stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנגליה בימי הביניים
גאוגרפיה

בתקופת ימי הביניים נחלקה אנגליה לשני אזורים עיקריים שנחלקו על ידי נהר אקס ונהר טיס: דרום ומזרח אנגליה היו בעלות קרקעות עשירות יותר וטובות לחקלאות צמחים ובעלי חיים כאחד. לעומתם, הקרקעות בצפון ובמערב היו עניות והאקלים באזור זה קר. החקלאות באזור זה התבססה בעיקר על גידול בעלי חיים. האדמה הייתה מעט יותר מכוסה בעצים לעומת המאה ה-20, ודובים, בונים וזאבים חיו בטבע. דובים ניצודו עד להכחדתם במאה ה-11 ובונים נכחדו באותו אופן עד למאה ה-12. מ-17,000 ק"מ כבישים שנבנו בזמן השלטון הרומאי, רבים מהם נותרו שימושיים, וארבעה מהם היו בעלי חשיבות אסטרטגית - Icknield Way, Fosse Way, Ermine Street ו-Watling Street שחצו את הארץ כולה. מערכת הכבישים הייתה מספקת עבור אותה תקופה, אם כי זול יותר היה להוביל סחורות דרך המים. רשת הנהרות יצרה נתיבי תחבורה ראשיים, וערים אנגליות רבות הקימו נמלים פנים יבשתיים.
במשך רוב ימי הביניים היה האקלים באנגליה שונה מזה של המאה ה-21. בין המאה ה-9 ועד למאה ה-13 חלה התקופה החמה בימי הביניים, תקופה ממושכת בה היו הטמפרטורות גבוהות יותר. בתחילת המאה ה-13, למשל, הטמפרטורות הממוצעות בקיץ היו גבוהות בסביבות מעלה אחת יותר והאקלים היה מעט יבש יותר. הטמפרטורות הללו אפשרו לעבד אדמות עניות יותר ולגדל גפנים צפונה יותר. לאחר התקופה החמה הגיעו כמה מאות של מזג אוויר קר יותר, תקופה שכונתה עידן הקרח הקטן. במהלך המאה ה-14 הטמפרטורות באביב ירדו במידה ניכרת, כשהשיא היה בשנות ה-40 וה-50 של אותה מאה. מזג האוויר הקר השליך באופן משמעותי על החקלאות האנגלית ועל תנאי החיים.
לקריאה נוספת

ימי הביניים
קסדה אנגלו-סקסית טקסית מהמאה ה-7 שנמצאה באתר הקבורה סאטון הו
חלק משטיח באייה המציג את השלבים האחרונים בקרב הייסטינגס
ריצ'רד השני נפגש עם המורדים במהלך מרד האיכרים בשנת 1381.
מנקוס אנגלו-סכסוני עליו חרוט דיוקנו של אתלרד השני, מלך אנגליה
משחק לוח אנגלו-נורמני מהמאה ה-12.
איור מהמאה ה-15 של אדוארד השלישי לבוש מוקדם מהמאה ה-15 תיאור של אדוארד השלישי, לבוש בסמלים של מסדר הבירית
ציור של אישה אנגלית מהמאה ה-12 האוחזת כישור ופלך עת היא משגיחה על בנה.
מסילת איילון

| --- | --- |

רכבת דו קומתית לנתב"ג נוסעת על מסילת האיילון בין תל אביב מרכז לתל אביב השלום, 2006
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל
 עיר:  תל אביב
 מפעיל:   רכבת ישראל
 מידע על ההקמה
 פתיחת המסילה:  31 בינואר 1993
 מידע על המסילה
 תחילת המסילה:  תל אביב מרכז
 סיום המסילה:  תחנת הרכבת תל אביב דרום - תפעולית
 אורך המסילה:  4.7 ק"מ
 רוחב המסילה:  143.5 ס"מ
 מסלולים:  3
 מתח חשמלי:  25 אלף וולט, AC, עילי
 מספר התחנות:  3

רשימת התחנות
תל אביב מרכז, תל אביב השלום, תל אביב ההגנה
 
מסילת האיילון היא מסילת רכבת של רכבת ישראל, הנמתחת לאורך נחל איילון ותעלת איילון, בין הנתיבים של נתיבי איילון ומחברת בין מסילת החוף בתחנת הרכבת תל אביב מרכז ובין מסילת הרכבת יפו–ירושלים בתחנת הרכבת תל אביב דרום - תפעולית (מקטע תל אביב-לוד). אורכה כ-5 ק"מ והיא מהווה חלק מהקו הראשי של רכבת ישראל. זאת המסילה הראשונה בישראל שנבנתה מלכתחילה כמסילה כפולה, ומשמשת את כל קווי הנוסעים הבינעירוניים ואת הקווים הפרבריים של גוש דן. זו המסילה העמוסה ביותר ברשת המסילות של רכבת ישראל, והיא מנקזת אליה כ־75% מהשירות הרכבתי בישראל ובשל כך היא חסם מסילתי. נעים עליה קטרים מונעי דיזל וחשמל.
היסטוריה

