stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה גיל
הערות שוליים

↑  נגה שנער-שויער, בתו של סוכן המוסד שהורשע: "הוא טען לחפותו, ואני האמנתי לו", באתר Xnet‏, 17 ביוני 2018
↑  יוסי מלמן, ‏הסוכן, הגנרל והמחדל: סיפורו של איש המוסד שכמעט הביא למלחמה, באתר מעריב אונליין, 1 באוגוסט 2015.
↑  יוסי מלמן, ‏הסוכן, הגנרל והמחדל: סיפורו של איש המוסד שכמעט הביא למלחמה, באתר מעריב אונליין, 1 באוגוסט 2015
↑  יהודה גיל, האיראנים בפריז, באתר הוצאת ספרי צמרת
↑  סוכן המוסד שסרח: פרשת יהודה גיל
↑  אלוף אביעזר יערי, התהליכים שהובילו למלחמת שלום הגליל, באתר מבט מל"מ, ‏מאי 2012
↑  דור פלקוביץ', ממריאים בפעם האחרונה, באתר חיל האוויר, ‏12.12.2018
↑  עמוס גלבוע, ‏הייתי הקורבן הראשון של יהודה גיל, באתר מעריב אונליין, 9 בינואר 2021
↑  עקיבא אלדר, כך הצלחנו לסכל את השלום עם סוריה, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2011
↑  עוזי ארד אצל עמיר רפופורט, שלום עם סוריה? כמעט, תמיד כמעט, באתר nrg
↑  זאב שיף, כן, גם אופציה צבאית\ מאת זאב שיף, באתר הארץ (מובא פרש), ‏11/05/1997
↑  גדעון מיטשניק |, בדרך למלחמת יום הכיפורים, באתר israeldefense, ‏19/10/2016
↑  יוסי מלמן, ‏הסוכן, הגנרל והמחדל: סיפורו של איש המוסד שכמעט הביא למלחמה, באתר מעריב אונליין, 1 באוגוסט 2015
↑  תא"ל דר' יוסי בן ארי, מה עושים כשהמודיעין סותר את עצמו?, באתר ynet, 27 בדצמבר 2006
↑  גל פרל פינקל, בגלל שהוא בדרך כלל צודק, כשהוא טועה זה מסוכן, באתר זמן ישראל, 23 בספטמבר 2019.
↑  עפר שלח ורביב דרוקר, בומרנג, הוצאת כתר, 2005, עמוד 63
↑  מלחמת יום הכיפורים, 5-3 באוקטובר 1973 – פרק מורחב, באתר ארכיון המדינה
↑  זאב שיף, אתגר חדש ל"מר מודיעין", באתר הארץ, 20 ביולי 2001.
↑  יוסי מלמן ודן רביב, "מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין", הוצאת ידיעות ספרים, 2012, עמודים 466-469.
↑  ע"פ 3116/99 יהודה גיל נ. מדינת ישראל
↑  עמוס גלבוע, ‏הייתי הקורבן הראשון של יהודה גיל | מסמך מטלטל מאת עמוס גלבוע ז"ל, באתר מעריב אונליין, 9 בינואר 2021
↑  יוסי מלמן, ‏הסוכן, הגנרל והמחדל: סיפורו של איש המוסד שכמעט הביא למלחמה, באתר מעריב אונליין, 1 באוגוסט 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007586334305171  LCCN: no2022026520  VIAF: 134146461676327732427   WorldCat (עם VIAF): 134146461676327732427
נועה שכטר

נועה שכטר (נולדה ב-17 במרץ 1984) היא מחזאית ובמאית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה

שכטר נולדה ב-1984 בירושלים. בוגרת מגמת תיאטרון בתיכון לאומנויות ובוגרת לימודי משחק בבית הספר של סופי מוסקוביץ’ בתל אביב.
הקריירה שלה בתיאטרון התחילה, לדבריה, בגיל 16 כשעבדה כמלצרית בבית הקפה של תיאטרון החאן בירושלים.
בוגרת הקורס לניהול מוסדות תרבות ואמנות באוניברסיטת תל אביב, ועבדה חמש שנים בתיאטרון הקאמרי כעוזרת למנהל האומנותי עמרי ניצן.
לימדה משחק והייתה חברה בוועדה הפדגוגית של גודמן - בית ספר למשחק בנגב, וניהלה את התיאטרון הגאה "תהל" בשנים 2017-2018
שכטר חברה בהנהלת עמותת קיפוד הזהב ואחת ממייסדות "פרויקט המחזאים" לפיתוח מחזאות ישראלית ביחד עם רועי מליח רשף, דניאל בוצר ושי שבתאי. במסגרת הפרויקט נכתבו והוצגו עשרות מחזות קצרים של למעלה מ-150 יוצרים.
בשנת 2015 זכתה שכטר בפרס היוצר המבטיח בפרויקט "מונו-שואו" של תיאטרון אורנה פורת, וב-2018 זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה של עיריית תל אביב.
בשנת 2020 מונתה למנהלת האומנותית של פסטיבל "מדרום" באופקים והייתה אחראית להשקת הפסטיבל באופן וירטואלי לאחר פרוץ מגפת הקורונה וכניסתה של ישראל לסגר.
קריירה מקצועית > משחק

