stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טד שווינדן
ביוגרפיה

תיאודור שווינדן נולד במחוז רוזוולט שבמונטנה, בחווה החקלאית של משפחתו בשמורת האינדיאנים פורט פק, בין הערים וולף פוינט ופופלר. הוא היה מצטיין כיתתו בלימודיו התיכוניים. במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא ארצות הברית ושירת הן בזירת האוקיינוס השקט והן בזירה האירופית. הוא השתחרר מהצבא בשנת 1946. שווינדן השלים תואר ראשון ושני באוניברסיטת מונטנה. הוא החל ללמוד לדוקטורט בכלכלה באוניברסיטת מינסוטה, אך נאלץ לשוב לחוות משפחתו בשל מחלתו של אביו.
בשנת 1946 נישא לג'ין כריסטיאנסון, ולזוג נולדו שני בנים, מייק שווינדן ודור שווינדן, ובת אחת, כריס אנדרסון. ג'ין שווינדן נפטרה מסרטן ב-24 במרץ 2007 בגיל 81.
בשנת 1958 נבחר שווינדן לבית הנבחרים של מונטנה מטעם המפלגה הדמוקרטית, לאחר שניצח את נציג המחוז הרפובליקני המכהן כריס ס. טנגה. הוא השלים שתי כהונות בבית הנבחרים, אך לא הצליח להיבחר מחדש לכהונה שלישית. בשנת 1959 מונה למועצה המחוקקת של המדינה, וב-1961 כיהן כמצליף סיעת המיעוט הדמוקרטית בבית הנבחרים המדינתי. בשנת 1965 נבחר לנשיא איגוד מגדלי הדגנים של מונטנה. ב-1969 מונה לנציב הקרקעות של המדינה על ידי המושל פורסט אנדרסון, והמשיך בתפקידו גם לאחר שמונה מחדש ב-1973, עד שהתפטר באפריל 1976 כדי להתמודד על תפקיד סגן מושל מונטנה. הוא נבחר לתפקיד והיה לסגן מושל מונטנה ה-23, תחת המושל תומאס לי ג'אדג'. שווינדן כיהן כסגן המושל בשנים 1977–1981.
בשנת 1980 התמודד מול ג'אדג' בבחירות המקדימות של מפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל מונטנה, וניצח אותו. בבחירות הכלליות גבר על המועמד הרפובליקני ג'ק רמירז והפך למושל ה-19 של מונטנה. בנובמבר 1984 נבחר לכהונה שנייה, לאחר שניצח את חבר הסנאט של מונטנה פאט מ. גודובר.
כהונתו התאפיינה ביוזמות כלכליות כגון תוכנית "בונים את מונטנה" (Build Montana) ובאירועים ציבוריים בשם "בירת המדינה ליום אחד", שבהם ביקר בערים שונות והפך אותן באופן סמלי למוקד השלטון ליום אחד. הוא הוביל את המדינה בתקופה כלכלית מאתגרת, תוך דגש על פתיחות לקהל הרחב וקשב לצורכי הציבור. על אף שנהנה מפופולריות גבוהה, עמד בהבטחתו שלא לכהן יותר משתי כהונות ובחר שלא להתמודד בבחירות 1988.
בערוב ימיו התגורר שווינדן עם בתו בפיניקס שבאריזונה. הוא נפטר שם ב-7 באוקטובר 2023, בגיל 98.
הערות שוליים

↑  Former Gov. Ted Schwinden, a farmer and historian who guided Montana through political change and economic distress, dead at 98, באתר Montana Free Press‏, 7 באוקטובר 2023 (באנגלית)
↑  A talk with Ted: Catching up with former Montana Governor Schwinden, באתר The Montana Standard‏, 19 בנובמבר 2020 (באנגלית)
↑  מת'יו בראון, Ted Schwinden, a two-term Montana governor, dies at age 98, באתר AP‏, 10 באוקטובר 2023 (באנגלית)
↑  בלייר מילר, Former Montana Gov. Ted Schwinden dies at 98, באתר The Daily Montanan‏, 9 באוקטובר 2023 (באנגלית)
↑  ג'ונתן אמבריאן, Former Montana Gov. Ted Schwinden dies at 98, באתר KPAX‏, 7 באוקטובר 2023 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3010 9761  LCCN: n81023633  SNAC: w6m33hrn  VIAF: 3790239   WorldCat (עם VIAF): 3790239
פורט בראג

| --- | --- |

 מידע על המבנה
 סוג:  בסיס צבאי 
 על שם:  רולנד בראג
 תקופת הבנייה:  ?–1918
 שטח:  650 קמ"ר 
 קואורדינטות:  35°08′21″N 78°59′57″W﻿ / ﻿35.139166666667°N 78.999166666667°W﻿ / 35.139166666667; -78.999166666667
  (למפת קרוליינה הצפונית מוגדלת) ראלי שארלוט גרינסבורו פאייטוויל וילמינגטון גרינוויל וירג'יניה טנסי קרוליינה הדרומית  ג'ורג'יה האוקיינוס האטלנטי פורט בראג(למפת קרוליינה הצפונית רגילה) ראלי שארלוט גרינסבורו פאייטוויל וילמינגטון גרינוויל וירג'יניה טנסי קרוליינה הדרומית  ג'ורג'יה האוקיינוס האטלנטי פורט בראג
 
