stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שטיפ
הקהילה היהודית

הקהילה היהודית בעיר נוסדה ב-1512 עת התיישבו בה 38 משפחות ממגורשי ספרד. היהודים שהוזמנו לשטחי האימפריה העות'מאנית על ידי הסולטאן העות'מאני באיזיט השני, היו בעלי מקצוע, אוריינים ונקלטו היטב במסגרותיה של האימפריה החדשה. במקום הוקם בית עלמין לקהילה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה ממלכת יוגוסלביה, קהילת יהודי שטיפ הייתה אחת מ-117 הקהילות המאורגנות בממלכה ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה 800 נפשות. הרובע היהודי מוקם בצפונה של העיר והיו משפחות מועטות שהתגוררו בדרום העיר. בפרוץ הקרבות נמלטו מקצת מבני הקהילה כנראה לאלבניה.
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי, הורמאכט נכנס לשטחה ללא קרב והשתמש באדמתה כבסיס להכנעת ממלכת יוגוסלביה. באפריל נמסרה מקדוניה הווארדארית לחזקת הבולגרים, תוך הבטחה להכרה בתביעותיהם הטריטוריאליות לאחר תום מלחמת העולם השנייה. על יהודי העיר הוחל החוק להגנת האומה, הם נצטוו לענוד טלאי צהוב וכל הגברים בגילאי 20–40 גויסו לעבודות כפייה. באמצעות חקיקה מיוחדת, נמנעה מיהודי שטיפ אזרחות בולגרית והם נותרו מחוסרי אזרחות.
ב-11 במרץ 1943 ב-5 לפנות בוקר, נערכה אקציה בעיר על ידי שוטרים וחיילים בולגרים ובמהלכה נעצרו 546 מבני הקהילה היהודית. היהודים הועמסו על רכבות משא ונשלחו לעיר סקופיה שם הושמו במעצר ביחד עם בני קהילות סקופיה וביטולה במחנה המעצר מונופול, ששכן בתוך בית חרושת לטבק בעיר. השוטרים הבולגרים הכו את בני הקהילה ובמיוחד את רבה ותועדו מעשי אונס.
מנהל בנק בעיר שטיפ תיאר את המראות:
”הייתי מזועזע ממראה גברים, נשים, זקנים, ילדים, חולים ותינוקות, שהועמסו כמו בקר לתוך קרונות משא”.
ב-22 במרץ, 25 במרץ וב-29 במרץ 1943, גורשו כל היהודים שהיו עצורים במחנה מונופול בשלושה משלוחי רכבת אל מחנה ההשמדה טרבלינקה. רק 196 מתוך 7,160 המגורשים, מתוכם יהודים בודדים משטיפ ניצלו בתום המלחמה.
בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר, אך הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות השואה. ב-13 במאי 2009 הכריזה הנהלת המוזיאון המקומי, כי בכוונתה להתחיל בעבודות שיקום ושימור בית העלמין היהודי העתיק בעיר בסיוע מימון שהתקבל מהממשל המקדוני. מבדיקה שנערכה באתר החרב עולה, כי קיימים שרידים של 120 מצבות המפוזרים על פני המדרון בו ממוקם בית העלמין.
ערים תאומות

קרואטיה ספליט, קרואטיה
לקריאה נוספת

מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999.
ניר ברוך (עורך), השמדה והישרדות בבולגריה המאוחדת ומסקנות ועדת בייסקי, העמותה לחקר הקהילות היהודיות בבלקן ולהנצחתן, תל אביב, 2003.
Gordiejew, Paul Benjamin, Voices of Yogoslav Jewry, State University of New York Press, Albany, U.S.A, 1999.
הערות שוליים

↑  העיר שטיפ "סקירה היסטורית", באתר הרשות המקומית שטיפ (באנגלית).
↑  העיר שטיפ "סקירה כלכלית", באתר הרשות המקומית שטיפ (באנגלית).
↑  העיר שטיפ "סקירת תשתיות העיר", באתר הרשות המקומית שטיפ (באנגלית).
↑  העיר שטיפ "סקירה דמוגרפית", באתר הרשות המקומית שטיפ (באנגלית).
↑  נתוני אקלים "נתוני אקלים רב שנתיים בעיר שטיפ", באתר en.allmetsat.com (באנגלית).
1 2  הקהילה היהודית בשטיפ "שיקום בית העלמין הישן בעיר שטיפ", באתר balkan travellers (באנגלית).
↑  צילום בית העלמין היהודי בשטיפ (2002), באתר המרכז לאמנות יהודית.
↑  מינה רוזן
(עורכת), ימי הסהר-פרקים בתולדות היהודים באימפריה העות'מאנית , המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב, התשנ"ו-1996, עמודים 55-45.
1 2  ג'ני לבל, שואת יהודי יוגוסלאביה - הקהילות במאקדוניה, פירוט וחבל קוסובו, פורסם ב"פעמים", 27, תשמ"ו 1986, עמ' 62–75. חוברת שהוקדשה לנושא יהדות ספרד והמזרח בתקופת השואה. באתר מה-יא"ה.
↑  נסים יושע, "השועל הבלקני – על חלקה של בולגריה בהשמדת יהודים", באתר "יד ושם".
↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמוד 124.
↑  מיכאל בר-זוהר, עמוד 124.
↑  מיכאל בר-זוהר, עמוד 130.
1 2  הקהילה היהודית בשטיפ "שיקום בית העלמין הישן בעיר שטיפ", באתר jewish-heritage-travel (באנגלית).
↑  בית העלמין היהודי בשטיפ, באתר Jewish Cemetery Project (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge891842
תיאטרון קיראי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון, מבנה לשעבר 
 מיקום:  בודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 מייסדים:  László Beöthy 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 6 בנובמבר 1903
 תאריך פתיחה רשמי:  6 בנובמבר 1903 
 תאריך פירוק:  1940 
 קואורדינטות:  47°30′15″N 19°04′02″E﻿ / ﻿47.50403°N 19.06715°E﻿ / 47.50403; 19.06715
 he
 
