stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חסידות דושינסקי
קהילות ומוסדות > ארגונים תורניים וארגוני חסד > ישיבת תורת אש

הרב יששכר דוב כץ חתנו של רבי ישראל משה ששימש כרב הקהילה בויליאמסבורג ייסד בשנת תשס"ד ישיבה קטנה "תורת אש - דושינסקי" בבורו פארק על שמו של חמיו וזקינו אדמו"רי דושינסקי, ובהמשך פתח גם ישיבה גדולה, הרב יששכר דוב כיהן כראש הישיבות עד לפטירתו בחודש אלול תשע"ח, כיום משמשים בניו בראשות הישיבות, בנו הרב אליהו כץ פתח גם בית מדרש 'תורת אש - דושינסקי' בבורו פארק.
קהילות ומוסדות > ארגונים תורניים וארגוני חסד > בית העלמין שערי צדק

בחודש אדר תשס"ג לאחר פטירתו של רבי ישראל משה, רכשה הקהילה את שטח בית העלמין שערי צדק בירושלים, ובית העלמין הוכר על ידי המשרד לשירותי דת. בבית העלמין קבורים אדמו"רי החסידות, לאחר רכישת שטח בית העלמין על ידי החסידות הוקם 'ועד ציון המציונת' המתחזק ומפעיל את בית העלמין.
רכישת בית העלמין התבצע בעקבות זאת שאביו קבר במקום זה.
בגלל שנפטר בזמן המלחמה.
חסידים מפורסמים > רבנים

רבי נפתלי הירצקא פרנקל - חבר בד"צ העדה החרדית ורב קהילת חוג חתם סופר בירושלים.
הרב אברהם יצחק אולמן - חבר בד"צ בעדה החרדית וראש ועד הכשרות מטעמה.
הרב חיים יוסף בלוי - רב שיכון פאג"י בירושלים, מרבני ועד השחיטה וועד העירובין של העדה החרדית. בנו של הרב יעקב בלוי.
הרב עמרם אופמן - מו"צ בעדה החרדית ומראשי ישיבת המקובלים שער השמים.
הרב גבריאל נויפלד - מו"צ בעדה החרדית ומרבני ועד הכשרות מטעמה.
הרב יום טוב ליפא נייהויז - מו"צ בעדה החרדית ומרבני הקהילה בבית שמש.
הרב אליעזר נייהוז - מו"צ בעדה החרדית ומרבני הקהילה בירושלים.
הרב מאיר נויפלד - מו"צ בעדה החרדית, מרבני הקהילה בבית שמש ומדריך חתנים, בנו של הרב גבריאל נויפלד.
הרב אהרן יהושע ווייס - מו"צ בעדה החרדית ורב ביהמ"ד דושינסקי ברמה ד' 2 בבית שמש, בנו של הרב שמעון ווייס יו"ר ועד השחיטה של העדה החרדית.
הרב רפאל פרץ דושינסקי - רב בית המדרש השני בבני ברק, בנו של הרב מרדכי יהודה דושינסקי אחיו של האדמו"ר.
הרב יוסף צבי בינט - מו"צ ומשמש כרב המכשיר במקוואות הטהרה בעיר בני ברק מטעמו של רב העיר רבי חיים יצחק איזייק לנדאו, מרבני הקהילה בבני ברק.
הרב ]
ירמיהו ווייס - מו"צ ומרבני הקהילה בבני ברק.
הרב יוסף ישראל אייזנבך - מו"צ בעדה החרדית ורב ביהמ"ד דושינסקי ברמה ג' בבית שמש.
הרב טוביה ליברמן - מו"צ בעדה החרדית, משמש כרב הקהילה בהר יונה.
הרב זכריה דוד בלוי, מו"צ בעדה החרדית, בנו של הרב חיים יוסף בלוי.
הרב רפאל פרץ לפקוביץ - מו"צ ורב הקהילה באלעד.
חסידים מפורסמים > אישי ציבור

הרב יצחק שלמה בלוי - מזכיר של העדה החרדית.
הרב שמעון ווייס - יו"ר הנהלת העדה החרדית וכן עומד בראש 'ועד השחיטה' של העדה החרדית.
הרב פרץ לפקוביץ - מראשי 'ועד השחיטה' של העדה החרדית.
חסידים מפורסמים > מוזקאים

משולם גרינברגר - מלחין
זאנוויל ויינברגר - זמר
טודור ולדימירסקו

| --- | --- |

 לידה:  1780? Petru Rîbaca, ולאכיה 
 הוצאה להורג:  7 ביוני 1821 (בגיל 41 בערך) טרגובישטה, ולאכיה 
 מדינה:  ולאכיה 
 תפקיד:  member of Filiki Etería 
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית 
 
