stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלעד מרגלית
מחקריו וספריו > יחסם של הגרמנים למיעוט הגרמני-צועני

את דרכו האקדמית החל מרגלית בכתיבת הדוקטורט שלו, שעסק ביחסם של הגרמנים אחרי 1945 למיעוט הגרמני-צועני (סינטי ורומה), לאחר השמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה. בשנת 1998 ראה המחקר אור כספר גרמניה האחרת והצוענים: יחסם של הגרמנים אחרי 1945 לרדיפת הצוענים ברייך השלישי (1998)". הספר, שתורגם לגרמנית ולאנגלית, מציג את המגמות והגורמים השונים שעיצבו את מדיניות הרשויות ואת התייחסות החברה והתרבות הפוליטית לצוענים ולרדיפתם בגרמניה שלאחר 1945. הוא בוחן את מדיניות הפיצויים לצוענים נרדפי הנאציזם בשתי המדינות הגרמניות שקמו על חורבות הרייך השלישי, את עמדת מערכת המשפט ברפובליקה הפדרלית (גרמניה המערבית) ביחס לחוקרי הגזע שנטלו חלק בעיצוב מדיניות הרדיפה בגרמניה הנאצית ולקרבנותיהם הצוענים, ואת מדיניות רשויות ביטחון הפנים במדינה זו כלפיהם. כמו כן נדונים בספר השפעות הרדיפה הנאצית על יחס החברה הגרמנית לצוענים ולקרבן הנאציזם הצועני, והתהליכים והתמורות שהתחוללו בתחום זה בתרבות הפוליטית בגרמניה, מאז תבוסת הנאציזם בשנת 1945 ועד העידן שפתח איחוד גרמניה בשנת 1990. במסגרת זו נבחנות מידת התמדתם של דפוסי התייחסות גזעניים כלפי הצוענים בקרב הציבור הגרמני בתקופה זו ומשמעות העלייה במעמדו של קרבן הנאציזם הצועני בתרבות הפוליטית הגרמנית בראשית שנות ה-80. נושא אחרון זה חושף את הקשר הסמוי שבין יחס הגרמנים לצוענים ולרדיפתם לבין יחסם ליהודים ולשואה.
על כך הרחיב בספרו ג'נוסייד, גרמניה הנאצית והצוענים (2006)
מחקריו וספריו > דפוסי זיכרון והנצחה בגרמניה

נושא המחקר העיקרי השני של מרגלית הגיע לשיאו בספרו אשמה, סבל וזיכרון: גרמניה זוכרת את מתיה במלחמת העולם השנייה (2007). הספר בוחן את תרבות הזיכרון וההנצחה של המתים הגרמנים במלחמת העולם השנייה ומנתח את המתח המתקיים בתרבות זו בין מוטיב האשמה ובין מוטיב הסבל ותחושת הקורבן הלאומיים. הוא עומד על גלגוליה של תרבות ההנצחה מתום מלחמת העולם השנייה ואילך, על ביטוייה השונים בשתי המדינות הגרמניות שקמו בשנת 1949 בעקבות המלחמה הקרה – הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (המדינה הדמוקרטית במערב) והרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (המדינה הקומוניסטית במזרח) – ועל קווי הדמיון בין דפוסי הזיכרון וההנצחה הרשמיים שהתגבשו בשתי המדינות האלה על אף יריבותן האידאולוגית. הספר אף בודק כיצד חלחל הנרטיב היהודי על השואה לשיח הציבורי בגרמניה וכיצד השפיע על הזיכרון וההנצחה של העבר הנאצי – תופעה שהגיעה לשיאה בשנות השמונים והתשעים, אך אותותיה ניכרו כבר בשנות השישים. עוד עוסק הספר בגרמניה המאוחרת בעידן שלאחר המלחמה הקרה ובעדנה שהייתה בה לעיסוק המחודש בסבל ובתחושת הקורבן של הגרמנים במלחמת העולם השנייה ובעקבותיה.
מחקריו וספריו > המיעוט הטורקי-גרמני

נושא מחקר נוסף של מרגלית הוא פרויקט היסטוריה בעל-פה על אינטלקטואלים גרמנים ממוצא טורקי. אזרחים טורקים הגיעו לגרמניה המערבית בעקבות ההסכם בין הרפובליקה הפדרלית לטורקיה ב-1960 באשר להגעת עובדים מטורקיה לשוק העבודה הגרמני, שנזקק להם. מאז 1970, עובדים אלה הפכו לקהילת המהגרים הגדולה ביותר בגרמניה. שונותם הדתית והתרבותית של הטורקים (ביחס לסביבתם הגרמנית) ודעות קדומות על אודותיהם הפכו את השתלבותם בחברה הגרמנית לאתגר אדיר. מרגלית התעניין בצורה שבה הם חווים את חייהם בקרב גרמנים, כמו גם ביחסם אל העבר הגרמני ואל השואה. המחקר מתמקד בעיקר בדור השני והשלישי של גרמנים טורקים ובתהליך בניית ועיצוב זהות גרמנית-טורקית קולקטיבית.
מחקריו וספריו > נושאי מחקר נוספים

