stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נתניאל שילקרט
לחנים פרי עטו

בנוסף להלחנת פסקולים לסרטים עסק שילקרט גם בהלחנת שירים וקטעים לריקודים. בין לחניו בולט השיר "הכביש הבודד" (The Lonesome Road) ששולב בגרסה הקולנועית של המחזמר "ספינת השעשועים". השיר זכה לביצועים מאת לואי ארמסטרונג, פול רובסון, פרנק סינטרה ובינג קרוסבי. שיר נוסף שלו "ג'סמין, אני חולם על תקופת-לילך" (Jeannine, I Dream of Lilac Time) נמכר ב-2 מיליון עותקים של דפי תווים וזכה לעשרות ביצועים בהם של לואי ארמסטרונג, הפלאטרס והתזמורת הפילהרמונית של לונדון. גם שיריו "האין היא מתוקה" (Ain't She Sweet) ו"אני והצל שלי" (Me and My Shadow) זכו לפופולריות בשנות השלושים.
קונצ'רטו לטרומבון פרי עטו מ-1945 נוגן בבכורה עם טומי דורסי כסולן והתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של לאופולד סטוקובסקי.
לקריאה נוספת

Shilkret, Nathaniel, ed. Niel Shell and Barbara Shilkret, Nathaniel Shilkret: Sixty Years in the Music Business, Scarecrow Press, Lanham, Md., 2005.
הערות שוליים

↑  באתר Allmusic מצוינות שתי שנים: 1899 ו-1895
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293245805171  PLWABN: 9810701761905606  BIBSYS: 2035195  BNE: XX1292570  BnF: cb13949186z (data)  CANTIC: a1104858x  GND: 130543276  ISNI: 0000 0000 8133 3237  LCCN: n87847833  LNB: 000312787  MusicBrainz: 01d498d4-f8eb-4b41-95d3-a1b32d91bc34  NDL: 001161925  NKC: xx0180565  NTA: 07204201X  SNAC: w6hm5gbv  Trove: 587502  VIAF: 54338216   WorldCat (עם VIAF): 54338216 
כמנצח התזמורת הסלונית של RCA ויקטור, שילקרט במרכז, אוחז בשרביט
נפרדנו כך (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 סוגה:  סדרת דרמה, סדרת טלוויזיה בנושאי משפט 
 יוצרים:  אבי מורגן
 כותבים:  אבי מורגן ג'יין אדן לואיז איירונסייד
 בימוי:  ג'סיקה הובס
 שחקנים:  ניקולה ווקר סטיבן מנגן פיונה באטן אנאבל סקולי בארי אטסמה סטיבן טומפקינסון מירה סיאל אנתוני הד דברה פינדלי
 פסקול:  איזובל וולר-ברידג'
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  12
 הפקה
 הפצה:  BBC Worldwide, הולו 
 שידור
 רשת שידור:  BBC One
 תקופת שידור מקורית:  24 באפריל 2018 – 9 במאי 2022 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
נפרדנו כך (באנגלית: The Split) היא סדרת דרמה משפטית בריטית, שיצרה וכתבה אבי מורגן. שידור הבכורה של הסדרה בערוץ BBC One בממלכה המאוחדת היה ב-24 באפריל 2018. הסדרה הוזמנה באוגוסט 2016. העלילה עוקבת אחר חייהם של בני משפחת דפו, שהעסק המשפחתי שלהם עוסק במשפטי גירושים, פרט לבת הבכורה האנה (ניקולה ווקר) שעברה לעבוד בחברה יריבה בשם נובל והייל. לצדה של ווקר מככבים בסדרה סטיבן מנגן, פיונה באטן, אנאבל סקולי, ובארי אטסמה.
הפקת הסדרה החלה ביולי 2017 בלונדון. ב-13 בינואר ב-2017 הודיעה רשת SundanceTV שתשתתף בהפקת הסדרה יחד עם ה-BBC. כמו כן SundanceTV מחזיקה בזכויות השידור של הסדרה בארצות הברית. הסדרה בשלמותה יצאה על גבי DVD ב-4 ביוני 2018.
במאי 2018 הוזמנה עונה שנייה לסדרה, וההפקה החלה במרץ 2019. בעונה השנייה החברה של משפחת דפו מתמזגת לתוך חברת "נובל הייל דפו", ורוב השחקנים ממשיכים להופיע בסדרה. דונה אייר ובן ביילי סמית' הצטרפו לצוות השחקנים וגילמו זוג לקוחות מפורסמים של חברת עורכי הדין, ודמיאן מלוני מופיע בתפקיד טיילר דונהיו. הפרק הראשון של העונה השנייה שודר בממלכה המאוחדת בערוץ BBC One ב-11 בפברואר 2020. בארצות הברית שודרה הסדרה ב-Sundance TV החל מ-15 במאי 2020.
צוות השחקנים > שחקנים ראשיים