הבה נגילה - תיאטרון חולון, 2009
לעולם לא תשחה לבד - מחזה מאת דניאל מקאייוור(אנ') בתרגומה של אפרת בק ועיבוד ובבימוי של אלירן כספי על מסע יחסיהם של שני גברים בתחרות שאינה נפסקת. צוותא, 2011
רומן משפחתי - מחזה של עדנה מזי"א המבוסס על ספרה "סיפור משפחתי", המבוסס על מחזה קודם שלה באותו שם. תיאטרון הקאמרי, 2012
דג מוסר - מחזה מאת מירי חנוך בבימויה של עדנה מזי"א. הקאמרי, 2013
קריירה מקצועית > בימוי

אחים - מחזה מאת שי שבתאי, זוכה פרס המחזה הטוב ביותר ופרס הבימוי בפסטיבל צו קריאה. צוותא, 2012.
כל פעם קצת - מחזה קצר מאת אמילי בן עמי במסגרת "מקצרון" בפסטיבל תיאטרון קצר. צוותא, 2014
תקווה/טרגדיה - קריאה מבוימת לעיבוד ל-10 שחקנים של ספרו של שלום אוסלנדר במסגרת פסטיבל צו קריאה, שזכתהה בצל"ש הפסטיבל לבימוי וכתיבה לשנת 2014
הרופא הטוב - קריאה מבוימת של המחזה מאת ניל סיימון על פי סיפורים קצרים של צ'כוב. קפה תיאטרון הקאמרי, 2015
נשי טראכיס - הפקה בהשתתפות תלמידי שנה ב'. בית צבי, 2016
אשמתה של תל אביב - מחזה מקורי פרי עטה של שכטר ובבימויה במסגרת פסטיבל צו קריאה 2016
זה שחוטף סטירות - קומדיה קרקסית מאת ליאוניד אנדרייב(אנ') בתרגומו של דורי פרנס. גודמן, 2017
האם דגים ישנים - מחזה מאת ינס רשקה(גר') בתרגום של לוקאס צ'ך וטל בילו. תיאטרונטו, 2017
חצי בגידה - מחזה קצר מאת שי שבתאי בהשתתפות אולי שטרנברג ורוני נתנאל. צוותא, 2017
יואל - הצגת יחיד של אבי גולומב. צוותא, 2018
אב השנה - הצגת יחיד של עידו קולטון. תמונע, 2019
אלנבי - מחזה על פי ספרו של גדי טאוב. אימפרו, 2021
קריירה מקצועית > כתיבה

חלטורה - תסריט לסרט קצר במסגרת פסטיבל "אימפרו אקשן". סינמטק תל אביב, 2013
פרויקט 14/48 - "פרויקט התיאטרון המהיר בעולם" שבו חברה שכטר לשישה מחזאים נוספים כדי ליצור 14 מחזות קצרים בתוך 48 שעות.
איפה האלוהים שלך? - מחזה קצר במסגרת "פרויקט המחזאים 3" בבימוי מיקי יונס ובהשתתפות שי ג'ברי, נטשה מנטל, רוני יניב ונובה דובל. צוותא, 2015
לוטה בערפל - דרמה פסיכולוגית תקופתית על סיפור אהבה הרסני בין אישה לילד קטן בזמן המלחמה שביים רני בלייר. צוותא, 2016
PAY DAY - מחזה במסגרת "פרויקט המחזאים 6" שביימה מאיה ניצן ובהשתתפות יאיר פיש ויואב כהן. צוותא, 2016
ניגמר או נגמל - מחזה במסגרת "פרויקט המחזאים 7" על ארבעה אנשים המתמודדים עם גמילה, שביים תום שוורצברג, בהשתתפות אלון שר, אלון נכטיגל, עמית זרקא ושי שבתאי. צוותא, 2016
האימג' שיש לי בראש - במסגרת "פרויקט המחזאים". צוותא, 2015
שקט - מחזה קצר במסגרת הפרויקט הגאה "חדר 414", שיתוף פעולה של פרויקט המחזאים ותיאטרון תהל. צוותא, 2017
ברקיע השביעי - מחזה בבימוי נעה וגנר. 2018
הזמן האבוד - מחזה שביים מתן אמסלם ובהשתתפות רועי ניק ודנה סורין. 2018
וואלה אני כבר בת 35 - מחזה בהשראת טקסטים מאת אורי זלצמן ועמית רייס. פרויקט המחזאים 16, 2019
הכל חוץ מגרעין - בבימויה של נופר משה, פרויקט המחזאים 2019
כניסת קהל - סדרת רשת במסגרת פרויקט המחזאים. צוותא, 2021
מה הסיפור שלכם - מופע אינטראקטיבי במסגרת פסטיבל "פותחים במה" המעלה סיפורי חיים נבחרים שנשלחו על ידי הקהל. כתיבה משותפת עם דניאל לפין ורועי מליח רשף, ובהשתתפות נעמה אמית, לירית בלבן, אור בן מלך ויובל ינאי. בית ליסין, 2021
חיים אישיים

