stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבדות באסלאם

בילאל אבן רבאח,
עבד שחור משוחרר, קורא לאנשים לשאת תפילות בהיותו המואזין הראשון באסלאם
אסכולות המשפט המרכזיות באסלאם מקבלות בדרך כלל את מוסד העבדות.
הנביא מוחמד ורבים ממלוויו קנו, מכרו, שחררו ושבו עבדים. העבדים נהנו מהיתרים אסלאמיים אשר שיפרו את מעמדם ביחס לזה שהיה בחברה הטרום אסלאמית .
בסוף המאה ה-19 אירע שינוי במחשבה האסלאמית ובפרשנות של הקוראן. העבדות החלה להתפש כמנוגדת לערכים אסלאמיים של צדק ושוויון. פרשנות זו לא התקבלה על ידי הוהאבים בערב הסעודית.
בחוק המוסלמי, נושא העבדות מקבל התייחסות רחבת יריעה.
הקוראן, והחדית' רואים בשחרור העבד אקט הירואי. העבדות נתפסת כמצב שניתן להגיע אליו רק בנסיבות מוגבלות. מסיבות שונות, גידול אוכלוסיית העבדים היה איטי מכדי לספק את הדרישה הגוברת לעבדים בקרב האוכלוסייה המוסלמית. כתוצאה מכך התפתח סחר עבדים המוני אשר היה כרוך בסבל רב ובאבדות רבות בנפש שנבעו מתלאות השבי ומשינוע של עבדים ממדינות לא מוסלמיות. בתאוריה, העבדות בחוק המוסלמי אינה בעלת צביון גזעי ואינה נובעת מהבדלי צבע עור (אף כי הדבר לא היה תמיד כך בפועל).
סחר העבדים בעולם הערבי היה שכיח ביותר במזרח אפריקה וכן התקיימה עבדות באימפריה העות'מאנית. עבדים נלקחו מרחבי אפריקה, מאזורים פלישה ברחבי מזרח אירופה ומערבה וכן שודדי ים ברברים שאספו עבדים מספינות ברחבי הים התיכון, האוקיינוס האלנטי ואף בחופים שונים באירופה ואמריקה. רק בסוף המאה ה-19 עד השליש הראשון של המאה ה-20, דעכה התופעה בעקבות לחץ בינלאומי שנבע מפעילות של התנועה לביטול העבדות המאוחרת, ובעקבות מספר רב של אמנות, איום צבאי ואף מספר מלחמות כמו המלחמה הברברית הראשונה והמלחמה הברברית השנייה. בראשית המאה ה-20 לאחר מלחמת העולם הראשונה שככה בהדרגה תופעת העבדות בעולם האסלאם והפכה לבלתי חוקית בשל לחץ שהפעילו המעצמות המערביות הדמוקרטיות של אותה תקופה - ביניהן בריטניה, צרפת וארצות הברית. בחלקים מהעולם המוסלמי העבדות נמשכה באופן חוקי או חוקי למחצה עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 ואף מאוחר יותר. ברם, עבדות תחת מרות האסלאם עודה קיימת ברפובליקות האפריקניות צ'אד, מאוריטניה, ניגריה, מאלי וסודאן.
עבדות בחצי האי ערב לפני השפעת האסלאם

העבדות בחצי האי ערב לפני האסלאם הייתה שכיחה ביותר. כך היה גם ברוב אזורי העולם בתקופות קדומות ובראשית ימי הביניים. רוב העבדים בחצי האי ערב היו ממוצא אפריקאי. סוחרים התעשרו על גבם של העבדים. מיעוט בקרב העבדים היו לבנים מגזע זר, אשר הובאו כנראה על ידי נוודים ערבים (או על ידי שוביהם הבדואים). עבדים ערבים היו גם כן. עבד ערבי מפורסם הוא זייד אבן חארית'ה שלימים יהיה בנו המאומץ של מוחמד. אוכלוסיית העבדים התרחבה גם בשל המנהג לנטוש ילדים, לחטוף אותם או למכור אותם.
אין בנמצא עדות חותכת באשר לקיומה של עבדות בשל חובות או למכירת ילדים לעבדות על ידי משפחתם. עדויות שכאלה מראות שהיו אלה מעשים חריגים. אדם חופשי יכל למכור את צאצאיו או את עצמו לעבדות. בנוסף הייתה לעיתים העבדות תוצאה של הפרת החוק כפי שהיה מקובל בקיסרות הרומית.
היו שתי דרגות של עבדים: עבד שנרכש ועבד שנולד בבית אדונו. האחרון, היה בבעלותו המלאה של האדון ולרוב עבד שכזה לא נמכר הלאה. נשים משועבדות אולצו לעיתים לעבוד בזנות לטובת אדונן בהתאם למנהגי המזרח הקרוב.
על פי עדויות מוקדמות מתקופת האסלאם "עבדים לאדונים לא מוסלמים... סבלו מעונשים אכזריים. סומאיה בינת ח'יאט ידועה כקדושה המעונה הראשונה באסלאם. היא נרצחה בחניתו של אבו ג'אהל כאשר סירבה לוותר על אמונתה. בילאל שוחרר על ידי אבו בכר כאשר אדונו, אומייה אבן ח'לף רתם אבן כבדה לחזהו על מנת לאלצו להמיר את דתו."
נושא העבדות בקוראן

