stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נקודת היפוך
הערות שוליים

↑  Midsummers Night! – Dark Sky Wales Training Services (באנגלית בריטית)
↑  אבי בליזובסקי, ‏נקודת היפוך הקיץ – שיעור קצר באסטרונומיה, באתר "הידען", 20 ביוני 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4369408-1
נעה בירון

| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1985 (בת 39)
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
נעה בירון (נולדה ב-19 בספטמבר 1985) היא שחקנית במאית ועורכת וידאו ישראלית.
ביוגרפיה

בירון נולדה וגדלה ברחובות. אביה, אבנר בירון הוא חלילן, מנצח, מייסד ומנהל מוזיקלי של הקאמרטה הישראלית ירושלים. אמה, ורדה בירון היא מורה לביולוגיה. נעה היא הצעירה במשפחה ולה שני אחים: שרית בירון, פסנתרנית ומנצחת המתגוררת בארצות הברית; ומור בירון, נגן בסון בפילהרמונית של ברלין ובאנסמבל אלזה.
בצעירותה הייתה בבימת הנוער ברחובות, שם שיחקה בהצגותיה הראשונות. כמו כן למדה במשך שבע שנים מחול מודרני. בירון למדה בבית הספר היסודי שריד ובחטיבת הביניים דה שליט. היא שאפה להיות שחקנית לאחר שבטיול ללונדון בגיל 15 נכנסה לבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה וצפתה בהצגה "גטו" מאת יהושע סובול בביצוע התלמידים, והתרשמה עמוקות.
בכיתה י' עברה ללמוד בתיכון לאמנויות עירוני בתל אביב ועשתה בגרות מלאה במגמת התיאטרון בניהולו של דוד שטיינברג. בתום שירותה הצבאי למדה קורס משחק מול מצלמה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בהדרכת שאול מזרחי, והוא עודד אותה לעסוק בתחום. היא עברה את הבחינות לסטודיו למשחק ניסן נתיב ולמדה במסלול התלת-שנתי (2007 - 2009), שאותו סיימה בהצטיינות. בבית הספר שיחקה בהצגות "שבת ראשון שני" בבימוי יצחק בבי נאמן; "אידיוט", על פי רומן מאת דוסטויבסקי, בבימויו של מישה לוריה; "עד בלי ירח", על פי סיפוריו של איטלו קאלווינו – בבימוי מרינה בלטוב; "שרופים", בבימויו של מיכאל רונן, ו"הלוויה חורפית" מאת חנוך לוין - בבימויה של אלינור אגם בן-דוד.
ביוגרפיה > תיאטרון

ההצגה הראשונה שבה שיחקה בירון כשחקנית מקצועית הייתה "הקסם של אורנה" בתיאטרון אורנה פורת מאת חגית רכבי ניקוליבסקי, בבימויו של רפי ניב. בהצגה משחקת בירון בתפקיד הראשי ומגלמת את דמותה של אורנה פורת, זהו מעין הומאז' לאורנה פורת במלאת ארבעים שנה לתיאטרון שייסדה. בחזרות לתפקיד בירון למדה להגות במבטא גרמני, שהיה אופייני לפורת יוצאת גרמניה. בירון גם למדה פנטומימה עם הפנטומימאי גנאדי בביצקי והכוריאוגרפית טליה בק, על-מנת לבצע בהצגה את מופע הפנטומימה שבעזרתו פורת שובה את לב הילדים שסביבה. "הקסם של אורנה" זכתה בתשעה פרסים בטקס פרסי הבמה לילדים ונוער "אסיטז'" לשנת 2010/2011 ובירון זכתה בפרס השחקנית בתפקיד הראשי הטובה ביותר.
בירון שיחקה בהצגה "שרופים" מאת המחזאי הצרפתי יליד לבנון וג'די מועווד, בבימויו של מיכאל רונן. ההצגה הופיעה בתחילה בסטודיו למשחק ניסן נתיב והמשיכה לרוץ בתיאטרון הערבי-עברי ביפו. היא גילמה את נאוואל מרוואן, שנכנסת להריון בימי נעוריה, התינוק נלקח ממנה והיא יוצאת למסע בעקבותיהם בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון. בירון מגלמת את דמותה של נאוואל בארבעה גילאים: 14, 20, 45 ו-60.
באוקטובר 2013 שיחקה בירון, בין היתר, בתפקיד הראשי של שרה אהרנסון בהצגה "שרה גיבורת ניל"י" בתיאטרון הקיבוץ. היא זכתה על תפקידה בפרס הבמה אסיטז' לילדים ונוער לשחקנית הראשית לשנת 2012. היא שיחקה גם בתפקיד תרצה, בהצגה "חבלי משיח" מאת מוטי לרנר בתיאטרון באר שבע, בבימויו של כפיר אזולאי, עליו הייתה מועמדת לפרס השחקנית המבטיחה בטקס פרסי התיאטרון לשנת 2014.
בתיאטרון בית ליסין: השתתפה בהצגות ”המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה” ובמחזה ”אהבת מוות” מאת ענת גוב - שתיהן בבימויו של גלעד קמחי.
מ-2018 ועד 2020 שיחקה במחזה "היורשת" מאת גורן אגמון בתיאטרון בית לסין.
ביוגרפיה > קולונוע וטלוויזיה