מרגלית כתב אף על ההיסטוריה התרבותית של ישראל ועסק במגוון נושאים, ביניהם ההשפעות המאוחרות של מאורעות 1960 ברחבי העולם על ישראל, אלטרנטיבות ונרטיבים חתרניים לשואה, ובהיסטוריה מקומית של חיפה.
מלגות ופרסים

זכה בפרס טלמון בשנת 1995.
זכה בפרס בהט על ספרו "אשמה, סבל, זיכרון: גרמניה זוכרת את מתיה במלחמת העולם השנייה", כספר המחקר המקורי ביותר בשנת 2007.
מלגת מחקר על שם הומבולדט בין השנים 2001-2003, ובשנים 2005, 2007, 2009.
מלגת DAAD בשנת 2006.
מלגת מחקר מקרן פרידריך אברט בשנת 2010.
ספריו

גרמניה האחרת והצוענים. יחסם של הגרמנים אחרי 1945 לרדיפת הצוענים ברייך השלישי, ירושלים, הוצאת מאגנס, 1998
אשמה, סבל וזיכרון: גרמניה זוכרת את מתיה במלחמת העולם השנייה, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2007
ג'נוסייד: גרמניה הנאצית והצוענים, הוצאת  האוניברסיטה הפתוחה, 2006
Die Nachkriegsdeutschen und "ihre Zigeuner". Die Behandlung der Sinti und Roma Im Schatten von Auschwitz. Berlin: Metropol Verlag, 2001 .
Germany and its Gypsies. A Post-Auschwitz Ordeal Madison: The University of Wisconsin Press 2002.
Guilt, Suffering and Memory. On German Commemoration of the German Victims of WWII, translated by Haim Watzman.Bloomington: University of Indiana Press 2010.
ספריו > ספרים שערך

זיכרון ושכחה: גרמניה והשואה, עם יפעת וייס, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
הספר פורסם על ידי מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו.
ספריו > מאמרים בעברית

"העיסוק הגזעני בצוענים בגרמניה מסוף המאה התשע-עשרה ועד 1945 ומקורותיו", היסטוריה 119-95 (1998) 1
"הסבל הגרמני במלחמת העולם השנייה במדיניות זיכרון העבר בשתי המדינות הגרמניות,1945-1965", היסטוריה 127-91 (2002) 10
מאמר על סרטה של לני ריפנשטאהל 'השפֵלה': "סרט חתרני, בידוד א-פוליטי, או סרט נאצי?", בתוך:קולנוע וזיכרון: יחסים מסוכנים?, חיים בראשית, שלמה זנד ומשה צימרמן (עורכים), ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2004, עמ' 119–132
גלעד מרגלית, ‏סבלם של הגרמנים כקורבנות מלחמת העולם השנייה בראי הספרות, תיאוריה וביקורת 30, אביב 2007
ספריו > מאמרים בעיתונות הישראלית

"כסות מלומדת להאשמת הקורבן בגורלו", תרבות וספרות הארץ 15 בספטמבר 1995.
המשכיות וחידוש באנטישמיות המודרנית, בשביל הזיכרון 26 (1998) עמ' 21-17.
"רדיפת הצוענים ויחודיות השואה בשיח הישראלי", גשר 44 מס' 138 (חורף 1998), עמ' 68-61.
"השואה ורדיפות אחרות", תרבות וספרות הארץ 15 במאי 1998.
"מעצמת -על שבויה בצילה של אושוויץ", גשר 45, מס' 139 (אביב 1999), עמ' 87-85.
"נושא המקופח בספר עזר חשוב", גשר 46 מס' 141, (קיץ 1990), עמ' 123-122.
גלעד מרגלית, מי ראה את שר היער, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2002
גלעד מרגלית, הצד האחר של זבאלד, באתר הארץ, 14 במאי 2003
גלעד מרגלית, 21 במרץ 1943... איוואן מעשן סיגריה, טרף למקלע שלי, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2003
"דוד טוב לאחיינים רעים", תרבות וספרות הארץ 19 בנובמבר 2004
"הסבל הגרמני הולך ומתעצם", הארץ 17 ביוני 2004
הימין הקיצוני בגרמניה מול "פשעי בעלות הברית", באתר הארץ, 25 בינואר 2005
הארץ, אגדת הטאבו הגרמני, באתר הארץ, 7 בפברואר 2005
"שאלות של בעל תשובה", תרבות וספרות הארץ 15 בדצמבר 2006
גלעד מרגלית, הגרמנים כקורבנות, באתר הארץ, 9 בינואר 2007
ידע ולקח חלק, באתר הארץ, 19 ביוני 2008
תגובות לתרבות וספרות, באתר הארץ, 18 בפברואר 2011
ספריו > מאמרים באנגלית

