stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקופול (בולגריה)
הקהילה היהודית של ניקופול > תחת השלטון העות'מאני

בספרי שאלות ותשובות מוזכרת קהילת ניקופול בסמיכות לכיבוש בולגריה על ידי האימפריה העות'מאנית, תקופת הסולטאן באיזיט הראשון. ב-1443 פלשו לאזור צבאות ממלכת פולין והונגריה והעיר ניקופול נכבשה. במשך השנתיים בהן שלטו כוחות אלו על העיר, נרדפו היהודים וחלק גדול מהם נטש את העיר. ב-1471 הגיעו לניקופול מגורשים מבוואריה שהקימו קהילה אשכנזית נפרדת בעיר. בראשית המאה ה-16 החלו להגיע לעיר מגורשי ספרד ופורטוגל ובעיר הוקמו 6 בתי כנסת לקהלים השונים (רומניוטים, אשכנזים ולאכים, הונגרים ו-2 בתי כנסת ספרדים). רבי יוסף קארו מחבר השולחן ערוך חי בעיר בין 1523 ל-1536. תשובה בכתב שנתן לשאלה שהציגו לו יהודי בוקרשט מהווה אחד המסמכים הראשונים המעיד על קיומה של קהילה יהודית בבוקרשט. קהילת ניקופול שימשה גם כמרכז אזורי עבור יהדות בוקרשט וחלק מיהודי ולאכיה נהגו להשאיר את משפחותיהם בעיר, שנחשבה למקום בטוח יותר לעומת המחוזות הולאכיים. במחצית השנייה של המאה ה-16 פעלה בניקופול ישיבתו של רבי אברהם בן בורג'יל.
בתקופת סולימאן הראשון הגיע גל הגירה נוסף של יהודים מאזור הונגריה. בעת הזו לא מתועדת עוד קהילה רומניוטית בעיר, אלא 3 קהלים: ספרדי, אשכנזי והונגרי. בתקופה זו הואשמו היהודים בגביית ריבית קצוצה מהתושבים הנוצרים, עניין שהוביל לפרעות בקהילה ובריחת המשפחות העשירות מהעיר. בתקופת מוראט השלישי הופחת ערך המטבעות העות'מאנים על ידי יצורם ממתכות זולות. הדבר פגע במיוחד במשפחות העשירות בניקופול שחלקן פשט את הרגל.
לפי הכרוניקאי סטברינוס Stavrinos, ב-1593 כבש מיכאי האמיץ את ניקופול והוציא להורג את העות'מאנים והיהודים. לפי היסטוריון בשם תואני, ב-1595 חצו 2,500 היידוקים את הדנובה, כבשו את המקום, שבו את המושל העות'מאני עם משפחתו ויהודים רבים, הציתו את המקום ושבו לוואלכיה עם השבויים. לפי מקורות נוספים היה זה שוב מיכאי האמיץ שב-1596 ניצל את חילופי השלטון בחצר העות'מאנית כבש את ניקופול, החריב אותה לחלוטין ומרבית יהודיה נרצחו או נמלטו לפלבן. קהילת ניקופול הצליחה להתאושש רק בתקופת מוראט הרביעי.
ב-1688 הגיעו לעיר פליטים יהודים מסמנדריה לאחר שנכבשה על ידי צבא האימפריה הרומית הקדושה ולפי מסמכים עות'מאנים מנתה הקהילה כ-1,000 נפשות. היהודים עסקו במסחר, מלאכה זעירה ומתן הלוואות בריבית. ב-1752 נדפס ספר "שערי בנימין" של בנימין זאב בן דוד מזמושץ שיצא לאסוף תרומות לשיקום בית הכנסת של הבית יוסף בעיר שנפגע משריפה.
בסוף המאה ה-18 פעל בעיר משיח השקר יעקב פרנק ובה נישא והוליד את ביתו. ב-1807, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) נכבשה ניקופול על ידי צבא האימפריה הרוסית. נערכו פרעות ביהודי העיר אשר נטשו אותה, רובם לבלי שוב. בחלק מהתקופה העות'מאנית ידעה הקהילה היהודית גם פריחה רוחנית ובין 1612 ל-1840 נודעו בקרב קהילות הבלקן רבני העיר: יום טוב הכהן, יעקב נחמיאס, מרדכי טווילי, שלמה שאלתיאל, שלמה צרפתי, אברהם מבורך, גבריאל אלמושנינו ואברהם גרשון הלוי.
הקהילה היהודית של ניקופול > לאחר עצמאות בולגריה

תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית לווה במשבר כלכלי חריף והביא לירידה הדרגתית בחשיבותה של העיר וכפועל יוצא מכך צמצום מספר בני הקהילה. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הותקפו יהודי העיר הן על ידי הכוחות העות'מאנים הנסוגים והן על ידי החיילים הרוסים ונמלטו לפלוונא. לאחר שסוכמו זכויות המיעוטים בבולגריה במסגרת קונגרס ברלין ואושרה חוקת טרנובו, החלו מקצת מבני הקהילה לחזור לעיר. ב-1878 תיעדה הוועדה הרומנית לקונגרס ברלין קהילה יהודית בת 175 נפשות בניקופול.
בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת ניקופול ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה וכללה 210 נפשות. בניקופול נולד ניסים דניאל (1870-1923) ממנהיגי יהדות בולגריה, יו"ר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בבולגריה, יושב ראש הנהלת הקהילה בניקופול ומאוחר יותר ברוסה.
המשבר הכלכלי והחברתי שחוותה בולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה הביא להגירת בני הקהילות היהודיות מערים קטנות ובכלל זה ניקופול, למרכזי אוכלוסין מבוססים יותר. ב-1926 התגוררו בניקופול 12 משפחות יהודיות. בעיר לא היו בתי ספר יהודים והתלמידים למדו בבתי הספר הממשלתיים, כאשר הקהילה המקומית הנהיגה בנוסף שיעורי דת ושפה עברית. בעיר היו שני בתי עלמין האחד בן המאה ה-17 והשני מראשית המאה ה-20. שניהם נהרסו בעת עבודות פיתוח וסלילת כבישים. ב-1943 הועלה באש על ידי חיילים גרמנים ושוטרים בולגרים בית הכנסת העתיק "מרן בית יוסף" ולאחר מכן הוחרב. לאחר מלחמת העולם השנייה עלה ברובו קומץ היהודים שנותר בעיר לישראל. ב-1995 הוקם בניקופול פארק "בית יוסף" לזכרו של יוסף קארו ובו לוחות הנצחה המתעדים את פעילותו בעיר. בראשית המאה ה-21 התגוררו בעיר יהודים ספורים.
ערים תאומות

רוסיה שאחטי, רוסיה
הונגריה הלאסטלק (אנ'), הונגריה
ישראל צפת, ישראל
רומניה טורנו מאגורל (אנ'), רומניה
לקריאה נוספת

Evreii din România în texte istoriografice (יהודי רומניה בטקסטים היסטוריוגרפיים) אנטולוגיה בהוצאת הספר - בוקרשט 2004.
שלמה אברהם רוזאניס, קורות היהודים בתוגרמא וארצות קדם, סופיה, 1934.
הערות שוליים

1 2 3 4  הקהילה היהודית בניקופול, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהדות בולגריה.
↑  תקציר ההיסטוריה של ניקופול, באתר הרשות המקומית ניקופול (בבולגרית).
↑  ניקופול-תקציר כלכלי, באתר הרשות המקומית ניקופול (בבולגרית).
↑  אתרים היסטוריים בניקופול, באתר הרשות המקומית ניקופול (בבולגרית).
↑  חיים קשלס, מתי באו ראשוני היהודים לבולגריה, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 29.
↑  חיים קשלס, מתי באו ראשוני היהודים לבולגריה, עמוד 36.
1 2 3 4  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בימי השלטון העותומני, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 62-39.
1 2 3  הקהילה היהודית בניקופול, באתר .jewishvirtuallibrary (באנגלית).
↑  הבית יוסף מזכיר את העיר בהתייחס לברכות הריח בכותבו: "דלא על שושנים הגדלים באילן אמרו כן אלא על שושנים הגדלים בקרקע כמו שגדלים בסביבות ניקופולי וגבוליה בקרקע ורדים כמו שגדלים באילן" טור, אורח חיים, מהדורת ווילהרמרשדארף, סי' ריו, דף קא, באתר היברובוקס
↑  תשובה נצחת, עברי אנכי, 4 באפריל 1873
↑  שערי בנימין, באתר היברובוקס
↑  חיים קשלס, שלשלת רבי בולגריה, בתוך:אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 140.
↑  נתן מיכאל גלבר, שאלת יהודי בולגריה בקונגרס ברלין (1878), בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 155.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), בתוך:אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 65.
↑  אלברט רומנו, אישים, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 628-627.
↑  לוחות סטאטיסטיים, בתוך:אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 662-661.
↑  הנצחתו של יוסף קארו בניקופול, באתר "כולנו בולגרים.
↑  ברית ערים תאומות בין צפת לניקופול מבולגריה - שוחט והרב הראשי מצגר השתתפו בטקס, באתר g-news, ‏27 בנובמבר 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555224005171  BnF: cb12424788p (data)  LCCN: n83239662  NKC: ge636647  TDVİA: nigbolu  VIAF: 143111406   WorldCat (עם VIAF): 143111406
אנדז'יי ויידה

