stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחוב וילו 2

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים שהוסב למוזיאון, מוזיאון להיסטוריה 
 כתובת:  המפסטד 
 מיקום:  קמדן 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בעלים:  קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי 
 מפעיל:  קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1939
 תאריך פתיחה רשמי:  1939 
 אדריכל:  ארנו גולדפינגר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות מודרנית 
 קואורדינטות:  51°34′N 0°10′W﻿ / ﻿51.56°N 0.17°W﻿ / 51.56; -0.17
 אתר רשמי
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסרחוב וילו 2(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסרחוב וילו 2(למפת קמדן רגילה) המוזיאון הבריטי בארנט הארינגיי איזלינגטון הסיטי של וסטמינסטר רחוב וילו 2(למפת קמדן מוגדלת) המוזיאון הבריטי בארנט הארינגיי איזלינגטון הסיטי של וסטמינסטר רחוב וילו 2
 
רחוב וילו 2 או דרך וילו 2 (באנגלית: 2 Willow Road) הוא סדרת מבנים שתכנן האדריכל ארנו גולדפינגר. המבנים נבנו בשנת 1938 בהמפסטד שבצפון לונדון.
מבנים אלה מוגדרים כיום מבנים לשימור בשל ייחודם הארכיטקטוני ויופיים. הם מנוהלים על ידי הקרן הלאומית הבריטית, ופתוחים לקהל מאז 1995.
המבנה היה המבנה המודרניסטי הראשון שרכשה הקרן, לאחר מחלוקת ציבורית חריפה בדבר חשיבותו הארכיטקטונית. במבנה התגורר האדריכל גולדפינגר, יחד עם אשתו אורסולה וילדיהם, עד מותו של גולדפינגר בשנת 1987.
תיאור המבנה

המבנה, הנמצא ברחוב וילו 1, 2 ו-3, נבנה מבטון וצופה בלבנים אדומות. מספר מבנים ויקטוריאניים שעמדו במקום נהרסו למטרת בניית המבנה, על אף מחאות השכנים, בהם הסופר איאן פלמינג. בעקבות כעסו של פלמינג על גולדפינגר, ובשל שנאתו של פלמינג את המבנה ה"מכוער" בעיניו, קרא פלמינג לנבל נגדו צריך להילחם ג'יימס בונד בספרו גולדפינגר, על שם האדריכל.
המבנה המרכזי שבנה גולדפינגר עבור משפחתו הוא הרחב משלושת הבתים, ובו גרם מדרגות ספירלי שתכנן המהנדס הדני אוב ארופ. בשל שלד הבטון שלו, חדרי הבניין רחבים ואין בו עמודי תמיכה פנימיים.
במבנה מוצגים רהיטים שעיצב גולדפינגר עצמו וכן יצירות אמנות של בריג'ט ריילי, מרסל דושאן, הנרי מור ומקס ארנסט, מאוספו של גולדפינגר.
לקריאה נוספת

ניג'ל ורבורטון, Ernő Goldfinger: The Life of an Architect הוצאת רוטלדג' 2004 ISBN 0-415-25853-7.
קרון ניהוג

קרון ניהוג משולב עם קרון כוח וקרון נוסעים דו קומתי מתוצרת Bombardier
קרון ניהוג הוא קרון רכבת ברכבות נוסעים מסוג מו-דו, הנמצא בקצה הרכבת וכולל מערכות שליטה ובקרה המאפשרות להפעיל את הרכבת כאשר הקטר המניע אותה נמצא בסופה ודוחף אותה. באופן הזה ניתן להסיע את הרכבת בשני הכיוונים בלי צורך לבצע חיוג של הקטר ובכך לפשט את תפעול הרכבת.
בקרון הניהוג נמצא תא נהג הכולל את כל מערכות השליטה על המנוע ועל מערכות הבלמים הנמצאות בקטר ואת כל השעונים והמחוונים הנותנים מידע על פעולת הרכבת (מהירות, טמפרטורה, דלק, אזהרות וכדומה). כמו כן הקרון מצויד בצופר ובמפנה מכשולים בדומה לאלו המצויים בקטר ובאמצעי תאורה.
בדרך כלל קרון הניהוג מעוצב בדומה לקרונות הרכבת האחרים אך בבריטניה קיימים גם קרונות ניהוג המעוצבים כמו קטרים, בעיקר במערכי רכבת שפועלים בקווים הארוכים. עיצוב זה נותן לרכבת מראה סימטרי כך שכאשר הקטר דוחף את הרכבת היא אינה נראית כנוסעת לאחור.
קרונות ניהוג בשירות רכבת ישראל

קרון ניהוג משולב עם קרון כוח וקרון נוסעים דו קומתי מתוצרת בומברדיה
קרון ניהוג משולב עם קרון כוח וקרון נוסעים חד קומתי מתוצרת סימנס
ראו גם