"Antigypsyism in the Political Culture of the Federal Republic of Germany : A Parallel with Antisemitism?"Analysis of Current Trends in Antisemitism (ACTA) 9 (1996), 1-29.
"The Justice System of the Federal Republic of Germany and the Nazi Persecution of the Gypsies", Holocaust and Genocide Studies,VII (1997), 330-350.
"The Image of the Gypsy in German Christendom", Patterns of Prejudice vol. 33 No. 2 (1999), 75-83.
"The Representation of the Nazi Persecution of the Gypsies in German Discourse after 1945", German History, vol. 17 Issue 2 (1999) 220-239.
"The Uniqueness of the Nazi Persecution of the Gypsies", Romani Studies 5, Vol. 10, No. 2 (2000) 185-210.
"Israel through the Eyes of West German Press 1947 - 1967", Jahrbuch für Antisemitismusforschung 11 (2002) 235-248
"On Ethnic Essence and the Notion of German Victimization: Martin Walser and Asta Scheib's Armer Nanosh and the Jew within the Gypsy". German Politics and Society, Issue 64, Vol. 20, No. 3 Fall (2002) 15-39.
On Being Other in a post- Holocaust Germany: German-Turkish Intellectuals and the German Past ", Tel-Aviver Jahrbuch f?r deutsche Geschichte XXXVIII (2009) 209-232.,
"German Expellee Foreign Policy: Hans-Christoph Seebohm and Initiatives of the German Sudeten Homeland Society 1956-1964". Central European History 43, Number 4, 2010 approx. 27 pp. (forthcoming).
ספריו > מאמרים בגרמנית

"Zwischen Romantisierung, Ablehnung und Rassismus. Zur Haltung der deutschen Gesellschaft gegenueber Sinti und Roma nach 1945", Jahrbuch für Antisemitismusforschung, VI (1997), 243-265.
"Die deutsche 'Zigeunerpolitik' nach 1945",Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 45 (1997), 557-588.
"Sinte und andere Deutsche - Über ethnische Spiegelungen", Tel-Aviver Jahrbuch für deutsche Geschichte, XXVI (1997), 281-306.
"Rassismus zwischen Romantik and Völkermord. Die 'Zigeunerfrage' im Nationalsozialismus", Geschichte in Wissenschaft und Unterricht 49 (1998), 400-420.
" Großer Gott, Ich danke Dir dass Du kleine schwarze Kinder gemacht hast. Der Zigeunerpastor - Georg Althaus", WerkstattGeschichte 25 (2000) 59-73
"Gedenk- und Trauerkultur im Nachkriegsdeutschland. Anmerkungen zur Architektur", Mittelweg 36 Heft 2 (2004) 76-91.
לקריאה נוספת

מחיקת אחריות פוליטית, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2007
גלילי שחר, אתרי הזיכרון הם מפעלים של שיכחה, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2007
חגי חיטרון, ביקור במוזיאון ההתנגדות ברחוב שטאופנברג בברלין, באתר הארץ, 20 ביולי 2011
עופר אדרת, כשישראלי מנסה להנציח צוענים בברלין, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2012
עופר אדרת, בתום 20 שנות מחלוקת: ברלין חנכה אנדרטה לשואת הצוענים, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2012
עטיפת הספר "אשמה, סבל וזיכרון"
מלנוציט

ערך זה עוסק בסוג תא הנמצא בעור וברשתית העין. אם התכוונתם למשפחת דגים השוכנים במצולות האוקיינוס, ראו .
| --- | --- |

 שיוך:  אפידרמיס, שכבת תאי בסיס 
 התפתחות מתוך:  melanoblast 
 מזהים
 לטינית (TA98):  melanocytus 
 טרמינולוגיה היסטולוגיקה:  H2.00.03.0.01016 
 FMA:  70545 
 קוד MeSH:  A11.409.750 
 מזהה MeSH:  D008544 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0025201 
 
מלנוציט ומלנין
מלנוציט או תא מלנין הוא סוג תא הממוקם לאורכה של השכבה התחתונה של האפידרמיס בעור, ברשתית העין ובמספר מקומות נוספים. מלנוציטים מייצרים ומפרישים מלנין, פיגמנט אשר בולע קרינה באורכי גל קצרים (בעיקר קרינה על-סגולה) ומגן על הגוף מפניה. בסרטן עור מסוג מלנומה תאים אלו עוברים התמרה סרטנית ומתחלקים בצורה לא מבוקרת.
תיאור

