stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מזפה
עלילה > מערכה שנייה

הצאר אינו מאמין בקצ'וביי, רואה דרך דבריו ומבין את קנאת האב שנעלב. הוא עדיין סומך על מזפה, אז במקום להעניש אותו, הוא מוסר אותו לידיו של מזפה. מזפה שנהיה מודע כך לבגידתו של קוצ'וביי, עוצר ומענה אותו ואחר כך מורה על הוצאתו להורג. הוא מספר לנערה, מריה, שאביה בגד בקוזקים ובגלל זה יש להעניש אותו. אז קורה אירוע בלתי צפוי. אמה של מריה מופיעה. היא מזהירה את הנערה שהבוגד הוא בעצם מזפה ומבקשת ממנה ללכת לצאר כדי להציל את קוצ'וביי. הנערה הזעופה ממהרת למזפה כדי לבקש מחילה לאביה, אבל כבר מאוחר מדי: אביה הוצא להורג. מרחוק נשמע רעש קרב. כוחות שוודים אויבים מגיעים. מזפה מורה להתכונן לקרב.
עלילה > מערכה שלישית

בקרב בפולטבה מנצחים צבאות הצאר את השוודים ואת בעלי בריתם הקוזקים. מזפה, על מנת להציל את עצמו, מנסה להסיט את החשד לבגידת חסידיו לשעבר של קוצ'וביי וכדי לתת משקל לדבריו, פוצע למוות את אנדריי עצמו, שלמעשה סייע לחיילי הצאר. גם מריה השבורה והאבודה מגיעה לשדה הקרב. היא פוגשת את מזפה הנמלט, אך לא מזהה אותו. היא ממשיכה לשוטט עד שמוצאת את אהובה הגוסס, אנדריי. היא שרה לו שיר ערס שהיא מזהה אותו כילד ואז נופלת עליו ללא רוח חיים.
לקריאה נוספת

Earl of Harewood, (Ed. & Rev.), The New Kobbé's Complete Opera Book. New York: G.P. Putnam's Sons, 1976.
Poznansky, Alexander; Langston, Brett, The Tchaikovsky Handbook: A guide to the man and his music. Indiana University Press, 2002, Vol. 1. Thematic Catalogue of Works, Catalogue of Photographs, Autobiography. 636 pages. ISBN 0-253-33921-9.
Poznansky, Alexander; Langston, Brett, The Tchaikovsky Handbook: A guide to the man and his music. Indiana University Press, 2002. Vol. 2. Catalogue of Letters, Genealogy, Bibliography. 832 pages. ISBN 0-253-33947-2.
Program brochure of the performance of Mazeppa in 2006 by the Opéra National de Lyon at the Edinburgh International Festival.
Taruskin, Richard, "Mazeppa" in Stanley Sadie (ed.), The New Grove Dictionary of Opera. New York, 1992. Vol. Four, pp. 287–288. ISBN 0-333-73432-7 and ISBN 1-56159-228-5
Zajaczkowski, Henry, An Introduction to Tchaikovsky's Operas, Praeger Publishers, 30 May 2005. Hardcover ISBN 0-275-97949-0
חניגלבת
הערות שוליים

↑  Miguel Valério, Hani-Rabbat as the Semitic name of Mitanni, Journal of Language Relationship 6, 2011-01-01, עמ' 173–184 doi: 10.31826/jlr-2011-060113
1 2 3 4 5 6  Peoples and Places of Ancient Western Asia, מאת Trevor Bryce, הוצאת Routledge, ‏2009, עמ' 287–288
↑  באתר המוזיאון הבריטי
↑  ציפורה כוכבי-רייני, למלך אדוני: מכתבי אל-עמראנה, כמד, תענך, ומכתבים נוספים מהמאה הארבע-עשרה לפסה"נ, ספריית האנציקלופדיה המקראית, 2009, עמ' 45
↑  למלך אדוני: מכתבי אל-עמראנה, עמ' 83
↑  למלך אדוני: מכתבי אל-עמראנה, עמ' 205
↑  איתמר זינגר, החתים ותרבותם, הוצאת מוסד ביאליק, 2009, עמ' 61
↑  ערך "גוזן", בתוך: אנציקלופדיה מקראית ב' (ב'–זתר), מוסד ביאליק, 1954, עמ' 452 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
↑  ערך "סנחריב", בתוך: אנציקלופדיה מקראית ה' (ממוכן–סתרי), מוסד ביאליק, 1968, עמ' 1064 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
לה בוהם

