stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה
היסטוריה > לפני המלחמה: הקמה ותפקיד בהגירה כפויה

אדולף אייכמן, שנשלח מברלין כראש הסוכנות, ועמיתו אלויס ברונר, קבעו את מכסות ההגירה, והאצילו את הקצאת רישיונות ההגירה לקהילה היהודית בווינה. הקהילה נסגרה רשמית על ידי הנאצים במרץ 1938 ונפתחה מחדש עם מנהיג שמונה על ידי הנאצים, יוסף לוונהרץ. ראש "חטיבת ההגירה של הקהילה היהודית" (בגרמנית: Auswanderungsabteilung der Kultusgemeinde) היה בנימין מורמלשטיין. תפקיד חשוב נוסף בארגון תפס ברתולד שטורפר.
בקיץ 1938 פנו לוונהרץ ועמיתיו לעבודה בקהילה היהודית בווינה לאייכמן בבקשה לפשט את ההליכים המקדימים הבירוקרטיים למי שרוצה להגר. הרייכסקומיסר האחראי על אוסטריה הנאצית, יוזף בירקל (Joseph Bürckel), הקים את הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה ב-20 באוגוסט 1938, באופן רשמי בהנהגתו של פרנץ ולטר שטאלקר, אך למעשה בפיקוד אייכמן. מאוחר יותר קיבל פרנץ יוזף הובר, ראש משטרת הביטחון והאס דה של המחוזות הנאציים וינה, אוברדונאו ונידרדונאו, פיקוד על הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה. הובר העביר את מרבית תפקידיו לסגנו קרל אבנר (Karl Ebner), איש הגסטפו בווינה. ההוראות לסוכנות המרכזית להגירה יהודית נושאות את חתימתו.
בסוכנות המרכזית יוצגו כל הגורמים הממשלתיים החיצוניים החיוניים שהיו מוסמכים להנפיק "מסמכי תאימות" (גרמנית: Unbedenklichkeitsbescheinigungen) אם לא היו חייבים פיגורים בגין דמי שכירות, אגרות, מיסים או "היטל ההון היהודי" שמניעיו היו גזעניים (גרמנית: Judenvermögensabgabe), וכן דמי תעבורה באמצעי התחבורה של הרייך. כל בקשה טופלה כמו על סרט נע בפס ייצור, כך שכל הניירת הנדרשת להגירתם של "היהודים שרצו להגר, טופלה במשך שמונה עד ארבעה עשר יום." אייכמן התפאר בכך שמספר "היהודים שנאלצו להגר" הוגדל ל-350 ליום; עד סוף ספטמבר 1938 עזבו 38,000 יהודים את אוסטריה באופן חוקי. ריינהרד היידריך הצהיר ב-12 בנובמבר 1938 כי המספר הכולל כבר גדל ל-45,000.
עלויות ההגירה הכפויה שולמו על ידי הקורבנות. הקהילה היהודית בווינה הייתה תחת עומס עקב כמות המשימות הגוברת, הטיפול בבקשות הגירה והצורך לפעול לשם מתן צדקה ליהודים שנותרו באוסטריה, ופעלה במימון מופחת. הקהילה ביקשה, באישור אייכמן, סיוע במימון מנציג הג'וינט. בנוסף, מועמדים להגירה נאלצו לשלם "תשלום הגירה" (גרמנית: Auswandererabgabe) בסולם שהתבסס על הכנסה, כדי לכסות את עלויות הנסיעה של יהודים עניים. המטרה העיקרית של תשלום זה הייתה גניבת הנכסים היהודיים הנאצים במסגרת הנחיות ה"אריזציה". אזרחים יהודים עשירים קיבלו יחס מועדף אך לא כדי להעניק פריווילגיה אלא כצורה פסאודו-משפטית שבאמצעותה שדדה המדינה הנאצית נכסים יהודיים באופן ישיר, בניגוד לנוהל ה"אריזציה" הרגיל, ממנו הרוויחו בעיקר אנשי המפלגה הנאצית.
הארגון והיעילות של "הסוכנות המרכזית" בווינה, שנמצאה בהיכל אלברט רוטשילד, הפכו במהרה למופת עבור האס אס להקמתה של "הסוכנות המרכזית ברייך לשם הגירה יהודית" (גרמנית: Reichszentrale für jüdische Auswanderung) בברלין. מאוחר יותר, על בסיס מה שמכונה "מודל וינה", הוקמו באמסטרדם ובפראג סוכנויות מרכזיות להגירה יהודית.
היסטוריה > לפני המלחמה: הקמה ותפקיד בהגירה כפויה > כוח אדם

