתות בתוך העמקים של רחובות, שדרות ופארקים התואמים את הטופוגרפיה של הארץ. גרין אמר על תוצאות התוכנית של הוועדה שלו שהיא יצרה את "החלק היחיד באי מנהטן שבו כל זכר ליופיו הבתולי נותר בלתי מחולל ולא מטופל (כך במקור) על ידי צעדת הפילוס של מה שנקרא 'שיפורים ציבוריים'"
לרשת נוספו כמה שדרות נוספות כאשר מנהטן עילית פותחה, כגון ריברסייד דרייב (אנ'), שדרת קלרמונט (אנ') ושדרת ניקולס הקדוש (אנ'). דרך בלומינגדייל וברודוויי הישנים - המצויים בתמונה על המפה המקורית משנת 1811, אך לא היו חלק מהרשת המתוכננת המקורית - שולבו בסופו של דבר יחד עם הרחבה של ברודוויי צפונה; היא גם לקחה חלק מכביש קינגסברידג' במנהטן עילית.
מנהטן עילית לא התפתחה בדיוק כפי שדמיינו גרין וועדת סנטרל פארק, אבל ההבדל בינה לבין הרשת של תוכנית חברי הוועדה עדיין ברור.
שינויים והרחבות > הברונקס

כאשר העיר ניו יורק התפשטה צפונה לתוך הברונקס בסוף המאה ה-19, תוכנית המספור הורחבה לברונקס, אם כי באופן אקראי. בהתפתחותה של העיירה מוריסניה בשנות ה-50 של המאה ה-20 התפשט הרשת מעבר לאי מנהטן, והרחיב את הרשת דרך מה שהוא כיום מוט הייבן (אנ') עד לרחוב 147 לפחות. עד 1879, המספור התרחב דרך הערים לשעבר מוריסניה ו-West Farms (לאחר שנקלטו במחוז ניו יורק), והשתרע עד לרחוב 189. עד 1909, הרשת התרחבה עד לגבול הצפוני של הברונקס, והסתיימה ברחוב 263 בצפון ריברדייל (אנ'). עם זאת, הארכת הרשת לא הייתה אחידה. מזרחית לריברדייל, הרשת הייתה הרחבה של הרחבת הרשת של מוט הייבן. הדבר נעשה מבלי להתאים למרווח הרחובות של מנהטן, ונעשתה בחירה ברווח גדול יותר ביניהם, ובמקרה של מוריסניה ווייקפילד (אנ'), באמצעות מערכות רחוב קיימות; לפיכך, המערכת מסתיימת בקו הצפוני של העיר ברחוב 243. בינתיים, המערכת בריברדייל הורחבה מהרחבת הרשת של מנהטן מצפון לרחוב 155, וכתוצאה מכך, 20 מספרי רחובות יותר משאר הברונקס. הצד המזרחי הרחוק ביותר שתוכנית המספור מגיעה אליו הוא איסטצ'סטר (אנ'), שם היא מסתיימת ברחוב 233. השדרה היחידה שנמשכת לתוך הברונקס היא השדרה השלישית, שמגיעה אל בלמונט (אנ').
שינויים והרחבות > ברודוויי

ברודוויי, שהיה העורק הראשי מצפון לדרום של העיר הקולוניאלית, הסתיים במקור ברחוב 10, שם הוא התמזג עם דרך בלומינגדייל, שנמתחה אז עד לרחוב 147 לערך, שם הפכה לדרך קינגסברידג'. הרחובות המשולבים עברו בדרך אקראית למדי כשעשו את דרכם לעיר. תוכנית חברי הוועדה שמרה על ברודוויי ורחוב בלומינגדייל עד לרחוב 23, מתוך כוונה שהחלקים בצפון העיר יוסרו. עם זאת, רחוב בלומינגדייל עד לרחוב 43 שוחזר רשמית ב-1838, עד לרחוב 71 ב-1847, ולאחר מכן ב-1851 לרחוב 86, כאשר כל קטע יושר, לעיתים קרובות במקביל לרשת, תוך כדי שחזורו. בשנת 1865, הוא שוחזר כל הדרך עד ספייטן דייבל קריק (אנ'), פסגת מנהטן. הקטע שמדרום לרחוב 59 נקרא ברודוויי, אבל אנדרו האסוול גרין כינה את הקטע מרחוב 59 עד 108 "השדרה". לבסוף, בשנת 1899, נקראה הדרך כולה ברודוויי, והשמות האחרים, לא רק "דרך בלומינגדייל", "השדרה" ו"דרך קינגסברידג'", אלא גם "דרך הארלם הישנה", "הדרך התיכונה", ו"דרך איסט פוסט" נעלמו כולם. בעיר ניו יורק המודרנית, ברודוויי, יחד עם השדרות המרכזיות המצטלבות, נחשבת לאחד מהכבישים העיקריים.
המסלול הזוויתי של ברודוויי מתחת לרחוב 59 יוצר את כיכרות הראלד (אנ'), טיימס, מדיסון ויוניון. האדריכל רפאל וינולי (אנ') מתייחס לצמתים הלא מתוכננים הללו כ"תאונות משמחות".
ביבליוגרפיה