נשואה לשחקן אבי גולומב מאז 2012, ובשנת 2017 נולדה בתם המשותפת.
אמה היא האומנית אפרת שכטר ואחיה הוא נדב שכטר, נציג חברת gtec למכשור להנדסה רפואית בישראל.
הערות שוליים

↑  marthayodaat, הצגת השבעים, באתר מרתה יודעת, ‏2018-04-18
↑  תהל - התיאטרון הגאה, ברכות חמות לנועה שכטר, המנכ״לית החדשה של תיאטרון תהל, באתר www.facebook.com, ‏16 במרץ 2017
↑  קיפוד הזהב, קיפוד הזהב - אודות - מי אנחנו, באתר קיפוד הזהב
↑  פסטיבל עכו, באתר www.accofestival.co.il
↑  פסטיבל "מדרום" חוגג עשר שנים!, באתר www.b7net.co.il
↑  תיאטרון - הבה נגילה, באתר www.habama.co.il
↑  תיאטרון - צוותא מציגה: תכנית פעילות ל-2011, באתר www.habama.co.il
↑   יאשה קריגר, "רומן משפחתי": עוד הצגה שמאלצית וחביבה, באתר הארץ, 6 בפברואר 2013
↑  תיאטרון, באתר www.theatron-hazafon.co.il
↑  תיאטרון - אחים עד קצה האף, באתר www.habama.co.il
↑   מיכאל הנדלזלץ, "פסטיבל תיאטרון קצר": מצחיק ומדכא, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2014
↑  מרב יודילוביץ', הזוכה בפסטיבל "צו קריאה": "אשתו", באתר ynet, 23 במרץ 2014
↑  תיאטרון - אוהבים את צ'כוב בתיאטרון הקאמרי, באתר www.habama.co.il
↑  נועה שכטר, "נשי טרכיס" עכשיו בבית צבי., באתר www.facebook.com, ‏6 באפריל 2016
↑  אשמתה של תל אביב – Israeli Dramatists Website, באתר dramaisrael.org
↑  זה שחוטף סטירות, באתר גודמן - בית ספר למשחק בנגב
↑  אופיר הלל, תיאטרונטו 2017: ביקור במחלקה לבריאות הנפש, באתר nrg
↑  חצי בגידה - הסיפור המלא, באתר www.facebook.com
↑  marthayodaat, יואל, באתר מרתה יודעת, ‏2018-11-08
↑  אב השנה, באתר www.tmu-na.org.il
↑  אלנבי - על פי רומן מאת גדי טאוב • אימפרו בית-ספר למשחק, באתר www.impro.co.il
↑  חלטורה, נבדק ב-2022-10-09
↑  מרב יודילוביץ', תיאטרון כהרף עין: פרויקט "14/48" חוזר, באתר ynet, 26 בנובמבר 2013
↑  צוותא תל אביב, "איפה האלוהים שלך" מאת נועה שכטר, באתר www.facebook.com
↑  לוטה בערפל – Israeli Dramatists Website, באתר dramaisrael.org
↑  נועה שכטר, PAY DAY, www.facebook.com
↑  אי״ב - ארגון יוצרים עצמאים בתיאטרון, מחזאות ישראלית, באתר Facebook
↑  פרויקט המחזאים - האימג' שיש לי בראש מאת נועה שכטר, נבדק ב-2022-10-09
↑  נועה שכטר, זה בחינם! וזה גאה וזה יפה וזה סקסי בטירוף, באתר www.facebook.com
↑  נועה שכטר, "ברקיע השביעי" בימוי יוצא דופן של נעה וגנר וצוות שחקנים שהוא פאקינג חלום, באתר www.facebook.com
↑  מתן אמסלם | במאי תיאטרון, מתן אמסלם | במאי תיאטרון - עבודות - הזמן האבוד, באתר מתן אמסלם | במאי תיאטרון
↑  נועה שכטר, וואלה אני כבר בת 35, באתר www.facebook.com
↑  שירן הוברמן, פרוייקט המחזאים 2019, באתר www.facebook.com
↑  פסטיבל - מה הסיפור שלכם ?, באתר תיאטרון בית ליסין
משה זקס

ערך זה עוסק במשה זקס, עסקן ירושלמי ושד"ר.. אם התכוונתם לאחד מצאצאיו, הדוקטור לבוטניקה והאגרונום משה זקס, ראו .
| --- | --- |
משה זקס
משה זקס
 לידה:  1800 דרייסיקאקר (גר'), דוכסות סקסוניה-מיינינגן, גרמניה
 פטירה:  5 ביולי 1870 (בגיל 70 בערך) ו' בתמוז ה'תר"ל ירושלים, א"י
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים
 תאריך עלייה:  1830
 מקום מגורים:  ירושלים
 ידוע בשל:  פעילותו כשד"ר
 השכלה:  אוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת וינה
 מקצוע:  שד"ר, עיתונאי, רופא
 השקפה דתית:  יהדות אורתודוקסית
 בת זוג:  רחל זקס (לבית קרויז)
 צאצאים:  הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב יהושע פישל זקס, הרב עמרם יצחק זקס, משה חיים זקס, יצחק זקס, שמואל קראוס
משה זקס (נכתב גם זאקס, זאכס; בגרמנית: Moses Sachs;‏ 1800, דריסיקאקר, דוכסות סקסוניה-מיינינגן – 5 ביולי 1870, ירושלים) היה עסקן ירושלמי ושד"ר.
ביוגרפיה