אימון צניחה בפורט ליברטי
פורט בראג (באנגלית: Fort Bragg) הוא בסיס צבאי של צבא ארצות הברית המשתרע על פני המחוזות קמברלנד, הוק והרנט, ובקרבת הערים פאייטוויל וספרינג לייק במדינת צפון קרוליינה בארצות הברית.  הבסיס קרוי על שמו של הצנחן רולנד בראג מעוטר בכוכב הכסף במלחמת העולם השנייה. קודם לכן היה קרוי על שמו של גנרל ברקסטון בראג, אשר פיקד על כוחות בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית ובשנים 2023 עד 2025 נקרא הבסיס פורט ליברטי.
הבסיס ידוע כמרכז להכשרתם ואימונם של הכוחות המוטסים והמוצנחים האמריקניים ובהם הדיוויזיה המוטסת ה-82‏ של הצבא וכן כמרכז ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית. בבסיס ישנו מרכז ההכשרה ללוחמה מיוחדת על שם ג'ון קנדי, וכמו כן הוא משמש משכנם של הקורפוס המוטס ה-18, וכוח דלתא. בשנת 2011 הנשיא ברק אובמה בחר לציין את סיום המלחמה בעיראק ואת חזרתם של כוחות צבא ארצות הברית מעיראק בבסיס זה.
הערות שוליים

↑  אמיר אורן, מאי 1967: ארה"ב נערכת לתקוף את ישראל, באתר הארץ, 22 באפריל 2007
↑  יגאל מוסקו, "עשו ממנו רמבו", מוסף 7 ימים של ידיעות אחרונות, ‏1 באפריל 2005, כפי שפורסם באתר "פרש"
↑  ynet, יועצים מצה"ל מקימים "יחידות חיסול" לאמריקנים, באתר ynet, 9 בדצמבר 2003
↑  מיכל דניאלי, ‏הילה ומסתורין: הכירו את כוח דלתא, באתר ‏מאקו‏, 5 באפריל 2012
↑  נטשה מוזגוביה, אובמה בנאום לציון סוף המלחמה בעיראק: אנחנו יוצאים בראש מורם מעלה, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559947705171  LCCN: n84047562  NARA: 10041911  VIAF: 152491269   WorldCat (עם VIAF): 152491269 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפורום המשפטי הבינלאומי

| --- | --- |

 פעילות:  מלחמה משפטית באנטישמיות, בטרור ובדה-לגיטימציה למדינת ישראל.
 התאגדות:  עמותה
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  עו"ד יפעה סגל
 תקופת הפעילות:  2015–הווה (כ־10 שנים)
 http://ilfngo.org/
 
הפורום המשפטי הבינלאומי ע"ר (באנגלית: The International Legal Forum) הוא ארגון משפטי הפועל בלמעלה מ-30 מדינות בשיתוף עם רשת של כ-3,000 עורכי דין מתנדבים ומהווה זרוע אזרחית משפטית בינ"ל למלחמה בטרור, אנטישמיות ודה-לגיטימציה לישראל.
הפורום המשפטי הבינלאומי הוא עמותה ישראלית אשר הוקמה בשנת 2015 על ידי עו"ד יפעה סגל בשיתוף קבוצת עורכי דין ופעילים חברתיים; ומהווה מאז הקמתו מטה פעולה משפטי מקצועי בינלאומי עבור עורכי דין, ארגונים ופעילים מרחבי העולם, המתמחה בהענקת ידע משפטי וחקיקתי חיוני, אסטרטגיה, שירותי מחקר וטיפוח רשת שיתופי פעולה עולמית, למען מלחמה באנטישמיות, טרור ודה-לגיטימציה.
אופן פעולת הארגון הוא איתור צרכים במוקדים שונים ברחבי העולם ומתן מענה משפטי מקצועי ויצירתי באמצעות פרקטיקה משפטית ייחודית אותה פיתוח הארגון ללוחמה בטרור ונגזרותיו. בנוסף, פועל הפורום להנגשת המידע והניסיון אותם צבר לנציגיו במדינות השונות וכן עבור הפוליטיקאים, ופעילים אשר זקוקים למשאבי הידע של הפורום.
באמצע שנת 2019 מנה הארגון למעלה מ־3,000 עורכי דין, ארגונים ואקטיביסטים מכל רחבי העולם, ולו קשרים ענפים עם חברי קונגרס אמריקאים, חברי פרלמנט אירופאיים, חברי כנסת ושרים בממשלת ישראל. ובכך הפך לגוף אזרחי בינלאומי מוביל במלחמה המשפטית באנטישמיות, בטרור ובדה-לגיטימציה לישראל.
מימון הארגון נעשה בעיקר על ידי המשרד לנושאים אסטרטגיים, שהשקיע מעל לשלושה מיליון שקלים במענקים לחברי הארגון.
שלושת מישורי הפעולה העיקריים של הפורום המשפטי הבינלאומי