ניקולה ווקר – האנה שטרן, עורכת דין לענייני גירושים שעובדת עבור נובל והייל.
סטיבן מנגן – נייתן שטרן, בעלה של האנה, בריסטר.
פיונה באטן – רוז דפו, אחותה הצעירה של האנה.
אנאבל סקולי – נינה דפו, אחותה הצעירה של האנה, עורכת דין בחברה של משפחת דפו.
בארי אטסמה – כריסטי קרמייקל, חבר לשעבר של האנה, גם הוא עובד בנובל והייל.
סטיבן טומפקינסון – דייבי מקנזי, מיליונר שרוצה להתגרש מאשתו (עונה ראשונה).
מירה סיאל – גולדי מקנזי, אשתו של דייבי, ומזכירה בחברה שבבעלותו (עונה ראשונה).
אנתוני הד – אוסקר דפו, אביה של האנה, שעזב את הבית בילדותה (עונה ראשונה).
דברה פינדלי – רות דפו, אמה של האנה, מנהלת את העסק המשפחתי.
רודי דרמאלינגם – ג'יימס קאטלר, הארוס של רוז, ואחר כך בעלה.
דונה אייר – פי הנסן, מגישת תוכנית טלוויזיה מפורסמת, שמתגרשת מבעלה (עונה שנייה).
בן ביילי סמית' – ריצ'י הנסן, בעלה של פי (עונה שנייה).
צוות השחקנים > שחקני משנה

צ'קוודי איווג'י (Chukwudi Iwuji) – אלכס "זנדר" הייל, מנהל חברת נובל והייל.
קובנה הולדברוק-סמית – גלן פיטר, הכומר שמנהל את טקס הנישואים של רוז וג'יימס (עונה ראשונה).
מגי או'ניל – איוון דאצ'י, חברתה הטובה של גולדי, שמנהלת רומן עם בעלה דייבי (עונה ראשונה).
ג'וזט סימון – מאיה, אשתו השנייה של אוסקר דפו (עונה ראשונה).
מתיו ביינטון – רקס פופ, סטנדאפיסט.
אליזבת רוברטס – ליב שטרן, בתם של האנה ונייתן.
מולי קוון – טילי שטרן, בתם הצעירה של האנה ונייתן
טובי אוליבר – ויני שטרן, בנם של האנה ונייתן.
ברנוק או'קונור – סשה, החבר של ליב (עונה ראשונה).
דמיאן מולוני – טיילר דונהיו, הארוס של זנדר (עונה שנייה).
איאן מקאלהיני – פרופ' רוני, חבר של רות דפו (עונה שנייה).
פרקים

| מס' בסדרה | מס' בעונה | שם הפרק | בימוי | תסריט | תאריך שידור מקורי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | פרק 1 | ג'סיקה הובס | אבי מורגן | 24 באפריל 2018 |  |
האנה מייצגת את גרושתו של הסטנדאפיסט הידוע רקס פופ (מתיו ביינטון) שניהלה מאבק משפטי כדי למנוע ממנו להשתמש בחומרים המתייחסים אליה במופע הסטנד-אפ שלו. בנוסף האנה לוקחת אחד מלקוחותיה של אמה, דייב מקנזי (סטיבן תומפקינסון) שהחל בתהליך גירושים מאשתו גולדי (מירה סיאל) אחרי יותר מעשרים שנות נישואים. אביה של האנה, אוסקר (אנתוני הד), חוזר לחייה אחרי היעדרות של שלושים שנה, ומנסה לקבל את חלקו בעסק המשפחתי.
| 2 | פרק 2 | ג'סיקה הובס | אבי מורגן | 1 במאי 2018 |  |
האנה מנסה לנהל משא ומתן על הסכם טרום-נישואים של כדורגלן הפרמייר לי דיאלו דיאפו, שלו היסטוריה של בגידות. אבל ההליכים מעוכבים בשל הגעתה של לורן ברוקר, גרושתו של כריסטי. בינתיים אוסקר מנסה להשיב לו את החיבה של בנותיו בסעודה בבית מלון יוקרתי בלונדון. הגירושים של בני הזוג מקנזי הופכים למרירים יותר כשמתגלות עובדות חדשות.
| 3 | פרק 3 | ג'סיקה הובס | אבי מורגן וג'יין אדן | 8 במאי 2018 |  |
האנה מייצגת את ג'ייני לי (תמרה לורנס), אשת עסקים מצליחה שבעלה מאיים לא לאפשר לה להשתמש בעוברים המוקפאים שלה. גולדי מגלה שלבעלה יש בן לא חוקי שנולד לפני עשר שנים. חזרתו של אוסקר גורמת לתקיעת טריז בין בני המשפחה. נייתן בהיותו שיכור מתחיל עם נינה, וחושף בפניה שהוא והאנה אינם מקיימים יחסים. אחרי שאיבדה בטעות את טבעת האירוסים שלה, רוז מוצאת את עצמה בסיטואציה מביכה עם הכומר גלן.
| 4 | פרק 4 | ג'סיקה הובס | אבי מורגן | 15 במאי 2018 |  |
נישואיהם של שרת החוץ אמה גרהם (קלייר ראשברוק) ובעלה ביל (ניקולס גליבס) עומדים בפני פירוק, כשאתר שעוזר לגברים לבגוד בנשותיהם נפרץ, ושמות המנויים מפורסמים ברבים. ארוחת ערב שעורכת רות לכבוד נישואיה של רוז מתבררת כאסון, כשנינה השיכורה אינה מצליחה לשמור על פיה.
| 5 | פרק 5 | ג'סיקה הובס | אבי מורגן ולואיז איירונסייד | 22 במאי 2018 |  |
האירוסים של רוז וג'יימס מתבטלים, וגם האנה צריכה להיאבק על חיי הנישואים שלה בעקבות הגילויים של נינה. נינה מגלה שהעסק המשפחתי במצב של פשיטת רגל, והיא מפצירה ברות למכור את העסק כל עוד זה אפשרי. גולדי דוחה הסכם פשרה עם דייבי, אבל האירועים מקבלים תפנית בלתי צפויה, והשניים מבלים את הלילה יחדיו.
| 6 | פרק 6 | ג'סיקה הובס | אבי מורגן | 29 במאי 2018 |  |
יום המשפט של בני הזוג מקנזי מגיע, והאנה מרגישה קרועה בשל הידיעה שהפסד במשפט יגרום לקריסת העסק של משפחת דפו. החתונה של ג'יימס ורוז עוברת ללא תקלות, אבל אחרי שהאנה מגלה שכריסטי קיבל תפקיד חדש בשיקגו, היא צריכה להחליט על עתידה ועתיד נישואיה.
הערות שוליים

