stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גינאה הספרדית
היסטוריה > מאות ה-18 וה-19

המושבה הספרדית באזור גינאה הוקמה בשנת 1778, על ידי הסכם אל פרדו בין האימפריה הספרדית לאימפריה הפורטוגזית. בין השנים 1778 ל-1810 ניהלה ספרד את שטחה של גינאה המשוונית באמצעות מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, שבסיסה בבואנוס איירס (בארגנטינה המודרנית). משנת 1827 עד 1843, לבריטניה היה בסיס על האי ביוקו כדי להילחם בסחר העבדים האטלנטי המתמשך שניהלו ספרד וסוחרים בלתי חוקיים. בהתבסס על הסכם עם ספרד בשנת 1843, בריטניה העבירה את בסיסה למושבה משלה בסיירה לאון שמערב אפריקה. בשנת 1844, עם שיקום הריבונות הספרדית, המושבה נודעה בשם "הטריטוריות הספרדיות של מפרץ גינאה" (Territorios Españoles del Golfo de Guinea).
היסטוריה > המאה ה-20

ספרד מעולם לא ניסתה להקים התיישבות קולוניאלית ברוב שטחי החוף של מפרץ ביאפרה, שאליו היו לה זכויות לכך לפי חוזה אל פרדו. הצרפתים הרחיבו את שטחי הכיבוש שלהם באזור על חשבון האזור שספרד תבעה. על פי חוזה פריז בשנת 1900, ספרד נותרה עם המובלעת היבשתית של ריו מוני, 26,000 קמ"ר מתוך 300,000 המשתרעים מזרחה לנהר אובנגי, אשר הספרדים טענו לבעלות עליהם קודם לכן.
היסטוריה > כלכלה חקלאית

לקראת סוף המאה ה-19 החלו בעלי מטעים - פורטוגזים, גרמנים ואנשי פרננדינו (אנ') - לפתח מטעי קקאו גדולים באי ביוקו. לאחר שאוכלוסיית קבוצת בובי הילידית הושמדה על ידי מחלות ועבודות כפייה, כלכלת האי הסתמכה על עובדי קבלן חקלאיים מיובאים. הסכם עבודה נחתם עם הרפובליקה של ליבריה בשנת 1914; הובלתם של עד 15,000 עובדים דרך הים נוהלה על ידי חברת הספנות הגרמנית ורמן-ליניה (אנ'). בשנת 1930 גילתה ועדה של ארגון העבודה הבין-לאומי (ILO) כי עובדי קבלן ליבריים "גויסו בתנאים של כפייה פלילית שכמעט ולא ניתן להבחין בין פשיטה על עבדים וסחר בעבדים". ממשלת ליבריה אסרה על גיוס עובדים ליברים לגינאה הספרדית. המחסור המתמשך בכוח אדם בתעשיות הקקאו, הקפה והכריתה הוביל לסחר משגשג בהברחות לא חוקיות מבוססות קאנו של עובדי איגבו ואיביביו מהמחוזות המזרחים של ניגריה המודרנית. מספר עובדי הקבלן החשאיים באי ביוקו גדל ל-20,000 בשנת 1942. הסכם עבודה נחתם עם המלוכה הבריטית באותה שנה. זה הוביל לזרם מתמשך של עובדים ניגרים שהגיעו לגינאה הספרדית. עד 1968, בעת קבלת העצמאות, כמעט 100,000 ניגרים אתניים חיו ועבדו בגינאה הספרדית.
היסטוריה > מושבת גינאה הספרדית

בין 1926 ל-1959 איחד השלטון הספרדי את פרננדו פו (שמו הישן של האי ביוקו) ואת ריו מוני בתור המושבה של גינאה הספרדית. ספרד ניהלה קמפיינים צבאיים בשנות ה-20 של המאה ה-20 כדי להכניע את אנשי הפנג הילידים, ובמקביל ליבריה ניסתה לצמצם את גיוס אזרחיה לעבודות בגינאה הספרדית. בשנת 1926 הקימה המלוכה הספרדית חילות מצב של המשמר הקולוניאלי ברחבי המובלעת, והמושבה כולה נחשבה לרגועה עד 1929. בריו מוני הייתה אוכלוסייה קטנה, באופן רשמי הוערכה בקצת יותר מ-100,000 בשנות ה-30. אנשיה היו יכולים בקלות לברוח מעבר לגבולות עם שטחי קמרון או גבון שהיו בשליטה צרפתית. יתר על כן, חברות העץ נזקקו לכמויות הולכות וגדלות של עובדים, והתפשטות גידול הקפה העלתה אפשרות לאמצעי חלופי לתשלום מיסים. האי ביוקו המשיך לסבול ממחסור בעובדים. הצרפתים התירו רק לזמן קצר גיוס עובדים בקמרון. בעלי המטעים החלו לגייס פועלים בני איגבו, שהוברחו בסירות קאנו מקלבר שבניגריה. ביוקו פותח לאחר מלחמת העולם השנייה כאחד האזורים החקלאיים הפוריים ביותר באפריקה.
היסטוריה > דה-קולוניזציה

