stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איילין שולר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 (בת 78 בערך) 
 מדינה:  קנדה 
 השכלה:  אוניברסיטת אלברטה  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת טורונטו 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית של קנדה 
 
איילין מארי שולר (באנגלית: Eileen Marie Schuller; נולדה בשנת 1946) היא חוקרת מקרא קנדית. חוקרת מגילות מדבר יהודה. היא פרופסור בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת מקמאסטר בהמילטון, אונטריו. ד"ר שולר היא אחת מהעורכים של המהדורה הרשמית של מגילות מדבר יהודה (תגליות במדבר יהודה). היא מלמדת לימודי תואר ראשון ושני בתחום המקרא לאורך 30 שנה.
חינוך

התעניינותה של שולר בלימודי דת החלה כבר בגיל צעיר כשלמדה בבית הספר התיכון של סנט מרי באדמונטון והצטרפה למוסד הנזירות הקתולי של אורסוליין. בשנת 1970 למדה באוניברסיטת אלברטה שם סיימה תואר ראשון בהצטיינות במחלקה ללימודים קלאסיים. שלוש שנים לאחר מכן היא למדה תואר שני במחלקה ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת טורונטו. בשנת 1984 קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת הרווארד במחלקה לשפות ותרבויות המזרח הקרוב.
קריירה

לאחר שסיימה את לימודי התואר הראשון עבדה כמרצה במכללה התאולוגית ניומן ובמכללת סנט ג'וזף באדמונטון בשנים 1973–1977. בבית הספר האטלנטי לתאולוגיה בהליפקס היא החלה כעוזרת פרופסור משנת 1982 עד 1986 ואז לימדה כפרופסור חבר משנת 1986 עד 1989. לאחר סיום תואר הדוקטורט היא המשיכה להוראה באוניברסיטת מקמאסטר בשנת 1990. במשך שנתיים לימדה כפרופסור חבר ובשנים 1992 עד 1996 לימדה כפרופסור קבוע. נכון לעכשיו היא ממשיכה ללמד כפרופסור קבוע (משנת 1996).
במהלך עבודתה כמחנכת, מילאה תפקידים מובילים ומנהלתיים יוקרתיים כמו חברת הנהלה באגודה הקנדית למקרא (1987–1990), יו"ר משותף במדור קומראן לחברה לספרות תנ"כית (1992–1997), נשיא, האגודה הקנדית למחקרי מקרא (1994–1995), וחברת מועצת היועצים של האיגוד המקראי הקתולי (2011–2013). בנוסף, שילר הייתה מעורב במספר ארגונים מקצועיים כמו אגודת הספרות המקראית, האגודה הקנדית ללימודי תנ"ך, האגודה הקנדית לחקר הדת, האגודה המקראית הקתולית, האיגוד הלאומי של פרופסורים לעברית ובתי הספר האמריקאיים למזרח.
ספר לכבודה התפרסם בשנת 2000, שכותרתו "תפילה ושירה במגילות ים המלח". בספר קובץ מאמרים שהוצג בכנס לכבוד יום הולדתה ה-65 של שולר. כרך זה משקף את מצב המחקר בתחום ומציע תובנות חדשות בנושאים עליהם כתבה שולר.
עבודה מדעית ומקצועית

זמן העבודה על המגילות העניק לשולר הערכה עמוקה יותר של העולם היהודי בו חי ישו. לא רק שהיא קיבלה את ההזדמנות לחיות בישראל, שם נשמרים רוב מגילות וקטעי המגילות למחקר ולעיון, אלא באמצעות הכרת היהדות הקדומה היא הצליחה לגלות מדוע הייתה הפרדה בין נוצרים ליהודים וגם כיצד הם יכולים להתחבר ולקיים אינטראקציה זה עם זה. מאז 2007 היא הייתה חלק מגופי ייעוץ שונים, כמו של המרכז לחקר מגילות מדבר יהודה באוניברסיטת קופנהגן, והמועצה המייעצת של "המילון התאולוגי של הטקסטים המקראיים והקומראניים" (גוף מחקר גרמני). בנוסף, היא הייתה עורכת המשנה של התנ"ך בהוצאת הרפר קולינס. היא גם הייתה מהעורכת של האנציקלופדיה של מגילות מדבר יהודה, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד (1995–2000), ומילון התנ"ך החדש של התנ"ך.
תרומתה הבולטת הייתה ההוצאה לאור המדעית של מגילת ההודיות שנמצאה בקומראן ב-1947 במערה מס' 1 ונרכשה בידי פרופ' אליעזר סוקניק. היא ערכה את הכרך ה-40 והאחרון של תגליות במדבר יהודה שהוקדש למגילה זו בצירוף קטעים נוספים של המגילה שנתגלו לאחר מכן.
ספרים

