stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקפיצה הגדולה
הסאטירה, הביקורת והמוטיבים בסרט

הסרט הוא מעין סאטירה, אף על פי שאינו מוגדר כך: הוא קריקטוריסטי ומציג את המנהלים ואת החברה הגדולה כ"אנשי שעון". כרבים מסרטי האחים כהן הוא מציג סאטירה על הרדיפה אחר הכסף ואובדן האידיאלים בעולם המודרני. אנשי התאגיד מוצגים כחמדנים, קצרי רואי וצבועים. גם נהירת ההמון אחר אופנות מזדמנות ותהילת הרגע מוצגת באור נלעג. כך למשל, כאשר ווארינג האדסאקר מת, והכרוז מבקש מעובדי המפעל לעמוד דקת דומייה לזכרו, הוא מודיע שדקה זו תנוכה משכרם של העובדים. מסרים אלו מופיעים לעיתים קרובות בסרטי האחים כהן בין אם בסגנון קומי, כבקפיצה הגדולה, ביג ליבובסקי, לחסל את הליידי ואכזריות בלתי נסבלת; ובין אם באופן טרגי בסרטים כגון צומת מילר ופארגו.
השמות של מנהלי החברה ושל האנשים בחברה הגבוהה הם בדרך כלל אירופאים, גרמניים ובעלי אותו אופי: ווארינג האדסאקר, סידני מאסברגר, דוק ברונפנברנר, תורסטנסן פינלנדנסן (שם שהופיע גם באכזריות בלתי נסבלת כאיל הון שקל לרמותו).
לסרט אופי מיושן בכוונה תחילה והאחים כהן משתמשים בצורת בימוי שכיחה ולעיתים מוגזמת, שהשתמשו בה בשנות ה-30 עד שנות ה-50, על מנת להכניס את הצופה לאווירה בהתאם לתקופה.
בסרט נעשה שימוש רב באירוניה (לדוגמה: ה"הולה הופ" מאחד את כולם, אך למעשה מפריד אותם).
הסאטירה, הביקורת והמוטיבים בסרט > השעונים והמספרים

בבסיס הסיפור עומד שעון החברה הממוקם מעל הקומה העליונה בבניין. את השעון מפעיל גבר שחור בשם מוזס. על פניו, נראה שלאדם שחור אין מקום בחברה הגדולה והרווחית הזאת.
הסרט מתחיל בתיאור של רווחי החברה, שמרוויחה "כל כך הרבה שזה כבר לא מצחיק". הסרט מעביר ביקורת על המנהלים הללו ומציג אותם כאפורים וחסרי חיים: כשבארנס מקבל את התדרוך לעבודתו בחדר הדואר, עבודתו מוסברת לו בצורה חדה, מדויקת (כמו שעון) ולא מובנת. כמו כן מודגש הניגוד בין החיים האפורים והמחושבים של אנשי העסקים בחברה לבין העובדה שזוהי חברה המייצרת צעצועים לילדים.
נשמעים הרבה תקתוקי שעונים, מכונות לחישוב רווחים למיניהן, ולוחות אשר התחלפותם משמיעה צלילי הקלדה. שעון החברה מוצג כדבר אשר העולם סובב סביבו, וזה מודגש בעיקר בכך שכאשר השעון לא זז, גם תנועתם של האנשים בעולם פוסקת, פרט לאלה שנמצאים בתוך השעון.
הסאטירה, הביקורת והמוטיבים בסרט > הבניין

החברה נמצאת בגורד השחקים "האדסאקר", שהדרגות בו נקבעות על פי גובה הקומה (לדוגמה: חדר הדואר, המקום שממנו מתחילים לעבוד בחברה, נמצא במרתף, ואילו קומת המנהלים, בה נמצאים משרדי המנהלים הבכירים וחדרי הישיבות, נמצא בקומה ה-45). מדובר רבות על כך שווארינג האדסאקר קפץ מהקומה ה-45 ("ה-44 לא כולל קומת הביניים"). הבניין מצולם הרבה מלמטה או לכל אורכו, מה שמראה את כוחו של הבניין.
בסרט מראים 3 מצבים בהם אדם נמצא בגובה הקומה ה-45 בבניין אך מחוצה לו: הסיטואציה הראשונה היא כאשר ווארינג האדסאקר קופץ אל מותו בתחילת הסרט. האדסאקר מצולם מלמעלה ברגע שהוא קופץ אל מחוץ לחלון, והמצלמה מלווה אותו מלמעלה ומלמטה עד שהוא מתרסק על המדרכה.
הסיטואציה השנייה היא לפני שבארנס מתקבל לעבודה: סידני מאסברגר מנסה להציל מסמך יקר שעף מהחלון עקב שבירתו על ידי בארנס, אך נופל מהחלון. בארנס מחזיק אותו בשולי מכנסיו כאשר ראשו של מאסברגר כלפי מטה, וכך הוא ניצל.
הסיטואציה האחרונה היא לקראת סוף הסרט: בארנס, שפוטר מעבודתו כנשיא החברה, לבוש בחליפת הדואר שלו איתה התחיל את העבודה, חושב על התאבדות ויוצא מחלון הקומה ה-45, הוא מביט למטה, אך ברגע שמתחרט הוא מחליק ונופל, למזלו מוזס עצר את השעון מטרים ספורים לפני שבארנס מגיע לאדמה.
בסוף הסרט אומר מוזס כי "יש סיפור על מישהו שקפץ מהקומה ה-46 (קומת השעון), אבל זה כבר סיפור אחר".
נתונים פיננסיים

