stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות אינסברוק
המאות ה-13–19

לאחר שנודע כי יהודי שימש כ"אומן המטבעות" של דוכס טירול במאה ה-13, היגרו לאינסברוק סוחרים ומלווים בריבית יהודים מאיטליה ומקרינתיה. במהלך המאה ה-14 עזבו יהודים רבים את העיר, אך עם פשיטת הרגל של הבנקאים הפלורנטינים שבו יהודים לאינסברוק ותפסו את מקומם כבנקאים. הקהילה היהודית סבלה במהלך מגפת הדבר השחור ומרדיפות אנטישמיות בתקופת המוות השחור, אך נותרה קיימת בעיר. במהלך המאה ה-16, בססו היהודי אינסברוק את מעמדם כבנקאים וכסוכנים של בתי מסחר זרים. הצו הקיסרי משנת 1520, אשר הורה על גירוש היהודי טירול, לא השפיע על יהודי אינסברוק, והם נותרו בעיר.
הדוכס פרדיננד השני שלט בטירול בשנים 1618–1623. במהלך תקופת שלטונו התיישבו יהודים רבים התיישבו באינסברוק וזכו למשרות בממשל ולעמדות רמות דרג בחצר הדוכס. לאחר מותו של פרדיננד השני נאסר על יהודים להתגורר בעיר, ושירותי הדת התקיימו בבתי מגורים פרטיים.
בשנת 1674 גרשו תושבי העיר את היהודים מאינסברוק, ורק שתי משפחות נותרו בעיר. כעבור שנתיים, בשנת 1676, הורשו יהודים שגורשו מהוהנמס ( Hohenems ) להתיישב באינסברוק.
תחילת המאה ה-18 התאפיינה בחזרת יהודים רבים לאינסברוק. בשנת 1714, גורשו יהודים שוב על ידי השלטונות, בטענה כי הם מסכנים את "האופי הנוצרי של העיר". רק שני אחים הורשו להישאר בעיר בשל תרומות נדיבות לבית החולים העירוני. בשנת 1748 הכריזה הקיסרית מריה תרזה על אינסברוק כ"עיר נקייה מיהודים", ורק שמונה יהודים שזכו למעמד של "נסבלים" הורשו להישאר בטירול. בשנת 1785 תועדו בטירול ארבע או חמש משפחות יהודיות. המרד הטירולי של 1809 הוביל לפרצי אנטישמיות שבעקבותיהם נאסר על יהודים נוספים להתיישב בטירול. בשנות ה-40 של המאה ה-19 הקימו יהודים מהוהנמס מפעלים באינסברוק. לאחר חקיקת החוקה האוסטרית של 1867, שהעניקה שוויון זכויות ליהודים, החלו יהודים מכל רחבי אוסטריה להתיישב בעיר.
בשנת 1869 נמנו באינסברוק 27 יהודים שהיוו 0.4% מאוכלוסייה העיר. יהודים אורתודוקסים לא התגוררו באינסברוק בשל קיומם של בתי כנסת רפורמיים והמגבלות שהוטלו על היהודים. בשנת 1890 השתייכו יהודי אינסברוק לקהילה היהודית ולרבנות העיר הוהנמס.
מלחמת העולם הראשונה

בשנת 1914 עבר הרב יוסף לינק מהוהנמס לאינסברוק, שם כבר הייתה קהילה יהודית קטנה. הוא שימש כרבה הראשון של הקהילה היהודית באינסברוק עד שנת 1932. ערב מלחמת העולם הראשונה התגוררו בעיר קרוב ל-500 יהודים.
מלחמת העולם הראשונה הביאה לאינסברוק תומכים במפלגה הנאציונל-סוציאליסטית (המפלגה הנאצית), דבר שהוביל לעלייה באנטישמיות בעיר. בשנות ה-30 אימצה הקהילה היהודית הצעירה באינסברוק עמדות ציוניות חזקות. במהלך תקופת בין המלחמות ניסו יהודי אינסברוק לגייס כספים להקמת בית כנסת ברחוב זילגסה 15, אך לא הצליחו בכך בשל השפל הכלכלי.
מלחמת העולם השנייה והשואה

