stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדריך הטרמפיסט לגלקסיה (סדרת ספרים)
הדמויות > דמויות משניות

שני עכברים מדברים בכוסות מרטיני – ישויות היפר-אינטליגנטיות ופאן-ממדיות.
סלארטיברטפאסט – ארכיטקט, מעצב עולמות.
ראשתן גדול-ראש ועציץ נקמני – קשרם לעלילה רחב מהנדמה במבט ראשון.
דג בבל – דג שנעיצתו באוזן מאפשרת שמיעה חופשית של כל שפה, ללא קשיי תרגום, פרט לשפות פרימיטיביות במיוחד.
ליבת הזהב (במקור האנגלי "לב הזהב") – חללית המונעת על ידי "מחולל אי סבירות", השואב את כוחו מפרסת זהב, ומאפשר ביצועים בלתי סבירים בעליל – להימצא בכל נקודה בחלל ובכל זמן, בו בזמן. לחללית זו יש מחשב מרכזי העונה (יותר מדי) לשם אדי, ונודע בעליצותו הבלתי נדלית עד להכעיס, ויכולתו לשיר לנוסעים שירי עידוד במצבים אובדניים.
אקראית – בתם של טריליאן וארתור מתרומת זרע, טריליאן בחרה לגדל את אקראית לבדה במשך כ-20 שנה, לאחר מכן באה אל ארתור כדי שישמור על אקראית בזמן שיש לטריליאן לחץ בעבודה כמגישת חדשות. טריליאן ידעה שארתור הוא האב מכיוון שהוא ההומו ספיינס היחידי ביקום חוץ ממנה לאחר שכדור הארץ הוחרב על ידי הווגונים כדי לפנות מקום לדרך על-חללית.
תסכיתי הרדיו

סדרת מדריך הטרמפיסט לגלקסיה החלה בבריטניה כסדרת תסכיתי רדיו אשר שודרו ברשת ה-BBC החל מה-8 במרץ 1978. תסכיתי הרדיו סיקרו עלילה שלאחר מכן נכנסה בעיקר לשני הספרים הראשונים בסדרה, אם כי בגרסה מעט שונה בפרטיה. הקריין והמספר המדבר היה פיטר ג'ונס, סיימון ג'ונס – ארתור דנט, ג'פרי מק'גיוון – פורד פרפקט, סוזן שרידן – טריליאן. מנגינת הנושא נלקחה מהקטע האינסטרומנטלי "Journey of the Sorcerer" של להקת האיגלס.
כמקור הסדרה, תסכיתי הרדיו זוכים לפופולריות רבה מאוד עד היום, אף יותר מסדרת הספרים, בקרב מעריציה המושבעים של הסדרה. אלו המעדיפים דווקא את התסכיתים מוצאים בהם לכידות (שלטענתם הולכת ונעלמת מהספר לקראת שני כרכיו האחרונים) ועלילה מתוחכמת ועדינה יותר. לדעתם, דווקא מהתסכיתים, ופחות מהספרים, אנו מבינים הרבה יותר את התשובה הצינית והאלטרנטיבית של אדמס למשמעות האמיתית של החיים, היקום וכל השאר.
מהדורה עברית מוקלטת של תסכית הרדיו יצאה לאור על ידי הוצאת ספרים מדברים בשנת 1997. התסכית הוא בעיבודה ותרגומה של אסנת אדר ובקולו של אברי גלעד.
בשנים 2004–2005 שידר ה-BBC תסכיתי רדיו חדשים המבוססים על שלושת הספרים האחרונים של הסדרה. התסכיתים עובדו על ידי דירק מגס (Dirk Maggs) וזכו לברכתו של אדמס עצמו עוד לפני שנפטר, ואף להשתתפותו בתור אגרג'אג – אחת מדמויות המשנה בסדרה. כמעט כל השחקנים של התסכית המקורי שיחקו את דמויותיהם גם בתסכית החדש, למעט פיטר ג'ונס (המספר) שנפטר בשנת 2000.
הספרים

