stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוחמה אווירית במלחמת קוריאה
רקע > כוחות האוויר של האו"ם > כוחות קואליציה נוספים

אף על פי שארצות הברית היוותה את מרב הכוח במלחמת קוריאה, היה זה עדיין מאמץ משותף של כוחות האו"ם. כוחות האוויר הנוספים שהשתתפו במלחמה הם:
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי- חיל האוויר האוסטרלי הקצה את טייסת 77 למלחמה, אשר החלה את דרכה עם 25 מטוסי מוסטנג. במהלך שנת 1951 הוסבה הטייסת למטוסי גלוסטר מטאור וסופחה לכנף הקרב-יירוט ה-4 בבסיס קימפו. כמו כן, במהלך המלחמה השתתפו שתי טייסות תובלה (יחידה 30 וטייסת 36) שהטיסו מטוסי C-47 דקוטה מבסיס איוואקוני שביפן.
הצי המלכותי האוסטרלי- נושאת המטוסים CVL Sydney השתתפה במלחמה בסבב אחד בתאריכים 30 בספטמבר 1951 - 5 במאי 1952. נושאת המטוסים הפעילה את הטייסות 805 (מטוסי סיפיורי), 808 (מטוסי סיפיורי) ו-817 (מטוסי פיירפליי).
חיל האוויר הדרום-אפריקאי- טייסת מספר 2 "צ'יטה" השתתפה במלחמה החל מיולי 1950 ועד סוף המלחמה. הטייסת התחילה את דרכה עם מטוסי F-51 מוסטנג, והוסבה בינואר 1953 למטוסי F-86F. הטייסת סופחה לכנף קרב-הפצצה ה-18.
חיל האוויר המלכותי הקנדי- טייסת התובלה ה-426 השתתפה במלחמה החל מיולי 1950 ועד סוף המלחמה. הטייסת הפעילה מטוסי C-54, תחילה בכוח מצומצם של שישה מטוסים, שגדל מאוחר יותר לתריסר מטוסים. כמו כן, שירתו 22 טייסי קרב קנדים ומספר רב של טכנאים בטייסות אמריקאיות במהלך המלחמה.
חיל האוויר המלכותי הבריטי- החיל השתתף מעט במלחמה וסיפק בעיקר שתי טייסות מטוסים ימיים (טייסת 88 וטייסת 209) וכן גפים של מטוסי תצפיתנות ארטילריה וקישור (גף 1903 וגף 1913).
זרוע האוויר של חיל הים המלכותי הבריטי- במלחמה השתתפו ארבע נושאות מטוסים בריטיות שהפעילו שש טייסות במהלך במלחמה.
| CVL HMS Triumph‏> סימול הטייסת | CVL HMS Triumph‏> דגם המטוס | CVL HMS Theseus> סימול הטייסת | CVL HMS Theseus> דגם המטוס | CVL HMS Ocean> סימול הטייסת | CVL HMS Ocean> דגם המטוס | CVL HMS Glory> סימול הטייסת | CVL HMS Glory> דגם המטוס | CVL HMS Glory> סימול הטייסת | CVL HMS Glory> דגם המטוס |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| טייסת 800 | סיפייר 47 ‏ | טייסת 807 | סי פיורי‏ | טייסת 802 | סי פיורי‏ | טייסת 804 | סי פיורי | טייסת 801 | סי פיורי |
| טייסת 827 | פייפליי FR-1 ‏ | טייסת 810 | סיפייר | טייסת 825 | פיירפלי 5‏ | טייסת 812 | פיירפלי 5 | טייסת 820 | פיירפלי 5 |
תאריכי סבב
| 28/06/1950 - 29/09/1950‏ | 28/06/1950 - 29/09/1950‏ | 29/09/1950 - 23/04/1951 ‏ | 29/09/1950 - 23/04/1951 ‏ | 5/05/1952 - 8/11/1952 ‏ | 5/05/1952 - 8/11/1952 ‏ | 23/04/1951 - 30/09/1951‏ | 23/04/1951 - 30/09/1951‏ | 8/11/1952 - סוף המלחמה‏ | 8/11/1952 - סוף המלחמה‏ |
רקע > המיג מול הסייבר

למרות מגוון סוגי המטוסים הסילוניים בהם השתמשו כוחות האו"ם, התעלה המיג-15 על מרביתם בביצועיו ורק ה-F-86 סייבר היה שקול לו. בין שני המטוסים הללו התרחשו מרבית קרבות האוויר, והם אחראים על מרבית ההפלות של מטוסים בכל המלחמה.
רקע > המיג מול הסייבר > הכשרה

ההכשרה הבסיסית שהטייסים הרוסים קיבלו הייתה כ-150–180 שעות טיסה במגוון מטוסי אימון בהם גם מטוסי קרב סילוניים. עם זאת היחידות שנכחו בתחילת המלחמה בזירת קוריאה היו אותו סגל שהיה אחראי על ההדרכה של חיל האוויר הסיני, שהיו ברובם ותיקי מלחמת העולם השנייה עם ניסיון של עשרות גיחות מבצעיות לזכותם וכ-300 שעות טיסה במטוסי סילון בממוצע. הטייסים הסינים לעומתם קיבלו הכשרה בסיסית ביותר שכללה כ-80 שעות טיסה מהן רק כ-20 על מטוסי סילון. נתון זה מסביר את שיעור התאונות הגבוה במיוחד בין טייסים הסינים. לדוגמה, בחצי הראשון של שנת 1951 סבלו הטייסים הסינים מלא פחות מ-100 תאונות קטלניות.
