ציונות בלוב
הציונות בלוב בתקופת השלטון הבריטי > העפלה

למרות ההשקעה הרבה שהשקיעו הארגונים באימונים ובהשגת נשק, היה ברור לכולם שזה אינו אלא פתרון זמני. הפתרון המלא והמוחלט היה עלייה לארץ ישראל, בכך לא היה ספק, אך אותם בריטים שאסרו את העלייה לארץ ישראל, אסרו גם את עצם היציאה מלוב. העלייה הייתה אפשרית רק באופן לא חוקי.
ראשיתה של ההעפלה, בזמן מלחמת העולם השנייה ולאחריה, בתקופה של טרום הפרעות, באה ביוזמה אישית ובעזרתם של החיילים הארצישראליים. העפלה באופן שכזה התאימה רק לצעירים הנועזים, הייתה רצופה סכנות ולא התאימה למספר גדול של עולים. מכיוון שמספר המעוניינים להעפיל ארצה רק עלה והתעצם עם הזמן, היה חשוב למצוא פתרון מסודר יותר, אם לא חוקי, לפחות פתרון של קיימא.
גוריליק בשליחותו תרם לפיתוח העלייה. גם לאחר עזיבתו המשיכה הפעילות וחיפוש הדרכים להעפלה. ראשי ההנהגה שלחו שליחים לאיטליה, כדי לתאם מעבר של יהודים דרכה לארץ ישראל. שליחי הקהילה באיטליה ניסו לרכוש ספינות מעפילים אמנם, בשל בעיות תקציב, זה לא עלה בידם. השליחים שכרו ספינות ושלחו אותם לחופי טריפולי. הפעילות הייתה חייבת להיות חשאית ושקטה בגלל משמר החופים הבריטי שעמד על המשמר בערנות. אנשי הסיפון חיכו למעפילים באישון ליל במקומות מסתור של חוף הים והובילו אותם אל הספינות בסירות רעועות ולפעמים אף בשחייה. לאחר האיסוף, הספינות עשו את דרכן לחופי איטליה. כאן לא הסתיימה דרך התלאות של המעפילים. באיטליה הצטרפו המעפילים מלוב לשאר מעפילי אירופה וקיוו לעלות על ספינה שתוביל אותם, מתחת לאפם של הבריטים, אל חופי ישראל.
עליה באופן שכזה אמנם הייתה עלית מדרגה, מאז ההעפלה ביוזמה האישית, אך עדיין לא היו מעורבים בה גופים ציוניים מחוץ ללוב, אלא, הארגון היה פרי מאמציהם של בוגרי תנועות הנוער מהקהילה. ארגון שכזה לא היה יכול לעמוד בעומס המעפילים הצובאים על חופי לוב.
מוסדות העלייה באיטליה החלו להבין שמדובר בארגון רציני של אנשים חדורי נחישות לעלות ארצה ויהי מה. נוסף לכך, בשל העברית השגורה בפיהם, הציונות והידע הצבאי שרכשו חלקם בארגון ה"הגנה", היוו העולים מלוב תגבורת חשובה לעם בארץ ישראל.
מרגע שמוסדות העלייה החלו לעזור, החלה ההעפלה לתפקד ביעילות ובארגון טוב יותר.
היו שנצלו את הכיסופים העזים של היהודים בלוב לעלות ארצה והקימו עסקים פרטיים להוצאת המעפילים לאיטליה. עסקים אלו גבו סכומי כסף גדולים מהמבקשים לעזוב את לוב. בתמורה לסכומים אלה דחסו את המעפילים בספינות רעועות ובתנאים בטיחותיים ואנושיים גרועים. מארגני המסע לא דאגו לתאם את שיגור הספינות עם המוסד לעליה באיטליה, והנוסעים באונייה נפלטו אובדי עצות על חופי סיציליה.
דרך נוספת לצאת מאדמת לוב הייתה בסירות קטנות לחופי תוניסיה או בגנבת הגבול. היה צורך במורה דרך, התחזות לערבי, הליכה ממושכת במדבר והתחמקות ממשמר הגבולות. היהודים בתוניסיה קיבלו את המעפילים יפה ועשו כל שביכולתם כדי לעזור ולהקל מעליהם את המסע הקשה. לפעמים נאלצו המעפילים להמתין בתוניסיה זמן רב עד שהגיעה ספינה שתביאם לחופי צרפת. בזמן המתנה זה הם קבלו סיוע מיהודי תוניסיה והשתלבו בחיי הקהילה במקום. ככל שהתרבו העולים בדרך זו גדלה המצוקה הכלכלית והקושי באחזקתם של המעפילים בקהילות שבתוניסיה ונוצר מצב שלעיתים היה צריך מעפיל לשוב בחזרה ללוב.
עם קום מדינת ישראל, במאי 1948, ניסו הבריטים לצמצם עוד יותר את גל העלייה וההעפלה אולם הקמת המדינה רק ליבתה את הרצון והכיסופים לעלות לארץ והיהודים המשיכו לעשות מאמצים להעפיל ארצה. סך כל המעפילים מלוב בגלי העלייה הגדולים היו כ-3,500 מעפילים (כ-10% מכלל הקהילה היהודית בלוב), בתקופה של כשנתיים ומחצה. הישג מרשים זה הוא פרי עבודה של שנות חינוך רבות, נחישות ואמונה שהיו ביהודי הקהילה.
בשנת 1949 פסקו הרבנים בטריפולי חי גאביזון, יששכר חכמון, כמוס נחאיסי ושלמה ילוז על תקנת תפילה וקריאת בספר התורה לציון יום העצמאות של מדינת ישראל, בתקנה זאת הם כוללים את התפילות המיוחדות לחג ומוסיפים דבר חשוב ביותר והוא: קריאת ספר התורה הן בשחרית והן במנחה וקריאת הפטרה מספר זכריה, וכל זאת ללא התניית היום, דהיינו אפילו אם החג חל לא בימי שני וחמישי שבהם רגילים לקרוא בתורה. ומוסיפים הם תוקף לתקנה: "ותקנות אלו כיתד נטועים לא ימוטו לעולם".
ביוני 1948 פרצו פרעות נוספות. המוני ערבים משולהבים נהרו לטבוח ביהודים. בשונה מהפרעות שקדמו, ארגוני ההגנה היהודים היו מוכנים ליום פקודה והשיבו מלחמה. המגנים הצליחו להדוף את הפורעים באמצעות נשק חם אולם הערבים בתסכולם פנו אל אזורי היהודים שהיו נטולי הגנה, יהודים אלו פעלו להתגונן באמצעות נשק מהוטר דוגמה נשק קר בקבוקי תבערה וחביות בוערות אבל הערבים לבסוף הצליחו בחלק מיעדן ופגעו שם בנפש וברכוש. שלא כמו בפעמים הקודמות הפגינו הבריטים נחישות לפיזור הפוגרום תוך שימוש בכוח רב ובנשק חם.
למרות הצלחת המגנים, פרעות אלה דרבנו, את מי שעוד נשאר, למהר ולעזוב לארץ ישראל. גל עלייה אחרון שהלך ורוקן את לוב מיהודיה, עד לקבלת עצמאותה ב-1952.