Cohen, Paul E. and Augustyn, Robert T. (1997). Manhattan in Maps: 1527-1995. New York: Rizzoli International Press. ISBN 0847820521.
Ballon, Hilary, ed. (2013). The Greatest Grid: The Master Plan of Manhattan 1811-2011. New York: Museum of the City of New York and Columbia University Press. ISBN 978-0-231-15990-6.
Burrows, Edwin G. and Wallace, Mike (1999). Gotham: A History of New York City to 1898. New York: Oxford University Press. ISBN 0-195-11634-8.
Eldredge, Niles and Horenstein, Sidney (2014). Concrete Jungle: New York City and Our Last Best Hope for a Sustainable Future. Berkeley, California: University of California Press. ISBN 978-0-520-27015-2.
Higgins, Hannah B. (2009) The Grid Book, Cambridge, Massachusetts: MIT Press, ISBN 978-0-262-51240-4
Holloway, Marguerite (2013). The Measure of Manhattan: The Tumultuous Career and Surprising Legacy of John Randel Jr., Cartographer, Surveyor, Inventor. New York: W. W. Norton. ISBN 978-0-393-07125-2.
Koeppel, Gerard (2015). City on a Grid: How New York Became New York. Boston: Da Capo Press. ISBN 978-0-306-82284-1.
Rose, Jonathan F. P. (2016) The Well-Tempered City: What Modern Science, Ancient Civilizations, and Human Nature Teach Us about the Future of Urban Life. New York: Harper Wave. ISBN 978-0-06-223472-8
Rosenzweig, Roy & Blackmar, Elizabeth (1992). The Park and the People: A History of Central Park. Cornell University Press. ISBN 0-8014-9751-5.
Steinberg, Ted (2010). Gotham Unbound: The Ecological History of Greater New York. New York: Simon & Schuster. ISBN 978-1-476-74124-6.
ראו גם

