stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מובי דיק (סרט, 1956)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן מובי דיק של הרמן מלוויל
 בימוי:  ג'ון יוסטון
 הופק בידי:  ג'ון יוסטון
 תסריט:  ריי ברדבורי ג'ון יוסטון
 עריכה:  ראסל לויד
 שחקנים ראשיים:  גרגורי פק ליאו גן ריצ'רד ביסרט
 מוזיקה:  פיליפ סיינטון
 צילום:  אוסוולד מוריס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 ביוני 1956
 משך הקרנה:  116 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרטי מפלצות, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט דרמה, סרט הרפתקאות, דרמה 
 מקום התרחשות:  האוקיינוס השקט 
 תקציב:  4,500,000 דולר
 הכנסות:  6,200,000 דולר
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מובי דיק (באנגלית: Moby Dick) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1956, בבימויו של ג'ון יוסטון, עם גרגורי פק, ליאו גן וריצרד בייסהארט (אנ') בתפקידים הראשיים.
במרכז העלילה רב חובל שברצון כפייתי להרוג לויתן ענק שפצע אותו קשות. התעקשותו גורמת לטביעת אנייתו עם כל האנשים פרט למלח אחד שנשאר לספר על מה שקרה.
התסריט מבוסס של הרומן מובי דיק של הרמן מלוויל משנת 1851.
תקציר העלילה

בשנת 1841 מגיע המלח ישמעאל (ריצ'רד בייסהארט) לעיירה ניו בדפורד בניו אנגלנד כדי להצטרף לאחת האניות העוסקות בציד ליווייתנים.
בפונדק הוא נאלץ לחלוק מיטה אחת עם קוויקווג (פרידריך פון לדבור), הרפוניסט מקצועי ממוצא פולינזי שכל גופו מכוסה בכתובות קעקע. לאחר ריב קצר הם נעשים ידידים. למחרת הם הולכים לאספה בכנסיית הדייגים שלאורך הקירות יש שלטי הנצחה לדייגים שנספו. הכומר מאפל (אורסון וולס) עולה על דוכן שמעוצב בצורת ספינה ונשוא דרשה על יונה והליווייתן. לאחר מכן הם בוחרים בספינה "פיקווד". לפני שהם עולים לספינה הם פוגשים באדם תמהוני בשם "אליהו" שמנבא להם שכל אלה שיהיו בספינה הזאת ייספו, פרט לאחד.
הם מתקבלים על ידי הקציין הראשון סטרבאק (ליאו גן) והקצין השני סטאב (הנרי אנדרוז). רק כעבור מספר ימים מופיע רב החובל אחאב (גרגורי פק) לפני המלחים. על לחיו צלקת גדולה והוא מתהלך בעזרת קב עשוי מעצם לווייתן לאחר שנפצע קשה בהתקלות על ליווייתן לבן ענק בשם מובי דיק.
הוא מסביר להם כי מטרתו העקרית היא ללכוד ולהרוג את מובי דיק וכי הראשון שיבחין בו יזכה למטבע זהב יקר. הם שטים לעבר אטול ביקיני וצדים ליווייתנים בהצלחה אלא שמגיעה ספינה ורב החובל שלה, קפטן בומר (ג'יימס רוברטסון ג'סטיס) אומר לאחאב כי ראה את מובי דיק ליד מדגסקר. אחאב מורה להפסיק את הציד ולשוט למדגסקר. סטרבאק מתנגד ומנסה להמריד את המלחים נגדו אך לא מצליח.
קוויקווג נכנס לדיכאון ורוצה למות הוא מבקש מנגר הספינה (נואל פרסל) להכין עבורו ארון קבורה בתשלום. הוא נשאר קפוא ואחד המלחים רוצה להסיר את עורו. ישמעאל נאבק אתו ואז מתעורר קוויקווג והורג את התוקף.
ליד מדגסקר הם נפגשים בספינה "רייצ'ל". רב החובל גארדנר, מבקש מאחאב עזרה בחיפוש אחרי בנו שנעלם לאחר היתקלות עם מובי דיק. אחאב מסרב כי הוא חדור מטרה ללכוד ולהרוג את מובי דיק. הוא מודיע למלחים כי אם יצליחו במשימה הוא ייתן להם עשרה אחוזים משווי הלווייתנים שנלכדו.
הם חווים סופת טייפון קשה וסטרבאק רוצה להרוג את אחאב ביריה אך נרתע.
לבסוף הם נתקלים במובי דיק ויורדים לסירות עם אחאב כדי להסתער עליו. אחאב נצמד עליו ודוקר אותו אך מובי דיק הוא ענק, צולל אתו למעמקים ואח"ע הופך את הסירות והורס את הספינה. כולם נספים פרט לישמעאל שנאחז בארון המתים של קוויקווג וניצל לבסוף על ידי מלחי "רייצ'ל".
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| גרגורי פק | קפטן אחאב | רב חובל |
| ריצ'רד בייסהארט | ישמעאל | מלח |
| ליאו גן | סטרבאק | קצין ראשון |
| הארי אנדרוז | בטאב | קצין שני |
| פרידריך פון לדבור | קוויקג | מלח הרפוניסט |
| אורסון וולס | האב מאפל | כומר |
| ג'יימס רוברטסון ג'סטיס | גרדינר | רב חובל |
| נואל פרסל | נגר האונייה |  |
| רויאל דנו | אליהו |  |
הערות שוליים