בתחילת 1938 חיו באזור טירול ופורארלברג כ-250–280 יהודים. ד"ר אלימלך רימלט כיהן כרבה של הקהילה היהודית באינסברוק עד 1938, במהלך עליית המפלגה הנאצית לשלטון. יהודי אינסברוק סבלו מהדרה ממוסדות חינוך, רישיונות העסק שלהם הוחרמו, חוזי שכירות בוטלו, וחנויות ועסקים יהודיים עברו " אריזציה " על ידי השלטון הנאצי. בעקבות פקודה לפירוק הקהילה, התכוננו יהודי אינסברוק להגירה, והרבנות בעיר פורקה. ההערכה היא שכמחצית מיהודי אינסברוק הצליחו להמלט, רבים מהם עלו לארץ ישראל ובכך נצלו מרדיפות הנאצים.
הקהילה היהודית באינסברוק חוותה אלימות קשה מצד הנאצים במהלך הפוגרום שנערך ב-9–10 בנובמבר 1938, שנקרא בשם ליל הבדולח. במהלך הפוגרום נותרו בעיר בעיקר חברי קהילה מבוגרים וכמה ילדים, שכן רבים מהצעירים כבר נמלטו. באותו לילה נבזזו ונהרסו בתי יהודים, בית הכנסת ובית העלמין חוללו, 18 מחברי הקהילה הותקפו או נעצרו, וארבעה ממנהיגי הקהילה היהודית נרצחו. אף על פי שמספר היהודים באינסברוק היה קטן יחסית, הם חוו אלימות חמורה יותר בהשוואה לקהילות יהודיות אחרות.
יהודים רבים עזבו את אינסברוק לאחר ליל הבדולח. עד אמצע שנת 1939, נאלצן כמעט כל היהודים לעזוב את טירול ו-פורארלברג. לפחות 200 יהודים מאינסברוק נרצחו במהלך השואה. רבים הצליחו לשרוד מחוץ לאוסטריה או במחנות הריכוז, אך גורלם של יהודים רבים נותר בלתי ידוע.
מלחמת העולם השנייה והשואה > פוגרום ליל הבדוח

בליל ה-9–10 בנובמבר 1938 הובילו אנשי האס אה (SA) והאס אס (SS) את הפוגרום וביצעו אותו. לפני האירועים ציין שירות הביטחון של האס אס (Sicherheitsdienst, SD) כי יהודי אינסברוק אינם עוזבים את המדינה. בספטמבר 1938 הורה אדולף אייכמן ליהודי אינסברוק להגר במהירות, ונקבע להם מועד אחרון לעזיבת טירול בהתאם לעושרם ומעמדם החברתי. הפוגרום התמקד באינסברוק, בירת מחוז טירול-פורארלברג.
הנאצים קיבלו הוראה לרצוח ארבעה אזרחים בולטים ולהרוס את בית הכנסת, במטרה להעביר ליהודים מסר כי אינם רצויים עוד באינסברוק. 18 יהודים מהעיר נעצרו על ידי שירות הביטחון של האס אס (SD), כיוון שהוגדרו כ"כשירים לעבודה".
הפוגרום החל ב-10 בנובמבר בשעה 3:30 לפנות בוקר, ובמהלכו נהרסו כל הבתים והעסקים שהיו בבעלות יהודים. בית הכנסת נפרץ בכוח, נהרס ותכולתו נופצה. ארבעה מחברי הקהילה הבולטים נרצחו, ורבים נוספים הותקפו וסבלו מהתעללות. הפוגרום הוביל לעזיבתם של ליהודי אינסברוק. בתוך חודש עזבו 26 יהודים, רובם עברו לווינה.
מלחמת העולם השנייה והשואה > פיגועים ורציחות בולטים

במהלך ליל הפוגרום חוו יהודי אינסברוק אלימות קשה. לאחר האירועים ציין שירות הביטחון של האס אס (SD) כי "אם כמה יהודים לא נפגעו במהלך הפעולה, סביר להניח שזה משום שהתפספסו".
מלחמת העולם השנייה והשואה > פיגועים ורציחות בולטים > ריכרד ברגר

יושב ראש הקהילה היהודית, ריכרד ברגר, התבקש בעבר על ידי הגסטפו לדחות את עזיבתו המתוכננת מאינסברוק, בטענה כי תפקידו נדרש בקהילה היהודית בעיר. ברגר נעצר בביתו והובא אל מחוץ לעיר, סמוך לגדת הנהר. הוא הוצא בכוח מהרכב, הוכה בראשו באמצעות אקדחים ואגרופים ולאחר מכן נרגם באבנים עד מוות. גופתו הושלכה לנהר אין, ואחד מאנשי ה-SS ירה בראשו בעודו צף במים.
מלחמת העולם השנייה והשואה > פיגועים ורציחות בולטים > ד"ר וילהלם באואר

ד"ר וילהלם באואר עמד בראש ארגון הסחר היהודי באינסברוק. המבצעים פרצו לדירתו והורו לו להתלבש ולהתלוות אליהם. עם יציאתו מהבניין, הותקף באואר והוכה בראשו באמצעות מספר אקדחים, ולאחר מכן נדקר עד שהתמוטט. באואר, שהיה פצוע קשה, הצליח לשוב לדירתו, אך אשתו לא הצליחה להזעיק עזרה כיוון שקו הטלפון נותק. הוא מת מפצעיו באמבולנס בדרכו לבית החולים.
מלחמת העולם השנייה והשואה > פיגועים ורציחות בולטים > ריכרד גראובארט

