stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חי (אלבום של עפרה חזה)
הערות שוליים

↑  שירוויזיון 4, מעריב, דצמבר 21 1982
↑  www.nostal.co.il
| עפרה חזה – שירים |
| --- | --- | --- |
| בשיר השירים בשעשועים | "שיר השירים בשעשועים" • "בלדה למלך" • "היפה בנשים" |  |
| על אהבות שלנו | "שיר הפרחה" • "כמו ציפור" • "פלאש גורדון" • "הגשם" • "על אהבות שלנו" • "שיר אהבה לחייל" |  |
| בוא נדבר | "אין זמן לתעות" • "סימנים של אוהבים" • "כשנהיה בני 73" • "תפילה" |  |
| פיתויים | "כל יום מתחילה שנה" • "מלכת הקסמים" • "מכתב אהבה" • "גבריאל" |  |
| חי | "סוף קיץ" • "עכשיו" • "אחרי החגים" • "אמן למילים" • "חי" |  |
| שירי מולדת | "יד ענוגה" / "נעמה" |  |
| בית חם | "יד ביד" / "במנגינת הלב" • "בית חם" • "עזור לי" • "בן פרבר" • "אתך הלילה" / "אתה הבטחת" |  |
| אדמה | "רוח צפונית רוח דרומית" • "גורל אחד" • "מישהו הולך תמיד איתי" • "אדמה" • "רחמים" / "עוד מחכה לאחד" |  |
| שירי מולדת ב' | "אל נא תאמר לי שלום" / "בכרם תימן (אל תפחדי תמר)" • "שבעת המינים" • "הנערים הספנים" |  |
| ימים נשברים | "ימים נשברים" • "בוא ונגן אותי" • "הכאב הזה" • "כל הקלפים" / "ליידי" • "להמשיך לצעוד" |  |
| Shaday | "Galbi" • "Im Nin'alu" • "Galbi" • "Shaday" • "Eshal" |  |
| Desert Wind | "Wish Me Luck" • "I Want to Fly" • "Ya Ba Ye" • "Fata Morgana" |  |
| Kirya | "Daw Da Hiya" • "Innocent – A Requiem for Refugees" |  |
| כל הנשמה | "ליד באר מולדתי" • "כל הנשמה" • "לאורך הים" • "זה יבוא פתאום" • "מיליון" • "רוח האדם" |  |
| Ofra Haza | "Show Me" • "Give Me a Sign" |  |
| סינגלים אחרים | "שבת המלכה" • "הליכה לקיסריה" • "אם אשכחך ירושלים" • "שלאגר" • "Aime Moi" • "שיר המאה" • "שביל תפוח הזהב" • "ארבעים" • "השנה אינשאללה" • "Ya Hilwi" •‏ "Today I'll Pray" •‏ "Elo Hi" • "קופסת הצבעים" • "Mata Hari" • "Love Song" •‏ "ירושלים של זהב" • "The Queen of Tel Aviv" • "לתת" • "כאן לעולם" |  |
| שירים אחרים | "Deliver Us" • "שחרחורת" • "מוכר הפרחים" • "זמר נוגה" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 50b4c868-5a9c-31c2-8ab0-e2e858fedcf7
המינריאדה הראשונה

הפגנות במהלך המינריאדה בפברואר 1990 באזור ארמון ויקטוריה, בוקרשט
המינריאדה הראשונה או המינריאדה של ינואר 1990 הם השמות המקובלים לאירועים האלימים שהתרחשו בימים 28 ו-29 בינואר 1990, בבוקרשט, בירת רומניה.
הרקע

המהפכה הרומנית פרצה לאחר שכמעט כל מדינות הגוש הקומוניסטי באירופה החליפו את השלטון הקומוניסטי בשלטון דמוקרטי יותר. החלפת השלטון ברומניה הייתה כרוכה בשפיכות דמים וראשי השלטון הקודם, הזוג צ'אושסקו, הוצאו להורג לאחר משפט חפוז. השלטון הקומוניסטי לא איפשר קיומה של אופוזיציה, לכן, כשהשלטון הקודם נפל, השלטון החדש, שהוקם תחת השם חזית ההצלה הלאומית (Frontului Salvării Naționale), היה מורכב מאנשי עלית שהיו חלק מהשלטון הישן וחברים במפלגה הקומוניסטית. חברות במפלגה הקומוניסטית, בתקופת השלטון הקומוניסטי, הייתה תנאי מוקדם להתקדמות מקצועית ולקבלת תפקידי ניהול, כך שכל בעל ניסיון ניהולי היה חבר במפלגה הקומוניסטית.
המוני העם ברומניה, שרבים מהם שנאו את השלטון הקומוניסטי וראו בו אחראי לכל צרותיה של רומניה, לא היו מרוצים מכך שחברים לשעבר במפלגה הקומוניסטית מנהלים את המדינה וראו בכך שלטון "נאו-קומוניסטי". זה היה למעשה שלטון שמינה את עצמו ולא עבר תהליך בחירות כלשהו, שהיה עשוי להעניק לו לגיטימציה.
האירועים

