stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלגרד
הערות שוליים

↑  חוברת שהדפיסו יהודי מנטובה לרגל הניצחון בבלגרד: לאלהי מעוזים רני תודות בני ישראל, ...אשר עשה לאדונינו המלך והקיסר גיוסיפי סיקונדו... וילכדו עיר מבצר בלגראדו. מנטובה תקמ"ט-1789, באתר היברובוקס.
↑  יהדות בלגרד, בית התפוצות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559494905171  BNE: XX455975  BnF: cb12085206x (data)  GND: 4005411-1  LCCN: n80017896  MusicBrainz: 0e4c5a2b-b595-494d-8c3e-2968d18b6e1f  NARA: 10046261  NKC: ge134098  SUDOC: 029170095  TDVİA: belgrad  VIAF: 148847800   WorldCat (עם VIAF): 148847800 
מכסה לפתח ניקוז ברחוב בבלגרד
יהודי בלגרד הכלואים במחנה עבודת כפייה
אוניברסיטת הווארד

| --- | --- |


 אוניברסיטה פרטית
 על שם:  אוליבר הווארד 
 תקופת הפעילות:  2 במרץ 1867 – הווה (157 שנים) 
 מייסדים:  אוליבר הווארד 
 קמפוס:  וושינגטון די.סי.
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  מרדכי ג'ונסון 
 סגל:  2,776 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 סטודנטים
 :  10,859 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 מיקום
 מיקום:  2400 6th St NW, Washington, DC 20059-0001 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  38°55′18″N 77°01′12″W﻿ / ﻿38.921666666667°N 77.02°W﻿ / 38.921666666667; -77.02
 howard.edu
 he
 
אוניברסיטת הווארד (באנגלית: Howard University) היא אוניברסיטה פרטית בוושינגטון די. סי., ארצות הברית. האוניברסיטה, מבחינה היסטורית וגם כיום, מאופיינת ברוב של אפרו-אמריקאים.
באוניברסיטה לומדים (נכון ל-2010) כ-10,500 תלמידים, ב-15 פקולטות, בין השאר בית הספר לרפואה הוותיק, המפעיל אף בית חולים מטעמו.
היסטוריה

עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית הוחלט להקים סמינר לכמרים עבור אפרו-אמריקאים בוושינגטון די.סי. כעבור זמן קצר הרעיון התרחב לכלל הקמת אוניברסיטה שלמה. ב-2 במרץ 1867 הוקמה האוניברסיטה, באישור הקונגרס האמריקני, שגם תמך בה כלכלית.
האוניברסיטה נקראה על שם אחד מיוזמיה, אוליבר אוטיס הווארד, גנרל וגיבור מלחמת האזרחים ומראשי הפעילים לביטול העבדות. הווארד גם כיהן כנשיא האוניברסיטה בין השנים 1869–1874.
מן האוניברסיטה יצאו דמויות רבות הקשורות לביטול האפליה הבין-גזעית באמריקה: אליין לוק, האפרו-אמריקני הראשון שזכה במלגת רודז. ראלף באנץ', זוכה פרס נובל הראשון ממוצא אפריקני, ופעילים נוספים רבים למדו או כיהנו בהוראה באוניברסיטה.
בשנת 1965 נאם באוניברסיטה נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, והבטיח ליזום שורת מהלכים של העדפה מתקנת כתיקון לעשרות שנות אפליה של שחורים בכלכלת ארצות הברית.
בשנת 2008 חוותה האוניברסיטה משבר כלכלי וניהולי, שבעקבותיו נאלץ נשיא האוניברסיטה לפרוש מתפקידו.
מבנה אקדמי

בתי הספר והפקולטות באוניברסיטת הווארד כוללים:
אמנויות ומדעים: נלמדים מקצועות כגון אמנות, ביולוגיה, לימודים אפריקאיים, כימיה, לימודים קלאסיים, היסטוריה, מתמטיקה, פיזיקה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה וקרימינולוגיה, שפות.
רפואת שיניים: מוצעת תוכנית ללימודי רפואת שיניים ומסלולים לפוסט דוקטורט
הנדסה ואדריכלות: המחלקות כוללות אדריכלות, הנדסה כימית, הנדסה אזרחית, הנדסת חשמל, הנדסת מכונות.
משפטים: מתקיימות תוכניות לתואר בוגר ומוסמך במשפטים.
רוקחות: מתקיימות תוכניות לתואר ראשון, שני ושלישי ברוקחות.
מנהל עסקים: בין התחומים הנלמדים נכללים חשבונאות, לימודי מידע, פיננסים, ניהול, שיווק, שרשראות אספקה.
תאולוגיה: מתקיימים לימודים במקצועות התאולוגיה לתואר ראשון ושני.
רפואה: בפקולטה לרפואה מרכזים ומכוני מחקר בתחומים שונים לרבות חקר הסרטן, בריאות הילד, ביולוגיה אבולוציונית ועוד.
עבודה סוציאלית: תוכנית לתואר ראשון בעבודה סוציאלית והתפתחות האדם וכן מסלולים לתואר שני בעבודה סוציאלית.
תקשורת: הלימודים מוצעים בתחומים כגון לימודי מדיה, עיתונאות, קולנוע, הפרעות בתקשורת.
חינוך: בין המקצועות הנלמדים נכללים חינוך לגיל הרך, מנהל חינוכי, פסיכולוגיה חינוכית.
סיעוד ומדעי הבריאות: ניתן ללמוד מקצועות ובהם מדעי המעבדה הרפואית, ניהול מערכות בריאות, סיעוד, תזונה, ריפוי בעיסוק, פיזיותרפיה.
לימודי מוסמכים
בוגרי אוניברסיטה ידוענים