ערך זה עוסק באופרה מאת ג'אקומו פוצ'יני. אם התכוונתם לשיר של שארל אזנבור, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  ג'אקומו פוצ'יני
 לבריתן:  Giuseppe Giacosa 
 תאריך יצירה:  1896 
 מבוסס על:  Scenes of Bohemian Life 
 סוגה:  אופרה לירית-טראגית
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  4
 זמן התרחשות העלילה:  סביבות שנת 1830
 מקום התרחשות העלילה:  פריז
 תפקידים
 מימי (סופרן) - תופרת, בהמשך אהובתו של רודולפו  רודולפו (טנור) - משורר, בהמשך אהובה של מימי  מוּזֶטה (סופרן)  מרצ'לו (באריטון) - צייר  שוֹנאר (באריטון) - מוזיקאי  קולינֶה (באס) - פילוסוף  פרפיניול (טנור) - מוכר צעצועים  בנואה (באס) - בעל הבית  אלצ'ינדורו (באס) - עובד פרקליטות המדינה, מבוגר ואמיד. ממחזריה של מוזטה.  פקיד מכס בכיר (באס)  פקיד מכס (באס)  סטודנטים, שוליות תופרות, אזרחים, זבנים, מוכרים בדוכנים, חיילים, מלצרים בבתי קפה, ילדים וילדות, נערים פרחחים, אמהות, חלבניות, נשות כפר, מטאטאי רחוב, עגלונים, ההמון, קולות מן הקברט.
 
לה בוהם (באיטלקית: La bohème) היא אופרה בארבע מערכות מאת ג'אקומו פוצ'יני לליברית מאת ג'וזפה ג'אקוזה ולואיג'י איליקה, המבוססת על ספרו של אנרי מירז'ה "תמונות מחיי הבוהמה". הופעת הבכורה של "לה בוהם" מאת פוצ'יני התקיימה ב-1 בפברואר 1896 ב"תיאטרו רג'ו" בטורינו, תחת שרביטו של המנצח ארתורו טוסקניני.
בן זמנו של פוצ'יני, המלחין רוג'רו לאונקוואלו, חיבר אף הוא אופרה בשם "לה בוהם" המבוססת על אותו הסיפור, אך לליברית משלו. אופרה זו, המתמקדת יותר ביחסיהן של הדמויות מרצ'לו ומוזטה (בניגוד לזו של פוצ'יני המתמקדת ביחסי רודולפו ומימי), הועלתה לראשונה בשנת 1897. אף כי "לה בוהם" מאת לאונקוואלו זכתה בשעתה להצלחה, האפילה עליה יצירתו של פוצ'יני, ואכן כיום, בעוד ש"לה בוהם" מאת פוצ'יני היא אחת האופרות המבוצעות ביותר בעולם האופרה, את יצירתו של לאונקוואלו אין מבצעים כמעט כלל.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה - בעליית הגג של ארבעת הבוהמיאנים, ערב חג המולד

הצייר מרצ'לו העסוק במלאכתו ורודולפו המביט החוצה מן החלון נמצאים בדירתם הקטנה ומתלוננים על הקור העז. לבסוף מחליט רודולפו כי על מנת להתחמם ישליכו לאש את המחזה שכתב. קולינה, ידידם הפילוסוף נכנס ומתרעם על כך שבערב חג המולד לא הסכימו לקבל ממנו ספרים כמשכון. נכנס אז שונאר, המוזיקאי שבחבורה, ובידו מאכלים ושאר מצרכים מכל טוב. שונאר מנסה לספר לחברים על מקור עושרו (עסקה מוזרה עם לורד אנגלי), אך אלה אינם שועים לסיפורו ומתנפלים על האוכל שהביא עמו. שונאר גוער בהם ואומר כי את האוכל ישמרו לימי מחסור וכעת ילכו לחגוג את חג המולד בבית הקפה "מומיס" שברובע הלטיני.
בעודם שותים נכנס בעל הבית בנואה, ודורש מהם לשלם את שכר הדירה שהבטיחו לו זה מכבר. בדברי חנופה ותוך מזיגת יין לבנואה כוס אחר כוס, משכרים החברים את בעל הבית וגורמים לו לפצוח בסיפורי כיבושיו הרומנטיים. משנודע לחבורה מפיו כי הוא אדם נשוי, הם מגרשים אותו מביתם, "מזועזעים" כביכול מחוסר מוסריותו, ובכך נמנעים פעם נוספת מתשלום שכר הדירה.
החברים מתכוננים לצאת לבית הקפה, אך רודולפו אומר כי עליו לסיים לכתוב עוד כמה שורות במאמר לעיתון, ומבטיח להצטרף אליהם תוך רגע קט. בעוד רודולפו מנסה להשלים את מלאכתו, נשמעת דפיקה בדלת, ונכנסת מימי, תופרת שגרה בסמוך אליהם. זו מספרת כי אין לה גפרורים וכי נרה כבה ומבקשת מרודולפו, שבינתיים שם לב כי אינה חשה בטוב, להדליק לה אותו. עוד לא מספיקה היא לצאת וכבר חוזרת בהיזכרה כי השאירה את מפתחותיה. בעוד השניים מחפשים אחר המפתחות, כבים שני הנרות, ובעלטה נתקלים רודולפו ומימי זה בזה. רודולפו אוחז בידה ופוצח באריה "Che gelida manina", ובה מספר למימי עליו ועל אורח חייו. באריה משלה ("Sì. Mi Chiamano Mimì") משיבה מימי ומספרת בתורה על חייה. קריאות החברים המחכים לרודולפו למטה קוטעות את האווירה האינטימית. רודולפו מציע למימי להישאר עמו בבית במקום לצאת, אך זו מעדיפה להתלוות אליהם. השניים פוצחים בדואט אהבה סוחף ("O soave fanciulla").
תקציר העלילה > מערכה שנייה, ברובע הלטיני

