stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאטרון הגלוב
תיאטרון גלוב כיום > מנהלים אמנותיים

2005–2015: מארק ריילנס
2006–2016: דומיניק דרומגול (אנ')
2016 – יולי 2017: אמה רייס. פוטרה עקב חוסר שביעות רצון חבר הנאמנים מהקו המודרניסטי שנקטה
מ-2017: מישל טרי. הראשונה שהיא שחקנית ולא במאית.
הערות שוליים

↑  Dominic Dromgoole appointed Artistic Director
↑  Emma Rice to stand down from the Globe as board choose to return to old style
↑  Michelle Terry is the new artistic director
גלריית תמונות

תיאטרון הגלוב המשוחזר
רגע לפני תחילת הצגת צהריים כאשר הקהל שבאורכסטרה צופה בה בעמידה
ההצגה "קומדיה של טעויות" מוצגת בתיאטרון הגלוב בסגנון שייקספירי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287934205171  GND: 16056920-5  LCCN: sh87003266  SELIBR: 324955
תסמונת מרטו-לאמי

| --- | --- |
 תחום:  אנדוקרינולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  article/946474 
 MeSH:  D009087
 OMIM:  253200
 סיווגים
 ICD-10:  E76.2
 ICD-11:  5C56.33 
 
תסמונת מרטו לאמי או מוקופוליסכרידוזיס סוג VI (באנגלית: Maroteaux–Lamy syndrome, MPS VI או Mucopolysaccharidosis type VI) היא מחלה תורשתית נדירה השייכת לקבוצת מחלות האגירה הליזוזומליות, אשר נגרמת מחסר באנזים ארילסולפטאז B. זוהי מחלה נדירה ושכיחותה מוערכת בין 1:238,000 ל-1:1,298,000 לידות. במאה ה-21 לא מאובחנים חולים במחלה זו בישראל.
תסמינים

ילדים הלוקים בתסמונת מרטו-לאמי הם לרוב בעלי יכולות שכליות וקוגניטיביות נורמטיביות, אולם סובלים מסימפטומים פיזיולוגיים שונים בדרגות חומרה שונות, שמופיעים אחרי הלידה. בילדים הלוקים בתסמונת מרטו-לאמי המתקדמת במהירות (Rapidly Advancing MPS VI) הסימפטומים מתעוררים בגילאי 6–24 חודשים ובילדים הלוקים בצורתה האיטית של התסמונת עשויים לא להופיע סימפטומים עד גיל מאוחר.
ילדים החולים בתסמונת מרטו לאמי סובלים מעיוות בפנים ובגוף: גולגולת מוגדלת, אף רחב, לשון מוגדלת, מצח ועיניים בולטים, גמדות - גוף וגפיים קצרים, פרקי ידיים כפופים וטחול וכבד מוגדלים הם כמה מהסימנים הבולטים. 
סימנים נוספים הם:
עיבוי של הגולגולת
סלה טורסיקה בצורת J
רווח גדול בין השיניים ודיספלזיה של השן
חוליות שדרה עגלגלות ודמויות מקור
עצם בריח קצרה ומעובה
צלעות בצורת משוט עם היצרות באזור החוליות והתרחבות באזור עצם החזה
עקמימות של האפיפיזה של העצם הרדיאלית
דיאפיזה מוגדלת ומטפיזה חריגה של העצמות הארוכות
דיספלסטיות של עצמות האגן
אבחון

בשל השכיחות הנמוכה של מחלות MPS יש קושי באבחון תסמונת מרטו-לאמי. זיהוי החריגות מתבצע לרוב על ידי רופאי ילדים, אולם האבחון עצמו דורש בדרך כלל מעורבות של רופא המתמחה במחלות אגירה, לרוב גנטיקאי או מומחה למחלות מטבוליות. בשלב ההתחלתי נערכת בדיקת שתן המצביעה על הפרשה מוגברת של מוקופוליסכרידים אופייניים לMPS. בדיקת השתן מצביעה MPS ולא על סוג של MPS ולכן, אם מתקבלת תוצאה חיובית, הנבדק נשלח לבדיקה אנזימטית, אשר מודדת את רמת האנזים ארילסולפטאז B בתא עור או תא דם. רמה נמוכה של האנזים מצביעה על מרטו-לאמי. 
בדיקה גנטית לנשאות מתבצעת בבני משפחה בריאים של אנשים המאובחנים כלוקים בתסמונת. אבחון טרום-לידתי מתבצע במקרה של הורים נשאים.
טיפול