טודור ולדימירסקו בדיוקן של תאודור אמאן, שצויר לאחר מותו על סמך עדויות של תומכיו
טודור ולדימירסקו (ברומנית: Tudor Vladimirescu; סביבות 1780 – 7 ביוני 1821, לפי הלוח הגרגוריאני) היה גיבור ומהפכן רומני.
במאה ה-19 הופעלו 2,000 פנדורים בנסיכות ולאכיה במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), בעיקר בחבל אולטניה, כנגד האימפריה העות'מאנית - אלף מתוכם הונהגו על ידי טודור ולדימירסקו. שנים לאחר מכן, בהתבסס על נאמנות הפנדורים, הנהיג ולדימירסקו ניסיון הפיכה צבאי בשנת 1821. מטרתו הייתה השגת עצמאות מלאה לנסיכויות ולאכיה ומולדובה, אז כפופות לאימפריה העות'מאנית, והשגת שוויון זכויות לאוכלוסייה הרומנית בטרנסילבניה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרית.
מנהיג הצבא היווני של פיליקי אטריה, אלכסנדר איפסילנטי, ששהה בבוקרשט, תבע מוולדימירסקו לפעול יחד איתו, תחת פיקודו. ולדימירסקו דחה את הצעת איפסילנטי ונימק זאת באינטרסים שונים של הרומנים ושל היוונים - לדברי ולדימירסקו הרומנים רצו להנהיג את עצמם, לא להיות מונהגים על ידי שליטים פנריוטים (ממוצא יווני). איפסילנטי עזב עם צבאו ועבר לטרגובישטה ומשם שלח שליחים, שחטפו את ולדימירסקו מקרב צבאו והביאו אותו לטרגובישטה, שם נרצח בידי אנשיו של איפסילנטי. צבאו של ולדימירסקו, שנשאר ללא מנהיג התפרק והתפזר.
ניסיון ההפיכה של ולדימירסקו נכשל, אך היווה, במידה מסוימת, את הבסיס לדרישות לאומיות של הרומנים בעתיד, ועורר את רגשי הלאומיות הרומנית בתושבים הרומניים של האזור.
הנצחה

במהלך מלחמת העולם השנייה קומוניסטים רומנים ובראשם אנה פאוקר עסקו בגיוס שבויים רומנים לדיוויזיות מתנדבים, שילחמו לצד ברית המועצות נגד גרמניה הנאצית. הדיוויזיה הראשונה, שהוקמה, נקראה על שמו של טודור ולדימירסקו, דיוויזיית מתנדבים 1, טודור ולדימירסקו.
ניקולאה יורגה כתב מחזה היסטורי בשם "טודור ולדימירסקו".
בשנת 1966 נוסד ברומניה עיטור על שמו.
במחוזות הרומניים טולצ'ה, טלאורמן, אולט, יאשי, גאלאץ, קונסטנצה, קלראש ובראילה יש בכל אחד מהם יישוב הנושא את השם "טודור ולדימירסקו" ובמחוז בוטושאן יש שני יישובים בשם זה, האחד במועצה האזורית אלבשט והשני במועצה המקומית אברמן. במחוז ארד יש מועצה אזורית וכפר בשם "ולדימירסקו".
הערות שוליים

↑  Dimitrie Papazoglu, Istoria fondărei orașului București, עמודים 74 - 75 (ברומנית)'"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'
↑  DIVIZIA I VOLUNTARI „TUDOR VLADIMIRESCU” (ברומנית)'"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270925405171  PLWABN: 9810594973605606  BnF: cb12650174b (data)  GND: 118768794  ISNI: 0000 0000 9656 7722  LCCN: n80166961  NLG: 105777  NTA: 151546665  VcBA: 495/252370  VIAF: 142645961   WorldCat (עם VIAF): 142645961 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שטר כסף של 25 לאי ועליו דיוקנו של טודור ולדימירסקו
ניקולאיה יורגה

