stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברט וייט
קריירה עיתונאית

עם סיום לימודיו, שב וייט לקליבלנד והיה מנהל ואחד הבעלים של עיתון היומי. ב-1881 הוא עבר לפארקרסבורג שבווירג'יניה המערבית. הוא רכש את העיתון השבועי State Journal שהיה בבעלותו של המושל לשעבר ויליאם סטיבנסון. הוא ביצע כמה שינויים בעיתון, והפך אותו לעיתון יומי של המפלגה הרפובליקנית ולכוח בפוליטיקה המדינתית. וייט קנה לעצמו שם של מוציא לאור מוצלח של העיתון. במשך שנים רבות הוא שימש כנשיא אגודת העורכים של וירג'יניה המערבית, וב-1888 היה נשיא אגודת העורכים הלאומית. במהלך אותן שנים הוא הרחיב עוד יותר את העניין שלו בפוליטיקה. ב-1889 וב-1897 הוא מונה כסוכן של שירות הכנסות הפנים, במהלך תקופות הנשיאות של בנג'מין הריסון וויליאם מקינלי. בנוסף הוא ניהל בהצלחה ב-1894 את מסע הבחירות לסנאט של ארצות הברית של סטיבן אלקינס.
מושל וירג'יניה המערבית

ב-1900 נבחר וייט מטעם המפלגה הרפובליקנית כמושל וירג'יניה המערבית לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית, ג'ון הומר הולט. לפני כניסתו לתפקיד הוא פרש מתחום העיתונאות כאשר מכר את חלקו ב-State Journal.
וייט היה פוליטיקאי בעל זיקה מפלגתית מובהקת והיה חבר פעיל במנגנון המפלגתי של אלקינס. מעבר לכך הוא זכור כמושל שביצע רפורמות רבות. במהלך תקופת ממשלו הוא נאבק לשינויים בתהליך הבחירות. אחד החוקים שהוא קידם דרש משדלנים להיות רשומים במדינה באופן רשמי. וייט זכור כמי שקידם רפורמות מקיפות בחוקי הערכות הרכוש והמיסוי. הוא מינה את התעשיין והסנאטור לשעבר, הדמוקרט הנרי דייוויס, כיושב ראש ועדת המיסוי, שהפיקה דוח מתון יחסית להרכב השמרני של הוועדה. ועדיין, כוחות שהתנגדו למיסוי, ליכדו את חברות הרכבות של המדינה ותעשיות מפתח נגד הרפורמה במיסוי ובלמו את הצעותיו של וייט לבית המחוקקים עד שאלקינס פעל להשגת פשרה. וייט פעל גם לטובת רפורמות פרוגרסיביות אחרות, כולל חוק למזון ותרופות. הוא דיבר בתוקף נגד הזיהום התעשייתי של נהרות וירג'יניה המערבית. במהלך תקופת כהונתו יצר בית המחוקקים את תפקיד נציב המס המדינתי.
לאחר כהונתו כמושל

גם לאחר תום כהונתו כמושל ב-1905 הייתה לווייט קריירה פוליטית פעילה. הוא שימש כנציב המס המדינתי וכיהן בסנאט של וירג'יניה המערבית, ושוב בשירות הכנסות הפנים בתקופת נשיאותו של וורן הרדינג. ב-1916 הוא ניסה להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך לא עלה בידו לזכות במועמדות מפלגתו לאחר שהובס על ידי האוורד סאת'רלנד. וייט גם היה חבר במועצות מנהלים של חברות ביטוח, בנקאות וכרייה. כאשר עלה באש בינואר 1921 קפיטול מדינת וירג'יניה המערבית, ארגנו וייט ואחרים קמפיין בלתי מוצלח להעברת בירת המדינה מצ'ארלסטון לפארקרסבורג.
אלברט וייט נפטר בפארקרסבורג ב-3 ביולי 1941.הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליבט שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1698-1699
דייוויד שור

| --- | --- |

 לידה:  3 ביולי 1959 (בן 65) לונדון, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1994 
 מקום לימודים:  הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת טורונטו  אוניברסיטת מערב אונטריו  A.B. Lucas Secondary School 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לכתיבה הטובה ביותר בסדרת דרמה (2005)  פרס אמי לכתיבה הטובה ביותר בסדרת דרמה (2005)  פרס ג'מיני  פרס הומניטס  פרס אמי  פרס אמי לבידור בפריים טיים  פרס גילדת הכותבים של אמריקה 
 פרופיל ב-IMDb
 
