stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסתר מויאל
קורות חיים

אסתר לזרי (אזהרי) נולדה בביירות בשנת 1873. אביה, עבדאללה לזרי, היה סוחר משי. בילדותה קיבלה חינוך נוצרי ומוסלמי ולמדה בקולג' האמריקאי לבנות. בדצמבר 1891 התקבלה כחברה באגודת הנשים הסורית ("באכורה סוריה") ובמרץ 1893 נתמנתה למזכירת האגודה. בתום לימודיה החלה לפרסם מאמרים בעיתונות הערבית בנושאים "המזרח הערבי, השכלת העם ושפור מצבה של האשה המזרחית". בשנת 1893 החלה ללמד מטעם הכנסייה הסקוטית וניהלה את בית הספר המוסלמי לבנות "אל מקאסר אל כיריה" בביירות.
בשנת 1894 נישאה לשמעון מויאל, סטודנט לרפואה אשר הכירה בביירות. הם נסעו לקושטא על מנת שהוא יוכל לקבל תעודת רופא טורקית. הזוג התערה שם בחברה הספרותית והפוליטית. בתום לימודי הרפואה של הבעל חזר הזוג לארץ ישראל. בשנת 1898 הם עברו לקהיר וב-1 במאי 1899 ייסדה את הירחון "אל עאילה" (המשפחה) שהוקדש “לטובת שחרורה של האשה המזרחית ושיפור חייה”. במאמר הפתיחה כתבה כי "האשה הנה יצור תרבותי, בעל רצון חפשי ומצפון חי ומעמדה שוה למעמדו של הגבר. לפי דעתה האשה עולה בכמה תוכנות על הגבר כגון ברגשותיה העדינים ובראית הנולד שכן צופה את הדבר מראשיתו". בשנת 1904 כתב העת הפך לשבועון. מויאל כתבה גם בעיתון היומי "אלחרם" ובכתב העת הספרותי "אלהילל". מויאל כתבה באותה תקופה את הספר "תאריך חיאת אמיל זולה" (תולדות חיי אמיל זולה) (1903).
בני הזוג חזרו ליפו ב-1908 והיא סייעה לייסוד ארגון נשים יהודיות בעיר. ביתם היה לסלון ספרותי בעיר. ב-16 בינואר 1914 הקימה יחד עם בעלה את כתב העת "צוות אל עותמאניה" (קול העות'מנות). מויאל התאלמנה ב-1915. היא עברה לגור במרסיי יחד עם בניה וחזרה ליפו באמצע שנות הארבעים.
מויאל תרגמה עשרות דרמות מהספרות הצרפתית, שהוצגו בבתי ספר ערביים בארץ ישראל ובביירות.
ילדים: המשורר עובדיה (עבדאללה) נדים, מוניר, סעאד, מונירה, ויקטוריה.
לקריאה נוספת

Esther Azhari Moyal, "Address at the American College for Girls in Beirut" and "Our Renaissance", in Moshe Behar, Zvi Ben-Dor Benite, Modern Middle Eastern Jewish Thought: Writings on Indentity, Politics, & Culture, 1893-1958, Brandels University Press, 2013
Lital Levy, "Partitioned Pasts: Arab Jewish Intellectuals and the Case of Esther Azhari Moyal (1873-1948)", in The Making of the Arab Intellectual (1880-1960): Empire, Public Sphere, and the Colonial Coordinates of Selfhood, ed. Dyala Hamzah (Routledge, 2012).
Hayyim J. Cohen, The Jews of the Middle East: 1860-1972, Transaction Publishers, 1973
ליטל לוי, "מיהו יהודי-ערבי? עיון משווה בתולדות השאלה, 1880–2010", תיאוריה וביקורת גיליון 39-38, חורף 2011
رواية الاسم المغتصب / تأليف هنرى كيرويل، مترجمة بقلم استير مويال.
זינב פואז אל עאמלי, כתאב אל דור אל מנתור פי טבקאת רבאת אל כודור (ספר הפנינים המפוזרים בתולדות הנשים), קהיר, 1893
הערות שוליים

↑  יעקב יהושע, הסופרת אסתר מויאל ותקופתה.
↑  מדובר בציטוט עקיף של תוכן הדברים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008757052805171  VIAF: 4685159820913914000002   WorldCat (עם VIAF): 4685159820913914000002 
שער ה-"צוות אל עות'מאניה"
ארמון לה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון 
 כתובת:  לה 
 מיקום:  מחוז לה 
 מדינה:  הודו 
 קואורדינטות:  34°09′59″N 77°35′11″E﻿ / ﻿34.166277777778°N 77.586388888889°E﻿ / 34.166277777778; 77.586388888889
  (למפת לדאק מוגדלת) להארמון לה(למפת לדאק רגילה) להארמון לה(למפת הודו רגילה) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודיארמון לה(למפת הודו מוגדלת) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודיארמון לה
 