המהנדס, ריצ'רד גראובארט נדקר בגבו עם בפגיון של האס אס והתמוטט. רופא הוזעק למקום, אך גראובארט מת בטרם הגיע. התוקפים נעלו את אשתו ובתו בחדר הסמוך. בני משפחתו, ובהם בנו המוזיקאי מייקל גראובארט, נמלטו מאוחר יותר לאנגליה.
מלחמת העולם השנייה והשואה > פיגועים ורציחות בולטים > יוסף אדלר ואשתו

יוסף אדלר היה מהנדס וחבר פעיל בארגון "הציונים של אינסברוק". במהלך ליל הפוגרום פרצו התוקפים הנאצים לדירתם של בני הזוג אדלר. בני הזוג הוכו על מיטתם עד שיוסף נפל ממנה משותק בצדו השמאלי. אשתו סבלה מזעזוע מוח. רופאו הפרטי של אדלר הורה לו לפנות למרפאה נוירולוגית, אך הוא נפטר חמישה שבועות לאחר מכן. אשתו עברה ללונדון לאחר האירועים, ושבה לאינסברוק בשנת 1950 לאחר המלחמה, שם התגוררה עד לפטירתה בשנת 1966.
העידן שלאחר המלחמה

לאחר מלחמת העולם השנייה שבו לאינסברוק רק מעט מחברי הקהילה היהודית המבוגרים. בשנת 1946 חזר אחד מחברי הקהילה ממחנה הריכוז טרזיינשטט ומונה על ידי שלטונות המחוז לאחראי לענייני היהודים. הקהילה היהודית באינסברוק צמחה בהדרגה וב-14 במרץ 1952 נוסדה מחדש "הקהילה היהודית של אינסברוק לטירול ופורארלברג". בשנת 1961 נוהלה הקהילה על ידי אוסקר פון לובומירסקי, אציל פולני שהתנצר. אולם תפילה הושכר ברחוב צולרשטראסה 1 (Zolerstrasse 1), שם התכנסו יהודי אינסברוק לתפילה. משרדי "הקהילה היהודית של אינסברוק לטירול ופורארלברג" שכנו במקום זה.
בשנת 1965 נהרס בית הכנסת הישן בזילגאסה, שנחרב במהלך הפוגרום, והמקום הפך למגרש חנייה. עד שנות ה-80 של המאה העשרים, נהגו יהודי אינסברוק להתכנס במבנה הקהילה שברחוב צולרשטראסה 1 ובשנת 1981 הציב אורי בן ארי שגריר ישראל באוסטריה לוח זיכרון במקום בו שכן בית הכנסת הישן.
אסתר פריטש כיהנה כנשיאת הקהילה היהודית לטירול ופורארלברג משנת 1987. בשנת 1988 נערך באינסברוק אירוע זיכרון גדול לציון 50 שנה לפוגרום, שבו השתתפו דוברים אורחים, ביניהם הבישוף ריינהולד שטכר, הרב הראשי פאול חיים אייזנברג ומושל המחוז אלויס פרטל. בשנת 1989 יזם הבישוף שטכר את הוועד הטירולי לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי.
בשנת 1991 הונחה אבן הפינה לבית הכנסת החדש באינסברוק, שהוקם במקום בו עמד בית הכנסת הישן ברחוב זילגאסה. בית הכנסת נחנך ב-21 במרץ 1993, בטקס בהשתתפות אורחי כבוד רבים מרחבי העולם. בהם יהודים ישראלים שעזבו את טירול במהלך מלחמת העולם השנייה. בית הכנסת הפך לאתר המושך אליו תיירים, במיוחד תיירים יהודים.
ביוני 1997 נחנכה מנורה בכיכר לנדהאוספלאץ (Landhausplatz) שבמרכז העיר על ידי הרב הראשי פאול חיים אייזנברג כאנדרטה לכבוד קורבנות השואה. לרגל חנוכת האנדרטה נערך אירוע, שבו הוזמנו ניצולי שואה מכל רחבי העולם.
בתחילת המאה ה-21 חלה התחדשות בחיי הקהילה. בעקבות הגירה גדלה הקהילה, ובסוף המאה ה-20 מנתה פחות מ-100 איש. בעיר הוהנמס נבנה מוזיאון יהודי, המתעד את ההיסטוריה של הקהילה היהודית המקומית. בשנת 2003 שופץ בית הכנסת לשעבר בהוהנמס, והוא נקרא על שם החזן שלמה זולצר, בן הקהילה.
בשנת 2001 נמנו באינסברוק 60 יהודים. בנובמבר 2008 יצרה דבורה ברזילי, פסלת וציירת ישראלית מוינה, אנדרטה בבית החולים אינסברוק להנצחת מגורשי הפקולטה לרפואה במרץ 1938. בשנת 2004 הונחה אבן זיכרון לזכר אילזה בריל, ילדה שפונתה מאינסברוק במסגרת הקינדרטרנספורט ונרצחה באושוויץ.
בדצמבר 2014 נבנו ספרייה ואולם אירועים במרכז הקהילה היהודית באינסברוק, המשמשים לאירועים קהילתיים, פסטיבלים ומפגשים. במאי 2016 נבחר גינטר לידר לנשיא החדש של הקהילה היהודית לטירול ופורארלברג, והחליף בתפקיד את אסתר פריטש, שהנהיגה את הקהילה במשך 29 שנים.
בשנת 2019 פרסמה הקהילה ספר שנועד ליידע את הקוראים על "כל דבר יהודי באינסברוק וסביבתה", וכן פורסם פרויקט שתיעד את כל האירועים שהתרחשו בליל הפוגרום, בשם "פוגרום 1938 באינסברוק - קורבנות וזירות הטרור".
העידן שלאחר המלחמה > נשיא הקהילה

