stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טל מצליח
ביוגרפיה

טל מצליח נולדה בקיבוץ כפר עזה בשנת 1961 לדליה מצליח (לשעבר קוטלר) ויעקב מצליח, ולה שני אחים. ושתי אחיות, את כפר עזה היא מתארת כגן עדן: "תקשיבי לשקט פה. זה מקום נפלא לגור בו". עם זאת, המצב הביטחוני באזור הקיבוץ הסמוך לרצועת עזה השאיר בה חרדות שהשפיעו מאוד על ציורה: "יש לי חרדות, חצי מהציורים האחרונים שלי עוסקים בקסאמים. כל היום הייתי מציירת טילים. בציורים הטיל הוא גם איבר מין זכרי. יש לי ציור שבו אני רואה גופה, שזו אני ששוכבת עם הידיים על הראש כשיש אזעקה. זה פחד קיומי. את לא יכולה לחשוב על שום דבר, רק על איפה זה יתפוס אותך או את קרובייך כשאת נסה אל הממ"ד. אנחנו חיים פה בהכחשה מטורפת", אמרה.
בילדותה עברה מספר ניתוחי עור בעקבות מחלת עור מילדות בשם נבוסים: "זה נעשה בתום לב, אולי כי הרופאים הבהילו את הורי והם הסכימו שיגרדו לי את הכתמים וינתחו אותי. אבל הכתמים תמיד חזרו, והייתי מצולקת ועם כוויות וזה היה נורא" . כשהייתה בת 16 החלה לעסוק בציור בהשפעת השותפה שלה לחדר שציירה. "מהשעמום שלא קראתי ולא למדתי התחלתי לצייר. לא קראתי ספר מימי, ובאותה תקופה הייתי בן אדם אבוד. כשהתחלתי לצייר משהו קרה לי. התעוררתי לחיים. התחלתי גם לדבר. קודם לכן לא דיברתי עם אף אחד. הייתי מנותקת והציור פתח לי עולם חדש".
בשנת 1984 החלה ללמוד בבית הספר לאמנות "קלישר". בעת לימודיה הכירה את דני בן שמחון. השניים לימים נישאו זה לזה, ונפרדו ב-2001. יחד עם בן שמחון וגיל גורן פתחה מצליח גלריה לאומנות בבית הספר קלישר. בתערוכת הפתיחה הוצגו עבודותיו של מאיר פיצ'חדזה. תערוכה זו הייתה תערוכת היחיד הראשונה שלו. בשנת 1999 פרשה זמנית מאמנות ועסקה בפעילות חברתית עם נוער ביפו. בראשית שנות ה-2000 חזרה להתגורר ולפעול בקיבוץ, בעיקר כדי להיות קרובה להורים לבני המשפחה. החלל בו היא גרה לא גדול אבל מקושט מאוד: "הבית שלי צריך להיות שמח. שלא יהיה לי רגע אחד עצוב. שכל הזמן אהיה מוקפת בדברים צבעוניים ובצעצועים מצחיקים. רק שלא יהיה מדכא".
עבודותיה