Non-Canonical Psalms from Qumran: A Pseudopigraphic Collection, Harvard Semitic Studies 27" (Atlanta: Scholars Press, 1986).
"The Dead Sea Scrolls: What Have We Learned?" (Louisville: John Knox Press, 2006) (Reprinted Sept. 2007; translated into Arabic 2010).
"Post-exilic Prophets, The Message of Biblical Spirituality Series" (Delaware: Michael Glazier Press, 1988).
"The Dead Sea Scrolls: What Have We Learned 50 Years On?" (London: SCM Press, 2006).
Co-Editor of "The Dead Sea Scrolls: Transmission of Traditions and Productions of Texts" Studies on the Texts of the Desert of Judah 92. (Leiden: Brill, 2010). (מחברת שותפה)
Co-Editor of "The Dead Sea Scrolls at Fifty: Proceedings of the 1997 Society of Biblical Literature Qumran Section Meetings" (Atlanta: Scholars Press, 1999). (מחברת שותפה)
Co-Editor of "Biblical Texts about Purity in Contemporary Christian Lectionaries" in Purity, Holiness and Identity in Judaism and Christianity: Essays in Memory of Susan Haber ed. C. Erhlich, A. Runesson, E. Schuller. Wissenschaftliche Untersuchungen zum Neuen Testament 305. 283-300. (Tübingen: Mohr Siebeck, 2013). (מחברת שותפה)
Co-Editor of "Sapiential, Liturgical, and Poetical Texts from Qumran: Proceedings of the Third Meeting of the International Organization for Qumran Studies, Oslo 1998" Studies on the Texts of Desert Judah 35. (Leiden: Brill, 2000). (מחברת שותפה)
The Hodayot (Thanksgiving Psalms): A Study Edition of 1QHa, with Carol A. Newsom. Early Judaism and its Literature Series 36. (Atlanta: Society of Biblical Literature, 2012)
"1QHodayota with Incorporation of 1QHodayotb and 4QHodayota-f, Qumran Cave 1.III". Discoveries in the Judaean Desert, XL. (Oxford: Clarendon Press, 2009).
"4Q380 and 4Q38l, Non-Canonical Psalms A and B", in Qumran Cave 4.V1: Poetical and Liturgical Texts, Part 1. Discoveries in the Judaean Desert XI. (Oxford: Clarendon Press, 1998).
ספרים > בעברית

איילין שולר, מגילת ההודיות בתוך – מנחם קיסטר (עורך), מגילות קומראן מבואות ומחקרים, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, תשס"ט עמ' 261–274
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267866305171  BnF: cb12070835r (data)  GND: 135859166  ISNI: 0000 0000 8175 9895  LCCN: n85369401  NTA: 07510508X  SUDOC: 072478640  VIAF: 110238880   WorldCat (עם VIAF): 110238880
אילקס בלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 במרץ 1914 גרודז'יסק דולנה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  15 ביולי 2005 (בגיל 91) הרובע החמישה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 תחום יצירה:  צייר
 זרם באמנות:  אמנות נאיבית
 
אילֶקס בֶּלֶר (בפולנית: Ilex Beller‏; 6 במרץ 1914 – 2005) היה צייר יהודי צרפתי יליד פולין, שהנציח בסגנון האמנות הנאיבית את הווי החיים בעיירה היהודית במזרח אירופה בטרם השואה.
חייו

אילקס (חיים) בלר נולד בשנת 1914 בעיירה גרודז'יסק דולנה (אנ') שבדרום-מזרח פולין. התחנך בחדר, כרגיל, ולאחר מכן למד בבית ספר עממי פולני. בהיותו בן 12 יצא לעיר פשמישל, ובה למד בגימנסיה עברית. בשנת 1926, בהיותו נער בן 14, עבר להתגורר אצל קרובי משפחתו בעיר אנטוורפן בבלגיה.
בבלגיה עבד בלר כמלטש יהלומים. כשפרץ השפל הגדול בשנת 1929 ורבים מצאו את עצמם מחוסרי עבודה, נאלץ בלר לעבוד למחייתו בעבודות שונות; בבית חרושת לזכוכית, במפעל פלדה ובמכרה פחם.
בשנת 1934 הגיע אילקס בלר לפריז ומאז, לסירוגין עד סוף ימיו, חי בצרפת. עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, בשנת 1936, התנדב בלר לבריגדות הבינלאומיות, שלחמו לצד הרפובליקנים נגד הפשיסטים. בלר נפצע בקרב ובשנת 1937 חזר לפריז ומצא פרנסתו מעיסוק במקצוע הפרוונות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 התנדב בלר לצבא הצרפתי. עם פלישת גרמניה לצרפת ולארצות השפלה במאי 1940 נלחם בלר בחזית הסום ונפצע קשה בקרב. על חלקו במערכה זכה לאותות הצטיינות. לאחר כניעת צרפת והחתימה על הסכם שביתת הנשק ב-22 ביוני 1940 הוא עבר לעיר קרקסון בדרום צרפת, בה התגורר עם אשתו ועסק בפרוונות.
בנובמבר 1942, כאשר השתלטו הגרמנים על החלק הבלתי כבוש של צרפת, הצליח בלר לברוח לשווייץ, שם נכלא במחנה עבודה.
ב-1944, לאחר שחרור פריז, חזר בלר לעיר ופתח בה עסק של פרוונות, בו עבד עד לפרישתו בשנת 1970.
בלר היה פעיל ב-UEVACJ (איגוד המתנדבים והלוחמים היהודים). כיהן כנשיא האיגוד בין השנים 1986–2004, ולאחריהן כיהן כנשיא כבוד של האיגוד עד למותו.
בנו הוא השחקן ז'ורז' בלר (אנ').
יצירתו

