stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריפיפרזול
שימוש קליני > האפקט המצופה > בסכיזופרניה

הטיפול שואף בעיקר להפחתת התסמינים ה"חיוביים" של סכיזופרניה, לשיפור לפעמים של תסמינים "שליליים",גם של תסמינים קוגניטיביים, תוקפניים ואפקטיביים (מצב רוח). אצל מרבית חולי סכיזופרניה מצפים להפחתה של התסמינים לפחות בשליש.
קיימת קבוצה של 5-15% מחולי סכיזופרניה שמגיעים לשיפור כלל של מעל 50-60%, במיוחד אם הטיפול ניתן באופן סדיר למשך יותר משנה. אצלם השיפור נתפס כמעין "התעוררות", מפני שמאפשר להם לנהל חיים עצמאיים ולנהל קשרים זוגיים יציבים.
שימוש קליני > האפקט המצופה > בהפרעה הדו-קוטבית

אצל חולים דו-קוטביים ניתן להשיג הפחתה של התסמינים של 50% ויותר.
בטיפול מפחית את תסמיני המאניה ואחר כך עשוי למנוע התלקחויות מאניות חוזרות.
בהפרעות הפסיכוטיות, כולל בסכיזופרניה והפרעה דו-קוטבית עם התלקחויות פסיכוטיות מאניות או דיכאוניות אחרי שמשיגים הטבה יציבה צריכים להמשיך בטיפול לפחות שנה אחרי מצב פסיכוטי יחיד.
אם המטופל לקה יותר מפעם אחת במצב פסיכוטי מומלץ להמשיך טיפול מונע-אחזקתי ללא הגבלה בזמן.
כמו בכל מקרה של טיפול במצב פסיכוטי, בסכיזופרניה, מאניה או במצב דיכאוני נעשה ניטור של המצב הנפשי של המטופלים, במיוחד בבעלי סיכון גבוה להתנהגויות מסוכנות.
שימוש קליני > דרך מתן

קיימות טבליות של 5,10,15,20,30 מיליגרם. בישראל זמין בטבליות "אביליפיי" ו"אריפליי". קיימות טבליות של 10 מ"ג עם פירוז פומי הכוללות פנילאלנין, ותוסף טעם של וניל.
תמיסה לטיפול פומי 150 מיליליטר, כוללת פרופילן גליקול, סוכרוז, פרוקטוז ותופסף טעם של תפוזים.
1 מ"ג / מיליליטר.
תמיסה להזרקה תוך שרירית בקבוק של 1.3 מ"ל המכיל 9.75 מ"ג אריפיפרזול/מ"ל.
שימוש קליני > מינון

טווח המינונים הוא בין 5–30 מיליגרם.
לעיתים קרובות עדיף להתחיל במינון של 5–10 מיליגרם על מנת למנוע אקתיזיה ואי שקט ולאפשר היענות טובה יותר לטיפול.
המינון בהזרקת Abilify Maintena (אריפיפרזול בשחרור מושהה) ‏ הוא לרוב 400 מ"ג לחודש תוך שרירית. לעיתים 300 מ"ג פעם בחודש
במעבר מתרופה אנטיפסיכוטית אחרת לאריפיפרזול נהוג לבצע חפיפה עם התרופה הראשונה הכוללת עלייה הדרגתית במינון ארפיפרזול עד למינון הרצוי במקביל לתרופה הקודמת, אחר כך שבועיים של המשך שתי התרופות ללא שינוי במינון, ואחר כך ירידה הדרגתית של התרופה הראשונה. (Plateau Cross Titration).

10 מ"ג אריפיפרזול שווה בערך ל 5 מ"ג הלופרידול, ל 250 מ"ג קלוזפין, 10 מ"ג אולנזפין, 325 מ"ג קווטיאפין, 3 מ"ג ריספרידון, 100 מ"ג זיפרסידון
שימוש קליני > מנת יתר

