stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
באבל בובל
משחקי המשך

למשחק המקורי היו מספר משחקי המשך:
Rainbow Islands - The Story of Bubble Bobble 2 (יצא ב-1987)
Parasol Stars (יצא ב-1991)
Bubble Bobble Part 2 (יצא ב-1993)
Bubble Bobble 2/Bubble Symphony (יצא ב-1994)
Bubble Memories - The Story of Bubble Bobble III (יצא ב-1995)
ישנן גם כמה סדרות המשתמשות בדמויות מהסדרה, אך צורת המשחק בהן שונה לגמרי, למשל Puzzle Bobble, שהיווה השראה למשחק זומה.
צילומי מסך של המשחק בפלטפורמות שונות

ספקטרום סינקלייר
קומודור 64
פאמיקום
MSX
החתלתול השודד

| --- | --- |

 מבוסס על:  The Robber Kitten 
 בימוי:  דייוויד הנד
 הופק בידי:  וולט דיסני
 תסריט:  ויליאם קוטרל 
 מדבבים:  שירלי ריד בילי בלטצ'ר קלרנס נאש אליביה אלמן
 מוזיקה:  פרנק צ'רצ'יל
 אנימטור:  בוב וייקרסם מרווין וודוורד הארדי גרמטקי המילטון לוסק ביל רוברטס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  אולפני וולט דיסני
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 הקרנת בכורה:  20 באפריל 1935
 משך הקרנה:  7:48 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קצר, סרט הנפשה
 סרט קודם:  מגע הזהב
 סרט הבא:  תינוקות במים
 דף הסרט ב־IMDb
 
החתלתול השודד (באנגלית: The Robber Kitten) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1935, אשר לוקח חלק בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות". הסרט בוים על ידי דייוויד הנד.
עלילה

חתלתול בשם אמברוז חולם לברוח ולהפוך לשודד. כשהוא קורא לעצמו "באץ" בתחילת הסרט המצויר, הוא נראה משחק - משחק שוד של כרכרה, המשחק נקטע על ידי אמו שקוראת לו להתרחץ. אמברוז לא רוצה לעשות אמבטיה מלכתחילה, הוא בורח והופך לשודד, תחילה גונב שקית עוגיות. המטרה הראשונה שלו מתגלה כשודד אמיתי: ביל המלוכלך הבולדוג. ביל המלוכלך שואל את אמברוז אם הוא ביצע מעשי שוד בזמן האחרון, ואמברוז אומר לו, "רק הבוקר החזקתי אוטובוס". ואז ביל המלוכלך שואל את אמברוז איפה השלל שלו, אז אמברוז מראה לביל המלוכלך את שקית העוגיות. ומדמיין שהתיק מלא בזהב, ביל המלוכלך דורש זאת ומאיים על אמברוז. בפחד, אמברוז רץ הביתה וקופץ לאמבטיה שלו, ומתנהג כאילו שום דבר אחר לא קרה.
עיבוד קומיקס

הסרט המצויר עובד ברצף קומיקס של סימפוניות טיפשיות על ידי טד אוסבורן ואל טאליפרו, שהופיע בין 24 בפברואר ל-21 באפריל 1935. קו העלילה נקרא "הרפתקאותיו של אמברוז החתלתול השודד".הוא תורגם ופורסם גם באוסטריה (1938), אוסטרליה, בלגיה (1952), ברזיל (1979), פינלנד (1935), צרפת (1935), גרמניה (2003), בריטניה (1936), איטליה (1935), ספרד (1935) ויוגוסלביה (1936).
מדבבים

אמברוז: שירלי ריד
ביל המלוכלך הבולדוג: בילי בלטצ'ר
בכי סוס, צעקות טרזן: קלרנס נאש
אמא של אמברוז: אליביה אלמן
מדיה ביתית

הסרט הופץ ב-4 בדצמבר 2001, באוצרות וולט דיסני: סימפוניות טיפשיות - הקלאסיקות המוזיקליות המצוירות ההיסטוריות.
הוא הופץ גם באוסף האנימציה של ה-DVD "קולקציית האנימציה של וולט דיסני: סרטים קצרים קלאסיים כרך 5: רוח בערבות" ב-2009.
הערות שוליים

↑  "Walt Disney's "The Robber Kitten" (1935)". cartoonresearch.com. נבדק ב-19 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Silly Symphonies: The Historic Musical Animated Classics DVD Review". DVD Dizzy. נבדק ב-20 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
עמוס טלמון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 באוגוסט 1952 (בן 72) ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 
עמוס טלמון (נולד ב-15 באוגוסט 1952) הוא מנצח ואיש עסקים ישראלי, החל משנת 2003 הוא המנהל האמנותי של הסדרה הסימפונית הגדולה בהיכל אמנויות הבמה בהרצליה.
קורות חיים