הקוראן מקבל בהבנה את מוסד העבדות. ראוי לציין שהמילה "עבד" נדירה ולרוב משתמשים ביטוי "הדבר שבבעלות יד ימינך" (ما ملكت أيمانکم). הקוראן מכיר באי השוויון הבסיסי שבין אדון לעבד וזכויות האדון על העבד. ההיסטוריון ברושוויג מציין שמההיבט הרוחני " לעבד אותו הערך שיש לאדם החופשי. בנוסף הנצחיות של נשמתו מובטחת בדיוק כמו לכל אדם אחר."  הקוראן מכיר גם במוסד הפילגשות.
האדון רשאי להפוך עבד ממין נקבה לפילגשו. אם היא מוסלמית, רשאי האדון להנשא לה. ברם, ההתנזרות מומלצת בהרבה. הקוראן מעודד מבלי להורות על כך מפורשות לנהוג בחמלה כלפי העבד הוא ממליץ לשחרר את העבד. שחרור עבדים מומלץ על מנת לאפשר מחילה על חטאים וכן בהיותו פעולה שמפגינה רוחב לב. הקוראן מעודד אדונים לאפשר לעבדים להשיג או לרכוש את חירותם.
התייחסות לעבדים קיימת בלפחות 29 פסוקים (איאת) בקוראן. רוב הפסוקים עוסקים במעמד המשפטי של העבד. החומר המשפטי אודות עבדות בקוראן מוגבל לפדיון וליחסי מין. על פי סיקאינגה, ההתייחסות של הקוראן לעבדות אינה בעלת אופי משפטי אלא בגדר המלצה בעלת אופי אתי.
הקוראן מקבל את האבחנה בין עבד לבין אדם חופשי כעקרון הקשור בסדר טבעי ומשתמש באבחנה זו כדוגמה לחמלת האל, שכן אבחנה זו בין בני אדם מתיישבת עם הסדר הטבעי והאלוהי שקיים בטבע. הקוראן אינו מתייחס לעבדים כאל קניין גרידא. אנושיותם מקבלת התייחסות כאשר מצוינת אמונתם , וכן רצונם להיות חופשיים. במקרה מסוים, הקוראן מכנה את העבד והאדון באותה מילה "רג'ול". מאוחר יותר פרשנים סברו שהעבדים שווים רוחנית למוסלמים החופשיים. למשל, פסוק , מאיץ במאמינים לשאת "משרתות מאמינות שהן בחזקת יד ימינכם". הקוראן מוסיף ומציין: "אחד מכם הוא כמו האחר". ההיבט האנושי לגבי העבדים מודגש בעת התייחסות אל העבדים כאל חברים במשק הבית הפרטי, יחד עם הנשים והילדים.
קיים מכנה משותף רחב בין העבדות בקוראן לבין ההתייחסות אל העבדות בתרבויות השכנות באזור. ברם, היחס של הקוראן היה חדשני. ברנרד לואיס מציין שחקיקה ברוח הקוראן הביאה לשני שינויים בעבדות הקדומה, אשר לימים ישפיעו רבות : הנחת החופש והאיסור לשעבד אנשים חופשיים למעט במספר מצומצם של מצבים מוגדרים היטב. . שחרור עבדים כמעשה של בקשת מחילה בעבור חטאים מופיעה לראשונה בקוראן. שידול נשים משועבדות לזנות אמנם רווח בתרבות המזרח הקרוב אך הוא אסור על פי הקוראן.
שודדי הים הברברים פשטו על ספינות וחופים של מדימות נוצריות ושעבדו מאות אלפי אנשים לבנים לעבדות. במרץ 1785 יצאו תומאס ג'פרסון וג'ון אדמס אל לונדון כדי לשאת ולתת עם שליח מטריפולי, הציר סידי חאג' עבדרחמן (או סידי חאג' עבדול רחמן עג'ה) על הפסקת פשיטות הברברים על מלחים מארצות הברית. כשנשאל "על מה מתבססת יומרתם לאסור מלחמה על מדינות שלא עוללו להם כל רע", ביסס השגריר את תשובתו על תפיסת העבדות באסאלם שהייתה מקובלת באותה תקופה ונימק כי שעבוד אנשים לא מוסלמים היא מצווה דתית:
כתוב בקוראן, כי כל המדינות שאינן מכירות בנביא נחשבות לכופרות, וזכותו וחובתו של המאמין לשדוד ולשעבד אותן, וכל מוסלמי הנהרג במלחמה שכזו יגיע אל נכון לגן עדן. הוא הוסיף ואמר, כי האיש הפושט ראשון על האונייה מקבל עבד אחד בנוסף לחלקו בשלל, וכי כאשר הם פושטים אל סיפונה של אוניית אויב, אוחז כל מלח חרב ביד אחת ופגיון בין שיניו, והם מפילים אימה כה גדולה על אויביהם, עד כי אלה נכנעים מיד תוך זעקות.
תורת המשפט האסלאמית > תורת המשפט האסלאמית המסורתית > עקרונות