אמירי ברקה - משורר ומנהיג אפרו-אמריקאי
טוני מוריסון - זוכת פרס נובל לספרות ומרצת ג'פרסון
דונלד בירד - נגן חצוצרה ומלחין בסגנון הג'אז
שון קומבס - ראפר (פאף דאדי) ויזם, נחשב לזמר ההיפ הופ העשיר בעולם
ננמדי אזיקיווה מייסד של תנועת הלאומיות הניגרית המודרנית, מוביל המאבק לעצמאותה ונשיאה הראשון של רפובליקת ניגריה
קית' מיטשל - ראש ממשלת גרנדה
ת'ורגוד מרשל - פעיל זכויות השחורים והשופט האפרו-אמריקאי הראשון בבית המשפט העליון של ארצות הברית
זורה ניל הרסטון - אנתרופולוגית, חוקרת פולקלור, וסופרת אמריקאית. יצירתה הידועה ביותר היא הרומן עיניהם צופות באלוהים
קמלה האריס - פוליטיקאית אמריקאית, סגנית נשיא ארצות הברית המכהן וסנאטורית לשעבר
אלייז'ה קמינגס - פוליטיקאי ופעיל זכויות אזרח
גרגורי מיקס - פוליטיקאי
אדוארד ברוק - פוליטיקאי
רוברטה פלאק - זמרת
הערות שוליים

↑  Schools and Colleges, אתר אוניברסיטת הווארד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262971705171  BIBSYS: 6007788  BNE: XX155116  BnF: cb11869892s (data)  CiNii: DA10401631  GND: 1011443-9  ISNI: 0000 0001 2315 4633  LCCN: n79064543  MusicBrainz: 71b3abd6-95c7-4588-b05a-941826cdc8bf  NKC: ko2007376595  NLA: 36514018  RERO: 02-A000194600  SNAC: w60d5nq4  SUDOC: 026453541  Trove: 1265660  ULAN: 500312781  VIAF: 157834484   WorldCat (עם VIAF): 157834484 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוניברסיטאות ומכללות ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ספריית המייסדים, מסמליה של האוניברסיטה, הוכרזה כ"סמל היסטורי לאומי"
גדליה אייזמן

| --- | --- |
הרב אייזמן בשנות ה-70
הרב אייזמן בשנות ה-70
 לידה:  23 במאי 1910 י"ד באייר תר"ע ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 באוקטובר 2011  (בגיל 101) ג' בתשרי תשע"ב ירושלים 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת כנסת בית יצחק  ישיבת מרכז הרב 
 מקום פעילות:  ישיבת קול תורה ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 1 באוקטובר 2011 
 השתייכות:  ההתנגדות לחסידות 
 תחומי עיסוק:  חינוך
 מעסיק:  ישיבת קול תורה 
 
הרב גדליה אייזמן (י"ד באייר תר"ע, 23 במאי 1910 – ג' בתשרי תשע"ב, 1 באוקטובר 2011) היה משגיח בישיבת קול תורה במשך שנים רבות. כונה "זקן המשגיחים".
ביוגרפיה