ליטיגציה – הובלת פעולות משפטיות בזירה הבינלאומית, מתן סיוע בהליכים משפטיים קיימים, עמידה על דיוק חוקים ופרשנותם.
תמיכה בפעילות פרלמנטרית ופעילות באו"ם – מתן חוות דעת מקצועית לבכירים בהובלת הצעות תיקוני חקיקה וקידום שינויים בהחלטות קיימות המבוססות על מידע כוזב או מטעה.
דעת קהל – חשיפת מידע רלוונטי בתקשורת והנגשתו לקהל הרחב, הכולל בין היתר מסמכים משפטיים, דוחו"ת ומאמרים.
הרקע להקמת הארגון

הטרור, האנטישמיות והמלחמה נגד הלגיטימיות של ישראל לבשו בעשור האחרון צורות חדשות. רבים מארגוני טרור אסלאמיים רדיקאלים מוסווים מאחורי מטרות צדקה, ומנהלים מערכי גיוס של כסף וכוח אדם מתוחכמים ביותר תוך טיפוח רשת עולמית ענפה ומשגשגת באמתלת "ארגונים לזכויות אדם" בכך לתמרן ולהונות את אירופה והעולם החופשי.
העולם כולו התמקד בניהול המאבק בטרור באמצעים מסורתיים, והותיר את הזירה המשפטית, המשמעותית ביותר למאבק זה, כמעט יתומה. הפורום המשפטי הבינלאומי קם בשנת 2015 על ידי עו"ד יפעה סגל ובשיתוף קבוצת עורכי דין ופעילים חברתיים, במטרה למלא את החלל ולפתח פרקטיקה משפטית חדשה וייחודית ללוחמה בטרור ונגזרותיו.
מאז הקמתו הצליח הארגון להכריז על עמותות קש שונות בעולם כארגוני טרור למנוע כניסתם של מחבלים ופעילי טרור למוקדי שליטה וכוח בינ"ל, לסייע בשחרור שבויי טרור וחטופים, וכן למנוע חרמות כלכלים ופוליטיים על ישראל.
אודות מייסדת הארגון

עורכת דין יפעה סגל היא מומחית בתחום המשפט הבינלאומי. בין השנים 2013–2014, שימשה עו"ד סגל כמנכ"ל משותף בסוכנות הידיעות תצפית (TPS), סוכנות ידיעות ישראלית המפיצה מידע חדשותי בזמן אמת לגופי תקשורת ברחבי העולם. לפני כן שימשה כעורכת דין בארגון שורת הדין, המוביל את המאבק המשפטי בשם נפגעי הטרור כנגד ארגוני הטרור ומדינות תומכות טרור בזירה הבינלאומית.
פעילות הפורום המשפטי הבינ"ל

עצירת מקורות מימון לגופים רדיקליים ואנטי-ישראלים, הפועלים תחת האמתלה של ארגוני זכויות אדם.
סיוע בבניית האסטרטגיה המשפטית שהובילה לניצחון המשמעותי בבתי המשפט הספרדיים נגד תנועת ה-BDS.
סיוע בשחרור שבויים ומעונים אשר הוחזקו בידי גופי טרור.
חשיפת הקשר בין ארגוני הטרור, תנועת ה-BDS העולמית, "צעדות השיבה" וקרנות צדקה אמריקאיות, שהובילה לתביעת ענק תקדימית בארצות הברית.
מניעת הסתה חינוכית לשנאת אדם וביצוע מעשי טרור.
קידום החלטות ממשלתיות בעולם לגינוי פעולות הסתה המתבצעות ברשות הפלסטינית והתניית המימון המגיע אליה על בסיס זה.
עצירת סימון מוצרים מישראל על ידי מחלקת המדינה האמריקאית.
עצירת יוזמות אנטי-ישראליות בפרלמנט האירופי בשלבים מוקדמים.
הצלחה בהגנה משפטית על חוקים נגד חרמות אנטי-ישראליים והכנסתם לספר החוקים.
הערות שוליים

↑  Strategic Affairs Ministry to form anti-BDS legal network, באתר הג'רוזלם פוסט, ‏20 בדצמבר 2018 (באנגלית)
↑  דו"ח מיוחד: ארגונים המקדמים דה-לגיטימציה ו-BDS בשירות ארגוני טרור מוכרזים
↑  נתיב הכסף כספי מוסדות האיחוד האירופי המוענקים לארגונים המקדמים חרמות נגד ישראל
↑  ILF Activities מתוך אתר הארגון
↑  נדב שרגאי, צינור השנאה, באתר ישראל היום, 21 בנובמבר 2019
פרויקט ניקה

