stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם אלברט ענתבי
קורות חיים > לאחר מותו

השאיר אישה, אנרייט ענתבי (1873–1954), בת למשפחת סלומון האשכנזית, פליטה מחבל לורן, שגדלה כמו ענתבי ברוח האהבה לצרפת ולתרבותה. ענתבי הכיר אותה בשנות לימודיו בצרפת והתחתן איתה בירושלים ב-1 באפריל 1897. אנרייט סלומון ענתבי הייתה למורה ידועה ברשת בתי הספר אליאנס – בתוניסיה ובצרפת. בימי השואה ניצלה בדרום צרפת יחד עם קומץ תלמידות מסלוניקי וממרוקו הודות לרשת ההתנגדות "מרסל" של מוסא עבאדי.
לזוג אלברט ואנרייט ענתבי היו שמונה ילדים – אחד מהם, גסטון הצטיין כצנחן בצבאו של שארל דה גול, בין השאר,
בפלישה לנורמנדי.
בספרה של דבורה עומר "אהבת איתמר" נזכר ענתבי כ"רשע" המסגיר יהודים לשלטון הטורקי. בהמשך הספר מתברר כי הוא זה שהביא לשידוך הנכסף כל כך בין איתמר בן-אב"י ובחירת ליבו לאה אבושדיד.
רחובות בתל אביב ובירושלים נושאים את שמו. ברחוב יפו, בירושלים, ליד מרכז כלל, מתנוססות תמונותהם של ניסים בכר ואברהם ענתבי. מרכז כלל נבנה על הריסות בית הספר, שהשניים ניהלו.
נכדתו, אליזבת ענתבי (נ' 1945), בת בנו גסטון, פדגוגית, סופרת ואשת מולטימדיה, כתבה על סבה שני ספרים – אחד – "אלברט ענתבי וצרפת כדת" (1996) המקבץ ומעיר את התכתבותו, ו"הפאשה היהודי של ירושלים" (1996)
לקריאה נוספת

Amy Dockser Marcus –  Jerusalem 1913: The Origin of the Arab-Israeli Conflict, Penguin, 2007
Aron Rodrigue
French Jews, Turkish Jews- The Alliance Israelite Universelle and the Politics of Jewish Schooling in Turkey 1860–1925 (יהודים צרפתים, יהודים טורקים – כל ישראל חברים ומדיניות החינוך היהודי בטורקיה 1860–1925)
Indiana University Press, Bloomington and Indianapolis
Elisabeth Antébi
Les missionnaires juifs de la France : l'Alliance israélite "universelle (1860–1939), Paris, Calmann-Lévy, 1999.("המיסיונרים היהודים של צרפת: כל ישראל חברים 1860–1939)
הערות שוליים

↑  הרב יוסף ענתבי בשער בנימין – טרדיסיונס דמסקינס.
↑  אליזבת ענתבי (2006)
↑  עודד ישראלי ויוסי גרינוים – ב"סיפורי ארץ ישראל – מצבות מדברות".
↑  אליזבת ענתבי, אלברט ענתבי או צרפת כדת (1996) עמ' 11
↑  גניאלוגיה של משפחתו של אלברט ענתבי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281401505171  BnF: cb12513077t (data)  GND: 119478080  ISNI: 0000 0000 3126 3488  LCCN: n96091614  SUDOC: 034368124  VIAF: 45112810   WorldCat (עם VIAF): 45112810 
פתיחה עוקצנית מאוד למאמר ביקורת נגד ענתבי, מאת איתמר בן-אב"י, 'הצבי' 1909
בית הפסטור שניידר

| --- | --- |

 מיקום:  רחוב התשבי 130 חיפה
 סוג המלון:  מלון בוטיק
 חדרים:  19
 קומות:  4 + מרתף
 שמות קודמים:  בית שניידר בית הכומר שניידר
 בניית המלון
 תאריך פתיחה:  1913
 תאריך שיפוץ:  2016
 קואורדינטות:  32°48′24″N 34°59′12″E﻿ / ﻿32.806592°N 34.986767°E﻿ / 32.806592; 34.986767
 https://carmella-hotel.co.il/
  (למפת חיפה מוגדלת) בית הפסטור שניידר(למפת חיפה רגילה) בית הפסטור שניידר(למפת הגליל המערבי רגילה) בית הפסטור שניידר(למפת הגליל המערבי מוגדלת) בית הפסטור שניידר
 
בית הפסטור שניידר לפני תחילת השיפוץ (2012)
בית הפסטור שניידר היה בית מגוריו של הכומר מרטין שניידר (Martin Schneider) שהגיע מחבל סקסוניה שבגרמניה לחיפה בתחילת המאה העשרים, בשליחות הכנסייה הפרוטסטנטית, כדי להקים את מסיון הכרמל. המקום שימש את הכומר ומשפחתו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן עבר המבנה לרשות עיריית חיפה ונעשו בו שימושים רבים. ב-2016 שופץ המקום, תוך שימור המבנה ההיסטורי, והוא משמש כמלון בוטיק בשם "כרמלה". המבנה הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
רקע

