stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מייקה בל (Red Dead)
Red Dead Redemption 2 > פרק חמישי - גוארמה

בעקבות סערה שמתחוללת, החבורה מוצאת את עצמה על האי "גוארמה". מיד לאחר מכן, החבורה נלכדת על ידי אנשי החוק באי. לאחר שהם מצליחים לברוח בעזרתו של הרקול פאונטיין, מנהיג המורדים באי, הם מוצאים מחסה במפקדת המורדים ומייקה נשאר שם לזמן מה. בסופו של דבר, מייקה יוצא למבצר "סינקו טורס" ביחד עם שאר החבורה ואז רשויות החוק באי פושטות על המבצר. לאחר שהם הורגים את אנשי החוק, מייקה מדווח שקולונל פוסר הציב כלי נשק וארטילריה בקצוות האי במטרה למנוע מהחבורה לעזוב. מייקה והכנופיה פושטים על עמדות הנשק של פוסר ומצליחים להשמידם בעזרת דינמיט. מייקה משתתף בפשיטה על חוות "אגואסדולסס", חווה לייצור סוכר והחבורה מחלצת קפטן של ספינה שבסופו של דבר עוזר לחבורה לרדת מהאי.
Red Dead Redemption 2 > אפילוג

מספר שנים לאחר מותו של ארתור, מתברר שמייקה חי ויחד עם ג'ו וקליט, הוא הקים כנופיה חדשה. הכנופיה מבצעת מספר רב של שודים ורציחות. זמן מה לאחר מכן, מייקה רצח משפחה בדם קר. למרות שקליט מנסה להצילה, מייקה כמעט והורג אותו על חוסר נאמנותו וקליט בורח. מייקה גם מתאחד עם דאץ' והשניים מצליחים להחזיר לידם את השלל מהשוד בבלאקווטר. בשנת 1907, הכנופיה משתכנת בבסיס על הר "הייגן". באותה השנה, סיידי לומדת על מיקומו של מייקה ומבקשת את עזרתם של ג'ון וצ'ארלס כדי לנקום בו לאחר שרצח את ארתור.
לאחר שהרגו את ג'ו והגיעו להרים, ג'ון, צ'ארלס וסיידי מתעמתים עם מייקה בקצה ההר. צ'ארלס הפצוע נשאר מאחור ומייקה מחזיק בסיידי כבת ערובה. מתפתח במקום תיקו מקסיקני ולפתע דאץ' יוצא מהבקתה על ההר ומכוון את אקדחיו על ג'ון ומייקה בו זמנית. לאחר שג'ון מצליח לשכנע את דאץ' שמייקה אכן בגד בכנופיה, דאץ' יורה בו. מייקה מנסה לברוח מהמקום, אבל נרצח על ידי ג'ון באופן סופי. דאץ' עוזב את המקום בשקט וג'ון, צ'ארלס וסיידי לוקחים לעצמם את השלל מבלאקווטר ומתחלקים בו.
במהלך כתוביות הסיום, הסוכן אדגר רוס וסגנו מגיעים להר הייגן ומוצאים את גופתו של מייקה ומקשרים את מותו לג'ון, מה שמכין את הקרקע לאירועי המשחק הראשון.
אופי הדמות

מייקה מוצג כחמום מוח שלא אכפת לו מחיי אדם. כאשר מייקה נכלא בסטרוברי ובורח בעזרתו של ארתור, הוא מוציא להורג מספר רב של תושבים ואנשי חוק. מייקה הוא גזען, כאשר הוא נוהג ללעוג ללני, צ'ארלס וחוויאר על מוצאם.
מייקה בעל חיבה רבה לאקדחיו, כאשר בסטרוברי הוא מוכן להוציא להורג משפחה במטרה להשיבם אליו בחזרה.
טריוויה

