stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמחותפ
פועלו ותפקידיו > כהונה

אמחותפ נשא בתפקיד ה"חֶרי חֶבּ הֶר טֶפּ" (מילולית: הכהן הדרשן הראשון), כאשר כהונתו קושרה לאל השמש רא. לנושא תפקיד זה יוחס כח מקשר בין המלך לבין הכוחות העליונים, וחלק מתפקידו היה לשמש כמעין אורקל. בנוסף היה לכהנים בתפקיד החרי חב תפקיד מרכזי בטקסים רבים, ביניהם דקלום תפילות בפולחנים, וביצוע חלק מטקסי החניטה. פפירוס ווסטכר מתקופת הממלכה התיכונה מתאר מעשי ניסים שעשה החרי חב של המלך דז'וסר, כאשר ככל הנראה הכוונה לאמחותפ.
מיתוסים ופולחן > אל הרפואה

החל מהתקופה הפרסית (525 לפנה"ס ואילך), נמנה אמחותפ בכתובים על אלי מצרים העתיקה, אך כבר בתקופות מוקדמות הרבה יותר היה לו מעמד מיתולוגי, אלילי למחצה. כתובים קדומים מתייחסים אליו כאמחותפ בנו של פְּתַח (היה האל הראשי של ממפיס, בורא העולם). עלייתה של הממלכה החדשה (1580 לפנה"ס) לוותה בהתעוררות דתית ובפולחן של ישויות מיתיות וגיבורים, פרט לאלים העיקריים. בתקופה זו נבנו הרבה מקדשים גדולים ומפוארים לאלים, מקדשים ששירתו בעיקר את המלכים והאצילים, ויצרו צורך בקרב פשוטי העם לדמויות פולחניות נגישות יותר. דמותו המיתית של אמחותפ היא אחת מהדמויות הללו. פסלים מתקופה הזו (ראו התמונה בפתיחת הערך) מתארים אותו בדרך כלל כאדם ללא סממני אלוהות, יישוב על כיסא, ובידו פפירוס.
בתקופה הפרסית גדל מעמדו של אמחותפ למעמד אל מן המניין, ונבנו לכבודו מקדשים. מקדש גדול נבנה בממפיס, ("האסקלפיון" ביוונית) ושימש גם כבית חולים ובית ספר למאגיה ורפואה. מקדש אחר נבנה באי פִילַאי, וחלקים ממנו עודם קיימים כיום.
אומנות מהתקופה הפרסית והתלמיית מתארת אותו יחד עם אלים כמו אוסיריס, איזיס, חנום ועוד, המקיפים את המלך. בציורים ופסלים מתקופה זו הוא מתואר כאדם גבוה, לעיתים אוחז ב"ענח'", סמל החיים, ובחלק מהמקומות מוצמד לסנטרו זקן מלאכותי המסמן אלוהות. בכתובים הוא מתואר כ"אל המשגיח על החולים", וכ"אל הקדוש המעניק בנים לזה אשר הם נחסכו ממנו". במקומות מסוימים התמזגה דמותו עם דמות אמנחותפ בן חפו (יוונית: אמנופיס), ארכיטקט וכוהן בתבאי מהמאה ה-14 לפנה"ס שגם דמותו נהפכה לדמות אל. במקדש הגדול של חתשפסות בדיר אל-בחרי יש מבנה שכתובות הקיר בו (ככל הנראה מהמאה ה-2 לספירה) מעידות ששימש כבית הבראה שהוקדש לפולחן אמחותפ ואמנחותפ.
הפולחן של דמותו נמשך גם במשך התקופה הרומית במאות הראשונות לספירה, במקביל להתפשטות הנצרות שלבסוף גרמה להיעלמותה המוחלטת של דת מצרים העתיקה.
מיתוסים ופולחן > אסטלת הרעב והקישור לדמותו של יוסף המקראי

אסטלת הרעב היא אסטלה באי סהל שבאזור אסואן, המתארת אירוע על שבע שנות רעב במצרים. האסטלה מתוארכת לתקופת מצרים התלמיית, אם כי יש הסבורים כי מקורה קדום הרבה יותר, ויש לשייך אותה לתקופת השושלת השלישית.
כתובת החקוקה בסלע, מספרת על שבע שנות רעב קשה שנגרמו במצרים בגלל שבע שנים בהן היה מפלס הנילוס נמוך והוא לא יכל לשמש להצפת שטחים חקלאיים (מחזוריות ההצפות של הנילוס היוותה יסוד עיקרי בחקלאות, בתרבות ובפולחן במצרים העתיקה). ג'וסר פנה לאמחותפ וכהניו לעצה. לאחר מחקר והיוועצות, נענה המלך על ידי אחד מכהניו של אמחותפ כי הנילוס נשלט על ידי האל חְנוּם בעל ראש האייל, שמושבו באי יב. במסגרת מחקרו של אמחותפ הופיע האל בחלומו והבטיח להשיב את השפע לממלכה. הרעב הסתיים, וכאות תודה פיאר המלך את מקדשו של חנום והעניק לו מתנות ואדמות.
קווי דמיון מסוימים לסיפור יוסף המקראי (שבע שנות הרעב והתפקיד שמילא אמחותפ בפתרון, דמות יוסף כמשנה למלך, הענקת האדמה לכהנים) גרמו להיסטוריונים מסוימים לזהות את דמות יוסף שבמקרא עם אמחותפ שבכתובים המצריים. למרות זאת, בין תקופות חייהם המשוערות, מפרידה תקופה של כאלף שנים, שחוקרים אלו טוענים שהיא מעידה על טעות מהותית בתארוך.
הנצחה ומורשת

