stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המושבה הסוציאליסטית לאנו
חיי המושבה לאנו דל ריו > תרבות ופנאי

אחד במאי, חג הפועלים ומועד הקמת ההתיישבות היה חג קהילתי בלאנו, שכלל מצעד ופיקניק קהילתי. בערבי חמישי ושבת נהגו לערוך ריקודים. אחד המתיישבים תיאר את הריקודים כך: "גם אם לאנו לא הייתה נותנת לי יותר מהתענוג של לקחת חלק בריקודים, הייתי מרגיל שקיבלתי את גמולי עבור כל המאמצים שעשיתי כדי להיות חבר בקהילה זו". במקום הוקם גם בית ספר לאומנות, ספריה עם אלפי כרכים.
לקהילה הייתה גם קבוצת בייסבול וקבוצות נוספות של ענפי ספורט אחרים. כמו כן הייתה גם חבורה תיאטרלית. לאנו ארחה גם מופעי מינסטרל בהם שחקנים לבנים צבעו את פניהם בשחור והציגו קטעים, לכאורה מחיי השחורים בארצות הברית. קללות נאסרו בנוכחות נשים וילדים, ומשקאות אלכוהוליים הוגשו רק באישור רופא. הפרה של הוראות אלו נענשה בשלילת עבודה או בסילוק מהקהילה.
קריסת המושבה בקליפורניה

היציבות הפוליטית בלאנו הופרה בשל מאבקים פנימיים בחבר המנהלים שהיה מורכב תחילה מ-7 ולאחר מכן מ-9 חברים, וכן בקרב האספה הכללית שהורכבה מכלל חברי ההתיישבות שהיו בעלי המניות של הקואופרטיב. על אף שהוועד המנהל היה יעיל למדי, הצהרת העקרונות של הקהילה הבטיחה "בעלות שווה, שכר שווה ואפשרויות חברתיות שוות" אך בפועל לאנו נוהלה באופן ריכוזי יחסית על ידי הוועד המנהל. התפתחו קבוצות אופוזיציוניות לוועד המנהל, ולניהול הריכוזי. חלק מהחברים פקפקו בעקרונותיו הסוציאליסטיים של לארימן.
גם החלטות האספה הכללית הושפעו מסכסוכים אישיים, שיצרו סביבה פוליטית לא יעילה. דיונים וויכוחים נמשכו שעות, ולבסוף נדחתה ההחלטה לכינוס הבא. אחד מתומכיו של הרימן, ר.ק. ויליאמס כתב: "החדשים שהגיעו לכאן מלאים באידיאלים ורעיונות בדבר סוג משונה של דמוקרטיה שאינה במקומה בגוף העוסק ב... עבודה מעשית. יש להתעקש, אם ההתיישבות הזו דינה להתקיים, לפעול על פי נוסחאות מנוסות של תאגידים וארגונים תחת הקפיטליזם. אנחנו לא מנסים להעלות כאן תיאטרון רפאים אוטופי". התומכים חשו כי ביטול חבר המנהלים יביא לאנרכיה ולכאוס וכי השליטה המרכזית חיונית להיווצרות מושבה סוציאליסטית פורחת.
גורם נוסף להתפרקות הקומונה היה משבר המים. הרימן הבטיח כמויות גדולות של מים למושבה הגדלה. על אף שתאורטית היה ללנו די מים כדי לקיים עצמה ולצמוח, את חלקם ניתן היה לאגור רק באמצעות בניית סכר. המושבה הגישה בקשה להיתר להקמתו, אך נציב התאגידים בקליפורניה דחה את הבקשה בטענה כי לאנשי המקום אין את הניסיון הדרוש לכך, ואף לא את ההון הנדרש לצורך ביצוע הפרויקט. על אף שמתכנני המושבה היו מודעים לבעיה זו, המשיכו להכחיש את מצוקת המים של ההתיישבות בפני קונים פוטנציאליים עד מאי 1917.
מלחמת העולם הראשונה תרמה אף היא לדעיכת הקומונה. על אף שבאופן רשמי תמכה לאנו ברעיונות פציפיסטיים, וביקשה להבטיח שחבריה יהיו מתנגדים מצפוניים לגיוס, איבדה המושבה צעירים רבים לחובת הגיוס. המלחמה הפעילה גם לחץ כלכלי על הקומונה, שכן היא יצרה מקומות עבודה רבים יותר בשכר גבוה יותר, אשר משכו את חברי המושבה שחשו פחות מחויבים לרעיון ההתיישבות.
לקריאה נוספת