שרידי ארמון לה
פנים הארמון
ארמון לה הוא ארמון מלכות טיבטי המשקיף על העיר לה שבחבל לדאק בהרי ההימלאיה. הוא נבנה במאה ה-17 בידי המלך סנג נאמגיאל בדמותו של ארמון הפוטאלה שבלהסה, טיבט. הארמון הוא בגובה תשע קומות כשבקומות העליונות התגוררו בני משפחת המלוכה והנמוכות שימשו כאורוות ומחסנים.
הארמון ננטש כשכוחות הדוגרה השתלטו על לדאק באמצע המאה ה-19, ומשפחת המלוכה עברה לארמון סטוק.
חורבות הארמון שוקמו בידי המכון לחקר הארכאולוגי של הודו. הארמון פתוח לציבור ועל גגו ניתן לראות מראה פנורמי של לה והסביבה. הר סטוק קנגריל שברכס הרי זאנגסקאר נראה מדרום מעבר לעמק האינדוס, ורכס הרי לדאק נראה מצפון לארמון.
מוזיאון הארמון מכיל אוסף עשיר של תכשיטים, קישוטים, גלימות טקסיות וכתרים טקסיים. יש בו ציורי טנגקה סיניים בני יותר מ-450 שנה השומרים על צבעיהם הבהירים שנוצרו מרסיסי ואבקות אבנים מסוגים שונים, כולל אבני חן.
היסטוריה

בניית הארמון על גבעת צמו (Tsemo) הייתה יוזמה של צוואנג נאמגיאל, מייסד שושלת נאמגיאל של לדאק בשנת 1553 והוא הושלם בידי אחיינו סנג נאמגיאל.
הערות שוליים

↑  אתר הארמון
↑  אמנות בודהיסטית Frontline Magazine, pg 78, May 13-26, 1989
אסתר מאיר-גליצנשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 (בת 70 בערך) 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  אניטה שפירא
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 
אסתר מאיר-גליצנשטיין (נולדה ב-19 במרץ 1954) היא פרופסור בגמלאות להיסטוריה במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
את עבודת הדוקטורט הגישה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1991, בנושא "מדיניות הסוכנות-היהודית וממשלת-ישראל בשאלת עלית יהודי עיראק, 1941–1950" בהנחיית פרופ' אניטה שפירא.
מאיר-גליצנשטיין מתמחה בהיסטוריה של יהדות ארצות האסלאם ובמיוחד יהדות עיראק ויהדות תימן במאה ה-20.
פעילות מקצועית

2003-2005 ראש התכנית ללימודי ישראל ב-BSU
2007-2008 ראש התכנית ללימודי ישראל ב-BSU
פרסומים

ספרים שכתבה
התנועה הציונית ויהודי עיראק, 1941–1950, עם עובד, 1993
בין בגדאד לרמת גן: יוצאי עיראק בישראל, יד בן צבי, 2009
יציאת יהודי תימן: מבצע כושל ומיתוס מכונן, הוצאת רסלינג, 2011
בטהובן בגדד ורמת גן: יב עיראק בישראל, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2009. 420 עמ'.
The “Magic Carpet" Exodus of Yemenite Jewry: An Israeli Formative Myth, Sussex Academic Press, 2014. 256 pp.
באר שבע: מטרופולין בהתהוות, באר שבע: הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 2008. 333 עמ׳.
עיירות פיתוח בישראל, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2009. עמ' עמ'.
ספרים שערכה
עורכים: צבי צמרת, אביבה חלמיש, אסתר מאיר-גליצנשטיין, עיירות הפיתוח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2009
עורכים: יהודה גרדוס ואסתר מאיר-גליצנשטיין., באר שבע - מטרופולין בהתהוות: קובץ מאמרים, באר שבע: המרכז הנגב לפיתוח אזורי - אוניברסיטת בן גוריון בנגב, 2008
מאמרים נבחרים
אסתר מאיר-גליצנשטיין, הפרעות ביהודי בגדאד. חג השבועות תש"א (1–2 ביוני 1941), פורסם בפעמים כרך 8, תשמ"ה 1981, עמ' 21–37
אסתר מאיר-גליצנשטיין  'כאן אוכלים עם סכין ומזלג' — מזרח ומערב במפגש הבין–תרבותי במדינת ישראל, בתוך: חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי (2005), עיונים-סדרת נושא, עמ' 615 - 644.
אסתר מאיר-גליצנשטיין, בחזרה לשאלת הגירתם של יהודי ארצות ערב, באתר הזמן הזה, ‏ינואר 2021
אסתר מאיר-גליצנשטיין, בכי על נהרות בבל, יהודי עיראק 1950–1951: מהגירה לגירוש, עתמול 237, עמ' 7–10
הערות שוליים