התסריט לסרט נכתב בשנת 1985, אולם האחים כהן לא התכוונו להפיק אותו כי ידעו שהוא צפוי לעלות עשרות מיליוני דולרים, לא משהו שחברות הפקה נוטות להקציב ליוצרי סרטים מתחילים. עם זאת, הם פנו למפיק ג'ואל סילבר מספר שנים לאחר מכן, והוא הסכים לפנות עם התסריט ובקשת התקציב לאחים וורנר. האחים וורנר הסכימו לכך, אך רק בתנאי שילוהקו שחקנים מפורסמים לתפקידים הראשיים, ולמרות שהאחים כהן לא רצו בכך, הם התפשרו עם האולפנים וליהקו "כוכבים" בודדים.
עם תקציב של 40 מיליון דולר, "הקפיצה הגדולה" הוא הסרט בעל התקציב הגדול ביותר של האחים כהן עד ל"אכזריות בלתי נסבלת" בשנת 2003. למרות ההשקעה התקציבית הניכרת בו והביקורות המצוינות שקיבל, הסרט היה כישלון קופתי גדול וההכנסות ממנו הסתכמו בפחות משלושה מיליון דולר.
שחקנים ראשיים

נורוויל בארנס (טים רובינס)
העיתונאית איימי ארצ'ר (ג'ניפר ג'ייסון לי)
סידני מאסברגר (פול ניומן)
ווארינג האדסאקר (צ'ארלס דרנינג)
שחקנים ראשיים > משתתפים נוספים

עורך "מנהטן דיילי ארגוס" (ג'ון מהוני)
מפעיל השעון מוזס (ביל קובס)
ברמן ב"בר הביטניקים" (סטיב בושמי)
כרוז "תעשיות הדסאקר (ג'ון גודמן)
הדוגמנית זא-זא (אנה ניקול סמית')
עיתונאי "מנהטן דיילי ארגוס" סמית'י (ברוס קמפבל)
נער המעלית באז (ג'ים טרו-פרוסט)
הערות שוליים

1 2  נתוני הסרט הקפיצה הגדולה מאתר Box Office Mojo
↑  הדסאקר לא השאיר צוואה, ועל פי תקנות החברה, כל המניות (שהיו שייכות להדסאקר) יהיו זמינות לשוק החל מ-1 בינואר של השנה הקרובה.
↑  התקשרות סודית בין המנהלים הבכירים, בדרך כלל מדובר בחדשות רעות. את המכתב יש להגיש ישירות לידיו של הנמען. כאשר בארנס מגיע למזכירתו של מאסברגר, אחת מפקידות הקבלה מתעלפת כאשר היא רואה את המכתב הכחול.
| סרטי האחים כהן |
| --- | --- | --- |
| סרטים | רציחות פשוטות (1984) • בייבי אריזונה (1987) • צומת מילר (1990) • ברטון פינק (1991) • הקפיצה הגדולה (1994) • פארגו (1996) • ביג לבובסקי (1998) • אחי, איפה אתה? (2000) • האיש שלא היה שם (2001) • אכזריות בלתי נסבלת (2003) • לחסל את הליידי (2004) • ארץ קשוחה (2007) • לקרוא ולשרוף (2008) • יהודי טוב (2009) • אומץ אמיתי (2010) • בתוך לואין דיוויס (2013) • יחי הקיסר! (2016) • הבלדה על באסטר סקראגס (2018) |  |
| שחקנים בולטים | ג'ון גודמן • סטיב בושמי • פרנסס מקדורמנד • ג'ון טורטורו |  |
| שותפים נוספים | פסקולים: קרטר בורוול • צילום: רוג'ר דיקינס • בארי זוננפלד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX3830121  BnF: cb13494522s (data)  GND: 103877893X  VIAF: 29146095225200370900   WorldCat (עם VIAF): 29146095225200370900
בשם בתי

| --- | --- |

 בימוי:  וינסנט גרנק
 תסריט:  וינסנט גרנק, ז'וליאן רפנו
 עריכה:  Valérie Deseine 
 שחקנים ראשיים:  דניאל אוטיי סבסטיאן קוך 
 מוזיקה:  ניקולס אררה 
 מדינה:  צרפת, גרמניה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  צרפת16 במרץ 2016 גרמניה16 במרץ 2016
 משך הקרנה:  87 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית, גרמנית
 סוגה:  דרמה
 הכנסות באתר מוג'ו:   inhername
 דף הסרט ב־IMDb
 
