היישוב הישן
ארץ ישראל במאות ה-18 וה-19

| האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל במאה ה-19> שנה | האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל במאה ה-19> אומדן |
| --- | --- |
1800: 7,000
1840: 18,000
1878: 25,000
1880: 27,000
1890: 40,000
1900: 56,000
1914: 85,000
בשלהי המאה ה-17 החלה להסתמן ירידתה של האימפריה העות'מאנית, לאחר התבוסות שספגה במלחמות עם מעצמות אירופה, התערערות מעמדו של הסולטאן וריבוי המרידות בצבא. "מצב-העניינים הזה נתן את אותותיו בשיווי-משקל הכוחות המדיניים הפועלים בפרובינציות, ובמיוחד באלה המרוחקות מהמרכז. ... בתנאים אלה קרה לא פעם שנציבים או שייח'ים מקומיים בעלי מרץ וכשרון הצליחו לבסס את שלטונם לתקופה ארוכה. ... וקורות ארץ-ישראל במאה הי"ח הם דוגמא מאלפת".
דאהר אל-עומר, בן למשפחה מכובדת בגליל העליון, השיג מהשלטונות העות'מאניים אלתזאם ברוב מחוזות הגליל, באזורי נצרת, טבריה וצפת, ונעשה שליט כמעט יחיד בצפון הארץ בשנים 1740–1775. בתקופתו פותחה הארץ, ערי החוף עכו וחיפה נבנו והתפתחו, הגליל הפך למרכז סחר חשוב בדרך למכה, והערים שפרעם, טבריה ודיר חנא נבנו ובוצרו. השודדים הבדואים, שהיו שליטי הדרכים, סולקו. בשנותיו האחרונות ניהל אל-עומר מלחמות רבות, ולמימונן גבה מיסים כבדים מתושבי הגליל, ואלו דילדלו וצימקו את כלכלת היישוב.
בשנים 1775–1804 הייתה השליטה בארץ ישראל בידי אחמד אל-ג'זאר, פליט בוסני, שעלה לגדולה ומונה על ידי "השער העליון", פקידי הסולטאן ויועציו. עוזרו הקרוב היה חיים פרחי, אף כי הוא סולק ממשרתו לפרק זמן, ופניו הושחתו על ידי מעבידו העריץ. כשהוחזר, הוא לקח חלק בהתארגנות נגד צבא נפוליאון כאשר צר על עכו, והמשיך בתפקידו המרכזי בארץ ישראל עד הירצחו שנת 1819. ג'זאר עודד מעבר תושבים לגליל, בהם סורים, לבנונים, ואף יהודים. אולם מדיניותו, שהתנגדה להתערבות מעצמות זרות בכלכלה המקומית, פגעה ברווחתם של התושבים.
| צמיחת אוכלוסיית ירושלים במאה ה-19  ובתחילת המאה ה-20 (נתונים אומדניים)> שנה | צמיחת אוכלוסיית ירושלים במאה ה-19  ובתחילת המאה ה-20 (נתונים אומדניים)> יהודים | צמיחת אוכלוסיית ירושלים במאה ה-19  ובתחילת המאה ה-20 (נתונים אומדניים)> מוסלמים | צמיחת אוכלוסיית ירושלים במאה ה-19  ובתחילת המאה ה-20 (נתונים אומדניים)> נוצרים | צמיחת אוכלוסיית ירושלים במאה ה-19  ובתחילת המאה ה-20 (נתונים אומדניים)> לא יהודים | צמיחת אוכלוסיית ירושלים במאה ה-19  ובתחילת המאה ה-20 (נתונים אומדניים)> סך הכול |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1800 | 2,250 | 4,000 | 2,750 | 6,750 | 9,000 |
| 1836 | 3,250 | 4,500 | 3,250 | 7,750 | 11,000 |
| 1840 | 5,000 | 4,650 | 3,350 | 8,000 | 13,000 |
| 1850 | 6,000 | 5,400 | 3,600 | 9,000 | 15,000 |
| 1860 | 8,000 | 6,000 | 4,000 | 10,000 | 18,000 |
| 1870 | 11,000 | 6,500 | 4,500 | 11,000 | 22,000 |
| 1880 | 17,000 | 8,000 | 6,000 | 14,000 | 31,000 |
| 1890 | 25,000 | 9,000 | 8,000 | 17,000 | 42,000 |
| 1900 | 35,000 | 10,000 | 10,000 | 20,000 | 55,000 |
| 1910 | 45,000 | 12,000 | 13,000 | 25,000 | 70,000 |

בשנת 1799, כאשר נפוליאון ערך את מסע המלחמה שלו בארץ ישראל, הוא פרסם, בעודו צר על חומות עכו, את מנשר נפוליון אל היהודים, שהופץ ככרוז בערי ארץ ישראל, ואף פורסם בעיתון הצרפתי "מוניטר" ב-20 באפריל 1799. לפרסומו ולתוכנו של המנשר הייתה תהודה ניכרת. נפוליאון קרא ליהודים להצטרף אל שורותיו, והודיע על הכרתו בריבונות היהודית ההיסטורית ובזכותם להקים ישות מדינית יהודית עצמאית בארץ ישראל. אך זמן קצר לאחר הפצת המנשר, בשל כישלון המצור על עכו והתנגדות הצבא העות'מאני בסיוע בריטניה, נסוגו הצרפתים מהארץ.