בהיסטוריה הפוליטית שלאחר המלחמה של גינאה הספרדית היו שלושה שלבים נפרדים למדי. בשנים 1946–1959 היה לגינאה המשוונית מעמד של פרובינציה, שהיווה שדרוג ממעמדה כמושבה, לאחר שהאימפריה הפורטוגזית עשתה ניסיונות כדי להשתלט עליה. בשנים 1960–1968 ניסתה ספרד מערכת של דה-קולוניזציה חלקית כדי לשמור על הפרובינציה בתוך המערכת הטריטוריאלית הספרדית, שנכשלה בשל המשך הפעילות האנטי-קולוניאלית של הגינאים. ב-12 באוקטובר 1968 ויתרה ספרד על הטריטוריה והוכרזה עצמאותה של הרפובליקה של גינאה המשוונית. פרנסיסקו מסיאס נגמה נבחר לנשיא גינאה המשוונית.
דמוגרפיה קולוניאלית

אוכלוסיית המושבה של גינאה הספרדית הייתה מרובדת (לפני שהעבדות בוטלה). המערכת הייתה דומה במקצת לזו שפעלה במושבות הצרפתיות, האנגליות והפורטוגזיות בשאר אפריקה:
פנינסולרים – אוכלוסייה ספרדית לבנה, שהגירתה הוסדרה על ידי ממשלת ספרד.
אמנסיפדוס – אוכלוסייה אפריקאית שחורה, שנטמעה בתרבות של הפנינסולרית באמצעות חינוך קתולי ספרדי. חלקם היו צאצאים של עבדים קובנים משוחררים, שהוחזרו לאפריקה לאחר האמנציפציה וביטול העבדות על ידי הצווים המלכותיים הספרדיים של ה-13 בספטמבר 1845 (מרצון), ושל ה-20 ביוני 1861 (גורשו). מגורשי 1861 כללו מסטיסים (ממוצא משולב ילידי-אירופאי) ומולאטים (ממוצא אפרו-אירופאי), כאלו שהיו ילדים לאב פנינסולרי.
פרננדינוס (Fernandinos) - עמים קריאולים, אוכלוסיות רב-אתניות או רב-גזעיות, שלעיתים קרובות דברו שפה קריאולית על בסיס אנגלית או ספרדית באי ביוקו.
"צבעוניים" תחת חסות - כללו את רוב האפריקאים השחורים הילידים, ואת אותם מסטיסוסים-מולאטים שלא הוכרו על ידי אבות לבנים וגורשו מאמריקה. מבין הקבוצות האתניות הילידיות בגינאה, רובם היו עמי בובי ובנטו כמו הפנג של ריו מוני.
אחרים - בעיקר ניגרים, קמרונים, סינים בני האן והודים, שנשכרו כעובדי קבלן תחת סוגים של פורמט משרת חוזי.
ראו גם