היסטוריה של העיר ניו יורק
ביאורים

↑  המצב ההפוך, במקצתו, חל בערים אמריקאיות מודרניות, שבהן העיר עצמה, לרוב, בפריסת רשת, בעוד שהפרברים רחבי הידיים המקיפים אותה בנויים על רחובות מתעקלים, עם רחובות צדדיים, שרבים מסתיימים ברחוב ללא מוצא, ומתקבלת קישוריות לקויה. בעיר, ישנם מספר מסלולים בין שתי נקודות להולך הרגל או לנהג הרכב, בעוד שהפרברים מאלצים את הנוסע לבחור בין מספר קטן של מסלולים אפשריים, ולעיתים קרובות יציעו רק נתיב אחד בין שתי נקודות. הרחובות המתעקלים, המחוברים בצורה גרועה, מאריכים את משך ההליכה והופכים אותה לכמעט בלתי נמנעת מאשר כל נסיעה שתיעשה במכונית. העיר המרושתת ניתנת להסתגלות גבוהה, בעוד שהפרבר הבלתי מרושת לא. רוז (2016), עמ' 124-125
↑  בשאר יבשת אמריקה, ניתן לראות את מערכת הרשתות בערים נוספות כמו בואנוס איירס ומקסיקו סיטי. קופל (2015), עמ' 1–16.
↑  ניתן למצוא מפת רחובות של סוואנה בשנת 1818 בספרה של Ballon, עמוד 50
↑  דוגמה לרשת שנקבעה על פי חוק 1785 ניתן למצוא בספרה של Ballon, עמ' 52
↑  ניתן לראות שעתוק מהמאה ה-19 של המפת גורק משנת 1796 בספרה של Ballon, עמוד 22. המפה של 1785 אינה קיימת.
↑  אינדיקציה גרפית לחפיפה בין הסקרים של גורק לבין תוכנית חברי הוועדה ניתן למצוא בספרה של Ballon, עמ' 44–45
↑  ניתן לקרוא את הטקסט של פקודת אפריל בספרה של Ballon, עמ' 30–32
↑  ניתן למצוא גרסה מתקפלת בקנה מידה גדול למדי של המפה בספרו של Blonn, עמ' 34–36, וגרסה ניתנת להגדלה זמינה באינטרנט:
Map of the city of New York and island of Manhattan as laid out by the commissioners appointed by the Legislature ("מפת העיר ניו יורק והאי מנהטן כפי שנקבעו על ידי חברי הוועדה ואושרה על ידי בית המחוקקים"), 3 באפריל 1807, הספרייה הציבורית של ניו יורק, אוספים דיגיטליים
↑  לא ניתן לדעת מהמפה אם ה"גן" המפורט בין הרחובות 47 ל-51 והשדרה החמישית והשישית היה קיים או מתוכנן; ייתכן שהראשון כיוון שאין הפסקה מסומנת ברחובות המתוכננים.
↑  איור של השדרה המוצעת על ידי גיינור, פורסמה בניו יורק טיימס ב-29 במאי 1910, וניתן לראותה בספרה של Ballon, עמ' 125
הסכם התאגדות האיחוד האירופי–ישראל

הסכם התאגדות האיחוד האירופי–ישראל המכונה "הסכם האסוציאציה" הוא המסגרת המשפטית ליחסים בין ישראל לבין האיחוד האירופי. ההסכם נחתם ב-20 בנובמבר 1995 ונכנס לתוקף ב-1 ביוני 2000. הוא יוצר משטר מקיף וכוללני ביחס לרוב תחומי הסחר הבינלאומי ואף ביחס לתחומים מדיניים, חברתיים ותרבותיים.
רקע > יחסי הסחר בין האיחוד האירופי ומדינת ישראל

הקהילה האירופית היוותה למן הקמתה ב-1958 שותף הסחר הראשון בחשיבותו של מדינת ישראל. ישראל החלה לכונן מערכת יחסים דיפלומטית עם הקהילה הכלכלית האירופית החל משנת 1959, וכן מערכת יחסים כלכלית-הסכמית מ-1964. בתחילת המאה ה-21 הייתה ישראל אחת משותפות הסחר המובילות של האיחוד האירופי באזור הים-התיכון, ודורגה כשותפת הסחר ה-25 בגודלה של האיחוד האירופי בכל העולם.
רקע > ההסכם הראשון מ-1964

בשנת 1964 נחתם בין ישראל לבין שש המדינות שהקימו את הקהילה הסכם סחר ראשון. תוקף ההסכם ארך שלוש שנים, והיה בעל אפשרות הארכה. ההסכם היה מצומצם בהיקפו, והתמקד בעיקר בהפחתת מכסים והגבלות על הסחר במוצרים מסוימים כגון מוצרים תעשייתיים ותוצרת חקלאית. בשנת 1967 החלו שיחות במטרה להאריך את תוקפו של ההסכם ולהרחיב את תחולתו, אשר הובילו ל'הסכם העדפה' בין הצדדים בשנת 1970, לתקופה של חמש שנים. בהסכם זה הורחב היקף הפחתת המכסים וחסמי הסחר על הסחר בטובין, אף על פי שההסכם לא הקיף עדיין כשליש מהיצוא התעשייתי הישראלי, ורק מעט מהמוצרים החקלאים הנכללים בו.
רקע > הסכם להקמת אזור סחר חופשי מ-1975