האימון הלקוי מסביר גם את שיעור האבדות הגבוה בין טייסים סינים בפעילות מבצעית, שפרט לכישורי טיסה בסיסיים קיבלו הכשרה מועטה בנושאים של טקטיקות בקרבות אוויר או אופן התנהלות במבנה, ידע החיוני לתפקודם של הטייסים ככוח לוחם.
פן נוסף בהתנהלות הכוחות הסובייטיים במהלך המלחמה היא אופן הסבבים של הדיוויזיות והרגימנטים האוויריים שהיו מתחלפים ככל הכוח בבת אחת. בעוד היחידות החדשות היו רעננות, הן לרוב כללו טייסים טריים שרק סיימו את ההסבה למטוסי סילון והטקטיקות שהם השתמשו בהם לא הושפעו כלל מהנסיון של היחידות הוותיקות יותר, אשר השפיע לרעה על תפקודם בחודשים לאחר החלפתם, מה שמסביר את העלייה הגדולה בשיעור ההפלות של כוחות האו"ם החל מאביב 1952.
לעומת יריביהם הסובייטים, קיבלו הטייסים האמריקאים הכשרה נרחבת שכללה כ-345 שעות טיסה, מתוכם כ-80 שעות טיסה רק על ה-F-86. בנוסף, לא נהגו כנפות הקרב האמריקאיות להתחלף, במקום זה הטייסים היו עושים סבבים לפי כמות משימות מבוצעות. אחת ההשפעות של שיטה זאת שטייסים טריים המגיעים הישר מתוכנית ההכשרה יכולים להתנסות בפעילות מבצעית בסביבה של טייסים מנוסים וללמוד במקביל מניסיונם של האחרונים.
רקע > המיג מול הסייבר > טקטיקה

מטוסי המיג הוחזקו כנשק הגנתי שהיה אמור ליירט מפציצי אויב ולמנוע מהם את ביצוע המשימה על ידי הפלתם או הנסתם לפני הפצצה. שתי שיטות היירוט היו הזנקה והציד החופשי. הציד החופשי היה מעין סיור התקפי בו מטוסי המיג היו סורקים שטח אווירי בנתיב משוער של כוח התקיפה של האויב במטרה ליירט אותו, בעוד ההזנקה הייתה יירוט על ידי מטוסים שממריאים בפקודה של בקר אווירי ליירוט מטוסי אויב.
דיוויזיות האוויר הסובייטיות היו מחזיקות רגימנט אחד בכוננות מספר 1 ועוד רגימנט ששתיים מטייסותיו גם בכוננות מספר 1 וטייסת בכוננות מספר 2. בעת כוננות מספר 1 הטייסים וצוותי הקרקע נמצאים בקרבת המטוסים, כוננות מספר 2 היא כאשר המטוסים נמצאים בקצה מסלול, כאשר הם מאוישים בטייסים וצוותי הקרקע סמוכים להם. בזמן הזנקה היו אנשי טייסת בכוננות מספר 2 מניעים את מנועיהם ופונים להמראה בזוגות בהפרשים של 12–15 שניות, בזמן ההמראה של טייסת הכוננות מספר 2 מטוסי הכוננות מספר 1 היו מניעים ומסיעים למסלול וממריאים בתורם. בשיטת הזנקה זאת כוח של כ-25 מטוסים היו עולים לאוויר בפחות מחמש דקות.
באוויר הפך הכוח המוזנק לכוח הקדמי שהיה טס בגובה רב והיה הראשון שהיה יוצר מגע עם מטוסי האויב בשביל להעסיק את מטוסי הליווי. על מרבית הכוח שהיה ממריא כ-4 עד 8 דקות מאוחר יותר והיה טס בגובה בינוני הוטלה המשימה של השמדת המפציצים הכוח התוקף. על כוח נוסף שהיה ממריא 10‏-15 דקות מאוחר יותר, הוטלה המשימה של הגנה על מטוסי היירוט הנסוגים ממטוסי קרב שעשויים לעקוב אחריהם.
משימתם של טייסי ה-F-86 הייתה לאפשר פעילות של מטוסי התקיפה וההפצצה על ידי השגת עליונות אווירית בשמי קוריאה הצפונית. בשביל להשיג מטרה זאת חיל האוויר האמריקאי השתמש בשתי שיטות עיקריות: פטרול אווירי קרבי (באנגלית: Combat Air Patrol או: CAP) כאשר היה מתארגן כוח אווירי של כתריסר מטוסים ומטרתם הייתה לפתות את מטוסי המיג לקרבות אוויר כדי "לנקות" את השטח האווירי ממטוסי אויב.
