ברבי (סרט)
הפקה > כתיבה

במהלך כתיבת התסריט עבור הסרט, קיבלו גרוויג ובאומבך חופש יצירתי מלא. תהליך כתיבת התסריט, שהחל במהלך הסגרים שהוטלו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית בשנים 2020–2021, תואר על ידי השניים כ"פתוח" ו"חופשי". לצורך כתיבת התסריט, כתבה גרוויג תחילה שיר פונטי על דמותה של ברבי ועל הערכים אותה היא מייצגת, ברוח נוסח השליחים. עבור הקשת העלילתית, קיבלה גרוויג השראה חלקית מספר העיון "Reviving Ophelia", שנכתב על ידי מרי פיפר בשנת 1941, העוסק בתיאור השפעות הלחצים החברתיים על מתבגרות אמריקאיות. בנוסף, שאבה גרוויג השראה גם מסרטים מוזיקליים קלאסיים שנצבעו בשיטת הטכניקולור, דוגמת "נעליים אדומות" (1948) ו"מטריות שרבורג" (1964); על ההשראות אותן שאבה מסרטים אלו, הגיבה גרוויג: ”יש להם רמה כל כך גבוהה של מה שקראנו לו "מלאכותיות אותנטית". יש לך שמיים מצוירים בבמת קול. זו אשליה, אבל היא גם קיימת באמת. הרקע המצויר באמת קיים. מוחשיותה של האומנות היא משהו שכל הזמן חזרנו אליו”. התסריט מכיל גם ביקורת גלויה על "מאטל", מה שיצר ספקנות בקרב עובדי "מאטל" כשקיבלו את טיוטת התסריט הראשונה. עם זאת, קרייז החליט לסמוך על גרוויג. בנוסף, ברנר הייתה מעוניינת לקחת את הסיכון, שכן לדעתה נחשבה ברבי כדמות "נועזת" ו"פורצת דרך". כתוצאה מכך, הצגתו של ויל פרל כמנכ"ל "מאטל" נועדה להוות אלגוריה לאמריקה התאגידית. קרייז שיבח את פרל ואמר כי על אף שעובדי "מאטל" לקחו את המותג ברצינות, הם לא לקחו את עצמם ברצינות.
בנוסף, הושפעה גרוויג גם מחוויות ילדותה עם הבובה, שכן אמה הרתיעה אותה מלרכוש את הבובות, אך לבסוף אפשרה לה לעשות זאת. בעוד מכירה באופייה השנוי במחלוקת של בובת הברבי, גרוויג בחרה ליצור סרט בו תחגוג את הפמיניזם שמאחורי דמותה של ברבי תוך ציון תקני היופי השנויים במחלוקת שנקשרו בשמה. תפיסה זו מתכתבת עם התנועה הרווחת בסרטי ברבי שיוצרו בשנים האחרונות, וביקשו להטמיע אלטרנטיבות מעצימות לסטריאוטיפים של דמויות נשיות כחלשות. גרוויג גם הוקסמה מהרעיון שבני אדם יוצרים בובות, שבתורן מחקות בני אדם, בתחושה ש"אנחנו בשיחה מתמדת עם חפצים דוממים" ובמקביל גם מעבירים מסר חיובי לקהל: "פשוט תהיה עצמך ותדע שזה מספיק". בייצורה ושיווקה של ברבי ביקשה חברת מאטל להדהד את התפיסה כי 'הכל אפשרי', ובהתאם ייצרה דמויות של ברבי בתפקידי רוחב רבים, כמו אדריכלית, אסטרונאוטית, מדריכת אירובי ודמויות נוספות. כסוכנת סוציאליזציה של ילדות קטנות, בובת הברבי נחשבת מהמשפיעות הבולטות על מודל היופי בעשרות השנים האחרונות. הסרט העמיד בכוונה זה מול זה מסרים סותרים, כמו ביקורת על תרבות הצרכנות נגד מיצוב מוצרי פלסטיק כדבר חיובי, ובסוף הסרט, במהלכו ברבי רוצה להיות יותר מסתם בובת פלסטיק, גרוויג ביקשה לעשות "ניסיון רציני לתקן" מתוך כוונה לאשר את ערכן של נשים ולשדר את חוסר האפשרות להשיג שלמות, שנתפסה כסטנדרט הקשור לברבי, תוך בחינת נושא אוניברסלי: איך לשרוד כאישה בעולמו של גבר. תפיסה רווחת כנגד דמותה של ברבי כוללת ביקורות חריפות על סימון אידאולוגי לפטישיזציה של הסחורות, הגדרות מגדריות נוקשות וחזון הגמוני של הטרוסקסואליות. בהשקפה על המקסימליות של ברבי, גרוויג אמרה ש"האונטולוגיה של ברבי" דומה למה שהיא תפסה כמקסימליות של שייקספיר, שמיצירותיו נהנתה. גרוויג ביססה את הסרט באזור אותו היא תיארה כ"תיאטרליות מוגברת המאפשרת לך להתמודד עם רעיונות גדולים בעיצומו של משחק אנרכיסטי".
