stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דמיאן ויין
ביוגרפיה בדיונית > ה-52 החדשים

בעקבות אירוע פלאשפוינט והרצת הכותרים המחודשים, ברוס חוזר לתפקידו כבאטמן וגרייסון כנייטווינג, אך דמיאן נשאר בתפקידו. לאחר שקרא מכתב שנכתב על ידי אביו מציר זמן חלופי, באטמן מחליט לגדל את דמיאן כבנו. דמיאן מצידו ממשיך לנהוג בקרירות, ומעורר את דאגו של אלפרד; בהמשך, דמיאן נותן להנרי דוקארד שליטה על תעשיות אחוזת ויין, אך מתגלה כי היה זה תכסיס. דרך אירוע זה הם מתנהגים יותר ויותר כאב ובן, וכאשר באטמן מסתיר את האירועים מגרייסון ומטים, אלפרד מציין כי ברוס הוא "אב מגונן מדי". כאשר טליה-אל-גול מעמידה פרס על ראשו של דמיאן, באטמן מזייף את מותו של דמיאן ומבודד אותו במערת העטלף. עם זאת, דמיאן נמלט, עוטה תחפושת חדשה ומאמץ את זהות "רדבירד". דמיאן מצליח להציל את אביו ומביס את ליגת הצללים, מה שלדעת באטמן יגרום להם לצבור עוד כוח. באטמן מחליט להחזיר את דמיאן לאמו, מה שגורם לתגובה רגשית נדירה אצל דמיאן.
ביוגרפיה בדיונית > ה-52 החדשים > מוות וחזרה לחיים

כאשר דמיאן נאבק בארגון "הלוויתן", נייטווינג מציל אותו, והשניים מעלים זכרונות על תקופתם כבאטמן ורובין. שיבוט מבוגר של דמיאן, המכנה עצמו "הכופר" מגיע למקום ונאבק בשניים. הכופר מביס את נייטווינג ומתפנה לתקוף את דמיאן, אשר נלחם באומץ. באטמן מנסה להגיע למקום, אך לפני שהגיע, הכופר שיפד את דמיאן בחזהו. באטמן ונייטווינג תוקפים את הכופר, אך נסוגים עם גופתו של דמיאן. לאחר הלוויה פרטית, באטמן נשבע לנקום.
מאוחר יותר, ראס גנב את גופתו של דמיאן ולאחר מאבק וניסיון כושל להחיות את דמיאן בבורות לזרוס, משרתו של דארקסייד - גלוריוס גודפרי - גנב את ארון הקבורה של דמיאן, מכיוון שבתוכו הוטמן רסיס הכאוס של דארקסייד. באטמן הזועם נוסע לאופוקוליפס בעקבות גודפרי, מצליח להחזיר את גופתו של דמיאן עם רסיס הכאוס, ומחיה אותו באמצעות הרסיס. כאשר בנו של דארקסייד, קאליבאק, מגיע וכמעט הורג את הנוכחים, דמיאן מביס את קאליבאק ומגלה כי הוא יכול לעוף הוא בעל כוח וסיבולת על אנושיים. מאוחר יותר התגלה כי כוחותיו אינם יציבים, והוא איבד את כוחותיו.
ביוגרפיה בדיונית > DC rebirth

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  פסקה.
כחלק מהרצת "די.סי: לידה מחדש" משנת 2016, דמותו של דמיאן ויין מככבת בשלושה כותרים - הטיטאנים הצעירים, בו הוא הופך למנהיג הקבוצה במקומו של טים דרייק כדי להביס את ראס אל-גול; "בנים על-אנושיים" לצידו של ג'ונתן סמואל קנט בנו של סופרמן והסופרבוי החדש; ו"נייטווינג", שבו הוא מככב בתפקיד משנה.
ביוגרפיה בדיונית > DC rebirth > לא עוד רובין

אחרי מותו של אלפרד פניוורת' ולאחר שדיק גרייסון איבד את זיכרונו הודות לנבל ק.ג.ביסט, דמיאן החל לראות את דרכו של באטמן לצדק נגד פחד באור שונה. במקום דרך זו, דמיאן החל להרוג פושעים כדי לעורר פחד אמיתי באויביו. החלטה זו, יחד עם מעשיו האחרונים בהחזקת פושעים נגד רצונם ומחיקת זיכרונותיהם גורם לכך שהוא עוזב את הטיטאנים הצעירים, בעוד קיד פלאש, החץ האדום, קראש וראונדהאוס מפנים לו עורף. דמיאן מנסה להרוג את ק.ג.ביסט, אך מצליח רק לחתוך את ידו השמאלית לפני שהטיטאנים מתערבים ועוצרים בעדו.
באטמן מגיע ומגלה אודות מעשיו של בנו. הוא מכריז על סופם של הטיטאנים. באותו רגע, דת'סטרוק שחזר לחיים מתקיף את הטיטאנים ואת באטמן במטרה להרוג את כולם. דמיאן רודף אחרי דת'סטרוק ומנסה להרוג אותו, אך הטיטאנים שוב מתערבים. אמיקו קווין - שנטלה את זהות החץ האדום - נפצעת, ודת'סטרוק נמלט. באטמן מנסה לשכנע את דמיאן לחזור איתו הבייתה, אך דמיאן תוקף אותו, באומרו שאחוזת ויין היא ארון קבורה ושדרכו של באטמן אינה מספיקה בשביל להציל את גות'אם סיטי. בשיא זעמו ותסכולו, דמיאן תולש את סימן רובין מעל דש הבגד שלו ונותן אותו לבאטמן. הוא מכריז שהוא חופשי כעת ויוצא לדרך לא נודעת.
ביוגרפיה בדיונית > DC rebirth > סדרת סולו (2021)

