stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השפעתה התרבותית של מדונה
מדונה באומנות העכשווית

במהלך הקריירה שלה מדונה השפיעה גם על עולם האומנות כאשר "עשתה זאת מאחורי הקלעים" סטפני אקארדט, כתבת במגזין W. בין היתר, במהלך הקריירה שלה תרמה כספים או נתנה חסות לתערוכות אומנות שונות שזכו לביקורות חיוביות כולל הרטרוספקטיבה הגדולה הראשונה של טינה מודוטי, שהאוצרת והיסטוריונית האמנות, אן הרנונקורט אמרה שהיא [מדונה] "מציגה את אותה [מודוטי] לציבור רחב יותר". תחושות דומות הגיעו מרוזי מילארד, כתבת האמנות של BBC, כשהעניקה את פרס טרנר בטייט בריטניה בשנת 2001. היא נתנה חסות לתערוכה של הצלמת והאמנית סינדי שרמן במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בשנת 1997. מדונה ידועה כאספנית יצירות אומנות; יש לה יצירות אמנות בשווי 100 מיליון דולרים, הכוללות כ-300 יצירות של ציירים כמו פרידה קאלו וסלבדור דאלי. בשנת 1996 היא נכללה ברשימת "100 אספני האומנות הגדולים ביותר" של Art & Antiques וברשימת "25 אספני האומנות המובילים" של הוליווד ריפורטר בשנת 2013.
מבקרי אמנות והיסטוריוני אמנות כמו ג'ון א. ווקר בדקו גם את הקריירה שלה בפרספקטיבה של האמנויות. מלבד פעילויותיה הקשורות בזירת האמנות, במהלך הקריירה שלה עבדה מדונה עם יוצר וידאו, צלמי אופנה ומעצבים רבים ואף עם אמני פלסטיק כמו אנדי וורהול, קית' הרינג ובן זוגה לשעבר, ז'אן-מישל בסקיה. עבודתה של מדונה עם אותם אנשים זכתה לביקורות חיוביות. בעקבות כך, נכתב במגזין טיימס האירי כי מדונה "הייתה כוכבת הפופ הנשית הראשונה שעסקה באופן מלא באלמנטים הוויזואליים של האמנות שלה בזמן שהדגישה את שיתופי הפעולה שלה". כתב מYGO מגזין W אמר שמדונה הייתה "הראשונה ששיתפה פעולה בין אמני פופ למעצבים באופן שגרתי". האוצר ומבקר הצילום וינס אלטי אמר כי מדונה הגיעה ל"מעמד אייקוני" בתחום.
כתבת מטעם מגזין W תיארה אותה כחלוצת תחום שילוב הפופ והאומנות. היא תוארה בעיני רבים כראשונה לנצל את הפוטנציאל המלא של וידאו קליפים, כפי שגם תיארה לוסי או'בריאן באנציקלופדיה בריטניקה. מבקר הקולנוע ארמונד וייט אמר שהיא גרמה לכמה אמנים להיות בעלי "תודעה אמנותית" והרגישו ש"הם לעולם לא יחזרו על הרגע שבו הקשר של מדונה לצייטגייסט הפך להיסטורי".
בתפיסתו של אמן הגרפיטי ופרשן התרבות, פאב פייב פרדי "היא הדוגמה המושלמת של האמן החזותי". לאחר מותו של מייקל ג'קסון, הרכב מבקרי אמנות ארגנטינאים ראו בה "האמנית האוניברסלית היחידה שנותרה בעינה". מבקרים רבים, כולל דניאל מולינה, גרסיאלה ספרנצה ואלישיה דה ארטיגה הסבירו שהיא עצמה "ביטוי מולטימדי שמרכז את האופנה, המחול, הצילום, הפיסול, המוזיקה, הווידאו והציור". תפיסה דומה צוינה בידי ג'ון פארלס כשהזמין את הקהל לראות בה "פרויקט אמנות רב-מדיה מתמשך". אמן האשליות דייוויד בליין תיאר אותה "כמי שבעצמה היא יצירת האמנות הגדולה ביותר שלה – דבר כה משפיע עד כדי בלתי נתפס". פרופסור ג'ון ר. מאי ללימודי אנגלית ודת הסיק שהיא "גזאמטקונסטוורקית" וכותב המוזיקה הסקוטי אלן מקגי אמר שהיא "אמנות פוסט-מודרנית שכמותה לעולם לא נראה עוד".
השפעה מסחרית

הסמיוטיות וההשפעה של מדונה התרחבו גם בתחום בתי הספר העסקיים וקהילת השיווק. כלכלנים, משווקים, יזמים, או מומחים עסקיים אחרים ניתחו או ערכו קורסים אשר חוקרים את "אסטרטגיות" ההצלחה והמסחריות שלה; כך למשל האקדמאי דאגלס קלנר אמר כי "אי אפשר לתפוס את תופעת מדונה במלואה בלי לנתח את אסטרטגיות השיווק שלה".
