stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמותת חוסן
על העמותה

יו"ר העמותה הוא הרב צביקה דנטלסקי ומנכ"ל העמותה הוא יובל נוימן.
לצד דנטלסקי וכהן, מחנכים ויועצים חינוכיים, בצוות העמותה חבר גם הרב יהונתן חייט, המשמש כרכז פיתוח והדרכה ובעל הסמכה בייעוץ חינוכי.
לעמותה קוד אתי לפיו הטיפול יעשה אך ורק ברצון המטופל ללא לחץ חיצוני, ורק אנשי מקצוע מוסמכים בלבד הם הרשאים לטפל, והכלים הטיפוליים יהיו כלים מקובלים בעולם בטיפול הפסיכותרפי, ולא כלים אגרסיביים ופוגעניים. קוד אתי זה סותר את כללי האתיקה של הסתדרות הפסיכולוגים בישראל ושל איגוד העובדים הסוציאליים.
נכון לשנת 2021 המחזור השנתי של העמותה עומד על כ-300 אלף ש"ח, והמקור התקציבי היחיד של העמותה הוא תרומות מחוץ לישראל.
בשנת 2023 הוסיף משרד החינוך את העמותה למאגר ההשתלמויות של המורים.
ביקורת על העמותה

בשנת 2020 פרסמו העיתונאים אבנר הופשטיין ועמר שרביט תחקיר על עמותת חוסן באתר זמן ישראל. לפי התחקיר העמותה אמנם מספקת שירותי ייעוץ, אולם הבעיה הבסיסית - ומה שהופך את הייעוץ שלה לטיפולי המרה - היא ההנחה השגויה שייעוץ כזה יכול לשנות נטייה מינית. לפי הסתדרות הפסיכולוגים בישראל והאגודה האמריקנית לפסיכולוגיה, אין הוכחות מדעיות לאפקטיביות של טיפולים אלו ומרבית המחקרים מצביעים על כך שאין תמיכה ליעילותם של טיפולי המרה, בעוד שרק מיעוטם טוען להצלחה. בנוסף יש בצדם סיכונים המקושרים לדיכאון, חרדה ואובדנות. הלחץ שמופעל על צעירים דתיים להצליח לשנות את נטייתם גורם לתוצאות חמורות.
בהמשך התמקד התחקיר בסדנה "מסע אל הגבריות" של עמותת חוסן. מאתר הסדנה עולה, כי היא נועדה לגברים הומוסקסואלים ומטרתה לעזור להם לחדול מלהיות כאלה. על סמך עדויות של משתתפים בסדנה עולה, שהמטופלים מחויבים לחתום על הסכם סודיות; שהמטופלים אינם יודעים את כל מה שמתוכנן עבורם בסדנה; שבסדנה יש פעילויות לא צפויות, הנקראות "הפתעות", אשר מעמידות חלק מהמשתתפים בפני מצבים קשים.
ימימה גולדברג, פסיכולוגית קלינית בכירה והפסיכולוגית הארצית לשעבר של משרד הבריאות, מרואיינת בתחקיר, ומותחת ביקורת קשה על פעילות הסדנה המתוארת בו. בין השאר היא אומרת: הסכם סודיות אינו מקובל בתהליך טיפולי, ובוודאי לא הסכם שבו המטופל מתחייב לסודיות. הסודיות מוטלת על המטפל בלבד. לכן הסכם הסודיות מאוד חשוד בעיניה; "הפתעות" אינן מקובלות בטיפול שהיא מכירה, ויש צורך בשקיפות בתהליך הטיפולי; הסדנה הזו מזכירה לה "כל מיני כתות שהשתמשו באמצעים של הפחדה והרתעה".
הערות שוליים

