stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמיכה (קורבן)
האישים הסומכים

רק בעל הקרבן סומך על קרבנו, ואין הוא יכול למנות שליח שיעשה זאת עבורו, אפילו הוא בן משפחתו. הלכה זו מדגישה את חשיבותה של הסמיכה להראות את הקשר בין הקרבן לבין בעליו, ולגרום לבעלים לבוא באופן אישי למקדש.
יש אישים שגם כאשר הם מביאים קרבן - אינם סומכים עליו:
1. מי שאינו בר דעת - פטור מלסמוך.
2. אשה - פטורה מלסמוך. הלכה זו נובעת, ככל הנראה, מן ההלכה על מקום הסמיכה, שעליה להיות בעזרה דווקא (ראו להלן). מכיוון שכך, לא רצתה התורה לחייב את הנשים להיכנס לעזרה, כי הדבר היה יוצר תערובת גברים ונשים במידה המנוגדת לערכי הצניעות. המקור להלכה זו הוא מהפסוק "דבר אל בני ישראל.. וסמך", בני ישראל סומכין ואין בנות ישראל סומכות. דעה זו היא דעתו של רבי יהודה. קיימת דעה אחרת, שאף על פי שהנשים פטורות מלסמוך נתונה בידן הרשות לסמוך, וזו היא דעתן של רבי יוסי ורבי שמעון, אך להלכה נפסק כרבי יהודה.
במדרש תורת כהנים ובתלמוד מסופר על רצונן של נשים לסמוך בכל זאת, ועל הפתרון שנמצא לדבר:
רַבִּי יוֹסֵי וְרַבִּי שִׁמְעוֹן אוֹמְרִים: הַנָּשִׁים סוֹמְכוֹת רְשׁוּת. אָמַר רַבִּי יוֹסֵי: אָמַר לִי אַַבָּא אֶלְעָזָר: הָיָה לָנוּ עֵגֶל זִבְחֵי שְׁלָמִים, וְהוֹצֵאנוּהוּ לְעֶזְרַת הַנָּשִׁים, וְסָמְכוּ עָלָיו הַנָּשִׁים. וְכִי יֵשׁ סְמִיכָה בְעֶזְרַת הַנָּשִׁים? אֶלָא מִפְּנֵי נַחַת רוּחָן שֶל נָשִׁים.
במפרשים קיים דיון האם אשה הרוצה לסמוך מקיימת מצווה, או שזוהי פעולת רשות חסרת משמעות הלכתית.
3. נכרי - פטור מלסמוך, ואף אינו רשאי להיכנס לעזרה, אלא רק להר הבית, עד ה"חיל" המקיף את העזרה.
4. עוור - פטור אף הוא מסמיכה. מסתבר שהלכה זו נועדה להקל עליו, שיוכל להביא קרבנות על ידי שליחתם לבית המקדש בלי להתייצב במקום באופן אישי. הסבר אחר: החובה להתייצב במקדש נועדה גם לעורר באדם את הרושם הדרוש מראיית המקדש ועבודתו, ובכך להביאו ליראת שמים. העוור, שמוגבל ביכולתו להתרשם כראוי מהמקדש, אינו חייב לבוא לשם כך.
צורת הסמיכה, זמנה ומקומה

הסמיכה נעשית בהנחת שתי ידיו של האדם על הקרבן, ו"בכל כוחו", כלומר, בהישענות על הקרבן. וכן שהסומך צריך להיות טהור ואם היה טמא הסמיכה כשרה.
הסמיכה צריכה להיות צמודה לשחיטת הקרבן, מבחינת הזמן והמקום, ואין להזיז את הקרבן בין סמיכתו לשחיטתו. הלכה זו נקראת: "תיכף לסמיכה - שחיטה".
הסמיכה צריכה להיות דווקא בעזרה, ואם הקרבן נסמך מחוצה לה - יש לשוב ולסמוך בפנים. יש אומרים שהלכה זו נועדה למנוע שהיית זמן בין הסמיכה לשחיטה.
בברייתא נאמר שבשעת הסמיכה יש להעמיד את הקרבן בצפון כשראשו כלפי מערב, לדעת רש"י הלכה זו נאמרה רק בקודשי קודשים והכונה היא להעמיד את הקרבן בצדה הצפוני של העזרה, כשראשו מופנה למערב ואחוריו למזרח וכך נראה ברמב"ם. הסומך עומד כשפניו למערב וגבו למזרח וסומך מבלי שתהיה חציצה בין ידיו לקרבן.
הווידוי בשעת הסמיכה

בשעת הסמיכה מתודה בעל הקרבן על חטאתיו, בכל קרבן לפי עניינו, כלשון הברייתא: ”ומתודה על חטאת עון חטאת ועל אשם עון אשם ועל עולה עון לקט שכחה ופאה ומעשר עני דברי רבי יוסי הגלילי, רבי עקיבא אומר אין עולה באה אלא על עשה ועל לא תעשה שניתק לעשה”.
הקרבה ללא סמיכה