הרחובות הומים מאדם. רוכלים מכריזים בקול על מרכולתם ("Aranci, datteri! Caldi i marroni" - "תפוזים, תמרים! ערמונים חמים!"). מופיעה החבורה המהלכת בין ההמון העליז. רודולפו קונה למימי מצנפת, אנשים מתמקחים על מחירי סחורות, ילדים רצים לראות מה הביא עמו פרפיניול, מוכר הצעצועים. החמישה נכנסים לבית הקפה "מומיס".
לאחר שהחבורה מתיישבת בבית הקפה, נכנסת מוזטה, אהובתו לשעבר של מרצ'לו, בלוויית אלצ'ינדורו, קשיש עשיר. מוזטה מתגרה באלצ'ינדורו ומתייחסת אליו בחוסר כבוד. מוזטה למעשה רוצה להיפטר מחברתו של אלצ'ינדורו ולהשיג את תשומת לבו של מרצ'לו. לשם כך היא פוצחת בשיר נועז ("Quando m'en vo'"), בו היא מספרת כי היא מתענגת על כמיהת האנשים הבוהים בה כשהיא הולכת ברחוב. מוזטה השיגה את מטרתה: אלצ'ינדורו רותח מזעם ומרצ'לו בוער מקנאה. על מנת להיפטר מאלצ'ינדורו, היא מדמה כאב עז בכף הרגל ושולחת אותו אל הסנדלר, וכשזה הולך היא שבה לזרועותיו של מרצ'לו. החברים לפתע שמים לב כי אין להם די כסף לשלם על הארוחה. מוזטה מחליטה להשאיר את החשבון כולו לאלצ'ינדורו. החברים עוזבים לצלילי תהלוכת חיילים שעוברת בסך, וכשאלצ'ינדורו חוזר ומבחין בתעלול של מוזטה, הוא צונח על כסאו.
תקציר העלילה > מערכה שלישית, ליד תחנת המכס במחסום ד'אנפר

סוחרים ורוכלים עוברים במחסום על מנת להיכנס לעיר. ביניהם גם מימי חולת השחפת, המשתעלת קשות. מימי מחפשת אחר מרצ'לו המתאכסן בפונדק סמוך שבו הוא מועסק לצורך ציור על חזיתו. מימי מספרת לו על חייה הקשים עם רודולפו, המאשים אותה ללא הרף בפלרטטנות ושעזב אותה הלילה בשל כך. מרצ'לו מספר לה כי רודולפו הגיע לפונדק בבוקר וכי הוא ישן. לאחר שמרצ'לו ממליץ לה להיפרד מרודולפו, מתעורר זה האחרון ומחפש אחר מרצ'לו. מימי מסתתרת בפינה ומאזינה לשיחת השניים. רודולפו בתחילה מספר על כך שעזב את מימי בשל פלירטים עם גברים אחרים, אך לאחר שמרצ'לו אומר כי אין הוא מאמין לכך, מודה רודולפו באמת: הוא חושש לחייה של מימי, אשר מצבה יחמיר מאוד אם תישאר לחיות עמו חיי עוני בדירתו העלובה. מימי, ששמעה את דבריו של רודולפו, פורצת בבכי ולאחר מכן נתקפת שיעול וכך מגלה רודולפו את מחבואה. השניים מחליטים כי מוטב ייפרדו בידידות. בינתיים מרצ'לו שומע את צחוקה של מוזטה במסבאה וחושד כי היא אינה נאמנה לו. בקווארטט מרגש שרים רודולפו ומימי כי ייפרדו עם בוא האביב, על רקע מריבתם של מרצ'לו ומוזטה.
תקציר העלילה > מערכה רביעית, בעליית הגג

רודולפו ומרצ'לו מנסים לעבוד, אך הגעגועים לאהובות לבם אינם נותנים להם מנוח. השניים מביעים את רגשותיהם בדואט "O Mimì, tu più non torni". שונאר וקולינה נכנסים ובידם אוכל דל ביותר. ארבעת החברים מדמים כאילו ישבו הם במשתה מפואר ואף מפליגים בדמיונם לנשף ריקודים ולדו-קרב, כשלפתע מוזטה מגיעה ומודיעה כי מצאה את מימי ברחוב, מצבה חמור עקב מחלתה, ושהביאה אותה עמה לעליית הגג. מימי, כחושה וחיוורת, מגיעה לדירה והחברים דואגים לנוחותה. מרצ'לו ומוזטה עוזבים על מנת למכור את עגיליה של מוזטה ובכסף לקנות תרופות ולהזמין רופא. קולינה מנסה אף הוא לעזור והולך למשכן את מעילו (באריה "Vecchia zimarra"). שונאר עוזב אף הוא את המקום על מנת לתת למימי ולרודולפו פרטיות. משנותרו השניים לבדם, מעלים הם זכרונות של רגעי אושרם ביחד. מימי מתרגשת במיוחד למראה המצנפת שקנה לה רודולפו ביום פגישתם, ושאותה שמר כזיכרון מאהבתם. שאר החברים חוזרים ובידם תרופות בעבור מימי ואף ידונית על מנת שתוכל לחמם ידיה. הם מספרים לרודולפו שקראו לרופא ושזה אמור להגיע בקרוב, אך מאוחר מדי לכך; בעוד מוזטה מתפללת לשלומה, מימי מתה. משמבין זאת רודולפו, פורץ הוא בבכי מר.
על האופרה