1 2 3  חוסן - התנועה לחוסן חברתי, לאומי וערכי בישראל (ער) | גיידסטאר - אתר העמותות של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il
↑  רשם העמותות, הצהרת מייסדים בנוגע לשימוש באגרת רישום עמותה, 25 בספטמבר 2016
1 2 3 4  אבנר הופשטיין ועומר שרביט, "טיפולי המרה" לא נעלמו, הם רק עברו מיתוג מחדש, באתר זמן ישראל, 9 ביוני 2020
↑  יעל פרידסון, אישום: ביצע מעשים מגונים בצעירים במסגרת "טיפולי המרה", באתר ynet, 1 באוקטובר 2017
↑  צביקה דנטלסקי ורוני כהן, תגובת חוסן מתוך סערה - עולם קטן, באתר www.olam-katan.co.il (ארכיון)
1 2  קוד אתי מקצועי - עמותת חוסן, באתר חוסן
1 2  הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, בקשה לתמיכה בהצעת חוק הפסיכולוגים (תיקון-איסור טיפולי המרה), התש"ף-2020, באתר הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, ‏22 ביולי 2020
↑  עידו אפרתי, משרד הבריאות אוסר על טיפולי המרה: "נטייה מינית אינה בעיה שדורשת טיפול", באתר הארץ, 14 בפברואר 2022
↑  ענבר טויזר, ‏שר הבריאות הכריז: מהיום – חל איסור על טיפולי המרה, באתר ‏מאקו‏, 14 בפברואר 2022
1 2  Brothers Road בישראל, באתר חוסן
↑  SPLC, Jury in SPLC suit finds gay 'conversion' program is unconscionable and fraudulent, מדיום, ‏25 ביוני 2015 (באנגלית)
↑  דו"ח מילולי 2021, באתר guidestar, דו"ח מילולי של העמותה; ע"פ דו"ח המילולי; העמותה מעסיקה עובדים בתשלום.
↑  מנהל חוסן, ש. מורה ואברך בן 27, באתר חוסן, ‏2019-03-27
↑  בין אדם לחברו, באתר www.kimizion.org, סיוע וטיפול בנטיות הפוכות, יסוד ארגון "חוסן", עתיקון הערת עם יונתן ברנסקי 791104
↑  מי אנחנו, באתר חוסן
↑  איגוד העובדות והעובדים הסוציאליים, טיפולי המרה,שינוי הנטייה המינית וגיוון מגדרי, באתר איגוד העובדות והעובדים הסוציאליים
↑   שירה קדרי־עובדיה, מאגר משרד החינוך למורים מציע השתלמויות של ארגון ש"מטפל בנטייה מינית", באתר הארץ, 18 ביוני 2023
↑  תמר טרבלסי חדד, ההשתלמות ההומופובית שמוצעת למורים: "נטיות הפוכות", טיפולי המרה ו"סכנת הטרנס", באתר ynet, 15 ביוני 2023
↑  נייר עמדה בנושא טיפולי המרה, באתר www.psychology.org.il
ארמנים

.
| --- | --- |
אישים ארמנים
אישים ארמנים
 אוכלוסייה
 7,000,000–10,000,000
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 ארמניה ארמניה 2,961,514  רוסיה רוסיה 1,182,388–2,900,000  ארצות הברית ארצות הברית 1,500,000  צרפת צרפת 750,000  גאורגיה גאורגיה 248,929   לבנון לבנון 150,000   איראן איראן 120,000   ארגנטינה ארגנטינה 130,000   סוריה סוריה 100,000   אוקראינה אוקראינה 100,000   ירדן ירדן 70,000  אוזבקיסטן אוזבקיסטן 70,000   טורקיה טורקיה 40,000–60,000   גרמניה גרמניה 42,000   קנדה קנדה 40,505   ברזיל ברזיל 40,000   יוון יוון 35,000   טורקמניסטן טורקמניסטן 30,000   הונגריה הונגריה 30,000   בלארוס בלארוס 25,000   קזחסטן קזחסטן 25,000   עיראק עיראק 20,000–60,000   אורוגוואי אורוגוואי 19,000   בריטניה בריטניה 18,000   אוסטרליה אוסטרליה 15,791   ישראל ישראל 2,500–7,000  
 שפות
 ארמנית, רוסית,   ושפות הארצות בהן הם נמצאים
 דת
 נצרות אפוסטולית ארמנית, נצרות קתולית ארמנית
 קבוצות אתניות קשורות
 עמים קווקזים אחרים
ארמנים (בארמנית: Հայեր) הם אומה וקבוצה אתנית עתיקה ממוצא הודו-אירופי, שמקורה באזור שמדרום לים השחור (הקווקז והרמה הארמנית). מספרם בעולם נאמד ב-8 מיליון, כאשר פרט לארמניה חיים ריכוזים גדולים ברוסיה, ארצות הברית, צרפת, גאורגיה, ובערים שונות במזרח התיכון.
מאז ימי קדם הקימו ארמנים קהילות באזורים רבים ברחבי העולם. עם זאת, התפוצה הארמנית המודרנית נוצרה ברובה כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה, כאשר רצח העם שבוצע על ידי האימפריה העות'מאנית אילץ את הארמנים שחיו בה לברוח ממנה או להסתכן בהריגה. גל הגירה נוסף החל בזמן פירוק ברית המועצות.
מרבית הארמנים משתייכים לאחד משני הזרמים הנוצריים: הכנסייה האפוסטולית הארמנית, או הכנסייה הקתולית הארמנית.
היסטוריה

