stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטן קנטון

| --- | --- |

סטן קנטון בתמונה מ-1973
 לידה:  15 בדצמבר 1911 ויצ'יטה, קנזס, ארצות הברית
 פטירה:  25 באוגוסט 1979 (בגיל 67) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  סטנלי ניוקומב קנטון
 מקום קבורה:  בית הקברות ווסטווד וילג' 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1930–1978 (כ־48 שנים)
 מקום לימודים:  Bell High School 
 עיסוק:  מוזיקאי, מלחין, מעבד מוזיקלי
 סוגה:  ג'אז, סווינג
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 חברת תקליטים:  קפיטול רקורדס, דקה רקורדס 
 שיתופי פעולה בולטים:  ג'רי מאליגן,  ארט פפר, זוט סימס, אניטה או'דיי,  נט קינג קול
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
סטנלי ניוקומב קנטון (Stanley Newcomb Kenton; ‏ 15 בדצמבר 1911 - 25 באוגוסט 1979), מוזיקאי ג'אז, פסנתרן ומוביל תזמורות ביג בנד.
קנטון ניצח על אחת מהתזמורות הפופולריות והמוערכות ביותר בשנות הארבעים ומיצב את המוזיקה שלו כג'אז להאזנה באולם קונצרטים ולא כתזמורת קלה של מועדוני ריקודים, כרוב תזמורות הג'אז של התקופה. הוא היה מתנגד תקיף לשינויים שהכניסה מהפכת הבי בופ לג'אז בסוף עשור זה (בהם דגש על יצירתיות, ביטוי אישי ווירטואוזיות של הנגן הבודד, אלתור חופשי ושימוש במקצבים שונים). התבטאויותיו כנגד מחוללי הבי בופ ונגניו היו בוטות והתפרשו לא אחת כגזענות, למרות שקנטון העסיק מוזיקאים אפרו-אמריקאים רבים והיה ידיד קרוב של עמיתיו, מובילי התזמורות האפרו-אמריקאים, דיוק אלינגטון וקאונט בייסי.
שנים ראשונות

קנטון נולד בויצ'יטה, קנזס וגדל והתחנך בקולורדו וקליפורניה. הוא ניגן פסנתר מילדותו והשתתף במספר תזמורות ריקודים עד שיצר את תזמורתו הראשונה ב-1941. התזמורת נקראה על שם להיטה Artistry in Rhythm, התזמורת הופיעה באולמות ריקודים, לאחר הצלחה ראשונית התפרקה.
ב-1943 גיבש סביבו הרכב נוסף שכלל, בין היתר את סטן גץ וארט פפר בסקסופונים ואת הזמרת אניטה או'דיי. קנטון הוחתם בחברת התקליטים "קפיטול רקורדס". מ-1944 כיוון קנטון את תזמורתו להפוך לתזמורת קונצרטים ולא לתפקד כתזמורת אולמות-ריקודים, צעד חשוב ומהפכני בג'אז של שנות הארבעים המוקדמות. הוא לקח לצידו את פיט רוגולו כמעבד מוזיקלי על מנת שיצור עיבודים מתאימים. ההחלטה המוצלחת של קנטון תרמה ליציבות הביג בנד, בשעה שרוב תזמורות הריקודים שניגנו ג'אז בסגנון הישן החלו להתפרק לקראת סוף אותו עשור, עקב שינויי הטעם במוזיקה לריקודים. קנטון יצר צליל מובחן וייחודי, שהושפע מתזמור קלאסי של מלחינים כגון מוריס ראוול וריכרד שטראוס, אשר נקרא "ג'אז פרוגרסיבי" וקנה לו אוהדים רבים. הקלטה מייצגת של אותה תקופה היא הקלטת שיר הנושא של הפילם נואר לאורה (Laura) שהפך על ידי הקלטה זו לסטנדרט. בשנת 1944 השתתף עם אניטה או'דיי בסרט Artistry in Rhythm
 וב-1947 צולמה להקתו לסרטLet's Make Rhythm. במהלך שנות הארבעים זכו התזמורת ונגניה לייצוג קבוע במשאלי המבקרים והקוראים של המגזין דאון ביט.
שנת 1950 מסמלת שינוי בהרכב התזמורת. קנטון בנה הרכב בעל 39 נגנים עם 16 כלי קשת, חטיבת כלי נשיפה מעץ, שתי קרנות יער וחטיבת קצב. לצליל ה"מלא" של התזמורת העניק המפיק פיל ספקטור, שנים רבות לאחר מכן, את הכינוי חומת הצליל (The Wall of Sound). הלהקה התקיימה רק עד 1951 ויצאה לשני סיבובי הופעות לפני שהתפרקה עקב חוסר אפשרות כלכלית להחזיק תזמורת כה גדולה, וקנטון חזר למבנה של 19 נגנים.
בהרכב הסווינג של שנות החמישים ניגנו בתזמורת שמות שיהפכו לכוכבים בתחום הג'אז והבי בופ שהחל להתפתח כגון ג'רי מאליגן, לי קוניץ, זוט סימס, מל לואיס ורבים אחרים. בשנת 1954 נבחר קנטון על ידי קוראי דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז. הדבר סימן מחד הערכה לפועלו אך מאידך סימן אותו כמי ש"זמנו עבר".
בשנת 1956 זכו בסקר המבקרים של דאון ביט אך ורק נגנים אפרו-אמריקאים, רובם נגני בי בופ. קנטון, ששהה עם תזמורתו בקנדה שיגר מברק ובו הטענה, שהתפרשה כגזענית שהנגנים החדשים "מגעילים" אותו ושנגני ג'אז לבנים הם בבחינת "מיעוט חדש". המבקר לאונרד פד'ר פרסם את דבריו של קנטון, תקף אותם וטען שדבריו של קנטון הם תלונות בשל אי זכייה. קנטון הוקע כגזעני, למרות שמספר הנגנים השחורים בתזמורתו לא היה נמוך יותר מבכל תזמורת אחרת באותה עת. הוא זכה לתמיכה מעמיתו של פד'ר, נאט הנטוף שכתב שקנטון חף מכל דעה קדומה. פד'ר התנצל לבסוף במכתב פומבי ב-1960, עם זאת אבק הגזענות דבק בקנטון לאורך שנים רבות.
בשנים 1962 ו-1963 זכו שני אלבומים של תזמורתו מאותה תקופה בפרס גראמי עבור Adventures in Jazz ו-West Side Story. אולם החל מאותה תקופה התקשה קנטון לגייס נגנים מוכשרים. סולנים מוכשרים העדיפו את הבי-בופ והמשכיו ולא נטו להשתתף בתזמורת גדולה. לכן אכלס קנטון את שורות התזמורת בצעירים, על חשבון הרמה האמנותית והמקוריות. באותן שנים הלחין מוזיקה לטלוויזיה, לסדרה "Mister Roberts" ולתוכניות שונות אחרות.
בשנות השבעים פעל בעיקר כמחנך ויצר כלים ליצירה והדרכה של תזמורות ביג בנד של בתי ספר ומכללות.
ב-17 באוגוסט 1979 קיבל התקף שבץ, ממנו נפטר כעבור מספר ימים.
הערות שוליים