אלויס ברונר, מנהיג הסוכנות המרכזית בווינה באופן רשמי מינואר 1941, היה כבר המפקד בפועל לאחר שאייכמן עזב בשנת 1939. רשימה שלמה של אנשי הסוכנות המרכזית בווינה לא שרדה, אך אנשי האס אס הבאים היו בין 17 ל-20 עמיתים לעבודה בפיקודו של ברונר:
אנטון ברונר (Anton Brunner, ‏1898–1946)
ארנסט בריקלר (Ernst Brückler, ‏1912–?)
אנטון בורגר (Anton Burger, ‏1911–1991)
פרדיננד דאורך (Ferdinand Daurach, ‏1912–?)
הרברט גרבינג (Herbert Gerbing, ‏1914–?)
ארנסט גירזיק (Ernst Girzick, ‏1911–?)
ריכרד הרטנברגר (Richard Hartenberger, ‏1911–1974)
פרנץ נובאק (1913–1983)
קארל רהם (1907–1947)
אלפרד סלאביק (Alfred Slawik, ‏1913 - אחרי 1962)
פרנץ שטושקה (Franz Stuschka, ‏1910–1986)
יוסף וייזל (Josef Weiszl, ‏1912 - אחרי 1956)
אנטון זיטה (Anton Zita, ‏1909–1946)
היסטוריה > בתקופת המלחמה: תפקיד בגירושים ופירוק הסוכנות

בתקופת ההגירה הכפויה, הסוכנות המרכזית בווינה "הוציאה לפועל מבצע רשמי שלימים יוכנס לתוקף מלא עם גירוש היהודים." למרות ששמה של הסוכנות נותר זהה, הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה ארגנה ויישמה את גירוש יהודי אוסטריה מווינה החל באוקטובר 1939 עם השילוחים לניסקו שבפולין, ולאחר מכן בפברואר ובמרץ 1941 עם גירוש מעל 5,000 יהודים מווינה לגטאות בעיירות פולניות קטנות כמו אופולה וקילצה. כאשר נוהג אשרות היציאה בחסות המדינה נעצר עם איסורו של היינריך הימלר על הגירה יהודית ב-18 באוקטובר 1941, הסוכנות המרכזית האיצה את הגירושים, עד שבסוף 1942 הייתה "השאלה היהודית" בווינה כמעט "פתורה". מתוך 206,000 היהודים שהתגוררו באוסטריה בשנת 1938 (בהגדרת חוקי נירנברג הגזעניים) נותרו רק כ-8,000. אנשי הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה היו אחראים ישירות לגירושם של לפחות 48,767 יהודים אוסטרים שנרצחו.
הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה המשיכה לפעול עד לפירוקה במרץ 1943. גירושים מאוחרים יותר של קורבנות יהודים מווינה בוצעו על ידי הגסטפו. חלק מאנשי הסוכנות המרכזית של וינה עברו אחר כך לסוכנות ההגירה היהודית בפראג.
היסטוריה > לאחר המלחמה: צדק, "תגלית סנסציונית" ומיקום הימצאם של המסמכים