שלום וורם, קומונות ואורחות חייהן, הוצאת עיינות, תשכ"ח.
| קומונות |
| --- | --- | --- |
| קומונות חילוניות | המושבה הסוציאליסטית לאנו • חוות ברוק • ניו הרמוני • קומונות ווילד • קומונת רלהיין |  |
| קומונות דתיות | נצרות קדומה • איסיים • דוחובורים • דיגרים • הוטרים • צוער • שייקרים • קהילת אונידה • ברודרהוף • בית-אל ואורורה • אמנה |  |
| קומונות בישראל, ביישוב ובתנועה הציונית | ביל"ו • גדוד העבודה • החלוץ • מושב שיתופי • קיבוץ • קבוצה • ירושלים החדשה • תנועת בוגרים • מעגל הקבוצות והקהילות השיתופיות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590047505171  LCCN: n83175604  VIAF: 124375144   WorldCat (עם VIAF): 124375144 
ג'ובּ הארימן, 1902
כרזת גיוס מתיישבים שפורסמה ב-1914 בעיתון The Western Comrade: "לאנו דל ריו בעמק אנטילופ, מחוז לוס אנג'לס, קליפורניה, זקוקה ל-900 גברים ונשים יחידים וכן לגברים נשואים ומשפחתם. זו הזדמנות של פעם בחיים לפתור את בעיית האבטלה ולספר עתיד לך ולילדיך. יש לנו קרקע ומים, מכונות ומומחים לכל שטחי הייצור. אין צורך בניסיון חקלאי. גברים ונשים כמעט מכל המקצועות השימושיים נחוצים. כל חבר הוא בעל מניות בחברה. לפרטים נוספים: חברת מסקל מים ואדמה, ג'ובּ הארימן, נשיא"
שער הגיוליון השני של הווסטרן קאמרד מנובמבר 1914, ובו פרסום על התוכניות לפיתוח לאנו דל ריו.
חורבות לאנו בנקודת ההתיישבות ההיסטורית בקליפורניה, כיום (2009)
ניקולאי איבנוביץ' קוזנצוב

| --- | --- |

 לידה:  27 ביולי 1911 זיריאנקה, רוסיה 
 התאבד:  9 במרץ 1944 (בגיל 32) Boratyn, Lviv Oblast, אוקראינה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  גבעת התהילה 
 מעסיק:  נ.ק.ו.ד. 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 פרסים והוקרה:  גיבור ברית המועצות (16 באוקטובר 1944)  עיטור לנין (26 בדצמבר 1943)  Defender of the Motherland Medal  מדליה לפרטיזן במלחמה הפטריוטית הגדולה  מדליית "פרטיזן במלחמה הפטריוטית" דרגה 1 
 
ניקולאי איבנוביץ' קוזנצוב (ברוסית: Николай Иванович Кузнецов;‏ 27 ביולי 1911 – 9 במרץ 1944) היה סוכן ביון סובייטי שפעל באוקראינה הכבושה בימי מלחמת העולם השנייה במסווה של קצין גרמני. בנוסף להשגת מידע מודיעיני ביצע משימות חיסול של קציני ורמאכט בכירים ופקידי הממשל הנאצי במערב אוקראינה.
ביוגרפיה

ניקולאי קוזנצוב נולד בכפר זיריאנקה (כיום במחוז סברדלובסק) במשפחת איכרים. לאחר סיום בית ספר למד במכללה ליערנות. כבר בגיל צעיר התגלה אצלו כישרון לשפות – באופן עצמאי הצליח ללמוד גרמנית, צרפתית ואספרנטו. לאחר סיום המכללה עבד כיערן. בשנים 1932–1936 למד (לימודי ערב) בפקולטה להנדסה בעיר סברדלובסק. בעת לימודיו בעיר גויס לנ.ק.ו.ד., תחילה כסייען ולאחר מכן כסוכן מן המניין. משימותיו העיקריות כסוכן היו מעקב אחר מהנדסים גרמנים, שעזרו בהקמת מפעלי תעשייה באזור אורל. קוזנצוב הוצמד לקבוצת מהנדסים אלו כמתורגמן. בעבודתו עם הגרמנים הצליח לא רק לשפר את הגרמנית שלו (שהייתה טובה ממילא) אלא ללמוד ניבים שונים של השפה הגרמנית מה שעזר לו בהמשך תפקידו.
בשנת 1938 הועבר למוסקבה, שם פעל במסגרת יחידת הריגול הנגדי של נ.ק.ו.ד. כנגד דיפלומטים גרמנים. באותה תקופה גם גייס סוכנים מקרב עובדי שגרירות סלובקיה בברית המועצות, שסיפקו לו מידע מודיעיני. בשנים 1940–1941 שהה במערב אירופה בשליחות הנ.ק.ו.ד..
ביוגרפיה > במלחמת העולם השנייה

לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביקש לצאת להילחם בחזית, אך בקשתו נדחתה. הוא עבר הכנה ארוכה ומדוקדקת לפעילות במסווה של קצין גרמני. לצורך כך בילה חודשים רבים במחנה שבויים גרמנים, שם חקר ולמד את דפוסי ההתנהגות של חייל גרמני. לבסוף שהה כשבועיים במחנה שבויים אחר, כאשר הוא מתחזה לקצין גרמני שבוי. באוגוסט 1942 צורף ליחידת פרטיזנים שהוצנחה מעבר לקווי אויב ביערות שליד העיר רובנו בווהלין. מן היער עבר קוזנצוב לעיר רובנו, שם פעל במסווה של קצין גרמני, אובר לויטננט פאול זיברט (קוזנצוב אימץ את זהותו של אחד הקצינים, אותם חקר במחנה שבויים סובייטי). קוזנצוב נשלח דווקא לרובנו, כיוון שעיר זו הוכרזה על ידי הגרמנים כעיר הבירה של אוקראינה הכבושה.
הוא אסף מידע מודיעיני רב, שאותו העביר למוסקבה דרך יחידת הפרטיזנים. בין היתר הצליח לגלות את מיקומה של מפקדת השדה של היטלר (שנקראה ורוולף) ליד ויניצה, תוכניות להתנקש בראשי בעלות הברית בעת שהייתם בטהראן והיה בין המתריעים הראשונים על התוכנית "ציטדל" (תוכנית להתקפה גרמנית באזור קורסק).
בנוסף לאיסוף המודיעין, ביצע קוזנצוב גם מספר חיסולים של קצינים ופקידים בכירים של המשטר הנאצי באוקראינה. בפעולות אלו חוסלו: השופט הראשי של אוקראינה אלפרד פונק (Alfred Funk), סגן מושל גליציה אוטו באואר וקצינים בכירים נוספים. כמו כן הצליח קוזנצוב לחטוף את הגנרל מקס אילגן (Max Ilgen), אשר נשלח לפקד על מבצע רחב היקף כנגד הפרטיזנים באזור רובנו.
בתחילת 1944, עם התקרבות הצבא האדום לרובנו, קיבל קוזנצוב הוראה להעתיק את פעילותו לעיר לבוב. בהיעדר יחידות פרטיזנים סובייטים באזור הוא ניסה ליצור קשר עם המחתרת הפולנית בעיר, אך ללא הצלחה – מרבית אנשי המחתרת חוסלו בידי הגסטפו או בידי לאומנים אוקראינים. בעת אחד מביקוריו בדירות המסתור של המחתרת כמעט ונתפס, אך הצליח להימלט, תוך שהוא מנהל קרב יריות עם הגרמנים. לאחר תקרית זו קוזנצוב, עם עוד שני פרטיזנים, נמלט ברכב מהעיר. לאחר היתקלות נוספת עם המשטרה הצבאית הגרמנית באזור העיר ברודי הם נמלטו לתוך היער. כעבור יומיים נתפסו על ידי לאומנים אוקראינים. מחשש כי הם יעבירוהו לידי הגרמנים, פוצץ קוזנצוב את עצמו עם רימון יד.
הנצחת זכרו

לאחר מותו עוטר קוזנצוב בתואר גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה הועברה גופתו של קוזנצוב לבית העלמין "גבעת התהילה" בלבוב, ופסל בדמותו הוצב באחד מרחובות העיר. בשנת 1973 עיר חדשה, שהוקמה במחוז רובנו נקראה על שמו – קוזנצובסק.
לאחר התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית, החליטו שלטונות לבוב לפרק את הפסל לזכרו של קוזנצוב בעיר. לטענתם חיסולי הבכירים הנאצים, שביצע קוזנצוב, הביאו לפעולות נקם, אשר פגעו קשות באוכלוסייה המקומית. הפסל הועבר לכפר הולדתו של קוזנצוב והוצב שם. בנוסף, ב-2016 שמה של העיר שונה לוורש, כחלק ממהלך כולל לשינוי שמות הקשורים לשלטון הקומוניסטי באוקראינה.
קברו של קוזנצוב בלבוב
פוליטיקה של כווית

כווית היא אמירות חוקתית דמוקרטית באופן חלקי הנשלטת בידי בית סבאח מאז 1752. המערכת הפוליטית משלבת בית מחוקקים נבחר וממשל ממונה.
החוקה, שאושרה ופורסמה בנובמבר 1962, קוראת לבחירות ישירות, חופשיות והוגנות למועצה הלאומית.
בניגוד לאמור בחוקה, כווית אינה דמוקרטיה מובהקת כיוון שראש ממשלתה אינו נתון לבחירה. למרות זאת, כווית נהנת מחופש אזרחי ופוליטי רב משל מדינות לא דמוקרטיות אחרות. הפרלמנט הכוויתי הוא בעל העוצמה הרבה ביותר מבין הממלכות השוכנות במפרץ הפרסי. כווית גאה במיעוט האלימות הפוליטית בתוכה, במיוחד לאור חוסר היציבות הפוליטית השורר בחלקים מן העולם הערבי.
האמיר

סמכותיו של האמיר מוגדרות בחוקה. בכוחו של האמיר למנות את ראש-הממשלה, לפזר את הפרלמנט, לפרסם חוקים, להעביר מיסים לעיונו המחודש של הפרלמנט ולמנות את בכירי הצבא. לפי החוקה, האמיר הוא חסין הן מהאשמות פליליות כנגדו והן ממחלוקות בדבר מעמדו. לכן אסורה ביקורת כלפיו במדינה ובמיוחד בתקשורת.
במקרה של מות האמיר יורש אותו נסיך הכתר. האמיר החדש בוחר בעת הכתרתו את יורש הכתר לאחר שקיבל את הסכמת המשפחה המלכותית לצעד. כל המועמדים לכתר צריכים להיות צאצאים ישירים לבית המלכותי מצד האב עד למובארק הגדול. לפי החוקה, הפרלמנט הוא האחראי לנושא זה. מאז קבלת העצמאות נקטעה השושלת פעמיים ב-1965 וב-1978.
הממשלה