טיפול אנזימטי חליפי לתסמונת מרטו-לאמי פותח על ידי חברת ביומרין. הטיפול, המשווק בשם המסחרי נגלזיים (Neglazyme), אושר לשיווק על ידי הFDA בשנת 2005 ועל ידי הEMEA בשנת 2006 והוא כלול גם בסל הבריאות הישראלי. הטיפול הוכח כמשפר את יכולת ההליכה והטיפוס של החולים.
תסמונת מרף

| --- | --- |

סיבים אדומים מחוספסים
 תחום:  נוירולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D017243
 
תסמונת מרף (או  אפילפסיה מיוקלונית עם סיבים אדומים מחוספסים) היא מחלה מיטוכונדרית נדירה מאוד. שכיחות מוערכת של 1:400,000 באירופה ויש לה ביטוי גנטי שונה התלוי בהטרופלסמיות מצב בו יש בתא אחד ערבוב של מיטוכונדריה.
תצוגה

יש בה המאפיינים הבאים:
אפילפסיה מיוקלונית מתקדמת.
סבך של סיבים אדומים מחוספסים של מיטוכונדריה חולה המצטבר באזור התת-סרקולמה של סיבי השריר ומופיע כסיבים אדומים מחוספסים כאשר התא נצבע בשיטת גומורי.
קומה נמוכה.
לקות שמיעה.
חמצת לאקטית.
אי יכולת לעסוק בפעילות גופנית.
ראיית לילה חלשה.
סיבות

תסמונת מרף נוצרת על ידי מוטציה אימהית תורשתית במקום 8344 בגנום המיטוכונדריאלי ב-80% מן המקרים. נקודת מוטציה זו משבשת את הגנום המיטוכונדריאלי ב-tRNA-ליס ובכך משבשת את הסינתזה של החלבונים החיונית לזרחון חמצוני. מעורבים בזה גנים רבים
MT-TK
MT-TL1
MT-TH ‏
MT-TS1
MT-TS2
MT-TF‏
טיפול

כמו בהרבה מחלות מיטוכונדריאליות גם כאן אין ריפוי והטיפול הוא בעיקר סימפטומטי. נוסו מינונים גבוהים של קואנזים Q10 וקרניטין מסוג L בהצלחה מועטה.
הערות שוליים

↑  Gene Reviews - MERRF
↑  סרקולמה: קרום התא של תאי שריר
↑  545000
↑  Zeviani M, Muntoni F, Savarese N (1993). "A MERRF/MELAS overlap syndrome associated with a new point mutation in the mitochondrial DNA tRNA(Lys) gene". Eur. J. Hum. Genet. 1 (1): 80–7. PMID 8069654.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Melone MA, Tessa A, Petrini S (בפברואר 2004). "Revelation of a new mitochondrial DNA mutation (G12147A) in a MELAS/MERFF phenotype". Arch. Neurol. 61 (2): 269–72. doi:10.1001/archneur.61.2.269. PMID 14967777. {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)(הקישור אינו פעיל)
↑  Nakamura M, Nakano S, Goto Y (בספטמבר 1995). "A novel point mutation in the mitochondrial tRNA(Ser(UCN)) gene detected in a family with MERRF/MELAS overlap syndrome". Biochem. Biophys. Res. Commun. 214 (1): 86–93. doi:10.1006/bbrc.1995.2260. PMID 7669057. {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Mancuso M, Filosto M, Mootha VK (ביוני 2004). "A novel mitochondrial tRNAPhe mutation causes MERRF syndrome". Neurology. 62 (11): 2119–21. PMID 15184630. {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
תחנת דנקנר

פארק יד לבנים, הנמצא בסמוך לתחנה
תחנת דנקנר היא אחת מהתחנות בקו האדום כחלק מהדנקל. מיקומה על רחוב ז'בוטינסקי, לקראת קצהו המזרחי והצטלבותו עם רחוב זאב אורלוב בפתח תקווה. התחנה ממוקמת בין שכונות נווה גן מצפון ורמת ורבר מדרום, והיא התחנה הרביעית מתחילת תוואי הרכבת הקלה מכיוון מזרח.
התחנה נפתחה, יחד עם שאר הקו האדום של הרכבת הקלה בגוש דן, בתאריך 18 באוגוסט 2023.
הקמת התחנה