ב-2010 כיכבה בווידאו קליפ לשיר "חתולים" של להקת הג'ירפות, בבימויו של חבר הלהקה יאיר קז.
בירון השתתפה בסרט קצר בשם "פזמון ליקינתון" בבימויה של נעמה לנדאו שהשתתף בפסטיבלים שונים.
השתתפה בסדרת המערכונים "בקיצור" של וניה היימן ורועי כפרי בהפקת שידורי קשת.
ב-2016 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט קולנוע קצר ״המפעילה״ שכתב ליאור זלמנסון וביים בן חכים. הסרט השתתף בעשרות פסטיבלים בעולם, בין היתר ייצג את ישראל בתחרות הסרטים הקצרים בפסטיבל הסרטים טרייבקה ובפסטיבל הקולנוע בקאן במסגרת מסלול ה-Short Corner.
ב-2018 גילמה את התפקיד הראשי בסרט הקולנוע הישראלי "מונטנה" שכתבה וביימה לימור שמילה. באותה שנה שיחקה גם בסדרה "אוטונומיות".
ב-2019 שיחקה בסרט "ככה את אוהבת" שביימה לימור שמילה,
ב-2022 שיחקה בסדרה "ילדים ביער" שביים אילן עבודי.
חיים אישיים

בירון לסבית מוצהרת ומנהלת מערכת יחסים עם הבמאית, המלהקת והיוצרת לימור שמילה.
תפקידים > תיאטרון

| הצגה | תיאטרון/חברת הפקות | מחזאי | במאי | תפקיד |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| חבלי משיח | תיאטרון באר שבע | מוטי לרנר | כפיר אזולאי | תרצה |
| עושת הנפלאות | תיאטרון המדיטק | ויליאם גיבסון | זיו מאיר | אן סאליבן |
| ארוחה משפחתית | פסטיבל עכו 2012 | אריאל ברונז | מתן זרחיה |  |
| ליידי טוויסטד | הפקה מקורית, פסטיבל ישראל 2011 | ג'ייסון דנינו-הולט בשיתוף השחקנים | ג'ייסון דנינו-הולט | במאית קולנוע ושחקנית |
| הבחורים בדלת ממול | תיאטרון חיפה בשיתוף עם תיאטרון אורנה פורת | טום גריפין | רפי ניב | שילה |
| שרה גיבורת ניל"י | תיאטרון הקיבוץ | דפנה אנגל | דפנה אנגל | שרה |
| הקסם של אורנה | תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער | חגית רכבי ניקוליבסקי | רפי ניב | אורנה |
| מסך הברזל | תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער | דפנה אנגל | חגית רכבי ניקוליבסקי | אולגה |
| שרופים | התיאטרון הערבי-עברי ביפו | וג'די מועווד | מיכאל רונן | נאוואל מרוואן |
| המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה | תיאטרון בית לסין | סיימון סטיבנס | גלעד קמחי | גברת שֶבוֹן |
| אהבת מוות | תיאטרון בית לסין | ענת גוב | גלעד קמחי | לימור |
| היורשת | תיאטרון בית לסין | גורן אגמון | אלון אופיר | גלי |
| ארוחה עם אידיוט | תיאטרון באר שבע | פרנסיס ובר | מולי שולמן | קריסטין |
תפקידים > קולנוע

| סרט | סוגה | במאי | שנה | פסטיבלים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מונטנה | סרט קולנוע | לימור שמילה | 2017 |  |
| חם | סרט סטודנטים | יותם גנדלמן | 2015 | פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים |
| פזמון ליקינתון | סרט קצר | נעמה לנדאו | 2009 | פסטיבלי הלהט"ב בתל אביב,  ליסבון שבפורטוגל,  שיקגו שבארצות הברית,  קלוז'-נפוקה שברומניה,  בילבאו שבספרד,  אמסטרדם שבהולנד בלגרד שבסרביה,  טוסון שבארצות הברית |
| Day use | סרט קצר בהפקה עצמאית | גיא ברד"ך ואון ניר | 2008 | פסטיבל קולנוע דרום |
לקריאה נוספת

יעקב בר-און, "אורנה הכפולה", מוסף התרבות של מקור ראשון, 28 באוגוסט 2011, עמ' 8–9
הערות שוליים

