stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקס גלקמן
ספרים לזכרו

Freedom and constraint : a memorial tribute to Max Gluckman  Amsterdam : Van Gorcum, 1976
Power, Process and Transformation: Essays in Memory of Max Gluckman. by Bruce ed. KAPFERER (Paperback - 1987)
Cross Examinations: Essays in Memory of Max Gluckman International Studies in Sociology and Social Anthropology) by P. H. Gulliver and Max Gluckman Brill Academic Pub (August 1997
מבחר ספרים ומונוגרפיות פרי עטו

Malinowski's Sociological Theories by Max Gluckman, Oxford University Press (1949)
Closed systems and open minds : the limits of Naïvety in social anthropology / edited by Max Gluckman Chicago : Aldine Pub. Co., c1964
Politics, law and ritual in tribal society / by Max Gluckman Chicago : Aldine Pub. Co., 1965
Essays on the Ritual of Social Relations by Daryll, Meyer Fortes, Max Gluckman & Victor W. Turner (ed. Max Gluckman ) Forde, 1966
Seven Tribes of Central Africa by Elizabeth Colson and Max Gluckman (Editors) (Author)Manchester University Press (1968)
Ideas and Procedures in African Customary Law Oxford University Press (February 1969) by Max Gluckman
Ideas and procedures in African customary law : studies presented and discussed / edited by Max Gluckman with an introduction by A. N. Allott, A. L. Epstein and M. Gluckman London : Published for the International African Institute by the Oxford University Press, 1969
Ideas in Barotse Jurisprudence by Max Gluckman - Manchester University Press; 2Rev Ed edition (May 5, 1972))
African Traditional Law in Historical Perspective (Volume 60) by Max Gluckman - 1974)
Custom & Conflict in Africa, Max Gluckman, Barnes & Noble (October 1999)
Order and Rebellion in Tribal Africa: Collected Essays with Autobiographical Introduction (Routledge Library Editions: Anthropology and Ethnography) by Max Gluckman Routledge; 1 edition (April 30, 2004)
הערות שוליים

↑  ב"The Crisis in Anthropology" לרגל ההרצאה הראשונה אותה נשא לזכרו של מקס גלקמן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261712205171  PLWABN: 9810695719305606  BNE: XX1033030  BnF: cb12284701p (data)  GND: 119188406  ISNI: 0000 0001 0881 8104  LCCN: n79039632  LNB: 000131657  NKC: jn20000601903  NTA: 068441649  SELIBR: 188336  SNAC: w6k95x3m  SUDOC: 031677193  Trove: 1037957  VIAF: 27128876   WorldCat (עם VIAF): 27128876
מיקלוש ניסלי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  17 ביוני 1901 האימפריה האוסטרו-הונגרית שימלאו סילבאניי, חבל טרנסילבניה,  ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  5 במאי 1956 (בגיל 54) רומניה (1952-1965) אוראדיה, הרפובליקה העממית הרומנית
 לאום:  יהודי
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת ברלין   אוניברסיטת פרידריך וילהלם בברסלאו
 התמחות:  פתולוגיה
 תפקידים:  רופא כללי באוראדיה, וישאול דה סוס וספנצה רופא פתולוג במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו
מיקלוש ניסלי (בהונגרית: Miklós Nyiszli;‏ 17 ביוני 1901, שימלאו סילבאניי – 5 במאי 1956, אוראדיה) היה רופא וסופר יהודי, ניצול שואה מטרנסילבניה, רומניה, דובר הונגרית. כאסיר הועסק כרופא פתולוג במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו וכתב ספר זיכרונות והעיד על השואה.
קורות חיים

מיקלוש ניסלי נולד ב-1901 בעיירה שימלאו סילבאניי, בטרנסילבניה, בזמנו חלק מהונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה במשפחתו של סוחר יהודי.
אחרי לימודי רפואה באוניברסיטאות בקלוז' וברלין, קיל השתלם בפתולוגיה באוניברסיטת פרידריך וילהלם השלזית בברסלאו (1929), אז בגרמניה. שב למולדתו ועבד בשנים 1930–1937 כרופא כללי באוראדיה, בשנים 1937–1941 בוישאול דה סוס ובשנים 1942–1944 בספנצה (בהונגרית - ספלונצה). (בהונגרית - פלשה-וישו). פעל גם כמומחה ברפואה משפטית.
בעת הסיפוח מחדש של אזור מגוריו להונגריה, בימי משטרו של מיקלוש הורטי וממשלתו של דמה סטויאי, נשלח יחד עם אשתו ועם בתו בת ה-15 לאושוויץ-בירקנאו. לאחר מכן נשלח למחנה אושוויץ מונוביץ כעובד כפייה בשרות מפעלי "בונה" של חברת אי גה פארבן. בסוף יוני 1944 בגלל הכשרתו כרופא התאפשר לו לעבוד במתקן לאסירים חולים - ביתן 12 - באושוויץ בירקנאו, בו ערך ניתוחים וניסה לעזור לחולים באמצעות ציוד ותרופות מן הבסיסיים ביותר. תחת ניהולו של הרופא הראשי של המחנה, יוזף מנגלה, הועבד ניסלי כפתולוג במחלקה החדשה לנתיחות ולניתוחים שהוקמה בתוך משרפה 2. ניסלי שוכן שם יחד עם חברי הזונדרקומנדו 12.
באמצע ינואר 1945 פונה המחנה והאסירים ששרדו הוצעדו והובלו בצעדת מוות אל מאוטהאוזן. ניסלי הצליח להישאר בחיים ובתחילת מאי 1945 נמצא על ידי חיילים אמריקאים במחנה אבנזה הסמוך ושוחרר.
אחרי המלחמה