טלמון נולד בישראל לאב יליד לודז' ולאם ילידת וינה. הוריו טיפחו בו עניין רב במוזיקה. במשך שנים רבות עבד בעסק משפחתי לסחר בינלאומי לחומרי גלם ולנייר, ואחר כך ניהל והרחיב אותו (Talmon Trading Co..Ltd Herzliya). הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב. זמן רב לא מימש טלמון את כישוריו המוזיקליים.
בשנת 1999, כשהיה בן 48, התחיל טלמון את הקריירה המוזיקלית שלו, אחרי לימודי ניצוח בשנות ה-90 בהדרכתם של איתי טלגם, גל אלתרוביץ' וזאב דורמן.
בשנת 2000 קישר טלמון את שמו בקרן שהקים, "מלאכי המוזיקה הרצליה", שנועדה לקדם את הכישרונות המוזיקליים הצעירים בישראל. החל משנת 2003 הוא מנהל ברציפות את הסדרה הסימפונית הגדולה בהיכל אמנויות הבמה בהרצליה.
במהלך שנות הקריירה שלו, בתחילת המאה ה-21 ניצח טלמון על תזמורות רבות בישראל: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת האופרה הקאמרית ובארצות רבות, למשל: התזמורת הסימפונית האיטלקית (באולם ורדי במילאנו), התזמורת הסימפונית של רשות השידור הצ'כית, התזמורת הפילהרמונית של פראג, הפילהרמונית הסלובקית בברטיסלבה, התזמורת הסימפונית של ציריך (ב"טונהאלה" של ציריך (אנ')), התזמורת הקאמרית של פירנצה, התזמורת הסימפונית של רדיו ורשה, התזמורת הפילהרמונית של מקסיקו סיטי, התזמורת הסימפונית של ניו אינגלנד (בקרנגי הול), התזמורת הסימפונית של מינכן (באולם גסטייג (אנ')), התזמורת הקאמרית של וירטמברג בהיילברון, קולגיום סינפוניקום ונטו, התזמורת הסימפונית בבלגרד, התזמורת הסימפונית של סלוניקי. הופיע גם בבייג'ינג, בטאיפיי, בסיאול, בארמניה, בפסטיבל המוזיקלי גבלה באזרבייג'ן, בפסטיבל הסתיו של טביליסי, בפסטיבל צ'סקי קרומלוב בצ'כיה ובפסטיבלים אחרים.
בפעילותו כמנצח מעדיף טלמון בעיקר רפרטואר סימפוני קלאסי ורומנטי. כמו כן הוא כולל בהופעותיו מוזיקה מאת מלחינים יהודים וישראלים ומלחינים בני הארצות השונות במזרח אירופה, באסיה ובאמריקה הלטינית שבהן הופיע.
חייו האישיים

טלמון היה נשוי בעבר לאורלי, פסיכולוגית, ממנה התגרש. הוא התחתן בשנית עם אשתו הנוכחית, אודליה, סוכנת נסיעות. השחקנית טל טלמון היא בתו מנישואיו הראשונים.
לקריאה נוספת

ראיון של נבו זיו עם טל טלמון במוסף "7 לילות" ב-22.4.2016, ע' 18 ("ברירת המחדל שלי היא להיות...")
הערות שוליים

↑  ראיון עם עמוס טלמון באתר התזמורת הסימפונית של רשות השידור בפראג, 19 באוקטובר 2009 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: pna2007370850  VIAF: 298270521   WorldCat (עם VIAF): 298270521
דמיטרי פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