סדרת טילי ניקה וטילים אחרים מוצגים ברדסטון ארסנל, אלבמה. משמאל, ניקה הרקולס, MIM-23 הוק (מקדימה), MGM-29 סרג'נט (מאחור), LIM-49 Spartan, פרשינג, MGM-18 Lacrosse, ניקה אייאקס, ENTAC (בחזית).
פרויקט ניקה (באנגלית: Nike, ביוונית: Νίκη, "ניצחון") היה פרויקט של צבא ארצות הברית, לפיתוח מערכת טילים נגד מטוסים בקו ראייה. הפרויקט שהוצע במאי 1945 על ידי מעבדות בל סיפק בשנת 1953 את מערכת הטילים המבצעית הראשונה של ארצות הברית, ניקה אייאקס. נעשה שימוש חוזר בחלק גדול מהטכנולוגיות ומערכות הטילים ששימשו לפיתוח הניקה אייאקס למספר מערכות בהמשך, שרבות מהן קיבלו את השם "ניקה" (על שם ניקה, אלת הניצחון מהמיתולוגיה היוונית). מנוע הדלק המוצק בשלב הראשון של הטיל הפך לבסיס לסוגים רבים של רקטות כולל טיל ניקה הרקולס ורקטת ניקה סמוק של נאס"א, המשמשת למחקר באטמוספירה העליונה.
היסטוריה

פרויקט ניקה החל ב-1944 כאשר מחלקת המלחמה דרשה מערכת הגנה אווירית חדשה על מנת להילחם במטוסי סילון חדשים, שכן מערכות קיימות מבוססות תותחים הוכיחו במידה רבה שאינן מסוגלות להתמודד עם המהירויות והגבהים שבהם פעלו מטוסי הסילון. שתי הצעות התקבלו, מעבדות בל הציעו את פרויקט ניקה בעוד שג'נרל אלקטריק הציעו מערכת בעלת טווח ארוך יותר, מונחת מסלול התנגשות בשם פרויקט טמפר (Thumper) שבסופו של דבר סיפק את טיל ה-BOMARC.
ההצעה של מעבדות בל נדרשה להתמודד עם מפציצים שטסים ב-800 קמ"ש או יותר, בגבהים של עד 60,000 רגל (20,000 מטר). במהירויות האלה, אפילו רקטה על-קולית כבר לא מהירה מספיק כדי להיות פשוט מכוונת למטרה. הטיל חייב "להוביל" את המטרה כדי להבטיח שהמטרה תיפגע לפני שיגמר לטיל הדלק. המשמעות היא שלא ניתן לעקוב אחר הטיל והמטרה באמצעות מכ"ם בודד, מה שמגדיל את מורכבות המערכת.
נעשה שימוש בשלושה מכ"מים עבור ניקה. מכ"ם החיפוש חיפש מטרה שתועבר למכ"ם מעקב אחר מטרות (TTR) לצורך מעקב. מכ"ם מעקב הטילים (MTR) עקב אחר הטיל באמצעות משדר, שכן חתימת המכ"ם של הטיל לבדה לא הספיקה. ה-MTR גם פיקד על הטיל בדרך של אפנון מיקום-פולס, הפעימות נקלטו, פוענחו ולאחר מכן הוגברו בחזרה ל-MTR על מנת לבצע עקיבה. לאחר נעילת מכ"מי המעקב, המערכת הצליחה לפעול באופן אוטומטי לאחר השיגור. המחשב השווה את כיווני שני המכ"מים, יחד עם מידע על המהירויות והמרחקים, כדי לחשב את נקודת היירוט ולנווט לשם את הטיל. מערכת זו סופקה על ידי חברת האלקטרוניקה של מעבדות בל, ווסטרן אלקטריק.
הטיל עצמו, שנבנה על ידי דאגלס, היה טיל דו-שלבי באמצעות רקטת האצה עם מנוע דלק מוצק לשלב הראשון, ודלק נוזלי לשלב השני. הטיל היה יכול להגיע למהירות מרבית של 1,600 קמ"ש, לגובה של 70,000 רגל (21 ק"מ) והיה לו טווח של 40 ק"מ. הטיל הכיל מטען יוצא דופן של שלושה חלקים, עם מטעני נפץ בשלוש נקודות לאורך הטיל כדי להבטיח פגיעה קטלנית. הטווח המוגבל של הטיל נתפס בעיני מבקריו כפגם חמור, מכיוון שלעיתים קרובות פירוש הדבר היה שהטיל היה צריך להיות ממוקם קרוב מאוד לאזור שהוא מגן עליו.
לאחר מחלוקות בין הצבא לחיל האוויר, הוקצו לחיל האוויר המערכות ארוכות הטווח במהלך 1948. הן מיזגו את המחקר לטווח-ארוך שלהם עם פרויקט טמפר, בזמן שהצבא המשיך לפתח את ניקה. במהלך 1950 הקים הצבא את פיקוד הנ"מ של הצבא (ARAACOM) על מנת להפעיל סוללות של תותחים וטילים נגד מטוסים. ARAACOM קיבל שם חדש והפך לפיקוד ההגנה האווירית של צבא ארצות הברית (USARADCOM) במהלך 1957. בשנת 1961 נקרא  ARADCOM.
היסטוריה > ניקה אייאקס

