האקספרס הפאטאגוני הישן
דרום אמריקה

ת'רו התחיל את מסעו בדרום אמריקה בברנקייה שבקולומביה, אם כי לא יכול היה להסביר מדוע דווקא שם. בקולומביה נערכו בחירות, והעיר נסגרה, אין יוצא ואין בא. איכרים באו מן ההרים באוטובוסים עמוסים, לתת את קולם תמורת 200 פסות. מכירת אלכוהול נאסרה בחוק לימי הבחירות, אבל גם בלעדיו המתה העיר מתפרעים, צעירים מתלהמים, מוזיקה רועשת ממטות המפלגות השונות ומשאיות טעונות חיילים. פקיד של משרד החוץ האמריקאי הציע לת'רו להסתובב בעיר, בתקווה שאם ישמרו על פרופיל נמוך, לא יפגעו בהם. ת'רו השתדל להיטמע בקהל המקומי, אבל מדריכו התבלט בלבושו ובמכונית השברולט האמריקאית שלו. לא בדיוק פרופיל נמוך. דאדלי, הפקיד האמריקאי, הסביר לאורח, שלאנשים המתפרעים (שבאותו רגע הלמו באגרופים במכוניתו) קוראים "האנשים המאושרים של קולומביה", ומשום כך אין הממשלה נוקפת אצבע לשפר את המצב. למה לה? הרי האנשים מאושרים. לאחר הבחירות טענו כל המפלגות לניצחון. זה ההבדל בין דיקטטורה, שבה מנצחת מפלגה אחת בלבד, לדמוקרטיה לטינו-אמריקאית, שבה מנצחות כל המפלגות, והמחלוקת יכולה להסתיים רק בתגרות, כמו במשחקי כדורגל בעולם הלטינו-אמריקאי, סבר ת'רו. לא התוצאה חשובה, אלא סיפוק ההמון. סחר הסמים רווח בברנקייה, וחלק מן הסוחרים בהם מגיעים לכלא (שבו ישב גם אנרי שרייר, "הפרפר"), אבל רבים מהם מתעשרים, ועושרם מנקר עין במיוחד בגלל עוניה הקיצוני של ברנקייה. בתי המליונרים האלה נראים כמו כספות בנק, והם חסיני פריצות כמו מבצרים. לריבוי הסוחרים ומבריחי הסמים תורם מיקומה של ברנקייה, העמקים הנסתרים שמהם יכולים מטוסים טעוני סמים להמריא באין רואה, והאקלים המתאים לגידול מריחואנה בחצי האי גוואחירה. דגי הרקק בתעשיית הסמים האדירה משלמים את המחיר במאסרים ממושכים, אבל הסוחרים הגדולים מנצלים הון וקשרים ונחלצים ללא פגע.
לפני נסיעתו לבוגוטה, סייר ת'רו בקרטחנה, עיר עתיקה, שהוקמה בשנת 1533. היא מקסימה, אומרת כבוד ומושכת לב, ונקודות המשיכה שבה שמורות ומתוחזקות היטב. באחד הרחובות בקרטחנה נתקל ת'רו בתופעה מחכימה - שורה של בתי עבוט, שבכולם הוצעו למכירה כלי עבודה מכל הסוגים, שבעליהם משכנו אותם ואיבדו את חזקתם עליהם לאחר שלושה חודשים. כמות כלי העבודה והבניין שראה בחנויות אלה הייתה מספיקה לבניין קולומביה כולה, אבל איש לא אחז בהם. בחברה של מבריחים וגנבים, פטיש או מסור אינם כלי עבודה, אלא מטבע עובר לסוחר.

גם בקולומביה התברר לת'רו, שאיש אינו נוסע ברכבת. שאלות למקומיים לא העלו דבר פרט לעצה - "עשה לעצמך טובה, סע במטוס. כל הקולומביאנים עושים כך." העשירים שבהם. העניים נוסעים באוטובוס. כשהצליח לבסוף לאתר את תחנת הרכבת ולמצוא את הקופאי - שנאלץ למכור לו כרטיס, מהסס ומצחקק כאילו היה זה משחק שת'רו ניצח בו לבסוף - נסע ברכבת לסנטה מרתה, העיר שבה מת סימון בוליבר, עני, נרדף וחסר-פרוטה; הוא הגיע לשם, משום שחשש לחייו בבוגוטה. בפרו ראו בו דיקטטור, בקולומביה נחשב לבוגד, ובוונצואלה, ארץ הולדתו, הוכרז כמפר-חוק. גמולו על שחרור אמריקה הלטינית היה עוני וחרפות. רק לאחר מותו נבנו אנדרטאות לזכרו ועליהן נחרטו זעקות הקרב שהשמיע כשחשב, שהמהפכה הצליחה. המילים האחרונות שכתב, "אמריקה אינה בת-שליטה. אלה המשרתים את המהפכה טוחנים מים. באמריקה אפשר לעשות רק דבר אחד - להגר." לא נחרטו על שום אנדרטה לזכרו.