↑   "Artistry in Rhythm", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   "Let's Make Rhythm", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  מתוך הביוגרפיה באתר All about Jazz
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007338172305171  PLWABN: 9810618763105606  BIBSYS: 3002979  BNE: XX1386204  BnF: cb13895940r (data)  GND: 118721879  ICCU: LO1V173512  ISNI: 0000 0001 0863 441X  LCCN: n81032095  LNB: 000056515  MusicBrainz: f19ce47e-2ceb-484c-9c4d-c04dcc7aff7e  NKC: ola2002153735  NTA: 074288199  SNAC: w6z03fcz  SUDOC: 080564143  VIAF: 2656587   WorldCat (עם VIAF): 2656587
סיבית קשה

בתורת הקריפטוגרפיה, סיבית קשה של פונקציה חד-כיוונית  \ f, היא פונקציה  \ b(x) בעלת פלט של סיבית אחת (זוהי הסיבית ה"קשה") שקשה לנחשה גם כאשר הערך  \ f(x) ידוע.
הגדרה

תהי  f:\{0,1\}^{n}\to \{0,1\}^{n} פונקציה חד-כיוונית.
הפונקציה  b:\{0,1\}^{n}\to \{0,1\} נקראת "סיבית קשה" של  \ f אם מתקיימים התנאים הבאים:
הפונקציה  \ b ניתנת לחישוב בזמן פולינומי.
לכל מכונת טיורינג הסתברותית  \ A, ההסתברות לנחש את  \ b(x) בהינתן  \ f(x) זניחה,
\Pr _{x}\left[A\left(1^{n},f(x)\right)=b(x)\right]<{\frac {1}{2}}+\epsilon _{n}
(כאשר  \ n=|x|, ו- \ \epsilon _{n} היא פונקציה הקטנה מ- {\frac {1}{n^{c}}} לכל  \ c, עבור  \ n גדול דיו. ההסתברות היא על מרחב כלל הקלטים האפשריים, והטלת המטבעות של A.)
שימושים

