stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל ישורון דה-מסקיטה
ביוגרפיה

דה-מסקיטה נולד באמסטרדם שבהולנד היה הצעיר מבין שלושת ילדי משפחת ישורון דה-מסקיטה, משפחה יהודית ממוצא פורטוגזי. אביו היה מורה לשפות קלאסיות ולעברית, אחיו הבכור היה צלם והתאבד בגיל צעיר. אחותו, אנה למדה באקדמיה לאומנות.
כבר בבית הספר היסודי בלט דה-מסקיטה בכישרון הציור שלו ובגיל 14 ניגש למבחני הקבלה לאקדמיה לאמנות, אך נדחה. בשל כך החל לעבוד כשולייה במשרד אדריכלים ועסק בשרטוט מבנים. המבנים באותה התקופה היו מעוטרים בעיטורים בסגנון הנאו-רנסאנס או הנאו-גותי, דבר שפיתח את כישרון השרטוט של דה-מסקיטה הצעיר והשפיע רבות על המשך דרכו האמנותית. בשעות הפנאי נהג לשכור פועלים מהמחצבה של דודו כדי שישמשו לו מודלים לציור.
בשנת 1884 נרשם דה-מסקיטה לבית הספר לעיצוב תעשייתי, שנפתח באותה השנה באמסטרדם. ב-1889 קיבל את תעודת הגמר של "שרטט וצייר פרספקטיבה". בשנים הבאות עסק דה-מסקיטה בציורי שמן עד שב 1892 נחשף לטכניקות תחריט חדשות. כדי ללמוד טכניקות אלה עבד דה-מסקיטה אצל האמן מוריץ ואן-דר-פאלק, ובשנים הבאות יצר תחריטי עץ רבים. במקביל פיתח דה מסקיטה טכניקה ייחודית של "ציור סנסיטיביסטי": ציורים מפותלים דמיוניים קריקטוריסטיים, אותם נהג לשרבט על כל פיסת נייר שנקלעה בדרכו. ב-1904 התפרסם ספר רפרודוקציות של ציורים אלה.
בשנת 1904 נישא לבטסי פינדו וב-1906 נולד בנם יאפ, שהיה בבגרותו היסטוריון לאמנות. המשפחה גרה בבית מעל לאטלייה, כשאחד החדרים שימש את אשתו כחממה לגידול קקטוסים, שנחשבו לצמח אקזוטי נדיר באותה תקופה. קקטוסים אלו מככבים ברבים מיצירותיו של דה-מסקיטה.
ב-1917 נבחר דה-מסקיטה להנהלת הארגון לקידום האמנות הגרפית ובשנים 1921–1924 שימש יושב ראשו של הארגון. באותן השנים שימש כמורה בבית הספר לעיצוב תעשייתי שבעיר הארלם, שליד אמסטרדם. כמורה נתן לתלמידיו יד חופשית אך השפיע עליהם רבות בסגנונו הגרפי הייחודי. בשנת 1926 נטש דה-מסקיטה את ההוראה והתמקד בציוריו הסנסטיביים, פרסם הדפסים רבים והשתתף בתערוכות עם אמנים נוספים. בשנת 1933 מונה למרצה באקדמיה לאמנות באמסטרדם (האקדמיה שדחתה אותו בגיל 14).
בתקופת השואה בחר דה-מסקיטה שלא להתחבא מאחר שהיה בטוח שעקב מוצאו ממשפחת אצולה פורטוגזית והודות לקשריו הרבים הוא חסין מפגיעתם של הגרמנים, אך לא כך היה הדבר: ב-1 בינואר 1944 נלקחו שמואל, אנה ויאפ דה-מסקיטה מביתם באמסטרדם והובלו למחנה ההשמדה אושוויץ, בו נספו שמואל ואשתו, ב-11 בפברואר 1944. בנם יאפ נפטר ב-30 במרץ 1944 בגטו טרזיינשטט.
יצירותיו של דה-מסקיטה