בְּשֵׁם בִּתִּי (בצרפתית: Au Nom de Ma Fille) הוא סרט דרמה בהפקה צרפתית-גרמנית משנת 2016. הסרט מבוסס על סיפור אמיתי – פרשת קלינקה במברסקי, שתחילתה בשנת 1982.
עלילת הסרט

בשנת 1982, מקבל אנדרה במברסקי הודעה טלפונית מאת גרושתו על דבר מות בתם בת הארבע-עשרה קלינקה, בזמן ששהתה ביחד עם אחיה בגרמניה אצל אמה, הנשואה בשנית לרופא בשם דיטריך קרומבך. נאמר לו כי הילדה מתה כתוצאה מתאונה, אך האב חושד ומבקש לחקור את סיבת המוות.
כאשר במברסקי מבקש להגיש כתב אישום ברצח נגד האב החורג מסתבר שאין אפשרות לתבוע אותו בגרמניה. במשך שלושה עשורים הוא מקדיש את חייו לתביעה זו.
הסנדלר

| --- | --- |

 בימוי:  טום מקארתי 
 הופק בידי:  מרי ג'יין סקלסקי 
 תסריט:  טום מקארתי, פול סאדו 
 עריכה:  טום מקארדל 
 שחקנים ראשיים:  דן סטיבנס אדם סנדלר סטיב בושמי אלן בארקין דסטין הופמן Method Man מלוני דיאז
 מוזיקה:  ג'ון דבני ניק אורטה
 צילום:  וו. מוט הופפל III
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  Big Bang Media, Image Entertainment, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית11 בספטמבר 2014 ישראל26 במרץ 2015
 משך הקרנה:  99 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית, יידיש
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט דרמה, סרט פנטזיה 
 תקציב:  10,000,000$
 דף הסרט ב־IMDb
 
הסנדלר (באנגלית: The Cobbler) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2014 בבימויו של טום מקארתי ובכיכובם של אדם סנדלר, דסטין הופמן, דן סטיבנס, סטיב בושמי ואלן ברקין. הסרט עוסק בסנדלר שנתקל בחפץ קסום שמאפשר לו ללבוש את דמותם של לקוחותיו.
תקציר העלילה

הסרט נפתח בלואר איסט סייד של ניו יורק בשנת 1903. קבוצת גברים יהודים חסידיים נאספים בחנותו של סנדלר כדי לדון בבעיה שמעסיקה אותם, אדם בשם גרגמן מטריד אותם ואת בני משפחותיהם. החסידים מוסרים את זוג הנעליים של גרגמן לסנדלר, פנחס סימקין (דוני קשוורץ). פנחס לוקח את הנעליים למרתף של החנות שלו ומשתמש במכונת תפירה מיוחדת כדי לעבוד על הנעליים. בנו הצעיר הרשל (איתן חודישמן) נכנס, ופנחס מסביר לו את החשיבות של המכונה.
בימינו, מקס סימקין (אדם סנדלר) עובד כסנדלר בחנות. השכן שלו הוא ג'ימי (סטיב בושמי), שפועל במספרה הסמוכה. אישה צעירה בשם כרמן הררה (דיאז מלוני) מגיעה ומספרת למקס כי היא עובדת עם הקהילה של לואר איסט סייד כדי למנוע מקבלני בניין נחשבים להרוס את החלקים של השכונה, כדי לבנות מגדל משרדים ענק במקומם. לא נראה שלמקס אכפת מכל מה שקורה לחנות.
בריון מקומי בשם ליאון לודלאו (מטאוד מן) נכנס לחנות של מקס כדי להחליף את הסוליות בנעליו, אך מכונת התפירה של מקס מקולקלת. מקס מחליט להשתמש באחת המכונות הישנות שמשפחתו השתמשה בעבר. מתוך סקרנות, הוא בודק מה מידת הנעליים של לודלאו ורואה שהוא נועל נעליים בגודל 10.5 כמו מקס. מקס מנסה את הנעליים, ולהפתעתו, הוא ממש הופך להיות לודלאו. הוא לוקח נעליים אחרות ומשתמש במכונה עליהן, ומבין מה שהוא יכול לעשות עם המכונה הישנה של משפחתו.
לאחר שמקס מגלה מה הוא יכול לעשות עם המכונה הישנה של משפחתו הוא משתמש ביכולת החדשה, נועל נעליים של אנשים שונים ומתחיל לחיות חיים של אנשים אחרים. באחת הפעמים הוא הולך לצ'יינה טאון כאיש סיני סתם כדי ליהנות מהיום. בפעם אחרת, הוא הולך למסעדה כגבר אחר ויוצא בלי לשלם עבור הארוחה שלו. ופעם אחת, הוא לוקח את הנעליים של גבר בריטי בשם אמיליאנו (דן סטיבנס) אחרי שחברתו טיירן (קים קלוטייר) הביאה לו אותם לתיקון. כאמיליאנו, מקס מגלה איפה אמיליאנו חי ורואה את טיירן חברתו מתקלחת, והיא מזמינה אותו להצטרף אליה. הוא בשקיקה מתחיל להוריד את בגדיו עד שהוא מבין שברגע שהוא מוריד גם נעל אחת, הוא כבר לא יהיה אמיליאנו, כך שהוא עוזב.
מקס חי בבית עם אמו החולה שרה (לין כהן). שניהם מתפללים ומקווים שהם יוכלו לראות את אביו של מקס עוד פעם אחת. באחת מהפעמים מקס מחליט לגרום לאמו להיות מאושרת על ידי שימוש בנעליים שהיו שייכת לאביו אברהם (דסטין הופמן). הוא קובע איתה לארוחת ערב ומעניק לה לילה אחד של אושר.
במהלך הסרט מקס עובר הרפתקאות שונות בגופם של אחרים וכך לומד על עצמו, משפחתו ואביו. ההרפתקאות שהוא עובר מחוללות בו שינוי, אכפת לו מעתידו של העסק המשפחתי ובדרכו, הוא מנסה לעזור לכרמן למנוע את הריסת המבנים.
הסנאט של פקיסטן

