stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משאב - יזום ופיתוח
החזקות

נשר מפעלי מלט ישראליים (100%)
קבוצת תעבורה (50%)
משאב אנרגיה (100%)
חברת "נשרים אנרגיה מובילה" - בעלת תחנת כוח בטכנולוגיה של מחזור משולב בהספק של 120 מגה-ואט הנמצאת במתחם מפעל המלט נשר ברמלה.
חברת "אגירה שאובה בנשר" המבקשת לבנות מתקן של אגירה שאובה בהספק של כ-220 מגה-ואט בנשר, שישתרע בין שטח מחצבות מפעלי נשר שעל הר הכרמל לבין בריכת אגירת מים האמורה להיבנות בשטח מפעל נשר חיפה, סמוך לנחל הקישון. הפרויקט בוטל בשנת 2010.
החזקות > החזקות בעבר

"קבוצת גולד בונד" (19%)
מספנות ישראל (25%)
גרנית הכרמל
סונול
סופרגז
הערות שוליים

↑  אמיר אייזנברג, ‏עיסקת החבילה הושלמה: כור תקבל את אי.סי.איי, כלל תקבל את משאב, באתר גלובס, 1 במרץ 1998
↑  שלמה פרידמן , ‏איזי בורוביץ': גרנית עשויה למכור חלק מסונול לענק האנרגיה MOBIL, באתר גלובס, 20 באוגוסט 1998
↑  שי שלו , ‏שנה לאחר השקעתה של משאב: גולד בונד עברה לגירעון בהון העצמי, באתר גלובס, 5 באפריל 1997
↑   יורם גביזון, שמלצר, קצב ופוגל מתכננים לייבא מלט לישראל החל מסוף 2014, באתר TheMarker‏, 11 ביוני 2014
↑  דוד חיון, ‏תעבורה רכשה %19 ממספנות ישראל לפי שווי חברה של מעל 20 מיליון דולר, באתר גלובס, 5 באפריל 1998
↑  אביב לוי, שי שלו, ‏אוניות ומלט: רווחי מספנות ישראל קפצו פי 10 ל-76 מיליון שקל, באתר גלובס, 27 בנובמבר 2017
↑  מחיר עסקת משאב-CRH ירד ל-600 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 11 ביוני 2001
↑  יורם גביזון, חברת משאב מקבוצת אי.די.בי תגייס סכום של 200 מיליון שקל להשקעה בתחנת כוח, באתר הארץ, 20 ביוני 2004
↑  אבי בר-אלי, אי.די.בי תגדיל את תחנת הכוח של נשר ברמלה ב-80 מיליון דולר: החברה תרחיב את ייצור החשמל בתחנת הכוח הפרטית ל-120 מגה-ואט ותמכור 70 מגה-ואט מתוכם לצרכנים פרטיים, באתר TheMarker‏, 7 בדצמבר 2010
↑  הרצל לקס, בזכות מונופול המלט של נשר: מעלות העניקה לגיוס האג"ח של משאב דירוג של AA, באתר הארץ, 3 במאי 2005
↑  גיא ליברמן, העסקה שתהפוך את משפחת לבנת ונוחי דנקנר למובילים בשוק הבינוי, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2009
↑  גיא ליברמן, "עסקת הנסון-משאב עשויה להביא להשתלטות של נשר על שוק הבטון", באתר TheMarker‏, 3 בנובמבר 2009
↑   מיכאל רוכוורגר, כלל תעשיות רכשה את האחזקות של CRH האירית במשאב, באתר TheMarker‏, 17 בספטמבר 2015
↑  מיכאל רוכוורגר, הפועלים יעמידו מימון של 550 מיליון שקל לתחנת כוח נשר ברמלה, באתר TheMarker‏, 31 בדצמבר 2001
↑  אבי בר-אלי, נחשף פרויקט החשמל של נוחי דנקנר: כלל תעשיות תקים בכרמל תחנת כוח באגירה שאובה, באתר TheMarker‏, 20 במאי 2008
↑  אבי בר-אלי, עיריית נשר לחצה על נתניהו - ודנקנר ויתר על פרויקט ב-230 מיליון דולר, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2010
| כלל תעשיות |
| --- | --- | --- |
| החזקות נוכחיות | יפאורה-תבורי (30%) • קבוצת גולף א.ק. (52%) • כלל ביוטכנולוגיה (49%) • קרגל (18%)  * כלל נדל"ן  באמצעות חברת משאב: נשר מפעלי מלט ישראליים (100%) • קבוצת תעבורה (50%) |  |
| החזקות בעבר | מנועי בית שמש (42%) • גרנית הכרמל השקעות (50%) • נייר חדרה (59%) • נובה (25%) • סאיטקס (22%) • ECI Telecom • די פארם (יוניבו) |  |
מקס קריצמן

אין תמונה חופשית
מקס קריצמן (1914 – 23 ביולי 2003) היה עורך-דין, ייצג את חברי האצ"ל ברבים מהמשפטים בתקופת המנדט.
קורות חייו