החל מאמצע המאה ה-19 הגיעו ארצה קבוצות של גרמנים חברי כת הטמפלרים ואחרים והקימו את המושבה הגרמנית בקרבת חוף הים. לאחר התבססותה של מושבה זו החלו אנשיה לשאוף להרחיב את אחיזתם בחיפה על ידי קניית אדמות בכרמל. בתחילה נמנע הדבר מהם בגלל סירובם של בעלי הקרקע, אנשי המסדר הכרמליתי למכור את השטח אולם לאחר הסדרת הנושא רכשו הגרמנים כ-1,500 דונם במרכז הכרמל וב-1890 נחנך הבית הראשון בשכונה (ביתו של פרידריך קלר) שנקראה כרמלהיים.
ב-1903 הגיע לחיפה איש הכנסייה האוונגלנית יוהנס זייץ עם אשתו במטרה לייסד במקום את מסיון הכרמל. כשליחו להקמת המיסיון מינה זייץ את הכומר (פסטור) מרטין שניידר שנולד ב-1861 בחבל סקסוניה שבגרמניה והגיע אף הוא עם משפחתו. זייץ פנה לקלר על מנת שיעזור לו למצוא מקום למיסיון וזה קישר בינו לבין משפחת פרוס שהיו בעלים של מלון פרוס אותו הקימו בכרמלהיים ב-1893 והביעו רצון למכור אותו. בסופו של דבר מכרה משפחת פרוס את המלון לכומר שניידר וזה הפך אותו למלון ומיסיון.
ב-1908 הצטרפו לפעילותו של שניידר גוטפריד מאייר וקונארד בולינגר. מאייר שהגיע כאקונום וגנן, אחראי, במידה רבה (ומאוחר יותר גם שומרי היערות של הכשרת היישוב), לייעור הכרמל המרכזי (בייחוד בעצי אורן).
באותה שנה הוחלט בכנסייה האוונגליסטית על הקמת מיסיון חדש בחיפה ומכירת מלון פרוס. המלון נמכר למיסיונרית האנגליה פרנסיס ניוטון ואנשי הכנסייה הקימו מיסיון חדש שכלל את המבנים הבאים:
"בית שליחות כרמל" (Karmelmissionsheim) שנבנה ב-1911 כבית הארחה ומיסיון. בשנות ה-80 נהרס המבנה ובמקומו הוקמו מגדלי פנורמה).
"בית מינץ" שהוקם בקרבת המיסיון החדש (כיום בשדרות הנשיא 103) ושימש למגורי משפחת שניידר (לפני מעברם לבית ברחוב התשבי). מאוחר יותר התגורר בו פרידריך היינדריך, חברו של שניידר
ההיסטוריה של המבנה > לאחר הקמתו

שניידר, שהיה בעל אמצעים, בנה את בית הקבע שלו בקרבת המיסיון וב-1913 עזב את "בית מינץ" ועבר לגור שם עם משפחתו (כיום רחוב התשבי 130). ליד הבית נשתלה גינה על ידי הגנן גוטפריד מאייר והיא היוותה לימים בסיס לגן האם. ב-1926 נפטרה אשתו של שניידר וב-1933 הוא נפטר. הבית נשאר בחזקת המשפחה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה אז הופסקה הפעילות המסיונרית בארץ ישראל והמשפחה עזבה את הארץ יחד עם הטמפלרים.
ההיסטוריה של המבנה > לאחר הקמת המדינה

לאחר מלחמת העולם השנייה עבר הבית מספר בעלויות. בין השאר שימש, בשנות ה-70, את אספן העתיקות החיפאי לודוויג כהן שהחזיק חנות בקומת הקרקע וגר עם משפחתו בקומה השנייה, בשנות ה-80 פתח בו רפי שאולי את מקום הבילוי "המועדון" שנסגר לאחר מספר שנים וכן פעלה במקום מסעדה יפנית.
עקב גילו ותחזוקתו הלקויה הפך המקום, בהדרגה, למסוכן למגורים ועמד נטוש שנים רבות ואף נדונה האפשרות להרסו.
ההיסטוריה של המבנה > בעת המודרנית

ב-2015 רכש את הבית יזם מקומי במטרה להפכו לבית מלון. לאור נכונותו לשקם את חזית הבית לפי הוראות השימור המחמיר אישרה עיריית חיפה להקים בחלקו האחורי מבנה חדש שכולל חדר מדרגות, מעלית וממ"דים. כמו כן נוצל המדרון האחורי, שבעבר היו בו טרסות, ליצירת קומת קרקע עם חדרים נוספים.
במסגרת התהליך שופצה החזית לחלוטין תוך שמירה על סגנון הבנייה המקורי. כל המרפסות המקוריות חוזקו וכל החלונות הוחלפו. פנים המלון עבר אף הוא שיפוץ כללי כדי להתאימו למלון. בנוסף הותקן מחדש גג הרעפים האדומות.
ב-2017 נחנך המלון המחודש והוא משמש כמלון בוטיק.
מאפייני המבנה

