stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ייקוב דולסון קוקס
מזכיר הפנים של ארצות הברית > הרפורמות בשירות הציבורי

לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו נוספו לשטחה של ארצות הברית שטחים נוספים ופעילותה של מחלקת הפנים התרחבה באופן משמעותי. תחומי האחריות של קוקס היו מגוונים במידה רבה והוא ניהל את משרדי הפטנטים, הקרקעות, הגמלאות, הלשכה לענייני אינדיאנים, מפקד האוכלוסין, פקידי בתי המשפט הפדרליים ומסילות הברזל הטרנס-יבשתיות. הגידול בפעילות המחלקה הרחיב גם מערכת פטרונות שרבים מתומכי הרפורמות סברו שהיא מושחתת. המינוי למשרות פדרליות על ידי חבר הקונגרס נחשבה לחיונית לטובת בחירתם מחדש. הנשיא גרנט דרש שכל המועמדים למשרות פדרליות יגישו בקשה ישירות לראשי המחלקות ולא לנשיא. הנחיה זו העניקה לקוקס את הסמכות ואת ההזדמנות לבצע רפורמה במערכת כוח האדם של מחלקת הפנים.
קוקס היה תומך נלהב של רפורמה בשירות הציבורי ועם השבעתו לתפקיד הוא היה ראש המחלקה הפדרלית הראשון שיישם מערכת לבדיקה ובחינה במחלקה פדרלית. צעדי הרפורמה של קוקס נועדו להגביל את המערכת המושחתת ולבדוק את היקף הסמכות וההשפעה של הממשלה הפדרלית. הוא פיטר שליש מהפקידים שלא היו כשירים לתפקידיהם, והנהיג מבחנים במשרד הפטנטים ובמשרד מפקד האוכלוסין לרוב הבקשות, ובמקביל הורה לפקידים במשרד הפטנטים לעבור את המבחנים כדי להוכיח שהם ראויים למשרתם. פקידים רבים העדיפו להתפטר מיוזמתם ולא לגשת למבחנים. קוקס אף סירב לתת לאחיו משרה במחלקת הפנים, באומרו שהוא לא מעוניין להיות מואשם בנפוטיזם. גישתו המוסרית של קוקס לרפורמות בשירות הציבורי התנגשה בסופו של דבר עם השימוש המעשי של הנשיא גרנט בסמכויות המינוי שנבעו ממערכת הפטרונות הפוליטית.
באמצע מאי 1870 היה ברור שהרפורמות של קוקס התנגשו עם מערכת הפטרונות הפוליטית. ראשי ועדות רפובליקנים בקונגרס דרשו שקוקס ייתן לעובדי המחלקה "הזדמנות" לתת הערכה פוליטית. קוקס השיב ש"שום קשר לכספים פוליטיים או ללהיטות פוליטית לא תבטיח את מקומם". הוא עמד על כך שמעבר המבחנים יהיה חובה כדי להחזיק במשרה. הוא אמר שחובת הערכה פוליטית תגרום קשיים כספיים למשפחות העובדים.
נקודת השבירה בין קוקס לבין כוחות הפטרונות בקונגרס הגיעה כאשר יישם קוקס מדיניות של שלושים ימי חופשה בתשלום, שאותם ניצלו העובדים לימי הקיץ החמים בעידן שלפני קיומן של מערכות מיזוג אוויר ולא יכלו לצאת לחופשה לצורך השתתפות במערכת הבחירות שהתקיימה בסתיו. רבים מהעובדים פנו בתלונה על כך למנהיגי המפלגה זכריה צ'נדלר וסיימון קמרון, וטענו שלא יוכלו להשתתף במערכת הבחירות בשל מדיניות ההגבלה על שלושים ימי חופשה בתשלום. דווח שקמרון אמר, "לעזאזל המזכיר קוקס! אנחנו נדבר עם הנשיא על העסק השטותי הזה". הלחץ ממנהיגי המפלגה פעל, וב-3 באוקטובר 1870 ביטל גרנט את ההגבלה של קוקס על שלושים ימי חופשה בתשלום.
מזכיר הפנים של ארצות הברית > הסכם הסיפוח עם הרפובליקה הדומיניקנית