המבחן המוצלח הראשון של ניקה היה יירוט מל"ט B-17 מבצר מעופף במהלך נובמבר 1951. החל מ-1953 נפרס הסוג הראשון של טילים מסוג ניקה אייאקס. הצבא הזמין בתחילה 1,000 טילים. הם הוצבו כדי להגן על אתרים אסטרטגיים וטקטיים בתוך ארצות הברית וכן כדי להגן על ערים ומתקנים צבאיים, כקו הגנה אחרון מפני תקיפה אווירית. הטיל הוצב לראשונה בפורט מיד, מרילנד במהלך דצמבר 1953. עוד 240 אתרי שיגור נבנו עד 1962. הם החליפו 896 תותחי נ"מ מונחי מכ"ם, שהופעלו על ידי המשמר הלאומי או הצבא כדי להגן על אתרי מפתח מסוימים. עד 1957 הוחלפו יחידות ה-AAA של הצבא הסדיר בגדודי טילים. במהלך 1958 המשמר הלאומי של הצבא החל להחליף את תותחי הנ"מ שלהם ולאמץ את מערכות אייאקס.
לכל אתר שיגור היו שלושה חלקים, מרוחקים אחד מהשני לפחות בכקילומטר. חלק אחד של כשישה דונם הכיל את מערכות המכ"ם IFC (Integrated Fire Control) לאיתור מטרות נכנסות ולכוון את הטילים (מעקב טילים), יחד עם מערכות המחשוב לתכנון היירוט. החלק השני בסביבות ארבעים דונם, כלל 1–3 מצבורים תת-קרקעיים של טילים  שכל אחד שירת קבוצה של ארבעה מכלולי שיגור וכללו אזור בטיחות. באתר השיגור היו צוות של 109 קצינים שניהלו את האתר ברציפות. משגר אחד היה בכוננות של 15 דקות, שניים בכוננות של 30 דקות ואחד בכוננות של שעתיים. החלק השלישי היה השטח המנהלתי, שבדרך כלל היה משותף עם ה-IFC והכיל את מטה הסוללה, מגורים, חדר האוכל, אזור מנוחה וכלי רכב. התצורה בפועל של אתרי ניקה הייתה שונה בהתאם לגאוגרפיה. במידת האפשר הוצבו האתרים בתוך בסיסים צבאיים קיימים.
במהלך ראשית שנות ה־60 שודרגו סוללות ניקה אייאקס למערכת ניקה הרקולס. לטילים החדשים היה טווח גדול יותר וכוח הרס גדול יותר, כך שכמחצית מכמות הסוללות סיפקו את אותה יכולת הגנתית. סוללות הצבא הרגילות שודרגו למערכת הרקולס או הוצאו משימוש. יחידות המשמר הלאומי של הצבא המשיכו להשתמש במערכת אייאקס עד 1964, אז גם הן שדרגו להרקולס. בהמשך, יחידות הצבא הסדיר הוחלפו במשמר הלאומי כאמצעי חיסכון, שכן יחידות המשמר יכלו לחזור לבתיהם כשהם לא בתפקיד.
ב-22 במאי 1958 התפוצץ טיל ניקה אייאקס בסוללה בעקבות תאונה בלאונרדו, ניו ג'רזי. כתוצאה מכך נהרגו 6 חיילים ו-4 אזרחים.
היסטוריה > ניקה הרקולס

עוד כאשר ניקה אייאקס היה בשלב הבדיקות, החלה כבר העבודה על ניקה B, אשר נקרא בהמשך ניקה הרקולס. הטיל היה משופר מבחינת מהירות, טווח ודיוק, ויכול היה ליירט טילים בליסטיים. להרקולס היה טווח של כ-160 ק"מ, מהירות מרבית העולה על-4,800 קמ"ש וגובה מרבי של כ-150,000 רגל (30 ק"מ). מבחינת הנעה הוא היה מבוסס מנוע דלק מוצק. בתחום האלקטרוניקה, הוחלפו כמה שפופרות ריק ברכיבים אמינים יותר.
הייתה אפשרות להרכיב על הטיל גם ראש נפץ גרעיני על מנת לשפר את כוח ההשמדה. לראש הנפץ הגרעיני W-31 היו ארבע גרסאות בעוצמות של 2, 10, 20 ו-30 קילוטון. גרסת ה-20 קילוטון שימשה במערכת הרקולס. באתרים בארצות הברית הטיל נשא כמעט אך ורק ראש נפץ גרעיני. אתרים במדינות זרות היו בדרך כלל שילוב של ראשי נפץ בעוצמה גבוהה וראשי נפץ גרעיניים. גם בקרת האש של מערכת ניקה שופרה עם ההרקולס וכללה מצב קרקע-קרקע שנבדק בהצלחה באלסקה. שינוי המצב הושג על ידי שינוי מתג בודד בראש הנפץ מ"מתג בטוח" ל"קרקע אוויר" או "קרקע קרקע".
ניקה הרקולס נפרס החל מיוני 1958, באמצעות 393 מערכות קרקע של הרקולס. עד 1960 היו 88 סוללות הרקולס ו-174 סוללות אייאקס, שהגנו על 23 אזורים ב-30 מדינות. שיא הפריסה היה ב-1963 עם 134 סוללות הרקולס לא כולל סוללות הרקולס של צבא ארצות הברית שנפרסו בגרמניה, יוון, גרינלנד, איטליה, קוריאה, אוקינאווה, טייוואן וטורקיה.
היסטוריה > ניקה זאוס