↑  Tartaglione, Nancy (24 באוגוסט 2016). "BBC One Orders Drama 'The Split' From Abi Morgan; Thandie Newton Joins 'Line Of Duty' Season 4 – Edinburgh". Deadline.com. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Petski, Denise (28 ביוני 2017). "'The Split': SundanceTV & BBC One Round Out Cast For Abi Morgan Drama Series". Deadline.com. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Schwindt, Oriana (13 בינואר 2017). "SundanceTV Partners With BBC One for Abi Morgan's 'The Split'". Variety. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Split". BBC. 4 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Split series 2 BBC air date, cast, trailer, plot by Emma Nolan,  May 30, 2018
1 2  "BBC - Second series of Abi Morgan's original BBC One drama The Split begins production - Media Centre". www.bbc.co.uk.
↑  "Donna Air lands role in The Split as second series goes into production". Radio Times.
↑  "NEW TV ROLE EXCLUSIVE: Damien Molony joins BBC One legal drama 'The Split'". 11 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "BBC One Sets Premiere Date For 'The Split' For Season 2". 29 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lyons, Margaret (21 במאי 2020). "How Much Watching Time Do You Have This Weekend?". New York Times. נבדק ב-24 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
נקאר

| --- | --- |
הנקאר בהיידלברג
הנקאר בהיידלברג
 מידע כללי
 אורך:  367 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  145 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  14,000 קמ"ר
 מוצא:  Neckarquelle (he) 
 גובה מוצא הנהר:  706 מטרים
 יובלים:  Murr, Lauter, Seltenbach, Eschach, Schozach, Bronnbach, Kandelbach, Sulm, Prim, Eyach, Starzel, Lein, Pfühlbach, אלזנץ, Enz, Wiesenbach, Körsch, Böllinger Bach, Steinbach, Schlichem, Itter, Erms, Ammer, Glatt, Nesenbach, Aich, Steinlach, Zaber, Zipfelbach, Jagst, קוכר, Feuerbach, Echaz, Rems, Steinach, Weggentalbach, Katzenbach, Elz, Steinach, פילס, Rohrhaldenbach, Arbach, Buchbach (Mittelstadt), בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 שפך:  ריין (he) 
 מדינות באגן הניקוז:  גרמניה
 אגן הניקוז של הנקאר
 מפה טופוגרפית של אגן הניקוז של הנקאר
 
נֶקַאר (בגרמנית: Neckar) הוא נהר הזורם בגרמניה.
גאוגרפיה

הנקאר זורם רובו במדינת באדן-וירטמברג שבדרום גרמניה; חלק קצר ממנו זורם בהסה. מקור הנהר ביער השחור, לא רחוק מהגבול עם שווייץ, בגובה 706 מטרים מעל לפני הים. הנהר זורם לאורך 367 ק"מ, ונשפך אל נהר הריין בתחומי העיר מאנהיים, בגובה 95 מטרים מעל פני הים. זהו אחד מיובליו הארוכים של הריין.
הנהר חולף על פני טובינגן וערים קטנות אחרות. בפולכינגן הוא משתנה למסלול צפון-מערבי וזורם בשטוטגרט. ככל שהנהר ממשיך צפונה, עמקו הציורי נעשה רחב ועמוק יותר, עובר בין גבעות עטופות כרמים, על יד טירות פיאודליות. בהמשך הוא זורם על יד היילברון לאברבך, שם הוא עובר למסלול מערבי מפותל, חוצה את הגבעות המיוערות של דרום אודנוולד. בפיתול ליד Neckarsteinach ו- Neckargemünd, הוא עובר למרגלות פסגת Königstuhl (566 מטרים מעל פני הים), חולף על פני היידלברג ונכנס לריין מימין למנהיים. באזור היידלברג יוצר הנהר עמק ירוק ורומנטי המהווה אתר תיירות חשוב.
גלריה