הכלכלן והחוקר רוברט מ. גרנט הקדיש אודותיה שיעור בשנת 2008 והדגיש את ההקשר של עולם הבידור לתחרותיות. מומחה השיווק והפרופסור סטיבן בראון מאוניברסיטת אלסטר כינה אותה "גאון שיווקי" בעת שחקר את המקרה שלה. הפרופסור לעסקים אורן הררי טבע את הביטוי "אפקט מדונה" בהשראת הטקטיקות והשינויים העסקיים שלה, בעוד שראה את השימוש בו גם לאנשים פרטיים וגם לארגונים. דוקטור פיטר ואן האם מ-NATO Review הסביר את "עקומת מדונה", ביטוי ששימש כמה אנליסטים עסקיים לתיאור ה"הסתגלות למשימות חדשות תוך שמירה על עקרונות עצמך". הוא הסביר עוד כי "עסקים משתמשים במדונה כמודל לחיקוי של המצאה עצמית מחדש". הפסיכולוג כריסטופר ברגלנד ניתח את הצלחתה של הזמרת גם הוא אך מנקודת מבט של מדעי המוח.
כמו כן, זכתה מדונה להערכה ממגוון מומחים בתעשייה כאשת עסקים וכמה מהם כינו אותה "אשת העסקים החכמה ביותר באמריקה". בית הספר לעסקים של קלי אמר שהיא יותר מ"סמל פולחן הפופ" "והייתה אימפריה מהיום הראשון". פרופסור רוברט מיקליץ' תיאר אותה כתאגיד בפני עצמה, כאשר דיבר על כך בספרו מ"הגל למדונה". קולין בארו, חוקר אורח בבית הספר למינהל קרנפילד, ראה בה "ארגון בפני עצמה". מרטין קופ מומחה ביזמות והתאורטיקן, ג'יימי אנדרסון, כינו אותה כמישהי ש"נולדה להיות יזמית". בשנת 2018, פטרישיה ליפה דייוויס מ-Campaign, עסקה במדונה בגיל 60, והציעה את המקרה שלה כדוגמה טובה למשווקים המתמקדים בקבוצות דמוגרפיות ישנות יותר של נשים. תרומתה בסיוע לעיצוב עסקי המוזיקה זכתה להערכה על ידי לוסי או'בריאן, שאמרה כי מדונה הפכה לראשונה "שניצלה את הרעיון" של אמנית הפופ כמותג בשנות השמונים. העורך ג'רלד מרזורטי אמר כי מטרתה של מדונה הייתה להכניס את תופעת ה"כוכבות" לתוך המולטימדיה.
כבר בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 גופים ואנשים רבים כינו אותה כזמרת המצליחה ביותר שיש תוך כדי שבשנת 1998 גינס שיאי עולם הכתירו אותה באופן רשמי כזמרת שמכרה הכי הרבה אלבומים ושירים בכל הזמנים. חוקרים מכתב העת Journal of Business Research כינו אותה לא רק כזמרת המצליחה ביותר שיש בהיסטוריה מבחינה מסחרית, אלא גם כזמרת המצליחה ביותר בכל הזמנים בתחום סיבובי ההופעות; על כך, הצהירו שישנה "הכרה במותג ובאורח החיים שלה". בשנת 2015 לימדה יועצת המגדר והמוזיקולוגית לורה ויניאלה בקורס שהוקדש למדונה באוניברסיטת אוביידו כי "היא האישה היחידה שיש לה קריירה כה ארוכה ומצליחה בעולם המוזיקה".
מדונה הפכה לאישה הראשונה שהופיע על שער מגזין פורבס. בנוסף, היא נכללה בכמה מרשימות ההכנסות וההון שלהם מאז הקריירה המוקדמת שלה בשנות השמונים ואף הוכתרה כזמרת העשירה ביותר. מגזין העסקים האמריקני, Fast Company כינה אותה כ"מותג הפופ הגדול ביותר על פני כדור הארץ". בשנת 2021, פורסם בפורבס כי לאורך הקריירה הרוויחה מדונה למעלה מ-1.2 מיליארד דולרים.
מדונה בתרבות הפופולרית

מדונה כאייקון פופ ודמות על תרבות פופולרית גרמה לאנשים רבים לנתח את אישיותה ועבודותיה המוזיקליות והוויזואליות לאורך השנים. בשנות התשעים, האקדמאי דגלאס קלנר ראה בה "סמל תרבות פופ בעל השפעה רבה" ו"הזמרת המדוברת ביותר במוזיקה הפופולרית". התפיסה המתמשכת של מדונה כנושא בתרבות הפופולרית באה לידי ביטוי על ידי יועצי תקשורת וחוקרי לימודי מדיה כאשר אמרו כי: "מדונה ממשיכה להיות נוכחות מאתגרת בתוך התרבות הפופולרית".
