המאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים
בתקופת המנדט הבריטי > שנות ה-20

בתחילת שנות ה-20 קיבל הקונגרס הערבי-פלסטיני שרשרת החלטות נגד הבית הלאומי היהודי, שהתגבשו ל"אמנה הלאומית" ("אל-מית'אק אל-קומי") של ערביי פלסטין, ובהן גם החלטה על איסור מכירת קרקעות ערביות ליהודים. בראשית שנות ה-20 אף הוצג בתיאטרון "אל-מנשיה" בשכם מחזה שחיבר עיזאת דראוזה ושמו "המתווך ובעל הקרקע", בו מפתה בתו של המתווך את בנו של בעל הקרקע למכור אותה ליהודים. העיתונים הערבים הרבו לפרסם מאמרים נגד מכירת קרקעות ליהודים והדוברים הערבים האשימו את הציונות בנישול הערבים מאדמתם.
בשנות ה-20 הבשילה בחוגים הערביים ההכרה כי התנועה הלאומית הפלסטינית תיכשל במאבקה במפעל הציוני, אם לא תמנע מכירת קרקעות של ערבים ליהודים. לכן, נעשו ניסיונות לרתום את המועצה המוסלמית העליונה לרכישת קרקעות שהיו בסכנת מכירה ולעשות אותן הקדש (בערבית: "וקף"). עם זאת, ניסיונות אלו נכשלו.
לדברי נשיא המועצה, אמין אל-חוסייני, המועצה מנעה באמצעות בתי הדין השרעיים מכירת קרקעות שהיו בהן זכויות לקטינים. האופוטרופוס של הקטין היה זקוק לאישור מבית הדין כדי למכור, וזו דאגה שלא יינתן אישור אם הקונים הם יהודים.
בשנות ה-20 עסקו שליחי הוועד הפועל הערבי ופעילי האגודה המוסלמית-נוצרית באיסוף מידע על עסקאות העומדות להתבצע. במקרים שבהם היה מדובר באדמת "משאע" (חזקה קולקטיבית), עודדו הפעילים כמה מבעליה להתנגד למכירה, מה שהספיק כדי להכשיל את כל העסקה. במקרים אחרים, עודדו שייח'ים בדוים לחתום על הצהרות המגנות שייח'ים אחרים שמכרו קרקעות וכך לשכנע אותם לבטל את העסקאות.
אף על פי כן, ב-1923 כתבו שייח'ים בדווים מעמק בית שאן במכתב לנציב הבריטי העליון הרברט סמואל: "לא ראינו כל רע מצד היהודים. מכרנו לסוכנות היהודית האמריקנית [הטעות במקור] חלק מאדמותינו, ובעזרת הכסף שקיבלנו אנחנו מפתחים את השטחים הגדולים שעוד נותרו ברשותנו ומעבדים אותם. אנחנו שבעי רצון מהיהודים האלה, ואנחנו משוכנעים שנעבוד יחד לשפר את האזור שלנו ולהיטיב עם האינטרסים המשותפים שלנו".
למכירות הקרקע ליהודים שרווחו היו תוצאות הרסניות על התנועה הלאומית הפלסטינית. יריבים פוליטיים הטיחו זה בזה האשמות על סחר קרקעות, כאשר מילת הגנאי המקובלת הייתה "מתווך" (סמסאר). ב-1925 כתב העיתון "אל-כרמל": "אין להאשים את הממשלה הבריטית...עלינו להאשים את עצמנו, שכן הפקדנו את ניהול עניינינו בידי אנשים שאינם ראויים לאמון, מוכרי קרקעות, מתווכים ומחפשי משרות". לאור המציאות של סחר ער בקרקעות לא התייחסו שלטונות המנדט ברצינות לפעילות הערבית נגד מכירות קרקע ליהודים, כאשר אותם אנשים שרוממות ההתנגדות בפיהם מכרו ליהודים יותר קרקעות ממה שאלה היו מסוגלים לקנות.
בשנות ה-20 נעשו רכישות של כברות-קרקע רחבות מאוד, כמו קניית קרקעות עמק יזרעאל בכמה עסקות מידי משפחת סורסוק בשנים 1921 ו-1924–1925 ורכישת קרקעות ואדי חווארת (עמק חפר) מידי משפחת תיאן ב-1929. שתי המשפחות מביירות. בתקופה זו רק מיעוט מהמכירות נעשו על ידי ערבים פלסטינים.