בתחילת דרכו צייר דה-מסקיטה ציורי שמן ריאליסטיים. במקביל פיתח טכניקה ייחודית של "ציור סנסיטיביסטי". אלו היו ציורים-שרבוטים גרוטסקיים וקריקטורות אותם פרסם לראשונה בספר בשנת 1904. בשנת 1925 הוקדש לשרבוטיו הגיליון הראשון של כתב העת Wendingen (בהולנדית- תפניות).
בתי הספר לעיצוב תעשייתית שהוקמו ברחבי הולנד בסוף המאה ה-19 עסקו בייצור עיטורים דו-ממדים חוזרים בדוגמאות פרחים ששימשו כעיטורים לריהוט ומבנים והודפסו אף על בדים. דה-מסקיטה שהוכשר לשרטט מוטיבים אלה השתמש בהם גם ברבים מציוריו ומאוחר יותר גם בתחריטים שהדפיס.
כארבעה שבועות לאחר שנלקח דה-מסקיטה על ידי הנאצים סיכנו חבריו, ובראשם מאוריץ קורנליס אשר, את נפשם ונכנסו לביתו של דה-מסקיטה כדי להציל את יצירותיו. למחרת פונתה הדירה על ידי הנאצים ורוב יצירותיו של דה-מסקיטה הושמדו. ב-1945 פנה אשר למוזיאון האומנות הלאומי של אמסטרדם והציע להם את היצירות שהצליח להציל.
באפריל 1946 נפתחה במוזיאון לאמנות באמסטרדם תערוכה לזכרם של שמואל ישורון דה-מסקיטה ובן דודו וגיסו האמן יוסף מנדס דה-קוסטה. מאוחר יותר אותרו יצירות נוספות של דה-מסקיטה, שהוחבאו אצל חבריו השונים. ב-1980 נמצא אוסף גדול של יצירותיו סנסיטיביסטיות שנמסר למוזיאון הלאומי לאמנות באמסטרדם.
כיום מוצגות יצירותיו של דה-מסקיטה במוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם ובמוזיאון האמנות העירוני בהאג.
לקריאה נוספת

E.A.Kappers (1984) s,Jessurun de Mesquita . Meulenhoff/Landshoff, Amsterdam
הערות שוליים

↑  ראו יצירות מוקדמות של מאוריץ קורנליס אשר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507799805171  BnF: cb15526526n (data)  BPN: 07830775  GND: 124031072  ISNI: 0000 0000 6682 8995  LCCN: n79063459  NTA: 070590087  RKD: 42262  SNAC: w6d23m52  SUDOC: 10941473X  ULAN: 500022618  VIAF: 52612380   WorldCat (עם VIAF): 52612380 
דיוקן עצמי, 1900
אֲנָפָה בכלוב, 1915
שמעון כשר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 במאי 1914 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2 ביולי 1968 (בגיל 54) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  מכללת ליפשיץ 
 
שמעון כשר (13 במאי 1914 – 2 ביולי 1968) היה חוקר, סופר ומשורר עברי דתי.
ביוגרפיה

נולד בפולין לרב מנחם מנדל כשר. בשנת 1924, בהיותו בן עשר, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והמשפחה התגוררה בירושלים. למד בישיבות בעיר, בבית המדרש למורים של המזרחי ובאוניברסיטה העברית. היה ממובילי הטון בתנועת בני עקיבא בתחילת דרכה, מעורכי ביטאונה "זרעים" ומכותביו הבולטים.
אביו שהיה חסיד גור, הקים את ישיבת שפת אמת בהוראת האדמו"ר מגור, ועמד בראשה בשנתיים הראשונות לקיומה, ולאחר מכן יזם את הוצאת סדרת הספרים "תורה שלמה", כאשר שמעון סייע בידו בהוצאת הכרכים הראשונים של הסדרה.
שירת בצה"ל כקצין בצנזורה הצבאית ממלחמת העצמאות עד מותו. במקביל עסק במחקר על התורה וחיבר את הספר "פשוטו של מקרא", על פשט התורה שבכתב לאור התרגומים, דברי חז"ל, ראשונים ואחרונים. כמו כן פרסם בין השנים 1938 – 1964  ארבעה ספרי שירה. תקופה מסוימת היה מקורב ליצחק למדן.
היה נשוי לצפורה, בתו של הרב יעקב רבינוביץ' תאומים, רבה של רוגולי, שהיה בנו של הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים.
נפטר בפתאומיות בשנת 1968, בהיותו בן 54.
ביוגרפיה > בניו

פרופסור אסא כשר
פרופסור רימון כשר
ספריו

לפשוטו של מקרא
בעלי תשובה: סיפורים על בעלי תשובה מדורות קודמים
סלמות לרום: שירים (1938), הוצאת קריית ספר
לבוקר רינה: שירים (1941)
כרמלית: שירים (1949)
הכל צפוי: שירים (1964)
שמחה נהיר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 ביולי 1907 בילה צרקווה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 בנובמבר 1975 (בגיל 68) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 
שמחה נהיר (1 ביולי 1907 – 1 בנובמבר 1975) היה איש חינוך ארץ-ישראלי בתקופת היישוב ובעשורים הראשונים של מדינת ישראל. כיהן כסגן מנהל בית הספר הריאלי העברי בחיפה בין השנים 1955 - 1975 וחיבר ספר לימוד, "עיקרי תורת המשפט" וחוברות עבודה (אנ').
ביוגרפיה