בעור, כל תא עשירי בממוצע, הוא מלנוציט. מלנוציטים שבעור מרוכזים בשכבה הממוקמת מתחת לשכבה בסיסית) של האפידרמיס ומעל לדרמיס. מלנוציטים מסנתזים מלנין, פיגמנט כהה האחראי לצבע העור. לאחר הסינתזה נאגר המלנין באברונים מיוחדים הקרויים מלנוזומים (אנ'). המלנוזומים הם אברונים תוך תאיים דמויי ביצה (זו צורתם בשלבי התפתחותם המתקדמים), הנראים כשלפוחית מגורגרת, הקשורה לממברנה ציטופלסמטית (כמו אברונים תוך תאיים נוספים). אברונים אלו אחראים לייצור המלנין, לאגירתו ולהגנה על התא מפני תוצרי ביניים רעילים לתא, הנוצרים במסלול הביוסינתזה (אנ') של מלנין ויכולים לחמצן את הליפידים בממברנה הציטופלסמטית. המלנוזומים מועברים לתאי העור השכנים (קרטינוציטים) ויוצרים בכך פיגמנטציה. כך, בעור כהה יש יותר מלנוזומים מאשר בעור בהיר. צפיפות המלנוציטים אינה אחידה בכל הגוף. למשל, צפיפותם באזורים מוצנעים (איברי המין) גבוהה יותר מאשר בגב. חשיבותה של צפיפות המלנוציטים לפיגמנטציה של העור פחותה מחשיבותן של הכמות המלנין המיוצר ואיכותו. תכונות אלה מתבטאות בהופעת מלנוזומים גדולים יותר (המכילים יותר מלנין) באנשים כהי עור לעומת בהירי עור.
מוצא עוברי של המלנוציטים

מוצאם העוברי של המלנוציטים הוא מתאי הרכס העצבי (Neural Crest). התאים מתנתקים ממקורם, באזור הדורסלי של צינור העצבים (neural tube) אשר במערכת העצבים המרכזית (Central Nervous System). לאחר התנתקותם הם נודדים לאזורים ונטרליים בתוך הדרמיס העוברי, מתחת לאקטודרם, שם הם מתחילים להתמיין למלנוציטים. תהליך הנדידה וההתמיינות מווסת על ידי חלבונים, המדכאים או מעודדים את הנדידה, כמו אפרין או פרוטאוגליקנים, בהתאמה, ועל ידי אינטראקציות בין רצפטורים (כמו KIT, שהוא RTK, Receptor Tyrosine Kinase) לליגנדים מתאימים (לדוגמה steel).
ייצור מלנין

שני סוגי מלנין עיקריים מיוצרים במלנוזום:
אומלנין (eumelanin) - בצבע שחור- חום
פאומלנין (pheomelanin) - בצבע צהוב- אדום
הפעלת MC-1R ‏(קולטן מלנוקורטין מסוג 1 (אנ')), על ידי עלייה בריכוז הליגנד הנקשר אליו, αMSH ‏(הורמון הגירוי של מלנוציטים (אנ')), גורמת לעלייה בפעילות האנזים TYR ‏(TYRosinase). האנזים TYR אחראי לכמה פעולות במסלול סינתזת המלנין מחומר המוצא (סובסטרט), חומצת האמינו טירוזין, ובהן: טירוזין הידרוקסילאז, דיהידרוקסיפנילאלנין (תוצר הביניים הראשון בסינתזת המלנין), ודיהידרוקסיאינדול אוקסידאז.
התרבות מלנוציטים

מלנוציטים הם בעלי שיעור מיטוזה נמוך, אולי בשל מוצאם העוברי מתאי עצב, ועל אף זאת נצפית עלייה במספר המלנוציטים הפעילים בתגובה לקרינת UV, כמו גם עלייה בגודלם, עלייה בשיעור פעילות האנזים TYR, ועלייה במספר המלנוזומים הבוגרים (הנמצאים בשלבים המתקדמים בהתפתחותם). את העלייה במספר המלנוציטים הפעילים נהוג לייחס להפעלתם של מלנוציטים קיימים, אך רדומים, ופחות למיטוזה.
מלנומה

החלבון GP100, המכונה גם HMB-45, הוא marker לתאי מלנומה של האדם, ומובן שהוא מופיע גם במלנוציטים שלא עברו התמרה סרטנית. חלבונים ייחודיים רבים למלנוציטים (TYR, TRP-1 ועוד) משמשים במחקר למציאת טיפול למחלה זו.
הערות שוליים