| --- | --- |
 מדינה:  פקיסטן 
 הרכב
 מספר מושבים:  104 
  
 משכן
  
 אתר אינטרנט
 senate.gov.pk
 
הסנאט של פקיסטן (באורדו: ایوانِ بالا پاکستان) הוא הבית העליון בפרלמנט של פקיסטן. הסנאט כונס לראשונה בשנת 1973. בסנאט חברים כ-103 נציגים הנבחרים באופן שווה על ידי מחוזות פקיסטן. הסנאט מתכנס בבניין הפרלמנט שבבירת המדינה, אסלאמאבאד. לסנאט ישנן סמכויות חקיקה ייחודיות הכוללות חקיקת חוקים מסוימים. הבחירות לסנאט מתקיימות אחת לשלוש שנים לחצי מחבריו, כך שכל סנאטור מכהן כ-6 שנים. לפי החוקה, הסנאט בלתי ניתן לפיזור על ידי הנשיא או ראש הממשלה.
מטרתו של הסנאט היא מתן ייצוג שווה לכל המחוזות, בשונה מהאספה הלאומית (הבית התחתון של הפרלמנט), שבה כמות הנציגים לכל מחוז משתנה בהתאם למספר תושביו. לפי החוקה, בסנאט חייבות להיות לפחות כ-17 סנאטוריות. כיום יש כ-18 נשים בסנאט. יושב ראש הסנאט הוא זה שמחליף את הנשיא במקרה שזה אינו יכול למלא את תפקידו, עד אשר נשיא חדש נבחר.
כמות חברי הסנאט לאורך השנים

| שנה | מספר הנציגים |
| --- | --- |
1973: 45
1977: 63
1985: 87
2002: 100
2011: 104
ג'ון דוויט

ג'ון תומאס דוויט (באנגלית: John Thomas Devitt;‏ 4 בפברואר 1937 – 17 באוגוסט 2023) היה שחיין אוסטרלי. היה אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה 100 מטר חופשי.
ביוגרפיה

דוויט נולד וגדל בגרנוויל, פרבר במערב סידני.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה דוויט בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף. מדליית כסף במשחה 100 מטר חופשי בתוצאה של 55.8 שניות, אחרי חברו לנבחרת ג'ון הנריקס שקבע שיא עולם חדש של 55.4 שניות, ולפני גארי צ'פמן (56.7 שניות) אף הוא מאוסטרליה. מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 8:23.6 דקות, לפני ארצות הברית (8:31.5 דקות) וברית המועצות (8:34.7 דקות). כשחיין שני הוא שחה תוצאה של 2:06.4 דקות, התוצאה המהירה בתחרות.
ביוגרפיה > שיאן עולם

באליפות ניו סאות' ויילס בשחייה שנערכה בסידני ב-19 בינואר 1957 קבע דוויט במשחה 100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 55.2 שניות, שיפור לשיאו של הנריקס שנקבע במלבורן 1956. תשעה ימים לאחר מכן, באליפות קווינסלנד בשחייה שנערכה בבריזביין הוא שיפר את שיאו העולמי והעמיד אותו על 54.6 שניות ובכך היה לשחיין הראשון בעולם ששחה משחה זה מתחת ל-55 שניות. שיא זה החזיק מעמד 4 שנים וחצי ונשבר על ידי סטיב קלארק מארצות הברית (54.4 שניות).
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקארדיף ויילס בשנת 1958 זכה דוויט ב-3 מדליות זהב, במשחה 110 יארד חופשי (56.6 שניות), במשחה שליחים 4x220 יארד חופשי (8:33.4 דקות) ובמשחה שליחים 4x110 מטר מעורב (4:14.2 דקות).
ביוגרפיה > אלוף אולימפי במשחה היוקרתי