בעקבות הרחבת הקהילה האירופית, ובהתאם ליישום "תוכנית הגלובלית למדינות הים התיכון" של הקהילה, נחתם הסכם להקמת אזור סחר חופשי (אס"ח) משנת 1975, שהיה הסכם הסחר החופשי הראשון של ישראל. הסכם זה יצר מסגרת מהותית כוללת להסדרת יחסי הסחר, ופועלו העיקרי של הסכם זה היה הביטול ההדרגתי של כל המכסים על הסחר בסחורות תעשייתיות בין שני הצדדים. ההסכם הביא להגברת תנועת הסחר בין המדינות, ויצר מנגנון ראשוני להסרת מחסומי סחר באמצעות משא ומתן, ללא הגעה לסכסוך. בנוסף, ההסכם אף הביא לקירוב הצדדים ויצירת מוכנות לעליית מדרגה בהידוק היחסים.
רקע > הסכם להקמת אזור סחר חופשי מ-1975 > חסרונות

ביטול המכסים נגע רק במוצרי תעשייה, ואילו בתחום החקלאות לא בוטלו המכסים ואף מחסומי סחר אחרים, כגון מכסות וסובסידיות, המשיכו לחול בתחום זה. ההסכם לקה בחסר גם ביחס להסדרת מחסומי הסחר הלא מכסיים, על אף איסור כולל על הטלת דמי מכס חדשים כלשהם או מס שווה ערך חדש וכל הגבלה כמותית או אמצעים שווי ערך (Measures of Equivalent Effect) להגבלות כמותיות.איסור זה חל רק על הגבלות על היבוא, ואילו בהגבלות על היצוא, ההסדר היה מצומצם יותר ולא חל על הגבלות כמותיות או אמצעים שווי ערך. ואכן, על יסוד הבחנה זו הפעילה בריטניה, למשל, איסור מוחלט על יצוא נפט לישראל, ולא ניתן היה לתקוף אותו על בסיס ההסכם.
גם הפרוטוקול בדבר כללי המקור (Rules of origin) שחלו ביחס להסכם טמנו בחובם מוקשים נסתרים, אשר הם למעשה מחסומי סחר מסווים. מטרתם הייתה למנוע מצב שמדינות שלישיות "יתפסו טרמפ" על הסכם האס"ח בין ישראל והקהילה על ידי ייצוא מוצרים לקהילה דרך ישראל, או להפך. חלק מכללים אלו העמידו דרישות מחמירות, אשר הגנו על התעשייה האירופית המקומית, באופן שמוצרים רבים מישראל לא קיבלו את הפטור ממכס אשר נקבע בהסכם.
ההסכם היה מוגבל גם בהיבט המוסדי, מכיוון שהיה למעשה חסר כל מנגנון משפטי ליישוב סכסוכים בין הצדדים. אומנם ההסכם הקים 'ועדה מעורבת' (שאחר כך הוסבה ל'ועדת שיתוף פעולה') שתפקידה היה לנהל את ההסכם ולשקוד על ביצועה התקין, אך זוהי ועדה המורכבת ממספר שווה של נציגים בין הצדדים והחלטותיה מתקבלות רק בהסכמה הדדית. על כן, לא הייתה דרך להגיע להכרעה בעת סכסוך או מחלוקת ביחס להסכם, למעט אימוץ פשרה דיפלומטית. גישה לא-משפטית זו לפתרון סכסוכים הייתה נפוצה באותה תקופה ברוב הסכמי הסחר. צד שסבור שהצד האחר מפר את ההסכם יכול היה להביא את תלונתו בצינורות הדיפלומטיים לפני הוועדה, ולנסות לשכנע את הצד שכנגד בצדקת עמדתו, יחד עם איומים בנקיטת צעדי נגד חד-צדדיים. כל מה שההסכם דרש היה שלפני נקיטת צעדים שכאלה תימסר הודעה לוועדה המעורבת, כדי לנסות לפתור את הסכסוך בדרכי נועם.
במשך שנים רבות ביקשה ממשלת ישראל לשנות את הסכם הסחר מ-1975, אולם בקשות אלו לא נענו, בשל היחסים הפוליטיים הקפואים עם הקהילה האירופית. רק לאחר האצת תהליך השלום במזרח התיכון חלה התחממות ביחסים עם הקהילה, וניכרה נכונות מצידה לא רק לעדכן את ההסכם, אלא ליצור הסכם חדש לחלוטין. בדצמבר 1993 אישרה מועצת האיחוד האירופי את התחלת המשא ומתן. שנה מאוחר יותר, בדצמבר 1994 הכריז האיחוד האירופי ב-אסן, גרמניה, על רצונו לבסס "מערכת יחסים מיוחדת עם ישראל".
הסכם ההתאגדות