כבר בימי המנדט עלה הרעיון לסלול מסילה לאורך נחל איילון לצורך שיפור רשת המסילות בארץ ישראל[דרוש מקור].
תכנון המסילה החל בשנת 1956.
ב־1970 הוקמה "חברת נתיבי איילון" בבעלות שווה של ממשלת ישראל ועיריית תל אביב. שב-1973, הציגה את תוכנית נתיבי איילון לכביש מהיר, רב־נתיבים שיחצה את האזור המטרופוליטני של תל אביב רבתי מצפון לדרום לאורך נחל איילון, ויחבר את רשתות הכבישים הבין־עירוניים לירושלים, לחיפה ולאשדוד. במסגרת הפרויקט הציגה החברה גם תוכנית לבניית מסילות רכבת במקביל לכביש. מסילות אשר מיועדות לקשר את רשת המסילות הצפונית בישראל עם רשת המסילות הדרומית (עד בניית מסילת איילון, תחנת הרכבת תל אביב מרכז הייתה זו תחנת קצה של מסילת החוף לכיוון חיפה, ותחנת הרכבת תל אביב דרום לרכבות מירושלים, רחובות ובאר שבע). כמו כן תכננו המסילות לשמש כמערכת תעבורה להסעת המונים לכל האזור המטרופוליטני של תל אביב עם שלוחות בין-עירוניות. בתכנון מ-1973 נלקחה גם בחשבון האפשרות שבעתיד יוסטו מי האיילון לים התיכון, דרך יפו, ועל ידי כך יפונה תוואי התעלה לשירותים תחבורתיים נוספים.
העבודות בפועל החלו רק ב-1990 לאחר העתקת רציפי תחנת הרכבת תל אביב מרכז ממקומם המקורי, בצמוד לצידו הצפוני של אולם הנוסעים, אל ערוץ נחל איילון והמשכת המסילות ממנה דרומה (עד אז זו הייתה תחנת הקצה של מסילת החוף). המסילה נפתחה ב-31 בינואר 1993 כמסילה כפולה, ושירתה את הקווים מתל אביב לתחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים; ולרחובות ואשדוד. לאורך המסילה הוכנה תשתית לשלוש תחנות רכבת עתידיות מתחת לגשרי הרחובות השלום, "תחנת הרכבת תל אביב יצחק שדה" וההגנה. עקב קיצוצים בתקציב בוטלה התוכניות להקים את "תחנת הרכבת תל אביב יצחק שדה".
במרץ 1996 נפתחה תחנת הרכבת תל אביב השלום, וב-22 ביוני 2002 נפתחה תחנת הרכבת תל אביב ההגנה.
עם פתיחת הקו הפרברי לראש העין בשנת 2000 (שהוארך מאוחר יותר אל כפר סבא) החל להיווצר עומס על המסילה הכפולה שהגיע בשעות השיא ל-8 רכבות בכל כיוון בשעה. על מנת להוסיף רכבות נוספות וקווי שירות נוספים היה צורך במסילות נוספות. ב-2001 הוחלט להוסיף מסילה נוספת ולהרחיב את כל התחנות לאורכו. העבודות החלו ב-2002 וכללו הוספת רציף אחד בתחנת הרכבת תל אביב השלום ושני רציפים בתחנת הרכבת תל אביב מרכז ובתחנת הרכבת תל אביב ההגנה. לשם הרחבת תחנת הרכבת תל אביב השלום הוסטה התעלה בה זורם נחל איילון מזרחה כך שחלקה עובר מתחת לנתיבים של נתיבי איילון צפון. המסילה השלישית והרציפים הסמוכים לה נכנסו לשימוש ב-2 בספטמבר 2006, ומאפשרים מעבר של עד 14 רכבות בשעה בכל כיוון.
במאי 2005, המליצה חברת ההנדסה האמריקאית PB (חברת הבקרה החיצונית של רכבת ישראל מטעם משרד האוצר) על הקמת מסילה רביעית באיילון, כדי שהרכבת תוכל לעמוד ברמות הביקוש הצפוי (לפי התחזיות אז, בשנת 2010 יסעו ברכבת כ-60 מיליון נוסעים וב-2020 - יותר מ-110 מיליון נוסעים). במרץ 2006, אושר תקציב של כ-2 מיליארד שקל, על סמך אומדן של חברת הבקרה. אך הביצוע התעכב עקב מחלוקת על הטיית תוואי נחל איילון.
ב-25 בספטמבר 2011 נפתח קו מסילת הרכבת תל אביב – פלשת שממשיך לאשדוד ולאשקלון, ומתפצל ממסילת איילון בתחנת הרכבת תל אביב ההגנה. במסגרת העבודות על הקו נבנה בתחנה רציף חמישי, שיחד עם רציף 4 משרת את הרכבות בקו.
בדצמבר 2019, החלה חברת SEMI הספרדית לחשמל את שלוש המסילות הפעילות, החל מתחנת ההגנה וצפונה. עבודות החשמול בוצעו כחלק מחשמול קו הרכבת החשמלי המהיר אל נתב"ג וירושלים, ובהמשך עבור קווים נוספים של רכבת ישראל. ברבעון השני של 2020 הושלם חשמול המסילה.
תכנונים עתידיים > המסילה הרביעית