↑  ורד לי, ישראלי-עיראקי, יהודי-ערבי או מזרחי?, באתר הארץ, 1 במאי 2008
 ירון צור, יציאות מצרים | הנפילה של יהודי תימן ממרבד הקסמים, באתר הארץ, 29 במרץ 2010
↑  עפרה ישועה-ליית, מרבד של חול לוהט ומוות המוני, באתר "העוקץ", 3 בנובמבר 2012
1 2 3  The Ben-Gurion Research Institute for the Study of Israel and Zionism - Prof. Esther Meir-Glitzenstein, in.bgu.ac.il
↑  Esther Meir-Glitzenstein, Zionism in an Arab Country, Routledge, 2004-08-02, ISBN 978-1-135-76862-1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309102005171  GND: 138744335  LCCN: nr94030812  SUDOC: 109049276  VIAF: 51574064   WorldCat (עם VIAF): 51574064 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אני זוכר (סרט, 2015)

| --- | --- |

 בימוי:  אטום אגויאן 
 תסריט:  בנג'מין אוגוסט 
 שחקנים ראשיים:  כריסטופר פלאמר פיטר דקונהה נטלי קריל קים רוברטס סוגית' ורוגיז ברנדן גול היינץ ליבאן ג'יימס קייד יורגן פרוכנוף דין נוריס ברונו גנץ מרטין לנדאו הנרי צ'רני ליזה בלקן 
 מוזיקה:  מייקל דאנה 
 צילום:  פול סרוסי 
 מדינה:  קנדה קנדה גרמניה גרמניה
 חברה מפיצה:  שירותי ADS, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  31 בדצמבר 2015 
 משך הקרנה:  94 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מתח 
 תקציב:  9.6 מיליון דולר
 הכנסות:  3.7 מיליון דולר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אני זוכר (באנגלית: Remember) הוא סרט מתח דרמטי קנדי-גרמני משנת 2015 בבימויו של אטום אגויאן על פי תסריט מאת בנג'מין אוגוסט. בסרט מככבים כריסטופר פלאמר, ברונו גנץ, יורגן פרוכנוב, היינץ ליבן, הנרי צ'רני, דין נוריס ומרטין לנדאו. העלילה עוקבת אחר ניצול שואה קשיש עם דמנציה שיוצא להרוג פושע מלחמה נאצי.
לאחר הקרנה בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-72, הסרט יצא לאקרנים בקנדה ב-23 באוקטובר 2015, בגרמניה ב-31 בדצמבר 2015 ובארצות הברית ב-11 במרץ 2016. הסרט קיבל ביקורות חיוביות וזכה במספר פרסים בפסטיבלי סרטים.
תקציר העלילה