תיאטרון קיראי והאמנית הפופולרית ביותר שלו, שארי פֶדַאק. שנות תחילת ה-1900
תיאטרון קִירַאי, מילולית: "תיאטרון המלך" (בהונגרית: Király Színház) היה תיאטרון הונגרי שנפתח ב-6 בנובמבר 1903 בבודפשט, ברחוב קיראי 71 (Király u.71). התיאטרון הוקם על ידי העיתונאי והבמאי לאסלו באוטי, וכבר בקבלת רישיון ההפעלה נתקל בקשיים חמורים.
בשנת 1903 התוודה לאסלו בֶּאוֹטִי בפני חבריו ב"בית קפה בלגרד": "מספיק לי מהעיתונות. אני רוצה לעשות תיאטרון." בניין התיאטרון היה במקור משכנו של "אורפום שוֹמוֹשִי" ששמו ׁ(במיקום אחר) הפך לימים לתיאטרון האופרטה של בודפשט. הבניין הרעוע דאז נקנה ושופץ בעזרת משפחתה של השחקנית סידי ראקושי, בעלת בית ספר למשחק ואמו של לאסלו באוטי.
ההצגה הראשונה של התיאטרון הייתה האופרטה של המלחין ינה הוסקה "פרח הזהב", אך פריצת הדרך האמיתית הגיעה עם "האביר יאנוש" או "יאנוש ויטז" (János Vitéz) של המלחין פונגראץ קצ'ו (Kacsóh Pongrác), שהתקיים ב-14 בנובמבר 1904. עד 1925 היה תיאטרון קיראי תיאטרון האופרטה הפופולרי והמצליח ביותר בבודפשט, הודות לחוש העסקי והאמנותי המצוין של באוטי. בין השנים 1918–1925 פעל תיאטרון קיראי כתיאטרון במסגרת חברה בשם "האיחוד" (אוניו בע"מ). התאגיד, שנוסד בשנת 1918, נוהל גם כן על ידי באוטי.
לאחר נפילת האוניו בע"מ, נפסק הרצף הניהולי בניהול התיאטרון, במשך 11 השנים הבאות הובילו 6 מנהלים/במאים את עבודת התיאטרון ובילו זמן קצר מדי בתפקיד על מנת לפתח מדיניות תוכניות אמיתית. באוטי הוחלף תחילה על ידי ינה פלודי, ואחר כך מספטמבר 1929 היה אדן לאזאר המנהל. שלוש שנים לאחר מכן אאורל פלד היה המנהל ומספטמבר 1934 עד ספטמבר 1935 איגנץ זולטאן ושאנדור ורגה הובילו את תיאטרון קיראי. לבסוף מספטמבר 1935 עד נפילתו של התיאטרון, ארתור שפיץ בא אחריהם.
סדרת ההצלחות יוצאת הדופן של התיאטרון הסתיימה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. הירידה בסטנדרטים וההאטה הכלכלית הכללית גרמו לירידה האיטית של תיאטרון קיראי ואז בשנת 1936 הגיעה נפילתו. התיאטרון חי את תקופת הזוהר שלו בניהולו של באוטי. חזית הבניין נהרסה בשנת 1941. כיום פועלת מחלקת הסייף של Újpest TE בבניין התיאטרון לשעבר.
הצוות של תיאטרון קיראי כלל את צוות השחקנים: שארי פדאק, אמי קושארי, אלזה סמושי, יוצי לאבש, וילמה מדיאסאי, נושי שומוג'י, אירן בילר, בלה קורניאי, מרטון ראטקאי, אקוש רטוני, ארפאד לטאבאר (האב).
מופעי אופרטה גדולים

בסך הכל כמעט 250 הצגות שונות, הוצגו בתיאטרון קיראי, לרבות אופרטת ג'אז על בסיס ניסיוני. העבודות החשובות ביותר:
ויקטור יעקובי: יריד הבנות, סיביל
ינה הוסקה: באבא גיל
פרנץ להאר: האלמנה העליזה; הרוזן של לוקסמבורג
אמריך קלמן; נסיכת הצ'רדש, הביידרה
אלברט סירמאי: מגנאש מישקה, חלת הדבש.
שופן (באמצעות השימוש במוזיקה של שופן)
לקריאה נוספת

לקסיקון תיאטרון הונגרי ב- MEK
הבניין
לאיוש קוך: תוכנית התיאטרון קיראי (1958)
הריסת תיאטרון המלך
אתר אליזבת סיטי
תגובת שיקוע

.