ציוד נייד ברכבת ישראל
רכבת נוסעים
מו-דו
קרון רכבת
קרון כוח
קלרה קמפואמור

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1888 מדריד, ספרד 
 פטירה:  30 באפריל 1972 (בגיל 84) לוזאן, שווייץ 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  בית הקברות פולואה 
 תפקיד:  חבר הרפובליקנים של קורטז (4 ביולי 1931–9 באוקטובר 1933) 
 מפלגה:  Republican Action, המפלגה הרדיקלית-רפובליקנית של ספרד 
 
קלרה קמפואמור רודריגז (בספרדית: Carmen Eulalia Campoamor Rodríguez;‏ 12 בפברואר 1888 – 30 באפריל 1972) הייתה פוליטיקאית, עורכת דין וסופרת ספרדייה, שנחשבת בעיני רבים לאם התנועה הפמיניסטית הספרדית. קמפואמור נבחרה כנציגת המפלגה הרדיקלית לקונגרס הנציגים בספרד ב-1931, לפני שנשים הורשו להצביע בעצמן. היא הייתה אחת הפעילות העיקריות למען זכות הבחירה לנשים בספרד, שעוגנה בחוקה הספרדית של 1931 בזכות מאמציה. ב-1933, היא איבדה את מושבה בקונגרס אך כיהנה לזמן קצר בתפקיד ממשלתי, לפני שנמלטה מהמדינה במהלך מלחמת האזרחים בספרד. קמפואמור נפטרה בגלות בשווייץ, ולאחר מכן נקברה בבית הקברות פולו בסן סבסטיאן, ספרד.
קורות חייה > ילדותה

קלרה קמפואמור רודריגז נולדה ב-12 בפברואר 1888 במדריד, ספרד לפילאר רודריגז מרטינז, תופרת, ומנואל קמפואמור, רואה חשבון. לזוג היו שני ילדים נוספים אך אחותה הגדולה של קלרה נפטרה בגיל צעיר מדלקת קרום המוח ורק אחיה, איגנסיו, הגיע לבגרות.
בשנת 1898, בגיל עשר, מותו של אביה הוביל את קלרה לקחת תפקיד פעיל בכלכלת המשפחה. בגיל 13, היא החלה לעבוד כתופרת, אך המשיכה את לימודיה בזמנה הפנוי על מנת לעבור את המבחן שיבטיח את כניסתה ללימודי משפטים.
קורות חייה > חייה הבוגרים

קמפואמור עברה בהצלחה את מבחן הכניסה לבית הספר למשפטים והתקבלה לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מדריד.
היא עבדה במספר תפקידים ממשלתיים, תחילה במשרד הדואר בסן סבסטיאן ב-1909, ולאחר מכן כמורה להקלדה במדריד ב-1914. בנוסף לעבודתה כמורה, קמפואמור השתלבה בסצנה הפוליטית של מדריד על ידי עבודה נוספת כעיתונאית בעיתון לה טריבונה, שם יצרה קשר עם דמויות נשיות משפיעות באותה תקופה, כמו כרמן דה בורגוס ואווה נלקן. היכרויות אלו הובילו את קלרה קמפואמור להצטרף ולשתף פעולה עם עמותות פמיניסטיות שונות ולכתוב פרשנויות פוליטיות.
לאחר סיום התואר שלה ב-1924, בגיל 36, החלה קמפואמור להשתתף בדיונים ובאגודות אינטלקטואליות במדריד. קמפואמור הייתה האישה השנייה אי פעם שהצטרפה ללשכת עורכי הדין של מדריד, הראשונה שהגנה על תיק בפני בית המשפט העליון בספרד, ואחת הראשונות שייצגה את ספרד בליגת האומות. הפרקטיקה הפרטית שלה התמחתה בסוגיות הנוגעות לנשים, כולל תיקי אבהות ודיני אישות. היא הייתה התמחתה בנושאים אלו בארגונים המקצועיים בהם הפכה לחברה, ובפדרציה הבינלאומית של עורכי דין נשים - ארגון שסייעה לייסד ב-1928. קמפואמור תמכה בהצלחה ב-1927 בשיפורים בחוקי עבודת ילדים ובשינויים בחוק הבחירות.
קורות חייה > קריירה פוליטית