כגמלאי, שעיתותיו בידיו, החליט בלר להנציח את עיירת הולדתו בפולין. בשנת 1973, בהיותו בן 59 שנים, החל לראשונה לעסוק בציור. ציוריו הם בסגנון אמנות נאיבית – סגנונם של ציירים חובבים שלא למדו באקדמיות לאמנות, אך זוכים להכרה אמנותית, ומוערכים בשל כישרונם הטבעי, הצבעוניות שבציוריהם וערכם האתנולוגי. יצירותיו הוצגו בתערוכות בצרפת, בלגיה וגרמניה ואף במוזיאון יד ושם בירושלים.
בלר הוציא שני ספרים ובהם לקט מיצירותיו: "הם הרגו את הכפר שלי" (Ils ont tué mon village: main schtetl;‏ 1981) ו-"החיים בעיירה" (La vie du shtetl: la bourgade juive de Pologne en 80 tableaux;‏ 1986).
לציוריו של אילקס בלר חשיבות כפולה: הן כדוגמה אופיינית לאמנות הנאיבית, והן כהנצחה לעולם העיירה היהודית שנכחד בשואה ואיננו עוד.
אילקס בלר נפטר בשנת 2005 והוא בן 91 שנים.
ספריו

Ils ont tue mon village, Cercle d'art, 1981
Life in the Shtetl: Scenes and Recollections, Holmes & Meier Pub., 1986
הערות שוליים

↑  Ilex Beller President, באתר UEVACJ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278451805171  PLWABN: 9810594046505606  BnF: cb118910552 (data)  GND: 11889255X  ISNI: 0000 0000 7829 0213  LCCN: n81093979  SUDOC: 026715988  ULAN: 500342892  VIAF: 79020117   WorldCat (עם VIAF): 79020117
אימוץ יישובים

תוכנית אימוץ יישובים (נקראת גם מפעל האימוץ) הייתה יוזמה של חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי בשנים שלאחר קום המדינה במטרה שרבני ערים ומושבות יאמצו מושבי עולים דתיים בהם אין רב וידאגו לצרכים הדתיים של אנשי המקום.
רקע

בשנה השלישית לקום המדינה היה כל אדם שני בה עולה חדש. המדינה הצעירה והענייה נדרשה להאכיל את העולים, לדאוג להם לפרנסה, חינוך, בריאות וקורת גג. חוסרים בכל אלו היוו מקור למרמור גדול בקרב העולים החדשים.
ענייני הדת של העולים לא תפסו מקום מרכזי בקרב הנהגת היישוב, בין אם מפני קשיי התארגנות ובין מטעמים אידאולוגיים תחת הכותרת החינוך האחיד כפי שקרא לכך דוד בן-גוריון בדיון בכנסת שנה וחצי לאחר קום המדינה. השיטה כחלק ממדיניות כור היתוך ספגה ביקורת בטענה ששליחי המדינה הפעילו כפייה אנטי דתית כנגד העולים החדשים, שכללה אף מקרים של גזיזת פיאות, ממנה סבלו בעיקר עולי תימן שהגיעו במבצע על כנפי נשרים.
רקע > מושב עולים