במשפט האסלאמי, העבדות היא מצב מיוחד. החוק מניח חירות ("אל-אצל הו אל-חורייה" - "העיקרון הוא חירות") עבור אדם אם עברו ושורישיון אינם ידועים. העבדות נתפשת כעונש אלוהי בשל כפירה. עבדות חוקית הוגבלה לשני מקרים: שבי בעת מלחמה (בתנאי שהשבוי אינו מוסלמי) או לידה אל תוך העבדות. מוסלמי חופשי לא יכול להיות משועבד אולם המרת דת של עבד לא מוסלמי אינה בהכרח גוררת את שחרורו. מעמד העבד לא הושפע מהמרת הדת לאסלאם.
תורת המשפט האסלאמית > תורת המשפט האסלאמית המסורתית > טיפול

במקרה שהעבד חלה חובה להעניק לו טיפול. פדיון הוא מעשה הרואי באסלאם. על פי (סורה 24, 33), מתיר החוק האסלאמי לעבד לשלם דמי כופר עבור עצמו אם קיבל את הסכמת אדונו באמצעות חוזה הידוע בכינוי "מוכאתבה". עזיזה אל היברי, פרופסור למשפטים המתמחה במשפט האסלאמי, מציינת שהן הקוראן והן החדית' מעודדים פעמים רבות את המוסלמים לנהוג בעבד בדחילו ורחימו. כמו כן מציינת אל-היברי שמוחמד עצמו מהווה דוגמה לכך בפועלו ובמילותיו. לוי מסכם ואומר ש"התאכזרות לעבד הייתה אסורה."
אל-היברי מצטטת את הנאום המפורסם האחרון של מוחמד וכן חדית'ים אחרים המדגישים כולם שכל המאמינים, בין אם הם חופשיים ובין אם הם משועבדים, הם אחים.  לואיס מסביר, "הנטייה ההומנית של הקוראן והחליפים הראשונים קיבלה דחיפה שלילית על ידי השפעות זרות" בעיקר מהמנהגים של מדינות ועמים שנמצאו בעבר תחת תחום השיפוט הרומאי (אפילו העבדות בנצרות הייתה אכזרית בכל הנוגע ליחס כלפי העבד).
למרות זאת, מזכיר לואיס, ש"הנוהג האסלאמי היה פריצת דרך ושיפור לעומת המנהגים שנרכשו מרומא ומביזנטיון."
מוריי גורדן כותב : "לא היה זה מפתיע שמוחמד, אשר השלים עם הסדר הסוציו-פוליטי של התקופה, ראה בעבדות חלק מהסדר הטבעי של דברים בעולם. גישתו לעבדות הייתה רפורמיסטית אך לא מהפכנית. הנביא לא רצה להביא את העבדות לקיצה אלא לפנות ללב מאמיניו כדי שישפרו את יחסם אל העבדים." אימוץ העבדים כבני משפחה היה דבר מקובל על פי לוי. אם עבד נולד אל העבדות אזי אדונו לא מכר אותו למעט מקרים חריגים.
תורת המשפט האסלאמית > תורת המשפט האסלאמית המסורתית > מעמד חוקי

העבדים על פי המשפט האסלאמי לא הורשו לשאת תפקידים במשרדים הקשורים בניהול או בדת. עבדים משוחררים יכלו לשרת בכל משרד בח'ליפות לדוגמה אצל הממלוכים ששלטו במצרים במשך כ-260 שנים והסריסים אשר החזיקו במשרות צבאיות וניהוליות משמעותיות. העבדים רשאים להתחתן ברשות אדוניהם. אנמארי שימל, מומחית בת זמננו בנושא עולם האסלאם, קובעת שמאחר שמצב העבדים תחת האסלאם יכול רק להיות מושג על ידי היות אדם שבוי מלחמה או היותו צאצא לזוג עבדים, הרי שתופעת העבדות תפחת ככל שתתרחב השפעת האסלאם. הרפורמות האסלאמיות אשר קבעו את התנאים שמאפשרים כניסה לעבדות הגבילו את האספקה של עבדים חדשים.  בראשית האסלאם, הובאו עבדים רבים בשל מסע בזק של כיבושים והתרחבות. אך עם התייצבותן ההדרגתית של החזיתות, התמתנה אספקת העבדים. השבויים של מלחמות מאוחרות יותר בין מוסלמים לנוצרים שוחררו תמורת כופר או הוחלפו.
לואיס גורס, כי הפיחות בכמות העבדים הביא לכך שערבים שהזדקקו לעבדים נאלצו לחפש עבדים במקומות אחרים על מנת להימנע מלהפר את ההגבלות המצוינות בקוראן. המשמעות הייתה הגברת יבוא העבדים מאזורים לא מוסלמיים, בעיקר מאפריקה. רבים מהעבדים מתו. פטריק מאנינג מציין שהחקיקה האסלאמית היוצאת נגד ניצול העבדים  הצליחה להגביל באופן ניכר את היקף העבדות בחצי האי ערב אך הצליחה פחות באזור אומאיאד שם העבדות הייתה מקובלת משחר הימים. הוא מציין שעם חלוף הזמן ובמקביל להתפשטות האסלאם, ניסיון האסלאם להכיר בעבדות ולחוקק חוקים הקשורים לה דווקא הביא למיסוד העבדות ולהגנה עליה.
בראשית האסלאם אסור היה לשעבד יהודים, נוצרים ומוסלמים.) העבדות אז נתפשה כאמצעי להמיר את דתם של לא מוסלמים לדת האסלאם. מחויבות האדונים הייתה לעסוק בהוראה דתית. המרת הדת אמנם לא הובילה מיד לחירות אולם הבטיחה סוג של יחס הוגן והייתה תנאי מקדים לשחרור.  רוב הרשויות הסוניות אשרו את הפדיון של כל "אנשי הספר". על פי חלק מהשופטים רק עבדים מוסלמים יכלו להשתחרר. בפועל מפיצי האסלאם באפריקה גילו לא פעם, יחס זהיר כלפי המרת הדת אשר הביאה לדלדול מאגר העבדים.
תורת המשפט האסלאמית > תורת המשפט האסלאמית המסורתית > מעמד חוקי > זכויות ומגבלות