סהרה הספרדית
קו קמרון
ביוקו
סאו טומה ופרינסיפה
שפות באפריקה
הערות שוליים

↑  History of Equatorial Guinea
↑  "Fernando Po", Encyclopædia Britannica, 1911.
1 2  William Gervase Clarence-Smith, 1986 "Spanish Equatorial Guinea, 1898-1940", in The Cambridge History of Africa: From 1905 to 1940 Ed. J. D. Fage, A. D. Roberts, & Roland Anthony Oliver. Cambridge: Cambridge University Press>"Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2014-02-20. נבדק ב-2013-09-23. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Clarence-Smith, William G. "African and European Cocoa Producers on Fernando Poo, 1880s to 1910s." Journal of African History 35 (1994): 179-179.
↑  Sundiata, Ibrahim K. From Slaving to Neoslavery: the Bight of Biafra and Fernando Po in the Era of Abolition, 1827-1930, Madison, WI: Univ of Wisconsin Press, 1996.
↑  "Slavery Conditions in Liberia", The Times 27 October 1930. http://www.opensourceguinea.org/2012/12/slavery-conditions-in-liberia-times-27.html
↑  Enrique Martino, “Clandestine Recruitment Networks in the Bight of Biafra: Fernando Pó’s Answer to the Labour Question, 1926–1945.” in International Review of Social History, 57, pp 39-72. http://www.opensourceguinea.org/2013/03/enrique-martino-clandestine-recruitment.html
↑  Pélissier, René. Los Territorios Espanoles De Africa. Madrid: Consejo Superior de Investigaciones Científicas, 1964.
↑  Nerín, Gustau. "La última selva de España:" antropófagos, misioneros y guardias civiles. Crónica de la conquista de los Fang de la Guinea Española, 1914–1930 (The last jungle of Spain: cannibals, missionaries and civil guards. Chronicle of the conquest of the Fang of Spanish Guinea, 1914–1930), Catarata, 2010.
↑  Campos, Alicia. "The decolonization of Equatorial Guinea: the relevance of the international factor", Journal of African History (2003): 95–116.
↑  Anuario del Instituto Cervantes (2005). Panorama de la literatura en español en Guinea Ecuatorial, Justo Bolekia Boleká, Introducción histórica
גבריות רעילה

גבריות רעילה היא מושג שנטבע כדי לסמן נורמות של גבריות המבוססות על דיכוי נשים, תקיפה מינית, שימוש באלימות כלפי אחרים והפגנת כוח כחלק מסימון של גבריות. המושג קנה אחיזה החל משנות השמונים והתשעים של המאה ה-20.
מאפיינים מרכזיים

המושג גבריות רעילה משמש בדיונים אקדמיים ותקשורתיים על גבריות כדי להתייחס לנורמות תרבותיות מסוימות הקשורות לפגיעה בחברה, בנשים ובגברים עצמם. סטריאוטיפים מסורתיים של גברים כדומיננטיים מבחינה חברתית, לצד תכונות הנקשרות לגברים כמו שנאת נשים והומופוביה, יכולים להיחשב "רעילים", בין השאר מפני שהם מקדמים אלימות, כגון תקיפה מינית ואלימות במשפחה. סוציאליזציה של בנים בחברות פטריארכליות מנרמלת לרוב אלימות, למשל באמירה "בנים יהיו בנים" ("boys will be boys") שיש בה מבט מאפשר וסלחני ביחס לבריונות ותוקפנות.
התנהלות המבוססת על הסתמכות עצמית ועל דיכוי רגשי מותאמת לבעיות פסיכולוגיות שכיחות בקרב גברים, כאשר בין מאפייניה ניתן למנות דיכאון, מתח, ושימוש בסמים. גבריות רעילה תואמות את קוד ההתנהגות בקרב גברים בתנאי מאסר; זאת, כתגובה לתנאים הקשים של חיי הכלא.
גבריות מול גבריות רעילה

מאפיינים מסורתיים אחרים הנחשבים לגבריים, כמו מסירות בעבודה, גאווה בהישגים בספורט והיכולת לפרנס משפחה אינם נחשבים "רעילים". מושג הגבריות הרעילה נוצק במקור בתנועת הגברים המיתופואטית כדי לייצר הבחנה בין תפישות סטריאוטיפיות של גבריות לבין גבריות "אמיתית" או "עמוקה" שלפי חברי התנועה אבדה לגברים רבים כחלק מהחיים בחברה המודרנית. מבקרי המונח טוענים שהוא בעייתי בשל התפיסה המהותנית שהוא מציג.
אטימולוגיה ושימוש

המונח "גבריות רעילה" מקורו בתנועת הגברים המיתופואטית בשנות השמונים והתשעים. כאשר מאוחר יותר הוא בא לכדי שימוש נרחב גם בכתיבה אקדמית וגם בכתיבה פופולרית. דיונים תקשורתיים בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת השתמשו במונח כדי להתייחס לנורמות מסורתיות וסטריאוטיפיות של גבריות. ובציפיות שבנים וגברים צריכים להיות פעילים, תוקפניים, קשוחים, נועזים ודומיננטיים.
אטימולוגיה ושימוש > התנועה המיתופואטית

כמה מחברי ספרים, הקשורים לתנועת הגברים המיתופואטית, התייחסו ללחצים החברתיים המופעלים על גברים להיות אלימים, תחרותיים, עצמאיים וחסרי רגש כצורה "רעילה" של גבריות, בניגוד לגבריות "אמיתית" או "עמוקה" שלדבריהם גברים איבדו בחברה המודרנית. אחת ההצעות היא לחזור לחקלאות כאלטרנטיבה לגבריות שעלולה להיות רעילה ולוחמנית. הסוציולוג מייקל קימל כותב כי ניתן לראות את תפישתו של בליס בדבר גבריות רעילה כחלק מתגובת התנועה המיתופואטית לתחושות של חוסר אונים בתקופה שבה התנועה הפמיניסטית אתגרה את הסמכות הגברית המסורתית.
אטימולוגיה ושימוש > שימוש במושג באקדמיה