ניקוֹלאַיֶה יוֹרְגָה (ברומנית: Nicolae Iorga ; שמו בתעודת הלידה Nicu N.Iorga- ניקוּ נ. יורגה, לפעמים חתם Niculae Iorga ‏;17 בינואר 1871 – 27 בנובמבר 1940) היה היסטוריון, פוליטיקאי, פובליציסט, מבקר ספרות, מחזאי ומשורר רומני, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בוקרשט. כיהן כראש ממשלת רומניה בשנים 1931–1932, בו זמנית גם כשר החינוך, הדתות והאמנויות.
ניקולאיה יורגה נולד בבוטושאן כבנם של ניקו יורגה, עורך דין ושל זולניה יורגה מבית ארגירופול, שניהם בעלי שורשים יוונים. יורגה למד בבתי ספר בבוטושאן וביאשי, שם סיים את בית הספר התיכון בשנת 1888. בשנת 1889 התחיל וסיים את התואר הראשון באוניברסיטת יאשי בהצטינות יתרה. הוא המשיך את לימודיו בפריז, ברלין ולייפציג ובשנת 1893, בגיל 23, הוכתר בתואר דוקטור.
ניקולאיה יורגה הצטיין בזיכרון פנומנלי שנוצל על ידיו לצבירת ידע כללי רב. בגיל 23 הצטרף יורגה לאקדמיה הרומנית כחבר מתכתב ובגיל 24 קיבל, תוך ניצחון במכרז, את ניהול הפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת בוקרשט. משנת 1911 היה יורגה לחבר מלא של האקדמיה הרומנית.
היקף יצירתו של יורגה ברומנית חסר תקדים, הוא פרסם 1,003 ספרים (1,250 כרכים) וכ-25,000 מאמרים. בין הכתבים החשובים יותר של יורגה נמנים "מחקרים ומסמכים על ההיסטוריה הרומנית" שפורסם בין השנים 1901–1913 ב-25 כרכים, "ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית" ב-5 כרכים ו"היסטוריה של הרומנים" ב-10 כרכים. גם יצירתו הספרותית, השירה והמחזות מבוססים בעיקר על רקע היסטורי.
החל משנת 1903 ניהל את השבועון הספרותי "סמנטורול" (הזורע). הוא ייסד (1920) וניהל את בית הספר הרומני בפריז.
הפעילות הפוליטית

ב-1895 חבר יורגה לאלכסנדרו קונסטנטין קוזה ב-1895 בייסוד הברית האנטישמית האוניברסלית ובכך עשה את הצעדים הראשונים בקריירה ארוכה של תועמלן אנטישמי.
יורגה היה בין מייסדי המפלגה הלאומנית-דמוקרטית של רומניה, חבר פרלמנט לאורך מספר קדנציות ובין השנים 1931–1932 ראש ממשלה ושר חינוך. ליורגה היו מוניטין של נואם מוכשר ויריביו חששו מפניו.
ב-27 בנובמבר 1940 לקחו אותו הלגיונרים מהווילה שלו בסינאיה ובהמשך נמצאה גופתו מחוררת בכדורים. הלגיונרים האשימו אותו שהיה לו חלק בהחלטת המלך לרצוח את קורנליו זליה קודריאנו.
עם ההודעה על מותו, 47 אוניברסיטאות ברחבי העולם הורידו את דגלן לאות אבל.
קורות חייו

ניקולאיה יורגה נולד בעיר בוטושאן בצפון חבל מולדובה בממלכת רומניה ובדרך כלל נהוג לחשוב שנולד ב-5/17 בינואר 1871 אף-על-פי שבתעודת לידתו נכתב 6 ביוני 1871.
אביו, ניקו יורגה  Nicu Iorga, שעבד כעורך דין ואמו, זולניה לבית ארגירופול, חשבו עצמם לרומנים, מאמינים של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית. אולם פרטים על שורשי המשפחה נותרו לא ודאים. יורגה נחשב לפחות חלקית ממוצא יווני. השמועה, שנתמכה על ידי פרשנים אחדים, נדחתה על ידי יורגה עצמו.
. לדברי ההיסטוריון עצמו "אבי היה בן למשפחה של סוחרים רומנים מבוטושאן, שתהקבלו לימים בקרב מעמד הבויארים, בעוד אמי הייתה בת של הסופרת הרומנייה אלנה דרגיץ', אחיינית הכרוניקן מנולאקה דרגיץ'.... על אף השם היווני ארגירופול, סבי מצד האם היה צאצא למשפחה שבאה.מרוסיה, מבסרביה, בן לאישה מבני מקלסקו מחבל טרטרה, קרובה של המטרופוליט סופרוניה מקילסקו, שאצולו התגוררה זמן מה, ושל המיטרופוליט קליניק" ..במקומות אחרים הסכים יורגה עם ההשערה שייתכן שבני אריגופולוס היו יוונים ביזנטים
ויורגה האמין שהיותו בן לדור חמישי של בויארים, מצד אביו, ולמעמד הבויארים הוותיקים מצד אמו, השפיע על הפיכתו לפוליטקיאי.. טענתו על ייחוסו באמצעות קשר גנאלוגי למשפחת קנטקוזינו או קראיובסקו עוררה ספקות בקרב החוקרים
הנצחה