העבד נחשב כנחות הן פיזית והן רוחנית כותב לוי. תחת החוק האסלאמי העבד הוא בן אנוש אך בד בבד הוא מהווה גם קניין. העבד זכאי לדמי מחיה מאדונו ביניהם מחסה, מזון, לבוש וטיפול רפואי.  התנאים להם זכאי העבד חייבים להיות זהים לאלו של הקהילה. אם האדון מסרב לספק לעבד את התנאים הבסיסיים, העבד רשאי לשטוח את תלונותיו בפני שופט, אשר יכול לקנוס את האדון במכירת הטיבין שלו כנדרש על מנת לספק את צרכיו של העבד. אם האדון עני מכדי לממן את העבד, עליו למכור את העבד או להפטר ממנו כפי שיגזר עליו. לעבדים גם שמורה הזכות למנוחה במהלך הזמנים החמים ביותר של היום בקיץ.
עדות העבדים תקפה רק לעיתים נדירות בבית המשפט. מאחר שהעבדים נתפסים בחוק האסלאמי כנחותים, הרי שרצח העבד על ידי איש חופשי לא מחייב שהאחרון יומת כנקמה. עם זאת, הרוצח חייב לשלם לאדון פיצוי התואם את ערכו של העבד. בד בבד, העבדים עצמם נוטלים פחות אחריות על מעשיהם ומקבלים רק חצי מהעונש שמקבל אדם חופשי. למשל, בעוד איש חופשי יענש במאה הצלפות בשל יחסים טרם הנישואים, העבד יענש רק ב-50 הצלפות. נישואי העבדים מותרים רק בהינתן רשות מהאדון. השופטים חלוקים בדעותיהם בנוגע למספר הנשים שהעבד יכול לשאת. יש הגורסים כי מותרות רק שתיים ויש הגורסים כי מותרות ארבע נשים. זהות בן הזוג בנישואי העבד יכולה להקבע על ידי האדון והוא אף רשאי לכפות את הנישואים.
לעבדים אסור לעסוק במסחר או להחזיק בקניין. מותר להם לעסוק בפיננסים רק כבאי כוחו של האדון.
תורת המשפט האסלאמית > תורת המשפט האסלאמית המסורתית > נישואים ופלגשות

נשים במעמד של עבדות הוחזקו בעיקר כפלגשים למטרות עבדות מין. האדון המוסלמי היה זכאי על פי חוק לנצל מינית את הפלגשים, בעוד הדבר נאסר על נשים חופשיות אשר העסיקו עבדים ממין זכר. עבד יכול היה להנשא לאשה חופשייה אך הדבר לא זכה לעידוד.
האסלאם מתיר יחסי מין בין האדון והפלגש מחוץ לנישואין. הדבר מוזכר בקוראן כ"מה שבבעלות יד ימינך".
על האדון מוטל האיסור להתרועע עם אשה אשר משועבדת לאשתו,. כמו כן נאסר על האדון להתרועע עם אשה אשר בבעלות אדם אחר מלבדו או אם היא נשואה. ברם האסלאם מתיר לאדון לפרק נישואין בין עבדיו גם שלא בהסכמתם.
במסורת הערבית העתיקה, ילדם של איש חופשי ושפחתו הוא עבד גם כן אלא אם שוחרר על ידי אביו.  בתאוריה, ההכרה בילד על ידי האדון הייתה רק בגדר אפשרות בחברה האסלאמית ולרוב לא נתן האדון הכרה בילדו. אם הילד מקבלת את הכינוי "אום ולד" (בעברית: אם של ילד), שיפור במעמדה שכן כך אין היא יכולה להימכר. בקרב הסונים, האם משוחררת מיידית בעת מות אדונה. בשיעה, לעומת זאת, היא משוחררת רק אם ילדה עדיין בחיים.
אין מגבלה על מספר הפלגשים שיכולות להימצא בבעלות האדון. ברם, על האדון לשמור על חוקי הנישואין. כך למשל חל עליו איסור לקיים יחסים מיניים עם אחות של אשה משועבדת. באסלאם "הגברים זוכים לעידוד להינשא לנשים חופשיות בתחילה. אך אם אין ביכולתם לממן אישה חופשייה, עליהם להינשא לשפחה במטרה שלא ידרדרו למעשים אסורים."
ההגיון שמאחורי ההכרה בשפחה באסלאם הוא ש"הדבר מספק את היצר המיני של הנשים המשועבדות ומונע את נגע חוסר המוסר בקהילה המוסלמית."
ראו גם