ב-1925 הוציא המופתי של עזה, חג' מוחמד סיד אל-חוסייני, פתווה שאסרה על מכירת אדמות ליהודים. הוא הסביר כי היהודים כבר אינם בני חסות, המוסלמים שעזרו להם הם בוגדים ואת הנוצרים שעזרו להם צריך לגרש.
אולם ברוב שנות ה-20, מאמצי ההנהגה הפלסטינית רוכזו בנושאים אחרים. אפילו ב-1925, כאשר חל גידול רב בהיקף קניות הקרקע על ידי יהודים, לא הייתה לכך תגובה פוליטית מלבד מספר מאמרים בעיתונות. בשנה זו התכוונה הממשלה להגביל את העלייה החדה במחירי המקרקעין, אולם הוועד הפועל הערבי התנגד לכך. העלייה נראתה בעיניו טובה לערבים: היא מסייעת לבלום מכירות נוספות ליהודים, ובמכירות שכן מתבצעות – מניבה רווח כספי לערבים. דובריו הביעו התנגדות חריפה להגבלת המחירים, בטענה כי מדובר בהעדפת היהודים חסרי הרכוש על פני הערבים בעלי הרכוש.
המשבר הכלכלי העמוק של המפעל הציוני בשנים 1926–1928 גרם לכך שגם בוועידה השביעית (1928) הנושא לא נידון. אלא שבמחצית השנייה של 1929 חל מפנה: עד 1928 רוב הקרקעות שנרכשו היו בבעלות משפחות סוריות ולבנוניות ולא היו מעובדות, ואילו החל מ-1929 החל לגדול שיעור הקרקעות שנרכשו מבעלים פלסטינים, ואיתן מספר הסכסוכים עם מחזיקי הקרקעות, שעוררו את דעת הקהל. הוועד הפועל הערבי מינה ועדה מיוחדת לבחינת הנושא ושלח מברק לממשלה בו תבע להטיל איסור על העברת קרקע מערבים ליהודים. מאז ועד תום המנדט, הפכה תביעה זו לתביעת-יסוד במאבק של התנועה הלאומית הפלסטינית. ההנהגה הפלסטינית טענה כי הממשלה חייבת לאסור על העברת קרקעות ליהודים בהתאם לסעיף 6 של כתב המנדט, המחייב את הממשלה לדאוג לכך ש"זכויותיהן ומעמדן של העדות האחרות באוכלוסייה לא ייפגעו". כמו כן, טענה כי אין די קרקע בארץ ישראל בשביל המהגרים היהודים, בשל הריבוי הטבעי הגבוה של האוכלוסייה הערבית.
ב-1 בנובמבר 1928, ערך המופתי של ירושלים, אל-חוסייני, כנס בשם "הקונגרס האסלאמי" בהשתתפות כ-700 נציגים מכל רחבי הארץ. מלבד נושא תקרית הכותל, שאירעה שבוע לפני כן, טיפל הכנס גם באיסור על מכירת אדמות ליהודים.
במרוצת העשור נתברר כי חוק העברת הקרקעות אינו משיג את מטרתו – למנוע את נישול הכפריים האריסים והפיכתם למחוסרי קרקע. אריסים רבים שקיבלו קרקע חלופית בחכירה, העדיפו כעבור מספר שנים פיצוי כספי על-פני האריסות, והצטרפו אל הכפריים הרבים שעזבו את הכפרים ועברו אל הערים הגדולות. במקרים אחרים דאגו הקונים היהודים להכניס אל חוזי הקנייה סעיף המחייב את המוכרים שלא להשאיר זכויות לאריסים ביחס לקרקע, כאשר מחיר הקנייה כלל את ההוצאות העתידיות של בעל הקרקע על פינויים. מתוך הכרה במצב הקיים, נחקקה ב-31 ביולי 1929 "הפקודה להגנת המעבדים", שהמירה את חובת הפיצוי בקרקע – בפיצוי כספי על ההוצאות וההפסדים שנגרמו לאריס בשל הפינוי: הצורך במכירה או העברה של מטלטליו ופיתוח הקרקע בהסכמת בעליה. כמו כן, קבעה הפקודה שבמקרה של מחלוקת בין בעלי הקרקע לבין האריסים על גובה הפיצויים, תוקמנה ועדות מיוחדות שיפסקו בעניין.
בשנות ה-20 רכשו היהודים 533,000 דונם.