ביט-קשה של פונקציה חד-חד ערכית חד כיוונית, יכול לשמש עבור פרוטוקול התחייבות לביט, בו משתמש מתחייב לביט מסוים, מבלי לגלות מהו הביט. למשל, כאשר שני משתמשים (אליס ובוב), שאינם נמצאים זה ליד זה, רוצים להטיל מטבע יחדיו באופן אקראי, מבלי שאחד הצדדים יוכל לרמות.
פתרון אפשרי הוא שאליס תתחייב לביט מסוים  \ b(x) על ידי שליחת הערך  \ f(x). כיוון שהביט הנ"ל הוא קשה בוב אינו יודע מהו הביט אליו אליס מחויבת. בוב ממשיך על ידי בחירת ביט אקראי  \ r. כעת אליס מגלה את הערך  \ x, ובוב בודק שאכן  \ f(x) הוא הערך שאליס שלחה בהתחייבות, ומחשב את הביט שאליו אליס מחויבת,  \ b(x).
הביט שהוגרל בשיטה זו הוא  b(x)\oplus r. שני הצדדים אינם יכולים לרמות: בוב אינו יודע את הערך של  \ b(x), ולכן אינו יכול להטות את התוצאה על ידי בחירת  \ r. אליס אינה יכולה לשנות את התחייבותה, מכיוון שהפונקציה חד-חד ערכית ולכן, לפי הגדרה, לא קיים  \ x' כך ש- \ f(x')=f(x). מכאן נובע ששני הצדדים בחרו ביט מבלי לדעת מה האחר בחר, ולכן הביט הסופי הוא "הוגן".
שימוש נוסף עבור ביט-קשה הוא בניית מחולל פסבדו אקראי קריפטוגרפי. בהינתן גרעין  \ s מפעילים עליו שוב ושוב את הפרמוטציה החד-כיוונית, ועבור כל הפעלה מחשבים את הביט-הקשה. המחרוזת הנוצרת מהביטים הקשים מהווה פלט פסבדו אקראי במובן הקריפטוגרפי. באופן פורמלי, המחולל  \ G(s) ניתן לתיאור עלי-ידי
 G(s)\equiv b(f(s))b(f^{2}(s))\ldots b(f^{k}(s))
כאשר  k הוא פולינומי באורך הקלט  \ s, ו- \ f^{i}(s) משמעותו הפעלת הפרמוטציה  \ i פעמים, לדוגמה  \ f^{3}(s)=f(f(f(s))).
קיום

בשנת 1989, הוכיחו מדעני המחשב עודד גולדרייך ולאוניד לוין, שכל פונקציה חד-כיוונית ניתן לשנות לפונקציה חד-כיוונית בעלת סיבית קשה (חישובית).
בהינתן פונקציה חד-כיוונית  \ f, נגדיר את הפונקציה  \ f'(x,r)=f(x),r עבור  \ |f(x)|=|r|. פונקציה זו היא חד-כיוונית והסיבית  \ b(x,r)=x\cdot r היא סיבית קשה של  \ f'.
ההוכחה מתבססת על כך שאם קיים אלגוריתם לניחוש הסיבית הקשה, ניתן להשתמש בו על מנת להפוך את הפונקציה החד-כיוונית  \ f': בהינתן  \ f(x) האלגוריתם "מנחש" את ערך הביט-הקשה עבור כמות קטנה של ערכי  \ R, (נאמר,  \ \log(n) קלטים כנ"ל). בעזרת ניחוש זה ניתן לבנות קבוצה גדולה של ערכי  \ R שהם בלתי-תלויים בזוגות.
אם קיימת מכונה אשר מגלה את הביט הקשה בהסתברות בלתי-זניחה, ניתן להפעיל את המכונה על הקבוצה הגדולה של ה- \ Rים, ולהשוות אל הערכים שניחשנו. משיקולים הסתברותיים, ניתן יהיה לזהות מהו הניחוש הנכון של הביטים הקשים עבור הקבוצה ההתחלתית הקטנה, בהסתברות בלתי-זניחה.
מכיוון שכל ערך  \ R הוא פונקציה ליניארית של סיביות  \ x, מספיקה ידיעת  \ \log(n) ערכים בלתי-תלויים על מנת לחשב את כלל הסיביות של  \ x.
לקריאה נוספת

Oded Goldreich, Foundations of Cryptography vol 1: Basic Tools, Cambridge University Press, 2001.
הערות שוליים

↑  O. Goldreich, L. Levin, "A hard-core predicate for all one-way functions", In Proceedings of the Twenty First Annual ACM Symposium on Theory of Computing (STOC), 1989 (pdf)
נמטורי

הנמטורי בלטינית: Nemeturii; בגאלית עתיקה: Nemeturioi, 'תושבי נמטון' - (אנ')) היו שבט גאלי ששכן בהרי האלפים מריטימה בתקופת הברזל.
שם

הם מוזכרים כ-Nemeturicae על ידי קוֹלוּמלה (המאה הראשונה לספירה), וכ-Nemoturica ו-Nematuri על ידי פליניוס הזקן (המאה הראשונה לספירה).
השם האתני Nemeturii הוא צורה לטינית של המילה הגאלית Nemeturioi. הוא נובע מהשורש nemeto, שפירושו 'מקום קדוש, מקדש', וניתן לתרגם אותו כ'תושבי המקומות הקדושים'.
גאוגרפיה