1 2 3  דוד גרינברג, "מובי דיק" - לקראת הצגתו בקולנוע "אוריון" בת"א, על המשמר, 25 בינואר 1957
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309508005171  GND: 4610662-5  LCCN: no2006019517  VIAF: 180901458   WorldCat (עם VIAF): 180901458
מעשה סדום

תיאור מרומז של מעשי סדום, אלסנדרו אלורי (אנ'), 1581
מעשה סדום מתייחס בדרך כלל למין אנאלי (אך מדי פעם גם לאוראלי) בין אנשים, או לכל פעילות מינית בין אדם לחיה (בהמות). המונח עשוי גם להתייחס לכל פעילות מינית שאינה למטרות רבייה.
היסטוריה

במקור, המונח סדום, שמקורו בסיפור סדום ועמורה בספר בראשית התייחס להתנהגות בלתי מוסרית קיצונית כמו אונס, אלימות מינית ואכזריות לשמה.
החל מהמאה ה-5 מעשה סדום התייחסו בעיקר ליחסי מין הומוסקסואליים בין גברים. מתואר שהיו רקע להומופוביה קשה, חקיקת חוקים נגד הומואים שכללה רדיפות והוצאות להורג במשך מאות שנים.
במדינות רבות בעולם התקיימו גם במהלך המאה ה-20 חוקים נגד "מעשי סדום" שכוונו נגד הומואים, וזאת בצד ראית הומוסקסואליות גם כמחלת נפש וקידום צעדים כמו "טיפולי המרה" בניסיון להפוך את אנשים מקהילת הלטה"ב לסטרייטים. במחצית השנייה של המאה החלה ירידה באכיפת חוקים אלה, במדינות מערביות רבות, והם הוחלפו בחוקים המעניקים זכויות ללהט"ב.
"מעשי סדום" הוא המונח המשפטי המשמש גם במאה ה-21 לתיאור מין אנאלי ומין אוראלי.
מקור המונח > בתנ"ך

למונח שורשים דתיים יהודיים, נוצריים וטרום-מודרניים. בתנ"ך נכתב שהעיר סדום הוחרבה על ידי האל מאחר שאנשיה היו "רעים וחטאים לה' מאד". במקרא מתואר מקרה חמור אחד בהקשר זה, ובו התקבצו אנשים לביתו של לוט, דרשו לאנוס את אורחיו - "וַיִּקְרְאוּ אֶל-לוֹט וַיֹּאמְרוּ לוֹ אַיֵּה הָאֲנָשִׁים אֲשֶׁר-בָּאוּ אֵלֶיךָ הַלָּיְלָה הוֹצִיאֵם אֵלֵינוּ וְנֵדְעָה אֹתָם" ספר בראשית, פרק י"ט, פסוק ה' וסירבו לקבל את בנותיו כתחליף. (במקרא משמשת לפעמים לשון 'ידיעה' לתיאור יחסי מין, כמו -"והאדם ידע את חוה אשתו")
חז"ל, בפרשנותם לסיפור סדום, כתבו שהתנהלותה הכללית של העיר אופיינה בשחיתות מוסרית וחברתית (ראו מיטת סדום, זה נהנה וזה לא חסר - סיבת הפטור).
מקור המונח > בימי הביניים

הפעם הראשונה שבה יש עדות לכך שהמונח "מעשה סדום" קשור לקיום יחסי מין בין גברים  היו התיקונים של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית לספר החוקים שלו -הקורפוס יוריס קיוויליס; בנובלה 77 (מתוארכת לשנת 538) ומס' 141 (מתוארכת לשנת 544). יוסטיניאנוס הראשון, שהיה נוצרי אדוק, פרש כי מעשי סדום היו יחסי מין בין גברים, או אף התשוקה להם, וכי "פשעים אלה" מביאים לרעב המוני, לרעידות אדמה ולמגפות.   יוסטיניאנוס הקפיד על עונש מוות על ידי עריפת ראשים כעונש על הומוסקסואליות או ניאוף. הנובלות של יוסטיניאנוס בישרו על שינוי בפרדיגמה המשפטית הרומית בכך שהוא הציג מושג לפיו קיימת לא רק ענישה חילונית אלא גם אלוהית על התנהגות הומוסקסואלית.
מזמן זה ואילך הקישור בין העיר סדום התנ"כית לבין יחסי מין הומוסקסואליים  (ולפעמים - כל התנהגות מינית שאינה משגל וגינלי) הפך רווח בחברה האירופית - הן הנוצרית והן היהודית.
באירופה של ימי הביניים, הומוסקסואליות נחשבה למעשה סדום והעונש עליה היה מוות. הרדיפות הגיעו לשיא במהלך האינקוויזיציות של ימי הביניים, כאשר כתות הקתרים והוולדסנים (במאה ה-12) הואשמו בזנות ובסדום, לצד האשמות בשטניזם.
בשנת 1307, האשמות בדבר מעשי סדום והומוסקסואליות היו כתבי אישום משמעותיים במהלך משפט האבירים הטמפלרים. התאולוג תומאס אקווינס השפיע רבות על קשר בין גינויים של הומוסקסואליות לרעיון "חוק הטבע" וטען כי "חטאים מיוחדים הם כנגד הטבע, למשל אלה הנוגדים את יחסי הגומלין של גברים ונשים הטבעיים לבעלי חיים".
מקור המונח > בעת החדשה