1977 - הבית של יורגה שבו התגורר בבוטושאן בשנים 1880-1976 ובית המגורים היחיד של ההיסטוריון שבו התגורר במאה ה-19 - הפך לאגף של המוזיאון  המחוזי להיסטוריה בבוטושאן.
לקריאה נוספת

Victor Iova, "Tabel cronologic", in N. Iorga, Istoria lui Mihai Viteazul, Vol. I, Editura Minerva, Bucureşti, 1979, p.xxvii-lvi. OCLC 6422662
Lucian Nastasă Intelectualii și promovarea socială (pentru o morfologie a câmpului universitar), Editura Nereamia Napocae, Cluj-Napoca, 2003,
Mihai Sorin Rădulescu, "Sur l'aristocratie roumaine de l'entre-deux-guerres", in The New Europe College Yearbook 1996–1997, New Europe College, Bucharest, 2000, pp. 339–365. ISBN 973-98624-4-6
הערות שוליים

↑  המפלגה הלאומנית-דמוקרטית בחיים הפוליטיים של רומניה (ברומנית)'"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'
↑  Zaciu art. Nicolae Iorga  p.476   in Aurel Sasu Dicționarul biografic al literaturii române Paralela 45 București 2006
↑  V.Iova 1979 עמ' XVII
↑  L.Năstasă 2003 עמ' 61
↑  Z.Ornea 2001
↑  מכתבי בעריכת ד.חנקו  - Scrisori de la Iorga etc România literară 31/ 2001
↑  Rădulescu  עמ' 344
↑  Rădulescu  עמ' 344, 351
| ראשי ממשלת רומניה |
| --- | --- | --- |
| הנסיכויות הרומניות המאוחדות | ב' קטרג'יו • קרצולסקו • קוגלניצ'אנו • קרצולסקו • ל' קטרג'יו • י' גיקה • קרצולסקו • ש' גולסקו • נ' גולסקו • יון ק' ברטיאנו • ד' גיקה • א' גולסקו • יפוריאנו • י' גיקה • ל' קטרג'יו • פלורסקו • יפוריאנו • יון ק' ברטיאנו • ד' ברטיאנו • יון ק' ברטיאנו |     |
| ממלכת רומניה | יון ק' ברטיאנו • רוסטי • ל' קטרג'יו • פלורסקו • ל' קטרג'יו • סטורדזה • אאורליאן • סטורדזה • קנטאקוזינו • קארפ • סטורדזה • קנטאקוזינו • סטורדזה • יון (יונל) ברטיאנו • קארפ • מאיורסקו • יון (יונל) ברטיאנו • אוורסקו • מרגילומן • קואנדה • יון (יונל) ברטיאנו • וייטויאנו • ואידה-ווייבוד • אוורסקו • יונסקו • יון (יונל) ברטיאנו • אוורסקו • שטירביי • יון (יונל) ברטיאנו • ו' ברטיאנו • מאניו • מירונסקו • מאניו • מירונסקו • יורגה • ואידה-ווייבוד • מאניו • ואידה-ווייבוד • דוקה • אנג'לסקו • טטרסקו • גוגה • קריסטיה • קלינסקו • ארג'שאנו • ארג'טויאנו • טטרסקו • ג'יגורטו • אנטונסקו • סנטסקו • רדסקו • גרוזה |     |
| הרפובליקה העממית הרומנית והרפובליקה הסוציאליסטית רומניה | גרוזה • גאורגיו-דז' • קיבו סטויקה • מאורר • מנסקו • ורדץ • דסקלסקו |     |
| רומניה מאז 1989 | רומן • סטולוז'אן • וקרויו • צ'ורביה • דז'או • וסילה • אתאנאסיו • איסרסקו • נסטאסה • בז'ינאריו • פופסקו-טריצ'אנו • בוק • אונגוריאנו • פונטה • צ'ולוש • גרינדיאנו • טודוסה • דנצ'ילה - אורבן • קיצו • צ'וקה • צ'ולאקו |     |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263122805171  PLWABN: 9810571412805606  BIBSYS: 90393511  BNE: XX977126  BnF: cb12021705r (data)  CANTIC: a1010530x  CiNii: DA01549460  GND: 118775588  ICCU: CFIV057067  ISNI: 0000 0001 1021 780X  LCCN: n50037656  NKC: jn19990003901  NLA: 35236054  NLG: 86236  NSK: 000026527  NTA: 06865698X  RERO: 02-A000091345  SELIBR: 191219  SNAC: w6v73v7m  SUDOC: 028367065  TDVİA: iorga-nicolae  Trove: 876324  VcBA: 495/16206  VIAF: 17235852   WorldCat (עם VIAF): 17235852 
בית ההורים של משפחת יורגה בבוטושאן
עמירם ניר

