stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האשימה
היסטוריה

פחם התגלה לראשונה באי בסביבות 1810, והאי היה מאוכלס ברציפות בין השנים 1887–1974 בהיותו אתר לכריית פחם בקרקעית הים. קונצרן מיצובישי גושי קאישה קנה את האי עבור 100,000 ין בשנת 1890 והחל לכרות פחם במכרות תת-ימיים. שטחי ים יובשו - והאי שילש את גודלו, באותה עת נבנו חומות הים של האי, וכן נחפרו ארבעה פירי כרייה (המגיעים לעומק של קילומטר). בין השנים 1891 ל -1974 ניכרו כ-15.7 מיליון טונות פחם מהמכרות.
בשנת 1916, נכרו באי 150,000 טונות פחם ומספר התושבים הגיע ל-3,000; על מנת לשכן את העובדים החדשים הקימה החברה באי את בניין הבטון המזוין הגדול הראשון של יפן (מבנה מגורים בן שבע קומות עבור הכורים). המבנה נבנה בטון מזוין להגן עליו מפני סופות טייפון. במהלך 55 השנים הבאות הוקמו בניינים רבים נוספים באי, ובהם: שיכונים, בית ספר, גן ילדים, בית חולים, בית עירייה ומרכז קהילתי, מקדש בודהיסטי, ומקדש שינטו; לבילוי, נבנו עבור הכורים ובני משפחותיהם מועדונים, קולנוע, בית מרחץ ציבורי, בריכת שחייה, בית בושת ומועדון פצ'ינקו.
החל משנת 1930 ועד תום מלחמת העולם השנייה גויסו אזרחים קוריאנים כעובדי כפייה, וכן שבויי מלחמה סיניים של המלחמה הוכרחו לעבוד בתנאים מאוד קשים במכרות, ותוך כדי התעללות בהם. מעריכים כי למעלה ממאה מאותם עובדי כפייה נספו כתוצאה מתאונות תת-קרקעיות, תשישות ותזונה לקויה (ולפי מקור מקור אחר 1,300 עובדי כפייה מצאו את מותם באי). בשנת 1941 נכרו באי 410,000 טונות פחם.
בשנת 1959 הגיעה אוכלוסיית האי לשיאה (5,292 תושבים), עם צפיפות אוכלוסין של 835 אנשים לכל 10 דונם (שזה שקול ל־83,500 תושבים לקמ"ר) עבור האי כולו, או צפיפות של 1,391 תושבים לכל 10 דונם (השקול ל-139,100 תושבים לקמ"ר) עבור שטחי המגורים שבאי - למעשה צפיפות האוכלוסין באי הייתה מהגבוהות בעולם.
בשנות השישים של המאה ה-20, החליף הנפט את הפחם בתעשייה ובתחום האנרגיה ביפן, ומכרות פחם החלו להיסגר ברחבי יפן. מיצובישי סגרו את המכרה רשמית בינואר 1974, והאי רוקן מתושביו עד אפריל באותה שנה; ב-20 באפריל 1974 עזב את האי אחרון תושביו.
כיום המאפיין הבולט באי הם בנייני דירות בטון נטושים ועדיין שלמים, קיר הים שמקיף אותו, וקו הרקיע הייחודי שבנייניו יוצרים. האי נכלל בשטח המנהלי של העיר נגסאקי מאז מיזוגה עם העיירה טאקשימה בשנת 2005.
ב־22 באפריל 2009, לאחר 35 שנים שבהם נאסרה כניסה לאי, נפתח האי למבקרים.
האי כיום

האי היה בבעלות מיצובישי עד שנת 2002, אז הועבר ביוזמת החברה לניהול העיר טאקשימה. נכון לעכשיו, עיר נגסאקי, שקלטה את טאקשימה בעיר בשנת 2005, מפעילה סמכות שיפוט באי.
ב־23 באוגוסט 2005 התירה עיריית נגסאקי כניסה לאי לעיתונאים בלבד. באותה תקופה תכננה העיר נגסאקי את שיקום מזח האי לביקורי תיירים, וכן הוחלט על בניית שביל למבקרים שאורכו 220 מטרים (הכניסה למבנים שיציבותם הייתה נטולה בספק, נאסרה). תוכנית העיר הייתה לפתוח את האי למבקרים באפריל 2008, אולם בשל עיקובים בפיתוח הודיעה העיר נגסאקי בסוף 2007, כי פתיחת האי לציבור תידחה עד אביב 2009.
ההערכה היא כי ביקור תיירים באי יהא אפשרי במשך פחות מ-160 יום בשנה בגלל מזג האוויר הסוער באזור. בשל כך ביטלה העיר תוכניות להאריך את מסלולי ההליכה לתיירים ל-300 מטרים במזרח האי, ו-190 מטרים במערב האי. חלק קטן של האי נפתח מלתיירים ב-2009, אך יותר מ 95% משטחי האי סגורים למבקרים, וזאת בשל מצבם הרעוע של המבנים (ואשר לצורך פתיחתם למבקרים ידרש שיפוץ והשקעה משמעותית בבטיחות - דבר שיפגע במצבם ההיסטורי של הבניינים).
האי זוכה לתשומת לב בינלאומית לא רק באופן כללי למורשתו בעת החדשה, אלא גם בשל היותו שריד שנותר המייצג את מבני המגורים בין תקופת טאישו ועד לתקופת שווה .
מחלוקות > מחלוקת אישור האי כאתר מורשת עולמית