בהמשך הפיתוח נבנה ניקה הרקולס משופר ולאחר מכן ניקה זאוס A וניקה זאוס B. הזאוס היה מיועד כנגד טילים בליסטיים בין-יבשתיים (ICBMs).
הזאוס הושק לראשונה במהלך אוגוסט 1959 והציג מהירות מרבית של 12,875 קמ"ש (8,000 מייל לשעה). מערכת ניקה זאוס השתמשה ברדאר רכישת מטרות זאוס הקרקעי, שיפור משמעותי ביחס למערכת ההנחיה של ניקה הרקולס. היירוט המוצלח הראשון של ICBM על ידי זאוס היה בשנת 1962, בקווג'לין שבאיי מרשל. למרות ההתקדמות הטכנולוגית שלו, משרד ההגנה הפסיק את פיתוח זאוס ב-1963. המערכת סבלה מכמה פגמים טכניים שהאמינו שאין כדאיות כלכלית להתגבר עליהם.
היסטוריה > ניקה-X

ניקה-X הייתה מערכת מוצעת של צבא ארצות הברית נגד טילים בליסטיים (ABM) שנועדה להגן על ערים גדולות בארצות הברית מפני התקפות ICBM של ברית המועצות. השם התייחס לבסיס הניסוי שלו, הוא נועד להיות מוחלף בשם מתאים יותר עם כניסת המערכת לייצור, אך הדבר מעולם לא קרה. הרעיון המקורי של ניקה-X הוחלף במערכת הגנה מוגבלת הרבה יותר המכונה פרויקט Sentinel שהשתמשה בחלק מאותו ציוד.
ניקה-X אמור היה להיות המענה לכישלון של מערכת ניקה זאוס הקודמת. זאוס תוכנן להתמודד עם כמה עשרות ICBMs סובייטיים בשנות ה-50, ותכונה זו תהיה חסרת תועלת במידה רבה באמצע שנות ה-60, כאשר הוא יאלץ להתמודד מול מאות טילי ICBM. על פי חישובים למתקפה של ארבעה טילי ICBMs בלבד יהיה סיכוי של 90% לפגוע בבסיס זאוס, שכן המכ"מים שלהם יכולים לעקוב רק אחר כמה ראשי נפץ בו-זמנית. גרוע מכך, התוקף יכול להשתמש במחזירי מכ"ם או פיצוצים גרעיניים בגובה רב כדי להסוות את ראשי הנפץ עד שהם יהיו קרובים מדי לתקיפה, מה שהופך את הסבירות להצלחה של מתקפה של ראש נפץ בודד לגבוהה.
ניקה-X עוצב במטרה לתת מענה לחששות הללו על ידי ביסוס מערכת ההגנה על טיל מהיר מאוד וקצר טווח המכונה ספרינט. ניקה-X השתמש גם במערכת מכ"ם חדשה שיכולה לעקוב אחר מאות מטרות בו-זמנית, ולאפשר שיגור של ספרינטים רבים. הדבר דרש שיגור של עשרות טילי אויב במטרה להעמיס על המערכת. בפיתוח ניקה-X נשקל לשמור על טיל זאוס לטווח ארוך יותר, ומאוחר יותר פותחה גרסת טווח מורחב הידועה בשם ספרטן LIM-49. הוא מילא תפקיד משני במערכת ניקה-X, המיועדת בעיקר לשימוש באזורים שאינם מוגנים בספרינט.
ניקה-X דרש לפחות טיל יירוט אחד כדי לתקוף כל ראש נפץ נכנס. ככל שצי הטילים של ברית המועצות גדלו, העלות של יישום ניקה-X גדלה גם כן. מספר מחקרים שבוצעו בין השנים 1965 ו-1967 בחנו מגוון תרחישים בחיפוש אחר אפשרויות בעלות נמוכה יותר. עלו מספר רעיונות, ביניהם הרעיון I-67 שבו הוצע לבנות הגנה קלת משקל נגד התקפות מוגבלות מאוד. כאשר הסינים פוצצו את פצצת המימן הראשונה שלהם ב-1967, I-67 הועלה כהגנה מפני מתקפה סינית, ומערכת זו הפכה ל-Sentinel באוקטובר. הפיתוח של ניקה-X, בצורתו המקורית, הסתיים.
היסטוריה > יציאה משירות