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1926 סובאלק, רפובליקת פולין 
 פטירה:  9 באוקטובר 2016 (בגיל 90) ורשה, רפובליקת פולין 
 מקום קבורה:  Salwator Cemetery 
 מדינה:  פולין 
 תקופת הפעילות:  1950–2016 (כ־66 שנים) 
 מקום לימודים:  אקדמיית יאן מטייקו לאמנות יפה (1950)  בית הספר הלאומי לקולנוע בלודז' (1953) 
 צאצאים:  Karolina Wajda 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה (1964)  אביר במסדר פולוניה רסטיטוטה (1959)  פרס קיוטו באמנות ופילוסופיה (1987)  אזרחות כבוד של גדנסק (2016)  מפקד עם כוכב של מסדר ההצטיינות של הונגריה (2006)  קצין במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (2000)  פרס דב הזהב (2006)  הצלב הגדול של מסדר פולוניה רסטיטוטה (1999)  דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה היגלונית של קרקוב (1989)  הצלב הגדול במסדר ההצטיינות של הונגריה (2012)  פרס לשם כבוד של האקדמיה האירופית לקולנוע (2016)  דוב הכסף (1996)  פרס אריה הזהב (1998)  פרס אוסקר (2000)  פרס המבקרים של האקדמיה האירופית לקולנוע (2009)  פרס סזאר (1982)  אזרח כבוד של לודז' (1998)  Golden Shell (1980)  מסדר הנסיך יארוסלאב הנבון, דרגה  5 (2000)  פרס הרדר (1985)  מסדר הצלב של טרה מריאנה, דרגה שלישית (2008)  פרס האקדמיה הפולנית לסרט הטוב ביותר (2008)  פרס דקל הזהב (1981)  פרס באפט"א למפעל חיים (1982)  פרס סזאר של כבוד (1982)  פרס לואי דלוק (1982)  פרס לוצ'ינו ויסקונטי (1978)  פרימיום אימפריאל (1996)  פרס חבר השופטים של פסטיבל קאן (1957)  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2001)  מדליית זהב להצטיינות בתרבות (2005)  פרס חוג מבקרי הסרטים של לונדון לבמאי השנה (1983)  פרס חוג מבקרי הסרטים של לונדון לבמאי השנה (1981)  פרס באפט"א לסרט הזר הטוב ביותר (1984)  פרס מפעל חיים של האקדמיה האירופית לקולנוע (1990)  פרס האקדמיה הפולנית למפעל חיים (2000)  פרס סזאר לבמאי הטוב ביותר (1983)  פרס אוסקר לשם כבוד (1999)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גדנסק  עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  מסדר ההצטיינות הליטאי  עיטור מסדר העיט הלבן של פולין  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע  מפקד מסדר האמנויות והספרות  Medal "Guardian of National Memorials"  עיטור שלושת הכוכבים, דרגה שלישית  מסדר קירילוס ומתודיוס  מסדר השמש העולה, דרגה ראשונה  מסדר נס העבודה, דרגה 2  מסדר הנסיך יארוסלאב הנבון  מסדר דניקה חרוווצקה  אזרחות כבוד של ורוצלב  Paszport Polityki  עיטור הידידות (רוסיה)  קצין בלגיון הכבוד  מפקד בלגיון הכבוד  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 http://www.wajda.pl
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
אנדז'יי ויידה, 2004
אנדז'יי ויידה (בפולנית: Andrzej Witold Wajda‏; 6 במרץ 1926 – 9 באוקטובר 2016) היה במאי קולנוע פולני.
ביוגרפיה

ויידה נולד בסובלקי שבפולין. בנעוריו הצטרף לתנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה ואחר כך למד ציור וקולנוע בבית הספר לקולנוע בלודז'.
סרטיו הראשונים: "דור" (1954), "קנל" (1956) ו"אפר ופנינים" (1958) עסקו בפולין של אחרי המלחמה וזיכו את ויידה בשם בינלאומי והביאו אותו להתנגשות ראשונה עם הממשל הפולני, שעיכב את הוצאתו של "אפר ופנינים" משום שתיאר התנקשות בראש מחוז קומוניסטי. הסרטים גם הפכו את השחקן זביגנייב ציבולסקי (אנ'), המזכיר במראהו בסרט את ג'יימס דין, לכוכב.
ויידה המשיך ביצירת סרטים ביקורתיים. בסרטו "ליידי מקבת הסיבירית" (בעקבות "ליידי מקבת ממחוז מצנסק" של ניקולאי לשקוב) ובסרטים "אפר" (1965) ו"שערי גן עדן" (1967) עסק בבזבוז שבמלחמה.
בשנות השבעים הביא למסך כמה מהיצירות הספרותיות הבולטות של פולין באותן שנים. הוא זכה לפרסום רב בזכות שני הסרטים האפיים שלו, "איש השיש" (1976) ו"איש הברזל" (1981) שבחנו בעין ביקורתית את ההתנגשות בין הפרט למדינה בפולין של אחרי המלחמה.
סרטים אלו הקנו לוויידה פרסום נוסף, והפכו אותו בעיני רבים ליוצר הבולט בפולין באותן שנים. ויידה גם החל יוצר מחוץ למולדתו, עם סרטים כמו "דנטון" (1983), ו"אחוזי דיבוק" (1987) בצרפת ו"אהבה בגרמניה" (1983) בגרמנית. בשנת 1990 הוא ביים סרט "קורצ'ק" (הפקה של יאנוש מורגנשטרן, ניצול שואה שהיה עוזר במאי בתחילת הקריירה של ויידה).
בשנת 1989 נבחר ויידה כמועמד מטעם סולידריות לפרלמנט הפולני.
ב-1998 זכה בפרס אריה הזהב על מפעל חיים.
ב-2006 זכה בפרס על מפעל חיים בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
סרטו האחרון, "אשליה אופטית", הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, זמן קצר לאחר מותו
איימוס טפן אקרמן