הנמטורי שכנו בעמק ורדון או ואר העליון. הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת מזרחית לאגואיטורי, מערבית לאקדיני, צפונית לוורגוני ול-Nerusii, ודרומית לסבינקאטס והקטוריגס.
היסטוריה

הם מוזכרים על ידי פליניוס הזקן כאחד מהשבטים האלפיניים שנכבשו על ידי רומא בשנים 15–16 לפני הספירה, וששמו נחקק על הטרופאום אלפיום.
לקריאה נוספת

Pliny (1938). Natural History. Loeb Classical Library. תורגם ע"י Rackham, H. Harvard University Press. ISBN 9780674993648.
ביבליוגרפיה

Barruol, Guy (1969). Les Peuples préromains du Sud-Est de la Gaule: étude de géographie historique. E. de Boccard. OCLC 3279201.
de Bernardo Stempel, Patrizia (2006). "From Ligury to Spain: Unaccented *yo > (y)e in Narbonensic votives ('gaulish' DEKANTEM), Hispanic coins ('iberian' -(sk)en) and some theonyms". Palaeohispanica. 6: 45–58. ISSN 1578-5386.
Falileyev, Alexander (2010). Dictionary of Continental Celtic Place-names: A Celtic Companion to the Barrington Atlas of the Greek and Roman World. CMCS. ISBN 978-0955718236.
Talbert, Richard J. A. (2000). Barrington Atlas of the Greek and Roman World. Princeton University Press. ISBN 978-0691031699.
הערות שוליים

↑  Columella. De Re Rustica, 12:22.
↑  Pliny. Naturalis Historia, 3:137, 12:24:1.
1 2  Falileyev 2010, s.v. Nemeturii.
↑  de Bernardo Stempel 2006, p. 46.
↑  Barruol 1969, p. 382.
↑  Talbert 2000, Map 16: Col. Forum Iulii-Albingaunum, Map 17: Lugdunum.
↑  Pliny. Naturalis Historia, 3:20.
סטנגה (להקה)

| --- | --- |

 מוקד פעילות:  אשדוד, ישראל
 תקופת הפעילות:  1999–2011 (כ־12 שנים)
 סוגה:  פאנק רוק  גראנג'
 חברת תקליטים:  אן אם סי
 חברים
 דר גולן - שירה, גיטרה  נועם האוזמן - שירה, גיטרה   יואב מצ'ולסקי - גיטרה בס  תום גולן - תופים 
 חברים לשעבר
 זהר ינוביץ' - גיטרה בס   אורן מנור - גיטרה בס  אליה גואטה - גיטרה בס  
סטנגה הייתה להקת רוק-גראנג' ישראלית שהוקמה ב-1999 על ידי דר גולן. הלהקה הצליחה לבסס את עצמה בסצנה המחתרתית של תל אביב וצברה מאזינים צעירים רבים, זאת על אף שלא הצליחה להיכנס לזרם הרוק המרכזי בארץ.
היסטוריה

הלהקה החלה את דרכה באשדוד, בשנת 1999, כאשר דר גולן, סולן הלהקה הקים את להקת הגראז' הראשונה שלו. דר גייס את אחיו, תום גולן לעמדת המתופף ואת נועם "המנוע" האוזמן לעמדת גיטרת הסולו. עמדת הבס, שאוישה בתחילת הדרך על ידי זהר ינוביץ', עדיין לא מתייצבת לחלוטין אבל לראשונה יש הרכב שלא משתנה לגמרי בין הופעה להופעה והשם סטנגה נולד.
בשנת 2003 הצטרף יואב מצ'ולסקי לסטנגה, כבסיסט.
בשנת 2006 הלהקה התחילה להופיע ברחבי הארץ, בין היתר בפסטיבלים דוגמת "רוק עצמאות", "בראשית", "בומבמלה" ו"שיר היונה".
ב-2008 חתמה סטנגה על חוזה עם אן אם סי, וחברה למפיק יפתח שחף (היהודים), לטובת הקלטת דיסק ראשון.
ב-2009 יצא אלבום הבכורה של הלהקה, "מה שבא לאט הולך מהר". מתוכו יצאו כסינגלים "בואי כפרה" ו"טרנזיסטור" (יוליה פלוטקין מככבת בקליפ), הסינגלים התקבלו יפה ברדיו אך לא לאורך זמן[דרושה הבהרה].
סטנגה ואן אם סי נפרדו ב-2011 וסטנגה הודיעה על הפסקת פעילות.
חברי הלהקה

דר גולן - סולן גיטריסט ויוצר ראשי. אחראי לחלק גדול מהעיצובים של המיתוג של סטנגה.
נועם האוזמן - גיטריסט ויוצר חלק מהשירים של סטנגה. קולות שניים.
תום גולן - תופים.
יואב מצ'ולסקי - גיטרה בס.
דיסקוגרפיה