הרכבת מסנטה מרתה לבוגוטה, "אקספרסו דל סול", הייתה נוראה, צפופה, מצחינה והומה תגרות, צעקות ובכי ילדים. ת'רו תמה, איך ייתכן, שאם אין איש נוסע ברכבת, מתחוללות מהומות ותגרות על הרציף כדי לעלות עליה? הם ידעו על בוא הרכבת משמועות מפה לאוזן, ובאו להמתין כל היום על הרציף עד שתגיע. להם אולי הייתה סיבה לנסוע ברכבת, אבל הוא שאל את עצמו, למה הוא נוסע לבוגוטה, ולא מצא תשובה. בדרך עברו את אראקאטאקה, מקום הולדתו של גבריאל גרסייה מרקס, היא מאקונדו של מאה שנים של בדידות. המסע כולו נמשך שמונה-עשרה שעות, וככל שהרכבת הייתה נוראה, ת'רו סבר שפגש גרועות ממנה. מה ששמר על שפיותו לאורך הנסיעה הייתה הביוגרפיה של ג'ונסון שכתב ג'יימס בוזוול. ג'ונסון גרס, שמוטב לנסוע מאה מילין כדי לשוחח עם אדם חכם אחד, מחמישה מילין כדי לראות עיר נאה. ת'רו הסכים עמו.

הרכבת עברה במהירות הבזק מן החום של המישור אל צינת ההרים, ואז נעצרה על מדרון הר. כל הנוסעים ירדו. רכבת ירדה מן הפסים בהמשך הדרך, ואוטובוסים המתינו להביא את הנוסעים אל בוגוטה. שהותו בעיר הייתה קרה וגשומה, והגובה הרב הקשה עליו את הנשימה. מבחינה תרבותית וגאוגרפית, הייתה בוגוטה נבדלת מקולומביה ומשאר דרום אמריקה, והשיטה המעמדית ששררה בה לא התירה עלייה ממעמד נמוך לגבוה ממנו. ברחוב ראה אינדיאנית הולכת עם שני חמורים קשורים בחבל. היא פסעה על המדרכה, על פני נשים לבושות הדר ועל פני קבצנים, על פני חנויות מזכרות וגלריות עמוסות אמנות קולומביאנית טיפוסית, על פני מגשי אזמרגדים לתיירים, בלי להעיף בהם מבט. אז ירדה אל הכביש וחצתה עם חמוריה מצד לצד בתוך התנועה העמוסה, שעצרה להמתין לה. למראה האישה האינדיאנית הזאת נראה למתבונן, כי 450 השנים האחרונות לא היו כלל. היא לא הלכה בתוך העיר. היא חצתה מדרון הררי עם חמוריה. היא נמצאה באנדים, במולדתה. כל השאר הוא בספרד.
הפוסטרים שהוצגו למכירה בבוגוטה הראו את ישו, צ'ה גווארה וסימון בוליבר, והיה קשה להבדיל ביניהם. כולם הציגו אותו יופי עיקש ואותה תנוחה הרואית. היה גם פוסטר של יוסיף סטלין, עם אזהרה מפני יאנקים... בפוסטר שקנה לבסוף היה ישו צלוב, שהצליח לשחרר זרוע אחת ובה חבק את כתפו של לוחם גרילה, שלו אמר, "גם אני נרדפתי, איש גרילה נחוש שלי." בין קבצני בוגוטה הרבים היו המוני ילדים, שהתרוצצו בין החורבות. המקומיים ששאל הזהירו אותו מפני ילדי הרחוב, שרובם כייסים וגנבים. איש מאותם קולומביאנים עשירים לא העלה בדעתו שאפשר לספק לילדים אלה מחסה ומזון. זול יותר היה להקים גדר גבוהה סביב הבית, שיישארו הילדים בחוץ.
בהמשך הדרך מבוגוטה, נתקל ת'רו בתקלות וקשיים. הרכבת לא המשיכה למקום שאליו ציפה להגיע, האוטובוס עוכב לשעות על גשר שהיה בתהליכי צביעה ממושכים, וכשכבר חזר לנסוע, חזרו ועצרו אותו פעמים אחדות שוטרים, שעלו לאוטובוס והתהלכו בו הלוך ושוב כשידיהם על אקדחיהם. הם גם הורידו אנשים אחדים מן האוטובוס והורו להם לפתוח את מזוודותיהם. גם במזוודה שלו נעשה חיפוש. כששאל, מה הם מחפשים, לא קיבל תשובה. שכנו לספסל האוטובוס הסביר לו, שאין טעם לשאול. הם אינם מחפשים דבר מסוים, הם סתם עושים בעיות.