קרבן שטעון סמיכה והוקרב ללא סמיכה - כשר. עם זאת, לכתחילה אין להקריב קרבן בלא סמיכה. לפיכך, תושב חוץ לארץ ששלח את קרבנו למקדש - הקרבן לא יוקרב עבורו, עד שיבוא ארצה ויסמוך על קרבנו. לעומת זאת, במצבים מיוחדים שבהם לבעלים אין אפשרות לסמוך קיים היתר להקריב עבורו את הקרבן גם ללא סמיכה. במפרשים קיים דיון נרחב על הגדרת הגבולות בין המקרים, אימתי ניתן להקריב גם ללא סמיכה, ויש מתירים להקריב עבור חולה שאינו יכול לבוא.
המחלוקת על הסמיכה בחגים

במשנה במסכת חגיגה מופיעה מחלוקת יחידה במינה בנושא הסמיכה, מחלוקת שהתמשכה במשך דורות רבים:
יוסי בן יועזר אומר: שלא לסמוך; יוסי בן יוחנן אומר: לסמוך. יהושע בן פרחיה אומר: שלא לסמוך; ניתאי הארבלי אומר: לסמוך. יהודה בן טבאי אומר: שלא לסמוך; שמעון בן שטח אומר: לסמוך. שמעיה אומר: לסמוך; אבטליון אומר: שלא לסמוך. הלל ומנחם לא נחלקו, יצא מנחם - נכנס שמאי. שמאי אומר: שלא לסמוך; הלל אומר: לסמוך. הראשונים היו נשיאים, ושניים להם אב בית דין.
הקשר המשנה, מסכת חגיגה העוסקת בקרבנות שמביא כל אדם בשלוש הרגלים, מלמד שהסמיכה המדוברת כאן היא סמיכה על קרבנות החג. כך גם נאמר במשנה הבאה:
בית שמאי אומרים: מביאין שלמים, ואין סומכין עליהם... ובית הלל אומרים: מביאין שלמים... וסומכין עליהם.
הנושא הנדון הוא השאלה האם ביום טוב, שאסור במלאכה, צריך לסמוך על הקרבנות. ברקע הדיון עומדת ההלכה, שאסור לרכוב על בעלי חיים ביום טוב, וזהו איסור מדרבנן. מכיוון שהסמיכה כרוכה בהישענות על בעלי חיים, האסורה בשבת ויום טוב כמו רכיבה, היו שסברו שאסור לסמוך ביום טוב. אולם לדעת המתירים, המצווה לסמוך גוברת על האיסור מדרבנן בהישענות על בעל חיים. על כך אמר רבי יוחנן: "לעולם אל תהא שבות קלה בעיניך, שהרי סמיכה אינה אלא משום שבות, ונחלקו בה גדולי הדור". דיון זה הוא אחד המקורות לקדמותם וחשיבותם של הדינים מדרבנן.
זהו הפירוש המקובל למחלוקת זו. בתלמוד הבבלי למסכת ביצה מובאים שני פירושים נוספים: רבי יוסי בן חלפתא סובר, שהדעה האוסרת לסמוך מתכוונת שתהיה סמיכה על הקרבנות הללו, אך לא בחג אלא ביום שלפניו, ולדעתם אין צורך שהסמיכה תהיה צמודה להקרבה. רבי יוסי ברבי יהודה פירש, שלדעה שאין צורך לסמוך - אין כל חובה לסמוך על קרבנות היחיד שבאים בחג, ואפילו בחול המועד שאין בו איסור רכיבה, מפני שמצוות הסמיכה נאמרה בתורה רק על שלמים הבאים בנדבה, ולא על שלמי חובה.
האישים המוזכרים במשנה זו כשותפים לדיון אינם מוזכרים כמעט בששת סדרי המשנה. הסיבה לכך היא, שבדרך כלל מחלוקות מעין אלו הוכרעו על פי הצבעה, ככתוב: "אחרי רבים להטות", ולאחר השגת ההכרעה הועברה ההלכה לדורות הבאים ללא אזכור שמות החכמים שהיו שותפים לה. מחלוקת זו לא הוכרעה במשך כמה דורות, מסיבה שלא הובררה לגמרי. יש אומרים שלנשיא או לאב בית דין יש "זכות וטו" על ההצבעה, ומכיוון שנחלקו בה הנשיאים עם אבות בתי הדין - לא הושגה הכרעה.
על ההכרעה הסופית במחלוקת מספרת הגמרא:
מעשה בהלל הזקן שהביא עולתו לעזרה לסמוך עליה ביום טוב. חברו עליו תלמידי שמאי הזקן, אמרו לו: מה טיבה של בהמה זו?... ואותו היום גברה ידם של בית שמאי על בית הלל, ובקשו לקבוע הלכה כמותן. והיה שם זקן אחד מתלמידי שמאי הזקן, ובבא בן בוטא שמו, שהיה יודע שהלכה כבית הלל, ושלח והביא כל צאן קדר שבירושלים והעמידן בעזרה, ואמר: כל מי שרוצה לסמוך - יבא ויסמוך. ואותו היום גברה ידן של בית הלל וקבעו הלכה כמותן, ולא היה שם אדם שערער בדבר כלום.
טעמי המצווה