בנוסף, תיארה גרוויג את הסרט כאנרכיסטי, חסר מעצורים והומניסטי, וציינה כי לתחושתה מקורו של הסרט ב"בידוד העמוק של המגפה". גרוויג טענה כי השורה בה שואלת רובי: "האם אתם אי-פעם חושבים על המוות?" מדגים את אופיו האנרכיסטי של הסרט. בנוסף, מצאה גרוויג את הוויתה של ברבי כ"מוגבלת בהמון", ש"כל הנשים האלה הן ברבי וברבי היא כל הנשים האלה", כ"הזוי" והרגישה שכתוצאה מכך, ברבי לא הייתה נזקקה לחיים אישיים משלה, שכן היא הייתה מותאמת לסביבתה. גרוויג אף תיארה את עלילת הסרט כמשקפת את מסעה של ילדה מילדות להתבגרות, אם כי היא לא ראתה את זה כסרט התבגרות וחשה שבסופו של דבר, הסרט עוסק בהיותה של ברבי אנושית".
בראש ובראשונה, החלה גרוויג את כתיבת התסריט כסרט בו ברבי חיה באוטופיה ובסופו של דבר חווה את המציאות, שבה היא תצטרך "להתעמת עם כל הדברים שמהם היא הייתה מוגנת במקום הזה [ברבילנד]". במהלך כתיבת התסריט, יצרה גרוויג הקבלות לסיפורם של אדם וחוה ולקחה השראה מיצירתו של ג'ון מילטון, "גן העדן האבוד", במיוחד בהשראת התפיסה ש"אין שירה ללא כאב". על מנת להדגיש את האלמנטים הטרגיים בהתמודדותם של ברבי וקן מול העולם האמיתי, התמקדה גרוויג באלמנטים דיסוננסיים. על אף שנטען בשלב העריכה כי יש לחתוך סצנה המציגה את ברבי מעודדת אישה מבוגרת בטענה שהיא יפה – בטענה כי מדובר בסצנה הגוררת את קצב העלילה, בחרה גרוויג לשמור עליה מכיוון שהרגישה שהסצנה מייצגת את "לב הסרט". יתר על כן, ביקשה גרוויג גם לספק "טיעון נגד" לברבי על ידי הצגת סצנה שבה ברבי מבינה כי ישנן נשים שאינן מחבבות אותה, והרגישה שזה נותן לסרט "כוח אינטלקטואלי ורגשי אמיתי". בנוסף, מוצגת בסרט סצנה שבה ברבי מרגישה אי-נוחות ממבטים לא-הולמים הננעצים בה בחוף וניס, כאשר השימוש באלמנטים אלו הם המשך של תהליך החפצה העומדים בבסיס עיצובה של הבובה, תוך עיוות דמות האישה, ומושגים כמו "נשיות" ו"מיניות". גרוויג בחרה להציג סצנה זו מכיוון שהרגישה שמדובר בחוויה אוניברסלית, שרלוונטית במיוחד עבור שחקנים ושחקניות. עבור הסצנה, קיבלה גרוויג השראה מאודישן שעשתה בו לבשה אוברול שגרם לה לחוש אי-נוחות.
במהלך הסרט, חוקרת ברבי גם את ההשלכות השליליות של מבני כוח היררכיים, ועל כך הצהירה גרוויג שהיא ביצעה אקסטרפולציה לביטוי לפיו "הברביות שולטות והקנים הם במעמד הנחות" וחשה כי הוא מהווה אנטיתזה לעולם בו מתרחש "כוכב הקופים". לקן יש הערכה עצמית נמוכה והוא מבקש את אישורה של ברבי, נקודה עליה חשבה גרוויג כסיפור מקור טוב עבור דמותו של קן. גוסלינג השווה את חזונה של גרוויג לסמליל "I Love New York" מאת מילטון גלייזר, שכן הוא חש שגרוויג יצרה את הדמויות כאמצעי להבין את העולם העכשווי. דמותו של קן היא היחידה לה יש בלדת כוח בסרט, וגרוויג החשיבה את הרגע בה הוא שר אותה כרגע בו הרגישה שהסרט מתעלה על מה ש"סרט ברבי" היה צריך להיות באופן מסורתי.