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1950 
 נהרג:  30 בנובמבר 1988 (בגיל 37) מיצ'ואקאן, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 בן או בת זוג:  ג'ודי שלום ניר מוזס 
 
עמירם ניר (8 בדצמבר 1950 – 30 בנובמבר 1988) היה איש צבא, עיתונאי, יועץ ראש הממשלה לענייני טרור בין-לאומי, מהמעורבים העיקריים בפרשת איראן-קונטראס.
תולדות חייו

בנם של יצחק ומרים ניסקר. שירת בצה"ל במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה, הגיע לדרגת סגן-אלוף ופיקד על גדוד טנקים. נפצע מספר פעמים במהלך שירותו. נפצע בתאונת דרכים ואיבד את עינו.
במהלך פציעתו הארוכה שירת ככתב בגלי צה"ל. לאחר שחרורו שימש כתב ב"ידיעות אחרונות" והיה גם כתב הערוץ הראשון.
הוא היה חוקר במרכז למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב.
ב-1982 נישא לג'ודי מוזס, עיתונאית וממשפחת בעלי העיתון "ידיעות אחרונות", ולזוג נולדו שני בנים.
בתקופת הבחירות לכנסת העשירית שימש כראש אגף הסקרים והמחקר של המערך.
ב-1982, עם פתיחת מבצע של"ג, כתב מאמר ב"ידיעות אחרונות" בשם "שקט יורים", ובו קרא לאחדות השורות בזמן מלחמה.
לאחר הקמת ממשלת ישראל העשרים ואחת בראשותו של שמעון פרס, עזב ניר את העיתונות והמרכז למחקרים אסטרטגיים והפך ליועץ ראש הממשלה לענייני טרור בינלאומי. בתפקיד זה נקשר שמו בעיקר בפרשת איראן-קונטראס, שעסקה ביוזמה לעסקה סיבובית בה בתמורה לאספקת נשק לאיראן דרך ישראל שחרר חזבאללה בלבנון בני ערובה אמריקאים שהחזיק. התשלום שהתקבל מאיראן תמורת הנשק הועבר לממשל האמריקאי מבלי שנרשם בספרים. כך יכול היה הממשל להשתמש בכסף זה ללא פיקוח או ידיעה של הקונגרס למימון המורדים במשטר הסנדיניסטי בניקרגואה (הקונטראס). הפרשה נחשפה על ידי גורמים איראניים, אשר הדליפו את פרטיה לעיתון הלבנוני "א-שראע". נשיא ארצות הברית דאז, רונלד רייגן, וסגנו, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, טענו שלא היו מודעים לפרשה זו, אך נאלצו להקים ועדת חקירה בנושא. ועדה זו קבעה שאף אם אכן לא היו מודעים לכל פרטי הפרשה, הייתה להם אחריות מנהלית להתרחשותה.
עמירם ניר נהרג לאחר סיום הפרשה, בשנת 1988, כאשר לא נשא עוד בתפקיד ממלכתי, בהתרסקות מטוס פרטי שכור על שם ישראלי בשם פט ובר במקסיקו. נסיבות מותו נותרו עלומות, וחשדות על מעורבות אפשרית של גורמים אמריקאיים בתאונה לא הוכחו. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
על שמו נקראים אולפן גלי צה"ל בבית החייל בירושלים וגינה ברמת גן.
ראו גם

פרשת איראן-קונטראס
לקריאה נוספת

רן אדליסט, האיש שרכב על הנמר, זמורה ביתן, 1995.
רונן ברגמן, נקודת האל-חזור, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2007
יעקב נמרודי, התקווה והמחדל, פרשת איראנגייט, ספרית מעריב, 2004
רונן ברגמן, בעקבות התיק הנעלם, מוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות", 10 בספטמבר 2008
הערות שוליים

1 2  יוסי מלמן ודן רביב, מרגלים לא מושלמים, ספרית מעריב, 1990, עמ' 280.
↑  נקודת האל חזור, רונן ברגמן.
↑  עיתון "ניו יורק טיימס", 3 בדצמבר 1988
↑  עיתון "וושינגטון פוסט", 2 - 3 בדצמבר 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432254305171  ISNI: 0000 0000 2694 8597  LCCN: n82271485  SUDOC: 087568675  VIAF: 45667211   WorldCat (עם VIAF): 45667211 
גינת עמירם ברחוב הגת ברמת גן
המצבה על קברו של עמירם ניר
מיץ' מקונל