דייוויד שור (באנגלית: David Shore; נולד ב-3 ביולי 1959) הוא תסריטאי, במאי ומפיק טלוויזיה קנדי. הוא היה מעורב ביצירה והפקה של הסדרות "דיני משפחה", "NYPD Blue", "Due South","Battle Creek" ו- "הרופא הטוב". ידוע בעיקר בשל הסדרה "האוס" שזכתה לפופולריות ולשבחי הביקורות.
שור נולד בעיר לונדון שבמדינת אונטריו בקנדה. אחיו התאומים, אפרים שור ורפאל שור, הם רבנים בישיבת אש התורה בירושלים. אחיו הצעיר, רפאל שור, יצר שלושה סרטי תעודה פוליטיים על הסכסוך במזרח התיכון.
פעילות

שור כתב לסדרת הטלוויזיה Due South. לאחר מכן הצטרף כמפיק לסדרת הדרמה NYPD Blue, עליה זכה למועמדות לשני פרסי אמי.  לאחר מכן השתתף בהפקת הסדרות Family Law, Hack ו- Century City, אם כי אלה לא זכו להצלחה מסחרית.
האוס

בשנת 2003, המפיק פול אטנסיו הציע לשור את הרעיון של חיבור בין אופן חקירה של פשעים לפרוצדורות רפואיות, בין השאר בהשראת הסדרות חוק וסדר CSI ו- NCIS. שור קיבל את ההצעה, והחליט כי האנטגוניסט יהיה במרכז העלילה, ולא ההליך הרפואי, דבר שהביא אותו להגות לסדרה גיבור דומה לבלש האייקוני שרלוק הולמס.
הדמות שנבחרה לתפקיד זה הייתה ד"ר גרגורי האוס, שגולמה על ידי השחקן הבריטי יו לורי. אף על פי ש-NBC אישרה את הפקת הסדרה, רשת פוקס לקחה לבסוף את ההפקה. שור לקח חלק בכתיבת חמישה פרקים של העונה ראשונה, כולל פרק הפיילוט שלה, והפרק "שלושה סיפורים", בו שזורים סיפוריהם של שלושה מטופלים יחד עם סיפורו של ד"ר האוס והתמכרותו לוויקודין. הפרק האחרון של עונה זו זכה ב-2005 בפרס אמי על כתיבה יוצאת דופן לסדרת דרמה. סדרה זו הייתה הסדרה הראשונה בה שור לקח חלק בבימוי. עם הצלחת הסדרה, שור קיבל חוזה נדיב לעונות הרביעית, החמישית והשישית. שור ושותפיו לכתיבה זכו ב-2009 בפרס גילדת הכותבים של אמריקה.
בשנת 2009 שור הפיק תוכנית הטלוויזיה המשטרתית קצרה בשם Winters בכיכובה של השחקנית ההולנדית פמקה ינסן.
באוגוסט 2015 שירות הזרמת המדיה של אמזון - פריים וידאו, פרסמה פרק פיילוט ל- Sneaky Pete, סדרת קומדיה ודרמה שחורה שנוצרה במשותף על ידי שור ובריאן קרנסטון. העונה הראשונה של הסדרה עלתה בשלמותה לפלטפורמה ב-13 בינואר 2017.
הערות שוליים

↑  "House MD - David Shore, Creator, Executive Producer". www.housemd-guide.com.
↑  "David Shore". Television Academy (באנגלית). נבדק ב-2022-01-18.
↑  "Interview with the Creators and Cast of House". The Paley Center for Media. 20 בנובמבר 2008. ארכיון מ-2021-12-21. נבדק ב-2013-08-23. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gregg Mitchell & Sherry Goldman (2009). "2010 Writers Guild Awards Television, Radio, News, Promotional Writing, and Graphic Animation Nominees Announced". Writers Guild of America. אורכב מ-המקור ב-2012-05-25. נבדק ב-2010-04-30.
↑  "Writers Guild Awards - 2010 Awards Winners". Writers Guild of America. 2010. אורכב מ-המקור ב-2012-05-25. נבדק ב-2010-05-01.
↑  "Amazon Original Series Sneaky Pete Debuts on January 13 on Prime Video". www.businesswire.com (באנגלית). 2016-12-15. נבדק ב-2022-01-18.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007438505005171  BNE: XX1527890  BnF: cb15570545h (data)  GND: 1025252357  ISNI: 0000 0001 0884 0598  LCCN: no2006052519  NTA: 317560646  SUDOC: 137157592  VIAF: 29848396   WorldCat (עם VIAF): 29848396
מרטין היינריך

מרטין טרבור היינריך (באנגלית: Martin Trevor Heinrich; נולד ב-17 באוקטובר 1971) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת ניו מקסיקו מאז 2013.
קורות חיים