בשנת 2009 ביקשה יפן לכלול את האי האשימה, לצד 22 אתרי תעשייה נוספים, ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. ממשלת דרום קוריאה התנגדה לכך, בטענה כי עובדי כפייה קוריאנים וסינים הוכרחו לעבוד באי לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. גם ממשלת צפון קוריאה מתחה ביקורת על ההצעה בשל כך.
שבוע לפני תחילת ישיבת ועדת המורשת העולמית ה -39 של אונסק"ו, בבון שבגרמניה, דרום קוריאה ויפן הסכימו על פשרה: יפן תציג את השימוש בעבודות כפייה בהסבר למבקרים במתקנים באתרים רלוונטיים, ושתי המדינות ישתפו פעולה לאישור המועמדים להיות אתרי מורשת אחת של השנייה.
ביולי 2015, במהלך ישיבת ועדת המורשת העולמית ה -39 של אונסק"ו, משכה דרום קוריאה את התנגדותה לאחר ההכרה של יפן בנושא זה כחלק מההיסטוריה של האי, וציון במפורש כי "היו מספר גדול של קוריאנים ואחרים שהובאו בניגוד לרצונם ואולצו לעבוד בתנאים קשים בשנות הארבעים בחלק מהאתרים [כולל אי האשמה] " וכי יפן" הייתה מוכנה לשלב אמצעים מתאימים באסטרטגיה הפרשנית לזכר הקורבנות כאלה בהקמת מרכז מידע", ובעקבות הסכמה זו והסרת ההתנגדות, הוכר האי ב-5 ביולי כחלק מאתר המורשת העולמית - כחלק מאתרי המהפכה התעשייתית של תקופת מייג'י ביפן.
ההסכמה שהוסגה עוררה מחאה ציבורית בשתי המדינות; וכבר באותו יום, לאחר ההחלטה על אישור האתר, הודיע שר החוץ היפני פומיו קישידה כי כאשר נאמר "הובאו בניגוד לרצונם ואולצו לעבוד בתנאים קשים " אין מדובר ב"עבודות כפייה".
בשל מחלוקת זו, הוקם מנגנון פיקוח על ידי ועד המורשת העולמית, לפקח על הנצחת זכר הקורבנות, וסטטוס ההנצחה הוצג במהלך מושב ועדת המורשת העולמית ביוני 2018. בפגישה זו הגיעה ועדת אונסק"ו למסקנה כי יפן לא עמדה בהתחייבותה להנציח את זכר הקורבנות, ויעצו ("strongly urged") ליפן לקיים את הבטחותיה.
ביקור באי

בעת שהתגוררו עובדים באי, קו מעבורת שימש את המתגוררים באי והביא אותם לנמל נגסאקי (דרך האי איוג'ימה שבנגסאקי, והאי טאקאשימה). לאחר שכל התושבים עזבו את האי, קו מעבורת זה הופסק.
מאז 2009 האי פתוח לביקורי תיירים, חמש חברות מפעילות סיורי תיירות באי.
אזכורים תרבותיים

האי הופיע במספר רב של סרטים דוקומנטריים וכן בסרטים עלילתיים.
מספר סצנות מהסרט "סקייפול" (בסדרת סרטי ג'יימס בונד) משנת 2012 מתרחשות באי, אף שאלה צולמו באולפנים בבריטניה (אולפני פיינווד), מאחר שמבני האי נחשבו מסוכנים מכדי לצלם בהם.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  בריאן בורק גאפני, האשימה, האי הנטוש (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7 8  דיאנה מאגניי, האי "האשימה" - אי הסרט סקייפול, כתבה באתר ה-CNN (באנגלית)
↑  ג'אסטין מק-קרי, אי "ספינת הקרב" - סמל לקידמה היפנית, או תזכורת להיסטוריה האפלה של יפן, כתבה בעיתון הגארדיאן (באנגלית)
↑  היינו, עבור כל שטחי האי, לרבות השטחים הציבוריים, השטחים הפתוחים, שטחי העסקים והמנהל אשר אינם משמשים למגורים.
↑  קים בו און, האשימה - אי הטרגדיה הנשכחת, באתר הקוריאה טיימס (באנגלית)
↑  ליאו ביירן, ממשלת צפון קוריאה מתנגדת למועמדי יפן לאונסקו, אתר Nk*news (באנגלית)
↑  יפן וצפון קוריאה מסכימות על שיתוף פעולה בוועדת אונסקו
↑  דונלד קירק, יפן וקוריאה מסכימות על הצגת עבודות כפייה באתר מורשת עולמית, מגזין פורבס
1 2  S. Korea and Japan debate comments about being “forced to work”
↑  כתבה באתר חדשות אריראנג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00995738  SUDOC: 176411534 
מבנה דירות באי, שנת 1930 לערך
גלויה של האי מתקופת מייג'י - צבועה ביד.
האי בשנת 1930 לערך
האי בשנת 2009
הריסות מכרה, תצלום משנת 2011
סיור באי, אוגוסט 2010
אהרן בן יוסי הכהן