↑   נתנאל שלומוביץ, "ככה את אוהבת": ממריא אבל הולך לאיבוד באמצע הדרך, באתר הארץ, 27 ביולי 2019
↑  אינה טוקר, המלהקת שעברה לעמדת הבימוי והתאהבה בעצמה, באתר ynet, 28 בפברואר 2018
נעה בירון בקליפ לשיר "חתולים" של להקת הג'ירפות
נפרובלסטומה

| --- | --- |

קטע בו ניתן לראות שני חצאי דגימת נפרובלסטומה.
 תחום:  אונקולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  article/989398 
 DiseasesDB:  8896
 MeSH:  D009396
 OMIM:  194070
 סיווגים
 ICD-10:  C64
 ICD-11:  XH5QN3 
 ICD-O:  Nephroblastoma
 
נפרובלסטומה, או הגידול על שם וילמס (באנגלית- Wilms' tumor; על שם מנתח גרמני בשם ד"ר מקס וילמס שתיאר זאת לראשונה), הוא גידול סרטני בכליות אשר לרוב מתרחש אצל ילדים, ובאופן נדיר אצל מבוגרים. מדובר בסוג של סרטן אשר מגיב טוב מאוד יחסית לטיפול, עם שיעור הישרדות של כ-90% למשך חמש שנים.
אפידמיולוגיה

הגידול על שם וילמס הוא אחד מהגידולים העיקריים אצל ילדים. הגיל הממוצע בעת האבחנה הוא 3 שנים, ו-80% מן המקרים מתגלים לפני גיל 5 שנים. קיימת הופעה של הגידול גם בעשור השני לחיים, אולם היא נדירה. השכיחות זהה בבנים ובבנות. לעיתים הגידול משפחתי, במקרים אלו יופיע הגידול בגיל צעיר יחסית, ויהיה קיים שיעור גבוה של פגיעה בשתי הכליות.
בחלק ניכר מהחולים מופיע הגידול באסוציאציה למומים מולדים. למשל- Wagar syndrome (הכולל בנוסף לגידול גם אנאורידיה, אנומליות גניטואורינריות ופיגור שכלי), תסמונת Beckwith Wiedemann ותסמונות נוספות.
פתולוגיה

מרבית הנפרובלסטומות הן אונילטרליות (כלומר מתרחשות בכליה אחת בלבד). פחות מ-5% מהמקרים הם בשתי הכליות. הגידול עטוף לרוב בקפסולה ולא חוצה את קו האמצע של הבטן. במקרים של גרורות, הן בדרך כלל לריאות. במידה ויש קרע (rupture) בגידול, יש סכנה לאיבוד דם ולפיזור פריטונאלי של הגידול בבטן. במקרים כאלו יש צורך דחוף בניתוח.
מבחינה פתולוגית, הגידול מכיל שלושה אלמנטים:
בלסטמה (blastema)
מזנכימה (mesenchyme)
אפיתל (epithelium)
הגידול לוחץ על שכבת הפרנכימה של הכליה. המרכיב המזכימטי של הגידול יכול להכיל תאים בעלי דיפרנציאציה רמבומייואידית. המרכיב הרמבומייואידי יכול כשלעצמו להראות סימנים לממאירות (Rhabdomyosarcomatous wilms).
באופן כללי, הגידול על שם וילמס יכול להיות מסווג לשתי תתי קבוצות בהינתן הממצאים הפתולוגיים:
גידול בדרגת מיון גבוהה או favorable
גידול אנפלאסטי (כולל תאים אנאפלאסטיים).
סטייג'ינג

את מידת התפשטות הגידול מחלקים ל-5 דרגות:
stage 1- הגידול מוגבל לכליה וניתן לכריתה בשלמותו.
stage 2- הגידול התפשט מחוץ לכליה, אך ניתן לכריתה בשלמותו.
stage 3- פיזור מקומי של הגידול לבטן.
stage 4- מופיעות גרורות המטוגניות רחוקות (השכיח לריאות), כבד, עצמות, מוח.
stage 5- הגידול קיים בשתי הכליות.
קליניקה

התופעה השכיחה, המופיעה בכ- 80% מן המקרים, היא קיום של מסה בבטן (גוש בבטן). לעיתים קרובות, ללא תלונות נוספות. אצל 50% מן הילדים יש גם כאבי בטן, וייתכנו הקאות וחום. בכ- 25% מן המקרים יש יתר לחץ דם (עקב רמת רנין גבוהה הנובעת מאיסכמיה כלייתית הנובעת מלחץ של הגידול על עורק הכליה). בחלק מן המקרים יש סינדרומים פרה-נאופלסטיים- כגון עליה בהפרשת אריתרופוייטין, עליה בהפרשה של ACTH והופעה של היפוגליקמיה. בכ- 25% מן המקרים מופיעה המטוריה מיקרוסקופית או מקרוסקופית (דם בשתן).
אבחנה