נהר נקאר בהיידלברג
הערות שוליים

↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, Neckar River, Germany, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb119639725 (data)  GND: 4041522-3  NARA: 10038747  NKC: ge371038  SUDOC: 027641546  VIAF: 238988802   WorldCat (עם VIAF): 238988802
נו דין דיים

זהו שם וייטנאמי; שם המשפחה הוא . על פי הנוהג המקומי, יש להתייחס לאדם זה בשמו הפרטי, דיים.
נו דין דיים (בוייטנאמית: Ngô Đình Diệm ‏האזנהקובץ:NgoDinhDiem.ogg‏Ⓘ‏; ‏ 3 בינואר 1901 – 2 בנובמבר 1963) היה הנשיא הראשון של דרום וייטנאם בין השנים 1955 – 1963. עם תחילתה של הנסיגה הצרפתית מהודו-סין לאחר ועידת ז'נבה ב-1954, הוביל דיים את המאבק להקמת הרפובליקה של וייטנאם, על ידי גיוס תמיכה של ארצות הברית. דיים היה אנטי-קומוניסט נלהב. הוא הוכרז כמנצח במשאל העם שנערך ב-1955. משאל העם נערך באמצעים לא כשרים; דוגמה לעיוותים בו היא ספירה של כ-600,000 קולות כתומכים בדיים בבירה סייגון, כאשר הצביעו בה 450,000 איש. לאחר המשאל, החל לבנות דיקטטורה ימנית בדרום וייטנאם.
כבן האמונה הקתולית, מדיניותו המפלה של דיים כלפי העם הווייטנאמי שרובו בודהיסטי, נתקלה במחאות בלתי אלימות, האירוע המפורסם ביותר במסגרת מחאות אלו הייתה הצתה העצמית של טיק קואנג דוק ב-1963. בעיצומן של המחאות הדתיות, איבד דיים את תמיכתה של ארצות הברית ויחד עם אחיו הוא נרצח ב-2 בנובמבר 1963, על ידי נגווין ואן נונג, עוזרו של הגנרל מצבא דרום וייטנאם, דונג ואן מין, במהלך ההפיכה הצבאית שבה הופלה ממשלתו.
משפחתו וילדותו

דיים נולד במחוז קואנג בין, 110 ק"מ מצפון להואה, בירתה של שושלת נגויין. מוצאה של משפחתו הוא מנפת פו קאם, שעד 1975 הייתה מאוכלסת בקתולים. במאה ה-17 המירו מיסיונרים פורטוגלים את דתה של משפחתו לנצרות הקתולית. משפחתו של דיים, יחד עם קתולים וייטנאמים אחרים, סבלה מרדיפות אנטי-קתוליות מצדם של הקיסרים מין מאנג וטו דוק. ב-1880, בעת לימודיו של אביו של דיים, נו דין קה, במלאיה, בשליחותה של שושלת נגויין, כמעט ונהרגה כל המשפחה, כאשר פרצו מהומות אנטי-קתוליות בהנהגתם של נזירים בודהיסטים. מעל 100 מבני המשפחה, כולל הוריו, אחיו ואחיותיו של קה, נקברו חיים. אביו של דיים זנח את תוכניותיו להיות כומר קתולי ומונה להיות מנדרין בכיר ויועץ לקיסר טאן טאי במהלך תקופת השלטון הצרפתי. הוא גם קודם להיות שר הטקס, האחראי על משק הבית הקיסרי והאחראי על הסריסים. לקה נולדו תשעה ילדים: שישה בנים ושלוש בנות, כולם מאשתו השנייה שאותה הוא נשא לאישה לאחר שאשתו הראשונה מתה חשוכת ילדים. דיכוי האפליה כנגד הקתולים חיזק את אמונתו של קה. כקתולי אדוק, הוא לקח את משפחתו להשתתף במיסה כל בוקר. דיים נהג להתעורר כל בוקר לפני עלות השחר כדי להתפלל. משפחת נו דין האמינה הן בקונפוציאניזם והן בנצרות הקתולית. ב-1907 הדיחו הצרפתים את הקיסר טאן טאי בטענת אי שפיות, על רקע תלונותיו נגד השלטון הקולוניאלי. קה התפטר במחאה והפך לאיכר. דיים עבד בשדות האורז של המשפחה בעודו לומד בבית ספר צרפתי קתולי ומאוחר יותר עבר ללמוד בבית ספר פרטי שהוקם על ידי אביו. בגיל 15, הוא הלך בעקבות אחיו הגדול ממנו, נו דין טוק, שלימים היה הבישוף הקתולי הבכיר ביותר בווייטנאם, ונכנס למנזר. לאחר כמה חודשים הוא עזב את המנזר, מאחר שמצא את חיי הנזירות קפדניים מדי.
לימודיו התיכוניים הקנו לו ציונים הגבוהים בבחינות, והוא קיבל את הזכות למלגת לימודים בפריז, אך הוא דחה את ההצעה והתקבל ללמוד בבית הספר למנהל ציבורי ולמשפטים בהאנוי, בית ספר צרפתי שבו התחנכו בירוקרטים וייטנאמים. שם הוא חווה את היחסים הרומנטיים היחידים בחייו, כאשר הוא התאהב בבתו של אחד ממוריו.
לאחר שאהובתו התעקשה לקיים את ייעודה, כניסה למנזר, נותר דיים רווק עד יומו האחרון.
גיבוש כוחו