מנת יתר של התרופה גורמת להקאות ולהרגעת יתר.
התוויית נגד

תגובה אלרגית לאריפיפרזול.
התוויית נגד > התמכרות

אינה קיימת.
היסטוריה

אריפיפרזול - נתגלה בשנת 1988 על ידי מדענים של החברה היפנית אוצוקה (Otsuka Pharmaceutical): סאיג'י סאטו, יאסואו אושירו ונויוקי קוראהאשי. הם זכו בשנת 2013 ביפן בפרס הקיסרי להמצאות.
אריפיפרזרול הוא נגזרת של בנזיסוקסזול ונגזרת קווינולינון והוא התכשיר האנטיפסיכוטי הראשון בעל תכונות DA2 אגוניסטיות (באופן חלקי).
נחשב בזמנו כמבשר "דור חדש של תרופות אנטיפסיכוטיות"
בשם Abilify אושר לשימוש רפואי בארצות הברית בשנת 2002 ושווק יחד עם החברה בריסטול מאיירס סקוויב. בשנת 2007 אושר על ידי FDA כבעל תכונות אוגמנטציה בדיכאון קליני. בשנת 2013 הזריקות Abilify Mantena אושרו בארצות הברית ובאיחוד האירופי כטיפול ארוך טווח לסכיזופרניה. ב־2017 אושר בארצות הברית והקנדה גם לטיפול במחלה הדו־קוטבית.
בשנת 2017 פיתחה חברת אוצוקה את התכשיר Abilify Mycite הכולל סנזור (Ingestible Event Marker) ומאפשר לבדוק אם מטופל בלע את התרופה.
לקריאה נוספת

Stephen Stahl. Pharmacologie essentielle, le Guide du prescripteur, Flammarion, Medecine Sciences Paris 2007. p.23-27
הערות שוליים

↑  S.Stahl
↑  U.S. Pharmaceutical Sales - 2013, Top 100 Drugs for 2013 by Sales. Drugs.com
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  S.Stahl עמוד 23
↑  S.Stahl עמוד 26
↑  Correll CU. Real-life switching strategies with second-generation antipsychotics. J Clin Psychiatry. 2006;67:160–161
↑  Kane JM, Leucht S, Carpenter D, et al. The Expert Consensus Guideline Series: optimizing pharmacologic treatment of psychotic disorders. J Clin Psychiatry. 2003;64(suppl 12):1–100
↑  הפרס הקיסרי להמצאות 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1046638 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
בטונג מזרחי

| בטונג מזרחי |
| --- | --- |
 בטונג מזרחי
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים חולדתיים
סוג:: בטונג
מין:: בטונג מזרחי
שם מדעי
 Bettongia gaimardi ‏דמארה, 1822
תחום תפוצה
    תפוצה היסטורית   תפוצה נוכחית 

בטונג מזרחי (שם מדעי: Bettongia gaimardi; מכונה באבוריג'ינית: בלבו) הוא יונק כיס קטן דמוי קנגורו בסוג בטונג האנדמי למזרח יבשת אוסטרליה. הבטונג המזרחי חי ביערות דלילים עם כרי דשא, ופעיל בגפו בשעות הלילה. הוא ניזון בעיקר מפטריות, ומהווה גורם חשוב בהפצת הנבגים שלהם ביערות. הקינים שהוא בונה והחפירות שלו באדמה הופכות אותו למין מהנדס סביבה המשפיע על הצמחייה והמיקרו-פאונה. בעבר היה הבטונג נפוץ לאורך החוף המזרחי של אוסטרליה, אולם במהלך המאה ה-20 הוא נכחד לחלוטין מן היבשת על ידי השועל האדום ושרד אך ורק בטסמניה הסמוכה. מצבו הנוכחי נחשב לשפיר דיו, אך הוא מאוים מצד פיצול היערות וטריפה על ידי חתולי בית פראיים.
טקסונומיה

הבטונג המזרחי שייך לסוג בטונג במשפחת הקנגוריים החולדתיים לצד 5 מינים נוספים. הוא תואר מדעית בשנת 1822 על ידי הזואולוג הצרפתי אנסלם גאייטאן דמארה (אנ'). במקור, האוכלוסייה היבשתית והאוכלוסייה הטסמנית נחשבו כמייצגות שני מינים נפרדים. בשנת 1967, שני המינים אוחדו למין אחד, והפכו לתת-מינים:
בטונג טסמני (B.g. cuniculus) - חי בטסמניה.
בטונג גאימארדי (B.g. gaimardi) - חי ביבשת ונכחד.
מאחר שהמין נותר כיום רק באי טסמניה, יש המכנים אותו בטונג טסמני או בטונג דרומי, אף שהשמות הללו אינם מדויקים מבחינת התפוצה ההיסטורית שלו. כיום נעשים ניסיונות להשיב את המין לטבע ביבשת.
תיאור