הפיתוח הסובייטי של טילים בליסטיים בין-יבשתיים הוריד את ערכה של מערכת ההגנה האווירית ניקה שייעודה המקורי היה כמערכת נגד מטוסים. החל מ-1965 בערך, צומצם מספר הסוללות של ניקה.
משנת 1962 בוצעו כמה עבודות בקנה מידה קטן לשימוש בניקה זאוס כנשק נגד לוויינים עד שבשנת 1966 הפרויקט בוטל לטובת תוכנית 437 מבוססת תור. בסופו של דבר, אף אחד מהפיתוחים לא נכנס לשירות. עם זאת, מערכת ניקה זאוס הפגינה יכולת נגד טילים בליסטיים במהלך שנות ה-60 המוקדמות.
טיל ניקה הרקולס נכלל בדיונים של סאל"ט בתור טיל נגד טילים. בעקבות האמנה שנחתמה במהלך 1972, והפחתה נוספת בתקציב, כמעט כל אתרי ניקה בארצות הברית הושבתו עד אפריל 1974. חלק מהיחידות נשארו פעילות עד לשלב מאוחר יותר של אותו עשור בתפקיד הגנה אווירית חופית.
ראו גם

תוכנית הרמס
וסראפל
ספרינט
ספרטן LIM-49
הערות שוליים

↑  History of Strategic and Ballistic Missile Defense: Volume I
1 2 3 4 5 6 7  Denver, Colorado: Rocky Mountain System Support Office, National Park Service, First Line of Defense, Nike Missile Sites in Illinois
↑  FM 44-1 (PDF) (1962-650514 ed.). U. S. GOVERNMENT PRINTING OFFICE: 1962-650514. p. 8.
ניקה אייאקס הממוקמת במריון, קנטקי.
טיל ניקה אייאקס
לוח בקרה באתר שיגור טילי ניקה
טיל ניקה הרקולס
שיגור טיל ניקה זאוס
טיל הספרינט היה הנשק העיקרי במערכת ניקה-X, ויירט ראשי נפץ ICBM של האויב שניות בלבד לפני שהם התפוצצו
יהושע משה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 בינואר 1890 ה'תר"ן בגדאד, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  29 בדצמבר 1978 (בגיל 88) כ"ט בכסלו ה'תשל"ט גבעתיים, ישראל 
 כינוי:  חכם יהושע
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק
 תקופת הפעילות:  ? – 29 בדצמבר 1978 
 רבותיו:  הרב יהודה פתיה, הרב מנשה שהרבני, הרב שמעון אגסי
 חיבוריו:  קץ הימין; אוזני יהושע
 בת זוג:  טובה משה (לבית דנגור)
 
 אב"ד בגדאד
 רבה של גבעתיים
 
הרב יהושע (ברוך) משה יחזקאל (ט' בטבת ה'תר"ן, 1 בינואר 1890, בגדד - 29 בדצמבר 1978, גבעתיים) היה אב בית הדין האחרון של יהדות בגדאד, והרב הראשי הראשון של העיר גבעתיים.
תולדות חייו

נולד בבגדד, עיראק לאבי רבי משה בן יחזקאל ולצלחה. האב היה תלמידו המובהק של רבי יוסף חיים, והעביר לבני ביתו הרבה מתורתו. בצעירותו למד מפי הרב ראובן יוסף בלבול, ולאחר מכן במדרש תלמוד תורה מפי רבי מנשה שהרבני ובמדרש בית זלכה, והיה תלמידם של הרבנים יהודה פתיה ושמעון אגסי. נשא את טובה, בת הרב ששון משה דנגור. בשנת ה'תרע"ב (1912), בהיותו בגיל 22, הוסמך מפי הרב אברהם הלל ובית דינו. למד והוסמך לשחיטה על ידי הרב אליהו כנוש. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נמלט לבצרה כדי להימלט מגיוס, ושימש שם כדיין. שב לבגדד בשנת ה'תר"ף (1920), וכיהן כסופר בית הדין וכשוחט. בשנת ה'תר"ץ התמנה לדיין, להצטרף לוועד הרבני בבגדד. בשנת ה'תש"ז נתמנה לאב בית הדין.
היה ידוע גם כמוהל מומחה, ורוב התינוקות היהודים, וגם רבים מהמוסלמים, נימולו על ידו.
בי"ב באייר ה'תשי"א עלה לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה, והתגורר בגבעת שאול בירושלים. בבחירות לכנסת השנייה התמודד במקום ה-14 ברשימת "אמוני ישראל" של הרב אליהו כי טוב, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה. לאחר כשנה התמנה לרב העיר גבעתיים, משרה בה נשא עד לפטירתו.
ייסד בגבעתיים בית כנסת ספרדי "בית אל", לאחר שזמן רב התפילות היו נערכות בכיתת בית הספר, וכן את בתי המדרש "אמת ליעקב ותתפלל חנה" ו"פני יהושע". היה סגן יו"ר "ועד הרבנים פליטי עיראק בישראל".
נפטר בכ"ט בכסלו ה'תשל"ט, 29 בדצמבר 1978, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ספריו