האופרה "לה בוהם" נחשבת לאחת משלוש האופרות הפופולריות ביותר של פוצ'יני (לצד טוסקה ומאדאם באטרפליי) ולאחת הפופולריות בעולם האופרה בכלל. לדוגמה: ברשימת "20 האופרות המבוצעות ביותר בצפון אמריקה" שפורסמה על ידי עמותת "אופרה אמריקה" הגיעה "לה בוהם" למקום השני ברשימה, שנייה רק ל"מאדאם באטרפליי". בנוסף להיותה מבוצעת תכופות, זכתה האופרה אף להקלטות רבות, ביניהן ראויה לציון במיוחד הקלטה של חברת "דֶקה" ובה משתתפים הזמרים לוצ'אנו פבארוטי (רודולפו), מירלה פרני (מימי), רולנדו פנראי (מרצ'לו), ניקולאי גיאורוב (קולינה) ואחרים, תחת שרביטו של הרברט פון קאראיין, המנצח על התזמורת הפילהרמונית של ברלין, מקהלת האופרה הגרמנית בברלין ומקהלת הילדים "שנברג".
אופרה זו, מתקופת היצירה האמצעית של פוצ'יני (תקופה שהניבה גם את "טוסקה" ואת "מאדאם באטרפליי"), נכתבה ברוח זרם הווריזמו ואכן אינה עוסקת במאבקים הרואיים של אבירים ושאר בני אצולה, כי אם ב"דרמות הקטנות של האנשים הפשוטים". דווקא כאן מתגלה גדולתו של פוצ'יני כמלחין אופרות, שהצליח ליצור מוזיקה מרגשת לסיפור שאין בו דרמות סוערות של ממש.
בנוסף לתזמור עשיר וססגוני, אפיון דמויות משכנע ושימוש מושכל במוטיבים מנחים, ניכר כישרונו של פוצ'יני באופרה זו באופן מיוחד בקטעי האנסמבל; פוצ'יני מחבר ביד אמן רגשות דומים של דמויות (כמו בדואט של מימי ורודולפו במערכה הראשונה ובדואט של רודולפו ומרצ'לו במערכה הרביעית) ואף רגשות שונים (כמו ברביעייה החותמת את המערכה השלישית ובה נפרדים מימי ורודולפו בעוד שמרצ'לו ומוזטה רבים מריבה קולנית). קטע האנסמבל המורכב ביותר באופרה הוא למעשה המערכה השנייה כולה: במערכה זו ניתן לשמוע בו זמנית את השיח של אחדים מחבורת הבוהמיאנים לצד מוזטה המתגרה באהובה לשעבר ובמחזרה הנוכחי ולצד מרצ'לו המקנא ואלצ'ינדורו הרוגז, ובכל אלה נשזרות הערות ההמון ברחוב ובבית הקפה הצופה בסצנה המשעשעת. כמו כן, בתחילת המערכה, טרם הכניסה לבית הקפה, מוצגים במלאכת מחשבת חיי הרחוב השוקקים בערב חג המולד.
קטעים מפורסמים

האריה ששר רודולפו למימי "Che gelida manina" ("מה קפואה ידך הקטנה").
אריית המענה של מימי לרודולפו "Sì. Mi Chiamano Mimì" ("כן. מכנים אותי מימי").
דואט האהבה של השניים החותם את המערכה הראשונה "O soave fanciulla".
"Quando m'en vo' soletta" ("כשאני הולכת לי לבדי"), אריית הוואלס של מוזטה במערכה השנייה.
"Donde lieta uscì al tuo grido d'amore" ("אל המקום שאותו עזבה בחפץ לב למשמע קריאת אהבתך") - אריית הפרידה ששרה מימי לרודולפו לקראת סוף המערכה השלישית.
"Addio, dolce svegliare alla mattina" ("היי שלום, יקיצה מתוקה בבוקר") - קוורטט המושר על ידי שני הזוגות (רודולפו ומימי נפרדים בעוד מרצ'לו ומוזטה רבים בלהט).
הדואט "O Mimì, tu più non torni" ("הו, מימי, הלא תשובי עוד?") המושר בתחילת המערכה הרביעית על ידי רודולפו ומרצ'לו המתגעגעים לאהובותיהם.
"Vecchia zimarra" ("מעיל ישן") - אריה של קולינֶה, הנפרד ממעילו שאותו מתכוון למשכן על מנת להשיג כסף בעבור מימי הגוססת.
"Sono andati? Fingevo di dormire" ("האם כולם הלכו? השמתי עצמי ישנה") - וידוי אהבה אחרון של מימי כלפי רודולפו.
תזמור

