stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרג גראפין
קריירה > קריירת סולו

גראפין הקליט אלבום סולו ב-1997, בשם American Lesion, ובו שירי פולק רכים עם אוריינטציה של פופ. רוב האלבום נכתב במהלך התפרקות נישואיו, והשירים משקפים זאת.
ב-2005 הקליט גראפין את אלבום הסולו השני שלו, Cold as the Clay, שירים חדשים ושירי עם אמריקאים מהמאה ה-18 וה-19. המפיק היה ברט גורביץ, חברת ההפקות הייתה ANTI – ותאריך ההפקה היה 10 ביולי 2006.
בספטמבר 2015 גראפין חשף שהוא עובד על אלבום הסולו השלישי שלו, בסגנון הפולק של Cold as the Clay. התקליט הזה, Millport, יצא לאור ב-10 במרץ 2017. גראפין כתב והפיק אותו עם גורביץ ומלווים אותו בנגינה חברים בלהקת Social Distortion.
באקדמיה

גראפין למד בתיכון אל קמינו ריאל, ולאחר מכן השיג תואר ראשון בביולוגיה, תואר ראשון בגאולוגיה ותואר שני בגאולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). הוא קיבל דוקטורט בזואולוגיה מאוניברסיטת קורנל. עבודת הדוקטורט הייתה בהנחיית ויליאם ב' פרוביין (Provine). עבודת הדוקטורט שלו אזלה בדפוס, ויצאה שוב בכותרת "אבולוציה ודת: הטלת ספק באמונותיהם של האבולוציונים הבולטים בעולם".
גראפין חזר ל-UCLA שם לימד קורסים במדעי הטבע. בריאיון ביוני 2008 הזכיר הבסיסט של בד רליג'ן ג'יי בנטלי שגראפין ילמד שם מינואר 2009 עד מרץ של אותה שנה. באפריל 2011 גראפין גילה שיחזור לקורנל בסתיו כדי ללמד 14 שבועות.
בשנת 2011 נקרא מין של ציפור שנכחדה מהקרטיקון התחתון על שמו של גראפין, Qiliania graffini, "על תרומתו לביולוגיה אבולוציונית, הפנייה שלו לציבור באמצעות מוזיקה והשראתו למדענים צעירים ברחבי העולם".
באקדמיה > סופר ומחנך

גראפין קיבל את פרס רושדי להומניזם תרבותי מטעם הכומר ההומניסטי של הרווארד בשנת 2008.
ב-2003 גראפין היה מעורב בדיון מתמשך במייל עם פרסטון ג'ונס, היסטוריון באוניברסיטה הנוצרית ג'ון בראון בארקנסו וחובב בד רליג'ן. הוויכוח הפילוסופי הבלתי פורמלי פורסם ב-2006 כספר שכותרתו "האם האמונה באלוהים טובה, רעה או לא רלוונטית? פרופסור ופאנק רוקר דנים במדע, דת, נטורליזם ונצרות".
בשנת 2009, גראפין הכריז שכתב עם הסופר האמריקאי סטיב אולסון ספר בשם Anarchy Evolution, שיצא ב-28 בספטמבר 2010. באותו יום הוציאה להקתו בד רליג'ן את אלבומה ה-15 The Dissent of Man, על משקל שם ספרו של דרווין, The Descent of Man, מוצא האדם). בספרו, גראפין כותב שהוא אתאיסט: "מעולם לא האמנתי באלוהים, מה שהופך אותי טכנית לאתאיסט". גראפין אינו דתי, אך מעדיף להזדהות כנטורליסט ולא כאתאיסט. "נטורליזם היא מערכת אמונות. הרבה מדענים מתעקשים על זה. כולנו צריכים להאמין שאנחנו יכולים למצוא את האמת. הראיות הן המדריך שלי. אני מסתמך על תצפית, ניסוי ואימות." הוא צילם והפיק פיילוט טלוויזיה בשם Punk Professor.
ב-2010, העיר כי הפרויקט הזה לא בראש סדר העדיפויות שלו.
ב-24 במרץ 2012, בד רליג'ן הופיעה בעצרת התבונה בוושינגטון, שם ביצע גראפין את המנון ארצות הברית.
ספר נוסף בשם "Population Wars" יצא לאור בספטמבר 2015. הוא נכתב מאז אפריל 2011 וגראפין טען שהוא דן באופן "קצת יותר באבולוציה". בריאיון בנובמבר 2015 עם העיתונאי ג'יי סי מאצ'ק (JC Maçek III) בעיתון PopMatters על ספר זה הצהיר גראפין: "עשיתי הרבה טעויות, אבל אי אפשר להתעכב על טעויות כי החיים הם הרפתקה. הם גילוי. אתה לומד מהטעויות שלך, אלא אם כן אתה סגור לחלוטין בפני הרעיון של שיפור חייך. אני מאמין שאתה יכול להמשיך ללמוד עד זקנה. אתה צריך להסתכל על טעויות העבר כעל חוויות למידה."
דיסקוגרפיה > בד רליג'ן