החל מ-1979 החל אדמס להוציא לאור ספרים המבוססים על תסכיתי הרדיו. שלושת הספרים המאוחרים נכתבו כחומר מקורי בהמשך הסדרה. הסדרה כונתה על ידי המחבר "טרילוגיה בארבעה חלקים" (השגיאה במקור). לאחר זמן נוסף גם הספר החמישי, והסדרה כונתה מאז "טרילוגיה בחמישה חלקים" (במקום פנטלוגיה). על כריכת הספר השישי מופיע הכיתוב "חלק 6 מתוך 3" (במקום הקסלוגיה).
בסדרת הספרים של "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" נכללים הספרים:
מדריך הטרמפיסט לגלקסיה (1979)
המסעדה שבסוף היקום (1980)
החיים, היקום וכל השאר (1982) – התבסס על תסריט לסדרת הטלוויזיה דוקטור הו, שלא צולם.
היו שלום ותודה על הדגים (1984)
לא מזיק ברובו (1992)
ועוד משהו... (2009) (נכתב על ידי אואן קולפר באישור אלמנתו של אדמס)
ב-1986 יצא סיפור קצר נוסף בסדרה, בשם 'Young Zaphod Plays It Safe' (בתרגום לעברית: זייפוד הצעיר הולך על בטוח). הסיפור נכלל בספר "The Utterly Utterly Merry Comic Relief Christmas Book"‏ ובגרסת הספר המלאה המכילה את כל חמשת הספרים שכתב אדמס, יחד עם סיפור זה. ניתן למצוא את הסיפור בתרגום לעברית כחלק מאסופת כתביו של אדמס בספר, "סלמון הספק", שיצא אחרי מותו של אדמס ובמהדורה המחודשת של היו שלום ותודה על הדגים.
ב-1997 יצא לאור הספר ספינת החלל טיטניק המבוסס על משחק מחשב באותו השם. את הספר כתב טרי ג'ונס (לשעבר מחבורת מונטי פייתון). הספר (כמו גם משחק המחשב) מתבססים על קטע קצר בספר השלישי שבו מתוארת היעלמותה של ספינת החלל טיטניק מיד עם תחילת מסעה הראשון בגלל אי הבנה לגבי אופן פעולתו של מנגנון ההינע האי-הסתברותי המתואר בספר. הספר אינו קשור באופן ישיר לסדרה הקאנונית.
סדרת הטלוויזיה

בעקבות ההצלחה ברדיו, הפיק ה-BBC סדרת טלוויזיה קצרה בת שישה פרקים בשנת 1981. סדרת הטלוויזיה לא חפפה את עלילת תסכיתי הרדיו ונעשו בה ניסיונות ליצור אפקטים מיוחדים. האפקטים שאז נחשבו למתקדמים במיוחד (למעט ראשו השני של זאפוד ביבלברוקס שנתלה מראשו באופן לא משכנע) נחשבים כיום לירודים ביותר. ויכוח ניטש בין מעריצי "מדריך הטרמפיסט" האם הייתה סדרת הטלוויזיה הברקה או שמא מדיום זה היה דווקא המוצלח פחות לעומת תסכיתי הרדיו, הספרים וסרט הקולנוע.
ביולי 2019, Hulu הכריזה על הפקת סדרת טלוויזיה בשיתוף פעולה עם קרלטון קיוז וג'ייסון פוקס כתסריטאי, בהפקת ABC Signature וחברת Genre Arts. הסדרה מיועדת לעלות לשידור בשנת 2021, כשההפקה תצא לדרך בקיץ 2020. הסדרה הוזמנה לשתי עונות. בעקבות מגפת הקורונה ההפקה נדחתה וזו החלה לבסוף במאי 2021.
הסרט

הסרט, שהוקרן ברחבי העולם בשנת 2005, יצא לפועל לאחר תכנונים רבים שהחלו עוד מאז שנת 1982. למרות שאדמס נפטר בשנת 2001, הוא הספיק לכתוב את רוב התסריט עבור הסרט. כמו בשאר המעברים למדיומים, גם כאן העלילה השתנתה רבות, ואף נוספו דמויות חדשות. רבות דובר על הליהוק של השחקן השחור מוס דף לתפקיד פורד, ורבים מתנגדים לכך, בטענה כי הליהוק הזה הוא תוצאה של העדפה מתקנת.
את תפקיד ארתור דנט שיחק מרטין פרימן, זאפוד ביבלברוקס גולם על ידי סם רוקוול וטריליאן על ידי זואי דשנל. שחקני קולנוע מוכרים שיחקו תפקידים נוספים בסרט: אלן ריקמן דיבב את הרובוט מרווין, ביל ניי גילם את יוצר הכוכבים סלארטיבארטפאסט, הלן מירן דיבבה את המחשב "הרהור עמוק" והומה קאבולה (דמות חדשה שנוצרה במיוחד עבור הסרט) גולם על ידי ג'ון מלקוביץ'.
התופעה והשפעתה