הפתרון שנמצא לאכלוס רבבות העולים היה הקמת מושבי עולים, הפניית רבים מיושבי המעברות להקמת נקודות התיישבות חדשות, בעיקר בנגב ובגליל, ובכך לפתור כמה בעיות במקביל: לפנות את מחנות העולים והמעברות, לתת פתרון חלקי לבעיות הדיור והתעסוקה; העולים יעסקו בבניית בתיהם כך שתיפטר הן בעיית הדיור והן בעיית התעסוקה; לחזק את גבולות המדינה מול מדינות האויב על פי האימרה שטבע יוסף טרומפלדור: "במקום בו תחרוש המחרשה היהודית את התלם האחרון שם יעבור גבולנו", והעיסוק בחקלאות במושבים יספק לשווקים עופות ובשר, ירקות ופירות, ביצים ומוצרי חלב וכן פרנסה לעולים.
התיישבות העולים הפכה לתופעה בולטת בשנים הראשונות למדינה. תוך שנים אחדות הוקמו ברחבי הארץ עשרות רבות של מושבי עולים ששינו את מפת ההתיישבות ואופייה, ותפסו מקום נכבד בעיצוב מפת הארץ כולה בעשור הראשון למדינה, זאת במקביל לעשרות המושבים הוותיקים שהיו חלק מתנועת ההתיישבות העובדת בארץ ישראל.
רוב ככל מושבי העולים יושבו על פי ארצות מוצאם אם כי היו מושבים בהם יושבו עולים ממספר עדות.
רעיון אימוץ היישובים

המושג "מפעל האימוץ" שימש ככותרת לקריאתו של ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון לאימוץ של ישובי עולים חדשים על ידי משפחות וצעירים מהמושבים הוותיקים של ההתיישבות העובדת. במקור ביקש בן-גוריון מבני ההתיישבות הוותיקה את העתקת מגוריהם למושבים החדשים וראה בכך מפתח גדול לגיבוש זהות ציונית אחידה לתושבי המדינה.
קריאה זו השמיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון בכנס עם בני מושבים בנהלל וברמת אפעל בשנים 1953 ו-1954 אך גם כשוויתר על רעיון מעבר מגורים והסתפק בקריאה לבני המשקים הוותיקים רק להיות מדריכים לבני המושבים החדשים נענו מעטים לקריאה זו.
הקריאה עוררה התנגדות רבה בקרב ההתיישבות הוותיקה, שחששה מקריסת המשקים לאחר שבניה חזרו זה עתה ממלחמת העצמאות. בנוסף, האתוס הוותיק התקשה להזדהות עם העולים החדשים שרבים מהם היו מבני עדות המזרח וכמעט כולם לא רצו ולא ידעו דבר על עיסוק בחקלאות.
במושג זה עצמו השתמש גם חבר הרבנים שעל יד הפועל המזרחי בקוראו קריאה דומה לרבנים לאמץ מושבי עולים ולדאוג להשלמת צורכי הדת במושבים אלו. באימוץ מונח זה הלכו הרבנים בעקבות בן-גוריון כמזדהים ואולי להראות את הצלחתם אל מול כישלונה היחסי של יוזמת בן-גוריון.
במקביל ל"חבר הרבנים" פעלו בנושא מפעל האימוץ גם משרד הדתות וכן הסתדרות הפועל המזרחי.
רשמית החל מפעל זה את פעולתו משנת 1952, וסוכם סיכום ביניים באביב של שנת 1957 על ידי הרב טכורש, אז קרא להגביר את המאמצים ליישום מפעל זה, אמנם ממסמכים שהתגלו בשנים האחרונות עולה שלפחות רבה של גדרה, הרב מאיר צובירי, החל לשלוח לחבר הרבנים דוחות מפורטים על ביקור בישובי העולים והמעברות עוד לפני.
ביקורים במושבי העולים

במכתב שנשלח ממשרד הדתות לרבנים שהשתתפו במיזם בשלהי קיץ 1952 נדרשו הרבנים לבקר במושבי העולים על מנת "להרים את המתח הרוחני במקום ולהכניס את השיפורים הנדרשים בעניינים שבין אדם למקום ובין אדם לחברו".
למשל, במסגרת זו ביקר הרב צובירי במושבים נווה מבטח, בית עריף, חדיד, תלמי מנשה, קידרון, משגב דב, ביצרון, חצב, רווחה וכן בשלוש המעברות שנפרסו ליד הכפר הערבי הנטוש מסמיה.
הרבנים התבקשו לשלוח דין וחשבון מפורט על המצב הדתי במקומות בהם ביקרו. בדוחות נדרשו הרבנים לתאר את המצאי הקיים במושבים מבחינה דתית לגבי מצב בית הכנסת והציוד הנדרש החל מריהוט וכלה בספרייה, מצב המקווה, העירוב, מקום לימוד לילדים ועוד.
בחלק מהדוחות ששלח הרב צובירי עלה חוסר בתשמישי קדושה כגון ספר תורה, פרוכת לארון הקודש, מעיל לספר תורה, ריהוט לבית הכנסת ועוד, ובביקורים אחרים סיפק הרב המאמץ תשמישי קדושה שסופקו לו ממשרד הדתות ובהם תפילין, טליתות וסידורים.
מלבד אספקת תשמישי קדושה מסר הרב צובירי שיעורים לקראת הימים הנוראים והחגים, על יום העצמאות, סידר את העירוב, הסדיר את נושא בכורות בהמה, הדריך לגבי זריעת כלאיים, הפרשת תרומות ומעשרות, איסור שימוש בחשמל בשבת ויום טוב.
בדו"ח אחד ששלח סיפר שביקורו ארך "מ-5 אחר הצהריים עד למחרת בבוקר" וכן חיווה דעתו לגבי מצבם הרוחני של בני הנוער ותוכן הלימודים שלהם.
הערות שוליים