בשנת 2009 הוחל בעבודות, שהסתיימו ב-2011, על נתיב תחבורה ציבורית לאורך רחוב ז'בוטינסקי בפתח תקווה. במקום לא הייתה תחנת אוטובוס כחלק מהנתיב.
בנובמבר 2014 נסגר נתיב התחבורה הציבורית. הסיבות לסגירת הנתיב היו העובדה שבציר נהרגו כ-21 אנשים מתאונות דרכים, והיות המסלול חלק מתוואי הקו האדום בפתח תקווה. על מנת לתת מענה תחבורה ציבורית ראוי הועברו תחנות האוטובוס, שהיו לאורך הנתיב, בחזרה לצידי הכביש.
בדצמבר 2018 החלו עבודות להנחת מסילות מסילות הרכבת בתוואי והקמת תשתיות בשבילן. בינואר 2020 פורסמו צילומי אוויר במסלול הקו בהם בין היתר תועדה התחנה והמסילות אשר מוקמות במקום.
בעקבות סיום הבנייה ומתן האישורים, התחנה נפתחה יחד עם שאר הקו האדום, בתאריך 18 באוגוסט 2023.
סביבה

התחנה נמצאת סמוך לנקודת ההצטלבות של שני רחובות ראשיים בפתח תקווה: רחוב ז'בוטינסקי ורחוב זאב אורלוב, שניהם חלק מכביש 481. שכונות נווה גן ורמת ורבר נמצאות צפונית ודרומית (בהתאמה) לתחנה.
במרחק של כ-300 מטרים מהתחנה לתוך שכונת רמת ורבר שוכן פארק יד לבנים, ובו גן החי בפתח תקווה, הארכיון לתולדות פתח תקווה ומוזיאון האדם והסביבה.
מתחמים קרובים במיוחד לתחנה, אך המשורתים על ידי תחנות רכבת אחרות בקו האדום, הם הקניון הגדול, הפארק הגדול ובו האגם האקולוגי של העיר. מתחמים אלו משורתים על ידי תחנת בילינסון.
שכונה נוספת המשורתת על ידי התחנה היא שכונת בר יהודה.
הערות שוליים

↑  רמת ורבר, באתר נכסים GP
↑  רענן בן צור, הגיע הזמן: נסגר "ציר המוות" בפתח תקווה, באתר ynet, 12 בנובמבר 2014
↑  מתן דויטש, מעל ומתחת לאדמה: צפו בעבודות להקמת הרכבת הקלה בפתח תקוה (וידאו), באתר mynet‏ פתח תקוה, 11 בדצמבר 2018
↑  מסילות בפתח תקווה. הקו האדום., נבדק ב-2023-08-08
↑  יובל שדה, יש תאריך: הקו האדום של הרכבת הקלה ייפתח ב-18 באוגוסט, באתר כלכליסט, 4 באוגוסט 2023
מוזיאון פתח תקווה לאמנות, מרחק הליכה מהתחנה
שרי לוין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 באפריל 1947 (בת 77) הזלטון, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון 
 תחום יצירה:  appropriation 
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית 
 הושפעה על ידי:  ווקר אוונס, מרסל דושאן 
 
שרי לוין (באנגלית: Sherrie Levine; נולדה ב-17 באפריל 1947) היא צלמת, ציירת ואמנית קונספטואלית יהודייה-אמריקאית.
קורות חיים

נולדה בהייזלטון, פנסילבניה וגדלה בפרוור בסמוך לסנט לואיס, מיזורי. כילדה נהגה לבקר במוזיאון האמנות של סנט לואיס יחד עם אמה, שהייתה חובבת ציור. בביקוריה במוזיאון נחשפה לתחום הרפרודוקציה של יצירות והחלה לגלות בו עניין.
בשנת 1969 קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת ויסקונסין. בשנת 1973 קיבלה תואר שני באותו מוסד לימוד. לאחר סיום לימודיה עבדה כמורה לאמנות בקליפורניה. שנתיים לאחר מכן עברה לניו יורק.
לוין טוענת כי היא שואפת להימנע משיוך מעמד מיתולוגי ליוצר, ומסיבה זו ממעטת לדבר על חייה האישיים ומשפחתה.
יצירתה

