stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה גורוחובסקי
קורות חיים

גורוחובסקי נולדה ביבפטוריה, בחצי האי קרים שבאוקראינה.
ב-1941, לאחר שסיימה את לימודיה במכללה בפאודוסיה לחינוך גופני, במלחמת העולם השנייה היא פונתה מהעיר הנצורה לנינגרד לקזחסטן במצב של תשישות.
באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1947 זכתה לראשונה במדליית כסף בקרב רב.
באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1948 זכתה לראשונה במדליית זהב, בתרגיל על הקורה ובמדליית כסף בתרגיל על המקבילים המדורגים.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הייתה המצטיינת בתחרות ההתעמלות לנשים, כשזכתה בשיא במספר המדליות שספורטאי זכה באולימפיאדה אחת, 7 מדליות מהן 2 זהב ו-5 כסף. מדליות זהב, בתחרות היוקרתית קרב רב אישי (76.780 נקודות) לפני בת ארצה נינה בוצ'רובה (76.780 נקודות) ומרגיט קורונדי מהונגריה (75.820 נקודות) ובתחרות הקבוצתית (527.030 נקודות) לפני הונגריה (520.960 נקודות) וצ'כוסלובקיה (503.32 נקודות). מדליות כסף בכל 4 התרגילים האפשריים: קורה (19.130 נקודות) אחרי בוצ'רובה (19.220 נקודות) ולפני קורונדי (19.020 נקודות), מקבילים מדורגים (19.260 נקודות) אחרי קורונדי (19.400 נקודות) ולפני אגנס קלטי מהונגריה (19.160 נקודות), סוס קפיצות (19.190 נקודות) אחרי יקטרינה קלינצ'וק (19.200 נקודות) ולפני גלינה מינאייצ'בה (19.160 נקודות) חברותיה לנבחרת וקרקע (19.200 נקודות) אחרי קלטי (19.360 נקודות) ולפני קורונדי (19.000 נקודות). בנוסף, היא זכתה במדליית כסף בתרגיל הקבוצתי עם מכשירים (73.000 נקודות), אחרי שוודיה (74.200 נקודות) ולפני הונגריה (71.600 נקודות).
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1954 זכתה גורוחובסקי בשתי מדליות. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית (524.310 נקודות), לפני הונגריה (518.280 נקודות) וצ'כוסלובקיה (511.750 נקודות) ומדליית ארד בתרגיל הקרקע (19.120 נקודות), אחרי טמרה מנינה בת ארצה (19.390 נקודות) ואווה בוסקובה מצ'כוסלובקיה (19.160 נקודות). בנוסף, היא סיימה במקום רביעי בתרגיל על סוס הקפיצות (18.860 נקודות) ובמקום שביעי בתחרות הקרב רב אישי (74.140 נקודות).
לאחר האליפות היא פרשה מתחרויות. היא המשיכה בתור שופטת בתחרויות התעמלות ומשנת 1964 כשופטת בינלאומית.
גורוחובסקי עלתה לישראל בשנת 1990 ורק אז נודע על היותה יהודייה. ביחד עם אגנס קלטי עסקה בחינוך גופני לילדים. היא נפטרה בתל אביב בשנת 2001.
תארים השגים

בסך הכל זכתה גורוחובסקי ב-24 מדליות באליפות ברית המועצות בהתעמלות, מהן 10 זהב, 7 כסף ו-7 ארד.
בשנת 1991 נבחרה גורוחובסקי להיכל התהילה של הספורט היהודי
מערכת הצתה

מערכת הצתה:
S – המצת, P – הבוכנה, R – הטלטל, C – גל הארכובה.
במנוע בעירה פנימית משמשת מערכת ההצתה ליצירת ניצוץ חשמלי בכל אחד מהצילינדרים, שמחמם את תערובת הבנזין והאוויר שבתוכם וגורם להתלקחותם. גזי השריפה דוחפים את הבוכנה כלפי מטה ובכך יוצרים תנועה של הבוכנה בתוך הצילינדר. הניצוץ צריך להיוצר סמוך להגעת הצילינדר ל"נקודה המתה העליונה", היא הנקודה הגבוהה ביותר שאליה מגיעה הבוכנה בתנועתה בתוך הצילינדר. במונח "סמוך" הכוונה למספר מעלות מדויק לפני או אחרי הנקודה המתה עליונה, מספר שנקבע על ידי יצרן המנוע.
תנועת הבוכנה בצילנדר היא תנועה קווית (אורכית) שהופכת בעזרת גל ארכובה וטלטלים לתנועה סיבובית שמועברת (דרך תמסורת) לגלגלי הרכב.
רגע ההצתה בכל צילינדר חייב להיות מכוון כך שכל הצילינדרים יעבדו בתיאום; תזמון הניצוצות נעשה על ידי מפלג (Distributor) שמעביר לכל צילינדר מתח חשמלי ברגע הנכון. כיוון התזמון של הניצוצות מכונה "כיוון הצתה". כיוון לא נכון גורם ליצירת ניצוץ בזמן לא אופטימלי, והתוצאה מכך היא ניצולת נמוכה ו"צלצולים במנוע", שהם למעשה הצתה מוקדמת מדי של התערובת, בטרם סיימה הבוכנה את תנועתה מעלה.
המרכיבים העיקריים של מערכת הצתה