כאשר ניתנה לנשים אפשרות חוקית להיבחר, היא נרשמה כמועמדת ונבחרה על אף חוסר יכולתה להצביע בבחירות.
באוקטובר של שנת 1931, קמפואמור הייתה האישה הראשונה שדיברה בפני המליאה בקונגרס הנציגים. בנאומה פנתה אל יתר הגברים והזהירה אותם שהדרת נשים מזכות הבחירה היא הפרת החוק הטבעי: "לכל הנציגים: אני קודם כל אזרחית. אני מאמינה שזו תהיה טעות פוליטית חמורה שלא לאפשר לנשים זכות זאת. נשים אשר מכבדות וסומכות עליכם. נשים אשר, כמו במהפכה הצרפתית, יחזקו את חוקינו כל עוד לא תעמדו בדרכן". קמפואמור הצהירה שרפובליקה לא יכולה להבנות ללא מחצית מהאזרחים ולכן מוכחרים להעניק לנשים זכות בחירה.
דעותיה למען זכויות נשים התקבלה בהנגדות לא רק מצד שמרנים פוליטיים וקתולים שמרניים אלא גם מצד גברים משמאל המפה הפוליטית הספרדית ואף על ידי אחת משתי הנשים האחרות במליאה, ויקטוריה קנט. כאשר מפלגתה שלה החליטה להתנגד לזכות בחירה לנשים, היא עזבה את המפלגה והמשיכה לתמוך בזכות הבחירה כחברה עצמאית באספה. היא שמרה על השתייכות עצמאית בתוך מערכת מפלגתית חזקה באותה תקופה ועל ידי תמיכתן של פעילי נשים ברחבי ספרד היא הצליחה להבטיח מעמד משפטי שווה לנשים בחוקה החדשה. לאורך הקריירה הפוליטית שלה, קמפואמור התעקשה שתפקידה העיקרי הוא להיות דוברת של נשים, וסוגיות נשים נותרו עניינה העיקרי. כך למשל קמפואמור השתתפה וקידמה את ביטול הזנות בספרד. זה התחיל כדיון בקונגרס ב-1932, והחקיקה אושרה ב-1935. הסיבות שלה לעורר אותה היו הפוטנציאל לסחר בבני אדם ולניצול הפעילות, והנסיבות שחלק מהנשים היו נתונות להן. היא גם השתמשה בוועדה להגנה על נשים ונגד סחר בבני אדם של חבר הלאומים, ודחקה בקונגרס הספרדי לבטל את הזנות בהתאם לשכנותיו האירופיות.
בעקבות ניסוח החוקה החדשה של המליאה, קמפואמור הפכה למנודה פוליטית בעקבות נכונותה לנטוש את מפלגתה. היא איבדה את מושבה בפרלמנט ב-1933, אך מונתה למנהלת הרווחה הציבורית בין השנים 1933 ל-1934. בשנת 1936, כאשר תחילתה של מלחמת האזרחים בספרד גרמה לאלימות במדריד, היא ברחה מהמדינה בחשש לחייה. היא בילתה כעשור בבואנוס איירס כמתרגמת וכביוגרפית, שם כתבה את הביוגרפיות של קונספסיון ארנל וחואנה אינס דה לה קרוז. לבסוף, התיישבה בלוזאן, שווייץ ועבדה כעורכת דין. היא לעולם לא חזרה לספרד, מכיוון שנאסר עליה לחזור לספרד הפרנקואיסטית, אלא אם תחשוף את שמותיהם של בעלי בריתה והתנצלה בפומבי על הצהרות העבר נגד הכנסייה הקתולית. ואכן, היא נידונה ל-12 שנות מאסר אם אי פעם תחזור לארץ הולדתה. כגלותית המשיכה לכתוב על פמיניזם ועל חוויותיה בפוליטיקה.
קמפואמור נפטרה בגלות ב-1972. האפר שלה הוחזר ונקבר בבית הקברות פולו בסן סבסטיאן במאי 1972.
זכות בחירה לנשים