הביוגרפיות של אנשי הסוכנות המרכזית בווינה לאחר המלחמה מגוונות: חלקן הועמדו לדין, ועונשיהם נעו בין עונשי מאסר קלים יחסית (ארנסט גירזיק, ריכרד הרטנברגר, פרנץ נובאק, אלפרד סלאביק, פרנץ שטושקה, יוזף וייזל) ועד עונשי מוות על אנטון ברונר, אדולף אייכמן וקארל רהם. ארנסט ברוקלר, אלויס ברונר ואנטון בורגר הצליחו להימנע ממשפט. מקום הימצאם ופעילותם של פרדיננד דאורך, הרברט גרבינג ואנטון זיטה נותרו עלומים.
הסוכנות המרכזית להגירה יהודית נחשבה "מוקד ונקודת המשען של החיים והמוות היהודיים".  בהתחשב בקשר עם אייכמן, ארכיון המסמכים המרכזי שלה עבר חיפוש על ידי היסטוריונים. ב-24 במרץ 2000 פרסמה חברת המחקר בברלין "עובדות ותיקים" ("Facts & Files") הודעה לעיתונות בה נאמר כי ההיסטוריון והארכיונאי הברלינאי יורג רודולף מצא אוסף של "תיקי אייכמן" בארכיונים הנאציים לשעבר של המשרד לביטחון המדינה בגרמניה המזרחית. הארכיון הועבר לאחר נפילת חומת ברלין לארכיון הזמני של הארכיון הפדרלי הגרמני בהופגרטן ליד ברלין.  רודולף אמר לעיתונות כי תגלית זו מורכבת מכ-15,000 עד 20,000 תיקים, בהם כמעט 100,000 מסמכים בודדים מהסוכנות המרכזית להגירה יהודית של אייכמן בווינה.  "ממצא מרעיש" זה עלה לכותרות והופץ על ידי סוכנות הידיעות אי פי.  במארס 2001 העמיד נציב הממשלה הפדרלית של גרמניה לתרבות ותקשורת חמישה מיליון מארק (כ-2.6 מיליון דולר באותה עת) לרשות הארכיון הפדרלי כדי לבחון את טענת חברת המחקר.  בפברואר 2004 פרסם הארכיון הפדרלי את תוצאות חקירתם:
"ההודעה לעיתונות משנת 2000, שטענה כי ניתן למצוא בארכיון הנאצי עד 20,000 "תיקים של אייכמן", צריכה לעבור לתחום האגדה, לאחר סיום החקירה. למען האמת, תחת הכותרת "פרויקט אייכמן" היה למשרד לביטחון המדינה אוסף קטן של 20 תיקים, כולל המשרד הראשי של האס דה, הגסטפו, המחלקה של האס דה לאגן העליון של הדנובה, והסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה. בנוסף, נמצאו כמה חפצים אישיים של אייכמן והכרזה על מצוד, הכרזה שהפיצה אגודת הנרדפים על ידי המשטר הנאצי."[20]
הארכיון הראשי לכאורה של הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה, שאת מיקום חותם הארכיון שלו ניסה לשווא רודולף למכור להיסטוריונים מווינה בשנת 2000 תמורת 15,600 מארק (קצת יותר מ-8,000 דולר אמריקאי באותה עת), כלל למעשה 20 תיקים בלבד. היה זה ניסיון כושל להרוויח ממה שהיה למעשה מסמכי שואה פיקטיביים.
הארכיון הראשי של הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה הושמד ככל הנראה, יחד עם חומר אחר של המשרד הראשי לביטחון הרייך בגטו טרזינשטט בסמוך לסיום המלחמה. מכיוון שהארכיונים הראשיים כבר לא קיימים או שלא נמצאו, המסמכים המשחזרים את פעילות הסוכנות המרכזית בווינה מפוזרים בארכיונים ורשומות מגוונות, כגון מסמכי קרנות ההגירה במרכז התיעוד של ההתנגדות האוסטרית וארכיון העיר וינה. התיעודים כמעט המלאים של הקהילה היהודית בווינה הועברו לאחר המלחמה לארכיון המרכזי להיסטוריה של העם היהודי בירושלים. עדויות רבות על הקהילה היהודית בווינה נאספו על ידי הג'וינט והן מתעדות את מצבה הרעוע של האוכלוסייה היהודית בווינה בתקופת השואה. מקום הימצאם של הארכיונים המרכזיים של הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה נותר לא ידוע.
לקריאה נוספת

Aly, Götz: Hitler's Beneficiaries: Plunder, Racial War, and the Nazi Welfare State Picador, 2008. ISBN 0-805-08726-5ISBN 0-805-08726-5
Rabinovici, Doron: Eichmann's Jews: The Jewish Administration of Holocaust Vienna, 1938-1945 Polity, 2011. ISBN 0-745-64682-4ISBN 0-745-64682-4
Safrian, Hans: Eichmann's Men. Cambridge University Press, 2009. ISBN 0-521-61726-XISBN 0-521-61726-X
דה-ויין ג'וי רנדולף

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1986 (בת 38) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2010 
 מקום לימודים:  בית הספר לדרמה של ייל (2011)  אוניברסיטת טמפל  Hershey High School 
 פרופיל ב-IMDb
 
דה-ויין ג'וי רנדולף (באנגלית: Da'Vine Joy Randolph; נולדה ב-21 במאי 1986) היא שחקנית אמריקאית. היא התפרסמה בזכות גילום דמותה של המדיום אודה מיי בראון בהפקת המחזמר "רוח רפאים" בברודוויי (2012), תפקיד שזיכה אותה במועמדות לפרס טוני לשחקנית המשנה הטובה ביותר במחזמר. לאחר מכן הופיעה בסרטים "האיש הכי כועס בברוקלין" (2014) ו"משרד חג המולד" (2016), וזכתה לשבחים על תפקידיה בסרטים "דולמייט הוא שמי" (2019) ו"ארצות הברית נגד בילי הולידיי" (2020). רנדולף זכתה להצלחה וביקורות מהללות על הופעתה בסרט "נשארים לחג" (2023), תפקיד שעליו קיבלה מספר פרסים, בהם פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בטלוויזיה, רנדולף הופיעה בסדרות "סלפי" (2014), "החיים עצמם", "אנשי כדור הארץ", "אימפריה", "פיוז'ן" ו"האליל". בשנת 2024, הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית אורחת מצטיינת בסדרה קומית על תפקידה בסדרת המסתורין של הולו "רק רוצחים בבניין".
ביוגרפיה