באוקטובר 1947 העיד במשפטי הפושעים הנאצים בבית הדין הבינלאומי בנירנברג, על ימיו בזונדרקומנדו באושוויץ.
ניסלי שב לאוראדיה ועבד כרופא בבית חולים משנת 1951 ועד מותו בשנת 1956 מאוטם שריר הלב.
דמותו מופיעה בסרטים "הבן של שאול" ו"האזור האפור".
זכרונותיו

בשנת 1946 פרסם באוראדיה בהונגרית ספר זכרונות ועדות בכותרת "הייתי הרופא הפתולוג של ד"ר מנגלה במשרפה באושוויץ" (Dr. Mengele boncoló orvosa voltam az auschwitzi krematóriumban). דיווח זה היה הראשון על משימות הכפייה הטרגיות של חברי הזונדרקומנדו היהודים במשרפות באושוויץ-בירקנאו ועל המרד שפרץ בתוכם.
בשנת 1947 פרסם עדותו בעיתון "וילאג" בבודפשט, תחת הכותרת "הגיהנום של אושוויץ". עדותו בנירנברג במשפט הבינלאומי של פושעי המלחמה הנאצים ושל מנהיגי חברת אי גה פארבן, שבו העיד ב-17 ישיבות, פורסמה גם היא בעיתון "וילאג" תחת הכותרת "הייתי עד בנירנברג".
בשנים 1964 ו-1968 הופיעו אחרי מות המחבר, מהדורות חדשות של ספרו בהונגרית, תחת הכותרת "הייתי רופא באושוויץ". הן תורגמו לרומנית בשנים 1965 ו-1971 וכללו עדויותיו בנירנברג.
בהמשך פורסמו קטעים מספרו בעיתונות הגרמנית והצרפתית והוצא לאור בניו יורק תרגום באנגלית. הספר תורגם לפולנית, צרפתית (1975), ספרדית (1975), סרבו-קרואטית (1982), וב-1982 הוצא לאור בלונדון. בשנת 1985 הופיע בתרגום לעברית בתל אביב. בשנת 2005 הופיע תרגום לגרמנית.
חלקים חשובים מזכרונותיו שימשו חומר לסרט האמריקאי "האזור האפור" בו מופיעה גם דמותו, בבימויו של טים בלייק נלסון, משנת 2001. דמותו של ניסלי מופיעה גם בסרט "הבן של שאול".
תרגום לעברית

הייתי עוזרו של מנגלה באושוויץ, הספר תורגם לעברית על ידי מרדכי רסל, הוצאה ליפא פרידמן, 1985
הערות שוליים

↑  על התרגום לגרמנית, בביקורת ספרות באתר יד ושם (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266180305171  PLWABN: 9810530283405606  BIBSYS: 90711049  BnF: cb119179665 (data)  GND: 119060582  ISNI: 0000 0001 0901 9072  LCCN: n85353740  NKC: xx0097994  NLA: 35823540  NTA: 25596790X  SELIBR: 239836  SUDOC: 027050912  Trove: 1103827  VIAF: 54152142   WorldCat (עם VIAF): 54152142
מקס אהריך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 ביוני 1991 (בן 33) מחוז מרלבורו, ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 מקום לימודים:  בית הספר המקצועי לאמנויות הבמה 
 בת זוג:  דמי לובאטו
 פרופיל ב-IMDb
 
