stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורזית
מאפיינים

אורך גופה 15–17 ס"מ, צבע נוצותיה בחלקה האחורי והחזה אפור, בטנה ורודה, לחייה לבנות, ראשה שחור ומקורה אדום. הזוויגים דומים.
האורזית חיה בעיקר במישורי עשב פתוחים, וניזונה מגרגרים וקטניות. בארצות המוצא שלה היא חיה לעיתים קרובות בקרבת ברכות אורז, ומכאן שמה.
האורזית מהווה איום על מגדלי האורז, ועל כן היא ניצודה באיטנסיביות במשך שנים. בימינו מצב השימור שלה הוא סכנת הכחדה, ונדיר לראותה באזורי מחייתה המקוריים.
הערות שוליים

↑  אורזית באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אוצלוט

| אוצלוט |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: חתוליים
סוג:: נמרון
מין:: אוצלוט
שם מדעי
 Leopardus pardalis ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


אוֹצֶלוֹט (שם מדעי: Leopardus pardalis) הוא מין של חתול בר מהסוג נמרון המצוי בדרום ומרכז אמריקה, ואף צפונית יותר, עד טקסס. הוא מצוי גם באי טרינידד. אורך גופו מגיע עד מטר אחד, וזנבו עד 45 ס"מ. משקלו נע בין 10 ל-15 ק"ג.
תיאור

האוצלוט פעיל לרוב בלילה, אך נצפו מקרים בהם צד ביום: בחורפים קרים, כאשר הטרף העיקרי פעיל ביום ורחוק ממשכנות האדם. במשך היום הם נחים על עצים, או עלים דחוסים. האוצלוט טריטוריאלי למדי, ובסכסוכים על הטריטוריה שגודלה מ־2.5 עד 18 קמ"ר, נלחם בפראות, ולעיתים אפילו עד מוות.
אסטרטגיית הרבייה היא פוליגמיה: זכר עם מספר נקבות. כמו רוב החתולים הם יחידאים, ונפגשים בעיקר כדי להזדווג. הנקבה מגיעה לבגרות מינית בגיל 18 חודשים ולבלות מינית בגיל 13 שנים. הזכר מגיע לבגרות מינית בגיל 15 חודשים ולבלות מינית בגיל 15 שנים. 
 ייחום מתרחש כל 4–6 חודשים למשך 10 ימים, אלא אם הנקבה מתעברת. בזמן ההזדווגות, הנקבה מוצאת מערה בצוק תלול, או גזע עץ חלול, או סבך עלים, ושם הם מזדווגים. ההיריון נמשך 79–85 ימים, ובסופו ממליטה הנקבה גור אחד או שניים, לעיתים רחוקות שלושה-ארבעה, הנולדים סומים ובעלי פרווה דלילה ביותר. הנקבה דואגת לצאצאים לבדה, ללא הזכר.
האוצלוטים טורפים כמעט כל בעל-חיים הקטן מהם. קופים, נחשים, דגים, דו-חיים וציפורים הם טרף נפוץ, אך האוצלוט אינו בוחל גם בחיות בית קטנות כמו גורי חזירים. מחקרים הראו שהם תרים אחר טרף באמצעות חוש הריח, אבל לאוצלוטים יש ראייה חדה, כולל, כמו שעיניהם הכהות מראות, ראיית לילה.
פרוות האוצלוט דומה לזו של היגואר. בעבר היא הייתה בעלת ערך רב בתעשיית הטקסטיל, ומאות אלפי אוצלוטים ניצודו בשביל פרוותם (כדי להכין מעיל פרווה אחד יש צורך בפרוותיהם של 30 אוצלוטים). לכן הוגדר האוצלוט כשרוי בסכנת הכחדה משנות השמונים של המאה ה־20, אך ב־2006 הוגדר מצבו כ"ללא חשש" (ע"פ "הרשימה האדומה" של IUCN) בשל גידול אוכלוסייתו. רק תת-מין אחד שלו, אוצלוט טקסס (Leopardus pardalis albescens) עדיין שרוי בסכנת הכחדה.
הערות שוליים