איימוס טפן אקרמן (באנגלית: Amos Tappan Akerman;‏ 23 בפברואר 1821 –  21 בדצמבר 1880) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס. גרנט בשנים 1870–1871.
כיליד ניו המפשייר, סיים אקרמן את לימודיו בדארטמות' קולג' ב-1842 ועבר לדרום ארצות הברית, שם התנהלה רוב הקריירה שלו. בתחילה הוא עבד כמנהל בית ספר בקרוליינה הצפונית וכמורה פרטי בג'ורג'יה. לאחר שהחל לגלות עניין במקצוע המשפטים, הוא החל את הכשרתו וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה. בג'ורג'יה הוא פתח בשותפות משרד עורכי דין. הוא גם החזיק בבעלותו חווה ו-11 עבדים. עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1861 התגייס אקרמן לצבא הקונפדרציה, שם הוא הגיע לדרגת קולונל.
בתקופת השיקום שלאחר המלחמה הצטרף אקרמן למפלגה הרפובליקנית. הוא היה לעורך דין שהגן בכנות על זכויות האזרח של העבדים המשוחררים בג'ורג'יה. ב-1870 מינה אותו הנשיא גרנט כתובע הכללי של ארצות הברית. בתמיכתו של גרנט הוא ניהל במרץ את התביעות נגד אנשי הקו קלוקס קלאן בדרום על פי חוקי האכיפה. אקרמן קיבל את סיועו של פרקליט המדינה בנג'מין בריסטו במסגרת מחלקת המשפטים שהוקמה אז. הוא גם ניהל תיקי הענקת קרקעות חשובים שנגעו למסילות הברזל שהיו בתהליך התרחבות מהיר מערבה. אקרמן נתן ייעוץ בנוגע לחוק הראשון לרפורמה בשירות האזרחי הפדרלי שיושם על ידי הנשיא גרנט והקונגרס. בשל יושרתו כנגד ראשי ענף הרכבות, ובשל קנאותו לניהול התביעות נגד אנשי הקו קלוקס קלאן, הופעל על גרנט לחץ פוליטי להדיח את אקרמן מהקבינט. אף על פי שעזיבתו של אקרמן לוותה במחלוקת, הוא המשיך לתמוך בגרנט. הוא שב לג'ורג'יה, המשיך לעסוק בעריכת דין, ונותר אישיות אהודה במדינתו.
ראשית חייו

איימוס אקרמן נולד בפורטסמות' שבניו המפשייר, כתשיעי מבין 12 ילדיהם של בנג'מין אקרמן ושל אוליב (לבין מלון) אקרמן. הוא התחנך בבית הספר התיכון אקדמיית פיליפס אקסטר ולמד בדארטמות' קולג', שם הוא סיים את לימודיו ב-1842 והיה חבר בפי בטא קפא.
עם סיום לימודיו עבר אקרמן לדרום ארצות הברית, שם הוא סבר שהאקלים יתאים יותר למצב ריאותיו. עד מהרה הוא קיבל משרה של מנהל בית ספר לבנים במרפריסבורו שבקרוליינה הצפונית. הוא נודע כמורה קפדן. ב-1846 שכר את שירותיו בעל אחוזת המטעים ג'ון מקפרסון ברין כמורה פרטי לילדיו בסוואנה שבג'ורג'יה. ברין היה התובע הכללי בממשלו של הנשיא אנדרו ג'קסון וחבר בולט במפלגה הוויגית. אקרמן ניצל את ההזדמנות לשימוש בספרייה המשפטית העשירה של ברין והחל לגלות עניין רב במקצוע המשפטים. ב-1850 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה ועבר לפאוריה, אילינוי, שם התגוררה אחותו ולזמן קצר הוא עסק שם בעריכת דין. לאחר מכן הוא שב לג'ורג'יה ועסק בעריכת דין בעיר קלארקסוויל.
לאחר מכן הוא פתח משרד עורכי דין בעיר אלברטון בשותפות עם רוברט הסטון. בנוסף לעיסוקו בעריכת דין הוא גם החזיק בבעלותו חווה ו-11 עבדים. בהשקפתו הפוליטית הוא היה מזוהה עם המפלגה הוויגית.
מלחמת האזרחים