מקס לואיס אהריך (באנגלית: Max Lewis Ehrich; נולד ב-24 ביוני 1991) הוא שחקן, זמר ורקדן אמריקאי-יהודי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור פנמור בולדווין (אנ') בסדרה "צעירים חסרי מנוח" (2012 - 2015), (עבורו היה מועמד לארבעה פרסי אמי לבידור בשעות היום לשחקן צעיר בדרמה) ובזכות הופעתו בתור האנטר מיי בסדרה "בתוך הבועה" (2014 - 2015).
ביוגרפיה

אהריך נולד בעיירה מרלבורו, ניו ג'רזי ב-24 ביוני 1991; בנם של ברוס אהריך, מנהל אזורי ראשי לבריאות ובטיחות במחלקה להגנת הסביבה בניו יורק, ולרונדה אהריך ילידת תל אביב, מורה בחטיבת ביניים. למקס אח בשם מת'יו, בנקאי. משפחתו היא ממוצא אוסטרי-יהודי ורוסי-יהודי.
קריירה

ב-2004, ערך את הופעת הבכורה שלו כשחקן, כאשר שיחק בסרט הקצר "עבודה קלה אחת". ב-2008, שיחק בתפקיד תומך בתור אחד הרקדנים הראשיים בסרט המוזיקלי "היי סקול מיוזיקל 3". הפריצה הגדולה של אהריך הייתה בהמשך אותה השנה כשהחל לשחק כשחקן אורח בעונה השלישית בסדרת הטלוויזיה "בטי", כשהוא מגלם את דמותו של רנדי. לאחר מכן, בשנת 2010 שיחק בסרט הוטלוויזיה של לייפטיים "The Pregnancy Pact", בתפקיד ג'סי מורטי, והופיע לצד, קמרין מנהיים וננסי טרוויס. אהריך קיבל גם תפקיד בסדרת הטלוויזיה "iCarly", בערוץ ניקלודיאון.
בשנת 2012 החל אהריך לשחק באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח". על תפקידו בסדרה, היה אהריך מועמד ארבע פעמים לפרס אמי בקטגוריית השחקן הצעיר הטוב ביותר בסדרת דרמה, על גילום דמותו של פנמור בולדווין (אנ').
בין 2014 ל-2017 שיחק בעוד מספר סדרות, המפורסמות שבהן הן, "100 דברים להספיק לפני התיכון" ו-"בתוך הבועה".
חיים אישיים

ב-2018, שכר אהריך אבטחה פרטית, לאחר שמעריץ איים ותקף אותו, לטענת אהריך, הרגיש סכנה ממשית לחייו.
ב-22 ביולי 2020 התארס לזמרת דמי לובאטו, בספטמבר אותה השנה, השניים נפרדו.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | היי סקול מיוזיקל 3 | רקדן ראשי |  |
| 2018 | The Last Breakfast Club | אנדרו |  |
| 2019 | ללכת. לרכוב. רודאו. | טייט ווטקינס |  |
| 2023 | Southern Gospel | סמואל אלן |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | תוכנית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | בטי | רנדי | 2 פרקים |
| 2010 | The Pregnancy Pact | ג'סי מורטי | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2010 | שייק | אדי | 2 פרקים |
| 2010 | iCarly | אדם | פרק: "iStart a Fan War" |
| 2010 | הבלתי רגילים | דילן | פרק: "No Ordinary Anniversary" |
| 2011 | הורים במשרה מלאה | בראדלי | פרק: "Damage Control" |
| 2011 | Working Class | ג'וש | פרק: "The Dance" |
| 2012 - 2015 | צעירים חסרי מנוח | פנמור בולדווין (אנ') | 120 פרקים |
| 2014 - 2015 | בתוך הבועה | האנטר מאי | 19 פרקים |
| 2014 | חוק וסדר: מדור מיוחד | דניאל פריור | פרק: "Pornstar's Requiem" |
| 2014 - 2016 | 100 דברים להספיק לפני התיכון | רונבי מרטין | 10 פרקים |
| 2016 | הדרך | פרדי רידג' | 3 פרקים |
| 2016 - 2017 | Sweet/Vicious | לנדון מייס | 3 פרקים |
| 2017 | Embeds | קווין האריס | סדרת רשת; 6 פרקים |
| 2019 | נסיכה אמריקאית | ברט | 5 פרקים |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | סרט/ סדרה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011 | פרס האמן הצעיר | הביצועים הטובים ביותר בסרט טלוויזיה | The Pregnancy Pact | מועמדות |
| 2012 | פרס האמן הצעיר | הביצועים הטובים ביותר בסדרת טלוויזיה | הורים במשרה מלאה | מועמדות |
| 2013 | פרס אמי לבידור בשעות היום | שחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמה | צעירים חסרי מנוח | מועמדות |
| 2014 | פרס אמי לבידור בשעות היום | שחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמה | צעירים חסרי מנוח | מועמדות |
| 2015 | פרס אמי לבידור בשעות היום | שחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמה | צעירים חסרי מנוח | מועמדות |
| 2016 | פרס אמי לבידור בשעות היום | שחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמה | צעירים חסרי מנוח | מועמדות |
הערות שוליים

