stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
באטמן (סרט, 1989)
צוות השחקנים הראשי

מייקל קיטון - ברוס ויין/באטמן: לוחם צדק אשר נשבע להגן על תושבי גות'אם סיטי מפני פושעים, כי שודד רצח את שני הוריו לנגד עיניו. הוא לבוש בחליפת העטלף שמשמשת גם כשריון גוף וחמוש במגוון פטנטים וכלי רכב משוכללים.
ג'ק ניקולסון - ג'ק נאפייר/הג'וקר: הנבל הראשי של הסרט, מאפיונר ערמומי וחתרני אשר נדחף לתוך מכל של חומצה על ידי באטמן, ובכך איבד את עורו ואת שפיותו. הג'וקר הוא פסיכופת רצחני שמפגין בפעולותיו הומור שחור ונטייה לאמנות וכימיה. בסוף הסרט התגלה כרוצחם של הזוג ויין.
קים בייסינגר - ויקי וייל: צלמת עיתונות יפהפייה שמרותקת מבאטמן ומתאהבת בברוס ויין.
רוברט וול - העיתונאי אלכסנדר נוקס, שנחוש לחשוף את סודו של באטמן ולזכות בפרס פוליצר.
פאט הינגל - מפכ"ל המשטרה ג'יימס גורדון
בילי די ויליאמס - הארווי דנט: התובע המחוזי החדש של ג'ותאם, נשבע לטהר את העיר מפשע ושחיתות.
מייקל גוף - אלפרד פניוורת': משרתו האישי של ברוס ויין ואיש סודו.
ג'ק פאלאנס - הגנגסטר קארל גריסום: ראש המאפיה של ג'ותאם סיטי.
ג'רי הול - אליסיה: חברתו הבלונדינית הצעירה של גריסום, הבוגדת בו עם ג'ק נאפייר.
טרייסי וולטר - הבריון בוב: יד ימינו של הג'וקר.
הפקה > כלי נשק ואמצעים

בסרט באטמן חמוש במגוון פטנטים ואמצעי לחימה. חליפת העטלף שלו היא חליפה שחורה המהווה שריון גוף שיכול לעצור ירי ישיר מאקדח. על החליפה גלימה שחורה וסמל עטלף על רקע אליפסה צהובה.
באטמן חמוש ברובה חבלים המאפשר לו לשגר חבל עם אנקול ואז למשוך את עצמו על ידי כננת באופן אוטומטי. באמצעות החבל באטמן מטפס על גגות הבתים של גות'אם. בנוסף לרובה החבלים הרגיל לבאטמן יש גם רובה חבלים דו-כיווני המאפשר לבאטמן לבצע "אומגה" (מעין גלישה על החבל) בין שתי נקודות.
באטמן מצויד גם ב"באטראנג", מעין בומרנג דמוי עטלף. לחלק מהבאטראנגים גם קשור חבל, ובאטמן השתמש בבאטראנג עם חבל כדי ללכוד פושע בתחילת הסרט. בנוסף לבאטראנגים באטמן חמוש גם בקפסולות גז המשחררות עשן סמיך כאשר הן מתנפצות.
בנוסף לכלים אלו, אותם הוא נושא על החגורה הצהובה שלו, מצויד באטמן בכלי רכב קרביים. המפורסם שבהם הוא ה"באטמוביל", מכונית ספורט מהירה ומשוריינת המעוצב בצורה אווירודינמית בהשראת העטלף. באטמן יכול לשלוט בבאטמוביל גם באמצעות שלט רחוק ופקודות קוליות. בנוסף לשריון הסטנדרטי של הרכב, שעמיד בפני נשק קל, מצוידת הבאטמוביל בשריון כבד מתקפל, הנפרש על הרכב לפי פקודה. שריון כבד זה עמיד גם נגד פיצוצים. הבאטמוביל חמושה ברובה חבלים, בצמד מקלעים ובפצצות ברזל.
בנוסף לבאטמוביל קיים גם מטוס העטלף (Batwing). זהו מטוס קרב החמוש במקלעים, טילים ומזמרה קדמית המעוצבת בצורת עטלף. בניגוד לבאטמוביל, המטוס איננו משוריין.
הפקה > פסקול

ישנם שני אלבומי פסקול לסרט - אחד כולל את השירים מהסרט ואת הלהיט "Batdance" ששר הזמר פרינס ואילו השני כולל את המוזיקה המקורית שחיבר לסרט המלחין דני אלפמן. שני האלבומים זכו להצלחה רבה.
תגובת הקהל