רבות מעבודותיה של לוין משתייכות לזרם הניכוס (Appropriation). במסגרת כמה מעבודותיה המוכרות צילמה מחדש צילומים ידועים של צלמים גדולים. בכך שאפה להעלות אמירה ביקורתית על ידי שכפול של דימויים מוכרים מן התרבות. בזא'נר הניכוס מתייחסים בין היתר גם לפרסומות ודימויים מתקשורת ההמונים ומשתמשים בהעתקים שלהם או חלקים מהם כדי לדון בדימויים מן החברה והתרבות. בעבודות אחרות שלה צילמה לוין מחדש דימויים מתוך פרסומות לסיגריות מרלבורו, פריימים מסרטי בי מובי ודימויים נוספים מהתרבות הפופולרית.
ראשית דרכה באמנות הייתה בציור והדפס. אחת העבודות הראשונות שלה הייתה יצירת הקולאז' "sons and lovers" מן השנים 1966–1967. זוהי סדרה של 35 קולאז'ים שבהם מופיעות צדודיות של נשיאי ארצות הברית. יצירה זו משכה את תשומת ליבו של האוצר ומבקר האמנות דאגלס קרימפ, אשר בחר לכלול אותה בתערוכתו "תמונות" משנת 1977.
במהלך שנות השמונים הפכה לוין למוכרת בזכות סדרת הצילומים "אחרי..." (After...‎) שבה הציגה צילומים של רפרודוקציות לעבודותיהם של צלמים מודרניסטיים גדולים כגון אדוארד וסטון, ווקר אוונס ואלכסנדר רודצ'נקו. בסדרה זו ביקשה להביע ביקורת על האוטוריטה של היוצר ועל מעמדו וכן לבחון מחדש את מושג המקוריות בצילום ובאמנות.
אחת מן הסדרות הידועות של לוין היא "אחרי ווקר אוונס" שהוצגה בתערוכת היחיד שלה בגלריית מטרו בניו יורק בשנת 1981. בתערוכה הוצגו צילומים של רפרודוקציות של אוונס, אותם צילמה לוין ישירות מתוך קטלוג תערוכה. הסדרה הפכה לאבן דרך בפוסט מודרניזם, היא זכתה הן לגינויים והן לתשבחות על הביקורת על מסחור האמנות ועל מותו של המודרניזם, וכן ביקורות על המהלך הפמיניסטי בעבודות אלה שבהן הביעה התנגדות לסמכות הפטריארכיה.
מנהלי עזבונו של אוונס תבעו את לוין על הפרת זכויות יוצרים, וזכו בזכויות היוצרים על הסדרה של לוין. כיום היצירות מצוין ברשות מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
בשנת 2001 הקים האמן מייקל מנדיברג את אתר האינטרנט "אחרי שרי לוין" שבו הציג סריקות של עבודות של לוין מסדרת אוונס, וכך יצר ניכוס מחודש לעבודות ואפשר שימוש מחודש בהן בעתיד במסגרת חוקי זכויות היוצרים.
לוין יצרה עבודות ניכוס גם במדיה נוספים, כגון פיסול ורדי מייד. בשנת 1991 הציגה עבודת ניכוס ליצירה "מזרקה" של מרסל דושאן משנת 1917. הפסל של לוין עשוי יציקת ברונזה, בשונה מן היצירה המקורית של דושאן. הבחירה של לוין ביציקת ברונזה תורמת להדגשת הצורה המקומרת של המשתנה, באופן המבליט דווקא את הנשיות של החפץ לעומת הגבריות המופגנת ביצירה המקורית של דושאן, והופך את החפץ המחודש לכמעט דמוי תכשיט.
כמו כן יצרה ניכוס לעבודתו של דושאן הזכוכית הגדולה, בעבודה זו בחרה שלא לשעתק את היצירה במדויק אלא בחרה מספר אלמנטים מתוכה ויצקה אותם מזכוכית חלבית. על ידי ניתוק ה"רווקים" מתוך ההקשר שלהם בקונטקסט הכללי של יצירתו של דושאן, ביטלה את יחסי הכוחות ביצירה והציגה נרטיב חדש, בתנאים משלה.
יצירתה > פמיניזם ביצירתה