↑  Mort, R.L., Jackson, I.J. & Patton, E.E., The melanocyte lineage in development and disease, Development 142 (4): 620–632., 2015 doi: https://doi.org/10.1242/dev.106567 (באנגלית)
↑  Hearing VJ., Determination of melanin synthetic pathways., J Invest Dermatol. 131(E1):E8-E11. doi: doi: 10.1038/skinbio.2011.4. (באנגלית)
↑  Schadendorf, D. et al., Melanoma, Nat Rev Dis Primers 1: 1-15, 2015 doi: https://doi.org/10.1038/nrdp.2015.3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563014805171  BnF: cb119364330 (data)  LCCN: sh85083380  NKC: ph849163  TH: H2.00.03.0.01016
נח קליגר

| --- | --- |

 לידה:  31 ביולי 1926 שטרסבורג, צרפת 
 פטירה:  13 בדצמבר 2018 (בגיל 92) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1945 
 מעסיק:  ל'אקיפ, ידיעות אחרונות 
 פרסים והוקרה:  יקיר רמת גן (2017)  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת חיפה  היכל התהילה של פיב"א  אביר בלגיון הכבוד 
 
נח (נורברט) קליגר (Noah Klieger;‏ 31 ביולי 1926 – 13 בדצמבר 2018) היה עיתונאי, איש ספורט וסופר ישראלי. הוא היה ניצול מחנה ההשמדה אושוויץ, שפעל רבות להנצחת השואה.
ביוגרפיה

נורברט קליגר נולד בשנת 1926, בעיר שטרסבורג שבצרפת, בנם של ד"ר ברנארד קליגר, עיתונאי וסופר, ותקלה־אסתר לבית אייבשיץ. הוא גדל והתחנך בצרפת, לוקסמבורג ובלגיה. כנער עסק בספורט, בעיקר ריצות קצרות ושחייה למרחקים ארוכים.
ביוגרפיה > פעילות תחת שלטון הנאצים

תחת הכיבוש הגרמני בבלגיה, היה קליגר פעיל כבלדר במחתרת הבלגית וגם בתא מחתרתי של תנועות הנוער הציוניות שעיקר פעילותן הייתה להעביר ילדים וצעירים דרך צרפת לשווייץ הנייטרלית. בתפקידו זה היה קליגר איש הקשר עם המבריחים המקצועיים בגבול בלגיה-צרפת וצרפת-שווייץ. קליגר צויד במסמכים מזויפים כנער בלגי נוצרי בשם ג'וזף פלס, יליד בריסל. מכיוון שדיבר צרפתית בניב בלגי וגם פלמית, ומכיוון שנהג לנסוע על אופניים, לא עורר מעולם חשד כלשהו בסריקות הרבות שערכו הגרמנים.
למרות ההסוואה, נעצר קליגר באוקטובר 1942 על ידי הגסטפו, נשלח למחנה מעבר מכלן, וב־15 בינואר 1943 הועבר באחד המשלוחים לאושוויץ. במחנה היה בין היתר חלק מנבחרת מתאגרפים שהקים הנאצי היינריך שוורץ, לצד המתאגרף העולמי ויקטור פרץ (ולימים היה לו חלק בסרט שנעשה לזכרו). בלילה שבין ה־17 ל־18 בינואר 1945, יצא עם שרידי מחנות אושוויץ לצעדת המוות, שבסיומה הגיע למחנה דורה-מיטלבאו שליד נורדהאוזן, שם הועסק בייצור טילים מסוג V-1 ו-V-2. ב־4 באפריל 1945, יצא שוב לצעדה שנמשכה עשרה ימים עד למחנה ראוונסבריק, בו שוחרר ב־29 באפריל 1945.
מיד עם שובו לצרפת ובלגיה הוא פגש את הוריו, שנשלחו גם הם לאושוויץ, אך למקומות שונים, והתנדב כפעיל בארגון הבריחה של המוסד לעלייה ב'. קליגר נחשב לאחד היחידים ששרד את אושוויץ עם משפחתו. אחיו הבוגר, הרב יונתן קליגר, נשלח על ידי האב לישיבה באנגליה בשנת 1935 וכך ניצל.
ביוגרפיה > העלייה לארץ ישראל

לאחר המלחמה, החליט קליגר לעלות לארץ ישראל. בתחילה היה מפקד מחנה קאיול ב' [דרוש מקור], אחד ממחנות המעבר למעפילים ליד מרסיי, וב־10 ביולי 1947 עלה על הספינה "פרזידנט וורפילד" (לימים "אקסודוס"). רב־החובל יצחק (אייק) אהרונוביץ' ומפקד המבצע מטעם הפלי"ם יוסי הראל צירפו את קליגר לצוות הספינה [דרוש מקור]. הוא היה ממפקדי הקרב בלב ים נגד חיילי הקומנדו הימי של הבריטים. בחיפה הועלה על אחת משלוש אניות הכלא עליהן הועמסו אלפי המעפילים בדרך למחנות המעצר בקפריסין.
האניות, אושן ויגר, ראנימיד פארק ואמפייר רייוול הפליגו בחזרה לצרפת, אך המעפילים סירבו לרדת מהן. הבריטים, תחת לחץ התקשורת, דעת הקהל ומדינות רבות ברחבי העולם, הסכימו להוציא את המעפילים מצרפת אבל הובילו אותם למחנות הסגר בגרמניה. בסופו של דבר עלה קליגר לישראל, השתתף במלחמת העצמאות ולאחר מכן התיישב בתל אביב.
קריירה עיתונאית