נהיר, במקור קופשטיק, נולד בשנת 1907, בעיר בילה צרקווה במחוז קייב באוקראינה לצבי קופשטיק, שהיה רב העיר, ולרבנית אסתר בת רבי ישראל ליב. עלה לארץ ישראל עם הוריו בחנוכה תרפ"ה (12/1924), והתקבל מיד לגימנסיה הרצליה, אותה סיים במחזור י"ד (תרפ"ו). בניגוד לרוח התקופה, פנה יחד עם אחותו, לימים הרבנית יונה חיה בנדיקט, ללימודי השכלה גבוהה, והיה בין שלושה עשר הבוגרים של המחזור הראשון של האוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1931.
ב-1934 הצטרף נהיר לסגל מורי בית הספר הריאלי בחיפה. הוא לימד בכיתות התיכוניות לשון עברית, הבעה, תנ"ך, ספרות עברית ופילוסופיה, ריכז את ההוראה של המקצועות האלו בבית הספר, ובתפקידו זה עסק רבות בהדרכת מורים.
במקביל להוראה עסק בניהול חינוכי: היה המנהל הראשון של בית בירם (1949) והאחראי הראשון מטעם בית הספר הריאלי על הפנימייה הצבאית לפיקוד. משנת 1955 ועד פטירתו בשנת 1975 היה סגנו וממלא מקומו של מנהל בית הספר, ד"ר יצחק שפירא. בתפקידיו אלו קבע שיטות ונהלים אשר הונהגו בבית הספר למשך שנים ארוכות.
נהיר נישא לברינה (1901–1979) ולזוג נולד בן (אברהם מנחם).
הנצחתו

ב-1976, ביום השנה למותו של נהיר, נערך ב"בית בירם" טקס קריאת ספרייה על שמו.
משנתו החינוכית וכתביו

על בסיס ניסיונו כמורה היה ברור לנהיר שיש ללמד אוריינות בהדרכה שיטתית הדרגתית ורצופה על מנת לתת בידי התלמיד כלים להבעה, כלים שיעשו את ההבעה בכתב ובע"פ למעניינת יותר, לרהוטה, לרציפה, למתפתחת בדרך הגיונית, למשכנעת, וכל זאת מבלי לפגוע ביצירתיות הרגשית והמחשבתית שלו.
נהיר דגל בהוראה שתקנה הרגלי דיבור וכתיבה החל מן המשפט הבודד וגמור בחיבור בן פסקות אחדות; דגש רב הושם על שלמות הפסקה הבודדת. גישה זו הייתה בניגוד קוטבי לאסכולה שרווחה באותה תקופה, אסכולת "היצירה החופשית בחיבור" מבית מדרשו של יוסף עזריהו. את גישתו פרסם בסדרת מאמרים בהד החינוך, מאמרים שזכו לתגובה גם בעיתונות היומית, ובהמשך לסקירה מקיפה. תפיסתו המקורית של נהיר הייתה נושא ללימוד במחלקה הפדגוגית באוניברסיטת תל אביב בקורס למתודיקה של הוראת דרכי החיבור (בהנחית ד"ר נחמה ליבוביץ).
נהיר האמין שהדרך הטובה ביותר להטמעת גישתו איננה במאמרים תאורטיים בספרות המקצועית, כי אם בכתיבת ספרי לימוד שיהיו עזר שימושי למורה בהוראת האוריינות. ספריו עוסקים מצד אחד בניתוח אנליטי של המשפט למרכיביו, ומצד אחר בהדרכה לכתיבת חיבור. בסוף שנות הארבעים של המאה ה-20 פרסם את הספר עיקרי תורת המשפט שעסק בתחביר הלשון העברית. הספר התאפיין בהגדרות ובדוגמות ברורות, שהבהירו את מבנה המשפט העברי על כל חלקיו ולווו בתרגילים רבים. במחצית השנייה של המאה ה-20 זה היה ספר הלימוד המקובל והנפוץ ביותר בארץ בבתי הספר התיכונים ובאוניברסיטאות.
סדרת ספריו כיצד אכתוב חיבור, המשתרעת מכיתות היסוד ועד לסוף התיכון, פותחת בכתיבה של משפט בודד בכיתות היסוד, מתרכזת בפסקה לגווניה השונים (סיפור, תיאור, הסבר וטיעון) בשכבת הביניים, ומסתיימת בכתות הגבוהות בתיכון בחיבור בן פסקות אחדות ובכתיבת תמצית. מאז שראו אור ועד ימינו, משמשים ספריו של נהיר, ובראשם "עיקרי תורת המשפט", כמקור התייחסות בקרב חוקרי הלשון העברית.
מעבר לפעילותו בבית הספר הריאלי, פעל נהיר במישור הארצי בהשתלמויות ובמסגרות אקדמיות בכתב ובעל-פה להנחלת גישתו לאוריינות. ספרי הלימוד שכתב בנושא הבעה ותחביר הם התשתית לספרי הלימוד העכשוויים באוריינות, גם לאלו הנוקטים גישות אחרות.
חיבוריו