הסברים שונים הוצעו למצווה זו, ובתוכם:
הסמיכה מייעדת את הבהמה להיות קרבן
הסמיכה מצביע שבהמה זו היא רכוש האדם הסומך
הסמיכה מעבירה את חטאי אדם ממנו אל הבהמה
הסמיכה מייעדת את הבהמה לעמוד במקום האדם שאחרת היה מגיע לו למות
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ל"ו, עמוד א' ורמב"ם הלכות מעשה הקרבנות פרק ג הלכה יד.
↑  משנה, מסכת מנחות, פרק ט', משנה ז'. בתורה הוזכרה הסמיכה בקרבן יחיד של עולה שלמים וחטאת, ולא באשם, וחיוב הסמיכה באשם נלמד בתלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף מ"ח, עמוד א', מפסוק שיש בו היקש בין אשם לבין חטאת.
↑  ראו בהרחבה בפירוש רש"ר הירש לויקרא א, ד, שם מופיעים מרבית הנימוקים להלן לפרטי מצווה זו.
↑  משנה, מסכת שקלים, פרק ו', משנה ה'
1 2  משנה, מסכת מנחות, פרק ט', משנה ח'
↑  הפירוט במשנה במנחות, שם
↑  בלשון המשנה שם: "חרש שוטה וקטן". ה"חרש" המדובר הוא הנקרא כיום חרש-אילם (משנה, מסכת תרומות, פרק א', משנה ב': "חרש שדברו בו חכמים בכל מקום - שאינו לא שומע ולא מדבר", מפני שבהיעדר תקשורת עם הסביבה היה ב"פיגור סביבתי". לדיון על מעמדו של חרש-אילם בימינו, עם התפתחות אמצעי התקשורת עמו, ראו: אברהם שטינברג, הערך "חרש", מתוך אנציקלופדיה הלכתית רפואית, באתר מכון שלזינגר.
↑  שיטה מקובצת, מנחות דף סא עמוד ב אות י. אמנם אין איסור על אשה להיכנס לעזרה, ונשים נכנסו לה מדי פעם לקיום מצוות שונות (עיין תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף נ"ב, עמוד ב' ובתוספות ד"ה וכי אשה), אבל חיוב הסמיכה היה מגדיל את היקף כניסתן הרבה יותר.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף צ"ו, עמוד ב'.
↑  ויקרא, דיבורא דנדבה, פרשתא ב, ב
1 2  תלמוד בבלי, מסכת חגיגה, דף ט"ז, עמוד ב'
↑  לדעת הראב"ד בפירושו לספרא הרי זו מצווה, ואילו התוספות, מסכת עירובין, דף צ"ו, עמוד ב' חולקים.
↑  טעם זה משתמע מדברי רבי מאיר שמחה מדווינסק, בספרו "אור שמח", הלכות מעשה הקרבנות פרק ג הלכה ח.
↑  תלמוד בבלי מסכת יומא דף לו עמוד א
↑  תלמוד בבלי מסכת חגיגה דף טז עמוד ב. בדרך כלל אסור להישען על בהמת קרבן, שכן זוהי "עבודה בקדשים", כעין רכיבה על הבהמה, ורק המצווה לסמוך היא המתירה את ההישענות. לפיכך, במקרה שיש ספק האם קרבן מסוים טעון סמיכה או לא - ההכרעה היא שלא לסמוך, כדי שלא להישען על הקרבן במקרה שאין זו מצווה (תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף פ"ט, עמוד א'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות מעשה הקרבנות, פרק ג', הלכה י"א
↑  "רש"י כתב יד" מנחות דף צג עמוד א ד"ה במקום
↑  תורת כהנים ויקרא דיבורא דנדבה פרק ד, א
↑  רש"י, מסכת זבחים, דף ל"ב, עמוד א', ד"ה דכתיב, ויש אומרים שזהו דין בפני עצמו שהסמיכה חייבת להיות במקום מקודש הראוי להקרבה תוספות, מסכת זבחים, דף ל"ב, עמוד א', ד"ה מאי שנא. לדעה זו, שהיית זמן איננה מחייבת לסמוך מחדש.
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ל"ו, עמוד א'
↑  רש"י, מסכת יומא, דף ל"ו, עמוד א', ד"ה כיצד, וד"ה ופניו
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות מעשה הקרבנות, פרק ג', הלכה י"ד
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ל"ו, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ל"ו, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף ה', עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף כ"ח, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי מסכת פסחים דף סב עמוד א
↑  תוספות, מסכת זבחים, דף ע"ד, עמוד ב', ד"ה והא בעי סמיכה, ומקבילותיו. רמב"ן, רשב"א וריטב"א בגיטין דף כח עמוד ב.
↑  ערוך השולחן העתיד סימן קלא סעיף לד
↑  משנה, מסכת ביצה, פרק ה', משנה ב'
↑  איסור דרבנן בהלכות שבת ויום טוב.
↑  במחקר האקדמי יש שהסבו את המחלוקת לנושאים אחרים לגמרי, כמו הסמיכה לרבנות, ועוד. על כך ראו בפירושו של אלבק למשנה שם, ובהשלמות שבסוף הכרך.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ', עמוד א'
↑  ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק ב'
↑  הרב ראובן מרגליות, "יסוד המשנה ועריכתה", בירורים, ד.
↑  הרב יוסף מרקוס, מדוע סומכים?
1963 בקולנוע