רנדולף נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית. שמה הפרטי מבוטא כ-"דיי ויין ג'וי", ואין לה שם אמצעי. הוריה ניסו להביא ילדים במשך שבע שנים, ולאחר שנולדה אמרו כי הייתה "שמחה אלוהית". היא גדלה בשכונת מאונט איירי שבפילדלפיה, ובנעוריה השתתפה במחנה אמנויות אינטרלוכן, שם למדה תיאטרון. היא החלה ללמוד באוניברסיטת טמפל בתחום שירת אופרה וביצוע קלאסי, אך במהלך שנת הלימודים השלישית שלה עברה להתמקד במחזמר. לאחר שסיימה את לימודיה בטמפל בשנת 2008, למדה בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל. היא סיימה את לימודיה עם תואר שני בשנת 2011. בנוסף, היא למדה באקדמיה הבריטית לאמנויות הדרמה (BADA) והשתתפה בלימודי קיץ באוניברסיטת אוקספורד.
קריירה

רנדולף נבחנה לתפקיד מחליפה בהפקת המחזמר "רוח רפאים" בברודוויי, שהייתה אז בתיאטרון הווסט אנד בלונדון, אך המפיקים בחרו ללהק אותה לתפקיד הראשי של אודה מיי בראון. לפני שהוכרז על ההפקה בברודוויי, שחקנית התפקיד בלונדון, שרון די. קלארק, נפצעה בברכה, ורנדולף הוטסה ללונדון כדי להחליפה. הופעת הבכורה שלה הייתה ב-16 בדצמבר 2011, והיא חלקה את התפקיד עם השחקנית המחליפה ליסה דוינה פיליפ עד לשובה של קלארק בתחילת ינואר 2012. ההפקה בברודוויי החלה במרץ 2012, והמחזמר נפתח רשמית ב-23 באפריל 2012, עם רנדולף בתפקיד הראשי. על תפקידה הייתה מועמדת לפרס טוני לשחקנית המשנה הטובה ביותר במחזמר.
בשנת 2013, הופיעה לראשונה בקולנוע בתפקיד משנה בסרט "Mother of George" שביים אנדרו דוסונמו, והוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס 2013. בשנת 2014, גילמה אחות בדרמה הקומית "האיש הכי כועס בברוקלין" בכיכובו של רובין ויליאמס. היא התפרסמה בזכות גילום דמותה של שרמוניק ויטקר בסדרה "סלפי", שהוקרנה לראשונה ב-30 בספטמבר 2014. למרות שהסדרה בוטלה לאחר עונה אחת, היא זכתה לקהל מעריצים נאמן.
בין השנים 2015–2017, השתתפה בדיבוב בסדרת האנימציה "המופע של מר פיבודי ושרמן" בתפקיד כריסטין, והופיעה בתפקידי אורח בסדרות "האישה הטובה" (2013), "See Dad Run" (2014), "במשפחות הכי טובות" (2015) ו"ויפ" (2017). היא השתתפה בתפקיד חוזר בסדרה "החיים עצמם" (2016) ובסדרה הקומית "משרד חג המולד" (2016). בשנים 2016–2017 גילמה את יוון ווטסון בסיטקום "אנשי כדור הארץ". בהמשך, השתתפה בתפקידים חוזרים בסדרה "אימפריה" (2017–2018) ובסדרה "להפוך לאלוהים במרכז פלורידה" (2019).
בשנת 2019, שיחקה את דמותה של ליידי ריד בסרט "דולמייט הוא שמי" לצד אדי מרפי, וזכתה למועמדויות לפרסים רבים על הופעתה. בשנת 2020, שיחקה בסרט "Kajillionaire" ובסדרה "פיוז'ן". במקביל, עסקה בדיבוב דמויות בסדרות אנימציה, בהן "מדגסקר: חיות קטנות" (2020–2022), "טוקה וברטי" (2021), "אולטרה סיטי סמית'ס" (2021) ו"Birdgirl" (2022). היא גם דיבבה בסרטי האנימציה "טרולים מסביב לעולם" (2020) ו"החתול של שרק: המשאלה האחרונה" (2022).
בשנת 2023, גילמה את הדמות הראשית מרי לאמב בסרט "נשארים לחג" של הבמאי אלכסנדר פיין, וזכתה לשבחים רבים על משחקה, כולל זכייה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. בשנה זו גם גילמה את דמותה של הזמרת הגוספל מהליה ג'קסון בסרט "Rustin".
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם הסרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2013 | Mother of George | מרסה |  |
| 2013 | The Purge: The Morning After | דשונדרניק | סרט קצר |
| 2013 | A Long Walk | אמא | סרט קצר |