השיטה השנייה הייתה ליווי מטוסי התקיפה שהתבצעה על ידי הגנה שכבתית, כאשר רביעיית מטוסים ראשונה טסה מתחת לגובה בו מתחילים להיווצר שובלי התעבות (בסביבות ה-11,000 מטר), על מנת להיות פחות בולטים לאויב שהיה טס מעל לגובה המרבי של הסייבר. המבנה השני היה טס בגובה 7,500 מטר ומעט מאחורי המבנה הראשון. המבנה האחרון טס בגובה 6,000 מטר ומעט מאחורי המבנה השני כאשר כוח התקיפה טס בגובה דומה למבנה השלישי או מעט מתחתיו ומאחוריו. בשיטה זאת כל מבנה היה נכנס בתורו לקרב ולרוב הופעת מטוסי אויב לא הייתה מפרקת את כל השכבות, מה שהבטיח במידת מה הישארות של חלק ממטוסי הקרב המלווים עם כוח התקיפה לאחר היתקלות עם הכוח המוביל של מטוסי היירוט של האויב.
מהלך המלחמה בזירה האווירית > שלב ראשון - עליונות אווירית מוחלטת של כוחות האו"ם > הנחיתה באינצ'ון

מבצע הנחיתה באינצ'ון נהגה על ידי מקארתור ובוצע למרות התנגדות עזה בדרגים גבוהים הן בממשל והן בצבא האמריקאי. למען המבצע גויס כל להק המשימה TF 77 שעובה מתחילת המלחמה והיה לכוח נושאות המטוסים הגדול ביותר מאז מלחמת העולם השנייה. הכוח כלל את נושאות המטוסים פיליפין סי (USS Philippine Sea), ואלי פורג' (USS Valley Forge), באדואנג סטרייט (USS Badoeng Strait), סיסילי (USS Sicily) ואה"מ טריומף (HMS Triumph) הבריטית. כהכנה למבצע על כוח המשימה הוטל לתקוף מטרות הן באזור אינצ'ון והן באתרים משניים כדי ליצור בלבול לגבי מיקום הנחיתה המדויק. מתכנני המבצע אף הגדילו לעשות והפיצו שמועה שהנחיתה תתבצע דרום מערבית לקומאן (Kuman) והורו על תקיפות בקרבת מקום. המנדט שניתן לכוח המשימה היה לבצע 40 אחוז מהתקיפות באזור אינצ'ון ו-60 אחוז דרומית וצפונית לה.
המבצע החל בבוקר 15 בספטמבר וספינות הנחיתה, כולל הכוחות הנוחתים הסתמכו על כוחות האוויר של להק המשימה TF 77 לכיסוי וסיוע אווירי. בסוף היום קרוב ל-15,000 חיילים הצליחו לנחות ולפעול מחופי אינצ'ון. בשלושת השבועות בין 6 ל-21 בספטמבר נושאות המטוסים האמריקאיות ביצעו מספר מרשים של גיחות. מפיליפין סי יצאו 878 גיחות, 826 מוואלי פורג', 545 מבוקסר, 474 מבאדואנג סטרייט ו-366 מסיסילי.(ההשתתפות המוגבלת של חיל האוויר האמריקאי נבעה ממחויבות של האמריקאים להגן על יפן מתוקף הפירוז של יפן ואיסור של בניית כוח צבאי, מה שגרם להקצאת טייסות לטובת המשימה).
מהלך המלחמה בזירה האווירית > שלב ראשון - עליונות אווירית מוחלטת של כוחות האו"ם > המירוץ לנהר יאלו

מסוף ספטמבר עד 1 בנובמבר 1950 הכוחות הצפון קוריאנים היו בנסיגה מתמדת, תקיפות של מטוסי קרב התמעטו בגלל מיעוט הקרבות. מטוסי הבקרה הקדמיים בנוסף על תפקידם באיתור והכוונת תקיפות אוויריות החלו לפזר כרוזים הקוראים לחיילים צפון קוריאנים להיכנע והבטחות למעבר חופשי לדרום בתנאי זה. למרות זה במספר מקרים דוגמת ההצנחה 30 קילומטר צפונית לפיונגיאנג בה השתתפו 111 מטוסי C-119 ו-C-47, והצנחנים גובו ב-75 מטוסי F-51, ‏62 מטוסי F-80 ו-5 מטוסי B-26 שהיו אחראיים על השמדת 50 כלי רכב, 4 טנקים, 23 כרכרות שוורים, תותח ארטילריה ומספר מצבורי תחמושת ודלק.
הנסיגה של כוחות האויב מקוריאה הדרומית אפשרה חזרה של טייסות קרב-הפצצה מאדמות יפן לחצי האי, מה שאפשר נשיאה של יותר תחמושת ופחות דלק. כמו כן לראשונה כנף סילונית הצליחה לפרוס בקוריאה הדרומית על מסלול טאגו. המסלול באורך 1.9 קילומטר הוכן בחיפזון ונבנה על שדות אורז ולכן במהרה השטח שלו השתבש וגרם לריבוי תאונות.