הר אימהותפ בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אמחותפ, וזאת לצד אתרים רבים אחרים שנקראו על שמם של חלוצים בתחום הרפואה.
לקריאה נוספת

דניאל משה לוי ויוסף רוטשטיין, מקרא וארכאולוגיה, הוצאת בני רחל, ירושלים תשס"ט, עמ' 5–8.
הערות שוליים

1 2  על אמחותפ באתר Tour Egypt (באנגלית).
↑  על רפואה במצרים העתיקה באתר Egyptology Online (באנגלית).
↑  כתבה על הפפירוס באתר Cyber Museum of Neurosurgery (באנגלית)
↑  כתבה באתר Egyptology Online (באנגלית).
1 2  Hurry Jamieson B.(1926) Imhotep
↑  אסטלת הרעב, על פי תרגום לגרמנית של גינתר רדר, אוניברסיטת ינה, 1923 (באנגלית).
↑  בראשית פרק מ"א, וכן בראשית פרק מ"ז י"ג-כ"ו
↑  הר אימהותפ באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007373102705171  PLWABN: 9810607681305606  BNC: 000279512  BNE: XX4948806  BnF: cb119944761 (data)  GND: 118555529  ISNI: 0000 0000 4480 8942  LCCN: no2005090540  NTA: 070973075  SUDOC: 096159073  ULAN: 500125211  VIAF: 59875989   WorldCat (עם VIAF): 59875989 
פפירוס אדווין סמית': העמודים השישי והשביעי. הטקסט עוסק בפגיעת פָּנים קשה
אסטלת הרעב
גרגור פישר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בדצמבר 1953 (בן 71) גלאזגו, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון המלכותי של סקוטלנד  Barrhead High School 
 מספר צאצאים:  3 
 פרופיל ב-IMDb
 
גרגור פישר (באנגלית: Gregor Fisher; נולד ב-22 בדצמבר 1953) הוא שחקן וקומיקאי סקוטי. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד הראשי בסדרה הקומית "Rab C. Nesbitt", דמות אותה גילם החל מהפרק הראשון בסדרה בשנת 1988. עוד שיחק בסרטי קולנוע כגון "אהבה זה כל הסיפור", "לאסי" ו-"Wild Target".
ביוגרפיה

פישר נולד במנטסטרי בקלקמננשייר שבסקוטלנד. אחרי מות אימו גדל באדינבורו, בלנגהולם ובינלסטון, ולמד בבית הספר התיכון בארהד. הוא למד משחק באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה בגלאזגו, אבל לא סיים את לימודיו.
פישר עבד עם הקומיקאי הסקוטי ריקי פולטון בתוכנית המערכונים שלו "Scotch and Wry" (ששודרה בערוץ BBC One Scotland בלבד). קומיקאי סקוטי נוסף שעבד איתו היה הקטור ניקול בדרמה "Just a Boys' Game" של ה-BBC משנת 1979.
בהמשך הופיע פישר בסרטו של מייקל רדפורד "1984" וגילם את פרסונס, השכן של ויסטון סמית'. ב-1988 שיחק בתפקיד ראשי בדרמה הדוקומנטרית "Silent Mouse" על תהליך היצירה של מזמור חג המולד "לילה שקט, לילה קדוש". באותה שנה הופיע בתפקיד קמע (בדמות שוטר מהתקופה הוויקטוריאנית) בסרט "תעלומה ללא רמז" בכיכובם של מייקל קיין ובן קינגסלי.
תפקידו הידוע ביותר הוא בדמות ראב סי נסביט בסיטקום באותו שם, שהוא ספין אוף של תוכנית המערכונים "Naked Video" של ערוץ BBC2, שבה הופיעה במקור הדמות של נסביט.
בשנים 1994 ו-1995 שיחק פישר בתפקיד הראשי בסדרה "The Tales of Para Handy" של ה-BBC, בה התאחד שוב עם ריקי פולטון. ב-1999 הופיע פישר בסיטקום "Brotherly Love" וב-2002 שיחק בסיטקום "Snoddy". עוד הופיע יחד עם איאן גלן בסרט הטלוויזיה "Kidnapped".
בשנת 2000 הופיע פישר בעיבוד של ה-BBC לסדרת הרומנים "גורמנגאסט". ב-2006 כיכב בתפקיד ראשי בדרמה "Missing" בהפקת SMG Productions. אם כי המותחן שודר רק בנובמבר 2008. בנובמבר 2006 כיכב בתפקיד סבא פוטס במחזמר "צ'יטי צ'יטי בנג בנג" בהפקה שרצה שלושה חודשים באדינבורו. ב-2007 גילם את מר באמבל בעיבוד של ה-BBC לרומן "אוליבר טוויסט".
ב-2003 שיחק פישר בסרט הקומדיה הרומנטית "אהבה זה כל הסיפור" וגילם את דמותו של האמרגן של אגדת הרוקנרול המזדקן בילי מאק (ביל ניי). ב-2004 שיחק בתפקיד סולניו בסרטו של מייקל רדפורד "הסוחר מוונציה".
ב-28 בפברואר 2008 עלתה לשידור בערוץ BBC2 הסדרה הקומית "Empty" בכיכובו של פישר. ב-23 בדצמבר 2008 גילם שוב את דמות של ראב סי נסביט בפרק ספיישל לחג המולד.
ב-2015 יצאה לאור האוטוביוגרפיה של פישר "The Boy from Nowhere". במקביל עם פרסום הספר שודרה בערוץ BBC One Scotland תוכנית תיעודית בשם "In Search of Gregor Fisher", שעקבה אחרי פישר וסופרת הצללים שלו מלאני ריד במהלך התחקיר שלהם עבור הספר.
פילמוגרפיה