ז'אן דיוט וברונו לנואר היו שני האנשים האחרונים שהוצאו להורג בצרפת בגלל מעשה סדום. הם נעצרו והואשמו בעבירת מעשה סדום בפריז ב-1750. אחד משופטי בית המשפט השלום תיאר את ההאשמות נגדם ”[כ]ביצוע פשעים תקינים שאינם מאפשרים לנו לתאר בכתב”. הם נחנקו ונשרפו למוות. חומרת עונשם הייתה לא טיפוסית לתקופה זו בצרפת, שבה הדיכוי של ההומוסקסואליות הלך ופחת. במקרה הנדיר של הוצאה להורג של מישהו שהואשם בגין מעשה סדום, הוא הורשע בעבירות חמורות אחרות, כמו רצח או אונס. באופן אופייני יותר, מעצרים בגין מעשי סדום גרמו למספר ימי מעצר ונזיפה, אולם המקרה של דיוט ולנואר הגיע בתקופה בה הרשויות היו צריכות להשמיע הצהרה דרמטית נגד ההומוסקסואלים ומוצאם מהמעמד הנמוך הפכו אותם למועמדים מתאימים. 
צרפת סיימה את הפללת יחסי מין בין גברים ב-1791
ג'יימס פראט וג'ון סמית' היו שני האנשים האחרונים שנתלו באנגליה בגלל מעשה סדום. הם נעצרו באוגוסט 1835, לאחר שנטען כי הם נצפו מקיימים יחסי מין הומוסקסואליים בחדרו של אדם אחר. בנובמבר אותה שנה הם נתלו מול כלא ניוגייט בלונדון.
במשפט > ישראל

בישראל, לפי סעיף 347 לחוק העונשין, מעשה סדום הוא "החדרת איבר מאברי הגוף או חפץ לפי הטבעת של אדם או החדרת איבר מין לפיו של אדם". החוק קובע כי "העושה מעשה סדום באדם באחת הנסיבות המנויות בסעיף 345 לחוק העונשין, בשינויים המחויבים, דינו כדין אונס". לפי אותו סעיף, כאשר הדבר נעשה בקטין מתחת לגיל 16, או תוך ניצול יחסי מרות, הדבר מהווה עבירה פלילית שעונשה בחוק הישראלי בין 3 ל-5 שנים. כאשר הדבר נעשה שלא בהסכמה – העונש, לפי סעיף 345 לחוק העונשין, יכול להגיע ל-20 שנות מאסר, בכפוף לנסיבות האירוע. עד 1988 היו אסורים בישראל מעשי סדום אנאליים גם אם נעשו בהסכמה. תיקון חוק העונשין באותה שנה, ביוזמת שולמית אלוני, שינה את החוק, אולם גם קודם לכן הייתה בתוקף החלטתו משנת 1953 של היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן שלא להעמיד לדין על ביצוע מעשי סדום בהסכמה.
במשפט > ארצות הברית

בכמה ממדינות ארצות הברית היו נהוגים חוקים האוסרים על מין אנאלי בין בוגרים עד 2003, אז החליט בית המשפט העליון של ארצות הברית, בפסק דין לורנס נגד טקסס, כי האיסור סותר את החוקה, מכיוון שיחסי מין בהסכמה בין בוגרים בפרטיות ביתם הם חלק מההגנה על הפרטיות המוקנה מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, ולכן דינם של חוקים אלו להתבטל.
ראו גם

משכב זכר
נטיות מיניות הפוכות
הומופוביה
טיפולי המרה
יחסי מין הומוסקסואליים
שעיר לעזאזל (חברה)
שער המוגרבים

ערך זה עוסק בשער בחומת הר הבית. אם התכוונתם לשער בחומת העיר העתיקה בירושלים, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר להולכי רגל, גשר עץ, מבנה אדריכלי, אטרקציה תיירותית 
 על שם:  שכונת המוגרבים
 כתובת:  העיר העתיקה 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1193
 תאריך פתיחה רשמי:  1193 
 חומרי בנייה:  קרקע, עץ 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אסלאמית 
 מידות
 אורך:  80 מ' 
 רוחב:  3.5 מ' 
 
 קואורדינטות:  31°46′35″N 35°14′03″E﻿ / ﻿31.776383°N 35.234297°E﻿ / 31.776383; 35.234297
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) שער המוגרבים(למפת ירושלים העתיקה רגילה) שער המוגרבים(למפת ירושלים רגילה) שער המוגרבים(למפת ירושלים מוגדלת) שער המוגרבים he
 