בסרטי ספגטי רבים, דמותו של הפושע חובשת כובע שחור בעוד איש החוק חובש כובע לבן (אנ'). עניין הצבעים נועד להמחיש את הניגוד בין הטוב לרע בצורה סימבולית. מייקה שובר את הסטיגמה הזאת מכיוון שהוא מסתובב במהלך המשחק עם כובע לבן בעוד ארתור עם כובע שחור. יש שחקנים שמשערים שהכובע הלבן נועד לסמל את שיתוף הפעולה בין מייקה לבין סוכנות פינקרטון.
מייקה (מבלי להתכוון) הוא האחראי בעקיפין לאירועי שני המשחקים: הוא זה שדרבן את דאץ' לבצע את השוד בבלאקווטר (מה שמוביל לאירועי המשחק השני) ולאחר שאדגר רוס וסגנו מוצאים את גופתו של מייקה, הם מקשרים את הרצחו לג'ון מרסטון (מה שמוביל לאירועי המשחק הראשון).
למרות שהסוכן מילטון מצהיר שמייקה הפך לחפרפרת שלהם לאחר החזרה מגוארמה (סוף הפרק החמישי), כבר בפרק השני ניתן למצוא את המחנה שלו בהרים ובו פוסטר מבוקש עם דמותו של דאץ'. שחקנים רבים משערים שמייקה שמר את הפוסטר בתקווה להסגיר את דאץ' לסוכנות ולקבל את הפרס על ראשו.
בדומה לדמותו של ביל ויליאמסון, גם מייקה הקים כנופיה משלו לאחר פירוק כנופיית "ואן דר לנד" ומצא את מותו על ידי ג'ון מרסטון.
כאשר ארתור מתנהג בצורה רעה לחברי המחנה, הוא מאבד ממד הכבוד שלו. בניגוד לכך, במידה והשחקן יתנהג בצורה רעה כלפיי מייקה, הוא לא יאבד ממד הכבוד שלו.
בחלק מסוים במשחק, מייקה יתייחס לכנופיה בתור משפחתו ולארתור בתור אחיו. בתנ"ך, בספר מיכה (מייקה זה מיכה באנגלית), ישנו המשפט "אויביו של האדם הם בני משפחתו", בכך נרמז לשחקנים על בגידתו של מייקה.
החבירה של מייקה לפינקרטונים מתרחשת מחוץ למסך (השחקן לא רואה את זה קורה בפועל) ולכן לא ידוע בדיוק מתי הוא החליט להלשין על הכנופיה ומה יצא לו מכך.
בניגוד למשחק הראשון, מייקה הוא אחד מחברי הכנופיה לשעבר שהשחקן חייב להרוג (ניתן ללכוד את ביל ואת חוויאר בחיים ולהסגירם). זה קורה מכיוון שג'ון רצה להרוג את מייקה כנקמה על מותו של ארתור.
הערות שוליים

↑  Cynic (2024-03-03), Why Did Dutch Shoot Micah?, נבדק ב-2024-07-22
זירוקוין

זירוקוין (ZeroCoin או Zcoin) הוא פרוטוקול קריפטוגרפי שפותח ב-2013 בידי צוות חוקרים מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס כהרחבה של פרוטוקול הביטקוין במטרה להגביר את ההצפנה ואת האנונימיות לעסקאות במטבע. ב-2016 הפך הפרוטוקול למטבע מבוזר ומתפקד וקיבל את הכינוי Zcoin.
המטבע זירוקוין מספק אנונימיות באמצעות "שירות ערבוב" נפרד המכונה Zerocoin ומאוחסן בבלוקצ'יין. במקור אמנם השירות יועד לשימוש ברשת הביטקוין אבל בפועל, Zerocoin יכול להשתלב בכל מטבע מבוזר.
פיאצה מרקאטו (נאפולי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית 
 מיקום:  Pendino 
 מדינה:  איטליה 
 
 קואורדינטות:  40°50′50″N 14°15′57″E﻿ / ﻿40.8472°N 14.2658°E﻿ / 40.8472; 14.2658
 he
 
פיאצה דל מרקאטו או פיאצה מרקאטו של נאפולי (באיטלקית:Piazza del Mercato או Piazza Mercato  ב ניב  נאפוליטני: Chiazza da Mercato ) היא אחת הככרות ההיסטוריות והמפורסמות של העיר נאפולי באיטליה, לא רחוקה מהנמל, ברובע פנדינו, קרוב לרובע מרקאטו. היא נבנתה לראשונה בימי שלטון הנורמנים, כשנודעה כ"ארנה" או "קמפו די מוריצ'ינו". ב-639 נזירים כרמליטים בנו בה כנסייה שנועדה להגן את התמונה המופלאה של הבתולה מרים ("המדונה החומה"). במאה ה-9 הוקמה בככר הכנסייה סנטה מריה דל כרמינה. אחרי שקרלו הראשון לבית אנג'ו, מלך נאפולי בחר בנאפולי כעיר הבירה שלו , הכיכר הפכה לשוק הרשמי של העיר 
 במהלך מאות השנים הייתה הככר מרכז המסחר של העיר וכן אתר מרכזי להוצאות להורג.
כיכר מרקאטו גובלת בכיכר כרמינה שבה נמצאת הבזיליקה דל כרמינה מג'ורה.
בכיכר מרקאטו מתקיימות כל שנה מרבית החגיגות המאורגנות על ידי הבזיליקה דל כרמינה. ב ערב 5 בינואר מתקיים יריד חג ההתגלות. בסוף החודש מאי מקיימים כאן טקסים עם לפידים ו"הרמת דגלים"
היסטוריה

