stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף סורינוב
קריירה בליגה הלאומית בישראל

נולד בעיר לגניצה שליד ורוצלב שבפולין. בנעוריו הצטיין באתלטיקה קלה וצורף לנבחרת פולין הצעירה באתלטיקה. כמו כן, הצטיין גם בכדורסל, כדורעף וכדורגל ושיחק כשוער בקבוצת הליגה השנייה "ג'בייש לגניצה". בגיל 18 עמד לפני גיוס ושירות בן חמש שנים בצבא הפולני, והוריו החליטו לעלותו לישראל. עם הגיעו החל להתאמן במכון וינגייט בריצת 110 מטר משוכות ובקפיצה לגובה, אך כדבריו: "הבנתי שכסף מזה לא יהיה והתגלגלתי לכדורגל".
בינואר 1965 ביקש סורינוב להצטרף להפועל תל אביב, אך נדחה ומיד נסע למגרש בית"ר תל אביב באבו כביר, שם נבחן כשוער על ידי קרלוס בוסטמנטו, ז'קי פורטוגז, אנטוניו בונזי והאחים חליבה והוחתם מיד במקום.
בית"ר תל אביב הייתה מעורבת באותה עת במאבקי התחתית של הליגה הלאומית (אז הליגה העליונה בכדורגל בישראל), ולסורינוב ניתנו הזדמנויות רבות להפגין את יכולתו ולהצטיין. חודשיים לאחר שהתחיל לשחק, זומן על ידי עמנואל שפר לנבחרת הנוער, וזכה עמה בגביע אסיה לאחר שספג שני שערים בלבד בטורניר הגמר. בשנה שלאחר מכן עלתה משפחתו של סורינוב לישראל בעקבותיו והוא התחתן. בסוף אותה שנה נשרה בית"ר תל אביב לליגה א' (אז ליגת המשנה), וסורינוב עבר, בסיועו של עמנואל שפר, למכבי נתניה.
סורינוב, שעבר עם משפחתו להתגורר בנתניה, הצטיין מיד במשחקו הראשון, וזכה לאהדת האוהדים הנתנייתים. בעונת 1970/1971 היה סורינוב אחד מהגורמים המרכזיים שהביאו לזכייה הראשונה של מכבי נתניה באליפות.
בפברואר 1971 יצא סורינוב עם נבחרת ישראל למשחק באיטליה נגד נבחרת איטליה הצעירה. בזמן הטיסה הוא שוכנע על ידי ראובן ריבלין, שהיה יו"ר המשלחת וגם יו"ר בית"ר ירושלים, לעבור לבית"ר ירושלים, תמורת שיפור ניכר בתנאיו הכספיים. כדי להשתחרר ממכבי נתניה יזם סורינוב תקרית במשחק בישראל, שבה התיישב על הכדור באמצע המגרש, וסירב לחדש את המשחק בעקבות טענתו לנבדל בעת שער שספג. בתגובה להתנהגות השערורייתית, שחרר אותו יו"ר מכבי נתניה, ראובן פריזנר, משורות הקבוצה.
גם בבית"ר ירושלים הצטיין סורינוב וזכה לאהדה רבה בשל משחק ההקרבה שלו. הוא שיחק בקבוצה עד עונת 1974/1975. בגמר גביע המדינה בכדורגל 1974/1975 נוצחה בית"ר ירושלים 3:1 על ידי הפועל כפר סבא, וסורינוב הואשם על ידי האוהדים בכישלון.
סורינוב נותר בשיא של אי-ספיגה לקבוצת בית"ר ירושלים, שעמד על 928 דקות (במשך 10 משחקים רצופים) ללא ספיגה מעונת 1973/1974.
בעונת 1975/1976 שיחק בהפועל רמת-גן במשך עונה אחת, ואז הועבר למכבי תל אביב. בעונתו הראשונה בקבוצה היא זכתה בדאבל. סורינוב שיחק במכבי תל אביב עד קיץ 1978 ואז פרש מכדורגל.
הנבחרת הלאומית

סורינוב הוזמן לנבחרת הלאומית על ידי המאמן עמנואל שפר, ומשחקו הראשון בשורותיה התקיים בבארי באיטליה מול נבחרתה הצעירה של איטליה והסתיים בהפסד ישראל 2:0. ברוב שנותיו בנבחרת ישראל, שיחק סורינוב כשוער שני ליצחק ויסוקר, ושותף בדרך כלל רק במשחקי ידידות.
ב-1977 בטורניר מוקדמות מונדיאל 1978, היה השוער הראשון של הנבחרת, והצטיין בשלושת משחקיה הראשונים, בהם לא ספגה הנבחרת שערים. במשחק המכריע בסיאול, ב-20 במרץ 1977, נוצחה ישראל על ידי נבחרת קוריאה הדרומית 3:1, ונכשלה בהעפלה לטורניר המונדיאל. היה זה משחקו ה-19 והאחרון של סורינוב בשורות הנבחרת.
תכונות כשוער