מלבד בדיקה גופנית אשר מצביעה במרבית המקרים על קיום של מסה בטנית, ניתן לערוך בדיקות מעבדה ובדיקות הדמיה.
פיילוגרפיה תוך ורידית יכולה להדגים בכ- 80% מן החולים קיום של מסה תוך כלייתית. האבחנה המבדלת כולל בעיקר: הידרונפרוזיס (אגן כלייתי מורחב), ציסטות כלייתיות, או גידולים אחרים שהם בעיקר נוירובלסטומה ונפרומה מזובלסטית.
יש לערוך אולטראסאונד על מנת לאבחן, ולעיתים גם ארטריוגרפיה ובדיקות הדמיה אחרות.
לאחר מכן יש לקחת ביופסיה מהגידול.
טיפול

הטיפול בגידול הוא כריתה כירורגית, גם אם יש גרורות ריאתיות. במקרים מסוימים ניתן אף לכרות גרורות בריאות ובכבד. הניתוח כולל כריתה של הגידול ושל הכליה, וכן חיפוש גרורות בכבד, בבלוטות הלימפה ובכליה השנייה. הגידול רגיש להקרנה ולכימותרפיה. אם הגידול הוא דו-צדדי (בשתי הכליות) יש לבצע כריתה חלקית (כריתת יתד) בכליה הפחות מעורבת, ולאחר מכן הקרנה למקום.
פרוגנוזה

הפרוגנוזה תלויה בגיל ההופעה של הגידול, בסוג ההיסטולוגי ובמידת הסטייג'ינג. בדרך כלל, שנתיים ללא מחלה פירושם הבראה. 90% מהחולים בסטייג' 1 ועד גיל שנתיים יישארו בחיים, ו־80% בשלב 1 במידה והם מעל גיל שנתיים. הפרוגנוזה לשלבים 2 ו-3 היא כ־80% בכל גיל. בכל מקרה של חזרת המחלה, הפרוגנוזה היא גרועה. במקרים כאלו מנסים לשפר את ההישרדות על ידי השתלת מח עצם אוטולוגית.
סאהר מיעארי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1974 (בן 50 בערך) ג'דיידה-מכר, ישראל 
 מקום לימודים:  האקדמית גליל מערבי  המכללה האקדמית בית ברל  אוניברסיטת חיפה 
 תחום יצירה:  מיצב 
 
סאהר מיעארי (נולד ב-1974) הוא אמן פלסטיני ישראלי, העובד במדיה משולבת. הוא מגדיר את עצמו כ"אמן בנאי", וככזה, יצירתו מבוססת על חומרי בנייה ועל מושגים מעולם הבנייה. באופן זה הוא מעלה שאלות בנושא השייכות וההזדהות של הפרט עם המקום, ומבקר את המציאות הפוליטית במדינת ישראל.
ביוגרפיה

סאהר מיעארי נולד בכפר מכר, בו הוא חי ויוצר עד היום. הוא למד במכללת הגליל המערבי ולאחר מכן במדרשה לאמנות בבית ברל. בשנת 2018 סיים את לימודי התואר השני בבית הספר לאומנויות באוניברסיטת חיפה. מיעארי הוא חבר בקולקטיב האמנותי המפעיל את גלריה כברי – גלריה שיתופית יהודית-ערבית בגליל.
על עבודתו