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1963  בקולנוע |  |
< · 1961 · 1962 — 1963 — 1964 · 1965 · >
כל ערכי השנים בקולנוע במאה ה-20 · כל ערכי השנים בקולנוע במאה ה-21 · פורטל הקולנוע
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1963 ונוגעים לעולם הקולנוע.
סרטים שוברי קופות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פרסי אוסקר

הסרט הטוב ביותר - טום ג'ונס
שחקן ראשי - סידני פואטייה - (חמש נזירות וגבר אחד)
שחקנית ראשית - פטרישה ניל - (האד)
נולדו

16 במרץ – צ'רלי בוזגלו, שחקן קולנוע ותיאטרון, שדרן רדיו ועורך דין ישראלי
16 במרץ – קווין סמית', שחקן קולנוע וטלוויזיה ניו זילנדי (נפטר ב-2002)
27 במרץ – קוונטין טרנטינו, במאי, שחקן ותסריטאי אמריקני
11 במאי – נטשה ריצ'רדסון, שחקנית תיאטרון וקולנוע אנגליה (נפטרה ב-2009)
25 במאי – מייק מאיירס, שחקן וסטנדפיסט קנדי
9 ביוני – ג'וני דפ, שחקן אמריקני
15 ביוני – הלן האנט, שחקנית אמריקנית
30 באוגוסט – מארק סטרונג, שחקן קולנוע אנגל
18 בדצמבר – בראד פיט, שחקן ומפיק אמריקני
נפטרו

27 בינואר – ג'ון פארו, במאי קולנוע
12 בדצמבר – יסוג'ירו אוזו, במאי קולנוע ותסריטאי יפני (נולד ב-1903)
סרטים נוספים

הציפורים
ראו גם

1962 בקולנוע
1963
1964 בקולנוע
שנים בקולנוע
סרט קולנוע
1956 בקולנוע

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1956  בקולנוע |  |
< · 1954 · 1955 — 1956 — 1957 · 1958 · >
כל ערכי השנים בקולנוע במאה ה-20 · כל ערכי השנים בקולנוע במאה ה-21 · פורטל הקולנוע
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1956 ונוגעים לעולם הקולנוע.
סרטים שוברי קופות

"המחפשים", בבימויו של ג'ון פורד, ובכיכובו של ג'ון ויין.
"מובי דיק", בבימויו של ג'ון יוסטון, בכיכובו של גרגורי פק על פי רב המכר של הרמן מלוויל.
"האיש שידע יותר מדי", בבימויו של אלפרד היצ'קוק, ובכיכובו של ג'יימס סטיוארט.
פרסי האוסקר

הסרט הטוב ביותר: "מסביב לעולם בשמונים יום"
הבמאי הטוב ביותר: ג'ורג' סטיבנס ("ענק")
השחקן הטוב ביותר: יול ברינר ("המלך ואני")
השחקנית הטובה ביותר: אינגריד ברגמן ("אנסטסיה")
נולדו

3 בינואר – מל גיבסון, שחקן, במאי ומפיק אמריקני
21 בינואר – ג'ינה דייוויס, שחקנית אמריקנית
12 באפריל – אנדי גרסיה, שחקן קובני
18 באפריל – אריק רוברטס, שחקן אמריקני
9 ביולי – טום הנקס, שחקן ומפיק אמריקני
20 באוקטובר – דני בויל, במאי קולנוע ומפיק אנגלי
21 באוקטובר – קארי פישר, שחקנית ותסריטאית אמריקאית (נפטרה ב-2016)
20 בנובמבר – בו דרק, שחקנית אמריקנית
נפטרו

16 באוגוסט – בלה לוגוסי, שחקן קולנוע הונגרי (נולד ב-1882)
ראו גם

1955 בקולנוע
1956
1957 בקולנוע
שנים בקולנוע
סרט קולנוע
שרפת ספרים

סמל "החברה הניו-יורקית לדיכוי החטא" (תחילת המאה העשרים), שנראה בו אדם המעלה באש "ספרי תועבה"
שרפת ספרים היא צעד טקסי שבו בני אדם שורפים במכוון ספרים מסוימים, כאות לסלידה גמורה מספרים אלה ומהתרבות שהם מייצגים. פעולה זו עשויה לנבוע ממניעים דתיים או פוליטיים, ונחשבת כצעד קיצוני ביותר כנגד התרבות וכנגד הקבוצה שאת ספריה שורפים.
לעיתים מושמדים ספרים גם בסתר, צעד שמביא להיעלמותם, אך לא מתקיימת בו ההתרסה שבשרפה פומבית. עם התפתחות הטכנולוגיה מופנה לעיתים צעד דומה כלפי אמצעים אחרים להפצת מידע, כגון תקליטים וקלטות וידאו.
מקרים מסוימים של שרפת ספרים זכורים במיוחד לרעה בתודעתם של עמים, בין אם עקב היעלמותם הגמורה של הספרים שנשרפו, ובין אם משום ששרפת הספרים מסמלת את תמציתו של השלטון העריץ שהביא לביצוע אקט השרפה.
שרפת ספרים לאורך ההיסטוריה > העת העתיקה