הסכמי ז'נבה התירו את חופש התנועה בין שני חלקי וייטנאם עד אוקטובר 1954. סעיף זה גרם למתח רב בדרום.
דיים ציפה ללא יותר מ-10,000 פליטים, אך עד אוגוסט נמנו מעל 200,000 איש שהמתינו לפינוי בהאנוי ובהייפונג. תנועת ההגירה הזו סייע לדיים להרחיב את בסיס התמיכה הפוליטי בו. לפני פיצולה של וייטנאם, רוב האוכלוסייה הקתולית במדינה התגוררה בצפון.
לאחר שהגבול נחתם, היו רוב הקתולים תחת שלטונו של דיים. במסגרת המבצע של צי ארצות הברית, "מבצע המעבר לחירות" (Operation Passage to Freedom), הועברו כמיליון צפון וייטנאמים דרומה, רובם קתולים.
איש ה-CIA, אדוארד לנסדייל, שהוצב בווייטנאם כדי לחזק את כוחו של דיים, הוביל מסע תעמולה שיעודד מספר רב ככל האפשר של פליטים שיעברו דרומה. דיים גם עשה שימוש בסיסמאות כמו "ישו עבר דרומה" ו"מריה הבתולה יצאה מהצפון", וגרם לטענות אנטי-קתוליות מצדו של הו צ'י מין. מעל 60% מהאוכלוסייה הקתולית בצפון עבר לדרום וייטנאם, ובכך הבטיחו בסיס תמיכה נאמן לדיים.
מעמדו של דיים היה אז חלש. באו דאי סלד מדיים ומינה אותו בעיקר עקב אילוצים פוליטיים. הצרפתים ראו בו כאויב וקיוו ששלטונו יקרוס.
בנקודת זמן זו, חיל המשלוח הצרפתי היה הכוח הצבאי החזק ביותר בדרום. הצבא הלאומי של וייטנאם אומן וצויד על ידי הצרפתים. הקצינים מונו על ידי הצרפתים וראש המטה הכללי שלו, הגנרל נגויין ואן הין, היה אזרח צרפתי. הין תיעב את דיים וברוב המקרים אף לא ציית לו. דיים גם התעמת עם שתי קבוצות דתיות, הקאו דאי (Cao Đài) וההואה האו (Hòa Hảo), שהחזיקו צבאות פרטיים בדלתת המקונג, כשגודל הצבא של הקאו דאי הוערך ב-25,000 איש. הוייט מין שלט גם הוא בכשליש מווייטנאם.
בעיר הבירה המצב היה גרוע, שם ארגון הפשע בין שיין (Bình Xuyên), החזיק צבא של 40,000 איש ושלט באימפריה של בתי בושת, בתי קזינו, סחיטת דמי חסות ובתי חרושת לאופיום, שלא היו דוגמתם בכל אסיה. באו דאי נתן לארגון את השליטה על המשטרה הלאומית תמורת סכום של מיליון ורבע דולרים. למעשה, שליטתו של דיים לא הגיעה מעבר לגדרות ארמונו.
באוגוסט, שיגר הגנרל הין סדרה של התקפות פומביות על דיים, בטענה שדרום וייטנאם זקוקה למנהיג חזק ופופולרי. הין התרברב שהוא מתכנן הפיכה. תוכנית זו סוכלה כאשר לנסדייל ארגן חופשות מעבר לים לקציניו של הין.
מתוך חשש מקריסת משטרו של דיים, תשעה מחברי הממשלה התפטרו. הצרפתים המשיכו להעניק עידוד לאויביו של דיים כדי לגרום לחוסר יציבות משטרו.
ייסוד הרפובליקה של וייטנאם