היינריך נולד בפאלון שבנבדה, לשירלי לבית בייבי, ולפיטר היינריך. ב-1995 סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות באוניברסיטת מיזורי, ולאחר מכן סיים קורסים באוניברסיטת ניו מקסיקו. בשנים 1996–2001 שירת כמנהל ניהולי של קרן "Cottonwood Gulch", ארגון ללא מטרות רווח מניו מקסיקו, המייעד את עצמו ללמד תלמידים צעירים מדעי הטבע ומדעי הסביבה. הוא גם הקים חברת ייעוץ העוסקת ביחסי ציבור.
משנת 2003 ועד 2007 שירת במועצת העיר אלבקרקי, כאשר בשנת 2006 כיהן כנשיא המועצה. במהלך שירותו במועצה מטרותיו היו, לדבריו, הפחתת הפשע, העלאת שכר המינימום ויצירת מקומות עבודה. הוא גם תומך במקורות אנרגיה חלופיים. בפברואר 2006 מונה על ידי מושל ניו מקסיקו, ביל ריצ'רדסון, לנאמן משאב טבע של המדינה.
בבחירות בנובמבר 2008 גבר על יריבו הרפובליקני בהתמודדות על המושב של המחוז ה-1 מטעם ניו מקסיקו בבית הנבחרים של ארצות הברית, ושירת בבית הנבחרים בשנים 2009–2013. באפריל 2011 הודיע כי יתמודד על מושב הסנאט שמותיר הסנאטור הדמוקרט ג'ף בינגאמן, אשר החזיק במושב מ-1983 ועד 2013. הוא התמודד בבחירות הכלליות מול יריבתו הרפובליקנית הת'ר וילסון, וניצח בפער של 6% ממניין הקולות. בנובמבר 2018 ניצח בבחירות לכהונה שנייה בסנאט ובנובמבר 2024 לכהונה שלישית (ניו מקסיקו נחשבת למדינה "דמוקרטית" והפעם האחרונה בה ניצחו בה הרפובליקנים בבחירות לסנאט הייתה ב-2002).
היינריך נשוי לג'ולי ואב לשניים.
יחסו לישראל

במרץ 2015 נמנה היינריך עם הסנאטורים הבודדים שלא נכחו בנאום בנימין נתניהו בפני הקונגרס של ארצות הברית כנגד הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית. במאי 2022 היה היינריך אחד מ-20 סנאטורים דמוקרטים שהאיצו בממשל האמריקאי לפעול כנגד פינוי פלסטינים ביהודה ושומרון, כחודש לאחר מכן היה אחד מ-24 סנאטורים דמוקרטים, שקראו לחקור את מותה של שירין אבו עאקלה, בספטמבר 2023 היה אחד מ-15 סנאטורים דמוקרטים שחתמו על מכתב נגד מתן פטור מויזה לישראלים ובנובמבר 2024 היה אחד מ-19 סנטורים דמוקרטים שתמכו באמברגו נשק על ישראל.
הערות שוליים

↑  מערכת החדשות, היינריך זוכה במירוץ לסנאט בניו מקסיקו, הוול סטריט ג'ורנל, 7 בנובמבר 2012 (באנגלית)
↑  "Senate, 63 House Dems urge administration to intervene on Palestinian evictions", Jewish Insider, מאי 2022
↑  "Senate Dems call for U.S. involvement in investigation of Palestinian-American journalist’s death", Jewish Insider, יוני 2022
↑  "Who are the 15 Senate Dems urging Blinken to block Israel’s entry into the Visa Waiver Program?", Jewish Insider, ספטמבר 2023
↑  "Nineteen Senate Democrats vote to block U.S. aid to Israel"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019047011  SNAC: w6039hjn  US Congress: H001046  VIAF: 8395155566446813380007   WorldCat (עם VIAF): 8395155566446813380007
רוט-וייס אסן

רוט-וייס אסן (בגרמנית: Rot-Weiss Essen) הוא מועדון כדורגל גרמני הממוקם בעיר אסן שבמדינת נורדריין וסטפאליה. המועדון משחק כיום בליגה הגרמנית השלישית. תקופת הזוהר של המועדון הייתה בשנות ה-50, בהן זכה באליפות גרמניה ובגביע הגרמני.
היסטוריה