תוך כמה שנים מתחילת שידורי תסכיתי הרדיו של הסדרה, הפך "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" לתופעה בינלאומית. תסכיתי הרדיו המקוריים שודרו גם מחוץ לאנגליה ובחלקם תורגמו למספר שפות ושודרו במדינות שאינן דוברות אנגלית. גם סדרת הטלוויזיה שודרה במספר מדינות וברחבי העולם נמכרו ונמכרים עד היום גרסאות מוקלטות של התסכיתים וסדרת הטלוויזיה. ספריו של דאגלס אדמס תורגמו אף הם ליותר מ-30 שפות.
ברחבי העולם ובעיקר באנגליה, קיימים מועדוני מעריצים רבים של הסדרה. גדולתו של אדמס ביצירת מדריך הטרמפיסט היא בהצלחתו להטביע בתרבות מספר ביטויים חדשים וכן לתת משמעות חדשה למושגים יום-יומיים שונים. מגבת, שעל פי המדריך היא החפץ השימושי ביותר ביקום ואף מוזכרת בו פעמים רבות, הפכה מקור למחוות רבות שנעשו למדריך הטרמפיסט וקיבלה משמעות חדשה ומשעשעת בקרב המעריצים. לציון מותו של אדמס נחגג לזכרו יום המגבת ברחבי העולם, ב-25 במאי. המספר 42, שהוא על פי הספר התשובה לחיים, היקום וכל השאר, זכה אף להתייחסות מיוחדת בעקבות הספר. בנוסף לאלו אומצו ביטויים רבים ומושגים בדיוניים רבים המבוססים על הסדרה. מערכת Trillian נקראה על שם אחת הדמויות בסדרה.
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: מדריך הטרמפיסט לגלקסיה
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
יום המגבת
התשובה לחיים, היקום וכל השאר
נסיעה בטרמפים
היגיון אבסורדי
הומור בריטי
הערות שוליים

↑  שיר בשם זה אף נכתב על מרווין על ידי להקת רדיוהד
↑  http://www.guardian.co.uk/books/2008/sep/17/douglasadams/
↑  הוצאת Fontana Paperbacks
↑  "The Ultimate Hitchhiker's Guide to the Galaxy" בהוצאת Del Rey
↑  Andreeva, Nellie (24 ביולי 2019). "'The Hitchhiker's Guide to the Galaxy' TV Series In Works At Hulu From Carlton Cuse & Jason Fuchs". Deadline Hollywood. נבדק ב-24 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kaya, Emre (6 בינואר 2020). "EXCLUSIVE: HULU'S 'HITCHHIKER'S GUIDE TO THE GALAXY' SERIES PREMIERES 2021; 'IMITATION GAME'S MORTEN TYLDUM SET TO DIRECT". Geeks World Wide. {{cite web}}:  (עזרה)
| מדריך הטרמפיסט לגלקסיה - מאת דאגלס אדמס |
| --- | --- | --- |
| סדרת הספרים המקורית | מדריך הטרמפיסט לגלקסיה • המסעדה שבסוף היקום • החיים, היקום וכל השאר • היו שלום ותודה על הדגים • לא מזיק ברובו |  |
| סיפורים אחרים | זאפוד הצעיר הולך על בטוח • ועוד משהו... • ספינת החלל טיטניק |  |
| מדיות נוספות | סרט • סדרת תסכיתי רדיו • סדרת טלוויזיה • משחק מחשב • ספינת החלל טיטניק |  |
| דמויות | ארתור דנט • פורד פרפקט • זאפוד ביבלברוקס • טריליאן • מרווין האנדרואיד הפרנואיד • אקראית • ווגונים • דג בבל |  |
| שונות | 42 - התשובה לחיים, היקום וכל השאר• יום המגבת |  |
לקטגוריה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13173759h (data)  LCCN: no2010139811  VIAF: 182157875   WorldCat (עם VIAF): 182157875 
לוגו הסרט
מאיר סטולביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1870 ח' בכסלו תר"ל איישישוק, ליטא 
 פטירה:  1949 (בגיל 79 בערך) ל' בשבט תש"ט ירושלים 
 תקופת הפעילות:  ?–1949 
 
הרב מאיר סטולביץ (בכתיב יידי: סטאלעוויץ; ח' בכסלו תר"ל, 1870 – ל' בשבט תש"ט, 1 במרץ 1949) היה רבה האחרון של חסלביץ שבבלארוס, ולאחר עלותו לארץ ישראל כיהן כרבה של שכונת זיכרון משה בירושלים.
תולדותיו

נולד באיישישוק לר' אברהם סטולביץ. למד בווילנה ולאחר נישואיו היה תלמיד הרב אלכסנדר משה לפידות בעיר ראסיין, אצלו למד תשע שנים. נישא לרחל לאה בת שמואל ויינר מראסיין (נפטרה בערך בשנת תרע"ב) ולהם בן אחד. בתחילת דרכו ברבנות כיהן כרבה של גירטיגלה, בתפקיד זה החזיק כ-15 שנה. באותן שנים חיבר את החלק הראשון של ספרו "מבית מאיר". בהמשך נתמנה לרב בקפצווא שבפלך סובאלק, אולם כעבור כחצי שנה, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא ברח מעירו, נדד באוקראינה וכיהן בה ברבנות. לאחר מלחמת העולם מונה לרב בעיר שביז שבמחוז ויטבסק. לאחר כשש שנים החל לשמש ברבנות העיר חסלביץ והיה רבה האחרון של העיר.
בקיץ שנת תרפ"ט נישא בשנית לחיה גיטל, בתו של הרב יצחק יוספזון מהעיר איווה שבפלך וילנה. השלטונות הרוסים הערימו קשיים וצרות על מורי הוראה בארצו והחל משנת תר"ץ פתח במאמצים לעלות ארצה. בשנת תרצ"ב (1932) עלה לארץ ישראל עם אשתו בסיועו של הראי"ה קוק, והיה לידידו של האחרון. בשנת תרצ"ד התמנה לרבה של שכונת זיכרון משה בירושלים, וכעבור מספר שנים נתמנה ליו"ר אגודת הרבנים ומורי הוראה בעיר. כן מסר שיעורים בישיבת עץ חיים והיה מחברי המועצה הדתית בעיר. היה מראשי "התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות". בשנת תרצ"ח הוציא לאור בירושלים את החלק השני של ספרו "מבית מאיר".
חיבר את סדרת ספרי השו"ת "מבית מאיר" הכוללת שלושה כרכים.
נפטר ביום ל' בשבט תש"ט, 1 במרץ 1949.
לקריאה נוספת