חברי המפלגות החדשות, שהוקמו ברומניה לאחר המהפכה הרומנית, סטודנטים ואינטלקטואלים תססו והפגינו נגד שלטון חזית ההצלה הלאומית. הם ארגנו מצעד מחאה גדול, אליו הצטרפו אלפי אזרחים. המחאה הופנתה כנגד כוונת חזית ההצלה הלאומית להירשם כמפלגה ולהישתתף בבחירות הצפויות. המוחים רצו לפסול מהשתתפות בבחירות ובהנהגה את כל החברים לשעבר במפלגה הקומוניסטית.
המפגינים התרכזו בכיכר ויקטוריה, מול מושב מוסדות השלטון ומולם התארגנה הפגנת נגד של פועלים מבתי חרושת, שהוזעקו על ידי השלטונות. בין משתתפי שתי ההפגנות פרצו קטטות וכוחות הביטחון היו מהוססים ולא נקטו עמדה ברורה. חלק מהמפגינים נגד הממשלה ניסו להתפרץ לתוך בניני הממשל.
בעקבות קריאותיו של יון איליאסקו נזעקו אל בוקרשט, בבוקרו של 29 בינואר, כחמשת אלפים כורים. הכורים הגיעו מעמק הז'יו ברכבות ובמשאיות, כשהם מצוידים באלות עץ או בכלי עבודה, דוגמת אתים, מכושים ומקדחים. הכורים, שהוזעקו כדי לעזור בהשבת הסדר על כנו, סיעו לכוחות הביטחון ויחד איתם פיזרו בכוח את ההפגנות, וסיוע במעצרים. האירועים הסתכמו בכמה עשרות פצועים. בסיום פעולתם שבו הכורים למקומותיהם. יון איליאסקו הודה להם על פעולתם.
הרגעת הרוחות הייתה זמנית ובחודש פברואר פרצה המינריאדה השנייה.
וילקינסון סורד

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1772–הווה (כ־252 שנים) 
 חברת אם:  Edgewell Personal Care 
 מיקום המטה:  היי וייקומב 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הנשק, סכין גילוח, male grooming 
 מוצרים עיקריים:  תער 
  
 www.wilkinsonsword.com
 
וילקינסון סורד (באנגלית: Wilkinson Sword, חרב וילקינסון) היא חברה המייצרת סכיני גילוח וסכינים, שבעבר ייצרה חרבות. מוצרי של החברה, אשר נוסדה ב-1772 בלונדון, כללו אקדחים, חרבות, כידונים (עבור רובים) ומוצרים רבים כגון מכונות כתיבה, מספרי דשא, ומספרים. וילקינסון יצרה את מוצריה באנגליה במשך השנים במפעלים בצ'לסי, לונדון ואקטון. המפעל באקטון נסגר ויצור החרבות נפסק ב-15 בספטמבר 2005.
היסטוריה

וילקינסון סורד נוסדה בשנת 1772 על ידי הנרי נוק (Nock), יצרן רובים. בשנת 1804 מונתה החברה על ידי מלך אנגליה, ג'ורג' השלישי, ליצרנית הנשק המלכותית וג'יימס וילקינסון נהפך לשותפו של נוק לאחר נישואיו עם ביתו.
לאחר מותו של נוק ב-1805 ירש וילקינסון את העסק. וילקינסון הרחיב את העסק מיצור כידונים ליצור חרבות. ב-1879 עבר העסק לצ'לסי ונהפך לחברה פרטית בשם Wilkinson Sword Co Ltd.
משנת 1890 הרחיבה החברה בהתמדה את מגוון מוצריה, ולקראת סוף המאה מכרה החברה מעל 5,000 מוצרים מכידונים וחרבות עד מכשירי גילוח לצוואר, וב-1898 הציגה החברה את מוצרה ה"חדש": "מכשיר הגילוח הבטוח".
במהלך מלחמות העולם, התמקדה החברה ביצור נשק. במלחמת העולם הראשונה התמקד יצור הנשק בכידונים וחרבות, ובמלחמת העולם השנייה התמקדה החברה ביצור מערכות הגנת אש אוויריות, סכיני קומנדו, ואפודי מגן ששווקו אף לצבא האמריקני. לאחר סיום המלחמה בעקבות חוסר במתכות יצרה החברה רק כלי עבודה לגן, וחזרה ליצור סכיני גילוח לאחר מכן.
בשנת 1956 הציגה החברה את סכין הגילוח בעל הלהב הכפול העשוי מפלדת אל-חלד.
מוצרים