↑  High School Musical 3, נבדק ב-2020-07-24
↑  Ugly Betty (TV Series 2006–2010) - IMDb, נבדק ב-2020-07-24
↑  Y&R Casting News, Soap Opera Digest, ‏13 באפריל 2012 (באנגלית)
↑  WebCite query result, www.webcitation.org
↑  Bryan Cain, ContributorFreelance Writer/Podcast Host, The Young and the Restless ' Max Ehrich on His Daytime Emmy Nomination, HuffPost, ‏17 ביוני 2013 (באנגלית)
↑  Interview: The Young And The Restless’ Max Ehrich. - The Young and the Restless News - Soaps.com, web.archive.org, ‏19 ביולי 2013
↑  Y&R's Max Ehrich fears for his life, goes into hiding after stalker incident, soapcentral.com (באנגלית)
↑  אילי פארי, ‏אחרי ארבעה חודשי זוגיות: דמי לובאטו ובן הזוג התארסו, באתר ‏מאקו‏, 23 ביולי 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 9e03c604-1651-4df9-95c9-070159be140f
מרצ'לו ויוטי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 ביוני 1954 וואלורב, שווייץ 
 פטירה:  16 בפברואר 2005 (בגיל 50) מינכן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מוקד פעילות:  שווייץ 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של לוזאן 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 צאצאים:  לורנצו ויוטי, מרינה ויוטי 
 פרסים והוקרה:  העיטור האוסטרי למדע ואמנות 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
מרצ'לו ויוטי (באיטלקית: Marcello Viotti,‏ 29 ביוני 1954, וואלורב, שווייץ - 16 בפברואר 2005, מינכן) היה מנצח שווייצרי, שנודע בעיקר בניצוח על אופרה.
ביוגרפיה

ויוטי נולד במחוז דובר הצרפתית של שווייץ להורים איטלקים. הוא למד צ'לו, פסנתר ושירה בקונסרבטוריון של לוזאן. וולפגנג זאוואליש, שהיה מורו של ויוטי, עודד אותו להתחיל את הקריירה שלו בתיאטרון. כמנצח צעיר ליטש ויוטי את אמנותו עם תזמורת הנגנים הצעירים הבינלאומית "Jeunesses Musicales" בעיר האיטלקית פרמו ועם הרכב כלי נשיפה מעץ.
ויוטי היה המנצח הראשי של תזמורת הרדיו של זארבריקן משנת 1991 עד 1995. הוא היה אחד מצוות משותף של שלושה מנצחים ראשיים לתזמורת הסימפונית של לייפציג משנת 1996 עד 1999. ויוטי היה המנצח הראשי של תזמורת הרדיו של מינכן משנת 1998 עד 2004, אז התפטר במחאה על קיצוצי תקציב, שאיימו על המשך קיומה של התזמורת. בינואר 2002 התמנה למנהל מוזיקלי בתזמורת של תיאטרו לה פניצ'ה בוונציה.
ויוטי עבר אירוע מוחי בשעת חזרה במינכן בפברואר 2005 ונותח להרחקת קריש דם ממוחו. לאחר הניתוח אושפז ביחידת טיפול נמרץ, אך לא חזר להכרתו ומת ב-16 בפברואר 2005. הוא היה נשוי ואב לארבעה ילדים.
מליסנדה, מלכת ירושלים

חתונתם של פולק מאנז'ו ומליסנדה
איור מתוך "ספר התהילים של מליסנדה". ספר מזמורים שהוענק לכנסייה בעת שלטונה של המלכה
מליסנדה (Melisende,‏ 1105 - 11 בספטמבר 1161), מלכת ממלכת ירושלים משנת 1131 ועד 1153. השליטה הצלבנית הראשונה שנולדה בירושלים ושלטה בה.
הוריה