נולד בוורשה למשפחה  מחסידות אלכסנדר. גדליה היה אחד משמונה ילדים היה השביעי לגדליה היה אחות צעירה ממנו בשמונה שנים אשר הייתה חילונית וחיה את חיה בתל אביב, יחסיהם היו קרובים לבבים ועקבים, גדילה היה האח היחיד במשפחה אשר נשא והיה חרדי, רבים ממשפחתו הקרובה נרצחה בשואה וקרוביו אשר עלו לפני מלחמת העולם השנייה גרו בתל אביב וחיו חיים חילוניים לחלוטין . בצעירותו למד בישיבת קמניץ אצל הרב ברוך בר ליבוביץ וכן בקלעצק בליטא הפולנית, שבה היה המשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין. נישא לחיה ליבא לבית אידלמן מווילנה.
כשהיה חשש שיגויס לצבא הפולני נמלט לארץ ישראל בעזרת סרטיפיקט שהשיג לו הרב צבי יהודה הכהן קוק, שעמו התכתב על תורתו של אביו הראי"ה קוק. למד בישיבת מרכז הרב. בבחרותו שימש כמשגיח בישיבת מקור חיים בירושלים. לאחר נישואיו, המשיך ללמוד בכולל של ישיבת מרכז הרב, עד שבשנת ה'תש"ד החל לכהן כמשגיח בישיבת קול תורה. בתפקידו כמשגיח הרב אייזמן הנהיג משטר קפדני.
בשלהי שנות ה-70, הודיע לפתע הרב אייזמן להנהלת הישיבה על פרישתו מתפקידו לאלתר. לתלמידיו הקרובים הסביר שהוא חש שלפעמים בהקפדתו על הנהגה שלילית של תלמיד מתגנבת עצבנות הנובעת מזקנתו, ועל כן איננו יכול להמשיך בתפקידו. לנוכח ההפצרות הרבות הסכים להמשיך ולשמש כיועץ חינוכי לתלמידי הישיבה. הקדיש שעות רבות מדי יום לשיחות אישיות עם תלמידים במקומו בשולי בית המדרש.
בי"ד באייר תש"ע, יום הולדתו המאה, הכינו לו רבים מתלמידיו הפתעה. הם השכימו להתפלל עמו שחרית בהיכל הישיבה, ואחרי התפילה ליווהו בשירה וריקודים לביתו, כשהם מאחלים לו מזל טוב ואריכות ימים. הרב אייזמן לא הגיב להמולה סביבו.
נפטר בליל שבת ג' תשרי ה'תשע"ב בבית בנו יוסף שבשכונת בית וגן, שם התגורר בשנותיו האחרונות. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
ביוגרפיה > מתלמידיו

הרב ישראל מאיר לאו, הרב הראשי לישראל לשעבר
הרב דוד הקשר מראשי ישיבת קול תורה
הרב יהודה עדס, ראש ישיבת קול יעקב
הרב שלמה מחפוד
הרב אביגדר נבנצל, רב העיר העתיקה בירושלים
חתנו, הרב שלמה ברויאר, משגיח ישיבת בית מתתיהו
ביוגרפיה > ספרו

שיחותיו יצאו לאור בסדרת הספרים "גידולי מוסר". הכרך הראשון יצא על ידי תלמידיו בחייו (ירושלים תשס"ח) ולאחר פטירתו, יצאו לאור שני כרכים נוספים שנערכו על ידי חתנו, הרב שלמה ברויאר.
לקריאה נוספת

בנימין גינצבורג, רבי גדליה, ירושלים: 'מוסר בגדלות', תשפ"ג
הערות שוליים

↑  במקור זה כתוב שאייזמן נולד בה' בניסן.
↑  מכתב לרצי"ה קוק משנת תרצ"ו, המעין, תשרי תשס"ט
↑  מפי הרב צבי כהן סיפורים מרבו הרב גדליה אייזמן; הרב יוסף ברמסון, מפעל ההצלה של הרצי"ה קוק, הצופה, כ"ו באדר א' תשס"ז, בארכיון האינטרנט.
↑  ראו: תלמידי ישיבות פליטים, באתר ארכיון המדינה, עמ' 108
↑  בספרו "אל תשלח ידך אל הנער" מספר על רבו הרב אייזמן
↑  הרב נבנצל בשם "מורי ורבי גדליה איזמן".
↑  תולדות הרב נבנצל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297959305171  ISNI: 0000 0000 6778 1017  LCCN: no2009004468  VIAF: 36751303   WorldCat (עם VIAF): 36751303 
הרב אייזמן עם הרב שלמה זלמן אוירבך ראש ישיבת קול תורה
הבחירות הכלליות בבריטניה 1892

הבחירות הכלליות בבריטניה 1892 התרחשו בתאריכים 4 ביולי–26 ביולי 1892. בבחירות אלו ניצח ויליאם גלאדסטון מן המפלגה הליברלית את ראש הממשלה המכהן רוברט גסקוין ססיל מן המפלגה השמרנית. אמנם המפלגה השמרנית קילה את מירב הקולות והמושבים, אך ממשלתה נפלה לאחר הצבעת אי אמון באוגוסט. הממשלה הליברלית השיקה תוכניות לרפורמות בכלכלה, בחינוך ובפוליטיקה אשר נגנזו עם הפסד המפלגה בבחירות שלאחר מכן.
תוצאות

| מפלגה | מנהיג | מושבים | קולות | אחוז מן הקולות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המפלגה השמרנית | רוברט גסקוין ססיל | 314 | 2,028,586 | 47% |
| המפלגה הליברלית | ויליאם גלאדסטון | 272 | 1,958,598 | 45.4% |
| המפלגה האירית |  | 72 | 224,528 | 5.2% |
| אחרים ועצמאיים |  | 12 | 89,317 | 1.79% |
המצור על גבעת חיים