במקור היה זה מרחב בעל צורה לא סדירה מחוץ לחומות העיר, ונקרא "קמפו דל מוריצ'ינו" , "שדה החומה הקטנה" מכיוון שהיה צמוד לחומה..
ב1270 המלך שרל הראשון מבית אנז'ו קבע את בירתו בנאפולי. הוא העביר לקמפו די מוריצ'ינו את שוק העיר שמהתקופה היוונית-רומית התקיים ב"
אגורה"  שבכיכר סן לורנצו  או סן גאטנו. . כיכר שוק זאת שימשה כמרכז המסחרי של נאפולי למשך מאות שנים. היא שינתה את שמה לשוק סן אליג'ו  ובעיקר ,"הפורום הגדול" - Foro magno (פורו מאניו).
המקום שימש כצומת לדרכי מסחר חשובות.
הכיכר נודעה גם כמקום הוצאות להורג פומביות. הראשונה התקיימה ב-29 באוקטובר 1268 כשבפקודת שארל הראשון מבית אנז'ו  נערפו כאן ראשיהם של קונרד השלישי, מלך ירושלים שנודע גם כקונרדין , דוכס שוואביה, או באיטלקית "קוראדינו די סווביה" (Corradino di Svevia) ושל שבעה ממרעיו כעונש על כך שביקשו לכבוש בחזרה את נאופלי מידי בית אנז'ו. 
האדם האחרון שהוצא להורג בכיכר היה בספטמבר 1800 אישה בשם לואיזה סנפליצ'ה, בעת האירועים שהביאו לקץ הרפובליקה הפרתנופית מ-1799. 
אולם הכיכר התפרסמה במיוחד כמקום שבו פרץ באמצע המאה ה-17 המרד של מזניילו , מנהיג מהפכן שנולד בבית שמאחורי הכיכר. ב-1997 הוצבה שם לוח עם אפיגרף:
| --- | --- |
 In questo luogo era la casa dove nacque il XXIX giugno MDCXX Tommaso Aniello D'Amalfi e dove dimorava quando fu capitano generale del popolo napoletano : 
במקום הזה היה הבית שבו נולד ב -29 ביוני 1620 טומאזו אניילו ד'אמלפיו שבו התגורר כעת היותו קפיטן ג'נרל של העם הנאפוליטני
מזניילו נהרג גם הוא בכיכר.
ב-1781 כמה ביתנים מעץ בכיכר עלו באש בעקבות מופע זיקוקין. בהמשך  הורה המלך פרדיננדו הרביעי מבית בורבון או  פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, לבנות פה אכסדרה המקיפה חלק מהככר וסייעה להסדרת אתר השוק. 
הפרויקט הוטל על האדריכל פרנצ'סקו סיקורו שבנה במרכז הכיכר משמאלאת הכנסייה סנטה קרוצ'ה א פורגטוריו אל מרקאטו (Santa Croce e Purgatorio al Mercato).
סיקורו איחד בכנסייה אחת שתי כנסיות קודמות שנהרסו בדליקה - כנסיית הצלב הקדוש (Santa Croce)  וכנסיית כור המצרף (del Purgatorio). האדריכל קישט את הכיכר גם בשלוש מזרקות,  עם אובליסק מצרי, 4 ספינקסים וראשי אריות.
ההפגזות של כוחות הברית ב-1943 בימי מלחמת העולם השנייה  הרסו בצורה חמורה שת אזור הנמל וביחוד את כיכר מרקאטו ואת הרחובות מסביב. 
ב-1958 בימי הספקולציות בנדל"ן בעת כהונתו של ראש העיר אקילה לאורו בחלק הדרומי של הכיכר בנה הקבלן  על חורבות בתים עתיקים וסמטאות שנהרסו בנה הקבלן מרקו אוטיירי את הבלוק אוטיירי (Palazzo Ottieri) , בניין דירות ענק, החוסם את גישה החזותית אל הבזיליקה סנטה מריה דל כרמינה שפעם הייתה חלק מהכיכר.
סוחרים רבים עברו מחוץ לעיר במרכז לפיתוח בנולה שנפתח ב-1986 ועזיבתם תרמה גם היא להזנחת הכיכר. היא עוברת עבודות שיפוץ ארוכות שנים ונפתחה בה חניון ענק  מתחת לכיפת השמים. בשעות הערביים ובלילות פוקדות את הכיכר כנופיות של נערים עבריינים רכובים על אופנועים והפוגעים פגיעות מכוונות למומומנטים.
ביום שישי המאמינים המוסלמים נקראים לתפילה במסגד הקרוב.
היסטוריה > אתרים חשובים , מונומנטים ואטרקציות