רובין נלחם באבא של ביין בשביל להשיג לו מקום בטורניר באי סודי שמשתתפים בו הלוחמים הטובים בעולם, הוא מנסה למצוא מה המטרה האמיתית של מארגני האירוע ומה הם זוממים, בדרך למציאת התשובות שהוא מחפש, הוא מוצא כמה תשובות שהוא לא ציפה להם, כמו שהאישה הזקנה שארגנה את התחרות היא בעצם סבתא רבתא שלו ואמא של סבא שלו.
הוא ממשיך להשתתף בטורניר, הקרב האחרון היה הבן של החץ הירוק נגד דמיאן (בנו של באטמן), בנו של החץ הירוק בסוף ניצח, הוא אומר שהוא יודע מה הייתה מטרת הטורניר ושזה היעוד שלו, ואז  שד שמגיע מבורות הלזרוס ניסה לקחת את הלב שלו בשביל להיות בצורה המלאה שלו, אחרי שהשד יהיה בצורה המלאה שלו הוא אמור לשרוף את העולם ולבנות אותו מחדש,לפי דבריו של אלו שסוגדים לו.
רובין, ביחד עם שאר הלוחמים באי, מנסים לעצור את השד ובסוף מצליחים.
אזכורים במדיות אחרות > סרטים

דמיאן הוא הדמות הראשית בסרט האנימציה "הבן של באטמן". כאשר הדוג'ו של ליגת המתנקשים ומשפחת אל-גול מותקף על ידי דת'סטרוק וצבאו, טליה-אל-גול מנסה למלט את דמיאן מהמקום. כאשר צבאו של דת'סטרוק שולח טילים על ראס, דמיאן נאבק בדת'סטרוק ודוקר את עינו. ראס נמצא מת בכניסה לבורות לזרוס, ועקב כך, טליה מחליטה להביא את דמיאן לגות'אם. לאחר שהביס את קילר קרוק, באטמן פוגש את בנו, אשר מפתח אובססיה לנקמה. בניגוד להוראות אביו, דמיאן מכה אנושות את אחד מעוזריו של דת'סטרוק - יובו - אך נעצר על ידי נייטווינג וחוזר למערת העטלף. דמיאן עוטה על עצמו את זהות רובין, ויוצא לצד אביו לאצטדיון בו צבאותיו של דת'סטרוק מאוכסנים, לכאורה. הם נתקלים באנשי-עטלף ונאלצים לברוח. בעזרת מידע מדוקטור קירק לאנגסטרום, באטמן ודמיאן מאתרים את דת'סטרוק ונאבקים נגדו באסדת קידוח. דמיאן מביס את דת'סטרוק, ומשאיר אותו למות. בהמשך, טאליה משאירה את דמיאן אצל באטמן, ומבקשת לגדל אותו להיות אדם גדול. דמיאן נשאר עם באטמן בעוד אמו עוזבת.
דמותו של דמיאן מופיעה בסרטי ההמשך באטמן נגד רובין, באטמן: דם רע וליגת הצדק נגד הטיטאנים.
אזכורים במדיות אחרות > סדרות אנימציה וטלוויזיה

דמיאן הופיע כרובין בסדרת האנימציה "באטמן: האמיצים והנועזים", שם דובב על ידי פטריק קאוונו כילד ועל ידי דיאדריך באדר כבאטמן.
דמיאן הופיע כרובין בסדרת האנימציה "הארלי קווין" שם דובב על ידי ג'ייקוב טרמבלי.
אזכורים במדיות אחרות > משחקי וידאו