אף על פי שהוא התנגד לפרישת מדינות הדרום מן האיחוד כפתרון לעימותים עם הצפון, היה אקרמן נאמן למדינתו המאמצת. באביב 1864, כשהיה בגיל 43, הוא התגייס לצבא הקונפדרציה. בתחילה שירת אקרמן בבריגדה שהייתה בפיקודו של הגנרל רוברט טומבס ומאוחר יותר במחלקת האפסנאות, שם תפקידו היה לרכוש ולחלק מדים, כלי נשק וציוד לחיילים. הוא היה בשירות פעיל בעת הצעדה אל הים של הגנרל ויליאם שרמן.
תקופת השיקום

לאחר המלחמה הצטרף אקרמן למפלגה הרפובליקנית במערכה שלה למתן זכויות אזרח וזכות בחירה לעבדים המשוחררים. הוא היה תומך גלוי בתהליך השיקום כחבר בוועידה החוקתית של ג'ורג'יה ב-1868 וכאשר הוא מונה כתובע מחוזי פדרלי ב-1869. מינויו לא אושר לזמן מה על ידי הקונגרס, בשל שירותו בצבא הקונפדרציה. בתפקיד זה הוא שימש בסופו של דבר במשך חצי שנה. אקרמן היה גם תומך בקבלתה מחדש של ג'ורג'יה אל האיחוד ונאבק להשגת יציבות ושיתוף פעולה של המדינה עם הממשל הפדרלי.
הבחירות לנשיאות של 1868

במהלך הבחירות לנשיאות של 1868 נפוצו שמועות שאקרמן תמך במועמד הורשיו סימור על פניו של גרנט. כדי לשים קץ לשמועות, הוא שלח מכתב לעיתון ניו יורק טיימס, בו הוא פרסם את דבר תמיכתו בגרנט. הוא היה אלקטור מטעם הרפובליקנים בג'ורג'יה. אקרמן האמין שגרנט יוכל להשיב את הסדר על כנו בדרום שהיה נגוע באלימות. הוא גם האמין שגרנט יוכל לכבד את "זכויותיהם של העבדים המשוחררים כאזרחים וכמצביעים". הוא כתב שהאלימות בדרום נגד השחורים נבעה מתוך נקמה לאחר שהלבנים בדרום הובסו על ידי הצפון, איבדו את רכושם במסגרת שחרור העבדים, המרקם החברתי שלהם שובש, וזכות ההצבעה שלהם נשללה באופן זמני. אקרמן האמין שתהליך השיקום שהוביל הקונגרס היה התוכנית הטובה יותר עבור מדינות הדרום, והוא התנגד לתוכניתו של הנשיא אנדרו ג'ונסון. הוא היה סבור שהעבדים המשוחררים היו ראויים להגנת הממשל הפדרלי על פי החוק והוא תמך בהשבת זכות הבחירה של התושבים. הוא הודה שבתחילה הוא התנגד למתן זכות הבחירה לשחורים, אך דעתו השתנתה כאשר הוא הבין שזוהי הדרך היחידה שהשחורים יוכלו לזכות בכוח פוליטי ובהגנה.
התובע המחוזי הפדרלי בג'ורג'יה