הכיכר מקושטת בשתי מזרקות עם אוסליקים מצריים מן המאה ה-17 , הנמצאות בצד המזרחי והמערבי שלה.  במרכז באכסדרה מן המאה ה-18 בולט בניין הכנסייה סנטה קרוצ'ה א פרוטגטוריו אל מרקאטו (כנסיית הצלב הגדול  והכור המצרף). גם המזרקות , הכנסייה והאכסדרה הן יצירותיו של  האדריכל פרנצ'סקו סיקורו.
כנסיית הצלב הקדוש והכור המצרף
Chiesa di Santa Croce e del Purgatorio al Mercato באמצע בצד האחורי של הכיכר. יש לה כיפה מלבנים צבעוניים. . בתוך הכנסייה יש עמוד מפורפיר עם צלב גדול המציין את מקום הגרדום שבו הוצא להורג קונרדין ומשוואביה
שתי מזרקות - אובליסק - מאה ה-17-18
. אכסדרה - הוסדרה בצורת חצי מעגל בצד האחורי של הכיכר ב-1781 , עם ארבעה מעברים. מאחוריה עומדת כנסיית הצלב  הקדוש והכור המצרף
מן הכיכר ניתן לראות את מגדל הפעמון של בזיליקת סנטמה מריה דל כרמיה מג'ורה
ובצד הנגדי - כנסיית סנט'אליג'ו מג'ורה.
בעבר היו קיימות עוד שלוש מזרקות: מזרקת הדולפינים . חושבים שמשם נאם מזניילו בפני העם.  ב-1812 נרכשה על ידי העיירה סרטו סניטה וכיום נמצאת במרכז יישוב זה.
מזרקה אחרת הוקמה ב-1653 בצלע הימני של הכיכר  בעת שלטונו של המשנה למלך הרוזן אוניאטה , איניגו ולס דה גוואר אל מוסו. היא נבנתה על ידי קוזימו פנצאגו ונקראה גם Fontana maggiore . פרנצ'סקו סיקורו שיפץ אותה ב-1788 ואבל לא שרדה עד ימינו. 
המזרקה השלישית היא מזרקת האריות, השלישית בעיצובו של סיקורו. החל משנות ה-30 
של המאה ה-20 הועתקה את גני מולוזיליו.
מאחורי הכיכר נמצא  רחוב המחבר אותה עם אזור הכנסייה אליג'ו הקדוש בסגנון גותי צרפתי. מגדל עם שעון מהמאה ה-15 ניצב מעליו. 
בצד הנגדי של הכיכר מעבר לבלוק אוטיירי נמצאת כיכר דל כרמינה עם המנזר והבזיקליה סנטה מריה דל כרמינה מג'ורה
היסטוריה > תוכניות לשיפוץ הכיכר

בשנות ה-2000 מועצת העיר בראשות רוזה רוסו ירבולינו הציע לעצב מחדש את הכיכר, כולל הריסת הבלוק פאלאצו אוטיירי כדי  להחזיר לכיכר אתהצורה המרובעת. אולם כמה מדיירי הבניין התנגדו.
באותן השנים שופץ הרחוב ויה סנט' אליג'ו וגובהו הונמך אל גובה כנסיית סנט' אליס'ו מג'ורה. ב-2006  הוקם הקונסורציום Antiche Botteghe Tessili בכוונה לשקם את הכיכר.  כמו כן מתוכננת סגירת ההחיניון במרכז הכיכר.
לקריאה נוספת

Vittorio Gleijeses . Questa è Napoli : Fausto Fiorentino Editore, Napoli 1967
Knopf Guides - Naples and Pompeii Alfred A.Knopf Inc. NY 1996
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Knopf 1996 עמ' 80
1 2 3  1996 Knopf Guide עמ' 81
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 315161160   WorldCat (עם VIAF): 315161160 
כיכר מרקאטו כאשר כללה את כנסיית  סנטה מריה דל כרמינה, ציור מ-1750 מאת אנטוניו יולי
אראז-נחצ'יבאן

מועדון כדורגל אראז-נחצ'יבאן (באזרית: Araz-Naxçıvan Peşəkar Futbol Klubu, או בקיצור Araz-Naxçıvan PFK) הוא מועדון כדורגל מהעיר נחצ'יבאן באזרבייג'ן, המשחק בליגת העל האזרית. המועדון הוקם לראשונה בשנת 1967 אך פורק לאחר התפרקות ברית המועצות, הוא הוקם ופורק שוב בתחילת שנות האלפיים, ובתצורתו הנוכחית הוא קיים מאז שנת 2013. המועדון מארח את משחקיו באצטדיון העירוני של נחצ'יבאן המכיל 12,800 מקומות.
היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 1967 והחל משנת 1968 שיחק בליגת המשנה הסובייטית, עד לקריסתה של ברית המועצות בשנת 1991, אז הפסיק גם המועדון את פעילותו. בשנת 2000, הוקם המועדון מחדש והחל להתחרות בליגת העל האזרית.  אולם לאחר שתי עונות, עקב קשיים כלכליים המועדון הגיע לחדלות פרעון ופורק.
ב-23 במאי 2013 הוקם המועדון מחדש והצטרף לליגה האזרית הראשונה.  כבר בעונתו הראשונה זכה המועדון באליפות הליגה הראשונה מה שזיכה אותו בכרטיס לליגת העל האזרית. בספטמבר 2014 לאחר פתיחת עונת 2014/2015 בליגת העל האזרית, המועדון קושר לשערוריית הטיית משחקים, מה שגרם לעזיבתם של מספר שחקני מפתח ולהתערבות הממשלה האוטונומית של נחצ'יבאן.   ב-3 בנובמבר 2014, הודיע המועדון על פרישה מהליגה עקב החלטות שיפוט מוטות נגדו  ב-17 בנובמבר 2014 ההחלטה הפכה רשמית והמועדון הפסיק להתחרות בליגת העל. בעונה לאחר מכן חזר המועדון להתחרות בליגה האזרית הראשונה. המועדון שיחק בליגה האזרית הראשונה עד לסיום עונת 2022/2023 בה זכה באליפות הליגה הראשונה ושב לליגת העל בעונת 2023/2024.
תארים