שורשיהם של הארמנים נטועים בשטחים הנרחבים שבין הים הכספי, הים השחור והים התיכון, שם התפתחו ממלכות שונות המזוהות כאבות האומה הארמנית החל מהמאה ה-17 לפנה"ס. בין המאה העשירית עד המאה השישית לפנה"ס פרחה באזור ממלכת אוררטו. בתקופתה הוקמו כמה ערים ארמניות חשובות הקיימות עד היום, ביניהן ירוואן.
המדינה הראשונה שנקראה ארמניה נוסדה על ידי שכנותיה במאה ה-6 לפנה"ס, בשיאה, (95–65 לפנה"ס) הממלכה שלטה על התחום שמצפון הקווקז ועד מרכז טורקיה וצפון מערב איראן. ב-66 לפנה"ס ניהלו הארמנים מלחמה עיקשת נגד האימפריה הרומית, אך הפסידו. המדינה הארמנית איבדה את עצמאותה ב-114–118 כאשר הוכפפה לקיסרות הרומית. ב-301 ארמניה הארשאקונית הייתה הראשונה, באימפריה הרומית, לקבל את הנצרות כדת מדינה. שושלת המלכים הארמנית הראשונה הייתה שושלת אורונטיד (אנ') ושלטונה נמשך בקומגנה עד שנת 72. בשנת 387 חולקה המדינה בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הפרסית.
בימי הביניים העם הארמני חי לסירוגין תחת שלטון זר וכעצמאי. בתקופה זו ארמנים החלו להתפזר ברחבי אירופה ובמזרח התיכון. בשנת 885 זכו הארמנים לעצמאות ארמניה המדיבלית (אנ'), לאחר מאתיים שנות כיבוש האימפריה המוסלמית והחליפות העבאסית, עד שבשנת 1045 נכבשה ארמניה על ידי האימפריה הביזנטית. מאז ועד המאה העשרים חיו הארמנים תחת כיבוש זר. בתקופה ארוכה זו נפוצו הארמנים בגלות ואופיו של העם הארמני התעצב כעם מלומד הקשור קשר הדוק עם הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
היסטוריה > רצח העם הארמני

החל מ-24 באפריל 1915 החלו הטורקים בהנהגתם של הטורקים הצעירים להשמיד באופן שיטתי ומכוון את כל הארמנים שחיו באנטוליה. רצח העם הארמני התאפיין במעשי טבח המוניים, גירוש המוני וצעדות מוות, בתנאים שתוכננו להביא למותם של המגורשים. ההערכה הרווחת היא כי בין מיליון למיליון וחצי ארמנים נספו בין השנים 1915–1918. גם לאחר סופה של מלחמת העולם הראשונה ונפילתה של האימפריה העות'מאנית ארמנים רבים המשיכו להירצח על ידי טורקים, אזרים וכורדים עד לשנת 1923.
נכון לשנת 2016, 100 שנים אחרי רצח העם הארמני, חלק גדול מהעולם לא מכיר ברצח העם הארמני. ממשלת טורקיה אינה מקבלת אחריות על רצח העם הארמני. ישראל מכירה ברצח חלקית. העם הארמני מנהל מאבקים כדי שכל מדינות העולם יכירו ברצח עמו. גורמים יהודיים שונים מתנגדים לתיאור של רצח העם הארמני כ"שואה". גורמים אלה אומרים שהשואה מתארת את מה שגרמניה הנאצית ביצעה כלפי היהודים באירופה. בישראל יש את אלה שמתנגדים להכרה ברצח העם הארמני כמו משרד החוץ, שרוצה להימנע ממשבר דיפלומטי עם טורקיה. מהצד השני יש ישראלים רבים שרוצים להכיר ברצח העם הארמני, בין השאר מתוך שותפות גורל. ב-15 באפריל 2015, ישראל שלחה לראשונה נציגים לטקסי הזיכרון המרכזיים של רצח העם אך דבר זה לא מבטא שינוי בעמדת הממשלה. בשנת 2019 בפתח תקווה הוקמה לראשונה בישראל אנדרטה לזכר הקורבנות. אנדרטה הוקמה על ידי האמן דוד גלפיאן.
היסטוריה > עצמאות מודרנית קצרת ימים ושלטון סובייטי

בעקבות מהפכת אוקטובר הכריזה מפלגתו של המנהיג ולדימיר לנין שמיעוטים ברחבי האימפריה יהיו זכאים להכרזה עצמית. לאחר התפרקות האימפריה הרוסית ומלחמת העולם הראשונה לתקופה קצרה, מ-1918 עד 1920, הייתה ארמניה רפובליקה עצמאית. אחרי שספגו אבדות כבדות ברצח העם הארמני תחת שלטון האימפריה העות'מאנית ואחרי מלחמת טורקיה–ארמניה השטח הארמני ההיסטורי בגבולות האימפריה העות'מאנית היה הרוס לחלוטין.
בסוף 1920 עלו הקומוניסטים לשלטון בעקבות פלישה של הצבא האדום לארמניה ; ב-1922, ארמניה הפכה לחלק מברית המועצות, בתוך הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז. ב-1936 הוכרזה ארמניה כרפובליקה סובייטית נפרדת: הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה גויסו הארמנים לצבא הסובייטי להילחם נגד גרמניה ומעצמות הציר. בנוסף שרתו 18 אלף ארמנים בצבא הגרמני. 11 אלף בגדודי שדה ו-7,000 ביחידות אספקה וביחידות לא-קרביות. בשנים 1943–1945 הוצב בהולנד הגדוד הארמני מספר 812. הלוחמים הארמנים בצבא הגרמני הגיעו מקרב השבויים הסובייטים במחנות השבויים.
היסטוריה > עצמאות מחודשת