סורינוב היה גבה קומה והצטיין בכדורי גובה, ובזינוקים אל פינות השער. כמו כן, היה ידוע במעורבותו במשחק ההגנה, על ידי ארגון שחקני ההגנה ועידודם. היה ידוע באופיו הסוער ובתגובותיו הקיצוניות לנעשה במגרש. לעיתים, אף נגח את קורת שערו לאחר שספג שער. לאורך כל שנותיו ככדורגלן פעיל, פשטו מדי פעם שמועות בין אוהדי הקבוצות בהן שיחק, כי נהג להמר על משחקים וכי "מכר" משחקים. סורינוב תמיד הכחיש את ההאשמות הללו, והן מעולם לא הוכחו, אם כי ועדת עציוני קבעה ב-1971 כי יש בסיס לחשדות.
בערוב ימיו התגורר סורינוב בירושלים, ובבעלותו הייתה מעדנייה שניהל.
סורינוב הלך לעולמו ב-1 בפברואר 2019, בגיל 72. ביקש לתרום את גופתו למדע.
הערות שוליים

↑  בועז גולדברג, "אחרון הענקים", שם המשחק, אוקטובר 2008
↑  השוער הלך להפועל והצטרף לבית"ר ת"א, מעריב, 14 בינואר 1965
↑  דו"ח עציוני (מעורבות סורינוב), מעריב, 23 בספטמבר 1971
↑  משה שיינמן, שוער העבר יוסף (יוז'י) סורינוב הלך לעולמו, באתר ynet, 1 בפברואר 2019.
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת מונטריאול (1976)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | אסתר רוט |  |
|  ג'ודו | יונה מלניק |  |
|  היאבקות | רמי מירון |  |
|  הרמת משקולות | אדוארד וייץ |  |
|  התעמלות מכשירים | דב לופי |  |
|  כדורגל | נבחרת ישראל בכדורגל (אלון בן דור, אהוד בן טובים, חיים בר, יהושע גל, גדעון דמתי, יצחק ויסוקר, רפעת טורק, אבי כהן, אברהם לב, אלי לוונטל, עודד מכנס, מאיר נמני, יוסף סורינוב, ירון עוז, ויקי פרץ, משה שווייצר, יצחק שום) |  |
|  סיף | נילי דרורי |  |
|  קליעה | מיכה קאופמן |  |
|  שחייה | דב ניסמן • עדי פרג |  |
|  שיט | יהודה מעיין • יואל סלע |  |
לבש טרנופולר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 במאי 1903 פלך פודוליה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 ביולי 1989 (בגיל 86) ישראל 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, המנדט הבריטי, ישראל
 
לֻבּש טרנופולר (אריה ליב טרנופולר-טל; 14 במאי 1903 – ג' בתמוז תשמ"ט, 6 ביולי 1989) היה מנהיג ציוני, מראשי מפלגת "פועלי ציון שמאל", חלוץ וחבר בגדוד העבודה, פובליציסט וסופר עברי.
תולדותיו