בשנת 2012, מבקרים לטיניים כמו ויקטור לנור תפסו את מדונה כהאדם המשפיע ביותר על התרבות הפופולרית באותה תקופה. בשנת 2015, חוקר מהתכנית "מחקר בתחומים" של אוניברסיטת ראטגרס אמר כי "מדונה הפכה לאייקון הפופ הגדול והחשוב ביותר מבחינה חברתית, כמו גם השנוי במחלוקת ביותר". כשהגיעה לגיל 60 בשנת 2018, הציג הגרדיאן סדרת מאמרים הדנה בדמותה בנקודת מבטם של מספר מחברים, כולל כותבי טור או מוזיקאים. במסגרת הערות אלה, כותבת הטור "המשקיף" ברברה אלן כתבה כי "היא רצתה להגדיר את הצייטגייסט ולא רק לשקף אותו" ואמרה כי "התרבות הפופולרית עדיין מריחה מההשפעה שלה". במאמר שלה היא ציינה גם שמדונה היא "הניצולה הגדולה ביותר של הפופ"
ז'ורז' קלוד גילברט ציין כי "תקופה ארוכה שהתקבלה מדונה כסמל פופ אשר מציע אותה כמיתוס פוסט-מודרני שיש בו אוניברסליות ונצחיות לכאורה". כמו כן, ראסל איליפה מ-PRS for Music כתב כי "במהלך הקריירה שלה, מדונה חרגה מהמונח 'כוכבת פופ' כדי להפוך לאייקון תרבות עולמי".
מדונה בתרבות הפופולרית > כדמות ציבורית ותקשורתית

מחברים במכלול האקדמי "The Connection Madonna" מצאו כי "חוקרים אחרים מנתחים שיחות וייצוגים של מדונה בתקשורת". פרופסורית אן קווטקוביץ' אמרה כי דמויות כמו מדונה חושפות את "ההישג העולמי של תרבות התקשורת". אקדמאים שונים ציינו גם פרשנות של עורך "The Village Voice" סטיבן אנדרסון על מדונה, שאמר בשנת 1989: "היא הפכה למאגר לכל הרעיונות שלנו לגבי תהילה, כסף, מין, פמיניזם, תרבות פופ ואפילו מוות". בראייה רטרואקטיבית לנקודה זו, הקוראת הבריטית דבורה ג'רמין מאוניברסיטת רוהמפטון הגיבה בשנת 2016 כי מדונה "מתיישנת ולא פורשת מהעין וממשיכה לתפקד כמאגר".
לתפיסתה של הפילוסופית הספרדית, לאנה מרתה גונזלס מדונה אין בולטות "תרבותית" אך היא "תהיה משמעותית יותר מבחינה תרבותית מרוב האנשים ששינו את מסלול היסטוריה". כותב המוזיקה והמורה טי קול רייצ'ל שכתב עבור פיצ'פורק בשנת 2015, אמר: "אם אתה לא מעריץ שרוף - או אפילו מעריץ בכלל - אין מנוס ממדונה. היא נמצאת בכל מקום". אף על פי שבמהלך השנים דובר על ההצלחה ועל ההשפעה של מדונה בתחום המוזיקה היו גם אנשים שבמהלך השנים חשו שמעבר לתעשיית המוזיקה מדונה היא אחת מהנשים המוכרות בעולם.
מבקר המוזיקה סטיבן תומאס ארלוויין כתב בפרופיל שלה ב-Allmusic וב-MTV כי "אחד ההישגים הגדולים ביותר של מדונה הוא האופן שבו היא עשתה מניפולציה על התקשורת והציבור במוזיקה שלה, בסרטונים שלה, בפרסום שלה ובמיניות שלה". בקי ג'ונסטון ממגזין "Interview" אמרה שמדונה תמיד "הקניטה עיתונאים בצורה מעולה" והייתה "חצופה ובוטה כאשר הסיטואציה דרשה את זה". הפעילה פוליטית, יסמינה טסנוביץ' כינתה את מדונה "אחת הפרפורמריות הכנות בתרבות הפופ" וטענה עוד כי השינויים שלה "מחושבים היטב". בשנת 2013 אמרה המרצה בקה קראגין כי "מדונה הצליחה להחזיק את תשומת לב הציבור במשך 30 שנה" עם כישורים כמו "להביע את עצמה". עורך המוזיקה ביל פריסקיקס-וורן כתב כי "המגה-סטאריות של מדונה וההשפעה התרבותית שלה הפכו אותה באותה מידה למבנה חברתי ולאדם שהפך לרעיון".