דמיאן מופיע כנייטווינג ביקום המקביל בו מתרחשים אירועי משחק הווידאו "Injustice: Gods Among Us". הוא תפס את הזהות של נייטווינג לאחר שהרג את דיק גרייסון. במשחק, סופרמן הוא השליט הטוטליטרי של העולם, ובאטמן הוא אחד מהמתנגדים היחידים אליו. דמיאן עזב את שורותיו של באטמן וחבר אל סופרמן, ואף אמר לבאטמן כי "סופרמן היה אבא שלי יותר משאתה היית אי פעם". באטמן השיב לו על כך כי "הפסקת להיות הבן שלי כאשר הרגת את דיק גרייסון. הוא היה הבן שלי. אתה מת בעבורי".
דמיאן מופיע בחבילת הרחבה למשחק Lego Batman 2: DC Super Heroes, ודובב על ידי צ'רלי שלאטר.
במשחק Scribblenauts Unmasked: A DC Comics Adventure, השחקן יכול לעזור לדמיאן כרובין, והשניים יוצאים להביס את הארלי קווין.
מותו של דמיאן. אמנות מאת כריס בורנהאם וג'ייסון מאסטרס
ג'ון ריצ'רד בארט

| --- | --- |

 לידה:  21 באוגוסט 1825 גרינסבורג, קנטקי, ארצות הברית  
 פטירה:  2 בנובמבר 1903 (בגיל 78) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית  
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קייב היל 
 השכלה:  אוניברסיטת סנט לואיס  קולג' המרכז  בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סנט לואיס 
 מפלגה:   המפלגה הדמוקרטית
 
ג'ון ריצ'רד בארט (באנגלית: John Richard Barret‏; 21 באוגוסט 1825 – 2 בנובמבר 1903) היה בעל עבדים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממיזורי.
ביוגרפיה

בארט נולד ב-21 באוגוסט 1825 בגרינסבורג, קנטקי, למד בבתי הספר הציבוריים ולאחר מכן למד בסנטר קולג' בדנוויל, קנטקי. הוא עבר לסנט לואיס, מיזורי ב-1839 וסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת סנט לואיס ב-1843. לאחר מכן למד משפטים ולאחר מכן עסק בעריכת דין.
בארט נבחר לבית הנבחרים של המדינה בשנת 1852 וכיהן ארבע קדנציות. הוא הפך מזוהה עם החברה החקלאית של סנט לואיס וארגן את התערוכות שלה. לאחר שהביס את פרנסיס פ. בלייר הבן המכהן ב-1858, הוא הושבע כחבר דמוקרטי נבחר בקונגרס ה-36, אך בלייר ערער על הבחירות. הוא כיהן מ-4 במרץ 1859 עד 8 ביוני 1860, כאשר הקונגרס הכריז שהוא אינו זכאי למושב בטענה שהיו אי סדרים בבחירות (כגון שופטים שלא נשבעו, בוחרים לא כשירים, פתקי הצבעה עבור בלייר שהיו צריכים להיספר אבל לא נספרו וקושי להסביר עלייה במספר המצביעים בכמה אזורים) והכריז על בלייר כזוכה בבחירות. בלייר התפטר 17 ימים לאחר מכן כדי לקבוע בחירות מיוחדות.
בבחירות מיוחדות נגד בלייר, בארט נשלח לאחר מכן שוב לאותו קונגרס כדי למלא את המקום שהתפנה עקב התפטרותו של בלייר ב-25 ביוני. לאחר מכן כיהן בארט מ-3 בדצמבר 1860 עד 4 במרץ 1861. בלייר התמודד מולו בהצלחה בבחירות הכלליות בשנת 1860 על מושב בקונגרס ה-37. בארט עבר לעיר ניו יורק ועסק בעיסוקים רבים, בסופו של דבר מת שם ב-2 בנובמבר 1903. הוא נקבר בבית הקברות קייב היל בלואיוויל, קנטקי.
עדנה לב

| --- | --- |

 לידה:  13 במאי 1950 (בת 74) כ"ו באייר ה'תש"י חיפה, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1966
 סוג קול:  אלט
 שפה מועדפת:  עברית 
 פרופיל ב-IMDb
 
עדנה לב, 1969
עדנה לב (נולדה ב-13 במאי 1950) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לאורך שנות הקריירה שלה מוזכרת לב בתדירות גבוהה במדורי הרכילות של העיתונים ובצהובונים. בשנות ה-70 נקשר שמה ברומנים עם ידוענים כמו רפי שאולי, חיים רמון ויהודה ברקן.
בשהותה בארצות הברית חייתה עם כוכב הטלוויזיה דייוויד ברנר. באותה תקופה הייתה בתחילת הקלטות של אלבום שלישי שנגנז. לאחר פרידתה ממנו נישאה ליורם שיינמן, יורד ישראלי שהפך באמריקה למיליונר. בהמשך נולדה בתם המשותפת נטע-לי, עליה נכתב השיר "עכשיו מותר ילדה", שהופיע באלבומה החמישי משנת 1993 "יותר מקרוב". לב ושיינמן התגרשו לאחר שנת נישואין אחת בשנת 1987. לאחר גירושיה חזרה לישראל.
בשנת 1991 נישאה למפיק יורם גלובוס, והתגרשה ממנו כעבור זמן קצר. במדורי הרכילות סופר בהרחבה על נישואיה לגלובוס, ועל גירושיה ממנו לאחר שגילתה כי הוא התאהב בגיסתה לאה, שאיתה התחתן מאוחר יותר. למרות הגירושין שמרו השניים על קשר, וגלובוס אף ייעד לה תפקידים בסדרות "רמת אביב גימל" ו"סיטי טאוור", אך הייעודים עלו על שרטון ואחרות זכו בתפקיד.
בשנת 2005, בריאיון לתוכניתה של צופית גרנט, סיפרה לב על משברים נפשיים מתמשכים, על דיכאונות אשר תקפו אותה לאחר גירושיה, על תחושת חוסר ההצלחה בחייה האישיים והמקצועיים, וכן על נטייתה לבזבז כספים שהרוויחה, על איבוד נכסיה, על איבוד דירה בשנת 1996 וכן על מספר ניסיונות ההתאבדות שהיו לה, הידוע מהם קרה לאחר הוצאת האלבום "יותר מקרוב", כשלב ניסתה לחתוך לעצמה את הוורידים ללא הצלחה.
לב מתגוררת בגבעתיים. אחייניה הם השחקנים עידו ולירון לב. דודיה היו רותי ועזריה רפופורט, הוריה של אשת התקשורת טלי ליפקין-שחק.
ביוגרפיה > חיים אישיים > מעצרים