מועדון הכדורגל רוט-וייס אסן הוקם בשנת 1907 בתור מועדון הכדורגל פוגלהיים, שהיה מיזוג בין שני מועדונים קטנים יותר, מועדון ספורט פרויסן ודויטשה אלשה. בשנת 1913 התאחדה פוגלהיים עם טורנרבונד ברגבורבק, למועדון אחד, אמשר-פוגלהיים, ששינה את שמו לשפיל אונד שפורט 1912 (משחק וספורט 1912) לאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1923 חזר המועדון לשם טורנרבונד בורגבורבק, ולבסוף התקבע שמו על רוט-וייס אסן.
בשנת 1938 רוט-וייס אסן נכנסה למשחקי הגאוליגה, הליגה העליונה של גרמניה בתקופת הרייך השלישי, שהייתה מחולקת על פי מחוזות, והאלופות של כל מחוז היו נפגשות למשחקי האליפות בתום העונה. בשנת 1941 רוט-וייס אסן הייתה רחוקה נקודה אחת מזכייה באליפות המחוז. בשנת 1948 חזר המועדון לליגה המערבית, וזכה באליפות האוברליגה המערבית בשנת 1952. בשנת 1953 זכה המועדון בגביע הגרמני לאחר ניצחון 1–2 בגמר על אלמניה אאכן. בשנת 1955 זכה המועדון באליפות גרמניה, טרם הקמת הבונדסליגה, לאחר ניצחון בגמר על קייזרסלאוטרן בתוצאה 3–4, והיה למועדון הגרמני הראשון שהשתתף בגביע אירופה לאלופות בעונת הבכורה של המפעל, 1955/56, אך הודח כבר בסיבוב הראשון על ידי היברניאן הסקוטית, לאחר הפסד 0–4 במשחק הראשון בבית, ותיקו 1-1 במשחק הגומלין בחוץ. השחקנים העיקריים של רוט-וייס אסן בתקופת הזוהר היו השוער פריץ הרקנראט, המגן היינץ ווברס, הקשר אוגוסט גוטשלאק והקשר ההתקפי הלמוט ראן, שהיה אחד הכדורגלנים המובילים בעולם באותה תקופה, וחלק בלתי נפרד מהזכייה של נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1954. לאחר ההצלחה באמצע שנות ה-50, רוט-וייס אסן הפכה לקבוצת מרכז טבלה, ובשנת 1961 נשרה לליגה השנייה, בה שיחקה לאורך מספר שנים. במהלך שנות ה-60 וה-70, לאחר הקמת הבונדסליגה, רוט-וייס אסן עלתה וירדה מהבונדסליגה מספר פעמים, כאשר הפעם האחרונה שהקבוצה ירדה מהבונדסליגה הייתה בעונת 1976/77, לאחר ארבע עונות רצופות בבונדסליגה. באותה תקופה, השחקנים העיקריים של הקבוצה היו הורסט רובש, וילי ליפנס ומנפרד בורגסמולר.
החל משנת 1978, רוט-וייס אסן שיחקה לעיתים בבונדסליגה השנייה ולעיתים בליגה השלישית במשך מעל 20 שנה. בתקופה זו, המועדון סבל מבעיות כלכליות קשות, ובעונות 1983/84, 1990/91 ו-1993/94, הורד מהבונדסליגה השנייה לליגה השלישית בגין בעיות אלו. עם זאת, בתקופה זו היו מספר נקודות אור למועדון, כמו זכייה באליפות גרמניה לחובבים בשנת 1992, והגעה לגמר הגביע הגרמני לעונת 1993/94, בו הפסידה הקבוצה 1–3 לורדר ברמן. בעונת 1997/98 נשרה הקבוצה לליגה הרביעית, וחזרה לליגה השלישית תוך עונה אחת. בשנת 2004 עלתה הקבוצה לבונדסליגה השנייה, אך נשרה כעבור עונה אחת. לאחר מכן הקבוצה הידרדרה עד לליגה החמישית, ובעונת 2011/12 עלתה לליגה הרביעית.
ב-2 בפברואר 2021 יצרה הקבוצה סנסציה כשהדיחה בשמינית גמר הגביע הגרמני את באייר לברקוזן, מהקבוצות הבכירות בבונדסליגה הראשונה, בקאמבק ניצחון 1–2 לאחר 120 דקות.
בנובמבר 2005 העניקה רוט-וייס אסן חברות כבוד במועדון לפלה.
אצטדיון

עד לשנת 2012, האצטדיון הביתי של רוט-וייס אסן היה אצטדיון גאורג מלכס, הקרוי על שמו של נשיא המועדון בעבר. אצטדיון זה היה הראשון בגרמניה בו הותקנו זרקורים. בשנת 2012 עברה הקבוצה לאצטדיון אסן, המכיל 20,650 מקומות ישיבה. על אף שהמועדון משחק בליגות נמוכות, הוא נהנה מתמיכה של אלפי אוהדים במשחק, ונכון לתחילת העשור השני של המאה ה-21, מממוצע של 6,000 צופים למשחק.
יריבויות ובריתות

היריבות הגדולה ביותר של רוט-וייס אסן היא עם שאלקה 04, שמגיעה מהעיר גלזנקירכן הסמוכה לאסן. לרוט-וייס אסן יריבויות אזוריות נוספות עם פורטונה דיסלדורף, וופרטאלר בורוסיה ורוט-וייס אוברהאוזן. למועדון יריבות עירונית עם שוורץ-וייס אסן, ולמשחקי הדרבי ביניהן היו מגיעים כ-30 אלף אוהדים בימי השיא של יריבות זו.
לאוהדי רוט-וייס אסן יחסים טובים מאוד עם אוהדי ורדר ברמן. חברות דומה הייתה לאוהדים עם אוהדי בורוסיה דורטמונד בעבר.
תארים