במדעי החברה, "גבריות רעילה" מתייחסת לנורמות גבריות תרבותיות מסורתיות שעלולות להזיק לגברים, נשים והחברה באופן כללי; מושג זה של גבריות רעילה לא נועד לדמוניזציה של גברים או תכונות גבריות, אלא להדגיש את ההשפעות המזיקות של התאמה להתנהגויות אידיאליות גבריות מסורתיות מסוימות כגון דומיננטיות, הסתמכות עצמית ותחרותיות. גבריות רעילה מוגדרת לפיכך כהקפדה על תפקידי מגדר גבריים מסורתיים אשר מגבילים את הרגשות שילדים וגברים עשויים לבטא בנוחות תוך מתן מקום רב לרגשות מסוימים, כמו כעס. כל זאת, כסמן גברי של ציפיות כלכליות, פוליטיות וחברתיות להשגת דומיננטיות ("זכר האלפא").
בהקשר ללימודי מגדר, ריווין קונל מתייחסת לפרקטיקות רעילות העשויות לנבוע ממה שהיא מכנה גבריות הגמונית, ולא תכונות חיוניות. קונל טענה כי פרקטיקות כאלה, כמו אלימות פיזית, עשויות לשמש לחיזוק הדומיננטיות של גברים על נשים בחברות מערביות. היא מדגישה כי פרקטיקות כאלה הן מאפיין בולט של גבריות הגמונית – אם כי לא תמיד.
טרי קופרס מתאר את הגבריות הרעילה ככזו הכרוכה ב"צורך להתחרות באגרסיביות ולשלוט באחרים" וכדרך לטפח שליטה, הפחתת ערך נשים, הומופוביה ואלימות מעוותת". על פי קופרס, גבריות רעילה כוללת היבטים של "גבריות הגמונית" המהווה מקור הרס חברתי, בשל תכונות "כגון שנאת נשים, הומופוביה, בצע ושליטה של אלימות". תכונות אלו מנוגדות לתכונות חיוביות יותר כמו "גאווה ביכולתו לזכות בהישגים בספורט, לטפח סולידריות חברית, להצליח בעבודה או לדאוג למשפחה". הסופר הפמיניסטי ג'ון סטולטנברג טען כי כל הרעיונות המסורתיים של גבריות רעילים ומחזקים את דיכוי הנשים.
נורמות מגדריות

על פי תאוריית הלמידה החברתית, לימוד בנים לדכא רגשות פגיעים, כמו באמירה "נערים גדולים לא בוכים", הוא חלק משמעותי בסוציאליזציה מגדרית בחברה המערבית.
על פי קופרס, נורמות גבריות רעילות הן תכונה בחיים של גברים בבתי כלא אמריקאים, שם הן באות לידי ביטוי בהתנהגות הצוות והאסירים כאחד. האיכויות של הסתמכות עצמית קיצונית, שליטה בגברים אחרים באמצעות אלימות, והימנעות מהופעת נשיות או חולשה, מהוות קוד בלתי נאמר בקרב אסירים. דיכוי רגשות פגיעים מאומץ לעיתים קרובות על מנת להתמודד בהצלחה עם התנאים הקשים של חיי הכלא, המוגדרים על ידי עונש, בידוד חברתי ותוקפנות. גורמים אלה עשויים למלא תפקיד בהתאבדות בקרב אסירים גברים.
גבריות רעילה יכולה גם ללבוש צורה של בריונות של בנים על ידי בני גילם ואלימות במשפחה המופנית כלפי בנים בבית. סוציאליזציה אלימה לעיתים קרובות של בנים מייצרת טראומה פסיכולוגית באמצעות קידום תוקפנות וחוסר קשר בינאישי. לעיתים קרובות מתעלמים מטראומה כזו, למשל באמירה "בנים יהיו בנים" בכל הנוגע לבריונות. קידום תפקידים גבריים אידיאליים המדגישים קשיחות, דומיננטיות, הסתמכות עצמית והגבלת הרגש יכול להתחיל כבר בגיל הינקות. נורמות כאלה מועברות על ידי הורים, קרובי משפחה גברים אחרים ובני הקהילה. ייצוגים תקשורתיים של גבריות באתרים כמו יוטיוב מקדמים לרוב תפקידים מגדריים סטריאוטיפיים דומים.
חלק מהתנהגויות גבריות שנקבעו באופן מסורתי יכולות לגרום לתופעות מזיקות כמו אלימות (כולל תקיפה מינית ואלימות במשפחה), הפקרות, התנהגויות מסוכנות ו / או חסרות אחריות חברתית, לרבות שימוש בסמים, ותפקוד לקוי במערכות יחסים.
השפעות בריאותיות