ב-1869 מינה הנשיא גרנט את אקרמן כתובע המחוזי הפדרלי בג'ורג'יה. בתחילה ניסה גרנט להגן על המצביעים האפרו-אמריקאים כנגד האלימות והאפליה מצד הלבנים באמצעות הליכים בבתי המשפט של המדינות.
ביוני 1869 השמיע אקרמן את הטיעונים להגנתו של ריצ'רד ו. וייט, מולאטי שניצח בבחירות לפקיד המחוז של בית המשפט העליון המדינתי. יריבו של וייט, ויליאם ג'יימס קלמנט, שיוצג על ידי פרקליט המדינה של ג'ורג'יה, אלפרד ב. סמית' מהמחוז השיפוטי המזרחי, טען שווייט פסול מלשמש במשרה זו בשל היותו אדם שחור. בית משפט בערכאה נמוכה יותר קבע שאם קלמנט יוכל להוכיח שווייט הוא אדם שחור, הוא לא יוכל לכהן במשרה. המקרה הגיע לבית המשפט העליון של ג'ורג'יה, בו אקרמן הגן על בחירתו של וייט וטען שצבע עורו לא יכול למנוע ממנו את הזכות לכהן במשרה. אקרמן טען שהחוקים הקודמים, שהתבססו על המערכת החברתית של העבדות בדרום, לא תקפים יותר. בחוק השיקום של 1867 נקבע שלג'ורג'יה לא הייתה באותה עת ממשלה אזרחית. הוא טען שהשחורים השתתפו בממשלה החוקתית הראשונה של ג'ורג'יה ב-1868 ללא הבחנה בצבע עור. הוא גם ציין שהן הנשיא ג'ונסון והן הנשיא גרנט מינו שחורי עור לתפקידים ציבוריים ושהחוקה הנוכחית של ארצות הברית לא מכירה באדם או מפלה אותו על בסיס צבע עורו. בית המשפט הפך את ההחלטה וקבע שלווייט הייתה את הזכות להחזיק במשרה הציבורית ללא קשר לגזעו.
התובע הכללי של ארצות הברית

ב-17 ביוני 1870 מינה הנשיא גרנט את אקרמן כתובע הכללי של ארצות הברית. אקרמן היה האדם היחידי מהקונפדרציה שמונה לתפקיד בקבינט במהלך תקופת השיקום. מינויו כתובע הכללי זמן קצר לאחר הקמתה של מחלקת המשפטים הובילה אותו לעסוק בסוגיות חוקיות הקשורות למחלקת הפנים, כמו האם חברות רכבת מתחרות זכאיות לקבל קרקעות נוספות במערב בתמורה להרחבת מערכת התעבורה הארצית. הוא גם עסק בשערוריית קרדיט מוביליר (Crédit Mobilier scandal). הוא הוביל את מאמצי התגבור בדיכוי הקו קלוקס קלאן בדרום באמצעות התדיינויות בבתי המשפט. הוא נתקל באלימות באופן אישי. הוא דאג להעמדה לדין ביותר מ-1,100 מקרים נגד חברי הקו קלוקס קלאן, והשיג את הרשעתם.
אקרמן לא היה זה שהקים את מחלקת המשפטים, אך היה לו חלק מרכזי בפיתוחה. הוא סייע למנות את בעלי התפקידים וקבע את תקני המחלקה, אך בשל אילוצים גאוגרפיים, חוקי עבר, ומגבלות כספיות, הוא נאבק כדי לבנות את המחלקה כגוף חזק.
ב-13 בדצמבר 1871 התפטר אקרמן מתפקידו בשל תחילתה של השחיתות שפשתה בממשלו של גרנט. התנגדותו לקו קלוקס קלאן והפירוש שלא על רקע מפלגתי של חוקת ארצות הברית, כמו במקרה של אילי חברות הרכבת, הובילה את יועצי הנשיא גרנט ללחוץ עליו שיבקש מאקרמן להתפטר.
התובע הכללי של ארצות הברית > החוק נגד יוניון פסיפיק

ב-1 ביולי 1862 חתם הנשיא לינקולן על חוקי הרכבת הפסיפיים, שבנוסף לקידום מסילת הברזל הטרנס-יבשתית, הוא אפשר לחברת יוניון פסיפיק לסלול מסילות משניות, כולל אחת שתעבור דרך קנזס. אחד המייזמים הללו נתקל בבעיות להשלים את סלילת המסילה דרך קנזס בשל בעיות פיננסיות, וכתוצאה מכך, פנתה חברת יוניון פסיפיק לממשלה הפדרלית לסיוע בצורת הענקות קרקע והנפקת איגרות חוב. ב-1 ביוני 1871 דחה אקרמן את הבקשה הזאת והסתמך על פסיקות קודמות נגד סיוע פדרלי. עורכי הדין של החברה פתחו בפעולות שתדלנות כדי שאקרמן ישנה את דעתו, אך הוא סירב לעשות כן. החלטתו זו גרמה למורת רוחם של קוליס פ. הנטינגטון וג'יי גולד, שהיו קשורים ליוניון פסיפיק והם דרשו את הדחתו של אקרמן.
התובע הכללי של ארצות הברית > חוק השירות הציבורי