כיום מתמקדת החברה ביצור מוצרי גילוח ועיקר השוק שלה נמצא בבריטניה וגרמניה.
סכיני גילוח רב פעמיים: סכין גילוח קלאסי בעל להב כפול (משני צדדיו), סכין גילוח בעל ציפוי "יהלום" (FX Diamond), סכין גילוח בעל 3 להבים גמישים (Xtreme 3), סכין גילוח בעל 3 להבים גמישים, ציפוי יהלום (Protector 3D Diamond), סכין גילוח בעל 4 להבים גמישים (Quattro), סכין גילוח בעל 4 להבים גמישים, ציפוי טיטניום (Quattro Titanium).
סכיני גילוח חד פעמיים: סכין גילוח בעל להב בודד (Pronto), סכין גילוח בעל 2 להבים (Duplo), סכין גילוח בעל 2 להבים עם פס הגנה (Protector Express), סכין גילוח בעל 2 להבים (Extra 2 Sensitive), סכין גילוח בעל 3 להבים גמישים (Xtreme 3 Comfort Plus).
מוצרים לגילוח: קצף גילוח, ג'ל לגילוח, סבון לגילוח, מברשות גילוח.
הנרי טאוב

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  20 בספטמבר 1927 
 פטירה:  31 במרץ 2011 (בגיל 83) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ניו יורק  בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת ניו יורק  Eastside High School 
 
הנרי טאוב (20 בספטמבר 1927 – 31 במרץ 2011) היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי אמריקאי.
ביוגרפיה

טאוב למד בבית הספר הגבוה סן חסינטו של אוניברסיטת יוסטון ובאוניברסיטת ניו יורק. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1947 עם תואר בחשבונאות.
בשנת 1949 הוא ייסד את החברה בשם (Automatic Payrolls Inc. (API, בצפון ניו ג'רזי, שעסקה במתן שרותי חשבונאות. היום החברה נקראת (Automatic Data Processing, Inc. (ADP, החברה מובילה בתחום המחשוב האינטגרטיבי בארצות הברית. באמצע שנות ה-80 הוא עזב את החברה.
טאוב שימש כנשיא האגודה דורשי הטכניון בארצות הברית בשנים 1974–1976, ויו"ר הקורטוריון (חבר הנאמנים) הבינלאומי של הטכניון משנת 1990 עד 2003. בעת מותו ב-2011, הוא החזיק בתואר יו"ר כבוד של חבר הנאמנים הבינלאומי של הטכניון.
הוא ואשתו מרילין הובילו פרויקטים רבים בטכניון, בהם המרכז למדע והטכנולוגיה על שם הנרי ומרילין טאוב והמשפחה, פיתוח קמפוס של הטכניון, בניין הפקולטה של מדעי המחשב, הנחשבת לאחת הטובות בעולם; תוכנית גיוס מנהיגים במדע וטכנולוגיה, וכן קרן לעתיד על שם הנרי ומרילין טאוב.
על תרומתו הרבה הוענקו להנרי טאוב תואר דוקטור לשם כבוד, ביוני 1992, מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון. בשנת 2004 האגודה האמריקאית של דורשי הטכניון קיימה חגיגה מיוחדת במלון פלאזה בניו יורק כאות מחווה להנרי טאוב על מפעל החיים.
על שמו מרכז טאוב בירושלים, שהוא מכון מחקר שעיקר עיסוקו בתחומי מדיניות ציבורית.
הערות שוליים

1 2  מוטי בסוק, מת הנרי טאוב, ממייסדי מרכז טאוב בירושלים, באתר הארץ, 5 באפריל 2011
↑  דוד רטנר, הטכניון מחפש נשיא שיחליף את לפידות, באתר הארץ, 16 במאי 2001
↑  תרמו 1.4 מיליון ל"י לטכניון לפיתוח מרכז מחשבים, למרחב, 13 באפריל 1970
↑  עתי"ם, אגרנט ופינקל יקבלו ד"ר כבוד מהאוניברסיטה בי־ם, חדשות, 9 בפברואר 1992
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2021021956  VIAF: 1009161453854164330006   WorldCat (עם VIAF): 1009161453854164330006
משה בן-שאול

| --- | --- |
משה בן-שאול
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  16 באוקטובר 1930 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  6 בדצמבר 2007 (בגיל 77) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 שפות היצירה:  עברית 
 תקופת הפעילות:  1952–2007 (כ־55 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס זאב לספרות ילדים ונוער (1993)  פרס אקו"ם 
 
משה בן-שאול ב-1960
משה בן-שאול (18 באוקטובר 1930 – 6 בדצמבר 2007) היה משורר עברי, צייר, עיתונאי, פזמונאי, סופר, מחזאי, תסריטאי, עורך ומתרגם ישראלי, עורך כתב העת "מאזנים".
ביוגרפיה