לבש טרנופולר נולד לאסתר לבית גרינברג ולמרדכי פנוקיבר בכפר בפודוליה, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), במשפחה חסידית. בגיל שנתיים עברה המשפחה לעיירה הסמוכה, ליטין. ראשית למד בחדר ולאחר מכן המשיך בגימנסיה ממשלתית ובמקביל בחדר "מתוקן".
ב-1917 עבר יחד עם בני משפחתו לעיר המחוז ויניצה, בה סיים את לימודיו בגימנסיה.
בדצמבר 1921 עזב יחד עם קבוצת חלוצים את ברית המועצות במטרה לעלות ארצה, אולם נאלץ לשהות בלבוב (אז בשטח פולין) יחד עם מאות חלוצים מרוסיה ואוקראינה, כיוון שלא היו להם רישיונות עלייה לארץ ישראל.
הוא עלה לארץ ישראל בינואר 1923, בשלהי תקופת העלייה השלישית. הצטרף כחבר לגדוד העבודה. הוא היה בין המתיישבים בתל יוסף, היישוב השני של גדוד העבודה בעמק יזרעאל; פרק זמן היה חבר בחבורת החלוצים "חבורת העמק"; ואחר כך, חבר בפלוגת גדוד העבודה בחיפה. בשנת תרפ"ה 1925, היו חברי גדוד העבודה בנאים של תחנת הכוח החשמלי (על ידי מנוע דיזל) הראשונה של חיפה ביוזמתו ותכנונו של פנחס רוטנברג. טרנופולר וחבריו עבדו באתר הבניה בחציבה, כיפוף פסי ברזל, יציקת בטון, הנחת לבנים ומלט, וטיוח הקירות. ומלבד זאת, סללו כביש "על הכרמל" - בשכונת כרמל מרכזי, ועבדו כסבלים בנמל חיפה.
באותן שנים כתב טרנופולר רשימות על דמויות חברים ומנהיגים במחנה החלוצים; דבריו על הסופר י"ח ברנר ביטאו את הרגשתם של רבים: "עלינו הדור הצעיר, ברנר נתחבב מאֹד. הוא היה כל כך קרוב ומובן לנו וביחד עם זה כל כך חתום וסתום. זכורני, ימי המהפכה הבולשביסטית ברוסיה. ימי הגעגועים הגדולים, תסיסה הנפשית (כך), עֹדף המרץ וכוחות היצירה הנחנקים ללא-טעם ... (נקודות במקור) מרחב ואורים רומזים למרחקים מצד אחד, - וסתירות, חִפושים והתלבטויות מצד שני. בימי התסיסה האלו נתחבב עלינו ברנר, משורר ההתלבטות. בלבנו נשאנו אותו ואִשיוּתו הִבהבה ורמזה מן הארץ לרבים מהנער בגולה. בהתמדה מיוחדת התעמקנו בכתביו, שנכתבו "בדם הלב ובמיץ-העצבים", כלשונו הוא. דרך-חיים אמרנו ליצֹר מתוך התלבטויותיו וספקותיו, כי ימי כִשלון והתלבטות, תהִיָה על פרשת דרכים היו לנו הימים הללו".
יחד עם מניה שוחט ייסד טרנופולר את "הליגה להתקרבות ושיתוף יהודי-ערבי" - ליגה V, וכיהן בתפקיד המזכיר הכללי שלה. במסגרת תפקידו זה נסע לארצות שונות, בגלוי ובחשאי. כך למשל, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה בשנת 1944, עמד בראש משלחת לטהראן, שבין השאר, העבירה לתושבים ציוד רפואי ואחר שנרכש גם מתרומות שנאספו ביישוב היהודי בארץ. מניה שוחט מסרה לחיים ויצמן שעמד בראש ההסתדרות הציונית על המשלחת ועל מידע חשוב שצבר טרנופולר בנסיעה זו. טרנופולר היה ממנהיגי המפלגה: "התנועה לאחדות העבודה" שהתפלגה ממפא"י בשנות הארבעים, ואחר כך, כרבים מחבריה, הצטרף למפלגת מפ"ם והיה אחד ממנהיגיה.
עד שנות השישים התגורר טרנופולר בתל אביב, ואחר עבר לחיפה.
חלקים מארכיונו הפרטי הופקדו בארכיון ביד טבנקין באפעל, ובארכיון מכון לבון בתל אביב.
מכתביו (מבחר)

ברנר. (למלאֹת שלֹש שנים למותו.), מחיינו, חלק א: נ"ב, ירושלים י"ב באייר תרפ"ד, (מהדורת יד טבנקין, כרך ב'), עמ' 491-489; חלק ב: נ"ג, ירושלים י"א בסיון תרפ"ד, (שם), עמ' 490–493.
בפלוגת חיפה., מחיינו, ס', ירושלים כ' בניסן תרפ"ה, (מהדורת יד טבנקין, כרך ג'), עמ' 145–147.
(ועורך), זאב אברמוביץ ומורשתו, (תל אביב): הוצאת י"ל פרץ, 1971.
ראו גם

פועלי ציון שמאל
הערות שוליים

↑  ראו: לבש (טרנופולר), בפלוגת חיפה., מחיינו, ס', ירושלים כ' בניסן תרפ"ה, (מהדורת יד טבנקין, כרך ג'), עמ' 146-145.
↑  לבש (טרנופולר), ברנר. (למלאֹת שלֹש שנים למותו.), מחיינו, נ"ב, (מהדורת יד טבנקין, כרך ג'), עמ' 464.
↑  מניה שוחט, בתוך: יהודה ריינהרץ, שולמית ריינהרץ, מוטי גולני (עורכים), עם הזרם ונגדו, מניה שוחט, איגרות ותעודות 1909- 1960, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, תשס"ה, עמ' 491.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522747505171  SUDOC: 258124490  VIAF: 315204624   WorldCat (עם VIAF): 315204624 
בית תחנת הכוח הראשונה בחיפה, בסמוך לגימורו בשנת 1925
הקטקומבות של פריז

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון, קטקומבות 
 כתובת:  Place Denfert-Rochereau 
 מיקום:  הרובע הארבעה-עשר של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 מבקרים בשנה:  601,900 (נכון ל־2019)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1787
 תאריך פתיחה רשמי:  1809 
 
 קואורדינטות:  48°50′02″N 2°19′57″E﻿ / ﻿48.83397°N 2.33245°E﻿ / 48.83397; 2.33245
 www.catacombes.paris.fr
  (למפת פריז מוגדלת) הקטקומבות של פריז(למפת פריז רגילה) הקטקומבות של פריז
 