הציור של מצליח הוא ציור אוטוביוגרפי, וזאת גם נקודת המוצא שלה בשאלת ה"עצמי" או ה"אחר". מקורותיו שאובים מסביבתה המידית: החפצים, הנופים, והאנשים המקיפים אותה, שיחות, ספרים, עיתונים, סרטים, הסביבה הגאוגרפית בה היא חיה והמצב הפוליטי שלו. גם החפצים אותם היא אספה וממשיכה לאסוף במהלך חייה - בחנויות צעצועים, בחנויות "הכל בדולר", בחנויות של חומרי מלאכה וציוד משרדי וגם בחנויות מין - משמשים לה מקורות השראה. ביתה עמוס בכל אלה, ונקודת המוצא לכל הציורים שלה היא לרוב מתוך האוספים שלה. "ציור מתחיל מתחושות שאני רוצה להעביר אלייך. אני יודעת מה אני רוצה שתרגישי ואני מתחילה להריץ את עולם הדימויים. כשאני רוצה שתרגישי נוח, אני מגייסת את הצורות ואת האורנמנטיקה ואת הצבעוניות. הכי חשוב שיהיה המון ערפל בציור, שתרגישי שאת רואה משהו, אבל אני מנסה גם להסתיר. ולכן יש בלגן והמון הסחות דעת כדי שלא תוכלי ליצר רצף אחד של משפט ולהגיד: 'זה מה שיש בציור'. זו סיטואציה שמפחידה אותי".
כך למשל, סדרה ארוכה של דיוקנאות עצמיים שציירה במהלך השנים, כילדה החולה במחלת עור. דיוקנאות נוספים שלה מושפעים מהמצב הפוליטי בארץ, מהתנגדותה לכיבוש הישראלי, וכן מחוויותיה כאישה ומשאלות רבות על המגדר שעלו בה במהלך השנים. הזהות העצמית המשתקפת מעבודותיה מפוצלת: למרות הצגת זהות קבועה ואחידה, מצליח בוחרת להציג את המרכיבים הרבים של העצמי המרובה שלה. במישור הראשון, הפיצול חל ב"אני" המתפרק לכמה זהויות: אישה, אמנית, ישראלית. במישור השני נבחנת כל אחת מהזהויות אל מול האחר. בציוריה היא חוזרת ובוחנת את הניגודים המקובלים: אמן ואומן, בריא וחולה, גבר ואישה, מבוגר וילד, יהודי וערבי, ישראלי ופלסטיני ומאתגרת את הניגודים האלו. "יש לי כמה עלילות בציורים. העלילה הפוליטית, העלילה של מחלת העור והעלילה הקשור למיניות, לגבר-אישה. אלה שלושת הפרקים בטלנובלה. אני עושה מיש-מש ביניהם, שיוצר גם את הערפל, שלא יבינו מה בדיוק קורה בתוך הציורים, ואני שוזרת בזה קצת ביקורת על עולם האומנות שלפעמים מכעיס אותי. מחלת העור שלי באה לידי ביטוי כמעט בכל ציור. הגופות המרוטשות האלה והטקסטורות של העור של הדמויות. השכבות של צבע השמן שאני מניחה על הבד קשורות לציור. אני לא פוליטית כמו דוד ריב. הפוליטי מוצנע בציורים שלי. זה פוליטי במובן של הגבר כיצור-מלחמה, ולא במושגים של ימין או שמאל".
סגנונה של מצליח מתאפיין בקומפוזיציות פתוחות, בריבוי צבעים, עבודה סיזיפית ועמלנית ושימוש תדיר בטקסטים. הטקסטים משמשים בעבודותיה הן כאמירה והן כדפוס, כשהמשפט הנבחר ביחס לעבודה נכתב שוב ושוב ושוב עד שיוצר משטח, או מנטרה החוזרת על עצמה. עבודותיה של מצליח מתאפיינות בריבוי דימויים ובעודפות של צורות וצבעים, בדחיסות ובצפיפות, בהתפשטות ובכיסוי המשטח כולו. חלק מאבני היסוד שלה הם קווקווים קטנים, משיכות מכחול זעירות וצפופות, עמוסות בצבעי שמן המותירות סימן וטקסטורה על הדיקט.
מצליח משתמשת בכל עבודה במכחול אחד, שאותו היא זורקת בסיום העבודה ומחליפה אותו במכחול חדש בעבודה הבאה. "זאת עבדות, זה כמו לעבוד בניקיון. עבדות לכלום. מנקים, וכול פעם מתלכלך, אף פעם לא נגמר. משהו שיושב על הנשמה. לא נגמר, לא ייגמר, תמיד יחכה לך. מן מחנק". לצד ציורי השמן ובמקביל להם מצליח גם רושמת רישומים רבים בשחור-לבן או בצבע, המביעים לרוב תחושה מסויטת אף יותר.
עבודותיה > תערוכות

קישוטים ל...
במרץ 1998 הציגה מצליח תערוכת יחיד בגלריה נגא תחת הכותרת "קישוטים ל...", שעסקה בהגדרת הגבולות שבין מעשה אומנות לקישוטיות. בתערוכה הוצגה, בין היתר, קבוצת ציורים גדולה שנקראה "קישוטים לעצמי". את הציורים האלו לא ציירה מצליח עצמה אלא חבריה ובני משפחתה. לקראת התערוכה העבירה מצליח לכל אחד מהם חוברת הוראות: "כיצד לצייר ציור של טל מצליח", וצרפה לחוברת חומרים וכלי עבודה. את החוברת חילקו גם לקהל המבקרים בתערוכה. המעשה עומד בניגוד לתפיסה הרווחת של יצירת האומנות כחד פעמית וכאותנטית, כזו הנושאת את טביעת ידו הייחודית של האמן, ומשקף היטב את ערעור הגבולות כמניע ביצירתה של מצליח.
בעבודות שלה מ"קישוטים ל..." (שכללה שתי קבוצות ציורים נוספות: "קישוטים לדני" ו'-"קישוטים לשבועות"), תופסת מקום מרכזי ההבחנה בין אומנות לקישוט, שאצל מצליח הוא נושא לעיסוק מתמיד. בעבודות בתערוכה נמתחים הגבולות של הציור עד שהם מכילים גם את הקישוט. על גבי הציורים מופיע כיתוב בולט המשייך כל אחד מהם קבוצת ה"קישוטים" שלו, והציור מצהיר על היותו קישוט. כך למשך, בעבודה "ללא כותרת" מתוך התערוכה, נכתבת על העבודה ההצהרה: "קישוטים לעצמי".
עבודותיה > תערוכות > שמחת עצירת הרצף