הליגה האזרית הראשונה
זכייה (2): 2013/2014, 2022/2023
הערות שוליים

↑  AzadlıqRadiosu (2013-08-06). "Əsgər Abdullayev: «Məqsədim «Araz»ı güclülər dəstəsinə çıxarmaqdır»". Azadlıq Radiosu (באזרית). נבדק ב-2024-12-21.
↑  AzadlıqRadiosu (2013-06-20). "Naxçıvanın «Araz» klubu peşəkar futbola qayıdır…". Azadlıq Radiosu (באזרית). נבדק ב-2024-12-21.
↑  AzadlıqRadiosu (2013-08-28). "«Araz-Naxçıvan» Ərzurum səfərinə qələbə ilə başlayıb". Azadlıq Radiosu (באזרית). נבדק ב-2024-12-21.
↑  Аскер Абдуллаев и Юнис Гусейнов могут возглавить Араз, www.azerisport.com (ברוסית)
↑  Пример Араз-Нахчывана. Почему первый дивизион пока не готов делегировать в премьер-лигу своих участников?, www.azerisport.com (ברוסית)
↑  “Araz-Naxçıvan” çalxalanır: Futbolçular qovuldu, Əsgər Abdullayevə sərt xəbərdarlıq, web.archive.org, ‏2014-10-29
↑  АН официально отказался от участия в чемпионате Азербайджана, www.azerisport.com (ברוסית)
↑  Qol.Az - "Araz Naxçıvan" fəaliyyətini dayandırdı, web.archive.org, ‏2016-03-19
היישוב היהודי ביפו בעת החדשה

חותמת הקהילה היהודית
שלט מחוץ לבית הכנסת היפואי לעולי לוב
הרב יהודה מרגוזה יליד סרייבו עלה לארץ ב-1801 ולימים שימש כרבה הראשון של קהילת יהודי יפו המתחדשת.
שער בית הקברות היהודי הראשון ביפו
מראה יפו לבאים מן הים בצילום משנת 1865.
חיים אמזלג סוחר וקונסול בריטניה, מראשי הקהל ביפו, משפחתו יוצאת מרוקו, עלתה לא"י ב-1834 מגיברלטר.
בית אהרן שלוש בנווה צדק, בשלהי המאה ה-19. בפתחו יושב אהרן שלוש ומאחוריו שלושת בניו
דימוי דיוקנותיהם של דבורה בארון, הרב קוק, דוד שמעוני, ש"י עגנון, א"ז רבינוביץ' וי"ח ברנר, כולם התגוררו בנווה צדק בתקופת העלייה השנייה, במיצג "תוצרת הארץ" - עבודתו של האמן דוד טרטקובר המוצגת בכיכר מרכז סוזן דלל
מצבת אחים בבית הקברות טרומפלדור לקורבנות פרעות תרפ"א ביפו ובסביבותיה.
רחוב מנשיה בשכונת נווה שלום במבט מצפון דרומה בגלויה של האחים אליהו מתחילת שנות ה-1920. הבתים לימין הרחוב ועד לקו החוף, מעלים מסי עירייה ליפו (רובע מנשייה), הבתים לשמאל הרחוב מעלים מסי עירייה לתל אביב (נווה שלום), האוכלוסיות היהודית והערבית מעורבות זו בזו, ולכן מדובר ב'גבול על נייר' בעקבות סרטוט הגבול בין יפו לתל אביב על ידי הבריטים שנכנס לתוקפו ב-1923 ולא קיבל ביטוי פיזי עד פרוץ מלחמת העצמאות
לוחית זיכרון על קיר בית הסראייה (יפו)
ההתיישבות היהודית ביפו בעת החדשה המאוחרת, החלה באמצע המאה ה-18 ושוב מראשית המאה ה-19. היישוב הישן ביפו חודש בעקבות התחלת שיקום העיר החרבה וריבוי קווי האוניות שהגיעו לנמל יפו מאירופה. הנמל היה שער הכניסה העיקרי לארץ ישראל העות'מאנית, בפרט לבאים מן הים. ומאז שהונהג מתן ההגנה לאזרחי מדינות זרות, החלו להגיע לארץ ישראל נוסעים רבים. לשיא חדש הגיע היישוב היהודי ביפו בעשור השנים לפני מלחמת העולם הראשונה. ייסוד תל אביב בשנת 1909 וגירוש יהודי יפו בזמן המלחמה הביאה לירידה במספר תושביה היהודים: מ-8,000 נפש בשנת 1907 ל-5,000 נפש בשנת 1922. מאורעות תרפ"ט והמרד הערבי הגדול הביאו לירידה בנוכחות היהודית ביפו.
והגורם לעזיבתם היה הצפיפות והחוסר במבני מגורים (קניית נכסים ביוקר).
רקע > יפו כעיר חרבה במשך מאות שנים