אליפות גרמניה: 1955
הגביע הגרמני: 1952/53
אצטדיון אסן
מינסק

ערך זה עוסק בבירתה של בלארוס. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מינסק (בבלארוסית: Мінск או Менск; ברוסית: Минск; בפולנית: Mińsk) היא בירת בלארוס והעיר הגדולה ביותר בה, וכמו כן גם בירת חבר המדינות. העיר ממוקמת על גדות נהרות סוויסלץ' וניאמיהה במרכז הגאוגרפי של בלארוס. כבירה הלאומית, למינסק מעמד מיוחד בבלארוס והיא המרכז המנהלי של פרובינציית מינסק ושל מחוז מינסק. לפי אומדן, מתאריך 1 בינואר 2023 (ראה: האתר הרשמי של מינסק) מתגוררים בעיר כ-2 מיליון תושבים בשטח של 349 קילומטר רבוע.
האזכור הראשון לעיר הוא מהמאה ה-11, אז עיר בתוך נסיכות פולוצק. ב-1242, הפכה העיר לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא, וב-1499 קיבלה פריבילגיה עירונית. החל מ-1569, הפכה העיר לבירת מחוז מינסק שבאיחוד הפולני ליטאי. העיר סופחה בידי רוסיה ב-1793, כחלק מחלוקת פולין השנייה. מ-1919 עד 1991 שימשה כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, והחל מ-1991 הפכה לבירת המדינה העצמאית, בלארוס.
כלכלה

מינסק היא הבירה הכלכלית של בלארוס. יש לה תעשייה מפותחת והשירותים בעיר אינם משרתים רק אותה, כי אם את האומה כולה. מינסק תורמת כ-46% לתקציב הבלארוסי. לפי התוצאות ב-2010, מינסק שילמה 15 טריליון רובל בלארוסי לתקציב המדינתי בעוד שכל האזורים האחרים במדינה יחדיו 19.9 טריליון רובל בלארוסי.
כלכלה > תעשייה בעיר

מינסק היא מרכז תעשייתי עיקרי בבלארוס. יש בעיר למעלה מ-250 מפעלים ובתי חרושת. הפיתוח התעשייתי החל בשנות ה-60 של המאה ה-19, ובניית המסילות בשנות ה-70 של המאה עזרה לפיתוח. בכל אופן, רוב התשתית התעשייתית נהרסה במלחמת העולם הראשונה ובעיקר במלחמת העולם השנייה. אחרי המלחמה האחרונה פיתוח העיר התקשר עם פיתוח התעשייה. מינסק נהפכה לאתר ייצור מרכזי של משאיות, טרקטורים, גלגלי שיניים, ציוד אופטי, מקררים, מקלטי טלוויזיה ורדיו, אופניים, אופנועים, שעונים וציוד לעיבוד מתכות. מלבד בניית מכונות ואלקטרוניקה, במינסק היו גם תעשיות טקסטיל, חומרי בנייה, עיבוד מזון ודפוס. במהלך התקופה הסובייטית פיתוח התעשייה היה קשור בספקים ושווקים בתוך ברית המועצות, ופירוקה ב-1991 הוביל לפגיעה כלכלית משמעותית בין 1991 ל-1994. בעקבות מדיניות חדשה תחת ממשל אלכסנדר לוקשנקו, חזר רוב הייצור התעשייתי. מעל ל-70% מהתוצר של התעשייה מיוצא לרוסיה ולשאר חברות חבר המדינות. למרות החייאת התעשייה לא הובילה לעדכון הטכנולוגיות והציוד, מה שגרם לכך שהתעשייה המקומית לא עומדת בסטנדרטים הבין-לאומיים ואינה תחרותית במיוחד.
תעשיות עיקריות בעיר כוללות את:
בית החרושת לטרקטורים של מינסק – מפעל טרקטורים. נוסד ב-1946 במזרח מינסק. מעסיק למעלה מ-30,000 עובדים.
בית החרושת לרכבים של מינסק – מפעל המתמחה בייצור משאיות, אוטובוסים ומיניוואנים.
בית החרושת למקררים של מינסק – מתמחה בעיקר בייצור מוצרים למשק בית, כמו מקררים, מקפיאים ולאחרונה גם מכונות כביסה.
כלכלה > אבטלה

לפי סטטיסטיקות רשמיות, האבטלה בעיר עומדת על 0.3%. במפקד ב-2009, 5.6% מהאנשים במינסק בגילאים המאפשרים עבודה הגדירו את עצמם כמובטלים. הממשלה דיכאה את האבטלה הרשמית על ידי מענקי אבטלה זעירים (השווים לכ-14 דולר בחודש בלבד) ועבודות ציבוריות מחייבות.
גאוגרפיה > אקלים

| אקלים במינסק> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים במינסק> ינואר.−2.1.−6.7.45 | אקלים במינסק> פברואר.−1.4.−7.0.38 | אקלים במינסק> מרץ.3.8.−3.3.44 | אקלים במינסק> אפריל.12.2.2.6.42 | אקלים במינסק> מאי.18.7.8.1.65 | אקלים במינסק> יוני.21.5.11.7.89 | אקלים במינסק> יולי.23.6.13.8.89 | אקלים במינסק> אוגוסט.22.8.12.8.68 | אקלים במינסק> ספטמבר.16.7.8.2.60 | אקלים במינסק> אוקטובר.10.2.3.6.53 | אקלים במינסק> נובמבר.2.9.−1.3.48 | אקלים במינסק> דצמבר.−1.2.−5.5.49 | אקלים במינסק> שנה.10.6.3.1.690 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: פוגודה אי קלימט
תחבורה