מצת ("פלאג") – רכיב חשמלי קרמי שבקצהו שתי אלקטרודות והוא מוברג לתוך כל אחד מהצילינדרים במנוע. ברגע ההצתה המצת מקבל מתח גבוה מאוד (אלפי וולטים) מסליל ההצתה ואז נוצר הניצוץ בין האלקטרודות והתערובת  בצילינדר ניצתת.
סליל הצתה ("קויל") – רכיב חשמלי שמקבל את מתח המצבר (12 וולט בדרך כלל) ומייצר מתח גבוה.
מפלג ("דיסטריביוטר") – מחלק את המתח הגבוה שמגיע מהסליל לכל אחד מהמצתים, כל מצת בתורו.
ראו גם

מגנטו
תרשים של מערכת ההצתה
מקס הואנג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בספטמבר 1988 (בן 36) נירנברג, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום לימודים:  צוות הפעלולנים של ג'קי צ'אן 
 פרופיל ב-IMDb
 
מקס הואנג (בגרמנית: Max Huang; נולד ב-22 בספטמבר 1988) הוא שחקן, אמן לחימה, פעלולן, כותב שירים וזמר גרמני. הוא ידוע בתפקידו של קונג לאו באתחול מחדש של "מורטל קומבט" משנת 2021.
ביוגרפיה

מקס נולד בנירנברג, גרמניה המערבית לאב סיני-אינדונזי ולאם גרמנייה. הוא התחיל בתעשיית הקולנוע כחבר בצוות הפעלולים של ג'קי צ'אן, כמבצע פעלולים ורכז. הוא עבד בסרטים כמו "Police Story 2013" ,"The Foreigner" ו"קינגסמן: השירות החשאי" שביים מתיו ווהאן.
הוא מתרגל וושו וזכה בזהב באליפות "The German Wushu Nationals" בשנת 2009.
קריירה

בשנת 2021, שיחק בתפקיד ראשי בסרט הפעולה "מורטל קומבט" בתפקיד קונג לאו. הסרט הוא אתחול מחדש של זיכיון משחקי הווידאו באותו שם.
באפריל 2021, הוא הופיע לראשונה כזמר והוציא את הסינגל הראשון שלו "Flawless Victory". השיר הולחן ונכתב על ידי הואנג, והופק על ידי וינסנט לי. הואנג גם ביים וכיכב בקליפ של השיר, שיצא ב-22 באפריל.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | כותרת | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | Dead Survivors | זומבי |  |
| 2010 | איש בוער | גנגסטר |  |
| 2012 | האגו | אורח בית קפה |  |
| 2012 | CZ12 | שומר ראש |  |
| 2013 | Tribal Ties | שאקה |  |
| 2013 | סיפורו של שוטר 6 | לוחם |  |
| 2014 | מנודה | שודד |  |
| 2015 | Dragon Blade | שו שיה |  |
| 2016 | Time Raiders | איגור |  |
| 2017 | סנס8 | סוהר |  |
| 2019 | No Way Out | צ'ן |  |
| 2021 | מורטל קומבט | קונג לאו |  |
| TBA | מורטל קומבט 2 (אנ') | קונג לאו |  |
פילמוגרפיה > קליפים

| שנה | כותרת | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 2021 | Flawless Victory | שירה |
הערות שוליים

1 2  "Max Huang Officially Playing Kung Lao In New 'Mortal Kombat' Movie – WB Confirms Cast". 16 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Max Huang". IMDb.
↑  Papadatos, Markos (1 במאי 2021). "Max Huang releases spitfire 'Flawless Victory' song". Digital Journal. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   Max Huang - FLAWLESS VICTORY (Official Music Video), סרטון בערוץ "MAX HUANG", באתר יוטיוב (אורך: 03:18)
מלחמת האזרחים האיטלקית