ביצירותיה של לוין קיימת בחירה ליצור ניכוס מודע לעבודות קנוניות שהן תמיד של יוצרים גברים לבנים המוכרים בעולם האמנות. זהו מהלך של בחירה מודעת להעביר את יצירותיהם של הגברים ניכוס וכך לערער על האוטוריטה הגברית דרך ביטול מושג המקוריות.
בריאיון עמה משנת 1986 התייחסה לוין למקומה כיוצרת בעולם האמנות הנשלט ברובו על ידי גברים וציינה כי חשה שכאישה אין לה מקום בזירת האמנות, שבה ייצוג האישה מתקיים רק כמושא לתשוקה הגברית. השקפה דומה עולה מתוך יצירותיה משנת 1979 שבהן יצרה שחזור של צילומים של אימהות וילדיהן ושל נשים מתוך פרסומות מהתקופה. היא שאפה לפרק את המוסכמות המגדריות שהוצגו באמצעי התקשורת ולהנכיח את הניצול הקיים בעולם הפרסום. מעבר לרצונה לערער על מושג המקוריות ועל האוטוריטה של היוצר, בשחזורים שיצרה שאפה לכתוב מחדש את מקומה של האישה בהיסטוריוגרפיה הגברית.
גם בעבודות הרדי מייד שלה המתייחסות ליצירות של מרסל דושאן, מעלה לוין אמירות פמיניסטיות כדי לערער על המוסכמות הגבריות העולות מן היצירות ולבנות יחסי כוחות חדשים. כך למשל ביצירה "מזרקה (אחרי מרסל דושאן)" התייחסה לגבריות העולה מן היצירה ובחרה לטשטש אותה דרך הדגשת הצורה ה"נשית" של היצירה המנוכסת.
תערוכות > תערוכות יחיד

תערוכות יחיד של לוין הוצגו בגלריות ומוזיאונים בעולם, בהם מוזיאון דה סייסט באוניברסיטת סנטה קלרה (1974), גלריית "המטבח" בניו יורק (1979), מוזיאון הירשהורן (1988), מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית (1991), מוזיאון פילדלפיה לאמנות (1993), המוזיאון לאמנות עכשווית בלוס אנג'לס (1995), מוזיאון מורסברויך בגרמניה (1998), מכון המחקר גטי (2001), מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית (2011), מוזיאון פורטלנד לאמנות (2013), המוזיאון לעיצוב ואמנות בנירנברג (2016).
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

יצירותיה של לוין הוצגו בתערוכות קבוצתיות בהן הביאנלה של ויטני (בשנים 1985, 1989, 2008, 2014), הביאנלה של סידני (1986), תערוכת קרנגי הבינלאומית (1988), הביאנלה לאמנות בסאו פאולו (1998), מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים (2004), מוזיאון המטרופוליטן לאמנות (2009), מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית (2015), מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית (2016).
הערות שוליים

1 2  Sherrie Levine - Biography and Legacy, The Art Story
↑  Sherrie Levine Biography, Artnet
1 2  Sherrie Levine, Ocula
↑  ניכוס, ייחוס - Appropriation, באתר האנציקלופדיה של הרעיונות
↑  נורית אשר פניג, Appropriation Art, הרמה מגזין לאמנות, ‏2016
↑  Artist Sherrie Levine, International Center of Photography
1 2 3  Hélène Trespeuch, The feminism of Sherrie Levine through the prism of the supposed "death of the author", Archives of Women Artists, Research and Exhibitions, ‏2017
↑  Sherrie Levine - After Walker Evans, Media Art Net
↑  After Walker Evans: 2, The Metropolitan Museum of Art
↑  He who steals my artwork steals . . . what, exactly?, UC Berkeley News
↑  Rachael McCampbell, And so it goes - good artists borrow, great artists steal, Nashville Arts Magazine
↑  After Sherrie Levine, After Sherrie Levine
↑  Daniela Duca, The Irreverent Plagiarists. After Sherrie Levine, Michael Mandiberg and Hermann Zschiegner, Interartive
↑  Carmen Winant, Sherrie Levine's 'Mayhem': A Retrospective of The Original Fake at The Whitney, WNYC, ‏2011
1 2 3  Joan E. Bowlen, Body Language: The Presence and Absence of Cindy Sherman, Sherrie Levine and Barbara Kruger, College of William and Mary, 2009
↑  Allison Gamble, Questioning the Aura: Sherrie Levine and Walter Benjamin, Modern and Contemporary Critical Theory, 2021
↑  Mallory Gemmel, Postmodernism, The Pictures Generation, and Feminist Critique, Arts help
↑  Sherrie Levine CV
1 2  Sherrie Levine, The Guggenheim Museum
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007525054905171  PLWABN: 9810570633205606  BIBSYS: 5061908  BnF: cb12534126v (data)  CiNii: DA11731664  GND: 11909553X  ISNI: 0000 0000 8284 109X  LCCN: n87865261  LNB: 000253669  NDL: 00514594  NSK: 000339863  NTA: 113724667  PIC: 19423  RKD: 49764  SELIBR: 349643  SNAC: w6n1740c  SUDOC: 067273394  ULAN: 500118782  VIAF: 96561415   WorldCat (עם VIAF): 96561415 
מזרקה (בעקבות מרסל דושן), יצירה של לוין משנת 1991
שרי טרקל

| --- | --- |

 לידה:  18 ביוני 1948 (בת 76) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מדעי החברה, economic sociology 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  מכללת רדקליף  בית ספר ע"ש אברהם לינקולן 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1980) 
 בן או בת זוג:  סימור פאפרט 
 sherryturkle.com
 