עוד לפני שגרנט היה לנשיא, שאפה סיעה של תומכי סיפוח בפוליטיקה האמריקאית להשיג שליטה על האיים הקריביים. מזכיר המדינה בממשליהם של אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון, ויליאם סיוארד, רכש את אלסקה מהאימפריה הרוסית וניסה לרכוש את איי הודו המערבית הדנים מדנמרק. משא ומתן החל על רכישת הרפובליקה הדומיניקנית, שנקראה אז סנטו דומינגו. משא ומתן זה המשיך גם בתקופת נשיאותו של גרנט, בהובלתו של אורוויל בבקוק, איש סודו של גרנט ששירת במטהו במהלך מלחמת האזרחים. גרנט היה ספקן בתחילה, אך בדרבונו של האדמירל דייוויד דיקסון פורטר (אנ'), שסבר שיש צורך בבסיס ימי במפרץ סמנה שבמזרח הרפובליקה, ושל ג'וזף ו. פבנס, איש עסקים מניו אינגלנד שהועסק על ידי ממשלת הרפובליקה הדומיניקנית, בחן גרנט את העניין ושוכנע בתבונתו. גרנט האמין בהרחבה בדרכי שלום של גבולות ארצות הברית וסבר שהאי שרוב האוכלוסייה בו הייתה שחורה ייתן הזדמנויות כלכליות חדשות לעבדים המשוחררים. רכישת האי, על פי גרנט, הייתה אמורה להקל על היחסים הבין-גזעיים בדרום, לבטל את העבדות בברזיל ובקובה ולהגדיל את עוצמתה הימית של ארצות הברית בקריביים.
גרנט שלח את בבקוק להתייעצות עם בואנאוונטורה באס נשיא הרפובליקה הדומיניקנית שתמך בסיפוח, כדי לראות אם ההצעה מעשית. בבקוק שב בדצמבר 1869 עם טיוטת הסכם סיפוח. מזכיר המדינה המילטון פיש אמר לקוקס בפגישה אישית שלבבקוק אין שום סמכות להחליט על חוזה כזה. בניגוד לנוהג המקובל של היוועצות בחברי הקבינט שלו, חשף גרנט את החוזה של בבקוק בפני חברי הקבינט והעמיד אותם בפני עובדה מוגמרת. הוא אמר כלאחר יד לחברי הקבינט שהוא ידע שלבבקוק לא הייתה שום סמכות להגיע להסכם אך הוא יוכל לתקן זאת באמצעות אישור ההסכם על ידי הקונסול של ארצות הברית ברפובליקה הדומיניקנית. כל חברי הקבינט שתקו עד שקוקס פנה ושאל את גרנט, "אבל אדוני הנשיא, האם זה הוסדר שאנחנו רוצים לספח את סנטו דומינגו?". גרנט הסמיק ונבוך מהשאלה הישירה של קוקס. לאחר מכן הוא פנה שמאלה והביט במזכיר המדינה פיש ולאחר מכן פנה ימינה והביט במזכיר האוצר ג'ורג' סיואל באוטוול, ונשף נשיפה ארוכה בסיגר שלו. השקט המתוח המשיך עד שגרנט הורה לעסוק בעניין הבא שעל סדר היום. הקבינט לא דן שוב בעניין הרפובליקה הדומיניקנית. גרנט שכנע אישית סנאטורים לאשר את החוזה, והרחיק לכת עד כדי שביקר לצורך כך את צ'ארלס סאמנר בביתו. פיש, מתוך נאמנות לגרנט, אישר את ההסכם והגיש אותו לאישור הסנאט. הסנאט, בהנהגתו של סאמנר, סירב לאשר אותו.
מזכיר הפנים של ארצות הברית > תביעות מק'גראהן והתפטרותו

באוגוסט 1870 נקלע קוקס לעימות עם הנשיא גרנט בנוגע לתביעת ההונאה של מק'גרהאן. גרנט רצה שהתביעות יישובו על ידי הקונגרס, ואם הקונגרס לא יצליח לעשות כן, יעבור הטיפול בהן לממשל. אף על פי שגרנט ידע שהעניין יסודו בתרמית, הוא היה מעוניין שהוא יוסדר. קוקס אמר לנשיא במכתב ששלח לו, שלדעתו אין לעשות דבר בנוגע לתביעות, בהאמינו שמק'גראהן הוא נוכל שביקש זיכיון על תביעות לאדמות בקליפורניה. קוקס ציין שאחד מעורכי הדין של מק'גראהן הונחה לשחד את קוקס בסכום של 20,000 דולר כדי שיאשר את הזיכיון. מק'גראהן פנה לקבל זיכיון על אדמות חקלאיות בקליפורניה שיירכשו במחיר נמוך. עם זאת האדמה הייתה למעשה בשימוש למטרות כריית זהב. קוקס פנה לגרנט וביקש ממנו שלא יהיה צורך שהוא יופיע בפני בית המשפט המחוזי בנוגע לתביעות, ולקיים ישיבת קבינט בנוגע לעניין. קוקס סבר שלבית המשפט המחוזי לא תהיה סמכות שיפוטית בעניין ושהעניין נמצא באופן בלעדי בסמכותה של מחלקת הפנים. כאשר גרנט לא העניק לקוקס שום גיבוי בנוגע להופעה בפני בית המשפט, ראה זאת קוקס כסיבה נוספת להתפטרותו, אם כי רפורמת השירות הציבורי הייתה הסיבה העיקרית לכך.
פרישת הליברלים הרפובליקנים