המבנה בן ארבע הקומות כולל אלמנטים המאפיינים בניינים טמפלרים כמו שימוש באבנים מסותתות, גג רעפים אדום, גמלון בחזית, קשתות בחלק מהחלונות ומרפסות בולטות מעל הכניסה הראשית. בניגוד לרבים מהמבנים שבנו הגרמנים בהם הייתה האבן חשופה בבית שניידר חופו הקירות בטיח והאבן שימשה בו רק לעיטור החזיתות והחלונות.
במקור היה הבית מוקף בגנים נרחבים ובריכות נוי אותן יצר גוטפריד מאייר. בהמשך הופקע רוב שטח הגן לטובת גן האם ולבית ותרה גינה מצומצמת.
לקריאה נוספת

אלכס כרמל, תולדות חיפה בימי הטורקים, "פרדס" הוצאה לאור חיפה וו"המכון על שם גוטליב שומאכר" באוניברסיטת חיפה, 1969, עמודים 111–123
יעקב שורר, לטייל בחיפה - בין כרמל לים, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 2003
אלי שילר, חיפה ואתריה, הוצאת אריאל, 1985
הערות שוליים

↑  שניידר היה איש דת ולא השתייך לטמפלרים
↑  אלכס כרמל, תולדות חיפה בימי הטורקים 1969, עמ' 132–134
↑  יוסי בן-ארצי (עורך), חיפה - היסטוריה מקומית עמ' 58 ואילך.
↑  עלות הבנייה הגיעה ל 40,000 מארק ראו אייל איזלר בחיפה - היסטוריה מקומית בעריכת יוסי בן-ארצי עמ' 57
↑  עינב שחורי, תיעוד בית מיינץ – חיפה, באתר חברת "שחורי ארכיטקטים", 26 בנובמבר 2020
↑  נילי פרידלנדר, אצל כהן, בבית של שניידר, מעריב, 9 בנובמבר 1976, המשך
↑  אביטל ברוידא, אחרי שנים שעמד נטוש, בית הכומר הטמפלרי הפך למלון "כרמלה", באתר Xnet‏, 9 במאי 2018
פרס חיים נסיהו במתמטיקה

| --- | --- |
 תיאור:  עבור עבודת דוקטורט במתמטיקה בישראל
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  האיגוד הישראלי למתמטיקה 
 תקופת הפרס:  1995–הווה (כ־29 שנים) 
 אתר רשמי
 
פרס חיים נסיהו במתמטיקה הוא פרס המוענק מדי שנה לעבודת דוקטורט מצטיינת במתמטיקה, שנכתבה ואושרה בישראל. הפרס נתרם על ידי יהודית ומרדכי נסיהו, לזכרו של בנם, חיים (חיימי) נסיהו.
הפרס מוענק החל משנת 1995. מאז שנת 2003 מוענק הפרס על ידי האיגוד הישראלי למתמטיקה. במשך כעשרים שנותיו הראשונות הוענק הפרס לכשלושים חוקרים מצטיינים מישראל.
חיים נסיהו

יליד 1964, היה מדריך במחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת תל אביב וסיים את עבודת הדוקטורט שלו ב-1994. נסיהו, שנולד בתל אביב, למד בכיתת המחוננים בבית הספר "גרץ" ובתיכון עירוני ד'. סיים את התואר הראשון והשני בהצטיינות יתרה באוניברסיטת תל אביב. במקביל שירת חמש שנים בחיל המודיעין. את עבודת הדוקטורט עשה בתל אביב ובמקביל שימש חוקר במרכז המחקר של נאס"א בהמפטון וירג'יניה. ב-1994 התקבל כפרופסור עוזר למתמטיקה שימושית וחישובית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). חיים נסיהו נפטר באותה שנה מאירוע לב פתאומי במהלך טיול בנפאל.
יעקב ברגר

| --- | --- |

ברגר, 1938
 לידה:  1907 תרס"ז ינדז'יוב, האימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו) האימפריה הרוסית
 נהרג:  26 במרץ 1938 (בגיל 31 בערך) חניתה, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 מקום קבורה:  רמת רחל
 תאריך עלייה:  1926
 מדינה:  פלשתינה (א"י)
 תקופת הפעילות:  1929–1938 (כ־9 שנים)
 דרגה:  טוראי
לוח זיכרון לעשרת הנופלים בחניתה תחתית
כתבה בעיתון על מותו של יעקב ברגר
יעקב ברגר (תרס"ז, 1907, ינדז'יוב שבאימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו) – כ"ג באדר ב' תרצ"ח, 26 במרץ 1938) היה מנהיג פועלים ציוני וחבר פעיל ב"הגנה".
ביוגרפיה