שרי טרקל (אנגלית: Sherry Turkle; נולדה ב-18 ביוני 1948) היא סוציולוגית ופרופסור למדעי החברה של המדע והטכנולוגיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). מחקריה עוסקים בהשפעת הטכנולוגיה על הזהות האישית ועל מערכות היחסים של הפרט. היא גם בוחנת את ההשפעה הפסיכולוגית והחברתית של "חפצים", כגון רובוטים חברתיים, על האנשים, וכיצד טכנולוגיות אלה ואחרות משנות עמדות ותפיסות על החיים ועל הכישורים החברתיים של הפרט.
ביוגרפיה

טרקל נולדה בברוקלין שבניו יורק. ב-1969 למדה במכון ללימודי פוליטיקה בפריז שבצרפת. ב-1970 סיימה תואר ראשון במדעי החברה בקולג' רדקליף שבקיימברידג' (מסצ'וסטס), וב-1973 סיימה תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת הרווארד. בשנים 1975–1976 עבדה כעמיתת מחקר בסוציולוגיה ב-MIT. ב-1976 סיימה תואר דוקטור בסוציולוגיה ופסיכולוגיה של האישיות; עבודת הדוקטור שלה נקראה "Psychoanalysis and Society: The Emergence of French Freud". מאז היא עובדת במחקר ב-MIT; ב-1991 קיבלה דרגת פרופסור לסוציולוגיה של המדע באוניברסיטה זו.
רעיונותיה

בספרה "Psychoanalytic Politics: Jacques Lacan & Freud's French Revolution" בוחנת טרקל כיצד רעיונות מתחברים עם אנשים. הספר עוסק בקשר בין תחומים כגון היסטוריה של הפסיכואנליזה, חברה, קולנוע, תקשורת וביקורת ספרותית עכשווית.
בספרה "The Second Self: Computers and the Human Spirit" משתמשת טרקל בתיאוריו של ז'אן פיאז'ה כדי לדון כיצד ילדים לומדים על מחשבים ואיך זה משפיע על דעותיהם. ב"העצמי השני", טרקל מתבוננת על המחשב לא כ"כלי", אלא כחלק של חיי הפרט החברתיים והפסיכולוגיים; כיצד המחשב משפיע על המודעות מעצמי אחד לאחר, ועל מערכת היחסים עם העולם. לטענתה, טכנולוגיה מזרזת שינויים לא רק במה שהפרט עושה אלא גם באופן שבו הוא חושב. טרקל טוענת כי חוויות הפרט עם מחשבים הן על הגבול בין דומם לבין הנפש; היא מנסה לבחון מדוע האדם חושב על דרכי פעולה של מכונה במונחים פסיכולוגיים, ומה משמעות הדבר עבור החברה.
ספרה "Life on the screen", שיצא ב-1995, דן ב"זהות" ברשת. טרקל גילתה במחקרה כי למרות מיעוט הזהויות הבדויות ברשת, רוב המשתמשים מציגים מעין זהות מזוקקת, המדגישה פן חיובי יותר שלהם. נוצר קושי כשילדים קטנים מציגים את עצמם כמבוגרים, או מבוגרים כילדים, דבר המוביל למצב בעייתי של יחסים של אנשים מבוגרים עם ילדים שמתחזים למבוגרים וההפך. נושא נוסף בו דנה טרקל בספרה זה הוא הגישה של נשים אל הטכנולוגיה, שהיא אינה ליניארית. מחברת כינתה אותה "שליטה רכה" לעומת "שליטה קשה" של חשיבה ליניארית ומופשטת על מחשבים.
בספרה "Alone Together: Why We Expect More from Technology and Less from Each Other", שיצא בינואר 2011, מתבססת טרקל על 15 שנות מחקר ומאות ראיונות, במטרה לבדוק את השפעת הטכנולוגיה על הזהות האישית ועל היחסים של הפרט עם הסובבים אותו. הספר מציג את הפרדוקסליות של ניתוק האדם לנוכח הרחבת קשרים וירטואליים על ידי שימוש באמצעים כמו טלפונים חכמים או רשתות חברתיות מקוונות. לטענתה רגשי האינטימיות והקרבה משתנים, והולכים ונעלמים מהחברה האנושית.
נושא נוסף אליו היא מתייחסת בספרה הוא היחסים המתפתחים בין בני אדם לרובוטים או לתוכנות מחשב, כאשר במקרים רבים בני האדם שוכחים שבן זוג לשיחה מעין זה לא יכול להוות תחליף לאדם, כיוון שהוא מבוסס על בינה מלאכותית ואינו מסוגל לחוש הזדהות או אמפתיה אמיתיים וכנים.
ספריה