תגובת שיקוע, ובלועזית: פְּרֶסיפּיטציה (באנגלית: precipitation), היא תוצר ערבוב של שתי תמיסות. בתגובת שיקוע, נוצר מומס במצב מוצק שנקרא משקע, בתוך הממס שלרוב הוא מים. החומר החדש שמורכב משתי התמיסות ישקע לתחתית הנוזל, אלא אם כן הנוזל צפוף יותר ממנו, ובמקרה זה יצוף. משקע יכול להיווצר גם כאשר התמיסה הופכת רוויה כלומר ריכוזי המומסים עולים מעל קבוע מכפלת המסיסות בעקבות אידוי נוזל.
תהליך שיקוע של תרכובות יוניות

בעת ערבוב שתי תמיסות של תרכובות יוניות, יון חיובי (מתכת) מתרכובת אחת ויון שלילי (אל-מתכת) מהתרכובת השנייה מתאחדים לתרכובת נפרדת. המשקע לרוב נוצר במצב צבירה מוצק.
דוגמה:
ערבבו את התמיסה של התרכובת היונית נתרן כלורי (NaCl) אשר מורכבת מהיסודות נתרן וכלור, ואת התמיסה של התרכובת כסף חנקתי (AgNO3) אשר מורכבת מהיסוד כסף ומיון חנקתי. מערבוב תמיסות שתי התרכובות נוצרה תרכובת חדשה: כסף כלורי (AgCl) במצב צבירה מוצק (solid), זהו המשקע.
שני היונים הנותרים, נתרן ויון חנקתי אינם מצטרפים לתרכובת ונשארים פרודים. יונים שאינם לוקחים חלק בתגובת שיקוע נקראים יונים משקיפים, ונמצאים במצב מימי (aqueous) כאשר הם מוקפים במולקלות קוטביות של מים.
התהליך לעיל מיוצג כימית כך:
AgNO3(aq) + NaCl(aq) ----> AgCl(s) + Na+(aq) + NO-3(aq)
כאשר aq=aqueous ו - S=solid
ניסוח הנטו של תגובת השיקוע ייוצג כימית כך:
Ag+(aq) + Cl-(aq) ----> AgCl(s)
תהליך שיקוע של תרכובות יוניות > יונים משקיפים

באופן תאורטי, תגובת שיקוע יכולה להתרחש גם על ידי זוג היונים השני (היונים המשקיפים, יון הנתרן (Na+) והיון החנקתי (-NO3), יגיבו, אך בפועל אין התגובה מתרחשת. יונים אשר ממוקמים בטור הראשון של הטבלה המחזורית – מתכות אלקליות (כלומר, בעלי אלקטרון אחד ברמת האנרגיה האחרונה שבאטום) אינם יוצרים תרכובות יוניות קשות תמס היוצרות משקע. כמו כן, קטיון האמוניום (+NH4) גם הוא יוצר תרכובות יוניות קלות תמס.
ראו גם

יון
קשר יוני
מסיסות (מים)
הערות שוליים

↑  היסודות מהטור הראשון הם: H (מימן), Li (ליתיום), Na (נתרן), K (אשלגן), Rb (רובידיום), Cs (צסיום) ו־Fr (פרנציום).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533809005171  BnF: cb119667025 (data)  LCCN: sh85106216  NDL: 00573050
תיאטרון צנדריקה

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  אלנה פטרשקנו 
 תקופת הפעילות:  1945–הווה (כ־79 שנים) 
 מיקום המטה:  בוקרשט 
  
 www.teatrultandarica.ro
 
תיאטרון צנדריקה (ברומנית: Teatrul Ţăndărică) הוא תיאטרון בובות המתקיים בבוקרשט, רומניה.
היסטוריה

תיאטרון צנדריקה נוסד ב-1945 ביוזמתה של אלנה פטרשקנו ובסיוע של קרן המלך מיכאל הראשון ולוקרציו פטרשקנו. לפי בקשתה של אלנה פטרשקנו הצטרפה לתיאטרון הקבוצה של לוצ'יה קאלומרי ודורינה טנססקו, כשהאחרונה משמשת כשחקנית ראשית ומדריכה של כל היתר.
ב-1949, לאחר מעצרם של בני הזוג פטרשקנו, הפך התיאטרון לתיאטרון ממלכתי והניהול ניתן למרגרטה ניקולסקו.
תיאטרון צנדריקה מארגן פסטיבלים בינלאומיים של תיאטרוני אנימציה ונכון לסוף 2015 התקיימו כבר 11 פסטיבלים בינלאומיים.
הערות שוליים