אגרות לראי"ה, ירושלים תש"ן, סי' רנט, עמ' שעה-שעז - באיגרת מפרט הרב סטולביץ קורות חייו, תוך בקשה מהראי"ה קוק לסייע לו לעלות ארצה
הערות שוליים

↑  הרב י. ז. דיסקין, 'קהילת חאסלאוויץ' ורבניה', בתוך: העבר - רבעון לדברי ימי היהודים והיהדות ברוסיה, כרך ט, תל אביב אלול תשכ"ט, עמ' 148.
↑  ראו: הרב מאיר יוסף כץ, שאר יוסף, כרך ה, תל אביב תשי"ח, עמ' ח
↑  רב גדול בעיר, דואר היום, 1 בספטמבר 1932, עמ' 4
↑  ראו: הרב משה צבי נריה, מועדי הראי"ה, תל אביב תש"מ, עמ' תקפח.
↑  שערי ציון [יד, ז-ט], ניסן-סיון תרצ"ד, עמ' מב-מג.
↑  רמה פינקל, האבא מסלבודקה, ירושלים חש"ד, עמ' 585.
↑  בוועד הקהלה, הצופה, 1 במאי 1938, עמ' 3; המועצה הדתית בהרכבה החדש, הארץ, 3 בינואר 1939, עמ' 3.
↑  ק. ו., באהלה של תורה, העולם, 17 בפברואר 1938, עמ' 21
↑  הרב מאיר סטולביץ, הבוקר, 2 במרץ 1949, עמ' 3; הרב ר' מאיר סטלביץ ז"ל, חרות, 2 במרץ 1949
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ליובינסקי

| --- | --- |
בית ספר למוזיקה ופסלו של לנין
בית ספר למוזיקה ופסלו של לנין
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 אובלסטי:  מחוז אומסק מחוז אומסק
 חבל ארץ:  סיביר
 תאריך ייסוד:  1741
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  10,893 (2023)
 קואורדינטות:  55°09′N 72°42′E﻿ / ﻿55.15°N 72.7°E﻿ / 55.15; 72.7 
 אזור זמן:  UTC +6
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניליובינסקי(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניליובינסקי(למפת מחוז אומסק רגילה) אומסק טרה בולשרצ'יה טיוקלינסק נזיבאייבסק קלצ'ינסק איסילקול טאבריצ'סקויה צ'רלאק קזחסטן נובוסיבי. טומסק טיומןליובינסקי(למפת מחוז אומסק מוגדלת) אומסק טרה בולשרצ'יה טיוקלינסק נזיבאייבסק קלצ'ינסק איסילקול טאבריצ'סקויה צ'רלאק קזחסטן נובוסיבי. טומסק טיומןליובינסקי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ליובינסקי (ברוסית: Лю́бинский) היא עיירה ברוסיה במחוז אומסק.
היסטוריה

ב-1741 ממשלת גוברניית טובול הוציאה צו המורה להקים מאחז בגדה השמאלית של אירטיש. תפקידו של המאחז היה להגן על המושבות מפני פשיטות של שבטי נוודים.
באמצע המאה ה-19 במקום החלו להתיישב צמיתים מגוברניית וורונז'.
שמו הראשון של היישוב היה וורובסקוי, אך התושבים החדשים לא אהבו את השם והוחלט לשנותו לליובינה. השם החדש ניתן, כנראה, על שמה של אשתו של ראש גוברניית אומסק.
לקראת סוף המאה ה-19 התגוררו כאן כ-3,000 תושבים. ב-1910 הוקם ליד ליובינה כפר חדש בשם נובו-ליובינו. באותה שנה החלה הקמת מסילת רכבת בין אומסק, אישים, וטיומן והוקמה תחנת רכבת ליובינסקיה.
בהחלטת המועצה המהפכנית של סיביר מ-24 בספטמבר 1924 הוקם ראיון לובינסקי, לאחר מלחמת העולם השנייה החלה התפתחות מאסיבית של האזור.
בשנת 1947 הוחלט לאחד את הכפרים ותחנת רכבת ליישוב חדש תחת שם ליובינסקי.
אוכלוסייה