| 2014 | The Angriest Man in Brooklyn | האחות רואן |  |
| 2016 | The Secrets of Emily Blair | פראן |  |
| 2016 | Office Christmas Party | קרלה |  |
| 2019 | דולמייט הוא שמי | ליידי ריד |  |
| 2020 | Kajillionaire | ג'ני |  |
| 2020 | The Last Shift | שאז |  |
| 2020 | טרולים מסביב לעולם | בליס מרינה / שליה | דיבוב |
| 2021 | ארצות הברית נגד בילי הולידיי | רוזלין |  |
| 2021 | האשמה | מוקדנית CHP | דיבוב |
| 2022 | העיר האבודה | בת' הטן |  |
| 2022 | A Little White Lie | דלתא ג'ונס |  |
| 2022 | החתול של שרק 2: משאלה אחת ודי | מאמא לונה | דיבוב |
| 2022 | On the Come Up | פו |  |
| 2023 | Rustin | מהליה ג'קסון |  |
| 2023 | נשארים לחג | מרי לאמב |  |
| 2025 | Shadow Force |  |  |
| 2025 | Atlantis |  |  |
| TBA | Bride Hard |  |  |
| TBA | Golden |  |  |
| TBA | Eternity | אנה |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם הסדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2013 | האישה הטובה | מרג'י | פרק: "A More Perfect Union" |
| 2013 | Brenda Forever | פרל | סרט טלוויזיה |
| 2014 | See Dad Run | גברת רוטשילד | פרק: "See Dad Become Room Mom" |
| 2014 | סלפי | שרמוניק ויטקר | דמות ראשית |
| 2015 | במשפחות הכי טובות | ג'ניס | פרק: "Babe Secret Phone Germs" |
| 2015–2017 | המופע של מר פיבודי ושרמן | כריסטין / אבי פישר | דיבוב, דמות ראשית |
| 2016 | החיים עצמם | טניה | דמות חוזרת (עונה 1) |
| 2016–2017 | אנשי כדור הארץ | יוון ווטסון | דמות ראשית |
| 2017 | ויפ | רוברטה וינסטון | פרק: "Qatar" |
| 2017–2018 | אימפריה | פאונדקייק | דמות חוזרת (עונה 4) |
| 2018 | בית: הרפתקאות עם טיפ ואו | קרושטינה | דיבוב, פרק: "Like Mother, Like Pit of Fire" |
| 2019 | איך להפוך לאלוהים (אנ') | רונדה | דמות חוזרת |
| 2020 | פיוז'ן | שריז | דמות ראשית |
| 2020–2022 | מדגסקר: חיות קטנות | ריינג'ר הוף | דיבוב, דמות חוזרת |
| 2021 | Cinema Toast | ויויאן | דיבוב, פרק: "Kiss, Marry, Kill" |
| 2021 | טוקה וברטי | טמרינד טוקן | דיבוב, 2 פרקים |
| 2021 | Ultra City Smiths | הבלשית גייל ג'ונסון | דיבוב, דמות ראשית |
| 2021 | The Last O.G. | ויזי | דמות ראשית (עונה 4) |
| 2021–הווה | רק רוצחים בבניין | הבלשית ויליאמס | דמות חוזרת |
| 2021–2022 | דודתי המגניבה | טינה | דיבוב, דמות ראשית |
| 2022 | Birdgirl | דמויות שונות | דיבוב, דמות חוזרת |
| 2023 | איידול (אנ') | דסטיני | 5 פרקים |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | שם ההצגה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | שיער | חבר בקבוצה | תיאטרון המוזיקה פרינס, 26 במאי 2007 – 17 ביוני 2007 |
| 2010 | משרתם של שני אדונים | קלריס | תיאטרון הרפרטואר של ייל, 12 במרץ 2010 – 3 באפריל 2010 |
| 2012 | Ghost: The Musical | אודה מיי בראון | תיאטרון לונט-פונטיין, 23 באפריל 2012 – 18 באוגוסט 2012 |
| 2013 | The Cradle Will Rock | שחקנית | מרכז לינקולן, 10 ביולי 2013 – 13 ביולי 2013 |
החזית המערבית (ברית המועצות)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  קבוצת ארמיות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  22 ביוני 1941 – אפריל 1944 (כשנתיים)
 מקים היחידה:  הפיקוד העליון הסובייטי
 מלחמות:  קרב ביאליסטוק-מינסק   קרב סמולנסק   קרב מוסקבה   קרב רז'ב השני
 פיקוד
 מפקדים
 