דיים התמנה לתפקידו לאחר שהצרפתים הובסו בקרב דיין ביין פו והיו נכונים לסגת מהודו-סין. בתחילתה של שנת 1955 פורקה הודו-סין הצרפתית ולדיים הושארה השליטה הזמנית בדרום. נקבע משאל עם ל-23 באוקטובר 1955 שיגדיר את עתיד הדרום. השאלה שעמדה במרכזו של משאל העם הייתה אם להשאיר את המלוכה על כנה, כפי שרצה באו דאי, או שהמדינה תהייה רפובליקה, כפי שרצה דיים. משאל העם התקיים, כשאחיו של דיים, נו דין נו, מנהיג המפלגה של המשפחה, קאן לאו (Cần lao), נותן את בסיס התמיכה בדיים ומארגן ומפקח על התנהלות המשאל. ניהול תעמולה לטובת עמדתו של באו דאי נאסרה ומי שעשה כן הותקף על ידי אנשיו של אחיו של דיים. בספירת הקולות התברר כי 92.8% הצביעו בעד עמדתו של דיים, תוצאה בלתי סבירה שיכלה להיות מושגת רק באמצעות מעשי הונאה. מספר הקולות הכללי שנמנו בהצבעה היה גבוה ב-380,000 ממספר בעלי זכות הבחירה. לדוגמה, 450,000 איש היו רשומים כבעלי זכות בחירה בסייגון לבדה, אך 605,025 קולות של תומכים ברפובליקה נמנו בהצבעה. שלושה ימים לאחר מכן הכריז דיים על הקמתה של דרום וייטנאם, או כפי שנקראה באופן רשמי, "הרפובליקה של וייטנאם". על עצמו הכריז דיים כנשיא הראשון של המדינה. על פי הסכמי ז'נבה, הייתה אמורה וייטנאם להתאחד מחדש לאחר בחירות שהיו אמורות להתקיים ב-1956. דיים, בהסתמך על הטענה שדרום וייטנאם לא הייתה צד להסכם, ביטל את הבחירות הללו. בנוגע לשאלת האיחוד מחדש, המשלחת האנטי-קומוניסטית התנגדה בתוקף לפילוג המדינה בכל צורה שהיא, אך דעתם לא התקבלה לאחר שהצרפתים נעתרו להצעה של המשלחת מטעם הוייט מין, שהציעה שווייטנאם תאוחד בסופו של דבר לאחר בחירות שיתקיימו בפיקוחן של "ועדות מקומיות". ארצות הברית הציגה את מה שנקרא "התוכנית האמריקנית" בתמיכתה של דרום וייטנאם ושל הממלכה המאוחדת. על פי התוכנית היו הבחירות אמורות להתקיים תחת פיקוח האו"ם, אך להצעה זו התנגדו ברית המועצות וצפון וייטנאם.
לאחר שהופעלו עליו לחצים פנימיים ולחצים אמריקנים, הסכים דיים לקיים בחירות לגוף מחוקק באוגוסט 1959 בדרום וייטנאם. העיתונים לא הורשו לפרסם את שמותיהם של המועמדים העצמאיים ואת קווי המדיניות שלהם ונאסר קיומן של אספות פוליטיות שמספר המשתתפים בהן עלה על חמישה אנשים. מועמדים נפסלו על סמך טיעונים קלי ערך. באזורים הכפריים, מועמדים שהתמודדו בבחירות, ספגו איומים שהם יואשמו בשיתוף פעולה עם הוייטקונג, עבירה שהעונש עליה היה גזר דין מוות. פאן קוונג דאן, המבקר הבולט ביותר של הממשלה, הורשה להתמודד בבחירות. למרות שכוח של 8,000 חיילים של צבא דרום וייטנאם נשלח למחוז הבחירה של דאן, הוא עדיין זכה ביחס של שש לאחד, וכשהתכנס הפרלמנט, הוא נעצר.
נשיאותו