בשנת 2003 הציגה מצליח במוזיאון הרצליה לאומנות עכשווית תערוכת יחיד בשם "שמחת עצירת הרצף", אותה אצר איתן הילל. את הכותרת בחרה מצליח כשאמרה: "השמחה היא על כך שאני תורמת לעולם בכך שלא יצרתי שום תא משפחתי, שאין מישהו שממשיך אותי, שאני עוצרת את הרצף שלי. נשבעתי לעצמי שלא אמשיך את עצמי". שתי עבודות המפתח של התערוכה מורכבות מעשרה פאנלים נפרדים, והן מתייחסות ישירות לבחירה האישית של מצליח שלא להביא ילדים. במבט ראשון נראות שתיהן כעבודות גרפיות מופשטות, בנויות קוים המונחים זה לצד זה בצפיפות ובחזרתיות לאורך הפאנל, כשהם נמשכים ועוברים אל הפאנל הבא ומתלכדים לתמונת נוף פנורמית. הנוף נראה סוריאליסטי. התבוננות נוספת בציורים מגלה את הדמויים המופיעים בציור שקשורים כולם אל מערכת הרבייה האנושית ואל תהליך ההפריה החוזר ונקטע. בשני הציורים מופיע משפט אחד בכתב גדול וברור: "שמחת עצירת הרצף".
נושא נוסף בתערוכה הוא הכיבוש בזיקה לנושא המגדרי. קבוצה זו כוללת שלוש עבודות נוספות שנעשו בשנים 2000 ו-2002.
התערוכה כולה הוצגה בתוך מבנה אדריכלי פנימי - "האוהל", שנבנה במיוחד לכבוד התערוכה ואותו עיצבו האדריכלים ירמי הופמן, אורית שלזינגר, ענת אהרונסון, קארין כהן, הלית סטריקובסקי ורפי רייש. לדברי הופמן, המפתח לפיענוח העבודה גלום באסוציאציות: תנועה, ארעיות, חומריות דלה, מרחבים פתוחים והיסטוריה מקומית. העיצוב של האוהל קשורות למפגש שלו עם טל מצליח והנסיעה אל קרוואן מגוריה, אשר הצטיירו לו כחוויית מסע. ההשראה למבנה כולו שאולה מעולם הנוף הישראלי: מערה, הר כל וכדומה". לפי הופמן, בדינמיקה בין האמנות של מצליח לבין המבנה האדריכלי מתרחש היפוך תפקידים: האדריכלות אינה מספקת במה לאומנות אלא מוצגת בה, ובהקשר שהיא מייצרת, שאלת התפקידים הופכת לנושא המרכזי של העבודה ולחלק מחוויית המסע. סמדר שפי כותבת: "שמחת עצירת הרצף, התערוכה החדשה של טל מצליח במוזיאון הרצליה, היא מרתקת הן בשל האינטנסיביות של היצירות, שהופכות את הצפייה בהן לחוויה כמעט פיזית, והן בשל שינוי הצורה שעבר החלל שבו היא מוצגת.
עבודותיה > תערוכות > הקונספט הלך לטייל

בשנת 2010 הציג מוזיאון תל אביב לאומנות תערוכה רטרוספקטיבית לכבוד זכייתה של מצליח בפרס רפפורט. התערוכה, שהוקמה בזכות קרן רפפורט לסיוע לציירים ישראלים בכירים וצעירים, הציגה מגוון מעבודותיה לאורך השנים, ביניהם דיוקנותיה, ציוריה העוסקים במגוון העיסוקים שליוו אותה במהלך חייה ואוספים מתוך תערוכות קודמות שהציגה. את התערוכה אצרה אפרת לבני, שגם כתבה וערכה את הטקסט לקטלוג שסקר את כל שנות פעילותה של מצליח.
סמדר שפי תיארה בעיתון הארץ את התערוכה כ"אחת התערוכות הפוליטיות והאינטליגנטיות ביותר שהוצגו לאחרונה. היא מדברת על החטא שבלהיות עני, בלהיות אשה לא יפה, על אלימות מינית, אלימות מינית לטנטית, חיים באימת הפגזה תמידית.
בשנת 2015–2016 הציגה תערוכת יחיד בשם "עבודות חדשות" בגלריה אלון שגב, תל אביב. עוזי צור טוען שבתערוכה זו ניכר שעבודותיה הגיעו לבשלות מלאה. הוא מכנה אותה "אחד האמנים הכי בוטים ובועטים של האמנות הישראלית בת זמננו. יחד עם זאת הכי עדינים ופגיעים". לדבריו, בציוריה היא מוציאה לאור את השדים של ילדותה, נותנת להם צורה וצבע ובכך מתמודדת איתם. באחד מהציורים בתערוכה ״ צלקות מרהיבות״ נראית דמות ילדה יחפה ומסביבה מתעופפים ערפדים מאיימים, יחד עם זאת מקיפה אותה הילה המגוננת בצבע ורוד. את אותה דמות, ספק ריאליסטית, ספק ילדה וללא פנים, מעצימים צבעים עזים את תחושת הבדידות, בפרט לאור הבולטות שלה ביחס לרקע.
תערוכה נוספת בגלריית אלון שגב הציגה ב-2017 "פורטרט עצמי - גבר באשה". עוזי צור מתייחס לשם התערוכה ומדגיש כי ה-"ב" עקרונית להבנת הנושא - היא הגבר הנמצא באשה האמנית המחסנת עצמה ממנו על ידי הכלתו בתוכה. אחד הציורים הוא ארבעה פורטרטים משופמים, כל אחד מהם הוא דימוי שלה מגיל אחר, הנושא כאב של תקופה. מסביב למסגרת מושטות ידיים מלטפות ומנחמות אך גם בכל אחת מהן נפער פצע.
בניגוד לצור, שרה פלד אינה מבחינה האם הגבר באשה או האשה בגבר, מבחינתה אין לכך משמעות מאחר שביצירות אלו יש נופך מדיטטיבי הנותן מרפא לנפש.
השכלה