החזית המערבית הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בלימה בשנת 1941 ובהשמדת הכוחות הגרמניים במהלך קרב מוסקבה.
למעט המפקד הראשון של החזית שהוצא להורג, כל יתר מפקדיה קודמו לדרגת מרשל ברית המועצות.
היסטוריה > 1941

החזית הוקמה על פי החלטת הפיקוד העליון הסובייטי ב-22 ביוני 1941, על בסיס המפקדה והגייסות שהשתייכו לפיקוד הצבאי המערבי. בראש החזית הועמד דמיטרי פבלוב. החזית כללה 4 ארמיות ויחידות רבות נוספות. בסך הכול תחת פיקוד של מפקד החזית היו 45 דיוויזיות. נגד היחידות הסובייטיות לחמה קבוצת ארמיות מרכז, קבוצת ארמיות החזקה של ורמאכט. כבר בימים הראשונים של הלחימה החזית הובסה בקרב ביאליסטוק-מינסק ורוב הכוח כותר. בקרב זה החזית איבדה 420 אלף חיילים מסך של 625 אלף ורוב הציוד הקרבי. לאחר יום ראשון של הלחימה, איוואן קופץ שהיה מפקד חיל האוויר של החזית התאבד. יוסיף סטלין האשים את הפיקוד בתבוסה וב-30 ביוני דמיטרי פאבלוב הודח מתפקידו וב-4 ביולי נעצר. במהלך חודש יולי פאבלוב ומספר קציני מטה בכירים הוצאו להורג.
ב-2 ביולי 1941 סמיון טימושנקו הועמד בפיקוד החזית. החזית כללה 7 ארמיות חדשות. ב-19 ביולי למפקד החזית מונה אנדריי יריומנקו. במהלך אוגוסט-ספטמבר 1941 נערך קרב סמולנסק במהלכו החזית נסוגה מזרחה תוך אבדות קשות. במהלך הקרבות מיחידות באגף השמאלי של החזית הוקמו החזית המרכזית וחזית בריאנסק במטרה לשפר את שליטת המפקדים הסובייטים בכוחות הלוחמות.
לאחר התייצבות החזית, ב-12 בספטמבר למפקד החזית מונה איבן קונייב. בתחילת אוקטובר 1941 החזית כללה 6 ארמיות שנפרסו לאורך 340 ק"מ. ב-2 באוקטובר ורמאכט החל במתקפה כוללת ותוך זמן קצר 5 ארמיות של החזית המערבית היו מכותרות. ב-10 באוקטובר גאורגי ז'וקוב מונה למפקד החזית תוך קבלת תגבורות משמעותיות. הוא הצליח לייצב את החזית, אך גרמנים כבר היו בקרבת מוסקבה. ב-15 בנובמבר הגרמנים חידשו את המתקפה על מוסקבה אך נעצרו בפרבריה וב-6 בדצמבר 1941 החזית המערבית בתמיכת חזית קלינין והחזית הדרום-מערבית החל במתקפה כוללת שבמהלכה הצבא האדום הצליח להביא לנסיגה משמעותית של ורמאכט. ניצחון בקרב מוסקבה היה ניצחון משמעותי ראשון של הצבא האדום במלחמה.
היסטוריה > 1942

בינואר 1942 החזית המערבית בתאום עם חזית קלינין וחזית בריאנסק המשיך בפעולות התקפיות אך ללא הצלחה של ממש. במהלך כול שנת 1942 נערכו קרבות עזים במרחב רז'ב-ויאזמה ללא הצלחות לאף צד. ב-26 באוגוסט 1942 למפקד החזית מונה איבן קונייב שהמשיך בניסיונות להתקדם מערבה אך ללא הצלחה.
היסטוריה > 1943

ב-22 בפברואר 1943 יחידות החזית המערבית החלו במתקפה חדשה אך שוב ללא הצלחה. ב-28 בפברואר למפקד החזית מונה ואסילי סוקולובסקי שהיה במשך תקופה ארוכה ראש המטה של החזית. בתקופה זו החזית כללה 11 ארמיות סובייטיות. במרץ 1943 פיקוד ורמאכט החליט להסיג את כוחות במרחב הלחימה לאחר שנה של קרבות. לאחר הצלחת הצבא האדום בקרב קורסק כוחות החזית המערבית גם החלו במתקפה והצליחו להביא לנסיגה גרמנית. במהלך סתיו 1943 עיר סמולנסק חזרה לשליטה סובייטית.
היסטוריה > 1944

לאחר שחרור סמולנסק כוחות החזית ניסו להמשיך במתקפה לכיוון ויטבסק. הלחימה נמשכה עד לאביב. באביב 1944 ועדה ממלכתית בראשות גאורגי מלנקוב פסקה שהחזית נכשלה ב-11 מערכות התקפיות באזור, וב-15 באפריל 1944 מונה למפקד החזית איוואן צ'רניאחובסקי. ב-24 באפריל 1944 הוקמה על בסיס החזית המערבית החזית הבלארוסית השלישית והחלו הכנות למבצע בגרטיון.
מפקדים