"סוגים רבים ושונים של אנשים [,] מעריכים את מדונה מסיבות רבות ושונות. למדונה יש מעריצים צעירים ומבוגרים, סטרייטים והומוסקסואלים, משכילים ולא מלומדים, אנשים שבאים ממדינות מפותחות ואנשים שבאיפ ממדינות עולם שלישי, שחורים, לבנים, חומים וצהובים, ושל כל העדפה מינית, קטגוריה דמוגרפית ואורח חיים שאפשר להעלות על הדעת. אנשים השונים זה מזה בכל דרך, עדיין יכולים למצוא משהו רלוונטי בתדמית הרב ממדית של מדונה".
— המדען החברתי ג'יימס לול.
מדונה בתרבות הפופולרית > תהילה

סטן הוקינס מאוניברסיטת לידס אמר שמדונה הייתה אמנית הסולו הנשית הראשונה שזכתה למעמד של כוכבת-על בשנות השמונים. ההיסטוריון גיל טרוי הגדיר את מדונה כ"כוכבת הנשים הדומיננטית של שנות ה-80". האקדמאי אנדרו פרגוסון טען כי "הפשע הכי גדול שלה היה אריכות ימים" בעוד האקדמאית לין פרגיסון דווקא טענה שהפופולריות שלה דעכה בשנות ה-90. הסופר הבריטי מארק ווטס, שכתב את כתב העת האקדמי "New Theatre Quarterly" בשנת 1996, הרגיש כי עלייתה וירידתה (הנתפסת) של מדונה הלכה, כביכול, יד ביד עם זו של התיאוריה הפוסט-מודרנית - "אך בכל זאת השפיעה רבות על כך".
מעבר לתפיסות חלוקות, ארין סקארדה כתבה ל"טיים" בשנת 2012 כי "היא בעצם הגדירה מחדש את המשמעות של להיות מפורסמת באמריקה". הסופר הבריטי פיטר רובינסון אמר גם כי "מדונה די המציאה את תהילת הפופ העכשווית כך שיש מעט ממנה ב-DNA של כל דבר פופ מודרני". העורכת אנאלי ניויץ ציינה בשנות התשעים כי "תחומי התאולוגיה למחקרים קווירים כתבו מחקרים על משמעות של מדונה ליחסי מין, לתרבות האמריקאית ולעתיד".
במהלך ארבעה עשורים רצופים מדונה תוארה על ידי כלי תקשורת רבים כ"אחת מהנשים המפורסמות ביותר" או ה"אמנית הידועה ביותר". בתגובה לנקודה זו תיעד האקדמאי הצרפתי ז'ורז' קלוד גילברט כי "בעיתונות האמריקאית, הבריטית, האוסטרלית והצרפתית" (ארבעת מקורותיו העיקריים) "זה ברור כשמש שמדונה היא האישה המפורסמת ביותר בעולם". בגישות דומות תיאר אותה המלומד והכלכלן הבריטי רוברט מ. גרנט כ"האישה הידועה ביותר על פני כדור הארץ" בשנת 2008. היועץ הפוליטי אהרון קליין אמר בשנת 2007 כי היא ככל הנראה "הסלבריטאית האמריקאית הידועה ביותר במזרח התיכון". רוזי מילארד מ-BBC אמרה כ"אי אפשר לומר שהפרסונה המפורסמת ביותר המתגוררת בבריטניה" (בהתייחס לעובדה כי היא מילארד מתגוררת בבריטניה). הסופר הבריטי מאט קין כתב בשנת 2018: "היא אחת הנשים המפורסמות ביותר שחיו אי פעם". אוניברסיטת קורנל הכתירה את מדונה בשנת 2014 כ"האישה המשפיעה ביותר בהיסטוריה" במחקר המבוסס על אלגוריתמים מוויקיפדיה. יתר על כן, היועץ הפיננסי אלווין הול כינה את מדונה בשנת 2003 כ"סלבריטאית החזקה בעולם" באותה תקופה.
מדונה בתרבות הפופולרית > כינויי כבוד עבור מדונה

במהלך הקריירה שלה מדונה זכתה למספר כינויי כבוד. המגזין הצ'יליאני "Qué Pasa" הצהיר בשנת 1996 כי "ניתן לייחס למדונה כינויים רבים ולעולם לא להגזים. היא מלכת הפופ הבלתי מעורערת, אלת המין ומלכת השיווק". הפרופסור האוסטרלי רוברט קלארק מאוניברסיטת טסמניה כתב ב"סלוניטי קולוניאליזם "(2009) כי "מדונה מזוהה עם מגוון כינויים כמו 'נערה חומרנית' או 'מלכת הפופ' המתייחסים לקריירת הפופ העסקית הגדולה שלה". סופר המוזיקה הסקוטי אלן מקגי טען כי מדונה ומייקל ג'קסון המציאו את המונחים "מלכה ומלך הפופ", ואילו העיתונאית האמריקאית עדנה גונדרסן תיארה את מייקל ג'קסון, פרינס ומדונה כ"שלישיית פופ עמידה בחצי מאה שלהם" בשנת 2009.