פרט לזמרים הסולנים ולמקהלה, כוללת הפרטיטורה את הכלים הבאים:
כלי נשיפה מעץ: שני חלילים, פיקולו, שני אבובים, קרן אנגלית, שני קלרינטים, קלרינט-בס ושני בסונים.
כלי נשיפה ממתכת: ארבע קרנות, שלוש חצוצרות, שלושה טרומבונים וטרומבון-באס.
כלי פריטה: נבל.
כלי הקשה: טימפאני, תוף, משולש, מצילתיים, תוף צד, תוף באס, גלוקנשפיל, קסילופון, פעמוניות, כוסות נגינה.
כלי קשת: סקציות של כינורות ראשונים וכינורות שניים, ויולות, צ'לי וקונטרבסים.
כמו כן, נדרשים גם מספר נגנים על הבמה: ארבעה פיקולו בדו, שש חצוצרות בסי במול וששה תופי צד.
ראו גם

רנט - אופרת רוק המבוססת על האופרה.
רנט (סרט) - סרט קולנוע משנת 2005 המבוסס על האופרה.
נישואי פיגארו

נישואי פיגארו (באיטלקית: Le Nozze di Figaro Ossia la Folle Giornata - "נישואי פיגארו או היום המשוגע"), K.492, היא אופרה בופה (אופרה קומית, opera buffa) מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, אשר הצגת הבכורה שלה התקיימה בבורגתיאטר בווינה, אוסטריה ב-1 במאי 1786. היא אחת מהאופרות המצליחות ביותר של מוצרט מעולם, ונחשבת לאחת מאבני הבניין של הרפרטואר האופראי. הפתיחה לאופרה מוכרת ופופולרית ביותר ומנוגנת תכופות לבדה בקונצרטים רבים.
האופרה מבוססת על קומדיית תיאטרון מאת פייר בומרשה, Le mariage di Figaro מ-1784. המחזה היה המשך ל"הספר מסביליה" של בומרשה מ-1775, והליברטו לאופרה של מוצרט חובר תוך 6 שבועות ותורגם לאיטלקית בידי לורנצו דה פונטה.
היסטוריה

האופרה הייתה הראשונה בסדרה של שיתופי פעולה מוצלחים בין מוצרט לבין דה פונטה; הם המשיכו ויצרו יחד את דון ג'ובאני וכך עושות כולן. היה זה מוצרט שהביא את עותק המחזה של בומרשה לדה פונטה, וזה תרגם את המחזה, חיבר תוך 6 שבועות ליברטו באיטלקית, שפת האופרה הנפוצה דאז, והסיר את יסודות הסאטירה השנונים של הסיפור. רק לאחר ששכנע את הקיסר יוזף השני שהסצנות מעוררות המחלוקת (בין השאר מונולוג של פיגארו, שבו הוא מהרהר בעברו ותוהה, אם הרוזן אכן עולה מטבע הדברים עליו עצמו) הוסרו, ניתנה הרשות להציג את האופרה.
מוזיקה

הפתיחה לנישואי פיגארו אינה משתמשת במוזיקה באופרה עצמה, בניגוד לפתיחות אופרה רבות (כולל שתי האופרות האחרות בשיתוף הפעולה עם דה פונטה). המוזיקה של האריה של פיגארו, החותמת את המערכה ה-I של האופרה, Non piú andrai, משמשת כשיר הלכת האיטי המסורתי של משמר קולדסטרים הבריטי.
מוצרט "מחזר" את המוזיקה של Agnus Dei מתוך מיסת ההכתרה (Krönungsmesse, KV317) ב-Dove sono של הרוזנת (בסול מז'ור במקום הפה מז'ור המקורי). אותו מוטיב מופיע בקונצ'רטו לבסון המוקדם שלו (K.186e/K.191).
מוצרט מצטט את-Non piú andrai באופרה דון ג'ובאני, כציטוט מכוון. במסגרת העלילה של דון ג'ובאני, המוזיקה מנוגנת בידי להקת מוזיקאים, המשעשעים את ג'ובאני בארוחת הערב. הקטע מנוגן לאחר שתי יצירות אחרות, של מלחינים שונים ממוצרט (ויסנטה מרטין אי סולר וג'וספה סארטי), ובקטע השלישי אומר לפורלו, משרתו של דון ג'ובאני, כי את הקטע הזה הוא "מכיר יותר מדי". בנוסף, משחיל הוא את מוטיב האריה הזו באמצעו של קטע האנסמבל "Riposate, vezzose ragazze".
לדמותה של סוזנה ארבע אריות - אחת במערכה השנייה ("Venite, inginocchiatevi" מגרסת 1786 המקורית, והמחליפה שלה מהשחזור של האופרה ב-1789, "Un moto di gioia") ואחת במערכה הרביעית ("Deh, vieni, non tardar" המקורית מ-1786, המכונה לעיתים גם "שיר הוורדים", והמחליפה שלה מ-1789, "Al desio di chi t'adora").
דמויות