ב-10 באוקטובר לראשונה צוות מסוק H-5 של חיל האוויר ביצע עירוי דם לטייס מחולץ בעת טיסה, הצוות קיבל עיטורי כוכב הכסף על התנהלותם בחילוץ. ב-18 באוקטובר מטוסי ביון מדגם RB-29 זיהו למעלה מ-75 מטוסי קרב בשדה אנטונג (Antung) בצד הסיני של נהר יאלו, מה שרמז על ההתערבות של כוחות סינים במלחמה. ב-19 באוקטובר כוחות האו"ם נכנסו לראשונה לבירת קוריאה הצפונית, פיונגיאנג וחיל האוויר החמישי סיפק חיפוי אווירי משמעותי בקרב זה. למחרת 71 מטוסי תובלה השתתפו בהצנחה של כ-2,800 חיילים וכ-300 טון ציוד כ-50 קילומטר צפונית לבירה. מבצע הצנחה זה המשיך עד ה-23 בחודש. מפקדת התובלה של חיל האוויר בתקופה זאת שינעה כמות גדולה של ציוד וב-25 באוקטובר קבעה שיא של הובלת 1,767 טונות של ציוד ברחבי קוריאה. באותו היום המפציצים הכבדים הפסיקו את הטיסות באופן זמני עקב מיעוט מטרות בקוריאה הצפונית.
מהלך המלחמה בזירה האווירית > שלב ראשון - עליונות אווירית מוחלטת של כוחות האו"ם > ההתערבות של הסינים

ב-26 באוקטובר ביום בו כוחות דרום קוריאניים הגיעו לנהר יאלו, הם הותקפו בידי חיילים סיניים. מטוסי הביון וכן מטוסי הבקרה הקדמיים לא הצליחו לזהות את הכוחות מבעוד מועד שנהגו להסתתר תחת מחסות מאולתרים במהלך היום. הכוחות האמריקאיים החלו לסגת תוך לחימה קשה מאוד עם האויב. מטוסי חיל האוויר החמישי תמכו בצורה מסיבית בכוחות הקרקע לאורך כל הנסיגה. ב-28 מטוסי B-26 החלו לטוס במשימות סיוע קרוב בלילה כסיוע לדיוויזיה ה-25. המטוסים הוכוונו על ידי עמדות מכ"ם קרקעיות ונורי זרחן ששיגרו החיילים. מקרה מיוחד היה הנסיגה של דיוויזיית הרגלים השנייה של צבא ארצות הברית ששימשה כמשמר מאסף של הארמייה השמינית. הדיוויזיה נתקלה בכוח סיני גדול שהציב מחסום באורך של כ-10 קילומטר, הלחימה הקשה ביותר הייתה באזור מעבר צר. מפקד הדיוויזיה דרש סיוע של חיל האוויר שבתורו טס מאור ראשון לאור אחרון ובאחת התקיפות הרגו כ-500 חיילי האויב.
מהלך המלחמה בזירה האווירית > שלב שני - ערעור העליונות של כוחות האו"ם > בואו של הסייבר - תחילת יריבות הענקים

כנף קרב ה-4 הגיעה ליפן ב-1 בדצמבר, ב-13 בדצמבר כוח קדמי של הכנף שמנה כ-32 מטוסים פרס בשדה קימפו, למרות קשיי תשתיות והכוחות הסינים המתקדמים דרומה. ב-17 בדצמבר טיסת סיור (CAP) שמנתה מבנה אחד של 4 מטוסים. מבנה זה פגש רביעיית מטוסי מיג שיירטו מבנה של מטוסי F-80 בגובה נמוך יותר. הטייסים הרוסים הניחו כי מטוסי ה-F-86 משוכי הכנף היו מטוסי מיג בעצמם והמשיכו ביירוט מטוסי התקיפה. בקרב שהתפתח האמריקאים הפילו מיג אחד והסבו נזק למיג אחר. למרות ההפלה, הטייסים האמריקאים נוכחו לדעת שקשה להפיל את מטוסי המיג, כאשר המטוס שהשיג את הפלת הבכורה ניצל כמעט את כל מלאי התחמושת שלו, והשתמש בצרורות ארוכים במיוחד בשביל להסב נזק משמעותי למטוס האויב.
ב-22 בדצמבר התקיימו מספר קרבות אוויר, בראשון הופל מטוס F-86 על ידי מטוסי מיג. בקרב השני שהתפתח בין שמונה מטוסי מיג ל-12 מטוסי סייבר בהם הרוסים רשמו שלוש הפלות (שלא מופיעות ברישומים האמריקאים). האמריקאים בתורם טענו שהפילו שישה מיגים, כאשר לפי הרישומים הסובייטיים רק שני מטוסים לא חזרו לבסיסם ואחד חזר פגוע. יומיים לאחר מכן קפטן סטפן נאומנקו (Степан Науменко) הפיל שני מטוסי F-86 בשני קרבות אוויר שונים והפך לאלוף ההפלות הסובייטי הראשון במלחמה, אף על פי שלא אבדו מטוסי סייבר על פי האמריקאים.
בתקופה שבין 17 ל-31 בדצמבר טייסי המיג רשמו לזכותם הפלות של 6 מטוסי F-86, שני מטוסי F-84, ושני מטוסי F-80, כאשר הטייסים האמריקאים רשמו לזכותם הפלות של 7 מטוסי מיג-15.
מטוסי כנף קרב ה-4 של חיל האוויר האמריקאי נאלצו לפנות בצורה בהולה את שדה קימפו לאחר שהם הוצבו במקום רק כשלושה שבועות עקב ההתקדמות המהירה של הכוחות הסינים שהשתלטו על השדה ב-4 בינואר 1951. עקב כך מטוסי הכנף לא יכלו לסייר במרחב האווירי שהמיגים הגנו עליו. רוב הכנף חזרה ליפן כאשר חלק קטן מהמטוסים פרסו בשדה טאגו והחל מ-14 בינואר הם השתתפו במשימות תקיפה, הם טסו כ-158 גיחות כחלק ממטוסי קרב-הפצצה.