קטע הדרך מחירארדוט לאיבגה היה נעים, מוקף גבעות ירוקות, כרי דשא מוצלים וחוות חקלאיות. על הבתים השתרגה בוגנוויליה פורחת בסגול וכתום ושיוותה להם מראה של עושר. בניגוד לעוני השורר בקולומביה, נראה שתושבי האזור הזה ידעו חיים נוחים. המשך הנסיעה היה מפיל אימה, בכבישי הרים צרים ומתפתלים, בתוך נוף כביר שכמותו לא ראה מימיו. מדרונות ההרים היו תלולים כקירות זקופים, והבתים המעטים שהיו עליהם נראו כמצוירים. חלקות הקטניות המעטות שנראו שם נשתלו על טרסות צרות, שנראו מלמעלה כלוחות כביסה אנכיים. ת'רו התרשם, שאם דיירי הבקתות האלה ייצאו מפתח הדלת, הם יפלו מיד במדרון. הוא לא הבין איך הם מעבדים את גינותיהם התלולות.

הכביש הצר והמתפתל הסביר את בידודה של בוגוטה, שזו הייתה הדרך היחידה להגיע אליה, כמין מעוז במרומי האנדים, מנותק מערים אחרות. לאורך הכביש שנסעו בו נתקעו חמש משאיות, ונהגיהן בנו לצדן מחנות קטנים, כדרכם של פיגמים כשהם הורגים פיל שאינם יכולים להזיז. דלת האוטובוס הייתה פתוחה, מיטלטלת על ציר שבור, ובאחד הפיתולים גלש ונפל דרכה צרור חפצים של נוסע אינדיאני, שנשמט מידו. הנהג נעתר לבקשתו ועצר את האוטובוס, כדי שיוכל לרוץ אחורה ולהביא אותו. היו לו שם חמש פסות, וגם כמה חפצים.

בעיר ארמניה ירד ת'רו מהאוטובוס והלך למלון, שראה בדרך. הגובה והקור לא הניחו לו להירדם, ועל כן יצא לשוטט בעיר, שהייתה מוארת היטב ושוקקת כפריים. בחלון הראווה של חנות למכשירי חשמל עמדה טלוויזיה דולקת, והכפריים, שבבתיהם לא היה חשמל, עמדו משתאים וצפו בסרט תעודה על ילידים אוסטרלים, הצופים נדהמו למראה מערומיהם של הילידים ותהו היכן המקום הזה - באפריקה? רחוק, אמר איש אחד. רחוק מאוד.

בדרכו חזרה למלון שמע ת'רו שיעול של ילד, ובהצצה אל פתח אפל של בית נגלו לעיניו שלושה ילדים, הגדול בן עשר ושני האחרים בני תשע. הוריהם סילקו אותם מבתיהם משום שלא יכלו להאכיל את כל ילדיהם. הילד הקטן בשלושתם היה חולה, ונראה שהיה למעמסה על השניים האחרים, אבל הם הרשו לו להישאר עמם משום שפחד להיות לבדו. הם ישנו על קופסת קרטון משוטחת וניזונו ממה שנידבו להם אנשים. הביתה לא רצו ללכת, כי שם יהיה גרוע יותר. ת'רו נתן להם כסף, והילד הגדול בשלושה הבטיח לחלק אותו שוה בשוה ביניהם. לבו נשבר למראה ילדים עזובים אלה, שגורלם נחרץ למות, וכל מי שיגלה עניין בחייהם יואשם בבולשביזם. קולומביה היא ארץ עשירה ונעימה, אמרו לו בבוגוטה, צריך רק להישמר משודדים ומילדי רחוב. איזו שטות אווילית, אמר בלבו, וכמה מפלצתי שילדים יומתו כך.
בדרך לקאלי, ברכבת שאליה הגיע תוך חששות רבים ובניגוד לאזהרות כל מי שפנה אליו, פגש ת'רו גברת זקנה מוונצואלה, שנסעה אל אחותה. היא הזהירה אותו שבקאלי יהיה חם מאד, ותמהה מדוע הוא נוסע לשם. גם הוא תמה. אולי רק משום שהיא בדרך דרומה אל פטגוניה. לזקנה אמר, שיש לו חבר בקאלי. הזקנה נרגעה, אבל לא כן הוא. שום חבר לא היה לו בקאלי או בכל מקום אחר באמריקה הלטינית. דיכאון ירד עליו.