↑  ציטוטים של טרופלדור
↑  עליה והתיישבות, הקרב על העם היהודי, התנדבותם של בני מושבים וקיבוצים בקליטת עולים בשנים הראשונות למדינה
↑  כנס רבנים ארצי מסכם את "מפעל האימוץ", בעיתון הצופה, מאי 1957
↑  התגייסות הרב צובירי לאימוץ היישובים
↑  אישור על קבלת פרוכת למושב חדיד
אווה (קבוצה אתנית)

| --- | --- |

דגל אנשי האווה
 אוכלוסייה
 10.3 מיליון
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 גאנה גאנה 6.0 מיליון טוגו טוגו 3.1 מיליון  בנין בנין 0.60 מיליון ניגריה ניגריה 0.58 מיליון
 שפות
 שפת אווה (אבגבה, Ewe (אנ'))
 דת
 וודו, נצרות (50%), אסלאם
 קבוצות אתניות קשורות
 גבה, פון, גן, פלה-פרה, אג'ה
אנשי האווה (בלועזית: Ewe people, באווית: Eʋeawó) הם קבוצה אתנית שמקורה באפריקה. בני האווה מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בטוגו (32%), השלישית בגודלה בגאנה (14%) והם מיעוט אתני באזור דרום בנין, חוף השנהב וניגריה. במחוז וולטה אשר בדרום מזרח גאנה, אנשי האווה מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר, כ-68.5% מאוכלוסיית המחוז. אוכלוסיית הקבוצה מונה כיום כ-10.3 מיליון בני אדם, המחולקים בעיקר בין גאנה, בה מתגוררים כ-6.0 מיליון מבני הקבוצה, ובין טוגו, בה מתגוררים כ-3.1 מיליון מבני האווה.
בני האווה מחולקים לתתי-קבוצות רבות ודוברים שפה אפריקאית משותפת, שפת האווה (בלועזית: Ewe language, באווית: Eʋegbe - אבגבה) המשויכת למשפחת השפות הניגרית-קונגולזית.
היסטוריה > היסטוריה כללית

קבוצת האווה, שיסודותיה היו תת-קבוצות קטנות, נוצרה באזור המאה ה-12 בעמק נהר הניז'ר, ממנו החל לנדוד בהדרגה. מסופר כי הקבוצה נדדה מערבה מהאזור הדרום-מערבי של ניגריה כיום, וביססה את משכנה באזור נהר הוולטה באמצע המאה ה-15. בני האווה נודעו באכזריותם ובתוקפנותם כלפי השבטים השכנים, אשר התבטאה בפשיטות ולקיחת שבויים ושלל משבטים אלו. אנשי האווה מעולם לא אוחדו במלואם תחת שלטון מרכזי, ומרבית עברו הורכב ממקבץ של משטרי-צ'יף עצמאיים אשר שיתפו פעולה לסירוגין בזמנים של עימותים אזוריים. מלחמות ומהומות באזור במאה ה-17 גרמו לבני האווה לנדוד למיקומו הנוכחי. סיפורי היסטוריית קבוצת האווה, המועברים מפה לאוזן בין הדורות, מספרים על כך שמשכן הקבע הראשון של בני האווה היה בעיר נוטסי (Notsie) שבטוגו, אותה נאלצו לנטוש בעקבות משטרו האכזר של טוגבי אגורקולי (Togbe Agorkoli), אשר מלך בנוטסי. בסיפורי עם אלו, מסופר על בריחה המונית אשר תוכננה בקפידה. בכל לילה נשות האווה היו מרטיבות את חומות העיר נוטסי, אשר היו עשויות בוץ, סלעים וזכוכיות, עד אשר התרככו, לאחר מכן יצרו בחומות חור, ממנו ברחו בלילה. מסופר כי הגברים בשבט ברחו לאחר מכן, כשהם הולכים אחורה, עם הפנים לעיר, על מנת ליצור עקבות אשר נראות כהולכות לכיוון העיר ולא מחוצה לה. קיימות עדויות ארכאולוגיות מהמאה ה-13 ואף לפני כן המצביעות על נוכחות האווים באזורים בהם הם שוכנים כיום. 