דמיטרי פבלוב (22–30 ביוני 1941)
סמיון טימושנקו (2–19 ביולי 1941)
אנדריי יריומנקו (19–30 ביולי 1941)
סמיון טימושנקו (30 ביולי – 12 בספטמבר 1941)
איבן קונייב (12 בספטמבר – 10 באוקטובר 1941)
גאורגי ז'וקוב (10 באוקטובר 1941 – 26 באוגוסט 1942)
איוואן קונייב (26 באוגוסט 1942 – 28 בפברואר 1943)
ואסילי סוקולובסקי (28 בפברואר – 15 באפריל 1944)
איוואן צ'רניאחובסקי (15–24 באפריל 1944)
דון סיגל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באוקטובר 1912 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  20 באפריל 1991 (בגיל 78) מחוז סן לואיס אוביספו, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  קליפורניה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1942–1991 (כ־49 שנים) 
 מקום לימודים:  ג'יזס קולג', קיימברידג' 
 בן או בת זוג:  ויוקה לידפורס (1948–1953)  Doe Avedon (1957–1975) 
 צאצאים:  Kristoffer Tabori 
 פרופיל ב-IMDb
 
דונלד סיגל (באנגלית: Donald Siegel;‏ 26 באוקטובר 1912 – 20 באפריל 1991) היה במאי ועורך קולנוע יהודי-אמריקאי.
קורות חיים

סיגל נולד בשיקגו, ולאחר שהשלים את לימודיו בקיימברידג' עבד במחלקת הארכיון של אולפני וורנר. סיגל פילס את דרכו לעשיית הסרטים, כאשר בתחילה היה במשך שנים ארוכות האחראי על מחלקת המונטאז' באולפנים, והיה שותף לעשיית סרטים כ"קזבלנקה". סיגל שאף להפוך לבמאי, אך האולפנים, שהכירו בכישרונו בתחום המונטאז', החתימו אותו על חוזה ארוך טווח, שמנע ממנו לעבוד כבמאי. בשנת 1945 ביים סיגל שני סרטים קצרים, "היטלר חי", ו"כוכב בשמי הלילה"; שני סרטים אלו זכו באותה שנה בפרס אוסקר בקטגוריית הסרטים הקצרים, וכתוצאה מכך החל סיגל לביים סרטים באורך מלא.
סרטיו של סיגל במסגרת האולפנים הגדולים היו בדרך כלל סרטי "הזרם המרכזי", מותחנים, סרטי מלחמה ופעולה. סיגל נודע בסגנונו האלים והישיר. כישרונו היה בלקיחת סרט שיגרתי, שהוצע לו על ידי האולפנים, ולהפוך אותו לסרט בעל נגיעה אישית, תוך התגברות על מכשולי תקציב והפקה.
סיגל היה הבמאי הראשון אשר סירב להופעת שמו על סרט שיצר. היה זה בסרט "מותו של אקדוחן", שיצא לאקרנים בשנת 1969. הסרט החל בבימויו של במאי אחר, אשר הסתכסך עם הכוכב ריצ'רד וידמרק ופוטר. סיגל הגיע על מנת להשלים את העבודה, ואף הוא הסתכסך עם וידמרק, שדרש כי תהיה לו שליטה אמנותית בבימוי הסרט ועריכתו. בסופו של דבר החליט סיגל כי אינו יכול לקבל קרדיט על בימוי הסרט, וביקש מגילדת הבמאים כי בכותרות הסרט יינתן הקרדיט ל"אלן סמית'י", דמות דמיונית שהומצאה לצורך זה. מאז זכה סמית'י ל"קריירת בימוי" מפוארת, שכן בכל מקרה דומה של סכסוך בין במאי, כוכב ואולפן, שגרם לכך שהבמאי לא ראה בסרט את המוצר לו התכוון, ניתן היה לבקש כי הקרדיט על הבימוי יינתן ל"אלן סמית'י".
סיגל היה מורהו הרוחני של קלינט איסטווד, שהקדיש לו את סרטו זוכה האוסקר "הבלתי נסלח" (1991), וכיכב בכמה מסרטיו, בין היתר "הארי המזוהם", ו"הבריחה מאלקטרז". בסרט "מיסטי", סרטו הראשון של איסטווד כבמאי, מופיע סיגל בתפקיד משנה משמעותי של ברמן. כן הופיע סיגל, שביים את "פלישת חוטפי הגופות" ב-1956, בתפקיד קטן בגרסה חדשה לסרט זה שיצאה ב-1978.
האוטוביוגרפיה של סיגל "A Siegel Film" יצאה לאור לאחר מותו בשנת 1993.
מסרטיו