אוכלוסיית טיוקלינסק לפי שנים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | שנה | מספר תושבים |
| 1 | 1939 | 6,266 |
| 2 | 1970 | 8,718 |
| 3 | 1989 | 10,881 |
| 6 | 2002 | 10,588 |
| 7 | 2009 | 10,977 |
| 8 | 2010 | 10,231 |
| 9 | 2015 | 10,385 |
| 10 | 2021 | 10,290 |
ליובו מילוש

| --- | --- |

 לידה:  25 בפברואר 1919 שאמאץ, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים 
 הוצאה להורג:  20 באוגוסט 1948 (בגיל 29) זאגרב, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מדינה:  המדינה העצמאית של קרואטיה 
 
ליובומיר מילוש (בקרואטית: Ljubomir Miloš;‏ 1919, הרצגובינה – 1948) או, כפי שנקרא בידי שותפיו ופקודיו, מילוש ליובו, היה חבר בכיר בשירותי הביטחון העממיים של האוסטאשה (UNS, Ustaska narodna sluzba) ומפקד או סגן-מפקד במחנה הריכוז וההשמדה יאסנובאץ. הוא נודע לשמצה בשל אכזריותו.
חייו

מילוש פיקד על המחנות הראשונים במתחם יאסנובאץ, קראפייה וברוצ'יצ'ה, וכן הופקד בידו הפיקוד על מחנה III עד שאיביצה מאטקוביץ' מונה למפקדו בינואר 1942. בין יוני לאוקטובר 1942, מילא מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ' את התפקיד, ומילוש המשיך במקומו עד הגעת איביצה ברקליאצ'יץ', במרץ 1943.
מילוש היה קתולי ונהג להתפלל מידי לילה. מנהיג מפלגת האיכרים הקרואטית ולאדקו מאצ'ק, שראה אותו בעבודתו, שאלו: "איך אתה יכול לשלב קתוליות בתפקיד שאתה ממלא במחנה?". מילוש נודע בכך שרצח אסירים בכל הזדמנות. במקרה אחד רצח נער אסיר שגנב קלח תירס בכך שקשר אותו לעמוד כשהוא ערום באמצע החורף, ושפך עליו מים קרים שקפאו במגעם עם גופו. הוא נהג להביט על האסירים העושים את צורכיהם בבורות שהותקנו לשם כך בשדות, והיה צופה בחלשים מביניהם נופלים למים המזוהמים וטובעים בהם. את האסירים שהשתינו על שפת הבור עצמה, חיסל. בדרך כלל הוא נהג לרכוב על סוס ותוך כדי כך היה יורה באסירים ורומס אותם. העד שוורץ זוכר כי אכן היה מופיע במחנה לעיתים רכוב על סוס, וכן זוכר שהיה לו כלב-זאב, פוקסי. שבו השתמש ככלב-תקיפה. הוא חינך ילד צעיר בשם מאריאן, בן 13 לערך, מנוער האוסטאשה ולימד אותו להכות ולרצוח. אגון ברגר תיאר זאת:
"חמישה כמרים אורתודוקסים הובלו... הורו להם לשיר מזמורים... אחד מהם, איש בן שמונים בערך... הוכה מיד בקתות רוביהם, אחד האוסטאשים, ילד כבן שתים עשרה, רכן מעל הזקן ושלף את פגיונו. כהרף עין, חתך את שתי אוזניו של הכומר. הוא פנה בעליצות לרעיו, וקרא: "אני אראה להם בבית אילו אוזניים יש לכומר שכזה". האוסטאשים תפשו את הארבעה הנותרים... מילוש שילח אש בזקנים שלהם. אז, לאחר עינויים נוראים אלו, הם רצחו אותם".
מילוש התיימר להיות רופא ונהג לשלוח חיילי אוסטאשה כדי שיביאו יהודים למפקדתו שהוצגה כמרפאה לשם "טיפול רפואי כולל". כשבאו, היה שוחט אותם ומחלץ את קרביהם בסכין קצבים. במקרה אחר, מתאר מילאן פלומיאני:
מילוש נתפס כשניסה ללבות מרד נגד הפרטיזנים של טיטו, הועמד לדין והוצא להורג ב-1948.
הערות שוליים