אשתו של אחיו הצעיר של דיים, שכונתה בשם "מאדאם נו", הייתה (דה פקטו) הגברת הראשונה של וייטנאם. היא המירה את דתה לקתוליות. היא הובילה את תוכניתו של דיים לרפורמה בחברה של סייגון בהתאם לערכים הקתוליים. בתי בושת נסגרו ומאורות אופיום חוסלו, גירושים והפלות נאסרו לחלוטין ונחקקו חוקים חמורים נגד ניאוף.
דיים ניצח במלחמה נגד צבאו הפרטי של ארגון הפשע בין שיין, שהחזיק בתי הימורים שנהנו קודם לכן מחסותם של הצרפתים ולאחר מכן של באו דאי. בהמשך פירק דיים את הצבאות הפרטיים של הקאו דאי וההואה האו, ששלטו על חלקים של דלתת המקונג. דיים היה אנטי-קומוניסט נלהב. על פי ההיסטוריון האמריקני, גבריאל קולקו, כ-12,000 חשודים בהתנגדות לדיים נהרגו בין השנים 1955 – 1957 ועד סוף 1958 נכלא מספר משוער של 40,000 אסירים פוליטיים. עם זאת, ההיסטוריון גונתר לוי, טוען שמספרים אלה מוגזמים ושלא היו יותר מ-35,000 אסירים מכל הסוגים בכל רחבי וייטנאם. מעשי הדיכוי של דיים התרחבו מעבר לאלה שהופעלו נגד הקומוניסטים למתנגדי המשטר האנטי-קומוניסטים ולחושפי שחיתויות.
עם התגברות ההתנגדות לשלטונו של דיים בדרום וייטנאם, החלה להתקיים התמרדות בקנה מידה קטן ב-1957. בסופו של דבר, בינואר 1959, תחת לחץ של פעילי הווייטקונג בדרום שנלכדו על ידי המשטרה החשאית של דיים, הוציא הוועד המרכזי בהאנוי החלטה סודית לאפשר את קיומה של מרידה חמושה בדרום ולהעביר לטובת מרידה זו כוחות ואספקה מהצפון. ב-20 בדצמבר 1960 על פי הנחיות מהאנוי, הקימו הקומוניסטים בדרום את "החזית הלאומית לשחרור דרום וייטנאם", שנקראה גם הוייטקונג, כדי להפיל את ממשלת הדרום. הווייטקונג היה מורכב משתי קבוצות נפרדות: אינטלקטואלים דרום וייטנאמים שהתנגדו לממשלה והיו לאומנים בהשקפתם וקומוניסטים שנשארו בדרום לאחר פיצול המדינה ב-1954 בנוסף לכאלה שהגיעו לדרום אחר כך ולאיכרים מקומיים. בעוד שהיו לא-קומוניסטים רבים בווייטקונג, הם היו נתונים לשליטה של פעילי המפלגה ובהדרגה הם נקטו באותה עמדה עם התמשכות העימות. עם זאת, הם אפשרו לווייטקונג להציג את עצמו כארגון לאומני בעיקרו, יותר מאשר ארגון קומוניסטי, למרות שהארגון היה בשליטה כמעט מלאה של המשטר בצפון וייטנאם. תחילתה של פעולת הנגד של דיים הייתה תוכנית בשיתוף האמריקנים שבמסגרתם אוחדו 14,000 כפרים ל-11,000 יישובים מאובטחים. יישובים אלה נועדו לבודד את הווייטקונג מהאוכלוסייה הכפרית שהייתה המקור שלהם לגיוס כוח אדם, לאספקה ולמידע.
ניסיונות התנקשות

על פי החלטה של הקומוניסטים בדרום נאמר: "אם נצליח להרוג את נו דין דיים, מנהיג ממשלת הבובות הרודנית הפשיסטית, המצב לאורך הקווים יהיה לטובתנו".
ב-22 בפברואר 1957, כאשר קיים דיים ביקור ביריד כלכלי בבון מא טאוט, הגיע לשם פעיל קומוניסטי בשם הא מין טרי, שקיבל הוראה לרצוח את הנשיא. הוא התקרב לדיים וירה באקדח מטווח קצר, אך החטיא ופגע בזרועו השמאלית של המזכיר לרפורמות חקלאיות. לאחר ירי הכדור הראשון, חל בנשק מעצור ואנשי הביטחון השתלטו על טרי לפני שהוא הצליח לירות כדור נוסף. דיים נותר אדיש לאירוע.
מקרה נוסף של ניסיון להתנקש בחייו של דיים ושל משפחתו אירע ב-1962 כאשר שני טייסים בחיל האוויר, שפעלו בתאום, הפציצו את ארמון הנשיאות.
מדיניות הקרקעות