המצור (הבריטי) על גבעת חיים היה מצור צבאי ומשטרתי בריטי, על קיבוץ גבעת חיים. המצור הסתיים ב-26 בנובמבר 1945 (כ"א בכסלו תש"ו) לאחר ירי קטלני של החיילים הבריטיים, שתוצאתו שמונה הרוגים יהודים וארבעים ושניים פצועים.
הרקע

בסוף שנת 1945 גברה העלייה הבלתי־לגאלית לארץ ישראל. ממחנות העקורים בדרום אירופה החלו להגיע ספינות מעפילים בזו אחר זו. השלטון הבריטי בארץ ישראל היה חצוי ביחסו אל תופעת העלייה הבלתי־לגאלית. משרד המושבות, אשר נחשב למעוז האנטי ציונות באנגליה, עשה כל שביכולתו כדי לעצור את הספינות הנוחתות בחוף הארצישראלי. במשרד החוץ הבריטי, לעומת זאת, נשמעו קולות שתמכו בהיתרים מוגבלים לעלייה זו.
מטה הפלמ"ח, באישור המוסדות העליונים של ארגון ההגנה, הכין תוכנית לפיצוץ תחנות ה"ראדאר" (מכ"ם), שהיו פזורות לאורך החוף וגילו את תנועת אוניות המעפילים. בליל ה-23 בנובמבר 1945 פוצצו כמה תחנות משטרה ומכ"ם בריטיות. חלקן ניזוקו קשה, חלקן לא ניזוקו כלל וחלקן ספגו נזקים קטנים. משטרת החוף של גבעת אולגה חובלה גם היא, על ידי כוח הפלמ"ח, שישב בקיבוץ גבעת חיים, שבעמק חפר.
המצור

למחרת הטילו הבריטים מצור על מושב חגלה ועל קיבוץ גבעת חיים. כוחות גדולים של צבא ומשטרה, בפיקודו של ריימונד אוסוואלד קפראטה, התחפרו והתארגנו מסביב לגדר המשק. בלטו ביניהם כוחות מוצנחים בריטים, שהגיעו ארצה עם תום המלחמה באירופה. הם הודיעו לאנשי הקיבוץ על כוונתם לפרוץ פנימה ולערוך מסדרי זיהוי, כדי לאתר את מבצעי הפעולה בגבעת אולגה. המשא ומתן נמשך, והפריצה אל המשק נדחתה למחרת, ל־25 בחודש. בינתיים ריכזה "ההגנה" אלפי מתנדבים בקיבוץ עין החורש הסמוך. התוכנית הייתה לנוע בצהרי 25 בחודש, במצעד של אי-אלימות, בכביש בין שני היישובים, כדי לפרוץ ולהצטרף אל הנצורים, ולמנוע בדרך זו את זיהוי מבצעי הפיצוץ ומעצרם.
האלפים שהתרכזו בעין החורש, לקראת הפריצה, באו מנתניה שבדרום ועד לזכרון יעקב שבצפון. היו ביניהם בני נוער רבים, מהכשרות הקיבוצים שחנו במושבות הסמוכות, חדרה, פרדס חנה, כרכור ועוד. הם בילו את הלילה בקיבוץ עין החורש, והתארגנו לקראת המצעד. במהלך ליל השימורים הזה נמשכו המגעים עם הבריטים, ואפילו בבוקר עדיין הייתה תקווה לפתור את המשבר ללא אלימות.
ניסיון הפריצה ותוצאותיו

בשל אי־הבנות חמורות בתקשורת, ובשל קריאה לא נכונה של הקרב הצפוי על ידי מפקדי "ההגנה" המקומיים – מחד; ובשל נוקשות חסרת פשרות מצד המפקדים הבריטים שפקדו על המבצע – מאידך, ברור היה לאנשי ההגנה שלא יהיה מנוס מניסיון פריצה אלים אל תוך גבעת חיים הנצורה. המסע הרגלי יצא, ערוך בשישיות, ללא נשק חם אלא רק עם מקלות וככרות לחם, מהשער המערבי של עין החורש. בשעת הצהריים עצר המפקד הבריטי את המצעד והזהיר את הצועדים שלא להמשיך. המצעד לא ציית, מפקדיו התלהמו ופרצה ריצה מטורפת לאורך כמה מאות המטרים שהפרידו בין היישובים. כוח בריטי קטן פתח באש אל הצועדים. התוצאה הייתה הרת אסון: שבעה נהרגו מיד ומספר הפצועים הגיע לעשרות.
עם האש והפגיעות בצועדים השתנו בבת אחת יחסי הכוחות בשדה, וכולם ביחד החלו בפינוי וטיפול בפצועים. האדמה הבוצית הקשתה מאוד על ההצלה. ימים ספורים לפני האירוע ירד גשם כבד בעמק חפר, ותעלות הניקוז שבין היישובים התמלאו במים ובבוץ. פעולות ההצלה השתבשו ואחדים מהפצועים מתו עוד בטרם פונו. כוח רפואי בריטי שחנה בשולי גבעת חיים הגיש אמנם עזרה רפואית ראשונית, אך התוצאות היו קשות מאוד.
התגובות