קליגר דיבר שמונה שפות. במשך שנים שימש ככתב ספורט. בשנת 1957 הוא הצטרף למערכת העיתון ידיעות אחרונות. בין היתר היה עורך מוסף הספורט, עורך חדשות חוץ בדסק החדשות וכתב. בתפקידו זה הוא כיסה את כל המשפטים נגד הפושעים הנאציים, מאדולף אייכמן וג'ון דמיאניוק בירושלים, דרך משפט פושעי אושוויץ בפרנקפורט וכלה במשפט פושעי מיידנק וטרבלינקה בדיסלדורף. קליגר נחשב למומחה לתולדות השואה ולמלחמת העולם השנייה, ופרסם אלפי כתבות ומאמרים על נושאים אלה ואחרים במשך הקריירה בת עשרות השנים. הוא גם הרצה בישראל וברחבי העולם על נושאים הקשורים לשואה, להעפלה ולעיתונות. במשך השנים הוביל עשרות משלחות של ישראלים למחנות ההשמדה באירופה.
מאז 1953 כיהן קליגר ככתב בישראל של יומון הספורט הצרפתי ל'אקיפ, ושל השבועון פראנס פוטבול.
קריירה עיתונאית > סיקור משפט דמיאניוק

קליגר הורשע בבית המשפט השלום (יחד עם דב יודקובסקי והעיתון ידיעות אחרונות) בעבירה על חוק הסוב יודיצה בעת שסיקר את משפט דמיאניוק. ההעמדה לדין התאפשרה רק לאחר שהסנגור של המשפט, עו"ד יורם שפטל עתר לבג"ץ, לאחר שגם המשטרה וגם היועץ המשפטי לממשלה טענו כי לא בוצעה עבירה על החוק. בסיום ההליך המשפטי הממושך נגזרו על קליגר חודשיים מאסר על תנאי.
קריירה ציבורית בספורט הישראלי

במשך 18 שנים, מ-1951 עד 1969, כיהן קליגר כיושב ראש מחלקת הכדורסל של מכבי תל אביב ומשנת 1970 ועד קרוב לשנת 2000 שימש בהפסקות כיושב ראש האגודה ומחלקת הכדורסל של מכבי רמת גן. במשך כ־20 שנה שימש קליגר כיו“ר ועדת התקשורת של פיב"א, ההתאחדות העולמית לכדורסל, וכן כנשיא איגוד עיתונאי הכדורסל, בהתאחדות העולמית של עיתונאי הספורט. על פעילותו הציבורית זכה להוקרה ולפרסים.
ייצוג

בינואר 2017, היה קליגר הנואם המרכזי בטקס יום השואה הבינלאומי בעצרת הכללית באו"ם, כשהוא מלווה על ידי השגריר דני דנון, ונכדו החיל במדים .
ייצוג > מפגשי עדות

במהלך חייו, קיים נח קליגר מעל לאלף מפגשים עם קהלים שונים מרחבי העולם, בהם נתן את עדותו וסיפר את סיפורו מימי מלחמת העולם השנייה. אחד המפגשים המיוחדים היה עם משרתי מספנת זרוע הים, כאשר נכדו, סמ"ר יובל קליגר, שליווה אותו בעשרות המפגשים והעדויות ואף בבימת האו"ם, הזמינו לבסיס בו שירת.
ספריו

שתים עשרה לחמניות לארוחת בוקר - סיפורו האישי של שריד מחנה אושוויץ, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995 - קליגר מספר בו על שהותו במחנות הריכוז השונים.
כדורסל זה לא רק משחק - אוסף של סיפורים הנוגעים לתקופת עבודתו בכדורסל הישראלי והעולמי.
אלה תולדות נח: האוטוביוגרפיה של נח קליגר, למשכל - ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2010.
פרסים והוקרה