1984-1988: קלישר בית הספר לאומנות, תל אביב.
פרסים

1995: פרס האמן הצעיר, משרד התרבות והספורט
1996: קרן אמריקה ישראל, תל אביב.
1996: פרס הדסה ורפאל קלצ'קין למצוינות באומנות פלסטית.
2001: פרס קרן אוסקר הנדלר, בית לוחמי הגטאות, קיבוץ לוחמי הגטאות.
2002: פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאומנות לאמן ישראלי.
2002: פרס שר התרבות, ישראל.
2009: פרס רפפורט לצייר ישראלי בכיר.
תערוכות יחיד

1992: "ארוחת בוקר אנגלית", גלריה מרי פאוזי, יפו.
1995: "עבודות חדשות", נגא גלריה לאומנות עכשוית, תל אביב.
1996: "עכשיו אתם יכולים לזרוק אותי לכלבים", בית העם, תל אביב.
1997: "קישוטים ל..." גלריה נגא, תל אביב.
1998: "מזרח תיכון חדש", גלריה היינריך בל, תל אביב.
2001: "טל מצליח – ציורים", גלריית אומנות, בית לוחמי הגטאות, קיבוץ לוחמי הגטאות.
2003: "שמחת עצירת הרצף" (מוכר גם בשם "האוהל"), מוזיאון לאומנות עכשווית, הרצליה.
2005: "צהבת", גלריה אלון שגב, תל אביב.
2010: "הקונספט הלך לטייל", מוזיאון תל אביב לאומנות.
2012: "הליקופטרים", גלריה אלון שגב, תל אביב.
2015: "עבודות חדשות", גלריה אלון שגב, תל אביב.
2015: "סטלה ויין", גלריה אלון שגב, תל אביב.
2024: "קישוטי מלחמה 2024", מוזיאון תל אביב לאמנות
תערוכות קבוצתיות

1992: "הנער", גלריה מרי פאוזי, יפו.
1993: אופוזיציות שקטות", גלריה שרה לוי, יפו.
1993: "קונפליקט החזרה לציור 2", גלריה שרה קונפורטי, יפו.
1994: "סובטרופי", מוזיאון תל אביב.
1994: "זמן מקומי 1", נגא גלריה לאומנות עכשוית, תל אביב.
1994: "חרדה", מוזיאון רמת גן לאומנות ישראלית.
1994: "עבודת בית" מוזיאון הרצליה; הסדנא אומנות, יבנה; מוזיאון ערד; גלריה לאומנות, אוניברסיטת חיפה.
1994: תערוכה לרגל ארט פוקוס, נגא גלריה לאומנות עכשוית, תל אביב.
1994: סטודיו בורוכוב, תל אביב.
1995: "תערוכת קיץ", נגא גלריה לאומנות עכשוית, תל אביב.
1995: "סלון הסתיו", מוזיאון רמת גן לאומנות ישראלית.
1995: "פרס האמן הצעיר", בית האומנים, תל אביב.
1996: גלריה נחשון, קיבוץ נחשון.
1996: "אוברקרפט – אובססיה, דקורציה ויופי נשכני", גלריה לאומנות, אוניברסיטת חיפה.
1997: "שנה טובה", גלריה נחמה, יפו.
1998: "ילדים טובים, ילדים רעים", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1998: "נשים באומנות ישראלית", מוזיאון חיפה לאומנות.
2002: תערוכה קבוצתית, מוזיאון תל אביב לאומנות.
2003: "פעולה חיובית", מוזיאו תל אביב לאומנות.
2004: "טיפול נמרץ", גלריה אלון שגב, תל אביב.
2005: "העברים החדשים", מוזיאון תל אביב לאומנות.
2009: "זהירות מודבק", מוזיאון תל אביב לאומנות.
2009: תערוכה קבוצתית, גלריה אלון שגב, תל אביב.
2011: "המוזיאון מציג את עצמו: אומנות ישראלית מאוסף המוזיאון" מוזיאון תל אביב לאומנות, תל אביב.
2011: "חדר משלך", רחוב סמילנסקי 31, באר שבע.
2013: "תערוכה קבוצתית", גלריה אלון שגב, תל אביב.
2014: "260 יצירות מאוסף שיף", מלון מרינה, תל אביב.
2017: "אסיף: עשור לפרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר\בכיר", מוזיאון תל אביב לאומנות, תל אביב.
2017: "מסע בערפל", נגא גלריה לאומנות עכשוית, תל אביב.
2017: "לעמל יולד: עמלנות באומנות." גלריה עירונית, כפר סבא.
2017: "אותו דבר אבל אחר", מינוס אחת, תל אביב.
2018: "Tap and Touch", גריה ברוורמן, תל אביב.
2018: "של מי העבודה הזאת?", מינוס אחת, תל אביב.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  דליה קרפל, הציירת טל מצליח הופכת את הכאבים לקרוסלה של צבע, באתר הארץ, 25 במרץ 2010
↑  סמדר שפי, אמנות ההפסקה, באתר הארץ, 18 במרץ 2003
↑  סמדר שפי, טל מצליח, "הקונספט הלך לטייל": שלמותו של הפגום, באתר הארץ, 4 במאי 2010
1 2  טל מצליח, באתר אלון שגב
↑   עוזי צור, חגיגה של אמנות בתערוכה של טל מצליח, באתר הארץ, 8 בינואר 2016
↑  פלד, ש'. (2017). טל מצליח מציגה פורטרט עצמי ״גבר באשה״. מגפון.
↑   עוזי צור, אמנית גדולה עם שפם קטן, באתר הארץ, 27 ביוני 2017
↑   עוזי צור, תערוכת ניצחון, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274934  NLI: 987007298925305171  GND: 141979666  ISNI: 0000 0001 0661 794X  LCCN: n88119150  SUDOC: 226938735  VIAF: 132115770   WorldCat (עם VIAF): 132115770
ניק איטקין