בשנת 1800 מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל 274,850 נפש בקירוב, מתוכם 6,700 יהודים שהיוו 2.4% מכלל האוכלוסייה.
בשנת 1831 עלה אבראהים פאשא בראש צבא מצרי, וכבש את ארץ ישראל מידי הטורקים. הכיבוש הביא לשינוי דמוגרפי באוכלוסיית הארץ. אבראהים פאשא הביא עמו עשרות אלפי חיילים ופועלים מצריים, בהם גם פלאחים, לשם ביצוע עבודות שונות ועל מנת לקבץ סביבו נאמני שלטון. מצרִים אלה התיישבו בכפרים ובערים, בייחוד בשפלת החוף. אולם מעצמות אירופה התערבו לצד טורקיה, והצבאות המצריים נסוגו.
במהלך מרד הפלאחים ב-1834, שבו מרדו תושבי הארץ הערבים נגד שליט הארץ מוחמד עלי, נערכו פרעות באוכלוסייה היהודית, במיוחד בקהילת חברון ובקהילת צפת. קהילה זו ספגה אבדות קשות גם מספר שנים לאחר מכן, במהלך רעידת האדמה בצפת בשנת 1837. כתוצאה מהחרבת העיר וסביבותיה, שהותירה אלפי הרוגים, ובשל ביזת הדרוזים, היגרו המוני יהודים מצפת לירושלים. במפקד מונטפיורי ב-1839 נמנו בצפת 1,357 יהודים.
עם חזרת השלטון בארץ לידי העות'מאנים, נעשתה ירושלים עיר מחוז. "בירושלים מינו השלטונות מועצה (מג'ליס) מורכבת מ-14 חברים, ביניהם ח'ואג'ה רונה (אהרן), פקיד (וכיל) העדה היהודית". בנוסף הוכרה משרתו של הראשון לציון כחכם באשי, בעל סמכות מוכרת. בפועל הייתה סמכותו פרושה על יהודי ספרד בלבד, אשר היו נתינים עות'מאנים (והיו גם רובו של היישוב הישן) ואילו מרבית האשכנזים היו נתינים זרים, שהיו מסורים לחסותם ולשיפוטם של הקונסולים, וזאת לפי הסכמי הקפיטולאציות שהקנו לקונסולים סמכות שיפוטית על נתיניהן, ובכך הופקעו אלה הלכה למעשה מתחולת החוקים העות'מאנים.
סך כל האוכלוסייה בארץ ישראל, לפי מפקדי אוכלוסין שנערכו בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-19, עמד על כ-224,000 נפש, מתוכם 78.6% מוסלמים, 13.4% נוצרים, וכ-8% יהודים שמנו כ-18,000 נפש.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך על ידי השלטון העות'מאני ב-1878, היוו היהודים בארץ ישראל כ-8% מכלל האוכלוסייה, שהם כ-24 אלף איש, כש-10,000 מתוכם היו במעמד של נתינים זרים.