קאלי ה"מסוכנת" הייתה משעממת מאוד. המלונות היו גרועים, וכאשר יצא לטיול בסביבה, נתקל בכלבים מאיימים, שהעירו בו חשש מכלבת. בשובו למלון אמרו לו, שיש אולי כמה כלבים מסוכנים, אבל הנחשים מסוכנים כולם. הוא לא ראה נחשים, אבל "הם ראו אותך", אמרו לו. במסעדה מפוארת ראה קבוצת מסיונרים אמריקאים, גברים, נשים וילדים, כולם שמנים ומתפטמים בהנאה. על המזנון עמד פסל קרח מטפטף. עובדה מעניינת בסביבה, שלחלק מתושביה לא רק שלא היה קרח, גם מים לא היו להם. היה זה סמל לבזבוז טיפשי ומקומם.
בקיטו התעכב ת'רו מעבר לתכנון הקודם, נענה להזמנות להרצות ולמסיבות. מזג האוויר בקיטו הפליא אותו בשינויים תמידיים לאורך היום. ערפילים ועננים נמוכים ירדו על העיר, לאחר בקרים שטופי שמש. בבוקר של גשם דק ראה ציפורי קוליברי זעירות, כמו קוקיות של שעוני קוקיה, מתחבאות בתוך שיח, כל אחת מתחת לעלה יחיד. קיטו, על אף גובהה הרב, שהקשה עליו את הנשימה, מצאה חן בעיניו. הייתה זו עיר שמחה, בניגוד לבוגוטה, שהותירה בו רושם של עיר נישאה ואכזרית, כמו קן נשרים. את דעתו על אופיים השליו והמהוגן של התושבים נאלץ לשנות, כאשר מחיר הנסיעה באוטובוס עלה לשישה סנטים וכל האוטובוסים בעיר נהרסו בידי פורעים. בכנסייה בקיטו ראה תמונת קיר, שנראתה לו מרחוק כתיאור מדויק של משחק הכדורגל הסיוטי בסן סלוודור, אבל מקרוב ראה שזה העתק נאמן של הירונימוס בוש, על כל החוטאים הנענשים כיאה להם בגיהנום. אל תמונת אימים זו מביאים ילדי בתי ספר בקיטו למען יראו וייראו. נראה, שאכזריות העונשים נלקחה מתיאורי הקדושה תרסה מאווילה בספרה "וידויים". הכנסייה מעוטרת במוטיבים של אמנות האינקה, ורוב באיה הם אינדיאנים. מאיש השגרירות האמריקאית שמע על השוני בין המפות האקוודוריות של פרו לבין המפות הפרואניות של אקוודור. כל מפה בתורה תיארה שטח גדול משהיה לה במציאות ותבעה בעלות על אותו מחוז באגן האמזונאס.
בגואיקיל הייתה השליטה בידי החולדות - הן חזקות, עמידות לכל, אינן יודעות פחד ומכריזות על קיומן בצפצופים ובקטטות שאינן פוסקות. עקיצת הפרעוש השוכן עליהן מסוכנת לבני אדם ויכולה לגרום לדבר, הוא המוות השחור, מחלה שהודברה במקומות רבים אבל עודנה קיימת בדרום אמריקה ועלולה להמית את הנדבקים בה תוך ימים ספורים. ת'רו בא לגויאקיל לפגוש בני משפחה רחוקים מצד אמו, שהתיישבו באקוודור ועשו חיל. קרוב-משפחתו דומינגו נוררו הופתע לשמוע שיש לו קרובים רבים כל כך בארצות הברית, אבל הפתיע אותו מצדו בהמוני הדודנים שיש לו בדרום אמריקה.

בזמן ההמתנה למקום שיתפנה ברכבת הקטנה, כדי לחזור לקיטו, פגש אירי שהיה חמש-עשרה שנים קודם לכן כומר ישועי בארצות הברית ופרש מן הכמורה. הוא נעשה לסוכן ביטוח ועל אף ביטחונו של הבישוף שהוא עתיד לחזור, ועל אף הקלות והביטחון שבחיי כמורה, לא חזר מעולם. הוא נסע לביקור אחרון אצל משפחתו בבלפסט וידע שלא ישוב לראות את כולם. הוא היגר לאקוודור, נשא אישה מקומית, הוליד ילדים, ומעולם לא סיפר על כך לבני משפחתו שבאירלנד. הוא ידע, שאחרי שאמו תמות, יסע מיד לאירלנד ויספר את האמת למשפחתו, אבל לאמו לא יכול היה לספר, וכל מכתביו הביתה היו שקרים. הוא ביקש מת'רו לכתוב את הסיפור, שהוא איננו מסוגל לספר.