ב-1991, עם התפרקות ברית המועצות, קיבלה ארמניה עצמאות, אך רוב שטחה של ארמניה ההיסטורית נותר בשליטתה של טורקיה. באביב 1992 במהלך מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה נכבשו שטחים של אזרבייג'ן הסמוכים לנגורנו קרבאך. אזור זה כלל גם את כל השטח שהפריד את המובלעת נגורנו קרבאך מארמניה, ויצרו רצף טריטוריאלי מארמניה לחבל העצמאי, תוך שהם השתלטו גם על שבעה מחוזות אזרים, ממזרח לאזור המריבה. הקרבות נמשכו עד לשנת 1994 כאשר נחתם הסכם הפסקת אש.
ארמניה תמכה בעצמאותה של רפובליקת ארצאך (נגורנו-קרבאך), שהוכרזה ב-1991 על שטח שהוכר על ידי הקהילה הבין-לאומית כחלק מאזרבייג'ן, עד לפירוק הרפובליקה בספטמבר 2023.
בשנת 2020 פרצה מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, בה איבדה ארמניה את השליטה על אזור החיץ, אך לא על המובלעת. בהסכם הפסקת האש שנחתם בסיום המלחמה, נקבע שהמעבר בין המובלעת לארמניה יתאפשר דרך מסדרון לצ'ין, מסדרון צר שבשליטת רוסיה. באפריל 2023 חסמה אזרבייג'ן את מסדרון לצ'ין, ובכך ניתקה את המובלעת מארמניה. בספטמבר 2023 פתחה אזרבייג'ן במלחמת נגורנו קרבאך השלישית וכבשה את החבל תוך יום אחד, מרבית הארמנים תושבי החבל נטשו אותו, וממשלת ארצאך הודיעה על פירוקה.
לארמניה יש פזורה גדולה יחסית (8 מיליון לפי הערכות מסוימות, העולה בהרבה על 3 מיליון האוכלוסייה של ארמניה עצמה), הכוללת קהילות הקיימות ברחבי העולם. את הקהילות הארמניות הגדולות ביותר מחוץ לארמניה ניתן למצוא ברוסיה, צרפת, איראן, ארצות הברית, גאורגיה, סוריה, לבנון, אוסטרליה, קנדה, יוון, קפריסין, ישראל, פולין, אוקראינה וברזיל. 40,000 עד 70,000 ארמנים עדיין חיים בטורקיה (בעיקר באיסטנבול וסביבתה).
שפה

שפתם של הארמנים, ארמנית, היא ממשפחת השפות ההודו-אירופיות ומעורבות בה מילים רבות ואף מבנים תחביריים מהשפות הקווקזיות וכן משפות טורקיות. הכתב הארמני שהומצא בשנת 406 על ידי מסרוב משדוץ, הכיל 36 אותיות, כיום הוא מכיל 39 אותיות. לשפה הארמנית שני ניבים: ארמנית מזרחית (אנ') וארמנית מערבית (אנ'). הארמנית המזרחית התפתחה באזור המחיה הצפוני והמזרחי של הארמנים ומדובר כיום בארמניה, בגאורגיה וברוסיה. הארמנית המערבית התפתחה באסיה הקטנה ומאז רצח העם הארמני מדוברת רק בתפוצות.
דת

כאומה הראשונה לקבל את הנצרות התפתחו בקרב הארמנים נוהגים וסדרי תפילה מיוחדים להם, הנבדלים בעיקר בשימושם בשפה הארמנית בתפילה ובמאפיינים אסתטיים כמו מיעוט צלמיות יחסית לכנסיות מזרחיות אחרות. לאחר ועידת כלקדון ב-451 הכנסייה הארמנית סירבה לקבל את הכריסטולוגיה של הדיופיזיטיות ולמעשה הייתה אחת הקנאיות בהתעקשות על המונופיזיטיזם, עד כדי כך שנחשבה לקרובה ביותר לתורת אוטיכס בנדון: בין היתר, הוכללו בסידורי התפילה פסקאות כמו "אלוהים אשר נצלב למעננו" (ממנה משתמע שהאל האב סבל יחד עם ישו על הצלב), שתוקנה בכוונה על ידי פטריארך אנטיוכיה המונופיזיטי פטרוס כדי לנדות כל מי שסירב לקבלה והתגלה בכך ככלקדוני. כך התפלגה כנסיית ארמניה מעל יתר הנצרות ונותרה כחלק מן הקומוניון האוריינטלי. רוב העם הארמני נתון למרות הכנסייה האפוסטולית הארמנית האוריינטלית, המכונה ה"גריגוריאנית" על שם גרגוריוס הקדוש "הַמֵאִיר" ומיעוט משתייך לכנסייה הקתולית הארמנית.
ארמנים בישראל