מליסנדה, שנקראה על שם סבתה מצד אביה מליסנדה ממונלרי (Montlhéry), הייתה בתו הבכורה של המלך בלדווין השני, מלך ירושלים אשר נישא לנסיכה הארמנית מורפיה ממלטינה (אנ'), אימה של מליסנדה ובתו של הנסיך הארמני של Melitene, גבריאל, בנישואים דיפלומטיים כדי לחזק את הבריתות באזור.
בתור המלך החדש של ירושלים, עודדו את אביה של מליסנדה, המלך בלדווין השני, להתגרש מאשתו מורפיה לאחר שנולדו להם ארבע בנות, למען אישה צעירה יותר, עם קשרים דיפלומטים טובים יותר, שתלד בן שיהיה לו ליורש, כפי שהיה מקובל באותה תקופה. ההיסטוריון הארמני מתיו מאדסה כתב שבלדווין השני היה מאוד קרוב לאשתו והתייחס אליה בכבוד ולא הסכים אפילו לשקול להתגרש ממנה.
כסימן לאהבתו לאשתו, דחה בולדווין השני את ההכתרה שלו עד חג המולד 1119 (משנת 1118), כדי שהיא ובנותיה תוכלנה להגיע לירושלים ותוכל להיות מוכתרת כמלכה בד בבד עם הכתרתו למלך.
מצידה, מורפיה לא התערבה בעניינים הפוליטיים בממלכה, אך הוכיחה את יכולתה לקחת אחריות על העניינים כאשר הייתה צריכה.
כאשר אביה של מליסנדה נתפס במהלך מערכה ב-1123, שכרה מורפיה חבורה של שכירי חרב ארמניים כדי לגלות היכן הוחזק בעלה בשבי וב-1124 לקחה מורפיה חלק מוביל במשא ומתן עם שוביו של בולדווין על שחרורו, כולל נסיעה לסוריה ומסירת בתה הצעירה איבט, כבת ערובה לתשלום הכופר של המלך.
חייה > נישואיה

אביה של מליסנדה סבר שהוא צריך להשיא אותה לבעל ברית חזק, אשר יוכל להגן על הירושה של מליסנדה ועל יורשיה העתידיים.
בלדווין השני נתן ללואי השישי, מלך צרפת, את האחריות להמליץ לו על פרנקי וסלי (מחוז בצרפת, vassel) שיהיה בעלה של מליסנדה ומלך ירושלים. הקשר הפרנקי של המלכים היה שיקול חשוב מאוד עבור ירושלים, בתור ממלכה מתפתחת המסתמכת בעיקר על כוח אדם וקשרים עם צרפת, גרמניה ואיטליה.
לואי השישי בחר בפולק החמישי, רוזן אנז'ו ומיין, צלבני ידוע, עשיר ומפקד צבאי. פולק התעקש להיות מלך יחיד על ירושלים. בולדווין, מהוסס, כמעט נענה לבקשת פולק, אך לאחר חשיבה נוספת, הבין בולדווין שפולק השאפתן היווה איום גם על משפחתו של בולדווין ובפרט על בתו מליסנדה (פולק היה עתיד להיות סבא של מלך צרפת). בלדווין השני חשד שברגע שימות, יגרש פולק את מליסנדה ואת בניה, לטובת אחד מבניו, שיהיה שליט בירושלים.
חייה > השלטון עם פולק

לאחר שמליסנדה ילדה את בנה הראשון אשר יהיה יורשה (העתיד להיות בלדווין השלישי), אביה רצה להבטיח שמליסנדה תמשיך את תפקידו ותהיה מלכת ירושלים. בולדווין השני ערך טקס הכתרה למליסנדה, פולק, ובנם- בלדווין השלישי. כדי לחזק את עמדתה, בלדווין השני הכריז על מליסנדה בתור האפוטרופוסית הבלעדית של בלדווין השלישי, מלבד פולק.
כאשר בלדווין השני מת לאחר שנה ב-1131, מליסנדה ופולק עלו לכס המלוכה כשליטים משותפים. בעזרת אביריו הצלבנים, נישל פולק את מליסנדה מרוב סמכויותיה, וביטל את הסמכות שעברה בירושה מאביה בפומבי.
החששות של בלדווין השני התגלו כמוצדקים. האצילים המקומיים, התמרמרו על המלך החדש שלא הגיע מקרבם ושנישל אותם ובעיקר את המלכה מעמדותיהם הבכירות בממלכה. מנהיג האצילים היה הוגו דה פויסה, רוזן יפו ואחיינה של המלכה מליסנדה, שהיה נאמן ביותר למלכה, אף על פי שהיה לו טיעון יותר טוב לעלות לכס המלוכה מאשר למליסנדה, מכיוון שהיה ממשפחת האצולה והיה זכר. הוגו סלד מהחלשת כוחה של מליסנדה בידי בעלה. הסכסוך בין פולק ומליסנדה היה כלי פוליטי של פולק, הוא האשים את הוגו דה פויסה ברומן עם המלכה, כדי להוריד את שניהם ממעמדם. מקורות בני התקופה כמו ויליאם מצור, טוענים כי פולק רצה להדיח את מליסנדה מהמלוכה מכיוון שהעדיף את האנז'ואים החדשים (שהגיעו מאנז'ו- המקום שבו פולק היה רוזן) שהגיעו לירושלים, על פני הפרנקים הצלבנים. ויליאם טוען גם כי מליסנדה הייתה חפה מפשע, מכיוון שאם הייתה אשמה, הכנסייה והאצולה לא היו נרתמים למענה.
כתגובה להאשמות השקריות פתח הוגו במרד, נמלט ליפו ואיחד כוחותיו עם הצבא המצרי באשקלון. הוא הצליח להביס את הצבא ששלח המלך כדי לעצרו, אולם הבין כי לא יוכל להמשיך ולהחזיק מעמד מול המלך החזק. לאור בקשתה של מליסנדה, התערב הפטריארך של ירושלים בסכסוך הממלכתי ושכנע את הוגו לקבל עליו את גזר הדין המתחשב שגזר עליו המלך - הגליה מהממלכה למשך שלוש שנים.
אולם, זמן מה לאחר ההכרזה על שביתת הנשק נעשה ניסיון להתנקש בחייו של הוגו, ופולק ותומכיו הואשמו שלא בפניהם במעשה, על אף החוסר בהוכחות שאכן כך היה הדבר. אולם, לאחר ההכרזה על שביתת נשק דרך מה שהסתכם בהפיכת חצר המלוכה, התומכים של המלכה התגברו על פולק, מ-1135 השפעתו הידרדרה במהירות, ותומכי המלכה הצליחו להשתלט על השלטון ולבצע הפיכה כנגד המלך השנוא. מליסנדה ופולק התפייסו ב-1136, ונולד להם בן שני, אמלריך.
חייה > שליטה יחידה ופטרונית האמנויות