חוסר שביעות הרצון מממשל גרנט, המינויים של בני משפחתו וידידיו, השחיתות בבית המכס בניו יורק, וניסיונותיו לספח את סנטו דומינגו, הובילו את רבים מתומכי הרפורמות לחפש מנהיגות חדשה. צעדיו של גרנט להעמדה לדין של אנשי הקו קלוקס קלאן גרמו לניכור מצד בעלי בריתו לשעבר במפלגה הרפובליקנית, שסברו שהרפורמה בשירות הציבורי צריכה לקבל עדיפות גבוהה יותר על פני זכויות האזרח של השחורים. ב-1870 פרש הסנאטור קארל שורץ ממיזורי, מהגר גרמני, מהמפלגה הרפובליקנית. לאחר שקוקס התפטר מתפקידו כמזכיר הפנים באותה שנה, האמינו רבים מתומכי הרפורמות שגרנט לא מסוגל לבצע את הרפורמות בשירות הציבורי. גרנט מצידו לא ויתר על הרפורמה והקים את נציבות השירות הציבורי (אנ'), שקיבלה את סמכותה ואת המימון לפעולותיה מהקונגרס, והחלה לפעול החל מ-1 בינואר 1872. בראש הנציבות העמיד גרנט את תומך הרפורמות ועורך העיתון Harper's Weekly ג'ורג' ויליאם קרטיס. במקומו של קוקס, מינה גרנט כמזכיר הפנים את קולומבוס דלאנו, דודנו מדרגה שלישית, אך הוציא את נציבות השירות הציבורי מתחום אחריותה של מחלקת הפנים, באומרו מאוחר יותר שהמחלקה הייתה גדולה יתר על המידה.
במרץ 1871 ארגן קוקס הממורמר את הגרעין פורץ הדרך של הרפובליקנים תומכי הרפורמה בסינסינטי, כאשר מאה רפובליקנים חתמו על אמנה, שהפרידה אותם מהמפלגה הרפובליקנית הרגילה, וקראו לעצמם ליברלים רפובליקנים (אנ'). שורץ, שהיה מנהיג המפלגה החדשה, דחף למתן חנינה מלאה לאנשי הקונפדרציה לשעבר. המפלגה החדשה דרשה "רפורמה בשירות הציבורי, מטבע מבוסס, הורדת מחירים וזכויות המדינות". בוועידת המפלגה שהתקיימה ב-1 במאי 1872 בסינסינטי, בחרו חברי המפלגה בעורך העיתון New York Tribune הוראס גרילי כמועמדם לנשיאות. גם שמו של קוקס הוזכר כמועמד, אך הוא לא הגיע לפתקי ההצבעה. תומכי הרפורמה העדיפו את צ'ארלס פרנסיס אדמס כמועמד לנשיאות ושמו הגיע לפתקי ההצבעה, אך לא עלה בידו להשיג מספיק קולות כדי לקבל את המינוי. קוקס התנגד למועמדותו של גרילי ומשך את תמיכתו מהליברלים הרפובליקנים. גרילי, שנשען על תמיכתם של תומכי הרפורמה, תקף את מדיניות השיקום של גרנט, וטען שיש להעדיף את ביצוע הרפורמה. גרנט, שזכה שוב במועמדות המפלגה הרפובליקנית הרגילה, זכה בקלות בבחירות לנשיאות של 1872 לאחר שזכה ב-56 אחוזים מהקולות בבחירות הכלליות.
קוקס נחשב כמועמד לסנאט באותה שנה, אך בית המחוקקים של אוהיו בחר מועמד פחות שמרני. באותה תקופה נבחרו הסנאטורים על ידי בתי המחוקקים של המדינות ולא בבחירות כלליות.
שנותיו האחרונות

