האמנציפציה היהודית באנגליה
חברות בפרלמנט

בבחירות שנערכו בשנת 1847, נבחר ליונל דה רוטשילד לייצג את הסיטי של לונדון עבור המפלגה הליברלית. אזרחי הסיטי שיגרו עצומה לפרלמנט שבה ציינו את זכותם הדמוקרטית לבחור ביהודי לייצג אותם. באותו זמן עבדו האמנציפטוריים ובעלי בריתם על איסוף עצומות מעוד שישים ושלוש ערים ועיירות שונות. כ-841 עצומות שנחתמו על ידי 298,311 איש דרשו את האמנציפציה של היהודים, בעוד האופוזיציה מנגד הצליחה לאסוף רק 54,127 חתימות. ראש הממשלה הלורד גון ראסל הגיש שוב הצעה לתיקון השבועה ליהודים אך ההצעה נפלה בבית הלורדים ומושבו של רוטשילד נותר ריק ליתר הקדנציה.
רוטשילד נבחר שוב בשנת 1851. כשהגיע טקס השבועה, התעקש הברון להישבע על ספר הברית הישנה ובכיסוי ראש, כמנהג היהודים. כנשאל מדוע, ענה רוטשילד כי דרך השבועה הזאת תהיה המחייבת ביותר למצפון שלו. רוטשילד ניגש לספר והחל לומר את השבועה, כשנקרא לומר את המילים המגבילות הצהיר "אני שומט מילים אלו שאינם יושבים עם מצפוני, כה יעזור לי אלוהים" ואז נישק את ספר הברית הישנה. הפקיד ביקש ממנו לסגת. בפרלמנט פרץ ויכוח עז. היועץ המשפטי נקרא לתת את חוות דעתו. הוא קבע כי יכולתו של אדם להשמיט חלק מהשבועה שהוא לא מסכים לה באופן אישי מהווה תקדים מסוכן.
כמה חודשים לאחר מכן נבחר בבחירות מיוחדות דייוויד סלומונס עבור מחוז גריניץ'. לפי התקדים של קודמו, ניתן לו להישבע על ספר הברית הישנה, וכמו קודמו, הוא בחר להשמיט את מילות הסיום של השבועה "מתוך אמונת אמת של נוצרי". יושב ראש בית הנבחרים הכריז כי הוא לא הישלים את שבועתו. סלומונס התעלם והתיישב בספסלי המפלגה הליברלית. לאחר בקשה שנייה הוא נסוג, אך חזר לספסל שלושה ימים לאחר מכן. חברי פרלמנט מתנגדי האמנציפציה החלו לצעוק עליו לסגת בעוד בצד השני של הבית נשמעו קולות תמיכה ועידוד. במהלך הסערה נשא סלומונס נאום, ואף הצביע חמש פעמים, כחבר פרלמנט היהודי הראשון לעשות זאת. לבסוף הוחלט כי ללא השבועה אין לסלומונס סמכות חוקית לכהן כחבר פרלמנט. סלומנוס עתר לבית המשפט, אך בית המשפט קבע ברוב של 1–3 כי אין בכוחו לשנות את נוסח השבועה כפי שקבע אותה הפרלמנט. עוד הוא פסק, כי על השבועה חלה חובת אמת, ולכן יהודי אינו יכול להישבע, גם אם הוא מסכים לומר את המילים המגבילות. בנוסף ביטל בית המשפט את הצבעותיו של סולמונס והשיט עליו קנס.
בדצמבר 1857 הציע ראש הממשלה ראסל שוב הצעת חוק לאמנציפציה. הצעת החוק עברה את הנבחרים לבית הלורדים. שם, הרוזן מגריי האיץ בהם לקבל את ההצעה, בטענה שהאמנציפציה נתמכת על ידי רוב האזרחים, וכי סירוב להצעה תיצור חיכוך בין הבתים. הלורד צ'נסלור החדש, הברון כלמספורד ממפלגת השמרנים, הסתייג, והציג עצומה של 320 אנשי כמורה בכירים שהתנגדו לקבלת יהודים. ברוב של 119 מול 80, נדחתה התיקון לשבועה. בבית הנבחרים הוחלט להקים ועדה שתמצא פתרון סופי לבעיה. מסקנת הוועדה הייתה שיש לאשר את החוק במלואו על פי הסעיפים הבאים :
1. המילים "אני מביע הצהרה זאת מתוך אמונת אמת של נוצרי" לא נועדו במקור כדי להפלות יהודים.
2. האפליה של היהודים בגלל אמונתם יוצאת נגד חירות המחשבה.
3. אין הוכחה קיימת לכך שהיהודים אינם נאמנים לאומה הבריטית.
4. אפליה על פי דת מנוגדת לעקרון של סובלנות דתית.
5. הרוב המוחלט של האומה רוצה באמנציפציה.
6. האמנציפציה של היהודים עברה בבית הנבחרים ברוב גדול ובתמיכה של כל המפלגות.
7. להחריג את היהודים מהפרלמנט יוצאת נגד רוח החוקה האנגלית.
בית הלורדים השיבו בוועדה משלהם:
1. אמנם המילים "מתוך אמונת אמת של נוצרי" לא נועדו בהכנסתם המקורית להחריג את היהודי, אך אין זה סביר להניח שהמחוקק הציג מילים אלו אלא מתוך כוונה שהאמונה בישו המשיח היא תנאי הכרחי על מנת להתקבל לפרלמנט.
2. ליהודי לא ניתן אף פעם את הזכות להצביע באף בית בפרלמנט.
3. כי החרגה מהזכות לאייש משרה מתוך דופי דתי או אזרחי הוא עקרון מוכר כבר בשושלת המלוכה ובמקרים אחרים.
4. כי הדחייה של ישו המשיח מהווה אינדיקציה לחוסר כשירות מוסרית של היהודים לקחת חלק בחקיקה של קהילה נוצרית.
5. כי בית הלורדים שואף להגן על זכותו הטבעית לשמור על הפרלמנט כמוסד נוצרי באופן אקסקלוסיבי.
לבסוף, ב-31 במאי ,1858, הוחלט בבית הלורדים להתפשר. הצעתו של הלורד לוקאן הייתה שכל בית יוכל לערוך תיקונים משלו לשבועה וכך יוכל לבחור אם לקבל יהודים או לא. הסיבה לתפנית בבית הלורדים היה איומו של הבית התחתון להתעלם מסמכותו. הצעתו של לוקאן הובאה להצבעה, ועברה לבסוף ברוב של 46 קולות. האמנציפציה של היהודים הושגה. ביולי 23, 1858, המלכה ויקטוריה נתנה את הסכמתה לתיקון חוק השבועה. הסעיף שאפשר ליהודים להשמיט את המילים המגבילות הותר.
כעבור שלושה ימים נקרא רוטשילד לבית לומר את שבועתו המתוקנת. ואז, לקול תרועה גדולה התיישב בספסלי האופוזיציה כחבר הפרלמנט היהודי הראשון. כניסתם של היהודים לבית הלורדים הותר לבסוף רק בשנת 1866. בשנת 1885 היהודי הראשון לקח את מושבו בבית הלורדים, נתן רוטשילד, בנו של חבר הפרלמנט היהודי הראשון ליונל רוטשילד.