ב-7 ביוני 1995, ממשלת ישראל אישרה את טיוטת הסכם ההתאגדות, וב-20 בנובמבר 1995 נחתם בבריסל באופן רשמי הסכם התאגדות בין ישראל לאיחוד האירופי, אשר נקרא גם "הסכם האסוציאציה" ("Association Agreements"). הסכם ההתאגדות הווה חלק מ"תהליך ברצלונה", שהוא למעשה מתווה המדיניות "שותפות אירופית - ים תיכונית" של האיחוד האירופי (European Mediterranean Policy). מטרת השותפות היא קידום היחסים הכלכליים, המדינתיים והחברתיים בין האיחוד האירופי והמדינות החברות בו מצד אחד, לבין שתים עשרה מדינות הים התיכון שלא היו באותה עת חברות באיחוד האירופי, מהצד האחר. חמש שנים ארך תהליך אשרור ההסכם באיחוד האירופי, בין השאר עקב התדרדרות המצב המדיני במזרח התיכון ואי הרצון הפוליטי להתקדם כתוצאה מכך. הסכם ההתאגדות אושרר על ידי הפרלמנטים של 15 המדינות שהיו חברות באותה עת באיחוד, הפרלמנט האירופי ועל ידי הכנסת, ונכנס לתוקף ב-1 ביוני 2000. אף 13 המדינות שהצטרפו לאחר מכן לאיחוד אשררו את ההסכם.
מאפייני הסכם ההתאגדות

ההסכם יוצר משטר מקיף וכוללני ביחס לרוב תחומי הסחר הבינלאומי ואף ביחס לתחומים החורגים מתחומי הסחר כגון מדיניות חוץ וזכויות אדם. הוא מסוג ההסכמים שבא ליצור יחס קרוב מאוד בין האיחוד לבין מדיניות שלישיות, יחס העולה על זה הקיים מכוח סתם הסכם סחר, אך הוא נופל מחברות מלאה באיחוד. הוא בא קודם כל לחזק את אזור הסחר החופשי בין הצדדים, שהוקם ב-1975.
ניתן לחלק את הוראות ההסכם ל-3 קבוצות עיקריות:
1. הוראות ראשוניות- מבטיחות את המשך המצב שנוצר בין הצדדים כתוצאה מן ההסכם ב-1975. ביניהן ניתן למנות, למשל:
ביטול הדדי של מכסים (סעיף 8);
איסור על היטלים שווי ערך למכס (סעיפים 16–19) ועוד.
2. הוראות חדשות, המהוות ביטוי לשדרוג היחסים וניתנות לביצוע מתוך עצמן (self executing)- די בלשון ההסכם כדי שניתן יהיה לבצען, דהיינו: ביצוען אינו מצריך אקטים נוספים כגון משא ומתן או כריתת הסכמים מפורטים. בין הוראות אלו נכללות, למשל, האיסור על הגבלות כמותיות על הייצוא וכל אמצעי שווה ערך (סעיף 17), הקמת ועדת ההתאגדות ומועצת האסוציאציה (סעיפים 67–75).
3. הוראות שיש למלאן תוכן- הוראות מסגרת, אשר קובעות כי בנושא מסוים תיבחן בעתיד אפשרות לשיתוף פעולה, או יושגו הסכמות פרטניות בנוגע לשדרוג היחסים. הוראות אלה מגלמות בתוכן למעשה את עתיד ההסכם, או את פוטנציאל הפיתוח שלו. הוראות אלו הן הבסיס לעבודת המשלחת לאיחוד האירופי, האמונה על הידוק היחסים בין ישראל לאיחוד האירופי. הוראות מסוג זה קיימות הן במישור המדיני והן במישור הכלכלי. נושאים אשר מקודמים על ידי משרדי ממשלה שאינם מיוצגים במשלחת לאיחוד האירופי מרוכזים בידי אנשי משרד החוץ, המתאמים את המגעים בין נציגי המשרדים הרלוונטיים למקביליהם במוסדות האיחוד האירופי. בין הוראות אלו:
הסרת מגבלות הדדית על תנועות הון (סעיפים 31–34);
הסרת הגבלות לתחרות (סעיפים (36–38);
הענקת הגנה נאותה לזכויות קניין רוחני (סעיף 39);
הגברת שיתוף הפעולה במדע וטכנולוגיה (סעיף 40) ועוד.
מחלוקות > קריאות לביטול ההסכם