ההלם והתדהמה ביישוב היו גדולים. איש לא העלה על דעתו שהצבא הבריטי, שזה עתה שב מהצלת יהודים באירופה השרופה, יפתח באש על יהודים לא חמושים בארץ ישראל. האירוע זכה להד עולמי והטיל צל כבד על מדיניות החוץ והביטחון של בריטניה, ומעצביה, ובארצות הברית נשמעו קולות לסלק את בריטניה לאלתר מארץ ישראל, לפתוח את השערים לעלייה המונית ולחתור במהירות להקמת מדינה יהודית עצמאית.
אנדרטה הכוללת את שמות ההרוגים הוקמה במקום במלאת שנה לאירוע הטראגי ב-כ"א בכסלו תש"ו. האנדרטה שופצה לקראת מלאת שישים שנה למאורע, והמחלקה להנצחת החייל של צה"ל השקיעה וטיפלה בשיקומה. הגַּלְעֵד ניצב על הכביש הפנימי המחבר בין שני היישובים ומשמש אתר זיכרון לבית הספר התיכון הסמוך.
בשנת 1979 נחנך קיר זיכרון נוסף בלב קיבוץ עין החורש, סמוך לבית התרבות בתכנון האדריכל אילון כהן.
שמות הנופלים במצור על גבעת חיים

איילה טֶנֶנבוֹים , מהכשרת קיבוץ שלוחות, ששהתה בפרדס חנה.
נפתלי שְׁטֵינפֶלד, מהכשרת קיבוץ שלוחות, ששהה בפרדס חנה.
אוּרי אוֹטֶנהַיימֶר, מהכשרת קיבוץ להבות הבשן, ששהה בכרכור.
יוסף רוזנברג, ראשון הרוגי המצור, איש גבעת חיים, נפגע בעת החיפושים.
מישאל מוֹסאיוֹף, יהלומן מירושלים ששהה בנתניה.
יעקב אַדַטוֹ, בן 17, איש חברת הנוער מטורקיה בעין החורש. לימים עלו חבריו לקיבוץ גבולות בנגב המערבי.
שמעון קַמינֶר, איש עין החורש, נפצע קשה בעת הירי, סבל כחמש שנים מפציעה קשה ונפטר מפציעתו בשנת 1951.
אלימלך שְׁטַרקמַן, איש קיבוץ עין שמר.
באותו היום נערך מצור דומה על קיבוץ שפיים וגם שם נערך ניסיון פריצה של המצור על ידי אנשי ההגנה. בניסיון זה נהרג אליהו חינסקי, איש פתח תקווה.
ייצוגיו בתרבות הישראלית

אבדות הבריטים, הטור השביעי החריף של המשורר נתן אלתרמן, נדפס בעיתון "דבר", בראשית דצמבר 1945. כונס במחברות אלתרמן, 1943-1948, כרך ד', עמ' 131. הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ו-1986. נתן אלתרמן יוצא בשירו זה בחריפות רבה נגד הטבח במצור על גבעת חיים.
ביתו של אדם, רומן מאת צבי ארד, תל אביב: מרחביה: ספרית פועלים, 1951. צבי ארד מקדיש ברומן פרק לפרשת המצור על גבעת חיים.
פרטים נוספים והרחבה על חלקו של הקצין הבריטי קפראטה בטבח של המצור על גבעת חיים, אפשר למצוא בספריו ובמאמריו של ההיסטוריון יעקב מרקוביצקי, ובמיוחד בספרו "היחידות היבשתיות של הפלמ"ח", תל אביב: הוצאת משרד הביטחון 1989.
בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, א-ג, תל אביב: הוצאת מערכות, תשט"ו-1955.
לקריאה נוספת

עמי בארי, הרוח איתן - המצור על גבעת חיים 26.11.1945 כ"א כסלו תש"ו. המועצה אזורית עמק חפר, 2020
תחנת משטרת החופים בגבעת אולגה (2007)
שלט הסבר בגלעד לחללי המצור על גבעת חיים
הגלעד לזכר חללי המצור על גבעת חיים
מראה כללי של הגלעד לחללי המצור על גבעת חיים
אנדרטה לזכר האירוע שנחנכה ב-1979 לצד בית התרבות בעין החורש בעיצוב האדריכל אילון כהן
קטע מהגלעד לזכר חללי המצור על גבעת חיים
ג'ון פטרסון

| --- | --- |

לוטננט קולונל ג'ון הנרי פטרסון, 1917
 לידה:  10 בנובמבר 1867 אירלנד 
 פטירה:  18 ביוני 1947 (בגיל 79) בל אייר, קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  אביחיל, ישראל
 מדינה:  אירלנד 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 דרגה:   לוטננט קולונל
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד נהגי הפרדות מפקד הגדוד ה-38 של קלעי המלך
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הבורים השנייה מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
   אות השירות המצוין DSO
 