עיקרי תורת המשפט, תש"ז.
כיצד אכתוב חיבור לכתות היסוד, א', עם אסתר ילון. תשכ"א .
כיצד אכתוב חיבור לכתות היסוד, ב', עם אסתר ילון. תשכ"א
כיצד אכתוב חיבור לכתות היסוד, ג', תשכ"א
כיצד אכתוב חיבור לכתות היסוד, ד'. תשכ"ב
כיצד אכתוב חיבור לכתות התיכוניות, א'. (הסיפור והתאור). תשי"ח .
כיצד אכתוב חיבור לכתות התיכוניות, ב'. (ההסבר והטיעון), תשכ"ו.
כיצד אכתוב תמצית לכתות העליונות של בית הספר התיכון, תשכ"ז.
לקריאה נוספת

דבר הסטודנט - אגודת סטודנטים חברי מפא"י באוניברסיטה העברית עורך שמחה קופשטיק, תר"ץ (1930).
שמחה קופשטיק - "לפרובלימות החינוך שלנו". כתב העת מאזנים גילון 19 תרצ"ב 1932.
הערות שוליים

↑  הרב צבי נהיר קופשטיק, הצופה, 27 ביולי 1960
↑  הרב צבי קופשטיק-נהיר, דבר, 27 ביולי 1960
↑  הרבנית אסתר ז"ל, הארץ, 13 באפריל 1961
↑  מתן תעודות הגמר לגומרים הראשונים של האוניברסיטה העברית, עיתון הארץ, 26 בינואר 1932.
↑  שרה הלפרין, ד"ר א. בירם ובית הספר הריאלי, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1970, עמ' 220
↑  שמחה נהיר ז"ל, דבר, 27 בנובמבר 1975
↑  במלאות שנה לפטירתו של שמחה נהיר, מעריב, 10 בדצמבר 1976
↑  שמחה נהיר,  הוראת החיבור - כיצד, הד החינוך, 26 באפריל 1956
↑  שמחה נהיר,  פתוח החוש למשפט ולפסקה, הד החינוך, 3 במאי 1956
↑  שמחה נהיר,  אשליה מסוכנת, הד החינוך, 16 בינואר 1957
↑  יעקב אשמן, מורה מדובב בכתב, הארץ, 20 בפברואר 1957
↑  איה מרבך, שמחה נהיר מחלוצי האוריינות בארץ, ידיעות למורים, 1994
↑  רות בורשטיין, על מושג ה'סתמיות' והוראתו בשיעורי לשון בבית הספר העל-יסודי, דפים 57, עמ' 191, 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312142405171  ISNI: 0000 0000 7330 4719  LCCN: nr91038227  VIAF: 49086309   WorldCat (עם VIAF): 49086309
שינטרו אישיהארה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
שינטרו אישיהארה (ביפנית: 石原 慎太郎;‏ 30 בספטמבר 1932 – 1 בפברואר 2022) היה סופר, שחקן, פוליטיקאי יפני ומושל טוקיו מ-1999 עד 2012.
ביוגרפיה > מלידתו ועד 1967

אישיהארה נולד בקובה למנהל חברת שילוח, וגדל במחוז קנאגאווה. הוא החל את לימודיו באוניברסיטת היטוצובאשי ב-1952 וסיים אותם כעבור ארבע שנים. חודשיים לפני סיום הלימודים זכה אישיהארה בפרס אקוטגאווה עבור הרומן שכתב "עונת השמש" (太陽の季節). אחיו, יוג'ירו, שיחק בתפקיד משנה בסרט קולנוע שנעשה בעקבות הרומן.
בראשית שנות ה-60 התרכז אישיהארה בכתיבת רומנים, מחזות ומחזות זמר, ניהל תיאטרון, ונסע מסביב לעולם.
ב-1966–1967 כיסה אישיהארה את מלחמת וייטנאם עבור העיתון היפני יומיורי שימבון.
ביוגרפיה > קריירה כמחוקק

אישיהארה התמודד על מושב בבית היועצים של יפן מטעם המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-1968, וסיים ראשון ברשימת המפלגה. לאחר ארבע שנים בבית העליון, התמודד אישיהארה על מושב בבית הנבחרים של יפן כנציג המחוז השני של טוקיו, וזכה. ב-1973 הצטרף אישיהארה לקבוצה של חברי המפלגה הליברלית-דמוקרטית שהקימו קבוצה אנטי-קומוניסטית. הקבוצה התפרסמה בשל העובדה שחבריה חתמו על הצטרפותם לקבוצה באמצעות דמם.
אישיהארה התמודד על משרת מושל טוקיו ב-1975, אך הפסיד למתמודד הסוציאליסטי ריוקיצ'י מינובה. הוא שב לבית הנבחרים, שם טיפס בסולם הדרגות המפלגתי, ושימש המזכיר הכללי של הסוכנות לאיכות הסביבה תחת ראש הממשלה טקאו פוקודה ושר התחבורה תחת ראש הממשלה נובורו טקשיטה.
לאחר שהפסיד במרוץ לראשות המפלגה ב-1989, התפרסם אישיהארה בעולם המערבי בזכות ספרו "יפן: ראשונה בין שווים", בו קרא אישיהארה לבני עמו להתקומם כנגד ארצות הברית.
מיד לאחר התקפת הסארין של הכת אום שינריקיו ברכבת התחתית של טוקיו ב-1995, פרש אישיהארה מהפוליטיקה הלאומית, ובכך סיים קריירה בת רבע מאה. ב-1999 הוא נבחר למושל טוקיו.
ב-25 באוקטובר 2012 הודיע אישיהארה על התפטרותו מתפקיד מושל טוקיו, וזאת על מנת להתכונן להקמת מפלגה חדשה שתתמודד בבחירות הכלליות של 2012. ב-31 באוקטובר אישרה הוועדה העירונית של טוקיו את התפטרותו.
עמדות פוליטיות