ב-7 בספטמבר 1871 הקים אקרמן את ועדת השירות הציבורי שהוקמה על פי חוק שעבר במרץ אותה שנה, חוק ראשון מסוג זה בארצות הברית. תפקיד הוועדה היה לקבוע כללים, מבחנים ותקנות, על פי סמכות הנשיא, כדי לוודא שהמועמדים הטובים ביותר ימונו למשרות בשירות הציבורי. המימון שהוקצה לפעילות הוועדה הספיק לשנה אחת בלבד עד יוני 1872. אקרמן פסק שהוועדה, שיושב הראש שלה מונה על ידי הנשיא, פועלת על פי חוק, שכן לקונגרס ולנשיא היו את כל הסמכויות על פי החוקה לבחור את המועמדים הטובים ביותר לשירות בממשלת ארצות הברית. אקרמן האמין שזו הייתה כוונתם המקורית של מנסחי חוקת ארצות הברית. עם זאת הוא קבע שלוועדה לא הייתה הסמכות החוקית למנוע שום מינוי, אלא רק לסייע לנשיא ולקונגרס למנות לכל אחד מהתפקידים את האדם הטוב ביותר הוא גם קבע שמבחני הקבלה צריכים להיות מגבילים יתר על המידה באופן שהם ישללו מהנשיא ומהקונגרס את סמכותם על פי החוקה.
התובע הכללי של ארצות הברית > התביעות נגד הקו קלוקס קלאן

בתור מי שחי בג'ורג'יה, היה אקרמן מודע היטב לטקטיקות האלימות הנרחבות של הקו קלוקס קלאן, שנוהלו בעיקר נגד המצביעים האפרו-אמריקאים, שכרובם נרשמו כרפובליקנים. המשרד לענייני העבדים המשוחררים בדרום העמוק שלח מאות תלונות של שחורים שנרדפו והותקפו על ידי לבנים. אחד מהתובעים הפדרליים בשנים שלאחר מכן אפיין את פעילות הקו קלוקס קלאן הזאת כ"פרץ הגרוע ביותר של אלימות מבית בהיסטוריה של ארצות הברית עד אז". עם כניסתו לתפקיד כתובע הכללי, משימתו העיקרית של אקרמן הייתה לבלום את האלימות נגד השחורים בדרום ולהעמיד לדין את העבריינים. מינויו על ידי הנשיא גרנט בנובמבר 1870 תוזמן היטב, שכן הוא השיג את סמכויות האכיפה החזקים של מחלקת המשפטים שהוקמה אז ואת סיועו של התפקיד שנוצר אז, פרקליט המדינה של ארצות הברית. כשתחת ניהולו היו מחלקת המשפטים ופרקליט המדינה הראשון בנג'מין בריסטו, היה אקרמן מוכן לפעילות ההעמדה לדין מטעם הממשל הפדרלי של אנשי הקו קלוקס קלאן. אקרמן, שהרחיב את סמכויות מחלקת המשפטים, הקים חטיבת חקירות שבדקה היטב את המבנה הארגוני של הקו קלוקס קלאן בדרום. הקונגרס העביר את חוק הקו קלוקס קלאן וב-20 באפריל 1871 חתם עליו הנשיא גרנט.
אקרמן ובריסטו פעלו במהירות וביעילות. לאחר שגרנט השעה את חוק הביאס קורפוס בתשעה מחוזות של קרוליינה הדרומית ב-17 באוקטובר 1871, אקרמן, שנסע למדינה, הוביל אישית את אנשי שירות המרשלים וחיילי צבא ארצות הברית אל האזורים הכפריים ובצע מאות מעצרים. במקביל נמלטו כאלפיים מאנשי הקו קלוקס קלאן מהמדינה. בניהולו של בריסטו, הגישה מחלקת המשפטים 3,000 כתבי אישום ברחבי הדרום והשיגה 600 הרשעות. 65 מאנשי הארגון שהורשעו נדונו למאסר של חמש שנים בבתי כלא פדרליים. כתוצאה מפעילות האכיפה של הממשלה כנגד הקו קלוקס קלאן, פחתו מקרי האלימות באופן משמעותי. ב-1872 שיעור ההצבעה בקרב האפרו-אמריקאים היה גבוה במיוחד, ומספר רב של רפובליקנים נבחרו למשרות ברמה המדינתית ובממשל המקומי. הדמוקרטים השמרנים הלבנים המשיכו להתמודד בבחירות.
התובע הכללי של ארצות הברית > התפטרותו