ב-1990 התקבל בלוס אנג'לס להיכל התהילה של הספורט היהודי העולמי כמתאגרף באושוויץ וכעיתונאי.
ב-2008 זכה בפרס מיוחד מטעם הוועד האולימפי הישראלי על מפעל חיים.
ב-1984 זכה בפרס זיו מטעם צדק-מדות-מוסר ובמספר פרסים ומדליות מטעם ארגוני הלוחמים בגרמנים וניצולי השואה.
ב־2011 זכה בפרס על מפעל חיים מטעם ארגון בני ברית ובפרס על מפעל חיים מטעם אגודת העיתונאים בישראל.
ב-2012, זכה בתואר של חבר של כבוד בפיב"א אירופה.
הוענק לו עיטור לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת אביר, העיטור הגבוה ביותר הניתן על ידי צרפת.
בשנת 2015, קיבל מאוניברסיטת חיפה תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד.
ב-2015 נבחר להיכל התהילה של פיב"א, לצד כוכבים וכוכבות עבר של הכדורסל העולמי ובהם מייקל ג'ורדן, ובכך הפך לישראלי הראשון (והיחיד עד לבחירתו של מיקי ברקוביץ' באוג' 2017) שזוכה בכבוד זה.
בשנת 2016 הפיק הערוץ הראשון במסגרת רצועת סרטי תעודה "הסיפור האמיתי", את סרטו התיעודי של אורי בורדה, "להתאגרף לחיים", על חייו של קליגר.
בשנת 2017 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן.
השחקן איציק אבל, העלה הצגה בעקבות ספריו של קליגר, "לחיות שעה אחרי היטלר"
בשנת 2020 הוענק לו, לאחר מותו, "אות המציל היהודי"
בנובמבר 2021, הונצח ב"שדרת הכוכבים" של מכבי תל אביב בכדורסל במגרש הישן של המועדון
הנצחה ביד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, "בחרנו בחיים: ניצולי השואה ומדינת ישראל"
חיים אישיים

קליגר נפטר ב-13 בדצמבר 2018, אחרי שסבל מאי ספיקת לב בשנתיים האחרונות לחייו. ארונו הוצב בבית ידיעות אחרונות בראשון לציון, קהל רב חלק לו כבוד אחרון, אישי ציבור, וגם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו
קליגר הותיר אחריו אישה, ז'קלין, ושתי בנות. הבת הצעירה, איריס ליפשיץ-קליגר, עיתונאית בידיעות אחרונות, אומצה על ידי קליגר לבת, ולכן היא נושאת את שמו.
אחרי מותו הוכר קליגר כמציל יהודים וקיבל את "אות המציל היהודי".
הערות שוליים

↑  טלי פרקש, היהודי מתוניס שהיה "אלוף אושוויץ באגרוף", באתר ynet, 10 ביולי 2014
↑  ניצול השואה ונכדו החייל על במת האו"ם, באתר ערוץ 7
↑  זרוע הים, באתר navy.idf.il
↑  רומן פריסטר, אלה תולדות נח מאת נח קליגר | שומר מרחק, באתר הארץ, 27 באפריל 2011
↑  ב. מיכאל, ילד טוב פוליצר - טכס חלוקת פרס זיו ל"עיתונות חיובית", חדשות, 10 באפריל 1984
↑  ynet ספורט, נח קליגר - חבר כבוד בפיב"א אירופה, באתר ynet, 27 במרץ 2012
↑  תואר ד"ר כבוד מאוניברסיטת חיפה.
↑  דני ספקטור, נח קליגר נכנס להיכל התהילה של פיב"א, באתר ynet, 20 בספטמבר 2015
↑  רפאל נאה, "כשהודיעו לי נשארתי בלי אוויר, זה מרגש", באתר ynet, 24 באוגוסט 2017
↑  יואב בירנברג, העיתונאי שהתאגרף כדי לשרוד את אושוויץ, באתר ynet, 29 בנובמבר 2016
↑  דף הסרט באתר Go2Films שיווק והפצת סרטים
↑  פרסום שמות יקירי העיר רמת גן לשנת 2017 באתר עיריית רמת גן
↑  רן בוקר, "אני ממשיך את המורשת של נח קליגר", באתר ynet, 2 במאי 2019
↑  עוז מועלם, זוכרים את נח קליגר, ידיעות אחרונות 4.11.2021, גיליון 25239, עמ' 26
↑  נח קליגר, באתר www.yadvashem.org
↑  העיתונאי ושורד השואה נח קליגר הלך לעולמו בגיל 92, באתר וואלה, 13 בדצמבר 2018
↑  רן בוקר, עיתונאי "ידיעות אחרונות" נח קליגר הלך לעולמו, באתר ynet, 13 בדצמבר 2018
↑  ראש הממשלה נתניהו חלק כבוד אחרון לנח קליגר ז"ל ועבר על פני ארונו בבית ידיעות אחרונות בראשון לציון, באתר GOV.IL
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307877105171  BnF: cb160388640 (data)  GND: 142739855  ISNI: 0000 0001 0719 0730  LCCN: nr95025915  NKC: xx0273731  SUDOC: 160110343  VIAF: 88116711   WorldCat (עם VIAF): 88116711
קלמנס הראשון