הבטונג מזרחי הוא יונק קטן וקומפקטי החולק קווי דמיון עם החולדה והקנגורו. מבנה גופו גוצי ועגלגל, ראשו רחב ומשולש וחרטומו מקוצר. אוזניו עגולות וזקופות, ועיניו גדולות ושחורות; אפו הריבועי בצבע סגלגל-שחרחר. הגפיים הקדמיות שלו קצרצרות ודקיקות עם טפרים חדים המותאמים לחפירה, ולעומתן הרגליים אחוריות ארוכות וחזקות אשר מקנות לו יכולת קפיצה בדומה לקנגורו.
האצבעות השלישית והרביעית ברגליו האחוריות הן סינדקטיליות עם שני טפרים זעירים המשמשים לסירוק הפרווה. הזנב שלו ארוך וגמיש ותופס תפקיד חשוב בתנועה ובבניית הקינים. לנקבה, יש כיס עור עם ארבע פטמות שנפתח כלפי קדימה. אורך ראשו וגופו של הבטונג המזרחי: 32 סנטימטרים, אורך זנבו: 35-29 סנטימטרים, ומשקלו: 2.3-1.2 קילוגרם. הזכרים ארוכים וצרים יותר מהנקבות, אך הדו-צורתיות הזוויגית אינה בולטת.
הפרווה של הבטונג המזרחי צפופה וזיפית, והיא ארוכה ובהירה יותר משאר מיני הבטונג. צבעה הכללי נע בין אפור עמום לחום-בז' או חאקי בהיר, לעיתים עם גוון צהבהב או זיתני. הפרווה מורכבת משערות חומות, אפורות, לבנות וצהובות השזורות זו בזו, כך שהיא עשויה להראות מנומרת. אזור הגב והכתפיים עשוי להתכהות מעט. הצד התחתון כולו בצבע לבן בוהק, ובכלל זה הבטן, הזרועות, החזה הגרון. לאורך הירכיים יש לו פסים לבנים בוהקים או דהויים המאפשרים לזהות אותו בנקל משאר הבטונגים.
ראשו של הבטונג שחום יותר מהגוף, כאשר הלחיים צהבהבות או חומות, הסנטר לבן, והמצח והחרטום נוטים להתכהות. האזור סביב העיניים והאף קירח או דליל בשיער, כך שהם נראים מוקפים בטבעות ורודות. האוזניים אפורות בצידן החיצוני וקירחות וורודות בצידן הפנימי. הזנב בצבע חום-אפרפר המתכהה בהדרגה, והוא מסתיים בציצת שיער שחורה שהופכת ללבנה בקצה.
תפוצה

הבטונג המזרחי אנדמי לאוסטרליה. בעבר הוא היה נפוץ לכל אורך קו החוף המזרחי והדרום-מזרחי של היבשת, מדרום קווינסלנד דרך ניו סאות' ויילס וויקטוריה וכלה בדרום-מזרח אוסטרליה הדרומית. במהלך המאה ה-20, הוא נכחד לחלוטין מן היבשת בעקבות הבאת השועל האדום על ידי המתיישבים האירופאים. המין ניצל מהכחדה מוחלטת תודות לכך שהיה נפוץ בחלק המזרחי של טסמניה הסמוכה. באי גופא, התפוצה הנוכחית שלו מקוטעת ומופרדת על ידי קרחות יער. מלבד טסמניה, הבטונג המזרחי מצוי באופן טבעי גם באי ברוני והובא על ידי האדם לאי מריה.
בית הגידול של הבטונג המזרחי מורכב מחורש ים-תיכוני, יער יבש דליל או יער סקלרופילי (קשה-עלים), שבתוכו כתמי דשא גדולים. העצים הדומיננטיים בבית גידולו היא מיני אקליפטוס ואלוקזוארינה. הוא חי בשפלות ומישורים עד רמות בגובה 1,000 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה > התנהגות ופעילות

הבטונג המזרחי הוא יונק לילי המבלה את היום בשינה. הבטונג בונה לעצמו 5–12 קינים כדוריים מדשא, זרדים ועלים שאותם הוא מלקט מהאדמה עם כפותיו; לאחר שאסף כמות ניכרת של חומרי קינון, הוא כורך את זנבו הגמיש סביבם ונושא אותם למקום המיועד, בדרך כלל מתחת לשיח או גזע עץ. בתוך הערימה שנוצרה, הבטונג יוצר חלל באמצעות ראשו וחוטמו עם פתח יחיד. הדפנות של הקן מורכבות מזרדים, גבעולים קשים ועשב גס, ופנים הקן מרופד בדשא וסיבים רכים. הקינים שפזורים ברחבי הטריטוריה משמשים לשינה או למקלט בעת הצורך ומוחלפים בתדירות גבוהה. הזכר והנקבה טריטוריאליים, והם חיים בבדידות להוציא את עונת הרבייה ואת התקופה שבה הנקבה מטופלת בצאצא. שטחה של הנקבה 35–65 דונם, ושטחו של הזכר 44–135 דונם. המין משתמש בבלוטות הריח שלו לסמן את גבולות הטריטוריה. בטונגים זכרים שהוחזקו יחדיו בשבי, יצרו מדרג חברתי המבוסס על דומיננטיות.
הבטונגים מתקשרים ביניהם באמצעות קולות וריח. הנקבה משמיעה קול "טסק-טסק" כדי לקרוא לצאצא שלהן לחזור לכיס. בטונג שחש בסכנה חובט בחוזקה עם רגלו האחורית על הקרקע כסימן אזהרה. לבטונג שני סוגי תנועות: הליכה איטית מחומשת במהלך חיפוש אחר אוכל, שבה הגפיים והזנב תומכים בגוף והרגליים מוקפצות קדימה בדומה לארנב; ריצה קופצנית מהירה להימלטות מטורפים או במעבר בין אזורי האכלה בה נעשה שימוש ברגליים האחוריות הארוכות, כשהזנב משמש לאיזון.
הטורפים הטבעיים של הבטונג המזרחי בטסמניה הם בעיקר עיט מחודד-זנב ומספר דורסי לילה גדולים ובעבר גם הזאב הטסמני לפני שהוכחד מן העולם. טורף פוטנציאלי יבשתי אחר הוא השד הטסמני. יש דיווחים לא מאומתים על טריפתו על ידי נמיית כיס מזרחית, אולם מתייחסים לדיווחים אלו בספקנות כיוון שהבטונג גדול מדי עבורה. חתול הבית והשועל האדום, הם טורפים פולשים שגרמו להכחדת המין מהיבשת ומאיימים על הישרדותו בטסמניה.
אקולוגיה > תזונה ומעמד אקולוגי