בשנת 2005 שב שמה של לב להופיע בעיתונים, אך בהקשרים בלתי מחמיאים של מעצרים:
בפברואר התלונן אדר טיסונה, החבר של לב לשעבר, כי בשנת 2004 היא התחילה להטריד אותו בשיחות טלפון חוזרות. בתחילת החקירה לב תקפה את השוטרת שניסתה לגבות ממנה עדות, ואף בעטה בשוטר שחש לעזרת השוטרת. היא שוחררה בערבות, הובאה להארכת מעצר בית ולמשך חצי שנה נאסר עליה להתקרב לביתו של טיסונה.
במרץ הגיעה לב לאסוף כרטיס אשראי מסניף בנק. כאשר פקיד הבנק הסביר לה כי אין באפשרותו לתת לה את הכרטיס, היא השתוללה והתפרעה. היא נתבקשה להתפנות מהמקום אך סירבה, וכך גם כאשר השוטרים הגיעו לסניף הבנק. גם הפעם נעצרה ונחבלה באפה לאחר ששוטר הטיח אותה לקיר, והובהלה להיבדק בבית חולים. לטענתה, השוטרים אף אזקו אותה חזק מאוד, מה שגרם לה לקבל שטפי דם, זרקו אותה לניידת ואף צחקו עליה לאחר שנפלה משם. גם לאחר הבדיקות בבית החולים היא לא שוחררה.
באפריל נעצרה לב לאחר שתקפה אישה שהגיעה להתלונן עליה במשטרה, ואת השוטרים שניסו להפריד ביניהן. ב-2009 הסתיימה הפרשה, כאשר לב הורשעה בעבירות של העלבת עובד ציבור, איומים, הטרדה טלפונית, תקיפה, הסגת גבול, וניסיון לתקוף שוטר, ונגזרו עליה שישה חודשי מאסר על תנאי.
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו

עדנה לב (1972)
עדנה לב (1973)
עדנה לב (1980)
הדרך אלי (1989)
יותר מקרוב (1994/1993)
דיסקוגרפיה > אוספים

עדנה לב - האוסף (1996)
עדנה לב - האוסף הכפול (2003)
השנים הראשונות (אלבום כפול, 2017)
דיסקוגרפיה > תקליטי שדרים ומיני אלבומים

כומתה אדומה (1967)
עדנה לב (1968)
כל אחד יכול למצוא מאהב (תקליט שדרים באנגלית) (1968)
מתנה משמיים (1973)
עדנה לב - תקליטון בגרמנית (1973)
יותר (1989)
תדליק אותי (1989)
כל הדרך אלי (1989)
אהובת המטדור (1989)
שוב פניה למולי (1989)
המסע לבאלי (עם שמוליק קראוס) (1995)
הערות שוליים

↑  לפי מקורות אחרים - 1973
↑  לשיר הוקלט גם לחן של נפתלי אלטר בביצוע חנן יובל, כאשר שמו של השיר הוא "אנשים זרים בבית". באלבומו "זה אתה" (1998) הופיע גרסה חדשה של "אנשים זרים בבית", כאשר השם הוא "צריך לשמור על הבית שלי"
↑  ורד לוביץ', מאסר על תנאי לזמרת עדנה לב על תקיפה, באתר ynet, 3 במרץ 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313974705171  ISNI: 0000 0003 6973 7070  MusicBrainz: d9580446-5ffb-4ca7-a77c-327b62e10c15  VIAF: 233940228   WorldCat (עם VIAF): 233940228
יולנדה הארמר

| --- | --- |

 לידה:  1913 אלכסנדריה, מצרים 
 פטירה:  1957 (בגיל 44 בערך) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 שם לידה:  יולנדה גבאי 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 נאמנות:  מדינת ישראל
 תקופת הפעילות:  ?–1957 
 מבצעים:  מלחמת העצמאות 
 מספר צאצאים:  1 
 