ניק איטקין (באנגלית: Nick Itkin;‏ נולד ב-9 באוקטובר 1999) הוא סייף (רומח) יהודי-אמריקאי. זוכה מדליית ארד אולימפית (פריז 2024), סגן אלוף העולם (מילנו 2023), אלוף המשחקים הפאן אמריקאיים (2023) ו-5 פעמים אלוף ארצות הברית (2018, 2019, 2021–2023) ברומח אישי. זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020) ברומח קבוצתי.
ביוגרפיה

איטקין נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה, למשפחה יהודית. אימו, טטיאנה מתעמלת אומנותית לשעבר, ומאמנת בהווה, ואביו מיכאל "מישה", מאמן סייף. אביו היגר מאוקראינה לארצות הברית, ופתח מועדון סייף בלוס אנג'לס. אחותו הגדולה ג'וליה, התחרתה בהתעמלות אומנותית בנבחרת ארצות הברית.
ביוגרפיה > 2021

באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית ארד ברומח קבוצתי לאחר ניצחון על יפן 45–31. בשלב חצי הגמר נבחרתו הפסידה לסייפים מרוסיה 41–45. בתחרות האישית הוא הפסיד בסיבוב השלישי (16 האחרונים) לקיריל בורודצ'ב מרוסיה 13–15. בסיבוב השני הוא ניצח את האח התאום אנטון בורודצ'ב 15–11.
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם בסיף שנערכה בקהיר, מצרים הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בתחרות רומח קבוצתי לאחר הפסד לאיטליה 39–45. צרפת זכתה בארד. מדליית ארד בתחרות רומח אישי לאחר הפסד בשלב חצי הגמר לזוכה במדליית הזהב אנזו לפורט מצרפת 14–15.
ביוגרפיה > 2023 > סגן אלוף העולם

באליפות העולם בסיף שנערכה במילאנו, איטליה הוא זכה במדליית כסף בתחרות רומח אישי לאחר הפסד בקרב הגמר לטומסו מריני מאיטליה 13–15.
ביוגרפיה > 2024

באולימפיאדת פריז זכה במדליית ארד ברומח אישי לאחר ניצחון על קזוקי לימורה מיפן 15–12. בשלב חצי הגמר הוא הפסיד לפיליפו מאקי מאיטליה 11–15.
אוסקר גרדה

ד"ר אוסקר גרדה (בהונגרית: Gerde Oszkár; ‏ 8 ביולי 1883 – 8 באוקטובר 1944) היה סייף יהודי-הונגרי שזכה במדליות אולימפיות בסיוף. גרדה נספה בשואה במחנה מאוטהאוזן.
ביוגרפיה וקריירה

גרדה נולד בבודפשט, והשתתף בנבחרות הסיוף של הונגריה במקצוע החרב. באולימפיאדת לונדון בשנת 1908 זכה במדליית הזהב הקבוצתית, כאשר הונגריה הביסה את גרמניה 0-9, את איטליה 5-11 ואת בוהמיה 7-9. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: ינה פוקס, דז'ו פולדס ולאיוש ורקנר. בתחרות האישית הוא סיים במקום 11.
באולימפיאדת סטוקהולם בשנת 1912 זכה במדליית זהב קבוצתית נוספת במקצוע החרב לפני אוסטריה והולנד. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים פעם נוספת שלושת הסייפים היהודים פוקס, פולדס וורקנר ולזכייה במדליית כסף עבור אוסטריה היו שותפים שני סייפים יהודים: אוטו הרשמן ואלברט בוגן. בתחרות האישית הוא סיים במקום 23.
לאחר פרישתו מסיוף תחרותי שימש כשופט בתחרויות סיף בינלאומיות.
מותו והנצחתו