↑  אוצלוט באתר הרשימה האדומה של IUCN
| חתוליים |
| --- | --- | --- |
| חתולים קטנים | חתולים קטנים |  |
| חתול | חתול חולות • חתול ביצות • חתול שחור-רגל • חתול מדבר סיני • חתול בר (חתול הבית) |   |
| חתול פאלאס (סוג ומין יחיד) | חתול פאלאס |   |
| חתול זהוב | חתול זהוב אסייתי • חתול זהוב בורנאי |   |
| חתול נמרי | חתול נמרי בנגלי • חתול דגים נמרי • חתול נמרי שטוח-ראש • חתול נמרי כהה • חתול נמרי סונדי |   |
| שונר | שונר צפוני • שונר קנדי • שונר איברי • שונר מצוי |   |
| קרקל | קרקל • חתול זהוב אפריקני |   |
| סרוואל (סוג ומין יחיד) | סרוואל |   |
| נמרון | אוצלוט • מרגיי • נמרון מנוקד • חתול קולוקולו • נמרון הפנטנל • נמרון הפמפס • נמרון ג'ופרי • חתול קודקוד • נמרון האנדים • נמרון דרומי |   |
| פומה | פומת ההרים • יגוארונדי |   |
| חתול שיש (סוג ומין יחיד) | חתול שיש |   |
| חתולים גדולים | חתולים גדולים |   |
| נמר ערפילי | נמר ערפילי מצוי • נמר ערפילי בורנאי |  |
| ברדלס (סוג ומין יחיד) | ברדלס |  |
| פנתר | אריה • טיגריס • נמר • יגואר • נמר השלג |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543670405171  LCCN: sh85093955  NARA: 10645776 
אוצלוט על עץ
אוצלוט בג'ונגל בבוליביה
אוח השלג

| אוח השלג |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי לילה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ינשופיים
סוג:: אוח
מין:: אוח השלג
שם מדעי
 Bubo scandiacus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


אוֹחַ השלג (שם מדעי: Nyctea scandiaca), המוכר גם בשם לילית השלג, הוא מין יחיד בסוגו של דורס לילה הנפוץ בקוטב הצפוני ובאזורים סביבו.
זהו אחד מדורסי הלילה הגדולים בעולם. אורכו נע בין 53 ל-70 ס"מ, משקלו בין 1.6 ל-3 ק"ג, ומוטת כנפיו בין 142 ל-165 ס"מ. הנוצות של הזכר לבנות יותר ושל הנקבה מנומרות יותר. הנוצות מספקות הסוואה בנוף הצפוני המושלג. תקופת הרבייה חלה באביב.
אוח השלג ניזון בעיקר מעופות אחרים ומכרסמים קטנים.
מצב השימור של אוח השלג מוגדר כפגיע.
בתרבות

בסדרת הספרים והסרטים הארי פוטר הדוויג, חיית המחמד של הארי, היא לילית שלג. בתרגום העברי שונה המין לתנשמת בשל הקונוצטיות השליליות של השם "לילית".
גלריה

אוח השלג צד למינג
זכר אוח השלג טורף עכבר
נקבת אוח השלג טורפת ברווז אמריקאי שחור
Bubo scandiacus
הערות שוליים

↑  אוח השלג באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  Heimo Mikkola, "Owls of the World: A Photographic Guide" (2nd edition), pp. 258–261, Firefly Books, 2013. ISBN 9781770852747.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551047605171  GND: 4179841-7 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אווז ברנט

| אווז ברנט |
| --- | --- |
  הקלטה של אווז ברנט.
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
סוג:: ברנטה
מין:: אווז ברנט
שם מדעי
 Branta bernicla ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


אווז בתעופה
Branta bernicla
אווז ברנט (שם מדעי: Branta bernicla) היא מין אווז מהסוג ברנטה שבמשפחת הברווזיים.
מאפיינים

אורכו של אווז זה 55–66 ס"מ, מוטת הכנפיים 106–121 ס"מ ומשקלו 0.8-2.2 ק"ג. הוא בעל גוף חום כהה וחזה, צוואר וראש כהים עם פס לבן בתחילת הצוואר. הזנב לבן והרגליים שחורות. לאווזים יש ראש גדול, מקור קצר ורגליים ארוכות.
האווזים רועים בלהקות סביב לחופי האזור הארקטי ממערב אירופה למרכז ומערב סיביר ולאורך חופי קנדה ואלסקה. בארצות הברית הם נמצאים בין מיין לג'ורג'יה.
האווזים ניזונים מעשבים שהם מלקטים במקורם אך מחבבים במיוחד עשבי ים (אנ') ממין Zostera marina.
הם חיים בקבוצות גדולות ומקננים סמוך למושבות של אוחי שלג. האוחים מקננים סמוך לזמנם ומגרשים שועלי קוטב רעבים המתקרבים לביצים. אך לאחר הבקיעה האוח עלול לחטוף את אחד האווזונים עם הוריו לא משגיחים עליו ומגרשים את האוח.
תת-מינים