הדעות בגוייאקיל לגבי האינדיאנים היו חלוקות - בני משפחת נוררו העשירה והמכובדת ראו בהם ייחוד אמיתי וחקרו את עברם המפואר. אחרים ראו בהם חוטבי עצים ושואבי מים, ובסך הכל, בורים ומטומטמים. היה מי שגרס, שבאקוודור אין אנשים עניים - רק אינדיאנים, שכולם אבודים. הוא לא הכיר בעבר המפואר של האינקה, וחשב שזו דעת הרוב. טענות הנגד של ת'רו לא שכנעו אותו. הימים עברו ולבסוף נואש ת'רו מן האוטופרו וחזר לקיטו בטיסה, שרק חיזקה בו את הסתייגויותיו הקודמות ממסע באוויר.
לימה נראתה עשוקה ופושטת רגל, והזכירה לת'רו את רנגון. האיום בשביתה של עובדי הרכבת בגלל שכרם הזעום דחף אותו למהר לצאת מלימה לקוסקו, בדרך לבוליביה ומשם לארגנטינה. המסילה היוצאת מלימה עברה על פני שכונת בקתות, שהעידו על מיעוט הגשמים באזור. כל כולן נראו כמו סלים קטנים ורופפים, פתוחים לשמש ולכוכבים, לצד הנהר, המשמש את דיירי השכונה לרחצה, לשתייה, לבישול ולפינוי פסולת, בבחינת עורק חיים וביב שופכין כאחד. בדרך אל הואנקאיו, על מדרונות תלולים, סבלו כל הנוסעים ממחלת גבהים. לסבל הגופני, סחרחורת וקוצר נשימה, נוספה גם תחושת ההחמצה שבנסיעה בנוף מדהים ביופיו כשאין אפשרות ליהנות ממנו. במצבו הגופני של ת'רו, היה היופי למטרד מיוחד במינו. לשאר ייסוריו חבר גם כאב שיניים קשה, בהשפעת הגובה הרב. בלון ממולא חמצן, שקיבל מפרואני בירכתיי הרכבת, הקל על נשימתו והצליל את מוחו. בהמשך עברה הרכבת במנהרת גאלרה, המנהרה הגבוהה ביותר בעולם, בגובה 4,830 מטרים. הנסיעה במנהרה הייתה נוראה, אבל אחריה השתפרה הרגשתו, בעיקר בידיעה שכבר עברו את הנקודה הגבוהה ביותר, אם כי בהואנקאיו עדיין הרגיש רע מאוד. משיחות עם נוסעים שחזרו מקוסקו התברר לו, שהדרך הטובה ביותר להגיע לשם תהיה לחזור ללימה וממנה לטוס לקוסקו. על אף סלידתו מטיסות, הבין שזו הדרך הנבונה ביותר, וכך עשה.
בבאר עלוב בקוסקו פגש ת'רו שלושה פרואנים, עובדי מיניסטריון העבודות הציבוריות, שני אדריכלים ומהנדס אזרחי. תלבושתם והבעות פניהם לא תאמו את התארים המרשימים. הם הבטיחו לת'רו, שאם ירצה ללמוד את שפת הקצ'ואה, יוכל לעשות זאת בקלות, משום שהיא בדיוק כמו אנגלית. כשתהה על כך הסבירו לו, שסדר המילים במשפט בקצ'ואה הוא כמו באנגלית, בניגוד לספרדית. הם התעניינו בעלויות החיים בפריז או בלונדון וסיכמו, שעדיף לחיות בלימה. הוא חזר למלון. ליד המזרקה ממול ישן מצורע. היה קר. השכם בבוקר העירו אותו פעמוני הכנסיות, והאינדיאנים נהרו למיסה. גם התיירים השכימו קום לנסיעה למאצ'ו פיצ'ו, אבל תחנת הרכבת, שבה הבטיחו להם מקומות אם יגיעו בשש, עוד הייתה סגורה בשבע, וכאשר נפתחו לבסוף הדלתות, הסתער קהל המקומיים אל הרכבת והדף בכוח את התיירים האמריקאים הקשישים, שלא ידעו את נפשם. בשעת הנסיעה השוו כל מראה שראו למקומות קודמים שהיו בהם ברחבי העולם ולדברים שעשו במסעותיהם. ת'רו התפעל ממבני האינקה הקדומים.