זקס נולד ב־1800 בעיירה דרייסיקאקר שבדוכסות סקסוניה-מיינינגן שבגרמניה. זקס היה תלמידם של גדולי הרבנים בשלהי המאה ה-19 בהם: הרב אברהם בנימין זאב המבורג ראש ישיבת פיורדה, הרב נחום טרייביטש, רבי עקיבא איגר, החת"ם סופר ועוד.
ב-1830 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. זקס נחשב לראשון העולים מגרמניה במאה ה-19.
ב-1832 נשא לאישה את רחל בתו של הגביר הירושלמי רבי צדוק הלוי קרויז (שנחשב באותה עת על ידי תושבי העיר ל"רוטשילד" הירושלמי).
ב-1835 יצא לתוניסיה בה פעל כשד"ר. בעת שהותו בתוניס פגש את הנסיך פיקלאר פון מוסקאו שהתרשם ממנו ונתן לו המלצה לברון שלמה רוטשילד מווינה. זקס שכנע אותו וקבוצת עשירים יהודיים לעמוד מאחורי תוכנית ליישוב יהודים שיעסקו בחקלאות בארץ ישראל בחסות ממשלת אוסטריה. התוכנית הוגשה לממשלת אוסטריה בסיועו של נסיך הכתר יוהאן, ושר החוץ מטרניך וזו הגישה בקשה לממשלת האימפריה העות'מאנית על ידי הקונסול האוסטרי בקושטא הברון פון שטירמר. התוכנית נכשלה בגלל סירובה של הממשלה העות'מאנית.
זקס נשאר באירופה עד 1839, וביקר בקהילות רבות ברחבי אירופה לעשות נפשות לתוכנית הפרודוקטיביזציה (התיישבות יצרנית-חקלאית), וכן שהה ממרץ עד אוגוסט באוניברסיטת מינכן כתלמיד לרפואה ואסטרונומיה, משם המשיך לווינה שם למד רפואה באוניברסיטת וינה ועבד בבית החולים הכללי, עד חזרתו לירושלים.
זקס נרדף על ידי הבנקאים למשפחת להרן שניהלו את מערכת גיוס הכספים באירופה וחלוקתם לבני היישוב בארץ ישראל במסגרת ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (פקוא"מ), שהתנגדו לפרודוקטיבציה. לשיטתם, מטרת היישוב בארץ ישראל הייתה קירוב הגאולה על ידי תפילה ולימוד תורה והפרודוקטיבציה היוותה סכנה שהייתה עלולה לעכב את הגאולה.
בשנת 1854 היה שותף יחד עם פטר קלאסן, עזריאל זליג הויזדורף, בנימין לילינטל והרב יוחנן מרקוס הירש (אב"ד של קהילת לונדון) לייסוד החברה הראשונה ליישוב ארץ ישראל שנקראה בשם "חברה קדושה תפארת ישראל העוסקים להקים קרן עבודת הקרקעות."
ב-1860 יצא בשליחות כולל הו"ד למסע לגייס כספים לטובת בתי מחסה. בחמש שנות מסעו ביקר זקס ברחבי אירופה, גייס כספים ועשה רבות לעידוד הפרודוקטיביזציה.
ב-1865 חזר לירושלים עסק בענייני ציבור. בין השאר השתתף בפעולה לסידור תאורה ליד הכותל המערבי, ובייחוד בזמן התפילה בערבי שבתות. המשיך לסקר את אירועי היישוב בעיתוני ארץ ישראל ואירופה.
זקס זכה לראות בייסוד מקוה ישראל ונפטר ב-1870.
צאצאיו