בן-שאול גדל והתחנך בירושלים, דור שביעי בארץ. לאחר שסיים את בית הספר "תחכמוני", יצא ללימודי התיכון שלו לכפר הנוער בן-שמן. בעת מלחמת העצמאות השתתף בלחימה ובהגנה על בן-שמן, התגייס לשורות הפלמ"ח, ירד לקרבות השחרור של הנגב ונפצע בקרב. בשנת 1949, עם תום הקרבות, עלה עם חבריו לקיבוץ גבים שבנגב המערבי.
בשנת 1952 יצא בן-שאול לתל אביב, והחל לעסוק בעבודות עריכה. תחילה ערך את ירחון הנוער "ניבים", ואחר כך היה בין עורכי "דבר לילדים", שבועון ספרותי בשם "מבואות", והירחון הצבאי "במחנה נח"ל". בשנת 1954 היה בין פרחי המשוררים שייסדו את חבורת לקראת, שעם חבריה נמנו גם נתן זך, משה דור, בנימין הרשב, אריה סיון וגבריאל מוקד.
בשנת 1956 יצא לשטרסבורג שבצרפת ולמד שם ציור תפאורות, איור ותולדות התיאטרון. עם שובו ארצה, בשנת 1958, הצטרף למערכת עיתון "מעריב", וכיהן שם כסגן עורך, כעורך מדור "ערב ערב", ועורך "מעריב לנוער". בשנת 1981 התמנה לעורך המוסף הספרותי של העיתון. בשנות עבודתו ב"מעריב" כתב משה בן-שאול רשימות רבות, מאמרים, תגובות וטורים. בנוסף, היה יועץ לענייני תרבות בשגרירות ישראל בצרפת.
בשנת 1981 כתב את סדרת הטלוויזיה ארץ מולדת, יחד עם מוטי בהרב וחני נעמן.
יצירתו

בן-שאול היה אמן רב-תחומי, שיצר והשתתף ביצירה בתחומי אמנות שונים: הוא אייר ספרים וצייר תפאורות, עיצב במות וכתב מאמרי ביקורת על אמנות. הוא פרסם 13 ספרי שירה וכתב גם ספרי ילדים ונוער. בנוסף תרגם מצרפתית עשרות ספרים של גדולי השירה הצרפתית, בהם שירים של גיום אפולינר ומונולוגים של ז'אן קוקטו. בן-שאול גם תרגם מעברית לצרפתית, ובין השאר תרגם משיריה של המשוררת אנדה עמיר-פינקרפלד.
כמה משיריו של בן-שאול הולחנו וזכו לחשיפה גדולה, ביניהם "מנגן ושר" בביצוע אבנר גדסי, "מהן המילים" ו"אתמול חלפו הציפורים" בביצוע שלמה ארצי.
בשנים 1997–2000 ערך, יחד עם המשורר שגיא מעין, את כתב העת רביעייה חד-פעמית, שהוקדש לשירה עברית עכשווית, לפרוזה ולאמנויות. שני העורכים הפיקו בתקופה זו סדרה של ערבי ספרות שהתקיימו במועדון צוותא בתל אביב, בהם השתתפו משוררים, סופרים, שחקני תיאטרון ומוזיקאים. החל מסוף שנת 2003 שימש משה בן-שאול כעורך כתב-העת מאזניים היוצא מטעם אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל. במסגרת תפקידו פתח את כתב העת לכותבים צעירים ועמד מאחורי סדרה של ערבי שירה צעירה בבית הסופר, בהפקת המשורר הצעיר יחזקאל נפשי. המשורר רפי וייכרט ציין שכעורך "הוא היה קשוב לאנשים צעירים והיה שמח על כל גילוי של קול חדש. זה נדיר כיוון שהדור המבוגר בדרך כלל מבוצר בעמדותיו ולא מתעניין במה שאחריו."
בן־שאול זכה בפרס ראש הממשלה, בפרס אקו"ם, בפרס למדן, בפרס יציב, בפרס ברנשטיין, ובפרס זאב לספרות ילדים, על מפעל חיים.
משה בן-שאול נפטר ב-6 בדצמבר 2007 ממחלת הסרטן ונקבר בבית העלמין ירקון. הותיר אחריו אשה, אילנה, ושני בנים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב סוקולוב 17 בתל אביב.
ספריו

מגדל שמש, לקראת, 1954
מפרשי מלח, שירים, רישומים ניסן אנגל, תל אביב, אל"ף, 1960
שועל בערפל, עקד, תל אביב, 1970
סוד המילים הבודדות, מסדה, 1970
רודפים אחריך, יונתן, מסדה, 1972
העז הלבנה, מסדה, 1973
הקסם התענוגות והמוות, מבחר שירים 1954–1974, עקד, 1975
ילדי הבית המוזר או מי הוא רפאל אלבנז, מסדה 1975
לונהפרק בירושלים, 1975
לפעמים אני, שירים, מסדה, 1978
קבר החלוץ, שירים, תל אביב, 1981
כאן תחנה, שירים, זמורה ביתן, 1989
אדם פולו, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995
עוד, שירים, הקיבוץ המאוחד, ריתמוס, 1999
כל לבדי, מבחר שירים 1954–2003, קשב לשירה, 2003
ארץ קטנה בדרום העיר, הוצאת כרמל, 2006
ארץ קטנה בדרום העיר, 2006
מכאן, לא מכאן, קשב לשירה, תל אביב, 2007
שובל ברנשטיין קריית חיים חיפה, קשב לשירה, 2009
ספריו > מחזה

בוא יבוא המלאך, במאי הלל נאמן, תפאורות אריק סמית, מוזיקה נפתלי אלטר, הוצג בתיאטרון הקאמרי, בשיתוף עם צוותא, יולי 1972
לקריאה נוספת