עם כיבוש הונגריה בידי הנאצים בשנת 1944, גורש גרדה, כרבים מיהודי הונגריה, להשמדה במחנה ריכוז. גרדה נספה במחנה הריכוז מאוטהאוזן באוקטובר 1944.
בשנת 1989 הונצח גרדה ב"יד לאיש הספורט היהודי" במכון וינגייט.
סינקדוכה, ניו יורק

| --- | --- |

 בימוי:  צ'ארלי קאופמן 
 הופק בידי:  צ'ארלי קאופמן, ספייק ג'ונז 
 תסריט:  צ'ארלי קאופמן 
 עריכה:  רוברט פרזן 
 שחקנים ראשיים:  פיליפ סימור הופמן ג'רלד אמריק אליס דראמונד לין כהן טים גיני רוזמרי מרפי דייזי טהאן איימי רייט אליזבת מרוול Deirdre O'Connell מייקל היגינס רובין וייגרט ג'וש פייס הופ דייוויס טום נונאן סמנתה מורטון קתרין קינר פיטר פרידמן אמילי ווטסון ג'ניפר ג'ייסון לי מישל ויליאמס דיאן ויסט דניאל לונדון סטיבן אדלי גירגיס בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  ג'ון בריאון 
 צילום:  פרדריק אלמס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Sidney Kimmel Entertainment 
 חברה מפיצה:  Sony Pictures Classics, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 במאי 2008 
 משך הקרנה:  124 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הכנסות באתר מוג'ו:   synecdochenewyork
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
סינקדוכה, ניו יורק (באנגלית: Synecdoche, New York) הוא סרט רפלקסיבי פוסט-מודרני אמריקאי משנת 2008, שכתב וביים צ'רלי קאופמן, בסרטו הראשון כבמאי. בסרט מככב פיליפ סימור הופמן כבמאי תיאטרון גוסס שעובד על הפקה בימתית אוטוביוגרפית שיוצאת משליטה. ככל שגוברת המחויבות הקיצונית שלו לריאליזם מטשטשים הגבולות בין בדיה למציאות. שם הסרט הוא משחק מילים על שם העיר "סקנקטדי, ניו יורק", בה מתרחש הסרט, והאמצעי הספרותי "סינקדוכה", שבו חלק משמש לתיאור השלם או להפך.
עלילה

במאי התיאטרון קיידן קוטאר (על שם תסמונת קוטאר) מוצא את חייו מתפרקים. הוא סובל ממחלות גופניות רבות והתנכר יותר ויותר מאשתו האמנית, אדל. הוא מגיע לתחתית כאשר אדל עוזבת אותו לחיים חדשים בברלין, ולוקחת איתה את בתם בת הארבע, אוליב.
לאחר הצלחת ההפקה שלו של מותו של סוכן, קיידן מקבל באופן בלתי צפוי מלגת עמיתי מקארתור, שנותנת לו את האמצעים הכספיים לעסוק בתחומי העניין האמנותיים שלו. הוא מחליט להשתמש בה כדי ליצור יצירה אמנותית של ריאליזם אכזרי ויושר, שלתוכו הוא יכול לצקת את כל עצמו. הוא אוסף אנסמבל צוות למחסן עצום מתחם התיאטראות של מנהטן, ומורה לצוות לחיות את חייהם. ככל שהדגם בתוך המחסן הופך ליותר ויותר מימטי ביחס לעיר בחוץ, קיידן ממשיך לחפש פתרונות למשברים האישיים שלו. הוא סובל מטראומה כשהוא מגלה שאדל הפכה לציירת מהוללת בברלין ואוליב גדלה בהדרכתה המפוקפקת של מריה, חברתה של אדל. לקיידן ניסיון כושל לצאת עם הייזל, אישה שעובדת בקופות התיאטרון, המתגוררת בבית שבוער ואיננו כלה. לאחר מכן הוא מתחתן עם קלייר, שחקנית בקאסט שלו, ונולדת להם בת. מערכת היחסים שלהם נכשלת, והוא ממשיך את מערכת היחסים המביכה שלו עם הייזל, שכבר נשואה עם ילדים, והוא מעסיק אותה כעוזרת במאי. בינתיים, מצב רפואי לא מאובחן מוביל לכשלים במערכת העצבים האוטונומית שלו.
השנים חולפות במהירות, המחסן מתרחב ללא הרף מבודד מההידרדרות של העיר בחוץ. קיידן קובר את עצמו עמוק יותר לתוך האופוס מגנום שלו, ומטשטש את הגבול בין המציאות לעולם המחזה על ידי אכלוס השחקנים והצוות דופלגנגרים. לדוגמה, סמי ברנתן לוהק לתפקיד קיידן במחזה לאחר שסמי מגלה שהוא עוקב באובססיביות אחר קיידן כבר 20 שנה, בעוד שאדם שדומה לסמי לוהק בתור סמי. ההתעניינות של סמי בהייזל מעוררת מחדש את מערכת היחסים של קיידן איתה, מה שמוביל את סמי להתאבד. זמן קצר לאחר שקיידן והייזל סוף סוף נפגשים, הייזל מתה משאיפת עשן בביתה הבוער.
קיידן דוחף את גבולות מערכות היחסים האישיות והמקצועיות שלו, נותן לשחקנית להשתלט על תפקידו כבמאית ולוקח על עצמו את תפקידה הקודם בתור אלן, האפוטרופוסית של אדל. הוא חי את ימיו בדגם דירתה של אדל בהוראת המנהל המחליף בעוד אסון בלתי מוסבר מתרחש במחסן ומשאיר בעקבותיו חורבות וגופות. לבסוף, הוא מתכונן למוות כשהוא מניח את ראשו על כתפה של שחקנית שגילמה בעבר את אמה של אלן, לכאורה האדם היחיד במחסן שעדיין בחיים. כשהסצנה מתפוגגת לאפור, קיידן מתחיל לומר שעכשיו יש לו רעיון איך לעשות את המחזה, כשקולו של הבמאי באוזנו מנתק אותו עם הרמז האחרון שלו: "למות".
שחקנים