אלבומי אולפן
How Could Hell Be Any Worse? (1982)
Into the Unknown (1983)
Suffer (1988)
No Control (1989)
Against the Grain (1990)
Generator (1992)
Recipe for Hate (1993)
Stranger than Fiction (1994)
The Gray Race (1996)
No Substance (1998)
The New America (2000)
The Process of Belief (2002)
The Empire Strikes First (2004)
New Maps of Hell (2007)
The Dissent of Man (2010)
True North (2013)
Age of Unreason (2019)
דיסקוגרפיה > סולו

American Lesion (1997)
Cold as the Clay (2006)
Millport (2017)
לקריאה נוספת

A new locality of fossiliferous Harding Sandstone: evidence for freshwater Ordovician vertebrates, Journal of Vertebrate Paleontology, vol. 12, issue 1, pgs. 1–10. (1992)
Evolution, Monism, Atheism and the Naturalist World-View, Polypterus Press (2004)
Is Belief in God Good, Bad, or Irrelevant?, with Preston Jones (2006)
Evolution, Religion and Free Will, with William Provine, American Scientist, vol. 95, issue 4, p. 294 (2007)
Evolution and Religion: Questioning the Beliefs of the World's Eminent Evolutionists, Polypterus Press, Ithaca, N.Y. (2010)
Anarchy Evolution: Faith, Science, and Bad Religion in a World Without God, with Steve Olson (2010)
Population Wars: A New Perspective on Competition and Coexistence (2015)
גאורג קרשנשטיינר

| --- | --- |

גאורג קרשנשטיינר ב-1932
 לידה:  29 ביולי 1854 מינכן, ממלכת בוואריה 
 פטירה:  15 בינואר 1932 (בגיל 77) מינכן, גרמניה 
 מדינה:  ממלכת בוואריה, הרייך הגרמני 
 השכלה:  אוניברסיטת מינכן 
 מעסיק:  אוניברסיטת מינכן 
 תפקיד:  חבר הרייכסטאג של האימפריה הגרמנית 
 מפלגה:  מפלגת העם הפרוגרסיבית 
 בן או בת זוג:  סופי קרשנשטיינר (1886–1915)  מארי קרשנשטיינר (1917–?) 
 
דיוקן של גאורג קרשנשטיינר מאת לאו סמברגר (גר')
גֶאוֹרְג קֶרְשֶׁנְשְׁטַינֶר (בגרמנית: Georg Michael Anton Kerschensteiner‏; 29 ביולי 1854 – 15 בינואר 1932) היה מחנך גרמני, מורה בתיכון למתמטיקה ופיזיקה ומייסד בית הספר העמלני. בפרט, הוא תרם רעיונות חשובים לפיתוח בתי ספר יסודיים ובתי ספר מקצועיים בגרמניה.
קורות חיים > נעורים והשכלה

קרשנשטיינר נולד במינכן. הוריו של קרשנשטיינר היו בני הזוג הסוחרים העניים אנטון וקתרינה קרשנשטיינר. מגיל שש למד בבית הספר של הקהילה הקתולית הייליגיסט במינכן. הוא נעצר על גניבה כחלק מכנופיה כשהיה בן שמונה. ב-1866, בהיותו בן שתים-עשרה, למד במכינה ובסמינר המלכותי למורים, ובין 1871 ל-1873 עבד כעוזר בבתי ספר כפריים בפורסטינינג (אנ') ובלכהאוזן (גר'). בשנת 1874 עזב קרשנשטיינר את בית הספר לבקשתו ולקח שיעורים פרטיים, למד בשני הכיתות האחרונות של בית ספר תיכון והתפרנס משיעורי נגינה. מ-1877 עד 1880 הוא למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה הטכנית של מינכן, ומ-1880 עד 1883 באוניברסיטת מינכן עם דוקטורט סופי תחת פיליפ לודוויג פון זיידל (אנ'). נושא עבודת הגמר שלו היה: "על הקריטריונים לסינגולריות של עקומות רציונליות מסדר רביעי".
קורות חיים > עבודה כמורה