אישיהארה נחשב לאחר מהפוליטיקאים הימניים ביותר ביפן.
עמדות פוליטיות > כמושל

במהלך כהונתו כמושל טוקיו נקט אישיהארה במספר צעדים:
הוא קיצץ בתקציב המטרופולין.
הטיל מס חדש על בנקים, אותו עליהם לשלם לפי רווח גולמי (ולא לפי רווח נקי).
הטיל מס חדש על מלונות בהתאם לתפוסה שלהם.
הגביל את השימוש ברכבים מונעי דיזל.
הטיל מס על צריכת אנרגיה.
העלה הצעה לפתיחת בתי קזינו בטוקיו.
ישב בראש הוועדה להצעת אירוח המשחקים האולימפיים לשנת 2020 בטוקיו.
עמדות פוליטיות > יחסי חוץ

אישיהארה היה ידוע כמבקר נמרץ של יפן, אותה הוא הגדיר כמדינה לא החלטית. בנוגע ליחסי יפן-ארצות הברית, טען אישיהארה שהמדינה אותה הוא לא אוהב במערכת יחסים זו היא יפן, שכן היא מדינה שאינה יודעת לעמוד על שלה. בספר שכתב עם ראש ממשלת מלזיה לשעבר מהתיר מוחמד, שנקרא "אסיה המסוגלת לומר לא - התכנון כנגד המערב", קרא אישיהארה ליפנים לחזור לשורשיהם האסייתיים וגינה את הציוויליזציה המערבית.
אישיהארה היה ידוע גם בביקורת שלו כלפי סין, ואף הוא הזמין את הדלאי למה ואת נשיא הרפובליקה הסינית לטוקיו. עם זאת, בשנותיו האחרונות התמתן אישיהארה ואף קיבל את הזמנת הסינים לאולימפיאדת בייג'ינג, ונבחר להיות אחד מנושאי הלפיד האולימפי ביפן.
עמדות פוליטיות > יחסו לזרים

בנאום שנשא בפני קבוצה מכוחות ההגנה העצמית של יפן ב-9 באפריל 2000, הצהיר אישיהארה שזרים וסָנגוֹקוּג'ין (三国人, "אנשי מדינה שלישית"; מילת גנאי לתושבי טייוואן, קוריאה וסין אחרי מלחמת העולם השנייה) מבצעים פשעים רבים ביפן, וטען שבעת אסון טבע באזור טוקיו, הם יעוררו מהומות. התבטאות זו גררה ביקורת רבה ודרישות התפטרות, אך אישיהארה סירב להתנצל.
אישיהארה היה מעורב במספר תקריות דומות נוספות, כשב-2006 טען שמהגרים אפריקאים משתלטים על אזורים בטוקיו ועוסקים בפשע.
עמדות פוליטיות > התבטאויות שערורייתיות נוספות

בריאיון לפלייבוי ב-1990 טען אישיהארה שטבח ננקינג הוא בדיה, וסירב להתנצל גם לאחר שהתעוררה סערה תקשורתית ודיפלומטית.
ב-2000 שימש אישיהארה אחד השופטים בתחרות ספרות ביפן, ובמהלך האירוע טען שהומוסקסואליות אינה נורמלית. התבטאות זו גררה מחאה בקרב קהילת הלהט"ב של המדינה.
בריאיון למגזין נשים ב-2001 טען אישיהארה שנשים מבוגרות שאינן יכולות ללדת הן חסרות ערך וחוטאות. בעקבות הביקורת שהוטחה בו טען אישיהארה שמקור הביקורת הוא ב"נשים זקנות ורגזניות."
בהקשר לרעידת האדמה בסנדאי, טען אישיהארה שהאסון הוא עונש משמיים על כך שיפן הפכה למדינה אנוכית. לאחר שספג ביקורת רבה, אף ממושל מחוז מיאגי, נאלץ אישיהארה להתנצל בפומבי.
אישיהארה נפטר ב-1 בפברואר 2022. הותיר אחריו אישה, נוריקו, וארבעה בנים. בנו הבכור, נובוטרו, ובנו השלישי, הירוטאקה, הם חברי בית הנבחרים של יפן. בנו השני, יושיזומי, הוא שחקן ומגיש תחזית מזג אוויר. בנו הצעיר, נובוהירו, הוא צייר.
ספריו