החוקה נותנת לאמיר את הסמכות למנות ראש-ממשלה. ראש הממשלה קובע את הרכב שרי הממשלה, בכפוף לאישורו של האמיר.
הממשלה החדשה אינה זקוקה לאמונו של הפרלמנט ואינה תלויה בו. בממשלה מספר תיקים: שר החוץ, שר הפנים ושר הביטחון - מוחזקים בידי בני המשפחה המלכותית על אף שהחוקה אינה דורשת זאת. ראש הממשלה, כמנהג, נבחר מקרב בני המשפחה המלכותית. לפחות שר אחד בממשלה חייב להתמנות מקרב הפרלמנט.
כל חברי הקבינט הממשלתי, בין אם שנבחרו או שלא נבחרו, בעלי מושבים בפרלמנט. גודלו של הקבינט מוגבל לכשליש ממספר המושבים בפרלמנט.
הפרלמנט (המועצה הלאומית)

מספר מושבי הפרלמנט הוא 65.
מספר קטן של מושבים נתונים לבחירת העם למשך כהונה של כארבע שנים. בנוסף, חברי הקבינט הממשלתי גם יושבים בפרלמנט.
מכיוון שמושבי הקבינט בפרלמנט אינם נבחרים - יכול ראש-הממשלה לקבוע את אופי החברים בו. אף על פי שלאמיר נתונה המילה האחרונה במדיניות הממשלה, הפרלמנט מקבל באופן עצמאי את החלטותיו. בכוחו לחוקק חוקים, לתשאל את שרי הממשלה ולהביע מחאה על תפקודו של שר זה אחר.
מפלגות

החוק הכוויתי אוסר על קיומן של מפלגות. למרות זאת, מספר קבוצות של פוליטיקאים מתפקדות כמפלגות בעת הבחירות, ויש גם קבוצות בתוך הפרלמנט עצמו. קבוצות הפוליטיקאים הללו מתפקדות כמפלגה לכל דבר: מסחור, פעולות של סונים ושל שיעים, נטייה לחילוניות, נטייה לשמאל ונטייה ללאומנות.
הערות שוליים

1 2  "Kuwait's Democracy Faces Turbulence". Wall Street Journal.
↑  Selvik, Kjetil (2011). "Elite Rivalry in a Semi-Democracy: The Kuwaiti Press Scene". Middle Eastern Studies: 478.
↑  "Kuwait Country Report". Bertelsmann Foundation.
↑  Selvik, Kjetil (2011). "Elite Rivalry in a Semi-Democracy: The Kuwaiti Press Scene". Middle Eastern Studies. 47 (3): 477–496. doi:10.1080/00263206.2011.565143.
↑  Ulrichsen, Kristian Coates (2014). "Politics and Opposition in Kuwait: Continuity and Change". Journal of Arabian Studies: Arabia, the Gulf, and the Red Sea. 4 (2): 214–230. doi:10.1080/21534764.2014.974323.
אנדרו פישר

אנדרו פישר (באנגלית : Andrew Fisher;‏ 29 באוגוסט 1862 – 22 באוקטובר 1928) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן שלוש פעמים כראש ממשלת אוסטרליה. ממשלת הלייבור בראשותו של פישר שכיהנה בין השנים 1910 – 1913, השלימה תוכנית חקיקתית נרחבת, שהפכה את פישר, יחד עם ראש הממשלה מהמפלגה הפרוטקשוניסית, אלפרד דיקין, למניח היסודות למבנה המשפטי של האומה החדשה. מורשת הרפורמות וההתפתחות הלאומית של ממשלת פישר עמדה לאחר מכן מעל המחלוקות שהתגלעו במהלך מלחמת העולם הראשונה והמאבק של בילי יוז להנהגת גיוס חובה.
תקופת כהונתו השנייה של פישר, שהחלה בעקבות הבחירות של 1910 עמדה בסימן של כמה התחלות: הייתה זו ממשלת הרוב הראשונה באוסטרליה שנבחרה בבחירות, הממשלה הראשונה שכיהנה במקביל לרוב של מפלגתה בסנאט וממשלת הרוב ברמה הלאומית הראשונה בעולם מטעם מפלגת לייבור כל שהיא. באותה תקופה ייצגה הממשלה הזאת את שיא מעורבותה של מפלגת הלייבור בפוליטיקה. ממשלה זו העבירה 113 חוקים והרפורמות שהיא ביצעה היו ללא תחרות בהשוואה לכל ממשלות אוסטרליה עד לממשלות שכיהנו בשנות הארבעים בהנהגתם של ג'ון קרטין ובן צ'יפלי. תקופת כהונתו המצטברת של פישר כראש ממשלה של ארבע שנים ועשרה חודשים, שנייה באורכה רק לזו של בוב הוק, שהיה ראש הממשלה שתקופת כהונתו היא הארוכה ביותר מבין ראשי הממשלה מטעם מפלגת הלייבור.
ראשית חייו