הוריו של יעקב, גניה וקלמן ברגר, היו אמידים ותמכו בתנועה הציונית ובמפעלי ציבור יהודיים. השכלה יסודית למד בעזרת מורה פרטי בבית. בגיל שלוש עשרה החל ללמוד בגימנסיה. יעקב היה מקובל ואהוב על חבריו. הוא לא מצא סיפוק אצל חבריו הפולנים, נסע בגיל שש עשרה כדי להצטרף ל"שומר הצעיר" בעיר המחוז והקים סניף של התנועה בינדז'יוב. בית הספר דרש ממנו לעזוב את תנועת השומר הצעיר אבל יעקב עזב את הגימנסיה ללא היסוס והחל להתכונן לעלייה לארץ ישראל. למד עברית וארגן את חבריו לעלייה לישראל.
בשנת 1925, בגיל 17, יזם הקמת הכשרה חקלאית בכפר סנדזיוביצ'ו. באסרו חג הפסח יצא יעקב עם קבוצת חברים להכשרה. החבורה נקראה "הכנופיה". תנאי העבודה היו קשים והעבודה קשה ויעקב ברגר שימש דוגמה לחבריו באופטימיות שלו וביכולת להתמודד עם הקשיים. יעקב עלה לארץ ישראל בשנת 1926. תחילה לן על שפת הים עד שמצא מקום באורוות פרדות אליה נכנס בהסתר. יעקב נהג לטייל ברגל ברחבי הארץ והתאהב בה. לאחר זמן מה עלה לירושלים במשאית ועבד בה בעבודות מזדמנות ובסבלות.
יעקב ברגר הצטרף לארגון ההגנה. החל לעבוד במחלקת הטלפון והצטיין בעבודתו תוך הפגנת תפיסה מהירה ויחסי אנוש טובים וחמים. אחר כך החל לעבוד בעבודה קבועה בחברת החשמל הירושלמית. במאורעות תרפ"ט 1929, התמסר להגנה. יעקב, יחד עם קבוצת חברים שהפעיל, הדף ופיזר את הפורעים ליד שער ציון בירושלים. היה פעיל בתנועת הפועלים ועמד בראש משימות רבות. בשנת 1932 נסע לתל אביב לארגן את פעולת "הסדרן" למרות שנאלץ לעזוב לשם כך את מקום עבודתו וכתוצאה מכך הורע מצבו הכלכלי. עזב גם מקום עבודה חדש שמצא על מנת להיחלץ למשימת שמירה באזור עמק החולה.
בעמק החולה לקה בקדחת וחזר לירושלים. במהלך המאורעות של שנת 1933 אושפז בבית החולים הדסה בגלל מחלת הדיזנטריה. עזב את בית החולים בערמה לאחר שהשיג את בגדיו וזאת כדי להשתתף בפעולות נגד כנופיות ערביות. במאורעות 1936 היה פעיל, מעודד, מארגן, מנחה ומתעקש להשתתף בפעולות ממש מול התוקפים. אנשי השכונות האמינו בו והעריצו אותו. היה בן בית בקיבוץ רמת רחל שם גרו רבים מחבריו ובה התקיימו פעולות הדרכה ואימונים של ארגון ההגנה בהם נטל חלק פעיל. למד ערבית וידע לקשור קשרי ידידות עם רעיו הערבים.
נפילתו בקרב ומותו

בשנת 1938 נמנה עם העולים לחניתה. העלייה לחניתה נועדה להחזיק במקום תקופה ממושכת נגד פעולת הכנופיות.
בלילה הראשון לעלייה למקום, היישוב הותקף. התחולל קרב, ויעקב ברגר רץ מנקודה לנקודה כדי לכוון את אש המגנים. יעקב הלך לבקר עמדה ולברר מה מצבה ובדרך חזרה נפגע, וכדור חדר לרגלו. תחילה לא העריכו את חומרת הפציעה אך מצבו התדרדר. יעקב אושפז חמישה ימים בבית חולים בחיפה ונפטר מקריש דם לאחר שרגלו נקטעה. ארונו הועבר במכונית מחיפה לירושלים ומסע הלוויה יצא לקיבוץ רמת רחל, שם הובא למנוחות.
כשנודע דבר מותו של יעקב יצאו מקצת מחבריו לחיפה, אחרים יצאו לקראת הארון לתל אביב או לשער הגיא. בין פועלי חברת החשמל שיצאו לקדם את הארון היו גם חבריו הערבים לעבודה. יציאת הלוויה של יעקב ברגר הועברה מחצר בית החולים הדסה בירושלים לחצר בית הספר אליאנס כדי שיהיה מקום לקהל הרב של אלפי מלווים. בכניסה לחצר עמדו משמרות כבוד, הוקמה במה עליה הוצב הארון ולרגליה זרי פרחים. הארון היה עטוף בדגל הלאום. יצחק בן-צבי נשא דברי הספד בשם המוסדות הלאומיים. המוני מלווים המתינו לאורך רחוב המלך ג'ורג' בו עבר מסע ההלוויה. ברמת רחל הספידו ליעקב ברגר א. רבינוביץ', רחל ינאית וחברו רוזובסקי.
לקריאה נוספת

יוסף אבידר, בדרך לצה"ל, זכרונות אלוף אבידר. הוצאת מערכות, משרד הביטחון. 1970
ברסלבסקי מ. ואנשי חניתה. חניתה, 192 עמודים. הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים. תרצ"ט 1939
שבתאי לוזינסקי

ערך זה עוסק בפעיל ציוני. אם התכוונתם לספינת המעפילים שנקראה על שמו, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1896 בוברויסק, האימפריה הרוסית
 פטירה:  18 בינואר 1947  (בגיל 50) איטליה
 מקום קבורה:  עטרות
 ידוע בשל:  פעילות ציונית
 בת זוג:  אידה קובנר
 