כשהחלו בתהליכי ההפקה של הסרט הייתה דאגה ניכרת בקרב מעריצי באטמן שההפקה תאמץ את הסגנון הקאמפי והפרודי של סדרת הטלוויזיה בכיכובו של אדם וסט, דאגה שגדלה בין השאר עקב ליהוקו של מייקל קיטון - שהיה ידוע עד אז כשחקן קומי - לתפקיד הראשי. כדי לשכך את דאגות המעריצים מיהרו בהאחים וורנר לשחרר קדימון כדי להוכיח שהסרט נאמן יותר לספרי הקומיקס שיצאו באותו הזמן ונוקט בגישה רצינית יותר כלפי הדמות.
למרות הדאגות הראשוניות, הסרט נהפך לסרט המצליח ביותר של 1989 וקיבל שבחים רבים ממעריצי באטמן - בייחוד מאלה שקראו את ספרי הקומיקס של פרנק מילר, שהיוו בין השאר את ההשראה לסרט. יתרה מכך, קיטון שינה את דעתם של רבים שחששו בקשר לליהוק שלו ונחשב עד היום לאחד השחקנים הטובים ביותר ששיחקו את באטמן. לעומת זאת, היו אנשים שלא אהבו את האווירה הגותית של הסרט והתגעגעו דווקא לאווירה הקאמפית של סדרת הטלוויזיה.
הביקורות כלפי הסרט היו מעורבות וערבבו בין שבחים על התכנון החזותי של התפאורה לבין ביקורת על כך שהסרט היה יותר תרגיל אינטלקטואלי של טים ברטון מאשר סרט על באטמן. כמו כן, שרר ויכוח לגבי הצורה בה גילם ג'ק ניקולסון את ג'ק נאפייר והג'וקר. רבים חשו שהופעתו הייתה מוגזמת והדמות חסרה את העומק הפסיכולוגי שיש לה בספרי הקומיקס; אחרים עדיין טוענים שהג'וקר גונב את ההצגה בסרט, יותר מדי על חשבונה של הדמות הראשית - באטמן.
ביקורת נוספת על הסרט הייתה על חריגה מהקאנון של ספרי באטמן. בספרי הקומיקס הרוצח של תומאס ומרתה ויין, הוריו של ברוס ויין, הוא ג'ו צ'יל, פושע זוטר יחסית, ולא ג'ק נאפייר. יתרה מכך, הדמות של ג'ק נאפייר הומצאה במיוחד בשביל הסרט ושם המשפחה שלה הוא כנראה מחווה לשחקן הבריטי המנוח אלן נפייר, ששיחק את המשרת הנאמן אלפרד פניוורת' בסדרת הטלוויזיה של שנות ה-60.
למרות הביקורות, הסרט זכה להצלחה אדירה ובקרב מעריצי באטמן הוא נחשב לטוב ביותר שבסדרת ארבעת הסרטים,[דרוש מקור] כאשר אחריו ניצב באטמן חוזר, גם הוא של טים ברטון.
בוב קיין, היוצר המקורי של באטמן, שיבח את הסרט וגם את המשכו, "באטמן חוזר", וטען כי ייצוגו האפל של באטמן בסרט מהווה חזרה לשורשים המוקדמים של הקומיקס.
ג'ק ניקולסון, שגילם את הג'וקר, קיבל במקום שכר תמלוגים על רווחים ממכירת מוצרים נלווים. בעקבות ההצלחה הרבה שהסרט זכה לה גרף ניקולסון למעלה מ-60 מיליון דולר ובכך הפך לשחקן שהרוויח הכי הרבה כסף עבור סרט.
ב-16 ביוני 2023 יצא הסרט "הפלאש" בו מייקל קיטון שב לגלם את באטמן כמחווה לסרט מ-1989. באטמן של קיטון ממלא תפקיד מרכזי בסרט ועוזר לבארי אלן לחלץ את סופרגירל. הוא עוטה חליפת עטלף משוריינת עם גלימה חסינת-כדורים שהופכת לדאון. הוא חמוש ברובה חבלים, באטראנגים, מטעני נפץ ומטוס קרב מתקדם דמוי-עטלף.
עיבוד לקומיקס