מיעארי, שהיה פועל בניין לפני שהתחיל את לימודיו האקדמיים, מעלה סוגיות מקומיות דרך שימוש בקונסטרוקציות ובחומרי בנייה כגון בטון, עץ וברזל. הוא מוצא עניין בנושא "הבית הישראלי", המשקף לדעתו את המורכבות החברתית והפוליטית במדינה, ומבקש לעורר את הצופה להתבוננות מחודשת על המקום בו הוא נמצא. ברבות מעבודותיו של מיעארי, הוא עוסק במושגים 'בית', 'מקלט' ו'מרחב מוגן', ומייצר חסימה או שיבוש של שגרת החיים היומיומית, דרך אטימה של חללים, חיפוים, חסימת הפתחים שלהם, או מייצר חללים שלא ניתן להיכנס אליהם מלכתחילה.
בשנת 2008 הציג מיעארי מיצב בשם "אופק", בתערוכת הפיסול "חלל/חסום" בגלריה כברי. המיצב, סירה קטועה העשויה מקרשים ויצוקה בבטון וברזל בניין, מוקם בין דלתות הכניסה למסדרון הגלריה, באופן שיצר חסימה כמעט מלאה של המעבר. הסירה המקורקעת מפאת כובדה, היא העתק של סירת הדיג של סבו של מיעארי, ששימשה את משפחתו. בשנות ה-70 פונתה המשפחה, יחד עם משפחות דייגים אחרות מהעיר העתיקה בעכו לכפר מכר, הנמצא במרחק שלא אפשר לסבו להמשיך לדוג. הסירה המקורית מוצבת היום כאנדרטת זיכרון ליד בית הוריו של מיעארי.
בשנת 2012 הציג מיעארי את תערוכת היחיד שלו, "מרחב אפור", בגלריה כברי. בתערוכה מיעארי התמקד בשני נושאים מרכזיים: מהלך חייו האפרורי של פועל הבניין (הסובייקט), וחלל המקלט (מרחב הקולקטיב הישראלי). רוב פועלי הבניין הם מהמגזר הערבי, ומלאכתם מכונה באירוניה "עבודה ערבית", או כפי שמגדיר זאת מיעארי: "שירות חובה לצעיר הערבי במדינה, לפני שהוא הולך ללימודים אקדמיים". כמי שהיה פועל בניין בעצמו, ובנה בתים לאחרים, הפך מיעארי לשותף פעיל בבניין הבית הלאומי היהודי. על אף שהוא שותף בבניית המדינה לא פחות מהיהודים, לתחושתו קיימת בישראל התעלמות מן האמת ההיסטורית, באופן המדיר אותו ומגדיר אותו כ"לא שייך למקום"-דבר המתעתע בזהותו. את מצב הביניים הזה, הוא מתאר כ"מרחב אפור". במסגרת התערוכה, הוא שינה את המבנה האדריכלי של הגלריה והפכה ל"מרחב מוגן" ואפור, המדמה מקלט תת-קרקעי, על כל מרכיביו המוכרים. הגלריה כוסתה בלוחות בטון, בהם הוטבעה טקסטורת קורות העץ התומכות במבנה בעת יציקתו, ומוקמו בה שלושה צינורות אוויר המצויים במקלטים ציבוריים. מיעארי אף פתח חלון מלבני, כנהוג בכל מקלט, אלא שבמקום לאפשר חדירת אוויר, אור וקולות מן החוץ, מתגלית דרכו עבודת וידאו. בווידאו מתועד יום עבודה מלא באתר בנייה, כולל קולות הפועלים והלמות הפטישים, ומנכיחה את "חסרי הזהות", לדבריו של מיעארי.
בשנת 2018, במסגרת תערוכת הבוגרים של התואר השני בבית הספר לאומנויות באוניברסיטת חיפה, הציג מיעארי מיצב הבוחן את נוכחות המיגון בחיי היומיום בישראל, ואת הבניית תפיסת האיום עליה. המקלט שהוא מציג מנוטרל מתפקידו, נטול פונקציה ביטחונית, מייצג חולשה ומאבד את משמעותו.
תערוכות > תערוכות יחיד

2012: "מרחב אפור", הגלריה השיתופית כברי. קיבוץ כברי
2017: "באחת ידו עושה במלאכה", המשכן לאומנויות ע"ש הכט. חיפה
2020-2021: "אופק", בית אוסף קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

2004: "זירת משחק", פסטיבל החג של החגים. חיפה
2008: "חלל/חסום", הגלריה השיתופית כברי. קיבוץ כברי
2009: "חיבורים", פסטיבל החג של החגים. חיפה
2013: "מתארחים אצל עבד עאבדי, חיפה ארט", פסטיבל החג של החגים. חיפה
2013: "חיפה, מרחב עילי מרחב תחתי", מתחם השוק הטורקי. חיפה 2014: זרים בינינו, גלריה לאמנות בית הגפן. חיפה
2014: ״מכברי״, אמני הגלריה השיתופית היהודית-ערבית בכברי מתארחים בגלריה חנינא, תל אביב. אוצר: ליאב מזרחי
2015: "מחוץ למקום", הגלריה השיתופית כברי. קיבוץ כברי 2015: תג מאיר: אור במקום טרור, הגלריה השיתופית כברי. קיבוץ כברי
2018: "חוף בטון", שער 3 חנות גלריה. חיפה 2018: תערוכת הגמר של בוגרי התואר השני באמנות, המשכן לאומנויות ע"ש הכט. חיפה
הערות שוליים

↑  אושר, נירית, "אפור רבגוני", א-לה כפר, אפריל 2012, עמ׳ 36
↑  סאהר מיעארי, מרכז המידע לאמנות ישראלית, באתר מוזיאון ישראל.
↑  "תערוכת בוגרי התואר השני באמנות, אוניברסיטת חיפה 2018" (קטלוג התערוכה), עמ׳ 32
↑  ראו שפי, סמדר, ״אין כניסה״, הארץ, 04.05.2008, עמ׳ 2
↑  פתיחת תערוכה בגלריה השיתופית בכברי של סאהר מיעארי, באתר דוגרינט (ארכיון)
↑  איתן בוגנים, לחזור לאדמה או לבית, באתר הארץ, 24 במאי 2018
↑  התערוכה הייתה סגורה חלק מהתקופה בעטייה של מגפת הקורונה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008520290005171  VIAF: 181159032695001181711   WorldCat (עם VIAF): 181159032695001181711
משפחת בוש