קץ הימין - אנציקלופדיה אלפביתית לחכמי יהדות בבל, בעיקר בדורות האחרונים. ירושלים ה'תשכ"ז. שם הספר רומז לכינוי שהדביק לו בצעירותו הרב צדקה חוצין, המבוסס על ראשי התיבות של שמו: יהושע משה יחזקאל.
אוזני יהושע - ליקוט מפסקי ספרות השו"ת לפי נושאים, חידושים על התלמוד ועל ספר "זבחי צדק" לרבי צדקה חוצין ועל התנ"ך ורמזים. ירושלים ה'תשל"ב.
לקריאה נוספת

מאיר כהן, אבירי בבל, ה'תשע"ד, עמ' רצ-רצא.
הערות שוליים

↑  קץ הימין עמ' צט
↑  כהן כתב שהיה זה בשנת ה'תשט"ז, אך על פי עדותו (בפתיחה ל"קץ הימין", עמ' ו) היה זה כשנה לאחר עלייתו ארצה
↑  ועד הרבנים פליטי עיראק בישראל, הצופה 24 ביוני 1955.
↑  יהושע משה, באתר Gravez
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420824205171  VIAF: 81156495496517562502   WorldCat (עם VIAF): 81156495496517562502
אלברט גור האב

אלברט ארנולד גור האב (באנגלית: Albert Arnold Gore Sr.‏; 26 בדצמבר 1907 – 5 בדצמבר 1998) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כסנאטור ארצות הברית מטנסי בין השנים 1953 ל-1971. כחבר במפלגה הדמוקרטית, כיהן קודם לכן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז הקונגרס הרביעי של המדינה בין השנים 1939 ל-1953. הוא היה אביו של אל גור, שכיהן כסגן הנשיא ה-45 של ארצות הברית מ-1993 עד 2001, והחזיק במושב השני בסנאט של טנסי בין השנים 1985–1993. גור, יליד גרנוויל, טנסי, סיים את לימודיו במכללת המורים של מדינת טנסי התיכון ולימד בבית הספר. מ-1932 עד 1936 הוא היה מפקח על בתי הספר של מחוז סמית'. הוא למד משפטים בבית הספר ללימודי ערב בנאשוויל YMCA, כיום בית הספר למשפטים של נאשוויל, שם סיים את לימודיו ב-1936.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין מאוחר יותר באותה שנה, וקיבל גם מינוי לנציב משרד העבודה של טנסי, תפקיד שמילא עד 1937. ב-1938, גור נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז הקונגרס הרביעי של טנסי. הוא נבחר בשנית, וכיהן מ-1939 עד שהתפטר בדצמבר 1944. במהלך מלחמת העולם השנייה, גור שירת לזמן קצר בצבא ארצות הברית כחלק מתוכנית שאפשרה לחברי קונגרס להצטרף לצבא בעילום שם כדי לקבל מידע ממקור ראשון על הכשרה, מוכנות וטיפול בחיילים המשרתים. הוא שירת בצבא מדצמבר 1944 עד מרץ 1945, אז השתחרר ותפס את מושב בית הנבחרים אליו נבחר שוב בנובמבר 1944. לאחר מכן הוא נבחר מחדש ב-1946, 1948 ו-1950, וכיהן מ-1945 עד 1953. בשנת 1952, גור נבחר לסנאט האמריקני. הוא נבחר מחדש ב-1958 וב-1964 וכיהן מינואר 1953 עד ינואר 1971. גור נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1970.
בסנאט, גור דגל ב־Federal Aid Highway Act של 1956. ב-1956, הוא גם התנגד למניפסט הדרומי ההפרדתי, אך הוא הצביע נגד חוק זכויות האזרח של 1964. גור שינה את דעתו שנה לאחר מכן ותמך בחוק זכויות ההצבעה של 1965. בתקופת הנשיאות של לינדון ג'ונסון, גור תמך ברוב תוכניות החברה הגדולה של ג'ונסון. תבוסתו של גור ב-1970 נתלתה בחלקה בהתנגדותו להמשך מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם. לאחר שעזב את הסנאט, גור עסק ולימד משפטים באוניברסיטת ואנדרבילט. מאוחר יותר שימש כסגן נשיא של חברת אוקסידנטל נפט והיה חבר בדירקטוריון שלה. גור גם כיהן במועצות המנהלים של כמה חברות אחרות והפעיל חווה בה גידל בקר של אנגוס. גור מת בקארטהייג', טנסי ב-5 בדצמבר 1998, ונקבר בגני הזיכרון של מחוז סמית' של קארטהייג'.