קריצמן נולד בארצות הברית, עלה לארץ בשנת 1921, התחנך בבית הספר תחכמוני בתל- אביב והצטרף לתנועת הנוער בית"ר. אחד המורים שהשפיעו על קריצמן במיוחד היה מרדכי רזיאל, אביו של דוד רזיאל, שרבים מחברי האצ"ל דיברו עליו בהערצה. מורה נוסף שהשפיע עליו היה משה זילברג, לימים שופט בבית המשפט העליון. בלימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, התוודע לפרופ' יוסף קלאוזנר שהיה מקור השראה לתנועות הימין הציוני.
את השכלתו המשפטית רכש קריצמן בבריטניה, קיבל תואר אקדמי והוסמך כבאריסטר. עם חזרתו לארץ הצטרף קריצמן למשרדו של מקס זליגמן מאחר שביקש להתמחות בפלילים, וזליגמן נחשב עורך דין בולט בתחום.
הבריטים זיהו את קריצמן כמקורב לאצ"ל, כפי שמופיע ברשימות המעצר שבאו בעקבות הלשנתו של יעקב חילביץ. אמנם קריצמן לא הופיע כחבר האצ"ל ברשימת ההלשנה של חילביץ, אולם רשימת המעצר כללה לא רק את השמות שמסר חילביץ אלא גם שמות נוספים שהבריטים ראו בהם בעלי קשר לארגון. מלבד מעצר זה במרץ 1944 לזמן קצר, נעצר בשנית בנובמבר 1944 בגל המעצרים שאחרי רצח הלורד מוין למשך כשישה חודשים, ובשלישית נעצר באוגוסט 1947 למשך כשלושה חודשים.
כמו זליגמן, גם קריצמן עשה את עבודתו זו לייצוג חברי האצ"ל בהתנדבות, ואף סייע בהעברת מידע מבין כותלי הכלא אל מפקדת הארגון. קריצמן היה שותף בייצוג מיכאל אשבל ויוסף שמחון שנידונו למוות ודינם הומתק למאסר עולם על- ידי מפקד הצבא, במשפטם של 31 חברי הארגון שנתפסו בחוף בת- ים לאחר פעולה, במשפטו של דב גרונר שנידון למוות, במשפטם של ארבעת חברי הארגון שנידונו למוות במשפט 'ליל ההלקאות' ובמשפטם של חברי הארגון שהיו שותפים לפריצת כלא עכו ונידונו למוות. קריצמן היה שותף לייצוג חברי הארגון בעוד משפטים רבים.
בשנת 1972 ייצג קריצמן את קוזו אוקמוטו, המחבל היפני שהיה שותף לטבח בנמל התעופה בלוד ב-30 במאי 1972 וטען שאינו שפוי.
לקריאה נוספת

יצחק גוריון, פרקליטיהם של לוחמי חרות, תל- אביב תשל"ג.
שמעון-ארז בלום, עריכת דין למען מטרה לאומית בימי המרד: השתלבותם של מקס זליגמן ומקס קריצמן במאבק האצ"ל בבריטים בשנים 1945- 1947 בארץ- ישראל המנדטורית, עבודת מוסמך, אוניברסיטת תל אביב 2005.
הערות שוליים

↑  מקס קריצמן באתר GRAVEZ
משאל העם בחצי האי קרים

| --- | --- |

 תאריך:  16 במרץ 2014 
 מקום:  הרפובליקה האוטונומית של קרים 
 
בירוק: מדינות שמכירות בתוצאות משאל העם בחצי האי קרים
ב-16 במרץ 2014, נערך בחצי האי קרים משאל עם שנוי במחלוקת בנוגע למעמדו של חצי האי. המשאל נערך על ידי הפרלמנט של הרפובליקה האוטונומית של קרים ועל ידי מועצת העיר סבסטופול (שתי הרשויות היו תחת שלטון ממשלת אוקראינה). המשאל אושר ונערך בזמן ההשתלטות הצבאית של רוסיה על חצי האי ולא היה חוקי לפי החוקה האוקראינית. משאל העם שאל את האוכלוסייה המקומית האם הם מעוניינים להסתפח לרוסיה בתור סובייקטים פדרליים, או האם הם מעוניינים להשיב את חוקת קרים מ-1992 ואת מעמדו של קרים כחלק מאוקראינה.
אפשרויות הבחירה במשאל העם לא כללו שמירה על הסטטוס קוו של קרים וסבסטופול כפי שהיו ביום עריכת המשאל. חוקת 1992 העניקה סמכויות רבות לפרלמנט של קרים, כולל סכמות לכונן יחסים עם מדינות אחרות; בעקבות זאת, פרשנים מערביים ואוקראינים רבים טענו שאפשרויות הבחירה המוצעות במשאל העם יביאו להיפרדות דה-פקטו של חצי האי קרים מאוקראינה.
המועצה העליונה של קרים ראתה את הדחתו של נשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ' במהפכת אוקראינה ב-2014 כהפיכה ואת ממשלת המעבר בקייב כבלתי חוקית. המועצה העליונה טענה כי משאל העם נגרם כתוצאה מההתפתחויות הללו. התאריך הסופי ואפשרויות ההצבעה פורסמו עשרה ימים בלבד לפני עריכת משאל העם. מרבית המדינות - כולל מדינות האיחוד האירופי, ארצות הברית, וקנדה - ראו את משאל העם כלא חוקי בשל האירועים שקדמו לו, כולל העובדה שמשאל העם התבצע בזמן שחצי האי היה כבוש בידי חיילים רוסים. 13 חברות ממועצת הביטחון של האו"ם הצביעו בעד החלטה שתכריז על אי חוקיותו של המשאל, אך רוסיה הטילה וטו על החלטת המועצה וסין נמנעה מלהצביע. לאחר מכן אומצה החלטה של העצרת הכללית של האו"ם (100 בעד, 11 נגד, 58 נמנעו), אשר הכריזה על משאל העם כלא חוקי ואישרה השלמות הטריטוריאלית של אוקראינה.
רוסיה הכירה בתוצאות משאל העם באופן רשמי וטענה כי הכרזת העצמאות החד-צדדית של קוסובו קבעה תקדים שמאפשר את פרישתו של חצי האי קרים מאוקראינה, אולם השוואה זו שנויה במחלוקת בקרב חוקרים רבים. רוסיה עצמה התנגדה לפרישת קוסובו.
התוצאה הרשמית של משאל העם, שפורסמה על ידי הרפובליקה האוטונומית של קרים, הראתה כי 96.77% מהאוכלוסייה הצביעה בעד איחוד האזור עם הפדרציה הרוסית, עם אחוז הצבעה של 83.1%.
בעקבות משאל העם, המועצה העליונה של קרים ומועצת העיר סבסטופול הכריזו על עצמאותה של רפובליקת קרים וביקשו להצטרף לפדרציה הרוסית. באותו יום, רוסיה הכירה ברפובליקת קרים כמדינה ריבונית.
הערות שוליים