מה שבא לאט הולך מהר - 2009
סלמון סיבירי

| סלמון סיבירי |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: סלמונאים
משפחה:: סלמוניים
סוג:: Hucho
מין:: סלמון סיבירי
שם מדעי
 Hucho taimen ‏פאלאס, 1773

סלמון סיבירי (שם מדעי: Hucho taimen) הוא מין של דג ממשפחת הסלמוניים הנחשב לגדול שבסדרת הסלמונאים. הוא חי בנהרות של סיביר.
סלמון זה מצוי בנהרות הוולגה, פצ'ורה ומזרחה עד נהר יאנה (Yana River) בצפון, עד נהר אמור בדרום. ייתכן שהוא מצוי גם באזורים הארקטיים, בים הכספי או במונגוליה.
דג זה הוא הגדול שבמיני הסלמונים ואורכו מגיע ל-70–120 ס"מ ומשקלו ל-15–30 ק"ג בממוצע. אולם נתפסו פרטים בגודל של 180 ס"מ ומשקל 105 ק"ג. משקלו של הדג תלוי בגילו ובכמות המזון שהוא אוכל. דגים בני 55 יכולים לשקול מעל 40 ק"ג. צבעו אפור כהה עם סנפירים קצרים ולסת גדולה.
דג זה מצוי בנהרות ובמים מתוקים ולא בים והוא אוכל דגים קטנים יותר.
ראו גם

סלמון הדנובה - מין קרוב
הערות שוליים

↑  סלמון סיבירי באתר הרשימה האדומה של IUCN
סטודיבייקר ספיישל 6

| --- | --- |

Studebaker Special Six, שנת 1924
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  סטודיבייקר
 שנות ייצור:  1921–1927
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 בסיס גלגלים:  3,048 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, המפיק 29.4 כ"ס  6 צילינדרים, המפיק 36 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות + הילוך אחורי
סטודיבייקר ספיישל 6 (באנגלית: Studebaker Special Six) היא מכונית משפחתית שיוצרה במספר תצורות נוספות, מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית סטודיבייקר אשר יוצרה בין השנים 1918–1927.
תצורות "סטודיבייקר ספיישל 6"

4 דלתות - סדאן (דגם (light six)
4 דלתות - סדאן (דגם Special Six)
4 דלתות - קבריולה
2 מושבים רודסטר (Landau Roadster)
4 מושבים רודסטר
קופה
לנדולט
דגמי "סטודיבייקר ספיישל 6"

"EH" (יוצר בין השנים 1918-1926)
"EL" (יוצר בין השנים 1918-1926)
"EQ" (יוצר בין השנים 1918-1926)
"EW" (יוצר בשנת 1927)
"סטודיבייקר ספיישל 6"

5 מושבים, 4 מושבים, 2 מושבים
מנוע בעירה פנימית
הפעלת מערכת התנעה - שתי יחידות
רדיאטור - צינורית
מערכת קירור - משאבת מים
הצתה - סוללת אחסון
מתח - שש עד שמונה וולט
גלגלים - עץ
צמיגים: 32x6.20 אינץ'
בלמים - מכווצים מאחור
בלמי חירום - על תוף בצד האחורי
מצמד - צלחת יבשה, דיסק בודד
מערכת קירור - משאבת מים
שימון (Lubrication) - על ידי כוח הזנה
גל ארכובה - ארבע נשיאות
הצתה - סוללת אחסון
ציוד ההיגוי: Worm-and-wheel
מערכת חיווט - יחיד
"סטודיבייקר ספיישל 6" > מחיר רכב חדש כלל את הפריטים הבאים

מד מהירות ("Motometer" (אנ'))
מַד זֶרֶם
שעון אנלוגי
מנורת בדיקה וכבל
ג'ק (מגבה)
כלים לתיקונים
מגב לחלון הקדמי
מראה אחורית
מגן שמש
מאוורר
מנורות קריאה
"סטודיבייקר ספיישל 6" > ציוד אופציונלי

בלמים הידראוליים עם גלגלי דיסק
גלגל רזרבי
מחירים דגמי "סטודיבייקר ספיישל 6" (נכון לשנת 1920)

דגם סדאן (דגם Special Six) בארצות הברית - 2,950$
דגם סדאן (דגם light six) בארצות הברית - 2,450$
דגם "Big Six Touring" בארצות הברית - 2,350$
דגם "light six Touring Car" בארצות הברית - 1,485$
דגם "Touring Car" בארצות הברית - 1,875$
דגם "Roadster Special Six" (2 נוסעים) בארצות הברית - 1,875$
דגם "Roadster Special Six" (4 נוסעים) בארצות הברית - 1,875$
דגם "Coupe Special Six" בארצות הברית - 2,850$
תמונות