מלחמת האזרחים האיטלקית (באיטלקית: Guerra civile italiana) התרחשה במסגרת המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה, כאשר איטליה נחלקה בין תנועת הרנסאנס האיטלקי וממלכת איטליה בהנהגת ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה אשר נתמכו בעזרת בעלות הברית, נגד הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בראשות בניטו מוסוליני והמפלגה הפשיסטית הלאומית אשר נתמכו בעזרת מדינות הציר.
הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית הייתה במשך רוב המלחמה לממשלת בובות תחת השפעתה של גרמניה הנאצית. התקדמות בעלות הברית בכלל חזיתותיה של מלחמת העולם השנייה הביאו לנפילת איטליה הפשיסטית ולאיחוד איטליה לצד בעלות הברית ב-2 במאי 1945. מאוחר יותר המלחמה הביאה להקמתה של הרפובליקה האיטלקית הדמוקרטית ולסיום שלטון מלוכת בית סבויה.
מלחמת האזרחים חיברה פלגים רבים כמעט מכלל הספקטרום הפוליטי האיטלקי נגד השלטון הפאשיסטי, איחוד כוחות זה נמשך גם לאחר סיום המלחמה עם הקמתה של הרפובליקה האיטליקית ועם עמדה נייטרלית במהלכיה המוקדמים של המלחמה הקרה בין הגוש המערבי והגוש המזרחי.
רקע

לאחר ספטמבר 1943 פעלו קבוצות התנגדות מפלגתיות ברחבי צפון איטליה ומרכזה. לעיתים קרובות היו אלו חיילים לשעבר אשר גויסו בשנית בכוח נגד בעלות הברית. רבים היו גברים צעירים שנמלטו מהניסיונות של בניטו מוסוליני לגייס אותם. אחרים היו מפונים עירוניים או שבויי מלחמה משוחררים.
רבים גויסו, והיו מאורגנים וחמושים על ידי המפלגות האנטי-פאשיסטיות או לפחות נותרו חייבים בנאמנות עמומה לאחת מהן. הם היו פעילים מאוד בקיץ בגבעות ובהרים, שם בדרך כלל נתמכו על ידי האיכרים, והם ביצעו קשרים סמויים נגד אלפי חיילים גרמנים שבאו לתמוך באיטליה של מוסוליני. באזורים מסוימים הם הנהיגו מרד מזוין נגד לא רק הגרמנים והפאשיסטים אלא גם נגד בעלי הקרקעות המקומיים.
פרטיזנים אשר נתמכו בידי האינטרנציונל ה-3 לחמו בשלושה סוגים של מלחמה:
מלחמת אזרחים נגד פאשיסטים איטלקים
מלחמת שחרור לאומית נגד הכיבוש הגרמני
מלחמת מעמדות נגד האליטות השולטות.
פלגי המפלגה הקומוניסטית נלחמו בכל שלושת הסוגים. לעומת זאת, פרטיזנים קתולים או מונרכיסטים אשר טענו לנכונותו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה לסמכות שלטונית נלחמו רק באחד או שניים כאלה. היו גם קבוצות טרור שפעלו בערים, ושביתות גדולות באזורי תעשייה חיבלו בייצור נשק ואספקת המלחמה.
לפעמים קבוצות מפלגתיות שונות הסתכסכו זו עם זו, אך באופן כללי ההתנגדות הייתה מאוחדת. הפלגים שלחמו בשלטונו של מוסוליני היו כמעט מכל קצוות הספקטרום הפוליטי.
עם זאת, מי שלחם למעשה כפרטיזנים היה מיעוט קטן מהאיטלקים, ורוב האזרחים וחיילים לשעבר פשוט חיכו לסיום המלחמה. בסך הכל, כ-200,000 פרטיזנים השתתפו בהתנגדות, וכוחות גרמנים או פשיסטים הרגו כ-70,000 איטלקים (כולל גם פרטיזנים וגם אזרחים) בגין פעילויות התנגדות. אולם בסופו של דבר, נתונים אלה אינם מצביעים על מידת ההשתתפות האזרחית בהתנגדות עקב חוסרים במידע.
המלחמה

בקיץ 1943 העמדה האיטלקית במלחמה הייתה כמעט חסרת סיכוי. מזרח אפריקה האיטלקית והמושבה הצפונית של לוב אבדו, הערים בצפון איטליה הופצצו באופן קבוע, ייצור המלחמה היה מינימלי והמורל הלאומי קרס. כך היה גם המשטר הפאשיסטי, שלא יכול היה עוד לפקד על ציות כלשהו. חוגי בית המשפט החלו להשמיע מונחים של הצטרפות לצד בעלות הברית, שכללו כמובן את הסרתו של מוסוליני מהכוח.
המלחמה > כיבוש איטליה