↑  ג'ורו שוורץ, "במחנות המוות של יאסנובאץ", קובץ מחקרים כ"ה של יד-ושם, דוגמאות רבות בכל הספר, ראה בייחוד עמ' 300
↑  Cadik Danon,"The smell of human flesh" כמוצג בזאת: http://www.srpska-mreza.com/History/ww2/book/Danon/Pillar.html
↑  שם, http://www.srpska-mreza.com/History/ww2/book/Danon/index.html#doc, תחת הכותרת "talet"
↑  ג'ורו שוורץ, עמ' 304
↑  Aaron, Mark and Loftus, John (1998). Unholy Trinity: The Vatican, the Nazis, and the Swiss Banks. Macmillan, page 111.
↑  שוורץ, עמ' 319
↑  Secanja Jevreja na logor Jasenovac, עמ' 154: "אזי באו הלום הקצבים האוסטאשים: ליובו מילוש בא בליוויים של כלב-זאב והקצין פטר ברזיצה, שבא משמאל למבנה המסדר האנושי, והחל לשאול את האסירים שמקרוב-באו למקצועותיהם."
↑  שוורץ, עמ' 322
↑  http://www.serbianna.com/columns/savich/007.shtml עדות אגון ברגר
מדד DMF

מדד DMF (ראשי תיבות של decay/missing/filled, עששת/עקירה/סתימה) או מדד חע”ס (במפורש: חֶסֶר, עששת, סתימה) הוא המדד האפידמיולוגי הנפוץ ביותר בתיאור שכיחות מחלת עששת השיניים.
מדד זה סוכם את מספר השיניים (אז מסומן DMFt, כאשר t היא קיצור של teeth) או מספר משטחי השיניים (אז מסומן DMFs, כאשר s היא קיצור של surfaces) הנגועות בעששת, שנעקרו וששוחזרו (נסתמו) בגלל עששת.
לקביעת גובה מדד זה, מדגם מייצג של האוכלוסייה נבדק קלינית בלבד (ללא צילומי רנטגן) בעזרת מראת פה, מחדר ובידוד (של השיניים מהצטברות רוק שעלול להסתיר נגעים על גבי השיניים) על ידי גלילי צמר גפן.
עיקרון זה, של בדיקה באמצעות ציוד מועט בלבד וללא הזדקקות לצילומי רנטגן ואף למנורה דנטלית חזקה (כפי שקיים בכל מרפאת שיניים מודרנית) מאפשרת ביצוע מחקרי שדה אפידמיולוגים אף בקרב אוכלוסיות פרימיטיביות וללא חשמל. אחידות זו בתנאי הבדיקה מאפשרת השוואה של מחקרי נפיצות העששת שבוצעו במקומות שונים בעולם ואף בזמנים שונים. לדוגמה, במעקב שעורך ארגון הבריאות העולמי בקרב ילדים בני 12 שנים ברחבי העולם, דווח על מדד DMFt של 1.66 בישראל בשנת 2002, 1.19 בארצות הברית, 0.7 בבריטניה ו-5.9 בערב הסעודית, בעוד הממוצע העולמי עמד על 1.61. מובן, שככל שמדד זה נמוך יותר, כך העששת נפוצה פחות, ומצב בריאות הפה טוב יותר באותה האוכלוסייה.
מכיוון שמדד זה נקבע ללא צילומי רנטגן, הוא אינו משקף במדויק את שכיחות העששת והצרכים הטיפוליים באוכלוסייה. ההכרה בתת-הסוג של נגעי "עששת נחבאת", הניתנים לאבחון רק באמצעות צילום רנטגן, משקפת ביתר שאת את אי הדיוק שבשימוש במדד זה.
הערות שוליים

↑  חַעַ"ס במילון רפואת שיניים [רפואה] (תשנ"א), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  World Health Organization. "WHO Oral Health  - Country Profile". אורכב מ-המקור ב-2008-12-16. נבדק ב-2008-12-16.
↑  Zadik Yehuda, Bechor Ron (ביוני–ביולי  2008). "Hidden Occlusal Caries - Challenge for the Dentist" (PDF). New York State Dental Journal. pp. 46–50. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2011-07-22. נבדק ב-2008-08-08. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מדד TIMI

מדד TIMI (ראשי תיבות באנגלית: Thrombolysis In Myocardial Infarction) הוא מדד להערכת מטופלים הסובלים מתסמונת כלילית חדה בסיכון גבוה. מדד זה מבוסס על קריטריונים פשוטים שניתן להשיגם בקלות עם הגעת המטופל לחדר המיון.
חישוב ציון TIMI