שער המוגרבים לפני בניית גשר המוגרבים, 1969
שער המוגרבים, מבט מתוך הר הבית
"מעלה המוגרבים", כבש העלייה הזמני־קבוע המוביל לשער המוגרבים
שער המוגרבים (מכונה גם: שער הרמב"ם וגם שער הלל) הוא שער למתחם הר הבית, הנמצא בצידו הדרומי של הכותל המערבי. כיום, זהו השער היחיד משערי הר הבית, שדרכו נכנסים להר מבקרים לא מוסלמים. השער כונה כך על שם שכונת המוגרבים, שנהרסה בעבודות להרחבת רחבת הכותל המערבי לאחר מלחמת ששת הימים.
כ־20 מטרים מתחת לשער נמצא מעבר חסום בשם שער ברקלי.
היסטוריה – התיישבות המוגרבים בירושלים

עוד בראשית ימי הביניים ביקרו בארץ ישראל עולי רגל מוסלמים מהמגרב.
ההיסטוריון והגאוגרף מוג'יר א־דין ציין כי השכונה נוסדה ב-1193 על ידי בנו של צלאח א־דין, אל־אפדל איבן צלאח א־דין(אנ'), כהקדש (ווקף) עבור יוצאי המגרב. הוא ייסד שם מדרסה שנקראה "אל־אפדליה" על שמו, ועם השנים היא הפכה למסגד שייח' עיד, על שמו של אחד ממנהיגי העדה המוגרבית בן המאה ה-17. שייח' עיד נקבר בתוך המסגד, וזה הפך למוקד עלייה לרגל, בעיקר עבור הסופים. בחפירות שנערכו במקום בראשית המאה ה-21 זוהו שרידיו של השייח'. במאה ה-12 הרחיבו תורמים מוגרבים את הרובע. ב־1303 הוקמה בשבילם אכסניה מיוחדת שנקראה על שם אבו מידיאן הקדוש. באותה שנה הוקמה בו גם הזאווייה המסמודית על ידי תורם מסמודי. ב־1320 הוקמה במקום זאווייה נוספת על ידי נכדו של המלומד הסופי שעיב אבו מדין. בשכונה התגוררו צאצאי המורים שגורשו מספרד ב־1491, וזכו בזכויות מיוחדות תמורת השמירה על הר הבית ומסגדיו.
מעלה המוגרבים וגשר המוגרבים

סוללת עפר – "מעלה המוגרבים" – הובילה אל השער, והייתה בנויה על גבי הבית היחיד של שכונת המוגרבים שלא נהרס (משום שהיה רשום בטאבו כקדוש). עקב התמוטטות של אחד מהקירות התומכים של הסוללה, שחיברה בין רחבת הכותל לשער המוגרבים, בעקבות שלגים ורעידת אדמה קלה, בחודש פברואר 2004, הוחלט לפרקה. לפיכך, נבנה גשר עץ שנועד לאפשר את הגישה להר הבית באופן זמני. בינואר 2005, החליטה ממשלת ישראל על תוכנית לשיקום השער והסוללה, על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי, שתכננה במקום גשר מונומנטלי. בתחילת 2007, הוחל בפירוק הסוללה לצורך עבודות ארכאולוגיות, שרק לאחריהן ניתן יהיה להתחיל בעבודות הבנייה. פעולות אלה לוו במהומות מצד ערביי ישראל והפלסטינים, תוך קריאות חריפות מצד מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, ראאד סלאח.
בהחלטת רשות הרישוי בירושלים מ־4 בנובמבר 2009, הוחלט להעניק היתר ל"הקמת גשר זמני לעלייה לשער המוגרבים למשטרת ישראל". בהיתר צוין כי "האישור הוא זמני עד שתתוקן ותחוזק סוללת העפר שעליה נמצאת הגישה הקבועה להר הבית"
באוקטובר 2011, הודיע מהנדס עיריית ירושלים, שלמה אשכול, להנהלת הקרן למורשת הכותל על קיום סכנה מיידית לגשר, העובר מעל עזרת הנשים שבכותל, שתפוסתה עומדת על כ־2,000 מתפללות. חודשיים לאחר מכן שלח מכתב שני עם צו לסגירה מיידית של הגשר. באוגוסט אותה שנה, הקימה הקרן למורשת הכותל המערבי גשר עץ גדול כחלופה לגשר שנסגר, אך שבועיים לאחר מכן, ב-11 בדצמבר 2011, פורק הגשר לאחר לחצים מצד בית המלוכה הירדני, שאיימו במשבר מדיני על כך שהגשר הוקם ללא תיאום. כמחאה על החלטת הממשלה ביצעו למחרת 40 "נערי גבעות" פעולת "תג מחיר" בגבול ירדן. חברי "גרעין שכם" פרצו את גדר המערכת בין ישראל וירדן, בקרבה לגשר אלנבי, השתלטו על בנין בשטח ההפקר וסירבו להתפנות ממנו.
נכון ל־2021, אף שאושרה תוכנית בסמכות ועדה מחוזית, ואף על פי שהוצאו היתרים לבניית גשר הקבע, הגשר "הזמני" עדיין קיים, והוא משמש למעלה מ־16 שנים, לעליית יהודים להר הבית בניגוד לדין – ללא היתר ובסתירה לתוכניות במקום. המטה לביטחון לאומי בוחן נושא זה, שהוא סוגיה מדינית מורכבת, ובתום הבחינה תועבר המלצת המל"ל לדרג המדיני.
מהנדס הקרן למורשת הכותל, התריע במכתבו מ־2 במאי 2021, כי העץ שממנו עשוי הגשר נמצא במצב יובש קיצוני, אורך חיי העץ מוגבל, וכי יש להחליפו בגשר פלדה. לאחר ארבעה ימים בלבד, כתב ואישר את השימוש בגשר המוגרבים באופן זמני – והוסיף שהגשר נמצא יציב ובטוח לשימוש בתקופה הקרובה, כלומר ימי התפילה של ט' באב, ושהקרן צריכה לעבות את מערך הכיבוי ולדאוג לציר פינוי אם מתרחש אסון. זאת, בעקבות אסון הר מירון, שהתרחש בלג בעומר, אותה שנה.
באוגוסט 2021, נדחתה עתירת הנשים המתפללות בקביעות בכותל לבג"ץ, לאסור המשך שימוש בגשר וביצוע עבודות בו, ואשר הוגשה לקראת חודש הסליחות, ובשל הסכנה הנשקפת למתפללות.
מועדי פתיחה למבקרים