מקרים ידועים של שרפת ספרים בעת העתיקה הם שרפת הספרים וקבורת המלומדים (אנ') הקונפיציאנים בסין במאה ה-3 לפנה"ס בתקופת שושלת צ'ין, וחורבנה של הספרייה של אלכסנדריה.
הסיני שיהואנגדי ציווה לשרוף את כל הספרים בממלכתו והתיר שימור של חיבורים על חקלאות, רפואה ונבואה בלבד, כי ביקש  שההיסטוריה תתחיל בו, כי יריביו סיכנו את שלטונו בהעלאתם כמיהה לקיסרים קדומים. מתנגדים הוצאו להורג עם משפחותיהם ומחביאי  ספרים סומנו בברזל לוהט ונדונו לעבודות כפייה. מיליוני ספרים הושמדו, בהם כתבי קונפוציאניזם.
כשאלכסנדר כבש והצית את העיר פרספוליס, אנשים שרפו את כל עותקי הספר הקדוש של הזורואסטריות שאותם מצאו.
שרפת ספרים לאורך ההיסטוריה > ימי הביניים והרנסאנס

בשנת 1037 האפיפיור גרגוריוס השביעי קבע שיש לשרוף את כל ספריה של סאפפו בגלל חוסר מוסריותם.
שרפת ספרים לאורך ההיסטוריה > ימי הביניים והרנסאנס > מדורת ההבלים

מדורת ההבלים של הנזיר הדומינקני ג'ירולמו סבונרולה, אשר הובערה ב-7 בפברואר 1497. סבונרולה ואנשיו אספו מדלת לדלת מראות, קוסמטיקה, תמונות, ספרים אליליים, שולחנות הימורים, בגדים נאים, עבודותיהם של משוררים בלתי מוסריים (לפי הגדרתו) ואף יצירות אומנות. הכל הובער במרכז העיר פירנצה. עם זאת, אופן פעולה זה לא הומצא בידי סובנרולה, ובאותה מאה הבעיר גם ברנרדינו מסיינה מדורה דומה.
שרפת ספרים לאורך ההיסטוריה > ימי הביניים והרנסאנס > שרפת התלמוד

בימי הביניים נטען באירופה שבתלמוד מופיעים דברים בגנות הנצרות, דבר שהוביל לשרפה של ספרי התלמוד.
במשפט פריז מצא חבר השופטים את התלמוד אשם בדין ודן אותו לשרפה. ניסיונותיהם של היהודים למנוע את ביצוע גזר הדין נכשלו וכל ספרי התלמוד הוחרמו. בשנת 1242 שרפו הצרפתים בפריז את כל ספרי התלמוד במשך כשתי יממות.
שרפה נוספת של ספרי תלמוד ארעה בשנים 1553–1554 ברומא, ובעקבותיה גם בוונציה ובערים אחרות באיטליה. כמו כן נשרפו ספרים עבריים רבים כגון ספרי הרמב"ם פרט לספרי התלמוד.
שרפת ספרים לאורך ההיסטוריה > ימי הביניים והרנסאנס > שרפת ספריו של מרטין לותר

בשנת 1521, ב"צו מוורמס", הורה הקיסר הקתולי קרל החמישי על שרפת ספריו של מרטין לותר:
אנו רוצים כי כל ספריו של לותר ייפסלו וייאסרו בעולם כולו, ואנו גם רוצים כי יישרפו... בכך אנו דבקים בתקנה ובמנהג הראויים לכל שבח של הנוצרים הטובים מימי קדם, שציוו לשרוף ולהשמיד את ספריהם של מינים [כופרים] כמו האריאנים, הפריסקיליאנים, הנסטוריאנים, האאוטיכיאנים וכיוצא באלה, לרבות כל מה שהכילו הספרים הללו, בין אם טוב ואם רע. וטוב הדבר, משום שאם איננו מורשים לאכול בשר המכיל ולו טיפה יחידה של רעל בשל הסכנה להרעלת הגוף, הרי שלבטח שומה עלינו לסלק כל דוקטרינה (גם אם טובה היא) הכוללת את רעל המינות והטעות, המזהמות ומשחיתות ומחריבות במסווה של צדקה את כל אשר הוא טוב.
שרפת ספרים לאורך ההיסטוריה > העת החדשה