משנת 1883 היה קרשנשטיינר עוזר תיכון למתמטיקה ופיזיקה בבית הספר התיכון "מלנכתון" בנירנברג, משנת 1885 מורה למתמטיקה בבית הספר המסחרי בעיר, משנת 1890 מורה תיכון למתמטיקה ופיזיקה בגימנסיה גוסטב-אדולף בשוויינפורט, ומשנת 1893 בגימנסיה לודוויג (Ludwigsgymnasium) במינכן. בשנת 1895 הוא נבחר לחבר במועצה העירונית של בתי הספר במינכן. בתפקיד זה, כיו"ר חבר הנאמנים בשנת 1910, הוא הוביל את הקמת הקולג' המסחרי של מינכן. ב-1918 הוא התפטר מתפקידו כחבר העירונית של בתי הספר והתקבל כפרופסור שלא מהמניין במינכן.
קורות חיים > רפורמטור של בית הספר ותאורטיקן של החינוך

הבחירה למועצה העירונית של בתי הספר במינכן ב-1895 הפנתה את תשומת לבו לרפורמה בתוכנית הלימודים של בית הספר היסודי, למשל עם הוספת שנה שמינית ללימוד חובה. לאחר מכן, בשנת 1900, יסוד כיתות עבודה ובתי ספר לעבודה, מבשרי בתי הספר המקצועיים של ימינו. זמן קצר לאחר מכן צוידו בתי הספר לעבודה בסדנאות ובגן ירק. פדגוגיית העבודה ביססה את מעמדה כמונח לעקרון ההוראה המוכר כיום כלמידה פעילה.
בשנת 1901 הוא הציג את רעיונותיו הבסיסיים ב"החינוך האזרחי של הנוער הגרמני" (Die staatsbürgerliche Erziehung der deutschen Jugend), שזיכה אותו בפרס הראשון בתחרות באקדמיה של ארפורט: "מה הכי שימושי לחינוך אזרחי של הנערים שלנו מרגע שחרורם מבית הספר היסודי ועד שהם נכנסים לשירות צבאי?" בית ספר מקצועי חדש היה אמור להגן על צעירים מהזנחה מוסרית של שוטטות ברחובות ולעזור להאצלת המדינה כולה באמצעות הכשרה מקצועית ו"חינוך אזרחי" עם אזרחות פוליטית וחינוך לבריאות, כמו גם התעמלות וטיולים רגליים. הדרישה לחינוך פוליטי הייתה חדשה לכולם. המטרות החינוכיות השמרניות יותר היו עבודה קשה וצייתנות ללא תנאי. עבור קרשנשטיינר, "תעודת היסוד" הזו של בית הספר המתקדם לאימון (או מאוחר יותר בית הספר המקצועי) הייתה תרומה לפתרון השאלה החברתית (אנ'). במינכן הוא עיצב מחדש את מערכת הלימודים והיו לו חקיינים רבים מבית ומחוץ.
מאז 1918 לימד כפרופסור מחוץ למניין באוניברסיטת מינכן ובזקנתו זכה בהצטיינות ופרסים רבים מבית ומחוץ. בשנת 1920 הוא השתתף בוועידת החינוך של הרייך, והתנגד להוגו גאודיג (גר'), במיוחד במחלוקת על הכיוון הנכון של החינוך לעבודה. באותה שנה הוא הפך לפרופסור מן המניין במינכן ובשנת 1921 פרסם עבודה על הכשרת מורים, "נשמתו של המחנך" (Die Seele des Erziehers). לאחר מכן הגיעו "תורת החינוך" (Theorie der Bildung‏; 1926) ותורת ארגון הכיתה (Theorie der Unterrichtsorganisation‏; לאחר מותו, 1933).
קרשנשטיינר גם התבלט כדידקטיקן בהוראת האמנות ופרסם את "התפתחות כישרון הרישום" (Die Entwicklung der zeichnerischen Begabung) ב-1905 לאחר שניתח כשלוש מאות אלף ציורי ילדים.
קרשנשטיינר היה אחד המחנכים המוכרים הראשונים שהעמידו את חשיבות הדת בפרספקטיבה. "צריך להתייחס לזה יותר כאמצעי חינוך מאשר כיעד חינוכי". הוא שמר על מרחק מהכנסייה.
קורות חיים > קריירה פוליטית

מ-1912 עד 1918 היה קרשנשטיינר חבר ברייכסטאג מטעם מפלגת העם הפרוגרסיבית (Fortschrittliche Volkspartei, לימים המפלגה הדמוקרטית הגרמנית) ובמחוז הבחירה של הרייכסטאג של בוואריה עילית 1. במהלך מלחמת העולם הראשונה גילה עמדה לאומנית חזקה. הוא אוים במהלך מהפכת נובמבר במינכן ב-1918.
פדגוגיה מתוקנת ותאוריה חינוכית