Branta bernicla bernicla
Branta bernicla hrota
Branta bernicla nigricans
הערות שוליים

↑  אווז ברנט באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4308658-5
אווז מקורנן כנף

| אווז מקורנן כנף |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
תת־משפחה:: Plectropterinae
סוג:: אווז מקורנן כנף
מין:: אווז מקורנן כנף
שם מדעי
 Plectropterus gambensis ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


אווז מקורנן כנף (שם מדעי: Plectropterus gambensis) הוא מין עוף מים ממשפחת הברווזיים החי בביצות באפריקה שמדרום לסהרה. מין זה שייך לקבוצה קדומה של ברווזים בתת-משפחה ייחודית (Plectropterinae) וכן הוא מין יחידי בסוגו.
מאפיינים

אווז זה הוא מין המקורב לאווזים (Anserinae) מצד אחד ולברווזי הצדפות (Tadorninae) מצד שני אולם שונה משניהם. אורכו הממוצע 75–115 ס"מ ומשקלו 6.8-4 ק"ג ולעיתים נדירות עד 10 ק"ג, כשהזכרים גדולים יותר מהנקבות. מוטת הכנפיים מגיעה ל-150–200 ס"מ ולמעשה הם הגדולים מבין ברווזי אפריקה ושוקלים יותר מכל אווז אחר בטבע כמעט.
הם בעלי פלג גוף עליון שחור עם פנים לבנות ומקור ורוד וארוך. הרגליים גבוהות וארוכות בצבע ורוד עדין. לתת-המין P. g. gambensis ישנה בטן לבנה והוא קטן יותר מתת-המין הניגרי (P. g. niger). הזכרים שונים מהנקבות גם בגודלם וגם בגידול העור הוורוד שעל פרצוף הזכר. על הכנפיים הגדולות יש להם זיז עצם קטן המשמש להרתעת יריבים, דבר שאיננו קיים אצל כמעט שום עוף למעט ההואצין.
באופן חריג ביותר לעופות, רקמות האווזים מכילים רעלים שונים, כתוצאה מתזונתם מחיפושיות ארסיות ממשפחת הרפואניתיים. אכילה של בשר האווז עלולה להסתיים במוות.
אקולוגיה

הברווז חי ברחבי הביצות של אפריקה וחי גם בערבות, אגמים רדודים, דלתות, אגמים מלוחים ונהרות. הם מינים חברתיים המתקהלים בלהקה של עד 50 פרטים. הם ניזונים בעיקר מרעה עשב או מגומא, גרגירים או פירות אך גם יצודו חרקים שונים כולל ארסיים וכן דגים קטנים.
האווזים הופכים לאגרסיביים בעונת הרבייה וזכרים תוקפים זכרים אחרים בכנפיהם הגדולות. הם מקננים בדרך כלל בין צמחייה ליד המים, אך גם בחורי עצים, חללים בסלע, תילי טרמיטים, מאורת שנבובים או קני עופות אחרים כמו טגואן או האורגים החברתיים, אך גובה הקן לא יעלה על 3–4 מטרים מהקרקע. אווזים אלה מטילים 6–15 ביצים.
ישנם 2 תת-מינים לאווז:
Plectropterus gambensis gambensis - נפוץ מגמביה עד אתיופיה ומאנגולה עד מוזמביק
Plectropterus gambensis niger - נפוץ בנמיביה, זימבבואה ודרום אפריקה
הערות שוליים

↑  אווז מקורנן כנף באתר הרשימה האדומה של IUCN
להקת אווזים רועה בבוטסואנה
בתעופה
אווז ברבורי

| אווז ברבורי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
סוג:: אווז
מין:: אווז ברבורי
שם מדעי
 Anser cygnoides ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


להקת אווזים מבויתים
Anser cygnoides
אווז ברבורי או אווז סיני (שם מדעי: Anser cygnoides) הוא מין של אווז ממשפחת הברווזיים שבסדרת האווזאים החי בצפון מזרח אסיה. מין זה גם בוית בידי האדם וגדל בחוות ופארקים עירוניים ברחבי העולם. הפרטים המבויתים הם לבנים לגמרי ובעלי מקור וכרבולת כתומים.
מאפיינים