רבי אהרן בן יוסי הכהן (או רבי אהרן בעל הג"ן) היה פרשן המקרא, שחי בצפון צרפת במאה ה-13. נמנה עם בעלי התוספות ופירש את המקראות על דרך פשט, לצד הבאת מדרשי אגדה.
חייו

לפי השערתו של שמואל פוזננסקי (בהקדמתו למהדורת פירוש הרב אליעזר מבלגנצי לספר יחזקאל) רבי אהרן חי בסוף האלף החמישי (ראשית המאה ה-13), כיוון שהוא מזכיר דברים ששמע מרבי נתן אופיציאל ורבי משה מאיברא. הוא מזכיר בין מוריו את רבי ברוך בן יצחק והש"ר מקוצי, אך במיוחד את אביו, רבי יוסי בן אהרן הכהן. יש אומרים שגם רבי שלמה מדרויש היה מרבותיו.
מתוך הפירוש ידוע כי היה לו בן בשם טוב-עלם.
ספר הג"ן

קובץ "חידושים" על התורה, בסגנון התוספות על התלמוד, שכולל את פירושי רבי אהרן, לצד אוסף של פירושי חכמי צרפת שלפניו - כאלה ששמע בע"פ וכאלה שקרא בכתבי יד. הספר קרוי על שם נ"ג פרשיות התורה, והיה ידוע מתוך הזכרותיו הרבות בפירוש "פענח רזא" לרבי יצחק בן יהודה הלוי, ובקובצי פירושים נוספים כמו הדר זקנים ועוד.
פוזננסקי הוכיח כי ספר הג"ן שמוזכר אצל פרשני המקרא הראשונים זהה עם הפירוש המצוי בכתב היד "תוספות כ"י ווינא". הוא מציין גם את חשיבותו היתרה בתור המקור הראשוני והחשוב ביותר לקובצי בעלי התוספות על התורה.
לקריאה נוספת

ספר הג"ן, פירוש לחמישה חומשי תורה, (ערך וביאר: יחיאל מיכל אורליאן), ירושלים: מוסד הרב קוק, תשס"ט 2009.
ש"א פאזנאנסקי, מבוא על חכמי צרפת מפרשי המקרא, ירושלים תשכ"ה.
הערות שוליים

↑  פאזנאנסקי, מבוא, עמ' C.
↑  נפתלי יעקב הכהן, רבינו אהרן הכהן, אוצר הגדולים אלופי יעקב ב, עמ' קיז אות תכו, באתר היברובוקס
↑  ראו ההקדמה לדפוס מוסד הרב קוק לפרק מיוחד על מצטטי דברי בעל הג"ן.
↑  פאזנאנסקי, מבוא, עמ' XCVIII-C.
| פרשני המקרא בימי הביניים |
| --- | --- | --- |
| פרשני המזרח | רס"ג • שמואל בן חפני הכהן גאון • אברהם בן הרמב"ם • תנחום הירושלמי |  |
| פרשנים פילולוגיים מספרד והמגרב | יהודה אבן קריש • מנחם • דונש • דוד בן אברהם אלפאסי • חיוג' • שלמה פרחון • אבן ג'נאח • משה הכהן אבן ג'יקטילה • יהודה אבן בלעם |  |
| פרשני ספרד | יצחק אבן גיאת • ראב"ע •  רמב"ן • רבנו בחיי • בעל הטורים • בעל העקידה • אברבנאל |  |
| פרשני צרפת | מנחם בן חלבו • רש"י • יוסף קרא • רשב"ם • אהרן בן יוסי הכהן • בכור שור • אליעזר מבלגנצי • חזקוני |  |
| פרשני פרובאנס | יוסף קמחי • משה קמחי • רד"ק • מנחם בן שמעון • יוסף אבן כספי • רלב"ג |  |
| פרשני אשכנז | יהודה החסיד • מנחת יהודה • אביגדור כ"ץ • רא"ש |  |
| פרשני איטליה | הרי"ד • עובדיה המון • רקנאטי • ספורנו |  |
| פרשני תימן | נתנאל בן ישעיה • אברהם בן שלמה • זכריה הרופא • סעדיה עדני • דוד הלוי חמדי |  |
| פרשני המגרב | רבנו חננאל • יהודה אבן קריש • יוסף בן יהודה אבן עקנין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305647505171  VIAF: 97168817   WorldCat (עם VIAF): 97168817 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מאיה יושידה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
מאיה יושידה (נולד ב-24 באוגוסט 1988) הוא כדורגלן יפני המשחק בנבחרת יפן בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים

יושידה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של נגויה גראמפוס בעמדת הקשר אחורי. בשנת 2007 עלה לקבוצה הבוגרת והועבר לעמדת הבלם. ב-10 במרץ 2009 הוא הבקיע את השער הראשון של נגויה גראמפוס בליגת האלופות האסיאתית במשחק נגד אולסן יונדאי הוראנג-י. בדצמבר 2009 עבר לפנלו. ב-11 בספטמבר 2011 הוא כבש שער בבעיטת מספריים לאחר כדור קרן בתיקו 3-3 נגד פ.ס.וו. איינדהובן, ושער זה זכה לתואר "שער העונה" בהולנד.
ב-30 באוגוסט 2012, חתם בסאות'מפטון ל-3 שנים תמורת 3 מיליון פאונד. ב-15 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–6 נגד ארסנל. הוא הבקיע את השער הראשון שלו בסאות'המפטון ההפסד 1–2 לסנדרלנד בגביע הליגה ב-6 בנובמבר 2013. ב-22 בפברואר 2014 הוא הבקיע את שער הליגה הראשונה שלו בהפסד 1–3 נגד ווסטהאם יונייטד.
ב-31 בינואר 2020 הושאל לסמפדוריה עד לסוף העונה אשר בסיומה עבר אליה בצורה רשמית.
ב-5 ביולי 2022 חתם יושידה בשאלקה 04 לעונה אחת.
ב-3 באוגוסט 2023 חתם בלוס אנג'לס גלאקסי לשנה וחצי.
קריירה בינלאומית

בקיץ 2008 זומן לסגל הנבחרת לקראת אולימפיאדת בייג'ינג. הוא ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו ביפן ב-6 בינואר 2010 במסגרת מוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2011 נגד תימן. ב-29 בינואר 2011 זכה עם הנבחרת בגביע אסיה. הוא נכלל בסגל הנבחרת גם לקראת אולימפיאדת לונדון (2012), גביע הקונפדרציות 2013 ומונדיאל 2014.
נכלל בסגל נבחרת יפן לטורניר מונדיאל 2022.
בילי פרסטון

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1946 יוסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  6 ביוני 2006 (בגיל 59) סקוטסדייל, ארצות הברית 
 שם לידה:  William Everett Preston 
 מקום קבורה:  בית הקברות אינגלווד פארק 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1956–2005 (כ־49 שנים) 
 מקום לימודים:  Susan Miller Dorsey High School 
 סוגה:  גוספל, רית'ם אנד בלוז, רוק אנד רול, פאנק, בלוז, מוזיקת נשמה, רוק 
 שפה מועדפת:  אנגלית אמריקאית, אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר, אקורדיון, סינתיסייזר, פסנתר חשמלי, אורגן האמונד, גיטרה 
 חברת תקליטים:  אמבסי רקורדס, וי-ג'יי רקורדס, קפיטול רקורדס, אטלנטיק רקורדס, מוטאון, Derby Records, אפל רקורדס, מנטיקור רקורדס, A&M רקורדס, בודהה רקורדס 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2021) 
 www.billypreston.net
 פרופיל ב-IMDb
 
ויליאם אוורט פרסטון (אנגלית: William Everett "Billy" Preston;‏ 2 בספטמבר 1946 - 6 ביוני 2006) היה קלידן, מוזיקאי וזמר אמריקאי. ידוע כנגן מחונן שהקליט עם המוזיקאים המשפיעים ביותר בשנות ה-60 וה-70, ביניהם: הביטלס, הרולינג סטונז, אריק קלפטון, ריי צ'ארלס ועוד. תפיסה שגויה אומרת שהוא אחד משני המוזיקאים היחידים אשר קיבלו קרדיט על אלבום של הביטלס ויש אף כאלו אשר התייחסו אליו בעבר כ"החיפושית החמישית". בין האמנים שפרסטון ליווה במהלך הקריירה שלו ניתן גם למנות את: בוב דילן, סליי אנד דה פמילי סטון, סם קוק, ארית'ה פרנקלין, סמי דייוויס ג'וניור וחמישיית הג'קסונים. יצירתו המוזיקלית התפרשה על מגוון של סגנונות: גוספל, פאנק, רוק קלאסי וסגנונות רבים אחרים.
דיסקוגרפיה נבחרת (לא כוללת אלבומי גוספל)