עצמות שהועברו לקטקומבות מבית הקברות של סן-ניקולא-דה-שאן, ב-24 באוגוסט 1804
מפת הקטקומבות
תצלומים ראשונים מהקטקומבות של פריז, בתמונה של נדאר (פליקס טורנשון) מתחילת שנות השישים של המאה ה-19, מהתצלומים הראשונים שנעשו מתחת לאדמה ובעזרת תאורה מלאכותית
הקטקומבות של פריז - "חדר הרדיו", 25 מטרים מתחת לבית החולים "ואל-דה-גראס", ברובע החמישי בפריז
הקטקומבות של פריז, ציור מאת ויקטור הרטמן
הקטקומבות של פריז (בצרפתית: Les catacombes de Paris) הן אתר קבורה מפורסם שנפרש כרשת מחילות וחדרים תת-קרקעיים בפריז, בירת צרפת. הקטקומבות נמצאות באזור ששימש כמחצבת אבן גיר בתקופת האימפריה הרומית, והומר לאתר קבורה המוני בסוף המאה ה-18. אורך המחילות הפתוחות לציבור הוא 1.7 ק"מ בערך. הן מצויות כעשרים מטרים מתחת לפני האדמה, וניתן להיכנס לתוכן דרך בניין מחסום ד'אנפר שבכיכר ד'אנפר-רושרו (place Denfert-Rochereau). מסלול הביקור התיירותי עובר תחת אזור הרובע הארבעה-עשר של העיר בלבד, אולם מחילות דומות נמצאות גם מתחת למרבית הרבעים שבגדה השמאלית; הרבעים החמישי, השישי, השנים-עשר, השלושה-עשר, הארבעה-עשר, החמישה-עשר והשישה-עשר של העיר.
היסטוריה

בשנת 1786, כדי להתמודד עם מצב התברואה הלקוי של בתי הקברות של פריז, התקבלה החלטה להעתיק ממקומן את העצמות מקברי האחים ולהעבירן אל מחילות המחצבה התת-קרקעית הנטושה שבעיר. ההעברה בוצעה תחת פיקוחם של לואי טירו דה קרוסן (Louis Thiroux de Crosne), מפקד משטרת פריז,  ושארל אקסל גיומו (Charles Axel Guillaumot), המפקח הכללי של המחצבות. באותו הזמן סבל אזור לה האל, שנמצא בטבורה של העיר, ממחלות שנגרמו בשל קבורה לא-נאותה וקברי המונים בחצרות כנסיות, בראשם "בית הקברות של התמימים" (Cimetière des Innocents). הוחלט להעביר בחשאי את עצמות המתים ולמקמן מחדש במחצבות הנטושות.
ההערכה היא כי עצמותיהם של כשישה מיליון איש, בהם גדולי המהפכה הצרפתית, הועברו למחילות (ossuaires) העיר, ושם הן מצויות עד היום. את העברת העצמות ניהל גיומו, בעוד שמחליפו, לואי-אטיין הריקר דה טורי (Louis-ÉtienneHéricart de Thury), טיפל בשנת 1810 בסידור הקטקומבות ושיווה להן את מראן העכשווי.
שלדים מבית-הקברות של סן-ניקולא-דה-שאן (Saint-Nicolas-des-Champs) היו מהראשונים לעבור. גופות המתים ממהומות פלאס דה גרב, אוטל דה בריין ורחוב מסלה (rue Meslee) הונחו בקטקומבות ב-28 וב-29 באוגוסט 1788.
קירות הקטקומבות מכוסים ציורי-קיר החל מהמאה ה-18 ואילך. ויקטור הוגו השתמש בהיכרותו את מערכת תעלות פריז בכתיבת הרומן "עלובי החיים". בשנת 1871 הרגו חברי הקומונה הפריזאית קבוצת מונרכיסטים באחד מחדרי הקטקומבות. במהלך מלחמת העולם השנייה השתמשו חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית במערכת התעלות של הקטקומבות. באותה תקופה הקימו החיילים הגרמנים בונקר תת-קרקעי בקטקומבות שתחת בית-הספר התיכון מונטן, בית-ספר ברובע השישי של פריז (המסלול התיירותי בקטקומבות אינו עובר בבונקר זה, וניתן לראותו רק ב"ביקור לא רשמי"; ראו למטה).
התעלות והחדרים התת-קרקעיים מציבים מזה זמן בעיה בטיחותית לבנייה בפריז. מחצבות מתמוטטות לעיתים, וכתוצאה מכך יוצרות לא פעם חורים בקרקע ופוגעות במבנים שמעליהן. כדי למנוע זאת כונן על ידי הממשלה "הפיקוח הכללי על המחצבות" (Inspection générale des Carrières-IGC), בשנת 1777, כדי לפקח על המחצבות ולאסור חפירת חדשות. ה-IGC חפרו, עם זאת, מנהרות תצפית כדי לספק לעצמם גישה נוחה למחצבות, כדי שיוכלו לתקן ולמפות ביתר יעילות את המחצבות היציבות, ולפקח עליהן.
עבודות הפיקוח והייצוב נמשכות עד היום. בשל מספרן הרב של המחצבות, תעלות הרכבת התחתית, תעלות הרכבת ותעלות הביוב שנחפרו מתחת לפריז, כמו גם סוג האבן הרכה שבה חצבו, ננקטת זהירות מיוחדת כשמתבצעת בנייה חדשה או כאשר חופרים מנהרות חדשות (ובכל זאת נוצרו בעיות שונות בעת חפירת מנהרת המטרו מספר 14).
הקטקומבות כיום: ביקורים לא מאושרים