היסטוריית אנשי האווה משותפת לדוברי שפות הג'בה (Gbe). דוברי שפת הג'בה שלטו באזור שבין חבלי הארץ אקנלנד (Akanland) ויורבלנד (Yorubaland). בעבר היסטוריונים נהגו להתייחס לקבוצת האווה כקבוצה אתנית משותפת יחד עם הקבוצות האתניות אקאן (Akan) ויורובה (Yoruba), אך מחקרים שנעשו לאחרונה מעידים כי האווה היא קבוצה שונה מאקאן ויורובה, אשר חולקת עם קבוצות אלו השפעות תרבותיות הדדיות.

בני האווה חלק יחסים קרובים עם סוחרים אירופאים בעידן הקולוניאלי. עם זאת, אנשי האווה היו קורבנות לסחר עבדים ונמכרו לשוקי עבדים אירופאים ולעבודה בספינות. בעקבות המבנה הפוליטי השבטי של הקבוצה, המרכז שליטה אצל צ'יפים, חוסר האחדות בין בני האווה הוביל למלחמות פנימיות, אשר כללו פלישות לתתי-שבטים שונים ומכירת שבויים כעבדים. 

כחלק מסיפורי העם העוברים בין דורות האווים, בתחילת המאה ה-18, רבים מתתי-הקבוצות של האווה נדדו אל עבר מחוז נהר הוולטה על מנת להשתכן שם. לאחר שהחלו להגיע לאזור משלחות של מגלי עולם מפורטוגל ב-1482, הוקמו תחנות סחר אירופאיות רבות. בני האווה, בהגיעם לאזור ניהלו איתן קשרי מסחר טובים ומכרו אלפי עבדים לאירופאים, עבדים אשר הוגלו דרך נמלי האזור לכיוון אירופה. בשל כך, נודע האזור כ"חוף העבדים" ונשלט על ידי האווה עד אמצע המאה ה-19, בה כוחות אירופאיים השתלטו על האזור ועל המסחר בו.
היסטוריה > היסטוריה מודרנית

אזור משכנם של אנשי האווה פולג בין הקולוניות שצמחו באפריקה בסוף המאה ה-19, תחילה בין הקולוניות הבריטיות והגרמניות, ולאחר מלחמת העולם הראשונה בין הקולוניה הבריטית והקולוניה הבריטית-צרפתית. לאחר מלחמת העולם השנייה, טוגו הבריטית שינתה את שמה למחוז וולטה, וטוגו הצרפתית שינתה שמה לרפובליקה של טוגו, כשקיבלה את עצמאותה מצרפת ב-1960. כיום בני האווה מהווים כ-32% מאוכלוסיית טוגו.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 החלו להגיע משלחות מיסיונריות של אמריקאים ואירופיים לאזור נהר הוולטה והשאירו חותמם על תתי-השבטים שבאזור. בכך, החלו להיטשטש מאפייני הקבוצות המרכיבות את קבוצת האווה. לקראת סוף המאה ה-19, כחלק מתחרות האומות האירופאיות להשתלט על קולוניות רבות באפריקה, אדמות האווה חולקו ונשלטו על ידי הגרמנים, הבריטים והצרפתים. בני האווה שגשגו בעיקר תחת השלטון הגרמני, אשר עודד להשכלה ולפיתוח תשתיות באזור בו שלט.
היסטוריה > המאה ה-20 > 1920-1950

לאחר מלחמת העולם הראשונה וכניעתה של גרמניה, שליטתה באזור חולקה בין הבריטים והצרפתים. בזמן זה, תחת הפילוג הנוצר בין חלקי הקבוצה שנשלטו על ידי הבריטים והצרפתים, החלה להתעורר תחושת הלאומיות של בני האווה. בשנות ה-30 של המאה ה-20, תחת ניסיונות הבריטים והצרפתים לאכוף את הגבולות הבינלאומיים שנקבעו על ידם, התעוררו מהומות מחאה של בני האווה, שמצאו עצמם מפולגים משני צדי הגבול, ודוכאו על ידי השלטונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, אושרה חלוקת טוגולנד, שהייתה פרוטקטורט גרמני במערב אפריקה משנת 1884 עד 1914, והקיפה את מה שהיא כיום מדינת טוגו ואת רוב מה שהוא כיום אזור וולטה של גאנה. ב-1946, לאומניים, בני האווה, התארגנו והקימו קואליציה לאומנית של בני קבוצתם, שכונתה קונפדרציית האווה והציבה לעצמה מטרה לקבל עצמאות בטוגולנד. הקואליציה הונהגה על ידי סילבאנוס אולימפיו (Sylvanus Olympio), שעתיד להיות הנשיא הראשון של טוגו העצמאית. אולימפיו פנה לבעלות הברית בדרישה לקבל עצמאות בארץ האווה, שתיקרא מדינת האווה (Eweland).
במשך עשור, הנושא הועלה ונדון בפני בעלות הברית (קבוצת המדינות, בניהן צרפת, בריטניה ופולין, הנלחמו נגד מדינות הציר שכללו את גרמניה, יפן, איטליה ומדינות נוספות, במהלך מלחמת העולם השנייה).
היסטוריה > המאה ה-20 > 1950-1980