לאחר כינונה של הרפובליקה הספרדית השנייה, קמפואמור נבחרה לנציגת מחוז הבחירה במדריד על ידי המפלגה הרדיקלית. היא בחרה להצטרף למפלגה זו מכיוון שהיא לדבריה: "רפובליקנית, ליברלית, חילונית ודמוקרטית", מאפיינים שתואמים את דעותיה הפוליטיות. היא הייתה חלק מהוועדה החוקתית האחראית על הכנת טיוטת החוקה של הרפובליקה החדשה שהורכבה מ-21 נציגים.
כחלק מוועדה זו, היא נאבקה נגד אפליה מינית, למען השוויון החוקי של ילדים שנולדו בתוך ומחוץ לנישואין, למען הזכות לגירושין והזכות לבחירה אוניברסלית. לאחר נאומה הבלתי נשכח בקונגרס הנציגים אושרה זכותן של נשים לבחור ב-1 באוקטובר 1931, עם 161 קולות בעד, 121 קולות נגד ו-188 נמנעים. זכות הבחירה לנשים גם חיזקה את תפקידן של נשים בחיים הפוליטיים, ואיפשרה להן להשתתף בהן, ולא רק להיות משקיפות. הבחירות הראשונות שבהן הורשו נשים להשתתף בספרד היו ב-1933, ורק 3 שנים לאחר מכן, ב-1936, פדריקה מונטסני תהפוך לשרה האשה הראשונה בהיסטוריה של מערב אירופה.
אף על פי שנאמר כי קמפואמור היא האם של התנועה הפמיניסטית בספרד, נשים ספרדיות, בעקבות סופרג'טיות של בריטניה וארצות הברית בשנות העשרים של המאה ה-20, יצרו את האגודה הלאומית של נשים ספרדיות (Asociación Nacional de Mujeres Españolas) ב-1918 וקיימו את ההפגנה הפמיניסטית הראשונה בספרד ב-1921. דמות יוצאת דופן של האגודה האמורה הייתה כרמן דה בורגוס, איתה קמפואמור קיימה מערכת יחסים בזמנה כמורה במדריד. עוד לפני תנועה זו, נעשה ניסיון למתן זכות בחירה לנשים בשנת 1907.
השמאל, למעט קבוצה של סוציאליסטים וכמה רפובליקנים, לא רצו שנשים יצביעו כי הן היו אמורות להיות מושפעות מאוד מהכנסייה והן יצביעו בעד הימין. לכן, המפלגה הרדיקלית הסוציאליסטית התמודדה מול קלרה עם סגנית מוכרת נוספת, ויקטוריה קנט, שהתנגדה לזכותן של הנשים לבחור. הדיון האחרון היה ב-1 באוקטובר. קמפומור נחשבה למנצחת, וכמו כן, אימוץ סעיף 36, שאיפשר זכות בחירה לנשים, הושג עם 161 קולות בעד, 121 נגד. היא נתמכה על ידי רוב חברי המפלגה הסוציאליסטית - למעט כמה יוצאי דופן חשובים כמו אינדליסיו פריטו - רבים מהימין, כמעט כל חברי השמאל הרפובליקני של קטלוניה וקבוצות רפובליקניות קטנות כמו הפרוגרסיבים ואיגוד ההגנה של הרפובליקה. הפעולה הרפובליקנית, המפלגה הסוציאליסטית הרדיקלית של ספרד, התנגדה לה למרות חברותה במפלגה ותמיכתה.
לא היא ולא ויקטוריה קנט הצליחו לחדש את מושביהן בבחירות של 1933. ב-1934 עזבה קמפואמור את המפלגה הרדיקלית בגלל כפיפותה לקונפדרציה הספרדית של ארגוני ימין אוטונומיים (CEDA) וההפרזה בדיכוי המרד באסטוריה. באותה שנה, היא ניסתה (בתיווכו של ראש הממשלה סנטיאגו קאזרס קירוגה) להצטרף לשמאל הרפובליקני, אך קבלתה נדחתה. בעקבות כך, היא כתבה ופרסמה - במאי 1935 - את Mi pecado mortal. El voto femenino y yo, עדות למאבקיה הפרלמנטריים.
קמפואמור השתתפה בפרסומים שונים וכתבה מאמרים עבור עיתונים רבים בבואנוס איירס (את חלקם ניתן למצוא ב-La mujer en la diplomacia y otros escritos).
הנצחתה

במשך זמן רב נשתכחה דמותה של קלרה קמפואמור. עם זאת, תפקידה המכריע בפוליטיקה הספרדית ובמאבק למען זכויות נשים הונצח בתקופה האחרונה, כגון בחגיגת יום השנה ה-90 לאישור זכות הבחירה העולמית בספרד בקונגרס.
לאחר המעבר הספרדי לדמוקרטיה, היו הרבה מחוות והכרות בחסות ארגונים לטובת שוויון נשים. מכונים שונים, בתי ספר, מרכזי תרבות, אגודות נשים, פארקים ורחובות הוחלפו לכבודה של קמפואמור. בשנת 1998, ייסד משרד השוויון של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית את פרסי קלרה קמפואמור המוענקים מדי שנה. הפרס מוענק לפי מחוזות, ומוקדש במיוחד לאותם יחידים או קבוצות שהיו חשובים בהגנה על שוויון נשים.
בשנת 2006 הכריז בית העירייה של מדריד על מתן פרס לכבודה של קמפואמור. פרס זה הוענק בפעם הראשונה לעורכת הדין והפמיניסטית מריה טלו נונייז.
בשנת 2006, בעקבות יום השנה ה-75 לזכותן של נשים לבחור בספרד, נערך קמפיין לקונגרס הנציגים על מנת להכיר בתרומתה של קמפואמור באמצעות פסל במתקן הקונגרס. בנובמבר, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE), הציעה כי קלרה קמפואמור תהיה הדמות הנשית שתבחר להופיע על מטבעות אירו עתידיים, בתור התומכת המובילה של זכות הבחירה לנשים ברפובליקה השנייה. הצעה זו אושרה ב-12 ביוני 2007 על ידי הקונגרס, בתמיכת כל הקבוצות הפרלמנטריות למעט המפלגה העממית, שנמנעה.
בשנת 2007 השיק משרד הפיתוח הספרדי את הספינה Polivante B-32 "Clara Campoamor", שנקראת על שמה של קלרה ומופעלת על ידי החברה לביטחון והצלה ימית בספרד.
בשנת 2011, לרגל מאה שנה ליום האישה הבינלאומי, המטבעה המלכותית של ספרד ייצרו מטבע כסף בשווי של 20 אירו שמציג את תמונתה.
בשנת 2016, נורוויג'ן איירליינס כינתה את אחד ממטוסי הבואינג 737–800 החדשים שלה (EI-FJY) "קלרה קמפואמור" כאשר תמונתה מכסה את שני צידי סנפיר המטוס.
ב-23 בדצמבר 2020, שמה של תחנת הרכבת מדריד צ'מרטין שונה רשמית לשם מדריד-צ'מרטין-קלרה קמפואמור.
בשנת 2021, הפרלמנט האירופי קרא לאחד הבניינים שלהם בבריסל "קמפואמור".
מופעים בתרבות פופולרית > סרטים