בבית חולים סיעודי בניו יורק, זאב גוטמן (כריסטופר פלאמר), חולה דמנציה בן 89, יושב שבעה על אשתו, רות. מטופל קשיש נוסף וניצול אושוויץ, מקס רוזנבאום (מרטין לנדאו), מזכיר לזאב את מה שהבטיח לעשות כאשר רות מתה. מקס מספר לזאב שמשפחותיהם נרצחו במחנה על ידי קצין האס אס אוטו ואליש, וכי הם מאמינים שהוא היגר לצפון אמריקה תחת השם הבדוי "רודי קורלנדר". מרכז שמעון ויזנטל איתר ארבעה אנשים בשם זה, אך אין די ראיות לעצור אותם. מקס אומר לזאב שהם השניים היחידים שעדיין מסוגלים לזהות את ואליש. מקס משכנע את זאב לנקום את נקמת משפחותיהם על ידי איתור והריגת ואליש ולשם כך הוא נותן לו הוראות כתובות במכתב. זאב עוזב את בית החולים הסיעודי במונית, קונה אקדח גלוק ויוצא למסע ברחבי ארצות הברית וקנדה אחר ארבעת הקורלנדרים.
בקליבלנד, זאב מתעמת עם הרודי קורלנדר הראשון (ברונו גנץ), שטוען שמעולם לא היה באושוויץ ומוכיח לו שבמהלך מלחמת העולם השנייה שהה באפריקה, כחלק מהמערכה בצפון אפריקה. בקוויבק, זאב פוגש ברודי קורלנדר השני (היינץ ליבאן) שמסתבר שהיה בעצמו אסיר באושוויץ, שנשלח לשם בשל היותו הומוסקסואל. זאב ממשיך לבויסי ומגיע לביתו של רודי קורלנדר השלישי. בנו, ג'ון (דין נוריס), שוטר במשטרת איידהו, מספר לזאב שאביו מת לפני שלושה חודשים. ג'ון, שחושב שזאב הוא ידיד ותיק של אביו מהמלחמה, מראה לו את המזכרות הנאציות של אביו, אבל זאב מגלה אחרי כמה כוסות ויסקי, שהאב היה רק ילד וטבח בזמן המלחמה. כאשר ג'ון, שהוא נאו-נאצי, רואה את המספר על היד של זאב ומבין שהוא יהודי, הוא מאיים עליו ומשסה בו את הכלבה מסוג רועה גרמני שלו. זאב יורה בכלבה ולאחר מכן בג'ון.
זאב מגיע לסאות' לייק טאהו, קליפורניה, אל בית משפחתו של רודי קורנלדר הרביעי, שמזהה אותו. זמן קצר אחר כך מגיע גם בנו של זאב. זאב מאיים להרוג את נכדתו של רודי, אלא אם האחרון יתוודה על האמת בפני כולם. רודי מתוודה בפני בתו ונכדתו שהיה קצין אס אס והרג הרבה אנשים. עם זאת, הוא אומר ששמו האמיתי הוא קוניברט שטורם, וכי זאב עצמו הוא אוטו ואליש. הוא מספר ששניהם היו קצינים יחד באושוויץ, ואחרי המלחמה קעקעו זה את זה כדי להעמיד פנים שהם ניצולי שואה יהודים. מזועזע, זאב יורה בשטורם. זמן קצר לאחר מכן הוא מכריז: "אני זוכר", ויורה בעצמו.
בחזרה בניו יורק, תושבי בית החולים הסיעודי מתבוננים בטלוויזיה על דיווחי הרצח וההתאבדות. מקס מגלה שכאשר זאב הגיע לראשונה לבית האבות, הוא מייד זיהה אותו כאוטו ואליש, וכי ואליש ושטרום הרגו את משפחתו.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| כריסטופר פלאמר | זאב גוטמן / אוטו ואליש |  |
| ברונו גנץ | רודי קורלנדר |  |
| יורגן פרוכנוב | רודי קורלנדר / קוניברט שטרום |  |
| היינץ ליבאן | רודי קורלנדר |  |
| ליזה באלקאן | רבקה גוטמן |  |
| דין נוריס | ג'ון קורלנדר |  |
| מרטין לנדאו | מקס רוזנבאום |  |
| קים רוברטס | פולה |  |
| סופיה ולס | מולי |  |
| פיטר דה קונה | טיילר |  |
אמנדה סמית': 
| סטפני קימבר | אינגה |  |
| ג'נט פורטר |  | אמא של מולי |
הפקה

בנג'מין אוגוסט, תסריטאי קולנוע יהודי מניו ג'רזי המתגורר בלוס אנג'לס, שמעולם לא כתב תסריט שהופק לפני כן, סיפר ל-Canadian Jewish News כי הרעיון לסרט "התחיל ... עם רצון לכתוב סרט בכיכובו של שחקן קשיש". הוא הרגיש ששחקנים קשישים מקבלים מעט מאוד תפקידים ראשיים, וכי דמויות של קשישים הן סימפתיות. אוגוסט שלח את התסריט שלו למפיק הקנדי רוברט לנטוס, שחשב שאטום אגויאן הוא הבמאי האידיאלי.
ב-30 באפריל 2014, הוכרז כי את הסרט יביים אגויאן, ויככבו בו כריסטופר פלאמר, מרטין לנדאו, דין נוריס, ברונו גנץ, היינץ ליבן ויורגן פרוכנוב. לדברי אגויאן, הסרט מגיע בזמן שבו אחרוני ניצולי השואה ופושעי השואה עדיין בחיים, וגם כי המשפטים שבאותה העת עוד מתנהלים בגרמניה הופכים את הסרט לאקטואלי. בהקשר זה, המגזין טיים ציין במיוחד את משפטו של ריינהולד האנינג, שהיה באותו הזמן בחדשות. עוד טען הבמאי כי סיפורו של אוגוסט הוא בלתי שגרתי והוא "פרויקט בסיכון גבוה". פלאמר, שהיה הבחירה הראשונה והיחידה של אגויאן לתפקיד של זאב, ציין כי הוא נמשך לפרויקט בשל התייחסותו הבלתי-קונבנציונלית לנושא היסטורי.
שלב הצילומים החל ב-14 ביולי 2014,‏ באונטריו, קנדה. עבור הסצנה שבה זאב הורג את ג'ון קורלנדר, אגויאן התכוון להשתמש בפעלולן שישמש כפיל במקומו של פלאמר, אבל פלאמר דרש ממנו לבצע את הסצנה בעצמו. פלאמר סיפר מאוחר יותר לחדשות CBS כי "לרגע הייתי קצת מעוצבן ... כי זה גרם לי להרגיש פתאום זקן למדי". עם זאת, הוא הודה ירי האקדח, וכן הכלב שלקח חלק בסצנה, הפחידו אותו. דין נוריס ציין שפלאמר השתמש בפחד הזה בהופעתו. תקציב הסרט עמד על 13 מיליון דולר.
הפצה