שבתאי לוזינסקי (לעיתים לוז'ינסקי; 12 בפברואר 1896 – 18 בינואר 1947) היה פעיל ציוני בולט.
תולדות חייו

לוזינסקי נולד בשנת 1896 בבוברויסק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (בתחום המושב, היהודי), ברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס), ליואל ובתיה לוז'ינסקי. בילדותו למד אצל מורים פרטיים בביתו, קיבל חינוך דתי ודבק מאוד באמונתו הדתית.
לוז'נסקי ספג ציונות מבן דודו ליאו מוצקין, אשר היה מבוגר ממנו יותר מעשור. בבגרותו החליט כי עליו להגיע לארץ ישראל, דבר שדרבן אותו להקים את "קבוצת בוברויסק" אשר הכשירה את עצמה לעבודה פיזית לקראת עלייה לארץ ישראל.
לוז'נסקי היה מפעילי "צעירי ציון", והשתתף בוועידת "החלוץ" שהתקיימה בראשית 1918.
בגיל צעיר נשא לאישה את אידה קובנר, אשר עמדה לצדו לאורך כל הדרך. בימי מלחמת האזרחים ברוסיה, תוך תלאות רבות, יצאו בני הזוג עם תינוקם הבכור, שאול, בדרך לארץ ישראל (תר"פ 1920), במטרה לעבוד עבודת אדמה בארץ.
שבתאי ואידה לוז'ינסקי היו ממקימי "קבוצת אחווה" בפתח תקווה, שהייתה אחת הקבוצות הקבלניות הראשונות בארץ ישראל וחלוצה בחדירת יהודים לענף הבנייה. את עבודת הבנייה ראו כתחנה ארעית בדרך להתיישבות. קבוצת הבנייה הייתה אחד מהגרעינים שהצמיחו את "סולל בונה", ולוז'ינסקי היה בין הנבחרים למועצה הקבועה של "סולל בונה". ב-1922 עברה המשפחה לראשון לציון על מנת לעזור בבניית 13 הבתים הראשונים בשכונת התימנים.
ב-1923 הגיעו בני הזוג להגשמת חלומם בהקמת משק חקלאי. הם התיישבו במושב עטרות שבהרי ירושלים יחד עם ארבעת ילדיהם. גם בעטרות התבלט לוז'ינסקי, ובמיוחד התמסר לענייני חינוך. חלומו היה להחיות את המסורת הקדומה של עם ישראל כעם של עובדי אדמה בארץ ישראל.
בימי מאורעות תרצ"ו, כאשר הערבים ניסו לשתק את הבנייה היהודית על ידי מניעת אספקה של אבן וחצץ, נקרא לוז'ינסקי על ידי מרכז ההסתדרות להקים את "חברת אבן" להפקת אבן וחצץ לבנייה על ידי חוצבים יהודים. תעשייה זו הפכה לחברת "אבן וסיד" שהייתה שייכת ל"סולל בונה".
שליחותו האחרונה הייתה אל שארית הפליטה שהתקבצה בשלהי מלחמת העולם השנייה באיטליה. בסוף 1945 יצא לאיטליה בשם בדוי "שמעון מורוצנר" בסירה "דאלין" שעסקה בהבאת מעפילים. במחנה עקורים באיטליה, פעל כחבר "המרכז לגולה" ועסק בארגון העולים והסעתם אל נמלי ההפלגה.
לוז'ינסקי נספה בתאונת דרכים באיטליה כששב מכנס שליחים ברומא למחנה הפליטים בו פעל. הוא נקבר בתחילה ברומא ובנובמבר 1947 הועלה ארונו לארץ ישראל והוא נקבר בעטרות. אשתו אידה המשיכה לחיות עם ילדיה במושב עד פינוי עטרות במלחמת העצמאות, ולאחר מכן התגוררה בבני עטרות.
על שמו של שבתאי לוז'ינסקי ולזכרו נקראה ספינת המעפילים "שבתאי לוז'ינסקי", שעגנה בחופי ניצנים אך אותרה על ידי הבריטים. חלק מן המעפילים הצליח להיכנס לארץ, וחלקם נתפס.
על מקור השם לוזינסקי

שמו הנכון הוא שבתאי לוזינסקי. השם שובש וניתן למצוא במקורות רבים את האיות "לוז'ינסקי" שאינו נכון. מקור השם הוא העיר לוזה (loza) שליד בוברויסק (בלארוס) בה חיה המשפחה. פירוש השם הוא עץ הלבנה. המשפחה עסקה ביערנות ומסחר בעצים. משני טעמים אלה בחרו להם את השם לוזינסקי (ו בחולם, ז נקייה מגרש).
לקריאה נוספת

שבתי לוזינסקי: תרנ"ו-כ"ז טבת תש"ז, תל אביב: בהוצאת תנועת המושבים והארגונים, תש"ז.
יוסי שפנייר, "לבנה אחת משלך בתוך הבניין הנצחי" שבתאי לוזינסקי איש וספינה שפרשו דרך, עת-מול 247, יד בן צבי, תשע"ו, עמ' 27-30
רות דנון, עטרות מושב ראשון בהרי יהודה, אריאל גיליון 177-178, מאי 2007
הערות שוליים