עבור קרשנשטיינר – כמו עבור יוהאן היינריך פסטלוצי וג'ון דיואי – היה חיוני ללמד ילדים יותר רצון ויכולת במקום שפע של ידע, ולקדם את השקפתם ועצמאותם בילדות ובהתבגרות במקום פשוט להכפיף אותם להוראה פסיבית. "מהותם של בני האדם בזמן זה היא לעבוד, ליצור, לעבוד, להתנסות, לחוות, להתנסות, כדי ללמוד בלי הפסקה במדיום המציאות." (בתוך: "בית הספר של העתיד הוא בית ספר לעבודה" (Die Schule der Zukunft eine Arbeitsschule). עמ' 27 ו') ספונטניות ופעולה ידנית הם חלק מהעשייה החינוכית. בנוסף להכנסת שיעורי פיזיקה וכימיה ידידותיים לילדים, הקים קרשנשטיינר סדנאות עץ ומתכת, מטבחים בבתי הספר וגינות ירק. לדבריו, העבודה החינוכית חייבת להיות ידנית, מעשית ואינטלקטואלית בו זמנית.
כתומך בהערכה עצמית של ביצועי בית הספר, הוא הציע שכל תלמיד ישפוט את עצמו. מטרתו הייתה חינוך, אותו הבין במקביל לפיתוח אופי וחינוך לאזרחות; לדעתו ניתן להשיג זאת גם באמצעות הכשרה מקצועית.
כיבודים, מחוות והנצחות

בשנת 1918 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן וב-1928 מהאוניברסיטה הטכנית של דרזדן.
בשנת 1921 הפך קרשנשטיינר לחבר בהנהלת המוזיאון הגרמני. גישתו לעבודת גישור מכוונת מבקרים עם מודלים רבים (פונקציונליים) יכולה להיחשב פורצת דרך עבור חינוך מוזיאוני (אנ') מודרני. מתקן המחקר המקיים סמינרים וקורסי הכשרה מומחים במוזיאון הגרמני נקרא Kerschensteiner Kolleg (עמית קרשנשטיינר) לכבודו.
האגודה הגרמנית לפיזיקה (אנ') מעניקה מדי שנה את "פרס גאורג קרשנשטיינר" (Georg-Kerschensteiner-Preis) למורים מצטיינים לפיזיקה.
מאז 1995, מינכן מעניקה את מדליית קרשנשטיינר (Kerschensteiner-Medaille) לאישים שתרמו במיוחד לחינוך.
בשנת 1956 נקראת סימטת קרשנשטיינר (Kerschensteinergasse) בווינה על שמו.
רחובות בערים רבות כמו אשפנבורג, ברלין, ברמן, המבורג ועוד נושאים את שמו.
כמה בתי ספר, בעיקר מקצועיים, נקראים על שם קרשנשטיינר.
כתביו

Die staatsbürgerliche Erziehung der deutschen Jugend. 1901 (10. und mehrfach veränderte Auflagen bis 1931)
Grundfragen der Schulorganisation. 1907
Begriff der Arbeitsschule. 1912; Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 2002, ISBN 3-534-15195-X
Englische Übersetzung: The Idea of the Industrial School, 1913
Charakterbegriff und Charaktererziehung. 1912
Wesen und Wert des naturwissenschaftlichen Unterrichts. 1914
Die Volksschule. In: Handbuch der Politik, Berlin/Leipzig 1914
Das Grundaxiom des Bildungsprozesses und seine Folgerungen für die Schulorganisation. 1917; Dieck, Heinsberg 1999, ISBN 3-88852-406-7
Deutschlands Recht. Verlagsanstalt Carl Gerber, München 1919
Die Seele des Erziehers und das Problem der Lehrerbildung. 1921. (4. Auflage 1949. Digitalisat)
Autorität und Freiheit als Bildungsgrundsätze (= Entschiedene Schulreform Heft 28). Ernst Oldenburg Verlag, Leipzig 1924
Theorie der Bildung. 1926
Pädagogik der Gegenwart in Selbstdarstellung, 1. 1926
Texte zum pädagogischen Begriff der Arbeit und zur Arbeitsschule. Schöningh, Paderborn 1982, ISBN 3-506-78327-0
כתביו > תרגומים לעברית

גיאורג קֶרשנשטַינר, מהות בית הספר העמלני: עם חמישה לוחות וששה ציורים בגוף הספר; תרגמו מגרמנית: א[ריה] אילן וי[הודה] דבוסיס [=דביר], ירושלים: הסתדרות המורים העברים בא"י ('ספרית הד החנוך'), תרפ"ט.
גיאורג קֶרשנשטַינר, מושג וחינוך באופי, תרגמו מגרמנית: א[ריה] אילן וי[הודה] דבוסיס [=דביר], כרך 8 מתוך אוצר המורה, הוצאת הסתדרות המורים העברים בארץ-ישראל, 1929
גיאורג קרשנשטיינר, נפש המחנך ובעיית הכשרת המורים; תרגם יהושע עמיר; בעריכת יוסף ולק; עורך כללי ברוך שראל, ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ושל משרד החינוך והתרבות, תשכ"ה.
לקריאה נוספת