אנדרו פישר נולד בכפר קרוסהאוס שליד העיר קילמאורס שבדרום-מערב סקוטלנד. הוא היה השני מבין שמונת ילדיהם של רוברט פישר וג'יין גרבין. חינוכו כלל לימוד בבית ספר, בבית ספר ערב וקריאת ספרים בספרייה. בגיל 10 הוא החל לעבוד במכרה פחם. הוא עבד שישה ימים בשבוע ו-12 שעות ביום. לאחר סיום יום העבודה היה עליו ללכת 4 ק"מ כדי להגיע לבית הספר ערב שבו למד. בגיל 17 הוא נבחר להיות מזכיר איגוד הכורים המקומי, צעדו הראשון בדרכו הפוליטית. ב-1881 הכריז האיגוד על שביתה בדרישה להעלאת השכר, אך השביתה נחלה כישלון וכתוצאה ממנה איבד פישר את מקום עבודתו. לאחר שמצא עבודה במכרה אחר, הוא הוביל גם שם את הכורים לשבות כדי להעלות את שכרם ב-1885. הפעם פישר לא רק פוטר, אלא גם הוכנס לרשימה השחורה של בעלי המכרות.
עקב חוסר יכולתו למצוא עבודה, היגרו פישר ואחיו לקווינסלנד ב-1885. אף על פי שעזב את מולדתו, שמר פישר על מבטאו הסקוטי כל ימי חייו. גם כאן עבד פישר בכרייה והועסק כנהג קטר, לאחר רכש את הכישורים הנדרשים לכך ב-1891. באותה שנה הוא נבחר להיות נשיא איגוד נהגי הקטרים וגם היה פעיל בארגון הכורים ונבחר להיות נשיא הסניף המקומי של הארגון.
פעילות פרלמנטרית > הפרלמנט של קווינסלנד

ב-1891 נבחר פישר להיות יושב הראש הראשון של סניף מפלגת הלייבור בעיר מגוריו, גימפי. ב-1893 הוא נבחר למועצה המחוקקת של קווינסלנד מטעם הלייבור ובשנה שלאחר מכן הוא נהייה סגן מנהיג סיעת הלייבור במועצה. בנאום הבכורה שלו הוא לחץ לקיצוץ של 50% בהוצאה על ביטחון והכריז על תמיכתו באיחוד אוסטרליה. נושא נוסף שמשך את תשומת לבו היה העסקתם של פועלים מאיי האוקיינוס השקט במטעי הסוכר, נוהג שהן פישר והן מפלגת הלייבור התנגדו לו. ב-1896 הוא איבד את מושבו באספת הנבחרים לאחר מסע בחירות שבו הוא הואשם על ידי מתחרהו בהיותו מהפכן ואנטי-קתולי, האשמות שפורסמו על ידי העיתון "גימפי טיימס".
באותה שנה הוא הגיב להאשמות אלו על ידי כניסה לשותפות בהקמתו של עיתון חדש בשם "האמת של גימפי" (Gympie Truth). בהיותו ערוץ לפרסום המסרים של מפלגת הלייבור, מילא העיתון חלק חשוב בחזרתו של פישר לפרלמנט ב-1899. הפעם ניהל פישר מסע בחירות יעיל, במסגרתו תואר מתחרהו כתומך בעבודה שחורה על הרעות החולות הכלכליות והחברתיות הקשורות בה. בממשלה שנבחרה בעקבות בחירות אלה בראשותו של אנדרסון דאוסון, שכיהנה שבעה ימים בלבד, אך הייתה הממשלה הראשונה בעולם מטעם מפלגת לייבור כלשהי, כיהן פישר כשר לעבודות ציבוריות.
פעילות פרלמנטרית > הפרלמנט הפדרלי