אווז זה מגיע לאורך 81–94 ס"מ ולמשקל 2.8-3.5 ק"ג. צבעו אפור עם צוואר צהוב וראש ועורף חומים כהים. הוא בעל מקור שחור וארוך עם פס לבן בבסיסו. הכנפיים חומות עם פסים לבנים דקים. הרגליים כתומות.
אווזים ברבוריים חיים בטבע בביצות ואגמים הסמוכים ליערות הטייגה וכן לטונדרה ולרמות של דרום מזרח רוסיה, צפון סין ומונגוליה. בחורף הם חורפים במרכז סין. הם חולפים גם ביפן ובקוריאות ופרטים בודדים נצפו גם בקזחסטן, לאוס, חופי סיביר, טאיוואן, תאילנד ואוזבקיסטן. הם חולפים בלהקות גדולות בטבע אך מצויים בסכנה עקב פגיעה בבית הגידול שלהם.
אווזים אלה בויתו בסין בערך בשנת 1,000 לספירה. האווזים המבויתים שמחולקים לכמה זנים חסרי יכולת תעופה והם גדולים יותר מדודניהם החיים בבר. חלקם לבנים ובעלי מקורים וכרבולות כתומות ואחרים דומים לגזעים של הטבע.
תת-מינים:
A. c. cygnoides
A. c. domesticus - תת-המין המבוית
ראו גם

אווז קיסרי
אווז אפור
אווז לבן מצח
אווז הבית
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551009105171
אדמונית החורש

אדמונית החורש, הר הלל. צילום: אסף שחר
אַדְמוֹנִית הַחוֹרֶש (שם מדעי: Paeonia mascula) היא צמח רב שנתי ממשפחת האדמוניתיים. צמח זה נפוץ בעולם באופן טבעי בין מרוקו לאיראן. הצמח משמש כצמח נוי בארצות המזרח הרחוק (יפן, סין), באירופה ובצפון אמריקה.
תיאור הצמח

הצמח הוא בעל פקעות שורש מעובות ומעוקלות המעמיקות בקרקע עד לעומק של 100 ס"מ. צבעו של הפרח אדום כיין (מכאן שמו בעברית), הוא בעל מבנה של ספל פתוח, ויכול להגיע לגודל של עד עשרה ס"מ. במרכז הפרח בולט גוש צהוב של אבקנים מרובים. הפריחה היא בתחילת האביב, מאמצע מרץ ועד תחילת מאי.
אדמונית החורש בישראל

אדמונית החורש היא צמח נדיר מאוד בישראל, המהווה את הגבול הדרומי של תפוצתו העולמית. היא גדלה בישראל רק בשמורת הר מירון בבית ג׳ן שבגליל העליון. זהו המין היחיד ממשפחת האדמוניתיים הגדל בישראל, והוא צמח מוגן.
שימושים רפואיים לפי מקורות קדומים ובימינו

בעיני היוונים נחשבה אדמונית החורש לצמח המרפא הראשון, ושימשה תרופה לסיוטי לילה, למחלות עצבים, למחלת הנפילה, לכאבי ראש ולהפרעות בכבד. דיוסקורידס, רופא, פרמקולוג ובוטניקאי יווני מהמאה הראשונה לספירה, ציין כי הצמח שימש לניקוי מערכת המין הנשית לאחר לידה, להרגעת כאבי בטן ולעצירת שלשול. בימי הביניים שימש לטיפול במחלת הנפילה, בשיגעון ובפחדים. ברפואה העממית בימינו משמש הצמח לריפוי מחלות עצבים, בעיות בקיבה ולטיפול בסיוטי לילה.
לקריאה נוספת

אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 10 – "צמחים בעלי פרחים א'", בעריכת דוד הלר ומיכה לבנה, הוצאת משרד הביטחון, 1982
זהר עמר, "האדמונית ותרופת הנכפה בתקופות הקדומות", מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי, כא, תשס"א, עמ' 147 – 162.
הערות שוליים

↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
↑  אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמ' 60
אהל מצוי

| אהל מצוי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ציפורנאים
משפחה:: חיעדיים
סוג:: אהל
מין:: אהל מצוי
שם מדעי
 Mesembryanthemum nodiflorum ‏לינאוס, 1753