ב-1870 נבחר קוקס כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
באוקטובר 1873 מונה קוקס כנשיא וכונס הנכסים של חבר הרכבת טולידו וובש. לצורך כך הוא עבר להתגורר בטולידו. בתפקידים אלו הוא שימש עד' 1878.
ב-1876 נבחר קוקס לבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא כיהן תקופת כהונת אחת מ-1877 ועד 1879. הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית פרנק הרד, כאשר זכה ב-17,276 קולות מול 15,631 הקולות של הרד. הוא ייצג את מחוז הבחירה השישי של אוהיו ולא התמודד לתקופת כהונה נוספת.
לאחר סיום כהונתו בבית הנבחרים שימש קוקס כדקאן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי בשנים 1881–1897. לאחר פרישתו מתפקיד זה הציע לו הנשיא ויליאם מקינלי לקבל על עצמו את משרת שגריר ארצות הברית בספרד, אך הוא דחה את ההצעה. בשנים 1885–1889 הוא שימש כנשיא אוניברסיטת סינסינטי.
בשנותיו האחרונות היה קוקס כותב פורה. הוא הוציא לאור בין השאר את הספרים "אטלנטה" (1882), "הצעדה אל הים: פרנקלין ונאשוויל" (1882), "קרב בול ראן השני" (1882), "הקרב על פרנקלין, טנסי" (1897), ו"זכרונות צבאיים על מלחמת האזרחים" (1900). ספריו משמשים עד היום חוקרים כמקור היסטורי אובייקטיבי.
ב-1873 בערך החל קוקס לגלות עניין במיקרוסקופיה, ועסק בתחום כתחביב לשעות הפנאי. מחקריו הראשונים היו על יצורי מים מיקרוסקופיים. במחקריו הוא ביצע עבודה קפדנית ומדויקת, וכתב רשימות על עבודותיו ותצפיותיו. ב-1874 הוא למד צילום באמצעות מיקרוסקופ וב-1875 ביצע סדרה של תצלומים של צורניות, שמנו כמה מאות תצלומים. ב-1881 נבחר קוקס לחברה המיקרוסקופית המלכותית. ב-1895 הוא פרש מהתחום, מתוך אמונה שנגרם עקב כך נזק לראייתו, אך העניין שהוא גילה בו העסיק אותו כל ימי חייו.
ג'יקוב דולסון קוקס נפטר ב-4 באוגוסט 1900 בעת ששהה בחופשה בגלוסטר, מסצ'וסטס. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבסינסינטי. ביתו בסינסינטי, שנבנה ב-1880, רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. בניין המנהלה באוברלין קולג' קרוי על שמו.
הערות שוליים

1 2 3 4  Hockett, Homer Carey (1930). Allen Johnson; Dumas Malone (eds.). Dictionary of American Biography Cox Jacob Dolson. New York City: Charles Scribner's Sons, p. 476.
1 2 3 4  Hockett, Homer Carey (1930). Allen Johnson; Dumas Malone (eds.). Dictionary of American Biography Cox Jacob Dolson. New York City: Charles Scribner's Sons, p. 477.
↑  Rossiter Johnson, ed. (1906). The Biographical Dictionary of America. Boston: American Biographical Society, p. 21.
↑  Warner, Ezra J. (1964). Generals in Blue: Lives of the Union Commanders. Baton Rouge: Louisiana State University Press, p. 97.
↑  Martin, Edward Winslow (1869). The New Administration. New York: George S. Wilcox, p. 94.
↑  Warner, Ezra J. (1964). Generals in Blue: Lives of the Union Commanders. Baton Rouge: Louisiana State University Press, p. 98.
↑  "Secretary Cox and the Assessment of Clerks". New York Times. October 10, 1870.
1 2  Schmiel, Eugene D. (2014). Citizen-General: Jacob Dolson Cox and the Civil War Era. Athens, Ohio: Ohio University Press, pp. 211-215.
↑  McFeely, William S. (1981). Grant: A Biography. Norton, pp. 336–338.
↑  Brands, H. W. (2012). The Man Who Saved the Union: Ulysses S. Grant in War and Peace. New York: Doubleday, pp. 455–456.
↑  McFeely, William S. (1981). Grant: A Biography. Norton, pp. 339–341.
↑  McFeely, William S. (1981). Grant: A Biography. Norton, pp. 349–352.
↑  "Secretary Cox and Our Indian Policy". New York Times. March 18, 1870.
↑  Waltmann, Henry G. (Winter 1971). "Circumstantial Reformer: President Grant & the Indian Problem". Arizona and the West. 13 (4), p. 327.
↑  "The President and Gen. Cox" (PDF). New York Times (PDF). November 10, 1870.
↑  Chernow, Ron (2017). Grant. New York: Penguin Press, pp. 638-640.
↑  "APS Member History". search.amphilsoc.org.
1 2  Benjamin Perley Poore, ed. (1879). Official Congressional Directory (2 ed.). Government Printing Office, pp. 53-54.
↑  Vorce, C.M. (1901). Transactions of the American Microscopical Society Necrology Jacob Dolson Cox. XXII. State Journal Company, Printers. pp. 197–202.
↑  Cox, Jacob D., House, Ohio Historical Society, 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007383942305171  CiNii: DA06082981  GND: 106046683X  ISNI: 0000 0000 8263 6969  LCCN: n84030382  NARA: 10569333  NLA: 35307661  NTA: 323967876  RERO: 02-A009127299  SNAC: w62j6fxq  Trove: 905907  US Congress: C000833  VIAF: 72786629   WorldCat (עם VIAF): 72786629
וולטר זנגה