מפלגות הלייבור במדינות השונות של אוסטרליה וחברי הפרלמנטים מטעמם היו חלוקים בדעותיהם בנוגע לשאלת איחוד אוסטרליה. עם זאת, פישר היה תומך נלהב באיחוד והוא ניהל את מסע הבחירות של תומכי האיחוד במשאל העם בקווינסלנד. פישר העמיד עצמו לבחירה בבחירות הראשונות לפרלמנט האוסטרלי שהתקיימו ב-1901 וזכה בהם. בסופה של אותה שנה נשא פישר לאישה את מרגרט אירווין, בתה של בעלת הבית שלו לשעבר.
בבחירות של 1903 שיפרה מפלגת הלייבור את מעמדה וזכתה במספיק מושבים בפרלמנט כדי להיות בשורה אחת עם שתי המפלגות האחרות. כאשר ממשלתו של אלפרד דיקין התפטרה ב-1904, היא הוחלפה על ידי ממשלת הלייבור הראשונה בראשותו של כריס ווטסון שכיהנה במשך 4 חודשים בשנת 1904. פישר הפגין לראשונה את כישוריו כשר כשכיהן כשר המסחר והמכס בממשלתו של ווטסון. ב-1905, לאחר נפילתה של הממשלה קודם פישר להיות סגן מנהיג המפלגה.
בבחירות של 1906 נבחר דיקין לכהן שוב כראש הממשלה, אף על פי שהלייבור זכה ביותר מושבים בפרלמנט מאשר מפלגתו של דיקין, המפלגה הפרוטקשוניסטית. כאשר ב-1907 התפטר ווטסון מתפקידו כמנהיג המפלגה, ירש אותו פישר בתפקידו. פישר נחשב למבין גדול בסוגיות כלכליות, היה טוב יותר בטיפול בחברי המפלגה, היו לו יחסים טובים יותר עם המנגנון המפלגתי ועם האיגודים המקצועיים והיה מצוי יותר בקו המדיני של המפלגה. הוא לא היה שותף לגישתו של יוז בנוגע לסחר חופשי או לדעותיהם של יוז וווטסון בנושאי ביטחון, ומאוחר יותר בנוגע לגיוס החובה. במונחים פוליטיים הוא היה ראדיקלי, שניצב באגף השמאלי של מפלגתו.
בוועידת המפלגה של 1908 דרש פישר את ייצוגן של נשים בפרלמנט:
אני סבור שעל הבחירות הבאות להתקיים כאשר תהיה מועמדת אישה מטעם הלייבור לסנאט
על רקע חילוקי דעות בין מפלגת הלייבור לבין המפלגה הפרוטקשוניסטית בסוגיות כמו קצבאות זקנה, מיסי קרקעות, המימון להקמת הצי המלכותי האוסטרלי, העלאות מחירים נפלה ממשלתו של דיקין בנובמבר 1908.
ראש ממשלה > כהונה ראשונה

פישר הרכיב את ממשלתו הראשונה שהייתה ממשלת המיעוט היחידה בראשותו. הממשלה הביאה לחקיקתו של חוק מושב הממשלה שעל פיו הוקמה לאוסטרליה בירה חדשה בקנברה, העבירה את חוק עידוד הייצור שעל פיו שולמו תמריצים ליצרני ברזל ופלדה ששילמו שכר הוגן, הזמינה את רכישתן של שלוש משחתות ולקחה על עצמה את האחריות להגנה הימית של אוסטרליה באמצעות הצי המלכותי האוסטרלי שירש את מקומו של הצי המלכותי הבריטי בהגנת חופי הארץ. ממשלתו הראשונה של פישר גם דאגה לחקיקתו של חוק הפיצוי לימאים, שבמסגרתו שולמו פיצויים לימאים שהועסקו בספינות אוסטרליות ושנהרגו או נפצעו בעת מילוי תפקידם.
פישר דאג לתיקון החוקה כדי שתיתן סמכות לממשלה הפדרלית בנושאי עבודה, שכר ומחירים, הרחיב את כוחו של הצי, מיסד אימונים צבאיים לנוער, הרחיב את קצבאות הזקנה, הנהיג מס קרקעות, סלל קו רכבת לאורך היבשת, החליף את הלירה שטרלינג במטבע אוסטרלי חדש, הדולר האוסטרלי ודאג להגנת מחירים לענף הסוכר. במאי 1909 התמזגו אנשי האגף השמרני של המפלגה הפרוטקשוניסטית ואנשי מפלגת הסחר החופשי למפלגה הליברלית, בעוד שאנשי האגף הליברלי של המפלגה הפרוטקשוניסטית הצטרפו למפלגת הלייבור. כשלצידו רוב של חברי הפרלמנט, הצליח דיקין להפיל את ממשלתו של פישר, שבקשתו מהמושל הכללי לפזר את הפרלמנט, נדחתה.
ראש ממשלה > כהונה שנייה