ביקורות על יצירתו:
מנחם רגב, "אם יש דבר קשה בעולם - הרי זה להתחיל סיפור", על שלושה נושאים בסיפורי משה בן-שאול, נדפס ב"עיונים בספרות ילדים", 14, תשס"ד 2004
אלון אלטרס, "מאכזוטי אל הארצישראלי", מסה קצרה על שירת משה בן-שאול, נדפס ב"עכשיו", 48, תשמ"ג 1983
יערה בן-דוד, "החיים ציפור חולה", משה בן-שאול, "קבר החלוץ", נדפס ב"אהבה ממבט שני", תשנ"ז 1997
לאה שניר, "קטלוגים פרטיים" מאת משה בן שאול", נדפס ב"שדמות", במה לתנועה הקיבוצית, ק, תשמ"ז 1987
שרגא אבנרי, "סוריאליזם מתון ומבוקר", על שירי משה בן-שאול, נדפס ב"מאזנים", מג, תשל"ו 1976
מאמר לזכרו:
יערה בן-דוד, "על משה בן שאול ועזריאל קאופמן - שני עורכי 'מאזנים' שהלכו לעולמם", מתוך: "גבורות למאזנים", - קובץ ספרותי מיוחד במלאת 80 שנה לביטאון אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, עורך: ד"ר משה גרנות, כרך א', תש"ע, 2009, עמ' 85–91
פסל בשם "מושב בזלת" של ג'ון פט מאיירס במוזיאון הפתוח טבריה. היצירה מבוססת על הקטע: "אבני הבזלת של בתי העיר ... היו שחורות כראוי. כי גשם אתמול שטף מהן את האבק. דומה היה כי כל העולם מזמר ומתרונן ..." מתוך סוד המילים הבודדות של משה בן-שאול
לוחית זיכרון בכניסה לביתו של משה בן-שאול
האב (מחזה)

| --- | --- |

"האב" בתיאטרון בט ננסן בקופנהגן ב-1918. Peter Fjelstrup הוא הקצין וטילדהפונס היא בתו ברטה
 כתיבה:  יוהאן אוגוסט סטרינדברג 
 סוגה:  טרגדיה 
 הצגת בכורה:  14 בנובמבר 1887 
 שפה:  שוודית 
 
האב (בשוודית: Fadren) הוא טרגדיה נטורליסטית בשלוש מערכות, פרי עטו של המחזאי השוודי יוהאן אוגוסט סטרינדברג, שנכתבה בשנת 1887.
תקציר העלילה

הסיפור נסוב על ניגוד העניינים בין קצין חיל הפרשים, אדולף ואשתו, לורה. הקצין הוא גיבור מלחמה לשעבר ומדען מכובד שנלחם עם אשתו על הדרך הרצויה לגידול בתם, ברטה. שניהם מסכימים על כך שרצוי שברטה לא תחונך באחוזתו, אולם, הקצין מעוניין שהיא תגדל כאתאיסטית בעיר, בעוד לורה רוצה שבתה תגדל בדרך שונה ואולי תיהפך לאמנית. החוק השוודי של אותה עת מנע ממשאלותיה של לורה להתממש, ולפי החוק הבעל החליט על עתיד ילדיו.
כדי לפתור את הבעיה לורה מעלילה על בעלה שהוא חולה נפשית, כדי לגרום לכך שהיא תהיה בעלת הדעה היחידה בדבר חינוכה של בתה. על מנת לגרום לבעלה להיראות בלתי שפוי, היא מעלה בפניו את הרעיון שייתכן וברטה אינו בתו הביולוגית ומרמזת לכך שהיא נאפה בו. לורה גם משתלטת על חליפת המכתבים שלו, ומשקרת לרופא, במאמץ לשכנע אותו בכך שהקצין אינו שפוי.
בעלה מתחיל להאמין בכך שברטה אינה בתו, ולבסוף הוא ננעל בחדרו כשמרוקנים את הכדורים מאקדחיו, מתוך כוונה למנוע ממנו להתאבד. לורה הובילה את הרופא והכומר להאמין בכך שייתכן והקצין אינו שפוי כעת לפי החוק. היא דואגת שהאומנת, מרגרט, תלביש אותו בכתונת משוגעים כשהוא יוצא מחדרו. הקצין מצטט פעמים רבות בספרות בהן הייתה התייחסות לאבות בלתי חוקיים, ומתייחס אל כל הנשים כאל האויבות שלו. בעודו יושב בחיקה /של האומנת הוא חוטף שבץ מוחי. ברטה רצה לאמה, שכעת משיגה אפוטרופסות על בתה.
הנושאים