שער המוגרבים פתוח למבקרים בכול ימות השנה למעט ימי שישי ושבת וחגים מוסלמים. עד שנת 2000, היה השער פתוח גם בשבתות. אחרי 3 שנים שההר היה סגור למבקרים בין השניים 2000 ל-2003 (למעט מוסלמים), נפתח מחדש לחמישה ימים בלבד.
ראו גם

שער ברקלי
שער וורן
הערות שוליים

↑  כתבה הקוראת למעבר לשימוש בשם זה, (קריאה לה נענו עולי ההר).
1 2  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, תל אביב: עם עובד, תש"ז, עמ' 99-98.
↑  יהושע בן־אריה, עיר בראי תקופה, א', עמ' 162, 188.
↑  נדב שרגאי, התמוטטות הקיר ליד הכותל המערבי עלולה להיות רק ההתחלה, באתר הארץ, 16 בפברואר 2004
↑  עמירם ברקת‏, רשות העתיקות תפרק את מעלה המוגרבים בהר הבית, באתר וואלה, 30 ביוני 2006
↑  יהונתן ליס, נדב שרגאי, ג'קי חורי, השייח סלאח הורחק מהעיר העתיקה, ומאיים לשוב אליה, באתר הארץ, 7 בפברואר 2007
1 2 3 4  המהנדסים קבעו: גשר המוגרבים בסכנת קריסה על הכותל - המדינה מתנערת, באתר ynet, 8 ביולי 2021
↑  עומרי אפרים, מהנדס העיר ירושלים: צו סגירה לגשר המוגרבים, באתר ynet, 8 בדצמבר 2011
↑  ניר חסון, גשר עץ הוקם בימים האחרונים בהר הבית כחלופה לגשר המוגרבים, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2014
↑   ניר חסון וברק רביד, רה"מ הורה על פירוק גשר העץ החדש להר הבית בעקבות לחץ מבית המלוכה הירדני, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2014
↑  עמיחי אתאלי, עשרות צעירים מההתנחלויות חצו את הגדר לירדן והקימו מאחז, באתר nrg‏, 12 בדצמבר 2011.
↑  סיור בהר הבית, באתר iTravelJerusalem
↑  שעות פתיחת הר הבית בשעון קיץ, מבקשים שינוי – חדשות רוטר, באתר Rotter.net
| הר הבית |
| --- | --- | --- |
| מבני הר הבית | מסגד אל-אקצא • כיפת הסלע • אורוות שלמה • כיפת השלשלת • כיפת שלמה • כיפת הרוחות • כיפת הדקדוק • כיפת העלייה • המינרטים בהר הבית • הכוס • מוזיאון האסלאם |  |
| הר הבית בדתות המונותאיסטיות | הר הבית ביהדות • הר הבית בנצרות • הר הבית באסלאם |  |
| הכותל המערבי | שער קיפונוס • רחבת הכותל המערבי • הכותל הקטן • קשת רובינסון • שער ברקלי • קשת וילסון • שער וורן • שער המוגרבים • שער השלשלת • שער הטהרה • שער מוכרי הכותנה • שער הברזל • שער המשגיח • שער בני ע'ואנימה • מנהרות הכותל |  |
| הכותל הדרומי | שערי חולדה • השער הכפול • העופל • הגן הארכאולוגי ירושלים |  |
| הכותל המזרחי | שער הרחמים • שער שושן |  |
| הכותל הצפוני | שער טדי • השער החשוך • שער הסליחה • שער השבטים |  |
| מבנים בהר בעבר | בית המקדש הראשון • בית המקדש השני • מקדש הורדוס • מקדש יופיטר • בית המקדש של יוליאנוס |  |
| מבנים מתוכננים בעתיד | מעלית הכותל • הרכבל לכותל • בית המקדש השלישי |  |
| עליית יהודים להר הבית | כניסה להר הבית (הלכה) • הגבלת כניסה להר הבית |  |
| שונות | הסטטוס קוו בהר הבית • זיהוי מקום המקדש • פגיעה ארכאולוגית בעתיקות הר הבית |  |
תיאטרון מרג'נישווילי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון, קניין תרבותי 
 על שם:  קוטה מרג'נישווילי 
 כתובת:  טביליסי 
 מיקום:  טביליסי 
 מדינה:  גאורגיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1928
 תאריך פתיחה רשמי:  1928 
 