שלט הזיכרון בכיכר יולנדה הארמר בשכונת קטמון בירושלים
יולנדה הארמר (1913–16 בפברואר 1957) הייתה עיתונאית יהודיה-מצרית שריגלה במצרים עבור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ועבור מדינת ישראל בשנים 1945–1951, וזכתה לכינוי "מאטה הארי הישראלית".
קורות חיים

נולדה בשם יולנדה גבאי באלכסנדריה. אמה הייתה במקור מטורקיה.
התגוררה ולמדה בסנט ז'רמן-אן-לה בצרפת ושבה עם תום לימודיה בגיל 17 למצרים כדי להתחתן עם איש העסקים ונציג של חברת נפט, ז'אק דה בוטון, אך התגרשה ממנו כאשר בנם היחיד, ג'ילבר, היה בן שלוש או ארבע. ג'ילבר גדל עם סבו וסבתו, הוריה של יולנדה.
להארמר היו קשרים טובים עם הצמרת המצרית במסגרת עבודתה כעיתונאית בפלסטיין פוסט.
בזכות הרצאה של אנצו סרני בקהיר בתחילת שנות ה-40, החלה לגלות עניין בציונות. היא גויסה בקהיר בשנת 1945 בידי אליהו ששון, ראש האגף הערבי של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, וקיבלה את הכינויים "ניקול" ו"פאלקור". היא יצרה קשרים גם עם המזכ"ל הראשון של הליגה הערבית עבד א-רחמן עזאם, עם מדינאים ערבים שביקרו בקהיר וכן עם בכירים בריטיים במצרים וכך השיגה מידע רב ערך. הצלחתה הגדולה ביותר הייתה השגת תוכניות הפעולה של צבא ההצלה לקראת מלחמת העצמאות.
בינואר 1948 הגיעה בטיסה ללוד ומסרה מסמכים סודיים על פלישה מתוכננת של הצבאות הסורי והמצרי לארץ ישראל.
את התוכניות תפרה מזכירתה, אורה שוויצר, מתחת לכותפות המעיל של הארמר.
בעקבות הקמת מדינת ישראל במאי 1948 ביצעו שלטונות מצרים גל מעצרים בקרב פעילים ציוניים, ובינם הארמר, אולם היא שוחררה כעבור זמן לא רב בשל מחלת הסרטן בו לקתה.
בספטמבר 1948 עזבה עם בנה לפריז, שם הייתה חברה במשלחת ישראל לאו"ם.
היא גם נפגשה עם ששון ועם ראש המחלקה המדינית של הסוכנות, משה שרתוק, והכינה דו"ח שמסקנתו הייתה כי מצרים היא המדינה הערבית היחידה המעוניינת בהסדר עם ישראל.
עקב מחלתה הייתה מאושפזת כחמישה חודשים.
בסוף 1949 חזרה הארמר למצרים,[דרוש מקור] והתגוררה שם עד לעלייתה לישראל עם בנה היחיד בשנת 1951. היא עברתה את שמה להַרְמוֹר, והצטרפה לסגל משרד החוץ.
הארמר הייתה נשואה פעמיים. הבן ז'ילבר (1935–2000), היה כלכלן ואספן אומנות.
נכדה הוא הסופר אלן דה בוטון ונכדתה היא מיל (Miel) דה בוטון, זמרת, מלחינה, אספנית אמנות ונדבנית.
הארמר נפטרה מסרטן בירושלים ב-1957. נטמנה בהר המנוחות.
פרטים רבים עליה התגלו ביומנים ותמונות שמצאו נכדיה לאחר פטירתו של ז'ילבר בשנת 2000.
הנצחת זכרה

בשנת 2010 ביים דן וולמן סרט תיעודי בשם "יולנד: גיבורה אלמונית" (Yolande: An Unsung Herione) המנציח את פועלה של הארמר. הסרט הופק בידי נכדתה, מיל דה בוטון.
על שמה כיכר בשכונת קטמון בירושלים.
לקריאה נוספת

מיכאל בר-זוהר וניסים משעל, "לוחמות המוסד" (עמ' 29 - 39), ידיעות ספרים, 2020
הערות שוליים

↑
1 2  שלומציון קינן, ריאיון עם אלן דה בוטון, "הארץ", 2007
1 2  יואב גלבר, פעולות המחלקה המדינית של הסוכנות במצרים (1944 - 1948), "קתדרה", 1993
↑  אורי דרומי, אורה שווייצר, פעילה ציונית בקהיר, 1925-2010, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2010
↑  אשר בן נתן, החוצפה לחיות - פרקי חיים, הוצאת משרד הביטחון, 2002 (עמ' 78)
↑  תקציר הסרט שנעשה לזכרה
אפולו 8