עבדות בתנ"ך
עבדות באימפריה העות'מאנית
סחר העבדים הערבי
טנת"א

טנת"א - ראשי תיבות של טעמים, נקודות, תגים ואותיות - מושג קבלי שלפי מערכת האלפבית העברי, טעמי המקרא, הניקוד והתגים המופיעים מעל חלק מהאותיות בכתב סת"ם היא מערכת מאוחדת שמשתקפים בה ייצוגים של המציאות. ניתן למצוא פרק בשם זה בכתבי רבי חיים ויטאל, ובכתבי מקובלים רבים נוספים.
ההקבלה של דרגות אלה היא לחלקי הנשמה: טעמים כנגד החיה, נקודות כנגד נשמה, תגין כנגד רוח, ואותיות כנגד נפש. הטעמים הם אלה שנותנים למשפט הכתוב את מלוא משמעותו, הנקודות, כלומר ניקוד התיבות הוא שמאפשר את קריאת המילה, התגים מסמלים את כח החיים שקיים באותיות ולכן הם מעל האות, והאותיות הם הבחינה הבסיסית והנמוכה ביותר של הביטוי.
ההדרגה של טנת"א מקבילה להדרגה שבחומריות של השפה: האותיות הן הנמוכות, העיצורים, הצלילים הברורים שיוצאים מחיתוך איברי הפה. מעליהם הנקודות, הניקוד, התנועות שמאפשרות את רצף העיצורים, שאינן משמיעות צליל בפני עצמן אלא רק נלוות לעיצורים. מעליהן הטעמים, המנגינה, האינטונציה, הפיסוק, הקשה לסימון והמעניק למשפט את משמעותו הייחודית.
לקריאה נוספת

ראש מילין מאת הראי"ה קוק, דרשות על טנת"א, הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפארק הסולארי ראטסטי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מפעיל:  אקונרג'י, נופר אנרגיה
 קואורדינטות:  44°42′04″N 25°10′55″E﻿ / ﻿44.701111111111°N 25.181944444444°E﻿ / 44.701111111111; 25.181944444444
 he
 
הפארק הסולארי ראטסטי (ברומנית: Rătești Solar Park) הוא מערכת חשמל פוטו-וולטאית גדולה, הבנויה על 1.7 קילומטרים הממוקם בעיר ראטסטי (אנ') ברומניה. הפארק מכיל כ-135,000 פאנלים סולריים חדישים בעלי טכנולוגיה מתקדמת. קיבולת החשמל הכוללת של המתקן עומדת על 155 מגה-וואט, והוא הושלם באוקטובר 2023. הפארק הסולארי מסוגל לספק חשמל לכ-100,000 בתים, ועלות ההקמה שלו הסתכמה ביותר מ-100 מיליון אירו.
הערות שוליים

↑  "Cum arată cel mai mare parc fotovoltaic din sud-estul Europei, inaugurat în Argeș. Are suprafața a 200 de terenuri de fotbal". Stirileprotv.ro (ברומנית). נבדק ב-2023-11-12.
↑  "Cel mai mare parc fotovoltaic din Europa de Sud-Est, cel de la Rătești-Argeș, a fost inaugurat". Stirileprotv.ro (ברומנית). נבדק ב-2023-11-12.
הפשיטה באוקיינוס ההודי

הפשיטה באוקיינוס ההודי הייתה מבצע ימי שערכה שייטת קידו בוטאי מהצי הקיסרי היפני מ-31 במרץ עד 10 באפריל 1942. המבצע כוון נגד כנגד כלי שיט ובסיסי בעלות הברית באוקיינוס ההודי. מבצע זה היה אחת הפעולות הראשונות במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. הצי היפני, בפיקודו של צ'ואיצ'י נגומו, אילץ את כוחות בעלות הברית (בעיקר הצי המלכותי הבריטי) לסגת אל מזרח אפריקה, ולהותיר את האוקיינוס לחסדי היפנים.
פעולה ראשונה