אָהָל מָצוּי (שם מדעי: Mesembryanthemum nodiflorum) הוא צמח חד-שנתי בסוג אהל ממשפחת החיעדיים.
מאפיינים

האהל המצוי הוא צמח בשרני נמוך, הגדל בסביבה מדברית ובמלחות. הצמח אופייני לדרומה של אפריקה, אך פלש גם לאוסטרליה, למערב ארצות הברית ולמקסיקו.
גובה הגבעולים יכול להגיע ל-20 ס"מ.
לפרח עשרות של עלי כותרת חוטיים. עלים אלה מתפתחים מאבקנים מנוונים.
הצמח גדל בצפיפות ויוצר מרבדים פרחוניים. הצמח פורח בחודשים פברואר, מרץ, אפריל, מאי ויוני. צבעי עלי הכותרת לבן, והפרחים דו מיניים.
עלי הצמח נגדיים, שני עלים גדלים בכל מפרק. צורת העלים דמוית גליל. אורך העלים - עד 2 ס"מ. צבע העלים ירוק או אדום.
ברפואה העממית מייחסים לריר של עלי האהל סגולה רפואית לטיפול במחלות עור ובכוויות קלות.
מזוהה עם "אהלות" שנזכר בתנ"ך כצמח בשמים.
ראו גם

אהל הגבישים
אהל מגושם
לקריאה נוספת

מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל, כרך א', עורך: עזריה אלון, מדינת ישראל - משרד הביטחון, תשנ"ד - 1994 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  משפחת החיעדיים, באתר "צמח השדה"
אורג באיה

| אורג באיה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אורגיים
סוג:: אורג
מין:: אורג באיה
שם מדעי
 Ploceus philippinus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


אורג באיה בקינו.
אורג באיה (שם מדעי: Ploceus philippinus), מין של ציפור שיר טרופית ממשפחת האורגיים, החיה בדרום-מזרח אסיה ותת-היבשת ההודית.
מאפיינים

האורג הוא ציפור דומה לדרור באורך של 15 ס"מ, קרוב בגודל לדרור הבית ולמעט בעונת הרבייה שני הזוויגים דומים בעלי גוונים אפורים כשהכנפיים חומות מסורטטות. הזנב קצר והמקור חרוטי ומעט עבה, מותאם לליקוט זרעים. בעונת הרבייה הזכרים עוטים גוני שחור-צהוב לאורך ראשם ופלג גופם העליון, במטרה להרשים נקבות.
האורגים הם בוני קנים גדולים ומורכבים, אותם הם מכינים מעלים ועשב התפורים יחד במקור. מושבות קינים משותפות נמצאות לרוב על ענפים קוצניים או על דקלים, ולעיתים תלויים מעל מים, כדי להרחיק טורפים, אם כי עורבים טורפים גוזלים לעיתים קרובות ולעיתים אף מספר מכרסמים והלטאה Calotes versicolor.
רוב הזמן אלה עופות חברתיים העפים בין שדות ויבולים חקלאיים ולעיתים גורמים להשחתה של יבול חקלאי, מה שהופך אותם למזיקים במספר אזורים וצדים אותם תושבים מקומיים. לעיתים הם משמשים כחיות מחמד.
תת-מינים

ישנם 5 תת-מינים במין זה:
P. p. philippinus
P. p. travancoreensis
P. p. burmanicus
P. p. angelorum
P. p. infortunatus
הערות שוליים

↑  אורג באיה באתר הרשימה האדומה של IUCN
אגמייה מצויה

| אגמייה מצויה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: עגוראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: רליתיים
סוג:: אגמייה
מין:: אגמייה מצויה
שם מדעי
 Fulica atra ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


אֲגַמִּיָּה מצויה, מכונה לעיתים אגמית מצויה (שם מדעי: Fulica atra), היא עוף מים שחור מהסוג אגמייה בו 9 מינים. משויך למשפחת הרליתיים שבסדרת העגוראים ונפוץ באירופה, אסיה, אפריקה ואוסטרליה.
מראה