באולימפיאדת רומא (1960) זכה דוויט בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד. מדליית זהב במשחה היוקרתי ביותר 100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 55.2 שניות, לפני לאנס לארסון מארצות הברית (55.2 שניות) ומנואל דוס סנטוס פילו מברזיל (55.4 שניות). מדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:13.8 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 8:10.2 דקות ויפן (8:13.2 דקות). כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 2:03.2 דקות.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי במשחה היוקרתי > מדליית הזהב השנויה במחלוקת

באחת ההחלטות המעוררות מחלוקת הגדולות במשחקים האולימפיים, במשחה 100 מטר חופשי, ששת שופטי המקום היו חלוקים בדעותיהם. מתוך שלושת שופטי המיקום למקום ראשון, שני שופטים קבעו ניצחון לדוויט ואחד ללארסון. מתוך שלושת השופטים למקום שני, שניים קבעו כי דוויט סיים שני ואחד לארסון. שלושת השופטים במסלולו של דוויט מדדו תוצאה של 55.2 שניות ושלושת השופטים במסלול של לארסון מדדו תוצאות מהירות יותר (שופט אחד מדד 55.0 שניות, ושני שופטים מדדו 55.1 שניות). הגיבוי הידני הבלתי רשמי, של השעון האלקטרוני אף הוא הראה שלארסון שחה מהר יותר, אבל, השופט הראשי של התחרות היה הפוסק האחרון ובחר להתייחס רק לשופטי המיקום ולהתעלם משופטי הזמן ולכן, מדליית הזהב הוענקה לדוויט ומדליית הכסף הוענקה ללארסון. נוסף לכך הוא קבע לשני השחיינים תוצאה זה של שיא אולימפי חדש של 55.2 שניות. במשך שנים המשיכו האמריקאים למחות על ההחלטה, אך ללא הועיל.
לאחר המשחקים האולימפיים פרש דוויט משחייה תחרותית והחל לעבוד בחברת ספידו. במהלך השנים התקדם וניהל את המחלקה האירופאית ואחר כך את המחלקה הבינלאומית. בשנת 1979 הקים חברה פרטית לציוד שחייה. בשנות ה-80 ניהל את הוועד האולימפי האוסטרלי והיה מעורב בזכייתה של סידני במכרז האולימפי. בשנת 2006 היה מנהל המשלחת האוסטרלית למשחקי חבר העמים.
נפטר ב-17 באוגוסט 2023.
תארים והישגים

בשנת 1979 זכה דוויט להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
בשנת 1989 זכה במינוי חבר מסדר אוסטרליה.
בשנת 2000 זכה במדליית הספורט האוסטרלית (אנ').
ראו גם

התפתחות שיא העולם במשחה 100 מטר חופשי
הערות שוליים

↑  ISHOF - John Devitt (AUS) - 1979 Honor Swimmer, web.archive.org, ‏2010-11-24
↑  DEVITT, John Thomas, Award:Member of the Order of Australia, itsanhonour.gov.au
↑  DEVITT, John Thomas, Award:Australian Sports Medal, itsanhonour.gov.au
ארלטי

| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1898 קורבוואה, סן, צרפת 
 פטירה:  23 ביולי 1992 (בגיל 94) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  Cimetière des Fauvelles 
 שם במה:  Arletty 
 שם לידה:  Léonie Marie Julia Bathiat
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1930–1963 (כ־33 שנים) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ארלטי (בצרפתית: Arletty) היה שם הבמה של לאוני מארי ז'וליה בטיא (Léonie Marie Julia Bathiat;‏ 15 במאי 1898 – 23 ביולי 1992) הייתה שחקנית וזמרת צרפתייה. התפרסמה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 בעיקר הודות לתפקידיה בארבעה סרטים של מרסל קרנה: Hôtel du Nord ‏(1938), Le Jour se lève  ‏ (1939), Les Visiteurs du soir‏ (1942), וילדי גן העדן (Les Enfants du paradis, ‏1945), שלושה מהם עם דיאלוגים מאת ז'אק פרוור. נחשבה בזמנו מוזה של התסריטאי אנרי ז'אנסון ושל הצמד מרסל קרנה ופרוור. נותרה בזיכרון הקהל, בין היתר, בשל חיוכה, קולה הצרוד ומזגה המוחצן.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