פיליפ סימור הופמן – קיידן קוטארד
סמנתה מורטון – הייזל
מישל ויליאמס – קלייר אליזבת קין
קתרין קינר – אדל לאק
אמילי ווטסון – תמי
דיאן ויסט – אלן בסקומב / מיליסנט ווימס
ג'ניפר ג'ייסון לי – מריה
הופ דייוויס – מדלן גרוויס
טום נונן – סמי ברנתן
סיידי גולדשטיין – אוליב
רובין וייגרט – אוליב המבוגרת
דירדרה אוקונל – גברת בסקומב
ג'רי אדלר – אביו של קיידן
לין כהן – אמו של קיידן
ג'וש פיס – רופא עיניים
דניאל לונדון – טום
סטיבן אדלי גירגיס – דייוויס
איימי רייט – המתווך של הבית הבוער
פול ספארקס –דרק
ג'ון רוטמן – רופא שיניים
פרנק ווד – רופא שירותי הערכה
אליזבת מארוול – מתווך מחסנים
דייזי טהן – אריאל
קליף נגר – איש זקן
איימי שפאנגר – אחות שחקנית באופרת סבון
ניק ווימן – דוקטור שחקן באופרת סבון
דן זיסקי – רופא רעד ברגליים
רוזמרי מרפי – פרנסס
אלווין אפשטיין – איש עם דימום מהאף
טים גיני – שחקן
ג'ו ליסי – מוריס
אליס דראמונד – שחקנית המגלמת את פרנסס
מייקל היגינס – שחקן משחק גבר עם דימום מהאף
כריסטופר אוון וולש – כומר
פיטר פרידמן – רופא חדר מיון
הפקה

Sony Pictures Classics פנו לקאופמן ולבמאי ספייק ג'ונז בנוגע ליצירת סרט אימה. השניים החלו לעבוד על סרט שעוסק בדברים שהם מצאו מפחידים בחיים האמיתיים ולא במוטיבי סרטי אימה טיפוסיים. פרויקט זה התפתח לסינקדוכה, ניו יורק, שג'ונז אמור היה לביים במקור, אבל במקום זה בחר לביים במקום זאת את ארץ יצורי הפרא.
מוטיבים > הבית הבוער

בתחילת הסרט, הייזל קונה בית שעולה באש תמידית. בתחילה מגלה חוסר רצון לקנות אותו, הייזל מעירה לסוכן הנדל"ן: "אני אוהב את זה, אני אוהב את זה. אבל אני ממש דואג למות בשריפה", והסוכן מגיב, "זו החלטה גדולה, איך אחד מעדיף למות". בראיון למייקל גווילן אמר קאופמן, "ובכן, היא בחרה לגור שם. למעשה, היא אומרת בסצנה רגע לפני שהיא מתה שהסוף מובנה בהתחלה (the end is built into the beginning). זה בדיוק מה שקורה שם. היא בוחרת לחיות בבית הזה. היא מפחדת שזה יהרוג אותה אבל היא נשארת שם וזה קורה. זו האמת לגבי כל בחירה שאנחנו עושים. אנחנו עושים בחירות שמהדהדות לאורך כל חיינו". הבית הבוער הושווה לשורה מהמחזה "רכבת החלב אינה עוצרת כאן עוד" (אנ') מאת טנסי וויליאמס: "כולנו גרים בבית בוער, אין מכבי אש להזעיק; אין מוצא, רק החלון העליון להסתכל בעדו בזמן שהאש שורפת את הבית איתנו לכודים, כלואים בו".
מוטיבים > ציורים מיניאטוריים והמחסנים הבלתי אפשריים