ב-1956, טוגולנד הצרפתית קיבלה אוטונומיה מהצרפתים. בשנה זו נערך משאל עם בטוגולנד הבריטית שסקר את דעת המקומיים לגבי סיפוח טוגולנד הבריטית על ידי קולוניית חוף הזהב הבריטית, קולוניה נרחבת ששלטה באזורים רבים בדרום וצפון-מערב אפריקה. תוצאות משאל העם הראו על רצון לסיפוח, בעיקר על ידי שבטים שאינם אווה, ובכך בקבוצת האווה, שמעולם לא הייתה מאוחדת פוליטית, החלו להתעורר מחדש קולות מתגברים הקוראים לעצמאות, קולות שנקראו משני צדיה של הקבוצה ופולגו בין 2 אוטונומיות שונות, ללא זהות אתנית ברורה. הרצון המתגבר לעצמאות נבע, בין היתר, מכך שממשלת גאנה העצמאית הראשונה לא כללה אף נציג של בני האווה. 

ב-1958, מרדו בני האווה בגאנה, בתמיכתם הפוליטית והכלכלית של בני קבוצתם אשר שלטו בממשלת טוגו. מנהיגי התנועה האווית בגאנה נאלצו לרדת למחתרת בעקבות משטרת הממשל הגנאי, אשר רדף אותם, וניהל גל מעצרים נרחב כנגדם. באוקטובר 1961 אף נעצרו מעל ל-50 ממנהיגי אווה ונאסרו בשל מעשים כנגד המשטר הגנאי. ממשלת גאנה אף פרסמה פרטים על תוכניות פלישה לטוגו ואיימה לבצעם אם לא יירגעו הרוחות באזור. 

ב-1960, טוגולנד הצרפתית קיבלה עצמאות ונקראה הרפובליקה של טוגו. נשיאה הראשון, סיבאנוס אולימפיו, אשר נבחר בתמיכת בני האווה שבטוגו, החזיק בדעה כי בני עמו בצד הגנאי צריכים להתאחד עם בני האווה הטוגולזים, ובכך היחסים הדיפלומטיים שבין גאנה לטוגו התדרדרו. התנועה הלאומית לשחרור מערב טוגולנד (אזור מחוז נהר הוולטה) הוצאה מחוץ לחוק בגאנה ב-1976, וכל פעילות הקשורה בה הוגדרה כפשע חמור.
ב-1979, במהפכה פוליטית בהנהגת ג'רי רולינגס (Jerry Rawlings), בן לאם אווית שהיה לימים נשיא גאנה, תפסו אנשי האווה תפקידי מפתח בממשל הגאנאי, לצד מתח אתני שגבר בגאנה. כוחם הפוליטי של בני אווה בטוגו נחלש ודוכא, זאת בעקבות הוצאת מפלגות פוליטיות מחוץ לחוק, והפיכת שלטון טוגו לדיקטטורי למראה, שלטון של מפלגה אחת.
היסטוריה > המאה ה-20 > 1980-2000

ב-1986, גנאסינגבה איידמה (Gnassingbe Eyadema), שהשתתף בהפיכה צבאית בטוגו ב-1963, ובמהלכה על פי עדויות רבות, רצח בעצמו את אולימפיו, שהיה הנשיא הראשון של טוגו העצמאית, נבחר מחדש כמתמודד היחיד לנשיאות טוגו לתקופה של 7 שנים, וב-1990 החלו מחאות ענק ומהומות על ידי בני האווה, אשר הכריחו את ממשלת טוגו להחזיר כוח לגיטימי למפלגות אופוזיציה, בעיקר מפלגות אשר מנהיגיהן הוגלו לגאנה.
בינואר 1993 החל צבא טוגו, הנשלט על ידי צפון המדינה (בו בני האווה חסרי כח), מהומות וגרם לגירוש המוני של כ־300,000 בני אווה מעבר לגבול, אל גאנה ובנין. בהמשך 1993, כ-50,000 בני אווה נוספים ברחו מחשש לביטחונם. בני האווה הנותרים בטוגו נרדפו על ידי הממשל. בהמשך, כוחות מזוינים של אנשי האווה ביצעו ניסיונות התנקשות בנשיא והפיכה בטוגו, ללא הצלחה. הכוחות נהדפו חזרה לגאנה בניסיונותיהם, כאשר הם משאירים מאחוריהם נזק רב.
בגאנה, מצבם של בני האווה שגשג בשנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות בחירתו של ג'רי רולינגס לנשיאות המדינה, בה שלט מאז ההפיכה ב-1979. רולינגס, ששורשיו אוויים, דגל בקידום סובלנות בין קבוצות אתניות שונות בגאנה, למרות ביקורות כנגדו על כך שטיפח את בני האווה מעבר לשאר הקבוצות השונות במדינה.
היסטוריה > כיום