בבחירות הכלליות של 1910 זכתה מפלגת הלייבור ב-16 מושבים נוספים בפרלמנט וסך כל חברי הפרלמנט מטעמה היה 42 מתוך כלל 72 המושבים. בנוסף זכתה המפלגה ב-22 מתוך 36 מושבי הסנאט. מצב זה אפשר ללייבור שליטה על שני הבתים וכך הוקמה ממשלתו השנייה של פישר, שהייתה ממשלת הרוב הראשונה באוסטרליה שנבחרה בבחירות, הממשלה הראשונה שנתמכה ברוב בסנאט וממשלת הרוב הראשונה בעולם מטעם מפלגת לייבור כלשהי. 113 החוקים שנחקקו בתקופת כהונתו זו של פישר עלו במספרם אף על כמות החוקים שנחקקו במהלך כהונתו השנייה של דיקין. ממשלה זו היוותה את שיא מעורבותו של הלייבור בפוליטיקה. הייתה זו תקופה של רפורמות שלא הייתה כדוגמתה עד לשנות הארבעים.
פישר ביצע רפורמות רבות בתחומי ההגנה, בסוגיות חוקתיות, בכלכלה, בתחבורה ובתקשורת וברווחה. הוא השיג את רובם המוחלט של היעדים של ממשלתו הראשונה, כמו הנהגתם של קצבאות זקנה ונכות, קצבאות לאמהות, פיצויי עבודה, הנפקת שטרות הנייר, הקמתו של הצי המלכותי האוסטרלי, סלילתו של קו הרכבת הטרנס-יבשתי, הרחבת ההרכב של בית המשפט העליון, ייסודה של קנברה והקמתו של Commonwealth Bank of Australia. ממשלתו השנייה של פישר הנהיגה גם תעריפי דואר אחידים בכל אוסטרליה, נקטה באמצעים לשבירת המונופולים, דאגה לפיקוח על שעות העבודה ועל שכר ותנאי העבודה ותיקנה את חוק הפיוס והבוררות של 1904. מס הקרקעות, שהוביל לפירוקן של אחוזות הקרקע הגדולות ופתח את הדרך ליצירתן של חוות קטנות, חוקק אף הוא. במקביל הוכנסו עובדי המגזר החקלאי ועובדי המדינות והממשל הפדרלי תחת הגדרתו של חוק הבוררות. בנוסף, הוקדם גיל הפנסיה לנשים מ-65 ל-60. הנהגתן של קצבאות האמהות הייתה רפורמה משמעותית ביותר, שכן היא אפשרה לנשים ללדת יותר ויותר תחת פיקוחם של רופאים, ובכך הביאה לירידה בתמותת התינוקות. הונהגה זכות קדימה לחברי איגודים מקצועיים בקבלה לתעסוקה ממשלתית, בעוד שחוק הפיצויים לימאים של 1911 וחוק הניווט של 1912, שיפרו את תנאי התעסוקה של הימאים. חלה ליברליזציה בזכאות לקבלת קצבאות. מדצמבר 1912 ואילך, לא נאלצו מתאזרחים חדשים להמתין שלוש שנים לקבלת קצבאות.
פישר שאף לכך שסמכות הממשלה הפדרלית תורחב בתחומים מסוימים, כמו הלאמתם של מונופולים. במשאל העם של 1911 הוצגו בפני הציבור שתי שאלות בסוגיות הקשורות למונופולים ולסמכויות חקיקה. שתי השאלות נדחו ברוב של 61% מתנגדים. שש שאלות נוספות הוצגו במשאל עם של 1913 בנוגע למסחר, תאגידים, תעשייה, נאמנויות, מונופולים ורכבות. כל השאלות הללו נדחו גם הן ברוב של 51% מתנגדים. בבחירות של 1913 הביסה המפלגה הליברלית בהנהגתו של ג'וזף קוק את הלייבור על חודו של מושב אחד בפרלמנט.
ראש ממשלה > כהונה שלישית

מפלגת הלייבור שמרה על שליטתה בסנאט וב-1914, קוק, שהיה מתוסכל משליטה זו שחסמה את הדרך בפני חקיקות, המליץ למושל הכללי החדש, סר רונלד מונרו פרגוסון, לפזר את שני בתי הפרלמנט כדי שיערכו בחירות חדשות. היו אלה הבחירות הראשונות באוסטרליה שנערכו בעקבות פיזור כפול של שני בתי הפרלמנט והיחידות מסוג זה עד לבחירות של 1951. בעיצומה של מערכת הבחירות פרצה מלחמת העולם הראשונה, כששני הצדדים התחייבו שאוסטרליה תתמוך באימפריה הבריטית. פישר הוביל מערכה ליצירתם של כוחות ההגנה של אוסטרליה כגוף עצמאי והתחייב שאוסטרליה "תעמוד לצידה של ארץ האם כדי לעזור לה להגן על עצמה עד לאיש האחרון ולשילינג האחרון". מפלגת הלייבור זכתה בבחירות כששוב היא שומרת על רוב בשני בתי הפרלמנט ופישר הקים את ממשלתו השלישית.
פישר ומפלגתו יצאו מיד לדרך כשהם מארגנים צעדי ביטחון לתכנון ויישום של המאמץ המלחמתי האוסטרלי. פישר ביקר בניו זילנד באותה תקופה ובילי יוז כיהן כראש הממשלה בפועל במשך חודשיים. פישר והלייבור המשיכו ליישם את הבטחותיהם לחקיקה, כולל את חוק מימי נהר המארי של 1915, את חוק הסדרי המטען של 1915, את חוק רכישת הסוכר של 1915, וחוקי קרקעות שונים. חוקים הנוגעים למלחמה שנחקקו באותה תקופה היו חוקי אמצעי הזהירות בזמן מלחמה (שהעניק למושל הכללי סמכויות ביטחוניות), חוק הסחר עם האויב, חוק מפקד האוכלוסין למלחמה, חוק הפשעים, חוק המענק לבלגיה וחוק ביטול החוזים עם האויב. בדצמבר 1914 הועבר חוק תשלומי הגמלאות למלחמה, שהסדיר את תשלומי הגמלאות לחיילים פצועים או למשפחות חיילים שנהרגו.
באוקטובר 1915 דיווח העיתונאי קית' מרדוק על המצב בגליפולי על פי בקשתו של פישר, ועדכן אותו ש"חששותיו התגשמו". הוא תיאר את המערכה כ"סדרה של אסונות" וכ"אחד הפרקים הנוראיים בהיסטוריה שלנו" וסיכם:
מה שהייתי רוצה לומר לך כעת בצורה רצינית מאוד הוא שהפספוס המתמשך והמבעית במערכה בדרדנלים היה צפוי מצדם של סגל פיקוד כמו שמחזיק הצבא הבריטי ההתרברבות והשאננות של אנשי הנוצה האדומה עומדות בקנה אחד עם חוסר היכולת שלהם.
פישר העביר את הדוח הזה ליוז ולשר ההגנה, ג'ורג' פירס, ובסופו של דבר פונו הכוחות האוסטרלים מגליפולי בדצמבר 1915. הדוח היה גם בשימושה של ועדת החקירה שבה היה פישר חבר כאשר מאוחר יותר שימש כנציב העליון של אוסטרליה בלונדון.
פישר התפטר מתפקידו כראש הממשלה ומחברותו בפרלמנט ב-27 באוקטובר 1915, לאחר שנעדר מדיוני הפרלמנט במשך שלושה ימים ללא הסבר. שלושה ימים לאחר מכן נבחר בילי יוז להחליפו.
הנציב העליון של אוסטרליה בלונדון