(1965) The Most Exciting Organ Ever
(1966) The Wildest Organ In Town
(1969) That's The Way God Planned It
(1970) Encouraging Words
(1971) I Wrote A Simple Song
(1972) Music Is My life
(1973) Everybody Likes Some Kind Of Music
(1974) Live European Tour 1973
(1974) The Kids and Me
(1975) It's My Pleasure
(1976) Billy Preston
(1977) A Whole New Thing
(1979) Late At Night
(1981) The Way I Am
(1982) Pressin' On
(1984) On The Air
(1986) You Can't Keep A Good Man Down
(1995) Billy's Back
הערות שוליים

↑  איי.פי, מת הקלידן בילי פרסטון, באתר הארץ, 8 ביוני 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007337133405171  BIBSYS: 1062554  BNE: XX1076967  BnF: cb138986561 (data)  GND: 131746731  ISNI: 0000 0000 5925 5711  LCCN: n83021447  LNB: 000133243  MusicBrainz: 8a7cf497-dc5c-4523-932d-3fcbc9a69d38  NKC: js20060915015  NTA: 070555249  SUDOC: 177326336  VIAF: 51876386   WorldCat (עם VIAF): 51876386
חמידה ג'נדובי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בספטמבר 1949 תוניס, תוניסיה הצרפתית 
 הוצאה להורג:  10 בספטמבר 1977 (בגיל 27) Penitential Center of Marseille, צרפת 
 מדינה:  תוניסיה הצרפתית, תוניסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות סן פייר 
 
חמידה ג'נדובי (בערבית: حميدة جندوبي; נולד ב-22 בספטמבר 1949 - 10 בספטמבר 1977) היה האיש האחרון שהוצא להורג בצרפת והאדם האחרון שהוצא להורג בגיליוטינה. הוא היה מהגר תוניסאי שהורשע בעינוי ורצח של חברתו לשעבר, אליזבת בוקט, בת ה-21 במרסיי.
ביוגרפיה

ג'נדובי נולד בתוניסיה  בשנת 1949. ב-1968 ג'נדובי עבר לגור במרסיי ועבד כפועל אריזה. הוא נאלץ לעזוב את עבודתו ב-1971 לאחר תאונת עבודה בה איבד כשני שלישים מרגלו הימנית.
ב-1973 הוגשה תלונה כנגדו במשטרה על ידי אליזבת בוקט, בת 21, שהייתה מאהבתו. בתלונה הוא הואשם במאסר לא חוקי, התאכזרות וניסיון לסרסרות.
לאחר מעצרו ושחרורו ממעצר במהלך אביב 1973, ג'נדובי דרדר לזנות עוד שתי צעירות והיה הסרסור שלהן. ב-1974 הוא חטף את בוקט לביתו. שם, בנוכחות הצעירות, הכה ג'נדובי את בוקט, כיבה סיגריות בוערות על חזה ובאזור איברי המין שלה. מאוחר יותר, לקח אותה ברכב לפרבר של מרסיי וחנק אותה שם.
רק לאחר שגופתה של בוקט התגלתה על ידי שני ילדים במחסן, פנו הצעירות אל הרשויות.
לאחר הליך משפטי, ב-24 בפברואר 1977 הואשם ג'נדובי בבית המשפט באקס-אן-פרובאנס ברצח בעינויים, אונס ואלימות מתוכננים מראש. ההגנה העיקרית שלו הייתה שהוא הושפע מקטיעת הרגל שלו שש שנים קודם לכן; עורך דינו טען שקטיעת רגלו הובילה אותו להתקפים פתאומיים של אלכוהול ואלימות, שהפכו אותו לאיש שונה. ב-25 בפברואר הוא נידון למוות. ערעורו על גזר הדין נדחה ב-9 ביוני, ובבוקר של 10 בספטמבר 1977 הובא לידיעתו של ג'נדובי שהוא לא יקבל חנינה נשיאותית. זמן קצר לאחר מכן, ב-4:40 לפנות בוקר, הוא הוצא להורג בגיליוטינה. הוא היה האיש האחרון שהוצא להורג בצרפת.
בשנת 1981, בוטל עונש המוות בצרפת, כמו גם בשאר מדינות האיחוד האירופי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb165437083 (data)  ISNI: 0000 0000 4108 5013  LCCN: n2008020686  VIAF: 41310453   WorldCat (עם VIAF): 41310453
פירוגי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  פסטה ממולאת 
 מוצא:  פולין, סין 
 מרכיבים עיקריים:  תפוח אדמה 
 