יפו, אחת הערים העתיקות באזור אשר שימשה כעיר נמל חשובה, הוחרבה על ידי הממלוכים בשנת 1268 עם כיבושה על ידי הסולטאן ביברס. ביברס הגלה את תושביה והרס את העיר. זאת כחלק מהרס שיטתי של ערי מישור החוף בכדי למנוע כיבוש מחדש על ידי הצלבנים. משכך הציבו ביפו משמר צבאי ואסרו על בניית העיר. עם זאת לצד העיר ההרוסה שמרו והשתמשו בנמל הים אשר בנוסף למסחר שימש גם כ"שער ציון" עבור צליינים ועולי רגל יהודים לארץ ישראל.
בראשית התקופה העות'מאנית בארץ ישראל עמדה העיר חרבה עד אמצע המאה ה-17. ככלל העיר איבדה מחשיבותה במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. מלחמות הפחות הביאו לחורבנה ולהרג תושבים רבים. עד לתמורות שחלו בה בעת החדשה המאוחרת. בפתח תקופה זו הייתה יפו כמו גם חלק גדול ממישור החוף הדרומי, אזור הסובל מהזנחה, ללא עיבוד חקלאי, שטחי ביצות, והתיישבות דלילה ביותר. נתון לחסדי שודדי דרכים או נוודים מקומיים.
באמצע המאה ה-17 התיישבו בה נזירים פרנציסקנים והקימו בה אכסניה. 
באותו זמן שימשה צרפת כגורם המסחרי העיקרי שריכז את המסחר בנמלי מישור החוף הצפוני מול אירופה, בעוד נמל יפו שימש שני סוחרים וסוכן מטעמם בלבד. ככלל נמל יפו עד אותה עת שימש בתור נמל שולי ומשכך לא תרם כלכלית להתפתחות משמעותית. למעשה עד המאה ה-18 שימשה העיר רמלה בתור המרכז המסחרי עבור דרום הארץ.
עד לבניית האכסניה על ידי הפרנציסקנים במחצית השנייה של המאה ה-17, היו עולי הרגלים משתמשים במערות שבאותו אזור.
רקע > מצבה של יפו במאה ה-18

מהמחצית השנייה של המאה ה-18 ככל שנבנו סביבות הנמל וגבר השימוש בו כך צמח לאיטו יישוב מגוון שרובו אוכלוסייה ערבית מוסלמית. התגברות הצליינים והיהודים שהגיעו תכופות דרך הנמל תרמו גם הם להתפתחות המקום.
מעמדה המנהלי של יפו היה משויך לעיתים בו זמנית לכמה גורמי שלטון שונים באימפריה העות'מאנית, מה שגרם לתסבוכת מנהלית בה. מצד אחד האזור היה כפוף לפלך דמשק אך מצד שני בהיותה נמל בו ניתן לגבות מכסים, ניתנה לעיתים רבות הזכות למשול בה ולגבות את המכסים לאחד מאנשי השער הנשגב. בעוד שבכפיפות של תת-המחוז הייתה כפופה לסנג'ק עזה. בנוסף לכך שליטים ממקומות קרובים כמו ירושלים נהגו אף הם בה לעיתים כבשלהם. משכך סבלה יפו מעול של מיסוי וקשיים בניהולה. ובפרט נעשקו בה תכופות עולי הרגלים הנוצרים והיהודים.
מיקומה האסטרטגי של יפו על דרך הים, גררו אותה במהלך השליש האחרון של המאה ה-18 לכל המלחמות שהתרחשו באזור. כתוצאה מכך עברה יפו מיד ליד ונפגעה באופן קשה פעם אחר פעם. 
בשנות השישים והשבעים נערכו ביפו קרבות עקובים מדם בין מושל דמשק עות'מאן פאשא, וד'אהר אל עומר, שליט עכו והגליל לבין מוחמד אבו ד'הב. ב-1776 כבשו את העיר צבאות "מוחמד בֶּךּ אבו דהב" הממלוכי, וטבחו בתושביה. ומעת לעת פשטו עליה שבטים בדואים מקומיים. לאחר מכן השתקמה העיר, עד שצר עליה נפוליאון ב-1799, במהלך מסעו בארץ ישראל. ולאחר כיבוש העיר הורה נפוליאון לטבוח בחיילים העות'מאנים, שנכנעו ורוכזו על חוף יפו. אלפי שבויים הוצאו להורג. מגפות שפרצו בשל אי-קבורת הגופות הפילו חללים רבים בקרב תושבי העיר הנותרים ובקרב חיילי נפוליאון, ונפוליאון הורה להמית כל חייל שנדבק במגפה כדי למנוע את התפשטותה.
היסטוריה של היישוב היהודי ביפו > בתקופת השלטון העות'מאני > יפו כמרכז תעבורתי והשפעות המודרנה עליה