הבטונג המזרחי הוא יונק אוכל פטריות; פטריות וכמהין הן מזונו המועדף ומהווים עד 80% מהתזונה שלו, והשאר מורכב מזרעים, שורשים, פקעות, קליפות עצים, פירות וחרקים. הבטונג משתמש בחוש הריח שלו ובטפריו החדים כדי לאתר את הכמהין בעומק האדמה, והוא עשוי לנוע למרחק של קילומטר וחצי בחיפוש אחר מזונו המועדף. הבטונג המזרחי הוא מין מהנדס סביבה; קיני העשב שלו שננטשים אחת לכמה זמן, והחפירות הרדודות שהוא מותיר באדמה בתורו אחר כמהין, גורמים לשינויים מיקרו-טופוגרפיים באדמה, אשר משמשים כר פורה ליצירת גומחות אקולוגיות עבור הפלורה והמיקרו-פאונה, ותורמים להתרופפות האדמה וספיגת מי הגשמים. בנוסף, הבטונג מסייע גם בהפצת נבגי הכמהין והפטריות ברחבי היער באמצעות גלליו. בכך הוא משפיע בעקיפין גם על העצים אשר מקבלים מינרלים מסוימים מהפטריות שצומחות בקרבתן.
אקולוגיה > רבייה ומחזור חיים

הבטונג המזרחי הוא יונק פוליגמי המסוגל להתרבות בכל השנה ללא עונה קבועה. מחזור הביוץ של הנקבה נמשך עד 23 יום. הזכר נוהג לבקר את הנקבה מדי מספר ימים, כדי לרחרח אותה ולראות אם היא יכולה להתרבות. נקבה שאינה מיוחמת לא תאפשר לזכר לשהות בקרבתה לאחר הבדיקה, והיא עלולה לבעוט בו ולנהום חלושות אם ישהה לצידה יתר על המידה. הביוץ נמשך לילה אחד, שבו הזכר עשוי להזדווג עם הנקבה מספר פעמים. תנאים סביבתיים קשים עלולים להגביל את התרבות המין בטבע.
נקבת הבטונג עשויה לטפל בו זמנית בשלושה צאצאים: גור מפותח שנכנס ויוצא מהכיס, גור זעיר שיונק מפטמתה, וצאצא שלישי שהתפתחותו הוקפאה ברחם על ידי הנקבה עד שהגור המפותח יעזוב את הכיס. תהליך זה מאפשר ייצור תמידי של צאצאים, ומאפשר לנקבה להביא במהירות צאצא נוסף במקרה שהגור שלה מת או אבד. מחזור הייחום של נקבה בהיריון קצר יותר, והיא ממליטה זמן קצר מאוד לפני שנפגשת שוב עם זכר. לפני ההמלטה, שרירי הכיס של הבטונגית מתהדקים ומונעים מהגור המתבגר לחזור לתוכו. תעלת הלידה נעדרת במערכת הרבייה של הנקבה, והיא נוצרת בסמוך ללידה ונעלמת לאחריה. ההיריון נמשך 21 יום, ובין לידה ללידה יש מרווח של 101 ימים. בכל פעם נולד צאצא יחיד, אולם תקופת ההיריון הקצרה גורמת לכך שהיא מביאה 3 צאצאים בשנה, ובמהלך חייה עשויה להביא עד כ-15 צאצאים. ולדות הבטונג נולדים בלתי מפותחים לחלוטין, והם דומים בגודלם לזחל. ההתפתחות המלאה מתרחשת בתוך הכיס, והגור יוצא ממנו לסירוגין ככל שהוא גודל. הגמילה מתרחשת בגיל 4 וחצי חודשים, וימים ספורים לאחר הגמילה הגור יוצא לעצמאות. הבטונג מגיע לבגרות לאחר 8 חודשים (נקבה) או שנה (זכר).
תוחלת החיים של הבטונג המזרחי בטבע 3–6 שנים, ובשבי 7–12 שנים.
מצב