דמיטרי פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Великий Князь Дмитрий Павлович;‏ 18 בספטמבר 1891 – 5 במרץ 1942) היה בנו של פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נכדו של הצאר אלכסנדר השני ובן דודם הראשון של הצאר ניקולאי השני, מארי מאדינבורו (בת זוגו של פרדיננד הראשון, מלך רומניה), גאורגיוס השני, מלך היוונים, אלכסנדרוס הראשון, מלך יוון, פבלוס, מלך יוון והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו (בן זוגה של המלכה אליזבת השנייה).
חייו המוקדמים היו בסימן מות אמו וגירוש אביו מרוסיה לאחר שנישא לפשוטי העם ב-1902. הנסיך הגדול דמיטרי ואחותו הבכורה הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה, לה נשאר קרוב מאוד כל חייו, גודלו במוסקבה על ידי דודם מצד אביהם הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' ואשתו הנסיכה הגדולה אליזבת פיודורובנה, אחותה של הצארינה אלכסנדרה פיודורובנה. דודו נהרג ב-1905 וכאשר דודתו נכנסה לחיי פרישות דתיים, דמיטרי בילה חלק גדול מנעוריו בחברת הצאר ניקולאי השני ומשפחתו הקרובה בארמון אלכסנדר, כשהם ראו בו כמעט כמו בן אומנה.
הנסיך הגדול דמיטרי טיפח קריירה צבאית, וסיים את לימודיו במכללת חיל הפרשים של הצאר ניקולאי. הוא הופקד כקורנט בגדוד שומרי הסוסים. כרוכב מצוין, הוא השתתף במשחקים משחקים האולימפיים של 1912 בסטוקהולם. כנכדו של הצאר אלכסנדר השני, הוא תפס מקום בולט כחצר הקיסרית הרוסית, אך לא היה לו עניין רב בקריירה הצבאית שלו, ובמקום זאת ניהל חיים מהירים. באמצעות ידידותו עם פליקס יוסופוב, הוא לקח חלק בהתנקשות במיסטיקן האיכרים והקוסם כביכול גריגורי רספוטין, שנראה כבעל השפעה בלתי הוגנת וערמומית על הצאר ואשתו.
בתגובה הוא גורש לחזית המלחמה בפרס, הוא נמלט מהמהפכה הרוסית והיגר למערב אירופה. הוא התגורר זמן קצר באנגליה, ובמהלך שנות ה-20 בפריז, שם ניהל רומן קצר אך ידוע לשמצה עם מעצבת האופנה הצרפתייה המפורסמת קוקו שאנל. הוא גם חי זמן קצר בארצות הברית. בשנת 1926, הוא התחתן עם אודרי אמרי, יורשת אמריקאית. לבני הזוג נולד בן לפני שהתגרשו ב-1937.
בתור הנסיך הגדול הצעיר ביותר ששרד את המהפכה הרוסית, הוא היה דמות בולטת בקהילה הרוסית בגלות, אך הוא לא התעניין בפוליטיקה, ותמך במקום זאת בטענתו של בן דודו הראשון קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מצבו הבריאותי כבר היה בדעיכה, והוא מת משחפת בדאבוס, שווייץ בגיל 50.
ביוגרפיה > ראשית חייו

הנסיך הגדול דמיטרי נולד ב-18 בספטמבר (6 בספטמבר לפי הלוח הישן) 1891 כילד השני ובנם היחיד של פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואשתו הראשונה, הנסיכה הגדולה אלכסנדרה גאורגיבנה. אביו של דמיטרי, הנסיך הגדול פאבל אלכסנדרוביץ', היה ילדם הצעיר של הצאר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ושל אשתו הראשונה, הקיסרית מריה אלכסנדרובנה. אמו של דמיטרי, אלכסנדרה, הייתה בתם של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ואחות גדולה של אנדראס שהיה אביו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, מה שהפך אותם לבני דודים ראשונים. הוא גם היה בן דוד ראשון של מארי, מלכת רומניה והנסיכה הגדולה ויקטוריה פיודורובנה, שהיו בנות דודתו מצד אביו הנסיכה הגדולה מריה אלכסנדרובנה שנישאה לאלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה, בנה השני של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט מסקסוניה-קובורג-גותה.
הלידה התרחשה בנסיבות טרגיות. במהלך קיץ 1891, הנסיכה הגדולה אלכסנדרה והנסיך הגדול פאבל ביקרו את אחיו של פול הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' באחוזתו הכפרית אילינסקוי ליד מוסקבה. אלכסנדרה הייתה בחודש השביעי להריונו של דמיטרי כאשר, תוך כדי טיול עם כמה חברים ליד נהר מוסקבה, היא קפצה לסירה, ונפלה למים. למחרת, היא התמוטטה מכאבי צירים אלימים שנגרמו בעקבות פעילות היום הקודם; דמיטרי נולד בשעות שלאחר התאונה. אלכסנדרה נכנסה לתרדמת שממנה מעולם לא יצאה. היא מתה מאקלמפסיה שישה ימים לאחר לידתו של דמיטרי. למרות שלרופאים לא הייתה תקווה להישרדותו של דמיטרי, הוא נותר חי, בעזרת דודו הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ', שנתן לפג דמיטרי את המרחצאות שנקבעו על ידי הרופאים, עטף אותו בצמר גפן ושמר אותו בתוך עריסה מלאה בבקבוקי מים חמים כדי לשמור על הטמפרטורה שלו, הטיפול של אותה התקופה כדי לשמור על פגים בחיים.
לדמיטרי הייתה אחות גדולה, הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה, איתה היה לו מערכת יחסים קרובה לאורך חייו. הנסיך הגדול פאבל היה כל כך מוטרד ממותה הבלתי צפוי של אשתו הצעירה, שהוא הזניח בתחילה את שני ילדיו הקטנים: דמיטרי ואחותו הגדולה הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה. לפיכך, הילדים טופלו בעיקר על ידי אחיו הבכור של פאבל, הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ', ואשתו הנסיכה הגדולה אליזבת פיודורובנה, שלא היו להם ילדים משלהם. הם בילו את חג המולד ומאוחר יותר כמה חופשות קיץ עם הנסיך הגדול סרגיי והנסיכה הגדולה אליזבת שהקדישו חדר משחקים וחדרי שינה לצעירים בביתם הכפרי, אילינסקו.
בהתאלמנותו, הדוכס הגדול פאבל התיישב עם ילדיו בארמונו בסנקט פטרבורג. הילדים אכלסו חדר תינוקות בקומה השנייה, וטופלו על ידי אחיות ומלווה. כמפקד משמר הסוסים הקיסרי, הנסיך הגדול פאבל אהב את ילדיו, אך כפי שהיה מקובל באותה תקופה, הוא נמנע מלהראות להם חיבה ספונטנית. דמיטרי ואחותו חונכו בתחילה בבית על ידי אומנות ומורים פרטיים, בעוד הם העריצו את אביהם שביקר אותם פעמיים ביום. כמו כל בני משפחת רומנוב, הנסיך הגדול דמיטרי נועד לקריירה צבאית שהחלה באופן מסורתי עבור הנסיכים הגדולים בגיל שבע. במקרה של דמיטרי זה התעכב עד שהיה בן תשע. באביב 1901 הופקד חינוכו בידי הגנרל גאורגי מיכאילוביץ' ליימינג. ליימינג היה אדם חם וחביב, שהפך מסור לתפקידו. הוא עבר לגור בארמון עם אשתו ובנם בוריס בן הארבע. בדירותיהם נהנו דמיטרי ואחותו מסביבה משפחתית חמה.
ביוגרפיה > ימי נעוריו וחינוך