עונת השמש (1956) - זוכה פרס אקוטגאווה לסופר החדש הטוב ביותר.
פרי משוגע (1956)
המשחק המושלם (1956)
מפה של הים (1958)
עץ הנעורים
ליקוי לבנה (1959)
עשרת אלפים קילומטרים על אופנוע בדרום אמריקה
מהי משמעות הנעורים?
אל הים הגדול (1965)
הים הלא נסוג (1966)
חינוך ספרטני (1969)
יער מאובן (1970) - פרס משרד החינוך.
ואקן רואיישו (1973) - מקבץ שירים יפניים וסיניים.
אוניברסיטת הברברים
הרס המדינה - מותה הפתאומי של יפן (1982)
רגע השיא של חיי (1990)
יפן: ראשונה בין שווים, הוצאת מטר, 1991.
ליקוי החמה של יוקיו מישימה (1991)
אסיה המסוגלת לומר 'לא' - עם מהתיר מוחמד.
זכרוני אודות הרוח (1994)
אח צעיר (1996)
מדינה אנה יכולה להתקיים בלי "אבא" (1997)
לחיות את סוטרת הלוטוס (1998)
סעודת האדון (1999)
אשליה ושמה אומה (1999)
לא אתחתן (2001)
להזדקן זה החיים (2002)
אי האש (2008)
התאוששות (2010)
סרטים > במאי

אהבה בגיל עשרים (1962) לצד פרנסואה טריפו, אנדז'יי ויידה, רנצו רוסליני ומרסל אופולס.
לקריאה נוספת

שינטרו אישיהארה, יפן: ראשונה בין שווים, הוצאת מטר, 1991.
Chang, Iris. The Rape of Nanking: The Forgotten Holocaust of World War II. Basic Books, 1997. ISBN 9780465068357.
הערות שוליים

↑  City Mayors.
↑  "Tokyo governor Shintaro Ishihara quits to form new party". BBC News (באנגלית בריטית). 2012-10-25. נבדק ב-2021-03-31.
↑  טיימס אסיה.
↑  לרימר.
↑  ברניסלי ויממורה.
↑  Chang, עמ' 202-201.
↑  Ishihara's homophobic remarks raise ire of gays
↑  הוועדה לחיסול האפליה כנגד נשים.
↑  Ishihara apologizes over 'divine punishment' remark,‏ NewsonJapan.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274405305171  PLWABN: 9810691961305606  BIBSYS: 90688271  BNE: XX5081272  BnF: cb140337469 (data)  CANTIC: a11216335  CiNii: DA01063152  GND: 119013223  ISNI: 0000 0003 7442 1644  LCCN: n83018896  LNB: 000017690  MusicBrainz: fff66b1d-644c-4170-a4d9-cac47104a232  NDL: 00020782  NKC: xx0035833  NLA: 35860097  NLG: 207954  NLK: KAC199631632  NSK: 000444370  NTA: 088858065  RERO: 02-A000091600  SNAC: w6283wc1  SUDOC: 030945615  Trove: 1119795  VIAF: 5132067   WorldCat (עם VIAF): 5132067 
אישיהארה (עליון) עם הסופר יוקיו מישימה ב-1956
שמחה סורוקר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 במאי 1928 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  4 במרץ 2004 (בגיל 75) רמת השרון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות מורשה 
 
שמחה סורוקר (4 במאי 1928 – 4 במרץ 2004) היה הממונה על אגף התקציבים במשרד האוצר, ציר כלכלי בממלכה המאוחדת, מנכ״ל משרד התקשורת ומנכ״ל בנק איגוד.
ביוגרפיה > נעוריו

שמחה סורוקר נולד בירושלים וגדל ברחובות. הוא היה מפקד גדוד בתנועת המכבי הצעיר ברחובות. עסק בעבודות חקלאיות ובכך סייע בפרנסת משפחתו.
ביוגרפיה > השכלתו

למד בגימנסיה גאולה בתל אביב, התחיל ללמוד כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, אך לימודיו באוניברסיטה נעצרו בזמן מלחמת העצמאות, בה התגייס לגדוד מוריה של חטיבת עציוני. לאחר סיום המלחמה המשיך את לימודיו וסיים תואר שני בחוגו של דן פטינקין. במהלך לימודיו באוניברסיטה שימש כגזבר בהסתדרות הסטודנטים.
ביוגרפיה > כהונתו במשרד האוצר