האופרות הקומיות האיטלקיות של מוצרט ידועות בדרמה מעורבבת הדמויות שלהן, בניגוד לפשטותן של אופרות משולש האהבה הטרגי בסגנון הבלקנטו והאופרות המאוחרות יותר. לגבי האופרה "נישואי פיגארו" הדבר נכון במיוחד, בשל ריבוי הדמויות הראשיות.
(ראה רשימת דמויות בתבנית המידע).
נהוג לחלק את הדמויות באופרה הקומית לדמויות "בופה", כלומר בעלות אופי קומי, מול דמויות "סריה", בעלות אופי רציני. אחד ממאפייני האופרה הוא בשמירה על החלוקה הזו, כאשר המשרתים (פיגארו וסוזנה) הם בעלי מאפייני בופה מובהקים, בעוד בני האצולה (הרוזן ובייחוד אשתו) הם דמויות סריה. עם זאת, השימוש הרב בהתחפשות, מאפיין כללי של האופרה הקומית במאה ה-18, מביא לכך שדמויות צריכות לשנות את אופיין ובהתאם את סגנון שירתן.
האופרה נושאת מסרים חברתיים ומצליחה להעביר בצורה קומית ביקורת על הבדלי המעמדות בתקופה בה נכתבה. "זכות הלילה הראשון" הייתה זכות מפוקפקת לפיה אצילים היו רשאים לשהות עם משרתות בלילה הראשון של נישואיהן. הרוזן למרות הבטחותיו שלא יעשה זאת מנסה בכל דרך לפתות את סוזנה. הליברטו והמוזיקה מראים את מצוקתה של סוזנה בנסיבות הללו. סוזנה ופיגארו אינם מוצגים ברמה מוסרית או שכלית נמוכה מהרוזן, אלא להפך. האופרה מציגה את הדרך בה הרוזן מנסה לנצל באופן גס את עליונותו המעמדית כדי לספק את תאוותיו. בסופו של דבר האישה המשרתת מתגלה כחכמה יותר מהגבר האציל ומצליחה להערים עליו להציל את כבודה.
נושא נוסף בו האופרה נושאת מסר חברתי  הוא המוסר הכפול של גברים מסוימים ממעמד האצולה באירופה. לאורך כל האופרה מודגש כי הרוזן קנאי לאשתו ורואה בחומרה כל בגידה שלה. בו בעת הוא מרשה לעצמו לבגוד בה. הליברטו רגיש למצב הבעייתי בו נמצאת הרוזנת אשר עדיין מקווה שבעלה יחזור לאהוב אותה ויפסיק לרדוף אחרי משרתות. מוצרט היטיב להבין זאת והלחין עבורה את האריות המרגשות ביותר.
הסיבוך בעלילה מגיע לשיא במערכה הרביעית ברצף של טעויות בזיהוי, האופרה מסתיימת בכך שהרוזן מבין שטעה ומבקש את סליחתה של הרוזנת.
בתרבות הפופולרית

בסרט "חומות של תקווה" מנגן אנדי דופרין (טים רובינס) במערכת הכריזה של כלא שושנק את דואט המכתב (sull'aria) של סוזנה והרוזנת מתוך המערכה השנייה. רד (מורגן פרימן) שהוא דמות מספרת אומר "אני לא יודע על מה בדיוק שרו שתי הנשים האיטלקיות האלו, האמת שאני לא רוצה לדעת, דברים מסוימים עדיפים להישאר בלי מילים".
בסרט "אני אוהב אותך פיליפ מוריס", רגע לפני שנכנס לבית המשפט כשהוא מתחזה לעו"ד, מזוהה ג'יי ראסל (ג'ים קארי) על ידי אחד המושבעים אותו רימה בעבר וכך מסתיימת הסצנה, תוך כדי ניגון אותו הקטע.
במחזמר "פנטום האופרה" מוצג קטע מתוך האופרה הדמיונית Il Muto, שהיא פרפרזה על נישואי פיגארו של מוצרט ואביר הוורד של שטראוס. בסרט "גברת דאוטפייר" סצנת הפתיחה כוללת ביצוע של חלק מהאופרה הספר מסיביליה במסגרת דיבוב של הדמות הראשית, דניאל, המגולמת בידי רובין ויליאמס.
בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "גאווה ודעה קדומה" מנגנת ושרה אליזבת את האריה של כירובינו "voi che sapete" כאשר המילים מתורגמות לאנגלית.
הנצחה

נונאטאק פיגארו באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה קרוי על שם היצירה (לצד אתרים סמוכים הקרויים על שם מוצרט ויצירותיו - הדום הקרח מוצרט, ומעבר האפנרׂ).
לקריאה נוספת