 קואורדינטות:  41°42′32″N 44°47′40″E﻿ / ﻿41.7088°N 44.7945°E﻿ / 41.7088; 44.7945
 אתר רשמי
  (למפת טביליסי מוגדלת) תיאטרון מרג'נישווילי(למפת טביליסי רגילה) תיאטרון מרג'נישווילי
 
תיאטרון הדרמה האקדמי הממלכתי על שם קוטה מרג'נישווילי (בגאורגית: კოტე მარჯანიშვილის სახელობის სახელმწიფო აკადემიური დრამატული თეატრი) הוא התיאטרון הממלכתי השני בגודלו בגאורגיה הממוקם בטביליסי.
התיאטרון נוסד במקור בכותאיסי בשנת 1928 על ידי קוטה מרג'נישווילי בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה. בשנת 1930, הועבר התיאטרון למבנה התיאטרון העממי של טביליסי, שנבנה במימון האחים זובלשווילי ונחנך ב-1909. המבנה משמש את תיאטרון מרג'נישווילי עד היום.
בשנת 2003 החל השיפוץ היסודי בתיאטרון במימונו של האוליגרך הגאורגי שהתעשר ברוסיה, בידזינה איוואנישווילי; התיאטרון נפתח בשנת 2006 מחדש. "אופרה בגרוש" של ברטולט ברכט הייתה הצגת הבכורה.
הייסוד ותקופתו של קוטה מרג'נישווילי

תיאטרון מרג'נישווילי נוסד בשנת 1928 כתיאטרון הממלכתי השני של גאורגיה על ידי קוטה מרג'נישווילי. הוא עזב את גאורגיה כשחקן מתחיל בשנת 1897 ופיתח ברוסיה קריירה של במאי תיאטרון; בשנת 1922, מרג'נישווילי הוזמן למולדתו כדי להנהיג את תיאטרון רוסתוולי, שנקרא מאז גם התיאטרון הממלכתי של גאורגיה; הוא עמד בראשו עד 1926 ולאחר מכן הפך לבמאי קולנוע. בשנת 1928, קוטה מרג'נישווילי אסף סביבו קבוצת אמנים וייסד בכותאיסי את התיאטרון הממלכתי השני של גאורגיה, שלימים ייקרא על שמו; בנוסף לכותאיסי, בשנים 1930-1928 התיאטרון העלה הצגות בבתומי ולכן בתקופה ההיא נקרא גם תיאטרון כותאיסי-בתומי.
בעונתו הראשונה (1928/29), התיאטרון שבהדרכת מרג'נישווילי הציג את המחזות הבאים:
"הופ, אנחנו בחיים!" מאת ארנסט טולר
"יוהנה הקדושה" מאת ג'ורג' ברנרד שו
"מעיין הכבשים" מאת לופה דה וגה
"באמצע הלב" מאת שלווה דדיאני
"המסילות מהמהמות" מאת ולדימיר קירשון
"אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקוב
"כיצד?" מאת קרלו קלדזה
"קוורקוורה תותברי" מאת פוליקרפה קקבדזה
"ראילי" מאת דווית צ'יאנלי
"הלבנים" מאת דמנה שנגלאיה
"החצות עבר" מאת אלכסנדרה כותתלי
בשנת 1930, התיאטרון שבהדרכת מרג'נישווילי ערך מסע הופעות בחרקוב (בירת אוקראינה באותה תקופה) ובמוסקבה; במסע זה, התיאטרון הציג את המחזות "הופ, אנחנו בחיים!", "כיצד?", "אוריאל אקוסטה", "באמצע הלב", "הלבנים", "חטיג'ה", "השריפה" ו"מעיין הכבשים" (המחזה האחרון לא הוצג בחרקוב).
לאחר המסע מחוץ לגאורגיה, התיאטרון שבהדרכת מרג'נישווילי ערך ב-1930 מסע הופעות גם בבירת גאורגיה, טביליסי; עקב המסע המוצלח בטביליסי, הממשלה החליטה להעביר את התיאטרון מכותאיסי לבירה ולשנות את שמו מ"התיאטרון הממלכתי השני של גאורגיה" ל"תיאטרון הדרמה הממלכתי השני של גאורגיה". בטביליסי, התיאטרון שוכן ב"בית העם" - מבנה תרבות שהוקם בשנת 1909 במימונם של האחים זובלשווילי ממשפחת תעשיינים וסוחרים.
קוטה מרג'נישווילי עמד בראש התיאטרון שייסד חמש עונות בלבד, שבמהלכן ביים 26 הצגות, ביניהן את המחזה הראשון של שייקספיר בתיאטרון זה - "אותלו" (בשנת 1932). בשנות עבודתו של קוטה מרג'נישווילי, בתיאטרון פעלו לצדו הבמאים דודו אנתדזה, וחטנג אבשידזה, גריגול סוליאשווילי, ניקו גודזיאשווילי וסרגו צ'לידזה. מרג'נישווילי נפטר בשנת 1933 ומאז, התיאטרון שייסד נקרא על שמו.
תקופת מלחמת העולם השנייה