הכניסה לקטקומבות מוגבלת, ומקטע הקטקומבות הפתוח לציבור הוא רק חלק קטן מרשת נרחבת של מחילות תת-קרקעיות שנפרשת על-פני למעלה מ-300 קילומטר. עם זאת, בעיקר מאז שנות השמונים של המאה ה-20, נוצרה תופעה של כניסות מחתרתיות לתעלות שתחת פריז, וביקור באזורים האסורים. מערכת התעלות מורכבת, ולמרות שבכמה תעלות ישנם שלטים המציינים את שם הרחוב שמעליהן, עדיין קל מאוד ללכת לאיבוד: כמה מקטעים הם נמוכים או צרים במיוחד, ואחרים מוצפים חלקית. בנוסף, ישנם חוטי טלפון וצנרת ישנים, ועוד מיני הפרעות שיכולים לעכב את הצעידה. לעיתים נדירות אף מתרחשות התמוטטויות. בשל הסכנות הפוטנציאליות, הכניסה לקטקומבות ללא ליווי של נציג רשמי היא בלתי חוקית מאז ה-2 בנובמבר 1955; כיום מוטל קנס בן 60 אירו על מי שנתפס במחילות על ידי הקטפליק (בצרפתית: cataflics – מורכב מהמילים "קטקומבות" ו"פליק" - כינוי עממי לשוטרים) – משטרה מיוחדת שמסיירת בקטקומבות.
עם זאת, גם כיום ניתן להיכנס לקטקומבות דרך תעלות הביוב, המטרו ופירים שונים בעיר. כמה מבקרים לא רשמיים מחזיקים במפתחות לכניסות מסוימות ומשתמשים בהן כדי להיכנס לקטקומבות באופן בלתי חוקי – למשל, כדי לערוך פגישות חשאיות, לקיים מסיבות, או פשוט לסייר בעיר. אלו שמכירים את הכניסות הסודיות ואת האולמות התת-קרקעיים, ואלו שמגלים חיבה לסיורים בקטקומבות, מכונים קטפיל (בצרפתית: cataphiles, אוהבי קטקומבות). עם השנים יצרה קהילת הקטפילים מעין עולם מקביל, עם חוקים, הרגלים ועימותים משלו.
הקטפילים הטהרנים, המאוהבים במחצבות, באווירה שבהן ובהיסטוריה שלהן, משתדלים להגן על המקום ולמנוע את השחתתו על ידי סימנים וחתימות כגון גרפיטי או חריטות שהורסים את הקירות. על פי הקוד הקטפילי אין לזרוק או להשאיר זבל מאחור, ולעולם אין להשאיר כניסות, כגון פתחי פירים, פתוחים, שכן הדבר עלול להוות סיכון לציבור ולהוביל את הרשויות לחתום את הפתח.
קהילות אחרות מבקשות להותיר את סימנן בדרכים שונות (חריטות, ונדליזם). הרצון לעבור על החוק אופייני לקהילות אלו (בהן קבוצות מהקהילה הגותית).
בחודש ספטמבר 2004 גילתה המשטרה הצרפתית קולנוע תת-קרקעי שהופעל בידי קבוצת אמנים צרפתית שניסתה להפיץ את רעיונותיה במקומות תת-קרקעיים .
הקטקומבות בתרבות הפופולרית > מוזיקה וציור

ביצירתו של מוסורגסקי, תמונות בתערוכה, אחד הקטעים מבוסס על תמונה של הצייר ויקטור הרטמן, שבה צייר את עצמו ואת חבריו חוקרים את מעמקי הקטקומבות לאורו של פנס. בשולי היצירה כתב מוסורגסקי כי
"רוחו היצירתית  של הרטמן המת מובילה אותי לגולגלות, קוראת להן והן מתחילות לזרוח באור רך ..."
הקטקומבות בתרבות הפופולרית > ספרים