↑  ארונו של שבתאי לוזינסקי הובא לעטרות, דבר, 16 בנובמבר 1947; ארונו של שבתאי לוזינסקי הובא לקבורות, דבר, 17 בנובמבר 1947.
↑  מקור: צבי לוז, אחינו של שבתאי לוזינסקי, בנו של קדיש לוז, לשעבר יו"ר הכנסת. בריאיון עם עמנואל עמיבר 1.9.2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504673905171  ISNI: 0000 0000 3811 9593  LCCN: n2001055493  VIAF: 33804859   WorldCat (עם VIAF): 33804859
שלמה גלעד

אין תמונה חופשית
שלמה גלעד (18 באפריל 1922 – 1 בנובמבר 2005) היה אדריכל ישראלי.
האדריכל שלמה גלעד (גרומט) נולד בשנת 1922 בפולין, ובשנת 1933 עלה לישראל עם הוריו ואחיו הצעיר אלימלך שנרצח בידי ערבים במאורעות 1936. בשנת 1940 קיבל תעודת הוראה מטעם "הסמינר למורים מזרחי" בירושלים, ובשנת 1944 קיבל תואר בוגר אדריכלות בטכניון בחיפה.
כבר בגיל 13 היה גלעד חבר ההגנה ובמסגרת זו הצטרף למאמץ העברי בהגנת היישוב. שירת בצה"ל בעת מלחמת העצמאות, בשנת 1948-1949, במלחמת ששת הימים בשנת 1967 וברוב מלחמות ישראל. לאחר מלחמת יום הכיפורים התנדב וירד לסיני להפגש עם חיילים שנשארו שם זמן רב. שירת במשמר האזרחי בשכונת מגוריו, וקיבל כהוקרה על פועלו סיכת זהב בתום שירותו.
במשך תקופה מאז סיום לימודיו עבד כאדריכל במסגרת קואופרטיב. בשנת 1955, בעקבות זכייתו בתחרות אדריכלים, פתח משרד עצמאי שהתמקד בבנייה באזור חיפה ובתנועה הקיבוצית, אך יחד עם זאת בנייניו פזורים בכל רחבי הארץ ממרגליות שבצפון ועד שדה בוקר שבנגב. במקביל, הרבה לעסוק בהוראת האדריכלות בטכניון ובעקבות כך נתמנה למרצה בכיר במחלקה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון בשנת 1963. כמו כן, הרבה להרצות בארץ ובעולם על אדריכלות ישראלית. גלעד היה חבר רוטרי משנת 1966 ועסק בקליטת עולים, במסגרת זו העסיק במשרדו סטודנטים עולים חדשים.
נפטר בחיפה בביתו בשכונת אחוזה ב-1 בנובמבר 2005. עם מותו נסגר משרדו שברחוב פבזנר בשכונת הדר בחיפה. המשרד ניתרם לעיריית חיפה לתועלת הציבור וחלקים מארכיונו המקצועי נמסרו לארכיון אדריכלות ישראל. כאות הוקרה על עבודתו האדריכלית ועל פעילותו הציבורית הוענק לגלעד אות יקיר העיר חיפה.
פרויקטים נבחרים

תיאטרון עירוני, מרכז תרבות וספרייה עירונית, חיפה, 1960.
תוכנית אב, אוניברסיטת חיפה, בשיתוף האדריכל אוסקר נימאייר, 1962-1979.
בניין המדרגות, אוניברסיטת חיפה.
מגדל אשכול, אוניברסיטת חיפה, בשיתוף אוסקר נימאייר.
מעונות סטודנטים, אוניברסיטת חיפה.
תוכנית אב, קריית הטכניון.
בית הסטודנט, קריית הטכניון.
מעונות סטודנטים לרפואה, קריית הטכניון (דרך אלנבי), 1976.
בית בירם, בית הספר הריאלי, 1970.
שכונת יזרעאליה (כ-1500 יחידות דיור), 1960-1975.
שכונת רוממה, חיפה, 1978.
תיאטרון אזורי מוגן, הקימרון. בית שאן.
ספרייה עירונית, רמת גן.
מדרשת שדה בוקר, בי"ס שדה.
מדרשת שדה בוקר, בי"ס תיכון מקיף.
מרכז עירוני, מרכז מסחרי, מגורים ומתקני תיירות בשדרות יפה נוף, "מרכז פנורמה", חיפה.
בית אבות "יולס", כרמל מערבי, חיפה.
מסוף נוסעים, נמל חיפה.
"רמת הדר", מבנה רב קומות (120 יח"ד).
בתי תרבות וחדרי אוכל בקיבוצים: כברי, גבת, כפר הנשיא, רמת השופט, הזורע, יגור, בית השיטה, יפעת, שדה אליהו, אלונים, נען, גשר הזיו, שדה בוקר ועוד.
גלריית תמונות