בדרך ראה ת'רו את העמק הקדוש של האינקה, שמיקומו הנסתר משך אותם אליו כשנמלטו מן הכיבוש הספרדי האלים. הם המשיכו לחיות שם שנים רבות אחרי שהספרדים סברו, שהשמידו כליל את תרבותם הגבוהה של בני האינקה. כך, עד שבשנת 1570 הצליחו שני מסיונרים קנאים, נזירים אוגוסטיניאנים, לחצות את ההרים אל העמק. מלווים בחבורת אינדיאנים שהוטבלו לנצרות, העלו באש את מקדשי האינקה, בהם המשיכו לעבוד את אלוהי אבותיהם. במקומם הקימו כמה מסיונים. עד 1911 לא בא איש אל העמק, ששקע בתרדמה. אז הופיע בריגהם יאנג, מצא עיר גדולה בהרים וקרא לה מאצ'ו פיצ'ו. כל האזור שעברה הרכבת במסעה העיד על גאוניותם של בני האינקה בבנייה, המקדשים הנסתרים והמבצרים, שהביסו את הספרדים בבואם. אבל התיירים האמריקאים הקשישים התעניינו יותר בסיפורים על מקומות אחרים שראו. בביקורת שמתחו על כל דבר שראו הייתה מידה רבה של פטרונות שמקורה בבערות. הם לא הפיקו דבר מן הטיול הקשה והמפרך שאליו יצאו, מלבד התבצרות מתנשאת בעמדותיהם. ת'רו, שגיבש דעות שונות משלהם, ניסה להסביר את מה שראו במונחי חייהם של האינדיאנים ובציפיות שלהם מן הדמויות המייצגות את דתם - סבלו המודגש עד הפרזה של ישו, תפארת לבושה ובריאות גופה של מריה - רק כך יכלו לקבל אותם, כשונים ונעלים עליהם עצמם. הסבריו הצליחו רק לשים קץ לדיונים על דת, ומכאן ואילך המשיכו הנוסעים לדבר על כל מה שראו עיניהם, בנוסח ת'ורנברי, הסחת דעת ממה שהיה, מבחינתם, נסיעה משעממת וחסרת אירועים ברכבת.
שביתת הרכבות שיצאה לבסוף לפועל, בתביעה שלא נענתה לתוספת של שווה ערך ללירה שטרלינג וחצי, מחירו של קילו בשר, אילצה את ת'רו לנסוע, בניגוד לרצונו, באוטובוס, אחרי שהזהירו אותו, שאם לא יזדרז לצאת מפרו, תקיף השביתה גם את האוטובוסים. הנסיעה הייתה קשה ומאובקת. את אגם טיטיקאקה חצה, לצערו, בחשכת הלילה ובכך החמיץ את קסמו הנודע. בוליביה עשתה עליו רושם חשוף, שונה מזה שראה במקומות אחרים. החשיפות כאן הייתה התת-קרום הטרשי של כדור הארץ, טופוגרפיה של מאובנים סלעיים, שהקרקע העילית נסחפה מעליהם ברוח. על אף הקור ונוקשות הנוף, היו הבוליביאנים ברכבת של נואקי ידידותיים. הם הציעו לת'רו להשתהות בסביבה, כדי לעשות סקי על הפסגות המושלגות. הגובה הרב, למעלה מ-3,000 מטרים, השפיע עליו לרעה. במלון בלה פאס נחתכה ידו בשברי כוס זכוכית, ושום טיפול שניסו עליו בבית המרקחת לא עזר לעצור את שטף הדם. בתחבושת עבה, שנספגה עד מהרה בדם, יצא לסדר את ענייניו וגילה, שהתחבושת המדממת מקנה לו שירות אדיב ומהיר מכל מה שחווה בחודשים האחרונים. לה-פאס נראתה לו מוכת נמק אורבני, עיר מכוערת שלתושביה ארשת כבדה ואומרת כבוד, ללא שמץ מן החשדנות שנתקל בה בקולומביה ובפרו. הרושם הכללי היה של עיר במזרח אירופה. הקור היה עז, גשם וברד ירדו רוב הזמן והשמש הפציעה רק לדקות ספורות.
רק כשהרכבת הפאנאמריקאית יצאה מן התחנה, זרחה השמש והאירה על חורשות האקליפטוס שעל המדרונות מצפון לעיר. הרכבת נסעה הלוך ושוב על צלע ההר, מעל לה-פאז, ועלתה לגובה של יותר מ-4,000 מטרים. חלק מן הקרונות נועדו להגיע רק עד הגבול, אבל קרון השינה של ת'רו היה שייך לרכבת הארגנטינית והיה מיועד לתחנה הסופית בטוקומאן. בקתות חומר קטנות נראו פה ושם, במרחק רב זו מזו, אבל הן היו סגורות ומסוגרות, ללא חלונות, ללא שביב אור. באחד הכפרים עצרה הרכבת להעלות נוסעים, והמחלקה השנייה התמלאה עד אפס מקום. בנוף השומם והקר הזה נראו מדי פעם דמויות בודדות - אינדיאני מוביל אופניים, אישה משגיחה על כבשים, וכעבור כמה קילומטרים, עוד אישה עם שני ילדים ופרד עמוס לעייפה. פסגות ההרים הגבוהות היו מוארות עדיין בשמש השוקעת, כשהרכבת נסעה בחשיכה. גם הקונדורים שעופפו במרומים היו מוארים בקרני השמש