פטרסון בארץ ישראל, 1917
פטרסון ואריה צאבו הראשון, דצמבר 1898
קבר פטרסון בבית הקברות באביחיל
קברי ג'ון פטרסון ורעייתו פרנסס הלנה בבית הקברות באביחיל
ג'ון הנרי פטרסון (באנגלית: John Henry Patterson;‏ 10 בנובמבר 1867 – 18 ביוני 1947), היה נוצרי ציוני, לוטננט קולונל (סגן-אלוף) ממוצא אירי בצבא הבריטי, צייד וסופר. זכה ב-1902 באות השירות המצוין (DSO) הבריטי בגין שירותו בעת מלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה. נודע בעולם בזכות ספריו, ובמיוחד ספרו "אוכלי האדם של צאבו", על פיו נעשו לפחות שלושה סרטי קולנוע.
מילא תפקיד חשוב ביותר בתחייה הציונית, כאשר שימש במהלך מלחמת העולם הראשונה, כמפקד שני הגדודים העבריים הראשונים – גדוד נהגי הפרדות בחזית גליפולי, ולאחר מכן כמפקד הגדוד ה-38 של קלעי המלך, שנלחם בארץ ישראל.
ראשית חייו

פטרסון נולד ב-1867 בעיירה אירית קטנה בשם פורגני (Forgney) סמוך לדבלין, לאב פרוטסטנטי ואם קתולית. אביו, הנרי פטרסון היה כהן דת פרוטסטנטי – כנראה ממשפחת אצולה אנגלית – ואמו ככל הנראה משרתת קתולית אירית ששירתה בבית אצילים, כשפטרסון עצמו נולד כנראה מחוץ לנישואין. הוא לא חשב עצמו כאירי במובן הלאומי, והיה יוניוניסט נלהב.
במרץ 1885, בגיל 17, התנדב פטרסון לצבא הבריטי, והוצב לשרת בדרום אפריקה ובהודו. בעת שירותו בהודו פגש מורה אירית פרוטסטנטית מבלפסט, פרנסס הלנה גריי, וב-1895 נשא אותה לאישה. נולד להם בן, לאחר שבתם הבכורה מתה בגיל ארבעה חודשים. בתקופה זו גם השלים לימודיו לתואר והוכשר כמהנדס.
השירות באפריקה והספר הראשון

בשל השכלתו ההנדסית וידיעת השפה ההינדית החליטו מפקדיו בצבא הבריטי להפקידו על בניית גשר למסילת רכבת באפריקה המזרחית, (קניה של ימינו), שם מרבית הפועלים היו הודים. המסילה קישרה בין נמל מומבסה לניירובי, והגשר המיועד נבנה מעל הנהר צאבו, באזור הקילימנג'רו.
פטרסון הגיע למקום במרץ 1898 ומצא את כל העובדים בשביתה. מסתבר ששני אריות אוכלי אדם מאוכלוסיית אריה צאבו, טורפים מידי לילה פועלים והעבודה כולה הושבתה כתוצאה מכך. את עשרת החודשים הבאים הקדיש פטרסון כמעט אך ורק לציד אותם אריות, שטרפו בסופו של דבר לפחות 128 מעובדיו. רק בינואר 1899 הושלמה המלאכה והעובדים חזרו לבניית הגשר והמסילה. את הרפתקאות הציד תיאר בספרו הראשון שנזכר לעיל, אשר יצא לאור בהוצאת מקמילן, ב-1907. הספר הפך לכמעין "תנ"ך כיס" לאנשי הציד של אותה תקופה, ולפחות שלושה סרטי קולנוע שונים נעשו על פיו במהלך השנים, האחרון שבהם ב-1996 (להלן). את גופותיהם המפוחלצות של שני האריות הוא מכר ב-1924 למוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע, בשיקגו.
פטרסון חזר לאנגליה בינואר 1901, לאחר שהושלמה בניית המסילה כולה, 572 מייל אורכה.
פטרסון נשלח לתקופה קצרה להילחם במלחמת הבורים כלוטננט שני בחיל הפרשים. עקב מספר מעשי מופת שעשה במהלך הקרבות הוא הוחזר כעבור כחצי שנה לאנגליה, כדי לקבל את אות השירות המצוין (DSO) וכדי לקדמו בתפקיד. בינואר 1902 הועלה לדרגת לוטננט קולונל ונשלח עם הבטליון החדש שלו (כ-460 איש), שוב, למלחמה בדרום אפריקה, אולם עד הגיעו לשם במאי 1902 כבר נסתיימה המלחמה. פטרסון שב לאנגליה כעבור שנה, שם שהה במשך כארבע שנים.
צייד מפורסם והספר השני