במהלך המלחמה נגד הצרפתים בשנים 1946 – 1954, הוייט מין, שהשיג שליטה על חלקים של דרום וייטנאם, יזם רפורמת קרקעות. במהלך המלחמה, עמד שיעור הגבייה של דמי החכירה על 50% עד 70%. הוייט מין גרמו לבעלי הקרקעות לחפש מקום מבטחים בערים, הפקיעו מהם את הבעלות על הקרקעות וחילקו אותם בין האיכרים. כשדיים עלה לשלטון, הוא ביטל את המהלך הזה, שכן אנשי אצולת הקרקע היו חלק מבסיס התמיכה האידאולוגי בו. בשטחי דלתת המקונג, 0.025% מבעלי הקרקעות החזיקו בבעלותם 40% מהקרקעות. רוב בעלי הקרקעות לא התגוררו באזורים שבבעלותם והקרקעות עובדו על ידי אריסים. מצב זה גרם להתמרמרות בקרב האוכלוסייה, שכן הבעלות על הקרקע הייתה ערך חשוב מאוד בחברה הווייטנאמית. דיים הכריז שבעלי הקרקעות יוכלו לגבות לא יותר מ-25% מהיבולים, אך החלטה זו לא יושמה ובמקרים מסוימים היו דמי החכירה גבוהים יותר מאלה שהיו נהוגים בתקופת השלטון הצרפתי. בעקבות לחץ אמריקני, הגביל דיים ב-1956 את השטח המקסימלי שיכול כל אדם להחזיק בבעלותו ל-1.15 קמ"ר. את בעלי הקרקעות שהחזיקו בבעלותם שטחים גדולים יותר, הוא פיצה על שטחי הקרקע העודפים, שאותם הוא מכר לאיכרים. בעלי קרקעות רבים התחמקו ממהלך זה על ידי העברת חלקים משטח הקרקע שלהם לבני משפחתם. בנוסף, המגבלה הזאת הייתה גדולה פי 30 מזו שהייתה נהוגה בקוריאה הדרומית ובטאיוואן ושטחי האדמה בגודל של 1,500 קמ"ר שהיו בבעלות הכנסייה, היו פטורים ממגבלה זו. כתוצאה מכך, רק 13% מהקרקעות בדרום וייטנאם, עברו את תהליך הרפורמה ובסוף תקופת שלטונו של דיים, רק 10% מהאיכרים קיבלו חלקות קרקע, וגם זאת במחירים גבוהים. כישלון מדיניות זו עוררה זעם ובעקבותיה התעוררה אהדה לוייט מין שחילק לאיכרים קרקעות בחינם. בסוף תקופת שלטונו של דיים, 10% מאוכלוסיית דרום וייטנאם החזיקה בבעלותה 55% מהקרקעות.
בהאמינו שהרמות המרכזיות של וייטנאם היו בעלי חשיבות אסטרטגית לווייטקונג או שהם היו נתונים לאיום פוטנציאלי לפלישה מהצפון, החליט דיים לבנות "קו מאז'ינו" של יישובים. האזור היה מיושב בבני עם הדגאר (Degar), תושביה המקוריים של וייטנאם, שבעבר זכו למידה מסוימת של אוטונומיה, והם לא נתנו אמון בווייטנאמים המקומיים. דיים יזם תוכנית להגירה פנימית של 210,000 וייטנאמים, בעיקר קתולים, שהתיישבו ביישובים מבוצרים על קרקעות הדגאר. כאשר אלה האחרונים מחו, החרימו כוחות הצבא של דיים את החצים והקשתות שלהם ששימשו אותם לצייד. מאז מתמודדת וייטנאם עם תנועה בדלנית של בני עם הדגאר.
המדיניות הממשלתית כלפי הבודהיסטים

במדינה שבה גודלו של הרוב הבודהיסטי הוערך ב-70% עד 90% מהאוכלוסייה הכללית, צעדי המדיניות של דיים גרמו לטענות על מתחים דתיים. כבן למיעוט הקתולי, מתייחסים רוב ההיסטוריונים לדיים כמי שקידם צעדי מדיניות פרו-קתולית שקוממה עליו בודהיסטים רבים, מאחר שהקהילה הקתולית הייתה אנטי-קומוניסטית. באופן כללי, הממשלה נתפשה כמי שהעדיפה את הקתולים בשירות הציבורי ובצבא, לצד העדפות בהקצאת הקרקעות, בעסקים ובמיסוי. באחת הפעמים אמר דיים לפקיד בכיר, כשהוא שוכח שהאיש מחזיק באמונה הבודהיסטית, "שים את הפקידים הקתולים שבאחריותך במקומות הרגישים. עליהם ניתן לסמוך". קצינים רבים של צבא דרום וייטנאם המירו את דתם לקתוליות מתוך אמונה שקידומם הצבאי תלוי בכך.
חלוקת כלי הנשק למיליציות ההגנה של הכפרים כוונה להדוף את לוחמי הווייטקונג, אך כלי נשק אלו חולקו רק לקתולים. קידומם של בודהיסטים בצבא נעצר לעיתים קרובות אם הם סירבו להמיר את דתם. בכמה כפרים שאוכלוסייתם הייתה בודהיסטית, בוצעו המרות דת קבוצתיות כדי לקבל סיוע ממשלתי או כדי להימנע מיישוב מחדש על ידי משטרו של דיים. הכנסייה הקתולית הייתה בעלת הקרקעות הגדולה במדינה והחוק שהונהג עוד בימי השלטון הצרפתי, שעל פיו נדרש אישור רשמי לעריכת פעילויות בודהיסטיות פומביות, לא בוטל מעולם על ידי דיים.
הקתולים למעשה היו גם פטורים מעבודות הקורווה שכל האזרחים חויבו לבצע עבור הממשלה. הסיוע שהגיע מארצות הברית חולק באופן לא פרופורציונלי לכפרים שרוב אוכלוסייתם הייתה קתולית. תחת שלטונו של דיים, נהנתה הכנסייה הקתולית מפטורים ברכישת נכסים וב-1959 הקדיש דיים את ארצו למריה הבתולה. דגל קריית הוותיקן הונף באופן קבוע בכל האירועים הציבוריים במדינה. הסיוע האמריקני הופנה ברובו לקתולים והאוניברסיטאות החדשות של הואה ושל דה לאט הוכפפו לסמכות הכנסייה הקתולית כדי לטפח סביבה אקדמית עם נטייה קתולית.