גורמי סיכון: (כל גורם סיכון שווה נקודה אחת, סיכום הנקודות נותן את ציון TIMI):
גיל מעל 65.
מחלת עורקים כלילית ידועה עם היצרות מעל 50%.
תסמינים תעוקתיים חמורים (יותר משני התקפים של כאב בחזה ב-24 השעות האחרונות).
סטיית ST באק"ג הראשוני שנערך למטופל עם קבלתו.
מרקרים מיוקרדיאליים מוגברים בסרום.
שימוש באספירין ב-7 הימים שלפני ההגעה לבית החולים.
לפחות שלושה גורמי סיכון למחלת עורקים כליליים מבין הגורמים הבאים: רקע משפחתי, סוכרת, יתר לחץ דם, יתר כולסטרול בדם, עישון בהווה.
הציון הוא אמצעי יעיל לזיהוי המטופלים שיפיקו תועלת מטיפול פולשני כגון צנתור. במחקרים אחרונים (FRISC II, TACTICS TIMI 18) נמצא כי מטופלים עם ציון TIMI גבוה (5-7 נקודות) וכן בינוני (3-4 נקודות) הפיקו תועלת מהתערבות פולשנית מוקדמת, בעוד שהמטופלים עם ציון הסיכון הנמוך (0-2 נקודות) לא הפיקו תועלת מהגישה הפולשנית.
מומוק

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  אמנות מודרנית
 כתובת:  רובע המוזיאונים בווינה
 מיקום:  וינה/נויבאו 
 מדינה:  אוסטריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 20 בספטמבר 1962
 תאריך פתיחה רשמי:  20 בספטמבר 1962 
 קואורדינטות:  48°12′13″N 16°21′27″E﻿ / ﻿48.203722°N 16.357444°E﻿ / 48.203722; 16.357444
 www.mumok.at
  (למפת וינה מוגדלת) מומוק(למפת וינה רגילה) מומוק
 
המוזיאון
מוּמוֹק (MUMOK – ראשי תיבות בגרמנית: Museum Moderner Kunst, מוזיאון לאמנות מודרנית) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית ברובע המוזיאונים בווינה שבאוסטריה.
במוזיאון אוסף של כ-7,000 יצירות אמנות מודרנית, ואמנות עכשווית, בהן יצירות של רוי ליכטנשטיין, ג'ספר ג'ונס, יוזף בויס, פבלו פיקאסו, ואנדי וורהול.
בשנת 1981 נתרמו למוזיאון 230 יצירות על ידי התעשיין הגרמני פטר לודוויג.
במוזיאון מוצגות תדיר תערוכות מיוחדות בסגנון ה-Viennese Actionism.
ליובישה דיקוביץ'

| --- | --- |

ליובישה דיקוביץ'
 לידה:  22 במאי 1960 (בן 64) אוז'יץ', יוגוסלביה יוגוסלביה
 מדינה:  סרביה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של בלגרד 
 מספר צאצאים:  2 
 השתייכות:   הצבא העממי היוגוסלבי  צבא סרביה ומונטנגרו  צבא סרביה
 תקופת הפעילות:  1984–2018 (כ־34 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד חיל היבשה ראש המטה הכללי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת קוסובו
 
ליובישה דיקוביץ' (בסרבית: Љубиша Диковић;‏ נולד ב-22 במאי 1960) היה גנרל סרבי אשר כיהן כראש המטה הכללי הסרבי בין השנים 2012–2018.
ביוגרפיה

דיקוביץ' נולד באוז'יץ' ב-22 במאי 1960. הוא למד באקדמיה הצבאית בבלגרד, וב-1984 התגייס לצבא יוגוסלביה. ב-1989 הוא מונה למפקד מחלקה, וב-1991 הפך למפקד פלוגה. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1992 מונה למפקד הגדוד ה-16 במשמר הגבול. בין השנים 1996–1998 שימש כראש מטה הבריגדה הממונעת ה-37. ב-1998 הפך למפקד הבריגדה. הוא לחם עם הבריגדה במלחמת קוסובו, ובשנת 2001 מונה לראש מטה קורפוס אוז'יצ'ה. ב-2005 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי הסרבי. בין 2006–2007 הוא שימש בתפקיד ראש מטה פיקוד המבצעים המשותפים של המטה הכללי. ב-2007 הוא עבר לתפקיד מפקד פיקוד האימונים הסרבי. ב-2010 הוא מונה למפקד צבא היבשה הסרבי. ב-12 בדצמבר 2011 הוא מונה לראש המטה הכללי החדש.
לאחר מינויו לתפקיד הרמטכ"ל, פרסם ארגון זכויות האדם הסרבי "מרכז המשפט ההומינטרי", מסמכים המעידים על כך שדיקוביץ' היה מעורב בפשעי מלחמה כנגד האוכלוסייה האלבנית בקוסובו במהלך המלחמה. המסמכים כללו פקודות שהוציא דיקוביץ' בתפקידו כמפקד הבריגדה ה-37, אשר בהן הורה על רצח וגירוש של אזרחים. בשנת 2013, נמצא קבר אחים ליד הכפר רודניציה שבדרום סרביה, אשר בו נמצאו גופות של 52 אזרחים אלבנים. על פי עדויות ראייה ומסמכים צבאיים, מרכז המשפט ההומניטרי קבע כי האזרחים הללו נרצחו בידי חיילי הבריגדה ה-37, בהוראתו הישירה של דיקוביץ'. דיווחים אלו לא זכו לתפוצה מחוץ לסרביה, ובית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר לא פתח בחקירה כנגד דיקוביץ', או כנגד חיילי הבריגדה ה-37. הוא המשיך לכהן בתפקיד הרמטכ"ל עד ב-14 בספטמבר 2018 אז סיים את הקדנציה שלו ופרש מהצבא.
הערות שוליים