| קולנוע> שנה | קולנוע> שם | קולנוע> שם באנגלית | קולנוע> תפקיד | קולנוע> הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983 | זמן אחר, מקום אחר | Another Time, Another Place | ביל (Beel) |  |
| 1984 | 1984 | Nineteen Eighty-Four | פרסונס |  |
| 1985 | אומלל אבל אתך | The Girl in the Picture | ביל |  |
| 1987 | תשוקות באפריקה | White Mischief | מקפרסון |  |
| 1988 |  | To Kill a Priest |  |  |
| 1988 | תעלומה ללא רמז | Without a Clue |  |  |
| 2003 | אהבה זה כל הסיפור | Love Actually | ג'ו |  |
| 2004 | הסוחר מוונציה | The Merchant of Venice | סולאניו |  |
| 2005 | לאסי | Lassie | מאפס |  |
| 2010 | מטרה פראית | Wild Target | מייק |  |
| 2016 |  | Whisky Galore! | מקרון |  |

טלוויזיה
| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| 1977 | רוב רוי | Rob Roy | דיק | סדרת טלוויזיה (2 פרקים) |
| 1978 |  | The Tomorrow People | היילנדר | בפרק "The Fighting Spirit" |
| 1978–1979 |  | Play for Today | ג'ורג'י / טנזה | סדרת טלוויזיה (2 פרקים) |
| 1980 |  | Square Mile of Murder | טוני קונל | בפרק "The Human Crocodile" |
| 1978–1980 |  | Scotch & Wry | תפקידים שונים | סדרת טלוויזיה |
| 1982 |  | Crown Court | אריק מולינס | בפרק "Too Bad for Tobias" |
| 1982–1984 |  | Foxy Lady | הקטור רוס | סדרת טלוויזיה (12 פרקים) |
| 1986 |  | Scotch & Wry | תפקידים שונים |  |
| 1986 |  | Boon | טום מקגירי | בפרק "Fools Rush In" |
| 1986 |  | Naked Video | תפקידים שונים | עונה ראשונה |
| 1986 |  | Blood Red Roses | אלכס מקגיגן | סדרת טלוויזיה (3 פרקים) |
| 1987 |  | Double Scotch & Wry | תפקידים שונים | אוסף וידאו |
| 1987 |  | Dramarama | אלברט פיקרד | בפרק "Stan's First Night" |
| 1990 |  | Silent Mouse | פרנץ גרובר | סרט טלוויזיה |
| 1990 |  | Triple Scotch & Wry | תפקידים שונים | אוסף וידאו |
| 1990 | צ'אנסר | Chancer | נורמן אטווד | בפרק "Killing Floor", ו-"Hazard" |
| 1994 |  | A Christmas Night with the Stars | ראב סי נסביט | 25 בדצמבר 1994 |
| 1994–1995 |  | The Tales of Para Handy | פארה הנדי | סדרת טלוויזיה (9 פרקים) |
| 1995 |  | Saturday Disney |  | 25 במרץ 1995 |
| 1995 | חטוף | Kidnapped | גאלסן | סרט טלוויזיה |
| 1995–1997 |  | The Baldy Man | באלדי | 2 עונות; 13 פרקים |
| 1999 |  | Brotherly Love | הקטור רוברטסון | עונה ראשונה |
| 2000 | גורמנגאסט | Gormenghast | הזבוב | סדרת טלוויזיה |
| 2000 | ילדי המסילה | The Railway Children | פרקס | סרט טלוויזיה |
| 2001 | ניקולס ניקלבי | The Life and Adventures of Nicholas Nickleby | מר סקווירס | סרט טלוויזיה |
| 2002 |  | Snoddy | סנודי | תפקיד ראשי |
| 2005 |  | Kidnapped | ג'יימס סטיוארט | סרט טלוויזיה |
| 2006 |  | Missing | סמל בילוש דאג דובאל | מיני-סדרה |
| 2007 | אוליבר טוויסט | Oliver Twist | מר באמבל | מיני-סדרה |
| 2008 |  | Empty | ג'קי אלן | עונה ראשונה; 6 פרקים |
| 2012 |  | Love Life | ויל | סדרת טלוויזיה (3 פרקים) |
| 1988–1999;  2008–2014 |  | Rab C. Nesbitt | ראב סי נסביט | 10 עונות |
| 2018 | תעלומת האלפא ביתא | The ABC Murders | דקסטר דולי | מיני-סדרה |
הערות שוליים