בנוף השומם הזה התגלה לעיני ת'רו מה שנראה לו מרחוק כפסל ישו, אבל מקרוב התגלה כבקבוק עץ בגובה שישה מטרים ועליו המילים "אינקה קולה". כמה בוליביאנים שפגש בקרון המסעדה ציפו מת'רו לשבחים על בוליביה, בעיקר בהשוואה לשכנותיה, פרו, אקוואדור וצ'ילה, אבל הייתה לו הרגשה, שכולם מודעים לשקר המוסכם הזה. בבחירות שהתקיימו בבוליביה כעבור ארבעה חודשים היו יריות מנשק אוטומטי ברחובות ואי-סדרים בקלפיות, כולם היו בדעה שהבחירות זויפו, ואז בא ראש המדינה וביטל את הבחירות. הוכרז מצב חירום, ממשלה חדשה הוקמה במה שנקרא "הפיכה ללא שפיכות דמים", ולאחר הפיכת נגד הבטיחו השליטים החדשים לקיים בחירות. לדעת הבוליביאנים, הבעיה הגדולה של בוליביה היא שאין לה ים. צ'ילה או פרו צריכות לתת לה חלק מן הים שלהן, טענו, ואז תיפתרנה הבעיות האחרות של בוליביה.

בהמשך הנסיעה סבל ת'רו ממחלת גבהים והתייסר במכאובים, שגברו בגלל האלכוהול ששתה. הנוף היה צחיח, ריק ועוין. באחד הכפרים עצרה הרכבת ושני חבריו לשתייה ולשיחה ירדו, לבלות שם כמה שבועות באפס מעשה. עצם המחשבה, לעמוד על הרציף בשממה הריקה הזאת ולראות את הרכבת מתרחקת, העבירה בו צמרמורת. בוויאזון הופרד קרון השינה מיתר הרכבת, שנסעה לדרכה, והושאר על מסילה צדדית. איש לא ידע מתי יעבירו את חמשת הנוסעים שנשארו בו אל מעבר לגבול. מסביב לתחנה לא היה דבר. כמה נשים עמדו מתחת למטריות תוצרת בית למכור פירות, לחם ושרוכי נעליים, אבל אחרי שקהל האינדיאנים שירדו מן הרכבת התפזר איש איש לדרכו, נפלה דממה על הרציף הריק. ביאושו פנה אל מבנה מרוחק, בתקווה שימצא שם באר. לאחר הליכה של חצי שעה מצא שזה אכן בית קפה, אבל ברגע שהוגש לו הקפה, שמע את צפירת הקטר. בריצה מאומצת הגיע אל קרון השינה ומצא, שהוא חובר כבר לקטר. הקונדוקטור ניבא נסיעה ממושכת אל טוקומאן, בגלל מצב המסילה. הקטר העביר את קרון השינה אל מעבר לגבול, שם ניתק ממנו. כעבור שעות התחבר שוב קטר לקרון והנסיעה התחדשה, אבל נעצרה שוב לאחר 150 ק"מ בלבד, בגלל תקלה במסילה בהמשך הדרך.
תופעה מעניינת שת'רו פגש בה היו התיירים הבודדים, אלה שנסעו ממקום למקום במשך חודשים בלי דעת למה ולשם מה, כמו וולפגנג הגרמני, שעשה חודש פה וחודשיים שם, ומה שזכר בעיקר מכל המקומות ששהה בהם היו התקלות שקרו לו והמחירם הזולים. הוא גילה בקיאות בשערי חליפין, ומסעות היו, לגביו, דרך לחסוך כסף. דבר אחד היה ברור לו - אם לא ימצא עבודה בבואנוס איירס, ייאלץ להישאר בארגנטינה עד יומו האחרון. אמריקאי שפגש בפרו סיפר לו, שלא אהב את אקוואדור. אולי כי לא נתן לה די זמן. הוא שהה שם חודשיים. לת'רו זה נראה כמו נצח. הוא לא הבין תיירים, שתכננו להישאר חודש במקומות כמו ברנקייה או קוסקו, שהוא עבר בהם בחטף.

הרכבת נסעה בתוך עמק ירוק, בין הרים גבוהים מאוד, נטולי עצים. חוג הגדי היה קו ממשי, סדק בהרים שנראו כמו מפה טופוגרפית. בתחנה במאימארה התעכבה הרכבת ללא הסבר. מקומי שניגש לדבר עם ת'רו אמר לו, שהר געש דרומית משם גרם למפולת על המסילה. הוא לא ראה כל סיבה לנסוע למקום אחר. במאימארה, הסביר, יש לו כל מה שהוא צריך. הוא הציע לת'רו להישאר שם, וכיון שהרכבת לא הראתה כל סימן לתזוזה, נראה שאולי זה מה שיעשה.