Gabriele Fernau-Kerschensteiner: Georg Kerschensteiner oder Die Revolution der Bildung. Steinebach, München und Düsseldorf 1954.
Philipp Gonon: Kerschensteiner and Education. In: T. Husen, T. N. Postlethwaite (Hrsg.): The international Encyclopedia of Education. 2. Auflage, Pergamon, Oxford 1994, Band 6, S. 3133–3138.
Johannes Jung: Georg Kerschensteiner (1854–1932) und die Arbeitsschulbewegung. In: Astrid Kaiser, Detlef Pech (Hrsg.): Geschichte und historische Konzeptionen des Sachunterrichts. Schneider-Verlag Hohengehren, Baltmannsweiler 2004, ISBN 3-89676-860-3, S. 102–105.
Marie Kerschensteiner: Georg Kerschensteiner. Der Lebensweg eines Schulreformers. Oldenbourg, München/Berlin 1939; 3. erweiterte Auflage ebd. 1954.
Michael Knoll: Dewey versus Kerschensteiner. Der Streit um die Einführung der Fortbildungsschule in den USA, 1910–1917. In: Pädagogische Rundschau. Band 47, 1993, S. 131–145.
Michael Knoll: „Two Roads to Culture“. John Dewey und Georg Kerschensteiner im Streit um die Berufs- und Allgemeinbildung. In: Franz-Michael Konrad, Michael Knoll (Hrsg.): John Dewey als Pädagoge. Erziehung – Schule – Unterricht. Klinkhardt, Bad Heilbrunn 2018, S. 271–291.
Susanne May, Elisabeth Tworek, Willibald Karl (Hrsg.): München machte Schule. Georg Kerschensteiner. Symposium zum 150. Geburtstag des Münchner Reformpädagogen. Dokumentation der Münchner Volkshochschule. Allitera-Verlag, München 2005, ISBN 3-86520-097-4 (Leseprobe als PDF).
Christine Mayer: „… und daß die staatsbürgerliche Erziehung des Mädchens mit der Erziehung zum Weibe zusammenfällt“ – Kerschensteiners Konzept einer Mädchenerziehung. In: Zeitschrift für Pädagogik. Band 38, 1992, Nr. 5, S. 771–791, urn:nbn:de:0111-pedocs-139782.
Ingo Nickel: Von Kerschensteiner bis zur Lernwerkstatt. Theorie und Praxis einer ganzheitlichen Berufsorientierung. Mit Modellbeispielen. Schneider-Verlag Hohengehren, Baltmannsweiler 2005, ISBN 3-89676-981-2.
Gerhard Wehle: Praxis und Theorie im Lebenswerk Georg Kerschensteiners. Beltz, Weinheim 1956, 2/1964.
Gerhard Wehle: Bibliographie Georg Kerschensteiner. Im Druck erschienene Schriften, Reden und nachgelassene Manuskripte. Westdeutscher Verlag, Opladen 1987, ISBN 3-531-03213-5.
Theodor Wilhelm: Die Pädagogik Kerschensteiners. Vermächtnis und Verhängnis. Metzler, Stuttgart 1957.
Jörg Willer: Georg Kerschensteiner und die Lernzieldiskussion der Gegenwart. In: Reinhard Dithmar, Jörg Willer (Hrsg.): Schule zwischen Kaiserreich und Faschismus. Darmstadt 1981, S. 197 ff.
פסל של גאורג קרשנשטיינר מאת רודולף בלינג, 1932
המכון למחקר חברתי שימושי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מכון מחקר
 תקופת הפעילות:  1949–1996 (כ־47 שנים) 
 בעלי תפקידים
 מנהל:  לואי גוטמן 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 
המכון למחקר חברתי שימושי הוא מכון מחקר בנושאי חברה וסוציולוגיה שהתקיים בישראל בשנים 1949-1996.
היסטוריה