מאז 2024: זיגפריד אביאל גיטרלה (Siegfried Aviel Gitterle).
העידן שלאחר המלחמה > רב

נכון ל-2025 לקהילה אין רב קהילה משלה, והיא מקבלת מענה בענייני דת מהרב הראשי של וינה, ירון אנגלמאייר ( Jaron Engelmayer ).
ראו גם

הקהילה היהודית וינה
יהדות אוסטריה
גירוש יהודי אוסטריה
הערות שוליים

↑  history of the Jewish Community for Tyrol and Vorarlberg
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18  Rimalt, Elimelech. "Innsbruck". Encyclopedia Judaica. 9 (2): 789–790.
↑  Claims Conference, History of the Austrian Jewish Community, Claims Conference, ‏2012-08-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  Innsbruck | Jewish Communities of Austria (באנגלית אמריקאית)
↑  Sergey R. Kravtsov, Synagogue Architecture: An Overview, 2024-11-20, ISBN 978-0-19-934037-8. (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20  "History". Israelitische Kultusgemeinde für Tirol und Vorarlberg Innsbruck. נבדק ב-13 באפריל 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Gehler, Michael (2019). "Murder on Command The Anti-Jewish Pogrom in Innsbruck ninth-10th November 1938". Year Book - Leo Back Institute. 38 (1): 119–153. doi:10.1093/leobaeck/38.1.119.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Guggenberger, Michael (2019). "The pogrom of 1938 in Innsbruck Victims and locations of terror". Erinnern.at.
↑  History | Israelitische Kultusgemeinde für Tirol und Vorarlberg, www.ikg-innsbruck.at
↑  Claims Conference, History of the Austrian Jewish Community, Claims Conference, ‏2012-08-14 (באנגלית אמריקאית)
1 2 3 4 5  "Community Innsbruck". The Museum of the Jewish People at Beit Hatfutsot. Jewish Communities of Austria.
1 2  "Community - Innsbruck Modern Era". The Museum of the Jewish People at Beit Harfutsot. Jewish Communities of Austria.
↑  Jewish emigration, 1938Projekt, ‏2018-07-05 (באנגלית אמריקאית)
↑  The Eichmann Trial – Documentation at the ISA | פרסומים |, באתר catalog.archives.gov.il
↑  "Synagogue Innsbruck". The Museum of the Jewish People at Beit Hatfutsot. Jewish Communities of Austria.
1 2 3 4  "Innsbruck". The Museum of the Jewish People at Beit Hatfutsot. Jewish Communities of Austria.
↑  "Brüll, Ilse (1925–1942) | Encyclopedia.com". www.encyclopedia.com. נבדק ב-2024-03-10.
↑  "Ilse Brüll". Joods Monument (באנגלית). 1925-04-28. נבדק ב-2024-03-10.
אנדרטת הזיכרון לפוגרום ליל הבדולח המוצבת בכיכר אדוארד ואלנפר (Eduard-Wallnöfer-Platz), ידועה גם בשם כיכר לנדהאוס (Landhausplatz) שבמרכז העיר אינסברוק משנת 2017
אנטישמיות בצרפת במאה ה-21