וולטר זנגה (באיטלקית: Walter Zenga; נולד ב-28 באפריל 1960), הוא כדורגלן עבר איטלקי, ששחק בעמדת השוער של אינטר מילאנו ונבחרת איטליה בכדורגל, וכיום מאמן.
קריירה

זנגה החל את הקריירה שלו בנוער של אינטר, אך נשלח לשחק מספר שנים בליגות הנמוכות, לפני שחזר לקבוצה ב-1982. שנה לאחר מכן הוא כבר היה השוער הראשון של אינטר, תפקיד אותו מילא במשך אחת עשרה שנים. עם אינטר הוא זכה באליפות ("סקודטו") ב-1988–1989 ופעמיים בגביע אופ"א. הזכייה השנייה בגביע אופ"א הייתה ב-1994, בעונתו האחרונה במועדון.
זנגה היה שוערה הראשון של נבחרת איטליה, המארחת במונדיאל 1990. הוא הצטיין בטורניר ואיטליה סיימה אותו במקום השלישי. זנגה שבר את שיא הדקות הרצופות של שער נקי במונדיאל 1990, שהחזיק לפניו פיטר שילטון האנגלי. שיאו עומד על 518 דקות, קצת פחות משישה משחקים.
לאחר שעזב את אינטר שיחק זנגה מספר שנים נוספות באיטליה. לאחר מכן עבר לשחק ב-MLS שבארצות הברית. ב-1997 חזר לאיטליה כדי לשחק באופרת סבון, בה כיכבה גם אשתו. ב-1999 שב לשמש מאמן-שחקן ב-MLS, בהתחילו בכך את קריירת האימון שלו.
מאז שימש זנגה מאמן בליגת העל הרומנית, קודם של נאציונל בוקרשט ואחר כך של סטיאווה בוקרשט. לאחר שפוטר מתפקידו בסטיאווה עבר לאמן את הכוכב האדום בלגרד בסרביה, איתה זכה בדאבל.
בעונת 2006–2007 הוא אימן את גזיאנטפספור הטורקית. לאחר תקופה קצרה באיחוד האמירויות, שם אימן את אל-אין המקומית, חזר לליגה הרומנית (הפעם בדינאמו בוקרשט) וקיבל את ההזדמנות לאמן במולדתו. בעונת 2008–2009 הוא אימן את קטאניה והוביל אותה לעונה הטובה בתולדותיה, ללא מאבקי הישרדות. בסיום העונה החליט זנגה להתקדם לקבוצה חזקה יותר ובחר ביריבה השנואה מסיציליה, פאלרמו. פתיחת עונה לא טובה, גרמה לפיטוריו, אך הסגל שבנה הקדים את יובנטוס ורק במחזור הסיום הפסיד לסמפדוריה (של אוהד אינטר אחר, אנטוניו קאסנו) את הכרטיס לליגת האלופות. אף על פי שלא הסתיר בעבר את רצונו לאמן את אינטר, ולמרות היותו סמל ענק בעיני האוהדים (שתגובתם למראו של זנגה בחגיגות המאה של המועדון, במרץ 2008, אמרה הכל), חוסר הסבלנות של נשיא פאלרמו ופיטוריו מהמועדון היו בעוכריו כאשר אינטר חיפשו מאמן בסיום עונת הטרבל בקיץ 2010. רפאל בניטס נבחר לתפקיד וזנגה המשיך את עבודתו בסעודיה, בקבוצת א-נסר. לאחר חצי שנה עבר לקבוצת א-נסר מאיחוד האמירויות, בהמשך עבר לאל-ג'זירה מאותה הליגה. ביוני 2015 חזר לאיטליה לקבוצת סמפדוריה ופוטר מתפקידו לאחר כמה חודשים. לאחר חודש חזר למזרח התיכון לקבוצת אל שבאב לשלושה חודשים. ביולי 2016 מונה למאמנה של וולברהמפטון וונדררס מהצ'מפיונשיפ, ממנה פוטר לאחר שלושה חודשים. בדצמבר 2017 מונה למאמן קרוטונה.
נחמן כהנא (ירושלים)