אפולו 8 (באנגלית: Apollo 8) הייתה המשימה המאוישת השלישית בתוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח, והראשונה בהיסטוריה האנושית שעזבה את מסלולו ושדה כבידתו של כדור הארץ, נכנסה לשדה כבידתו של גוף שמימי אחר והשלימה את מסעה עם נחיתתה בכדור הארץ.
שלושת אנשי הצוות: פרנק בורמן, ג'יימס לוול הבן וויליאם אנדרס הם בני האדם הראשונים שראו את צידו המרוחק של הירח.
אפולו 8 היא המשימה הראשונה שעשתה שימוש בטיל סטורן 5, והמשימה המאוישת הראשונה בתוכנית ששוגרה ממרכז החלל קנדי בפלורידה ב-21 בדצמבר 1968 בשעה 7:51 בבוקר.
פראנסס נורת'קאט, האישה הראשונה שאי פעם שעבדה בצוות טכני של נאס"א, תכננה את מסלול החזרה של אפולו 8 מהירח לכדור הארץ. נורת'קאט ביצעה חישובים שהפחיתו את כמות הדלק הנחוצה במשימה – הפחתה שבלעדיה לא הייתה המשימה מצליחה.
המשימה

לאחר שלוש שעות של הקפת כדור הארץ בזמן שמערכות החללית נבדקות, החל תהליך המעבר למסלול ירחי. 25 דקות מאוחר יותר נפרד השלב השני של המשגר (שנקרא S-IVB) והחללית התהפכה, כדי לאפשר צילום ובדיקה חיצונית של שלב זה. לאחר מכן הושלך מהשלב חמצן נוזלי בפקודה מהקרקע, כדי לתת לו תנופה שהכניסה אותו למסלול סביב השמש.
המשימה בדקה את מערכות תא הפיקוד, כולל מערכות התקשורת, תמיכת החיים והמעקב, ואיפשרה לבדוק את תפקוד הצוות במסלול ירחי. הצוות צילם את פני הירח, ביצע סקירה טופוגרפית, ואסף ציוני דרך ומידע מדעי אחר, שנדרש למשימות אפולו הבאות.
אפולו 8 כללה תא פיקוד דומה לזה של אפולו 7, מלבד זאת שצוהרי הלחץ ומגן החום המתכלה הקדמיים שולבו לפתח אחד, שישמש למעבר לרכב הנחיתה הירחי במשימות הבאות. מסת החללית (28,817 ק"ג) כללה את מסת תא הפיקוד ותא השירות, כולל דלק וחומרים מתכלים. משימה זו לא כללה רכב נחיתה ירחי, משום שפיתוחו פיגר בחמישה חודשים אחר פיתוח שאר חלקי החללית. השיגור בוצע בכל זאת, כדי לעמוד בתחרות מול ברית המועצות, שכבר שיגרה שתי חלליות זונד בלתי מאוישות סביב הירח בספטמבר ונובמבר, והחזירה אותן בשלום לכדור הארץ, והיה חשש שהרוסים יקדימו את האמריקאים בנחיתה על הירח. פרנק בורמן, מפקד המשימה, העיד שזו הייתה למעשה המטרה העיקרית של משימה זו, שבמקור כלל לא תוכננה להגיע אל הירח. במקום רכב הנחיתה הירחי החסר, הורכב דגם דמה בעל אותו משקל על המתאם בין החללית לרכב השיגור, לאיזון.
ב-24 בדצמבר, בשידור ישיר לטלוויזיה אמר ויליאם אנדרס: ”אנו מתקרבים כעת לזריחת הירח, ולכל האנשים מאחור על כדור הארץ, לצוות אפולו 8 יש מסר שאנחנו רוצים להעביר אליכם: "בראשית ברא אלוהים את השמים ואת הארץ"...” וכך המשיכו אנשי הצוות להקריא את עשרת הפסוקים הראשונים של ספר בראשית.
במהלך המשימה, כאשר חזרה החללית מעבר לירח ויצרה שוב קשר עין עם כדור הארץ, צילם הצוות את התמונה המפורסמת של זריחת הארץ מעל אופק הירח. החללית נחתה ב-27 בדצמבר אותה שנה, באוקיינוס השקט, וחולצה על ידי מסוק הליקופטר 66 מנושאת המטוסים USS יורקטאון (אנ').
כהכרה על הישגם של אנשי הצוות, שהיו הראשונים לצאת מתחום כוח המשיכה של כדור הארץ ולהיכנס לתחום כוח המשיכה של גוף שמיימי אחר, נבחרו שלושת אנשי הצוות כאנשי השנה של המגזין TIME לשנת 1968.
הצוות > פרנק בורמן

בגיל 15 כבר למד לטוס. סיים את האקדמיה הצבאית האמריקאית בשנת 1950 כבוגר במדעים. בשנת 1957 השלים תואר שני בהנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה. שירת בחיל האוויר האמריקאי כטייס קרב, מדריך וטייס ניסוי. בשנת 1962 נבחר על ידי נאס"א לתוכנית ג'מיני ואפולו. בשנת 1965 היה מפקד ג'מיני 7, שם, יחד עם ג'יימס לוול, ביצע את הפגישה הראשונה בחלל, עם ג'מיני 6. בשנת 1968 השתתף בוועדת החקירה לאסון אפולו 204 (שכונתה "אפולו 1" מאוחר יותר). מאוחר יותר קיבל את תפקיד מנהל תוכנית אפולו, והנהיג את הצוות שתכנן מחדש את חללית אפולו. השתתף במשימת אפולו 8, שהייתה הפעם הראשונה שבני אדם עזבו את מסלול כדור הארץ, והקיפו את הירח.
הצוות > ג'יימס לוול הבן