המכון למחקר חברתי שימושי הוקם בשנת 1947 ומחקרו הראשון אמור היה להיות בירור אחוזי ההאזנה לקול ישראל המחתרתי של ההגנה. המחקר לא יצא אל הפועל בגלל עוצר שהטילו שלטונות המנדט. לקראת סוף 1949 הוחלט על הקמה רשמית של המכון על ידי ממשלת ישראל, ובעקבות זאת משרדיו הועברו לירושלים. מנהלו המדעי היה לואי גוטמן. מנהלו התפעולי היה ד"ר אוריאל פואה. עד שנת 1955 ניזון המכון מתקציב משרד הביטחון ומשרד ראש הממשלה. בשנת 1955 עבר המכון להתנהל באופן עצמאי וניזון ממענקי מחקר בעולם ותשלום עבור הסקרים שביצע. בשנות ה-50 עבדו במכון, בין השאר, משה זנבר ויהודית שובל ובהמשך, הצטרפו למכון אהרון אנטונובסקי, יצחק שלזינגר ושמואל שי. בשני העשורים הראשונים לקיומו ערך המכון מחקרים חד פעמיים במגוון של נושאים על פי הזמנת משרדי הממשלה וגופים אחרים. משנת 1968 הוחל במכון לנהל סקרים חברתיים תקופתיים שוטפים.
לאחר מותו של גוטמן, בשנת 1987, הועמד בראש המכון, ששמו שונה ל"מכון גוטמן למחקר חברתי שימושי", אליהוא כ"ץ, והוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1996.
מ-1998 פעל המכון בשמו החדש, "מרכז גוטמן לסקרים" במסגרת המכון הישראלי לדמוקרטיה. בשנת 2003 הועלו הסקרים של המכון לאתר אינטרנט של המכון הישראלי לדמוקרטיה. בשנת 2021 שינה מרכז גוטמן את שמו ל"מרכז ויטרבי לחקר דעת קהל ומדיניות".
לקריאה נוספת

גבי וימן, הסיפור החלוצי של חקר דעת הקהל בישראל - המכון למחקר חברתי שימושי 1997-1947, הוצאת צבעונים, 2015.
הערות שוליים

↑  הוקם מכון למחקר חברתי שימושי, על המשמר, 22 בדצמבר 1949
↑  הקמת המכון למחקר חברתי שימושי, הצופה, 22 בדצמבר 1949
↑  מי ומי, על המשמר, 25 באוגוסט 1952
↑  מה דעתך על, מעריב, 13 במאי 1964; המשך
↑  המכון למחקר חברתי שימושי עובר לעריכת סקרים שוטפים, דבר, 25 בינואר 1968
↑  חנה אדוני, ענת פירסט, מחקר התקשורת והוראתה, הוצאת מאגנס, 2006, עמוד 38
↑  דנה בלאנדר, דעת הקהל בשנים הראשונות לאחר קום המדינה, באתר "המכון הישראלי לדמוקרטיה", 2 ביולי 2008
↑  אתר חדש מציג סקרי דעת קהל בישראל, באתר וואלה, 24 בדצמבר 2003
↑  יוחנן פלסנר, פרופ' תמר הרמן, השקת מרכז ויטרבי לחקר דעת קהל ומדיניות, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 4 בינואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265233105171
המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב

| --- | --- |

המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב
 מכון מחקר
 תקופת הפעילות:  2004–הווה (כ־20 שנה)
 בעלי תפקידים
 מנכ"ל:  ד"ר אסנת און (2020)
 צוות:  24 חוקרים (2020)
 מיקום
 מיקום:  באר שבע, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°15′41″N 34°48′18″E﻿ / ﻿31.261400313521°N 34.804970382479°E﻿ / 31.261400313521; 34.804970382479
 nibn.co.il
  (למפת באר שבע מוגדלת) המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב(למפת באר שבע רגילה) המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב(למפת צפון הנגב רגילה) המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב(למפת צפון הנגב מוגדלת) המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב
 
המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב (שם רשמי: המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב בע"מ, באנגלית: The National Institute for Biotechnology in the Negev Ltd. (NIBN)) הוא מכון מחקר הממוקם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שהוקם בחסות אוניברסיטת בן-גוריון.
המכון מתמקד במספר תחומים עיקריים: סרטן, מחלות זיהומיות, מחלות אוטואימוניות, ביוטכנולוגיה של החקלאות, מחלות גנטיות, מחלות מטבוליות ומחלות ניווניות של המוח (נוירודגנרציה).
המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב

המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בבאר-שבע, שילוב בין מכון מחקר לחברה בע"מ מבקש לגשר בין המחקר שנעשה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב לתעשיית הביוטק ולהרחיב את אפשרויות התעסוקה בתחום בדרום. המכון הלאומי לביוטכנולוגיה הוא הפתרון של אוניברסיטת בן-גוריון לקידום פרויקטים בתחום מדעי החיים לקראת השלמת הוכחת היתכנות ויצירת עניין בקרב התעשייה.
חוקר המצטרף כחבר מכון מעתיק את מעבדתו, על כל צוותה, לבניין המכון, ושם עומדות לרשותו מעבדות חדישות, ציוד מתקדם, מימון המחקר, הכוונה וליווי הפרויקט מהנהלת המכון וצוותה. צוות המכון, מורכב מאנשים עם רקע מתעשיית הפארמה, המכיר היטב הן את האקדמיה והן את התעשייה, מגובה גם בתמיכה משפטית, ניהול כספים ותמיכה בנושא הקניין הרוחני.
חזון מקימי המכון הוא שרווחיו יושקעו חזרה במכון ובקידום מחקרים, וזאת אף על פי שאופן רשמי מדובר בחברה בע"מ. החוקר מתוגמל על פי נוהלי האוניברסיטה בנושא המסחור. רווחי המכון מושקעים חזרה בקידום המחקרים. המכון מעניק רישיון לפיתוח טכנולוגי לחברת פארמה גדולה שמצרפת המחקר לקו המוצרים שלה או למשקיע אשר מקים חברה ייעודית לפיתוח הטכנולוגיה, תמורת מניות בחברה ותמלוגים מפיתוח.
תכנון והקמה

ראש הממשלה האחד עשר אריאל שרון הצהיר על הקמת המכון כבר במאי 2001, שנים קודם לכן רתם נשיא האוניברסיטה, פרופ' אבישי ברוורמן, את הבנקאי דה-פיצ'וטו לרעיון הקמת המכון. תקציבים הועברו למכון, אך הפרויקט לא התקדם בקצב שתוכנן.
ב-20 בנובמבר 2005 חתמו שר האוצר של מדינת ישראל, אהוד אולמרט, דה פיצ'וטו, ונשיא אוניברסיטת בן-גוריון, פרופ' אבישי ברוורמן, על התחייבות משותפת "לתמוך ולקדם עוד יותר" את המכון.
בשנת 2007 אישרה ממשלת ישראל בפני דה פיצ'וטו כי מדינת ישראל הקצתה 30 מיליון דולר להקמת המכון במסגרת אוניברסיטת בן-גוריון. לפיכך, במסגרת ההסכם המשולש, הקצו אוניברסיטת בן-גוריון ודה פיצ'וטו 30 מיליון דולר נוספים, בהשקעה כוללת של 90 מיליון דולר
ב- 26 במאי 2009 נחתם על ידי דה פיצ'וטו הסכם המאשר את מערכת היחסים המשולשת שהוכרז בעבר. בנימין בן אליעזר, שר התעשייה, המסחר והעבודה, פרופ' רבקה כרמי, נשיאת המכון, ופרופ' ברוורמן, השר לענייני מיעוטים (כעד).
ב-11 בנובמבר 2009 הוקם "המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב בע"מ" כחברה פרטית, באמצעות ההסכם התלת-צדדי בין ממשלת ישראל, דה פיצ'וטו, לבין אוניברסיטת בן-גוריון. בבעלות האוניברסיטה 56% ממניות המכון, כשיתר ה-44% מוחזקים בידי בני משפחתו של דה פיצ'וטו.
מאז הקמתו כחברה פרטית בשנת 2009, הפך ה-המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב בע"מ" למכון מחקר מוביל בנגב ובישראל כולה, עם תיק מחקר יישומי מגוון וחדשני, משאבים חדישים, כולל מעבדות וציוד מיוחד, עם למעלה מ-900 פרסומים מדעיים. 6 מיליון דולר הושקעו ברכישת מיקרוסקופ אלקטרוני ייחודי.
פרופ' ורדה שושן-ברמץ מופקדת הקתדרה לביואנרגטיקה ע"ש היימן קרייטמן, לקחה חלק פעיל בהקמת המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב, בו שמשה בין השנים 2004–2006 כמשנה למנהל המכון. שושן-ברמץ ליוותה את הקמת המכון במשך 4 שנים משלב התכנון ועד שלב ההקמה. שושן-ברמץ פיקחה על התפתחותם של אנשי המדע והתשתית של המכון לאורך כל שלב היצירה של המכון ובעשור שלאחר מכן.
בין השנים 2006–2015 ניהלה את המכון הלאומי לביוטכנולוגיה.
מבנה "המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב" תוכנן על ידי האדריכלים ברכה ומיכאל חיוטין בשנת 2015
.
הערות שוליים