כיום הזהות האתנית האווית נותרה גאה וחזקה, וישנם אקטיביסטים רבים משני צידי הגבול שבין גאנה וטוגו הקוראים לאחד את בני האווה למען קבלת עצמאות לעם זה.
בבחירות שנעשו בנובמבר 2000, ג'רי רולינגס הוריש את כסאו, והעביר את כוחו במדינה בצורה מסודרת על מנת לבסס שלטון דמוקרטי בגאנה. בני האווה, שנהנו מזכויות יתר תחתיו, תמכו בייצוב השלטון הגנאי בצורה דמוקרטית.
דמוגרפיה

בני האווה שוכנים בעיקר בקו החוף של מערב אפריקה, מהחלק הדרומי והמזרחי של נהר וולטה ועד נהר מונו אשר בגבול טוגו-בנין. האווים מרוכזים בעיקר בדרום טוגו ובמחוז וולטה שבדרום מזרח גאנה. ישנו מיעוט אווי גם בדרום בנין, חוף השנהב וניגריה. בני הקבוצה בנויים מ-5 קבוצות המאופיינות על ידי ניב שפתם ומיקומם הגאוגרפי: האנלו-אווה (Anlo Ewe), מינה (Mina), אנאצ'ו (Anecho), אדומה (uedome) וטונגו (Tongu).
תעסוקה > פרנסה וכלכלה

במחוז וולטה, בו שוכנים מעל לחצי מבני האווה, כלכלת האזור מרוכזת ברובה סביב חקלאות, יערנות וציד. גברי המחוז נוטים לעסוק בבנייה ופיתוח ונשות המחוז עוסקות בתחום המזון, הפצתו ומכירתו, ובענף המסעדנות. רוב תושבי וולטה מחזיקים בעסקים פרטיים, מוערך כי 80% מעסקי המחוז הם עסקים פרטיים.
באזורים אחרים, מרבית עיסוקם של אנשי האווה הוא בחקלאות, בגידול תירס ויאם, שהם גם מזונם העיקרי. באזורי חופים, דיג הוא עיסוקם המלא של רבים. בנוסף, עוסקים בני האווה במסחר, קדרות, אריגה ונפחות.
תעסוקה > השכלה וחינוך

כ-58.3% מתושבי המחוז משכילים ברמות שונות. אחוז הגברים המשכילים אף גבוה יותר – 68.7%, נתון הגבוה יותר מהנתון המדיני המקביל לו. כ-23% מתושבי המחוז בעלי השכלה על-יסודית ופחות מ-10% בעלי השכלה-תיכונית.
דת > דת מסורתית

דת האווה המסורתית נקראת וודו. התאולוגיה של בני האווה דומה לשכניהם הגאוגרפיים, דוגמת דת הפון. שם הדת וודו (Voodoo) מושאל משפת הפון, ופירושה רוח. הוודו נותנת חיים לכל החפצים (אנימיזם) ומאמינה בכוחות על-טבעיים של אבות קדמונים האוכפים אמונות חברתיות. אנשי האווה מאמינים באל "מאווה" (Mawa) כאל הבורא, ובאלים בני-אלמוות נוספים. אף על פי שזו הדת המסורתית של האווים, הדת לא תופסת חלק עיקרי באורח חייהם ואינה נמצאת בסדר יומם.
דת > אסלאם

דת האסלאם הופיעה באזור בו אנשי האווה מתגוררים לראשונה במאה ה-17, ונשארה מרוכזת באזור הצפון בקרב אצילים וסוחרים בסחר חוצה הסהרה. מלבד נוכחות משמעותית של הדת בצפון ובמחוזות מסוימים בדרום, נשארה הדת מיעוט בקרב בני האווה.
דת > נצרות

הנצרות הגיעה אל בני האווה בעקבות סוחרים ומיסיונרים קולוניאליים. בשנת 1480, קולוניות אירופאיות הקימו מיסיונים לשם הפצת הדת באזורים אלו. ב-1847, מיסיונרים גרמנים הקימו מיסיונים לשם הפצת האמונה באנשי האווה. כאשר הפסידו הגרמנים במלחמת העולם הראשונה, אולצו המיסיונרים לעזוב את האזור וכך נשארו המיסיונים בשליטת הקולוניות הבריטיות והצרפתיות.
כיום כ-50 אחוז מבני האווה אימצו את הנצרות כדתם, אך דוקטרינות מסורתיות נשארו חלק חשוב באמונותיהם הדתיות.