| כותרת | שנה | במאי/ת | שחקנית |
| --- | --- | --- | --- |
| קלרה קמפואמור, האישה הנשכחת | 2011 | לאורה מאניה | אלווירה מינגז |
| משרד הזמן | 2020 | חוויאר אוליבארס | מריה מוראלס |
הערות שוליים

↑  Pérez, Janet; Ihrie, Maureen (2002). The Feminist Encyclopedia of Spanish Literature: A-M (באנגלית). Greenwood Press. ISBN 9780313324444.
↑  https://www.rtve.es/television/20230305/clara-campoamor-verdadero-nombre/2428986.shtml
1 2 3 4  Rappaport, Helen (2001). Encyclopedia of Women Social Reformers. ABC-CLIO. pp. 129–130. ISBN 1-57607-101-4.
1 2 3 4 5 6 7  Perez, Janet; Ihrie, Marie (2002). The Feminist Encyclopedia of Spanish Literature. Greenwood Publishing Group. pp. 94–98. ISBN 0-313-32444-1.
↑  de Medici, Abel (12 בפברואר 2020). "clara campoamor: una vida de lucha por los derechos de la mujer". National Geographic. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Ajuntament de Barcelona. "Commemorating 90 years of women's suffrage".
↑  "El voto femenino y yo: mi pecado mortal". Librotea (בספרדית). נבדק ב-2021-08-18.
↑  "Esquivar el coronavirus en Salvamento Marítimo: dos meses embarcado, dos meses de descanso". abc (בספרדית). 2020-04-02. נבדק ב-2021-08-18.
↑  Press release, "Clara Campoamor, quinto personaje de la historia de España homenajeado por Norwegian", norwegian.com, November 3, 2016
↑  elEconomista.es. "La estación de Chamartín cambia su nombre e incorpora el de Clara Campoamor - elEconomista.es". www.eleconomista.es (בספרדית). נבדק ב-2021-08-18.
↑  "Parliament names two of its buildings after Clara Campoamor and Sophie Scholl". www.europarl.europa.eu (באנגלית). 3 בספטמבר 2021. נבדק ב-2022-07-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Clara Campoamor. La mujer olvidada, 2011-03-08, נבדק ב-2024-04-28
↑  La memoria del tiempo, 2020-05-26, נבדק ב-2024-04-28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273964705171  BNE: XX1091163  BnF: cb127077248 (data)  CANTIC: a10655116  CiNii: DA16215458  GND: 118909029  ISNI: 0000 0000 6301 5817  LCCN: n83011379  NKC: xx0268269  NLA: 35744290  NTA: 070705801  RERO: 02-A003072954  SUDOC: 075057867  Trove: 1067502  VIAF: 17346044   WorldCat (עם VIAF): 17346044 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קלרה קמפואמור".
פסל של קלרה קמפואמור במדריד ב-2006
מטבע הנצחה של 20 אירו משנת 2011. קלרה קמפואמור מופיעה בצדו האחורי
קלרה קמפואמור על סנפיר של מטוס בואינג 737-800
רוג'רס והארט

רוג'רס ליד הפסנתר, הארט עומד לימינו
רוג'רס והארט (באנגלית: Rodgers and Hart) היו צמד כותבי שירים, שהטביעו את חותמם בתולדות מחזות הזמר האמריקניים וספר השירים האמריקאי הגדול. שניהם יהודים-אמריקאיים.
פעילות