לאחר שהוקם מגדלור יפו ב-1865 והותקנו קווי טלגרף תקינים, מלבד שרותי הדואר שכבר פעלו קודם לכן, עברו בנמל יפו אניות משש חברות ספנות וכל שבוע פקדו אותו חמש אוניות נוסעים.
אחד המקורות המתייחסים לתנועה בין יפו לירושלים בשנות ה-70 של המאה ה-19, מציין שהתנועה היומית ביניהן כללה: 10 פרדות, 30 חמורים, וכ-100 גמלים, מלבד דואר באמצעות סוסים שהלך ושב כל יומיים.
ב-1867 בוטל החוק העות'מאני האוסר רכישת קרקעות ובניית בתים על ידי נתינים זרים.
בשנת 1869 החלו להשתמש בעגלות רתומות לסוסים, כתחליף לרכיבה על חמורים וסוסים, בדרך יפו-ירושלים. כך החלה תנועה ערנית של נוסעים ותיירים במסלול זה. הנעת האוניות הוסבה משימוש בפחם אל קיטור, ובשנת 1869 נפתחה תעלת סואץ.
ב-1892 החלו להשתמש בארץ ברכבת, ומסילת הברזל הראשונה הייתה אף היא מסילת הרכבת יפו–ירושלים. שינויים אלו תרמו יחדיו להאצת ההגירה אל הארץ ולהתפתחות כלכלתה, כאשר יפו משמשת כשער ומרכז לכל אלו.
בשנת 1932 נאמדה תנועת כלי הרכב היומית הממוצעת בין יפו לירושלים על כ-2000 (מכוניות ואופנועים), לא כולל עגלות..
היסטוריה של היישוב היהודי ביפו > בתקופת המנדט הבריטי > יחסי יהודים-ערבים בתקופת המנדט הבריטי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לאורך כל התקופה בה שלט המנדט הבריטי בארץ ישראל, היחסים בין היהודים לערבים ביפו תמיד נעו בין שיתוף פעולה לסכסוכים. יפו, בדומה לכלל הארץ, חוותה שינויים כלכליים ותרבותיים – גידול דמוגרפי וגידול מסחרי, פיתוח הנמל, בניין הדואר ומרכזיית הטלפונים, שיפור התברואה, התרחבות התחבורה וחיזוק השכונות. פיתוחים אלו השפיעו על יחסי המסחר, הכלכלה והתרבות בין הערבים ליהודים וחיזקו אותם. לצד זה, תושבי יפו, היהודים והערבים, חוו את המתיחות ואת הפרעות על בשרם לאורך כל אותה תקופה – מאורעות תר"פ, תרפ"א, תרפ"ט, החרם הכלכלי ב-1921 וב-1929, מהומות 1933, מאורעות 1936, הצהרת בלפור, תחילת מלחמת העצמאות ועוד. המצב המתוח בארץ בכלל וביפו בפרט גרם לעליות ומורדות ביחסי יהודים-ערבים ביפו.
שינוי משמעותי ביחסים היה סביב פרעות תרפ"א, בעקבותיהן עזבו תושבים יהודים רבים את העיר. שינוי נוסף היה קשור במאורעות 1936 אז סופחו שכונות יהודיות לתל אביב (שפירא ופלורנטין) בעקבות מחאת התושבים היהודיים. כל זאת גרם לצמצום משמעותי בקהילת יהודי יפו ולהחמרת היחסים שבאו לידי ביטוי בין השאר בכך שנציגי היהודיים בעיריית יפו דנו בשאלת התפטרותם מהמועצה. לאמיתו של דבר מאז פרוץ המאורעות לא הוזמנו יותר הנציגים היהודיים להשתתף בישיבות מועצה. כשכוחם הפוליטי של היהודים פחת ביפו עם סיפוח השכונות, התפטרו חברי מועצת העירייה היהודיים. אירוע זה אף החריף את היחסים בין עיריית יפו לתל אביב.
היסטוריה של היישוב היהודי ביפו > איחוד עם תל אביב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
על יפו לאחר הקמת מדינת ישראל ואיחודה עם תל אביב ראו בערכים-
ראו גם

חאן מנולי
שדרות ירושלים (יפו)
שער ציון (בית חולים)
בית העלמין היהודי ביפו
ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב
מאורעות יפו (פורים תרס"ח)
העליות בשנים 1700–1881
לקריאה נוספת

אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א' וכרך ב':
פרק י"א, ראשית ההתחדשות היישוב היהודי ביפו, ר' י. ש. אלישר, במחצית הראשונה של המאה ה-19
פרק י"ב, עולי מרוקו מחדשים את היישוב היהודי ביפו, זכרונות זקני יפו מפי ש. בן ציון, 1838.
פרק כ"ג - יפו וירושלים והתחבורה ביניהן, פ. כהנוב, 1877 - 1885 - הנסיעה בין יפו וירושלים, יפו בשנת תרל"ז, ישראל דב פרומקין, חברת "עזרת אחים".
פרק ס"ב, חאן מנולי מרכז המושבות ביפו, משה סמילנסקי 1890 - כרך ב'
ישראל ברטל, לראשית הקהילה האשכנזית ביפו במאה התשע-עשרה, שלם, ג', 1981, עמ' 351–361.
מרדכי אלקיים, יפו-נוה צדק, ראשיתה של תל אביב. הוצאת משרד הביטחון, 1990.
מנחם בגין, "כיבוש יפו", בתוך: המרד, תל אביב: הוצאת אחיאסף, 1992.
רות קרק, יפו, צמיחתה של עיר 1799 - 1917, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשמ"ה - 1995
חנה רם - היישוב היהודי ביפו בעת החדשה: מקהילה ספרדית למרכז ציוני, הוצאת כרמל, ירושלים, 1996.
רחל הרט - קרובים רחוקים, יחסי יהודים וערבים ביפו ובתל אביב, 1930-1881, הוצאת רסלינג, תל אביב, 2014.
הערות שוליים

↑  בהמשך ייבנו אכסניות נוצריות נוספות אשר ישמשו כמנזרים לכל דבר ויהוו גרעינים להתפתחות האוכלסייה הנוצרית ביפו. כאשר המנזר הפרנציסקני שולט עליהם ביד קשה ומקיים פעילות מסיונרית בקרב עולי הרגלים.
↑  חנה רם, היישוב היהודי ביפו: מקהילה ספרדית למרכז ציוני 1839–1939, ירושלים: כרמל, תשנ"ו, 1996, עמ' 9.
↑  רחל הרט, קרובים-רחוקים: יחסי יהודים וערבים ביפו ובתל אביב 1930-1881, עמ' 22, בהוצאת דעת: מרכז לימודי יהדות ורוח רסלינג, תל אביב 2014. (מבוסס על מיכאל איש שלום, מסעי נוצרים לארץ-ישראל : עדויות ורשומות לתולדות היישוב היהודי,תל אביב, עם עובד, ,1965 עמ' 141. לטענת איש – שלום יש להתייחס לאינפורמציה של מילר בזהירות.
↑  צור שיזף, מדריך לאתרי יפו
↑  אברהם יערי, "מסעות ארץ ישראל", תל אביב תש"ו, 1946. במבוא ובפרק 19.
↑  מתוך הערך יהודה הלוי באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו.
↑  מתוך סקר מונטיפיורי של תושביה היהודים של ארץ הקודש של 1955
↑  מתוך מכתב מאת רבי יהודה מרגוזה למשה מנטיפיורי המצוטט במאמר "פרדס מוטיפיורי" מאת שושנה הלוי, מתוך העיתון "קתדרה" מס' 2
↑  היציאה מחומות יפו - יהודים נוצרים ומוסלמים, באתר הרשות לעתיקות.
↑   גדעון ביגר, התפתחות השטח הבנוי של תל אביב בשנים 1909–1934, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  פוליטיקת הדרכים של ממשלת א"י, דבר, 16 באוגוסט 1933
↑  ראו: מרדכי אליאב, ארץ-ישראל ויישובה במאה הי"ט, 1777-1917, ירושלים: הוצאת כתר, 1978, עמ' 56-49.
↑  פוליטיקת הדרכים של ממשלת א"י, דבר, 16 באוגוסט 1933
↑  תמיר גורן, גאות ושפל: התפתחותה העירונית של יפו ומקומה בעימות היהודי- הערבי בארץ ישראל 1917–1947, ירושלים: יד יצחק בן צבי, תשע"ז 2016, עמ' 192-210
↑  חנה רם, היישוב היהודי ביפו: מקהילה ספרדית למרכז ציוני 1839–1939, ירושלים: כרמל, תשנ"ו, 1996, עמ' 325-336
↑  תמיר גורן, גאות ושפל: התפתחותה העירונית של יפו ומקומה בעימות היהודי-הערבי בארץ ישראל 1917–1947, ירושלים: יד יצחק בן צבי, תשע"ז 2016, עמ' 242-247
דיליז'נסים מחוץ לשער יפו בירושלים.
השלט שמוצב במתחם הקבורה לקורבנות גירוש תל אביב בכפר-סבא
מוניטו דל מונטה

| מוניטו דל מונטה |
| --- | --- |
 מוניטו דל מונטה
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
על־סדרה:: חיות כיס אוסטרליות
סדרה:: מוניטאים
משפחה:: מוניטיים
סוג:: Dromiciops
מין:: מוניטו דל מונטה
שם מדעי
 Dromiciops gliroides ‏תומאס, 1894

מוניטו דל מונטה (שם מדעי: Dromiciops gliroides) הוא מין חית כיס קטנה ממשפחת המוניטיים (Microbiotheriidae). מקור שמו מספרדית, ומשמעותו שמו "קוף הרים קטן". המוניטו דל מונטה חי רק בדרום-מערב אמריקה הדרומית (צ'ילה וארגנטינה) והוא השריד האחרון של סדרת המוניטאים, והנציג היחיד של העל-סדרה יונקי כיס אוסטרליים (Australidelphia) מחוץ לאוסטרליה.