אדיסון מיצ'ל (מיץ') מקונל (באנגלית: Addison Mitchell "Mitch" McConnell; נולד ב-20 בפברואר 1942) הוא פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית. הוא מכהן כסנאטור מטעם מדינת קנטקי מאז 1985. כיהן כמנהיג הוועידה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית מינואר 2007 עד ינואר 2025, ועל כן הוא המנהיג שכהונתו הייתה הארוכה ביותר בתולדות הוועידה הרפובליקנית.
מקונל נולד בשפילד שבאלבמה, בגיל שנתיים חלה בשיתוק ילדים ולא היה יכול ללכת עד גיל 5. בנעוריו עבר עם משפחתו ללואיוויל שבקנטקי. ב-1964 סיים תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה באוניברסיטת לואיוויל, בתקופת לימודיו היה נשיא מועצת הסטודנטים. ב-1967 סיים תואר JD במשפטים באוניברסיטת קנטקי וכיהן כנשיא ארגון הסטודנטים למשפטים. הוא עבד כמתמחה בלשכתו של הסנאטור ג'ון שרמן קופר וכיועץ משפטי בלשכתו של הסנאטור מרלו קוק. בשנים 1974–1975 הוא כיהן כעוזרו של המשנה לתובע הכללי של ארצות הברית בתקופת נשיאותו של ג'רלד פורד. בשנים 1978–1985 כיהן כראש מחוז ג'פרסון בקנטקי.
בנובמבר 1984 נבחר לראשונה לסנאט של ארצות הברית לאחר שגבר על הסנאטור הדמוקרטי המכהן וולטר הדלסטון ברוב זעום של 0.4%. מאז נבחר עוד חמש פעמים לכהונות נוספות בסנאט. הוא כיהן כיו"ר ועדת האתיקה של הסנאט בשנים 1995–1997 וכיו"ר ועדת הכללים והמינהל בשנים 1999–2001. ב-2003 מונה למצליף הסיעה הרפובליקנית וב-2007 למנהיג הסיעה. בשנים 2015–2021 בהן היה לרפובליקנים רוב בסנאט היה מנהיג הרוב. במקביל הוא חבר בוועדת ההקצבות, חבר בוועדת החקלאות וחבר בוועדת הכללים והמינהל של הסנאט. בשנים 2015 ו-2019, מגזין "טיימס" בחר במקונל כאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
מקונל נישא בשנית ב-1993 לאיליין צ'או, אשר עד 2021, כיהנה כמזכירת התחבורה של ארצות הברית בקבינט של הנשיא דונלד טראמפ. הוא אב לשלוש בנות מרעייתו הראשונה ממנה התגרש. מקונל הוא תומך ישראל וטען כי על ארצות הברית לגבות אותה ללא היסוס במהלך מבצע שומר החומות במאי 2021.
מילדותו ועד בחירתו לסנאטור > שנותיו הראשונות, מחלתו וחינוכו

אדיסון מיצ'ל מקונל השלישי נולד בשפילד, אלבמה, בשנת 1942. הוריו היו אדיסון מיצ'ל (א. מ.) מקונל השני (1917–1990) וג'וליה אודין (דין) מקונל (1919–1993). מוצאו מעורב בין מהגרים סקוטים של אלסטר ואנגלים. נוסף על כך, אחד מבין אבותיו היה מעורב במלחמת העצמאות של ארצות הברית. מקונל בילה את שנותיו הראשונות באתונה, אלבמה (הסמוכה לשפילד), שם סבו ואח סבו היו אחראים על בית עלמין מקומי. כאשר היה בן שנתיים בלבד התגייס אביו לשירות צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. גם לאחר סופה של המלחמה, המשיך אדיסון מיצ'ל מקונל השני בשירות קבע בצבא.
עם גיוס האב לצבא, עברה אמו של מקונל, עם כל שאר המשפחה, לבית אחותה באזור הכפרי של אלבמה, שם נדבק מקונל הפעוט בנגיף הפוליו (שהחיסון נגדו התגלה רק עשור אחר כך) וחלה בשיתוק ילדים שפגע בתפקוד רגלו השמאלית. מקונל לא אושפז, אך אמו העניקה לו טיפולי פיזיותרפיה ביתיים ארבע פעמים מדי יום. לאחר מעל שנתיים ארוכות של טיפולים במכון טיפול לחולי שיתוק ילדים בג'ורג'יה על שם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט (אשר טופל באותו המכון), הצליח מקונל בן החמש להשתקם מהשיתוק ולתפעל את רגלו השמאלית ללא תמיכת עזר.
בשנת 1950, כאשר היה מקונל בן שמונה, עבר עם משפחתו מאתונה לאוגוסטה (ג'ורג'יה), הסמול לפורט גורדון, שם הוצב אביו במסגרת שירותו הצבאי. בשנת 1956 עברה המשפחה אל לואיוויל, הגדולה שבערי קנטקי, שם למד מקונל הצעיר בבית הספר התיכון 'דו-פונט מנואל'. עוד בשנתו הראשונה בלימודים מונה מקונל לנשיא מועצת התלמידים השכבתית. מקונל סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת לואיוויל. בשנת 1963 השתתף במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, בו מרטין לותר קינג נשא את הנאום "יש לי חלום".
בשנת 1964, בגיל 22, היה מקונל מעורב בעצרות עבור זכויות שוויון אזרחי והיה מתמחה אצל הסנאטור ג'ון שרמן קופר. בשנת 1967 סיים מקונל את לימוד המשפטים באוניברסיטת קנטקי.
מילדותו ועד בחירתו לסנאטור > שנותיו כפוליטיקאי עולה