פלישת חוטפי הגופות (1956) – עלילתו של סרט מתמקדת ברופא בעיירה קטנה המקבל תלונות על התנהגות אדישה וחסרת רגשות של התושבים. מסתבר כי חלק מהם מוחלפים בשנתם בחייזרים, שהתנהגותם קפואה ואוטומטית. החייזרים משתלטים על העיירה, ומנסים לגרום להחלפתם של כל תושביה, ביניהם הרופא. סיגל יצר סרט מטריד, מפחיד ועוכר שלווה; בניגוד לרעשנות והמשחק המוגזם שאפיינו את סרטי המדע הבדיוני של שנות החמישים, הצליח סיגל להפיק משחקניו משחק מאופק, וליצור תחושה של פרנויה, מחנק ואיום, תחושות ההולכות ומתגברות עד לסיומו של הסרט. הסרט אמנם מסתיים ב"סוף טוב", שכפי הנראה הוכתב לסיגל על ידי האולפן (הרופא נמלט להרים ומצליח להזעיק עזרה ולהתריע על הסכנה לשלום העולם), אך התחושה היא כי הסוף הוא "מודבק", וכי הסרט מיועד ליצור הרגשה כבדה של חרדה עמומה בקרב הצופים.
הרוצחים (1964) – סרט זה נעשה במקורו עבור הטלוויזיה, אך לאחר שהתברר כי רמתו גבוהה מהסטנדרטים הרגילים של סרטי טלוויזיה, יצא הסרט אף בגרסה לקולנוע, והצליח מאוד. עלילת הסרט היא עיבוד לסיפור קצר של ארנסט המינגוויי. סגנונו הישיר של סיגל יוצר סרט מותח ומרתק, העוסק בסיפורה של חבורת רוצחים המספרת על רצח שזה עתה ביצעה. הסרט הוא עיבוד מחדש לסרט דומה שנעשה ב-1946, אם כי הוא אלים בהרבה מן המקור. בין שחקני הסרט ניתן למנות את ג'ון קסאווטס, שהפך לאחר מכן לבמאי. חשיבותו ההיסטורית של הסרט היא בכך שזהו סרטו האחרון של רונלד רייגן, אשר פרש לאחריו לקריירה פוליטית, שהביאה אותו עד לנשיאות ארצות הברית. בניגוד לכל הסרטים האחרים שעשה רייגן, בהם הקפיד לשחק את דמות הגיבור הכול-אמריקאי טוב הלב, בסרט זה מגלם רייגן ברמה גבוהה את תפקיד ה"נבל" של איש עסקים חסר מצפון.
הארי המזוהם (1971) – זהו הראשון בסדרה של חמישה סרטים, שבהם מגלם קלינט איסטווד את דמותו של "הארי המזוהם", שוטר המנוכר לסביבתו, מסתכסך עם כל מקורביו, ובמיוחד עם מפקדיו, ובעל דעה משלו באשר לאכיפת החוק. בסרט זה רודף הארי אחר רוצח פסיכופת (אנדרו רובינסון) אשר נטפל לנערות, כולא אותן, מתעלל בהן ולבסוף הורג אותן. זהותו של הרוצח ידועה מראש לצופים, וכן להארי ולשלטונות החוק, אך בשל ניצול של פרצות חוקיות על ידי הרוצח, הוא מצליח להמשיך במעשיו, כאשר ידו של החוק קצרה מלהושיע. אז לוקח הארי את החוק לידיו, ומשליט סדר באופן אישי, בניגוד לחוק, ובניגוד לפקודות שקיבל.
צ'ארלי וריק (1973) – סרט זה הוא לכאורה סרט פשע שגרתי, אך הוא מכיל את כל האלמנטים שהביאו לסיגל את הצלחתו. הסרט הוא בעל עלילה מותחת, ערוך היטב, ומלא בדמויות קשוחות, שפה בוטה, וסצנות של אלימות ורצח. מוזיקת הרקע שהלחין לאלו שיפרין (שהלחין פסקולים לסרטים רבים של סיגל, וידוע בזכות נעימת הרקע לסדרה "משימה בלתי אפשרית") תורמת אף היא לאווירת הסרט. עלילתו של הסרט עוסקת בחבורת שודדים, אשר לאחר ששדדו בנק קטן בעיירה נידחת, הסתבר כי הבנק שימש כתחנת הלבנת כספים של המאפיה, ועל השודדים למצוא דרך להימלט מהמאפיה ולשמור את הכסף לעצמם. בסרט משחקים מספר שחקנים שנתפסו כ"קשוחים" הוליוודיים (אנדרו רובינסון אשר גילם את הרוצח ב"הארי המזוהם", ג'ו דון בייקר וג'ון ורנון), והוא זכור במיוחד בשל משחקו של וולטר מתאו בתפקיד הראשי: מתאו מגלם טייס-ריסוס אשר עבר הסבה לשודד בנקים, וסיסמתו, הן כטייס והן כשודד, היא "אחרון העצמאיים" (The last of the independents); הוא מכניס לתפקיד את ההומור והציניות המאפיינים אותו, המשתלבים בצורה טובה עם סגנון הבימוי של סיגל.
קרוליין אהרון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 באוגוסט 1952 (בת 72) ריצ'מונד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אמריקן יוניברסיטי  סטודיו אייץ' בי 
 תקופת הפעילות:  מ-1982 
 
קרוליין סידני אהרון (באנגלית: Caroline Sidney Aaron; נולדה ב-7 באוגוסט 1952) היא שחקנית וקומיקאית אמריקאית-יהודייה.