↑  Festivaluri (ברומנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n80039947  VIAF: 129000519   WorldCat (עם VIAF): 129000519
שירים (הורטיוס)

| --- | --- |
 שירים 1  שירים 3  שירים  2  שירים 4 
 מידע כללי
 מאת:  הורטיוס 
 שפת המקור:  לטינית 
 סוגה:  אנתולוגיה, שירה לירית 
 
השירים (בלטינית: Carmina) או האוֹדות (Odae, מיוונית: ὠδή = 'שיר') הם ארבעה ספרים של שירים ליריים שחיבר המשורר הרומאי הורטיוס. שלושת הספרים הראשונים פורסמו בשנת 23 לפנה"ס, והרביעי פורסם עשר שנים מאוחר יותר.
ספרי השירים נשכחו כמעט לחלוטין עד שלהי ימי הביניים, והורטיוס נודע אז בעיקר בשל מימרותיו ופתגמיו הידועים, שצוטטו מתוך הסאטירות והאיגרות שכתב. פטרארקה בן המאה ה-14 היה הראשון שציטט בהרחבה משיריו של הורטיוס, ובעקבותיו זכו השירים לאינספור הוצאות לאור ותרגומים שונים ברחבי אירופה, עד ימינו אנו.
סגנון ותוכן

בשיריו שילב הורטיוס סגנונות-שירה רבים ושונים אותם שאל מהמשוררים והכותבים שקדמו לו, והוא מזכיר בהערצה כמה מהם, ביניהם סאפפו, אלקאיוס ופינדארוס. בין סגנונות אלו ניתן למצוא משקלים שיריים ואמצעים רטוריים קלאסיים, שהורטיוס שילב בצורה אמנותית יוצאת דופן.
מבחינה תוכנית, השירים משקפים קשת רחבה מאוד של נושאים ומציגים גישות שונות ואף מנוגדות לנושאים אלו. כך, ניתן למצוא בשירים רשמים מניסיונו האישי העשיר, 'המלצות' לחיים ראויים ברוח הפילוסופיה הסטואית, ביקורת על דמויות ומוסדות בני זמנו, תיאורים גאוגרפיים שונים, שירי אהבה ועוד, והכל תוך שימוש באמצעים רטוריים מגוונים ושיבוץ מאות הֶרְמֵזים ליצירות קלאסיות שקדמו לו.
יכולתו יוצאת הדופן לשלב תוכן מגוון באינספור אמצעי ביטוי הובילה את פרידריך ניטשה לכתוב כי:
עד עצם היום הזה לא הפקתי הנאה אמנותית משום משורר, כפי שהפקתי למן הרגע הראשון מאוֹדה של הוראטיוס. בשפות אחרות אין אף להעלות על הדעת הישגים כאלה. פסיפס המילים, כשכל מילה בצלילה, במיקומה ובמשמעותה חודרת ומשפיעה לימינה ולשמאלה ולכל כיוון, המזער בהיקף ובמספר הסמלים, המירב המושג בעוצמתם של סמלים אלה — כל זה הינו רומאי, ובעל מצוינות שאין דוגמתה
גם המשורר והסופר האנגלי אלפרד טניסון מציין - מבלי לנקוב בשמו של הורטיוס - כי למד בשיעורים הקלאסיים את אותן "...quoted odes, and jewels five-words-long, That on the stretched forefinger of all Time, Sparkle for ever" ("אוֹדות מצוטטות, ויהלומים בני חמש מילים, שעל אצבעו המושטת של הזמן כולו, יזהרו לנצח").
השפעות תרבותיות

החל מהמאות ה-15-14 החלו לצאת לאור מהדורות רבות של השירים, הן במקור הלטיני והן בתרגומים שונים, ואלו נפוצו ברחבי אירופה והפכו עד מהרה למושא להערצה ולחיקוי. לפי הערכות החוקרים, הורטיוס הוא המשורר המתורגם ביותר מאז ומעולם.
השירים כוללים כמה ממכתמיו הידועים ביותר של הורטיוס, ביניהם carpe diem ('קטפי את היום' - ספר 1, 11, שורה 8), auream... mediocritatem ('שביל הזהב' - ספר 2, 10, שורה 5), Dulce et decorum est pro patria mori ('טוב ויפה הוא למות למען המולדת' - ספר 3, 2, שורה 13) ועוד. הפתגם האחרון שימש כותרת לשיר האנטי-מלחמתי של וילפרד אוון, בו הוא מכנה אותו "The old Lie" (השקר הנושן), ומנגד היווה ככל הנראה את הבסיס לסיסמה "טוב למות בעד ארצנו" שצוטטה בשם יוסף טרומפלדור לפני מותו.
ראו גם

ספרות לטינית
על אמנות הפיוט
לקריאה נוספת

רחל בירנבאום, הוראטיוס: השירים (האודות), ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ח
הערות שוליים