אצבעותיה של האגמייה מצוידות בקרומי שחייה רחבים. קרומי שחייה אלה מאפשרים לאגמייה לצלול לעומק ולהשיג את מזונה.
האגמייה היא עוף של אגמים, בריכות ומים פתוחים.
צבע ניצוי הגוף אפור, הראש שחור ברובו, למעט המקור והמצח הלבנים והעין האדומה. אין הבדלי ניצוי בין המינים ואין שוני בניצוי עם חילופי העונות. ניצוי הצעירים חום-אפור, החזה והבטן לבנים בהירים.
לגוזלים שיער פלומתי ודליל בראשם, בגווני כתום וסגול.
להבדיל משאר מיני הרליתיים, גוף האגמייה רחב ולא פחוס מצדדיו. אורך גופה של האגמייה 36–45 ס"מ, ואורך כנפה 20–22 ס"מ, מוטת כנפיה 68–75 ס"מ ומשקלה 500–865 גרם. הכנפיים קצרות ורחבות והזנב קצר במיוחד. הרגליים בינוניות באורכן ואצבעותיהן ארוכות מאוד. לאורך כל אחת מ-3 האצבעות הקדמיות נמשך קרום שחייה גלוני. רגליים אלה מתאימות הן לשחייה והן להליכה.
נדידה והתנהגות

בישראל האגמייה המצויה היא עוף חורף שכיח ביותר בנופי המים והנציג היחיד מהסוג אגמייה בארץ. האגמיות הנודדות והחורפות מתחילות להתקבץ בבריכות הדגים לעיתים כבר בספטמבר.
באוקטובר חלה עלייה ניכרת במספרן בישראל, והוא מגיע לשיאו בנובמבר או בראשית דצמבר.
לאחר רדת גשמי החורף נראות האגמיות גם בשלוליות החורף ובמאגרי המים, והן נפוצות כמעט בכל משטח מים. לעיתים אפשר לראותן בקבוצות צפופות גם בים.
האגמייה, החיה במים פתוחים, חברותית יותר מאשר בני המשפחה האחרים החיים בדרך כלל בבדידות בסבכים. לרוב פוגשים את האגמיות בלהקות גדולות, המונות לעיתים אלפי פרטים. האגמייה אף דוגרת במושבות דלילות. לעיתים קרובות חורפות האגמיות בשכנות לברווזים ולשחפים.
אף כי האגמייה שוחה באיטיות יחסית ורגליה מותירות שובל במים, כעדות לפעילותן המאומצת, היא שמה מבטחה במים, ובעת סכנה תתרחק מהגדה אל לב הבריכה או המאגר. רק כשהסכנה קרובה רצה האגמייה על פני המים וטופחת בכנפיה בחזקה ובמהירות. לאחר שהיא מתרחקת מהגדה תמשיך לשחות בנדנודי ראש וצוואר. לעיתים ניתן לראות להקת אגמיות רצה על פני המים ומותירה אחריה שובל של קצף, כשאליו מתלווה קול משק כנפיים ודשדוש רגליים. פרט לנדידה ממריאה האגמייה רק לעיתים רחוקות, ואז מתגלית הכנף הקצרה והרחבה. מעופה כבד וחזק והרגליים מתוחות מעבר לזנב הקצר.
נדידת האגמיות צפונה מתחילה כבר בסוף פברואר, אך עיקרה מתרחש במשך חודש מרץ. באפריל נעלמות האגמיות מרוב מעונות החורף, ולמשך הקיץ נותרים אך פרטים מעטים או קבוצות קטנות. לעיתים רחוקות נמצא גם קינון של אגמיות בארץ. עד היום ידוע על כ-15 קינים שלהן ברחבי הארץ, ממאגרי הגולן ועמק החולה ועד מישור החוף ומאגר ירוחם.
בתקופת הקינון מתפתחת אצל האגמיות תוקפנות טריטוריאלית, אך זו מוגבלת לסביבת הקן בלבד. הקן מגושם, והוא נבנה במים רדודים ומוסתר בסבך. הזכר מביא את חומרי הקינון ואילו הנקבה מניחה אותם.
תזונה

האגמייה אוכלת כל, אך מעדיפה ומרבה לאכול מזון צמחוני: עלים, זרעים, פירות, ניצנים וגבעולים ירוקים. היא ניזונה גם מן החי: תולעים, רכיכות וחרקים ואף דגים קטנים או מתים שהיא משיגה בצלילה. האגמייה אוכלת לרוב תוך כדי שחייה, אך מרבה גם לצלול. צלילותיה שטחיות ונמשכות זמן קצר, ולאחר כל צלילה היא נחה קמעה. כשאגמייה צוללת עוקבים אחריה שחפים, ולעיתים קרובות הם חומסים אותה בהגיחה מן המים. בבריכות הדגים אוכלות האגמיות תערובת המיועדת לדגים.
לעיתים מזומנות יוצאות האגמיות מהמים אל גדת הבריכה ואך מרחיקות לשדה זרוע או לשדה בור ואוכלות בו ירק צעיר. בעת סכנה הן נחפזות בהליכה-ריצה חזרה למים. האגמיות אוכלות ביום, ובלילה הן ישנות, על הגדה.
רבייה