משפחת בוש בבית הלבן, 2005
משפחת בוש ביוסטון, 1992
משפחת בוש היא אחת המשפחות הבולטות והמשפיעות ביותר בארצות הברית. לאורך השנים משפחת בוש טבעה את חותמה בנוף הפוליטי האמריקני ובניה הגיעו גם לעמדות בולטות בעולם העסקי. מוצאה האירופאי של המשפחה הוא אנגלי וגרמני, ובעולם החדש שורשיה נטועים היטב עד לעבר הקולוניאלי של ארצות הברית. שני בניה המפורסמים ביותר של המשפחה הם ג'ורג' הרברט ווקר בוש אשר כיהן כסגנו של הנשיא רונלד רייגן ולאחר מכן כנשיא ארצות הברית ה-41, ובנו ג'ורג' ווקר בוש אשר כיהן כמושל טקסס ולאחר מכן כנשיא ארצות הברית ה-43. פרסקוט בוש, סב המשפחה, כיהן למעלה מעשר שנים כסנאטור מטעם מדינת קונטיקט. בן נוסף של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ג'ב בוש, כיהן כמושל פלורידה ובעקבות אחיו ואביו, אף הוא ניסה לימים להתמודד גם הוא לנשיאות. כמה מבניה הצעירים של המשפחה מובילים גם הם קריירות פוליטיות זוטרות. בעבר התגוררה המשפחה בעיקר בצפון מזרח ארצות הברית, סביב מדינת ניו יורק. החל משנות ה-50 חלק הארי של המשפחה מתגורר בטקסס.
תולדות המשפחה > שורשי המשפחה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
חוקר המקרא ג'ורג' בוש (1796-1859)
הסנאטור והשופט דייוויד דייוויס (1815-1886)
התעשיין סמואל פרסקוט בוש (1863-1948)
הסנאטור פרסקוט שלדון בוש (1895-1972) ורעייתו דורותי
תולדות המשפחה > ג'ורג' הרברט ווקר בוש וצאצאיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פוליטיקאים בני המשפחה

| פרסקוט שלדון בוש> .Prescott S. Bush | ג'ורג' הרברט ווקר בוש> .George H. W. Bush | ג'ורג' ווקר בוש> .George W. Bush | ג'ון אליס בוש> .John E. Bush | ג'ורג' פרסקוט בוש> .George P. Bush |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1895-1972 | 1924-2018 | 1946 | 1953 | 1976 |
| סנאטור קונטיקט (1963–1952) | נשיא ארצות הברית (1993–1989) סגן נשיא ארצות הברית (1989–1981) חבר בית הנבחרים (1971–1967) | נשיא ארצות הברית (2001–2009) מושל טקסס (2000–1995) | מושל פלורידה (2007–1999) מזכיר המסחר של פלורידה (1988–1987) | נציב קרקעות טקסס (החל מ-2015) |
| קונטיקט קונטיקט | טקסס טקסס | טקסס טקסס | פלורידה פלורידה | טקסס טקסס |
נכסים משפחתיים

| נכסים פרטיים |
| --- | --- | --- |
|  | מתחם בוש Bush compound | קנבונקפורט, מיין מיין |
|  | חוות קפלת הערבה Prairie Chapel Ranch | קרוופורד, טקסס טקסס |
נכסים ציבוריים
|  | הספרייה הנשיאותית ג'ורג' בוש George Bush Presidential Library | יוסטון, טקסס טקסס |
|  | המרכז הנשיאותי ג'ורג' ווקר בוש George W. Bush Presidential Center | דאלאס, טקסס טקסס |
|  | בית הילדות של ג'ורג' ווקר בוש George W. Bush Childhood Home | מידלנד, טקסס טקסס |
לקריאה נוספת

Schweizer, P. 2005. The Bushes: Portrait of a Dynasty. New York: Random House
Phillips, K. 2004. American Dynasty: Aristocracy, Fortune, and the Politics of Deceit in the House of Bush. New York: Penguin Group
Baker, R. 2009. Family of Secrets: The Bush Dynasty, America's Invisible Government, and the Hidden History of the Last Fifty Years. New York: Bloomsbury Publishing
הערות שוליים

↑  Herskowitz, Mickey (2003), "Bush Family Tree", Duty, Honor, Country: The Life and Legacy of Prescott Bush, Thomas Nelson, p. 9
↑  Harrison, Bruce (2005), The Family Forest Descendants of Lady Joan Beaufort, Kamuela, Hawaii: Millisecond Publishing Company, Inc.
↑  Kelley, Kitty (2004), "Bush / Walker / Pierce / Robinson / Family Tree", The Family: The Real Story of the Bush Dynasty (PDF), Random House
↑  Philadelphia, Desa (August 7, 2000), Republican Convention: The Family Tree, Time
↑  Phillips, Kevin (2004), "The Bush–Walker Family Tree", American Dynasty: Aristocracy, Fortune, and the Politics of Deceit in the House of Bush, Penguin Books
↑  Roberts, Gary Boyd; Otto, Julie Helen (1995), Ancestors of American presidents, New England Historic Genealogical Society / C. Boyer, 3rd
↑  Rechcigl, Mila, Czech Roots of President Bush, Washington, D.C.: Czechoslovak Society of Arts and Sciences, retrieved June 11, 2012
↑  Weisberg, Jacob (2008), "The Bush Family Tree",  The Bush Tragedy, Random House
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289560405171  NKC: xx0223553  VIAF: 60152501153710682134   WorldCat (עם VIAF): 60152501153710682134
נשיקות גנובות