↑  "Crimea declares independence, seeks UN recognition". RT International (באנגלית). נבדק ב-2017-05-02.
↑  Marxsen, Christian (17 באפריל 2014). "The Crimea Crisis – An International Law Perspective". Heidelberg Journal of International Law. SSRN 2520530. ארכיון מ-25 בספטמבר 2021. נבדק ב-7 בנובמבר 2014. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  האשמות רוסיה – העמדת הדברים על דיוקם, ארגון האמנה הצפון-אטלנטית
↑  "Верховная Рада АРК инициировала проведение всекрымского референдума" (ברוסית). נבדק ב-2017-05-02.
↑  מועצת הביטחון: משאל העם בקרים חסר תוקף, באתר ynet, 15 במרץ 2014
↑  אלדד בק, פרישטינה, קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה, באתר ynet, 17 בפברואר 2008
↑  בית הדין בהאג: הכרזת העצמאות של קוסובו חוקית, באתר ynet, 22 ביולי 2010
↑  פוטין חתם על המסמך: קרים סופחה לרוסיה, באתר ynet, 18 במרץ 2014
↑  Experts: Crimea isn't comparable to Kosovo, Anadolu Agency
↑  "Why the Crimean Referendum Is Illegitimate". Council on Foreign Relations (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-2014-03-21. נבדק ב-2017-05-02.
↑  "Analysis: Why Russia's Crimea move fails legal test". BBC News (באנגלית בריטית). 2014-03-07. נבדק ב-2017-05-02.
↑  סיפוח קרים – ההשלכות הבינלאומיות, באתר www.inss.org.il
↑  גלי צה"ל : תושבי חצי האי קרים מתנתקים מאוקראינה, ובקייב מגייס, באתר glz.co.il
↑  Israel Broadcasting Authority, רוסיה: מכבדים את תוצאות משאל העם במזרח אוקראינה, באתר www.iba.org.il
משה פרוש

משה גליקמן־פרוש (1893–1983) היה עסקן ציבור ופוליטיקאי חרדי מטעם אגודת ישראל. ממייסדי אגודת ישראל בירושלים וחבר מועצת עיריית ירושלים במשך כעשרים שנה.
ביוגרפיה

משה פרוש נולד בירושלים בשנת 1893 לנפתלי צבי פרוש-גליקמן וליוכבד שפרה מרים לבית ריבלין. רעייתו הראשונה הייתה שפרה לבית ריבלין, ילדיהם - מנחם, ותמר ליבא מרגלא. רעייתו השנייה הייתה פייגא טויבא לבית חיימסון.
למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים, לאחר נישואיו היה מזכיר אגודת ישראל בחלק מתקופת המנדט הבריטי. היה עורכו של העיתון "קול ישראל", ניהל את תלמוד תורה בני ציון, בעת מלחמת העצמאות שימש כמשקיף מטעם אגודת ישראל במועצת המושל הצבאי בירושלים.
משנת 1950 כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים מטעם החזית הדתית המאוחדת, ולאחר מכן כסגן ראש העירייה. בבחירות לכנסת השנייה ב-1951 הוצב במקום ה-41 ברשימת עם התורה - אגודת ישראל, כאשר בנו, מנחם פרוש, הוצב במקום ה-13 באותה הרשימה. בבחירות לכנסת החמישית ב־1961 הוצב במקום ה־114 ברשימת יהדות התורה.
ב-1969 נקלע משה פרוש, שכיהן כממונה על תיק הרווחה בעיר, לסכסוך עם עובדים סוציאליים במחלקתו שביקשו תקציבים לעבודה עם נוער שוליים. פרוש טען שהעובדים הסוציאליים מתרועעים עם אנשי שמאל קיצוני, קומוניסטים, הומוסקסואלים וכנופיות רחוב, שאין לממנם ואף יש לפטרם. בסופו של דבר הפסיד פרוש בסכסוך, וב-23 במאי 1969 הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים. בנו, מנחם פרוש, החליף אותו במועצת העיר.
בנו, מנחם פרוש, היה חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל בין הכנסת הרביעית לכנסת ה-13. בנו של מנחם, מאיר פרוש, מכהן כחבר הכנסת מטעם מפלגה זו מאז הכנסת ה-14.
על שמו שכונת גבעת משה בירושלים וכן רחובה הראשי גבעת משה.
לקריאה נוספת