בחודש דצמבר אותה שנה, כאשר היה אקרמן עסוק בהעמדתם לדין של אנשי הקו קלוקס קלאן, הוא התבקש באופן בלתי צפוי על ידי הנשיא גרנט להתפטר מתפקידו. נפוצו שמועות שהופעלו על הנשיא לחצים מצד מזכיר הפנים קולומבוס דלאנו, שגילה אהדה לטייקוני הרכבת קוליס פ. הנטינגטון וג'יי גולד, שדרשו את התפטרותו של אקרמן. אקרמן קבע שהממשלה לא יכולה להקצות קרקעות ולהנפיק איגרות חוב לטובת חברת יוניון פסיפיק. הוא הכחיש את הטענה שדלאנו היה הגורם לסיום כהונתו כתובע הכללי.
ההיסטוריון ויליאם ס. מקפילי כתב שגרנט, שחש לא בנוח בנוגע ללהיטותו של אקרמן להעמיד לדין את אנשי הקו קלוקס קלאן, לא היה מעוניין להראות כרודן צבאי שישחק את הדרום עד למצב של כניעה. לעומתו ציין ההיסטוריון אריק פונר שמחליפו של אקרמן, ג'ורג' הנרי ויליאמס, המשיך להעמיד לדין את אנשי הקו קלוקס קלאן בדרום. לאחר התפטרותו של אקרמן, לא היו לו תחושות קשות כלפי הנשיא גרנט. על פי מקפילי, עם התפטרותו של אקרמן, "אפסה כל תקווה שהמפלגה הרפובליקנית תתפתח כמפלגה לאומית של שוויון גזעי אמיתי. אקרמן תמך בבחירתו מחדש של גרנט לנשיאות ב-1872 והאמין שהנשיא ימשיך לאכוף את החוקים נגד האלימות.
אף על פי שהוצע לו תפקיד אחר בממשלה, שב אקרמן לג'ורג'יה, שם הוא המשיך לעסוק בעריכת דין. איימוס טפן אקרמן נפטר בקרטרסוויל שבג'ורג'יה ב-21 בדצמבר 1880.
הערות שוליים

↑  Amos T. Akerman in The Political Graveyard
1 2 3 4  Parker, David B. "Amos T. Akerman (1821-1880)." New Georgia Encyclopedia. 28 October 2019.
1 2  Johnson, Rossiter, ed. (1906). "Akerman, Amos Tappan". The Biographical Dictionary of America. 1. Boston, Mass.: American Biographical Society. p. 66.
1 2  Richard Zuczek (2006). Encyclopedia of the Reconstruction. Greenwood Milestones in African American History. Greenwood. p. 28.
1 2 3  Eric Foner (1988). Reconstruction: America's unfinished revolution, 1863–1877. HarperCollins. p. 458.
↑  Gretchen C.F. Shappert, Fighting Domestic Terrorism and Creating the Department of Justice: The Extraordinary Leadership of Attorney General Amos T. Akerman, DEPARTMENT OF JUSTICE JOURNAL OF FEDERAL LAW AND PRACTICE, Volume 68, Number 1, January 2020, pp. 125-144.
↑  William S. McFeely, Grant, W. W. Norton & Company, 2002, p. 374.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3124 0147  LCCN: n95102139  NARA: 10574532  SNAC: w6db83jf  VIAF: 43555300   WorldCat (עם VIAF): 43555300 
שלט ציון היסטורי לזכרו של אקרמן בקרטרסוויל, ג'ורג'יה
חואניטה קרפס

קלרה חואניטה מוריס קרפס (באנגלית: Clara Juanita Morris Kreps;‏ 11 בינואר 1921 – 5 ביולי 2010) הייתה אשת עסקים ופקידת ממשל אמריקאית. היא כיהנה כמזכירת המסחר של ארצות הברית מ-23 בינואר 1977 עד 31 באוקטובר 1979, תחת הנשיא ג'ימי קרטר. היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה, והאישה הרביעית לכהן בקבינט של ארצות הברית.
ביוגרפיה

קרפס נולדה בשם קלרה חואניטה מוריס ב-11 בינואר 1921 בעיר לינץ' שבקנטקי. היא הייתה בתם של סניה (לבית בלייר) ואלמר מ. מוריס. קרפס סיימה את חוק לימודיה במכללת בראה בשנת 1942. היא קיבלה תואר שני ודוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת דיוק בשנים 1944 ו-1948, בהתאמה. כמו כן, היא הייתה חברה באחוות פי בטא קפא. קרפס לימדה באוניברסיטת דניסון, מכללת הופסטרה, קווינס קולג' וכן באוניברסיטת דיוק. בדיוק היא התקדמה בסולם המעמדות והפכה לאישה הראשונה לכהן כסגנית נשיא האוניברסיטה שם. ב-1972 היא הייתה למנהלת הראשונה של הבורסה לניירות ערך בניו יורק.
ב-11 באוגוסט 1944 נישאה לקליפטון הולנד קרפס הבן, פרופסור לשעבר באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. היו להם שתי בנות ובן אחד. קרפס זכתה בפרס קרוליינה הצפונית 1976 עבור שירות הציבור וכן ב-20 תוארי כבוד.
היועץ הפוליטי אן וקסלר, שהיה חבר בצוות המעבר של הנשיא ג'ימי קרטר לאחר ניצחונו בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976, המליץ על קרפס לתפקיד בממשלו. קרפס מונתה למזכירת המסחר של ארצות הברית. היא התפטרה מתפקידה ב-31 באוקטובר 1979.
קרפס נפטרה בדרהאם שבקרוליינה הצפונית.