The Second Self, Computers and the Human Spirit, (1984), Simon and Schuster. ISBN 0246122161
Psychoanalytic Politics: Jacques Lacan & Freud's French Revoluntion, (2nd ed., 1992), Gilford Press. ISBN 0898624746
Life on the Screen: Identity in the Age of the Internet (1995), Simon & Schuster . ISBN 0684833484
Evocative Objects: Things We Think With, (Ed.), MIT Press (2007). ISBN 0262201682
Falling for Science: Objects in Mind, (Ed.), MIT Press (2008). ISBN 9780262201728
The Inner History of Devices, (Ed.), MIT Press (2008). ISBN 9780262201766
Simulation and Its Discontents, MIT Press (2009). ISBN 9780262012706
Alone Together, Basic Books (2011). ISBN 9780465010219
Reclaiming Conversation: The Power of Talk in a Digital Age, Penguin Press (2015). ISBN 978-1-594-20555-2
מאמרים

*
"A Passion for Objects: How science is fueled by an attachment to things."
Interaction Studies, Vol. 8 No. 3, 2007.
"The Secret Power of Things We Hold Dear". New Scientist, 9 June 2007.
“Can You Hear Me Now?" , Forbes (90th Anniversary issue), May 2007.
“Relational Artifacts with Children and Elders: The Complexities of Cybercompanionship”, (with Will Taggart, Cory D. Kidd, and Olivia Dasté). Connection Science, Vol.18 No. 4, December 2006.
“A Sociable Robot to Encourage Social Interaction Among the Elderly” , (with Will Taggart and Cory D. Kidd). Proceedings of the 2006 IEEE International Conference on Robotics and Automation, Orlando, Florida, May 2006.
"Diary.", London Review of Books, Vol. 28, 8, April 2006.
“Whither Psychoanalysis in Computer Culture?”, Psychoanalytic Psychology: Journal of the Division of Psychoanalysis, American Psychological Association, Winter 2004.
"How Computers Change the Way We Think." , The Chronicle of Higher Education: Information Technology, January 30, 2004.
“Technology and Human Vulnerability.” , Harvard Business Review, September 2003.
“From Powerful Ideas to PowerPoint.” , Convergence: The Journal of Research into New Media Technologies, 9, 2, Summer 2003.
“Lord of the Hackers.”, New York Times, Op-Ed, 7 March 2002.
ראו גם

סייבר-פסיכולוגיה
הערות שוליים

↑  Psychoanalytic Politics: Jacques Lacan & Freud's French Revolution
↑  The Second Self: Computers and the Human Spirit
↑  Life on the screen
↑  Alone Together: Why We Expect More from Technology and Less from Each Other
↑  שיזף רפאלי, האם טוויטר משנה את הרגש?, באתר כלכליסט, 10 במרץ 2011
↑  Ekbia, H. R. (2012), Alone Together: Why We Expect More from Technology and Less from Each Other by Sherry Turkle. New York: Basic Books, 2011. 384 pp. $28.95 (ISBN 9780465010219). J. Am. Soc. Inf. Sci., 63: 1897–1898. doi: 10.1002/asi.22658
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305796805171  PLWABN: 9810554264205606  BIBSYS: 90067407  BNE: XX1297686  BnF: cb12405999q (data)  CANTIC: a10580372  CiNii: DA03644203  dblp: t/SherryTurkle  GND: 121198820  ISNI: 0000 0001 0914 0251  LCCN: n78059700  NDL: 00459249  NKC: mzk2011655479  NLA: 35851990  NLK: KAC200305933  NTA: 068193815  SNAC: w6dk97jw  SUDOC: 033165653  Trove: 1116032  VIAF: 71478062   WorldCat (עם VIAF): 71478062
29er