↑  "Glasgow on Film: Gregor Fisher". www.glasgowonfilm.com. אורכב מ-המקור ב-25 במאי 2015. נבדק ב-27 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Overview of Gregor Fisher
↑  רחל נאמן, ביקורת קולנוע - 1984 - גורדון, תל אביב, כותרת ראשית, 12 בדצמבר 1984
מאיר שניצר, סרט- ככה זה, כשמבטיחים לאלמנה "1984", חדשות, 10 בדצמבר 1984
עתיד מן הנפטלין - "1984" (אנגליה), "העולם הזה", גיליון 2467 מ-12 בדצמבר 1984, עמוד 31
↑  תמר גלבץ, קולנוע - שמפאניה ואוכמניות "תשוקות באפריקה' (בריטניה, 1987), במאי: מייקל רדפורד, שחקנים: גרטה סקאצ'י, צ'ארלס דאנס, ג'ים אקלנד, שרה מיילס, ג'ון הארט, ג'ראלדין צ'אפלין, ריי מקאנלי, טרבור האווארד, סוזאן פליטווד, כל העיר, 9 בספטמבר 1988
↑  "Love Life". 15 במרץ 2012 – via IMDb. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1026447925  ISNI: 0000 0001 3289 9549  MusicBrainz: dd2b764c-65f7-4a32-aed0-1c71e56d5e3d  VIAF: 262555677   WorldCat (עם VIAF): 262555677
באו דאי, קיסר וייטנאם

באו דאי (22 באוקטובר 1913- 30 ביולי 1997) (וייטנאמית: Bảo Đại; משמעות: "שומר הגדולה"), נולד נוין פוש-ונה-תואי (וייטנאמית: Nguyễn Phúc Vĩnh Thụy) היה המונרך האחרון בהיסטוריה לשרת בתור קיסר וייטנאם משושלת הקיסרות האחרונה של המדינה, נוין. בין השנים 1926–1945 הוא שימש כקיסר אנאם (החלקה המנהלית של מרכז וייטנאם של ימינו בתוך הודו-סין הצרפתית). היפנים הדיחו את הממשל וישי צרפת במרץ 1945 ואז קבעו שליטה על וייטנאם דרך ממשלת בובות בראשות באו דאי. בשלב זה הוא שינה את שמה של אנאם למדינתו "קיסרות וייטנאם". הוא הורה על סיום שלטון הכס הקיסרי באוגוסט 1945 כשיפן נכנעה. משנת 1949 עד 1955, היה באו דאי ראש מדינת וייטנאם (דרום וייטנאם). באו דאי ספג ביקורת על כך שהוא קשור קשר הדוק מדי עם צרפת ובילה חלק ניכר מזמנו מחוץ לווייטנאם. ראש הממשלה נו דין דים הפיל אותו מכוחו בסופו של דבר בהצבעת משאל עם בשנת 1955. מאז הפלתו חי באו דאי בגלות.
תולדות חייו בשלטון > שנותיו הראשונות

באו דאי נולד ב-22 באוקטובר 1913 וקיבל את שמו של הנסיך נוין פוש-ונה-תואי (阮福永 瑞) בארמון דואן-טראנג-ווין, חלק ממתחם העיר האסורה הסגולה בהואה, בירת וייטנאם. לימים ניתן לו השם נגון וואן תי. אביו היה הקיסר קאי דין, אמו הייתה אשתו השנייה של הקיסר, טו קונג, ששמה שונה ל-'דואן הוי' עם נישואיה בשנת 1913. היא החזיקה בתארים שונים לאורך השנים שהצביעו על דרגתה במעמד העליון, עד שבסופו של דבר הפכה לקיסרית האלמנה בשנת 1933.
וייטנאם נשלטה מהו על ידי שושלת נוין מאז 1802. ממשלת צרפת, שהשתלטה על האזור באזור בסוף המאה ה-19, חילקה את וייטנאם לשלושה אזורים: חסותיהם של אנאם וטונקין ובנוסף המושבה קוצ'ינצ'ינה. לשושלת נוין ניתן שלטון נומינלי של אנאם. בגיל תשע נשלח הנסיך נוין פוש-ונה-תואי לצרפת כדי להתחנך במכון לחקר המדינה בפריז. ב-8 בינואר 1926, הוא הפך לקיסר לאחר מות אביו ולקח את השם באו דאי ("שומר הגדולה").למרות לקיחת השם ומות אביו הוא עדיין לא עלה על כס המלוכה וחזר לצרפת להמשיך את לימודיו.
תולדות חייו בשלטון > נישואין