לאחר מותו של פולק בתאונת ציד בשנת 1143 הושארו כל סמכויות השלטון בידי המלכה, שעל אף הגדרתה כ"מלכה עוצרת תחת שלטונו של בלדווין השלישי", הייתה שליטה בפועל ששלטה ביד רמה בממלכה וזכתה לתמיכת כל הכפופים לה, הן בתחום הצבאי, בתחום הדתי ובתחום האזרחי.
לאורך כל ימיה זכתה מליסנדה לתמיכה מלאה של הפטריארכיה הירושלמית. החל מהיום בו הוכרזה כיורשת, דרך הסכסוך עם בעלה והאשמות בניאוף ועד למותה נמצאה מליסנדה בקשר מתמיד עם ראשי הכנסייה שגיבו אותה ותמכו בה. המלכה בתמורה תרמה רבות לכנסייה המקומית והקימה מספר רב של מנזרים ובתי כנסייה, ביניהם מנזר סנטה אנה שבו שירתה מאוחר יותר אחותה איבט כנזירה.
מלבד בניית המנזרים והעזרה לכנסייה נודעה מליסנדה כפטרונית החשובה ביותר של האמנות בממלכה הצלבנית. היא תמכה אישית באמנים ובסופרים ופעילותה זו הביאה להתפתחות הסגנון הצלבני באמנות של התקופה. דוגמה טובה לסגנון זה ניתן למצוא ב"ספר התהילים של מליסנדה", ספר מזמורים מאויר המציג את הסגנון הצלבני המשלב את האמנות המערב אירופאית יחד עם מוטיבים של הכנסייה המזרחית והאמנות המוסלמית המקומית במלוא תפארתם.
חייה > מסע הצלב השני

בשנת 1144 הטילו המוסלמים בני העיר מוסול שבעיראק מצור על רוזנות אדסה הצלבנית. מליסנדה, שראתה בעצמה אחראית לשלומן של המדינות הצלבניות הקטנות, שלחה את צבאה לעזרת הנצורים. אולם הצבא הירושלמי נכשל במלאכתו והעיר והרוזנות נפלה בידי המוסלמים.
מליסנדה שלחה מסר בהול לאפיפיור אשר בהמלצתה קרא לארגונו של מסע צלב שני להשבת הרוזנות לידיים נוצריות. מובילי המסע היו קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולואי השביעי מלך צרפת, שלווה על ידי אשתו אלינור מאקוויטניה. בשנת 1148 הגיע המסע לעכו, שם נפגשו המנהיגים הנוצרים כדי לתכנן את מהלכיהם הצבאיים כנגד המוסלמים.
קונרד השני ולואי השביעי יעצו לבלדווין השלישי, שהיה אז בן 18 שנים, לצאת בראש צבא הממלכה לכיבוש דמשק, אז בעלת הברית המוסלמית היחידה של הצלבנים. מליסנדה, אלינור וראשי הצבא הירושלמי מצידם יעצו לתקוף את העיר חלב, שתהווה בסיס נוח להתקפת נגד על כובשי אדסה. בסופו של דבר הוחלט כי דמשק תהווה את המטרה למתקפה הצלבנית. עם ההכרזה על מלחמה מול שליטי דמשק הגיע לקיצו הסכם השלום שנחתם בין ממלכת ירושלים לדמשק, הסכם אשר איפשר את קיומה של הממלכה הנוצרית ואשר מביטולו לא הצליחה הממלכה הנוצרית להתאושש לעולם. אחד עשר חודשים לאחר תחילת מסע הצלב שבו המלך הצרפתי ואשתו לצרפת, ובכך הגיע מסע הצלב לסיומו.
חייה > השלטון המשותף עם בלדווין השלישי ומלחמת האזרחים