כבר בשלהי המאה ה-4 הייתה קהילה ארמנית בירושלים, ומאז ישנה רציפות של יישוב ארמני בעיר. בסוף התקופה הביזנטית היו בירושלים 70 מבנים של מוסדות וכנסיות ארמניות. שרדו מהם שני אתרים: באתר ברחוב הנביאים, קרוב לשער שכם ובתחומי המנזר הרוסי בהר הזיתים – טור מלכא. הפטריארכיה הארמנית בירושלים נמצאת בה ברצף משנת 1311. מרכז הכנסייה הגריגוריאנית נמצא ברובע הארמני בעיר העתיקה. לארמנים זכויות בחלק מהמקומות הקדושים לנצרות. הכנסייה המרכזית שלהם היא ברובע הארמני, היא קתדרלת יעקב הקדוש. גם בתחנה הרביעית של ויה דולורוזה יש כנסייה ארמנית-קתולית קטנה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ואחריה, גדל מספרה של הקהילה הארמנית הקטנה בארץ ישראל, עם בואם של פליטי רצח העם. אלה התיישבו בעיקר בירושלים, אך גם ביפו, חיפה, עכו ומספר משפחות בכפרים בגליל. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוקם כפר הניצולים הארמנים שייח' בראק, שננטש לאחר מכן בשנת 1981.
לפני מלחמת העצמאות היו בארץ ישראל לכל היותר 10,000 ארמנים. כשהוקמה מדינת ישראל מנתה הקהילה הארמנית 1,000 נפש. בשנת 1949, קיבלה הקהילה הארמנית מבנה במושבה הגרמנית בירושלים, ששימש בעבר כבית-עם של קהילת הטמפלרים, והפכה אותו לכנסייה.
בשנת 2019 הלמ"ס הכלילה כקבוצת אוכלוסייה את הארמנים בישראל כחלק מהאוכלוסייה הערבית-נוצרית.
ראו גם

ארמניה
יהדות ארמניה
יחסי ארמניה–ישראל
אנטי-ארמניזם
הערות שוליים

↑  Von Voss, Huberta (2007). Portraits of Hope: Armenians in the Contemporary World. New York: Berghahn Books. p. xxv. ISBN 9781845452575. there are some 8 million Armenians in the world
↑  Robert A. Saunders, Vlad Struko (2010). Historical dictionary of the Russian Federation. Lanham, Maryland: Scarecrow Press. p. 50. ISBN 978-0-8108-5475-8.
↑  אוכלוסיית רוסיה הלשכה הרוסית לסטטיסטיקה
↑  ברק אובמה קורא להכרה ברצח העם הארמני הודעה לעיתונות מעת הוועדה הארמנית הלאומית של אמריקה
↑  Taylor, Tony (2008). Denial: history betrayed. Carlton, Victoria: Melbourne University Pub. p. 4. ISBN 978-0-522-85482-4.
↑  Matthew J. Gibney, Randall Hansen, Immigration and Asylum: From 1900 to the Present [3 volumes], Bloomsbury Academic, 2005-06-21, עמ' 13, ISBN 978-1-57607-796-2. (באנגלית)
↑  Noah Berlatsky, The Armenian Genocide, Greenhaven Publishing LLC, 2015-05-27, עמ' 66, ISBN 978-0-7377-7319-4. (באנגלית)
↑  Diaspora – Armenian Diaspora Communities, diaspora.gov.am (באנגלית)
↑  יאיר אורון, הכחשה: ישראל ורצח העם הארמני, פרק 9, עמ' 212.
↑  Armenians of Istanbul - Istanbul Armenians, www.bolsohays.com
1 2  יאיר אורון, הכחשה: ישראל ורצח העם הארמני, פרק 3, עמ' 62–63.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, תל אביב: עם עובד, תש"ז, עמ' 119.
↑  למ"ס, שנתון סטטיסטי לישראל CBS, STATISTICAL ABSTRACT OF ISRAEL, באתר cbs.gov.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX529700  BnF: cb11936986z (data)  GND: 4085933-2  LCCN: sh85007306  NARA: 10646956  NDL: 00575411  NKC: ph117340 
הרובע הארמני בעיר העתיקה בירושלים
תפוצת הארמנים בעולם
אוניברסיטת בולוניה

| --- | --- |

 אוניברסיטה ציבורית
 מוטו:  Alma mater studiorum
 תקופת הפעילות:  1088–הווה (כ־937 שנים)
 בעלי תפקידים
 נשיא:  פייר אוגו קאלצולארי
 רקטור:  Giovanni Molari 
 סגל:  7,688 (נכון ל־2018) 
 סטודנטים
 :  96,984 סה"כ (2022–2023)
 מיקום
 מיקום:  בולוניה
 מדינה:  איטליה איטליה
 קואורדינטות:  44°29′38″N 11°20′34″E﻿ / ﻿44.493888888889°N 11.342777777778°E﻿ / 44.493888888889; 11.342777777778
  אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת בולוניה
  (למפת בולוניה מוגדלת) אוניברסיטת בולוניה(למפת בולוניה רגילה) אוניברסיטת בולוניה
 