ב-11 במאי 2015 רכשה A24 Films את זכויות ההפצה לסרט. הסרט הקורן במסגרת התחרותית העיקרית של פסטיבל הסרטים של ונציה ה-72 ב-10 בספטמבר 2015, שם הוא זכה לתשואות במשך 10 דקות, כמו כן הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו לשנת 2015.‏ הסרט עלה לאקרנים בקנדה ב-23 באוקטובר 2015.‏ הסרט הופץ באמצעות וידאו על פי דרישה על ידי DirecTV Cinema לצפייה בארצות הברית ב-17 בדצמבר 2015.‏ הסרט היה אמור לעלות לאקרנים בארצות הברית בהפצה מוגבלת ב-15 בינואר 2016, אך מועד זה נדחה ל-12 בפברואר. לאחר מכן הוא נדחה שוב ל-11 במרץ 2016.‏
על פי Box Office Mojo, הסרט הרוויח 1,184,564 דולר בצפון אמריקה ועוד 2,507,927 דולר מחוץ לאמריקה, ובסך הכל הכניס 3,692,491 דולר.‏ בקנדה בלבד, הסרט הכניס 800 אלף דולר, נתון אשר נחשב למאכזב.
תגובות וביקורות

באתר Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג של 73% על-סמך 94 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.5 מתוך 10. על פי דעת הרוב של האתר, נכתב כי הסרט "לוקח סיכון בכך שהוא נודד אל מחוזות של ניצול, אבל הוא צולח בזכות יכולות הבימוי של אגויאן ויכולת המשחק המופלאה הטיפוסית של כריסטופר פלאמר". באתר Metacritic לסרט דירוג של 52 מתוך 100 מתוך 25 מבקרים, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
ג'ריל ברונר (Parade) כינתה את הסרט "אחד מסרטי הנקמה הנאציים החזקים והייחודיים ביותר שיבואו לאורך זמן". רובי קולין (דיילי טלגרף) כינתה את הסצנה עם ג'ון קורלנדר "מותחת ביותר" והוסיפה כי סרט זה מושך יותר מסרטיו האחרונים של אגויאן. ג'ון לאסר (IGN) כתב: "אחד הדברים שאגוואן עושה כאן בצורה מבריקה הוא לא רק להציג את הסיפור הרחב יותר, אלא גם לעבוד ברגעים קטנים ומותחים במיוחד", וכן שיבח את פלאמר על "הופעה קורעת לב לחלוטין". טאשונה ריד (CBC News) כתבה כי "אגויאן לוקח את הקהל לנסיעה מסובכת ומרגשת, עם כמה הפתעות בדרך", ותיארה את המשחק של פלאמר "מרתק" ושל מרטין לנדאו ודין נוריס "חזקים באותה מידה". קייט טיילור (The Globe and Mail) כתבה כי הסרט "ראוי להערצה וראוי לציון, הוא בונה דרמת מתח אמיתית סביב החיפוש אחר נקמה של גבר שכחן בן 90 ... עם זאת, הסרט מוגבל באופן מתסכל בדרכים שלא ממש אפשר לדון בהן מבלי לחשוף את ההפתעה".
ג'ייק ווילסון (The Sydney Morning Herald) קבע כי לסרט יש "תסריט המבוסס על גימיק מאת הבחור החדש בנג'מין אוגוסט שהושפע רבות מסרטו של כריסטופר נולאן 'ממנטו'". מייקל רכטשפן מלוס אנג'לס טיימס כתב כי הסרט מוצלח במידה רבה "בשל הופעתו המוצלחת של כריסטופר פלאמר, שכמעט גורמת לך לשכוח את ההיגיון הרופף של העלילה". ריצ'רד רויפר כתב כי הסרט "נועז אך מגוחך". גם מבקר וראייטי גיא לודג' הסתייג מהסרט, וכתב כי "התסריט של אוגוסט הוא ניסיון קלוש לעצב נרטיב חידתי בסגנון 'ממנטו' מהטראומה של השואה".
בחודש ינואר 2017, פרסם The A.V. Club ניתוח של הסצנה שבה זאב פוגש את ג'ון קורלנדר. הסקירה כללה מספר קווי דמיון בין הופעתו של דין נוריס בסרט זה לבין הופעתו כהאנק שריידר בסדרת הטלוויזיה "שובר שורות", אך התמקדה בעיקר בעלייתם של תומכי העליונות הלבנה בארצות הברית ב-2016, שהפכה את הסצנה להרבה יותר מטרידה וריאליסטית ממה שהייתה כאשר הסרט הוקרן לראשונה, ב-2015.‏
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Calgary International Film Festival | 2015 | בחירת הקהל - סרט עלילתי באורך מלא | אני זוכר | זכייה |  |
| Canadian Screen Awards | ‏13 במרץ 2016 | הסרט הטוב ביותר | רוברט לנטוס, ארי לנטוס | מועמדות |  |
| Canadian Screen Awards | ‏13 במרץ 2016 | התסריט המקורי הטוב ביותר | בנג'מין אוגוסט | זכייה |  |
| Canadian Screen Awards | ‏13 במרץ 2016 | השחקן הראשי הטוב ביותר | כריסטופר פלאמר | מועמדות |  |
| Canadian Screen Awards | ‏13 במרץ 2016 | האפקטים הוויזואליים הטובים ביותר | אריק דוירון, שרה וורמסבצר, נייתן לרוצ', אנטוני דה שליס, ג'ף ד.א. סקוט, ג'ייסון סני, ג'ואל צ'יימברס, קייזר תומאס, לון מולנר, רוב קנדי | מועמדות |  |
| Canadian Society of Cinematographers | 2 באפריל 2016 | הצילום הטוב ביותר של סרט קולנועי באורך מלא | פול סרוסי | מועמדות |  |
| David di Donatello | 18 באפריל 2016 | הסרט הזר הטוב ביותר | אני זוכר | מועמדות |  |
| Hanoi International Film Festival | 5 בנובמבר 2016 | סרט באורך מלא הטוב ביותר | אטום אגויאן | זכייה |  |
| Hanoi International Film Festival | 5 בנובמבר 2016 | השחקן הראשי הטוב ביותר | כריסטופר פלאמר | זכייה |  |
| Mar del Plata Film Festival | 2016 | בחירת הקהל | אטום אגויאן | זכייה |  |
| פרס סאטורן | 28 ביוני 2017 | הסרט העצמאי הטוב ביותר | אני זוכר | מועמדות |  |
| Vancouver Film Critics Circle | 6 בינואר 2016 | הבמאי הטוב ביותר של סרט קנדי | אטום אגויאן | מועמדות |  |
| Vancouver Film Critics Circle | 6 בינואר 2016 | השחקן הטוב ביותר בסרט קנדי | כריסטופר פלאמר | מועמדות |  |
| Vancouver Film Critics Circle | 6 בינואר 2016 | התסריט הטוב ביותר של סרט קנדי | בנג'מין אוגוסט | מועמדות |  |
| פסטיבל הסרטים של ונציה | 2 - 12 בספטמבר 2015 | Vittorio Veneto Film Festival Award | אטום אגויאן | זכייה |  |
| Women Film Critics Circle | 2016 | השחקן הטוב ביותר | כריסטופר פלאמר | מועמדות |  |
ראו גם