פירוגי הן סוג של כיסון העשוי מבצק אותו ממלאים במילוי מלוח או במילוי מתוק ומבשלים אותו במים חמים או שמטגנים אותו במחבת. הפירוגי נפוץ בעיקר במטבחים הסלאביים במזרח ומרכז אירופה דוגמת המטבח הפולני, המטבח ההונגרי, המטבח הרומני, המטבח האוקראיני, היהודי-אשכנזי ואף במטבח הרוסי ובמטבח של המדינות הבלטיות. המילה פירוגי היא קוגנט של המילה פירוז'ק, ובכל זאת מדובר בכיסונים שונים, כאשר השם האוקראיני של פירוגי הוא ורניקי.
לרוב, את הפירוגי ממלאים בתפוח אדמה, כרוב כבוש, בשר טחון, גבינה או פירות. נהוג לצפות את הפירוגי בחמאה, שמנת חמוצה, בצל מטוגן או בשילובים שונים שלהם.
הכנת הפירוגי > מילוי

את הפירוגי ממלאים (לא דווקא במילוי יחיד) במחית תפוחי אדמה, בצל מטוגן, גבינה קשה, כרוב, כרוב כבוש, בשר, פטריות, תרד, גבינה לבנה או באפשריות אחרות. ניתן להגיש את הפירוגי גם בתור מנת קינוח, במקרה זה ממלאים את הפירוגי בגבינה עם תוספת מתוקה או בפירות מתוקים דוגמת דובדבנים, אוכמניות, תותים, תפוחים או שזיפים. באזורים מסוימים מגישים את הפירוגי כמנה אחרונה עם שזיפים מיובשים או עם ריבה. כדי לעדן את טעם המילוי נהוג להוסיף לו (או לצפות את הפירוגי) שמנת חמוצה.
טיאגו ספליטר

טיאגו ספליטר ביירנס (בפורטוגזית: Tiago Splitter Beirns; נולד ב-1 בינואר 1985 בבלומינאו, סנטה קטרינה) הוא כדורסלן עבר ומאמן ברזילאי (בעל שורשים יהודים) אשר מאמן את קבוצת הכדורסל של פריז באסקט, כשחקן - שיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר. גובהו 2.12 מטר.
קריירה

טיאגו ספליטר ביירנס נולד בברזיל לאם נוצרייה ולאב ממוצא יהודי-גרמני. הוא חונך כנוצרי. ספליטר החל לשחק כדורסל במספר קבוצות מקומיות בעיר הולדתו. בגיל 14, הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו, כאשר לקח חלק באליפות דרום אמריקה לקדטים עם נבחרת הנערים של ברזיל. לאחר הטורניר, סקאוט של טאו ויטוריה שנכח באליפות התרשם מיכולתו של ספליטר והציע לו לחתום בקבוצה על חוזה ארוך טווח של שבע עונות, ואכן ספליטר נענה להצעה.
בעונתו הראשונה בקבוצה, ספליטר מיעט לשחק, ועל כן הועבר לקבוצת המילואים של המועדון, ערבה גוראגו. בקבוצת המילואים ספליטר קלע 16 נקודות והוריד 5 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונה שלאחר מכן, החליטה הנהלת טאו ויטוריה להעבירו ללורבנטיה בילבאו מהליגה השלישית, על מנת שיצבור ניסיון ודקות משחק. המעבר לבילבאו סייע לספליטר, עקב דקות המשחק שצבר בקבוצה והצטיינותו בה, שהתבטאה בעלייתה של הקבוצה לליגת המשנה.
בעונה שלאחר מכן, ספליטר סייע לבילבאו להישאר בליגת המשנה והפגין יכולת גבוהה. כתוצאה מהאזרחות הספרדית שקיבל בסיום העונה, הוא עבר לקבוצה הבוגרת של טאו ויטוריה כבר בגיל 17 וחצי. בעונתו הראשונה המלאה ספליטר היה שותף בזכייתה של טאו בגביע הספרדי ובהעפלה לשלב ה"טופ 16" של היורוליג.
בעונת 2004/2005 השתפר מעמדו של ספליטר בקבוצה, והוא הפך לסנטר הפותח שלה. מאז זכה ספליטר עם טאו בגביע הספרדי בעונת 2005/2006 ובאליפות ספרד בעונת 2007/2008, וכמו כן העפיל איתה שלוש פעמים ברציפות לפיינל פור של היורוליג.
בשנת 2007, נרשם ספליטר לדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-28 בסיבוב הראשון על ידי קבוצת סן אנטוניו ספרס. אף על פי שנבחר בסיבוב הראשון, הוא הצטרף לסן אנטוניו רק בעונת 2010/2011, עקב סירובה של טאו לשחררו במחיר נמוך.
בעונת 2013/14 זכה ספליטר באליפות ה-NBA עם קבוצתו סן אנטוניו ספרס. הוא שיחק בספרס עד 2015.
ב-2015 עבר לשחק במדי האטלנטה הוקס, שבמדיה שיחק עד 2017. ב-2017 עבר לשחק בפילדלפיה 76', אך אלה העבירו אותו במשך השנה לדלאוור 87' מליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-20 בפברואר 2018 פרש ממשחק פעיל.
נבחרת ברזיל