במחזה "האב", בדומה למחזות אחרים של סטרינדברג, חוזר הנושא של הגבר כקורבן, והנשים מוארות באור שלילי בשל המניפולציות שהן מפעילות על הגברים. פעמים רבות, הקצין מספר בפירוט רב כיצד הנשים הן אויבות שלו, אפילו האומנת אותה הוא אוהב וגידלה אותו מאז היה ילד קטן. בזמן כתיבת המחזה, נישואיו של סטרינדברג עם אשתו סירי וון הסן, עלו על שרטון. ייתכן שמצבים שונים במחזה מבוססים בכלליות על דעיכת חיי הנישואים של סטרינדברג עצמו. יתרה מכך, נושא הדת מרכזי מאוד במחזה. הקצין, אתאיסט בהשקפת עולמו, נוהג לזלזל בקרירות באמונותיהם הנוצריות של האומנת והכומר ולראות בהן צביעות. כמעט באופן סמלי, בשורה האחרונה במחזה הכומר אומר פשוט "אמן". במחזה ישנן התייחסויות למיתולוגיה היוונית ולמחזותיו של שייקספיר, כגון הסוחר מוונציה והמלט.
ההפקות הראשונות

מכיוון שהמחזה מכיל כינויי גנאי לישו, סטרינדברג התקשה להוציא לאור את הספר בשוודיה. במקום זאת, הפרסום הראשון של המחזה בדפוס היה מחוץ לסקנדינביה, בברלין ב-1890. 
המחזה "האב" היה נקודת מפנה עבור סטרינדברג, בו הוא פנה לסגנון כתיבה אותו כינה "כתיבה אמנותית-פסיכולוגית" (Oxford World's Classics ix).
"האב" היה דוגמה לשיח המתמשך בתיאטרון הסקנדינבי אודות זכויות הנשים, נישואים ומוסר מיני (נושאים בהם עסק המחזאי הנורווגי הנריק איבסן).
סטרינדברג לא ראה בעבודתו כמשתייכת לסגנון הנטורליסטי; הוא שאף להפוך את הספרות לאובייקטיבית ככל האפשר; ולא היה מעוניין לכתוב על הדמויות בעבודותיו סיפורי רקע ארוכים ומפורטים, כפי שנעשה בדרמה הנטורליסטית של איבסן. במקום זאת, הוא העדיף שיהיו להן מקצועות פשוטים (רופא, כומר, אומנת) ובעלות שם המעיד על בעליו, שיספקו עליהן את כל המידע הדרוש (Oxford ix). סטרינדברג סבר שהנטורליזם מהווה גורם לעימות גדול ולא שגרתי. המחזה הוא סמלי מעיקרו, כפי שהדמויות ב"האב" הן סמלים של גיבורים גברים לעומת גיבורות נשים. כמעט שיש מאבק דרוויניסטי בין שני אלה, כפי שמתייחסים לתורה הדרוויניסטית במחזה.
תרגומים לאנגלית

המחזה תורגם לשפה האנגלית בידי פיטר ווטס (1958), מייקל מאייר (1964), מייקל רובינסון (1998), גרגורי מוטון (2000) ולורי סלייד (2012). בהפקה שהתקיימה בתיאטרון ווסט אנד, גילמו את דמותו של הקצין מייקל רדגרייב (1948), וילפריד לוסון (1953) וטרוור האוורד (1964).
תרגומים לעברית

אוגוסט סטרינדברג, האב, עברית: טובה קשת. תל אביב : אור עם, תשמ"ד 1984.
אוגוסט סטרינדברג, האב, עברית: גד קינר. רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1989.
המחזה בישראל

1. התיאטרון העברי - הצגת בכורה: 1921
יוצרים: במאי – דוד דוידוב.
שחקנים: מרים ברנשטיין-כהן, מיכאל גור.
2. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 6 בינואר 1952
יוצרים: תרגום – מנשה לוין, במאי – שמעון פינקל, עיצוב תפאורה ותלבושות – פאול לוי.
שחקנים: הקפטן - שמעון פינקל, לאורה אשתו – חנה רובינא, ברטה, בתם – לאה קנוט, שושנה רביד, ד"ר אסטרמארק – ארי קוטאי, הפאסטור – רפאל קלצ'קין, האומנת – שושנה דואר, נייד – יהודה אפרוני.
3. תיאטרון חיפה – הצגת בכורה: 2 בינואר 1968
יוצרים: תרגום – מנשה לוין, במאי – יוליוס גלנר.
שחקנים: הקפיטן – נתן מייזלר, לאורה, אשתו – אלישבע מיכאלי, ברטה, בתם – יעל אביב, דר' אוסטמארק – נסים זוהר, הכומר – יצחק ברקת/ גיורא שמאי, האומנת – פאני לוביץ', נייד, החייל – יאיר רובין, משרתו של הקפיטן – ברג'יו מיכאל.
4. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 10 בנובמבר 1979
יוצרים: תרגום – נתן זך, במאי – עמרי ניצן, עיצוב תפאורה ותלבושות – איתן לוי.
שחקנים: הקפיטן – מישא אשרוב, לאורה, אשתו – ליא קניג, ברטה, בתם – טלי לוברני, יעל פרל, ד"ר אוסטרמרק – אלכס פלג, הכומר – רפאל קלצ'קין, מרגרט האומנת – עדה טל, נויד – טוביה טבי, משרת – איקי שיק.
5. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 10 בינואר 1989
יוצרים: תרגום – גד קינר, במאי – חנן שניר, עיצוב תפאורה ותלבושות – משה שטרנפלד, עיצוב תאורה - מיכאל ליברמן.
שחקנים: הקפטן – יוסי פולק, ליאורה אשתו – טטיאנה קנליס אולייר, הבת – לימור שיינפלד, מיכל ינאי, האומנת – רות סגל, עדה טל, ד"ר אוסטרמרק – מיכאל ורשביאק, עמי ויינברג, עמי טראוב, הפאסטור – יוסי יבלונקה, נויד – אהוד בוכמן.
6. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה (חידוש): 23 במאי 1994
יוצרים: תרגום – גד קינר, חנן שניר, במאי – חנן שניר, עיצוב תפאורה, ניהול מוזיקלי – דן הנדלסמן, עיצוב תלבושות – ג'ודי לוין, עיצוב תאורה - מיכאל ליברמן.
שחקנים: הקפטן – שחקנים: הקפטן – יוסי פולק, ליאורה אשתו – טטיאנה קנליס אולייר, ברטה, בתם – רונה תמיר, תמר גורן, דוקטור אסטרמארק – עמי ויינברג, הפאסטור – יוסי יבלונקה, האומנת – עדה טל, נויד משרת – אהוד בוכמן.
7. תיאטרון הקאמרי – הצגת בכורה: 29 ביוני 2006
יוצרים: תרגום – גד קינר, בימוי – יוסי פולק, עיצוב תפאורה - לילי בן נחשון, עיצוב תלבושות – עפרה קונפינו, מוזיקה –אבי בללי, עיצוב תאורה - קרן גרנק.
שחקנים: הסרן - גיל פרנק, לאורה אשתו – שרה פון שוורצה (זכתה בפרס על שם אברהם בן יוסף מטעם עיריית תל אביב על תפקידה), ברטה בתם - דינה סנדרסון, נויד - אסף גולדשטיין, הכומר - יוסי קאנץ, הרופא - אבי טרמין, מרגרט האומנת - רוזינה קמבוס.
הפקה זו הוצגה גם בפולין.
לקריאה נוספת