במאמרים אקדמאים של שנות התשעים היא כונתה "מדוזה מודרנית" ועל ידי חלקם כ"מלכת ההפרעה המגדרית" "ו"מלכת הגזעיות". כמו כן היא גם כונתה כ"מלכת ההקצבות". פרופסור מתיו דונהיו, שמרצה על מדונה ברבים משיעורים שלו במחלקה לתרבות פופולרית באוניברסיטת בולינג גרין סטייט, כינה אותה "מלכת כל המדיה". העיתונות הבריטית כינתה אותה בתואר "מאדג'" כשעברה ללונדון בסוף שנות התשעים. היא כונתה גם מלכת MTV ו-CNN אמרו כי MTV יכולים לעשות ערוץ שהוא רק של מדונה.
השפעות > דברים שהשפיעו על מדונה

בנשיונל ג'יאוגרפיק מצאו כי היסטוריונים או אנתרופולוגים עוקבים אחר השפעותיה מכמה השראות תרבותיות כמו הרוחניות המזרח תיכונית ועד לתולדות האמנות הפמיניסטית. היא קיבלה השראה גם מזמרים וסלבריטאים אחרים, בעוד ביוגרפים רבים תיעדו כי ההשראות העיקריות שלה הגיעו מעולם האמנות והקולנוע, במקום המוזיקה. משקיפים התייחסו להשפעתה על שחקנים אחרים כמו הווארד קרמר, מנהל האוצרות והמוזיאון של היכל התהילה של הרוק אנד רול אמר כי "אף על פי שלמדונה היו השפעות, היא יצרה את הסגנון האישי שלה". הוא הוסיף כי הזמרת "כתבה נוסחה משלה; היא לא הייתה צריכה לעקוב אחר הנוסחה של אף אחד".
השפעות > דברים שמדונה השפיעה עליהם

מספר גדול של סופרים בינלאומיים ועיתונאים שעוסקים במוזיקה ציינו את השפעתה של מדונה על אחרים, בעיקר בקרב אמניות. ג'וסלין ונה מ-MTV אמרה כי "היא השפיעה על אחרים" "ואפילו על עצמה". איאן יאנגס מ-BBC כתב כי "השפעתה על אחרים באה באותה מידה מדמותה כמו מהמוזיקה שלה". יאנגס וגם פול ריס מ-Q ציינו כי מדונה "מודעת להשפעה שיש לה על אחרים".
עיתונאי המוזיקה דייגו א. מאנרייק, ציין את הדומיננטיות במצעדים של "יורשיה" וציין כי "במונחים של תרבות הפופ אנו חיים בתקופת מדונה". המסאי גיליאן ברנסטטר, שכתב ל"דיילי דוט ", שיתף גם הוא מחשבות דומות ומצא חשיבות רבה יותר בהשפעתה וכתב כי מדונה היא אחד ה"גורמים הגדולים ביותר בהשפעה זו" הוא ציין את התקופה של שנות ה-80 בה מדונה פרצה, והתייחס לעובדה שאז רוב המוזיקאים הבולטים היו גברים. בראנסטטר הרגיש שהזמרת "מפוזרת בכל מעשה מרכזי" וההשפעה שלה "כמעט מחניקה במלואה". מקורות ומחברים כמו "Branstetter" היו מודעים להשפעתם של אמני מדורות אחרים ממדונה, בעוד ניק לוין מ-iD, הסביר בשנת 2018 כי "היא לא קבעה את התבנית לבדה" אך "יותר מכל אחד אחר, מדונה יצרה את כללי ההתקשרות שמתקיימים כעת על ידי כולם". באותה שנה, 2018, צוות בילבורד השווה אותה למייקל ג'קסון ופרינס והוסיף כי "מדונה היא עדיין זו שהכי קבעה את התבנית למה שכוכב פופ יכול וצריך להיות".