↑  רחל בירנבאום, הוראטיוס: השירים (האודות), ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ח, עמ' 16-15
↑  ראש הפרק האחרון של 'שקיעת האלילים', מובא אצל רחל בירנבאום, עמ' 20.
↑  Alfred Tennyson, "The Princess", II, lines 372-374.
↑  רחל בירנבאום, עמ' 16. היא מפנה למחקר מ-1906 שמנה 328 תרגומים שונים לשירי הורטיוס, בשפות איטלקית, גרמנית, צרפתית ואנגלית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590434805171  PLWABN: 9810633308605606  BNE: XX2023920  BnF: cb12417432r (data)  GND: 4072625-3  LCCN: n81044866  NLA: 35669270  NLG: 177580  SUDOC: 027526631  VcBA: 492/4827  VIAF: 176605032   WorldCat (עם VIAF): 176605032
שש דרגות חופש

תנועת שש דרגות חופש של גוף מוגדרת על ידי מיקומו ומצב הזוויתי שבו הוא נמצא ביחס למערכת צירים נתונה במרחב תלת-ממדי. את התנועה ניתן להפריד לתנועה קווית (העתקה) בשלושה צירים ותנועה זוויתית (סיבוב) סביב שלושה צירים ומכאן שמה.
תנועת שלוש דרגות חופש לרוב מתארת דימוי תנועה קווית של גוף או נקודת מסה במרחב התלת־ממדי, ללא תנועה זוויתית. משמש בסימולטורים פיזיקליים מפושטים. לעיתים רחוקות יכול לתאר תנועה קווית במרחב דו-ממדי ותנועה זוויתית סביב הציר המאונך למישור.
תנועה קווית

נפוץ להשתמש במערכת צירים קרטזית בעלת שלושה צירים לתיאור תנועה קווית של גוף. התנועה הקווית מתארת בפועל תנועה של מרכז הכובד של הגוף:
תנועה אורכית - תנועה לפנים או לאחור. כיוונו לרוב מסומן מהחלק אחורי לכיוון החלק הקדמי של הגוף. בכלי תחבורה מהירכתיים לכיוון החרטום.
תנועה רוחבית - תנועה ימינה או שמאלה.
תנועה אנכית - תנועה מעלה מטה.
תנועות זוויתית

ישנן שלוש תנועות זוויתית המבצעות סיבוב של הגוף סביב צירי התנועה הקווים.
תנועות זוויתיות:
סבסוב - זוהי תנועה של גוף סביב הציר האנכי שלו. מכונה גם שינוי אזימוט.
עלרוד - זוהי התנועה של גוף סביב הציר הרוחבי שלו ומאפשרת הטיית הקצה הקדמי והקצה האחורי של הגוף מעלה מטה.
גלגול  - זוהי התנועה של גוף סביב הציר האורכי שלו.
ראו גם

מאזנות
יציבות כלי טיס
מכניקה של גוף קשיח
זוויות אוילר
תנועה זוויתית של אוניה
תנועה זוויתית של מטוס
שושלת פהלווי

| --- | --- |

 מדינה:  המדינה האימפריאלית של איראן, איראן 
 מייסד:  רזא שאה פהלווי 
 תקופת השושלת:  12 בדצמבר 1925 – 1 באפריל 1979 (53 שנים) 
 
שושלת פהלווי (בפרסית: دودمان پهلوی) היא שושלת המלוכה האחרונה באיראן. תחילתה של השושלת ב־1925, כאשר הוכתר רזא ח'אן לשאה במקום אחמד שאה קאג'אר מהשושלת הקאג'ארית והקמת המדינה האימפריאלית של איראן וסופה בהדחתו של מוחמד רזא שאה פהלווי במהלך המהפכה האסלאמית ב-1979. הטוען לכתר פהלווי כיום הוא רזא כורש עלי פהלווי, והוא פועל נגד משטר הרפובליקה האסלאמית מהגלות.
רזא שאה פהלווי (1925–1944)

שמו המקורי של רזא שאה פהלווי היה רזא ח'אן, והוא עלה לשלטון לאחר שביצע הפיכה צבאית מוצלחת באיראן ב־1921.
הוא כיהן כשר המלחמה והמפקד העליון של צבאו, ומ־1923 היה גם ראש הממשלה. ב־1925 הכריז עצמו כשאה (קיסר). ב־1935 שינה את שם ארצו מפרס לאיראן. ביצע רפורמות במדינתו והידק את הקשרים עם שכנותיה. ב־1941 אילצו אותו בעלות הברית לוותר על כיסאו לבנו מוחמד רזא שאה לאור ניסיונתו להתקרב לגרמניה הנאצית והוא הוגלה לדרום אפריקה, שם מת.
רזא שאה פהלווי (1925–1944) > מעמדות חברתיים