איגוד הפסיכולוגים האמריקני הזהיר כי "אידאולוגיית גבריות מסורתית" קשורה להשפעות שליליות על הבריאות הנפשית והפיזית. גברים המקפידים על נורמות תרבותיות גבריות באופן מסורתי, כגון לקיחת סיכונים, אלימות, שליטה, ראשוניות בעבודה, צורך בשליטה רגשית, רצון לנצח וחתירה למעמד חברתי, נוטים להיות בעלי סיכוי גבוה יותר לחוות בעיות פסיכולוגיות כגון דיכאון, לחץ, בעיות דימוי גוף, שימוש בסמים ותפקוד חברתי לקוי. ההשפעה נוטה להיות חזקה יותר אצל גברים המדגישים גם נורמות גבריות "רעילות", כגון הסתמכות עצמית, חיפוש כוח על נשים והפקרות מינית או "פלייבוי". התנהגות.
הערך החברתי של הסתמכות עצמית פחת עם הזמן ככל שהחברה האמריקאית המודרנית עברה יותר לעבר תלות הדדית. גם הסתמכות עצמית וגם חנק הביטוי הרגשי יכולים לפעול כנגד בריאות הנפש, מכיוון שהם גורמים לכך שהגברים פחות פונים לעזרה פסיכולוגית או להחזיק ביכולת להתמודד עם רגשות קשים. מחקרים ראשוניים מצביעים על כך שלחץ תרבותי לגברים להיות סטואיים ולסמוך על עצמם עשוי גם לקצר את תוחלת החיים של גברים בכך שהוא גורם להם פחות סיכוי לדון בבעיות בריאות עם הרופאים שלהם.
גבריות רעילה מעורבת גם בבעיות בריאות ציבוריות שנוצרו חברתית, כמו שיעורי אלכוהוליזם גבוהים וסוגים מסוימים של סרטן בקרב גברים, או התפקיד של התנהגות מינית "ציד גביעים" בשיעורי העברת HIV ואחרים מיניים אחרים. זיהומים מועברים. הפסיכיאטר פרנק פיטמן כתב על הדרכים בהן נפגעים הגברים מהנורמות הגבריות המסורתיות, מה שמרמז על כך שתוחלת החיים קצרה יותר, שכיחות גבוהה יותר למוות אלים ומחלות כמו סרטן ריאות ושחמת הכבד.
ביקורת > ביקורת פמיניסטית

המושג גבריות רעילה זכה לביקורת מנקודת מבט פמיניסטית. אנדריאה וולינג ומייקל סאלטר טענו שהמושג "גבריות רעילה" בניגוד ל"גבריות בריאה" צץ מחוסר הבנה של עבודתו של ראווין קונל משנת 1987 על גבריות הגמונית, השימוש בביטוי "רעילות" הוא בעייתי מכיוון שהיא מציגה גברים כקורבנות של פתולוגיה בלתי נמנעת גישה מהותנית המתעלמת מההקשר החברתי והחומרי שמסביב ומהאחריות האישית של גברים. וילינג טוען גם כי הוראת גברים לתרגל " גבריות בריאה" פוסלת את האנדרוגניה שלעצמה ומאמצת היבטים של נשיות כאפשרויות תקפות עבור גברים, ובכך מנציחה בינאריות מגדרית ומעניקה פריבילגיה לגבריות על פני נשיות. ווילינג גם טוען ש"גבריות רעילה" פוסל תכונות מסוימות שמתאימות באופן מסורתי לתכונות גבריות מסוימות. סאלטר מציין כי, בפירוש נכון, עבודתו של ראווין קונל מציגה אלימות גברית, לא כתוצאה מחדירת רעילות לתוך הגבריות עצמה אלא כנובעת מהסביבה החברתית-פוליטית שמסביב, אשר גורמת ל"קונפליקטים פנימיים על ציפיות חברתיות וזכאות גברית".
ביקורת > ביקורת מהמחנה השמרני