בנימין פרל, מוזיקה ממבט ראשון: אשנב לאופרה "נישואי פיגרו" מאת מוצרט, האוניברסיטה הפתוחה, 1987. (הספר בקטלוג ULI)
Charles Ford, Music, Sexuality and the Enlightenment in Mozart's Figaro, Don Giovanni and Cosi Fan Tutte, Ashgate, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
Nicholas Till, Mozart and the Enlightenment: Truth, Virtue, and Beauty in Mozart's Operas, W.W. Norton, 1993 (הספר בקטלוג ULI)
פלסטף (אופרה)

| --- | --- |
ציור של פלסטף, מאת אדוארד פון גרוצנר
ציור של פלסטף, מאת אדוארד פון גרוצנר
 מידע כללי
 מלחין:  ג'וזפה ורדי 
 לבריתן:  אריגו בויטו 
 תאריך יצירה:  1889 
 מבוסס על:  Henry IV 
 סוגה:  אופרה קומית-לירית 
 שפה:  איטלקית 
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  מלוכת הנרי הרביעי, 1399–1413
 מקום התרחשות העלילה:  וינדזור, אנגליה
 תפקידים
 סר ג'ון פלסטף (בריטון) - אביר שמן  פורד (בריטון) - אדם אמיד  אליצֶ'ה פורד (סופרן) - אשתו של פורד  נֵנֶטַה (סופרן) - ביתם של הפורדים  מֶג פֶּייג' (מצו סופרן)  גב' קְוִויקְלִי (קונטרה אלט)  פֶנטוֹן (טנור) - אחד ממחזריה של ננטה  דוקטור קאיוּס (טנור)  ברדולפו (טנור) - מתומכי פלסטף  פיסטולה (בס) - מתומכי פלסטף  בעלי אכסניה, משרת אישי של פלסטף (שותקים)
 
פַלְסְטַף (Falstaff), היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית של אריגו בויטו על פי המחזות נשות וינדזור העליזות, הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי הרביעי, חלק שני מאת שייקספיר. אחרי מקבת' ואותלו, זוהי האופרה השלישית אותה חיבר ורדי למחזה של שייקספיר. זוהי האופרה האחרונה שחיבר ורדי שנכתבה בהיותו בשנות השמונים לחייו. אופרה זו היא הקומדיה השנייה והאחרונה מבין 28 האופרות שחיבר.
הופעת הבכורה התקיימה ב-9 בפברואר 1893 בתיאטרון לה סקאלה במילאנו.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה

סר ג'ון פלסטף, מוקף בבני לווייתו ברדולפו ופיסטולה. דוקטור קאיוס נכנס ומאשים אותם בשוד, אך פלסטף, המודאג כיצד ישלם את חובו לבעל הפונדק, מסלקו מעל פניו. פלסטף מוסר לברדולפו ופיסטולה שני מכתבים זהים הממוענים לגב' פורד ולגב' פייג', בהם הוא מביע את אהבתו ולכל אחת מהן בנפרד, כאשר הוא אינו חומד אלא את ממון בעליהן. פיסטולה וברדולפו מסרבים להעביר את המכתבים לתעודתם בטענה כי מעשה זה נוגד את ה"כבוד". פלסטף מזלזל בהם ואומר כי "כבוד" אינו נחשב בעיניו (L'onore! Ladri! Voi state ligi all’honor vostro, voi, כבוד! נבלים שכמותכם! הכבוד כובל אתכם..) ומגרש אותם מעל פניו.
אליצ'ה ומֶג מקבלות את מכתביו של פלסטף ומשוות אותם. בעצה אחת עם גב' קוויקלי הן מחליטות לנקום בו. באותו הזמן מגיע פורד שהוזהר מפני כוונותיו של פלסטף על ידי ברדולפו ופיסטולה, ומצטרף לנשים בתאוות הנקם. פנטון וננטה מוצאים עצמם לבד, ומתוודים על אהבתם זה לזה. הנשים חוזרות לבית ומטילות על גב' קוויקלי לארגן פגישה בין אליצ'ה לפלסטף. הגברים מגיעים וברדולפו ופיסטולה משתכנעים להציג את פורד לפני פלסטף בשם בדוי.
תקציר העלילה > מערכה שנייה