הרפורמות שהנהיג רזא שאה הובילו לשינויי מעמד בחברה הפרסית ולהקמת סדר מעמדות חדש:
השכבות הדומיננטיות: השכבות הדומיננטיות בתקופת שושלת פהלווי המוקדמת היו דומות לאלו של תקופת השושלת הקאג'ארית המאוחרת. השכבות הללו כללו את בני בית המלוכה, בירוקרטים ברמה גבוהה, בעלי אדמות גדולים, ח'אנים שבטיים, אנשי דת (עולמא) מרכזיים וסוחרים משגשגים. עם הזמן בוצעה עקירה הדרגתית של סוחרים משגשגים על ידי יזמים וסוחרים תעשייתיים חדשים, קבלנים, מהנדסים יועצים, מממנים ובנקאים. כמוה התרחשה עם הזמן שחיקה בכוחם ובמעמדם של אנשי הדת ובעלי הקרקעות המסורתיים.
מעמד הביניים החדש: צמיחת הבירוקרטיה, הביקוש הגובר לטכנאים ומנהלים בכל הרמות במגזר הציבורי והפרטי, וההתרחבות המהירה של החינוך בסגנון מערבי תרמו לעלייתו של מעמד ביניים לא יזומי, שכלל אנשי מקצוע עצמאיים, עובדי מדינה, צבא של כוח אדם, עובדי רפואה ושירותים מדיניים וטכנאים במפעלים פרטיים. חברי מעמד זה היו הסוכנים העיקריים לבניית המדינה ולמודרניזציה בתקופת פהלווי. אולם היעדר הזדמנויות להשתתפות פוליטית משמעותית, במיוחד בשני העשורים האחרונים של אותה תקופה, יצר אמביוולנטיות, חוסר שביעות רצון, ובסופו של דבר התנגדות פעילה כלפי המשטר בקרב רבים מבני המעמד הזה.
מעמד הביניים המסורתי: השכבות הדתיות הישנות (נודעו בתור חובשי הטורבן), סוחרים ואמנים. כל אלו גילו חוסן כלכלי ותרבותי יוצא דופן במהלך תקופת פהלווי. הסוחרים נותרו בסיס הכוח הפיננסי והפוליטי של ממסד הפקידים השיעי ומעוזן של תנועות מחאה פוליטיות פופולריות, כולל התנועה האנטי-רפובליקנית של 1925, המניע להלאמת נפט בשנת משנת 1932 ועוד. אמנים ובעלי חנויות מסורתיים מיקמו לרוב את חנויותיהם במרכזים העירוניים הישנים ולאורך רחובות הרבעים העירוניים החדשים. הם פעלו עם הון מוגבל, עבדו בעבודות ידניות והעסיקו בדרך כלל אחד או יותר חניכים וצעירים.
מעמד העובדים: בשנות העשרים כמעט כל העובדים הפרסים היו עדיין מועסקים בעבודות יד ותעשיות מסורתיות קטנות אחרות. למשל, בטהראן, שם עסקו 5,000 אומנים ו-7,000 חניכים במלאכות השונות בשנת 1926, בעוד רק כמה מאות הועסקו בקבוצות קטנות במפעלים מודרניים כגון מפעלי טקסטיל, בתי דפוס ותחנות כוח. בשנות ה־30 גדל כוחו וכשירותו הטכנית של כוח העבודה התעשייתי. בסוף העשור היו יותר מ-260,000 עובדים בענפי התעשייה, הכרייה, הבנייה, התחבורה והמלאכה השונים, כמות כמעט משולשת מלפני מלחמת העולם הראשונה.
מעמד החקלאים: בתקופת שושלת פהלווי חלקם של איכרים ואנשי שבט באוכלוסייה הכוללת של פרס ירד מכ-80 אחוזים בראשית שנות העשרים לכ-50 אחוזים בסוף שנות ה־50. בני השבטים הנודדים במיוחד איבדו את חשיבותם הדמוגרפית תחת שלטון פהלווי, וירדו מכ-25 אחוזים מהאוכלוסייה בעת עלייתו של רזא שאה לשלטון אל פחות מחמישה אחוזים בתוך שלושים שנה. למעשה, כלל המבנה החברתי של בני השבטים השתנה ורוב השינוי התרחש עקב התיעוש הרחב והמודרניזציה בתקופת שלטונו של רזא שאה.
מעמד האישה: המודרזיציה בתקופתו והצמיחה הכלכלית שנוצרה כתוצאה ממנה, למספר שנים, יצרה תמריצים למעורבות עמוקה יותר של הנשים בכלכלה ובחברה. בשנים 1936–1941 החלה באיראן תנועה חברתית לקידום זכויות הנשים במדינה. התנועה נתקלה בהתנגדות מטעם הממסד הדתי, שמנע התארגנות פוליטית פמיניסטית. עם זאת, הממשל כן שיתף פעולה עם ארגוני נשים במאבקים ספציפיים ופעל להפחתת נישואי ילדים, פוליגמיה, הדרה מהחברה הציבורית והפרדה בחינוך.
מוחמד רזא שאה פהלווי (1944–1980)