מהלך המלחמה בזירה האווירית > שלב שני - ערעור העליונות של כוחות האו"ם > סמטת המיגים

באותו זמן מטוסי המיג הגנו על רצועת שטח אווירי שנפרסה מחלקו המערבי של נהר יאלו דרך נהר צ'ונצ'ון כקצה דרומי ועד סביבות העיר קאנגייה כקצה המזרחי (ב-130 קילומטר דרומית לאנדונג). בגלל ריכוז זה של המיגים מאוחר יותר, עם התרבות קרבות האוויר בתוכה היא כונתה על ידי האמריקאים "סמטת המיגים" (באנגלית: "Mig Alley") בה המיגים משחרים לטרף ומרבית קרבות האוויר קרו בגבולותיה.
למרות ההימנעות מכניסה לאזור מוגן על ידי מיגים, מזג האוויר הקשה והנסיגה משדות קדמיים הרחק מהקרב, פעילות חיל האוויר החמישי בחודש ינואר הייתה מאסיבית והביאה למותם של כ-18,750 מהחיילים הסינים. הסינים לעומתם לא יכלו לתמוך בכוחותיהם דרך האוויר, הן בגלל העליונות של מטוסי האו"ם דרומה מנהר טאדונג והן בגלל מיעוט החימוש הזמין להם. כמו כן בין ה-20 עד 23 בינואר המיגים נאלצו להתמודד עם סדרה גדולה של תקיפות של מבנים המונים כ-20–30 מטוסים. במהלך הקרבות שהתפתחו הרוסים טענו שהפילו 15 מטוסי F-84 ושני מטוסי F-80, האמריקאים בתורם הודו בהפלה של מטוס CF-80, ‏RF-80A ומטוס F-84 ב-21 בינואר בלבד וטענו שהפילו ארבעה מהמיירטים.
חודש פברואר 1951 התאפיין בתחלופת גדודים בקרב דיוויזיות מטוסי הקרב של המשמר ה-50 וה-151 הרוסיות. כמו כן בין 9 בפברואר ל-1 במרץ התקיימו מספר קרבות אוויר שבהם הרוסים רשמו לזכותם 15 הפלות מול אובדן של מטוס מיג בודד. ב-1 במרץ מטוסי המיג הצליחו לגרום לנזקים משמעותיים לעשרה מטוסי B-29, שלושה מתוכם נאלצו לנחות נחיתת אונס. ב-5 במרץ מהנדסי צבא ארצות הברית השלימו את השיפוצים בשדה סוון ולמחרת מטוסי סייבר המריאו ממנו לסיור אלים בשמי קוריאה הצפונית ונקלעו לקרב אוויר עם המיירטים הרוסים עם תוצאות מעורבות.
בשלב זה טייסי הסייבר נתקלו בקשיים בהתמודדות עם מטוסי המיג מגביהי הטוס וכן עם זמן המוגבל שלהם מעל אזור המטרה, שכן היה עליהם לטוס כ-200 קילומטר לאזור סמטת המיגים ולכן רוב הדלק במשימות שימש להגעה לאזור הסיור וחזרה ממנו. כמו כן המיירטים הרוסים החזיקו ביתרון ביירוט שכן השטח האווירי שהם הופקדו עליו היה מכוסה כולו על ידי עמדות מכ"ם שיכלו לכוון אותם אל המטוסי האויב, מול האמריקאים שהיה בידיהם תחנת מכ"ם אחת באי צ'ודו שהייתה שימושית לעיתים, אך לא כיסתה את כל השטח האווירי של סמטת המיגים.
ב-12 בפברואר המיירטים הרוסים ביצעו כ-56 גיחות והשתתפו בשני קרבות אוויר גדולים בהם הם טענו להפלות של שלושה מטוסי F-86 ואיבדו שני מיגים שהתנגשו באוויר. באותו היום כוחות האו"ם רשמו לטובתם 11 הפלות של מיגים מתוכם שבע ניתנו למקלענים של מטוסי ה-B-29, וכן נרשמו אבדות של שני מטוסי B-29.