סירת 29er
29er (קרי: טווני ניינר) היא מפרשית שעוצבה על ידי ג'וליאן בת'ווית.
הסירה הוצגה לראשונה בשנת 1998. הסירה מיועדת לשייטים צעירים, אך בעיקר כדי לשמש סירת אימונים לגרסתה הגדולה: ה-49er. הסירה מצוידת בטרפז יחיד (שלא כמו ב-49er), וספינקר אסימטרי (ג'ניקר).
לאחרונה עבדו בת'ווית וג'ן גלס על פיתוח ה-29erX בסן פרנסיסקו.
ה-29erX דומה יותר ל-49er בכך ששטח מפרשה גדול יותר, והיא מצוידת בשני טרפזים.
נערכות מספר תחרויות נוער, לרבות אליפויות העולם, למפרשיות לסוג זה.
ממדים

אורך כולל: 4.40 מטר
משקל גוף: 90 ק"ג
שטח מפרש ראשי וחלוץ: 13.19 מ"ר
שטח ספינקר אסימטרי (ג'ניקר): 16.83 מ"ר
שפת הסימנים הרוסית

| --- | --- |
 מדינות:  רוסיה 
 אזורים:  מוסקבה, סנקט פטרבורג 
 דוברים:  120,000 ברוסיה
 קוד ISO 639-3:  rsl 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
שפת הסימנים הרוסית היא שפת הסימנים של קהילת החירשים ברוסיה ובטג'יקיסטן ובמדינות שכנות כמו בלארוס, מולדובה וגאורגיה. לשפת הסימנים הרוסית יש דקדוק שלא כמו השפה הרוסית (המדוברת או הכתובה), עם סדר מילים מחמיר כללי ליצירת מילים. שפת הסימנים הרוסית שייכת למשפחת שפת הסימנים הצרפתית. אוצר המילים משפת הסימנים האוסטרית משפיע רבות גם על שפת הסימנים הרוסית.
לשפת הסימנים הרוסית (РЖЯ) יש דקדוק משלה והיא משמשת את הרוסים החירשים בתקשורת היומיומית. עם זאת, קיים "שפה מסומנת רוסית" המשמשת בעיקר בתקשורת רשמית, כגון הרצאות בשפת סימנים באוניברסיטאות, מאמרים בכנס, ובעבר שימש בטלוויזיה בתוכניות חדשות מתורגמות.
היסטוריה

ההערכה היא שהשפה התחילה בסביבות 1806, כשנפתח בית ספר לחירשים בפאבלובסק, 19 מיל (31 קילומטרים) מדרום לפטרבורג. בשנת 1810 עבר בית הספר לסנקט פטרבורג. המיקום המקורי הלך והתפורר בתקופה הסובייטית, אך מאז תוקן. האחוזנ היא כיום מלון ומסעדה. היא יוצאה לבולגריה בשנת 1920, שם הפכה לשפה נפרדת (שפת סימנים בולגרית) ולא לניב של שפת הסימנים הרוסית, אם כי גם שם משתמשים בשפת הסימנים הרוסית. בדומה לשפת הסימנים האמריקאית, גם שפת הסימנים הרוסית היא במשפחת שפת הסימנים הצרפתית. עם זאת, אוצר המילים בשפת הסימנים הרוסית הושפע רבות משפת הסימנים האוסטרית. בית הספר השני לחירשים במוסקבה, שמשתמש בשפת הסימנים הרוסית בכיתות הלימוד, נפתח בשנת 1992.
חלק ניכר מהמחקר המוקדם על שפת הסימנים הרוסית נעשה על ידי גלינה לאזרבנה זייצבה, שכתבה את עבודת הדוקטורט שלה בשנת 1969 על יחסים מרחביים בשפת הסימנים הרוסית, וב-1992 המציאה את המונח הסטנדרטי כיום לשפת הסימנים הרוסית "רוסקי ז'סטוביי יאזיק" (רוסית: Русский Жестовый Язык). מחקר מתמשך על השפה מתקיים במרכז ללימודי חרשים במוסקבה.
גרסאות מקומיות

נראה שהשונות האזורית של שפת הסימנים הרוסית היא רחבה יחסית, דומה לגרסאות האזוריות בתוך שפת הסימנים הפולנית או שפת הסימנים האסטונית. מחקר אחד דיווח על דמיון לקסיקלי בין שתי שפות סימנים רוסיות של 70-80%, אך בשל המדגם המצומצם הפסיקו להסיק מסקנות האם הם מהווים אותו דבר או בשפות שונות.