ריצ'רד רוג'רס ולורנץ הארט התפרסמו בזכות 28 מחזות הזמר מצליחים שכתבו ושהוצגו בברודוויי וכ-500 שירים. הזוג שיתף פעולה מ-1919 ועד מותו של הארט.
הם הכירו ב-1919 עת למדו באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. עד מהרה הפכו לזוג כותבי שירים מבוקש בסמטת טין פאן. ב-1925 כתבו את המחזמר הראשון שלהם, The Garrick Gaieties בו הוצג להיטם "מנהטן". רבים מהשירים שחיברו הפכו לסטנדרטי ג'אז, בהם Blue Moon,  I Wish I Were in Love Again, My Funny Valentine, The Lady is a Tramp, Bewitched, Bothered and Bewilderedו- ?Have You Met Miss Jones.
בשנות השלושים, עקב המשבר אליו נקלעה ברודוויי עברו רוג'רס והארט להוליווד בה כתבו שירים לסרטים מוזיקליים. סרטיהם החשובים מהתקופה הם "אהביני הלילה" (Love Me Tonight) מ-1932 שהציג את השיר Blue Moon, "נשיא הרפאים" (The Phantom President) מאותה שנה בכיכובו של ג'ורג' מ. קוהאן, "הללויה, אני אידיוט" (Hallelujah, I'm a Bum) בכיכובו של אל ג'ולסון ו"מיסיסיפי" (Mississippi) בכיכובם של וו. סי. פילדס ובינג קרוסבי. ב-1935 חזרו לברודוויי וכתבו מחזמר בכל שנה.
לפי שיטת העבודה שלהם לרוב היה רוג'רס כותב את המוזיקה לה היה מתאים הארט מילים. הם ניסו להעלות את רמת מחזות הזמר וכך "ינקי מקונטיקט" שלהם (1927) מבוסס על הספר ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור של מארק טוויין ו"הנערים מסירקוז" (1938) מבוסס על קומדיה של טעויות מאת ויליאם שייקספיר. בחלק מהמחזות הופקד על הכוריאוגרפיה ג'ורג' בלנשין.
שקיעתו של הארט לאלכוהוליזם הביאה לכך שרוג'רס לא יכול היה לשתף עמו פעולה עוד. בראשית 1943 צירף אליו את חברם המשותף, אוסקר המרשטיין, בלי ידיעתו של הארט, לצורך כתיבת המחזמר "אוקלהומה!". הארט נפטר בהמשך אותה שנה.
ראו גם

רוג'רס והמרשטיין
לקריאה נוספת

Block, Geoffrey Holden, The Richard Rodgers reader (2002), Oxford University Press US, ISBN 0195139542
Denison, Chuck, The Great American Songbook: Stories of the Standards (2004), Author's Choice Publishing, ISBN 1931741425
Everett, William and Laird, Paul, The Cambridge Companion to the Musical (2008), Cambridge University Press, ISBN 0521862388
Green, Stanley, The world of musical comedy (1984, 4th Edition), Da Capo Press, ISBN 0306802074
Nolan, Frederick, Lorenz Hart:A Poet on Broadway (1995), Oxford University Press US,ISBN 0195102894
Secrest, Meryle, Somewhere for me:a biography of Richard Rodgers (2002), Hal Leonard Corporation, ISBN 1557835810
רוג'רו ריציטלי

רוג'רו ריציטלי (באיטלקית: Ruggiero Rizzitelli; נולד ב-2 בספטמבר 1967 במרגריטה די סבויה שבאיטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ. כינויו בפי האוהדים היה "ריצי-גול" על שם יכולות ההבקעה שלו.
קריירת מועדונים