מסילת האיילון הנמתחת לצד תעלת האיילון, לתוכה הוסללו מימי נחל איילון במהלכו בתחומי תל אביב ורמת גן, יחד עם המסילה הכפולה מתחנת הרכבת תל אביב דרום תפעולית עד מחלף גנות מהווה חסם מסילתי ברשת המסילות הארצית - כ־75% מהשירות הרכבתי בישראל מתנקז לציר איילון שקיבולתו שלוש מסילות בלבד, עבור רכבות מהירות ורכבות פרבריות. על מנת לשחרר את צוואר הבקבוק ולהגדיל את נפח התנועה יש צורך בהוספת מסילה רביעית. כדי למנוע את עליית מפלס מי התעלה, ששטחה יצומצם עם הוספת מסילה, והצפת גוש דן במי נגר עילי כתוצאה מגשמי חורף, יש להטות חלק או את כל מימי נחל איילון לנתיב אחר או לוסת את זרימתם טרם הגעתם לתעלת האיילון ולהשתמש בשטח התעלה להקמת המסילה הנוספת ורציפים נוספים. מספר חלופות ניקוז הוצגו למשרד התחבורה ורשות ניקוז ירקון (האחראית גם על האיילון) וחברת נתיבי ישראל:
להזרים את מי השיטפונות לים בצינור תת־קרקעי.
להקים אתרי אגירה של מי שיטפונות במעלה הנחל ובפארק אריאל שרון בכניסה לתל אביב
להכשיר שטח במקווה ישראל שאותו ניתן יהיה להציף במי שיטפונות
לנצל שטחים בשלוש מחצבות מודיעין, נטוף ומפעל נשר ברמלה, במעלה האיילון לאגירת מים. המים במאגרים אלו יחלחלו בחלקם לקרקע וכך יוכלו לתגבר את מאגרי מי התהום הטבעיים.
מורכבות הפרויקט ועלותו הביאו לדחיית ההחלטה לשנים רבות.
באפריל 2018 אישרה הוועדה לתשתיות לאומיות תוכנית תשתית לאומית ("תת"ל) 33, אשר במסגרתה מתוכננת מסילה רביעית באיילון החל מקטע תחנת תל אביב מרכז ועד לוד (ביצוע בפועל עד גנות), והעבודות בפועל החלו ביוני 2019. הצפי להשלמתה הוא ב-2028–2029 ועלותה המשוערת כ-5.5 מיליארד ש"ח. מלבד המסילה הרביעית היא כוללת גם את עבודות הניקוז הנרחבות, רציף נוסעים נוסף בתחנות ההגנה והשלום ושני רציפים נוספים בת"א מרכז, מחלף מסילתי מדרום לההגנה, תוספת ושינוי תנוחת נתיבים בכביש 1 בין מחלף חיל השריון לגנות. עוד קודם לסיום הפרויקט מתוכנן עד 2023 להחליף את מערכת האיתות והבקרה של הרכבת מה שיאפשר להגדיל את נפח התנועה במסילות איילון עד כדי 17 רכבות בשעה.
בסוף מאי 2020 החלה חברת נתיבי ישראל בקידוחים והתקנת כלונסאות באפיק הנחל כדי לחזק את הקרקע ולהקים גשר שעליו תעבור המסילה במקטע ההגנה - סבידור.
בחודש אוקטובר 2021 הוכרזו הזוכות במכרז של נתיבי ישראל, להקמת מפעל ניקוז לטובת המסילה הרביעית באיילון.
במסגרת פתרון בעיות הניקוז יוקמו בפארק אריאל שרון אגם מלאכותי וסכר חכם שיווסתו את זרימת הנחלים לתוך תעלת איילון. תעלת האיילון תועמק ותקורה ומעליה תמתח מסילת הרכבת הרביעית והתשתית החשמלית עבורה. מיזם הניקוז עתיד להסתיים ב-2026 ועלותו המשוערת כחצי מיליארד שקלים.
בפברואר 2022, הושגו הסכמות בין רכבת ישראל לחברת נתיבי ישראל, בנוגע לחלוקת העבודה בין שתי החברות בפרויקט. ההסכמות התגבשו לאחר חילוקי דעות ארוכים בין שני הגופים, אשר במהלכם הועברו חלקים שונים מהפרויקט בין שתי החברות, דבר אשר עיכב את העבודות. לדברי אנשי משרד התחבורה, הפרויקט שהיה מתכונן להסתיים ב-2026, יסתיים ב-2028.
במסגרת הפרויקט מוקם בכל שנה סכר זמני בסמוך לפארק ראש ציפור אשר מונע את זרימת המים מכיוון נהר הירקון לכיוון נחל איילון וכך מתבצעות עבודות חיזוק הקרקע של תעלת האיילון באמצעות קידוחי כלונסאות בקרקע.
תכנונים עתידיים > המסילות התת-קרקעיות