בניו הם הרב אברהם אלקנה זקס (1844–1903) מראשי כולל הו"ד, יצחק ישראל זקס שהיה עו"ד באיסטמבול ופעל רבות למען הארץ. בתו, מרגלית זקס שלאנק אשת ר' גמליאל שלאנק, (1847) - הרוקח הראשון בירושלים. בת נוספת היא אסתר זקס קרויז אשת יוסף קרויז.
נכדו, משה אליהו זקס (1870-1896), היה נשוי לחיה אסתר לבית צלניקר שהיא צאצאית של פני יהושע. בשנת 1899 יצא ספרו "מראה ארץ ישראל והמושבות", שנכתב וצויר במשותף עם ישעיהו רפאלוביץ.
נינו, הרב מנחם בן ציון זקס, היה מחשובי רבני שיקגו, מחבר סדרת הספרים "מנחם ציון". אחיו הוא הרב יהושע פישל זקס, היה רב ואיש חינוך מאנשי היישוב הישן בירושלים. נין נוסף הוא פישל זקס (1899-1986), שפתח את סניף הדואר במאה שערים בשנת 1919 ונתמנה למנהלו, ב־1921 הועבר לתל אביב כמנהל הדואר ובמשך השנים פתח סניפים בעיר ומשרדי דואר במושבות יהודה והשרון ועלה לדרגת מנהל ראשי אזורי לתל אביב. ב-1935 היה במשך כמה חדשים מ"מ סגן המנהל הכללי של שרות הדואר בארץ.
בן נינתו, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא (1914-2007), היה ראש ישיבת מרכז הרב, פוסק, הרב הראשי לישראל בשנים ה'תשמ"ג–ה'תשנ"ג (1983–1993), דיין ואב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים ובבית הדין הגדול. נחשַב לבכיר רבני הציונות הדתית ומנהיגה הרוחני, לצד הרב מרדכי אליהו. נחשב בעיני רבים בציבור הציוני־דתי כ"אישיות התורנית ההלכתית החשובה ביותר בימיו". בני נינים נוספים הם הרב עמרם יצחק זקס שכיהן כראש ישיבת סלבודקה בבני ברק, ד"ר משה חיים זקס, שהוא ד"ר לבוטניקה ואגרונום, ד"ר יצחק זקס, יקיר ירושלים, ושמוליק קראוס,זמר-יוצר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין ושחקן קולנוע ישראלי.
על שמו נקרא רחוב משה זקס, בירושלים.
לקריאה נוספת

ד"ר מרדכי פרידמן, משה זאקס: יקה, חרדי, ציוני,הוצאת שפירא, תל אביב 2016
ד"ר נתן מיכאל גלבר, משה זאקס: אחד מאבות הרעיון של ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל, סיני, כרך א, עמודים תקסח-תקפג.
שמואל הכהן וינגרטן, "חתם סופר ותלמידיו", בהוצאת המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית, ירושלים, תש"ה, עמודים 75–78.
דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, ערך: הרב משה זכס,(זאקס), כרך 3, עמוד 1108.
הערות שוליים

↑  שלמה הרמתי, עברית חיה במרוצת הדורות: מרס"ג ועד טלר, ראשון לציון: מסדה, 1992, עמ' 120.
↑  חנה רם, התחלות של עבודת אדמה בידי יהודים באזור יפו, קתדרה 6, דצמבר 1977 עמ' 24.
↑  דוד תדהר, הרב משה זכס (זאקס), אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך 3, עמ' 1109
↑  "מראה ארץ ישראל והמושבות" - נכתב וצויר: ישעיהו רפאלוביטש, משה אליהו זאכס, מוציא לאור לא ידוע, ירושלים, 1899, אתר הספרייה הלאומית, הערך "משה אליהו זקס"
↑  דוד תדהר (עורך), "פישל זקס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 856
↑  נפטר הרב אברהם שפירא, ראש רבני הציונות הדתית, באתר nrg
↑  נדב שרגאי‏, מת הרב הראשי לשעבר, אברהם שפירא, בגיל 96, באתר וואלה, 27 בספטמבר 2007
אבישי בן חיים ורועי שרון, NRG יהדות גאה להציג: 20 הרבנים החשובים, באתר nrg
רועי שרון, בכיר רבני הציונות הדתית: "סרבו פקודה", באתר nrg
↑  ציות ואי ציות בציונות הדתית - מגוש אמונים עד תג מחיר, משה הלינגר ויצחק הרשקוביץ, בהוצ' המכון הישראלי לדמוקרטיה, ישראל ה'תשע"ו (2015). עמ' 126
↑  רחוב זקס משה בירושלים, באתר ZIPS
↑  14 פצועים בפיגוע דריסה בירושלים, באתר ישראל היום, ‏5 בנוב׳ 2014
↑  ד"ר מוטי פרידמן, משה זקס יקה ציוני חרדי, "סדרת היקים” – מפגש 6 14.6.2020, באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528737505171  GND: 1021369152  ISNI: 0000 0003 6950 7048  VIAF: 243274642   WorldCat (עם VIAF): 243274642
יוסף דוד מיטלפונקט

הסופר ועיתונאי היידיש יוסף דוד מיטלפונקט (צלום מתעודת חבר באגודת סופרי היידיש בישראל 1964-1966)
יוסף דוד מיטלפונקט (1889 - 20 במרץ 1974) היה סופר יידיש, שכתב ופרסם ספרים וכתבות עיתונאיות בפולין ובישראל. הוא פרסם עשרה ספרים ביידיש ובעברית ומאמרים עיתונאיים רבים. ספריו "בבית וברחוב" ו"מי אשם" תורגמו לעברית על ידי לאה גולדברג, אברהם שלונסקי, דב סדן, ואחרים, ושלונסקי אף כתב הקדמה לספר "בבית וברחוב".
ביוגרפיה