ב-20 במרץ 1934, בגיל 20, בעיר הקיסרית בהואה, התחתן באו דאי עם מארי-תרזה נוין הו-טן-לאן (נפטרה ב-15 בספטמבר 1963, שבריגאנק, צרפת), פשוטי משפחה ממשפחה רומאית-קתולית עשירה. לאחר מכן ניתן לה השם נאם פונג נאמן (כיוון דרום). לזוג נולדו חמישה ילדים: נסיך הכתר באו לונג (4 בינואר 1936 - 28 ביולי 2007), הנסיכה פונג מאי (נולדה ב-1 באוגוסט 1937), הנסיכה פונג לין (נולדה ב-3 בנובמבר 1938), הנסיכה פונג דאנג (נולדה ב-5 בפברואר 1942), והנסיך באו טאג (9 בדצמבר 1943 - 15 במרץ 2017). נאם פונג קיבלה את תואר הקיסרית בשנת 1945.
תולדות חייו בשלטון > עצמאות וירידה מהכס

ערך מורחב: הקיסרות הווייטנאמית
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, בד בבד עם פלישת גרמניה הנאצית לצרפת, יפן הקיסרית השתלטה על הודו-סין הצרפתית. אמנם לא הוציאו את הממשל הקולוניאלי הצרפתי, אך שלטונות הכיבוש כיוונו את המדיניות מאחורי הקלעים במקבילה של צרפת של וישי.
היפנים הבטיחו לא להתערב בשלטון הקיסרי בהואה, אך בשנת 1945, לאחר שהדיחו את הצרפתים, הכריחו היפנים את באו דאי להצהיר על עצמאות וייטנאמית כחברה ב"מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי". המדינה הפכה אז לקיסרות הווייטנאמית. ליפנים היה קלף מיקוח, הנסיך סינג דה, שהמתין לעלות לשלטון למקרה שידרש "חיסולו" של הקיסר באו דאי.
יפן נכנעה לבעלות הברית באוגוסט 1945 והוייט מין בהנהגתו של הו צ'י מין כוון להשתלט על וייטנאם הקיסרית. בשל עמדתו הפוליטית הפופולרית נגד הצרפתים והרעב משנת 1945, הצליח הו לשכנע את באו דאו להתנער מהכס ב-25 באוגוסט 1945, והעביר את השלטון להו, אירוע שהגדיל מאוד את הלגיטימיות של הו בעיני העם הווייטנאמי באו דאי מונה ל"יועץ העליון" של הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם בהאנוי. באו הכריז על עצמאות צפון וייטנאם ב-2 בספטמבר 1945, אך הודח על ידי הצרפתים בנובמבר 1946. לאחר מלחמת הודו-סין הראשונה לעצמאות וייטנאם הו לקח את הכוח לידיו.
תולדות חייו בשלטון > שיבה לכוח ומלחמת העצמאות בווייטנאם

עם ירידתה של וייטנאם לעימות מזוין - פלגים יריבים התעמתו זה בזה וגם עם הצרפתים הנותרים - עזב באו את וייטנאם לאחר כמעט שנה כיועץ העליון של ממשלת הו צ'י מין, המתגורר בהונג קונג ובסין. הצרפתים שכנעו אותו לחזור בשנת 1949 לכהן כ"ראש מדינה" (quốc trưởng), לא כ"קיסר" (Hoàng Đế). עם זאת הוא חזר במהרה לצרפת, והפגין התעניינות מועטה בענייני ארצו כאשר האינטרסים האישיים שלו לא היו מעורבים ישירות.
הניצחון הקומוניסטי בסין בשנת 1949 החזירה לתחייה של הונו וכוחו של הוייט מין. ארצות הברית הרחיבה את ההכרה הדיפלומטית לממשלתו של באו על דרום וייטנאם במרץ 1950, זמן קצר לאחר שהמדינות הקומוניסטיות הכירו בממשלתו של הו בצפון. פרוץ מלחמת קוריאה ביוני הביאה לסיוע צבאי אמריקני ולתמיכה פעילה במאמץ המלחמתי הצרפתי בהודו-סין. אולם המלחמה בין הכוחות הקולוניאליים הצרפתים לוויט מין נמשכה והסתיימה בשנת 1954 זמן קצר לאחר ניצחון מרכזי של הוייט מין. עסקת השלום ב-1954 בין הצרפתים לוויט מין, המכונה הסכמי ז'נבה, כללה חלוקה של המדינה הווייטנאמית לאזורים בין צפון ודרום.
באו עבר לפריז, אך נשאר "ראש המדינה" של דרום וייטנאם, ומינה את נו דין דיים כראש ממשלה.
תולדות חייו בשלטון > ההפלה השנייה מהכוח