מהלך המלחמה בזירה האווירית > שלב שלישי - נקודת המפנה בסמטת המיגים > ההסלמה של כוחות האו"ם

חודש יוני התאפיין במזג אוויר קשה שהגביל את הטיסות, מה שהתבטא ב-19 קרבות אוויר בין מטוסים סובייטים ואמריקאיים, לעומת 54 קרבות אוויר במאי. עם זאת, הסובייטים שרשמו הפלות של 2 מטוסי F-86 ו-3 מטוסי F-84, ספגו אבדות של 8 מטוסי מיג, טייס אחד ו-5 מטוסים שניזוקו בצורה משמעותית (האמריקאים רשמו לטובתם הפלות של 18 מטוסי מיג). אבדות אלה אפשר לייחס לשחיקה מתמדת והמספרים הנמוכים של הטייסים הרוסים הכשירים שבחודש זה ירד ב-12 טייסים נוספים. מיעוט הטייסים כאמור אפשר יירוט של חלק קטן ממטוסי ההפצצה, אך זה היה מקשה על התמודדות עם מסכי מטוסי סייבר ששחרו כל הזמן בסמטת המיגים וצרו על מתחם אנטונג. חוסר יכולת זה הודגם ב-23 ביוני כאשר מטוסי ההפצצה של האו"ם תקפו את תחנת הכוח ההידרו-אלקטרית בסופון. תקיפה זאת הוקדמה על ידי 20 מטוסי סייבר שחגו וצרו על מתחם אנטונג, ועוד 40 מטוסי סייבר שתפקדו כמסך לפני הכוח התוקף. הרגימנטים שפרסו בשדות מרוחקים לא יכלו להמריא עקב מזג האוויר ולכן הרוסים לא יכלו להרשות לעצמם לנסות וליירט את התקיפה הזאת. ביום זה התחילה הסלמה מבחינת הפעילות של כוחות האו"ם שניסו על ידי היתרון שלהם באוויר ללחוץ על הסינים והצפון קוריאנים בשיחות על שביתת הנשק. הסלמה זאת החלה בשורת תקיפות על מתחם הסכרים בסוי-הו החל מה-23 ועד 27 ביוני. ב-7 ביוני החל מבצע גאות בו נוסתה יכולת התדלוק האווירי של מטוסי קרב. 35 מטוסי F-86 שהמריאו מיפן תדלקו באוויר ותקפו בקוריאה הצפונית.
חודש יולי היה קשה במיוחד על הכוחות הסובייטיים והם סבלו אבדות של 11 מטוסים וטייס הרוג אחד, הכוחות האמריקאיים רשמו לזכותם 17 הפלות. הקורפוס ה-64 בניסיון להקל על הדיוויזיות במתחם אנטונג הקימו בחפזון שדה חדש בדאפו (Dapu) בשלהי חודש יוני והעבירו את הרגימנטים ה-256, 726 ודיוויזיה 133. ביולי הרגימנטים ה-7, ה-9, 133, 147, ו-415 פרסו במתחם אנטונג ורגימנט המשמר ה-148 הצטרף לרגימנט ה-16 במוקדן-מערב. בחודש זה דיוויזיות ה-97 וה-190 ראו את הפעילות המבצעית האחרונה שלהם, כאשר מאוחר יותר הם עברו לשדות רחוקים ובסוף יולי החלו להעביר את שארית מטוסיהם לדיוויזיות מטוסי הקרב ה-32 וה-216.
על הדיוויזיה ה-133 הוטלה משימת היירוט של מטוסי התקיפה, על הדיוויזיה ה-216 הוטלה המשימה ליירוט מטוסי הסייבר המלווים את המטוסים התוקפים ועל דיוויזיה ה-32 המוצבת בבסיס אנשאנג הוטלה המשימה ליירט את המטוסים הצרים על מתחם אנטונג. באוגוסט מטוסי המיג הרוסיים רשמו 16 הפלות של מטוסי סייבר והפלה אחת של מטוס F-84, ברישומים האמריקאיים נרשמו אבדות של 3 מטוסי F-86 ומטוס F-84 בודד). האבדות של הרגימנטים הרוסים בחודש זה הסתכמו ב-18 מטוסים מופלים, 7 טייסים הרוגים ו-19 מטוסים עם נזקים משמעותיים, האמריקאים רשמו לזכותם 33 מטוסי מיג מופלים והבריטים רשמו לזכותם 2 מטוסי מיג שהופלו על ידי מטוסי סי פיורי של טייסת 802 של חיל הים המלכותי הבריטי).
בספטמבר מטוסי הקרב האמריקאיים הגדילו את הנוכחות ואת הלחץ על מטוסי המיג שגרמו ל-41 הפלות של מטוסי מיג ומותם של 13 טייסים. כמעט מחצית מהמטוסים המופלים, 19 במספר, הופלו מעל לשדות במתחם אנטונג, וטייסים שהופלו בשלבי המראה (שחלקם היחסי היה יותר מ-60 אחוז באבדות) לא הספיקו לצבור גובה ונהרגו מכיוון שמצנחיהם לא הספיקו להיפתח מספיק מהר. עם זאת הטייסים הרוסים רשמו לזכותם הפלות של 40 מטוסי סייבר, 18 מטוסי F-84 ומטוסי FG-1D בודד, כאשר ברישומים האמריקאיים נרשמו אבדות של 8 מטוסי סייבר, 4 מטוסי F-84 ומטוס FG-1D אחד.
מהלך המלחמה בזירה האווירית > שלב שלישי - נקודת המפנה בסמטת המיגים > סוף המצור

באוקטובר 1952 מטוסי הקרב האמריקאיים המעיטו לעבור את הגבול ולתקוף את המטוסים במתחם אנטונג בעקבות העלייה בכמות מטוסי המיג ושיטת היירוט המדורגת שמטרתה הייתה להגן על המטוסים במתחם אנטונג. בעקבות זה האבדות של הקורפוס ה-64 ירדו בצורה דרמטית. סך הכל 9 מטוסי מיג ושני טייסים אבדו על פי הרישומים הסובייטים, כאשר 2 מהמטוסים בתחום השטח האווירי של סין. הרוסים רשמו לזכותם 28 מטוסי F-86, שני מטוסי F4U ומטוס גלוסטר מטאור בודד. על פי הרישומים האמריקאיים הופלו 26 מטוסי מיג תמורת אבדות של 3 מטוסי F-86,‏ ו-2 מטוסי F4U.