בדצמבר 2012, צוות שמינה משרד התחבורה ועסק בתוכניות להגדלת מספר הנוסעים ברכבות, הגיש לשר התחבורה את המלצותיו לפיתוח אסטרטגי של התשתית המסילתית, הכוללת שתי מסילות מהירות נוספות בתוואי האילון (חמישית ושישית), שיחפרו במנהרה תת-קרקעית באורך כולל של כ-26 ק"מ בין נתב"ג אל קיבוץ שפיים, שם מתוכנן מרכז תחבורה גדול. מסילות אלו ישמשו לשירות רכבת מהיר בין הערים הגדולות ללא עצירה בתחנות ביניים. באפריל 2016 החלה הרכבת בתכנון שתי המסילות התת-קרקעיות. שתי המסילות נחוצות כדי לעמוד בביקוש הנסיעות לרכבת, שצפוי להגיע בשנת 2040 ל-300 מיליון נסיעות בשנה.
בינואר 2019 קיבלה חברת נתיבי ישראל את האחריות לקידום המסילות התת-קרקעיות.
הערות שוליים

↑  רכבות בקוי רחובות אשדוד וירושלים תיפקודנה את תחנת ת"א-מרכז באמצעות המסילה החדשה באיילון, חדשות, 28 בינואר 1993
↑  חציית ת"א במסילת ברזל לסלוק תקלות התחבורה בעיר, הארץ, 12 בפברואר 1959
↑  י אבנון, נתיבי איילון פרויקט התחבורתי הגדול בישראל, דבר, 1 באוקטובר 1973
↑  מירב ארלוזורוב, הקיץ תחל סלילת המסילה בין תחנות הרכבת בת״א, חדשות, 11 ביוני 1990
↑  דניאל מולד, חשמלית ושמה תקווה לתל אביב, מעריב, 24 במרץ 1987
↑  עתי"ם, מהשבוע הבא אפשר יהיה לנסוע ברכבת אחת בקו חיפה-אשדוד, חדשות, 27 בינואר 1993
שאול ביבי, הקו הזה עוד יהיה פיצוץ - הרכנת פתחה קו חדש, מחיפה לאשדוד, חדשות, 2 בפברואר 1993
↑  יוסי רבלין, ושות הרכבות לא תקים תחנות רכבת מפוארות בת"א, חדשות, 26 בינואר 1992
↑  משה ליכטמן, ‏לתחנת השלום אין תעודת גמר, באתר גלובס, 4 בדצמבר 2005
↑  ענת ציגלמן, אפילו שר התחבורה הכריז שזו חלמאות, באתר הארץ, 10 ביוני 2002
↑  ענת ג'ורג'י, רכבת ישראל תוסיף רציף ושתי מסילות ברזל בתחנת ההגנה בתל אביב - בעלות של 25 מיליון שקל, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2003
↑  ענת ג'ורג'י, הנתיב הנוסף באיילון צפון מחכה; הסיבה: 2 מטרים הלכו לאיבוד, באתר הארץ, 20 בינואר 2004
↑  שרון קדמי, רכבת ישראל פתחה לתנועה את המסילה השלישית באיילון, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2006
↑  גל ניסים, ‏חברת הבקרה של הרכבת: לקדם מיד את פרויקט המסילה הרביעית באיילון, באתר גלובס, 5 במאי 2005
↑  שרון קדמי, אושרה הקמתה של מסילת רכבת רביעית באיילון - בהשקעה של 2 מיליארד שקל, באתר TheMarker‏, 5 במרץ 2006
↑  גל ניסים, ‏הערכות: המסילה הרביעית באיילון תעלה 2 מיליארד שקל, באתר גלובס, 24 ביולי 2005
↑  קטר מחפש מסילה, באתר TheMarker‏, 17 במרץ 2006
↑  מיכאל יעקובסון, הקטרים באים: קו הרכבת החדש של גוש דן נחשף, באתר Xnet‏, 11 ביולי 2011
↑  בר לביא, ‏בדרך לחודש עמוס ברכבת: עבודות החשמול מגיעות לתחנות ארלוזורוב והשלום, באתר גלובס, 31 בדצמבר 2019
↑   דניאל שמיל, איתי טרילניק, "פתרון להצפות בנתיבי איילון יעלה 2 מיליארד שקל", באתר TheMarker‏, 9 בינואר 2013
↑  נתי יפת, ‏התוכנית להקמת מסילה רביעית בציר איילון עולה שלב, באתר גלובס, 20 בדצמבר 2016
↑  שרון קדמי, קובי הבר: לא נאשר מסילה רביעית באיילון עד סיום הבדיקות הכלכליות והתכנוניות, באתר הארץ, 5 במרץ 2006
↑  סוניה גורודיסקי, ‏הקלה בפקקים? אושרה הקמת מסילה רביעית בתוואי איילון, באתר גלובס, 10 באפריל 2018
↑  דניאל שמיל, ‏באיחור של 15 שנה: ההקמה של מסילה רביעית באיילון החלה, באתר גלובס, 3 ביוני 2019
↑  יובל שדה, אלה הזוכות במכרז להקמת מפעל ניקוז לטובת המסילה הרביעית באיילון, באתר כלכליסט, 12 באוקטובר 2021
↑  אסף זגריזק, ‏משרד התחבורה פרסם מתווה חדש להקמת המסילה הרביעית באיילון, באתר גלובס, 7 בפברואר 2022
↑  דניאל שמיל, הרכבת מתכננת רכבת פרברית בגוש דן, באתר TheMarker‏, 6 בדצמבר 2012
↑  הדי כהן, ‏הרכבת מקדמת הקמת שתי מסילות תת-קרקעיות בת"א, באתר גלובס, 13 באפריל 2016
↑  סוניה גורודיסקי, ‏נת"י תקדם את הפרויקט להקמת המסילה החמישית והשישית באיילון, באתר גלובס, 22 בינואר 2019
מסילת האיילון לכיוון גשר יהודית ותחנת רכבת השלום, יולי 2020
מסילת האיילון לכיוון דרום, יולי 2020
גשר יצחק שדה, יולי 2020
סכר ראש ציפור הזמני, יוני 2023
יהושע בן פרחיה