• The Plays of Strindberg Volume 1 translated by Michael Meyer, Vintage, New York, 1974 ISBN 0-394-71698-1
הערות שוליים

↑  להצגת ה"אב" של סטרינדברג, הארץ, 6 ביולי 1921
↑  "האב" ב"הבימה", קול העם, 30 בדצמבר 1951
עזרא זוסמן, "האב" ב"הבימה", דבר, 18 בינואר 1952
↑  יורם קניוק, אחרי בכורה - "האב" מאת סטרינדברג (בתיאטרון העירוני חיפה), דבר, 7 בינואר 1968
משה נתן, מאבק על כוח, למרחב, 19 בינואר 1968
חיים גמזו, בתיאטרון- האב מאת טטרינדברג בתיאטרון העירוני חיפה, הארץ, 10 בינואר 1968
↑  עמיר פלג, כן אבא, לא אבא, חדשות, 30 בדצמבר 1988
שרית פוקס, למה התכוון שונא הנשים?, מעריב, 6 בינואר 1989
↑  מיכאל הנדלזלץ, מנגנון הרס עצמי, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2006
טלי רבן, עכבר העיר, גבר-שבר, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2006
↑  ציפי שוחט, "האב" לפסטיבל בפולין, באתר הארץ, 24 בינואר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4575197-3
עמודי מסינה

העמוד שעל חוף סיציליה
עמודי מסינה הם זוג עמודי מתח גבוה בגובה של 232 מטר, הניצבים על חוף הים התיכון משני צידיו של מצר מסינה שבין איטליה לסיציליה. בשנים 1955 עד 1994 נשאו העמודים קו מתח גבוה שהוליך חשמל מקלבריה לסיציליה. עד שנת 1978 היו אלו עמודי המתח הגבוה הגבוהים ביותר בעולם.
עמודי הפלדה, שהושלמו ב-1955, מתנשאים לגובה של 232 מטר, וניצבים על בסיסי בטון בגובה של 8 מטרים. לכל עמוד זרוע אופקית בגובה של 212 מטרים, שנשאה ארבעה כבלי חשמל (קו תלת-פאזי וכבל נוסף ליתירות). בנוסף קבועות בראש כל עמוד שתי זרועות בצורת V שנשאו שני כבלי חשמל נוספים. בשונה מבעמודים דומים, ניצבות פאות העמודים באלכסון לכיוון הכבלים שנישאו על ידיהם. בצד כל עמוד נבנתה תחנת מיתוג. העמודים ניצבים במרחק של 3,646 מטרים זה מזה.
עד 1971 נשאו העמודים כבלים שהוליכו חשמל במתח של 150 קילו-וולט. באותה שנה הועלה המתח ל-220 קילו-וולט והוספו לעמודים שני כבלים נוספים, באופן שכושר ההולכה של קו המתח הגבוה הגיע ל-300 מגה ואט. הכבלים נמתחו מעל מצר מסינה כאשר תחתית הקשת נמצאת בגובה של 70 מטרים מעל פני המים, על מנת לאפשר לכלי שיט גדולים לעבור תחתם.
בראשית שנות השמונים כבר לא היה די בכושר ההולכה של קו המתח הגבוה בין העמודים, ומסיבות טכניות ובטיחותיות לא ניתן היה להגדיל אותו. ב-1985 הונח על קרקעית מצר מסינה כבל חשמל תת-ימי בעל כושר הולכה של 1000 מגה ואט. ב-1993 הופסקה הולכת החשמל בכבלים שבין שני העמודים והכבלים הוסרו מהם בשנה שלאחר מכן.
לאחר הסרת הכבלים נותרו העמודים על עומדם, וניתן להם מעמד של מונומנטים היסטוריים. הם משמשים למדידות מטאורולוגיות, לאימוני חילוץ בגובה רב ולטלקומוניקציה. בשנת 2006 נפתח העמוד הסיציליאני בחוף מסינה למבקרים, וניתן לטפס בגרם של 1,250 מדרגות עד ראש העמוד.
ראו גם