אוניברסיטת בולוניה (באיטלקית: Università di Bologna; בקיצור: Unibo) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית בבולוניה שבאיטליה. האוניברסיטה שהחלה לפעול בשנת 1088, היא מהאוניברסיטאות הוותיקות בעולם, כמו גם אחת המוסדות האקדמיים הבולטים באיטליה ובאירופה. נכון לשנת הלימודים 2022–2023 למדו בה בחמישה קמפוסים, מעל 96 אלף סטודנטים ב-31 מחלקות ושבעה מרכזי מחקר בין-מחלקתיים.
האוניברסיטה היא העתיקה ביותר בעולם המערבי ואחת האוניברסיטאות העתיקות בעולם. כתבי הזכויות הראשונים שלה התקבלו מפרידריך ברברוסה בשנת 1158. במאה ה-19 חקרה ועדת היסטוריונים את תולדות האוניברסיטה וגילתה כי היא נוסדה כבר בשנת 1088. האוניברסיטה חגגה את יום השנה ה-900 שלה בשנת 1988. בעולם כולו מקדימות אותה רק שתי אוניברסיטאות: אוניברסיטת אל-קרוויין שבפאס ואוניברסיטת אל-אזהר בקהיר שבמצרים.
הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בולוניה נחשבת לראשונה בעולם בתחומה. לאוניברסיטה שלוחות לימוד ברג'ו אמיליה ובאימולה ושלוחות לימוד ומחקר ברוונה, בפורלי (Forlì), ברימיני (Rimini) ובצ'זנה; "קולג'ו סופריורה" משמש כתוכנית מצוינות. בנוסף לכך קיימת שלוחה בבואנוס איירס. שיטת הלימוד, כמו בכל איטליה מתבססת על בחינות בעל פה. האוניברסיטה חברה ברשת אוטרכט, בקבוצת קוימברה, באירופאום ובגילדת האוניברסיטאות האירופאיות עתירות המחקר.
רקע והיסטוריה

האוניברסיטה העתיקה ביותר בעולם המערבי נוסדה מהתארגנות חופשית וחילונית (מנותקת משליטת הכנסייה או כל חצר מלוכה שהיא) של סטודנטים שבחרו ומימנו את הפרופסורים שלהם מכיסם. התארגנות הסטודנטים פעלה בדרך של עזרה הדדית, וחולקה לפי לאומים לשתי קבוצות עיקריות: אינטראמונטאני או צ'יטאמונטאני (מילולית "בתוך ההרים" או "מעבר זה של ההרים", והכוונה לסטודנטים מדרום להרי האלפים, כלומר מאיטליה) ואולטראמונטאני (מילולית "מאחורי ההרים", "מעבר להרים" [מנקודת מבטה של איטליה], והכוונה לסטודנטים משאר ארצות אירופה שאינן איטליה). במאה ה-12 היו באוניברסיטה 17 תת-קבוצות לאומיות של אינרטראמונטאני ו-14 תתי קבוצות לאומיות של אולטראמונטאני. כעדות לכך, בבניין הארקיג'נאזיו (שהיה מקום מושבה של האוניברסיטה) מוצגים סמליהן של משפחות הסטודנטים של אותה התקופה. קולג'ו די ספאניה היוקרתי (ארגון העזרה ההדדית של הסטודנטים הספרדים) משמש עד היום כשריד פעיל לאותה תקופה.
אוניברסיטת בולוניה הייתה היפוכה של אוניברסיטת סורבון, שהמרצים שלה השתייכו וממומנו על ידי הכנסייה או בית המלוכה. לאחר מכן מימנה העירייה את המרצים של אוניברסיטת בולוניה.
סמלי משפחות הסטודנטים בבניין הארקיג'נאזיו.
קולג'ו די ספאניה מבחוץ.
התיאטרון האנטומי ההיסטורי של הפקולטה לרפואה.
דירוג אקדמי בין-לאומי

דירוג שאנגחאי - מקום 201–300 (2024)
דירוג Times Higher Education - מקום 155= (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות - מקום 133= (2024)
מרצים ידועים

ויליאם מצור
לאורה באסי, פיזיקאית. האישה הראשונה בעולם שזכתה במשרה אוניברסיטאית בתחום המדעים. היא קיבלה תואר דוקטור במאי 1732, שהיה התואר האקדמי השלישי בלבד שהוענק מעולם לאשה על ידי אוניברסיטה אירופאית. האישה הראשונה שכיהנה כפרופסור בפיזיקה באוניברסיטה אירופאית, והראשונה לה הוצעה משרת הוראה באוניברסיטה באירופה. מחלוצות הוראת פיזיקה ניוטונית ותורת החשמל באיטליה.
מריה גאטנה אנייזי, מתמטיקאית - ופילוסופית. הראשונה שחיברה ספר לימוד שעסק בחשבון אינטגרלי ודיפרנציאלי, המתמטיקאית החשובה הראשונה מאז היפטיה. ספרה "Instituzioni Analitiche Ad Uso Della Gioventù Italiana", שפורסם ב-1748 הוא העבודה המתמטית הראשונה בידי אישה, שנמצאת בידינו.
לואיג'י גלווני, רופא פילוסוף ופיזיקאי, גילה את הדרך לבנית סוללות חשמליות.
קרלו גולדוני, מחזאי ולבריתן איטלקי, נודע בעיקר כמחברה של הקומדיה "משרתם של שני אדונים".
קמילו גולג'י - רופא וחוקר טבע, המגלה של אברון גולג'י, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1906)
אוגוסטו מורי,
ג'וזואה קרדוצ'י, משורר איטלקי, דוקטור לפילוסופיה ומרצה לספרות.
ג'ובאני פסקולי, משורר
אאוגוסטו ריגי (Augusto Righi) פיזיקאי, מחלוצי חקר האלקטרומגנטיות
מרצ'לו מלפיגי, מייסד האנטומיה המיקרוסקופית, ונחשב להיסטולוג הראשון.
רומאנו פרודי, היה פרופסור לארגון תעשייתי ומדיניות תעשייתית; היה ראש ממשלת איטליה; נשיא הנציבות האירופית.
אומברטו אקו, כיהן כראש החוג לתקשורת של האוניברסיטה, שימש כיושב ראש איגוד הסמיוטיקנים העולמי.
בוגרים ידועים

