שיירת העשרה
יציאת השיירה והתקפתה

ביום חמישי, 11 בדצמבר, ערב נר חמישי של חנוכה, בסביבות השעה שלוש וחצי בצהריים, יצאה שיירה מירושלים לכיוון גוש עציון, שכללה ארבע מכוניות עם 26 נוסעים, מהם שמונה נוטרים. בין הנוסעים היו מפקד הגוש דני מס וסגנו שהיה גם מפקד מחלקת הפלמ"ח יצחק יעקב (יצה) וכן יאיר מונדלק, מזכיר קיבוץ רבדים ואשתו החובשת, יפה. השיירה הייתה בדרכה להוביל אספקה לתושבי הגוש, וכללה מזון, מים, בלוני גז לבישול, כלי מטבח ושקי קמח. הנסיעה מירושלים לגוש עציון ארכה בסביבות 30 דקות, והשיירה הייתה אמורה להתפצל בצומת הגוש. לשיירה לא היה מפקד (אף על פי שדני מס היה בין אנשיה), היא לא אורגנה כמבצע צבאי ולא היה קשר בין המכוניות.
עם יציאת השיירה העיר אחד החברים, כי חייל מהלגיון הערבי שעמד ברחוב עזה נתן סימנים לחברו בכיוון בית לחם, ברמזו על יציאתה של השיירה. לאחר נסיעה של כ-15 עד 20 דקות מירושלים לכיוון גוש עציון, הגיעה השיירה לאזור בניין המשטרה הבריטית בבית לחם. אחרי שהשיירה עברה את בניין המשטרה, הבחינו חבריה באופנוען שדהר קדימה, עקף את השיירה ונעלם. כ-5 עד 10 דקות מאוחר יותר, בקילומטר ה-15, הגיעה השיירה לסיבוב חד, שאילץ את המכוניות לנוע באיטיות במעלה ההר. תוך כדי נסיעה, נפתחה על השיירה אש ממקלע אוטומטי שהיה מוצב מאחורי טרסה בצד כביש ירושלים חברון, ומיד אחרי הירי הראשון נפתחה על השיירה אש מכל הכיוונים. הכדורים פגעו ברדיאטור של המכונית הראשונה ובפניו של הנהג והיא נעצרה וחסמה את אפשרות התנועה של שאר המכוניות בשיירה. חברי השיירה קפצו מהמכוניות, תפסו מחסה, והשיבו אש בששת הרובים שהיו בידם. הטנדר האחרון של השיירה, בו נסעו דני מס, יצחק יעקב ושאר אנשי הפלמ"ח בשיירה נסע לאחור למשטרת בית לחם להזעיק עזרה. לפי אורי מילשטיין, בעקבות אירוע זה נאלץ מס לעזוב את הפיקוד על גוש עציון ואת הגוש עצמו כיוון שנטש את אנשיו בעת קרב. בשל הכביש הצר וההררי נאלץ הנהג לנסוע בנסיעה לאחור כשני קילומטרים, כשאיתו מספר פצועים, לפני שהצליח להסתובב. אחד הנוטרים, יעקב הרלינג, קפץ מהטנדר והצטרף לקבוצה שהחלה להשיב אש.
כרבע שעה לאחר ההתקפה, הגיעו מכיוון חברון שני שוטרי תנועה בריטים וציוו על הערבים להפסיק את האש. כשלא נשמעו לקריאותיהם, עבר שוטר תנועה בריטי אחד את קו החזית עם רכבו, והשני תפס מחסה בתעלה כ-40 מטר מאזור הקרב. רק כשהגיע מכיוון בית לחם ג'יפ צבאי בריטי, נצרו הערבים את האש. אחראי הנוטרים, אליהו בר חמא, ניצל את ההפוגה, וביקש מהחיילים הבריטים לקחת אותו בחזרה איתם לבית לחם כדי להזעיק עזרה. בכך נשארו נוטרי השיירה ללא מפקדים. החיילים נענו לבקשתו, וכשהתחיל הג'יפ בנסיעה, פתחו הערבים באש לעברו אך איש מהנוסעים לא נפגע. כשהגיעו למשטרת בית לחם, התקשר אחראי הנוטרים לירושלים, ביקש לשלוח עזרה ואמבולנסים, ודרש מקצין הבריטי שהיה במקום לצאת למקום ההתקפה. הקצין התמהמה קרוב לחצי שעה, ורק לאחר מכן יצא עם כיתת שוטרים למקום.
מרבית אנשי השיירה הנותרים כבר נהרגו, וגופות החללים היו פזורות על הכביש. אנשי הכנופיות הערביות ירדו מהרכס בצעקות "אינזיל! ג'יהאד ויאללה על אל יהוד" ואחריהם ירד קהל גדול של נשים וילדים צוהלים. הערבים התעללו בגופות החללים, דקרו אותם בסכינים, הפשיטו את בגדיהם והעלו את המכוניות באש. עקב הצתת המכוניות החלו להתפוצץ מכלי גז הבישול והמתקיפים הסתלקו מהמקום. אנשי השיירה היו רחוקים רק שישה עד שבעה קילומטרים מצומת הגוש, ורק כעשרה קילומטרים מקיבוץ כפר עציון.
לאחר התמהמהות, הגיעו למקום שלושה כלי רכב משוריינים עם המפקד הבריטי. הם סירבו לפנות את הפצועים, ורק כעשרים דקות מאוחר יותר הגיעו הנוטרים והאמבולנסים מירושלים שאספו את הפצועים וההרוגים. גופות ההרוגים הובאו לבית החולים "ביקור חולים" בירושלים (גופתו של יעקב הרלינג הובאה מאזור האירוע יום למחרת), וששת הפצועים הועברו לבית החולים הדסה בהר הצופים.
לאחר ההתקפה התברר שהתקבל מודיעין על תוכניתם של המתקיפים הערבים במפקדת "ההגנה" בירושלים, אך הידיעה התקבלה מאוחר מדי, בשעה שהשיירה כבר הייתה בדרכה לגוש עציון.
אבל כבד ירד על תושבי ירושלים וחברי גוש עציון. התקפה זו סימלה ליישובי הגוש כי הם נמצאים בעיצומה של מלחמה, ובמצור חלקי שמפעם לפעם התהדק לכדי מצור מלא. אנשי היישוב ערכו סיורים, בדקו ערבים שנעו באזור והגבירו את קצב חפירות הביצורים מסביב ליישובי גוש עציון. ב-27 בדצמבר הסביר סגן מפקד משטרת בית לחם הבריטי לנציגי הגוש שהמצב באזור חמור והציע את עזרת המשטרה בפינוים לירושלים. ההצעה נדחתה על הסף.