בשנת 1955 קרא נו דין דיים למשאל עם להסרת באו דאי ולהקים רפובליקה עם דיים כנשיא. הקמפיין שהוביל לקראת משאל העם נקבע בהתקפות אישיות נגד הקיסר לשעבר, אשר לתומכיו לא היו שום אמצעים להפריך אותם מאז נאסר קמפיין למען באו דאי.
בכל מקרה, משאל העם ב-אוקטובר 23 נתגלה כמרומה ושקרי, והתוצאות הרשמיות הראו תוצאה בלתי מתקבלת על הדעת של 98.9% לטובת רפובליקה, בעוד שהיו גם עדויות למילוי קלפי בקלפי: מספר הקולות לרפובליקה בסייגון עלה על מספר הבוחרים הרשום בסך 155,025, בעוד שמספר הקולות הכללי עלה על סך המצביעים הרשומים ב־449,084, ומספר ההצבעות לרפובליקה עלה על סך המצביעים הרשומים ב-386,067.
גלות

בשנת 1957, במהלך ביקורו באזור אלזס, הוא פגש את כריסטיאן בלוך-קרסנאק עמה ניהל רומן במשך מספר שנים. קשר זה הוליד את ילדו האחרון, פטריק אדוארד בלוך, שעדיין חי באלזס בצרפת. בשנת 1972 פרסם באו דאי הצהרה פומבית מהגלות, ופנה לעם הווייטנאמי על פיוס לאומי (מלחמת וייטנאם עדיין אירעה), ובו נאמר "הגיע הזמן לשים סוף למלחמת האחים ולהתאושש סוף סוף בשלום ובסדר". לעיתים שמר באו דאי מגורים בדרום צרפת, ובמונקו, שם הפליג לעיתים קרובות ביאכטה הפרטית שלו, מהגדולות בנמל מונטה קרלו.
על פי הדיווחים, עדיין השפיע רבות בקרב דמויות פוליטיות מקומיות בווייטנאם. הממשלה הקומוניסטית של צפון וייטנאם שלחה נציגים לצרפת בתקווה שבאו דאי יהפוך לחבר בממשלת קואליציה שעשויה לאחד את וייטנאם, בתקווה למשוך את תומכיו באזורים שבהם הוא עדיין השפיע. כתוצאה מפגישות אלה צוטט באו בפומבי נגד נוכחותם של חיילים אמריקנים בשטחה של דרום וייטנאם, והוא מתח ביקורת על משטרו של הנשיא נג'ן וואן טאיו בדרום וייטנאם. הוא קרא לכל הסיעות הפוליטיות ליצור ממשלה חופשית, נייטרלית ושוחרת שלום שתפתור את המצב המתוח שהתחיל להיווצר במדינה.
בשנת 1982 ביקרו באו דאי, אשתו מוניק, ובני משפחה מהאימפריה לשעבר של וייטנאם בארצות הברית. סדר יומו היה לפקח ולברך על טקסי הדת הבודהיסטים בקהילות הווייטנאמיות-אמריקאיות בקליפורניה.
לאורך חייו של באו בווייטנאם ובצרפת, הוא נשאר לא פופולרי בקרב האוכלוסייה הווייטנאמית הכללית מכיוון שהוא נחשב לבובה פוליטית עבור המשטר הקולוניאליסטי הצרפתי, בגלל היעדר כל סוג של כוח פוליטי, ושיתוף הפעולה שלו עם הצרפתים ועבור פרו-אידיאלים צרפתיים. הקיסר לשעבר הבהיר, עם זאת, כי שלטונו היה קרב תמידי לאיזון בין שמירת המלוכה לבין שלמות האומה לעומת הבשלות לשלטונות צרפת. בסופו של דבר השלטון התרחק מדמותו למחנות אידאולוגיים ומול השפעותיו המוערכות של דיים על סיעות בתוך האימפריה.
גלות > מוות

באו דאי נפטר בבית חולים צבאי בפריז, צרפת, ב-30 ביולי 1997. הוא נקבר בבית הקברות דה פאסי. לאחר מותו, בנו הבכור, יורש העצר באו לונג, ירש את תפקיד ראש שושלת נוין. נסיך הכתר באו לונג נפטר ב-28 ביולי 2007 ואחיו הצעיר באו טאנג ירש אחריו את ראשות שושלת נוין עד היום.
מטבע באו דאי

המטבע האחרון שהופק אי פעם בעולם אשר נושא את שמו של באו דאי בתווים סיניים. ישנם שלושה סוגים של מטבע זה. חתיכה יצוקה גדולה עם כיתוב של 10 וונים בחלק האחורי, חתיכה יצוקה בינונית ללא כתובת הפוכה, וחתיכה קטנה. כולם הונפקו בשנת 1933.
הערות שוליים