לאחר ניצחונם בקרב איי הודו המזרחיים, יצא הצי הקיסרי היפני אל האוקיינוס ההודי על מנת להשמיד את כלי השיט הבריטים שעגנו בו, ועל מנת לתמוך בפלישה לבורמה. הכוח היפני, תחת פיקודו של צ'ואיצ'י נגומו, הכיל שש נושאות מטוסים: אקאגי, זואיקאקו, היריו, ריוג'ו, סוריו ושוקאקו. שייטת זו, שנקראה קידו בוטאי, יצא מהאי סולאווסי, ב-26 במרץ 1942.
פיענוח הצפנים היפניים סיפק לבריטים התרעה מוקדמת על כוונות התקיפה. מפקד הצי הבריטי באזור, תת-אדמירל ג'יימס סומרוויל, הסיג את כוחותיו אל אטול אָדוּ, שבאיים המלדיביים, משום שציפה שההתקפה תערך ב-1 או 2 באפריל.
ההתקפה הראשונה נערכה כנגד ספינות סוחר במפרץ בנגל, על ידי נושאת המטוסים ריוג'ו ושש סיירות, תחת פיקודו של אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה. היפנים הטביעו 23 ספינות, וחמש נוספות הוטבעו על ידי צוללות בסמוך לחוף המערבי של הודו.
כאשר איחרה ההתקפה על ציילון להגיע, שלח סומרוויל את נושאת המטוסים אה"מ הרמס (95) לטרינקומלי, ציילון, לתיקונים, בליווי הסיירות הכבדות "קורנוול" ו"דורסטשייר" והמשחתת "ומפייר" של הצי המלכותי האוסטרלי.
בערב 4 באפריל, אותר הצי היפני כ-400 מילים מדרום לציילון על ידי מטוס PBY קטלינה. המטוס הספיק לשדר את מיקום השייטת, טרם הופל על ידי מטוס A6M זירו מנושאת המטוסים היריו.
ההתקפה על קולומבו

ב-5 באפריל 1942, יצאה טייסת בת 125 מטוסים לכיוון קולומבו, ציילון. הטייסת הכילה 36 מפציצי צלילה, 53 מפציצי טורפדו ו-36 מטוסי זירו. הטייסת, בפיקודו של מיטסואו פושידה, יצאה מנושאת המטוסים אקאגי, אשר הובילה את ההתקפה על פרל הארבור. המטוסים היפנים טסו מעל החוף, גלויים לגמרי, אולם חיל האוויר המלכותי לא קיבל התרעה, והמטוסים הבריטים נותרו על הקרקע בזמן שהטייסים היפנים טסו מעליהם.
היפנים תקפו את בסיס הצי בקולומבו, והטביעו את סיירת העזר "הקטור" ואת המשחתת "טֶנֵדוֹס" בתוך הנמל. חיל האוויר המלכותי איבד את כל 27 מטוסיו, בעוד שהיפנים דיווחו על חמש אבדות בלבד, מתוכן רק שלוש מעל היבשה. מטוסי סיור יפניים איתרו את קורנוול ואת דורסטשייר כ-200 מילים מדרום לציילון והטביעו אותן ביחד עם 424 אנשי צוות.
ב-6 באפריל, טובע הסלופ ההודי "אינדוס" בידי מטוסים יפניים, בסמוך לחופי בורמה.
טרינקומלי ובאטיקלואה

בשעה 07:00 ב-9 באפריל, תקפו היפנים את נמל טרינקומלי שבציילון. בפעם זו קיבלו הבריטים התרעה טרם ההתקפה, והרמס ומלוותיה עזבו את הנמל בלילה לפני. הן התגלו על ידי היפנים בשעה 08:55, בדרכן חזרה לנמל. הרמס הייתה ללא מטוסיה, ולמעשה הייתה חסרת הגנה כנגד 70 המפציצים אשר תקפו אותה בשעה 10:35. לאחר שנפגעה 40 פעמים, טבעה הרמס, ואיתה 307 אנשי צוות. ומפייר והקורבטה "הוליהוק" טובעו אף הן.
אוניית בית החולים "ויטה" אספה כ-590 ניצולים. חיל האוויר המלכותי איבד לפחות שמונה מטוסי קרב מדגם "הוריקן". היפנים איבדו חמישה מפציצים ושישה מטוסי קרב, אחד מהם בפעולת התאבדות על מכלי הדלק בטרינקומלי.
תוצאות הקרב