בספרו של אומברטו אקו, "המטוטלת של פוקו", הקטקומבות של פריז הן מקום משכנו של הגוויל של מסדר הטמפלרים.
סצנות רבות מהרומן הסייבר-פאנקי "Bad Voltage" מאת ג'ונתן ליטל מתרחשות בקטקומבות. המחבר חשוד כקטפיל.
ברומן מאת ברברה המבלי (Barbara Hambly), "Those Who Hunt the Night", שעלילתו מתרחשת בשנת 1907, יורדים לתוך הקטקומבות שניים החוקרים את הירצחם של ערפדים לונדוניים. הם מוצאים שם את האח אנטוני, כומר בן 600 שנה שהפך לערפד, וחי בין עצמות המתים. אנטוני מאמין שאם יעזור למתים לאסוף יחד את עצמותיהם עם הכרזת החצוצרות על בוא יום הדין, ייפדו חטאיו.
בספריו "זהב אדום" ו"זהב שחור", הסופר נחמן גרשונוביץ מתאר עלילה על סוכנים חשאיים מכמה מדינות שהעימות ביניהם מסתיים בקטקומבות, בספר מסופר על הקטפילים, הבונקר הנאצי ועל חתונה מחתרתית שמופסקת על ידי המשטרה.
ברומן מאת רוביסון וולס (Robison Wells), "The Counterfeit", הקטקומבות הן מקום המפגש הפיקטיבי של ה"אילומינטי". שלושה קטפילים מנחים את הדמויות הראשיות, אריק ורבקה, דרך תעלות הקטקומבות.
מקס ברוקס (Max Brooks), בספרו "מלחמת הזומבים הגדולה", המתאר מגפת זומבים משוערת, מתייחס לקטקומבות, שהניצולים משתמשים בהן ומאריכים אותן.
ברומן של טס גריטסן (Tess Gerritsen), "Body Double", אחת הדמויות הראשיות הולכת לאיבוד בקטקומבות של פריז בתחילת הספר.
בספר "ריאיון עם ערפד", ערפדים מתגוררים בקטקומבות של פריז.
בספר "מבוך העצמות" מהסדרה "39 רמזים" מאת ריק ריירדן, מגלים דן ואיימי קהיל שקרוב משפחה רחוק שלהם בנג'מין פרנקלין השאיר עבורם ועבור בני משפחתם מסר בעזרת ריבוע קסם של ספרות רומיות בגולגולות.
בספר "הקוסם" בסדרה "סודותיו של ניקולס פלמל" חלק מהעלילה מתרחשת בקטקומבות.
בספר "לודסטאר" מהסדרה "שומרת הערים האבודות" מאת שאנון מסנג'ר, חלק מהעלילה מתרחשת בקטקומבות של פריז.
הקטקומבות בתרבות הפופולרית > קולנוע וטלוויזיה

סרט הקאלט הקלאסי "Les Gaspards", באנגלית "The Down-in-the-Hole Gang", מוכר כ-"The Holes", צולם ומתרחש סביב הקטקומבות. הוא נוצר בשנת 1974, ומופיע בו ז'ראר דפרדייה הצעיר.
בשנת 2008 יצא לאקרנים סרט בשם "Catacombs" המתרחש בקטקומבות של פריז, למרות שלא ניתנה רשות לצלמו שם.
קליפ של להקת הרוק "Velvet Revolver" צולם בתפאורה הוליוודית שמחקה את אווירת הקטקומבות הפריזאיות.
בגרסת אולפני דיסני לספר "הגיבן מנוטרדם", קפטן פאובוס וקוזימו משתמשים בקטקומבות בחפשם אחר חצר הקסמים.
סרט האימה As Above, So below (אנ') משנת 2014 עוסק בקבוצת חוקרים שנכנסים לקטקומבות מתחת לפריז, ונרדפים על ידי שדים ורוחות רפאים בתוך הקטקומבות.
בסדרה הצרפתית ״לופן״,  אסאן דיופ וחברו בנג׳מין בורחים מהשוטרים ונכנסים לקטקומבות.
בסדרת ההמשך של בית הנייר "ברלין" שוד תכשיטים שמתרחש דרך הקטקומבות.
הקטקומבות בתרבות הפופולרית > משחקי מחשב ווידאו

במשחק המחשב "Broken Sword: The Shadow of the Templars", על השחקן להיכנס לקטקומבות של פריז דרך פיר כדי למצוא רמז שמוביל אל השלב הבא במשחק.
במשחק "Deus Ex", שמתרחש בשנת 2052, על השחקן לחצות מקטע מהקטקומבות כדי להגיע לחלק אחר של העיר. הקטקומבות בעולם שבמשחק הן ביתה של קבוצת מהפכנים צרפתיים חשאית בשם סילואט, שממוקמים בבונקר גרמני מתקופת מלחמת העולם השנייה.
במשחק המחשב "Call of Duty: Modern Warfare 3", על השחקן להיכנס לקטקומבות במרדף אחרי טרוריסט.
דיילי הרלד