ערך זה עוסק ברב בית הכנסת "חזון יחזקאל". אם התכוונתם לרב העיירה ספינקא, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1937 (בן 88 בערך) ה'תרצ"ח ברוקלין, ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת נובהרדוק 
 השתייכות:  ציונות דתית
 חיבוריו:  מי מנוחות- ביאור על התוספות
 צאצאים:  מרדכי כהנא 
 
 תפקידים נוספים:  רב בית הכנסת "חזון יחזקאל" בעיר העתיקה
 
הרב נחמן כהנא (נולד בשנת ה'תרצ"ח, 1937) הוא רב בית הכנסת "חזון יחזקאל" בעיר העתיקה בירושלים ומחבר סדרת הספרים מי מנוחות.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נולד בברוקלין ב-1937. אביו הרב ד"ר יחזקאל שרגא כהנא היה יליד צפת (נכדו של הרב ברוך דוד כהנא, בעל "ברכת הארץ"), רב בכמה קהילות בפלטבוש ונשיא ועד הרבנים האזורי, מחבר הספרים "תורה ישרה" ו"משנה ישרה". אמו שרה סוניה הייתה ילידת לטביה, בתו של הרב ברוך שלום טריינין (תלמיד הרב מאיר שמחה כהן ורב בפליינפילד). אחיו הגדול היה הרב מאיר כהנא. למד בישיבת נובהרדוק, ובה נסמך לרבנות. עלה לישראל בשנות ה-60. כיהן כמנהל התיכון בישיבת בני עקיבא בית שמואל בחדרה וכר"מ בישיבת נחלים.
בכ"ג באלול ה'תשמ"ג, הקים הרב כהנא את בית הכנסת "חזון יחזקאל" (על שם אביו) ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, שם פועל כולל אברכים בראשותו.
היה ממקימי אגודת עטרה ליושנה. הוא יו"ר הוועדה הציבורית של מכון המקדש שאחראית על קורבן פסח, וערך "מפקד כהנים" עולמי, בציפייה לגאולה והקמת בית המקדש השלישי.
חיים אישיים

נשוי לפייגה ואב לשישה, מתגורר ברובע היהודי בירושלים. בנו הוא תא"ל במיל' מרדכי כהנא. בנו הרב חנוך כהנא הוא ר"מ בישיבה תיכונית קריית ארבע וחתנו של הרב אברהם סילברט.
חיבוריו

חיבורו היעקרי של הרב כהנא הוא סדרת מי מנוחות: ביאור שיטתי לדברי התוספות על התלמוד בבלי בלשון קלה. הסדרה כוללת 15 כרכים, ויצאה בין השנים 1972 ל-1991. חלקה תורגם לאנגלית.
היה שותף לתרגום לאנגלית של מסכתות ברכות וסוכה עם ביאורו של פנחס קהתי.
בית הכנסת חזון יחזקאל

בית הכנסת חזון יחזקאל, שהקים הרב כהנא וקרוי על שם אביו, נמצא ברובע המוסלמי בעיר העתיקה. המבנה שבו שוכן בית הכנסת נקרא "בית הג'ורג'ים", וקודם לכן שכן בו בית כנסת שניטש לאחר פרעות תרפ"ט. בית הכנסת הוקם בכ"ג באלול ה'תשמ"ג הרב כהנא שילם פיצויים לערבים שגרו שם.
בבית הכנסת קהילה קטנה המורכבת מעולים חדשים, בעיקר מארצות הברית. בנוסף קבוצת אברכים לומדת בכולל במקום והוא משמש כחדר שיעורים של ישיבת עטרת ירושלים.
במתחם מתגוררות שתי משפחות יהודיות.
הערות שוליים

↑  ניצה כהנא, הרב מאיר כהנא - הסיפור האמיתי, באתר "האייל הקורא"
↑  מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, כרך ג', עמ' 327.
↑  מכון המקדש, ‏2013-10-22
↑  שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, הוצאת בית אל, ירושלים 1998, עמ' 171
1 2  חן קוטס-בר, דווקא בגלל שאני כהנא, באתר nrg‏, 12 בפברואר 2004
↑  רות לפידות בהשתתפות אמנון רמון, העיר העתיקה: סיכום בעקבות דיוני צוות חשיבה, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280624805171  GND: 1073947408  ISNI: 0000 0000 7738 1818  LCCN: n84229769  VIAF: 21097595   WorldCat (עם VIAF): 21097595 
פתח בית הכנסת חזון יחזקאל
מפה לאוזן