בחודש נובמבר על פי הרישומים הסובייטים אבדו רק 6 מטוסים וטייס אחד, כולם בקרבות אוויר בשמי סמטת המיגים ורשמו הפלות של 21 מטוסי F-86. על פי הרישומים האמריקאיים 3 מטוסי סייבר הופלו על ידי מטוסי מיג, לזכותם הם רשמו הפלות של 29 מטוסי מיג. בחודש זה מזג האוויר הפך לקשה ומיעוט מטוסי קרב הפצצה טסו צפונה מפיונגיאנג.
בחודש דצמבר הרוסים רשמו לזכותם הפלות של 22 מטוסי F-86 תמורת אבדות של 6 מטוסי מיג. על פי הרישומים האמריקאיים הופלו 29 מטוסי מיג ואבדו 2 מטוסי F-86. סך הכל בשנת 1952 מטוסי הקורפוס ה-64 טסו 23,539 גיחות יום ו-1,062 גיחות לילה כאשר הם נלחמו ב-868 קרבות ביום ו-32 קרבות בלילה. על פי הרישומים הסובייטיים בשנה זאת הופלו 256 מטוסי F-86, ‏37 מטוסי F-84, ‏19 F-80, ‏6 מטוסי F-51, ‏3 מטוסי F4U, ‏מטוס גלוסטר מטאור אחד, ‏8 מטוסי B-26 ו-12 מטוסי B-29. הקורפוס ספג אבדות שהסתכמו ב-160 מטוסים ו-43 טייסים.
בסתיו 1952 טייסי חיל האוויר של צבא השחרור העממי הסיני החלו להיות יותר אגרסיביים, ואף טסו דרומית לסמטת המיגים תוך ניסיון ולתקוף את מטוסי הקרב-הפצצה, לפני שאלה מגיעים למטרותיהם. דיוויזיות מטוסי הקרב ה-3 וה-12 אשר הסבו לדגם bis של המיג-15 עסקו ביירוט מטוסי הקרב המחפים על המטוסים התוקפים ודיוויזיות ה-17 וה-18 שהטיסו את הדגם הישן יותר תקפו את המבנים התוקפים עצמם. בשיטה זאת הסינים רשמו בדצמבר הפלות של 37 מטוסים מתוכם 12 היו מטוסי F-86 תמורת אבדות של 12 מטוסי מיג, אף על פי שרישומי הפלות אלה לא תואמים את הרישומים האמריקאיים, אבל זה מראה על התבגרות הטייסים הסינים ואובדן החשש מכניסה לקרבות אוויר. כמו כן בשביל לחמוק ממסכי מטוסי הסייבר טסו בחסות העננות דרומה מפיונגיאנג בשביל להפיל את מטוסי קרב הפצצה, טקטיקה שהוכיחה את עצמה כיעילה ביותר. בשיטה זאת הסינים טענו להפלה של 30 כלי טיס תוך אובדן של 2 מטוסי מיג.
מהלך המלחמה בזירה האווירית > שלב רביעי - המטווח החופשי > הצלחות של הרוסים בהתגוננות

בחודש ינואר 1953 מטוסי המיג הסובייטיים הצליחו להעלות בצורה מרשימה את הביצועים שלהם, כאשר נרשמו 8 הפלות ליליות של מטוסי B-26, ‏14 מטוסי F-86 ו-3 מטוסי F-86 תמורת ואובדן של 5 מטוסי מיג (2 טייסים הרוגים) ונזק ל-23 מטוסים. הרישומים האמריקאים מראים אובדן של 2 מטוסי סייבר ומטוס F-86 אחד בקרבות אוויר, מנגד רשומות הפלות של 40 מטוסי מיג 15 (38 שהופלו על ידי הסייבר ועוד שני מטוסים שהופלו על ידי מטוסי F3D-2).
חודש פברואר התאפיין בעלייה במספר קרבות האוויר בסמטת המיגים משום שמטוסי קרב-הפצצה אמריקאים מדגמים F-80 ו-F-84 שהתקשו לפעול בצורה משמעותית צפונית מפיונגיאנג החל מסתו 1952 בגלל חוסר המטוסים במצבה ושיטות היירוט החדשות, החלו להיות מוחלפים על ידי מטוסי סייבר בתפקידים אלו. בחודש זה הרוסים רשמו הפלות של 18 מטוסי סייבר תמורת אבדות של 7 מטוסים (טייס הרוג אחד) ונזק ל-22 מטוסים. הרישומים האמריקאיים מציינים 3 אבדות במטוסי סייבר והפלות של 22 מטוסי מיג. כלל האבדות בחודש זה הן של דיוויזיית מטוסי הקרב ה-32, שטייסיה היו לא מנוסים בקרבות אוויר גדולים.