מוחמד רזא שאה פהלווי עלה לשלטון לאחר גלותו של אביו והנהיג רפורמות בארצו. בשנת 1946, לאחר משבר איראן במסגרת המלחמה הקרה, נסוגו כוחות הצבא האדום האחרונים מאיראן. מתנגדו העיקרי היה איש הדת האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, שגלה מארצו ב־1963 והגיע לצרפת. לאחר ההפיכה שהתרחשה ב־1953 שבמסגרתה הודח ראש הממשלה מוחמד מוסאדק, השיג מוחמד רזא שאה סמכויות שלטון אוטוקרטיות וקידם תהליכי רפורמות מרחיקי לכת בסגנון מערבי, אשר נודעו בכינוי הכולל "המהפכה הלבנה". מוחמד רזא שאה פהלווי הודח במהפכה האיראנית ב־1979 על ידי ח'ומייני. לאחר שהודח ב־1979, גלה ברחבי העולם עד שנקבר במצרים ב־1980. הסכם אלג'יר שחתם השאה עם משטר סדאם חוסיין בעיראק, התמוסס לאחר המהפכה האסלאמית עם פרוץ מלחמת איראן–עיראק. השאה קיים יחסים חמים עם מדינת ישראל, המדינות קיימו בניהן סחר פורה שכלל סחר בנפט, טכנולוגיה ותעשייה.
רזא כורש עלי (1980 ואילך) - השאה הגולה

גלה לארצות הברית לאחר מהפכת ח'ומייני (1979) ומנסה כיום לשוב לשלטון באיראן בדרכים חוקיות ודמוקרטיות.
ראו גם

הניסים המלכותיים של איראן
המהפכה האיראנית
פארה דיבה
הערות שוליים

↑  המעמדות החברתיים באיראן בתקופת פהלווי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Poupak Tafreshi, The struggle for freedom, justice, and equality, Washington University in St. Louis, ‏1.1.2010
↑  ‏סואדכוהי‏ (Q108933097)
↑  הבא בירושה אחרי רזא כורש עלי פהלווי, מקור: סדר הירושה בוויקיפדיה הצרפתית | הפריט שלו בוויקינתונים: ‏כאמיאר פהלווי‏ (Q109170741)
| היסטוריה מודרנית של איראן |
| --- | --- | --- |
| השושלת הקאג'ארית | מלחמות האימפריה הרוסית–פרס • המלחמה האנגלו-פרסית • מרד הטבק באיראן • מודרניזם אסלאמי • המהפכה החוקתית בפרס • המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה • ההסכם האנגלו-איראני • ההפיכה באיראן (1921) • מרד סימקו שיקאק | איראן |
| שושלת פהלווי | רזא שאה פהלווי • העימות במקדש האימאם א-רידא • הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן • משבר אבאדאן • ההפיכה באיראן (1953) • המהפכה הלבנה • חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית • תאוריית הקשר על הדחת השאה מאיראן • המהפכה האסלאמית • הממשלה האיראנית הגולה | איראן |
| הרפובליקה האסלאמית | הפיכת נוז'ה • משבר בני הערובה באיראן • מלחמת איראן–עיראק • הסכסוך האיראני-ישראלי • הסכסוך האיראני–סעודי • תוכנית הגרעין האיראנית • טרור אסלאמי • בדלנות כורדית באיראן • ההפגנות באיראן (2018–2019) • ההפגנות באיראן (2022–2023) | איראן |
פורטל איראן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560432305171  LCCN: sh85067905  VIAF: 240150323726809970010   WorldCat (עם VIAF): 240150323726809970010
שירי שתייה

שירי שתייה הם סוג שירים המושר בחגיגות, משתאות ובפסטיבלים, או שירים המתארים אירועים כאלה. השירים לרוב קצביים עם תוכן קצר, שלעיתים מעודד שתיית משקאות אלכוהולים (גם בין בית שיר אחד למשנהו). השיר יכול להיות מלווה במחיאת כפיים, תנועת גוף ומשחקי שתייה.
יש שירים המושרים במהירות ובסולמות גבהים והולכים, ואחרים מורכבים ובעלי פוליפוניה.
היסטוריה

המנהג הוא עתיק יומין. קיקרו מספר על שירה בזמן אורגיות. מימי הביניים אפשר להזכיר את השיר "כאשר אנו בטברנה" (בלטינית In taberna quando sumus) מתוך כרמינה בורנה.
החל מן הרנסאנס נותרו שירים רבים. כבר אז הייתה נטייה לבדיחות-דעת ומחשבה ביקורתית, למשל ב"כוסית ל (אל) המהולל שלנו" (Vitrum nostrum gloriosum) הבנוי כמזמור גרגוריאני אך שר על ההנאה שבשתיית יין ולועג להלך הרוח הרוחני.
היסטוריה > צרפת