מפה לאוזן או בעל-פה, היא דרך להעברת מידע מאדם לאדם באמצעות תקשורת בעל פה, שעשויה להיות גם פשוטה, כמו למשל לספר למישהו פרטים טכניים, כמו השעה ביום.
סטורי טלינג (סיפור סיפורים) היא צורת תקשורת נפוצה מפה לאוזן, במסגרתה אדם אחד מספר לאחרים סיפור על אירוע אמיתי או בדיוני.
מסורת שבעל פה היא העברת חומרים תרבותיים ומסורתיים מפה לאוזן מדור לדור.
שתי צורות תקשורת אלו, גם סיפור סיפורים וגם מסורת שבעל פה, הן צורות תקשורת המועברות מפה לאוזן הממלאות תפקידים חשובים בפולקלור ובמיתולוגיה.
דוגמה נוספת לתקשורת בעל פה היא היסטוריה שבעל פה – הקלטה, שימור ופרשנות של מידע היסטורי על סמך חוויות ודעות אישיות של הדובר.
שימור היסטוריה שבעל פה הוא התחום העוסק בטיפול ובתחזוקה של חומרים היסטוריים שנאספו מפה לאוזן, בפורמטים מסוגים שונים.
סטורי טלינג

סטורי טלינג לעיתים קרובות כולל אימפרוביזציות או אלתורים. בתרבויות רבות נהוג היה בעבר לחלוק סיפורים או נרטיבים משותפים ככלי לשימור תרבותי, כאמצעי בידור וחינוך וכדי להנחיל ערכים מוסריים.
נראה שהצורות המוקדמות ביותר של מספרי סיפורים ברוב התרבויות העתיקות, היו בעיקר בעל פה בשילוב עם סיפורי מחוות.  האבוריג'ינים האוסטרלים ציירו סמלים מסיפורים על קירות מערות כאמצעי לעזור למספרי הסיפורים לזכור את הסיפורים. לאחר מכן, הסיפור סופר בשילוב של נרטיב בעל פה, מוזיקה, אמנות סלע ומחול.
באופן מסורתי, נהוג היה בעבר לזכור את תוכנם של סיפורים בעל פה ואז להעבירם מדור לדור. עם זאת, בחברות בהן ידעו קרוא וכתוב, התקשורת הכתובה והטלוויזיונית החליפה במידה רבה שיטות אחרות לתקשורת היסטורית ומקומית, משפחתית ותרבותית. סיפור סיפורים בעל פה נותר מרכיב דומיננטי בלמידה בעיקר במדינות מסוימות בהן שיעורי האוריינות נמוכים.
מסורת שבעל פה

מסורת שבעל פה (המכונה לעיתים תרבות אוראלית / תרבות שבעל פה או פולקלור אוראלי) היא העברת חומרים תרבותיים ומסורתיים בעל פה מדור לדור. המסרים או העדויות מועברים באופן מילולי בדיבור או בשיר ועשויים ללבוש צורה, למשל, של סיפורי עם, פתגמים, בלדות, שירים או פזמונים. באופן זה, קיימת אפשרות לחברה להעביר היסטוריה שבעל פה, ספרות בעל פה, פתגמים וידע אחר על פני דורות ללא ידע בכתיבה.
סוציולוגים מדגישים כי יש חשיבות לכך שהחומרים יהיו משותפים לקבוצות של אנשים, לאורך כמה דורות, ובכך הם מבדילים בין מסורות שבעל פה לבין עדויות או היסטוריה שבעל פה. באופן כללי מסורת שבעל פה מתייחסת להעברה של חומרים תרבותיים באמצעות ביטוי קולי, ובמהלך תקופה ארוכה נחשבה לתיאור מפתח של פולקלור (קריטריון שכיום כבר לא מוחזק בקפדנות על ידי כל הפולקלוריסטים). כתחום אקדמי יש התייחסות הן למערכת של מושא הלימוד והן לשיטה המדעית שבאמצעותם הם נלמדים – ניתן לכנות את השיטה כ"תאוריה מסורתית בעל פה", "תאוריית ההרכב האוראלי-נוסחתי" ו"תורת פארי-לורד" (על שם שניים ממייסדיה). חקר המסורת שבעל פה שונה מהדיסציפלינה האקדמית של ההיסטוריה שבעל פה, שהיא תיעוד של זיכרונות והיסטוריות אישיות של אנשים שחוו תקופות או אירועים היסטוריים. זה נבדל גם מחקר האוראליות, שניתן להגדירו כמחשבה וביטוי מילולי של חשיבה בחברות בהן טכנולוגיות אוריינות (במיוחד כתיבה ודפוס) אינן מוכרות לרוב האוכלוסייה.
היסטוריה שבעל פה