ביולי 1943 פלשו בעלות הברית לסיציליה ותוך מספר שבועות שלטו באי. ב-24–25 ביולי התכנסה המועצה הפשיסטית העליונה ברומא לראשונה מאז תחילת המלחמה והעבירה הצעה בה בקשה מהמלך לחדש את מלוא סמכויותיו החוקתיות - במילים אחרות לפטר ולהדיח את מוסוליני מכוחו. בהחלטה דרמטית, רוב ניכר מהחברים הצביע נגד מוסוליני. המלך פיטר את מוסוליני עוד באותו היום והתקין כראש ממשלה את מרשל פייטרו באדוליו, ותיק מלחמת העולם הראשונה שנלחם באימפריה האתיופית במסגרת המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
הפגנות ספונטניות החלו ברחבי הארץ, בהן נפלו פסלי מוסוליני, הסמלים הפאשיסטיים הוסרו ושבויים פוליטיים שוחררו. בתחילה הרשויות לא הגיבו, אך בחמשת הימים שלאחר 25 ביולי כוחות המשטרה ירו למוות ב-83 מפגינים עקב העובדה שההפגנות התפתחו לכדי פרעות. הצבא השתלט על עמדות המפתח ברומא, הסוכנות הפאשיסטית נעצרה והמוסדות הפאשיסטיים העיקריים, כולל המפלגה הפשיסטית הלאומית, פורקו. ב-27 ביולי הקים באדוליו ממשלה זמנית שהורכבה ברובה מאנשי המפלגה הפאשיסטית לשעבר.
באדוליו הבטיח לגרמניה הנאצית ולעם האיטלקי כי המלחמה תימשך, אך הוא גם ניסה, בלא הצלחה, להגיע לתנאי שביתת נשק עם בעלות הברית. כוחות גרמנים של הורמאכט החלו לזרום לאיטליה. הפצצות כבדות של בעלות הברית נמשכו על רוב הערים האיטלקיות. שביתות פרצו ברחבי הארץ. כוחות בעלות הברית הגיעו אל חצי האי האפניני בתחילת ספטמבר אך נתקלו בהתנגדות קשה מצד הגרמנים בסלרנו.
ממשלת באדוליו הסכימה להפסקת שביתת נשק עם בעלות הברית, והגנרל האמריקני דווייט אייזנהאואר, הודיע על כך ב-8 בספטמבר 1943. על פי הסכם זה (מה שנקרא שביתת הנשק הקצרה), ממשלת איטליה הבטיחה להפסיק את פעולות האיבה נגד בעלות הברית ולסיים את הברית שלה עם גרמניה הנאצית. החיילים הגרמנים באיטליה, בשומעם את המתרחש, השתלטו מיד על רומא. בשבועות הקודמים הם כבר השתלטו על מרבית מרכז וצפון איטליה. הצבא האיטלקי, שעזב ללא פקודות אפילו את ההגנה על רומא, התפרק ליחידות לא סדירות ולא מאורגנות.
ויטוריו מלך איטליה וממשלתו ברחו דרומה לברינדיזי והשאירו את רומא לגרמנים. כאוס שלט בקרב הכוחות האיטלקיים, ואלפים עזבו, בעוד אחרים הצטרפו לכוחות ההתנגדות. באיי יוון שאיטליה הפאשיסטית כבשה קודם לכן במהלך המלחמה, הכוחות האיטלקיים סירבו לציית לפקודות הגרמניות לוותר על נשקם, ואלפים מהם נורו או גורשו. בסוף ספטמבר חתמה ממשלת באדוליו שנסוגה אל עבר הדרום על "שביתת נשק ארוכה", אשר ויתרה למעשה על השליטה הצבאית והפוליטית באיטליה, כמו גם על השליטה בתקשורת ההמונים ובמוסדות הפיננסיים והעברתן לבעלות הברית. הסכם זה לא פורסם ברבים במהלך הסכסוך אלא רק מאוחר יותר.
באדוגליו הכריז רשמית על מלחמה בגרמניה ב-13 באוקטובר ואיטליה הפכה לאזור מלחמה. בעלות הברית לקחו את נאפולי באוקטובר 1943 אך הגיעו לרומא רק ביוני 1944, ופירנצה באוגוסט. לממשלתו של באדוליו הייתה השפעה מועטה מאוד על האירועים. המפלגות האנטי-פאשיסטיות, שתיעבו את באדוליו ורצו שהמלך יתפטר, סירבו להצטרף לממשלה עד אפריל 1944, אז הסכים מנהיג המפלגה הקומוניסטית פלמירו טוליאטי לעשות זאת. עד היום לא ברור אם החלטה זו הייתה עצמאית או הגיעה בתגובה לפקודות ממוסקבה. כאשר שוחררה רומא, הוחלף ויטוריו אמנואלה בבנו, אומברטו השני, מלך איטליה, והמפלגות האנטי-פאשיסטיות המובילות הקימו ממשלה סמלית בראשות הסוציאליסט הרפורמיסטי איבנואה בונומי, ששירת כראש ממשלת איטליה משנת 1921 ועד 1922.
המלחמה > החזית הצפונית