האגמייה מטילה 6–10 ביצים והן מוטלות מדי 1–3 ימים. הדגירה מתחילה עם הטלת כמחצית ההטלה, ושני ההורים לוקחים בה חלק. משך הדגירה 21–24 יום. הבקיעה א-סינכרונית. האפרוחים פלומתיים ושחורים, אך בצוואר, בעורף ואף בגב מתמשכות אצלם נוצות חוטיות ארוכות בגוון תפוז. האפרוחים נותרים בקן 3–4 ימים, האם ממשיכה לדגור עליהם והאב מביא להם מזון. האפרוחים דואגים למזונם בכוחות עצמם בהיותם בני חודש לערך. הם מסוגלים לעוף כשהם בני כחודשיים ואז הם גם נעשים עצמאיים. לבגרותם המינית הם מגיעים בגיל שנה-שנתיים. לפי נתוני טיבוע עשויה האגמייה להגיע לגיל 19 שנה.
לקריאה נוספת

מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל, כרך שני, עורך - עזריה אלון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אגמייה מצויה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  קיליאן מולארני, לארס סוונסון, דן צטרסטרום, פיטר ג'. גרנט, דן אלון, יוסי לשם, אבי ארבל (ע), לקסיקון מפה: הציפורים - המדריך השלם לציפורי אירופה וישראל, מפה הוצאה לאור, 2003
אגמייה ואפרוחיה
קבוצת אגמיות
קן של אגמייה
אגמייה דוגרת
Fulica atra
ניסים אוטמזגין

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית
 מקצוע:  חוקר
 מעסיק:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
ניסים אוטמזגין הוא חוקר ישראלי, המתמחה בתחום לימודי אסיה. מאז 2021 משמש כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים. אוטמזגין שימש בעבר כיו"ר המכון ללימודי אסיה ואפריקה, מנהל מכון המחקר הארי ס. טרומן לקידום השלום, וכיו"ר המחלקה ללימודי אסיה.
ראשית חייו והקריירה

אוטמזגין נולד וגדל בדימונה, למשפחה בת שבע נפשות. אביו עבד במפעלי ים המלח, ואמו הייתה סייעת בגן. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ולאחר שסיים את שירותו הצבאי, נסע אוטמזגין ליפן, מדינה אשר עוררה בו עניין מגיל צעיר. בשנת 1995 הוא בילה שנתיים בלימודי שפה ותרבות יפנית בבית הספר טויו ג'נגו גאקוין (Tōyō Gengo Gakuin schoo) בטוקיו. כשחזר לישראל אוטמזגין החל ללמוד באוניברסיטה העברית. ובשנת 2001 השלים תואר ראשון במדעי המדינה ולימודי אסיה .
בעזרת מימון מלא של מלגה ממשרד החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה של יפן (Monkashō). למד אוטמזגין את התואר השני באוניברסיטת קיוטו. במהלך שש שנותיו באוניברסיטת קיוטו, אוטמזגין כתב את הדוקטורט שלו בהנחייתה של שיראישי טקאשי המתמחה בשינויים פוליטיים וחברתיים באסיה. עבודת הדוקטורט שלו שסקרה את ייצוא התרבות הפופולרית של יפן לאסיה, זכתה בפרס המחקר Iue Asia Pacific (אוקטובר 2007). פרס הניתן לעבודות יוצאת דופן הסוקרות את חברה והתרבות באסיה. לאחר שסיים את הדוקטורט, חזר אוטמזגין לישראל שם עשה את הפוסט דוקטורט במרכז לואיס פריברג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אוטמזגין היה עמית אורח במוסדות אקדמיים רבים ביניהם, המרכז ללימודי דרום מזרח אסיה של אוניברסיטת קיוטו (2007), תוכנית מזרח אסיה של אוניברסיטת קורנל (2009,2011), המרכז למחקר בינלאומי של סיאנס פו (2010), המחלקה ללימודי יפנית באוניברסיטה הלאומית של סינגפור (2011), המחלקה ללימודי יפנית של אוניברסיטת סידני (2012), הפקולטה ללימודי מדיניות של אוניברסיטת דושישה (2013), המכון הלאומי לתואר שני ללימודי מדיניות בטוקיו (2014), בית הספר לתואר שני לשפות ותרבות של אוניברסיטת אוסקה (2015), הפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת קוריאה (2015), המכון ללימודי מדעי הרוח של אוניברסיטת קיוטו (2016), והמחלקה לסוציולוגיה של אקדמיה סיניקה (2017)
מחקר