בסקירה נרחבת יותר סיכמה מישל קסטילו מ"טיים" בשנת 2010 כי לכל כוכבת פופ (בשניים-שלושה העשורים האחרונים) צריכה להודות במובן מסוים למדונה על הצלחתה". מחשבות דומות הגיעו מהפרופסורית מרי קרוס שכתבה כי "אייקוני פופ חדשים חייבים למדונה תודה" והוסיפה כי "השפעתה אינה ניתנת להכחשה ומרחיקה לכת". טוני סקלפני כתב עבור MSNBC בשנת 2008, כי "אמנים עדיין משתמשים ברעיונות שלה ונראים מודרניים שהם עושים זאת". השפעתה הרחבה של מדונה על אמניות וההשפעה שהייתה לה ביצירותיהן צוינה על ידי מגזין Vice: "ביקורות על עבודותיה שימשו מפת דרכים לבדיקת נשים בכל שלב בקריירת המוזיקה שלהן."
מחוץ לתעשיית המוזיקה, מדונה זכתה לספרים רבים, מאמרים ויצירות ספרותיות אחרות, כאשר רוב הכותבים ציינו את השפעתה הרבה. הסופרת מאורה ג'ונסטון התייחסה לנקודה זו ואמרה כי "התיאבון לספרים על מדונה הוא גדול, ומגוון הגישות שכותבים, עורכים וצלמים נקטו כדי לעצב את דיוקנאותיהם הוא עדות לאופן שבו הקריירה שלה גם עוררה השראה". דוגמאות לכך כוללות את הסופר האיטלקי פרנצ'סקו פלקוני, שאמר כי היא היוותה השראה לקריירת הכתיבה שלו. הצלם מריו טסטינו הוא דוגמה נוספת. בראיון עם נייג'ל פרנדייל הוא אמר כי מדונה היא הלא דוגמנית הראשונה שהוא שיתף איתה פעולה: "איתה ידעתי שגיליתי את הסגנון שלי כי אני אוהב להאמין למה שאני מצלם". מעצבת האופנה אנה סוי ציינה את מדונה כהשפעה בקריירה שלה. היא הגיבה כי מפגש עם הזמרת נתן לה "ביטחון" ונתן לה "מוטיבציה ליישם את הרעיון של להתחיל מופע מסלול ראשון משלה".
השפעתה נמצאה גם באמנים עכשוויים. דוגמה כללית כוללת מאמר מאת "Dazed" משנת 2014 על ידי האוצר ג'פרסון האק כאשר ניתח יצירות אומנות של אומנים עכשוויים בהקשר של מדונה. אחת מהן הייתה סילביה פראדה שאמרה: "מבחינתי מדונה הפכה לחשובה עוד יותר מכל תנועת אמנות מבחינת ההיסטוריה והתרבות הפופולרית". הצייר הסקוטי פיטר האוסון, שהקדיש יצירות רבות לזמרת העיר פעם כי "היא נושא שכולם נמשכים אליו". הצייר המקסיקני אלברטו ג'ירונלה הקדיש כמעט את כל עבודותיו בימיו האחרונים למדונה והוא תיאר כי "יותר מפופ, היא הסוריאליסטית האחרונה".
השפעות > מדונה ככינוי או כטייטל עבור אחרים

מאז שנות השמונים נקראו אמנים מגוונים (בעיקר מוזיקאיות נשים) ברחבי העולם "מדונה" על ידי העיתונות, המבקרים או האינטלקטואלים. עניין זה זכה לסיקור משמעותי גם בספרות של חלקם. למשל הזמרת בריטני ספירס נקרא לימים "היורשת של מדונה" ו"נסיכת הפופ" לאור העובדה כי מדונה נקראה "מלכת הפופ". הפילוסוף הקנדי פול ת'אגארד הסביר כי "כשאנשים אומרים ש-(ספירס)כ היא המדונה החדשה, הם לא מתכוונים פשוטו כמשמעו שהיא מדונה, אלא הם מצביעים על כמה דמיון שיטתי יש בין השתיים". בסקירה כללית של עניין זה כצבו מגזין בילבורד בשנת 2017 כי מדונה "צריכה לקחת על עצמה את תפקיד המפקדת העומד בחזית הנשים" וכן "את המורכבות השנויה במחלוקת של המיניות האנושית, למרות השחרור הבלתי נמנע להתרחש". בנוסף הם כתבו כי מדונה "חייבת להיות קובעת טרנדים או מוזה עבור מפיקים, כותבי שירים, מעצבי אופנה או במאים כאחד ותואמים הן את מכירות השיא והן את ההישגים שלה". הביוגרפיות איסא מוגורוזה ולוס פרייטו פלורס, כתבו בשנת 2021, כי כל פעם "יש מדונה מקסיקנית, מדונה לטינית ואפילו מדונה שחורה" משום שהיא יצרה לעצמה דמות משלה ואנשים רבים תופסים אותה כדרך לעשות דברים".