עמודי קדיס
הערות שוליים

↑  הקואורדינטות של העמודים הן 38°14′42″N 15°40′59″E﻿ / ﻿38.245°N 15.683056°E﻿ / 38.245; 15.683056 (קלבריה) ו-38°15′57″N 15°39′04″E﻿ / ﻿38.265833°N 15.651111°E﻿ / 38.265833; 15.651111 (סיציליה).
פולקלור

הפתגמים ההולנדיים, ציור מאת פיטר ברויגל האב, 1559
המונח פוּלקלוֹר (באנגלית: folklore, הלחם של המונחים folk שמשמעותו עם, ו-lore שמשמעותו מסורת או לימוד בעל פה) הוא מונח שטבע החוקר האנגלי ויליאם ג'ון ת'ומס (אנ') (William John Thoms) בשנת 1846, כאשר ייסד את תחום הפולקלור כתחום אקדמי. חקר הפולקלור עוסק בהעברה של מסורות עממיות בצורות מגוונות כגון מנהגים, מאכלים תרבותיים, שירה, לבוש, אמנות, סיפורי עם, לשון, וכדומה. הפולקלור התפתח במקביל למדינות הלאום, התיעוש, והמודרניזציה. התפתחות הלאומים באה יחד עם התפתחויות בזהות עממית וסיפורי עם. התפתחות התיעוש הפך את מעבר המידע הפולקלוריסטי לזמין יותר.
לפולקלור שני ז'אנרים עיקריים:
ז'אנרים מינוריים: הכוללים יצירות עממיות זעירות, כגון בדיחות, חידות ופתגמים.
ז'אנרים מז'וריים: הכוללים יצירות מלאות, כגון סיפור ושירה.
חקר הפולקלור מכונה פולקלוריסטיקה. ב-1960, ארגון אונסק"ו הכריז על ה-6 באוגוסט כיום הפולקלור הבין-לאומי.
הפולקלור הוא ביטוי לתרבות, אך יש ויכוח על הדיסציפלינה האקדמית אליה הוא משתייך. ניתן לראות את הפולקלור כחלק מתחום האנתרופולוגיה, או כחלק מתחום הספרות, אולם אף אחת מהדיסציפלינות הללו לא מוכנה "לאמץ" אותו. יש הצדקה לכך שהפולקלור ייכלל בכל אחת מהן, אך הוא מתאים לכל אחת מהן רק באופן חלקי. בניגוד לאנתרופולוגיה, שבה המחקר מתייחס למרכיבים ממוסדים יותר בתרבויות אנושיות (כלכלה, פוליטיקה, דת וכדומה), חקר הפולקלור מתייחס להיבטים היום-יומיים בתרבות נתונה (למשל, מנהגים, אגדות ובדיחות). ובניגוד לספרות, בה הסיפורים מועברים בכתב, המסורת הפולקלורית עוברת בדרך כלל מפה לאוזן. הבדל בולט נוסף המייחד את הפולקלור הן מאנתרופולוגיה והן מספרות הוא בכך שהפולקלור לא מהווה תרבות "גבוהה". אף על פי שהוא בהחלט משפיע על תרבות האליטה, הפולקלור הוא נחלתו של העם, והוא מייצג את התרבות העממית ה"אמיתית".
קטגוריות פולקלור

נהוג לאפיין חמש קטגוריות פולקלור מרכזיות: אמונות, מסורות, נרטיבים, אמרות, ואומנויות.
אמונות
אמונות טפלות
כישוף עממי
הגדת עתידות
מסורות
מנהגי חגים
פסטיבלים וחגיגות תקופתיות
אוכל מקומי/עדתי
משחקים עממיים
ריקודי עם
תלבושות עממיות
נרטיבים
סיפורי עם
מיתוסים
מעשיות
אגדות
שירה אפית
מוזיקה עממית
אמרות
פתגמים
שירי ילדים
מטבעות לשון
בדיחות עממיות
חידות עממיות
אומנויות
אריגת שטיחים, ציורי קיר, תפירת שמיכות טלאים, וכדומה
ראו גם

פולקלור - מונחים
יידישקייט
ספר הבדיחה והחידוד מאת אלתר דרויאנוב
מעשיות האחים גרים