הבטונג המזרחי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), בשל היותו נפוץ למדי כיום באי טסמניה אך עם תפוצה מקוטעת. מעמדו עשוי להשתנות בעתיד לפגיע (VU), עם תהיינה עלייה בהיקף הטריפה על ידי מינים פולשים או צמצום בית הגידול למטרות חקלאות.
מעל הבטונג מרחף איום מתמיד בדמות הכנסת השועל האדום לטסמניה; השועל היה הגורם העיקרי להשמדת האוכלוסייה היבשתית של מיני הבטונג, אך לא הוכנס לטסמניה במהלך המאה ה-20, כך שהמין ניצל מכליה. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, התגלתה נוכחות מצומצמת של שועלים באי, שכנראה הוכנסו אליו במכוון. הדבר גרם לרשויות השימור הטסמניות להפעיל מיידית תוכנית להשמדתו במטרה להגן על הטבע הטסמני, ועד שנת 2015 לא נמצאו כבר ראיות לקיומם באי ומשערים שהצליחו להכחיד אותם. הכנסה נוספת לא חוקית של שועלים לאי היא בגדר איום פוטנציאלי תמידי.
האיום המשמעותי על הבטונג כיום הוא טריפה על ידי אוכלוסיות פראיות של חתול הבית. החתולים החלו לשגשג באי בעקבות צמצום אוכלוסיית השד הטסמני ואי נוכחותו של השועל, ואף על פי שבינתיים נראה שהבטונג מצליח להתמודד עם נוכחותם, ההערכה היא שירידה במספריו היא עניין של זמן בדומה למה שאירע עם בטונג זנב-מברשת. האיום השני בחומרתו על הבטונג הוא אובדן בית גידול למטרות חקלאות ופיצול יערות; חלקים גדולים מטווח התפוצה שלו נמצאים בבעלות פרטית, וקיטוע או פיצול היערות לצד צמצום כיסי הסבך, הופכים אותו לפגיע לטריפה על ידי חתולים, גורמים למזונו להיות נדיר יותר ומקשים על התרבותו. איום פחות משמעותי הוא תחרות על מקורות מזון עם הארנבונים שהוכנסו לאי.
הבטונג המזרחי מופיע בנספח א' של אמנת CITES האוסרת מסחר בו. הוא מצוי במספר אזורים מוגנים בטסמניה. ארגון השימור IUCN, ממליץ לרשויות השימור להקים אוכלוסיות של הבטונג על איים מבודדים שבהן אין טורפים פולשים ולהבין טוב יותר את השפעת החתולים על המין בטסמניה.
האוכלוסייה העולמית של הבטונג המזרחי נאמדת בסביבות 50,000-20,000 פרטים.
השבה לטבע

בשנת 2011, החלו הפרויקטים הראשונים לקראת השבת הבטונג ליבשת. הוקמה מושבה שבויה למחצה בשמורת הטבע תידבינלה בטריטוריית הבירה האוסטרלית, ובהמשך הוקמה מושבה שבויה נוספת באזור במקלט חיות הבר מולדלנס פלאט וודלנד בגודל 400 דונם; שתי המושבות שוחררו באי יבשתי (כלומר: שטח טבעי מגודר) שהגן עליהם מפני טורפים פולשים, והם שגשגו היטב במושבות. בשנת 2016, רשויות השימור האוסטרליות המשיכו לצעד הבא: השבת בטונגים לטבע; אזור מסוים שנבחר מראש באזור נהר קוטר (20 ק"מ דרומית לקנברה) טוהר משועלים וחתולים, ואז שחררו לתוכו 67 פרטים מהמושבות הללו. עד אפריל 2017, כמחצית מהבטונגים נטרפו על ידי שועלים, חתולים או ינשופים. עם זאת, פקחי השימור לכדו מספר נקבות וגילו שהם נושאות צאצאים, ובשל כך ההשבה לטבע עלתה לכותרות באוסטרליה והוגדרה כהצלחה לאחר שהייתה זו הפעם הראשונה מזה מאה שנה שנולדו בטונגים מזרחיים בטבע ביבשת.
במרץ 2019, נחשף שאוכלוסיית הבטונגים המזרחיים שהושבה לטבע הושמדה לחלוטין על ידי השועלים. האירוע שהוגדר כמחדל של רשויות השימור, עלה שוב לכותרות באוסטרליה וגרר ביקורת רבה אודות בזבוז המשאבים על שחרור יונקים לטבע חרף העובדה שהם לא מצליחים לשרוד בו. רשויות השימור האוסטרליות מצידן טענו שהשחרור השיג את מטרותיו שכן הוא הוגדר כניסוי לבדוק האם הבטונגים מסוגלים להתאקלם בטבע ביבשת, ומלכתחילה לא היו ציפיות גבוהות שהישרדותם תהיה ארוכת-טווח. עם זאת, הרשויות הודיעו שהן הגיעו למבוי סתום עקב אי היכולת למצוא פתרונות נוספים למיגור השועלים, ותוכניות נוספות להשבה לטבע של הבטונג הוקפאו עד למציאת פתרון נגדם.
הערות שוליים