| --- | --- |

 בימוי:  פרנסואה טריפו 
 הופק בידי:  מרסל ברבר, פרנסואה טריפו 
 תסריט:  פרנסואה טריפו, קלוד דה ז'יברה, ברנרד רבון 
 עריכה:  אנייס גולימוט 
 שחקנים ראשיים:  ז'אן-פייר לאו  דלפין סייריג  קלוד ז'אד  מייקל לונסדייל  הארי-מקס  אנדרה פלקון  דניאל צ'קלדי
 מוזיקה:  אנטואן דיאמל 
 צילום:  דניס קלרוול 
 מדינה:  צרפת 
 חברת הפקה:  לה פילם דו קארוס 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 באוגוסט 1968 
 משך הקרנה:  87 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט דרמה 
 תקציב:  $350,000
 פרסים:  פרס לואי דלוק 
 סרט קודם:  אנטואן וקולט
 סרט הבא:  תרגיל בנישואין
 סרטים בסדרה:  400 מלקות אנטואן וקולט נשיקות גנובות תרגיל בנישואין אהבה במנוסה
 דף הסרט ב־IMDb
 
נשיקות גנובות (צרפתית: Baisers volés) הוא סרט דרמה קומדיה רומנטית צרפתי משנת 1968 בבימויו של פרנסואה טריפו, בכיכובם של ז'אן-פייר לאו, דלפין סייר וקלוד ג'ייד. הסרט הוא הסרט השלישי בסדרת הסרטים של פרנסואה טריפו על אנטואן דואנל, קדמו לו הסרטים "400 המלקות" והסרט הקצר "אנטואן וקולט" (אנ'). בסרט זה מתחילה מערכת היחסים של אנטואן דואנל עם כריסטין דרבון, מערכת יחסים שממשיכה להתפתח בשני הסרטים הבאים והאחרונים בסדרת הסרטים על דואנל: "תרגיל בנישואין" ו"אהבה במנוסה".
שמו של הסרט בצרפתית מגיע משורה בשיר של שארל טרנה "Que reste-t-il de nos amours" (עברית: מה נותר מאהבתנו), שיר שמשמש גם כמנגינת החתימה של הסרט. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט מתחיל עם שׁוֹט צִדּוּד (Pan Shot) אל השערים הנעולים של הסינמטק הצרפתי, אז בארמון שאיו. על השערים יש שלט "סגור". זוהי התייחסותו של טריפו לפרשת לנגלואה בה פוטר ראש הסינמטק, אנרי לנגלואה בידי ממשלת צרפת. בסופו של דבר הוא הוחזר לתפקידו לאחר שמספר יוצרי סרטים צרפתים, ביניהם טריפו, מחו בדרכים שונות על המהלך.
עלילה

אנטואן משתחרר מהצבא עם הכותרת שאינו כשיר, ויוצא לחפש את אהובתו, הכנרת כריסטין דרבון. הוא כתב לה הרבה (אבל, היא אומרת, לא תמיד יפה) בזמן הצבא. מערכת היחסים ביניהם הססנית ולא פתורה. כריסטין יוצאת לסקי עם חברים כאשר אנטואן מגיע, והוריה שמחים לראותו. לאחר שנודע לה שאנטואן חזר מהשירות הצבאי, כריסטין הולכת לקבל את פניו בעבודה החדשה שלו כפקיד לילה במלון. עד מהרה אנטואן מפוטר מעבודתו במלון. אם סופרים גם את שירותו הצבאי, במהלך הסרט אנטואן מאבד שלושה מקומות עבודה ודי ברור שהוא הולך לאבד גם את עבודתו הרביעית והאחרונה. כל זה מסמן את הקושי של אנטואן למצוא את זהותו ולהשתלב במהלך החיים. אנטואן מתחיל לעבוד כבלש פרטי. במסגרת עבודתו, הוא מתחזה לעובד בחנות נעליים, במטרה לגלות למה כל העובדים של הבוס שונאים אותו. במהלך תקופה זו יחסיו עם כריסטין פחות קרובים. הוא מתוודע בעבודה לאשתו של הבוס ומתאהב בה. הוא רב עם כרסיטין, ואומר לה שמעולם הוא לא העריץ אותה. בעקבות יחסיו עם אשתו של הבוס הוא רוצה לעזוב את עבודתו בחנות הנעליים, ולפיכך מפוטר מסוכנות הבילוש. העבודה הבאה שלו היא טכנאי טלוויזיה. בתקופה זו יש נתק בינו לבין כריסטין בעקבות הריב ביניהם. כריסטין נשארת בבית הוריה לעבד ומקלקלת בכוונה את הטלוויזיה ומזמינה שירות תיקונים. החברה שולחת את אנטואן כדי לתקן את הטלוויזיה, אבל הוא לא ממש מצליח. בבוקר הם נמצאים יחד באותה מיטה. סצנת הסיום של הסרט מציגה את המאורסים הטריים אנטואן וכריסטין, מטיילים בפארק. גבר מוזר שעוקב אחרי כריסטין במשך ימים ניגש לבני הזוג ומצהיר על אהבתו לכריסטין. הוא מתאר את אהבתו כ"קבועה" ובניגוד לאהבה ה"זמנית" של "אנשים זמניים". כשהוא מתרחק, כריסטין מניחה שהאיש אינו שפוי. אנטואן, שמזהה קווי דמיון בין דבריו של האיש להתנהגותו כלפי כריסטין מודה ש"הוא חייב להיות".
צוות השחקנים הראשי