בשנת 1895, הנסיך הגדול פאבל החל ברומן עם אישה נשואה, אולגה ולריאנובה פיסטולקורס. הוא הצליח להשיג עבורה גט ובסופו של דבר התחתן עם אולגה ב-1902, בזמן שהזוג שהה בחו"ל. הנישואים היו הפרה של חוק הבית של הרומנובים, ומאחר שהם נישאו בניגוד להתנגדותו של ניקולאי השני, הצאר אסר עליהם לחזור לרוסיה והנסיך הגדול פאבל לא הורשה לקחת את הילדים איתו לגלות. מאחר שנותרו ללא אב, דמיטרי בן האחת-עשרה ואחותו בת השתים-עשרה נשלחו לגור עם דודם, הנסיך הגדול סרגיי, ואשתו הנסיכה הגדולה אליזבת פיודורובנה (אחותה של הקיסרית), במוסקבה.
אובדן אביהם והמעבר הפתאומי למוסקבה גרמו לילדים מצוקה רבה. בזיכרונותיה, הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה (הצעירה) מתארת את הנסיך הגדול סרגיי כמטיל משמעת חמורה, ואת אשתו, הנסיכה הגדולה אליזבת, כאישיות קרה ולא מסבירת פנים. בשנת 1903, בהיותו בן שתים עשרה, נרשם דמיטרי לרגימנט משמר השבאלרים בעקבות לימודים באקדמיית הפרשים.
ב-4 בפברואר 1905, הנסיך הגדול סרגיי, שהתפטר לאחרונה מתפקיד המושל הכללי של מוסקבה, נרצח על ידי איוואן קלאייב, חבר המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. קלאייב, חמוש בפצצה תוצרת בית, הפסיק את הניסיון הראשון שלו להרוג את הנסיך הגדול כאשר הבחין בדמיטרי ומריה עם דודם בכרכרה שלו. רצח הנסיך הגדול סרגיי הוא נושא המחזה "המתנקשים הצודקים" של הסופר והפילוסוף הצרפתי אלבר קאמי משנת 1949. מותו של דודו היה רק אחד מכמה התנקשויות שפגעו בבני משפחה קרובים של דמיטרי. לאחר מותו של סרגיי, אביו של דמיטרי, הנסיך הגדול פאבל הורשה לחזור לרוסיה כדי להשתתף בהלוויה. הוא ביקש מניקולאי השני להחזיר את המשמורת על ילדיו, אך במקום זאת, ניקולאי מינה את אלמנתו של סרגיי, הנסיכה הגדולה אליזבת פיודורובנה, כאפוטרופוסית של הילדים. מריה פבלובנה המשיכה לחוש כמה רגשות של כעס כלפי דודתה, שאותה היא האשימה בנישואיה הנמהרים והלא מוצלחים מדי עם הנסיך וילהלם משוודיה בשנת 1908, אך דמיטרי יצר קשר חזק מאוד עם אליזבת והתפעל מעוצמתה האישית.
ביוגרפיה > שנים מכוננות