למינסק יש מערכת תחבורה ציבורית מקיפה. בעיר יש 8 קווי חשמליות, למעלה מ-70 קווי טרוליבוס ולמעלה מ-100 קווי אוטובוס. כל מערכת התחבורה הציבורית בעיר מנוהלת על ידי מינסקטרנס, חברה ממשלתית תחבורתית ללא מטרות רווח. בינואר 2008, השתמשה החברה ב-1,420 אוטובוסים, 1,010 טרוליבוסים ו-153 חשמליות במינסק. ב-2003 הכריזה הממשלה שבתחבורה המקומית המינימום הוא רכב (חשמלית, טרוליבוס או אוטובוס) אחד לכל 1,500 תושבים. מספר הרכבים כיום גדול פי 2.2 מהרף הזה.
מינסק היא העיר היחידה בבלארוס בעלת מערכת של רכבת תחתית. עבודות הבניה על הרכבת החלו ב-1977, זמן קצר לאחר שהעיר עברה את רף מיליון התושבים, והקו הראשון עם 8 תחנות נחנך ב-1984. מאז, המערכת התפתחה לשני קווים: קו מוסקובסקייה, באורך 12.2 ק"מ עם 11 תחנות, וקו אבטוזאבודסקייה, באורך 18.1 ק"מ עם 14 תחנות. יש תוכנית לבניית קו שלישי, כשאורכה הכולל של המערכת יהיה 58.3 ק"מ ויהיו בה 45 תחנות.
מינסק ממוקמת על הצומת בין מסילת וורשה-מוסקבה ומסילת רומני-לייפאיה. במקום בו הן חוצות זו את זו ממוקמת תחנת הרכבת המרכזית של מינסק. מבנה התחנה נבנה תחילה מעץ ב-1873 ונהרס ב-1890 לטובת מבנה אבן. במהלך מלחמת העולם השנייה התחנה נהרסה לחלוטין. המבנה נבנה מחדש ב-1946 ושימש עד 1991. המבנה החדש של התחנה נבנה בין 1991 ל-2002. הבנייה התעכבה עקב קשיים כלכליים. כעת, מינסק מתהדרת באחת מהתחנות המודרניות והמעודכנות ביותר בכל מדינות חבר העמים.
נמל התעופה הלאומי מינסק, נמצא במרחק 42 ק"מ ממזרח לעיר. הוא נפתח ב-1982 ותחנת הרכבת בו נפתחה ב-1987. זהו נמל תעופה בין-לאומי עם טיסות לשאר אירופה ולמזרח התיכון.
נמל התעופה מינסק-1 נפתח ב-1933 כמה קילומטרים דרומית למרכז ההיסטורי של העיר. ב-1955 הוא הפך לנמל תעופה בין-לאומי וב-1970 הוא שירת למעלה ממיליון נוסעים בשנה. מ-1982 הנמל משרת בעיקר לטיסות פנים בבלארוס ולטיסות מטען קצרות טווח למוסקבה, קייב וקלינינגרד. היה צפי שהנמל ייסגר בגלל הרעש שהוא יוצר באזורים מיושבים של העיר, אבל הוא עדיין פתוח.
חינוך ותרבות

מינסק היא המרכז החינוכי החשוב בבלארוס. יש בה למעלה מ-500 גני ילדים, 258 בתי ספר ו-36 מוסדות השכלה גבוה, מתוכם 12 אוניברסיטאות לאומיות עיקריות. ביניהן נמצאות אוניברסיטת המדינה הבלארוסית, אוניברסיטת המדינה הבלארוסית לטכנולוגיה חקלאית, האוניברסיטה הבלארוסית הלאומית לתחומים טכניים ועוד.
בשנת 1890 בעיר נפתח תיאטרון ראשון. כיום הוא פועל בשם התיאטרון הלאומי על שם יאנקה קופלה. בשנת 1933 נפתח תיאטרון אופרה "התיאטרון הבולשוי של מינסק". בעיר פועלים תאיטרונים ומסודות תרבות נוספות.
ספורט