בינתיים הגרמנים חילצו את מוסוליני מבית הכלא הררי והשיבו אותו למילאנו בצפון כשליט "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית", משטר פאשיסטי של ממשלת בובות שבסיסו הגרמנים. הרפובליקה ניסתה להכניס את ילידי 1923, 1924 ו-1925 לצבאה החדש, אך רק 40 אחוז מהצעירים השיבו לפקודת הגיוס. רבים אחרים עזבו זמן קצר לאחר הזימון. בקונגרס שנערך בורונה בנובמבר 1943, נראה כי "הרפובליקה הסוציאלית" נקטה תפנית לשמאל הפוליטי, וקראה לשים קץ למלוכה ולהקמת מדינה המבוססת אידאולוגיה יותר מכוונת עובדים, תוכנית אשר מעולם לא יצאה אל הפועל.
כמה מהפאשיסטים המובילים שהצביעו נגד מוסוליני ביולי 1943, כולל חתנו של מוסוליני, שר החוץ לשעבר גליאצו צ'יאנו, נשפטו בגין בגידה על ידי בית משפט פאשיסטי ורונה. בינתיים, פקידים פאשיסטים שיתפו פעולה עם צבא הוורמאכט ובעצם עקבו אחר פקודותיו של אדולף היטלר כאשר המלחמה נמשכה בחזית המזרחית והחזית המערבית. להקות חמושות רשמיות ובלתי רשמיות הסתובבו בערים הגדולות ועצרו חשודים בפעילות פרטיזנית (חברי ההתנגדות) והטילו אימה על האוכלוסייה המקומית.
המלחמה > החזית הצפונית > השואה וטיהורים

הכובשים הגרמנים שלטו באלימות ובסיוע הפאשיסטים המקומיים. ברחבי איטליה שנכבשה על ידי גרמניה, רוכזו יהודים ואופוזיציונים ונשלחו למחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית. יהודים רבים נשלחו מאיטליה ברכבות היישר למחנות ריכוז והשמדה בגנרלגוברנמן ובגרמניה. בסך הכל, כמעט 9,000 יהודים גורשו תחת הגרמנים, מהם חזרו 980. הגירוש הגדול ביותר התרחש ברומא באוקטובר 1943 לפני נפילת העיר לידי בעלות הברית, אז שלחו הגרמנים יותר מ-1,000 יהודים מגטו העיר  למחנות השמדה. הקהילה היהודית נאלצה בשלב מוקדם למסור את כספם ורכושם לצבא הגרמני. במחנה ריכוז אחד על אדמת איטליה, ליד טריאסטה, היה גם תנור לשריפת גופות. כ-8,000 איטלקים (מתוכם 300 יהודים) גורשו למאוטהאוזן באוסטריה. רק 850 חזרו בחיים.
הוורמאכט הגיב לפעילות אנטי-מפלגתית באלימות. סדרת מעשי טבח באזרחים ופרטיזנים ליוותה את הכיבוש הגרמני ואת הנסיגה ההדרגתית שלהם במעלה חצי האי עם התקדמות  בעלות הברית. במרץ 1944, לאחר פעולה פרטיזנית בה נהרגו 33 אנשי הכוחות הגרמנים ברומא, ירה הצבא הגרמני ב-335 אנשים (יהודים, קומוניסטים ואחרים) במערות פוסה שנמצאות מחוץ לעיר (ראו הטבח בפוסה ארדיאטינה). הטבח הזה היה אחד הגדולים במלחמה באיטליה ומאז עורר מחלוקת. (בשנות התשעים נעצר קפטן נאצי לשעבר, אריך פריבקה, בארגנטינה, ולאחר שני משפטים הורשע ברומא בשל תפקידו בטבח.)
במקומות אחרים טבח הצבא הגרמני תכופות באזרחים בזמן שהם נסוגים צפונה, בעיקר בטוסקנה, שם השמידו חיילים גרמנים כפר שלם של כ-1,800 איש במרזבוטו בשנת 1944. בנוסף גירשו הגרמנים מאות אלפי צעירים לעבודת כפייה בגרמניה ובמקומות אחרים. רבים מהמגורשים מתו בדרכם לגרמניה עקב התנאים הקשים אשר הותירו אותם במצב של תת-תזונה.
המלחמה > נפילת הצפון