חתונתה של מריה פבלובנה עם הנסיך וילהלם התקיימה בצארסקויה סלו בשנת 1908, והיא עזבה לשוודיה עם בעלה. אליזבת פיודורובנה נשארה זמן מה בארמון אלכסנדר בצארסקויה סלו כאורחת של הקיסר והקיסרית. בתקופה זו החל דמיטרי ליצור קשר הדוק עם ניקולאי השני, והסתכל עליו כאל אב אומן. הוא הצטרף אליו לטיוליו היומיומיים וביקש לבלות איתו כמה שיותר זמן. ניקולאי, בתורו, התייחס לדמיטרי בחביבות רבה. נראה שהוא אהב את רוחו החופשית וחוש ההומור של הצעיר, הסחה מבורכת מהלחצים של חיי היומיום שלו.
בשנת 1909, דמיטרי עזב את טיפולה של דודתו כדי לעבור לסנקט פטרבורג עם המורה הראשי שלו ובן לוויה, גנרל ליימינג. הוא התגורר בארמון הפנוי של אביו ולאחר מכן בארמון בלוסלסקי-בלוז'רסקי, אותו ירש מדודו הנסיך הגדול סרגיי. ארמון נאו-בארוק זה, הממוקם בצומת נהר פונטנקה ונבסקי פרוספקט, יהפוך למגוריו העיקריים עד שיעזוב את רוסיה. הוא התכונן להיכנס לבית הספר לפרשים ניקולייבסקו. עם סיום לימודיו הוא הוסמך כקורנט ברגימנט משמר הסוסים, שעליו פיקד פעם אביו ובו נרשם בלידתו.
כבן דודו של הצאר ניקולאי השני מהקו הזכרי, הוא תפס מקום בולט כחצר הקיסרות הרוסית, וניהל חיים מהירים במעמד הרוסי העליון. הוא היה רוכב סוסים מצוין, והוא התחרה בקפיצות ראווה באולימפיאדת סטוקהולם 1912. הוא הגיע למקום התשיעי בקפיצה האישית ואילו רוסיה במקום החמישי בקפיצה הקבוצתית. מאוכזב מהביצועים של הנבחרת הרוסית, דמיטרי התחיל את הרעיון של תחרות ספורט רוסית לאומית, ההתחלה של מה שתחת השלטון הסובייטי הפך לספרטקיאדה.
באביב 1914 חזר אביו של דמיטרי להתגורר ברוסיה, והתיישב עם אשתו השנייה ומשפחתו החדשה בצארסקויה סלו. בערך באותו זמן, אחותו של דמיטרי, הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה, שהתגרשה מבעלה, חזרה גם היא לרוסיה כשהיא עוברת להתגורר עם דמיטרי. עם זאת, מוטרד מהצורך העז שלה בו, דמיטרי התרחק במידת מה מאחותו, ופגע בה נורא. כמה חודשים לאחר מכן החלה מלחמת העולם הראשונה. כל בני המשפחה הצטרפו למאמץ המלחמתי. דמיטרי שירת ברגימנט סוסים של משמר החיים, השתתף במערכה בפרוסיה המזרחית. במהלך השבועות הראשונים של המלחמה הוענק לו מסדר גאורגיוס הקדוש לאחר שחילץ רב-טוראי פצוע תחת ירי כבד.
ביוגרפיה > רצח רספוטין