↑  בטונג מזרחי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551320605171  LCCN: sh90001770 
פרופיל צד של הבטונג המזרחי.
נקבת בטונג מזרחי תרה אחר מזון בגינה.
נוף אופייני לבית גידולו של הבטונג המזרחי בטסמניה.
איור של בטונגים מזרחים, נוצר על ידי ג'ון גולד.
בנק החקלאות לישראל

תבליטי שיבולים בבניין בנק החקלאות
בנק החקלאות לישראל היה בנק ישראלי שהוקם כחברה ממשלתית בשנת 1951 לשם מתן אשראי לחקלאות, בעיקר מתוך פיקדונות שהפקידה בו המדינה, וכן הלוואות מהבנק העולמי.
היסטוריה

יו"ר הבנק מיום הקמתו ועד שנת 1971 היה פרופ' חיים הלפרין. בתקופה זו נתן הבנק הלוואות בסכום כולל של כ-900 מיליון ל"י. בשנת 1962 נמנה הבנק עם עשרת המוסדות הישראליים שייסדו את חברת "כלל". הבנק מכר את חלקו ב"כלל" בשנת 1969, כדי למנוע מכלל להיות חייבת בביקורת של מבקר המדינה. הבנק, תחת הנהגתו של חיים הלפרין, נטל חלק בהוצאת האנציקלופדיה לחקלאות.
הלפרין היה גם מנכ"ל הבנק, עד 1967, עת החליפו דוד קלדרון. בשנת 1984 מונה ישראל ראוך למנכ"ל הבנק, במקומו של קלדרון.
בתחילת שנות ה-80 שקלה הממשלה למכור את הבנק, וגורמים אחדים התעניינו ברכישתו, אך המהלך לא הגיע לכלל מימוש. בסוף שנות ה-80 נקלעה החקלאות בישראל למשבר (ראו: הסדר חובות המושבים ומשבר הקיבוצים), והלווים של הבנק לא עמדו בהחזר חובותיהם. כתוצאה מכך נקלע הבנק להפסדים כבדים. עקב כך בשנת 1993 הגביל בנק ישראל את רישיונו של בנק החקלאות כך שיוכל לעסוק רק בגביית החובות מלקוחותיו. בחודש מרץ 2005 בוטל רישיונו של הבנק לחקלאות. במועד זה היו חובות המגזר החקלאי לבנק 250 מיליון ש"ח. הבנק עתר לבג"ץ נגד ההחלטה לשלול את רישיונו, אך עתירתו נדחתה. בספטמבר 2005 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה, בראשות שר האוצר, אהוד אולמרט, להפריט את הבנק באמצעות מכירת נכסיו. הבנק המשיך לצבור הפסדים כבדים, ובשנת 2008 הוחלט על פירוק מרצון שלו.
בניין ההנהלה הראשית של הבנק תוכנן על ידי האדריכלים שולמית ומיכאל נדלר והוקם בצומת הרחובות חשמונאים וקרליבך בתל אביב. במסגרת פירוק הבנק נמכר הבניין בשנת 2009 תמורת 28.5 מיליון ש"ח.. בשנת 2016 נפתח אולם תצוגה של חברת רכבי היוקרה "לקסוס" בקומת הקרקע.
לקריאה נוספת

צבי אלחייני ומיכאל יעקובסון: האדריכלות של נדלר-נדלר-ביקסון-גיל, 2010-1946, הוצאה עצמית, 2016
הערות שוליים