ז'אן-פייר לאו - אנטואן דואנל
קלוד ז'אד - כריסטין דברון
דלפין סייריג - פביאן טברד
מייקל לונסדייל - ז'ורז' טברד
הארי-מקס - מר אנרי
אנדרה פלקון - מר בליידי, מנהל סוכנות הבילוש הפרטית
דניאל צ'קלדי - אביה של כריסטין
קלייר דוהמל - אמה של כריסטין
קתרין לוץ - קתרין
מרטין פרייר - מנהל
ז'אק ריספל - מר קולין
רפרנסים לסרטים של טריפו

בתחילת הסרט ניתן לראות את דואנל קורא תרגום לצרפתית של הרומן של וויליאם אירי (קורנל וולריך) משנת 1947 ולס לתוך החשיכה, עליו מבוסס סרטו הבא של טריפו, בת הים של מיסיסיפי.
קולט טאצי ובעלה אלברט מופיעים בהופעת קמיע קצרה. היא מקנטרת את דואנל על כך שלא יצר איתה קשר, ואומרת שהוא לא נהג "לפחד מהטלפון". זוהי התייחסות לעלילה של אנטואן וקולט מ-1962.
ביקורות

"נשיקות גנובות" זכה לביקורות טובות על ידי מבקרים מרחבי העולם. לסרט יש דירוג של 97% באתר Rotten Tomatoes, ציון שמבוסס על 29 ביקורות עם דירוג ממוצע של 7.8/10. באתר נכתב "נשיקות גנובות הוא סרט המשך מעולה ל-"400 המלקות" בו הדמות של אנטוען דונל הופכת לדמות סימפתית, מטופשית ורומנטית".
דני פירי תיאר את הסרט כ"המדיטציה השנונה, העצובה ומלאת התובנות של פרנסואה טריפו על אהבה, הכוללת תשוקה, חיזור, בלבול, קונפליקט, רומנטיקה, קנאה, חוסר נאמנות, חוסר יושר, מין, כיבוש ומחויבות (ומחשבות שניות)".
פרסים ומועמדויות

| שָׁנָה | טקס פרסים | קטגוריה | מוּעֲמָד | תוֹצָאָה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1970 | פרסי מועצת הביקורת הלאומית | סרטים מובילים בשפה זרה | נשיקות גנובות | זכייה |
| 1970 | פרסי האגודה הלאומית למבקרי קולנוע | הסרט הטוב ביותר | נשיקות גנובות | מועמדות |
| 1970 | פרסי האגודה הלאומית למבקרי קולנוע | הבמאי הטוב ביותר | פרנסואה טריפו | זכייה |
| 1970 | פרסי האגודה הלאומית למבקרי קולנוע | שחקנית המשנה הטובה ביותר | דלפין סייריג | זכייה |
| 1969 | פרסי אוסקר | הסרט הטוב ביותר בשפה זרה | נשיקות גנובות | מועמדות |
| 1969 | פרסי גלובוס הזהב | הסרט הטוב ביותר בשפה זרה | נשיקות גנובות | מועמדות |
| 1969 | הסינדיקט הצרפתי של מבקרי הקולנוע | פרס מליס | נשיקות גנובות | זכייה |
| 1969 | פרסי חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק | שחקנית המשנה הטובה ביותר | דלפין סייריג | מועמדות |
| 1969 | פרסי חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק | התסריט הטוב ביותר | ברנרד רבון, קלוד דה ג'יראי, פרנסואה טריפו | מועמדות |
| 1968 | מחברות הקולנוע | רשימת 10 הסרטים המובילים בשנה זו | פרנסואה טריפו | מקום שמיני |
| 1968 | פריקס לואי דלוק | הסרט הטוב ביותר | נשיקות גנובות | זכייה |