השואה בקולנוע
באבא גורגור

| --- | --- |

 מדינה:  עיראק 
 קואורדינטות:  35°31′58″N 44°20′09″E﻿ / ﻿35.532869444444°N 44.335738888889°E﻿ / 35.532869444444; 44.335738888889
 מפעיל:  חברת הנפט העיראקית 
  (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. באבא גורגור(למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. באבא גורגור
 
באבא גורגור (בערבית ובכורדית: بابا كركر; מילולית בכורדית "אב האש") הוא שדה נפט ליד העיר כירכוכ בצפון עיראק, בתחום השליטה של כורדיסטן העיראקית. במקום קיימת זרימת נפט על פני הקרקע או סמוך לפניה וכבר לפני אלפי שנים מתועדת בעירה טבעית של אש תמיד במרכז השדה.
השדה, אשר התגלה בתקופה המודרנית ב-1927, נחשב לשדה הנפט הגדול ביותר בעולם עד לגילויו של שדה הנפט גוואר בערב הסעודית בשנת 1948. עלויות הפקת הנפט במקום זולות במיוחד. הנפט מובל בצינור נפט (צינור הנפט כירכוכ-ג'ייהאן) לעיר הנמל הטורקית ג'ייהאן, ממנו הוא מיוצא.
בעקבות גילוי שדה הנפט במקום הוקמה חברת הנפט העיראקית.
הערות שוליים

↑  קמביז פורואר, בלומברג, ‏פתאום כולם רוצים להיות כורדים, באתר גלובס, 18 ביולי 2007
באב אל-מנדב