בעיר שתי קבוצות כדורגל, פ.צ. מינסק ודינמו מינסק, המשחקות בליגת העל הבלארוסית, ו-3 קבוצות הוקי קרח, דינמו מינסק, יונוסט מינסק וקרמין מינסק. בנוסף יש בעיר קבוצת בנדי בשם מינסק.
ב-2014 מינסק אירחה את אליפות העולם בהוקי קרח וב-2019 העיר תארח את המשחקים האירופיים.
הקהילה היהודית

קהילת היהודים במינסק הייתה בין החשובות במזרח אירופה. ב-1489 יהודי התמנה על גביית מיסים בעיר מטעם השלטון הליטאי. יהודים התחילו להתיישב בעיר במאה ה-16. ב-1579 המלך סטפאן באטורי הוציא אישור ליהודים לסחור בעיר. המלך זיגמונט השלישי ואזה ביטל אישור זה ב-1606 בעקבות פניית הנוצרים. אולם ב-1609 היהודים שוחררו ממסים מיוחדים וב-1616 הורשה להם לפרוס בעיר את מרכולתם וב-1629 לפתוח חנויות. קהילת מינסק הייתה בין הקהילות המייסדות של הוועד הליטאי. עד 1631 השתייכה לפלך בריסק.
בזמן מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667) נטשו היהודים את העיר בעקבות הכיבוש הרוסי ב-1655, אך בחזרתה לפולין ב-1658 חזרו גם היהודים. עדיין ליהודים לא היה אישור להתיישב בעיר והם נאלצו לשכור בתים מאוניאטים, ועקב כך סבלו סבל כפול, שכן הופנתה נגדם שנאת הנוצרים האורתודוקסים, גם כלפי בעלי בתיהם וגם כלפי היהודים עצמם. בהשפעת הגאון מווילנה הוקמו בעיר מספר ישיבות. במפקד ב-1897 היו בעיר 91,494 אנשים מתוכם 47,561 יהודים – למעלה ממחצית. בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 שימשה מרכז לתנועת הפועלים היהודית. ברבנות העיר כיהנו והתגוררו רבנים מפורסמים וביניהם: הרב יחיאל היילפרין – מחבר "סדר הדורות", הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן שכונה ה"גדול ממינסק", הרב בנימין הכהן שקוביצקי ("המגיד ממינסק"), והרב גרשון תנחום ממינסק.
בשואה הושמדה מרבית הקהילה היהודית. בעיר מינסק הוקם גטו מינסק, שהיה הגטו שהחזיק הכי הרבה זמן בשטחי ברית המועצות הכבושים. יהודי הגטו הוצאו במספר אקציות להריגה בבורות ענק שנחפרו בקרבת הכפרים טוצ'ינקה ומאלי טרוסטינץ. אלפים מיהודי הגטו נמלטו ממנו ליערות הסמוכים ולחמו שם כנגד הגרמנים (למשל, מאשה ברוסקינה). אחרוני היהודים בגטו, שהועסקו בעבודות כפייה נשלחו אל מותם במחנה המוות סוביבור או שנורו למוות בחודשים ספטמבר–אוקטובר 1943. רק 13 יהודים שרדו את הגטו. ב-1947 הוקמה ברחוב זסלבסקיה אנדרטה, הראשונה מסוגה בברית המועצות, עליה נכתב: "ליהודים – קרבנות הפשיזם".
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 ידעה העיר התנכלויות של השלטונות לפעילות היהודית. בינואר 1948 נרצח ראש התיאטרון היהודי, שלמה מיכואלס, על ידי סוכני הק.ג.ב.. ב-1949 נסגר התיאטרון היהודי ועובדיו פוטרו, ב-1959 הוחרם בית הכנסת הגדול, ובניינו עבר לידי תיאטרון גורקי.
בשנות ה-60 נאסר על קבורה בבית הקברות היהודי, ולאחר מכן הוא נהרס ונהפך לאצטדיון דינמו. ב-1959 האוכלוסייה היהודית מנתה 38,842 נפשות.
בתקופת הפרסטרויקה התחדשה הפעילות הקהילתית. ב-1988 הוקמה "אגודת חובבי התרבות היהודית" על שם יצחק חריק. ב-1989 נפתח בית הספר היהודי החד שבועי על ידי יורי דורן, שלאחר מכן הקים את iro – איחוד הקהילות יהודיות הדתיות ברפובליקה בלארוס. כיום קיימים במינסק שני בתי כנסת של התאחדות יהודי בלארוס – האחד מתפלל בנוסח אשכנז, והאחר של חסידות חב"ד בראשות הרב שניאור דייטש.
ערים תאומות