הרב מנחם פרוש, שרשרת הדורות בתקופות הסוערות - פרקי זכרונות על הרב משה פרוש, תשס"א, שישה כרכים.
קובץ מאמרים, הרב משה פרוש, באתר אוצר החכמה
Cases in Conflict Management: Sourcebook II: Cases in Conflict Management, Leonard David Goodstein, Bernard Lubin
Contributor Leonard David Goodstein
Published by Lawrence Erlbaum Associates, 1984
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים 863
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526400905171  LCCN: no2002009599  VIAF: 9505875   WorldCat (עם VIAF): 9505875
משה פרובינצאלו

| --- | --- |
 לידה:  1503 
 פטירה:  1576 (בגיל 73 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1576 
 
רבי משה פרובינצאלו או פרובינצאלי (ה'רס"ג, 1503 – ד' באלול ה'של"ו, יולי 1576) היה רב וראש ישיבה במודינה ומנטובה.
ביוגרפיה

נולד באיטליה, כנראה בעיר רוזה (אנ'), ולכן לפעמים מכונה "רבי משה די רושו" או "דרוזה", למשפחה שגורשה מפרובאנס בשנת 1501. אביו היה רבי אברהם פרובינצאלו. לא ברור בדיוק מי היו רבותיו. מצד אחד, אחד מחכמי דורו, רבי עזרא טרבוט כתב עליו: "ולפי הנראה שימש תלמידי חכמים כל צרכו", אולם הוא עצמו, מציג שיטה חדשה לפיה בדורותינו אין צורך ללמוד דווקא מפי רב, אלא הלימוד מהספרים מספיק, וייתכן שאף הוא גדל בתורה בצורה כזו, מבלי ללמוד מפי רב מסוים. כנראה בצעירותו כיהן כדיין בקהילת מודינה. בהמשך כיהן כרב קהילת האיטליאנים ("הלועזים") במנטובה, שם עמד בראשות ישיבה לקבוצת תלמידים שנקראה בפיו "החבורה". בין תלמידיו נמנו רבי יהודה מוסקאטו ורבי מנחם עזריה מפאנו. לצד זאת, העביר שיעורים בבית הכנסת הגדול בעיר, דבר שעורר את זעמו של הרב יעקב קלונימוס, מרבני קהילת האשכנזים במנטובה.
בשנת ה'ש"ח עמד במרכזו של ויכוח, כאשר הכריז חרם על ר' משה בן שושן, שליחו של רבי יוסף קארו מצפת להדפסת ספרו בית יוסף, לאחר שהאחרון סירב לבוא ולהעיד לפניו בדין תורה בסכסוך בין המדפיסים מסביונטה, הסמוכה למנטובה. רבי משה בן שושן, מצדו החרים את ר' משה פרובינצאלו, משום שסבר שהחרם כנגדו היה שלא כדין. רבני צפת, קרימונה, ר' משה באסולה ורבי יעקב ישראל פינצי תמכו בחרמו של ר' משה בן שושן, ואילו רבי מאיר קצנלנבוגן, רבי יצחק לאטאס ורבי ברוך חזקיטו תמכו ברבי משה פרוביצאלו. לפי כמה מקורות, בעקבות אירוע זה הודח מתפקידו, אך הוחזר אליו כעבור זמן קצר.
הפולמוס החריף ביותר שר' משה פרובינצאלו עמד במרכזו היה הפולמוס אודות הגט שנודע כ""גט תמרי-ונטרוצו", בשנים ה'שכ"ה-ה'שכ"ו. גט זה, שסודר בבית הדין בוונציה, נפסל על ידי כמה חכמים, ובראשם ר' משה. חכמי ונציה דרשו בפניו שיתייצב בפניהם לנמק את טענתו, אך הוא סרב. בתמיכת רבים מחכמי איטליה, הוציאו רבני ונציה פסק דין: "שלא ידון רמ"ף ולא יורה ג' שנים מהיום שבו יודה לדעתם של שאר הרבנים ויפסיק את ערעורו על הגט". אל חכמי איטליה הצטרף הרדב"ז, שהגדיל לפסוק: "ולא יקראוהו עוד בשם רב ויתנצלו את עדיו". לעומתם, רבי יוסף קארו יצא להגנתו של ר' משה. אמנם, ביטול ההכרה בסמכותו לא שינה את מעמדו בקרב בני קהילתו במנטובה, וכן המשיך להשיב תשובות לרחבי איטליה. ר' משה הוחזר לתפקידו רק באחרית ימיו, בשנת ה'של"ה, בתיווכו של רבי אליעזר אשכנזי, שבתחילה נמנה עם מחרימיו של ר' משה אך משהתוודע אליו פעל בקרב חכמי ונציה להחזרתו לתפקידו.
למרות הפולמוסים והחרמות כמנגדו, הוא התקבל באיטליה ומחוצה לה, ומוזכר בהערכה על ידי הרמ"א, רבי שמואל קאיידנובר, רבי יוסף קארו, רבי משה מטראני ועוד. החיד"א כותב כי רבי משה זכות אמר: "שלא ישגיחו בתשובות אחרונים כי אם התשובות שרומז הרב כנסת הגדולה ומהר"ם פרובינצאל". רבי עזריה מן האדומים כותב כי את החיבור "כסף משנה" שלח רבי יוסף קארו לר' משה פרובינצאלו על מנת שידפיסו במנטובה.
נפטר בד' באלול ה'של"ו. תלמידו רבי יהודה מוסקאטו כתב עליו הספד.
פסקיו