| --- | --- |

 מידע כללי
 מקשר:  בין הים האדום למפרץ עדן
 מפריד:  חצי האי ערב לבין אפריקה
 סוג:  מצר ים 
 מידות
 אורך מרבי:  כ-130 ק"מ
 רוחב מזערי:  כ-30 ק"מ
 עומק מרבי:  כ-300 מטר
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  תימן תימן ג'יבוטי ג'יבוטי אריתריאה אריתריאה
 איים:  פרים; "שבעת האחים"
 חצי-איים:  ראס סיאן (בג'יבוטי); שייח' סעיד (בתימן)
 קואורדינטות:  12°35′0″N 43°20′0″E﻿ / ﻿12.58333°N 43.33333°E﻿ / 12.58333; 43.33333
  (למפת האוקיינוס ההודי מוגדלת) באב אל-מנדב(למפת האוקיינוס ההודי רגילה) באב אל-מנדב(למפת הים האדום רגילה) מצרים סודאן אתיופיה אריתריאה ג'יב. סומ. ערב הסעודית יש. ירדן תימןבאב אל-מנדב(למפת הים האדום מוגדלת) מצרים סודאן אתיופיה אריתריאה ג'יבוטי סומליה ערב הסעודית ישראל ירדן תימןבאב אל-מנדב מפה של צפון-מזרח פפואה גינאה החדשה
 
באב אל-מנדב (בערבית: بَاب ٱلْمَنْدَب, תעתיק: בַּאבּ אלְמַ֫נְדַבּ, פירוש: 'שער הקינה') הוא מצר ים המפריד בין אסיה לאפריקה. המצר מקשר בין ים סוף בצפון, למפרץ עדן שבאוקיינוס ההודי מדרום. בצד האסייתי שוכנת תימן שבחצי האי ערב, ובצד האפריקאי ג'יבוטי ואריתריאה שבקרן אפריקה.
נתונים

משמעות שמו בערבית היא "שער הדמעות", וניתן לו, על-פי אגדה ערבית, בגלל האנשים הרבים שטבעו בו ברעידת האדמה, שגרמה להיפרדות אסיה מאפריקה.
רוחבו כ-26 ק"מ. האי פרים שבתחומו מחלק את המצר לשניים, כשחלקו המזרחי – מצר איסכנדר – רוחבו כ-5 ק"מ ועומקו כ-30 מ', וחלקו המערבי – דקת אל-מאיון – רוחבו כ-20 ק"מ ועומקו המקסימלי מעל 300 מ'. סמוך לחופו האפריקני מצויים מספר איים קטנים, הידועים בשם "שבעת האחים" או "סוואבע".
חשיבות

על פי תאוריות מודרניות בדבר מוצאו והתפשטותו של ההומו סאפיינס, החל המין האנושי את צעדיו הראשונים באפריקה, וממנה התפשט צפונה לאסיה דרך מצר באב אל-מנדב והאיים שבתחומו, כשענפים ממנו פנו מזרחה לאזור רוסיה וסיביר, וחלקים אחרים לאירופה.
היסטוריה

עם פתיחת תעלת סואץ לשיט ב-1869, עלתה חשיבותו האסטרטגית והכלכלית של באב אל-מנדב, כחלק מנתיב השיט המרכזי בין האוקיינוס ההודי והים התיכון. מדי שנה עוברות בו כ-20,000 ספינות, בנפח מטען של כ-400 מיליון טון. ב-2013 עברו במצר 3.8 מיליון חביות נפט (נפט גולמי ותזקיקיו) ביום, וזאת לעומת 2.9 מיליון חביות ביום ב-2009.
עוד לפני פתיחת תעלת סואץ, התחוללו סביב באב אל-מנדב מאבקי שליטה, בעיקר בין המעצמות הקולוניאליות בריטניה וצרפת. האי פרים שבמצר, לדוגמה, נכבש על ידי צרפת כבר במאה ה-18, ומאז נכבש על ידי בריטניה ושוב על ידי צרפת, כשבהמשך צורף למושבה הבריטית עדן, ולבסוף לדרום תימן העצמאית.
בשנת 2018 בהוראת נאסר שבאני, בכיר במשמרות המהפכה, כוחות החות'ים בתימן תקפו שתי מכליות נפט סעודיות בבאב אל-מנדב.
חשיבות לישראל

ב-11 ביוני 1971 נפגעה בבאב אל-מנדב המכלית הישראלית "קוראל סי", שהפליגה בדגל נוחות ליברי, בפיגוע של החזית העממית לשחרור פלסטין. המחבלים התקרבו בסירת מרוץ אל המכלית וירו עליה עשר פצצות בזוקה, שחלקן פגעו בספינה וגרמו להתלקחות שתי דליקות. הדליקות כובו והמכלית שניזוקה המשיכה בהפלגתה לאילת. בעקבות התגברות איומי הטרור על השייט הישראלי דרך המצר, נשלח במאי 1972 לוחם המוסד ברוך מזרחי לתימן לאיסוף מידע על פעילות גורמי טרור שם. מזרחי נחשף בידי שירותי הביטחון התימניים, נעצר והוסגר למצרים, משם שוחרר לישראל במסגרת עסקת שחרור אסירים לאחר כשנתיים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הכריזה מצרים על חסימת באב אל-מנדב בפני ספינות ישראליות. ההסגר נותר על כנו עד לחתימת הסכמי הפסקת האש, ב-11 בנובמבר 1973.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ב-2023, הכריז ארגון החות'ים מתימן על כוונתו לתקוף כל ספינה שתעבור במצר ובים סוף לכיוון ישראל, זאת עד הפסקת הלחימה ברצועת עזה.
מקורות וקריאה נוספת