חודש מרץ התאפיין במזג אוויר קשה שהקשה על מטוסי הקרב-הפצצה, ועל כן התמעטו קרבות האוויר בחודש זה. עם זאת, ניסיונות החדירה של המטוסים האמריקאים דרשו מענה מהרוסים שביצעו 140 גיחות סיור אלים במהלך החודש. בחודש זה הרוסים רשמו הפלות של 10 מטוסי F-86 ו-2 מטוסי F-94 ביום, בלילה נרשמו הפלות של 2 מטוסי F-94 או F-3D בגלל קשיי זיהוי בלילה. האבדות של הרוסים הסתכמו ב-10 מטוסים (4 טייסים הרוגים) ונזק ל-20 מיגים נוספים. האמריקאים רשמו לטובתם הפלות של 36 מטוסי מיג מול אבדות של שני מטוסי F-86.
מזג אוויר טוב במהלך חודש אפריל אפשר את חזרתם של מטוסי הקרב-הפצצה האמריקאיים בקוריאה הצפונית וזה גרם לריבוי קרבות אוויר. האמריקאים החלו להפעיל טקטיקות שונות במעט תוך שילוב של טיסה בגובה נמוך ותקיפות של מטוסי F-84 בגובה רב בחיפוי של מסכי מטוסי F-86. טקטיקות אלה חייבו את הרוסים להגדיל את כמות הסיורים ההתקפיים שלהם שהוזנקו לרוב עקב תקיפה אך משימתם הייתה ציד חופשי של מבנים קטנים של מטוסי תקיפה. הרוסים טענו להפלות של 3 מטוסי F-84 ו-9 מטוסי F-86 מול אבדות של 4 מטוסים (2 טייסים הרוגים) ו-16 מטוסים שניזוקו. האמריקאים לעומתם טענו להפלה של 26 מטוסי מיג תוך אבדות של 6 מטוסי F-86 ומטוס F-84 אחד.
מהלך המלחמה בזירה האווירית > שלב רביעי - המטווח החופשי > מטוסי הקרב-הפצצה הפכו לקטלניים

בחודש אפריל 1953 החלו שוב שיחות על שביתת הנשק בין כוחות האו"ם לבין הסינים והצפון קוריאנים. היות שהחתימה על ההסכם נראתה סבירה וקרובה, הסינים שוב הציבו בזירה דיוויזיות אוויר נוספות כדי לצבור ניסיון מבצעי. בשלב זה היו כבר כ-350 מטוסי מיג סינים במתחם אנטונג. למרות היתרון המספרי של הסינים, חוסר הניסיון שלהם בשילוב עם לחץ גדול מאוד מצד מטוסי האו"ם גרם לאבדות כבדות מאוד. בחודש זה המצב היה כה קשה עד כדי כך שהסינים הודו שיחס ההפלות שלהם היה 1:1.4 לרעתם.
חודש מאי ראה שינוי מהותי בזירה, שכן החל מאמצע החודש מרבית טייסות קרב-הפצצה הסבו למטוסי F-86F ועתה כ-350 מטוסי F-86 טסו בשמי קוריאה, אלה בניגוד למטוסי F-51, F-84 ו-F-80, מטוסי ה-F-86 היו ליריבים שקולים למיגים מהרגע שהם היו משליכים את הפצצות שלהם. כמו כן הסתמנה עוד עליית מדרגה בעצימות הפעילות של טייסות האו"ם כאשר בחודש זה הם ביצעו 22,639 גיחות. נוכח זאת, האבדות של הכוחות הקומוניסטיים עלו בהתמדה. הקורפוס ה-64 רשם אבדות של 11 מטוסי מיג (3 טייסים הרוגים), מול הפלות של 9 מטוסי סייבר ומטוס F-84 אחד ביום, הפלות הליליות של הרוסים הסתכמו במטוס F-84 אחד ו-F-94 אחד. האמריקאים לעומתם טענו ללא פחות מ-58 הפלות של מטוסי מיג מול אבדות של שני מטוסי סייבר, F-84 אחד ו-F-94 אחד. הלחץ המוגבר לא פסח על הדיוויזיות הסיניות שרשמו אבדות של 27 מטוסי מיג.
עם העלייה המתמדת בהיתקלויות באוויר חודש יוני נרשם כמוצלח ביותר בהפלות של המיירטים הסובייטיים, אם כי זה בא במחיר כבד מאוד. הרוסים רשמו הפלות של 36 מטוסי F-86, 4 מטוסי F-84 ו-F-80 אחד. האבדות של הרוסים בחודש זה הסתכמו ב-24 מטוסים (חמישה מתוכם בתהליך המראה או נחיתה), עם עשרה טייסים הרוגים ונזק ל-15 מטוסים נוספים. כוחות האו"ם לעומתם רשמו לטובתם הפלות של 77 מטוסי מיג מול אובדן של מטוס סייבר אחד.
חודש יולי, שהיה לחודש האחרון במלחמה, היה קשה מאוד על טייסי היירוט הסובייטיים. בחודש זה הם חוו אובדן של 15 מטוסי מיג, עם 4 טייסים הרוגים, ונזק ל-8 מטוסים נוספים. כשליש מהאבדות הללו קרו בעת המראה או נחיתה. הם רשמו עשר הפלות של מטוסי F-86, כמחציתם מעל שדות התעופה בקרבת הגבול. האמריקאים לעומתם טענו להפלות של 33 מטוסי מיג ואובדן של 2 מטוסי סייבר.