מוסוליני נמוג מהעין והופיע פחות ופחות בציבור, ונאם את נאומו האחרון במילאנו בדצמבר 1944. ככל שהתבוסה נעשתה יותר ויותר ברורה, הוא תכנן תוכניות להימלטותו וניסה לשאת ולהגיע להסכם עם בעלות הברית. באפריל 1945 מוסוליני וממשלתו ברחו מסולה למילאנו, ומאוחר יותר, כשהוא מחופש לחייל גרמני, הוא ניסה לחצות את הגבול לשווייץ. הוא התגלה על ידי פרטיזנים קומוניסטים ונורה בעיירה קטנה באגם קומו. גופתו הועברה למילאנו והוצגה לזמן מה בפיאצלה לורטו, יחד עם גופותיהם של כמה שרים ומנהיגים פאשיסטים אחרים, שנתלו על רגליהם מול קהל חגיגי ענק.
אסטרטגיה

המפלגות הפוליטיות השונות ארגנו את מרבית היחידות המפלגתיות, אך הן גם שיתפו פעולה זו עם זו ועם בעלות הברית. המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, אף על פי שעדיין הייתה קטנה מאוד בשנת 1943 (רק כ-5,000 חברים), הובילה את קבוצת הפרטיזנים הגדולה ביותר (לפחות 50,000 עד קיץ 1944), תוך התבססות על ניסיון של שנים בארגון מחתרתי ועל תמיכה יוגוסלבית.
הדמוקרטים הנוצרים כללו כ-20,000 פרטיזנים, וגם לסוציאליסטים וגם לליברלים היו להקות חמושות משמעותיות באזורים מסוימים. פרטיזנים בעלי ידע פוליטי עבדו בדרך כלל בוועדות המקומיות לשחרור לאומי (CLN), שתיאמו אסטרטגיה, שיתפו פעולה עם בעלות הברית, ניהלו אזורים משוחררים ומינו פקידים חדשים. מעל הכל הם ארגנו את ההתקוממות בערי הצפון והמרכז, כולל מילאן באפריל 1945, שנפלו בידי הפרטיזנים עוד לפני שהגיעו כוחות בעלות הברית.
מורשת > טיהור פוליטי

כשמלחמת העולם השנייה הסתיימה באירופה במאי 1945, כל המפלגות האנטי-פאשיסטיות הקימו ממשלה בעיקר בהנהגת גיבור ההתנגדות ומפלגתו של מנהיג הפעולה פרוקיו פארי. עד 15,000 פשיסטים טוהרו או נהרגו, ובאזורים מסוימים (כמו אמיליה וטוסקנה) נמשכו פעולות תגמול עד שנת 1946. נשים "משתפות פעולה" התגלחו בראשן והוצעדו ברחובות בכוח. הוקמה ועדה לטיהור הפשיסטים בכל רחבי הארץ (גוף דומה פעל בדרום מאז 1943).
הטיהורים עוררו אימה רבה, מכיוון שלמעשה כל מי שיש לו עבודה במגזר הציבורי היה צריך להיות חבר במפלגה הפאשיסטית בעת האחרונה הייתה בשלטון. עד מהרה הייתה תגובת נגד נגד טיהור, שנתמכה על ידי הליברלים. במציאות, הטיהורים היו קצרים ושטחיים, ואפילו פאשיסטים מובילים הצליחו ליהנות מסדרת חנינות, שהחשובה שבהן נתמכה על ידי שר המשפטים הקומוניסטי, טוליאטי. בנובמבר 1945 נאלץ פארי להתפטר והוחלף על ידי המנהיג הנוצרי-דמוקרטי, אלסיד דה גספרי, שהקים ממשלה בין-מפלגתית מתונה יותר. עד מהרה היא ויתרה על ניסיונות הטיהור, החזירה את חברות התעשייה הגדולות לבעליהן הקודמים כמו גם החליפה את מנהלי הפרטיזנים בצפון בפקידי מדינה רגילים. באופן כללי, הטיהורים האיטלקיים היו מתונים בהרבה לבמדינות אחרות בתקופה.
מורשת > חוקה חדשה