כמה שמרנים, כמו גם רבים באלט רייט, רואים בגבריות רעילה מושג לא קוהרנטי או מאמינים שאין דבר כזה גבריות רעילה. בינואר 2019, מתחו פרשנים פוליטיים שמרנים ביקורת על השימוש במושג. הנחיות האגודה הפסיכולוגית האמריקאית הזהירו מפני נזקים הקשורים ל"אידאולוגיה של גבריות מסורתית", בטענה שהיא מהווה התקפה על הגבריות. ראש הפרקטיקה המקצועית של APA, ג'ארד סקילינגס, הגיב לביקורת שמרנית, וקבע כי הדיון בדו"ח בגבריות מסורתית עוסק ב"תכונות שליליות כגון אלימות או תחרותיות יתר או אי רצון להודות בחולשה" וציין כי הדו"ח דן גם בתכונות חיוביות הקשורות באופן מסורתי. עם גבריות כמו "אומץ, מנהיגות, הגנה".
ביקורת > ביקורת נוספות

המונח נתפס גם בחוסר אמון מכיוון שנראה שהוא התערער כמילת באז ובתרבות ההאשטאג של המאה ה-21 הוא הצטמצם לתזות דמויות סיסמאות בעלות אופי מאשים (למשל #MasculinitySoFragile, #גבריות נכשלת).
ראו גם

פריווילגיה גברית
פטריארכיה
אפליה מינית
תרבות הברו
לקריאה נוספת > מקורות אקדמיים

Addis, Michael E.; Cohane, Geoffrey H. (ביוני 2005). "Social scientific paradigms of masculinity and their implications for research and practice in men's mental health" (PDF). Journal of Clinical Psychology. 61 (6): 633–647. doi:10.1002/jclp.20099. PMID 15732091. {{cite journal}}:  (עזרה)
Banet-Weiser, Sarah; Miltner, Kate M. (בדצמבר 2015). "#MasculinitySoFragile: culture, structure, and networked misogyny". Feminist Media Studies. 16 (1): 171–174. doi:10.1080/14680777.2016.1120490. {{cite journal}}:  (עזרה)
Bliss, Shepherd (1995). "Mythopoetic Men's Movements".  In Kimmel, Michael S. (ed.). The Politics of Manhood: Profeminist Men Respond to the Mythopoetic Men's Movement (And the Mythopoetic Leaders Answer). Philadelphia: Temple University Press. pp. 292–307. ISBN 978-1-56-639365-2. JSTOR j.ctt14bswd0.
Connell, R.W. (2005). Masculinities (2nd ed.). Berkeley, Calif.: University of California Press. ISBN 978-0-74-563426-5.
Karner, Tracy (בינואר 1996). "Fathers, Sons, and Vietnam: Masculinity and Betrayal in the Life Narratives of Vietnam Veterans with Post Traumatic Stress Disorder". American Studies. 37 (1): 63–94. JSTOR 40642783. {{cite journal}}:  (עזרה)
לקריאה נוספת > כתיבה פופולרית