במקביל ללימודיו באוניברסיטה, סורוקר החל לעבוד במשרד האוצר והיה מראשוני העובדים באגף התקציבים. בשנת 1955 קיבל מלגה לנסיעה ומגורים בוושינגטון שם השתלם בנושא תקציבים. הוא התקדם באגף עד שבשנת 1958 התמנה לראש האגף. סורוקר היה מקורב לקברניטי הכלכלה הישראלית הצעירה בהם לוי אשכול ופנחס ספיר. במסגרת תפקידו היה חבר בוועדה שהמליצה על העברת הטלפוניה לחברה מסחרית, אך מסקנות הוועדה נגנזו על ידי שר הדואר והקמת בזק נדחתה בכ-22 שנה.
החל משנת 1962 ביקש לעבור לתפקיד אחר. הוא ביקש להתמנות למנהל בתי זיקוק לנפט, אך הפסיד בהתמודדות למאיר גירון. בשנת 1964 מונה סורוקר לציר כלכלי בשגרירות ישראל בבריטניה, וגר בלונדון עם משפחתו במשך 4 שנים עד סיום כהונתו.
במהלך אותה תקופה עלה שמו כמועמד לתפקיד המפקח על מטבע זר ולתפקיד משנה למנכ"ל משרד המסחר והתעשייה. כן הוצע לתפקיד מנכ"ל בנק החקלאות לישראל, אך מינויו טורפד על ידי חיים הלפרין.
ביוגרפיה > כהונתו במשרד התקשורת

ב-1968 התמנה למנכ״ל משרד הדואר. נבנו בזמן כהונתו כבלים תת-ימיים לאירופה ונחנכה תחנת הלוויינים בעמק האלה. בטקס חניכת הלוויינים הנ״ל שנוהל על ידו, לראשונה בהיסטוריית מדינת ישראל נוצר קשר טלפוני ישיר עם נשיא ארה״ב ריצ'רד ניקסון על ידי ראש הממשלה גולדה מאיר.
ביוגרפיה > תפקידים נוספים

בתום כהונתו כמנכ״ל משרד התקשורת ב-1976 התמנה למנכ״ל בנק איגוד.
סורוקר היה בנוסף חבר הוועדה לתכנון ותקצוב במועצה להשכלה גבוהה, חבר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב וחבר הוועד המנהל של מכון ויצמן.
ביוגרפיה > משפחתו

סורוקר היה נשוי לזיוה, והיה אב לבת ושני בנים - עו"ד נילי ארז סורוקר, עו"ד ערן סורוקר וד"ר למדעי המחשב דני סורוקר.
שמחה סורוקר נפטר ב-4 במרץ 2004 ונקבר בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
הערות שוליים

↑  שמחה סורוקר - ממונה על התקציבים, דבר, 31 במרץ 1958
↑  הומלץ למסור משק הטלפונים לחברה ציבורית, מעריב, 28 בינואר 1964
סליחה, טעות במספר, חרות, 3 בפברואר 1964
בן עמי שילוני, רשת הטלפונים לא תועבר לחברה מסחרית, הַבֹּקֶר, 8 במאי 1964
↑  מ. זנדברג הוצע במקום סורוקר לאגף התקציבים, הַבֹּקֶר, 10 ביולי 1963
↑  ש. סורוקר יתמנה מנהל בתי הזיקוק, הארץ, 11 ביוני 1962
↑  יאיר קוטלר, מאבק על משרת מנהל בתי הזיקוק בחיפה, הארץ, 1 ביולי 1962
↑  עובדי האוצר נפרדו מש. סורוקר, מעריב, 13 באפריל 1964
אישים ומוסדות, מעריב, 26 במאי 1964
↑  ש. סורוקר - הוצע לתפקיד המפקח על מטבע זר, מעריב, 12 ביולי 1965
↑  רפאל אלדור, שמחה סורוקר - מועמד למישנה מנכ'ל משרד המסחר, מעריב, 18 בינואר 1966
↑  דניאל בלוך, גילו של המנהל, דבר, 11 באוקטובר 1967
↑  ש. סורוקר יתמנה למנכ"ל הדואר, דבר, 6 במרץ 1968
י. ניצן - נציב שרות המדינה, מעריב, 22 באפריל 1968
מנכ"ל הדואר החדש נכנס לתפקידו, הצופה, 7 במאי 1968
↑  פרסום נישואין, הצופה, 8 בנובמבר 1954
שמשהו יקרה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יאיר אגמון
שמשהו יקרה הוא ספר מאת יאיר אגמון הכולל חמישה סיפורים קצרים. הספר יצא לאור בשנת 2017 בהוצאת כתר.
הספר