בתשובותיו ניכרת מגמתו להגן ולחזק את מנהגי יהודי איטליה, למשל בהעדפת ייבום על חליצה התרת סתם יינם בהנאה ועוד. תשובה משמעותית שפרסם הייתה בעניין הדפסת ספר תורה על קלף, בה הוא מסיק לאסור. אסר חבישת פאה נכרית ככיסוי ראש ומשחק בכדור בשבת. כמו כן, חייב הנחת תפילין בחול המועד, בהעדפתו את תורת הנגלה, בניגוד לעמדת הרמ"ע מפאנו, שמטעמים קבליים פסק שלא להניח תפילין בחול המועד.
כתביו

שו"ת רבנו משה פרובינצאלו - יצא לאור מכתב היד על ידי הרב אברהם יוסף יאני, מכון ירושלים, ה'תשמ"ט (ב' חלקים).
ביאור עניין שני קוים גאומטריה בסוף מורה נבוכים להרמב"ם. סביונטה ה'שי"ג.
הגהות על ספר "בחינות עולם" לרבי ידעיה הפניני. מנטובה ה'שט"ז.
אלה הדברים - על פרשת "גט תמרי- וינטורצו"
השגה על הספר "מאור עיניים" לרבי עזריה מן האדומים. נדפסה על הספר במהדורת ה'של"ה.
בשם קדמון- ענייני דקדוק. ונציה ה'שנ"ז.
תשובות רבות ומכתבים שכתב פורסמו בכתבי עת שונים.
לקריאה נוספת

דניאל שוורץ, לתולדות רבנו משה פרובינצאלו, במבוא לשו"ת רבנו משה פרובינצאלו חלק א, מכון ירושלים, ה'תשמ"ט.
יצחק יודלוב, הערות ביבליוגרפיות לפרשת הגט תמרי-ונטורוצו, עלי ספר ב', ה'תשל"ו.
אפרים קופפר, הרמת "כתר תורה מעל ראשו" של ר' משה פרובינצאלו ונוסח הבדלה שלו, סיני סג, ה'תשכ"ח.
שלמה סימונסון, שערוריית הגט תמרי-ונטורצו, תרביץ שנה כח (ה'תשי"ט), עמ' 375–388.
אפרים קופפר, הבהרות נוספות ל"שערוריית הגט תמרי-ונטורוצו, תרביץ לח חוברת א, (ה'תשכ"ט) עמ' 54–60.
יעקב בוקסנבוים, פרשיות מהווי יהודי איטליה במאה הט"ז, אוניברסיטת תל אביב ה'תשמ"ו.
ראובן בונפיל, זוטות לפרשת הגט תמרי-ונטורוצו, ספר יובל לשלמה סימונסון (ה'תשנ"ג), עמ' יט-כח.
צ. גרטנר, פרשת הגט תמרי-ונטורוצו: גילויים חדשים מבית מדרשו של מרן הבית יוסף, מוריה שנה טז, אייר ה'תשמ"ח, עמ' ט ואילך.
מאיר בניהו ויוסף לאראס, מינוי 'שרי בריאות' בקרימונה בשנת של"ה והמחלוקת שבין הרב אליעזר אשכנזי והרב אברהם מנחם פורטו הכהן, מיכאל: מאסף לתולדות היהודים בתפוצות, כרך א ה'תשל"ג, עמ' עח-קמג.
הערות שוליים