מיטלפונקט נולד ב-1889, בעיירה איזביצה (בפולנית: Izbica; ביידיש: איזשביצא) במחוז לובלין בפולין, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה. הוא נולד לאליעזר ואלקה מיטלפונקט (לבית ברמן).
בצעירותו למד בישיבת ראדזין בה קיבל היתר הוראה. בהמשך למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת קייב והוסמך כעורך דין. מאוחר יותר, נמשך לחוגי ספרות היידיש שבתיאטרון הרוסי-פולני והפך למשתתף קבוע שלהם. בד בבד החל לפרסם את סיפוריו בעיתוני הפועלים היהודיים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הצליח מיטלפונקט לברוח עם משפחתו לטאשקנט שבאוזבקיסטן. בתום המלחמה חזר לפולין ונדהם לראות את ההרס והחורבן שהשאירו הגרמנים, והתברר לו ששלושת אחיו על משפחותיהם נספו כולם בשואה. בפולין השתכן במחנות פליטים יחד עם יהודים אחרים ששרדו את זוועות השואה במקומות שונים באירופה. עם קום מדינת ישראל בשנת 1948, עלה ארצה עם משפחתו והשתקע במעברת עולים בפרדס חנה. לאחר תקופה מסוימת עבר להתגורר בעיר חולון, ובבית בנו הצייר והמשורר מרדכי מיטלפונקט, אביו של הלל מיטלפונקט, והשקיע את מיטב זמנו ומרצו בכתיבת ספריו ומאמריו.
מיטלפונקט התחתן ב-1912 עם הניה יהודית, בת למשפחה מלומדת ומיוחסת מחסידות טריסק, וחי אתה כ-60 שנה עד פטירתה ב-1972. נולדו להם שני בנים, גרשון ומרדכי, ושתי בנות, רוזה דומב וחנה קוט. על נכדיו נמנים הסופר והמחזאי הלל מיטלפונקט, והפרופסורים אבי דומב ומנחם דומב.
מיטלפונקט נפטר ב-20 במרץ 1974 (כ"ו באדר ה'תשל"ד).
כתיבה עיתונאית וספרותית

לאחר עלייתו ארצה ב-1948, תרם מיטלפונקט רבות לעיתונות היידיש בכלל ולעיתון "יידישע צייטונג" בפרט, והיה בקשר הדוק עם ישראל חדש, אחד מעורכי העיתון. מיטלפונקט הוציא עשרה ספרים, אחד מהם הוקדש לזכר רעייתו הניה.
מיטלפונקט היה חבר באגודת סופרי ועיתונאי היידיש בישראל.
מיטלפונקט פרסם 10 ספרים. להלן חלק מהספרים והחוברות שכתב בעברית או שתורגמו מיידיש לעברית:
א. מעט מהרבה: סיפורים, תמונות, הרהורים, 1949, 32 עמ'.
ב. מאחורי הסורג, 1953, 130 עמ'. תורגם בידי מתרגמים שונים מיידיש. תיאור של אסירים בבתי סהר של יפו ותל מונד.
ג. בבית וברחוב, 1974, 160 עמ'. סיפורים קצרים מתורגמים מיידיש.
ד. מי אשם? הרהורים, יחד עם נחום בנארי. 1957. תורגם מיידיש על ידי נחום בנארי ואחרים. 207 עמ'.
ה. הזאת היא הדרך? הרהורים, הגיגים ואליגוריות. 1962, 255 עמ'.
כך כתב שלונסקי בהקדמה לספר "בבית וברחוב":
בספר זה כינס המחבר י.ד. מיטלפונקט חלק מיבולו הספרותי, מיצירותיו שנתפרסמו במשך כמה שנים בכתבי-עת בישראל ובגולה. זה כבר הספר החמישי של המחבר, סופר אידי שעלה עם העולים ומבקש להכות שרשים במולדת, וגם הוא כארבעה הקודמים לו, מצטיין במידות טובות של איש מתבונן ומרגיש, והעידו על כך גם הפרקים ממנו שנתפרסמו ברוב עיתוני הארץ. דמויותיו על שמחותיהן ותלאותיהן, תוארו בטביעת עין, והדברים אינם בדויים מן הלב, אלה עובדות מחיינו הצריכים תיקון, וכך מצטרף סך הכל מניסיון חייו והרהורים של המחבר.
התכתבויות עם נשיא המדינה זלמן שזר