חמשת הסיפורים שמרכיבים את הספר הם:
ומותר לאהוב - על תלמיד ישיבה שהתאהב ברב שלו.
אומן - על צעיר חילוני שנוסע לקברו של רבי נחמן מאומן בתקווה לספוג ריגושים.
מיני מנטל - על גבר דתי שנוסע בחשאי ללאס וגס כדי לפגוש זונה.
ערגה - על צעירה שנאנסת בידי זוג גברים במהלך פסטיבל באילת.
פרקי אליק על מערכת היחסים בין חיל צעיר וחבריו אחרי השחרור.
אריק גלסנר כתב בביקורת על הספר:
”הסוגיה הדתית היא בעיניי המוקד של הספר הזה. ובטיפול המעמיק, הקונקרטי והדיאלקטי (כלומר, זה המבטא את "הבעד" ו"הנגד") של הספר בסוגיה הזו, טמון עיקר ערכו. הסוגיה הזו נמצאת בכל חמשת הסיפורים ומבריחה (מלשון בריח) אותם מקצה אל קצה...
 'שמשהו יקרה' מציג לטעמי בצורה מוחשית – בגין לכידותו המוחשת לקורא של הרומן על כל חמשת סיפוריו – אחד מן הרעיונות המסעירים... של הסוציולוג הקלאסי אמיל דירקהיים... [לפיו] הדת ביסודה אינה אלא החברה בלבוש אחר... בני האדם, לאורך ההיסטוריה, כאשר סגדו לטוטם או לאלוהים, העריצו למעשה רק את המציאות הקולקטיבית שלהם שלבשה צורה של דת".”.
הערות שוליים

↑  אריק גלסנר, ‏"הכפירה היא בַּחֶברה", השילוח, 14, אפריל 2019
שנייה קודם...

| --- | --- |

 סוגה:  פנטזיה
 ארץ מקור:  רוסיה 
 שפות:  רוסית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  8
 הפקה
 מפיק:  י. מינזיאנוב ו. בורדאצ'ב ולאד ריאשין
 שידור
 תקופת שידור מקורית:  אוגוסט 2007 – הווה 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
כשנייה קודם... (ברוסית: Секунда до...) היא סדרת טלוויזיה רוסית-אוקראינית משנת 2007 מז'אנר הפנטזיה.
עלילה

שישה אנשים שונים לחלוטין מופיעים במקום מוזר. השחקן גלב שאיבד את כל מה שהיה, כולל את חייו; רוצחת ויולטה נהרגה במהלך ביצוע "סדר"; "הסבא" איגור שנהרג על ידי חייל צעיר בגין לעגו כלפיו; המכורה לאקסטזי שמתה ממנת יתר של סמים; הכלה שמצאה את החתן עם הפילגש וירתה בהם (וגם); אולג שהשאיר את הילדה שנפטרה בזמן הלידה והיה שיכור כשהוא התנגש עם המכונית בתוך עץ. המלאך מסביר להם שכולם נשלפו מהמציאות בשנייה האחרונה שלפני... מכאן ואילך הם - "מלאכים בחוזה": יש להם סיכוי לתקן את חייהם אם הם יבצעו את כל משימותיו של המלאך. בתיקון הנזק הם יכולים להפריע למהלך החיים הנוכחי תוך תיקון מצבים קריטיים ובהצלת אנשים.
כדי למנוע פגישה מסוכנת של אשת הפרחים לרה עם גנגסטרים וכדי לשכנע את החייל העריק עם האקדח האוטומטי שבמציאות הראשונית נהרג על ידי אנשים מסוימים, לא לעשות שטויות ולהימנע משפיכות דמים, כדי להבריח את המתבגר הקשה אנטון מחברתם הרעה של המכורים אשר יביאו למותו... כל אלה ושלל מקרים נחים לפתחם של הגיבורים שמוטלת עליהם המשימה להצילם.
ובמקביל אמה הסקרנית גורמת לשטן שמופיע בצורת זקן שלו בשם ליאוניד סמיונוביץ' להתהלך ברחובות הערים בקרב בני האנוש, באותן הרחובות שבהן הסתובב אמן נמרץ עם פניו של ישו.
ועם כל פרק חדש המצב מסתבך. לגבי גורלותיהם של כל הגיבורים, נראה שזה רק שיעור בהימור אפוקליפטי בין המלאך והשטן.
שחקנים ודמויות

נודר מגאלובלישווילי בתור השטן
לב בוריסוב בתור ולנטיין מיכאילוביץ'
אלכסנדר טיוטין בתור המלאך מיכאל
אנדריי ברקובסקי בתפקיד אנטון
אולג פרימאגנוב כאביו של אנטון
אולג טקטארוב כמאמן אולג
נטליה שבץ בתפקיד ולריה סרגייבנה (לארה)
יקטרינה ברנר כאקסטזי
קיריל בורדיחין בתפקיד איגור
יבגניה בורדיחינה כוויולטה
איגור סקליאר כבעלה של לרה
תמרה יאצנקו בתפקיד נונה אלכסנדרובנה
גאורגי דרוזד בתפקיד ולרה
איגור פורמניוק כרוצח מטורף
הערות שוליים

↑  "TOB". אורכב מ-המקור ב-2011-11-28. נבדק ב-2016-04-16.
↑  SMF (ארכיון)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שנייה קודם...".