שכונת יזרעאליה, חיפה, 1960-1975
שכונת יזרעאליה, חיפה
שכונת יזרעאליה, חיפה
מגדל אשכול, אוניברסיטת חיפה
חדר האוכל בכפר המכבי, 1966
אולם האכילה בחדר האוכל הנטוש בקיבוץ מלכיה
הדריון - מבנה ספרייה וזכרון בבית הספר התיכון בסמת (כיום מבנה קהילה שמשויך לטכניון)
אריאל שימה

| --- | --- |

קצין הטכנולוגיה והאחזקה הראשי, תת-אלוף אריאל שימה.
 לידה:  16 בספטמבר 1975 (בן 49) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן  המכללה לביטחון לאומי  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1993
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 ראש מחלקת תכנון,ארגון ומשאבים  מפקד מרכז התחמושת והטילים  ראש ענף שדה ותורה  קצין טכנולוגיה ואחזקה אוגדה 252  קצין טכנולוגיה ואחזקה אוגדה 143
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון    מלחמת לבנון השנייה    מבצע צוק איתן
 
אריאל שימה (נולד ב-16 בספטמבר 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף. מ-26 ביולי 2022 משמש כקצין הטכנולוגיה והאחזקה הראשי (קטנא"ר).
ביוגרפיה

לאחר שסיים לימודי טכנאי מכונות באורט כפר סבא, התגייס שימה לצה"ל בשנת 1993 ומאז כיהן במספר נרחב של תפקידים, בין היתר, רמ"ח תוא"ם (תכנון, ארגון ומשאבים), מפקד מרת"ח (מרכז התחמושת והטילים), רע"ן שדו"ת (שדה ותורה), קטנ"א (קצין טכנולוגיה ואחזקה) אוגדה 143, קטנ"א (קצין טכנולוגיה ואחזקה) אוגדה 252, רמ"ד אחזקה, וכן תפקידים נוספים.
ב-26 ביולי 2022 הועלה לדרגת תת-אלוף והחל לכהן כקצין הטכנולוגיה והאחזקה הראשי של צה"ל.
ב-22 בנובמבר 2024 הוכרז כי ימונה לראש המטה באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
הוא בעל תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון, כמו כן, הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי.
שימה מתגורר בעיר מודיעין, נשוי ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑   מערכת את"צ, רשימת המפקדים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 22 בנובמבר 2024
טיסה 210 של LAN צ'ילה

| --- | --- |
מטוס DC-3 דקוטה של LAN צ'ילה, דומה לזה שהתרסק
מטוס DC-3 דקוטה של LAN צ'ילה, דומה לזה שהתרסק
 תאריך:  3 באפריל 1961
 מיקום:  גבעת לה גוטרה, צ'ילה
 קואורדינטות:  35°56′56″S 71°10′19″W﻿ / ﻿35.948889°S 71.171944°W﻿ / -35.948889; -71.171944
 הרוגים:  24
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  DC-3 דקוטה
 מוצא:  טמוקו
 יעד:  סנטיאגו דה צ'ילה
 מפעיל:  LAN צ'ילה
 נוסעים:  20
 אנשי צוות:  4
  (למפת צ'ילה מוגדלת) סנטיאגו איקיקה טמוקו אנטופגסטה לה סרנה ולפראיסו קונספסיון פוארטו מונט פונטה ארנסארגנטינה בוליביה פרו האוקיינוס האטלנטי  האוקיינוס השקט מקום ההתרסקות(למפת צ'ילה רגילה) סנטיאגו איקיקה טמוקו אנטופגסטה לה סרנה ולפראיסו קונספסיון פוארטו מונט פונטה ארנסארגנטינה בוליביה פרו האוקיינוס האטלנטי  האוקיינוס השקט מקום ההתרסקות
טיסה 210 של LAN צ'ילה, של מטוס מדגם DC-3 דקוטה, הסתיימה בהתרסקות בהרי האנדים ב-3 באפריל 1961. 24 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו. בנוסעים היו שמונה כדורגלנים ושני מאמנים של קבוצת הכדורגל הצ'ילאנית "גרין קרוס". היה זה אסון התעופה החמור ביותר של צ'ילה עד אותה עת.
המטוס, מדגם DC-3 דקוטה, יוצר בשנת 1943 כמטוס צבאי, ועד להתרסקותו צבר 18,300 שעות טיסה. חבריה של קבוצת הכדורגל "גרין קרוס" עשו דרכם מאוסורנו לסנטיאגו במטוס זה ובמטוס נוסף. המטוס נעלם בהרי האנדים. בתשדורת הרדיו האחרונה ממנו דווח על קרח שהצטבר על הכנפיים והמדחפים. שרידי המטוס נמצאו כעבור שבוע. כל נוסעי המטוס נספו.
בפברואר 2015 נמצאו שרידים נוספים של המטוס בידי קבוצת מטפסי הרים.
פסל מיכה

פסל מיכה הוא סיפור מקראי, הראשון בחלק השלישי של ספר שופטים. מתאר את התגלגלותו של מקדש ביתי שבנה איש מהר אפרים בשם מיכה (או מיכיהו), ואת מסעם של שבט דן להתנחלות בצפון הארץ. הסיפור מובא בפרקים י"ז–י"ח בספר שופטים. אחד הסיפורים החותמים את הספר ומבטאים את האנרכיה ששררה בישראל לפני תקופת המלוכה.
ייסוד בית מיכה