בשנים 1963 עד 1972 התכתב מיטלפונקט עם נשיא המדינה זלמן שזר, בקשר להוצאת ספריו בארץ. כך, למשל, פנה לנשיא בבקשת סיוע להוצאת ספר ביידיש עבור העולים החדשים דוברי השפה, כאשר הוא מצידו מוותר על שכר סופרים. בתגובה, שלח לו הנשיא סיוע כספי.
בנוסף, שלח מיטלפונקט מכתבים סיפורים ושירים מפרי עטו, רובם המכריע ביידיש, חלקם עם הקדשה לנשיא ולרעיתו, והנשיא ביקש ממזכירתו לאשר בתודה את קבלת הדברים. מיוזמתו העביר הנשיא שז"ר חלק מהדברים לפרסום בעיתון "לעצטע נייעס".
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  אבי דומב, יוסף דוד מיטלפונקט- סופר אידי, ‏28.2.2023
↑  שרית פוקס, בית הלל: ראיון עם הלל מיטלפונקט, באתר nrg
↑  אגודת סופרי ועיתונאי יידיש בישראל, כרטיס חבר- מיטגליד-קארטע, ‏28.2.2023
↑  הספריה הלאומית, רשימת ספרי יוסף דוד מיטלפונקט
↑  יוסף דוד מיטלפונקט, מעט מהרבה: סיפורים, תמונות, הרהורים, תל אביב: דפוס עמל, 1949
↑  יוסף דוד מיטלפונקט, מאחורי הסורג, תל אביב: מו"ל לא ידוע, 1953
↑  יוסף דוד מיטלפונקט, בבית וברחוב, תל אביב: דפוס ארליכמן, 1955
1 2  יוסף דוד מיטלפונקט, דפים ראשונים בספרים בבית וברחוב ומי אשם, ‏1.3.2023
↑  יוסף דוד מיטלפונקט, מי אשם, תל אביב: י"ד מיטלפונקט, 1957
1 2  יוסף דוד מיטלפונקט, הזאת היא הדרך?, תל אביב: ועד חובבי ספר, 1962
1 2  הנשיא זלמן שז"ר, לשכת הנשיא וי.ד. מיטלפונקט, גנזך המדינה, מיטלפונקט י.ד., 169 עמודים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297768205171  VIAF: 69348169   WorldCat (עם VIAF): 69348169
הדסה אשדות

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1935 (בת 90 בערך) ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  סופרת   מתרגמת
 שפות היצירה:  עברית
הדסה אשדות (נולדה בשנת 1935) היא סופרת ומתרגמת ישראלית. פרסמה 3 רומנים ותירגמה לעברית ספרי ילדים ונוער מאנגלית ומצרפתית.
ביוגרפיה

הדסה אשדות נולדה בתל אביב, גדלה והתחנכה בירושלים. בעלת תואר ראשון בתיאטרון וייעוץ חינוכי מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בפסיכולוגיה מאוניברסיטה בהולנד.
אשדות היא פסיכולוגית משפחתית וזוגית, מטפלת בעמותות נט"ל ו"בשביל החיים" ומרצה באוניברסיטת תל אביב.
אשדות ערכה עם משה הורביץ לקט ליועץ החינוכי, "משפחות חד-הוריות והמערכת החינוכית" (1986), ששימש אנשי מקצוע רבים. היא חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
עד לפטירתו, הייתה נשואה לדב אשדות, שעבד בשגרירות ישראל בפריז. היא אמא לילד אחד ומתגוררת בהרצליה.
ספריה

כל הטובים (תל אביב: ספריית מעריב, 1992)
מריאן של השלגים (כפר סבא: א' ניר, 2000)
גלגוליו של אלמוות שקט (ירושלים: כרמל, 2013)
תרגומים

סוס בלי ראש / פול ברנה (תל אביב: מסדה, 1966)
הצפור הכחלה -- זהבית -- ציצת השער / פרו (תל אביב: מ' מזרחי, 1966)
מקהלת החיות / גרים (תל אביב: מ' מזרחי, 1966)
הנסיך הצפרדע / גרים (תל אביב: מ' מזרחי, 1966)
פינוקיו / קרלו קולודי (תל אביב: מ' מזרחי, 1966)
עשרים ואחד כדורים פורחים / וילים פין די-בואה (תל אביב: מסדה, 1966)
היפות באגדות העולם: הצפור הכחלה, זהבית, ציצת-שער / פרו (קריית גת: דני ספרים, 2002)
הערות שוליים

1 2  שי שחורי דקל, אשדות הדסה, באתר לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית, ‏1.1.2019
↑  נטלי נוריאל, מאתחלים שנה עם חלומות להגשמה, באתר nrg
↑  רשימת חברים, באתר אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297636005171  ISNI: 0000 0000 6696 1921  LCCN: no93028070  SUDOC: 258039353  VIAF: 34030192   WorldCat (עם VIAF): 34030192
קמרה אובסקורה: בית הספר לאמנות

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 מכללה
 תקופת הפעילות:  1978–הווה (כ־47 שנים) 
 מיקום
 מיקום:  תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°03′47″N 34°46′53″E﻿ / ﻿32.062972222222°N 34.781444444444°E﻿ / 32.062972222222; 34.781444444444
 www.camera.org.il
 תבנית:לשוניות2
 
קמרה אובסקורה: בית הספר לאמנות היא מכללה למקצועות ויזואליים-יצירתיים, הממוקמת בתל אביב. בוגרי המוסד הם אמנים, יוצרים ואנשי מקצוע בתחומי הצילום, הקולנוע, אנימציה וכתיבה.
היסטוריה