באמצע המאה ה-18 הצטווה התליין המלכותי בצרפת לשרוף את ספרו הפילוסופי של דני דידרו "מחשבות על הבנת הטבע".
בסוף המאה ה-18 הייתה קהילת וילנה, תחת הנהגתו של הגר"א, מרכזה של ההתנגדות לחסידות. הגר"א קבע שמצווה לגרש את החסידים מהקהילות, ועד הקהילה הגביל את הסחר עמם ובית הדין של הקהילה הורה לשרוף את כתביהם וחייב את מנהיגיהם להתוודות בפני ארון הקודש.
בתחילת המאה ה-19 הוטל איסור בקז'ימייז' על התרגום הגרמני של התורה, אותו הביא הסוחר היהודי אברהם גומפלוביץ', אביו של המדען לודוויג גומפלוביץ' ליישוב, והספר נשרף בשרפה פומבית.
בתקופה זו (תחילת המאה ה-19) היה גתה עד לשרפת ספרים. הוא כתב:
הייתי נוכח בהעלאת ספר על המוקד. היתה זו מהדורה של רומן היתולי צרפתי, שאמנם לא פגע ביסודות המדינה אך פגע ביסודות הדת והמוסר. היה משהו מחריד במראה העונש שהוטל על חפץ שאין בו רוח חיים. החבילות נתפקעו באש, ופוצלו ורוטשו ביתוכים [במלקחיים], כדי שהלהבות תאחזנה בהן ביתר שאת. עד מהרה נתעופפו דפים דולקים באוויר והציבור חטף אותם בלהיטות. גם אנו לא שקטנו עד שיכולנו לצרף יחד עותק שלם כדי ליהנות מן המים הגנובים, ולא מעטים עשו כמונו. בדיעבד, אם היה המחבר מעונין בפרסומו, לא היה יכול למצוא לו דרך טובה מזו.
ב-1817 יזמו ארגוני סטודנטים גרמניים עצרת המונית בהר וארטבורג שבגרמניה לציון 300 שנה להופעתו של מרטין לותר. העצרת לוותה בתביעה לאיחוד גרמניה תוך הבעת עוינות כלפי זרים - צרפתים, רוסים, אך גם יהודים. בעצרת העלו הסטודנטים באש ספרים וחיבורים של סופרים שלא מצאו חן בעיניהם.
כשהצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה נשרפו ספרים גרמניים במדורת ענק במתחם ציבורי.
בשנת 1918 החלו שתי העורכות של המגזין האמריקאי "The Little Review", מרגרט אנדרסון וג'יין היפ, לפרסם בהמשכים פרקים מספרו של ג'יימס ג'ויס, "יוליסס". משרד הדואר האמריקאי החרים שלושה גיליונות של המגזין והעלה אותם באש, בתואנה ש"יוליסס" כולל דברי תועבה. על כך אמר ג'ויס, ברומזו לעותקי "דבלינאים" שנשרפו בדבלין כעשור קודם לכן: "זו הפעם השנייה שנפל בחלקי העונג להישרף בעודי בחיים".
אירוע בולט במאה העשרים הוא שרפת ספרים פומבית שנערכה ב-10 במאי 1933 בכיכר האופרה (Opernplatz, מאז נפילת גרמניה הנאצית כיכר בבל) בברלין שבגרמניה הנאצית. אנשי אס אה ועימם סטודנטים, שרפו כ-20,000 ספרים של סופרים ממוצא יהודי וכאלו שנאסרו לקריאה על ידי המשטר הנאצי. במהלך מלחמת העולם השנייה קיימו הנאצים עשרות טקסים שבהם נשרפו מאות אלפי ספרים שאותם בזזו מספריות ואוספים פרטיים רבים.
ב-1956 נשרפו כתביו של וילהלם רייך בידי מנהל התרופות והמזון האמריקאי.
במהלך המהפכה התרבותית בסין של מאו, נשרפו ספרים רבים - בעיקר ספרי דת בודהיסטיים ואסלאמיים - כחלק ממאמץ רחב יותר להשמיד כל שריד הקשור לתרבות הסינית העתיקה.
ב-1972 שרפו רשויות העיר סאן חאווייר באורוגוואי את הספרייה על שם מקסים גורקי של כת "ישראל החדשה" (אנ'), כת נוצרית שחבריה היגרו מרוסיה.
ב-2 בדצמבר 1988 נשרף הספר פסוקי השטן בבולטון, אנגליה, כחלק ממצעד של כ־7,000 מוסלמים, במחאה על אופן הצגתו של הנביא מוחמד. הספר נשרף בצורה טקסית בברדפורד שבאנגליה ב-14 בינואר 1989.
מספר קבוצות נוצריות בארצות הברית הכריזו כי ספרי הארי פוטר פועלים לקידום סגידה לשטן ולכישוף, ולפיכך הוקיעו אותם ואף שרפו אותם בפומבי.
בשנת 2002 הכריזו רבנים חרדים בארצות הברית כי יש להחרים את ספרו של הרב נתן קמנצקי, גידולו של גדול, הדן ברבנים בדרך בלתי מחמיאה, לטענתם. עותקים של הספר נשרפו בישיבת לייקווד.
בשנת 2022 שרפו חרדים בבני ברק את ספריו של חיים ולדר בעקבות פרסום עדויות לפיהן ניצל מינית נשים, נערות ונערים.
התייחסות ספרותית