באוגוסט 1915 כאשר ניקולאי השני עזב את סנקט פטרבורג כדי לקבל את הפיקוד המלא על הצבאות הרוסיים הנלחמים במלחמת העולם הראשונה, אשתו הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה לקחה על עצמה את ענייני המנהל היומיומיים של הממשלה מהבירה. אלכסנדרה הסתמכה על גריגורי רספוטין, מרפא איכרים שנראה שהחזיר את בנה ההמופילי אלכסיי, הצארביץ', מסף המוות. ככל שהתבוסות הרוסיות התגברו במהלך המלחמה, רספוטין ואלכסנדרה הפכו יותר ויותר לא פופולריים. בסופו של דבר, הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' הצטרף לפליקס יוסופוב, ולדימיר פורישקביץ' (מנהיג המונרכיסטים בדומא) ד"ר סטניסלאוס דה לזובר ולוטננט סרגיי מיכאילוביץ' סוחוטין, קצין ברגימנט פראובראז'נסקי, בקנוניה להרוג את גריגורי, בתקווה שקץ השפעתו על המשפחה הקיסרית תהווה השפעה מועילה על מדיניותו של הצאר.
ביום שישי בלילה 16/17 בדצמבר (OS), יוסופוב, שביקר את רספוטין בקביעות בחודשים האחרונים לצורך טיפול, הזמין את רספוטין לביתו. עם סטניסלאוס דה לזובר לבוש במדי נהג, פליקס הלך לביתו של רספוטין כדי לאסוף אותו. בסביבות 1:30 לפנות בוקר, הם הגיעו לארמון מויקה של יוסופוב, שם הוכן במיוחד חדר במרתף באגף המזרחי להרג. במשך כשעה בידר פליקס את רספוטין שלא חשד ביין אדום עד שהשתכר. ואז, בזמן ששניהם ישבו, ירה יוסופוב ברספוטין מטווח קצר באמצעות אקדח הבראונינג של דמיטרי. הכדור חדר לגופו של רספוטין מצד שמאל וחורר את הקיבה, הכבד והכליה. הפצע היה קטלני, אבל רספוטין לא מת מיד, במקום זאת הוא דימם מאוד. מתוך הלם, יוסופוב הותיר את רספוטין למות לבדו. הוא הצטרף לחבריו הקושרים: הנסיך הגדול דמיטרי, הפוליטיקאי ולדימיר פורישקביץ' וקצין הצבא סרגיי מיכאילוביץ' סוחוטין שהמתינו בחדר עבודה/סלון בקומת הקרקע. בינתיים, רספוטין, שהיה עדיין בחיים, ניסה לברוח דרך דלת צדדית לתוך חצר סגורה שנפתחה לרחוב בחוץ. מבוהל שהוא עלול להימלט, פורישקביץ' ירה אז ברספוטין בגבו, על מפתן הדלת. הקליע התמקם בעמוד השדרה. הגופה נלקחה פנימה ורספוטין נורה במצח מטווח אפס. בזעם, יוסופוב בעט בגופו של רספוטין בקצה נעליו הצבאיות, ריסק את אפו ואת עינו הימנית ועיוות את פניו. לאחר מכן נסעו המתנקשים למסוף הרכבות של ורשבסקי שם שרפו את בגדיו של רספוטין וחזרו לביתו של יוסופוב. בשעה 4:50 לפנות בוקר הסיע דמיטרי את הגברים ואת גופתו של רספוטין, עטופה בבד רחב, אל גשר פטרובסקי, שחצה לאי קרסטובסקי. בסביבות השעה 5 לפנות בוקר, הם השליכו את הגופה לתוך מלאיה נבה לתוך חור שהם עשו בקרח. לאורך כל הדרך, הנסיך הגדול דמיטרי, שנהג במכונית, מעולם לא ראה את רספוטין.
הידיעה על רצח רספוטין התפשטה במהירות. באותה שבת כבר פרסם עיתון ערב פרטים על החיסול המזהים נכון את המקום וחלק מהפרטים. עד יום ראשון הושם דמיטרי במעצר בית. פליקס יוסופוב, שניסה לברוח לקרים, נעצר בתחנת הרכבת. הוא התגורר אז בארמון חמותו, אך בעצת דודו הנסיך הגדול ניקולאי מיכאילוביץ', הוא עבר לארמון דמיטרי להגנה, שכן זו הייתה זכותו של הצאר בלבד להעמיד לדין את בני המשפחה הקיסרית..
גופתו של רספוטין נמצאה ב-19 בדצמבר על ידי שוטר נהר שהלך על הקרח וגילה את הגופה הקפואה. הנתיחה שלאחר המוות נערכה למחרת. גנרל-מאיור פופל ביצע את חקירת הרצח. בשלב זה נמלטו מהעיר ד"ר סטניסלאוס דה לזובר ולוטננט סרגיי מיכאילוביץ' סוחוטין. הוא אמנם חקר את הנסיך הגדול דמיטרי, פליקס יוסופוב ולדימיר פורישקביץ', אבל הוא החליט לא להאשים אותם ברצח.
ביוגרפיה > גלות > גירוש לפרס

כתוצאה מהשתתפותו ברצח רספוטין, הודח הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' מהחצר הקיסרית ונשלח לגלות לחזית המלחמה הפרסית. תחינות החנינה מקרובי משפחת רומנוב בשמו נדחו על ידי הצאר. בשעות המוקדמות של 6 בינואר 1917, הנסיך הגדול דמיטרי עזב את סנקט פטרבורג כדי לא לחזור. לאחר ארבעה ימי מסע, הוא הגיע לבאקו בים הכספי, והפליג למחרת בבוקר אל החוף הדרומי הפרסי.
עם הגעתו לפרס, הוא התקבל בברכה על ידי קציניו שכן המוניטין שלו על רצח רספוטין הפך אותו לפופולרי. הוא שירת עשרה שבועות תחת גנרל ניקולאי בארטוב שעמד בראש קורפוס הקוזקים הראשון בחזית הקווקז בעיר קזווין שבפרס. תוך חודשיים נאלץ ניקולאי השני לוותר על השלטון של שושלת רומנוב. הגנרל בארטוב ביקש מדמיטרי לעזוב כיון שהיו טרטורים מהדרגים הנמוכים, ולא ניתן היה להבטיח את שלומו. רונלד וינגייט אירח את הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' כשעבר דרך נג'ף. הממשלה הזמנית הזמינה אותו לחזור לרוסיה, אך הוא סירב. בהיעדר חברים וכסף, הוא חי בצורה מסוכנת. בקיץ 1917 עזב דמיטרי את אזור הכיבוש הרוסי ועבר לטהראן. דמיטרי שהה זמן קצר אצל הגנרל מיידל, אז ראש דיוויזיית הקוזקים הפרסית, לפני שנלקח על ידי השר הבריטי בטהראן, סר צ'ארלס מארי מרלינג, ואשתו, לוסיה. עד סוף 1917 ורוב 1918 התגורר הנסיך הגדול דמיטרי עם בני הזוג מרלינג.
סר צ'ארלס השיג תעודת כבוד עבור דמיטרי כקצין קישור עם הנציגות הבריטית ובסופו של דבר שכנע את משרד החוץ הבריטי ב-1918 שדימיטרי יהפוך לקיסר הבא של רוסיה, וקיבל את קבלתו לאנגליה לאחר דחיות רבות קודמות. מרלינג הפך לדמות אב חשובה לנסיך הגדול דמיטרי, והיחסים שנוצרו שם בין הנסיך הגדול לכל משפחת מרלינג יתבררו כקרובים ומתמשכים.
ביוגרפיה > גלות > תקופת ביניים באנגליה