יהושע בן פרחיה (על פי כתב יד קאופמן: יְהוֹשֻעַ בֶּן פְּרַחְיָיה), היה נשיא הסנהדרין בימי יוחנן כהן גדול. זוגו של נתאי הארבלי, ששימש לצידו כאב בית דין. הם הזוג השני בתקופת הזוגות.
בריחתו לאלכסנדריה

בסוף ימיו הפך יוחנן כהן גדול (המלך החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון) לצדוקי והחל לרדוף את הפרושים, ועל כן נאלץ יהושע בן פרחיה לברוח לאלכסנדריה. כאשר חלפה הסכנה שב לירושלים בעקבות הזמנתו של שמעון בן שטח תלמידו: "מיני ירושלים עיר הקודש, לך אלכסנדריה של מצרים: אחותי, בעלי שרוי בתוכך ואני יושבת שוממה" (תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ז, עמוד א').
באותו מקור מסופר כי יהושע בן פרחיה היה רבו של ישו, ותקרית שהתרחשה כשחזרו מאלכסנדריה לירושלים גרמה להתפקרותו (בתרגום לעברית):
נזדמן יהושע בן פרחיה לפונדק והתייחסו אליו בכבוד רב, שיבח אותם, כמה נאה אכסניא זו, אמר לו ישו הנוצרי, עיניה של בעלת הפונדק טרוטות, אמר לו: רשע, בכך אתה עוסק, הוציא ארבע מאות שופרות ונידה אותו. כל יום היה בא ישו לפניו ולא קיבל אותו. יום אחד היה קורא ר' יהושע קריאת שמע, בא ישו לפניו, היה בדעתו לקבלו, סימן לו בידו שימתין אך ישו חשב שדוחה אותו לגמרי. הלך והעמיד לבנה ועבד אותה. אמר לו ר' יהושע: חזור בך, אמר לו: כך מקובלני ממך: כל החוטא ומחטיא את הרבים אין מספיקים בידו לעשות תשובה.
מבחינה היסטורית, העלו כמה מבעלי התוספות (מפרשי התלמוד) את ההשערה כי אין מדובר כאן בישו מייסד הנצרות אלא באדם אחר, שהרי יהושע בן פרחיה חי יותר ממאה שנים לפני ישו מייסד הנצרות, וייתכן שגם במקומות אחרים בתלמוד שנזכר שם זה אין הכוונה לאותו האיש. מצד שני, אחרים רואים בזה אחת הראיות שהספירה הנוצרית להולדתו - שגויה. וכנ"ל לגבי כל סיפור חייו לפי הברית החדשה.
מאמרו המפורסם המופיע במסכת אבות: "עשה לך רב וקנה לך חבר, והוי דן את כל האדם לכף זכות" עומד בסתירה למעשה זה, וישנם הסוברים כי יהושע בן פרחיה הבין כי טעה ולכן אמר משנה זו: "הוי דן את כל האדם לכף זכות" ללמד אחרים שלא יחזרו על טעותו[דרוש מקור].
ייחוסו ככהן

מתוך תיאור עיסוקו של יהושע בן פרחיה בשריפת פרה אדומה
אני ראיתי את יהושע בן פרחיה ששרפה בגדול א"ל אנו ראינו ששרפה בלבן
יש שסוברים שהיה ממוצא משפחת כהנים וגם שירת בתפקיד הכהונה גדולה, אך יש שחולקים ואומרים שלא עסק בעצמו בשריפתה אלא נעשתה על פי הוראתו, אך לא היה בעצמו הכהן הגדול.
לקריאה נוספת