בשנות מלחמת העולם השנייה (שבמהלכן כ-700,000 גאורגים גויסו לצבא האדום), תיאטרון מרג'נישווילי העלה כמה מחזות בנושאי פטריוטיזם והרואיזם:
"המלך ארקלה" מאת לוואן גותואה (במאי: וחטנג טבליאשווילי, בתפקיד הראשי: ואסו גודזיאשווילי)
"הבלתי-מנוצחים" מאת לוואן גותואה (במאי: וחטנג טבליאשווילי)
"הפרטיזנים" מאת גיורגי מדיוואני (במאי: ואסו קושיטשווילי)
"בגרטיוני" מאת א' סמסונדזה (במאי: ואסו קושיטשווילי, בתפקידים הראשיים: סרגו זכריאדזה וגיורגי שווגולידזה)
"את חכי לי" מאת קונסטנטין סימונוב (במאי: ואסו קושיטשווילי)
"בתו של ז'מתברי" מאת מיכאיל ג'פרידזה (בבימויו של שחקן התיאטרון שלווה ר'מבשידזה)
בשנות המלחמה, בתיאטרון מרג'נישווילי הוצגו לראשונה גם שתי קומדיות בולטות:
"חנומה" מאת אווכסנטי צגרלי (בבימויו של ואסו קושיטאשווילי, 1942)
"אילוף הסוררת" מאת ויליאם שייקספיר (בבימויו של שחקן התיאטרון שלווה ר'מבשידזה, 1944)
הבמאים של תיאטרון מרג'נישווילי ושחקניו שביימו

לאחר מותו של קוטה מרג'נישווילי בשנת 1933, התיאטרון נוהל במשך שש שנים על ידי הבמאי דודו אנתדזה. בשבעה העשורים שלאחר מכן, בתיאטרון מרג'נישווילי פעלו הבמאים הבאים: ואסו קושיטשווילי, ארצ'יל צ'חרטישווילי, בוריס גמרקלי, וחטנג טבליאשווילי, לילי יוסליאני, גיגה לורתכיפאנידזה, מדאה קוצ'וחידזה, לוואן מירצחולווה, דימיטרי אלכסידזה, תמור צ'חיידזה, דימיטרי חוותיסיאשווילי, גוגי תודדזה, דווית דויאשווילי, גיזו ז'ורדניה ולוואן צולדזה.
בתיאטרון מרג'נישווילי, חלק מההצגות בוימו על ידי שחקניו:
השחקן ואסו גודזיאשווילי ביים ב-1941 את "מעיין הכבשים" מאת לופה דה וגה (שבוים לראשונה על ידי קוטה מרג'נישווילי בעונת הבכורה של התיאטרון); בנוסף, הוא ביים את ה"הוודווילים הוותיקים" (שבו גילם את התפקיד הראשי).
השחקן שלווה ר'מבשידזה ביים את "בתו של ז'מתברי" מאת מיכאיל ג'פרידזה, את "אילוף הסוררת" מאת ויליאם שייקספיר" ואת "נישואיו של קולחוזניק" מאת פוליקרפה קקבדזה.
השחקנית וריקו אנג'פרידזה ביימה ב-1972 את "אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקוב (שבוים לראשונה על ידי קוטה מרג'נישווילי בעונת הבכורה של התיאטרון); בנוסף, היא ביימה את "אולי הילדים דומים לציפורים" מאת וינא דלמאר, "המהנדס סרגייב" מאת י' רוק, "העצים מתים בעמידה" מאת א' קסונה ו"ימים רוגשים" מאת א' אר'לדזה.
השחקנית סופיקו צ'יאורלי ביימה את גרסתה ל"אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקוב וגם שיחקה בה; בנוסף, היא ביימה את "חיננית" מאת פול זינדל.
(גם שחקן התיאטרון אקקי קוונטליאני ביים בו).
הבמאים החשובים של תיאטרון מרג'נישווילי לאחר מות המייסד והצגותיהם הבולטות > ואסו קושיטשווילי

"האם הוא אדם?!" מאת איליה צ'בצ'בדזה, בוים בשנת 1939
"חנומה" את אווכסנטי צגרלי, 1942
"בגרטיוני" מאת א' סמסונדזה, 1944
"נשף המסכות" מאת מיכאיל לרמונטוב, 1946
"מרי סטיוארט" מאת פרידריך שילר, 1955
"מפולת שלגים" מאת מיכאיל מרוולישווילי, 1956
"ריצ'רד השלישי" מאת ויליאם שייקספיר, 1957
הבמאים החשובים של תיאטרון מרג'נישווילי לאחר מות המייסד והצגותיהם הבולטות > וחטנג טבליאשווילי