מרלינג ומשפחתו לקחו עמם את דמיטרי כשעזבו את טהראן לאנגליה בסוף 1918. במהלך המסע הארוך לאנגליה בספינת קיטור איטית, הדוכס הגדול דמיטרי חלה במחלת הטיפוס בבומביי וכמעט מת. הוא נאלץ להתאושש בקהיר. בינואר 1919 הגיע לצרפת דרך מצרים. הוא חצה את הים התיכון ירד במרסיי והמשיך ביבשה לפריז. הוא החזיק דירה במלון ז'ורז' החמישי ובצרפת, שם נודע לו על הסוף הטרגי של רבים מקרובי משפחתו מבית רומנוב. המארלינגים לקחו אותו ללונדון שם הוא התאחד עם דודתו מצד אמו, הנסיכה הגדולה מריה גאורגיבנה. היא סיפקה לו את הכסף מההכנסות ממכירת הארמון שלו בסנקט פטרבורג, שהתבצעה לפני שהבולשביקים תפסו את השלטון. דמיטרי לקח חדר בריץ ובילה את רוב זמנו עם דודתו. הוא נסע לסאסקס וביקר את נטליה ברשובה, דודתו הצעירה. היא הייתה שבורה מאובדן בעלה, הנסיך הגדול מיכאל אלכסנדרוביץ', ודמיטרי חזר במהירות לחייו.
ליידי מרלינג הלכה לראות את עוזר המזכיר הפרטי של המלך לורד קרומר כדי להודיע לו על בואו של הנסיך הגדול. אבל ג'ורג' החמישי נחרד מההתפתחות ודמיטרי זכה לביקור מהיר של נציג משרד החוץ שביקש ממנו לעזוב את בריטניה, והציע לו לנסוע למלטה. הוא סירב אלא אם כן הפקודה הגיעה ישירות מג'ורג' החמישי והעניין בוטל. נוכחותו הייתה אי נוחות לממשלת בריטניה שלא רצתה להרגיז את המשטר הבולשביקי החדש ומשטרו של הצאר נתפס בבריטניה כאכזרי ועקוב מדם.
בלונדון, דמיטרי התאחד לבסוף עם אחותו הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה שנמלטה מרוסיה המהפכנית דרך אוקראינה עם בעלה השני הנסיך פוטיאטין. דמיטרי עבר עם אחותו וגיסו ולקח בית ביחד בדרום קנזינגטון. בני הזוג יוסופוב ברחו מרוסיה עם הצארינה האלמנה וגם הם התיישבו בלונדון. פליקס ניסה לחדש את ידידותם הקודמת, אך דמיטרי התחמק ממנו, והתרעם על יוסופוב שניתק את שבועת השתיקה בנוגע לאירוע חיסולו של רספוטין. גם היחסים בין דמיטרי לפוטיאטין התחממו במהרה. באביב 1920, מריה פבלובנה חזרה לפריז כדי להיפגש עם אמם החורגת, הנסיכה אולגה פיילי, ושתי אחיותיהן למחצה. היא החליטה להישאר בבירת צרפת כדי להיות קרובה אליהם. לא מרוצה באנגליה, דמיטרי הלך בעקבות אחותו לפריז בקיץ 1920.
ביוגרפיה > גלות > גלות בפריז