במאה ה-17:
ג'ובאני קאסיני
אוליסה אלדרובנדי
מרצ'לו מלפיגי
במאה ה-18:
מריה גאטנה אנייזי
לאדזרו ספלנצאני אחד מאבות המיקרוביולוגיה, תרם רבות להפרכת תאוריית הבריאה הספונטנית
לואיג'י גלווני, כונה על ידי הבולוניזיים בשם "מורה ריקודי הצפרדעים"
יאקופו ברתולומאו בקרי, פרופסור לכימיה, בודד את הגלוטן
במאה ה-19:
קמילו גולג'י - זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1906)
ג'אקומו צ'מיצ'אן
ג'וזואה קרדוצ'י
ג'ובאני פסקולי
במאה ה-20:
אומברטו אקו
וינצ'נצו בלצני
יהודים וישראלים ואוניברסיטת בולוניה

לפני מלחמת העולם השנייה הייתה בבולוניה קהילת סטודנטים יהודים. בעוד שבאוניברסיטאות בצפון ובמזרח אירופה נקבע כבר נומרוס קלאוזוס ליהודים, האוניברסיטאות באיטליה, ובראשן אוניברסיטת בולוניה, קיבלו בזרועות פתוחות את הסטודנטים היהודים. ב-1939, עם כניסת חוקי הגזע באיטליה, נאלצה גם אוניברסיטת בולוניה להחיל חוקים אלו. עם זאת, במשך המלחמה נשמר התיעוד של אותם בוגרים. כך, עם תום המלחמה, קיבלו בחזרה כל בוגריה היהודים את תעודות הגמר וההסמכה שלהם, דבר שסייע לניצולים להשתקם. כיום קיימת באוניברסיטה קהילה של סטודנטים ישראלים, וגם קהילה של מרצים, הן יהודים והן ישראלים. בין המרצים עמנואל פרץ (יהודי איטלקי, מרצה לפיזיולוגיה), מרינה מרינו (יהודייה איטלקייה, מרצה לביולוגיה), פרופסור אמליו קמפוס (רופא, מנהל מחלקת עיניים במרכז הרפואי האוניברסיטאי ס. אורסולה ומרצה לקליניקה כירורגית אופטלמית).
קהילת הסטודנטים ידעה תקופות שגשוג, למשל בשנות ה-70, ותקופות של שפל כמו סוף שנות ה-80 ושנות ה-90. בשנת 1972 למדו באוניברסיטה כ-1500 סטודנטים ישראליים לרפואה, שהתייחסו לאוניברסיטה כבית הספר לרפואה הרביעי של ישראל.
כיום מחדשת קהילת הסטודנטים את פריחתה. הפקולטות שאותן פוקדים הישראלים בבסיסן לא השתנו עם השנים, והן בעיקר רפואה ווטרינריה (הפקולטה יושבת כשלוחה באוזנו ד'אמיליה, הצמודה לבולוניה). בישראל קיימת קהילה וירטואלית של סטודנטים לשעבר, שכיום הם רופאים וטרינרים בוגרי בולוניה.
ראו גם

הסכם בולוניה
אוניברסיטת פדובה
אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני
הרנסאנס האיטלקי
אקדמיה
הערות שוליים

↑  אלי אייל, אנו ארץ שיא באחוז הרופאים והמשפטנים אך מהנדסים חסרים לנו בכל מקום, מעריב, 3 במרץ 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269484905171  PLWABN: 9810562950905606  BIBSYS: 90679352  BNE: XX129973  BnF: cb118679363 (data)  CiNii: DA01034030  GND: 112454-7  ICCU: CFIV033745  ISNI: 0000 0004 1757 1758  LCCN: n79043915  LNB: 000122583  NKC: kn20050711002  NLA: 35744419  NLG: 248844  NSK: 000071157  RERO: 02-A000187532  SUDOC: 026430479  Trove: 1067557  ULAN: 500312889  VcBA: 494/9294  VIAF: 155886025   WorldCat (עם VIAF): 155886025
סמואל קוסטר