בנימין לאו, "יהושע בן פרחיה ונתאי הארבלי", בספרו: חכמים, כרך ראשון: ימי בית שני, ידיעות ספרים, 2006, עמ' 121-108.
ולריאנוס

| --- | --- |
פסל בדמותו של ולריאנוס
פסל בדמותו של ולריאנוס
 לידה:  199
 הוצאה להורג:  לאחר 260 בישאפור, איראן 
 שם מלא:  פובליוס ליסיניוס ולריאנוס
 מדינה:  האימפריה הרומית
 מקום קבורה:  לא ידוע
 בן או בת זוג:  מריניאנה קורנליה גלוניה 
 
 הקיסר ה-40 של האימפריה הרומית, ביחד עם בנו גליאנוס
 
מטבע של ולריאנוס מתקופת שלטונו
פּוּבְּלִיוּס לִיסִינְיוּס וַולֶרִיָאנוּס (בלטינית: Publius Licinius Valerianus;‏ 199 לערך – 260 לערך) היה קיסר רומי משנת 253 ועד שנת 260. הוא חילק את השליטה באימפריה הרומית עם בנו גליאנוס ששלט בחלק המערבי של האימפריה בעוד ולריאנוס שולט במזרח.
ולריאנוס נאבק כל תקופת שלטונו באויבים מבפנים שנאבקו בו על שליטה באימפריה וכנגד אויבים מבחוץ. במהלך עימותים אלו, בקרב אדסה, בשנת 260, נשבה על ידי המלך הסאסאני שאפור הראשון, והוצא להורג בשבי. בהיסטוריה הרומית הוא נזכר כקיסר הרומי היחידי שנפל בשבי.
קורות חייו

ולריאנוס נולד ופעל בתקופה הידועה בהיסטוריה בשם משבר המאה ה-3, במהלכו התחלפו 25 קיסרים תוך חמישים שנה, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים. בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס – ככל הנראה אבעבועות שחורות, שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה ולהגן על עצמה. השבטים הגרמניים שחשו את חולשת האימפריה החלו בסדרת פלישות נועזות אל מעבר לגבולות שחייבו את הקיסרים הרומאיים לצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים. בתקופה זו החלו הגותים ושבטים ברברים אחרים את סדרת התקפותיהם על האימפריה הרומית, חלק מעימותים שנמשכו לאורך המאות עד לנפילת האימפריה הרומית המערבית.
קורות חייו > עד לעלייתו לשלטון

מעט מאוד ידוע על ילדותו של ולריאנוס וקורות חייו עד לעלייתו לכס הקיסרות. ידוע שהוא היה ממשפחת אצולה רומאית של סנטורים הוא התחתן בתאריך לא ידוע עם בת אצולה אגנטה מריניאנה, בת למשפחת אצילים וסנטורים רומאיים. מנישואים אלו נולדו גליאנוס וולריאנוס הצעיר.
ולריאנוס מונה לתפקיד קונסול בשנת 238 ובתפקיד זה קישר בין הסנט לקיסר גורדיאנוס הראשון במהלכים שהביאו להכתרת גורדיאנוס.
במהלך שלטונו של הקיסר דקיוס הוא שימש כמושל רומא עד למותו של הקיסר ב-25 ביוני 251 בקרב אבריטוס המכריע. הקרב נערך בפרובינציית מואסיה בסמוך לעיר הבולגרית המודרנית ראזגרד, הצבא הרומאי הושמד לחלוטין, והקיסר דקיוס עצמו היה בין הנספים וזכה לכבוד המפוקפק להרשם בספרי ההיסטוריה כקיסר הראשון שנהרג במלחמה כנגד אויב זר.
הקיסר הבא, טרבוניאנוס גאלוס מינה את ולריאנוס למפקד הצבא, במטרה להתמודד עם האיום של צבא האימפריה הסאסאנית שבמהלך כל המחצית הראשונה של המאה השלישית פשט עמוק אל תוך החלק המזרחי של האימפריה.
וליאנוס לא הספיק לממש את תפקידו ונקרא לסייע לקיסר כאשר איימליאנוס, מושל מואסיה ופנוניה הוכרז כקיסר על ידי חייליו. למרות זאת, לגאלוס לא נותר סיכוי להיפגש עם איימליאנוס בקרב, הוא לא הספיק לאסוף את כל הלגיונות הנאמנים לו ונהרג על ידי חיילים מצבאו שלו שערקו לצבא המורד באוגוסט 253.
בכאוס שנוצר הכריזו חיילי הלגיונות של ולריאנוס עליו כקיסר וצעדו לכוון רומא על מנת לממש את ההכרזה ולהכתיר את ולריאנוס. המומנטום הפוליטי נטה כנגד איימליאנוס וחייליו רצחו אותו והצטרפו לצבאו של ולריאנוס. ברומא קיבל הסנאט את ולריאנוס בזרועות פתוחות והכריז עליו כקיסר.
קורות חייו > שלטונו כקיסר