↑  "המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב" checkid.co.il/company
↑  גלי וינרב, ‏תשובה דרומית לעמק המוות: המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בב"ש, באתר גלובס, 10 במאי 2019
↑  אדגר דה פיצ'וטו, פילנתרופ ציוני שחי בשווייץ (2016-1929), הקים וניהל משנת 1969 את בנק "Union Bancaire Privée" (אנ') שהיה בבעלות משפחתו
↑  ערן גבאי, הממשלה תשקיע 30 מיליון דולר במכון לביוטכנולוגיה באוניברסיטת בן גוריון בנגב, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2005
↑  פרויקט חייה ורדה שושן-ברמץ - אבג עיתון אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, גיליון 101, מאי 2016, עמודים 13-12
↑  מינויים חדשים בבן-גוריון ליאור ליוואק, 23 באוקטובר 2006
↑  סקירה על בניין מעבדות ביוטכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון, באתר 'חלון אחורי', 18 ביוני 2015, מיכאל יעקובסון
↑  מיכאל יעקובסון, פרס מפעל חיים יוענק לאדריכלים דן איתן, ברכה ומיכאל חיוטין, באתר Xnet‏, 4 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369971105171
פרנץ, דוכס בוואריה

פרנץ בונוונטורה אדלברט מריה, דוכס בוואריה (שמו ותאריו המלאים בגרמנית:  Franz Bonaventura Adalbert Maria Herzog von Bayern, נולד ב-14 ביולי 1933), הוא ראש בית ויטלסבאך משנת 1996.
ביוגרפיה

פרנץ נולד ב-14 ביולי 1933 במינכן, לאלברכט, דוכס בוואריה, בנו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, ולמריה דרשקוביץ', רוזנת טראקושצ'ן, בתם של דיוניס מריה דרשקוביץ', רוזן טראקושצ'ן ויוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו.
לאחר עליית היטלר לשלטון, סירב אביו להצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1940 עברו בני המשפחה לאחוזתם בסרוואר, מחוז ואש בהונגריה. לאחר כיבוש הונגריה באוקטובר 1944, נעצרו בני המשפחה בזקסנהאוזן, ובאפריל 1945 הועברו למחנה הריכוז דכאו, משם שוחררו על ידי צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה למד פרנץ במנזר הבדיקטיני של אטאל, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת ציריך. פרנץ פיתח תשוקה לאיסוף פריטים של אמנות מודרנית, וכיום רבים מהפריטים של האוסף הפרטי שלו מושאלים למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בשנת 1996 מת אביו אלברכט, דוכס בוואריה, ופרנץ הפך לראש בית ויטלסבאך. כמו כן הפך פרנץ לטוען לכתר הבריטי, אך כמו שאר המונרכים היעקוביטים מאז מותו של הנרי בנדיקט סטיוארט, לא ניסה לפעול כדי להשיגו.
פרנץ אשר דובר גרמנית, הונגרית, אנגלית וצרפתית, מתגורר בארמון נימפנבורג שהיה ארמון הקיץ של מלכי בוואריה, ומחזיק ברשותו גם את טירת ברג על יד שטרנברג בבוואריה. כמו כן לפעמים הוא מתגורר בארמון הוהנשוואנגאו בברכטסגאדן, אשר שייך לבית ויטלסבאך.
בשנת 2013 נערכה לפרנץ מסיבת יום הולדת גדולה בארמון שלייסהיים לרגל הגיעו לגיל 80, בהשתתפות 2,500 מוזמנים, ואף ראש ממשלת בוואריה הורסט זהופר השתתף בה.
מכיוון שלפרנץ אין ילדים, צפוי לרשת אותו לאחר מותו אחיו הנסיך מקס, דוכס בבוואריה, ולאחר מותו של מקס יירש אותו דודנם לואיטפולד, נסיך בוואריה, מכיוון שלמקס אין בנים אלא רק בנות. אך את הטענה לכתר אנגליה תירש בתו סופיה, דוכסית בבוואריה.
פוקאס, קיסר האימפריה הביזנטית

פלביוס פוקאס אוגוסטוס  (ביוונית: Φωκάς; בלטינית: Flavius Phocas Augustus ) 547 – 5 באוקטובר 610) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 602–610. פוקאס היה איש צבא ועלה לשלטון לאחר שהנהיג הפיכה צבאית במסגרתה נרצח קודמו, מאוריקיוס, הייתה זו עליה אלימה ראשונה לשלטון מאז ימי קונסטנטינוס. הוא-עצמו נרצח על ידי יורשו, הרקליוס. במשך רוב שנות שלטונו התמודד עם פריצת גבולות האימפריה על ידי האווארים והסלאבים בבלקן והפרסים במזרח ועם התקוממויות ומלחמות אזרחים בסוריה, ארץ ישראל ומצרים. בשנת 607 חתם על צו השולל את קיומה של היהדות כ"דת נסבלת" באימפריה וכפה אף הטבלה באונס של יהודים, דבר שהיווה זרז למרד יהודי באנטיוכיה ולמרד היהודים נגד הרקליוס. פוקאס היה הראשון מבין הקיסרים הנוצרים שגידל זקן, דבר שאפיין מאז ואילך את קיסרי ביזנטיון.