קיידן ואדל הם אמנים, וקנה המידה שבו שניהם עובדים הופך יותר ויותר רלוונטי לסיפור. אדל עובדת בקנה מידה קטן במיוחד, בעוד קיידן עובד בקנה מידה גדול בלתי אפשרי, בונה העתק בגודל מלא של ניו יורק במחסן, ובסופו של דבר מחסן בתוך המחסן הזה, וכן הלאה, ממשיכה במחזור הבלתי אפשרי הזה. את הציורים של אדל יצר במציאות האמן אלכס קניבסקי (אנ'). קאופמן התייחס לקנה המידה של הציורים של אדל ואמר, "בסטודיו [של אדל] בתחילת הסרט אתה יכול לראות כמה ציורים קטנים אבל בגודל רגיל שאפשר לראות. בלי זכוכית מגדלת... עד ש[קיידן] הולך לגלריה להסתכל בעבודות שלה, שזה הרבה שנים מאוחר יותר, אי אפשר לראות אותן בכלל". הוא המשיך, "כדימוי חלום זה מושך אותי. העבודה שלה היא בצורה הרבה יותר יעילה מהעבודה של קיידן. המטרה של קיידן בניסיונו לעשות את יצירת התיאטרון הענפה שלו היא להרשים את אדל כי הוא מרגיש כל כך חסר לצידה. במונחים של עבודתו", והוסיף, "עבודתו של קיידן היא כל כך מילולית. הדרך היחידה שבה הוא יכול לשקף את המציאות במוחו היא על ידי חיקוי שלה בגודל מלא [...] זו תמונת חלום אבל הוא לא מקיים איתה אינטראקציה מוצלחת".
מוטיבים > התייחסות לאשליה

כאשר קיידן נכנס לדירה של אדל, הפעמון שנלחץ (31Y) נושא את השם "קפגרא". תסמונת קפגרא היא הפרעה פסיכיאטרית שבה הסובלים תופסים שאנשים מוכרים (בני זוג, אחים, חברים) הוחלפו במתחזים זהים. נושא זה מהדהד לאורך הסרט כאשר אנשים מוחלפים בשחקנים במחזה של קיידן.
בסצנות הסיום של הסרט, קיידן שומע הוראות באמצעות אוזניה. זה דומה להזיה שמיעתית מגוף שלישי שתוארה על ידי קורט שניידר כסימפטום מדרגה ראשונה של סכיזופרניה.
מוטיבים > מחזה בתוך מחזה

הסרט מכיל התייחסות עצמית בכך שהוא מציג מחזה בתוך מחזה, ונוטה אף למיז-אנ-אבים. נושא זה הושווה לאמרתו של ויליאם שייקספיר "כל העולם הוא במה".
הסרט הושווה גם לקליפ של השיר "Bachelorette" של הזמרת האיסלנדית ביורק, שמתאר אישה שמוצאת ספר אוטוביוגרפי אודותיה שכותב את עצמו, ומעובד למחזה שמציג מחזה בתוכו. את הקליפ ביים מישל גונדרי, שגם ביים את סרטיו של קאופמן טבע האדם ושמש נצחית בראש צלול. בראיון הגיב קאופמן להשוואה, "כן, שמעתי את ההשוואה הזו בעבר. הסיבה שמישל ואני מצאנו זה את זה היא כי יש לנו רעיונות דומים".
מוטיבים > מוות וריקבון

לאורך הסרט קיידן מתייחס למוות הבלתי נמנע ולרעיון שכולם כבר מתים. ג'ונתן רומני מ-אינדיפנדנט כתב: "כמעט כל דבר בקיום הגרוטסקי של קיידן מסמל תמותה וריקבון [...] בין אם זה נגעים בעור, הודעות פקס משובשות או תכולת האסלה של אנשים".
מוטיבים > סימולאקרום

אחד השמות שקיידן נותן למחזה שלו הוא "סימולאקרום" (Simulacrum). כמה מבקרים ציינו כי הסרט נראה בהשראתו של הפילוסוף הפוסט-מודרניסטי ז'אן בודריאר וספרו סימולקרות וסימולציה. בודריאר מתייחס בספרו למשל המפה והטריטוריה של חורחה לואיס בורחס, המספר על יצירת מפת קיסרות מפורטת שמידותיה כמידות הקיסרות. מפה זו מכסה ומסתירה את שטח הקיסרות והתושבים החיים על פני המפה מתרגלים למציאות המדומיינת החדשה, מאמצים אותה כמציאות אמיתית, ומאבדים את הקשר עם הטריטוריה האמיתית ומוסיף כי עבורנו כיום "הטריטוריה כבר אינה קודמת למפה, וגם אינה מאריכה ימים אחריה. מעתה ואילך המפה קודמת לטריטוריה – זוהי קדימות הסימולקרה: המפה היא שמחוללת את הטריטוריה". כמה פרשנים השוו את הסוף של הסרט, כאשר קיידן עובר ברפרודוקציה שלו כשהיא מתחילה להתפרק, לסיפור. הגרדיאן הציע שהסרט הוא "הרומן הפוסט-מודרני האולטימטיבי".
מוטיבים > הספרים של הייזל

גם לספרים של הייזל יש משמעות בסרט. יש לה "את דרכו של סוואן" של מרסל פרוסט (הכרך הראשון של "בחיפוש אחר זמן אבוד") ואת "המשפט" של פרנץ קפקא; שניהם קשורים למוטיבים של הסרט.