גרשון אוריון,	מיצרי באב-אל-מנדב וחופש השייט, 'מערכות ים' 109, יולי 1972, עמ' 6.
הערות שוליים

↑  או ראס מנהלי (رأس منهلي) וגם "ראס באב אל-מנדב".
↑  תאוריות אלו מסתמכות על ענף באנתרופולוגיה הנקרא אנתרופולוגיה מולקולרית, החוקר את המתאם הגנטי בין גזעים שונים של המין האנושי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4575483-4  VIAF: 247384671   WorldCat (עם VIAF): 247384671
אסיפוביצ'י

אסיפוביצ'י (בבלארוסית: Асіповічы; ברוסית: Осиповичи, אוסיפוביצ'י; בפולנית: Osipowicze, אוסיפוביצ'ה; ביידיש: אסיפאוויטש) היא בירת מחוז משנה אסיפוביצ'י במחוז מוהילב בבלארוס. העיר שוכנת על גדות נהר סיניאיה (רו') במרחק של 136 קילומטרים דרום-מערבית לעיר מוהילב, בירת המחוז, ובמרחק של 93 קילומטרים דרום מזרחית למינסק, בירת בלארוס. בעיר מתגוררים 31,298 תושבים (נכון ל-2017).
היסטוריה

האזכור הראשון של הכפר אוסיפוביצ'י הוא מהמאה ה-18, עת האזור היה תחת שליטת האיחוד הפולני-ליטאי. לאחר חלוקת פולין ב-1793 עבר האזור לשליטת האימפריה הרוסית.
ב-1872 הוקמה בקרבת הכפר תחנת רכבת של מסילת ליבאו-רומני החדשה, והוקמה לידה התיישבות שנשאה את שם הכפר. ההתיישבות התפתחה לאורך יתר המאה ה-19 ובשלב מסוים אוחדה עם הכפר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ובשנים שלאחריה היה חוסר יציבות באזור, ואוסיפוביצ'י החליפה ידיים רבות, עד שלבסוף סופחה לברית המועצות כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. ב-1935 היא קיבלה מעמד של עיר.
ב-30 ביוני 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה ומבצע ברברוסה, נכבשה העיר על ידי ארמיית הפאנצר השנייה של הוורמאכט, לאחר שבוע של הפצצות. ב-28 ביוני 1944 שחרר הצבא האדום את העיר.
העיר המשיכה להתפתח בהמשך המאה ה-20. ב-1991 היא הפכה לחלק מבלארוס העצמאית.
הקהילה היהודית

תחילת היישוב היהודי בעיירה היה בסוף המאה ה-19. עם הקמת מסילת ליבאו-רומני ותחנת הרכבת שבמרכז העיירה, גדלה חשיבותה של ההתיישבות. באותה תקופה ישבו בה כמה עשרות יהודים, רובם היו ליטאים ותמכו בציונות, אם כי הייתה נוכחות גם לבונד. בתחילת המאה ה-20 הונהגה הקהילה על ידי הרב יעקב שמחה ריטוב (1872–1920). בנו הבכור, ישראל ריטוב, הפך למנהיג ציוני בולט.
הקהילה גדלה לאורך השנים ביחד עם העיר, ולפי מפקד אוכלוסין שנערך ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בה 1,694 יהודים, כ-12% מכלל האוכלוסייה. לאחר תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות גויסו גברים כשירים לצבא האדום, ומספר קטן של יהודים הצליחו להימלט מזרחה, כך שעם הכיבוש הנאצי ב-30 ביוני 1941 נותרו בה בין 1,200 ל-1,300 יהודים. זמן קצר לאחר הכיבוש, ביצעו הנאצים רישום של כלל היהודים, והטילו עליהם עבודות כפייה.
באזור אוגוסט 1941 הוקם גטו בחלקה הדרומי של העיר, ולאחר שהיהודים רוכזו בו הוטל עליהם לשאת טלאי צהוב ועוד מגבלות שונות, ובהן איסור יציאה מתחומי הגטו ויצירת קשר על האוכלוסייה הבלארוסית. ב-11 באוקטובר בוצעה אקציה במהלכה נלקחו מהגטו 300 יהודים על ידי חיילי ורמאכט ואס אס למגורים צבאיים, רכושם הוחרם, והם נורו למוות על ידי כיתת יורים של חיילים גרמנים. ב-5 בפברואר 1942 חוסל הגטו סופית על ידי פלוגת אס אס.