"סטודיבייקר ספיישל 6" שנת 1918
"סטודיבייקר ספיישל 6" שנת 1918
"סטודיבייקר ספיישל 6" שנת 1918  - מבט לתא הנהג
"סטודיבייקר ספיישל 6" שנת 1918
"סטודיבייקר ספיישל 6" שנת 1921
"סטודיבייקר ספיישל 6" שנת 1921
"סטודיבייקר ספיישל 6" שנת 1921 - מבט לתא הנהג
"סטודיבייקר ספיישל 6" - לנדולט (מכונית לוויות)
"סטודיבייקר ספיישל 6" שנת 1924
פרסומת ל"סטודיבייקר ספיישל 6" שנת 1920
ראו גם

סטודיבייקר
סטודיבייקר אלקטריק
סטודיבייקר דיקטטור
סטודיבייקר Big Six
סטודיבייקר Light Four
סטודיבייקר Light Six
סטודיבייקר לנד קרוזר
סטודיבייקר קומנדר
סטודיבייקר לארק
סטודיבייקר Silver Hawk
סטודיבייקר Flight Hawk
סטודיבייקר Golden Hawk
סטודיבייקר Gran Turismo Hawk
סטודיבייקר אוואנטי
סטודיבייקר קופה אקספרס
סטודיבייקר סטארליט
הערות שוליים

↑  דגמי סטודיבייקר אשר יוצרו בין השנים 1920-1927 (ראו: "סטודיבייקר ספיישל 6" www.american-automobiles.com/Studebaker-1920-1927
↑  Kimes, Beverly R., Editor. Clark, Henry A. (1996). The Standard Catalog of American Cars 1805-1945. Kraus Publications. ISBN 978-0-87341-428-9.
↑  "סטודיבייקר ספיישל 6" שנת 1924 conceptcarz.com/z18818/studebaker-special-six.aspx
↑  "סטודיבייקר ספיישל 6" מודל "EQ"  historics.co.uk/buying/auctions/2018-03-03/cars/ref-117-studebaker-special-six-model-eq-sedan
סמואל קולט

| --- | --- |
סמואל קולט בתחריט מהמאה ה-19
סמואל קולט בתחריט מהמאה ה-19
 לידה:  19 ביולי 1814 הרטפורד, ארצות הברית 
 פטירה:  10 בינואר 1862  (בגיל 47) הרטפורד, ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות סידר היל 
 עיסוק:  תעשיין
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2006) 
 בן או בת זוג:  אליזבת ג'רויס קולט 
 צאצאים:  קולדוול הארט קולט 
 הערות:  יסד את חברת כלי הנשק "קולט".
 תרומות עיקריות
 אקדח התופי
 חתימה:   
 
סמואל קולט (באנגלית: Samuel Colt‏; 19 ביולי 1814 – 10 בינואר 1862), היה תעשיין, ממציא ואיש עסקים אמריקאי. המציא את האקדח התופי ויסד את חברת כלי הנשק "קולט".
חייו

קולט נולד בהרטפורד, קונטיקט, ארצות הברית. אביו של קולט היה בעל מטווית בדים, שם למד סמואל הצעיר את עקרונות פעולתן של מכונות שונות. הרקע הטכני שלו ותשוקתו לים הובילו אותו לעבוד כבר בגיל 15 על ספינה שהפליגה להודו. אגדה נפוצה טוענת כי קולט הגה את רעיון האקדח התופי בעודו צופה בתנועת גלגל המדחף של אונית הקיטור.
קולט רשם פטנט באירופה על אקדחו בשנת 1835, ושנה לאחר מכן גם בארצות הברית. הוא ייסד חברה עם משקיעים נוספים וייצר את האקדח הראשון ב-5 במרץ 1836. הפטנט החדשני התקבל בחשדנות גדולה, ובשל כך החברה נכשלה ופשטה רגל ב-1842, עד 1846 לא ייצר קולט אקדחים נוספים.
בשנת 1847 חזר קולט לעסקי הנשק במפעלו של איליי ויטני, ופתח בשנה שלאחר מכן מפעל משל עצמו בקונטיקט, שם שוכנת חברת "קולט" עד היום. המפעל שקולט הקים היה חדשני באותו זמן, והתבסס על עקרונות שלמד ושכלל במפעלו של ויטני במטרה להקים את החברה המתועשת הראשונה לייצור כלי נשק (עד אז היו אלו מיוצרים בטכניקות של עבודת יד).
קולט פעל גם בתחומים רבים נוספים ובהם פיצוץ מרחוק של חומרי נפץ, הנחת כבל הטלגרף התת-ימי הראשון והשימוש בתחמוצת חנקן כחומר מאלחש.
האקדח החצי אוטומטי, הקולט M-1911 הנפוץ, יוצר על ידי קולט אך מתכננו הוא ג'ון בראונינג. אקדח זה נחשב גם כיום לאחד הטובים בעולם למרות שתוכנן עוד ב-1905 (1911 היא שנת קבלתו לצבא ארצות הברית). נכון להיום חברת קולט איננה מייצרת יותר אקדחים. הרובה הנפוץ בצה"ל, M-16, מיוצר על ידי קולט (בין היתר) גם הוא.
נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל

| --- | --- |
סמל

 
 ממשל
 שפה נפוצה:  גרמנית תחתית 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 הקמה:  התפצלות מדוכסות בראונשווייג-לינבורג
 תאריך:  1269
 פירוק:  הקמת דוכסות בראונשווייג
 תאריך:  1815
 ישות קודמת:   דוכסות בראונשווייג-לינבורג
 ישות יורשת:   דוכסות בראונשווייג
 
נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל (בגרמנית: Fürstentum Braunschweig-Wolfenbüttel) הייתה חלק מדוכסות בראונשווייג-לינבורג, שההיסטוריה שלה התאפיינה בחלוקות ובאיחודים רבים. שטחה היה 3,828 קמ"ר באמצע המאה ה-17. שושלות שונות של בית ולף שלטו בבראונשווייג-וולפנביטל עד לפירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806. כתוצאה מקונגרס וינה, המדינה היורשת שלה, דוכסות בראונשווייג, הוקמה ב-1815.
היסטוריה > ימי הביניים

לאחר שאוטו הילד, נכדו של היינריך הארי, קיבל את המושב לשעבר של משפחתו (נמצא באזור מזרח סקסוניה התחתונה של ימינו וצפון סקסוניה-אנהלט) מהקיסר פרידריך השני ב-21 באוגוסט 1235 הוקמה דוכסות בראונשווייג-לינבורג, אשר חולקה בשנים 1267–1269 על ידי בניו.
אלברכט הראשון (1236–1279) קיבל את האזורים סביב בראונשווייג – וולפנביטל, איינבק-גרובנהאגן וגטינגן-אוברוואלד. כך ייסד את הבית הישן של בראונשווייג והניח את הבסיס למה שהפכה, מאוחר יותר, לנסיכות בראונשווייג-וולפנביטל. אחיו יוהאן (1242–1277) ירש את הארץ סביב לינבורג והקים את הבית הישן של לינבורג. העיירה בראונשווייג נותרה תחת שלטון משותף.
אזור בראונשווייג (-וולפנביטל) חולק עוד יותר בעשורים שלאחר מכן. לדוגמה, הקווים של גרובנהאגן וגטינגן פוצלו לזמן מה. באופן דומה, בשנת 1432 התפצלו האחוזות בין גבעות דייסטר לנהר הליין, שנרכשו בינתיים מהבית האמצעי של בראונשווייג ויצרו את נסיכות קלנברג. היו איחודים ופילוגים נוספים.
בינתיים התעייפו הדוכסים מהמחלוקות המתמידות עם אזרחי העיירה בראונשווייג ובשנת 1432 העבירו את בית המגורים שלהם לטירת המים של וולפנביטל, ששכנה בשקע ביצות של נהר אוקר כ-12 קילומטרים (7.5 מיל) דרומית לבראונשווייג. הטירה שנבנתה עבור הדוכסים של בראונשווייג-לינבורג – יחד עם הכנסייה הדוכסית, הקונסיסטוריה, החצרות והארכיונים – הפכה למרכז העצבים של בראונשווייג-וולפנביטל מהדוכסות הכוללת. במשך תקופה ארוכה, היא שלטה גם בנסיכויות קלנברג-גטינגן וגרובנהאגן, הנסיכות-בישופות הלברשטט, חלקים נרחבים מהנסיכות-בישופות הילדסהיים, רוזנויות הוהנשטיין ורגנשטיין, הברוניות קלטנברג ולורהה וחלקים של הויה על הוסר התחתון. חשיבותו של חצר זו התבטאה במספר בעלי המלאכה הדרושים. מאות מבני עץ נבנו עבור בית הדוכסות, עבור אזרחיו ועבור מתקנים דוכסיים, בתחילה באופן אקראי, לאחר מכן תוכננו לדרישות הדוכסיות ולהגנה מפני אש. בימי הזוהר של התפתחות העיירה נקראו מחוזותיה על שמם של דוכסים שונים: אוגוסטשטאדט במערב, יוליוסשטאדט במזרח והיינריכשטאדט.
לאחר החלוקה השתים עשרה של הדוכסות ב-1495, לפיה חולקה מחדש נסיכות בראונשווייג-קלנברג-גטינגן לשטחים המרכיבים אותה, קיבל הדוכס היינריך האב את אדמת בראונשווייג, שאליה נוסף שמו של בית המגורים החדש בוולפנביטל. מכאן ואילך הפך שם הנסיכות "בראונשווייג-וולפנביטל".
היסטוריה > עידן נפוליאון והקמת דוכסות בראונשווייג