קלמנס הראשון (בלטינית: Clemens I) או קלמנס מרומא היה האפיפיור הרביעי ונחשב אחד מהאבות האפוסטליים ביחד עם פוליקרפוס ואיגנטוס מאנטיוכיה.
אין ביסוס לזיהוי שלו עם קלמנטוס המוזכר באיגרת אל הפיליפים ד, ג. ייתכן והיה עבד משוחרר של טיטוס פלביוס קלמנס, שהיה קונסול לצד הקיסר דומיטיאנוס, אחיינו. "הרועה של הרמאס" מזכיר בחזון השני קלמנס שמשרתו היא יצירת קשר עם כנסיות אחרות. תפקיד זה הוסף לו כנראה כדי לחזק את הטענה שחיבר את המכתב לכנסייה המיוחס לו בקורינתוס.
לפי "ספר האפיפיורים" ליבר פונטיפיקליס, קלמנס הכיר באופן אישי את פטרוס שקידש אותו, כתב שתי איגרות (השנייה אינה מיוחסת לו עוד), ומת ביוון בשנה השלישית לשלטון טראיאנוס (100 לספירה). לפי מסורת מן המאה התשיעית מת מות קדושים בחצי האי קרים בשנת 102, כאשר נקשר לעוגן של ספינה והושלך מן הסיפון כדי שייטבע, אך מקורות מוקדמים יותר טוענים כי מת מוות טבעי.
באמנות מזוהה קלמנס כאפיפיור המחזיק בעוגן ובדג, לעיתים בתוספת של אבן דרכים; מפתחות; מעיין הפורץ בעקבות תפילותיו; או ספר. לעיתים הוא מוצג שוכב במקדש בים. לקלמנס מיוחסת כתיבת איגרת קלמנס הראשונה והוא מופיע גם כגיבור רומאנסה נוצרית מוקדמת ששרדה בגרסה הידועה כספרות קלמנטינית ובה הוא מזוהה עם טיטוס פלביוס קלמנס.
חייו

ה-Liber Pontificalis מציג רשימה שהופכת את לינוס הקדוש לשני בשורה של הבישופים של רומא, לאחר פטרוס; אך בה בעת נאמר כי פטרוס הסמיך שני בישופים, לינוס ואנקלטוס, לשירות הכוהנים של הקהילה, וכי הוא הפקיד בידי קלמנס את הכנסייה כולה, ומינה אותו כיורשו כאפיפיור. טרטוליאנוס ראה בקלמנס כיורשו המיידי של פטרוס. באחת מיצירותיו הגדיר הירונימוס את קלמנס כ"בישוף הרביעי של רומא אחרי פטרוס, אם אכן השני היה לינוס והשלישי אנקלטוס, אף על פי שרוב הלטינים חושבים שקלמנס היה השני."
כמה מקורות מפרטים את שמו של קלמנס כיורשו הראשון, השני, או השלישי של פטרוס. עם זאת, המשמעות של הכללתו ברשימות אלו הייתה מאוד שנויה במחלוקת. יש הסבורים שהיו בישופים כבר במאה ה-1, אך אין ראיות לאפיסקופיות מלוכנית ברומא בתאריך כה מוקדם. עם זאת, אין גם עדות לשינוי שהתרחש בארגון של הכנסייה במחצית השנייה של המאה ה-2, אשר יצביע על כך שאפיסקופיות חדשה התבססה.
מותו

על פי המסורת, קלמנס גורש מרומא אל צ'רסונסוס בתקופת שלטונו של הקיסר טראיאנוס והוצב לעבוד במחצבת אבן. משגילה בבואו שהאסירים סובלים ממחסור במים, כרע ברך בתפילה. כשהרים את מבטו, ראה טלה על גבעה, הלך למקום בו עמד הכבש ופגע באדמה במכוש שלו, בעקבות כך זרמו מים צלולים. נס זה הביא להמרה של מספר רב של עובדי האלילים המקומיים ושל חבריו האסירים לנצרות. כעונש, קלמנס נרצח והושלך מסירה לים השחור. האגדה מספרת כי מדי שנה נחשף שקע מופלא של הים שנבנה בצורה אלוהית המכיל את עצמותיו. עם זאת, אוסביוס והירונימוס אינם מציינים דבר על מות הקדושים שלו.
מנזר מערת אינקרמן (אנ') מסמן את המקום כביכול שבו קבור קלמנס בחצי האי קרים. שנה או שנתיים לפני מותו ב-869, קירילוס הביא לרומא את מה שלדעתו הוא שרידי קדושיו של קלמנס, אותם הוא מצא בחצי האי קרים קבורות עם עוגן על יבשה. כעת הם מעוגנים בבזיליקת סן קלמנטה (אנ').