מאז פריצתה בשנות ה-80 חברות תקליטים שונות ובניהם "CBS Records International" ו-"Reprise Records" ראו במדונה כמודל להצלחה ושאפו שהזמרות שלהן יצליחו כמו מדונה. זמרות כמו מרטיקה ואינדיה שהיו חתומות בחרות תקליטים אלו אף בחרו את שמות הבמה שלהן בהשראת מדונה. כך למשל חברת התקליטים הלטינית Hispavox שאפו שהזמרות שלהן יצליחו ככה שיוכלו לכנות אותן כ"מדונה הספרדייה". בראשית שנות התשעים תארה תופעה זו על ידי גלוריה טרווי בראיון ל"לוס אנג'לס טיימס" :" אמנים רבים במקסיקו נלחמים להיות המדונה הלטינית". טרווי עצמה קיבלתה באותה תקופה את תואר "מדונה הלטינית" או "מדונה המקסיקנית". במהלך שנות ה-2000 זמרות כמו ריהאנה, אניטה או דואה ליפה קיבלו כינויים בהשראת מדונה. גם הזמרת סנדרה קיבלו תואר בהשראת מדונה כאשר קיבלה את התואר "מדונה האירופאית". הזמרת אלישה צ'ינאי קיבלה גם היא תואר דומה כאשר קיבלה את התואר "מדונה ההודית" ואילו הזמרת הדרום אפריקאית ברנדה פיסי זכתה לכינוי "מדונה השחורה". מדונה עצמה גם השתמשה בביטוי זה כאשר בשנת 2015 כינתה את קניה ווסט כ"מדונה החדשה" וכ"מדונה השחורה".
דעות סותרות

הפרופסורית דיאן פקנולד כתבה ב"אייקונים אמריקאיים" (2006) כי מדונה הייתה גם "דמות מקטבת". התאורטיקן והמבקר, סטיוארט סים כתב כי "מדונה עכשיו קיבלה מעמד של אייקון תרבותי, אולם היא בעייתית ביותר" והגיעה למסקנה כי "[היא] מקשה עליה מאוד לקטלג; בהתאם לנקודת המבט של האדם". החוקרת אודרה גוגלר מאוניברסיטת להי הסבירה כי "יש להקה גדולה של מבקרים ששיבחו אותה בהתחלה, אך לאחר מכן התפכחו ממנה ככל שהיא נעשתה שנויה במחלוקת יותר ויותר".
במהלך הקריירה שלה משכה מדונה את תשומת לבם של ארגונים משפחתיים, אנטי פורנו פמיניסטיים וקבוצות דתיות ברחבי העולם עם חרם או מחאה. הסופר ג'וק מקגרגור מהארגון הנוצרי "L'Abri" אמר: "מגזר החברה שנפגע ביותר ממדונה, היה הקהילה הנוצרית". הפרופסור והשר ברוס פורבס הביע כי "כמה מהטקסטים החשובים והמעניינים ביותר בתרבות האמריקאית האחרונה שיש להם דאגות חופפות לתאולוגיות השחרור הם של מדונה".
הרבה מהמבקרים גם האשימו את מדונה בניכוס תרבותי. פרופסור לסוציולוגיה והסופר דייוויד צ'ייני תיעד בספרו "התפנית התרבותית" (1994) כי "עבור פעילים פוליטיים רבים, המשמעות היותר מטרידה היא שמדונה ערערה סימנים בסיסיים של חברות בתת-תרבות. גם אם ההצלחה שלה דעכה כעת". הסוציולוג ג'ון שפרד כתב כי מאפייני התרבות של מדונה מדגישות את "המציאות החברתית הנמשכת לצערנו של שליטה וכפיפות". מנהל אוניברסיטת בוסטון ג'ון ר. סילבר אמר כי "למדונה אין זכות יותר להגיד לילדינו מה לעשות כמו שלאדולף היטלר וסאדאם חוסיין לא היה את הזכות.
זו
מחבר הספר "סמלי המין" (1999) אמר כי מדונה "דחפה את הגבולות שרוב הנשים אינן מעוניינות לפרוץ". בשיאה של הקריירה שלה, כמה משקיפים כמו מבקר האומנות האיטלקי בוניטו, אליקה אוליבה והסופרת קמיל פאליה מצאו כי עבור חלקם "מדונה החזירה את [דימוי] זונת בבל, האלה האלילית שנאסרה על ידי הברית החדשה.