↑  למשל באבקת רוכל סימן רצג ועוד
↑  שו"ת מהר"ם פרובינצאלו סימן ו
↑  שו"ת רבנו משה פרובינצאלו סי' סב
↑  קופפר, עמ' קמב
↑  מבוא הרב יוסף בוקסבוים לשו"ת "מתנות באדם", עמ' 30
↑  ראו שוורץ, עמ' 15-16
↑  שו"ת הרמ"א סימן נט
↑  שו"ת אמונת שמואל סימן ד
↑  אבקת רוכל סימן קצה
↑  שו"ת המבי"ט חלק ב סימן קלח
↑  שם הגדולים מערכת גדולים קעא
↑  מאור עיניים, מהדורת בן יעקב, א עמ' 242
↑  נפוצות יהודה דרוש לג
↑  כפי שהעיד על עצמו בסי' יח וסי' נו
↑  רבי יצחק למפרונטי, פחד יצחק ערך 'חליצה'.
↑  סי' לט
↑  ייתכן שזהו "אחד מן החברים" שעילהם התבסס הרמ"ע מפאנו בתשובתו, סימן צג.
↑  סימן צ
↑  סימן נג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462624505171  BnF: cb10643832k (data)  GND: 1077263015  ISNI: 0000 0000 3355 5855  LCCN: n89121204  NTA: 304166014  SNAC: w64b4c85  SUDOC: 235245658  VIAF: 45891113   WorldCat (עם VIAF): 45891113
מנוק ביי

| --- | --- |

 לידה:  1769 רוסה, אז רוסצ'וק, אילט סיליסטרה, כיום ב בולגריה, אז באימפריה עות'מאנית 
 פטירה:  20 ביולי 1817 (בגיל 48 בערך) חנצ'שט, פלך בסרביה, אז באימפריה הרוסית, כיום ברפובליקת מולדובה 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית   ולאכיה   האימפריה הרוסית
 מקום קבורה:  על יד הכנסייה הארמנית בקישינב
 מקצוע:  בנקאי, חלפן, סוחר, דיפלומט, מתורגמן
 תואר:  סרדאר, פהרניק (ולאכיה); דרגומן גדול, "ביי של מולדובה" (האימפריה העות'מאנית)
 השקפה דתית:  נוצרי ארמני אפוסטולי
 בת זוג:  מרים לבית חרותיון
 
מנוק ביי (או בשמו בלידה אמנואל (מנוק) מרטירוסי מירזאיאן, מירזויאן, או מירזאיאנץ, ברומנית: Manuc Bei או Emanuel Martyrosi Mârzaian או Mirzaianț, בארמנית: Մանուկ Բեյ או Մանուկ Մարտիրոսի Միրզայան,‏ 1769 רוסה (רוסצ'וק) – 1817 חנצ'שט, כיום קוטובסק, בסרביה, האימפריה הרוסית) היה סוחר וחלפן, דרגומן, בויאר, דיפלומט ארמני יליד בולגריה, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית, שחי ופעל באימפריה העות'מאנית ובוולאכיה. מנוק ביי היה איש עסקים אמיד מאוד והארמני הראשון ששימש בתפקיד דיפלומטי חשוב בשירות האימפריה העות'מאנית. הוא נודע במעורבותו באירועים צבאיים בוולאכיה ובולגריה וכמתווך של הסכם השלום בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית בבוקרשט שנחתם במאי 1812 בבית הארחה המפורסם שלו בבוקרשט.
מנוק ביי נחשב למעין סוכן כפול על ידי כך שקשר קשרים הדוקים גם עם האימפריה הרוסית וכשהעות'מאנים האשימו אותו בבגידה מצא מקלט בבסרביה בסרביה, טריטוריה מולדבית שסופחה לאימפריה הרוסית בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) והסכם בוקרשט.
לפי חלק מהחוקרים (יונסקו, סירוני) מילא מנוק תפקיד של סוכן בשירות רוסיה.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

מנוק מרזאיאן נולד בשנת 1769 בעיר רוסה, אז רוסצ'וק, בשטח בולגריה של ימינו, שהיה חלק מהאימפריה העות'מאנית כבנם השני של הסוחר הארמני מרטירוס מרזאיאן ושל אשתו השנייה, ממיקה, בת של חמום אולו. מוצא האב היה בכפר קארבי על יד העיר אשטרק באזור ההר אררט במחוז אראגאצוטן בארמניה. יש אומרים שהאב נשדד על ידי "פרסים" ונדד דרך אנטוליה עד לבורגס בחוף המערבי של הים השחור, והתיישב לבסוף בצפון בולגריה של היום, בעיר רוסצ'וק, מדרום לדנובה. שם התחתן עם ממיקה, בתו של הסוחר הארמני האמיד חנום-אולו ועשה חיל בעסקי חיטה.
לפי אחד הביוגרפים שלו, גאורגה בזבקוני, היה מנוק גבר "גבוה, יפה-תואר, גבה-מצח, ועם עיניים בורקות, פיקח, עדין, אדיב אך גם נועז. היה מוכשר בדיבור ובחזיית העתיד"
מנוק בילה את שנות ילדותו ברוסה ולמד בבית ספר של הקהילה הארמנית. בגיל 12 (1780 או 1781) הוא נסע עם סוחר בן עדתו לעיר יאשי, בירת נסיכות מולדובה ולעיר בוטושאן שבצפון מולדובה, בהן למד אצל סוחרים ארמנים מקומיים את סודות מלאכת המסחר. עם אחד מסוחריה הארמנים של בוטושאן, בוגוס פאול סבסטיאן, היה לו מאוחר יותר (1794) ריב, אולם אחר כך שמר איתו יחסים והתכתבויות לאורך שנים רבות. החשוב בין קרוביו של מנוק במולדובה היה חאג' מנצ'וק בוגדן (אספדור) בויולקיו. ורכש ידע בשפות רומנית, צרפתית ורוסית.
ב-1785 הוא חזר לרוסצ'וק וכעבור שנה, ב-1786 התחתן עם בת של הסוחר הארמני אוֶוט מרוסצ'וק.
ב-1794 אחרי מות אשתו הראשונה, הוא התחתן בשנית עם מרים, "הנומה", בת של חאג' הרותיון.
אחרי מות אביו הוא נאלץ לקחת בידיו את ניהול עסקי המשפחה בתחום הסחר בחיטה. הוא ערך מסעות רבים לאיסטנבול, יצר שם קשרים ועל אף גילו הצעיר השכיל לצבור הון רב.
ביוגרפיה > התחזקות מעמדו בעולם המסחר ובאצולת ולאכיה