תחומי המחקר של אוטמזגין כוללים את תעשיות המדיה היפניות והקוריאניות, אזוריות תרבותית במזרח אסיה, יחסי יפן ומדינות דרום מזרח אסיה, ודיפלומטיה תרבותית במזרח אסיה. במהלך כל שנותיו האדקמאיות התעניין אוטמזגין בשילוב מתודולוגיות מדעיות חברתיות והתמחויות אזוריות זאת במטרה לנתח ולהסביר תופעות חברתיות ותרבותיות.
פרסים ופרסים

אוטמזגין קיבל מספר מענקי מחקר, ביניהם: תוכנית מארי קירי של האיחוד האירופי, הקרן הישראלית למדע, האקדמיה ללימודי קוריאה, קרן יפן, קרן קוריאה ומלגת טייוואן. בשנת 2012 הוענק לו פרס בן-פורת לנשיאות האוניברסיטה העברית פרס המוענק לחוקר צעיר מצטיין. הוא חבר מייסד וכיהן כיו"ר האגודה הישראלית ללימודי יפן (IAJS), היה חבר באקדמיה הישראלית הצעירה למדעים ומדעי הרוח (2015–2019), וחבר בוועדה של המועצה להשכלה גבוהה לקידום מדעי הרוח (2018–2019).
בנוסף למענקים אלה, הוא זכה בפרס Taiwan Fellowship לביצוע מחקר שטח בטייוואן בשנת 2017, פרס קרן קוריאה לביצוע מחקר בקוריאה בשנת 2015, ופרס קרן יפן לביצוע מחקר ביפן בשנת 2014.
פרס הנשיאות של פרופסור יורם בן פורת לחוקר צעיר מצטיין לשנת 2012–2013.
נבחר כחבר בפורום המדענים הצעירים במדעי הרוח והחברה של האקדמיה הישראלית למדעים ומדעי הרוח (2011)
קרן אוניברסיטת סר זלמן קאון למלגת חילופי אקדמיים באוניברסיטת סידני (2010).
ביבליוגרפיה > ספרים

דליות-בול, מיכל; אוטמזגין, נסים (2017). בום האנימה בארצות הברית : שיעורים לתעשיות יצירתיות גלובליות . קיימברידג', מסצ'וסטס: הוצאת מרכז אסיה של אוניברסיטת הרווארד. OCLC 982089124
אוטמזגין, נסים (2014). אזורי תרבות : הכלכלה הפוליטית של התרבות הפופולרית היפנית באסיה . הונולולו: הוצאת אוניברסיטת הוואי.
ISBN 978-0-8248-3906-2. OCLC 862135620.
ביבליוגרפיה > כרכים ערוכים

אוטמזגין, נסים ואייל בן ארי, עורכים. 2020. יצירתיות וחדשנות בתעשיות המדיה והתרבות. לונדון: ספרינגר הוצאה לאור.
פארק, גיל-סונג, ניסים אוטמזגין וקית' הווארד, עורכים. 2019. פאנדום טרנס-תרבותי והגלובליזציה של Hallyu. סיאול: הוצאת אוניברסיטת קוריאה.
אוטמזגין, נסים ורבקה סוטר, עורכים. 2016. סיפורים לאומה: שכתוב היסטוריה במנגה. פאלגרייב מקמילן.
בן-רפאל גלנטי, סיגל, נסים אוטמזגין ואלון לבקוביץ, עורכים. 2014. הדמוקרטיה הרב-שכבתית של יפן. לנהם, MD: Lexington Books.
אוטמזגין, נסים ואייל בן ארי. 2013. תרבות פופולרית קופרודוקציות ושיתופי פעולה במזרח ובדרום מזרח אסיה. סינגפור: National University of Singapore Press and Kyoto University Press.
אוטמזגין, נסים ואייל בן ארי, עורכים. 2012. תרבות פופולרית ומדינה במזרח ובדרום מזרח אסיה. לונדון: Routledge.