↑  דוד ליפקין, המאבק על בנק החקלאות, מעריב, 19 באוקטובר 1982
↑  י.ג., מחקר חקלאי ופעילות ציבורית, דבר, 6 במאי 1973
↑  גדלנו, גדלנו, דבר, 22 ביוני 1971
↑  תוך חודש מנכ"ל חדש לבנק לחקלאות, דבר, 13 באוקטובר 1967
↑  מאבק בנקאי על אשראי לחקלאות, מעריב, 1 באפריל 1969
↑  ישראל ראוך נבחר מנכ"ל "בנק החקלאות", מעריב, 25 ביולי 1984
↑  דוד ליפקין, אייזנברג: 30 מיליון דולר בעד הבנק לחקלאות, מעריב, 6 באוקטובר 1982
↑  שלומי שפר, בג"ץ ידון בעתידו של הבנק לחקלאות, באתר ynet, 25 באפריל 2005
↑  בג"ץ 3690/05 בנק החקלאות לישראל בע"מ נ' בנק ישראל ואחרים, ניתן ב־11 ביולי 2005
↑  המדינה מחסלת את בנק החקלאות, באתר ynet, 4 בספטמבר 2005
↑  עירן פאר, ‏בנק החקלאות מפסיד כ-11 מיליון שקל בחודש אך החשכ"ל ורשות החברות לא מצליחים כבר שנים להביא לסיום פעילותו, באתר גלובס, 6 במאי 2009
↑  נועם דביר, אדריכלות | שנות הבצורת של בנק החקלאות, באתר הארץ, 9 בפברואר 2011
↑  רז סמולסקי, בניין בנק החקלאות במרכז תל אביב נמכר ב-28.5 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 16 בנובמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 133060723   WorldCat (עם VIAF): 133060723
ג'ק שפרד (פושע)

| --- | --- |

 לידה:  4 במרץ 1702 ספיטלפילדס, הממלכה המאוחדת 
 הוצאה להורג:  16 בנובמבר 1724 (בגיל 22) טייברן, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 ידוע בשל:  בריחות מרובות מהכלא
 עיסוק:  פורץ ושודד
 
שפרד השתמש בחבל עשוי בגדים על מנת להוריד את בס במהלך בריחתם מכלא ניוגייט, לונדון.
ג'ק שפרד (באנגלית: Jack Sheppard;‏ 4 במרץ 1702 - 16 בנובמבר 1724), היה פושע אנגלי ידוע לשמצה במאה ה-18 בלונדון.
שפרד נולד למשפחה ענייה, והתחנך כשוליית נגר. אולם ב-1723 הוא החל לשתות משקאות חריפים בכמויות מופרזות ולבקר אצל זונות. בסופו של דבר הוא החל לנסות להגדיל את הכנסתו דרך פשע, תחילה על ידי גנבת דברים פעוטים מחנויות ובהמשך על ידי גנבת דברי ערך מבתים בהם עבד. הוא התפטר מעבודתו, הסתובב עם פושעים נוספים והתקדם לפריצה לבתים.
שפרד נעצר ונכלא חמש פעמים ב-1724. הוא נמלט בארבע הפעמים הראשונות, דבר שהפך אותו לדמות ידועה לשמצה בציבור, ופופולרית ביותר בקרב השכבות העניות. בסופו של דבר הוא נתפס, הורשע והוצא להורג בתלייה. חוסר היכולת של ג'ונתן ויילד (שהתחזה לאחד ממגיני החוק הראשיים בבריטניה) לשלוט בשפרד, והפציעות שספג בידי אחד מעמיתיו של שפרד הובילו לבסוף לנפילתו של ויילד.
בטונג זנב-מברשת

| בטונג זנב-מברשת |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים חולדתיים
סוג:: בטונג
מין:: בטונג זנב-מברשת
שם מדעי
 Bettongia penicillata ‏גריי, 1837
תחום תפוצה
    תפוצה בעבר   תפוצה כיום 

בטונג זנב-מברשת (שם מדעי: Bettongia penicillata; מוכר גם בכינוי האוסטרלי ווֹיְלִי) הוא מין של כיסאי קטן בסוג בטונג ממשפחת הקנגוריים החולדתיים שאנדמי ליבשת אוסטרליה.
בתחילת ההתיישבות האירופאית באוסטרליה, הבטונג המברשתני שמספריו הגיעו למיליונים על פי ההערכות שימש כמקור זול וזמין לבשר, אך בהמשך ננטש לטובת כיסאים עם עור רך יותר וניצוד בעיקר עבור פרוותו. הבטונג הוחזק לעיתים קרובות בתור חיית מחמד, ובמקרים רבים הושמד באינטנסיביות על ידי החקלאים האוסטרלים שראו בו מזיק ליבולים; עם זאת, הדימוי שלו היה חיובי יותר מקנגוריים חולדתיים אחרים שניצודו לאלפיהם בעידוד הרשויות.
טווח התפוצה של הבטונג המברשתני השתרע בעבר על כמחצית מהיבשת, אולם הוא הוכחד ממנה כמעט לחלוטין במהלך המאה ה-19 וה-20 עקב הכנסת טורפים פולשים ופגיעה בבית גידולו ושרד במספר אוכלוסיות מצומצות בדרום-מערב היבשת. לאחר פרויקטים של השבה לטבע בסוף המאה ה-20 חלה עלייה ממושכת במספריו ומצבו הוגדר כיציב, אולם בשנת 2001 התרחשה צניחה דרסטית בשיעור של כמעט 90% מהאוכלוסייה, והוא הוגדר כמין בסכנת הכחדה חמורה. כיום, האוכלוסייה עדיין נמצאת במגמת ירידה.
טקסונומיה