בשנים 1794–1796 נמצא מנוק בעימות זמני עם מושל רוסצ'וק, איסמעיל אע'ה טירסיניקלי-אולו (או טירסיניקלי זאדה), שואב מים לשעבר, שהתעשר תוך כדי עלייה בהייררכיה המנהלית והצבאית העות'מאנית. לבסוף הקשר ביניהם התחמם כשתמורת שוחד שמן זכה מנוק מהמושל לפריבילגיות בתחום המסחר. טירסיניקלי-אולו גילה עניין בחיזוק הקשרים עם רוסיה ופעילותו של מנוק סייעה לו בכך. היא תרמה רבות לטיהור האזור מכנופיות שודדים, לפיתוח האזור ולהעלת קרנה של רוסצ'וק כצומת בדרכי המסחר בין ולאכיה השכנה לקונסטנטינופול. באותה תקופה הרחיב מנוק את עסקיו גם בתחום ולאכיה. על פעילותו לטובת בוקרשט וולאכיה הודה למנוק המיטרופוליט דוסיטיי של בוקרשט ביולי 1809, כאשר כינה אותו "ידיד הנצרות".
בגין שרותיו בתחום המסחרי בשנת 1802 קיבל מנוק מידי שליט ולאכיה, קונסטנטין איפסילנטי את התפקיד סרדאר וב-1803 את זה של פהרניק, תפקידים של "דרגטורי" שנועדו לבני האצולה הוולאכית – הבויארים.
ב-1803 התמנה על ידי איפסילנטי לממונה על מכרות המלח בוולאכיה. בשנת 1803 הוא התחיל בניית בית הארחה-קרוונסראי ("חאן) על מגרש באזור החצר הנסיכותית הישנה (קורטיה וקה = Curtea Veche) בבוקרשט, אותו קנה במכרז עוד בשנת 1798.
בשנת 1804 הוא רכש כרם על הגבעה של בוקרשט ועוד שני כרמים בסביבה, וכן אחוזה בפלורשט. החזיק בתים על ה-Podul Târgului de Afară (לימים Calea Moșilor פינת רחוב Paleologu). ניהל בין היתר עסקי קרקעות עם אלקו פיליפסקו, שהתנגד כמוהו לשליט יואן קראג'ה.
מנוק הלווה לשליטי הנסיכויות הרומניות. כך מעיד מסמך רשמי מ-5 ביוני 1809 שבו צוין שהלווה לאוצר הוולאכי 100,000 טלר ואחר כך עוד 60,000 טלר. על שירותים כאלה זכה בפטור ממסים על אחוזותיו ונכסיו. הוא תיווך באותן השנים בין חצר ולאכיה למחוזות הספר (סרחאט) העות'מאנים בג'ורג'יו, רוסצ'וק, ניקופול וסיליסטרה. הוא הפך לדמות מובילה בין אנשי העסקים של עירו ושל הבלקן. לפי שמועות היה אולי לאדם העשיר בבלקן.
ביוגרפיה > שובו לבוקרשט. תיווכיו בין רוסיה הצארית לשלטון העות'מאני