בצרפת השירים לוו בלאוטה. בתחילה היה זה זמר בודד ואחר-כך בקבוצה של שלושה. פייר אטניין הפך את ריקוד הטורדיון (Tourdion) לשיר שתייה. בסוף המאה ה-17 השירים נעשו כה פופולריים עד שהודפסו אחת לשלושה חודשים בפריז. כ 250 אוספים פורסמו עם הכותרת "שירים רציניים ולשתייה" (Airs sérieux et à boire). נושא השירים הרציניים היה התבוננות בנוף ואהבה.
מהמאה ה-18 מפורסם עד היום השיר "אבירי השולחן העגול" כשם נרדף לאוהבי יין. השיר ידוע ברחבי העולם דובר הצרפתית: שווייץ, בלגיה, חבל קוויבק ומחוז אונטריו שבקנדה. בשיר רוב השורות מסתיימת בקריאות "כן, כן, כן" או "לא, לא, לא". השיר מופיע בעברית כ"יקבי ראשון לציון". שיר יין אחר שנכתב באותה תקופה על ידי הכומר גבריאל לטֶנְיאן (Gabriel-Charles de Lattaignant) הוא "פאנשון".
במאה ה-20 נאספו השירים בבלגיה וצרפת בשירונים של סטודנטים (chansonnier estudiantin) וכללו גם שירים גסים ובעלי רמיזות מיניות.
היסטוריה > גרמניה

בין המוזיקאים הגרמנים שכתבו שירי שתייה בתקופת הרנסאנס נמנים: הנס ליאו האסלר, אורלנדו לאסוס ואוסוולד פון וולקנשטיין.
בשנת 1810 כתב יוהאן וולפגנג פון גתה לכבוד יום הולדתה של לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ את שירו "Ergo Bebamus" (לטינית: "אז הבה נשתה!"), שהפך לשיר סטודנטים. שם השיר לקוח ממשפט שאמר לכאורה האפיפיור מרטינוס הרביעי: "כמה סבלנו בשביל כנסייתו הקדושה של אלוהים! אז הבה נשתה!".
בסורבית (שפת מיעוט סלבי בברנדנבורג, גרמניה) רווח מאמצע המאה ה-19 השיר "סיבה לשתות" אודות הברנדי פאלנץ ( palenc, ידוע במזרח אירופה גם כפלינקה).
השיר המוקדש לבומרלונדר (משקה אלכוהולי) - "בומרלונדר קר כקרח" גרמנית: Eisgekühlter Bommerlunder), מושר במהירות וסולם גבהים והולכים עד שלא ניתן לשיר אותו.
במאה ה-19 היו מוכרים שירים ששרו סטודנטים באירועים חברתיים (Commercium) ונאספו בספרים (Allgemeines Deutsches Kommersbuch). בסוף אותה מאה, בתקופת וילהלם השני, קיסר גרמניה ורוח הוילהלמיניסמוס מסורת זו קפאה ולצד השירים הרשמיים לא הופיעו שירים חדשים.
כדי לשמור על ספרי השירים מהשולחנות הרטובים במשקה נוהגים בבלגיה וגרמניה להצמיד לכריכה כפתורי ברזל הנקראים "ציפרוני בירה".
היסטוריה > ארצות אחרות

באירלנד ידועים השירים "וויסקי בכד" (Whiskey in the Jar) שמוכר בגרסה ישראלית כ"סימן שאתה צעיר", ללא קשר לשתייה, של שלישיית גשר הירקון ו"ספן שיכור" (Drunken Sailor).
בשוודיה שירים אלה מקושרים לחג המולד וחג אמצע הקיץ. הידוע מביניהם הוא "הלן גור" Helan Går (לרוקן את הכל) מן המאה ה-19, הפופולרי גם בחוגים אקדמאיים בפינלנד, ושרים אותו בהרמת כוס ראשונה.
ההמנון של חבל אסטוריאס שבספרד "מולדתי האהובה" (Patria Querida) נחשב שיר שתייה (למעשה אחרי הכרזת אהבה למולדת בפתיחת השיר, הוא פונה לספר בגוף ראשון על אהוב המטפס על עץ תפוח לקטוף אחד לאהובתו).
ברוסיה רווחו שירי השתייה מאוד בחוגי סטודנטים מסוף המאה ה-18 ובמאה ה-19 תוך שילוב הומור, גסויות, שירי בירה ולעיתים ביקורת פוליטית.
ביהדות ובישראל

שירים על יין מוכרים בימי הביניים אצל עמנואל הרומי, רבי שלמה אבן גבירול ועוד.
השיר "יקבי ראשון לציון", מסוף המאה ה-19, הוא הגרסה הישראלית לשיר השתייה הצרפתי "אבירי השולחן העגול".
במאה ה-20 נכתבו מספר שירים על יין (שיר השיכור נתן אלתרמן, שיר היין חיים חפר ללחן של משה וילנסקי).
ראו גם

עמנואל הרומי, שירי יין
הנסיך הסטודנט
Collegium Vocale שר: "כשאני שותה מן יין הרוזֶה" במקור ריקוד טורידון
אוסף צרפתי של שירי שתייה, המאה ה-18.
ציפורני בירה
גאורג מילברג (Georg Mühlberg): מזמור, סביבות 1900
הצייר ההונגרי מיהאי זיגי: שרים שירי שתייה 1874