ספליטר החל לשחק עבור הנבחרת הלאומית של ברזיל כאשר השתתף עימה באליפות העולם 2002 בהיותו בן 17. הוא שותף עם נבחרתו בכל טורנירי אליפות אמריקה וכן באליפות העולם 2006, באליפות העולם 2014 ובמשחקים האולימפיים של 2004 ושל 2008.
סטטיסטיקות הקריירה > ביורוליג

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2003/2004 | ויטוריה | 16 | 1 | 11.2 | 0.619 | 0.000 | 0.632 | 2.4 | 0.3 | 0.4 | 0.3 | 4.0 |
| 2004/2005 | ויטוריה | 19 | 2 | 17.8 | 0.533 | 0.000 | 0.487 | 4.5 | 0.9 | 0.7 | 0.7 | 7.0 |
| 2005/2006 | ויטוריה | 24 | 11 | 21.6 | 0.599 | 0.000 | 0.547 | 4.6 | 0.6 | 1.3 | 0.5 | 9.5 |
| 2006/2007 | ויטוריה | 20 | 12 | 24.7 | 0.580 | 0.000 | 0.529 | 6.0 | 0.8 | 1.4 | 0.3 | 10.7 |
| 2007/2008 | ויטוריה | 25 | 13 | 22.5 | 0.618 | 0.000 | 0.645 | 5.0 | 1.1 | 1.0 | 0.8 | 14.0 |
| 2008/2009 | ויטוריה | 17 | 12 | 24.7 | 0.655 | 0.000 | 0.602 | 5.4 | 1.6 | 0.6 | 1.6 | 14.0 |
| 2009/2010 | ויטוריה | 16 | 14 | 26.7 | 0.535 | 0.000 | 0.636 | 5.4 | 1.8 | 0.8 | 0.5 | 13.0 |

| קריירה |  | 137 | 65 | 21.5 | 0.593 | 0.000 | 0.582 | 4.8 | 1.0 | 0.9 | 0.7 | 10.5 |
סטטיסטיקות הקריירה > בעונה הסדירה של ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010/2011 | סן אנטוניו | 60 | 6 | 12.3 | 0.529 | 0.000 | 0.543 | 3.4 | 0.4 | 0.5 | 0.3 | 4.6 |
| 2011/2012 | סן אנטוניו | 59 | 2 | 19.0 | 0.618 | 0.000 | 0.691 | 5.2 | 1.1 | 0.4 | 0.8 | 9.3 |
| 2012/2013 | סן אנטוניו | 81 | 58 | 24.7 | 0.560 | 0.000 | 0.730 | 6.4 | 1.6 | 0.8 | 0.8 | 10.3 |
| 2013/2014 | סן אנטוניו | 59 | 50 | 21.5 | 0.523 | 0.000 | 0.699 | 6.2 | 1.5 | 0.5 | 0.5 | 8.2 |
| 2014/2015 | סן אנטוניו | 53 | 35 | 19.8 | 0.558 | 0.000 | 0.750 | 4.8 | 1.5 | 0.7 | 0.7 | 8.2 |
| 2015/2016 | אטלנטה | 36 | 2 | 16.1 | 0.523 | 0.000 | 0.813 | 3.3 | 0.8 | 0.6 | 0.3 | 5.6 |
| 2016/2017 | פילדלפיה | 8 | 0 | 9.5 | 0.452 | 0.333 | 0.818 | 2.8 | 0.5 | 0.1 | 0.1 | 4.9 |

| קריירה |  | 355 | 153 | 19.2 | 0.555 | 0.143 | 0.697 | 5.0 | 1.2 | 0.6 | 0.6 | 7.9 |
↑  בשל שביתת שחקנים ב-NBA התקיימו בעונת 2011/2012 66 משחקים בלבד
סטטיסטיקות הקריירה > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011 | סן אנטוניו | 3 | 0 | 16.7 | 0.625 | 0.000 | 0.000 | 4.7 | 0.3 | 1.0 | 0.3 | 6.7 |
| 2012 | סן אנטוניו | 13 | 0 | 12.9 | 0.638 | 0.000 | 0.372 | 2.8 | 0.8 | 0.4 | 0.3 | 5.8 |
| 2013 | סן אנטוניו | 19 | 15 | 20.4 | 0.536 | 0.000 | 0.788 | 3.1 | 1.2 | 0.8 | 0.7 | 6.1 |
| 2014 | סן אנטוניו | 23 | 18 | 22.4 | 0.610 | 0.000 | 0.718 | 6.1 | 2.0 | 0.7 | 0.5 | 7.5 |
| 2015 | סן אנטוניו | 7 | 7 | 17.6 | 0.375 | 0.000 | 0.316 | 4.4 | 1.3 | 0.6 | 0.1 | 3.4 |

| קריירה |  | 65 | 40 | 19.2 | 0.572 | 0.000 | 0.586 | 4.3 | 1.4 | 0.7 | 0.5 | 6.3 |
הערות שוליים