המבצע הבליט את עליונותה של יפן בכל הנוגע למבצעי נושאות מטוסים, וחשף את הצורה הבלתי מקצועית בה פעל חיל האוויר המלכותי באסיה. אולם, המבצע לא הצליח לעקור לגמרי את הצי המלכותי ממימי האוקיינוס ההודי. הבריטים, שתחילה חששו מפני פלישה לציילון, פירשו את ההימנעות היפנית כתגובה לאבדותיהם על כן כניצחון בריטי. למעשה, היפנים חסרו את כוח האדם, הכוח האווירי והכוח הימי להשלמת פלישה וכיבוש, ואפילו לא היו בעמדה שתאפשר להם פשיטה וכיבוש זמני.
האי ציילון היה בעל חשיבות אסטרטגית רבה. הוא חלש על הגישה לתת-היבשת ההודית מכיוון האוקיינוס, ועל נתיבי הסחר עם המזרח התיכון ושדות הנפט של המפרץ הפרסי. ציילון אף הייתה המקור העיקרי של גומי לאימפריה הבריטית. טרם הפשיטה, הפעילו היפנים תעמולה בקרב תושביה הסינהלים של ציילון, והאחרונים ציפו לבוא היפנים.
הפשיטה של דוליטל, ב-18 באפריל, שיבשה את תוכניות היפנים באוקיינוס השקט, וקידו בוטאי נקראה לשוב ליפן. הייתה זו התקיפה הראשונה של ארצות הברית על איי יפן במהלך מלחמת העולם השנייה. הפשיטה המפתיעה על בירת האימפריה היפנית, ובסמוך לארמון הקיסר, הביאו את המטה הקיסרי להבנה כי החזית הפסיפית חשובה יותר מהאוקיינוס ההודי, שכן ממנה עשויים האמריקאים לפגוע באיי הבית.
מפקד הצי היפני, אדמירל איסורוקו יממוטו, החל לתכנן מבצע רחב היקף, אשר כלל את כיבוש אטול מידווי, ומטרתו הייתה לכפות קרב הכרעה על צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית. אולם, ביוני 1942, התהפכו היוצרות, וכל ארבע נושאות המטוסים היפניות שהשתתפו במבצע טובעו במהלך קרב מידווי, ובכך הגבילו את יכולתם של היפנים לערוך מתקפות אסטרטגיות ארוכות-טווח.
שלוש דיוויזיות של הצבא הבריטי נשלחו לציילון כתגבורת להגנה מפני מרי אזרחי אנטי-בריטי, ומספר התקוממויות של חיילים בני המקום דוכאו במהירות. מאוחר יותר במהלך המלחמה, שימשה ציילון כבסיס חשוב בתוכנית בעלות הברית לכיבוש מחדש של מלאיה וסינגפור.
במבט לאחור, נראה כי היה זה בזבוז של כוח רב עוצמה, כמו זה של קידו בוטאי, לצורך פשיטה, בזירה צדדית, שממילא היפנים לא התכוונו, ואף לא יכלו, להחזיק בה. כוח זה, בעת שהיה באוקיינוס ההודי, לא היה זמין, אפוא, בזירות אחרות. חלון ההזדמנויות, בו עדיין הייתה ליפנים עליונות, נסגר בעת שהשייטת הייתה מרוחקת והאבדות שגרמה לבריטים באותו זמן לא יכלו להצדיק את שיגורה.
ראו גם

הזירה הדרום-מזרח אסייתית
הפשיטה באוקיינוס ההודי (1944)
לקריאה נוספת

D'Albas, Andrieu. Death of a Navy. Devin-Adair Pub, 1965. ISBN 9780815953029.
Morison, Samuel E. The rising sun in the Pacific: 1931-April 1942. Castle Books, 2001. ISBN 9780785813040.
הרמס שוקעת לאחר התקפה יפנית
קורנוול עולה באש
1506

שנת 1506 היא השנה השישית במאה ה-16. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
אירועים

21 בינואר – נוסד המשמר השווייצרי בקריית הוותיקן, הצבא הוותיק בעולם
22 בינואר – נוסד המשמר השווייצרי בוותיקן
18 באפריל – תחילת בנייתה של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא
19 באפריל – פרוץ פוגרום ליסבון במהלך חג הפסחא, שבו נרצחו אלפי "נוצרים חדשים" מיהודי פורטוגל שהוטבלו לנצרות בכפייה
19 בדצמבר – זיגמונד הראשון, מלך פולין מוכתר
נולדו

רבי שמואל די מודינה - המהרשד"ם. גדול רבני סלוניקי ומחבר הספר "שו"ת מהרשד"ם"
7 באפריל – פרנסיסקו חאווייר, מיסיונר "שליח המזרח" וממייסדי מיסדר הישועים (נפטר ב-1552)
נפטרו

20 במאי – כריסטופר קולומבוס, מגלה ארצות ממוצא איטלקי (נולד ב-1451)
15 באוגוסט – אלכסנדר אגריקולה, מלחין פלמי (נולד ב-1446)
19 באוגוסט – אלכסנדר יגיילו, מלך פולין, דוכס ליטא (נולד ב-1461)
13 בספטמבר – אנדראה מנטניה,  צייר איטלקי רנסאנסי (נולד ב-1431)
25 בספטמבר – פליפה הראשון, מלך קסטיליה (נולד ב-1478)
ראו גם

ילידי 1506‎
נפטרים ב-1506‎
תהילה רסלר

אין תמונה חופשית
תהילה רסלר (1907 – 1959) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית ומורה. מחלוצות המחול המודרני בארץ ישראל.
תפיסתה האמנותית ותרומתה להתפתחות המחול בארץ