כתוצאה מהחילון הגרמני של 25 בפברואר 1803 הנסיכות קיבלה את השטחים של המנזרים האימפריאליים החילוניים של גנדרסהיים והלמשטדט. בשנת 1806 הדוכס קרל וילהלם פרדיננד נפצע אנושות כגנרל פרוסי בקרב אאורשטדט. לאחר תקופת ביניים קצרה נכבשה בראונשווייג מ-1807 עד 1813 על ידי הצרפתים והפכה לחלק מממלכת וסטפאליה.
לאחר תום שלטון נפוליאון המדינה הוקמה מחדש תחת השם של דוכסות בראונשווייג.
הערות שוליים

↑  Wilson, Peter (2002). German Armies: War and German Society, 1648–1806. p. 21. ISBN 1135370532.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555440605171  GND: 4089993-7  LCCN: n85182353  VIAF: 138442986   WorldCat (עם VIAF): 138442986 
סמל הדוכסות בכרוניקה העולמית של שדל משנת 1493
סמל הנסיכות בתקופה המודרנית המוקדמת (בארמון וולפנביטל)
Ducatus Brunsvicensis, 1645
שלוס וולפנביטל
נסיכות ביירוית

נסיכות ביירוית (בגרמנית: Fürstentum Bayreuth) או מרקיזות ברנדנבורג-ביירוית (בגרמנית: Markgraftum Brandenburg-Bayreuth) הייתה טריטוריה חופשית של האימפריה הרומית הקדושה, שנשלטה על ידי ענף הפרנקוני של בית הוהנצולרן. כיוון שפרידריך השישי, רוזן העיר נירנברג הפך למרקיז ברנדנבורג ב-1415/1417, העבירו נסיכי הוהנצולרן את התואר מארקגראף לנחלתם הפרנקונית, למרות שהנסיכות מעולם לא הייתה מרקיזות. עד 1604 הם השתמשו בטירת פלסנבורג בקולמבאך כמקום מגוריהם, ומכאן שהטריטוריה שלהם נקראה רשמית נסיכות קולמבאך או מרקיזות ברנדנבורג-קולמבאך עד לפירוק האימפריה ב-1806.
גאוגרפיה

נסיכות קולומבאך-ביירוית הוקמה מהרמות הצפוניות (אוברלנד) של רוזנות העיר נירנברג, בעוד שהשפלה הדרומית (אונטרלנד) היוותה את נסיכות אנסבך. תיחום הגבול הסופי נקבע על ידי הסכם הבית של רגנסבורג משנת 1541, והוסיף כמה שטחי אונטרלנד קטנים יותר לביירוית. עם זאת, הוא לא היה קשור לטריטוריית הליבה של אוברלנד שהשתרעה עד ליער הפרנקוני והרי פיכטלגבירגה. בשל היותה הררית ומיוערת בצפיפות, רוב האדמות היו בשימוש חקלאי מועט, עם זאת משאבי מינרלים, בעיקר מרבצי עפרות, הובילו לבניית מכרות רבים.
לצד בית המגורים בביירוית, הטריטוריות הנפרדות של אוברלנד ואונטרלנד נוהלו מהוף ומנוישטדט אן דר אייש בהתאמה.
היסטוריה

הנסיכות קמה עם מותו של פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג ב-21 בינואר 1398, כאשר אדמותיו חולקו בין שני בניו: המבוגר, יוהאן השלישי קיבל את קולמבאך-ביירוית והצעיר, פרידריך השישי, קיבל את נסיכות אנסבך.
שתי הנסיכויות אוחדו שוב תחת הבן הצעיר, פרידריך, לאחר מותו של יוהאן ב-11 ביוני 1420. במועצת קונסטנץ בשנת 1415, הקיסר זיגיסמונד העניק לפרידריך את התואר התורשתי של נסיך בוחר מברנדנבורג (כפרידריך הראשון). לבסוף מכר פרידריך את תואר רוזן העיר שלו לאזרחי העיר הקיסרית נירנברג. עם מותו ב-1440, שוב חולקו שטחיו בין בניו: הבכור, יוהאן האלכימאי, ויתר על זכות הבכורה שלו וירש את אביו בקולמבאך-ביירוית, בעוד שהשני, פרידריך, קיבל את נסיכות הבוחר מברנדנבורג. אנסבך עברה לבן השלישי אלברכט אכילס.
מכיוון שליוהאן האלכימאי לא היו יורשים גברים, הוא ויתר על זכויותיו בשנת 1457, ואז נפלה קולמבאך-ביירוית בידי אחיו, אלברכט אכילס. כאשר האח הבכור, פרידריך התפטר ב-1470, איחד אלברט את כל שטחי הוהנצולרן תחת שלטונו. לאחר מותו של אלברכט בשנת 1486 חולקו לבסוף הנסיכויות הפרנקוניות בהתאם לנטייתו של Dispositio Achillea, והועברו לבניו הצעירים מנישואיו השניים עם אנה מסקסוניה, זיגיסמונד ואחיו פרידריך השני.