נובמבר 2023, סצנה מתוך צעדה נגד אנטישמיות לאורך שדרת דה ברטיי בפריז.
האנטישמיות בצרפת החריפה מאז סוף המאה ה-20 ונכנסה למאה ה-21. בראשית המאה ה-21, רוב היהודים בצרפת, כמו גם רוב המוסלמים בצרפת, הם ממוצא צפון-אפריקאי. בצרפת יש את אוכלוסיית היהודים הגדולה ביותר בתפוצות אחרי ארצות הברית—כ-500,000–600,000 איש. לפריז יש את האוכלוסייה היהודית הגדולה ביותר, ואחריה מרסיי, שבה מתגוררים כ-70,000 יהודים. ביטויי אנטישמיות נראו בעלייה במהלך מלחמת ששת הימים ב-1967 ובקמפיין האנטי-ציוני של צרפת בשנות ה-70 וה-80. בעקבות ההצלחות האלקטורליות של הימין הקיצוני, "האיחוד הלאומי", והכחשת השואה בקרב גורמים מסוימים בשנות ה-90, סקרים הראו עלייה באמונות אנטישמיות סטריאוטיפיות בקרב האוכלוסייה הכללית בצרפת.
בתחילת המאה ה-21, האנטישמיות בצרפת עלתה בחדות במהלך ההאינתיפאדה השנייה בישראל ובשטחים הפלסטיניים, כמו גם במדינות אירופיות אחרות. בנוסף, חלק ניכר מהדור השני של מהגרים מוסלמים בצרפת החל להזדהות עם המאבק הפלסטיני, כאשר חלקם אף הזדהו עם האסלאם הרדיקלי. בשנות ה-2000 התנהל דיון ביקורתי על מהות האנטישמיות בצרפת, לצד גינויים שלה, בהקשר של המצב במזרח התיכון והאסלאם. נוצרו חילוקי דעות בין קבוצות אנטי-גזעניות.
לאור האלימות וההתקפות המילוליות, חלק מהיהודים בצרפת החלו להגר לישראל. בתחילת 2014 מספר היהודים הצרפתים שעלו לישראל עלה על מספר היהודים האמריקאים שעלו. באותה תקופה, 70% מהיהודים בצרפת דיווחו בסקרים כי הם חוששים מהשפלות או מהטרדות, ו-60% דיווחו על חשש מאלימות פיזית בשל יהדותם; שני הנתונים היו גבוהים משמעותית מהממוצע האירופי. בהתאם לכך, סקר שנערך בשנת 2024 מצא כי אחד מכל חמישה צעירים צרפתים חושב כי יהיה דבר טוב אם היהודים יעזבו את המדינה.
רקע

בתחילת המאה ה-21, ההערכות היו כי בצרפת מתגוררים בין 500,000 ל-600,000 יהודים, רובם ספרדים ממוצא צפון-אפריקאי. זוהי האוכלוסייה היהודית השנייה בגודלה בעולם אחרי ישראל וארצות הברית. כרבע מהאוכלוסייה היהודית האשכנזית ההיסטורית בצרפת נרצחה בשואה במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, ממשלת צרפת העבירה חוקים לדיכוי האפליה האנטישמית ולהגנת היהודים במדינה.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, יהודים רבים מצפון אפריקה היגרו לצרפת ממדינות כמו אלג'יריה, מרוקו ותוניסיה, שזכו לעצמאות משלטון קולוניאלי לאחר מלחמות ממושכות מול צרפת. מלחמות העצמאות יצרו תחושות קשות בקרב שני הצדדים, ואלג'יריה שקעה במלחמת אזרחים ממושכת לאחר קבלת עצמאותה. יהודים עזבו את צפון אפריקה בעקבות ההחרפה ביחסים בין העמים באזור, במיוחד בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967 בין ישראל, מצרים ומדינות ערביות נוספות. המתח באזור גדל עם פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, דבר שהוביל את היהודים בצפון אפריקה להרגיש פחות רצויים במדינות אלו, ורובם עזבו את האזור.
משנות ה-90 של המאה ה-20 החלה הגירה מוגברת של ערבים ממדינות צפון אפריקה לצרפת, בשל סיבות כלכליות ובריחת פליטים ממלחמות אזרחים במדינות מוצאם. בעבר, כבר לפני מלחמת העולם השנייה, רבים מהערבים הצפון-אפריקאים חיו ועבדו בצרפת. הקהילה המוסלמית בצרפת הקימה את המסגד הגדול של פריז בשנת 1929. האימאם של המסגד (סי קאדור בן גבריט) וחברים בקהילה סייעו להגן על יהודים במהלך השואה.
בשנות ה-90 התנהל דיון מחודש בנוגע לאחריות משטר וישי לשואה ולשיתוף הפעולה שלו עם גרמניה הנאצית. ההיסטוריון האמריקאי רוברט פקסטון טען בספרו "צרפת של וישי" (1972) כי משטר וישי שיתף פעולה עם גרמניה הנאצית, דבר שגרם לוויכוחים נרחבים בצרפת.
ההיסטוריונית הבריטית מוד ס. מנדל טוענת בספרה יהודים ומוסלמים בצרפת: היסטוריה של עימות (2014) כי שורשי האנטישמיות המוסלמית בקרב מהגרים בני הדור השני בצרפת טמונים ביחסים הבין-קהילתיים שהתקיימו קודם לכן באלג'יריה, תוניסיה ומרוקו; במהלכים הפוליטיים בתקופת הדה-קולוניזציה של אפריקה; ובאירועים השוטפים בסכסוך הישראלי-ערבי. סוציולוגים אחדים, כגון נונה מאייר ולורן מוצ'יאלי, טענו כי דעות אנטישמיות נמצאות בירידה בצרפת מאז תום מלחמת העולם השנייה, וכי סוגים אחרים של גזענות נפוצים יותר מאנטישמיות. עם זאת, חברי הקהילה היהודית בצרפת ביקרו את המסקנות הללו.
התקפות אנטישמיות