Campbell, Olivia (23 באוקטובר 2017). "The Men Taking Classes to Unlearn Toxic Masculinity". The Cut. {{cite news}}:  (עזרה)
Friedman, Jaclyn (13 במרץ 2013). "Toxic Masculinity". The American Prospect. {{cite web}}:  (עזרה)
Gilchrist, Tracy E. (11 בדצמבר 2017). "What Is Toxic Masculinity?". The Advocate. {{cite news}}:  (עזרה)
Hamblin, James (16 ביוני 2016). "Toxic Masculinity and Murder". The Atlantic. {{cite news}}:  (עזרה)
Hays, Charlotte (27 בפברואר 2018). "Jordan Peterson on the Nihilism that Contributes to the Creation of a School Shooter". Independent Women's Forum. אורכב מ-המקור ב-2020-01-07. נבדק ב-2020-11-20. {{cite web}}:  (עזרה)
Holloway, Kali (12 ביוני 2015). "Toxic masculinity is killing men: The roots of male trauma". Salon. {{cite web}}:  (עזרה)
Kohn, Isabelle (15 בנובמבר 2018). "Inside the Movement to Reprogram Masculinity". Broadly. Vice Media. Through classes and workshops, men across the United States are attempting to unlearn 'toxic masculinity'—for society and for themselves. {{cite news}}:  (עזרה)
Marcotte, Amanda (24 באוקטובר 2017). "Toxic Masculinity Is Killing Us in Many Ways". AlterNet. {{cite web}}:  (עזרה)
Masciotra, David (4 ביולי 2016). "Toxic masculinity doesn't just target women: The viciousness and vacuity of modern American manhood is also harmful to the self". Salon. {{cite web}}:  (עזרה)
Weiss, Suzannah (23 בפברואר 2016). "6 Harmful Effects Of Toxic Masculinity". Bustle. {{cite web}}:  (עזרה)
Winton, Tim (9 באפריל 2018). "About the boys: Tim Winton on how toxic masculinity is shackling men to misogyny". The Guardian. {{cite news}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  Salter, Michael (2019-02-27). "The Problem With a Fight Against Toxic Masculinity". The Atlantic (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-05-03.
↑  Cooper, Wilbert L. (26 ביולי 2018). "All Masculinity Is Toxic". Vice. אורכב מ-המקור ב-12 באפריל 2019. נבדק ב-12 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kirby, Roger; Kirby, Mike (2019). "The perils of toxic masculinity: four case studies". Trends in Urology & Men's Health. 10 (5): 18–20. doi:10.1002/tre.712free{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: postscript (link)
↑  Waling, Andrea (14 October 2019). "Problematising 'Toxic' and 'Healthy' Masculinity for Addressing Gender Inequalities". Australian Feminist Studies. 34 (101): 362–375. doi:10.1080/08164649.2019.1679021. S2CID 210366077. Retrieved 20 January 2021.
↑  Dastagir, Alia E. (10 January 2019). "Psychologists call 'traditional masculinity' harmful, face uproar from conservatives". USA Today. Retrieved 20 January 2021.
↑  Word of the Year 2018 is... | Oxford Dictionaries
↑  Nina Apin: 14. Juli 2017, ISSN 0931-9085 עיתון TAZ, גרמניה.
↑  Twitter Hashtag Reveals Just How Damaging Expectations Of Masculinity Can Be
דאבל ביי

| --- | --- |

מזח המעבורת בדאבל ביי.
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מדינה:  ניו סאות' ויילס ניו סאות' ויילס
 פרוור:  הפרוורים המזרחיים
 עיר אם:  סידני
 שטח:  0.8 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בפרוור:  4,709 (10 באוגוסט 2021)
 קואורדינטות:  33°52′41″S 151°14′42″E﻿ / ﻿33.878°S 151.245°E﻿ / -33.878; 151.245
 אזור זמן:  UTC +10
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוסטרליה מוגדלת) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןדאבל ביי(למפת אוסטרליה רגילה) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןדאבל ביי(למפת ניו סאות' ויילס רגילה) סידני ניוקאסל וולונגונג וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן דאבל ביי(למפת ניו סאות' ויילס מוגדלת) סידני ניוקאסל וולונגונג וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן דאבל ביי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דאבל ביי (באנגלית: Double Bay, מילולית מפרץ כפול) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וולהרה.
גאוגרפיה

דאבל ביי הוא פרוור על שפת מפרץ ג'קסון, כ-4 ק"מ מזרחית ממרכז העסקים הראשי של סידני. הפרוור גובל ממזרח בדרלינג פוינט וממערב בפוינט פייפר, מצפון במפרץ ומדרום בוולהרה ובאדג'קליף. הפרוור קיבל את שמו מצורת המפרצון בצפונו: המפרצון תחום בין לשונות האדמה של פוינט פייפר ודרלינג פוינט, עם לשונית קטנה במרכזו המחלקת אותו לשני חצאים. חציו המזרחי לעיתים נקרא מפרצון בלקבורן.
הפרוור כולל תחנה על קו המעבורת מסירקולר קווי, המשמש כנתיב תחבורה ראשי.
היסטוריה

ההתיישבות הראשונה באזור דאבל ביי החלה במהרה לאחר תחילת ההתיישבות האירופאית ב-1788. מרבית היושבים באזור הפרוור היו דייגים שפרנסתם הייתה דייג במפרץ ג'קסון הסמוך. החוות המקומיות גידלו בקר וגידולי ירקות (בעיקר חסה), והאזור החקלאי התפשט דרום מזרחה, לכסות את הפרוורים הסמוכים.
תרבות

דאבל ביי הוא פרוור מגורים המאופיין ברמה סוציו-אקונומית גבוהה, עם מחיר נדל"ן חציוני לבתים צמודי קרקע מעל ל-2 מיליון דולר אוסטרלי. בזכות אוכלוסיית הפרוור הוא רכש את הכינוי דאבל פיי (Double Pay, מילולית תשלום כפול) בפי האוכלוסייה המקומית.
האזור המסחרי העיקרי בפרוור נמתח לאורך דרך אולד הד הישנה והרחובות המצטלבים בה, קרוס, נוקס וביי. בתי העסק המקומיים כוללים מלונות בוטיק, מסעדות, בתי קפה וחנויות יוקרה.
הערות שוליים