↑  Monarchies and decolonisation in Asia, Manchester University Press, 2020-06-05, ISBN 978-1-5261-4270-2
↑  The encyclopedia of the Vietnam War : a political, social, and military history, 2nd ed, Santa Barbara, Calif.: ABC-CLIO, 2011, ISBN 978-1-85109-960-3
↑  David G. Marr, Vietnam, University of California Press, 2013-04-15, עמ' 19–56, ISBN 978-0-520-27415-0
↑  Matt Qvortrup, Direct democracy, Manchester University Press, 2015-11-01, ISBN 978-1-5261-0278-2
↑  Fineman, Daniel, 1962-, A special relationship : the United States and military government in Thailand, 1947-1958, Honolulu: University of Hawaii Press, 1997, ISBN 0-585-37289-6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12467222x (data)  GND: 122912799  ICCU: BVEV032001  ISNI: 0000 0000 6321 4664  LCCN: nr95039047  NARA: 10583532  NLA: 35204928  RERO: 02-A012362701  SUDOC: 033857431  Trove: 864172  VIAF: 18117640   WorldCat (עם VIAF): 18117640 
טקס ההכתרה הקיסרי בהואה.
הסטנדרט האימפריאלי של הקיסר באו דאי
באו דאי כקיסר
ישיבת נובהרדוק

ערך זה עוסק ברשת ישיבות שראשיתן בישיבה שנוסדה בשנת 1896. אם התכוונתם לישיבת נובהרדוק בבני ברק, ראו .
| --- | --- |

מבנה הישיבה. צולם ב-9 במאי 1920
 ארגון
 השתייכות:  ישיבה ליטאית ששילבה את לימוד המוסר
 תקופת הפעילות:  ה'תרנ"ו–ה'תרצ"ט
 מייסדים:  רבי יוסף יוזל הורוביץ
 מיקום
 מיקום:  נובהרדוק, בלארוס
 מדינה:  בלארוס בלארוס
 
מבית הכנסת הגדול בנובהרדוק, צילום מ-1930 בערך
יְשִׁיבַת נּוֹבַהרְדוֹק הייתה ישיבה ליטאית, ששילבה בתוך לימודיה את לימוד המוסר, בדרך מיוחדת, שעליה ביססה את בניית עולמם הרוחני של חניכיה. שנים בודדות לאחר הקמתה הפכה הישיבה למרכז לרשת ישיבות ברוח זו. לאחר מלחמת העולם השנייה נסגרו ישיבות הרשת במזרח אירופה.
הישיבה נוסדה בשנת ה'תרנ"ו (1896) על ידי הרב יוסף יוזל הורוביץ (הסבא מנובהרדוק), תלמיד הרב ישראל מסלנט בעיר נובהרדוק (נובוגרודוק) בפלך מינסק שבמערב הקיסרות הרוסית. ר' יוסף יוזל סבר שהשכל של האדם מרחיק אותו מעבודה עצמית, ולכן עליו להכניעו בכל דרך אפשרית, וכן לעבוד על המידות בצורה מעשית.
היסטוריה

הישיבה נוסדה ב-1896 ביחד עם כולל אברכים כישיבה מרכזית להפצת שיטתו של הרב הורוביץ. מספר התלמידים הראשונים היה 10. באלול אותה שנה כבר היו 50. שנה לאחר יסודה התעורר פולמוס קשה נגד תנועת המוסר ומתנגדי השיטה דרשו לסגור את הישיבה, ואף פנו לרב העיר נובהרדוק, הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין (בעל ערוך השלחן) ופרנסיה, אך הם מצדם הביעו תמיכה נחרצת בישיבה ושללו מכל וכל את טענות המקטרגים.
בעשר שנות קיומה הראשונות, המשגיח בישיבה היה הרב אליהו דב ברקובסקי.
בשנת 1899 הגיע מספר תלמידי הישיבה ל-200. בשנים הבאות פעל הרב הורוביץ לייסד ישיבות ובתי מדרש דומים בערים עם אוכלוסייה יהודית גדולה. כך נוסדו בתי מדרש בערים: ברדיצ'ב, באלטה, אודסה, מיקולאייב, חרסון ומוהיליב-פודילסקי.
ב-1908 עם פטירת הרב אפשטיין נתעוררה מחלוקת על יורשו כרב העיר. כדי לא ליטול בה חלק ולא לבטל את תלמידיו מלימוד תורה העביר ראש הישיבה 2/3 מישיבתו לז'יטל, אך כששככה המחלוקת הישיבה חזרה לנובהרדוק. ב-1912 הוקם בניין חדש לישיבה בן 2 קומות.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

ב-1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והתקדמות הצבא הגרמני לתוך ליטא, החליטה הישיבה, כמו רבים מתושבי האזור, לעבור לאזורים פנימיים יותר באוקראינה ומרכז רוסיה. רבי יוסף יוזל חשש גם מערכי ההשכלה והחילון שפשו בגרמניה. הוא בחר להעביר את הישיבה להומל. ראש הישיבה המשיך בפעילות הרבצת תורה בקהילות אחרות על ידי תלמידי ישיבתו. הוא פתח סניף ברוסטוב על הדון, שהפך למרכזם של פליטים יהודיים מליטא. כמו כן נפתחו סניפים בערים בוברויסק, מאזיר ואורשה שבבלארוס. ר' יוסף יוזל נפטר במגפת טיפוס בקייב בי"ז בכסלו תר"פ (1919), ואת מקומו תפס חתנו ר' אברהם יפה'ן.
היסטוריה > בין שתי מלחמות העולם