הוועדה הלאומית הצרפתית לזכויות אדם (CNCDH) מפרסמת דוחות שנתיים על פעולות אנטישמיות בצרפת. היא תיעדה רמות מטרידות של פעולות אנטישמיות בין 2002 ל-2004, במהלך האינתיפאדה השנייה, וכן עלייה חדה ב-2009. בשנת 2023 פורסם דוח נוסף שסקר אירועים אנטישמיים שהתרחשו בין 2012 ל-2022. בשנת 2024, המועצה המייצגת של מוסדות היהודים בצרפת (CRIF) פרסמה דוח על מספר התקריות האנטישמיות שאירעו בשנת 2023, שהראה עלייה משמעותית.
דעת קהל

סקרים רבים נערכו על עמדות הציבור הצרפתי כלפי יהודים מאז תחילת המאה ה-21. לפי דו"ח הליגה נגד השמצה (ADL) משנת 2002, 42% מהנשאלים בצרפת הסכימו עם האמירה כי "היהודים נאמנים יותר לישראל מאשר למדינה בה הם חיים". סקרים שנעשו בשנים מאוחרות יותר הראו ירידה מסוימת בעמדות אנטישמיות, אך גם עלייה מחודשת לאחר פיגועים אלימים ותקופות של מתיחות בין ישראל לפלסטינים.
בהשפעת מלחמת חרבות ברזל בסקר שנערך בשנת 2024, נמצא כי אחד מכל חמישה צעירים בצרפת חושב שיהיה דבר חיובי אם היהודים יעזבו את המדינה, נתון שעורר דאגה רבה בקרב הקהילה היהודית בצרפת. עם זאת במהלך 2023 בזמן תחילת המלחמה נרשמה בצרפת אהדה גוברת כלפי ישראל והקהילה היהודית, ככל הנראה בשל חשש מהתעצמות האסלאם הקיצוני. הדבר התבטא בתמיכה ממשלתית בזכותה של ישראל להגן על עצמה ובגינוי חמאס כארגון טרור.
הערות שוליים

↑  "Holocaust denial/legal concepts in Europe" (אורכב 01.03.2018 בארכיון Wayback Machine), Democratic Union
↑  "Holocaust denial is part of a strategy". במאי 1998. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Werner Bergmann and Juliane Wentzel (בפברואר 2003). "Manifestations of Antisemitism in the European Union" (PDF). EUMC (European Monitoring Centre on Racism and Xenophobia). נבדק ב-9 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wieviorka, Michel (2005). The Lure of Antisemitism - Hatred of Jews in Present-Day France. Netherlands: Brill. ISBN 978-900416337-9.
↑  "Alarmed by anti-Semitism, French Jews consider flight". Deutsche Welt.
↑  "Almost 1 in 5 young French people think Jews leaving country would be good, CRIF finds". The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית). 2024-11-24. נבדק ב-2025-01-22.
1 2 3 4  Smith, Craig S. (26 במרץ 2006). "Jews in France Feel Sting as Antisemitism Surges Among Children of Immigrants". The New York Times. נבדק ב-2010-05-04. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Mucchielli, Laurent (5 במרץ 2009). "Le "retour de l'antisémitisme": discours rituel au dîner annuel du CRIF" (PDF) (בצרפתית). נבדק ב-28 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mayer, Nonna (1 בינואר 2004). "Nouvelle judéophobie ou vieil antisémitisme ?". Raisons Politiques. 16 (4): 91. doi:10.3917/rai.016.0091. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Waintrater, Meïr. "Le déni de l'antisémitisme" (בצרפתית). CRIF. נבדק ב-28 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Crif - Rapport sur les chiffres de l'antisémitisme en 2023 présenté par le SPCJ : Flambée des actes antisémites en France à partir du 7 octobre". Crif - Conseil Représentatif des Institutions Juives de France (בצרפתית). 2024-01-24. נבדק ב-2025-01-22.
↑  rivka, ניתוח: העימות בין ישראל לעזה בעיניים צרפתיות - המכון למדיניות העם היהודי, ‏2023-10-17
מרוץ קטלני

