מאטיי קאראג'אלה
יצירה > סגנון ספרותי

כשטודור ויאנו כתב זמן קצר לאחר מותו של קאראג'אלה, הוא הגדיר אותו כ"דמות, אולי מושהית, מאותו דור אסתטי של סביבות 1880, שהצהיר על תפיסה של עליונות הערכים האמנותיים בחיים". זה איפשר לו לשרטט הקבלה בין מאטיי קאראג'אלה ואלכסנדרו מצ'דונסקי, חבר בכיר בתנועת הסימבוליזם ברומניה (אנ'), עם ההבדל המהותי היחיד ברמת המעורבות שלהם בענייני תרבות. שלא כמו אחיו למחצה לוקה, נטה קאראג'אלה להתרחק מהתנועות הספרותיות של תקופתו, והציב את ההתייחסויות התרבותיות שלו לעבר היחסי, בהשראת סופרים רומנטיים והסימבוליסטים כמו אדגר אלן פו, אוגיסט וילייה דה ל'איל-אדם (אנ'), ז'ול ברבה ד'אורביי, שארל בודלר וחוסה-מריה דה ארדיה (אנ'). תוך שימת לב להבדל הסגנוני המובהק בין הריאליסט (אנ') יון לוקה ושני בניו, ציין ויאנו כי השלושה חלקו, כתכונות אופייניות, "טיפוח צורות מפותחות לחלוטין, ראיית האמנות כמערכת סגורה עמידה בפני הכוחות האנרכיים של המציאות". לפי צ'וקולסקו, עבודתו של מאטיי תהיה "מינורית, אלא אם כן תוצב לצד זו של יון לוקה קאראג'אלה". במקום אחר, ציין צ'וקולסקו כי מכתב שנכתב על ידי מאטיי קאראג'אלה בצעירותו, ובו קטעי פרשנות חברתית ראשונים שלו, חיקה את הקליגרפיה של אביו עד לנקודה שבה ג'ורג'ה קלינסקו האמין בתחילה שהם פרי יצירתו של יון לוקה. מבקר הספרות פאול צ'רנאט (אנ') משער שההתנגשויות בין האב והבן הוכיחו את "ההתקשרות לאם וההתנתקות מהסמכות האבהית" של מאטי, ובמיוחד, "תסביך אדיפוס" שלו, שהוא רואה שגם בא לידי ביטוי באישיותם של סופרים רומנים מודרניים כמו אורמוז (אנ'), הדמות המייסדת של האוונגרד, והמייסד השותף של תנועת דאדא, טריסטן צארה.
כשדן במקוריותו של מאטיי קאראג'אלה, ראה בו קלינסקו "מקדם (אולי הראשון) של הבלקניות הספרותית, אותה תערובת שמנונית של ביטויים מגונים, דחפים תאוותנים, מודעות לגנאלוגיה הרפתקנית ומטושטשת, הכל מטוהר ונצפה מלמעלה על ידי אינטליגנציה עילאית". ביחס לספרות הרומנית, הוא האמין שגילה תכונה משותפת של סופרים "בלקניים" שמקורם בעיקר בוולאכיה, תוך שהוא מצטט את מאטיי קאראג'אלה בקבוצה שכללה גם את קאראג'אלה האב, מחבר הפתגמים והמוציא לאור של תחילת המאה ה-19 אנטון פאן, המשוררים המודרניים. טודור ארגזי, יון מינולסקו (אנ') יון בארבו, ואורמוז. הוא המשיך והגדיר קבוצה זו כ"הרגישים הגדולים המעוותים את פניהם, מוקיונים עם יותר מדי אינטליגנציה פלסטית". במקביל, ראה לובינסקו את קאראג'אלה כאחד בקבוצה של כותבי פרוזה מודרניסטיים שביקשו לעצב מחדש את הסוגה באמצעות שימוש בליריות (אנ'), ולכן היו מיושנים באופן פרדוקסלי בסטנדרטים של המאה ה-20. האופי המושהה של תרומתו של קאראג'אלה הוזכר גם על ידי היסטוריון הספרות אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו, שזיהה את שורשיו באר נובו ובאמצעותו את הנושאים של האמנות הביזנטית.
בין התכונות האחרות שהבדיל את קאראג'אלה מחבריו הסופרים הרומנים היה אוצר המילים היצירתי ביותר שלו, שנשען בחלקו על ארכיאיזמים (אנ') ומילים המופיעות לעיתים רחוקות באוצר המילים ברומנית (אנ') המודרני (כולל כאלה שהושאלו מטורקית ויוונית, או אפילו מרומאני). במקרים מסוימים, הוא השתמש באיות מומצא (אנ') - לדוגמה, הוא נהג באופן עקבי לשנות את האיות של המילה ל"קסם", farmec, כ-fermec. טודור ויאנו ציין שההרגל הזה דומה לניסויים המופיעים בשירתו הקריפטית של יון בארבו, וייחס את שני המקרים ל"כוונה להדגיש את ההבחנה בין המילים הכתובות והמילים המדוברות", בעוד שיון ויאנו הגדיר את קאראג'אלה כ"אומן מדויק. של השפה, בקיא יוצא דופן בשפה הרומנית, שמתוך סנוביות הוא מייחד אותה לקוראים הפלבאיים". הרומן Craii de Curtea-Veche (אנ') ("המלכים של החצר הישנה") כולל מגוון גדול של מילים הקיימות בסלנג של תחילת המאה ה-20 וניבולי פה רומניים (אנ'), כמו גם עיבוד של ההרגל הנפוץ אז לשאול משפטים שלמים מצרפתית כדי להתבטא (תכונה שהייתה קיימת במיוחד באוצר המילים ביומיום של מאטיי קאראג'אלה עצמו). הטון של הרומן, לעיתים קרובות חסר יראת כבוד, והגיחה של הספר אל היומיומי נראו בעיני אחדים כהעלאת מס לסגנון הבלתי פורמלי שטיפח בוגדן-פיטשטי.
מרבית ספרי הפרוזה של קאראג'אלה קשורים זה בזה באמצעות רמיזות לעצמו, ומדי פעם, הנרטיבים מתייחסים בדיסקרטיות זה לזה. אף על פי שהטקסטים שלו מאופיינים בדייקנות בהגדרת הרגע והמיקום לעלילה, הקווים הכלליים של הנרטיבים נתונים לרוב לקיטוע מחושב, טכניקה חדשנית המעידה, כותב ורטיק, על היכרותו של המחבר עם חזונו של אנטואן פורטייר (אנ'). ורטיק גם מציין שהקומדיה האנושית של בלזק, במיוחד מחזור השלושה-עשר שלו - שהיה אחד הספרים האהובים על קאראג'אלה ביותר - השפיעו על המבנה הכללי של סיפוריו.