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1579 
 פטירה:  1665 (בגיל 85 בערך) 
 מדינה:  הרפובליקה ההולנדית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליידן 
 שפות היצירה:  הולנדית 
 סוגה:  מחזאות 
 
לוח זיכרון עם תבליט של סמואל קוסטר על בניין התיאטרון העירוני
סַמוּאֶל קוֹסְטֶר (בהולנדית: Samuel Coster‏; 1 בספטמבר 1579, אמסטרדם – 1665) היה מחזאי הולנדי.
חייו

קוסטר היה בנם החמישי של אדריאן לנארץ (Adriaen Lennaertz), שמש בכנסייה ונגר, ואלטחן יאנסד (Aeltgen Jansd). בסביבות 1605, הוא היה חבר חדר הרטוריקה (אנ') "De Eglantier" של אמסטרדם. יש להניח שעל מנת להתקבל הוא נעזר בחברים עשירים, אבל אז התקבל לאוניברסיטת ליידן ב-1607. הוא התחיל כסטודנט למדעי הרוח, אך סיים את לימודיו ב-1610 כרופא ברפואה. הוא מונה לרופא בבית החולים בשובו לאמסטרדם.
במשך 10 שנים שיחק קוסטר תפקיד מוביל בחיי הספרות של אמסטרדם, ועשה לעצמו שם בתיאטרון. "טיווס האיכר" (Teeuwis de boer), קומדיה שנראה שנכתבה כבר במהלך שנותיו בליידן, הועלתה ב-1612 על ידי "De Eglantier". בהשראת ההמנון הלאומי, פרש בו קוסטר מוטיבים ודמויות קומיים: גבר חושני נשוי עם זקנה, איכר מול תושב עיר, איש וסטפאליה רברבן שמדבר עם אציל קירח ועורך דין צרפתי ערמומי. ב-1613 הופיע "מחזה מאת טייסקן פנדר סכילדן" (Spel van Tiisken vander Schilden), בתחילה אנונימי אך מאוחר יותר מיוחס לקוסטר על בסיס דמיון סגנוני ליצירות אחרות שלו.
גם הטרגדיה ה'קלאסית' הראשונה בהולנדית נכתבה על ידי קוסטר: "איטיס (גר')", כנראה שהועלה על ידי ה-"Eglantier" בשנת 1615. אף על פי שבעיקרה היא בסגנון הפסטורלי, זוהי דרמה עקובה מדם, מבוססת על אחד האפיזודות האכזריות ביותר במטמורפוזות של אובידיוס: סיפורם של טראוס ופרוקנה (אנ').
בסביבות 1615 החל ה-"De Eglantier" להתפרק, עם לחצים של ישן מול חדש, הולנדי מול זר, שבחים עצמיים מול כישרון ביקורתי. ניסיונותיו של פיטר קורנליסון הופט (אנ') לשקם אותו עלו בתוהו. ההתפרקות הסופית הגיעה ב-1617, כאשר קבוצה קטנה של חברים מוכשרים בראשות קוסטר, הופט וחרברנד ברדרו (אנ') נפרדו כדי לייסד את האקדמיה ההולנדית הראשונה (אנ'). הכוונה הייתה לתרגל לא רק שירה ותיאטרון, אלא גם לארגן הרצאות מחקר מדעיות בהולנדית, בניגוד לאוניברסיטאות ליידן, פרנקר (אנ'), הארדרוויק (אנ') וחרונינגן, שהעבירו את שיעוריהן באותה תקופה בלטינית.
בנובמבר 1617 הוצגה דרמה קלאסית חדשה של קוסטר: "איפיגניה". הדרמה הייתה ביקורת מוסווית על מחלוקות הדת של אותה תקופה והדחף הקנאי של המטיפים הקלווניסטים, מה שגרם למטיפים הללו למחות בפני ראש עיריית אמסטרדם ולגרום לו להצהיר (בטעות) שהאקדמיה היא אנטי-קלריקלית (אנ'). הפקות מוצלחות של מחזות כמו "ברבנדר ספרדי" (Spaanschen Brabander) של ברדרו ו-"Warenar" של הופט לא יכלו לשנות זאת.
מותו של ברדרו באוגוסט 1618, בשילוב עם אירועים פוליטיים טרגיים באותו חודש ממש והוצאתו להורג של יוהאן ואן אולדנברנפלט (אנ') במאי 1619, הגבילו את סיכוייה של האקדמיה.
בשל עבודתו הרפואית, שלקחה חלק ניכר מזמנו, פרסם קוסטר מעט בשנים מאוחרות יותר, מלבד תיקון והדפסה מחדש של יצירותיו הקודמות. הוא נשאר מיודד עם החוגים הספרותיים של אמסטרדם, וכך הושגו לבסוף מטרות האקדמיה בשנים 1632 ו-1637, עם הקמת האתנאום אילוסטרה (אנ'), שהיה הבסיס לאוניברסיטת אמסטרדם והתיאטרון החדש (אנ'), שלוח עם תבליט של קוסטר צמוד לקיר הצפוני שלו.