| --- | --- |
 תדירות:  יומון - 1912–1914 ו- 1919–1964 (שבועון ב-1914–1919)
 תאריכי הופעה:  25 בינואר 1911 כביטאון של פועלים שובתים ונסגר באפריל 1911. כעיתון רגיל נוסד מחדש ב-15 באפריל 1912 – 1964
 שפה:  אנגלית
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 
דיילי הרלד (באנגלית: Daily Herald) היה יומון בריטי, שהופיע בלונדון בשנים 1912–1964. התחיל כביטאון זמני של פועלים שובתים ב-25 בינואר 1911. בימי מלחמת העולם הראשונה היה שבועון. העיתון עבר מספר תהפוכות בהנהלתו עד שהפסיק להופיע בשנת 1964, כשאת מקומו לקח העיתון "סאן" (The Sun) בגרסה מלפני רכישתו על ידי רופרט מרדוק. "דיילי הרלד" היה לעיתון הראשון בבריטניה שנמכר בשני מיליון עותקים ביום.
ההיסטוריה של העיתון > התחלתו

בדצמבר 1910 איגוד עובדי הדפוס "The London Society of Compositors" ‏(LSC) יצא למאבק בעד שבוע העבודה של 48 שעות והוציא לאור ביטאון יומי של מטה השביתה, תחת השם "The World". העיתון אויר על ידי האמן ממוצא אוסטרלי ויל דייסון. החל מ-25 בינואר 1911 שינה העיתון את שמו ל"דיילי הרלד" והוא המשיך להופיע עד לסיום השביתה באפריל אותה שנה. בשיאו הוא נמכר ב-25,000 עותקים ליום.
בן טילט, מנהיג איגוד עובדי המזח וחברים רדיקלים אחרים באיגודים המקצועיים מצאו שכדאי לאסוף כספים לצורך הקמת עיתון יומי קבוע של תנועת הפועלים, שיוכל להתחרות עם העיתונים של המפלגות הפוליטיות הבורגניות העיקריות - הליברלים והשמרנים. אמנם הם רצו שהעיתון החדש לא יהיה תלוי במפלגת הלייבור ובקונגרס האיגודים המקצועיים Trades Union Congress שתכננו עיתון משל עצמם (שהופיע לראשונה באוקטובר 1912 בשם "דיילי סיטיזן" (Daily Citizen).
קבוצת המייסדים של "דיילי הרלד" בגרסתו החדשה היו פרט לטילט, ט.א. ניילור מ- LSC, ג'ורג' לנסבורי, פוליטיקאי סוציאליסט, רוברט ויליאמס מאיגוד המובילים, ויליאם נורמן איואר ופרנסיס מיינל. הם שמרו על שם העיתון "דיילי הרלד" והקימו חברה באותו השם. קוראיו ותומכיו הקימו גם שלוחות מקומיות של החברה Daily Herald League, שדרכן יכלו להשפיע על קו העיתון.
ההיסטוריה של העיתון > התקופה הסינדיקלית 1912–1913

הגיליון הראשון של העיתון הופיע ב-15 באפריל 1912 בעריכתו של ויליאם ה. סיד. העיתון יכול היה להתהדר באיורים של דייסון, שתרמו לצבעו הפוליטי. הקו הפוליטי של העיתון היה במידה רבה סינדיקליסטי:תמך ללא תנאי בשביתות וברעיון המהפכה הסוציאליסטית המבוססת על התארגנות הפועלים באיגודים מקצועיים. הוא הביע תמיכה איתנה גם בסופרג'טות ובמאבק בקולוניאליזם, בעיקר באירלנד. הגליונות הראשונים עסקו, בין היתר, בטביעת הטיטניק, מתוך דגש על האובדן חסר הפרופורציה בחיי אנשי הצוות ושל הנוסעים במחלקה השלישית, לפי נקודת מבט חברתית אופיינית לעיתון.
צוות הכותבים כלל את וו.פ. ריאן, לנגדון אוורארד וג'ורג' סלוקומב. גם ג. ק. צ'סטרטון פרסם בו תכופות. אחיו ססיל והילר בלוק כתבו בו מדי פעם. ניתן למצוא בו מאמרים גם מפרי עטם של ה. ג'. ולס או ג'ורג' ברנרד שו. אחרי פיטוריו של סיד, עורכי העיתון היה זה אחר זה ראולנד קני, ס. שרידן ג'ונס ולבסוף צ'ארלס לפוורת'. 
ביוני 1913 אולצה חברת דיילי הרלד לפשוט רגל. לנסבורי ולפוורת' הקימו חברה חדשה, "לימיט" -The Limit Printing and Publishing Company. (כשנשאל פעם על דעתו לגבי "דיילי הרלד", השיב לויד ג'ורג':אותו עיתון הוא ה- limit, כלומר "הגבול".
שיתוף פעולה עם הידידים האמידים של לנסברי תרם להורדת מחיר ההפקה. אותם ייצג במערכת פרנסיס מיינל. בין דצמבר 1912-אוגוסט 1914 אחד התומכים הפיננסים הראשיים של העיתון היה הנרי הארבן, שהקים את ניו סטייטסמן". מרגע זה איבדו חברי ה-Daily Herald League את השפעתם על העיתון. 
בסוף שנת 1913 שני חברי מועצת המנהלים דרשו מלפוורת' להתפטר מתפקידו כעורך. לנסבורי והתומכים האמידים של העיתון כעסו על התקפותיהם של לפוורת' ועיתונאים אחרים על אנשים מסוימים בממסד ובתנועת הפועלים. "שנאה כלפי המצב, בבקשה, אך לא כלפי אנשים" - ציטט לפוורת' את דברי לנסבורי. על מה שקרה אחר כך פורסם בדצמבר 1913-אפריל 1914 במדור המכתבים של העיתון "The New Age".
ההיסטוריה של העיתון > ה"הרלד" תחת ניהולו של לנסברי, 1914–1922