↑  "MKSJ, Šainović i dr, dokazni predmet broj P2807, Borbeni izveštaj 37. mtbr VJ od 3. aprila 1999"
↑  "MKSJ, Šainović i dr, dokazni predmet broj P2813, Zapovest komandanta 37. mtbr VJ za uništenje ŠTS i borbenu kontrolu teritorije od 4. aprila 1999"
↑  "War Crimes and Past Human Rights Violations Data Base"
מהפכת 1848 בסיציליה

מהפכת 1848 בסיציליה הייתה התקוממות של תושבי האי סיציליה נגד השלטון של ממלכת שתי הסיציליות. המרידה החלה ב-12 בינואר 1848, ובכך הייתה ראשונת המהפכות של אביב העמים. המורדים הצליחו לנהל ממשל עצמי במשך 16 חודשים, במהלכן אומצה חוקה שנחשבה מתקדמת לתקופתה, אולם לבסוף הצליח פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות לדכא את המרד.
רקע

זרעי המהפכה נזרעו במהלך המלחמות הנפוליאוניות, כאשר פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות נמלט מנאפולי לפלרמו שבסיציליה, בה המשיך לשבת על כיסא המלוכה הודות להגנה של הצי הבריטי. חולשתו של פרננדו הראשון אפשרה לאצילי סיציליה לכפות עליו אימוץ של חוקה המסדירה שלטון פרלמנטרי דומה לשיטה הבריטית. אולם לאחר קונגרס וינה ושיבתו לנאפולי, ביטל פרננדו הראשון את החוקה. תושבי סיציליה לא השלימו עם השלטון האבסולוטי של בית בורבון והמתינו להזדמנות להשתחרר משלטונם. בספטמבר 1847 תקפו כ-60 איש את המצודה במסינה, אך לא הצליחו לגבור על החיילים שהוצבו במצודה. ראשי המתקפה נעצרו או נמלטו מסיציליה.
המהפכה

מועד המהפכה נבחר כ-12 בינואר 1848, יום הולדתו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות. למלך נשלח אולטימטום שקבע את מועד פרוץ המהפכה אם לא ייענה לדרישות. מוקד המהפכה היה בפלרמו בה הופצו כרוזים המודיעים על המהפכה מספר ימים לפני המהפכה. תושבי סיציליה קמו עם מעט הנשק שבידם והתגברו על כ-7000 חיילי ושוטרי המלך באי. תגבורת נוספת של כ-5000 חיילים שהגיעה מנאפולי כדי לדכא את המרידה הובס. התערבות של קונסולים של המעצמות מנעה הפגזה ארטילרית של פלרמו ועד סוף מרץ השתלטו המורדים על כל סיציליה, למעט המצודה של מסינה אותה המשיכו להחזיק חיילי בית בורבון. המורדים הקימו ממשלה זמנית בראשות רוגרו סטימו (Ruggero Settimo).
ב-29 בינואר 1848 הוציא פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות כתב זכויות לתושבי סיציליה, ונפתחו שיחות בינו לבין המורדים דרך מתווך אנגלי. המלך הסכים להכיר בפרלמנט ובחוקה של 1812 אך דרש לשמור בידיו את הפיקוד על הצבא. המורדים, שזכרו את ביטול החוקה בשנת 1816 לא הסכימו לתת בידי המלך שליטה בלעדית בצבא והשיחות הגיעו למבוי סתום בסוף מרץ 1848. ב-13 באפריל 1848 החליט הפרלמנט הסיציליאני, בנשיאות ווינצנזו פרדלה, על התנתקות מבית בורבון. ב-11 ביולי 1848 הצביעה האספה הלאומית של סיציליה פה אחד להציע את הכתר לנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה.
פרננדו שלח כוח בן 20,000 חיילים תחת פיקוד קרלו פילנג'יארי, שנחתו במסינה בספטמבר 1848 ולאחר תשעה חודשים, ב-15 במאי 1849 הם השלימו את ההשתלטות המלאה על סיציליה וראשי המהפכה נמלטו מסיציליה.
הערות שוליים

↑  Sicily and England. A sketch of events in Sicily in 1812 & 1848, page xxx
↑  Luigi MARIOTTI, Italy in 1848, 1851, page 190
↑  Luigi MARIOTTI, Italy in 1848, 1851, page 191
1 2  Luigi MARIOTTI, Italy in 1848, 1851, page 193
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558115005171  LCCN: sh85089746