לאוני בטיא נולדה בקורבוואה ברחוב פריז 33, בדירת קומת קרקע חשוכה, בשכונת הפועלים "לה דפאנס".לפי ספר זיכרונותיה שנקרא לפי שם אותה שכונה "La Défense", זו הייתה דירה ש"רק חיוכם של הוריה האיר אותה". היא הייתה ילדה שנייה של מישל בתיא, מסגר-חרט ברשות החשמליות של פריז, ושל מארי מרגריט פילומן דוטרה, תופרת במקצועה. האח הבכור נקרא פייר. כפי שציין ביוגרף של השחקנית, מישל סובה, בני משפחת בתיא היו צאצאים של מיאט טייאן-רום (Miette Tailhand-Romme) מחברת מכתבים מפורסמת, אחות של ז'ילבר רום, חבר הקונבנציה הלאומית, יוצרו של לוח השנה המהפכני. תמונה קטנה של מיאט טייאן-רום מאת אנדריי ורוניחין מעידה על הדמיון המדהים בין ארלטי לאותה סבתא רבתא מ-1789.
בגלל מחלה נשימתית בגיל 4 וחצי נשלחה אצל הסבים מצד האב בעיר קלרמון-פראן. היא קיבלה עד שנת 1910 חינוך דתי בבית ספר פרטי "סנט תרז". אחר כך המשיכה את לימודיה בבית הספר הפרטי "מרטינואה" בעיירה פיטו.
מתוך שאיפה להיות מזכירה, מקצוע שנחשב אז מבוקש אצל נשים, נשלחה אחר כך ללמוד קצרנות בבית ספר המקצועי "פיז'ייה".
מלחמת העולם הרגה בשדה הקרב את אהובה הראשון, צעיר שכונה "סיאל" ("שמיים") בגלל עיניו הכחולות, ועקב מותו נדרה ארלטי נדר שלא להתחתן לעולם פן תהפוך לאלמנת מלחמה. אביה, שקודם בינתיים לתפקיד מכונאי, מת באופן פתאומי ב-2 בדצמבר 1916, כשנדרס על ידי חשמלית. בני המשפחה - האלמנה, ארלטי ואחיה, גורשו אז מביתם שנועד למגורים עבור עובדי החשמליות של פריז.
ביוגרפיה > דרכה בעולם

בשנת 1917 כבשה הנערה את לבו של הבנקאי היהודי הצעיר ז'אק-ז'ורז' לוי שאירח אותה בווילה שלו בשדרות אלפונס-דה-נוויל 18 בגארש. בסביבה היו גרים גם קוקו שאנל והשחקן אנדרה ברולה. לוי עשה לה היכרות עם עולם התיאטרון, מעצבי האופנה, מסעדות הגורמה ובכלל עם החברה הפריזאית הגבוהה.
בסופו של דבר היא עזבה אותו לטובת סוחר ההאמנות פול גיום, ידידם של אמנים כמו פיקאסו, מודיליאני, סוטין. גיום המליץ על כישוריה לארמאן ברטה (Berthez), מנהל התיאטרון "תיאטר דה קפוסין". בזמן שעבדה כדוגמנית אצל רב החייטים פול פוארה היא בחרה בכינוי הבמה "ארלט" (לפי גיבורת הרומן "מונט-אוריול" של מופאסאן). ברטה הציע לשנותו ל"ארלטי" Arletty כאילו באנגלית. תחת שם זה היא התחילה להופיע במופעי הרביו של ריפ שהצטיינו בזוהר ותפאורות פאר, כמו כן באופרטות של מוריס איוון - "יס", "גאבארוש", "אזור" (1932), של ראול מורטי - "ערב סילבסטר" (Un soir de réveillon - 1932) או של ריינלדו האן (Ô mon bel inconnu - או, האלמוני היפה שלי)
בשנת 1928 הכירה ארלטי את איש העסקים ז'אן-פייר דיבוסט שנשאר לה חבר נאמן כל חייו.
ביוגרפיה > פריצת הקריירה בקולנוע

הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה בשנת 1930 בסרט "מתק האהבה" (La Douceur d'aimer) לצידו של ויקטור בושה. כבר מ-1931 היא הצטיינה בתפקידה הראשון האמיתי בסרט "Un chien qui rapporte ("ריטריבר")
של ז'אן שו
ארלטי הפכה במהרה למודל ולמוזה של אמנים רבים, ביניהם מארי לוראנסן, קייס ואן דונגן, מואיז קיזלינג, צוגוהרו פוז'יטה וז'אן גבריאל דומרג. ידיד קרוב שלה היה פייר דה רנייה, בנם של אנרי דה רנייה ומארי דה ארדיה, לאמיתו של דבר, בנו הביולוגי של הסופר פייר לואי.
שנת 1932 הייתה פרשת דרכים בחייה. אז היא קטפה הצלחה יוצא דופן בתיאטרון "בוף פריזיין" (Bouffes-Parisiens) באופרטה של ראול מורטי "ערב סילבסטר", לצידם של אנרי גארא, דראנם ורנה קובאל. היא שיחקה גם ב"האלמוני היפה השלי" מאת ריינלדו האן, על לברית מאת סשה גיטרי, לצידו של מישל סימון. המופע האחרון הוצג על הבמה כמעט 500 פעמים ברציפות, על אף מריבותיה התכופות עם מישל סימון.
באותם הימים היא עשתה היכרות גם עם הסופר סלין שמאוחר יותר, ב-1948 כתב עליה את התסריט "Arletty, jeune fille dauphinoise" (ארלטי, נערה מדופינה). עוד הופעה שלה הזכורה לטוב הייתה La Guerre des valses (מלחמת הוואלסים) בבימויו של לודוויג ברגר, שבה שיחקה על יד פרנאן גראווה, דאגנם ומדלן אוזרה. בעת השתתפותה בהפקה "פנסיון מימוזה, של ז'אק פדר (Feyder) לצידה של פרנסואז רוזה, פגשה ארלטי את מרסל קרנה.
קרנה העניק לה את אחד התפקידים הגדולים ביותר שלה - זה של גברת רמונד (Mme Raymonde) בסרט- Hôtel du Nord (אוטל די נור) על תסריט מאת אנרי ז'אנסון כשהפכה לאגדה בקרב העמך הפריזאי. זכרו אותה שואלת את לואי ז'ובה כשעמדו מעל שער תא השיט של תעלת סן מרטן: ”אווירה! אווירה! יש לי פרצוף של אווירה?” (?Atmosphère! Atmosphère! Est-ce que j'ai une gueule d'atmosphère).
ארלטי גילמה באותה הרוח העוקצנית את תפקידה של Marie qu'a-d'ça ("מארי שיש לה את זה") בסרט "נסיבות מקלות" של ז'אן בואייה, כשלצידה שיחק מישל סימון. גם ביטויה בסרט זה "היא לא משוגעת, הנחשית!" (במקור:הצרעה!) נכנסה להיסטוריה. ארלטי הקליטה את הלהיט של הסרט, "Comme de bien entendu ("כמובן"), את פזמונים אחרים ממופעי הרביו שלה, וכמו כן את להיטיה של ידידתה הנערצת מיסטנגט, La Java (הז'אווה) ו Mon Homme (האיש שלי). אחרי שבשנת 1936 שיחקה את לולו במחזה בעל אותו השם של אדואר בורדה, חזרה לדמות הזאת בסרט של מוריס להמן ושל קלוד אוטאן-לארה "פריק-פראק". היא יצרה עם מישל סימון צמד של פושעים קטנים המדברים ב ב"ארגו", סלנג העולם התחתון הפריזאי, ואף בעגה הקרויה "ז'אוואנית" תוך כדי פיתוי קורבנם, התכשיטן התמים המגולם על ידי פרננדל.
ביוגרפיה > בימי הכיבוש הנאצי בצרפת

ב-1941 גילמה ארלטי את "מאדם סאן ז'ן" (Madame sans gêne) בסרט בעל אותו השם של רוז'ה רישבה, את התפקיד של דומיניק בסרט "אורחי הערב" של מרסל קרנה, לצידם של אלן קוני, ז'ול ברי, מארי דיאה, והצטיינה במיוחד בתפקיד גאראנס ב "ילדן גן עדן", סרט מפורסם של מרסל קרנה, לפי תסריט מאת ז'אק פרוור, שבו שיחקה יחד עם ז'אן-לואי בארו, פייר בראסר ומריה קזארס.
באותן שנים הייתה לארלטי רומן עם אנטואנט ד'ארקור, אשתו של פרנסואה-ארל ד'ארקור, ואחר כך עם הגרמני הנס יורגן זהרינג, קצין בחיל האוויר הגרמני וחבר במפלגה הנאצית, משפטן בהכשרתו, אחד מאנשי גרינג בפריז ויועץ במועצת המלחמה של הלופטוואפה בפריז. ארלטי הכירה אותו באמצעותן של ז'וזה דה שמברן, בתו של פייר לאוואל, ידידתה עוד משנת 1936. בעת הפקת הסרט "ילדי גן עדן" היא הייתה בהריון ממנו והפילה. בימי הכיבוש שיחקה ארלטי, בין היתר גם בתיאטרון "בוף פריזיין", בו גילמה את איזבל בקומדיה Voulez-vous jouer avec moa (רוצה לשחק עימי?) מאת מרסל אשאר, לצד פייר בראסר.
ביוגרפיה > אחרי המלחמה