עם מינויו של ולריאנוס כקיסר-אוגוסטוס ביום 22 באוקטובר 253, הוא ביקש מהסנאט למנות גם את בנו גליאנוס לאותו תפקיד והוא והבן חילקו את השליטה באימפריה – ולריאנוס קיבל את החלק המזרחי ואת ההתמודדות עם האיום של האימפריה הסאסאנית וגליאנוס נשאר באיטליה על מנת להתמודד עם האיום מצד שבטים גרמאניים על גבולות הריין והדנובה, בניו של גליאנוס זכו להתמנות לתפקיד "קיסר" שמשמעותו מעמד של יורש עצר. מהלך זה נועד ככל הנראה לבנות יש מאין ולהבטיח המשכיות של שושלת מלוכה בעידן של אי יציבות פוליטית שאפיין את האימפריה הרומית במאה השלישית לספירה. מהלך מסוג זה הושלם בהצלחה שלושים שנה מאוחר יותר על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס שהצליח לייצב את הקיסרות וזכה לשם טטררכיה, על פי הסדר הזה נוהלה האימפריה על ידי ארבעה אנשים: שני שליטים ראשיים (אוגוסטי) ולכל אחד סגן (קיסר). הארבעה מחלקים ביניהם את השלטון גם מבחינה טריטוריאלית. עם פרישתו של אחד האוגוסטי אמור סגנו לתפוס את מקומו באופן אוטומטי ולמנות לעצמו סגן קיסר.
קורות חייו > עד למותו

עד לשנת 257 הצליח ולריאנוס, בסדרת מהלכים מבוקרים שנמנעו מעריכת קרבות מכריעים, לכבוש מחדש את העיר אנטיוכיה ולהחזיר את מרבית הפרובינציה הרומאית סוריה לידי האימפריה. בשנת 259 חדרו שבטים גותיים אל תוך אנטוליה וולריאנוס העביר את מרבית הצבא הרומאי לאדסה על מנת שיוכל ליצור איום על הפולשים הגרמנים והפרסים כאחד.
התפרצות של מגפה בשורות הצבא הרומי פגעה קשות בכשירות המבצעית של הלגיונות. בשנת 260 הוכה הצבא הרומי בעימות מול הצבא הסאסאני בקרב אדסה, הוא ככל הנראה נכנס למשא ומתן על השליט הפרסי המלך שאפור הראשון אך נלכד על ידי הפרסים, וייתכן אף שנפל למארב מתוכנן במהלך המפגש עם המלך הפרסי. על פי ההיסטוריונים הרומאיים הוא נכלא בכלוב ועבר השפלות ועינויים קשים, לעיתים הוא שימש את שאפור הראשון כמדרגה בעת שהמלך עלה על סוסו. לפי מקורות אלו לאחר מותו גופתו פוחלצה והוצגה לראווה בארמון או במקדש סמוך.
הסאסאנים מיהרו לנצל את הצלחתם וחדרו אל תוך אנטליה וקפדוקיה כשהם מותירים אחריהם נתיב של הרס. את הוואקום האימפריאלי השלטוני במזרח תפס הפקיד הרומאי ששימש כשר האוצר של ולריאנוס פלאביוס מקריאנוס (Fulvius Macrianus), הוא גייס את הלגיונות הזמינים של הצבא הרומי במזרח, תוך שהוא ממנה את שני בניו קווינטוס ומקריאנוס לקיסרים. את עיקר העומס של העימות עם הסאסאנים נשא הצבא העצמאי-למחצה של הפרובינציה והעיר תדמור, תחת פיקודו של ספטימיוס אודינטוס, מי שהיה נציב עליון לפרובינקיה הרומית סוריה-פיניקיה. הוא ניצל את הכאוס על מנת לבסס את מעמדו כשליט עצמאי תחת חסות הקיסר. פרשיו הצליחו להנחיל לצבא הסאסאני מפלות שהביאו לנסיגתו מהשטחים שנכבשו כתוצאה מכך זכה הלה לתואר "מגן כל המזרח", שנשמר לקיסרים עד אז. השלטון על המזרח כולו אבד לאימפריה עד לשנת 271 אז נכבשו שטחים אלו מחדש על ידי הקיסר אורליאנוס.
רדיפת הנצרות