במחזהו האלגורי "אלמנסור" (1820) כתב היינריך היינה: "מקום שבו שורפים ספרים, שם ישרפו בסוף גם בני אדם". במישור העלילתי של המחזה מכוון המשפט לשרפת ספרי הקוראן בידי הנוצרים בספרד של המאה ה-16, אך הוא מתייחס לשרפת ספרים שנחשבו "אנטי גרמניים", שנערכה בווארטבורג שבגרמניה ב-1817. הדברים התגלו כנבואיים כאשר שנים ספורות לאחר שרפת הספרים בגרמניה הנאצית, החלו המשרפות במחנות ההשמדה בחיסול שיטתי של העם היהודי.
ביטוי ספרותי לחברה השורפת ספרים ניתן בספרו של ריי ברדבורי (שהפך גם לסרט קולנוע) "פרנהייט 451".
עלילתו של הסרט הישראלי "ברוריה" סובבת סביב שרפתו של ספר שהוחרם על ידי הקהילה החרדית.
ראו גם

שרפת ספרים בגרמניה הנאצית
חיבור אבוד
השרפה בספריית ג'פנה
לקריאה נוספת

קנת ר. שאפר, "חורבן הספר במלחמת-העולם השנייה", יד לקורא, כרך א' חוברת ג'-ד'
הערות שוליים

↑  אירנה ואייחו, Papyrus: The Invention of Books in the Ancient World, פרק 47.
↑  אירנה ואייחו, Papyrus, ch. 64
↑  סטיבן ג'יי גולד, הר הצדפות של ליאונרדו והדיאט של וורמס, אור יהודה: דביר, 2002, עמודים 279–281
↑  דידרו, דיאלוגים, הוצאת מאגנס, 2005, מבוא, ע' 11
↑  ירושלים דליטא: סיפורה של יהדות וילנה, באתר יד ושם
↑  חנה קוז'יסקה-ויט, "הבלתי מוכר והנשכח: לודוויג גומפלוביץ' ושורשיו בקרקוב היהודית", בתוך גלעד: מאסף לתולדות יהדות פולין, כרך י"ז (2000), ע' סה
↑  גתה, מחיי: פיוט ומציאות, ספר רביעי - אמנים ואומנים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספריית פועלים, ע' 107
↑  שלמה אבינרי, חוזה המדינה המודרנית, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2011
↑  אנדריאה וולף, המצאת הטבע (הוצאת שוקן, 2017), ע' 331
↑  מקור:סטן גבלר דייוויס, ג'יימס ג'ויס -דיוקן האמן, עמוד 214
↑  מרים אגדי, ‏מחאה חריפה: שריפת ספריו של חיים ולדר | צפו, באתר "סרוגים", 3 בינואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283236705171  BNE: XX554442  BnF: cb11992587g (data)  GND: 4134544-7  LCCN: sh85015608  NDL: 00577600  SUDOC: 028002709 
שרפת הספרים בגרמניה הנאצית
עבירת צווארון לבן

עבריינות צווארון לבן היא מונח שגור ושכיח לתיאור עבירות כלכליות המבוצעות לרוב על ידי אנשים עם מעמד חברתי גבוה. המונח הופיע לראשונה בשנת 1939, בכתיבתו של הסוציולוג אדווין סאת'רלנד. סת'לרנד הגדיר את פשיעת הצווארון הלבן בעיקר מתוך התייחסות לזהות העבריינים – אנשים הנהנים ממעמד רם בחיי הכלכלה ומנצלים את מעמדם ועיסוקם כדי לבצע עבירות. אף שמונח זה עשה את דרכו לטקסטים פורמליים כגון פסקי דין, הוא לא נכלל מפורשות בחוק העונשין שכן שהוא למעשה קטגוריזציה סוציולוגית, ולא משפטית.
חוקרים אחרים ביקרו את ההתמקדות של גישה זו במבצע העבירה, וטענו כי ליבתן של עברות הצווארון הלבן נמצאת במאפייני העברות עצמן. לדידם, אין להגביל את עבריינות הצווארון הלבן לבני המעמד הגבוה דווקא, שכן רבים ממבצעיה משתייכים למעמד הביניים. כן נטען כי עבריינות כלכלית מתבצעת על ידי מי שאינם אוחזים בתפקידי ניהול בכירים לא פחות מביצועה על ידי מי שאוחזים בתפקידים כאלה. לפי גישה זו, עברות צווארון לבן הן מעשים בלתי-חוקיים המבוצעים ללא אלימות, בדרך של הסתרה או ערמומיות, כדי להפיק כסף או רכוש, להימנע מתשלום או להשיג יתרונות אישיים במישור העסקי.
גישה מעט שונה משתי אלה הציג פרופסור קנת מן. מן הגדיר עבריינות צווארון לבן באופן המשלב מאפיינים הנוגעים לעבריין ולעברה כאחד. לפי מן, המונח "עבריינות הצווארון הלבן" אינו יוצר הגדרה נוקשה אלא מעין "אב טיפוס" המתבסס על קבוצה של מאפיינים, שקיבוצם מכונן תופעה מובחנת אך היעדרו של אחד מהם אינו שומט בהכרח את הקרקע מתחת לאב הטיפוס. בין היתר, כוללים מאפיינים אלה מעמד גבוה של העבריין; ניצול משאבים מיוחדים כגון משרות, נכסים והשפעה פוליטית לשם ביצוע העברה; שימוש באמצעי הסוואה והטעיה המקשים על איתור העבירה ועל גילויה; קו גבול מטושטש בינן לבין הפרות חוק אזרחיות; הפקת רווח בלתי-חוקי; גרימת נזק כלכלי; פעילות במסגרת ארגונית וכיוצא באלה. עמדה דומה הובעה על ידי סטיוארט פ' גרין שטען כי מגוון ההתנהגויות תחת המינוח "צווארון לבן" מוביל לכך שבצד שורת המאפיינים שהתופעה חולקת, אין אף מאפיין הכרחי לכינון התופעה.
מאפיינים