בתקופת שהותו באנגליה הירבה פטרסון לתור בעולם, ובין השאר גם חזר לאפריקה למסעות ציד. באחד מהם, שנערך ב-1906 צד אנטילופת-אילנד מצוי מתת-מין חדש, שלא היה ידוע עד אותה עת. תת-מין זה קרוי על שמו – אילנד פטרסון – Taurotragus oryx pattersonianius.
ב-1907, לאחר שיצא לאור ספרו הראשון ולאור ההצלחה הרבה של הספר הושאל פטרסון מהצבא למשרד המושבות הבריטי, ונשלח שוב לאפריקה המזרחית הבריטית. הפעם, בתור מפקח ראשי על הציד (Chief Game Warden) בכל אזור אפריקה המזרחית. סיפורו הקצר של ארנסט המינגוויי The Short Happy Life of Francis Makomber, שיצא לאור ב-1936 מבוסס על אירוע שאירע ב-1908, שבו מצא שותפו למסע של פטרסון, אודרי ג'יימס בליית, את מותו, ואילו אשתו של בליית המשיכה במסע הציד לצד פטרסון. המקרה עורר תהיות וביקורת, אך פטרסון לא הועמד לדין, אם כי השמועות סביב המקרה המשיכו לרחוש שנים אחר כך. הסיפור אף הפך ב-1947 לסרט, The Macomber Affair, בו כיכב גרגורי פק בתפקיד פטרסון. על תקופה זו בחייו כתב גם פטרסון עצמו את ספרו השני In the grip of the nyika; further adventures in British East Africa, אשר יצא לאור ב-1909, אף הוא בהוצאת מקמילן.
פטרסון פרש מהצבא לראשונה אחרי עשרות שנות שירות ב-1911 ובשנים 1913–1914 הצטרף למיליציית "המתנדבים של אלסטר" (Ulster Volunteers), צבא הפרוטסטנטים האירים, אשר התנגדו לשאיפת האירים הקתולים לעצמאות מבריטניה. פעולותיהם של "מתנדבי אלסטר" היו בין הגורמים לחלוקת אירלנד בסופו של דבר ולהישארותה של צפון אירלנד, בעלת הרוב הפרוטסטנטי, בתוך בריטניה, כשאירלנד הקתולית קיבלה את העצמאות. פטרסון היה מפקד רגימנט בלפסט המערבית בתקופה זו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפו מרבית "מתנדבי אלסטר" לצבא הבריטי וגם פטרסון שב לשירות בו.
מלחמת העולם הראשונה, הגדודים העבריים ושני ספרים נוספים > גדוד נהגי הפרדות

בראשית המלחמה שירת פטרסון בחזית פלנדריה, אך לא הצליח לקבל תפקיד פיקודי מתאים. הוא עבר משם לאלכסנדריה שבמצרים, לצד שני גנרלים ששרתו שם והכירו אותו עוד ממלחמת הבורים, גנרל דאדלי וגנרל מקסוול. כשנה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1915, ייסדו יוסף טרומפלדור וזאב ז'בוטינסקי גדוד עברי במצרים ופטרסון קיבל בעזרת שני הגנרלים ידידיו – בעיקר הגנרל סר ג'ון מקסוול, שהיה המפקד הכללי של הצבא הבריטי במצרים באותה עת – את מבוקשו: הוא מונה למפקדו של הגדוד העברי, שנקרא: גדוד נהגי הפרדות ציון. לסגנו מונה יוסף טרומפלדור, לרופא הגדוד מונה הד"ר משולם ליבונטין.
ב-1 באפריל 1915 השביע הרב הראשי של אלכסנדריה, הרב רפאל דלה פרגולה את כ-500 המתנדבים היהודים הראשונים של הגדוד וב-17 באפריל הפליג גדוד נהגי הפרדות, מאלכסנדריה לחזית גליפולי. מ-25 באפריל 1915 עד 9 בינואר 1916 נמשכה המערכה. מרבית חיילי הגדוד חלו, נפצעו או מתו ורק מעטים חזרו לאלכסנדריה בריאים ושלמים. בין החוזרים חולים, היה גם פטרסון. הוא נשלח חזרה לבריטניה וטרומפלדור סגנו קיבל את הפיקוד על שאריות הגדוד עד לפירוקו הסופי ב-26 במאי 1916. בסך הכול, למרות האבדות והבעיות, גדוד נהגי הפרדות היהודי, עם פטרסון כמפקדו, נחשבו להצלחה וזכו להערכה רבה בבריטניה. פטרסון עצמו ניצל את תקופת החלמתו באנגליה לכתיבת ספרו השלישי, הפעם על גדוד נהגי הפרדות ומלחמתו בגליפולי – With the Zionists in Gallipoli. הספר יצא לאור ב-1916 בהוצאת הצ'ינסון.
פטרסון כתב בספרו שיהודה המכבי היה חש במחנה שלו כמו בבית: "בכל מקום היה שומע את הלשון העברית המדוברת ורואה היה חיל-קטן של בני יהודה המתאמנים על פי אותן מילות פיקוד שהוא עצמו היה מפקד בהן, על אותם חיילים גיבורים שנלחמו באצילות כה גדולה...תחת דגלו".
מלחמת העולם הראשונה, הגדודים העבריים ושני ספרים נוספים > הגדוד ה-38 של קלעי המלך