↑  ספליטר פרש מכדורסל: "הזמן לומר שלום", באתר ynet, 20 בפברואר 2018
דאגלס אמהוף

דאגלס קרייג "דאג" אמהוף (באנגלית: Douglas Emhoff;‏ נולד ב-13 באוקטובר 1964) הוא משפטן יהודי-אמריקאי. מתוקף היותו נשוי לסגנית נשיא ארצות הברית קמלה האריס, נשא בתואר "האדון השני של ארצות הברית" מינואר 2021 ועד ינואר 2025. אמהוף הוא הגבר והיהודי הראשון בהיסטוריה האמריקאית לשאת בתואר זה.
ביוגרפיה

אמהוף נולד בברוקלין שבניו יורק, אחד משלושת ילדיהם של הזוג היהודי מייקל וברברה אמהוף, יוצאי יהדות פולין. יש לו אח ואחות, אנדי וג'יימי. בין השנים 1969–1981 התגורר בניו ג'רזי, ועבר עם משפחתו לקליפורניה בנעוריו. את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון אגורה השוכן בעיר אגורה הילס שבמחוז לוס אנג'לס. מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בנורת'רידג' השלים לימודי תואר ראשון, ותואר מוסמך במשפטים קיבל מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
אמהוף, כעורך דין, מתמחה בתחום הליטיגציה בתיקים הנוגעים לתעשיית הבידור. את דרכו בעולם המשפט במשרד עורכי הדין "קבוצת הליטיגציה של פילסברי ו-וינת'רופ". מאוחר יותר, בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20, עבר אמהוף למשרד עורכי הדין בלין רולינגס & באדל". בשנת 2000 פתח משרד משלו עם בן וויטוול, שב-2006 נרכש בידי החברה "Venable LLP". בין לקוחותיו ניתן למנות את וולמארט ומרק. לאחר מכן התמנה אמהוף למנכ"ל המשרדים של "Venable LLP" בחוף המערבי.
בשנת 2017 הצטרף אמהוף למשרד עורכי הדין הבינלאומי "DLA Piper", כשהוא עובד במשרדי החברה בוושינגטון הבירה ובקליפורניה. לאחר שג'ו ביידן, מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות 2020, הכריז על רעייתו של אמהוף קמלה האריס כעמיתתו למירוץ, עזב אמהוף את DLA Piper ויצא לחל"ת. לאחר הבחירות, מכשנודע שהאריס היא סגנית הנשיא הנבחרת, קמפיין ביידן-האריס הודיע כי אמהוף יעזוב את "DLA Piper" לצמיתות לפני יום ההשבעה. לו אמהוף היה ממשיך בחברה, זה היה מעלה חששות לניגוד אינטרסים בממשל ביידן-האריס.
הוא היה נשוי במשך 16 שנה למפיקה קרסטין אמהוף (אנ') (לבית מאקין) ולהם שני ילדים, קול ואלה שנקראים על שמם של המוזיקאים ג'ון קולטריין ואלה פיצג'רלד. ב-22 באוגוסט 2014 נישא אמהוף לקמלה האריס בסנטה ברברה, כשאחותה של קמלה, מאיה האריס, ניהלה את החתונה. נכון לאוגוסט 2019, שווי ההון המשותף של אמהוף והאריס נאמד בכ-5.8 מיליון דולר אמריקני.
במרץ 2021 פורסם כי אמהוף החל לעבוד כמרצה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ביוגרפיה > האדון השני של ארצות הברית

ב-11 באוגוסט 2020 נבחרה רעייתו קמלה האריס בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית כמועמדת המפלגה לתפקיד סגנית נשיא ארצות הברית. בכך הפך אמהוף לגבר השלישי בהיסטוריה של ארצות הברית שהיה בן זוג של מועמדת לתפקיד סגן הנשיא מטעם אחת שתי המפלגות הגדולות, לאחר ג'ון זאקרו וטוד פיילין, בני הזוג של ג'רלדין פררו ושרה פיילין, בהתאמה. עם השבעתה של האריס לתפקיד סגנית הנשיא ב-20 בינואר 2021 הפך אמהוף לראשון שנשא את התואר "האדון השני של ארצות הברית" בהיסטוריה האמריקאית. הוא גם בן הזוג היהודי הראשון של מי שמכהן בתפקיד ומכונה בפי חבריו "המענטש השני". אמהוף הצהיר כי בתפקידו כאדון השני הוא צפוי להתמקד בקידום גישה שווה לצדק וייצוג משפטי וחוסר בביטחון תזונתי.
יחסו לישראל

אמהוף התבטא נגד פרץ האנטישמיות שהופיע בעקבות מלחמת חרבות ברזל וטען שהוא תומך בישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.