"המלך ארקלה" מאת לוואן גותואה
"הבלתי-מנוצחים" מאת לוואן גותואה
"רומיאו ויוליה" מאת ויליאם שייקספיר, 1949
"אנטוניוס וקלאופטרה" מאת ויליאם שייקספיר, 1951
הבמאים החשובים של תיאטרון מרג'נישווילי לאחר מות המייסד והצגותיהם הבולטות > ארצ'יל צ'חרטישווילי

"על החוף" מאת ו' פטראיה, 1950
"הכוכב שלו" מאת י' מוסשווילי, 1951
"הנכרת" מאת ואז'ה פשאוולה, 1956
"מדאה" מאת אוריפידס, 1962 (בתפקיד הראשי: וריקו אנג'פרידזה)
הבמאים החשובים של תיאטרון מרג'נישווילי לאחר מות המייסד והצגותיהם הבולטות > לילי יוסליאני

בוקר אביבי" מאת ו' גבסקיריה, 1952
"אהבה עם שחר" מאת י' גלני, 1953
"המזכיר של מועצת הנפה" מאת רוואז תבוקשווילי, 1954
"פיגמליון" מאת ג'ורג' ברנרד שו, 1955 (בתפקידים הראשיים: סרגו זכריאדזה, מדאה ג'פרידזה, אקקי קוונטליאני)
"מה יגידו האנשים?" מאת רוואז תבוקשווילי, 1956
"בשפל" מאת מקסים גורקי, 1957
"מהומה רבה על לא דבר" מאת ויליאם שייקספיר, 1963
הבמאים החשובים של תיאטרון מרג'נישווילי לאחר מות המייסד והצגותיהם הבולטות > גיגה לורתכיפנידזה

"אם הבית של המלון" מאת קרלו גולדוני, 1952
"מרינה" מאת מריקה ברתשווילי, 1958
"אני, סבתא, איליקו ואילריוני" מאת נודר דומבדזה, 1960
"אני יכולה לראות את השמש" מאת נודר דומבדזה, 1962
"חג הבדידות" מאת ו' קורוסטליוב
"כתב אישום", על-פי הרומנים "ליל שמש" ו"דגלים לבנים" מאת נודר דומבדזה, 1976
"המלך אדיפוס" מאת סופוקלס, 1978 (בתפקידים הראשיים: אותר מר'ווינתוחוצסי, מדאה ג'פרידזה)
הבמאים החשובים של תיאטרון מרג'נישווילי לאחר מות המייסד והצגותיהם הבולטות > לוואן מירצחולווה

"צדיקים בגיהנום" מאת א' גצדזה, 1967
"חטיפת הירח" מאת קונסטנטינה גמסחורדיה, 1968
"כרוניקת בית-המשפט" מאת י' וולצ'ק, 1969
"אלודה כתלאורי"/"אורח ומארח", מחזה על-פי שתי בלדות מאת ואז'ה פשאוולה, 1970
הבמאים החשובים של תיאטרון מרג'נישווילי לאחר מות המייסד והצגותיהם הבולטות > דימיטרי אלכסידזה

"דון קרלוס" מאת פרידריך שילר, 1970
"זיכרון הלב" מאת א' קונייצ'וק, 1970
"אנטיגונה" מאת סופוקלס, 1971 (בתפקידים הראשיים: סופיקו צ'יאורלי, טריאל סקוורלידזה, נאני צ'יכווינידזה)
"שידוכין" מאת ניקולאי גוגול, 1972 (בתפקיד הראשי: סופיקו צ'יאורלי)
"מקבת'", (סצנות מהטרגדיה) מאת ויליאם שייקספיר, 1972
"קווצ'י קווצ'נטירדזה" מאת מיכאיל ג'ווחישווילי, 1974
הבמאים החשובים של תיאטרון מרג'נישווילי לאחר מות המייסד והצגותיהם הבולטות > מדאה קוצ'וחידזה

"אמא" מאת קארל צ'אפק, 1965
"הצגת בכורה" מאת לאלי רוסבה, 1979
"התאבדותם של האוהבים בסונזקי" מאת צ'יקמצו מונזאמון, 1981
"סיפור פרובינציאלי" מאת לאלי רוסבה, 1981
"שמש האהבה" מאת לאלי רוסבה, 1982
"מלאכי הבית" מאת לאלי רוסבה, 1997
הבמאים החשובים של תיאטרון מרג'נישווילי לאחר מות המייסד והצגותיהם הבולטות > תמור צ'חיידזה

"רוחות" מאת הנריק איבסן, 1976 (בתפקידים הראשיים: וריקו אנג'פרידזה, אקקי וסדזה)
"האקי אדזבה" מאת לאו כיאצ'לי, 1981
"אותלו" מאת ויליאם שייקספיר, 1982
"בני חסותו של גַ'קוֹ" מאת מיכאיל ג'ווחישווילי, 1984