ריציטלי החל את הקריירה שלו בצ'זנה בעונת 1984/85, כאשר הקבוצה שיחקה בסרייה ב'. בעונת 1986/87 העפיל עם הקבוצה לסרייה א', ובעונת 1987/88 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האיטלקית הבכירה. בתום עונה זו עזב ריציטלי את צ'זנה, לאחר 62 הופעות בהן הבקיע שבעה שערים, וחתם ברומא. ריציטלי שיחק ברומא שש עונות, בהן הבקיע 29 שערי ליגה ב-154 משחקים. ריציטלי זכה עם רומא בגביע האיטלקי בשנת 1991, לאחר ניצחון מצטבר 4-2 במפגש כפול מול סמפדוריה, ובהמשך, הפסידו רומא וריציטלי לאותה סמפדוריה בסופר קאפ האיטלקי בתוצאה 1-0. באותה עונה, נחלו ריציטלי ורומא אכזבה בגמר גביע אופ"א, שם הפסידה רומא במפגש כפול לאינטר מילאנו. במפגש הראשון אינטר ניצחה 2-0, ובגומלין ריציטלי הבקיע שער בדקה ה-80 שהעלה את רומא ל-1-0, אך לא נכבשו שערים נוספים, ואינטר זכתה בתואר.
בעונת 1994/95 עבר ריציטלי לטורינו, שם הבקיע בשתי עונות 30 שערים ב-60 משחקים. עם זאת, טורינו נשרה לסרייה ב' בתום עונת 1995/96, וריציטלי עבר לבאיירן מינכן, שם חבר לבן ארצו, המאמן ג'ובאני טרפטוני. בעונתו הראשונה בקבוצה, זכה ריציטלי עם באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה, ובסיומה גם בגביע הליגה הגרמנית, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על שטוטגרט, בו שיחק ריציטלי 65 דקות. בעונה השנייה של ריציטלי בבאיירן מינכן, הוא סבל מפציעות והפך לשחקן ספסל ולגיבוי לקארסטן יאנקר. בעונה זו, באיירן מינכן הפסידה את אליפות הבונדסליגה לקייזרסלאוטרן, אך זכתה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על דיסבורג, בו ריציטלי לא שותף. בתום עונה זו עזב ריציטלי את באיירן מינכן, לאחר שצבר 45 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים, וחתם בפיאצ'נצה, שם שיחק שתי עונות ללא הצלחה, כאשר הבקיע שער בודד ב-33 הופעות ליגה. בעונת 2000/01 חזר ריציטלי למועדון נעוריו צ'זנה לעונת פרישה, בה הבקיע שישה שערים ב-14 הופעות. בתום עונה זו פרש ממשחק פעיל.
קריירה בין-לאומית

ריציטלי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה במשחק מול נבחרת ברית המועצות בפברואר 1988, בו איטליה ניצחה 4-1. ריציטלי נסע עם הנבחרת האיטלקית ליורו 1988 בו לא זכה לדקות משחק, ועם נבחרת איטליה האולימפית לאולימפיאדת סיאול (1988), שם סיימה הנבחרת במקום הרביעי. ריציטלי לבש בסך הכל תשע פעמים את המדים הלאומיים, והבקיע שני שערים.
תארים

עם רומא:
הגביע האיטלקי: 1990/91
עם באיירן מינכן:
אליפות הבונדסליגה: 1996/97
הגביע הגרמני: 1997/98
גביע הליגה הגרמנית: 1997
קלרה רוטשילד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בפברואר 1903 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 התאבדה:  13 בנובמבר 1976 (בגיל 73) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 
קלרה רוטשילד (בהונגרית: Rotschild Klára; בודפשט, 22 בפברואר 1903 – בודפשט, 13 בנובמבר 1976) הייתה יהודייה-הונגרייה, ממעצבות האופנה ההונגריות המוכרות והמצליחות ביותר. מ-1934 עד דצמבר 1949 (עד להלאמתו), הייתה הבעלים של סלון הבגדים "Klára G. Rotschild" בכיכר דיאק Deák tér 3) 3), ומשנת 1956 הייתה המנהלת האמנותית של סלון בגדי הנשים המיוחדים הממשלתית (Különlegességi Női Ruhaszalon), שנפתח ברחוב ואצי 12 (12 Váci utca).
ביוגרפיה