| --- | --- |

 מבוסס על:  Death Race 2000 
 בימוי:  פול וו. אס. אנדרסון 
 הופק בידי:  פול וו. אס. אנדרסון, פאולה וגנר, טום קרוז, רוג'ר קורמן, ג'רמי בולט 
 תסריט:  פול וו. אס. אנדרסון, צ'ארלס ב. גריפית' 
 עריכה:  ניוון הווי 
 שחקנים ראשיים:  ג'ייסון סטיית'האם (Jensen Ames) Frederick Koehler דייוויד קאראדין Janaya Stephens מקס ריין ג'ייסון קלארק Robert LaSardo בנץ אנטואן ג'ייקוב ורגאס ג'ואן אלן רובין שו טייריס גיבסון נטלי מרטינז איאן מקשיין דן ז'אנוט 
 מוזיקה:  פול הסלינגר 
 צילום:  סקוט קוון 
 מדינה:  ארצות הברית, גרמניה, הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  רלטיביטי מדיה, Cruise/Wagner Productions, סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  UIP Duna, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 בנובמבר 2008 
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט כלא, סרט פעולה מדע בדיוני, סרט מתח, סרט דיסטופי 
 מקום התרחשות:  מקסיקו 
 הכנסות באתר מוג'ו:   deathrace
 סרט הבא:  Death Race 2 
 www.deathracemovie.net
 דף הסרט ב־IMDb
 
מרוץ קטלני (באנגלית: Death Race) הוא סרט פעולה דיסטופי אמריקאי משנת 2008, בבימויו של פול וו.ס. אנדרסון, שגם כתב את התסריט. הסרט מהווה חידוש לסרט הפולחן "Death Race 2000" משנת 1975. בסרט מככבים ג'ייסון סטיית'האם, טייריס גיבסון, איאן מקשיין וג'ואן אלן. העלילה מתרחשת בעתיד הקרוב, בו אסירים נאלצים להשתתף במרוצי מכוניות קטלניים המשודרים לציבור הרחב, במטרה לזכות בחירותם. הסרט הופק בתקציב של 45–65 מיליון דולר והכניס כ-76 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט זכה להמשכים, בהם "מרוץ קטלני 2" (2010), "מרוץ קטלני 3: גיהנום" (2013) ו"מרוץ קטלני 4: מעבר לאנרכיה" (2018), שהופצו ישירות לווידאו.
עלילה

בעתיד הקרוב, הכלכלה האמריקאית קורסת ושיעור הפשיעה עולה, מה שמוביל להפרטת בתי הכלא. בכלא "טרמינל איילנד", הסוהרת קלייר הנסי מארגנת את "מרוץ המוות" – סדרת מרוצים קטלניים בין אסירים המשודרת לציבור הרחב. ג'נסן איימס, נהג מרוצים לשעבר שהופלל ברצח אשתו, נאלץ להשתתף במרוץ בתמורה לחירותו. במהלך המרוץ, איימס מגלה את האמת מאחורי הפללתו ונאבק לשרוד מול יריבים אכזריים, תוך שהוא מתמודד עם דילמות מוסריות וניסיונות לחסלו.
צוות השחקנים

ג'ייסון סטיית'האם – ג'נסן איימס, נהג מרוצים לשעבר שהופלל ברצח אשתו.
ג'ואן אלן – קלייר הנסי, סוהרת כלא "טרמינל איילנד" ומארגנת "מרוץ המוות".
איאן מקשיין – קואץ', ראש צוות המכונאים של איימס ואסיר ותיק.
טייריס גיבסון – מכונת ירייה ג'ו מייסון, יריבו העיקרי של איימס במרוץ.
נטלי מרטינז – אליזבת' קייס, נווטת המרוץ של איימס.
מקס ריאן – פאצ'נקו, אסיר ונהג יריב במרוץ.
ג'ייסון קלארק – אולריך, סגן הסוהרת הנסי.
פרדריק קוהלר – ליסטס, חבר בצוות המכונאים של איימס ואסיר עם ידע נרחב.
ג'ייקוב ורגס – גונר, מכונאי בצוות של איימס.
ביקורות

הסרט "מרוץ קטלני" קיבל ביקורות מעורבות. באתר Rotten Tomatoes, הוא זכה לציון של 42% המבוסס על 160 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרט פעולה מהיר ואלים, אך חסר עומק עלילתי." באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 43 מתוך 100, המבוסס על 23 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
האגף לחיילים משוחררים ומילואים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ישראל
 משרד אחראי:  משרד הביטחון
 תאריך הקמה:  1949
 חוק:  חוק קליטת חיילים משוחררים
 ממשלה:  ממשלת ישראל
 שר:  שר הביטחון
 מנהל:  אל"ם (מיל') איל הנס
 מטה מרכזי:  מחנה דורי 
 www.hachvana.mod.gov.il
 