במרץ 1967, זמן קצר לפני שהועבר צו גיוס למסיימי לימודי משפטים עבור שירות במלחמת וייטנאם, מקונל התגייס כטוראי לצבא המילואים. מקונל החל הכשרת טירונות צבאית יומיים בלבד לאחר שהגיש את מבחן הלימודים האחרון שלו. עם סיום הטירונות שלו אובחן כחולה בדלקת עצבים אופטית ועל כן נקבע כי לא היה כשיר לשירות. על כן, שירותו הצבאי הפעיל של מקונל נמשך 37 ימים בלבד, בין 9 ביולי ל-15 באוגוסט 1967. במהלך תקופת שירותו היה מוצב בפורט נוקס (בסיס צבאי). מאוחר יותר, לאורך הקריירה הפוליטית של מקונל, יריביו העלו את נושא שירותו הצבאי כאמצעי לערער את המוניטין הציבורי שלו. בין 1968 ל-1970 חזר מקונל לוושינגטון די. סי., והיה עוזר פרלמנטרי בצוות של הסנאטור מארלו קוק מקנטקי. עבודתו אצל קוק, שהיה חבר בוועדת המשפט, חשפה אותו באופן מעמיק להליכים לאישור מינוי שופטים במערכת המשפט הפדרלית, ולחשיבותם, דבר שבא לכדי ביטוי כשהגיע להיות מנהיג הרפובליקנים בסנאט.
בהמשך שב מקונל אל לואיוויל ונטל חלק בקמפיין הבחירות הכושל של טום אמברטון מטעם המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל קנטקי. לאחר מכן עבד מקונול במשרד עורכי דין בלואיוויל, ובמקביל למיד שיעורים ליליים במדעי המדינה באוניברסיטת לואיוויל. באוקטובר 1974 שב מקונל לוושינגטון די. סי. למלא את תפקיד המשנה לתובע הכללי של ארצות הברית בממשל הנשיא ג'רלד פורד. בכהונתו בתפקיד זה עבד מקונל, בין לבין, עם אנטונין סקאליה, לימים שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. בשנת 1977 נבחר למנהל מחוז ג'פרסון בקנטקי (המחוז שבתוכו ממוקמת העיר לואיוויל), לאחר שניצח את המנהל הדמוקרטי המכהן, טוד הולנבאך, ב-53% מהקולות לעומת 47% מהקולות.
מקונל נבחר לקדנציה שנייה בתפקיד בשנת 1981 וכיהן בו עד 1985.
מילדותו ועד בחירתו לסנאטור > בחירות לסנאטור מטעם קנטקי

| שנת הבחירות | אחוזי הצבעה למקונל | מפת בחירות |
| --- | --- | --- |
| 1984 | 49.9% |  |
| 1990 | 52.2% |  |
| 1996 | 55.5% |  |
| 2002 | 64.7% |  |
| 2008 | 53.0% |  |
| 2014 | 56.2% |  |
| 2020 | 57.8% |  |
מאז שנת 1973 כיהן וולטר הדלסטון הדמוקרטי כסנאטור מטעם קנטקי. בשנת 1984 רץ לקדנציה שלישית בתפקיד. מיץ' התחרה למועמדות הרפובליקנית לסנאט וזכה ברוב מכריע בבחירות המקדימות. הבחירות הכלליות התקיימו ב-5 בנובמבר והסתיימו בניצחון של מקונל עם 644,990 קולות (49.9%) לעומת הדלסטון עם 639,721 קולות (49.5%). משמעות הדבר היא שמקונל ניצח בבחירות בפחות מחצי אחוז מכלל הבוחרים. למרות הניצחון הסוחף של הנשיא רונלד רייגן במהלך הבחירות לנשיאות אשר התקיימו במהלך אותה השנה, קנטאקי הייתה המדינה היחידה בה מושב בסנאט עבר לידי הרפובליקנים.
מאז ניצחונו בשנת 1984 נותר מקונל בתפקיד ועודנו מכהן לאחר שש מערכות בחירות נוספות מהן הניצחון בעל אחוז ההצבעה הנמוך ביותר עבורו היה בשנת 1990 (52.2%) והניצחון בעל אחוז ההצבעה הגבוהה ביותר עבורו היה בשנת 2002.
כסנאטור