היה אסטרונאוט בתוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו. בשנת 1952 סיים תואר בוגר במדעים באקדמיה למדעים של הצי האמריקאי. בשנת 1958 סיים לימודים בבית הספר לטייסי ניסוי. בשנת 1961 סיים לימודים בבית הספר לבטיחות תעופתית של אוניברסיטת דרום קליפורניה. סרן בחיל האוויר האמריקאי. שירת כטייס ניסוי במרכז הניסויים של הצי. היה מנהל תוכנית מטוס ה־F-4 פנטום, ובמקביל שירת כמהנדס בטיחות בטייסת הקרב 101. נבחר לתפקיד אסטרונאוט ב־1962, והיה אסטרונאוט גיבוי לג'מיני 4 ו־9, וכן היה גיבוי של ניל ארמסטרונג באפולו 11. ב־4 בדצמבר 1965 שוגר בג'מיני 7, שהייתה הפעם הראשונה בה שתי חלליות נפגשו בחלל. ב־11 בנובמבר 1966 שוגר עם באז אולדרין לג'מיני 12, המשימה האחרונה בתוכנית ג'מיני.
ג'יימס לוול התפרסם לאחר מכן כמפקד משימת אפולו 13, שנכשלה במשימתה לנחות על פני הירח בשל תקלה, אולם הצליחה לחזור לכדור הארץ בשלום.
הצוות > ויליאם אנדרס

אנדרס נולד בהונג קונג. בשנת 1955 קיבל תואר בוגר במדעים מהאקדמיה של הצי האמריקאי. בשנת 1962 קיבל תואר שני בהנדסה גרעינית מהמכון הטכנולוגי של חיל האוויר. בסיום לימודיו באקדמיה של הצי הצטרף לחיל האוויר כטייס בטייסת יירוט בכל מזג אוויר. מאוחר יותר מונה לאחראי על ניהול טכני של תוכניות תוצאי סיכוך וקרינה של כורים גרעיניים במעבדת הנשק של חיל האוויר בניו מקסיקו. בשנת 1964 נבחר על ידי נאס"א כאסטרונאוט כחלק מהקבוצה השלישית. היה טייס גיבוי של ג'מיני 11 ואפולו 11, והיה טייס מודול הירח באפולו 8.
הצוות > צוות גיבוי

ניל ארמסטרונג – מפקד צוות
באז אולדרין – טייס חללית
פרד הייז – טייס מודול נחיתה
הערות שוליים

↑  "Person of the Year: A Photo History - TIME". Time (באנגלית אמריקאית). 2006-12-16. ISSN 0040-781X. נבדק ב-2020-03-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4776869-1  LCCN: no2004052875  NKC: hka20231201311  SNAC: w6vn7kmw  VIAF: 145769786   WorldCat (עם VIAF): 145769786 
הטיל סטורן 5 נושא את אפולו 8
"זריחת הארץ" - תמונה שצולמה על ידי צוות אפולו 8
יוגיאקרטה

יוגיאקרטה (באינדונזית: Yogyakarta, בשפת ג'אווה: ꦏꦸꦛꦔꦪꦺꦴꦒꦾꦏꦂꦠ, נהגה: [Nɑːjɒɡjəkɑːrtə], מכונה גם ג'וג'ה (Jogja) או ג'וג'אקרטה) היא בירת המחוז המיוחד יוגיאקרטה באי ג'אווה שבאינדונזיה.
יוגיאקרטה היא בירת סולטנות יוגיאקרטה ושימשה גם כבירת אינדונזיה בשנים 1946–1948 במהלך מלחמת העצמאות של אינדונזיה. כעיר מלכותית היא עדיין נשלטת בידי בית מלוכה, והיא נחשבת כמרכז תרבותי חשוב לאומניות ג'אווה. כמו כן היא ידועה כמרכז חינוכי באינדונזיה, והיא משמשת בית לאוניברסיטאות רבות ולסטודנטים רבים.
שורה של מיקומים בעיר הוכרזו ב-2023 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם הציר הקוסמולוגי של יוגיאקרטה והאתרים ההיסטוריים שלו.
אטימולוגיה ואורתוגרפיה