מיכה גנב מאימו אלף ומאה שקלי כסף. לאחר ששמע כי אימו קיללה את הגנב, הוא השיב לה את הכסף. אימו בירכה אותו כדי להסיר את הקללה שקיללה את הגנב, וסיפרה לו כי הקדישה לה' את הכסף שנגנב. לאחר מכן אם מיכה מסרה לצורף מאתיים שקלים מתוך הכסף ליצירת פסל ומסכה. בית מיכה נעשה לבית פולחן חשוב, ולכן מיכה בנה לפסל מקדש, ואף הוסיף לו אביזרים פולחניים – אפוד ותרפים ומינה את אחד מבניו לכהן. כאשר פגש מיכה את יהונתן בן גרשם בן מנשה, נער לוי שחיפש מקום עבודה ומגורים ובדרכו עבר בבית מיכה, הוא הציע לו לעבוד אצלו ככהן בתמורה לשכר נדיב, והנער נענה להצעתו. מיכה היה מרוצה בטענה שה' ייטיב לו הפעם כי הוא לקח נער לוי לכהן. מתואר שמצב זה התאפשר מפני ש”בַּיָּמִים הָהֵם אֵין מֶלֶךְ בְּיִשְׂרָאֵל אִישׁ הַיָּשָׁר בְּעֵינָיו יַעֲשֶׂה.”
משלחת בני דן

בני שבט דן ביקשו להרחיב את נחלתם ולשם כך שלחו חמישה נציגים לרגל את הארץ ולמצוא מקום שניתן לכבוש בקלות ולהתיישב בו. זהו שיקוף של התהליך שבו נדחקו בני דן מנחלתם המקורית באזור גוש דן על ידי הפלשתים לעבר צפון הארץ.
הנציגים הגיעו להר אפרים ולנו בבית מיכה. בזמן שהותם שם, הם זיהו את קולו של הנער הלוי ושאלו אותו ”מִי הֱבִיאֲךָ הֲלֹם וּמָה אַתָּה עֹשֶׂה בָּזֶה וּמַה לְּךָ פֹה?” הנער הלוי סיפר להם שמיכה מינה אותו לכהן. המרגלים ביקשו ממנו שישאל באלוהים, כלומר ינבא להם אם הם יצליחו בדרכם או לא, והוא ענה "לכו לשלום, נוכח ה' דרככם אשר תלכו בה".
חמשת הנציגים המשיכו משם והגיעו לעיר ליש המזוהה עם תל דן שהייתה מנותקת משכניה וחסרת הגנה צבאית. הם חזרו אל שאר השבט היושב בצרעה ובאשתאול, סיפרו להם על ליש, ושכנעו אותם לצאת לכבוש את המקום. בעצתם יצאו 600 חיילים לכיבוש המקום. החיילים בני שבט דן עברו בהר אפרים, ובעצת חמשת המרגלים נכנסו אל בית מיכה, לקחו את האפוד והתרפים ושכנעו את הנער הלוי להצטרף אליהם.
מיכה, שגילה שהוא נשדד, רץ אחרי בני דן וקרא אליהם ”אֶת אֱלֹהַי אֲשֶׁר עָשִׂיתִי לְקַחְתֶּם...”. בני דן השיבו לו באיום מרומז והוא נכנע וחזר לביתו. בני דן כבשו את ליש, ושינו את שמה לדן. בדן הם בנו מקדש בו כיהן הנער הלוי, יהונתן בן גרשֹם בן מנשה. רק בשלב זה בסיפור מוזכר שמו של הנער, ועל פי המסורה האות נ' במילה "מנשה" תלויה, ועל כך דרשו חז"ל כי למעשה הכהן הוא יהונתן בן גרשם בן משה, אלא שמתוך כבוד למשה נוספה לשמו האות נ'.
המקדש בדן נשאר על תלו עד ”יוֹם גְּלוֹת הָאָרֶץ” והפסל ניצב בו ”כָּל יְמֵי הֱיוֹת בֵּית הָאֱלֹהִים בְּשִׁלֹה”. המצודת דוד והרד"ק פירשו שגם "גְלוֹת הארץ" כוונתה לחורבן משכן שילה, עליו נאמר "גלה כבוד מישראל, כי נלקח ארון האלוהים", אך בתום תקופת השופטים שמואל השמיד את הפסילים. מאידך בירושלמי נתפרש שהכוונה לגלות עשרת השבטים וכן פירשו רש"י והמלבי"ם, שכתב שהפסל אמנם בטל, אך הוחזר בימי ירבעם. הרלב"ג פירש שהכוונה לגלות מצומצמת שארעה בתקופת השופטים. יש שמסבירים ש"גלות הארץ" הוא למעשה שיבוש של "גלות הארון" – במקרה זה הכוונה היא בפשטות חורבן שילה שהוביל לגלות הארון בשדות פלשתים במשך כחצי שנה.