הבטונג המברשתני תואר מדעית בשנת 1837 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, שהעניק לו את השם המדעי penicillata המציין את מברשת השיער הייחודית שעל הזנב. הוא אחד מתוך 6 המינים בסוג בטונג, ומסווג במשפחת קנגוריים חולדתיים שבסדרת הקנגוראים. הכינוי הנפוץ של מין זה (ווֹיְלִי), אומץ משפת הניונגר האבוריג'ינית (וואליו במקור). המתיישבים האירופאים במושבת נהר סוואן כינו אותו גם "חולדה מפליצה", בהשראת הרעש שהוא מפיק בעת ששלוותו מופרעת.
המין בטונג צפוני נחשב בעבר כתת-מין שלו עד שקיבל מעמד נפרד. כיום ידועים שני תת-מינים של הבטונג המברשתני:
B.p. penicillata - תת-המין המערבי; היחיד ששרד כיום.
B.p. ogilbyi - תת-המין המזרחי; נכחד ב-1923.
אנטומיה ומראה

הבטונג המברשתני הוא כיסאי קטן החולק קווי דמיון חיצוניים עם החולדה, הקנגורו והטופיה. מבנה גופו קומפקטי ועגלגל, צווארו קצר ביותר וראשו משולש. הגולגולת שלו ארוכה ומחודדת יותר ממיני הבטונג האחרים, והוא מהווה צורת ביניים בינם לבין מיני הפוטורו בעלי האף המחודד. אוזניו עגלגלות, זקופות וגדולות יחסית. עיניו גדולות ומותאמות לראיית לילה, ואפו קטן וריבועי.
בדומה לקנגוריים חולדתיים אחרים, אצל הבטונג יש חוסר פרופורציה בולט בין הרגליים: האחוריות מפותחות ושריריות עם קרסוליים ארוכים וכף רגל רחבה, ואילו הקדמיות קצרות ודקיקות. ברגל 2 טפרים גדולים ו-2 סינדקטיליים זעירים, וביד 5 טפרים ארוכים ודקים. זנב הבטונג ארוך ושעיר במיוחד. אורך ראשו וגופו של הבטונג המברשתני: 38-30 סנטימטרים, אורך זנבו: 36-29 סנטימטרים, ומשקלו: 1.3 קילוגרם בממוצע. הזכרים והנקבות זהים בגודל ובמראה.
הפרווה של הבטונג המברשתני קצרה, צפופה וזיפית. צבעה הכללי חום-אפרפר השזור בשיער כסוף וצהבהב, והיא שחומה יותר משל הבטונג המתחפר. לרוב, השדרה והכתף מתאפיינים בגוונים כהים של חום-חלודה, אפור כהה או שחרחר, ואילו הצלעות והירכיים בעלי גוונים חיוורים יותר של אפור דהוי ובז' המעורבים עם שמנת. המותניים צהובות, והצד התחתון (החזה, הבטן והמפשעה) בצבע לבן בוהק או קרמי.
השוקיים, הזרועות והזנב בעלי גוון אוכרה או חום-זיתני, כפות הידיים קירחות וורודות, וכפות הרגליים שעירות ושחרחרות. סימן ההיכר של המין הוא זנבו הארוך והיוצא דופן, אשר מסתיים בציצת שיער גדולה, שחורה ודמוית מברשת שמזכירה את זנב הקווארי או הפסקוגל. ראשו של הבטונג המברשתני כהה מהגוף; העורף, הפנים והלחיים בצבע אוכרה, חום-זהוב או בז' כהה, והחרטום שחרחר בדרך כלל. סביב העיניים יש טבעות בהירות קירחות משיער, הלוע ורוד וקירח (להוציא זיפי מישוש), והאף בצבע סגלגל. האוזניים בצבע חום דהוי בצידן החיצוני, והן קירחות וורודות בצידן הפנימי.