ברדולפו ופיסטולה חוזרים בשליחות פורד, ומעמידים פנים כאילו הם רוצים לחזור לפלסטף, ומכריזים על בואה של גב' קוויקלי. קוויקלי מוסרת לפלסטף כי אליצ'ה מזמינה אותו לביתה בין שתיים לשלוש. מר פורד נכנס ומציג עצמו כמר פונטנה. הוא מבקש את פלסטף לסייע לו בפיתוי אישה בשם אליצ'ה פורד תמורת כסף. פלסטף מסכים, ומספר ל"פונטנה" כי הוא בדרך לפגישה עם המדוברת. פורד זועם (È sogno o realtà?, הזהו חלום או מציאות?).
הנשים מתכננות את הנקמה (Gaie Comari di Windsor, נשות וינדזור העליזות), ומעמידות סל בחדר. גב' קוויקלי מכריזה על בואו של פלסטף, והנשים מלבד אליצ'ה מתפזרות. פלסטף פותח בדברי חיזור בספרו על ההיסטוריה המפוארת שלו (Quand'ero paggio del Duca di Norfolk, כשהייתי הדוכס מנורפוק). גב' קוויקלי קוטעת אותו עד מהרה ומודיעה על בואו של מר פורד. הנשים עוזרות לפלסטף להתחבא בתוך הסל. פורד וחבריו באים לתפוס את פלסטף על חם, ושומעים קול נשיקה מאחורי מסך הנמצא בחדר. פורד הזועם מסיט את המסך ומגלה לתדהמתו את פנטון וננטה מתנשקים. מאחר שהבטיח את ננטה לד"ר קאיוס, משלח פורד את פנטון בכעס, וממשיך לחפש אחר פלסטף. הנשים מורות למשרתים להשליך את תוכן הסל מן החלון, וכך מושלך פלסטף אל תוך התעלה לקול המון מלגלג.
תקציר העלילה > מערכה שלישית

פלסטף המדוכדך מכישלונו מטביע את יגונו בבקבוק יין. גב' קוויקלי מופיעה, ומוסרת לו מסר מאליצ'ה, המאשים את המשרתים בביזיון שחווה, ומבקש אותו להפגש עימה שוב. הפעם נקבע מקום המפגש הרחק מן הבית - ביער וינדזור ליד האלון של הרן הצייד - הצייד השחור. פלסטף מתבקש להגיע מחופש לצייד ולפגוש את גב' פורד בחצות הליל. פלסטף נכנס לפונדק, ואליצ'ה, ננטה ומג, מתכננות את המפגש - ננטה תתחפש למלכת הפיות וקוויקלי לנזירה. הגברים אף הם מתכננים - מר פורד וד"ר קאיוס מסכמים כי בערב יוכרזו אירוסיה של ננטה לד"ר קאיוס שיהיה מחופש לנזיר. אולם גב' קוויקלי שומעת את תוכניתם.
פנטון מגיע ושר על אהבתו לננטה (Dal labbro il canto estasiato vola), שמופיעה אף היא ועונה לו בשירה. אליצ'ה ופלסטף מגיעים, ופלסטף לתנות אהבים עם אליצ'ה, אלא שאז יוצאת "מלכת הפיות" עם פמלייתה והם מתחילים להוכיח ולהתעלל בפסלטף. פלסטף מתחנן לרחמים, ומבטיח להיטיב את דרכיו, אך לפתע מזהה את אפו האדום של ברדולפו. המסכות מוסרות, ופלסטף מקבל את המהתלה ברוח טובה. פורד מודיע על הפתעה ומציג זוג העומד להנשא: השניים מחופשים לנזיר ופיה. אליצ'ה אף היא מציגה זוג - גם הוא מחופש. ד"ר קאיוס נדהם לגלות כי בת זוגו היא איננה אחרת מאשר ברדולפו, שלבש אותה תחפושת כננטה. פורד מחליט לתת את הסכמתו לנישואי הזוג שהציגה אליצ'ה - פנטון וננטה. פלסטף מוביל את כולם בפוגה: Tutto nel mondo è burla... Tutti gabbati!, כל העולם מהתלה! אלו הן המילים האחרונות באופרה האחרונה של ורדי.
פלסטף בישראל

פלסטף הוצגה לראשונה באופרה הישראלית ב-5 באוקטובר 1998. בשנת 2007 ביקר אנסמבל של תיאטרון מריאינסקי עם המנצח ואלרי גרגייב מרוסיה וביצע סיבוב הופעות של האופרה, במסגרת בית האופרה הישראלית.
מוצרט וסליירי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  רימסקי-קורסקוב
 לבריתן:  אלכסנדר פושקין 
 תאריך יצירה:  1897 
 מבוסס על:  מוצרט וסליירי 
 סוגה:  אופרה רוסית
 שפה:  רוסית
 מספר מערכות:  1
 זמן התרחשות העלילה:  המאה ה-16
 מקום התרחשות העלילה:  אוסטריה, העיר וינה
 תפקידים
 A blind fiddler  Mozart  Salieri 
 
שליאפין ושקאפר 1898
מוצרט וסליירי (ברוסית: Моцарт и Сальери) היא אופרה במערכה אחת בשתי תמונות מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב, שנכתבה ב-1897 על פי לברית רוסית שנלקחה כמעט מילה במילה מדרמת השירה של אלכסנדר פושקין משנת 1830 באותו השם.
הסיפור עוקב אחר האגדה האפוקריפית לפיה אנטוניו סאליירי הרעיל את וולפגנג אמדאוס מוצרט מתוך קנאה במוזיקה של האחרון. רימסקי-קורסקוב שילב ביצירה ציטוטים מהרקוויאם של מוצרט ומדון ג'ובאני. ריצ'רד טארוסקין הציב את האופרה הזו בהקשר ההיסטורי של התפתחות המסורת הריאליסטית באופרה הרוסית.