העיתון המחודש נאבק מבחינה כלכלית והצליח איכשהו לשרוד, במידה רבה הודות למאמציו של לנסברי. 
תחת ניהולו, אימץ גישה פוליטית אקלקטית, אך תמיד מיליטנטית והישג מיכרות של 50,000-150,000 עותקים ביום. אולם פריצת המלחמה באוגוסט 1914, ובמיוחד הפילוג בשמאל בסוגיית התמיכה או ההתנגדות למלחמה - הפחית במידה רבה את מספר הקוראים. לנסברי ועמיתיו, שהיו ייצגו את הפלג השמנאלי שהתנגד בתוקף למלחמה, החליטו להוציא את העיתון רק פעם בשבוע. כשבועון, שיחק דיילי הרלד תפקיד מפתח במאבק נגד המלחמה בארבע השנים הבאות. הוא עמד בחזית הנאבקים נגד הגיוס ותמך בסרבני המצפון. ב-1917 קיבל בברכה את המהפכות של פברואר ושל אוקטובר ברוסיה. התפרסמו בו סקופים עיתונאים, ביניהם הכתבה משנת 1917 "איך הם מתים מרעב ב"ריץ", חשיפה של צרכנות המותרות של העשירים בזמנים שהמצוקה לאומית גרמה לממשלה להנהיג קיצוב בחלוקת מוצרי המזון. ויליאם נורמן איואר פרסם ראיון עם לב טרוצקי בסנט פטרסבורג.
"הרלד" חזר להיות עיתון יומי בשנת 1919, ואז בעיצומם של תהפוכות חברתיות שוב שיחק תפקיד בתעמולה למען השביתות ונגד ההתערבות הצבאית נגד הממשלה הבולשביקית ברוסיה. עם דעיכת הגל הרדיקלי, שוב מצא העיתון את עצמו ללא אמצעי קיום ושאי אפשר להמשיך כיומון שמאלי עצמאי. ב-1922 העמיד לנסברי את העיתון לרשות קונגרס האיגודים המקצועיים ולרשות הלייבור
משנת 1919 התפרסמו בו קומיקסים של בובי הדוב.
באוגוסט 1920 ביקר בלונדון לב קמנייב בשליחות דיפלומטית מטעם ההנהגה הבולשביקית. במברק ששיגר קמנייב ללנין יורט ופוענח על ידי שרות המודיעין החשאי הבריטי. במברק צוין כי קמנייב שילם ל"דיילי הרלד" 40,000 לירות שטרלינג וכי תשלום נוסף של 10,000 לירות שטרלינג הוא בדרך.
ההיסטוריה של העיתון > דיילי הרלד בגלגולו השלישי

ב-1922 הפך "דיילי הרלד" לשופרו הרשמי של קונגרס האיגודים המקצועיים. מפלגת הלייבור הביאה להנהלת העיתון את המילטון פייף שגייס אליו עיתונאים בעלי יוקרה כמו ג'ורג' דאגלס הווארד קול הידוע כ-G.D.H.Cole ואת הברונית אוולין שארפ, שתמכו בסוציאליזם. פייף עזב ב-1926 עקב מחלוקות על התכנים.
פרדריק סולסברי התמנה כעורך ראשי זמני. לפני התפטרותו של פייף עבד סלוסברי כעורך ב"דיילי אקספרס ובתוקף תפקידו זה יצר שם את מדור הרכילות "Beachcomber". הוא הקים בהצלחה מדור דומה גם ב"הרלד". תחת ניהולו התחיל סולסברי למשוך את העיתון קהלים משכבת הביניים והמעמד הגבוה, אם כי בסך הכל פנה יותר לקהל הפועלים.
בשנים 1923–1964 זכה "דיילי הרלד" בפרס "המסדר לגבורה תעשייתית" (הידוע כ Workers VC) שנועד להערכת מקרי גבורה אצל אנשים עובדים.