במאי 1946 ויתר לבסוף רשמית המלך, ויטוריו אמנואלה השלישי, על כסאו. בנו הפך לזמן קצר למלך אומברטו השני, אך משפחת המלוכה נאלצה לעזוב את המדינה כעבור חודש כאשר משאל עם החליט לטובת הקמתה של רפובליקה ב-54% מהקולות. (כשאומצה החוקה החדשה בשנה שלאחר מכן, היא קבעה כי אף אחד מבני משפחת סבויה אינו יכול לחיות באיטליה; חוק אשר בוטל בשנת 2002) דרומיים רבים, כולל 80 אחוזים מהנפוליטנים, הצביעו בעד המלוכה, מרכז וצפון בחרו באופן גורף ברפובליקה. "מלך מאי", אביו והמלוכה בכלל נענשו לא רק על תמיכה במוסוליני, אלא גם על התנהגותם הפחדנית לנוכח הכיבוש הגרמני.
במקביל, נבחרה אספה מכוננת על ידי זכות בחירה כללית - לראשונה זאת כללה גם נשים - כדי להכין חוקה חדשה. שלוש המפלגות הגדולות ביותר - הנוצרים־דמוקרטים, הסוציאליסטים והקומוניסטים - לקחו שלושה רבעים מהקולות והמושבים ושלטו באספה. הדמוקרטים הנוצרים, עם יותר משליש מהקולות והמושבים, החלו את שליטתם לאחר המלחמה כמפלגה החזקה ביותר, אף שלליברלים, שסגניה כללו כמה עורכי דין חוקתיים, הייתה השפעה רבה על החוקה החדשה. בשלוש השנים הבאות דנה האספה (בת כ-170 מושבים) באיזו צורה צריכה לנקוט המדינה האיטלקית החדשה, באקלים של דיון ושיתוף פעולה דמוקרטי על אף המלחמה הקרה. החוקה הייתה מוכנה ונחתמה בדצמבר 1947 ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948.
החוקה של הרפובליקה של איטליה הקימה מערכת שלטונית פרלמנטרית עם שני בתים נבחרים (לשכת הצירים והסנאט). זה גם הבטיח זכויות אזרחיות ופוליטיות והקים בית משפט עצמאי, בית משפט חוקתי עם סמכויות ביקורת שיפוטית וזכות משאל עם של אזרחים. אולם רבים מהצעדים הללו לא יושמו במשך מספר שנים. בית המשפט החוקתי לא הוקם אלא רק בשנת 1955, ומשאל המשאל הראשון התקיים רק בשנת 1974. הנשיא היה אמור להיבחר על ידי הפרלמנט והיה לו מעט סמכויות של ממש ומערכת הבחירות הייתה בעלת ייצוג פרופורציונלי גבוה.
ראו גם

הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית
הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה
ממלכת איטליה
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור - מלחמת העולם השנייה
מקס דלבריק

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1906 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  9 במרץ 1981 (בגיל 74) פסדינה, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ביופיזיקה 
 מקום מגורים:  גרמניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונטיין ויו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גטינגן 
 מנחה לדוקטורט:  מקס בורן 
 מוסדות:  אוניברסיטת ואנדרבילט (1940–1947)  המכון הטכנולוגי של קליפורניה 
 תלמידי דוקטורט:  רודריק קינר קלייטון, לילי ג'אן 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1969)  חבר זר של החברה המלכותית (20 באפריל 1967)  גרגור מנדל (1967)  פרס קימבר לגנטיקה (1964)  מדליית מנדל (1968)  פרס לואיזה גרוס הורביץ (1969)  חבר ארגון הביולוגיה המולקולרית האירופאי  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 בן או בת זוג:  מרי אדליין דלבריק 
 צאצאים:  טוביאס דלבריק 
 
מקס לודוויג הנינג דלבריק (בגרמנית: Max Ludwig Henning Delbrück;‏ 4 בספטמבר 1906 – 9 במרץ 1981) היה ביופיזיקאי גרמני שהיגר לארצות הברית, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1969 על מחקריו פורצי הדרך בביולוגיה מולקולרית על הבקטריופאג'ים.
ראו גם

סלבדור לוריא
אלפרד הרשי
ג'יימס ווטסון
מנזר אסטינו

| --- | --- |

מנזר אסטינו
 מידע כללי
 סוג:  מנזר קתולי
 מיקום:  ברגמו
 מדינה:  איטליה איטליה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־11
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־11 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות רומנסקית 
 קואורדינטות:  45°42′27″N 9°38′24″E﻿ / ﻿45.7075°N 9.64°E﻿ / 45.7075; 9.64
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןמנזר אסטינו  (למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןמנזר אסטינו  (למפת לומברדיה רגילה) מילאנו ברשה מונצה ברגמו קומו וארזה קרמונה טרנטינו אלטו אדיג'ה  ונטו אמיליה-רומאניה פיימונטה שווייץמנזר אסטינו  (למפת לומברדיה מוגדלת) מילאנו ברשה מונצה ברגמו קומו וארזה קרמונה טרנטינו אלטו אדיג'ה  ונטו אמיליה-רומאניה פיימונטה שווייץמנזר אסטינו  
 
מנזר אסטינו (באיטלקית: Monastero di Astino) הוא אתר היסטורי בעמק אסטינו שבנפת ברגמו בצפון איטליה, ששימש בעבר כמנזר. המנזר והכנסייה שבו, הנמצאים בשטח המוניציפלי של העיר ברגמו, אינם פעילים ועוברים תהליך שיקום ושימור שהחל ב-2009 ונמשך עד היום (נכון ל-2019).
היסטוריה