המכללה נוסדה בשנת 1978 על ידי אריה המר ומיכל רובנר כ"חדר חושך להשכרה" בדירת מרתף ברחוב שלמה המלך בתל אביב. התקיימו בה בתחילה קורסי צילום, פיתוח והדפסה בשחור-לבן על פי דרישת הפונים. בשנת 1980 נוסדה המחלקה לצילום, אליה הצטרפה חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1985 המחלקה לקולנוע, ובשנת 1992 נוסדו המחלקה למדיה דיגיטלית ולאנימציה והמחלקה לכתיבה ולתסריטאות.
מאז, נדד בית הספר ממשכנו המקורי אל רחוב ביאליק לצד המזרקה ומשם לבניין ברחוב אלנבי, פינת ברנר.
ב-1990 עבר בית הספר למתחם יד חרוצים ברחוב ריב"ל, שם שכן במשך כעשור, וב-1999 עבר למעונו העכשווי ברחוב ריב"ל.
בעוד שהמחלקה לצילום תרמה להתפתחות הצילום המקומי כמדיום אמנותי וכביטוי אישי, המחלקה לקולנוע הייתה מבין מסגרות הלימוד הראשונות, אם לא היחידה באותה עת, אשר אימצה ללימודי הקולנוע, את הווידאו ככלי הוראה ולימודים זמין, בעל עלויות נמוכות מאלו של הפילם. המחלקה למדיה דיגיטלית ולאנימציה, הקדימה את זמנה ועם הקמתה בשנת 1992 שמה לה למטרה לחקור את השפעות המהפכה הדיגיטלית על העשייה האמנותית והתרבותית ולקחת חלק בניסוחן המחודש – תחומים ומושגים שבחלקם נהגו ב"קמרה", לצורך בניית תשתית ללימודי התקשורת החזותית, כמקובל היום ברוב האקדמיות בעולם.
גם המחלקה לכתיבה הציעה מסגרת לימודים ייחודית אשר שילבה התנסות בתחומי הכתיבה השונים, ואיזון שאינו בנמצא במוסדות אקדמיים אחרים, בין יסודות תאורטיים לבין עבודה מעשית ואינטסיבית בסדנאות כתיבה כמותן ניתן למצוא היום בתוכניות היוקרתיות של אוניברסיטאות מובילות בארצות הברית.
במהלך שנת 2005 בית הספר עמד על סף סגירה אחרי שקיעה בחובות ואיום בפשיטת רגל. לקראת כנס חירום שנערך בסינמטק ת"א במטרה לקבל תמיכה נוספת ממשרד התרבות, סיפר מנהל בית הספר אריה "בית הספר קיבל תמיכה לא אפסית יחסית למוסדות מקבילים... הסכנה היא מיידית. אם לא נעשה, לא נהיה". על פי משרד התרבות בעיות ניהוליות חמורות בבית הספר גרמו להצטברות חובות של מיליוני שקלים לאורך השנים.
בספטמבר של אותה השנה בית הספר נרכש על ידי יואב גרא, מנהל בית הספר "סאונד – בית הספר הישראלי לעיצוב ולהנדסת קול", ששכן באותו מבנה וקיים יחסי ידידות וגומלין עם קמרה אובסקורה החל משנת 1990.
גרא מנהל את בית הספר בשותפות עם ינאי ספרני.
הלימודים בבית הספר

הלימודים ב”קמרה אובסקורה” מתמקדים במקצועות ויזואליים-יצירתיים.
בבית הספר ארבע מחלקות ללימודים מלאים: צילום, קולנוע, אנימציה ובית הספר לכתיבה.
במסגרת הלימודים מתקיים שיתוף פעולה בין-מחלקתי המפרה ומעמיק את היצירה בכל אחת מהמחלקות, והתלמידים מוזמנים לשלב התמחויות וקורסים ממחלקות בית הספר המקבילות וכן מבית הספר "סאונד" השכן.
מתכונת הלימודים היא שלוש שנות לימוד. שנתיים ראשונות המכשירות את התלמידים ביסודות המקצוע ושנה שלישית המיועדת להתמחות מקצועית.
בסיום שלוש שנים מאפשר בית הספר לתלמידים המעוניינים לבצע פרויקט אישי במהלך שנת לימודים נוספת.
לצד מסגרת הלימודים המלאה, בית הספר מקיים מסגרת ללימודי ערב, תוכנית בת שנתיים, המיועדת לאנשים עובדים המעוניינים בתפנית מקצועית וכן מערך של "קורסי חוץ" לחובבי צילום, קולנוע וכתיבה.
“קמרה אובסקורה” משתפת פעולה עם College Mercy בארצות הברית ובאפשרות בוגריה להשלים לימודים לתואר ראשון בתחומים מנהל עסקים, מדעי המחשב ופסיכולוגיה.
כמו כן מתקיימים ימי עיון בעניינים אקטואליים הקשורים לתחומי הלימוד בבית הספר ופעילויות תרבותיות למען הקהילה והציבור הרחב.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', "קמרה אובסקורה": הסערה נמשכת, באתר ynet, 8 ביוני 2005
↑  NRG מעריב, כנס חרום להצלת קמרה אובסקורה, באתר nrg
↑  מרב יודילוביץ', קמרה אובסקורה נגד לימור לבנת, באתר ynet, 26 במאי 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311618805171  LCCN: nr2002025974  VIAF: 122526528   WorldCat (עם VIAF): 122526528