בימי שחרורה של צרפת, ביולי 1944, ביקש ממנה זהרינג לברוח איתו. אולם היא סירבה. ב-20 באוקטובר 1944 נעצרה בגלל הקשר המופגן שהיה לה עם זהרינג. היא נכלאה ימים אחדים במחנה דראנסי לשעבר, אחר כך למספר שבועות ביישוב פרן ובהמשך במעצר בית למשך שמונה עשר חדשים. להערה של אחד מאנשי הביטחון (של FFI) שעצרו אותה, הגיבה, : אמנם לבי הוא צרפתי, אך התחת שלי הוא בינלאומי", משפט שידעה מאנרי ז'אנסון, או שייתכן שהייתה המצאה מאוחרת יותר.
ארלטי הפכה באותם הימים לסמל שיתוף הפעולה הנשי או ה"אופקי" עם האויב ויש אומרים כי ענתה לאחד משופטיה:
"אם רציתם שלא נשכב עם הגרמנים, לא הייתם צריכים לתת להם להיכנס", ברומזה לקריסת ההגנה הצבאית של צרפת ב-1940.
בשחרורה ממעצר הבית, יעצו לה לעזוב את פריז. היא התארחה למשך שמונה עשר חדשים בטירת לה אוסה-אן-ברי אצל ידידים שהיו חברים ברזיסטאנס. המשיכה בחשאי את הקשר עם המאהב שלה הגרמני ובילתה איתו את חג המולד 1946. כשזהרינג ביקש את ידה סירבה, לפי העיקרון שקבעה לעצמה בנעוריה.
ב-1946 החליט ועד הטיהורים להעניש אותה בגינוי מלווה באיסור עבודה למשך שלוש שנים.
ב-1949 נפרדה מזהרינג שחזר לגרמניה והתחתן בהמשך. אחרי מותו בטביעה בנהר קונגו ב-1960 נסעה לגרמניה לנחם את אלמנתו.
בשובה לתיאטרון שיחקה ארלטי ב"חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס בגרסה מאת ז'אן קוקטו ובבימויו של רמון רולו, לצידם של איב ונסאן, הלנה בוסי, דניאל איוורנל ולואי דה פינס שהיה אז שחקן מתחיל. בכורת ההצגה התקיימה ב-15 באוקטובר 1949 בתיאטרון "אדוארד השביעי".
לאחר מכן שיחקה ב"אורפאוס בשאול" מאת ויליאמס יחד עם ז'אן בבילה וב"בן ערובה" מאת ברנדן ביהאן לצידו של ז'ורז' וילסון.
חזרה לשחק גם בקולנוע - ב"דיוקן של רוצח" יחד עם אריך פון שטרוהיים, Gibier de potence (בן מוות), יחד עם ז'ורז' מרשאל, 'L'Amour Madame' לצידו של פרנסוה פרייה, Le Grand Jeu (במחשק הגדול) יחד עם ז'אן-קלוד פסקל וג'ינה לולובריג'ידה, "מקסים" של אנרי ורניי, לצידם של מישל מורגן ושרל בואייה
בעת ההפקה של הסרט "Et ta sœur,(ואחותך) התוודעה לז'אן-קלוד בריאלי, שהתחיל לעת עתה את הקריירה שלו בקולנוע. מאוחר יותר פגשה מחדש את ידידותיה הנאמנות, מארי דיאה והלן פרדרייר.
עם ידידיה הקרובים נמנה גם מבקר התיאטרון והמסעדות פול שמבריון.
ביוגרפיה > ערוב ימיה

ב-1966 איבדה את אחיה ואת ידידה המסור, ז'אן-פייר בראלי. באותה תקופה באופן פתאומי איבדה חלקית את ראייתה ונאלצה להפסיק את השתתפותה במחזה "Les Monstres sacrés" מאת קוקטו ב"תיאטר דז אמבסדר". פרשה מן הבמה וממסכי הקולנוע ועסקה בדיבוב סרטים תיעודיים.
החל משנת 1984 פעלה במסגרת איגוד האמנים העיוורים ותמכה ביושבת ראש האיגוד, מרגריט טירליר, אותה הכירה בתיווכה של הזמרת רנה לבא. ארלנטי נבחרה ליושבת ראש לשם כבוד של האיגוד
ארלטי הלכה לעולמה ב-23 ביולי 1992 בגיל 94 בדירתה בפריז, ברחוב רמיזא. לפי צוואתה גופתה נשרפה במשרפת בית הקברות פר לשז ואפר גופתה נקבר אחר כך בקבר המשפחתי בבית הקברות דה פובל ביישוב הולדתה קורבוואה.
ספרים

1972, 1961 - La Défense ספר זיכרונות
1987 - Je suis comme je suis - זיכרונות בצורת שיחה עם המזכיר והידיד שלה, מישל סובה (Souvais)
2006 - Michel Souvais, Arletty, confidences à son secrétaire, מישל סובה - "ארלטי, וידויים למזכיר שלה"
הנצחה

1981 - לזכרה הקימה השחקנית פאני ואלון את ה"פרס ארלטי". עד יום מותה עמדה ארלטי בראש הטקס להענקת הפרס.
עם זוכות הפרס נמנות זאבו ברייטמן, איזבל קארה, דומיניק בלאן.
בחבר השופטים של הפרס ישבו, בין היתר, פייר ארדיטי, ז'ראר דפרדיה, ז'אקי סרדו, מישלין פרל ורובר אוסן
לוחית זיכרון הוצבה על הבית שבו התגוררה החל משנת 1969 ועד מותה
1995 - לרגל מלאות מאה שנה לקולנוע - הונפק על ידי הבנק של צרפת מטבע לאספנים בשווי 100 פרנק עם תמונתה של ארלטי, לצד מטבעות דומים לזכרם של עוד כמה אנשי קולנוע חשובים