לאחר פינוי הכוחות הבריטיים מגליפולי ופירוק הגדוד, סייע פטרסון לזאב ז'בוטינסקי בלונדון, במאבקו להקמת גדוד עברי שיהיה גדוד לוחם של ממש. יותר משנה נמשך מאבקם של השניים וכאשר הצליחו והגדוד עמד לקום, המליץ ז'בוטינסקי על פטרסון, לעמוד בראשו. ב-27 ביולי 1917 היה אכן פטרסון למפקד הגדוד ה-38 של קלעי המלך, אולם רק בפברואר 1918 הושלם גיוס כל חיילי הגדוד והם עדיין נזקקו לעוד ארבעה חודשי אימונים במצרים.
ביוני 1918, בשלהי המלחמה, הספיק הגדוד להשתתף במערכה נגד הטורקים, לשחרור ארץ ישראל; היה זה כבר לאחר שהגנרל אלנבי כבש מידי הטורקים את ירושלים, והגדוד פעל בסופו של דבר בעיקר בחלקה הצפון-מזרחי של ארץ ישראל – הרי אפרים, גשרי הירדן וכן בגלעד שבמזרח הירדן. ספרו הרביעי של פטרסון, With the Judaeans in The Palestine Campaign, שיצא לאור ב-1922, אף הוא בהוצאת הצ'ינסון, מתאר את המערכה הזו.
פטרסון היה ציוני נלהב ובעל חזון. הוא חי ונשם את התנ"ך ואת ההיסטוריה של עם ישראל. כמפקד שני הגדודים העבריים הראשונים, ובפעולותיו במסגרת זו, מילא תפקיד מרכזי ביצירת הציונות הצבאית. הוא אף הקריב ככל הנראה את הקריירה הצבאית שלו, בשל הזדהותו עם חייליו והגנתו עליהם כנגד האנטישמיות ששררה אז בצבא הבריטי.
לאחר המלחמה

פטרסון השתחרר מהצבא הבריטי ב-1920 כלוטננט קולונל, אותה דרגה בה החל את המלחמה, והיה מאז לתומך פומבי ופעיל למען הקמת מדינה יהודית עצמאית. ספרו האחרון, שיצא לאור ב-1941 היה המאבק על ירושלים, בשיתוף עם זאב ז'בוטינסקי (שהיה לידידו האישי ונפטר כשנה לפני יציאתו של הספר לאור), וכן עם פייר ון פאסן וג'וזאיה קלמנט וג'ווד. לדברי זאב ז'בוטינסקי, "בכל ההיסטוריה היהודית לא היה לנו ידיד נוצרי בעל הבנה ומסירות כמוהו".
במרץ 1946, בנציון וצילה נתניהו קראו את שמו של בנם הבכור יונתן – לימים מפקד סיירת מטכ"ל יוני נתניהו, שנפל במבצע אנטבה – על פי שמו הפרטי של פטרסון (ג'ון) ועל שם הסבא (נתן). פטרסון אף שימש כסנדק בבריתו של יוני נתניהו.
התגורר בערוב ימיו בביתו בלה חויה, שכונה אמידה בסן דייגו, קליפורניה ומת בבל אייר שבלוס אנג'לס ב-1947, שנה לפני הקמת מדינת ישראל. לפני מותו הביע משאלה להיקבר לצד פקודיו מהגדודים העבריים, בארץ ישראל. גופתו נשרפה לפי בקשתו, אולם אפרו הופקד למשמרת בקולומבריום בלוס אנג'לס. אשתו פרנסס הלנה מתה כששה שבועות אחריו ואפרה נטמן לצידו.
לאחר מותו > שלושה סרטים

ספרו הראשון והידוע ביותר של פטרסון The Man-Eaters of Tsavo, שהוזכר לעיל, יצא לאור ב-1907 ובו תיאור ציד האריות אוכלי האדם בעת בניית מסילת הברזל בקניה ב-1898–1899. על בסיסו של הספר נעשו לפחות שלושה סרטי קולנוע שונים. הראשון, Bwana Devil, נעשה ב-1952 ובו שיחק רוברט סטאק בתפקיד פטרסון. השני, Killers of Kilimanjaro, נעשה ב-1959 ובו שיחק גרגורי פק בתפקיד פטרסון. הסרט האחרון שנעשה ב-1996, היה סרט הקולנוע של סרטי פרמאונט The Ghost and the Darkness, בכיכובם של מייקל דאגלס וואל קילמר. קילמר שיחק בסרט זה את ג'ון הנרי פטרסון. את התסריט לגרסה זו כתב הסופר היהודי-אמריקאי ויליאם גולדמן. הסרט זכה ב-1997 בפרס אוסקר על עריכת הקול.