בלדווין השלישי הוכרז כשליט משותף עם מליסנדה ביום חג המולד שנת 1143, בעודו קטין ומשולל זכות שלטון עצמאי. מליסנדה, שהכירה את תכונותיו של בנה, נמנעה מלהעביר לידיו כל סמכות ממשית, וטקס ההכתרה המשותף נערך, בדומה לטקס אותו ערך בלדווין השני למליסנדה עצמה, על מנת להכיר בו כיורש החוקי של המלכה.
בימי נערותו לא הביע המלך הצעיר עניין בשלטון, ועל המלכה לא הופעלו כל לחצים לשתפו במלאכה, אולם עם התבגרותו הוא סיגל לעצמו תכונות של מצביא מוכשר, מה שהביאו לכלל מסקנה כי הוא כשיר להצטרף אל אימו בתהליכי קבלת ההחלטות הממלכתיים, ואף ליטול חלק מההחלטות הללו לבעלותו הבלעדית. מליסנדה, שנמנעה במודע מלשתף את בנה בשלטון, סירבה בתחילה לאפשר לו לקחת חלק בניהול הממלכה, ובשנות החמישים המוקדמות של המאה ה-12 התדרדרו היחסים בין המלכה והמלך בנה עד שבשנת 1152 האשים את אחד מעושי דבריה של המלכה בניסיון לשכנעה בצורך לנשלו מתפקיד המלך. זמן קצר מאוחר יותר פנה בלדווין לפטריארך הירושלמי בבקשה להמליכו כמלך יחיד בכנסיית הקבר, אולם הפטריארך סירב לעשות כך. כתגובה לסירוב יצא בלדווין לתהלוכת הכתרה עצמית ברחובות ירושלים, כשלראשו זר עלי דפנה.
לאחר פעולתו זו של בלדווין הסכימה המלכה להעביר את ההכרעה בנושא חלקו של בלדווין בשלטון לידי המועצה הפאודלית. המועצה, שהורכבה מנציגים פאודלים ומאנשי משפט, החליטה על חלוקת הממלכה לשני חלקים, אשר בצפוני מביניהם ישלוט בלדווין ואילו על החלק הדרומי, החשוב והעשיר יותר, המשתרע בתחומי יהודה ושומרון ובכלל זה ירושלים, תשלוט מליסנדה. מליסנדה, שהתנגדה לתוכנית המופרכת, קיבלה אותה לבסוף וזאת כדי למנוע פילוג וקרע בעם.
בלדווין מצידו היה מאוכזב מ"תוכנית החלוקה" לא פחות מאשר אימו. אולם במקום להשיב את ההצעה אל המועצה הפיאודלית לדיון נוסף, החליט המלך הצעיר והמתלהם לאסוף את צבאו ולתקוף את חלק הממלכה שבידי אימו. בלדווין, אשר ירש את עורמתו הצבאית של אביו, כבש במהרה את שכם וירושלים, בעוד מליסנדה ובנה הצעיר אמלריך מוצאים מקלט במצודת ירושלים.
בהתערבות הכנסייה הגיעו הצדדים להסכם לפיו המלכה ופמלייתה יעברו לעיר שכם, שם תשלוט מליסנדה עד יום מותה, ואילו בלדווין מצידו התחייב שלא לצאת נגדה יותר לעולם. הסכם זה מוכיח כי מליסנדה, על אף היותה ראש הצד המפסיד במלחמת האזרחים, הייתה שליטה בעלת עוצמה רבה אשר זכתה לתמיכת הכנסייה. יש להניח כי לולא תמיכה זו הייתה המלכה מחויבת להקדיש את חייה לדת ולהפוך לנזירה לאחר מפלה שכזו.
חייה > השיבה לשלטון