חרף הקושי להגדיר עברייני צווארון לבן, מחקרים שבוצעו בארצות הברית הראו כי רמת ההשכלה של מבצעי עברות כלכליות גבוהה מזו של עבריינים אחרים ואופי עיסוקם יציב יותר. עוד נמצא כי לרבים מהם דירה בבעלותם ומצב הכלכלי תקין וכי רמת המועדות שלהם נופלת במידה רבה מזו של עבריינים אחרים, אף שגם בקרבם קיימים עבריינים סדרתיים. עוד נמצא כי הם נכונים לדחות סיפוקים מיידים לטובת תועלת לטווח ארוך, וכי במרבית המקרים הם אינם סובלים מבעיות של שימוש לרעה בסמים או אלכוהול.
אופי העבירות

לעברות הצווארון הלבן קיים אופי מובחן. באופן טיפוסי מדובר בעברות אינסטרומנטליות, שנועדו להפיק רווח כלכלי, וביצוען מתוכנן מראש, המתאפיין לא אחת במידה של תחכום. בכך הן שונות מהאופי האקספרסיבי של "עבריינות הצווארון הכחול", שהעברות הכלולות בה הן לרוב מתוכננות פחות, ולא פעם נעשות מתוך גחמה רגעית, רצון בריגוש או צורך מיידי. נוסף על כך, למרות האופי המתוכנן והמתוחכם של העבריינות הכלכלית, מקובל לתארה גם כעבריינות אטרקטיבית במובן זה שבצד הרווחים הניכרים שהיא מניבה, ביצועה קל יחסית ואינו כרוך במאמץ מיוחד. כך, למשל, תרמית בניירות ערך אינה כרוכה לרוב במאמץ מיוחד, בצד מידה של מומחיות בתחום, כדי להפיק סכומים ניכרים. בשל התחכום מצד אחד והקלות מהצד האחר, נהוג לומר כי עברות הצווארון הלבן הן "קלות לביצוע אך קשות לגילוי" (Easy to commit, hard to detect).
לבסוף, בחלק מן המקרים נמצא שעברייני צווארון לבן אינם תופסים בחומרה את הפרת החוק על ידם, בין בשל התבוננות על האיסור כעניין פרוצודורלי, בין בשל התעלמות מקיומו של קורבן ובין בשל אי-הסכמה עם האיסור עצמו. בקרב כלל העברות החולקות מאפיינים אלה ומוגדרות "עברות צווארון לבן", נהוג למנות עברות של ניירות ערך, מס, איכות הסביבה, הגבלים עסקיים, הונאת פונזי, פשעים מקוונים, רישום כוזב במסמכי תאגיד, שימוש במידע פנים של הארגון, גנבת זהות, מעילה, זיוף, וכדומה. לעבירות של עובדי "צווארון לבן" יש חפיפה עם פשע תאגידי.
גורמים

מקובל לחלק הסיבות והגורמים האפשריים לביצוע עבירות צווארון לבן לשתי "משפחות" עיקריות: האחת כוללת סיבות פסיכולוגיות וחברתיות בעיקרן; ואילו האחרות כוללת סיבות הקשורות למורכבות התופעה ולאפיונים מיוחדים לתחום – סיבות מבניות. בין הסיבות הפסיכולוגיות לביצוע עבירות כאלה ניתן למנות תחושות כגון הנאה מביצוע עבירה, ניכור, תחושת יכולת של ניצול כוח (abuse of power), חמדנות, ותחושת זכאות. הסיבות המבניות נעוצות במאפייניהן המיוחדים של העברות ובהיותן עבירות נסתרות מן העין - המידע על אודות ביצוען קשה להשגה, ומפחית את יכולת ההרתעה.
ראו גם

ברנרד מיידוף
המעילה בבנק למסחר
שחיתות שלטונית בישראל
תרבות אונס
לקריאה נוספת

יוני לבני, "עבריינות הצווארון הלבן בישראל - האם נעשה די?" משפט, חברה ותרבות - הענישה, ההליך הפלילי וזכויות הנאשמים בישראל (2017)
אביה אלף, על כוח, כסף ועברות צווארון לבן, באתר משפט ועסקים כרך כא
סטנטון וילר, "עבריינות צווארון לבן", עיוני משפט טו (1990)
קנת מן, "אפיונים מיוחדים של עבריינות הצווארון הלבן", עיוני משפט טו (1990)
אברהם נ. טננבוים, על שוטרים וגנבים: סוגיות בקרימינולוגיה (תשס"ג - 2003) ספריית "אוניברסיטה משודרת" משרד הביטחון – ההוצאה לאור