לאורך השנים, עלו קריאות ממדינות שונות לביטול ההסכם בטענה שישראל מפרה את מחויבתה לזכויות אדם ועקרונות דמוקרטיים, כנדרש בסעיף 2 של ההסכם. עם זאת, ביטול ההסכם מחייב את הסכמת כל המדינות באיחוד.
בשנת 2002, החליט הפרלמנט האירופי ברוב של 246 תומכים ו-216 מתנגדים להמליץ לאיחוד האירופי להשעות את ההסכם, אך 13 שרי החוץ של האיחוד האירופי, פרט לשר החוץ של פינלנד ובלגיה בחרו שלא לעשות זאת.
במאי 2020, בעקבותה הצהרתה ישראל על כוונתה להחיל את ריבונתה על שטחי יהודה ושומרון, אירלנד, שוודיה ולוקסמבורג קראו להשעיית ההסכם. לבסוף, לאור הסכם איחוד האמירויות הערביות–ישראל המנרמל את היחסים בין המדינות, התוכנית לסיפוח הוקפאה.
במרץ 2023, בדיון שהתקיים על הרפורמה המשפטית בישראל, היו קריאות לביטול ההסכם, אך שר החוץ של האיחוד האירופי, ג'וזף בורל, הודיע כי ההסכם לא יבוטל.
במלחמת חרבות ברזל, אירלנד, בלגיה וספרד קראו לאיחוד האירופי להשעות את ההסכם. במאי 2024, הודיע האיחוד האירופי על כינוס של מועצת האסוציאציה על מנת לדון בציות ישראל להסכם.
מחלוקות > סימון מוצרי ההתנחלויות

במחלוקת שהייתה בין ישראל לבין האיחוד האירופי בנושא הייצוא משטחי יהודה ושומרון וחבל עזה ורמת הגולן, נשקלה האפשרות לקחת את הסכסוך להליך של בוררות, אך לבסוף לא נעשה כן מחשש להשלכות הפוליטיות של הפסד בבוררות כזו. במקום זה, החליט שר התמ"ת, אהוד אולמרט, להתפשר עם האיחוד האירופי, ולהסכים לכך שהמוצרים מהשטחים יחויבו במכסים בייבואם לאיחוד האירופי.
במסגרת הסכמי הסחר בין ישראל לבין האיחוד האירופי, ביקשו האירופאים לסמן מוצרים המיוצרים בהתנחלויות. בשנת 2004 הוסכם על הסדר טכני לפיו היצרנים הישראלים יציינו רק את מקום הייצור של המוצרים הנשלחים לאירופה, ובפועל לא בוצעה כל הבחנה בין מוצרי ההתנחלויות למוצרים אחרים. מדיניות זו השתנתה ב-16 במאי 2023. הנציבות האירופית, האחראית על הסחר הבינלאומי, פרסמה תקנה לסימון ברור של מוצרי ההתנחלויות. מוצרים המיובאים לאירופה שיוצרו בגבולות הקו הירוק יסומנו בקוד "Y864" ויזכו לשיעורי מכס מופחתים, בניגוד לסחורה מההתנחלויות ומרמת הגולן.
הערות שוליים

