המשטר הישן
מנהל > תפקידי מדינה במאה ה-17

בתקופת אנרי הרביעי ולואי ה-13 הורחב המנגנון המנהלי של בית המשפט ומועצותיו ושיעורם של אצולת הגלימה גדל והגיע לשיאו בתפקידים הבאים במהלך המאה ה-17:
השר הראשי (Principal ministre d'État) – שרים ומזכירי מדינה – כמו מקסימיליין דה בטון, דוכס סולי (אנ'), קונצ'יני (שהיה גם מושל של כמה מחוזות), הקרדינל רישלייה, הקרדינל מאזארן, ז'אן-בטיסט קולבר, הקרדינל דה פלרי, טורגו ועוד – היו בעלי שליטה רבת עוצמה על ממשל המדינה במאה ה-17 וה-18. עם זאת, התואר השר הראשי של צרפת ניתן רק שש פעמים בתקופה זו ולואי ה-14 עצמו סירב לבחור בראש ממשלה לאחר מותו של מאזארן.
שנסלייה צרפת (אנ') (נקרא גם Garde des sceaux – האחראי על החותמות) – תפקיד מקביל לשר המשפטים – במקרה של חוסר יכולת או חוסר שביעות רצון, השנסלייה הורשה בדרך כלל לשמור על תוארו, אך החותמות המלכותיות הועברו לסגנו.
שר האוצר (אנ') (Contrôleur général des finances) – נקרא בעבר האינטנדנט עליון של האוצר (אנ') (Surintendant des finances).
מזכירי המדינה (אנ') – התפקיד נוצר בשנת 1547 על ידי אנרי השני, בעל חשיבות רבה יותר לאחר 1588, בדרך כלל ישנם ארבעה מזכירים אך לעיתים חמישה:
מזכיר המדינה לענייני חוץ (אנ') (Secrétaire d'État des Affaires étrangères).
מזכיר המדינה למלחמה (אנ') (Secrétaire d'État de la Guerre), פיקח גם על מחוזות הגבול של צרפת.
מזכיר המדינה של חיל הים (אנ') (Secrétaire d'État de la Marine).
מזכיר המדינה של בית המלך (אנ') (Secrétaire d'État à la Maison du Roi), אשר פיקח גם על הכמורה, על ענייני פריז והמחוזות הפנים-ארציים.
מזכיר המדינה לענייני פרוטסטנטים (אנ') (Secrétaire d'État de la Religion prétendue réformée) אוחד עם מזכיר בית המלך בשנת 1749.
חברי מועצת המדינה (בדרך כלל 30)
Maître des requêtes (בדרך כלל 80)
אינטנדנטי כספים (6)
אינטנדנטי מסחר (4 או 5)
שרי המדינה (משתנה)
גזברים
פרם ז'נרל
מפקח על מערכת הדואר
המנהל הכללי של בניינים (אנ')
המנהל הכללי של הביצורים
לוטננט-גנרל של המשטרה של פריז (אנ') (אחראי על הסדר הציבורי בבירה)
הארכיבישוף של פריז (אנ')
כומר הווידוי (אנ') המלכותי
הממשל המלכותי במחוזות היה תפקידם של הבאייאז' והסנשאלים בימי הביניים, אך כוחם החל להיחלש בתחילת התקופה המודרנית, ועד סוף המאה ה-18, הבאייאז' שימשו רק תפקיד שיפוטי. המקור העיקרי לכוח האדמיניסטרטיבי המלכותי במחוזות במאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 נפל בידי המושלים (שייצגו את "נוכחות המלך במחוז"), תפקידים שהיו בידי משפחות האצולה בלבד. עם מלחמות האזרחים של התקופה המודרנית המוקדמת, המלך עבר לשימוש בנציגים ממושמעים ומתרפסים, מה שגרם לצמיחתם של אינטנדנטי המחוז תחת לואי ה-13 ולואי ה-14. האינטנדנטים נבחרו מקרב Maître des requêtes. לאינטנדנט המחוז הייתה סמכות שיפוט על כספים, משפט ושיטור.
עד המאה ה-18 הכוח האדמיניסטרטיבי המלכותי התבסס היטב במחוזות, למרות מחאות של פרלמנטים מקומיים. בנוסף לתפקידם כערכאות ערעור, זכו פרלמנטים אזוריים בפריווילגיה לרשום את גזירות המלך ולהגיש למלך תלונות רשמיות בנוגע לגזירות. לפיכך הם רכשו תפקיד מוגבל כקול המייצג של מעמד השופטים. סירוב של הפרלמנט לרשום את הגזרות (לעיתים קרובות הנוגעות לעניינים פיסקליים) אפשר למלך לכפות את רישומו באמצעות סיוע מלכותי בשם מיטת המשפט (אנ') (Lit de justice).
גופי הנציגים המסורתיים האחרים בממלכה היו אספת המעמדות (États généraux) שנוצרה בשנת 1302, ואיחדה את שלוש המעמדות של הממלכה (כמורה, אצולה והמעמד השלישי) ואספת המעמדות המחוזית (אנ') (États provinciaux). אספת המעמדות (שכונסה בתקופה זו בשנים 1484, 1560–1561, 1576–1577, 1588–1589, 1593, 1614 ו-1789) אוחדה מחדש במהלך משברים פיסקליים או בעקבות חוסר שביעות רצון של המפלגות בנוגע לזכויות מלכותיות (הוגנוטים), אבל לא היה להם כוח אמיתי שכן חילוקי דעות בין שלושת הגופים הפכו אותם לחלשים והם התפרקו לפני שסיימו את עבודתם. כסימן של אבסולוטיזם צרפתי (אנ'), הם חדלו להתכנס בין השנים 1614 עד 1789. אספות המעמדות המחוזיות הוכיחו את עצמן כיעילות יותר וכונסו על ידי המלך כדי להגיב למדיניות הפיסקלית והמיסוי.