בסוף מלחמת העולם הראשונה היו לישיבת נובהרדוק סניפים במקומות הבאים: הומל (הסניף המרכזי ברשות ר' אברהם יפה'ן), קייב, רוסטוב על הדון וברדיצ'ב.
הישיבות נותרו באותם מקומות אחרי המלחמה ונאלצו להתמודד עם התנאים החדשים. בשנת 1921 החלה היבסקציה להצר את צעדי הישיבות. ראש הישיבה בהומל ו-10 מבחורי הישיבה נאסרו, והועבדו בעבודות פרך כאסירים. לאחר שחרורם הוחלט על העברת כל הישיבות של הרשת לפולין על ידי הברחת הגבול. נאסף כסף למטרה זו והחלה פעילות העברת הישיבות. ישיבות בלארוס רוכזו באזור מינסק ורדשקוביצ'י וישיבות אוקראינה ורוסיה באזור נובוהרד-וולינסקי (זוועהיל). המעבר היה קשה ביותר, שכן לא פשוט היה להעביר אלפי תלמידים בגבול של מדינות שהיו במצב מלחמה (המלחמה הפולנית-סובייטית) ולרוב התלמידים נשארו משפחות בברית המועצות שאותן נאלצו לנטוש, כשגיל התלמידים לעיתים לא עלה על 13 שנה.
כל הישיבות עברו לפולין והשתקמו במקומות חדשים שם. ישיבת הומל עברה לביאליסטוק בהנהלת ר' אברהם יפה'ן והמשגיח ר' ישראל מובשוביץ, ישיבת קייב עברה למזריץ' בהנהלת ר' דוד בליאכר ובתקופת השיא מספר תלמידיה הגיע ל-250. ישיבת רוסטוב על דון בהנהלת ר' אברהם זלמנס, שנוסדה ב-1917 עברה לוורשה. ישיבת ברדיצ'ב השתקעה בפינסק בהנהלת ר' שמואל וינטרוב, מספר תלמידיה הגיע ל-200 בתקופת השיא. בשנת 1930 הוקמה ישיבה נוספת בדאוגבפילס (דווינסק) בלטביה בהנהלת ר' דוד בוידניק.
כל אחת מהישיבות הייתה אמורה להוות מרכז רוחני ליהודי כל ערי האזור, ששם נוסדו ישיבות קטנות, כוללים לבעלי בתים ושיעורים אחרים. הישיבה בביאליסטוק הייתה מרכז ל-30 עיירות, הישיבה בפינסק ל-15 מקומות, הישיבה בורשה ל-11 מקומות, ובמזריץ' ל-23 מקומות בסביבה. הישיבה בדווינסק היוותה מרכז ל-6 ישיבות בלטביה, כולל ישיבה בריגה, ליוצין וליֶפיה, סך כל התלמידים בישיבות לטביה הגיע בשנת 1939 ל-280. ישיבות נובהרדוק בפולין ובלטביה זכו לתמיכה מקרן מרדכי זאב חבקין, שהקדיש את הונו לעזרה לישיבות. אחראי על חלוקת התמיכה היה ד"ר ויז'ניצר. בביאליסטוק למדו כ-320 תלמידים ב-1938 והיא נחשבה כישיבה הגדולה ביותר בעולם בתקופה זו, ובכל ישיבות הרשת כ-4000 תלמידים.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה

לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, כשהגרמנים השתלטו על פולין המערבית, והרוסים על המזרחית, שהחזירו את וילנה לליטא נמלטו רבים מתלמידי הישיבה מהחלק הרוסי (שכלל את ביאליסטוק, פינסק ומזריץ') לווילנה תחת חסותו של הרב חיים עוזר גרודזינסקי. לאחר כניסת הרוסים נאלצה ישיבת ביאליסטוק לנדוד לבירזש - עיירה קטנה על הגבול עם לטביה. באותה תקופה ניסו ראשי הישיבה להשיג אשרות כניסה לארצות הברית. חלק אכן הצליחו בכך, וקבוצת תלמידים בראשות הרב יפה'ן יסדה סניף בניו יורק. לנותרים הוצעה אזרחות רוסית, ולאחר שרובם סירבו הם נשלחו כ"אויבי העם" לערבות סיביר והועסקו שם בעבודות פרך. חלק אחר (יצחק אלחנן ולדשיין ותלמידיו) הוצאו להורג על ידי הגרמנים בהמשך). בשנת 1946 לאלו שנשארו בחיים ניתנה זכות לחזור לפולין. כולם מימשו זאת והקימו ישיבה בעיר לודז. לאחר פוגרום קיילצה עזבו רוב התלמידים את פולין ועלו לארץ ישראל, שם הקימו סניף של הישיבה בשכונת בית ישראל.