הלוגו הראשון של הקרן והיחידה להכוונת חיילים משוחררים
הלוגו של האגף והקרן לחיילים משוחררים עד ל-2023
הלוגו של האגף והקרן לחיילים משוחררים עד לתחילת 2025
האגף לחיילים משוחררים ומילואים, שעד תחילת 2025 נקרא האגף והקרן לחיילים משוחררים, הוא אגף במשרד הביטחון הממונה על טיפול בחיילים ובחיילות לקראת סוף השרות הצבאי ובסיוע בקליטה בחיים האזרחיים בתחומים שונים: השכלה, הכשרה מקצועית ותעסוקה.
רקע

האגף הוקם בשנת 1949, מתוך חזונו של ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, שראה חשיבות רבה בשילוב החיילים המשוחררים במסגרת החיים האזרחיים באופן המיטבי. בשנת 1994, בעקבות חוק קליטת חיילים משוחררים, הוקמה קרן לקליטת חיילים משוחררים. במסגרת החוק, מוענקים לחיילים המשוחררים: מענק שחרור, פיקדון אישי, סיוע בהשלמת לימודים, בהשכלה גבוהה וכן - בהכשרה מקצועית לעתיד.
החזון העיקרי של האגף והקרן, הוא לסייע לחיילים המשוחררים להשתלב בחברה באופן מיטבי, תוך חשיפת האפשרויות העומדות בפניהם בחיים האזרחיים, העצמתם והבאתם למימוש עצמי ולהצלחה. בשנת 2014 שיפרו האגף והקרן את הנגישות למידע - אתר האינטרנט חודש בממשק נוח למשתמש וכן, הוקם מרכז שירות טלפוני מאויש, למענה על שאלות.
האגף ידוע בזמריר שלה ברדיו גלי צה"ל, בו שמם המלא של האגף והקרן, הולחן לשיר קליט - "הקרן והיחידה להכוונת חיילים משוחררים במשרד הביטחון - המקפצה שלך לאזרחות!".
חוק קליטת חיילים משוחררים

באפריל 1994 נחקק חוק קליטת חיילים משוחררים, שנועד לסייע לחיילים המשתחררים משירות חובה בתחילת דרכם בחייהם באזרחות. הסיוע ניתן במספר תחומים: קבלת מענק שחרור, קבלת פיקדון אישי, השלמת לימודים, השכלה אקדמית וקבלת הכשרה מקצועית. מאז נחקק החוק, הוא תוקן מספר פעמים והותאם לצרכים המשתנים ולטובת אוכלוסיית החיילים המשוחררים.
חוק קליטת חיילים משוחררים > אוכלוסיית הזכאים

מי שזכאי להטבות שנקבעו בחוק הם "חיילים משוחררים" - כל חייל שהשלים לפחות 12 חודשי שירות (או פחות מכך אם שוחרר מטעמי בריאות) בצה"ל, במשטרה, במג"ב, בשב"ס, בשירות מוכר אחר וכן בשירות לאומי-אזרחי. הזכאות של החייל המשוחרר היא בהתאם למשך השירות ואופיו (לוחם, תומך לחימה, אחר), למשך חמש שנים ממועד השחרור. לעניין חוק זה נחשב כל חודש של שירות לאומי–אזרחי במסלול מפוצל (שירות בהיקף של 20 שעות שבועיות בממוצע) כמחצית חודש שירות, וכל חודש של שירות לאומי–אזרחי במסלול ביניים (שירות בהיקף של 30 שעות שבועיות בממוצע) כשלושת רבעי חודש שירות.
חיילים משוחררים בודדים ולחיילים תושבי הפריפריה זכאים להטבות מיוחדות.
חוק קליטת חיילים משוחררים > ניהול מענק ופיקדון אישי

על מנת לסייע לחייל המשוחרר בתחילת דרכו באזרחות, מעניקים האגף והקרן לחייל המשתחרר סכום כספי בצורת מענק שחרור ופיקדון אישי.
מענק השחרור מועבר לחשבון הבנק של החייל המשוחרר עם עד 60 יום מתום השירות, לשימוש מידי וחופשי. סכום המענק הוא בהתאם למשך השירות ואופיו על פי הטבלה הבאה (כל הסכומים הם בערכי אפריל 2022):
בשונה מהמענק, הפיקדון האישי אינו מועבר לחשבון הבנק של החייל המשוחרר, אלא נשמר בחשבון שנפתח עבורו בבנקים המורשים על ידי האגף והקרן (בנק פועלים/לאומי). ניתן לממש את דמי הפיקדון האישי במהלך חמש השנים ממועד השחרור לשם המטרות הבאות: לימודים, הכשרה מקצועית, הקמת עסק, לימודי נהיגה, דיור או נישואין. בתום חמש השנים, יתרת סכום הפיקדון עוברת ישירות לחשבון הבנק של החייל המשוחרר.
סכום הפיקדון הוא בהתאם למשך חודשי השירות ואופיו על פי הטבלה הבאה (כל הסכומים הם בערכי אפריל 2022):