פישר כיהן כנציב העליון השני של אוסטרליה בלונדון מ-1 בינואר 1916 ועד 1 בינואר 1921. הוא התנגד לגיוס החובה וכך היו יחסיו עם יוז קשים. יוז ביקש מפישר את תמיכתו באמצעות מברק שלושה שבועות לפני משאל העם הראשון בנושא, אך פישר השיב לו שעקב תפקידו הוא מנוע מלהביע דעה. משאל העם על גיוס החובה של 1916 נכשל לאחר ש-52% התנגדו ומשאל העם שנערך ב-1917 נכשל ברוב של 54% מתנגדים. פישר ביקר את הכוחות האוסטרליים בבלגיה ובצרפת ב-1919 ומאוחר יותר העניק לפירס אלבום תמונות משדה המערכה מ-1917 ומ-1918, בו נראו התנאים הנוראיים שהיו מנת חלקם של החיילים.
הוועדה לחקר המערכה בדרדנלים, שבה היה פישר חבר, חקרה עדים בשנים 1916 ו-1917 והגישה את הדוח הסופי שלה ב-1919. היא הגיעה למסקנה שהמערכה תוכננה ובוצעה בצורה גרועה ושהקשיים הצפויים לא הוערכו בצורה ראויה. הבעיות הוחמרו על ידי מחסור באספקה ועל ידי עימותים על רקע אישי וסחבת בדרגים הגבוהים. 480,000 חיילים של מדינות ההסכמה הוקצו למערכה זו, כשכמחצית מתוכם נהרגו. שום מסקנות אישיות כלפי אישים פוליטיים או מפקדים צבאיים לא הוסקו.
פישר ביקש להמשיך לשרת כנציב העליון של אוסטרליה בלונדון כאשר ב-1921 הסתיימה תקופת כהונתו, אך יוז לא היה מוכן להתיר זאת. עם שובו לאוסטרליה נעשו ניסיונות להבטיח את בחירתו מחדש לפרלמנט, אך פישר לא היה מעוניין בכך. ב-1922 הוא שב ללונדון כדי לחיות חיי פרישה בסאות' היל פארק שבהמפסטד עד ליומו האחרון. בשנותיו האחרונות נכנע פישר למחלת השיטיון, והוא איבד אף את היכולת לחתום את שמו. הוא לקה בהתקף קשה של שפעת בספטמבר 1928 וב-22 באוקטובר 1928 הוא הלך לעולמו. אנדרו פישר נטמן בבית הקברות פורצ'ן גרין שבמערב המפסטד.
הנצחתו

בתום מלחמת העולם הראשונה, העניקה צרפת לפישר את אות לגיון הכבוד, אך הוא סירב לקבלו. הוא סלד מעיטורים מכל סוג ודבק בגישתו זו כל ימי חייו. מחוז הבחירה של פישר בקווינסלנד נקרא על שמו. כמו כן נקרא על שמו פרבר בבירה קנברה כשרחובותיו של הפרבר נקראים על שם מושגים מעולם הכרייה כדי לשקף את עיסוקו של פישר לפני שנכנס לחיים הציבוריים. ב-1930 הסיר ראש ממשלת בריטניה הראשון מטעם מפלגת הלייבור הבריטית, רמזי מקדונלד, את הלוט מעל יד זיכרון לפישר בבית הקברות של המפסטד. בשנות השבעים הוקדש לזכרו גן זיכרון במקום הולדתו. ב-1972 הוציא הדואר האוסטרלי בול הנושא את דיוקנו.
ב-2008 השיק ראש ממשלת אוסטרליה מטעם הלייבור, קווין ראד, ביוגרפיה על פישר שנכתבה על ידי דייוויד דיי. באותה עת הוצג בפני ראד פרטי שהיה שייך לפישר, עט זהב שעליו חרותה חתימתו של פישר, שנשמרה בכספת במשך שמונים שנה.