מחברי המאמר האקדמאי "The Madonna Connection" השוו את מדונה לסוקובוס, דמות של שדה מאגדות ימי ביניים אשר הייתה מפתה גברים לקיים איתה יחסי מין. הרב היהודי שמולי בוטאץ' אמר בשנת 2004: "במשך יותר משני עשורים היה מותר למדונה להשמיד את תעשיית ההקלטות הנשית באמצעות מחיקת הקו המפריד בין מוזיקה לפורנוגרפיה". בנוסף הוא תיאר את מעשיה את מדונה כ"מפחידים" וטען כי מדונה ואנשים כמוה "הולידו עולם טרגי". הפרופסורים שילה ג'פריס ושריל אוברס אמרו כי "מדונה הייתה מרכיב חשוב בהקניית המראה של הזונות כמראה של אופנה גבוהה ובכך סייעה לנורמליזציה של זנות בתרבות".
מחברי הספר "Representing gender in cultures" טענו כי מדונה הורידה ממעמדה כמוזיקאית אמיתית ואילו בעיני המבקר הבלגי לוק סנטה "היא בקושי מספקת כזמרת". לודוביק האנטר-טילני מפייננשל טיימס אמר כי "היא צודקת שהיא קוראת לעצמה אשת עסקים אך טועה בכך שקוראת לעצמה אמנית". הסופר מייקל קמפבל הרגיש כי "לא [מייקל] ג'קסון וגם מדונה לא היו מחדשים מוזיקליים", אף שהסביר כי "תרומתם המשפיעה והחדשנית ביותר הגיעה בתחומים אחרים". בנקודה אמביוולנטית אחרת, האינטלקטואלית הציבורית האוסטרלית, ג'רמיין גריר, הודתה כי היא בדעה המשותפת לרבים כי "היא [מדונה] לא יכולה לרקוד ולא לשיר", אך תיארה כי "למדונה יש את הכישרון היחיד שחשוב באמת במאה ה-21" שהוא "שיווק".
דעות סותרות > ביקורת ברחביי העולם

במהלך הקריירה שלה מדונה הוחרמה על ידי מדינות וקהילות ברחביי העולם. בשנת 2016, ראש הקבוצה הבריטית התומכת בצפון קוריאה האשימה את מדונה בקריסת ברית המועצות בכך שגרמה לאנשים להקשיב ל"היבטים המטומטמים ביותר של תרבות הפופ האימפריאליסטית הבורגנית". טענה נוספת בהקשר זה באה מהעיתונאי הרוסי מקסים שבצ'נקו, שכתב בשנת 2012 כי היא חלק מ"סמל חי של כל מה שטחי, מתעתע, ושונא שהמערב מפגין כלפי רוסיה ".
היועץ הפוליטי אהרון קליין בספרו "Schmoozing with Terrorists" כי כולם מכירים את מדונה במזרח התיכון באופן שלילי ושהטרוריסטים מאשימים אותה ב"השחתת האנושות עליי האדמות". בנוסף הוא טעם כי שייח'ים רבים רואים במדונה כמי שמנסה לגרום לצעירים מוסלמים לסטות מדרכם. בשנת 2015 דווח כי המדינה האסלאמית בעיראק ובלבנט כינו את ההופעות שלה והמוזיקה שלה כ"הרמון" ואמרו כי היא מייצגת ערכים אנטי מוסלמיים. חוקר המזרח התיכון פטריק קלאוסון אמר כי גם "הרדיקלים האיראנים דוחים את מדונה". החלטתה להופיע באירוויזיון ב-2019 עוררה ביקורת בקרב קבוצות פעילים, אקדמאים ואנשי רוח פלסטינים מ-PACBI ל-BDS.
היא קיבלה איומי מוות על ידי קבוצות רבות שכן השפעתה התרבותית נתפסת כשלילית בעיניהם. סוכנות הידיעות אוסטרליה (AAP) ציינה בשנת 2004 כי טרוריסטים פלסטינים איימו להרוג אותה "משום שהיא מייצגת דברים רבים שהם שונאים במערב". בעקבות כך היא ביטלה שלוש הופעות שהיו מתוכננות בישראל באותה תקופה. בשנת 2006 דווח כי ראשי פשע המאפיה רוסית איימו להרוג אותה כשהייתה בסיבוב הופעות. בשנת 2009 היא קיבלה גם איומים מצד קיצונים מוסלמים בישראל, כפי שהודיע ההיסטוריון והעיתונאי יוסי מלמן.
נושא האימוץ הפך גם למאוד פופולרי לאחר שבשנת 2006 אימצה שני ילדים. בשנת 2017 היא שוב אימצה שני ילדים נוספים מאפריקה קבוצות פעילים הזהירו אותה כי אם תעשה זאת זה יקל על הסחר של ילדים באפריקה. הפסל האיטלקי וולטר פוגני תכנן בשנת 1988 פסל של מדונה אותו רצה לבנות באיטליה מאחר שסבא וסבתה של מדונה הגיעו משם אך ראש עיריית פאסנטרו התנגד לרעיון ובכך לא יצא לפועל. גם קרובי המשפחה של מדונה באיטליה התנגדו לרעיון.