בפריז דמיטרי לקח חדרים במלון עד שמצא דירת שני חדרים צנועה. ההכנסות ממכירת ארמונו בסנקט פטרבורג שלו אפשרו לו לחיות טוב אבל הם התרוקנו במהירות. הוא נתן בנדיבות למהגרים אחרים נזקקים ולארגוני צדקה רוסים. בקיץ 1921, דמיטרי ליווה את אחותו לדנמרק למפגש מחודש עם בנה הנסיך לנארט. בהיותו בדנמרק, דמיטרי פגש שוב את משפחת מרלינג ועם אחותו ביקר את הקיסרית האלמנה, מריה פיודורובנה, שפרשה לווילה שלה Hvidore.
כשהמשאבים הכלכליים שלו מתרוקנים, הנסיך הגדול דמיטרי מצא עבודה בדירקטוריון של חברת שמפניה. עיתונאי אמריקאי תיאר אותו בסביבות הזמן הזה כאטרקטיבי: "הוא, במראה הצנום והמטופח שלו, כל מה שנסיך גדול צריך להיות - במיוחד אם אתה אוהב את הנסיך הגדול שלך צעיר, מגולח למשעי וקעור בקו המותניים. יש לו דמות כמו רודולף ולנטינו". דמיטרי, הידוע בנוף הפריזאי של שנות ה-20, ניהל אז רומן עם זמרת האופרה מרתה דאבלי. דרכה התקרב דמיטרי לקוקו שאנל. "את לוקחת אותו", נטען כי הזמרת הציעה לו לחברתה הוותיקה: "הוא יקר מדי בשבילי". שאנל ודמיטרי, שלמעשה נפגשו קודם לכן בפריז שלפני מלחמת העולם הראשונה, הפכו למאהבים. מערכת היחסים ביניהם נמשכה כשנה. זה התחיל באביב 1921 עם שהות מחוץ לעונה במונטה קרלו, שם ניסו לחיות בדיסקרטיות ככל האפשר. אחותו של דמיטרי, מריה פבלובנה, מצאה לעצמה נישה בתעשיית האופנה הפריזאית העולה על ידי הקמת עסק בשם "קיטמיר" שהתמחה ברקמה של חרוזים ופאייטים ועשתה עבודה רבה עבור שאנל. דמיטרי הייתה זו שהכירה לשאנל את ארנסט בו, הבשם שיצר את שאנל מספר 5, המוצר העמיד ביותר שלה. קוקו ודמיטרי בילו קיץ שמח בווילה ליד ארקשון. הרומנטיקה שלהם כשלה, אבל הם נשארו חברים. מאוחר יותר תגיב שאנל: "הנסיכים הגדולים האלה, כולם אותו דבר, פנים ראויות להערצה שאין מאחוריהן כלום, עיניים ירוקות, כתפיים רחבות, ידיים עדינות... האנשים הכי שלווים, הביישנות עצמה. הם שותים רק כדי לא לפחד, גבוהים, יפים, מעולים, ומאחורי זה כלום: חלולות ווודקה.
בתור הנסיך הגדול הצעיר ביותר ששרד את המהפכה הרוסית, דמיטרי היה דמות בולטת של הקהילה הרוסית בגלות. הוא הוצע כמועמד פוטנציאלי לכס המלכות על ידי כמה קבוצות מונרכיסטיות. במהלך שנות ה-20 המוקדמות, הייתה יריבות מרה בין מחנות תומכיו של הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ' לאלו של הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ'. בעוד אלו שלא תמכו בניקולאי או קיריל דגלו במועמדותו של דמיטרי לכס המלכות הרוסי.
ב-8 באוגוסט 1922, כונס זמסקי סובור מאולתר בפריאמוריה, והנסיך הגדול ניקולאי ניקולאיביץ' "נבחר" לקיסר. הנסיך הגדול לא קיבל ולא סירב למחווה הריקה הזו. לאחר שהמתין לאישור מותו של הצאר ניקולאי השני, בנו ואחיו, ב-1924 הודיע הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ' (גם ב-8 באוגוסט) כי יקבל על עצמו "אפוטרופוס" על כס המלכות של רוסיה. זמן קצר לאחר מכן, ב-13 בספטמבר, הוא הוציא את המניפסט שלו על נטילת כל הזכויות האימפריאליות ותואר הקיסר. ב-25 בספטמבר 1924, הנסיך הגדול אלכסנדר מיכאלוביץ' פרסם פנייה לרוסים לעמוד לצד הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ'. בתקופה זו הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ', שלא היו לו שאיפות פוליטיות לעצמו, תמך במקום זאת בטענתו של בן דודו הראשון, הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ'. הנסיך הגדול דמיטרי היה פעיל גם מבחינה פוליטית. יחד עם בן דודו, הנסיך דמיטרי אלכסנדרוביץ', הוא היה מעורב מאוד בארגוני הנוער המלוכניים שצמחו בשנים שבין המלחמות. עד 1923, הגדול שבהם היה "איחוד רוסיה הצעירה" שהטיף לאורתודוקסיה, לאומנות, מונרכיזם וקולקטיביזם איכרים.