לאורך הקריירה הפוליטית המוקדמת שלו בקנטקי, מקונל נחשב רפובליקני מתון ופרגמטי. עם השנים, לאורך כהונתו בסנאט, נטה מקונל לעבר הפלג השמרני יותר של המפלגה. בשנת 1996 נבחר מקונל ליו"ר הוועדה הסנאטורית הרפובליקנית הלאומית, שמרכזת את המאמץ המפלגתי לבחירת סנאטורים, וכיהן בתפקיד עד 2001. ב-2002 נבחר למצליף הרפובליקני בסנאט. מאז 2007 הוא מכהן כמנהיג הרפובליקנים בסנאט (כמנהיג המיעוט והרוב, לסירוגין), כהונה ארוכה מכל מנהיג רפובליקני בהיסטוריה של התפקיד.
כסנאטור > התנגדות לרפורמות בחוקי מימון הבחירות

החל משלב מוקדם בכהונתו בסנאט, מקונל הוביל את ההתנגדות בסנאט לניסיונות רפורמה במימון בחירות. ב-1994 טירפד בעזרת השימוש בפיליבסטר הצעת חוק בנושא שהוביל מנהיג הרוב הדמוקרטי בסנאט ג'ורג' מיטשל. בהמשך הוביל את ההתנגדות (הרפובליקנית ברובה) להצעת הרפורמה של הסנאטורים ג'ון מקיין הרפובליקני וראס פיינגולד הדמוקרט, והצליח לעכב אותה במשך שנים. התנגדותו העיקשת הובילה את תומכי החקיקה המתוסכלים להדביק לו את הכינוי דארת' ויידר, כינוי שהוא שמח לאמץ, כשהופיע למסיבת עיתונאים עם צעצוע של חרב אור. מאבקים אלה עיצבו במידה רבה את דרכו של מקונל בסנאט, והאסטרטגיות אותן פיתח בתקופה זו שימשו אותו בהמשך, כשעמד בראש המפלגה הרפובליקנית בסנאט.
בתחילת 2002 עבר בקונגרס "החוק הדו-מפלגתי לרפורמה בקמפיין" הידוע כ"חוק מקיין-פיינגולד", ונחתם על ידי הנשיא בוש. מקונל עמד בראש המאמץ המשפטי לפסול את החוק, בטענה שהוא פוגע בזכות לחופש הביטוי המעוגנת בתיקון הראשון לחוקה. לאחר שועדת הבחירות הפדרלית (FEC) פעלה על פי החוק החדש, הגישו מקונל ומספר גופים, עתירות נגד ההחלטה, שהגיעו לבית המשפט העליון. בהחלטה בתיק, שהתקבלה בסוף 2003 ונודעה כפסק דין מקונל נגד נגד ועדת הבחירות הפדרלית, דחה בית המשפט ברוב של 4–5 את רוב טענות העותרים, ואישר את חוקתיות רוב סעיפי החוק. אולם ב-2010, בהליך בו מקונל לא היה שותף, קיבל בית המשפט העליון את פסק דין סיטיזנס יונייטד נגד ועדת הבחירות הפדרלית שהפך חלק מהחלטה זו, ופסל חלק גדול מהחוק.
כסנאטור > מנהיג המיעוט בסנאט (2007 - 2015) > בתקופת ממשל בוש

בבחירות של 2006 איבדו הרפובליקנים את הרוב בסנאט, וכמנהיג הרפובליקני בסנאט מקונל עמד בראש המיעוט. האירוע הבולט בשנתיים האחרונות לכהונתו של ג'ורג' וו. בוש היה המשבר הכלכלי שפרץ בסוף 2008. כראש המיעוט הרפובליקני בסנאט תמך מקונול בתוכנית החילוץ הפיננסית שהוביל ממשל בוש, ונטל חלק במאמצים הדו-מפלגתיים להתגבר על הקשיים שחקיקתה נתקלה בו בקונגרס.