תהילה רסלר הייתה מהמורות הראשונות והחשובות של מחול ההבעה בישראל. תפיסתה האמנותית הושפעה ממורתה גרט פאלוקה שנחשבה לאמנית המופשטת ביותר מבין אמני המחול האקספרסיוניסטי. פאלוקה נחשבה למורה טובה שפיתחה את היכולת הטכנית של תלמידיה, היא יצרה הפרדה בין הטכניקה לבין המשמעות הרגשית של התנועות. בזכות כך יכלה לתקן את תנועות התלמידים במהלך תרגילי האלתור, שעליהם בעיקר היו מבוססים שיעוריה, מבלי להפריע להם לבטא את המשמעות התנועתית והרגשית אותה בקשו להעביר. רסלר העריצה את מורתה פאלוקה, ובסטודיו שפתחה בארץ המשיכה לפתח את שיטת עבודתה של פאלוקה.
כרקדנית הושפעה רסלר מהאסכולה הגרמנית של מחול מודרני, דבר שהתבטא בשימוש בגוף ובהבעות פנים לשם ביטוי ישיר של סמלים יום-יומיים. שאבה ממנעד רחב של רגשות, בטאה אותם בסגנון פנטומימה יותר מאשר בגילוי רקדני.
הריקוד בשביל רסלר היה כל עולמה, על כך כותבת דבורה ברטונוב, רקדנית בתקופתה: "ריקודה של תהילה רסלר היה שמחה ללא גבול בקצב החיים. היא אהבה לרקוד הואיל וריקוד הוא תכלית האושר. ודרכה בהוראה הייתה- לפתח אצל התלמיד אותה שמחה, שמתוכו יבוא לידי יצירה... כל עבודתה לא הייתה מילוי חובה לשרת את אומנות הריקוד יום יום מחדש, אלא שמחת אמת, שהתחדשה יום יום." עליה מוסיפה יהודית אורנשטיין, גם היא רקדנית באותה התקופה: "המחול והאומנות נחשבו אז כאמצעי לעיצוב האופי ופיתוח האישיות. אף תהילה רסלר לחמה ופעלה ברוח זו, וזאת בלב ובנפש, בהתמסרות רבה, עד ימיה האחרונים. רבים הכירו את תהילה רסלר כרקדנית ורבבות העריצוה כמורה מסורה ומחוננת."
רסלר הייתה אינטלקטואלית, אישיות מאורגנת ומתודית, דבר שהתבטא בהתנהלות שיעוריה. השיעורים התחילו בדיוק בזמן, התלמידות היו מוכנות כבר כמה דקות קודם, השיעור היה בנוי בצורה מאורגנת. רסלר הייתה המורה הראשונה למחול במכון וינגייט, הוא המרכז הלאומי לחינוך גופני ולספורט, משרת את צורכי הכשרת מאמנים ומדריכים ומקדם ספורטאים מחוננים. בריאיון עם ילתה בונה, תלמידתה ואחייניתה של רסלר, עולה כי רסלר חידשה הרבה בתקופתה. גם את שיטת ההוראה, ביחסה המיוחד לתלמידותיה, וגם את התפיסה המודרנית, מפני שמה שהכירו אז בארץ היה שמרני יותר. ירדנה כהן, תלמידתה של רסלר בבית ספרה של פאלוקה מתארת: "אש תמיד יקדה בה, ובכוחה ליבתה ניצוצות חבויים בגופות תלמידותיה".
הערות שוליים

↑  מרתה הופמן, תרגום: יוסף לכטנבאום, דינה והמשורר, תל אביב: מסדה, 1942
↑  ילתה בונה בריאיון לצבי פרידהבר, תיק 121.23 הארכיון הישראלי למחול.
↑  גב' רבקה גוילי ברוידא בראיון לצבי פרידהבר, תיק 121.23 הארכיון הישראלי למחול
↑  גב' ילתה בונה בראיון לצבי פרידהבר, תיק 121.23 הארכיון הישראלי למחול.
↑  עיתון "דבר", 12.12.1958, הארכיון הישראלי למחול.
↑  מתוך העיתון 'דבר', 8 במאי 1959. הארכיון הישראלי למחול.
↑  מתוך העיתון 'משא 21', 22 במאי 1959. הארכיון הישראלי למחול.
↑  כהן, י'. בתוף ובמחול, עמ' 13.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012250362805171  LCCN: n97873489  VIAF: 11611197   WorldCat (עם VIAF): 11611197 
בתיה לישנסקי מפסלת את דמותה של תהילה רסלר (1934)
חוקת פורטוגל

| --- | --- |


 פרטי החוק
 מדינה:  פורטוגל פורטוגל
 סוג:  חוקה
 תאריך חקיקה:  2 באפריל 1976
 רקע לחקיקה:  מהפכת הציפורנים (1974)
 אתר רשמי
 
חוקת פורטוגל (בפורטוגלית: Constituição portuguesa de 1976), הידועה גם כ"חוקת הרפובליקה הפורטוגלית", היא המסמך המשפטי העליון של פורטוגל, שמפרט את המבנה החוקתי של המדינה ואת הזכויות והחובות של האזרחים והמוסדות הציבוריים. החוקה הפורטוגלית הנוכחית אושרה ב-2 באפריל 1976, לאחר מהפכת הציפורנים של 1974, שבסיסה היה סיום הדיקטטורה הפאשיסטית במדינה.