↑  The Book of Sydney Suburbs מאת פרנסס פולן, פורסם בהוצאת Angus & Robertson Publishers בשנת 1990, מספר סידורי Australia ISBN 0-207-14495-8, עמוד 84
↑  http://www.domain.com.au/public/SuburbProfile.aspx?searchTerm=Double%20Bay&mode=buy#mapanchor
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2011061226  VIAF: 186936133   WorldCat (עם VIAF): 186936133 
רחוב נוקס, בסמוך לדרך אולד הד החדשה
דברה ליפשטדט

| --- | --- |

דברה ליפשטדט, 2022
 לידה:  18 במרץ 1947 (בת 77) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  הסיטי קולג' של ניו יורק (1969)  אוניברסיטת ברנדייס (1972)  אוניברסיטת ברנדייס (1976)  ישיבת חוף דרום 
 מוסדות:  אוניברסיטת אמורי 
 פרסים והוקרה:  פרס קרל פון אוסייצקי להיסטוריה ולפוליטיקה (2018) 
 www.hdot.org
 
דבורה ליפשטדט (באנגלית: Deborah Lipstadt; נולדה במנהטן ב-18 במרץ 1947) היא היסטוריונית יהודייה-אמריקאית. במרץ 2022 מונתה כשליחה המיוחדת של ארצות הברית למאבק באנטישמיות.
קורות חיים

משיקולי פרנסה היגר אביה לארצות הברית מגרמניה בשנות ה-20 של המאה ה-20. המשפחה השתייכה לזרם היהודי האורתודוקסי-מודרני, ודבורה התחנכה בבתי-ספר יהודיים. באמצע שנות ה-60 גרה בסמוך לסופר היהודי הנודע יצחק בשביס-זינגר, והושפעה מהתנועה לשוויון זכויות למען השחורים באמריקה.
ליפשטדט סיימה את לימודיה לתואר ראשון בחוג למדע המדינה ובחוג להיסטוריה. היא שהתה במשך שנה שלמה בישראל (בין השאר, בזמן מלחמת ששת הימים ביוני 1967). עם חזרתה לארצות הברית, היא השתתפה בתוכנית לימודי יהדות באוניברסיטת ברנדייס, ושם היא סיימה את לימודי הדוקטורט שלה.
קריירה

ליפשטדט למדה יהדות מודרנית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. היא הרצתה בכל רחבי העולם, וכהיסטוריונית שימשה ליועצת למוזיאון האמריקאי להנצחת השואה. בשנת 1994 היא מונתה ליועצת המוזיאון על ידי הנשיא דאז - ביל קלינטון.
בשנת 1996 מינה מזכיר המדינה האמריקאי את ליפשטדט ליועצת הוועדה לחופש הדת וליועצת הממשלה בענייני תגובות מדיניות להכחשת השואה. ליפשטדט מופיעה רבות בתקשורת כדי לנתח אירועים העוסקים ביהודים, ונודעת לה השפעה עצומה על מדיניות הממשל האמריקאי.
ב-2021 נבחרה על ידי נשיא ארצות הברית ג׳ו ביידן להיות שליחה מיוחדת של הממשל האמריקני לניטור ומאבק באנטישמיות, מינוי שאושר על ידי הסנאט של ארצות הברית במרץ 2022.
ליפשטדט מכהנת כפרופסור בחוג ללימודי יהדות מודרנית ובחוג לימודי השואה באוניברסיטת אמורי שבאטלנטה בג'ורג'יה.
דבורה ליפשטדט מסרבת בתוקף להתעמת באופן פומבי עם מכחישי שואה מפני שלדעתה עימות שכזה יעניק להם אמינות שקרית.
קריירה > פרסומים

בשנת 1986 פרסמה את ספרה: "מעבר לאמונה: התקשורת האמריקנית והופעתה של השואה 1933 - 1945" המתאר כיצד התקשורת באמריקה התעלמה מידיעות אודות השואה במהלך שנות מלחמת העולם השנייה.
ספרה של ליפשטדט משנת 1993 "מכחישים את השואה" הוא הספר המלא הראשון המבקש להתעמת עם אלה המנסים להכחיש את קיומה של השואה. בשנת 1994 זכה הספר בפרס כבוד מטעם המרכז הלאומי לספרות יהודית.
בעקבות פרשת התביעה של דייוויד אירווינג פרסמה ליפשטדט את הספר (History on Trial: My Day in Court with David Irving, 2005)