היסטוריה שבעל פה היא תיעוד זיכרונות אישיים ומאורעות היסטוריים מנקודת מבטם האישית של אלו שחוו תקופות או אירועים היסטוריים. התיעוד מתבצע תוך שימוש בראיונות עם ניצולים חיים מהתקופה הנחקרת. ההיסטוריה שבעל פה נוגעת לעיתים קרובות בנושאים שכמעט ולא ניתן למצוא להם תיעוד במסמכים כתובים, ולכן התיעוד משמש למילוי פערים ברשומות המרכיבות מסמכים היסטוריים מוקדמים. שימור ההיסטוריה שבעל פה הוא תחום העוסק בטיפול ואחזקת חומרים היסטוריים שבעל פה, בכל פורמט בו יהיו.
מערכות

מערכת ותיקות וממוסדות המשתמשות בהעברה מפה לאוזן כוללות בין היתר:
סלון ספרותי
מעגלי הרצאות
הטפה  ועוד.
ראו גם

שיווק במדיה חברתית
תקשורת
היסטוריה שבעל פה
מסורת שבעל פה
הערות שוליים

↑  "by word of mouth". thefreedictionary.com. נבדק ב-4 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   "Why did Native Americans make rock art?". Rock Art in Arkansas. Retrieved 9 May 2016.
↑   Cajete, Gregory, Donna Eder and Regina Holyan. Life Lessons through Storytelling: Children's Exploration of Ethics. Bloomington: Indiana UP, 2010, ISBN 0253222443
↑  Ki-Zerbo, Joseph: "Methodology and African Prehistory", 1990, UNESCO International Scientific Committee for the Drafting of a General History of Africa; James Currey Publishers, ISBN 0-85255-091-X, 9780852550915; see Ch. 7; "Oral tradition and its methodology" at pages 54-61; at page 54: "Oral tradition may be defined as being a testimony transmitted verbally from one generation to another. Its special characteristics are that it is verbal and the manner in which it is transmitted."
↑  Henige, David. Oral, but Oral What? The Nomenclatures of Orality and Their Implications Oral Tradition, 3/1-2 (1988): 229-38. p 232; Henige cites Jan Vansina (1985). Oral tradition as history. Madison, WI: University of Wisconsin Press
↑  Degh, Linda. American Folklore and the Mass Media. Bloomington:IUP, 1994, p. 31
↑  Dundes, Alan, "Editor’s Introduction" to "The Theory of Oral Composition", John Miles Foley. Bloomington, IUP, 1988, pp. ix-xii
↑  Henige, David. Oral, but Oral What? The Nomenclatures of Orality and Their Implications Oral Tradition, 3/1-2 (1988): 229-38. p 232; Henige cites Jan Vansina (1985). Oral tradition as history. Madison, WI: University of Wisconsin Press
1 2  "UNC Writing Center Has Moved". www.unc.edu. נבדק ב-4 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ong, Walter, S. J., "Orality and Literacy: The Technologizing of the Word". London: Methuen, 1982 p 12
↑  Keakopa, M. (1998). The role of the archivist in the collection and preservation of oral traditions. S.A. Archives Journal, 40,87-93.
↑  
"Luther asserted, 'It is the manner of the New Testament and of the gospel that it must be preached and performed by word of mouth and a living voice. Christ himself has not written anything, nor has he ordered anything to be written, but rather to be preached by word of mouth.'" Quoted in:
Whitford, David M (2014). "Preaching and Worship". T&T Clark Companion to Reformation Theology. Bloomsbury Companions. Bloomsbury Publishing. p. 161. ISBN 9780567445087. נבדק ב-2014-12-03.
זרמים ואסכולות באסלאם

|  שורשים, סיווג והנהגה |
| --- | --- |
 דת:  אסלאם
 זרם:  אסכולה 
 ארגונים ופעילות
 
 תפוצת הזרמים השונים בדת האסלאם
 
לאחר מותו של מוחמד והתמסדות דת האסלאם ועד היום, התפצלה הדת למספר אסכולות וזרמים, שחולקים זה על זה על יסודות התאולוגיה האסלאמית ועל מקור הסמכות הפוליטית של המנהיג המוסלמי.
הזרמים העיקריים באסלאם הם הסונים, השיעים והח'וארג' שהתפלגו במאה השביעית כתוצאה מסכסוכים פוליטיים על תפקיד הח'ליפה, ועד מהרה הפכו לזרמים נבדלים מבחינה תאולוגית ומשפטית. מאז ואילך התפצלו זרמים אלו לתתי-זרמים שונים. ועם הזמן קמו כמה אסכולות איסלאמיות נוספות, חלקן ימי ביניימיות וחלקן מודרניות.
תרשים המתאר את התפלגות הזרמים באסלאם