במהלך שלטונו כתב ולריאנוס 2 מכתבים ובהם צווים קיסריים לסנאט הרומאי ובהם הוא מפרט סדרת צעדים שיש לנקוט כנגד נוצרים. מכתב ראשון משנת 257 ציווה כי אנשי דת נוצרים יהיו מחויבים לקיים טקסים דתיים ולהקריב קורבנות לאלים של דת רומא העתיקה תחת האיום בגירוש. הצו השני שיצא שנה לאחר מכן והיה חריף יותר: הצו דרש כי ראשי הכנסייה הנוצרית יוצאו להורג וכי סנאטורים ואצילים רומאיים יאלצו לקיים טקסים דתיים רומאיים תחת האיום כי רכושם יוחרם ותאריהם ישללו מהם. עונשים דומים נקצבו לפקידים ואנשי חצר הקיסר. בין השורות ניתן להבין כי הנצרות חדרה במהלך המאה השלישית לכל שדרת השלטון הרומי. בעקבות הצו הוצאו להורג קיפריאנוס הבישוף של קרתגו, והאפיפיור סיקסטוס השני וכן שבעה דיאקונים מרומא ובהם לאורנטיוס מרומא.
מותו

המידע לגבי שלטונו של ולריאנוס כמו גם המידע על מותו נמצא בכתבים של היסטוריונים ואנשי כנסייה שחיו וכתבו בסוף המאה הרביעית. מקורות אלו היו עוינים את ולריאנוס על יחסו כלפי אבות הכנסייה הנוצרית, ועוינים כלפי שליטי האימפריה הסאסאנית על חלקה ברדיפת נוצרים במזרח. ייתכן שהתיאור הלא-מחמיא לגבי ולריאנוס ומותו, קשורים גם לרצונם של מקורות נוצרים להראות את גורלם המר של רודפי הנצרות.
על פי המקורות הנוצריים ובראשם ההיסטוריון לקטאנטיוס (לטינית: Lactantius) ולריאנוס נרצח על ידי המלך הפרסי, על פי גרסה אחת הוא הציע לשוביו תשלום כופר עבור שחרורו וכתגובה שפכו הפרסים זהב מותך אל תוך פיו. על פי גרסה אחרת הופשט עורו מעליו בעודו בחיים ומשמת ולריאנוס בייסורים הוא נחנט והוצג לראווה.
המחקר ההיסטורי המודרני לא יכול, בהיעדר עדויות וראיות על חייו ומותו של ולריאנוס, להציג תמונה מאוזנת ומלאה לגבי נסיבות מותו. החוקר וההיסטוריון הפרסי טורק דריאי העלה השערה כי ולריאנוס השתתף עם הכוח העיקרי של הצבא הרומי השבוי בבניית העיר בישאפור, אחת מהערים שנקראו על שמו של שאפור הראשון. קיימות עדויות כי חלקים מהעיר נבנו על ידי עובדי כפייה רומאים, ובהם מבני ציבור ומבני מגורים בתבנית אופיינית לערים רומאיות, רחובות המצטלבים אחד עם השני ובנייה ודקורציה בדוגמאות האופייניות לאמנות רומית.
לקריאה נוספת

היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים החיילים. תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2014. מבוא: ולריאנוס, עמ' 33–34; ולריאנוס הבוגר, עמ' 160–167.
משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002 (הספר בקטלוג ULI)
אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, עברית: אריה ענבי, הוצאת "ספרי זהב", תל אביב, 1955.
The Cambridge Ancient History Volume 12: The Crisis of Empire, AD 193–337, 2nd editionEdited by Alan Bowman, University of Cambridge 2005
תחריט קיר בנקש-י רוסתם, בו מתוארת כניעתו של אסיר המלחמה ולריאנוס (משמאל) למלך שאפור הראשון
האפיפיור סיקסטוס השני מוצא להורג על ידי חיליו של ולריאנוס
מגדל אלהבל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קבר, קבר עמוד 
 מיקום:  תדמור 
 מדינה:  סוריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–103
 תאריך פתיחה רשמי:  103 
 תאריך פירוק:  2015 
 מידות
 קומות:  4 
 
 קואורדינטות:  34°33′02″N 38°16′07″E﻿ / ﻿34.5505°N 38.2687°E﻿ / 34.5505; 38.2687
  (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהמגדל אלהבל(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהמגדל אלהבל
 
מגדל אלהבל בשנת 2005
מגדל אלהבל בשנת 1920. מאוסף צלמי אמריקן קולוני
סדרת מגדלי הקבורה בנקרופוליס של תדמור. מגדל אלהבל מימין. צולם בשנת 2010
מגדל אלהבל (ידוע גם בשם מגדל 13, או קֻבּת אל-ערוּס, قبة العروس) היה מבנה בן ארבע קומות ששימש לקבורה בעיר העתיקה תדמור. המגדל, שנבנה באבן חול, היה אחד מסדרת מגדלי קבר שהוקמו מחוץ לחומות העיר תדמור, ב"עמק הקברים" (אנ'). בקבר שבמגדל נמצאו חוטי משי מסין, שתוארכו למאה הראשונה לספירה, ממצא מוקדם בסוגו בתולדות תעשיית הטקסטיל. המגדל, שנכלל באתר המורשת העולמית של תדמור, נהרס על ידי ארגון המדינה האסלאמית באוגוסט 2015.