↑  הסכם ההתאגדות
↑  ראו פרסום הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה: http://www.cbs.gov.il/www/fr_trade/td2.htm. כמו כן, Sharon Pardo, "Approaches and Principles for an Israeli Grand Strategy towards the European Union,"European Foreign Affairs Review, Vol. 11, 2006: 17, 19-20.
↑  אתר המחלקה ללימודי האיחוד האירופי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב: http://bgeu.org/category/7
↑  אריה רייך "מדיפלומטיה למשפט: תהליך היורידיזציה של יחסי הסחר הבינלאומיים במסגרת הסכמי גאט"ט והסכמי הסחר החופשי" עיוני משפט כב 351, 384-385 (1999). (להלן: רייך)
↑  כתבי אמנה 822, כרך 24, עמ' 1.
↑  נלי מונין משפט האיחוד האירופי אחרי אמנת ליסבון (2012), 214
↑  סעיף 3 להסכם משנת 1975, לעיל הערה 5.
↑  סעיף 4 להסכם משנת 1975 אוסר רק מכסים והיטלים שווי ערך על הייצוא, אך לא הגבלות.
↑  ראו לעניין זה פסק הדין של בית הדין האירופי לצדק משנת 1986, Case 174/84 Bulk Oil (Zug) AG v Sun International Limited and Sun Oil Trading Company, שאישר שאין איסור בהסכם על הגבלות ייצוא, בהקשר לאמברגו הנפט של בריטניה כלפי ישראל.
↑  רייך, לעיל הערה 4, בעמ' 386-390.
↑  גיא הרפז "מדיניות השכנות האירופית של האיחוד האירופי והשפעותיה על תבנית הנוף המשפטית, הכלכלית, החברתית והפוליטית של מדינת ישראל" משפט ועסקים ד' 431, 442-443 (2006)
↑  Sharon Pardo & Joel Peters, Documents on EU-Israeli Relations 1959-2009, Lanham, MD: Lexington Books, 2010, 199-200. ראו גם כתב אמנה 1304, כרך 44.
↑  רייך, לעיל הערה 4, בעמ' 398.
↑  Pardo & Peters, supra note 12, p. 228
↑  רייך, לעיל הערה 4, 398-399
↑  נלי מונין האיחוד האירופי וישראל: תמונת מצב (2003), 196-198
↑  נלי מונין האיחוד האירופי וישראל: תמונת מצב  (2003), 195-196
↑  הסכם הליברליזציה
↑  Proposal for a Council Decision concerning the conclusion of two Agreements between the European Community and the State of Israel on procurement by government and telecommunications operators, Brussels, 10/4/1996 (COM(96))148 final
↑  רייך, לעיל הערה 4, 401-403
↑  ספיר פרץ, ‏שרי החוץ של האיחוד האירופי החליטו שלא להשעות את הסכם האסוציאציה עם ישראל, באתר גלובס, 15 באפריל 2002
↑  אלוף בן, הסכם הסחר החופשי עם אירופה לא יבוטל, באתר הארץ, 15 באפריל 2002
↑  אורה קורן, הפרלמנט האירופי קורא להקפיא את הסכם הסחר עם ישראל, באתר הארץ, 11 באפריל 2002
↑  EU mulls penalizing Israel over West Bank annexation plans, i24NEWS, ‏10 במאי 2020
↑  אנה ברסקי, ‏האיחוד האירופי: "לא תהיה השעיה של הסכם האסוציאציה עם ישראל", באתר מעריב אונליין, 15 במרץ 2023
1 2  איתמר אייכנר, אירלנד וספרד מקשיחות את הלחץ: קוראות לבחון השעיית הסכמי סחר עם ישראל, באתר ynet, 24 בפברואר 2024
↑  אסף אוני, ‏ראש ממשלת בלגיה: "לא יכולים להמשיך בעסקים כרגיל עם ישראל", באתר גלובס, 6 במאי 2024
↑  איתמר אייכנר, ה"זובור" האנטי-ישראלי שמתכנן שר החוץ האירופי, והתקווה: "זה יתהפך עליו", באתר ynet, 5 ביוני 2024
↑  להרחבה, ראו נלי מונין, משפט האיחוד האירופי אחרי אמנת ליסבון (2012) עמ' 225–228
↑  EU to impose import labeling for products from Israeli settlements, לה מונד, ‏23 ביוני 2023 (באנגלית)
↑  New code Y864 for goods imported into the EU with preferential origin from Israel as from 16 May 2023, האיחוד האירופי, ‏25 במאי, 2023