בשנת 1153 נערך פיוס בין בלדווין ומליסנדה. לאחר תום מלחמת האזרחים והחתימה על הסכם השלום הפגין בלדווין נדיבות וכבוד רב כלפי אימו, וזאת משום שקשריה עם אחותה הודיירנה ואחייניתה קונטנצה מנסיכות אנטיוכיה, הבטיחו את הקשר החזק בין ממלכת ירושלים לבין המדינות הצלבניות בצפון סוריה, קשר חשוב ביותר לאור העובדה שבלדווין עצמו החריב את הברית עם שליטי דמשק שהבטיחה את השקט בגבולותיה הצפוניים של הממלכה.
בלדווין, שבילה את מרבית זמנו בראש צבאו מחוץ לגבולות הממלכה, הכיר בעובדה כי הוא מתקשה לנהל בצורה זו את ענייני השלטון. החל משנת 1154 שותפה מליסנדה במרביתם של תהליכי קבלת ההחלטות בממלכה והופיעה לצד בנה בטקסים הרשמיים. בשנת 1156 היא הגיעה לידי הסכם שותפות עם צי הסוחרים של פיזה ובשנת 1157, בעוד בולדווין וצבאו שוהים באנטיוכיה, היא ניהלה קרבות לכיבוש נקודות שולטות בעבר הירדן. באותה שנה מת הפטריארך הירושלמי ומליסנדה, יחד עם אחותה למחצה, הייתה זו שהביאה לבחירתו של פטריארך חדש שהיה ממקורביה, ואשר מספר שבועות לאחר תחילת כהונתו השיא את בנה של מליסנדה, אמלריך, לבחירת ליבו אגנס מקורטניי. בשנת 1160 התירה מליסנדה לאמלריך לשפץ את כנסיית הקבר, ככל הנראה לרגל הולדת בתו הבכורה.
חייה > מותה ומורשתה

בשנת 1161 חוותה מליסנדה ככל הנראה שבץ מוחי. זכרונה נפגע באופן אנוש והיא לא יכלה להמשיך ולקחת חלק בענייני השלטון. אחיותיה, הודיירנה רוזנת טריפולי ואיובטה הנזירה, סעדו אותה עד מותה ב-11 בספטמבר של אותה השנה. מליסנדה נקברה לצד אימה בקבר מרים שם מצוי קברה עד היום. בדומה לאימה, הורישה מליסנדה את כל רכושה האישי לידי הנזירים במנזר מר סבא.
ויליאם מצור כתב על תקופת שלטונה של מליסנדה: "היא הייתה אשה נבונה ביותר, מלאת ניסיון כמעט בכל ענייני המדינה, אשר התגברה לחלוטין על הנכות של היותה אישה ויכלה לקחת אחריות על עניינים חשובים ביותר... בנסותה לחקות את תהילתם של מיטב הנסיכים, (מליסנדה) שלטה בממלכה ביד רמה, כך שאף ניתן להשוותה לקודמיה בתפקיד". הערותיו של ויליאם מצור עלולות להתפרש כמתנשאות, אולם בתקופה בה נכתבו היו גילוי כבוד עצום בחברה בה נשים נחשבו לבעלות זכויות ויכולות פחותות מאלו של בעליהן, אחיהן ואפילו בניהן.
מספר היסטוריונים בתקופה שלאחר מותה של מליסנדה מתחו ביקורת על רצונה להישאר על כס המלכות וחוסר הסכמתה לפרוש מתפקיד המלכה לטובת בנה, מהלך שהביא לבסוף למלחמת אחים ולשבר כבד ממנו לא הצליחה הממלכה להתאושש לעולם. אולם בהתחשב ביכולותיו השלטוניות הפחותות של בלדווין השלישי, יחד עם התמיכה הנרחבת לה זכתה מליסנדה הן בקרב ראשי הכנסייה והן בקרב השליטים הפאודלים המקומיים ושליטי שאר המדינות הצלבניות, נראה שדווקא השארת השלטון בידיה ונישולו של בלדווין מסמכויותיו היו תורמים לחוזקה של הממלכה יותר מאשר פרישתה של המלכה.
במשך שנים היה אחד מרחובותיה של ירושלים קרוי על שם מליסנדה. במהלך שנות ה-50 הוסב שמו לרחוב הלני המלכה, במסגרת שינוי שמות רחובות שנקראו על שם גויים לשמות יהודיים. במחצית השנייה של שנות ה-50 עוד שמשו השמות "הלני המלכה" ו"מליסנדה המלכה" לסירוגין, אך במהלך שנות ה-60 דבק השם הלני המלכה ושימש כמעט באופן בלעדי.
ראו גם

היסטוריה של ממלכת ירושלים
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; הספר זכה בפרס ישראל בתרגומו לצרפתית בפרס האקדמיה הצרפתית.
יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה 1975, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת 1985
Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952 ISBN 0521061628
Christopher Tyerman, God's war: a new history of the Crusades, Harvard University Press, 2006