יוגיאקרטה נקראת על שם העיר ההודית איוגיה או איודיה, עיר הולדתו של ראמה, האל המיתולוגי מאפוס הראמאיאנה.
איוגיה פירושה "שלום, שגשוג, פריחה" (מילולית: א=לא, יוגיה=מלחמה) וקרטה פירושה "טוב, ראוי, מתאים" כלומר "עיר שראויה לשגשוג".
בתקופה הקולוניאליסטית נכתב שם העיר לעיתים קרובות כמו בכתיב הג'אווי ꦔꦪꦺꦴꦒꦾꦏꦂꦠ שנהגה: /ˌ Nɑːjɒɡjəkɑːrtə / עם הקידומת /Nga/. באורתוגרפיה של אותה תקופה (אנ') השם הנכון באלפבית הלטיני היה "ג'וג'קרטה". במסגרת התהליכים שעברה האורתוגרפיה של השפה האינדונזית, העיצור /j / החל להיכתב כ-<y>, והעיצור /dʒ / החל להיכתב כ-<j>. עם זאת, הותר לשמור שמות פרטיים ושמות גאוגרפיים באיות המקורי שלהם על פי האורתוגרפיה האינדונזית העכשווית. כך שניתן לכתוב את שם העיר כ"יוגיאקרטה", שנאמן להגייתה המקורית ולכתיב הג'אווי, או כ"ג'וג'קרטה", שנאמן לכתיב ההולנדי הישן ומשקף את ההגייה העממית כיום. אהרון דריזון, שביקר בעיר לפני 1990, אמר שאומנם שם העיר נכתב YOGYAKARTA אבל כולם קוראים, לעיר "ג'וגג'א" ו"ג'וגגאקארטה".
היסטוריה > ממלכת מטאראם (המאה ה-8 עד ה-10 לספירה)

על פי כתובת צ'אנגאל (אנ') כתובת בסנסקריט המתוארכת לשנת 732 לספירה, האזור שנקרא באופן מסורתי "מטאראם" הפך לבירת ממלכת מדאנג (אנ'), שהוקמה על ידי המלך סנג'איה ממטאראם (אנ'). הכתובת נמצאה במקדש הינדי במרכז ג'אווה, 40 ק"מ מיוגיאקרטה וכ-20 ק"מ ממתחם המקדש המונומנטלי בורובודור. מקדש הינדי זה עצמו היה בגבול בין האזור של שושלת סינג'איה (אנ') ההינדית לאזור של שושלת שאילנדרא (אנ') הבודהיסטית. מטאראם הפכה למרכז של תרבות הינדית-בודהיסטית מתקדמת שהתקיימה במשך כשלוש מאות שנה בלב עמק נהר הפרוגו, במורדותיו הדרומיים של הר הגעש מראפי. תקופה בה אנו עדים לבניית מקדשים רבים, בהם בורובודור ופראמבאנאן.
בסביבות שנת 929 לספירה, השליט האחרון בשושלת סנג'איה, המלך מ'פו סינדוק ממטאראם, העביר את מקום מושב הכוח של ממלכת מטאראם ממרכז ג'אווה למזרח ג'אווה ובכך הקים את שושלת איסיאנה (אנ'). הסיבה המדויקת למהלך עדיין לא ברורה, עם זאת התפרצות קשה מהר הגעש מראפי או מאבקי כוחות עם ממלכת סריוויג'איה (אנ') שמקורה באי השכן סומטרה גרמו ככל הנראה למהלך. היסטוריונים מציעים כי בתקופת שלטונו של המלך וואווה ממטאראם (924–929 לספירה), הר הגעש מראפי התפרץ והרס את בירת הממלכה במטאראם.
היסטוריה > אימפריית המג'פהיט (1293–1527)

במהלך תקופת המג'פהיט, האזור סביב יוגיאקרטה המודרנית זוהה שוב כמטאראם והוכר כאחד משנים עשר מחוזות המג'פהיט בג'אווה שנשלטו על ידי דוכס שכינויו היה "בהרה מטאראם". בתקופת שלטונו של המלך הרביעי של אימפריית המג'פהיט, המלך ההינדי הייאם וורוק (1350–1389) משושלת רג'אסה, בתואר הבהרה מטרארם החזיק אחיינו של המלך וחתנו ויקראמווארדהאנה (אנ'), לימים המלך החמישי של מג'פהיט.
היסטוריה > שיאה של סולטנות מטאראם (1587–1755)

במאות ה-16 וה-17 הגיעה סולטנות מטאראם לשיאה, וקוטגדה (Kotagede) כיום מחוז בדרום-מזרח יוגיאקרטה, הוקמה ושימשה כבירת הסולטנות בשנים 1587–1613. לאחר מכן בתקופת שלטונו של הסולטן אגונג האניוקרוקוסומה (אנ') (1613–1645) הפכה סולטנות מטאראם לממלכה הגדולה ביותר בג'אווה, והשפעתה הורחבה לכל מרכז ומזרח ג'אווה ואף לחלקים נרחבים במערב ג'אווה. בירת הסולטנות החליפה מיקום שלוש פעמים, פעם אחת לעיר ששמה קרטה, פעם שנייה לעיר ששמה פלרד, שתיהן ממוקמות בנפת בנטול שבמחוז יוגיאקרטה של היום, ולבסוף עברה הבירה לסורקרטה (אנ') שבמרכז ג'אווה.