קלרה רוטשילד נולדה ברחוב ואצי, פשט, כבתם השלישית של החייט היהודי אברהם רוטשילד ושל רגינה שפירר, גם היא תופרת. באותה תקופה ההורים ניהלו סלון נשים מצליח ברחוב קורונהרצג - Koronaherceg (היום רחוב שנדור פטפי). קלרה גדלה עם אחיותיה, ארז'בט ורוזה ואחר כך גם עם אחותה הקטנה מרגיט, והיא גדלו ממש ליד שולחן הגזירה והתפירה. ככל שהתבגרה לקחה על עצמה יותר ויותר אחריות בעסק המשפחתי.
בשנות ה-30 עלו לרגל לפריז סוחרים מכל העולם, סוכנים ובעלי סלוני אופנה כדי לראות מה יש לבתי האופנה הצרפתיים להציע, ולהביא משם או להעתיק קולקציות שתתאמנה לטעמם של לקוחותיהם בארצותיהם הן בצורת סקיצות והן בצורת דגמים שיועתקו. בבגרותה, ליוותה קלרה רוטשילד את אביה ואת אמה החורגת לסיוריהם לפריז, כך שלמדה בהדרגה את כל הטריקים של מקצוע האופנה כבר מגיל צעיר. כשהוריה התגרשו ב-1916, המשיכה אמה להפעיל את חנות הבגדים בנפרד ברחוב ואצי 69, כשהיא מכוונת למעמד הבינוני, בעוד אביה, לאחר שהתחתן עם פאולה, התופרת הטובה ביותר שלו, המשיך לחזר אחר נשות המעמד הגבוה עם חייטות העילית שלו. קלרה רוטשילד הצעירה, למרות שסיימה רק שש כיתות של בית ספר יסודי, ולא כל כך דיברה שפות, עבדה כמנהלת מעולה בסלון של אביה. היא קיבלה את הלקוחות, פיקחה על ספרי העסק, גבתה תשלומים ושילמה את החשבונות.
באחת הפעמים ביקרה בדירתו את פאל קרוי שומוג'י, "נער הזהב" של התקופה שהיה ידוע לשמצה, כדי לבקש ממנו לשלם את חשבונותיו, חובותיו לעסק של אביה, חובות שהיה חייב עבור בגדי השחקנית המאהבת שלו. אולם במקום להסדיר את חובו, שומוג'י העליב וזרק את קלרה רוטשילד מהדירה. קלרה גם נפצעה פיזית מהגסות של האיש, אבל המקרה ריסק אותה אפילו יותר מבחינה נפשית. הוא אף ניסתה לשים קץ לחייה עם מנה גדולה של כדורי שינה. לאחר מכן קיבלה טיפול פסיכיאטרי במשך שבועות, ועם החלמתה הגישה תביעה לפיצויים נגד שומוג'י שעליה דווח גם בעיתונות. ב-1931 התחתנה עם הסוכן נוסע פאל גליקסטאל (Pál Glücksthal), שסחר במשי ובבדים. השערורייה וגובה הפיצויים שפסקו לה בבית המשפט תרמו רבות לכך שב-1934 הצליחה רוטשילד, לפתוח את החנות העצמאית שלה בכיכר פרנץ דיאק מס' 3, בקומת הביניים. מיקום העסק במרכז העיר, הניסיון שצברה לצד הוריה והמוניטין של השערורייה היוו את הבסיס לקריירה שלה. אולם כל זה לא היה מספיק כדי לעבור באופן דרמטי את מחזור העסקים של אביה שנה אחת בלבד לאחר פתיחת הסלון שלה. כישוריה המעולים ליצור, לבנות ולשמר קשרים תרמו להצלחתה.
קלרה רוטשילד באופנה

קלרה רוטשילד מצאה את הפנים האריסטוקרטיות של הסלון שלה, בחוש יוצא דופן, בדמותה של הרוזנת אדלסהיים-ליפוט, שמלבד היותה דמות מרכזית בחיי החברה היוקרתיים של בודפשט, התהדרה גם בארבע בנות שעמדו לפני נישואים (סיה, אילונה, מריטה ואווה). כולן התחתנו בבגדי האופנה של רוטשילד. החתונות המפוארות הביאו איתן את הקרובים ואת החברים האמידים של הרוזן והרוזנת, והסלון התפרסם יותר ויותר. בולטת בין החתונות הייתה חתונתם של זוג החלומות של עידן הורטי, הרוזנת אילונה אדלסהיים-ג'ולאי (Edelsheim-Gyulai Ilona Mária Andrea Gabriella) ואישטוואן הורטי ב-1940 (בנו הבכור של עוצר ממלכת הונגריה מיקלוש הורטי), כאשר קלרה רוטשילד התאימה ותפרה באופן אישי את כל המלתחה של בחירת לבו של בן שליט הונגריה.
מהמחצית השנייה של שנות ה-30, הסלון הצעיר התהדר בלקוחות מפורסמים גם מהעולם, ביניהם אשתו של התכשיטן הצרפתי הנודע לואי ז'וזף קרטייה, הרוזנת ז'קלין אלמאשי, נאזלי אמו של פארוק מלך מצרים ובנותיה. בשנת 1937, כאשר מלך איטליה ביקר בבודפשט, רוב נשות האצולה הזמינו את לבוש הנשף שלהן בסלון שלה בכיכר דיאק.
כל חייה המשיכה קלרה רוטשילד את המודל העסקי שלה שהגיע לשיאו בשנות ה-30. היא נסעה לפריז, התבוננה בדגמים של בתי האופנה המפורסמים ולאחר מכן  העתיקה והתאימה אותם מדי פעם  על פי טעמה המשובח, כדי ליצור מגוון קולקציות בגדים משלה. הייתה לה עין טובה מאוד לאופנה ולחידושים, ומלבד עותקים ועיבודים מושלמים, היא כללה גם יצירות משלה בהרכבת הקולקציות. עם זאת, הואשמה לעיתים קרובות לאחר המלחמה רק בחיקוי האופנה הפריזאית, למרות שהיא המשיכה את הפרקטיקה המבוססת של חייטות בבודפשט.