הממלכה המאוחדת נוטינגהאם, הממלכה המאוחדת (מ־1957)
יפן סנדאי, יפן (מ־1973)
הודו בנגלור, הודו (מ־1973)
צרפת ליון, צרפת (מ־1976)
ברזיל בלו הוריזונטה, ברזיל (מ־1987)
הרפובליקה העממית של סין צ'אנגצ'ון, הרפובליקה העממית של סין (מ־1992)
פולין לודז', פולין (מ־1993)
גרמניה בון, גרמניה (מ־1993)
הולנד איינדהובן, הולנד (מ־1994)
טג'יקיסטן דושנבה, טג'יקיסטן (מ־1998)
מולדובה קישינב, מולדובה (מ־2000)
קובה הוואנה, קובה (מ־2005)
איראן טהראן, איראן (מ־2006)
איחוד האמירויות הערביות אבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות (מ־2007)
טורקיה אנקרה, טורקיה (מ־2007)
קירגיזסטן בישקק, קירגיזסטן (מ־2008)
וייטנאם הו צ'י מין סיטי, וייטנאם (מ־2008)
רוסיה נובוסיבירסק, רוסיה
רוסיה ניז'ני נובגורוד, רוסיה
רוסיה אופה, רוסיה
הרפובליקה העממית של סין שנג'ן, הרפובליקה העממית של סין (מ־2014)
פקיסטן אסלאמאבאד, פקיסטן (מ־2015)
גאורגיה טביליסי, גאורגיה (מ־2015)
רוסיה מורמנסק, רוסיה
ראו גם

משטרת מינסק
בית כנסת המקהלה (מינסק)
הערות שוליים

↑  Belarus: Administrative Division (Regions and Districts) – Population Statistics, Charts and Map
↑  אתר פוגודה אי קלימט (ברוסית)
↑  תכנית עיר הפלכית מינסק. מפה מאוסף המפות ע"ש ערן לאור בספרייה הלאומית, ‏1917 לערך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552618305171  BNE: XX451453  BnF: cb15027101k (data)  GND: 4039510-8  LCCN: n79116460  MusicBrainz: 47323b71-af21-42f7-ae02-380b31ee1b94  NARA: 10046438  NKC: ge138078  NSK: 000348340  SELIBR: 154243  VIAF: 154760598   WorldCat (עם VIAF): 154760598 
ארמון העצמאות, משכנו של נשיא בלארוס
כיכר הניצחון
בניין העירייה של מינסק
פנורמה של מרכז מינסק
כיכר תחנת הרכבת במינסק, דוגמה לקלסיציזם הסטליניסטי.
הרכבת התחתית של מינסק
האצטדיון האולימפי הלאומי "דינמו"
הבור (אתר הנצחה) ליהודי מינסק שנספו בשואה
הבחירות לכנסת העשרים ושלוש

תוצאות הבחירות לכנסת ה-23:     מפלגות הימין: 49 מושבים
     מפלגות החרדים: 16 מושבים
     מפלגות המרכז: 33 מושבים
     מפלגות השמאל: 7 מושבים
     מפלגות הערבים: 15 מושבים
הבחירות לכנסת העשרים ושלוש התקיימו ב-2 במרץ 2020, ו' באדר ה'תש"ף, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת העשרים ושלוש. בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת נרשמו להתמודדות בבחירות 30 רשימות מטעם 42 מפלגות, אך לבסוף התמודדו 29 רשימות כשמתוכן 8 בלבד עברו את אחוז החסימה, מספר המפלגות הנמוך ביותר שנכנסו לכנסת במערכת בחירות אחת.
הבחירות התקיימו לאחר שתי מערכות בחירות רצופות שלא הביאו להקמת ממשלה, כחלק ממשבר פוליטי ארוך ורחב היקף בישראל, והממשלה שכיהנה בעת הבחירות היא ממשלת ישראל השלושים וארבע שהוקמה אחרי הבחירות לכנסת העשרים.
שלא כנהוג בישראל לקיים את הבחירות לכנסת ביום שלישי, בחירות אלו התקיימו ביום שני.
לוח זמנים

2 בינואר – כניסת פנקס הבוחרים לתוקף
14 בינואר עד 15 בינואר – הגשת רשימות המועמדים לכנסת
9 בפברואר – החלטת בית המשפט העליון על פסילת רשימות ומועמדים
17 בפברואר – תחילת שידורי התעמולה ברדיו ובטלוויזיה
19 בפברואר – פתיחת ההצבעה בנציגויות ישראל מחוץ לישראל
2 במרץ – יום הבחירות
10 במרץ – תאריך סופי לפרסום תוצאות הבחירות הרשמיות בידי ועדת הבחירות
16 במרץ – יום השבעת הכנסת ה-23
ועדת הבחירות

מערכת הבחירות נוהלה על ידי ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-23, שהורכבה מנציגי הסיעות היוצאות של הכנסת העשרים ושתיים ובהתאם לגודלן היחסי, ובראשה עמד שופט בית המשפט העליון ניל הנדל. ממלא מקומו היה השופט עוזי פוגלמן.
בשל הקדמת הבחירות וקיצור תקופת הבחירות ממשך הזמן המינימלי של 90 יום ל-81 יום, הוועדה דרשה תוספת תקציבית.