הרכבת חזרה לנסוע ועברה על פני תהלוכה חגיגית, אולי לכבוד יום א' של לולבים. תזמורת ניגנה צלילים צורמים ואפופי יגון. ענן גלש במדרון ההררי והנוף השתנה מתמונה מרהיבה של ארגנטינה לשעת ערבית קודרת בניו אינגלנד. האוויר היה חם ולבנוני, עולם פתאומי של רוחות רפאים. בצדי הדרך נגלו אותות הרס, קירות וגשרונים שהתמוטטו. מישהו אמר, "זה הר הגעש". ת'רו התפלא, הוא לא ידע שיש שם הרי געש, אבל הטעות תוקנה מיד: מדובר בעיר בשם וולקאנו. לבואנוס איירס יגיעו באיחור של יום וחצי. הנוף היה אידילי, עצים ופרחים, אבל בהמשך נודע לת'רו, שחוחוי הוצפה בשיטפון קשה, שהצריך פינוי של אלפי אנשים. בתחנה היו אינדיאנים רבים. היה זה קצה הנתיב העתיק של האינקה. עשרים קרונות חדשים חוברו לרכבת, בהם קרון מסעדה. משירד ממרומי בוליביה, הרפתה מת'רו מחלת הגבהים המייסרת והוא הרגיש מצוין, ורעב. המלצר בקרון המסעדה ערך את כל השולחנות במפות וכלי כסף, אבל טרחתו הייתה מוקדמת - אותו לילה היה ת'רו הסועד היחיד. המלצר סיפר לו, שזו הרכבת הראשונה מזה שבועיים שהצליחה לעבור את המפולת בוולקאנו.
טוקומאן התגלתה כעיר עתיקה, שטוחה, נקיה ומשעממת יותר מכפי שציפה ת'רו. בצביונה הזכירה את אירופה הישנה, בחליפות המפוספסות של הגברים, בחזיתות הבתים, באלגנטיות המודעת לעצמה של הנשים. הבתים היו בסגנון צרפתי, בנייני הממשל בסגנון בארוק איטלקי ואילו המצבות והפסלים היו דרום-אמריקאים במובהק. טוקומאן הייתה קודרת, באופן הטיפוסי לארגנטינה. לא היו בה עקבות של הרס, ומעשי הזוועה של השלטון, במידה שהיו, נחבאו בתאי עינויים של תחנות משטרה או בשכונות הצפופות של הפועלים במטעי הסוכר. קשה היה למצוא באר בעיר מהוגנת זו. עלונים שראה בסוכנות תיירות המריצו את המטייל לעזוב את טוקומאן, אל ההרים, אל היערות, או - מה שבידח את דעתו - לבקר בחוחוי. הסתבר לו, שאחת האטרקציות של טוקומאן הייתה האפשרות להגיע לחוחוי בנסיעה בת יום אחד.

במשך היום שעשה בטוקומאן גמלה בלבו של ת'רו ההחלטה להמשיך כבר באותו ערב לבואנוס איירס. בדרכו לתחנת הרכבת פגש את וולפגנג, שהיה מאושר, משום ששער הדולר עלה בחמש פסות. האינפלציה, מבחינתו, הייתה תשואה גדולה.

ברכבת "לה אסטרלה דל נורטה (כוכב הצפון)" פגש ארגנטינאים בקרון המסעדה. הם הרשימו אותו כשחצנים, דברנים אבל חסרי חוש הומור. הם לא גילו כל עניין בעולם שמחוץ לארצם, או בכל דבר שלא היה קשור במישרין לארגנטינה. בכך הזכירו לו את הדרום אפריקאים, כמי שרואים עצמם תקועים בסוף העולם ומוקפים פראים. נימת דיבורם הייתה אלימה והם היו צרי-אופק עד תוך-תוכם. רק בבואנוס איירס, שם פגש אנשים נעימים ואפילו אינטלקטואלים, שינה את דעתו על המקומיים. אחד הסועדים שאל אותו מדוע איננו מצטרף לשיחה, אלא סתם יושב. אולי משהו לא בסדר? היה זה חוסר הביטחון הדרום-אמריקאי, שיש להרגיעו בהבטחות שהכל בסדר וארגנטינה היא ארץ נפלאה. העיקר לא להגיד משהו שעלול להתפרש כביקורת. השיחה עברה לנושאים שבהם לא היה לו מה להוסיף, והוא פרש לתאו. בבוקר הציע לו שכנו לתא את ספר הקומיקס העבה שסיים, והתפלא כשסירב בתודה. ת'רו מצדו שאל אותו, אם הוא קורא גם סופרים ארגנטינאים, למשל את חורחה לואיס בורחס, אבל אוסוולדו לא שמע עליו ונפגע כנראה מן הסירוב לקבל את ספר הקומיקס שלו בחינם. הוא ירד מן הרכבת ברוסאריו. הייתה זו עיר הולדתו של צ'ה גווארה. גורלו של זה היה מר משל סימון בוליבר. כל כוונותיו וחלומותיו נשכחו והוא היה לסמל של אופנת גברים, דרך בדוקה להרוס אדם ולהגחיך את רעיונותיו. החותם שהטביע במעצבי הבגדים הוא חלק מן הטרגדיה שלו.