מנוק התיישב בבוקרשט, הפעם ליותר זמן. הוא רכש בוולאכיה אחוזות רבות ביישובים דרגמורישטי דין ואלה, דרגומירשטי דין דיאל, (Dragomireştii din Deal, Dragomireștii din Vale), ג'ולשט (Giulești), מוארה סיאקה (MoaraSeacă), טנקבשט (Tâncăbeşti), פאסריה (Pasărea) שליד בוקרשט, כמו כן במחוזות אילפוב ופרחובה – בולאסקה, טרמודיאסקה, פופשט, מודורגן, ברובודץ, חאג'י גאורגה, קוחנשט. הוא קנה חוות לגידול בקר ("טמזליק") בקמפינה וכרמים בדיאלו מארה.
בשנים 1807–1808 בנה מנוק בבוקרשט בית הארחה מרשים הידוע כ"חאן של מנוק" שנותר עד היום ציון דרך בהתפתחות האדריכלית של העיר.
ב-1809 שימש מנוק כמתווך בין הצבא הרוסי בפיקודו של מיכאיל מילוראדוביץ' ולחיל המצב המורד העות'מאני בעיר ג'ורג'יו. אמנם הוכשל במשימה זו על ידי בויאר בכיר רומני בשם קונסטנטין פיליפסקו, שאירח את הגנרל הרוסי ושידך לו את בתו, ובסופו של דבר מסר לעות'מאנים מידע על ההסכמים החשאיים המתוכננים. בגידה זו איפשרה התערבות מפתיעה של הצבא עות'מאני תוך גרימת אבדות כבדות לרוסים. מנוק הצליח לעומת זאת בעסקה אחרת שהביאה בזמנו לשחרורם של שבויים רומנים מידי רג'פ פאשה מאורשובה.
ב-1811 עשה מנוק רכישות חדשות של אדמות נרחבות בהרים. קנה את ההר קלבוצ'ט, את פסגת קיינלוי, ואת החלק מצד סינאיה של הרי בוצ'ג'.
באותה שנה לפי בקשת השלטון העות'מאני מינואר 1811 מילא מנוק תפקיד חשוב במיוחד במשא ומתן עם רוסיה. בתחילת שנת 1811 גם השליח העות'מאני נומאן אפנדי וגם השליח הרוסי אנדריי איטלינסקי התארחו בבית ההארחה של מנוק. הצבאות של שני הצדדים קיבלו הלוואות ממנו. הגנרל הרוסי מילוראדוביץ' לא החזיר את החוב של 60,000 שלקח בבוקרשט. גם הקצינים העו'תמאנים נותרו עם חובות למנוק, לרבות 50,000 רובל ששולמו בערבות הנציג הרוסי איטלינסקי. בהמשך התחלף מילוראדוביץ' בגנרל קוטוזוב שקירב גם הוא את מנוק לחוג מקרוביו. אחרי מספר תבוסות של העות'מאנים ביולי ובאוקטובר 1811, המשא ומתן חודש בנובמבר 1811, קודם בג'ורג'יו ואחר כך בחאן של מנוק בבוקרשט. גם הפעם המשלחות היריבות שוכנו בחאן.
עדים מוסרים שבחסותו של מנוק נציגים של שני הצדדים, כולל הגנרל קוטוזוב, ניהלו אז בבוקרשט חיי הוללות.
ההסכם נחתם ב-16 במאי 1812 (28 במאי לפי לוח השנה הגרגוריאני), זמן לא רב לפני הפלישה של נפוליאון לרוסיה. האימפריה העות'מאנית ויתרה על שטחים נרחבים לטובת רוסיה, במיוחד על חשבון נסיכות מולדובה.
אחרי חתימת ההסכם הואשם מנוק ביי על ידי הצד העות'מאני בבגידה ולא העז לחזור שוב לשטחי האימפריה העות'מאנית. האחים מורוזי שבתור דרגומנים השתתפו גם הם במו"ם על ההסכם, הוצאו להורג.
הוא נמלט לסיביו ולבראשוב בטרנסילבניה בעוד משפחתו נותרה מאחור כבני ערובה בידי העות'מאנים והוא שחרר אותם מאוחר יותר. תמורת 300,000 ליי זהב. הוא רכש מיוניצה ימנאדי (לפי מקורות אחרים – וגרסה פחות סבירה – מהנסיכה הרוסית דולגורוקי) אחוזה בבסרביה על יד היישוב חנצ'שט. הוא קנה שטחים גם על יד היישוב רני באוקראינה, מתוך שאיפה לבנות על ידו עיר גדולה שתיקרא "אלכסנדרופול" לפי שם הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון. באותן שנים המשיך מנוק להיות מעורב בפוליטיקה האזורית ותמך כספית בשליטי מולדובה: אלכסנדרו איפסילנטי שלווה ממנו 160,000 טאלר וסקרלט קלימאקי.
ביוגרפיה > פרישתו לחנצ'שט

בחסות הצאר אלכסנדר, זכה מנוק בדרכון רוסי שני ופרש לחבל בסרביה, שטחים מולדביים מעבר לפרוט שסופחו עקב הסכם בוקרשט לאימפריה הרוסית, הוא התגורר זמנית בווילה ("קונאק") שהשתייכה בעבר למשפחת ארבורה בקישינב ולאחר מכן עבר סופית לאחוזתו בחנצ'שט. שם שיפץ "קונאק" מרווח, אליו התווספו עם השנים אחרי מותו עוד מספר בניינים. מנוק מת שם בשנת 1817 בזמן שאירח שני גנרלים רוסים רמי מעלה: בניגסן ובחמטייב. הוא נפטר פתאום מקשיי נשימה בעקבות נפילה מעל סוס ערבי כשהדגים בפני האורחים הרוסים תרגילי רכיבה .
סביב מותו נוצרו סיפורים ואגדות רבות, לפיהם הורעל על ידי סוכנים עות'מאנים או שנפילתו מעל הסוס בוימה על ידי הרוסים.
מנוק הובא לקבורה על יד הכנסייה הארמנית בקישינב.
השאיר אלמנה צעירה, מרים, ושישה ילדים, אחוזות בחנצ'שט, נכסים בבוקרשט ובשאר ולאכיה, בקישינב ועוד.