מקובל לקבוע את שנת ייסוד המנזר בשנת 1070, אולם המסמכים הראשונים על רכישת הקרקע שעליה עומד המנזר מדברים על שנת 1107.. המנזר הוקם על ידי קבוצת חברי המסדר הוואלאמברוזי בראשות ברטריו (Bertario), שהגיע מברשה והיה חסיד של מייסד המסדר, ג'ובאני גואלברטו,  שפעל בעיקר באזור טוסקנה. המסדר הוקם בתקופה שבה ניסו אנשי דת קתוליים לחזק את מעמד הכנסייה באמצעות הרפורמה הגרגוריאנית.
הכנסייה שבמנזר, שקרויה על שם "הקבר הקדוש" (Chiesa del Santo Sepolcro), נבנתה בסגנון רומנסקי, יחד עם חלק ממבני המנזר האחרים, בהנהגתו של ברטריו, שהיה אב המנזר הראשון וכיהן בתפקיד 21 שנים עד מותו בשנת 1128. הכנסייה נבנתה בצורה האופיינית לכנסיות המסדר, צורת צלב טאו (אנ'). במאה ה-15 נבנה קלויסטר שמהווה אלמנט מרכזי בחצר המנזר.
בעקבות הכיבוש הצרפתי על ידי כוח בראשות נפוליאון בונפרטה, הופסקה ב-1797 פעולת המנזר על ידי השלטון האזרחי בברגמו. נכסיו הועברו לרשות בית חולים סמוך שהוקם קודם לכן והופעל על ידי הנזירים.

ב-1832 הפך המקום לבית חולים פסיכיאטרי ושימש ככזה עד 1892. לאחר מכן שימשו מבני המנזר כמרכז של אחוזה חקלאית עד שב-1923 נרכש מבנה המנזר על ידי רוכש פרטי. ב-1973 נרכש המקום על ידי חברה פרטית במטרה להפכו למרכז גולף, אך תוכנית זו נתקלה בהתנגדות ציבורית ולא הבשילה לכדי ביצוע. המנזר נשאר נטוש עד 2007 עת נרכש מתחם המנזר כולו על ידי איחוד מוסדות התרבות הקתוליים של ברגמו (MIA) (איט') והחלו בו עבודות השיקום. הכנסייה נפתחה לציבור ב-2013 ותהליך השיקום של שאר מבני המנזר נמשך לאיטו. במנזר מתקיימות לעיתים פעילויות ציבוריות, בעיקר בסופי השבוע.
גלריית תמונות

עמק אסטינו ומנזר אסטינו
מבט פנורמי על מנזר אסטינו מוויה אסטינו
כנסיית המנזר והמדרגות המוליכות אליה
תקרת כנסיית המנזר
מבט מדרום על המנזר
הערות שוליים

1 2  האתר הרשמי, באתר איחוד מוסדות התרבות הקתוליים של ברגמו (באיטלקית)
↑  IL MONASTERO NELLA STORIA, באתר איחוד מוסדות התרבות הקתוליים של ברגמו (באיטלקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2001037360  SUDOC: 203192397  VIAF: 153795485   WorldCat (עם VIAF): 153795485
מריה גימבוטאס

| --- | --- |
מריה גימבוטס, 1993
מריה גימבוטס, 1993
 לידה:  23 בינואר 1921 וילנה, ליטא המרכזית 
 פטירה:  2 בפברואר 1994 (בגיל 73) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  ליטא, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות פטרשיונאי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויטאוטאס מגנוס  אוניברסיטת וילנה 
 מוסדות:  אוניברסיטת ויטאוטאס מגנוס  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 פרסים והוקרה:  פרס אניספילד-וולף (1993) 
 בן או בת זוג:  Jurgis Gimbutas 
 תרומות עיקריות
 תרבות האלה, ההיפותזה הקורגנית
 
מריה גימבוטאס (בליטאית: Marija Gimbutienė; ‏ 23 בינואר 1921 – 2 בפברואר 1994) פמיניסטית, חוקרת פולקלור וארכאולוגית ליטאית-אמריקאית, שהתמחתה בתקופה הפרהיסטורית באירופה. פרסמה ספרים על המטריארכאליות בפרהיסטוריה, מחקריה הארכאולוגיים התמקדו בתקופת המהפכה החקלאית ובתקופת הברונזה. גילתה דפוסי בנייה וקבורה המרמזים על שליטה מטריארכלית בתרבויות קדומות. היא הייתה הראשונה שהציעה את ההיפותזה הקורגנית בחקר השפות ההודו-אירופאיות.
זוכת פרס אניספילד-וולף עבור ספרה "הציוויליזציה של האלה" (The Civilization of the Goddess).