לסרט יצא ב-1989 עיבוד כרומן גרפי (קומיקס) מאת הכותב דניס אוניל והצייר ג'רי אורדוויי. בעקבות הצלחת הסרט והצלחת הקומיקס הודפס הספר מחדש במספר מהדורות ואף תורגם לעברית.
ב-2022 הוציאה חברת DC קומיקס את כותר הקומיקס "באטמן 89'" שמהווה המשך לסרט המקורי (כולל עיצוב חליפת העטלף והדמויות).
ראו גם

סדרת סרטים זו של סרטי באטמן כוללת את:
באטמן (1989) - הסרט הראשון בסדרה, בבימויו של טים ברטון
באטמן חוזר (1992) - הסרט השני בסדרה, בבימויו של טים ברטון
באטמן לנצח (1995) - הסרט השלישי בסדרה, בבימויו של ג'ואל שומאכר
באטמן ורובין (1997) - הסרט הרביעי בסדרה, בבימויו של ג'ואל שומאכר
הערות שוליים

1 2  Batman - Awards - IMDb
↑  ראיון עם בוב קיין ביוטיוב
↑  ספר השיאים של גינס 1994 - מהדורה עברית, עמ' 172–173.
↑  הכותר "Batman: The 1989 Movie Adaptation" בגוגל ספרים.
↑  הכותר "באטמן 89'" בגוגל ספרים.
| יצירותיו של טים ברטון |
| --- | --- | --- |
| סרטים באורך מלא | ההרפתקה הגדולה של פי ווי הרמן (1985) • ביטלג'וס (1988) • באטמן (1989) • המספריים של אדוארד (1990) • באטמן חוזר (1992) • אד ווד (1994) • הפלישה ממאדים (1996) סליפי הולו (1999) • כוכב הקופים (2001) • סיפורי דגים (2003) • צ'ארלי בממלכת השוקולד (2005) • חתונת הרפאים (2005) • סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט (2007) • אליס בארץ הפלאות (2010) • צללים אפלים (2012) • פרנקנוויני (2012) • עיניים גדולות (2014) • המעון של מיס פרגרין לילדים משונים (2016) • דמבו (2019) • ביטלג'וס ביטלג'וס (2024) |  |
| סרטים קצרים | האי של דוקטור איגור (1971) • מתקפת מפלצת הסלרי (1979) • וינסנט (1982) • הנזל וגרטל (1983) • פרנקנוויני (1984) • ‏Stainboy‏ (2000) |  |
| סדרות טלוויזיה | ונסדיי (2022) |  |
| פרס בחירת הקהל לסרט השנה |
| --- | --- | --- |
| 1975‏-1990 | העוקץ (1975) ‏•‏‏ מלתעות (1976) ‏•‏‏ קן הקוקייה (1977) ‏•‏‏ מלחמת הכוכבים (1978) ‏•‏‏ גריז (1979) ‏•‏‏ רוקי 2 (1980) ‏•‏‏ האימפריה מכה שנית (1981) ‏•‏‏ שודדי התיבה האבודה (1982) ‏•‏‏ אי.טי. - חבר מכוכב אחר (1983) ‏•‏‏ שובו של הג'דיי (1984) ‏•‏‏ השוטר מבוורלי הילס (1985) ‏•‏‏ בחזרה לעתיד (1986) ‏•‏‏ אהבה בשחקים (1987) ‏•‏‏ באטמן (1990) |  |
| 1992‏-2010 | שליחות קטלנית 2: יום הדין (1992) ‏•‏‏ בחורים טובים (1993) ‏•‏‏ פארק היורה (1994) ‏•‏‏ פורסט גאמפ (1995) ‏•‏‏ אפולו 13 (1996) ‏•‏‏ טיטניק (1999) ‏•‏‏ החוש השישי (2000) ‏•‏‏ גרין מייל (2001) ‏•‏‏ שרק (2002) ‏•‏‏ שר הטבעות: אחוות הטבעת (2003) ‏•‏‏ שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה (2004) ‏•‏‏ פרנהייט 9/11 (2005) ‏•‏‏ מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית' (2006) ‏•‏‏ שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת (2007) ‏•‏‏ שודדי הקאריביים: סוף העולם (2008) ‏•‏‏ האביר האפל (2009) ‏•‏‏ דמדומים (2010) |  |
| 2011‏-היום | דמדומים 3: ליקוי חמה (2011) ‏•‏‏ הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2 (2012) ‏•‏‏ משחקי הרעב (2013) ‏•‏‏ איירון מן 3 (2014) ‏•‏‏ מליפיסנט (2015) ‏•‏‏ מהיר ועצבני 7 (2016) ‏•‏‏ מוצאים את דורי (2017) ‏•‏‏ הנוקמים: מלחמת האינסוף (2018) ‏•‏‏ הנוקמים: סוף המשחק (2019) ‏•‏‏ בחורים רעים לתמיד (2020) ‏•‏‏ האלמנה השחורה (2021) ‏•‏‏ דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף (2022) ‏•‏‏ ברבי (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011045473805171  BNE: XX4209227  BnF: cb165614818 (data)  CANTIC: a12009362  GND: 4228734-0  LCCN: n92021592  VIAF: 183956854   WorldCat (עם VIAF): 183956854 
באטמן מתעמת עם הג'וקר על גג הקתדרלה
באטמן בחליפה משוריינת חמוש ברובה חבלים, המאפשר לו לטפס על מבנים גבוהים וכן לתפוס את אויביו.
מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס

ערך זה עוסק במרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס, פוליטיקאי רומאי מהמאה הראשונה לפנה"ס הידוע כ"קאטו הצעיר". אם התכוונתם לקאטו הזקן, בן המאות השלישית-השנייה לפנה"ס, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  95 לפנה״ס רומא העתיקה 
 התאבד:  46 לפנה״ס (בגיל 49 בערך) אוטיקה, אפריקה, הרפובליקה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 מפלגה:  אופטימאטים 
 בן או בת זוג:  אטיליה מרקיה  אימיליה לפידה 
 
 
 
מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס (95 לפנה"ס - 46 לפנה"ס), הידוע יותר בשם קאטו הצעיר (כדי להבדילו מאבי סבו, מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס) הוא פוליטיקאי רומי מתקופת הרפובליקה המאוחרת. הוא זכור בהיסטוריה בעיקר כיריבו הפוליטי של יוליוס קיסר וכן בזכות היותו עקשן ובלתי-ניתן להשחתה (incorruptibilis).
תחילת חייו

קאטו הצעיר נולד בשנת 95 לפנה"ס למרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס האב ולליוויה דרוסה. בגיל צעיר מאוד הוא התייתם מהוריו והועבר לבית אחי אמו, מרקוס ליוויוס דרוסוס, אשר קיבל אפוטרופסות גם על שאר בניה של אחותו. דרוזוס נרצח כאשר קאטו היה בן ארבע שנים בלבד.
כבר בשנים המוקדמות החלה לבלוט אחת מתכונותיו העיקריות של קאטו, והיא עקשנותו. מאוחר יותר הוא החל להיפגש עם סולה, שהיה חבר קרוב של המשפחה, ולדון עמו בנושאים שונים.
כאשר הוא קיבל את ירושתו, יצא קאטו ללמוד פילוסופיה ומדע המדינה. הוא הפך חסיד של הפילוסופיה הסטואית והחל לנהוג לפי כלליה, ובראש ובראשונה באורח חיים צנוע, כמו של אבי-סבו קאטו הזקן. הוא מיעט באכילה ובשתייה וחישל את גופו לעמוד בפני קור וגשם. באותה תקופה גם נשא את אשתו הראשונה, אטיליה.
תחילת הקריירה הציבורית

בשנת 67 לפנה"ס נשלח קאטו, שהיה טריבון צבאי, למקדוניה. עם פקודיו נהג ביד קשה ובמשמעת ברזל, אך גם היה הוגן וחי באותם תנאים כמוהם, ולכן היה אהוב על חייליו.
בשנת 65 לפנה"ס חזר קאטו לרומא משליחותו המקדונית דרך אזור המזרח התיכון. עם שובו נבחר לכהונת קוואיסטור ולמד בדקדקנות את החוקים הנוגעים למשרה, ובמיוחד את דיני המיסים. עם היכנסו לתפקיד תבע לדין את קודמיו באשמת שימוש לא נאות בכספים ומרמה.
בנוסף לכך היה קאטו חבר בסנאט, ובתפקידו זה לא נעדר מאף ישיבה וגינה בפומבי את אלה אשר נעדרו בקביעות. מיומו הראשון בסנאט הצטרף לסיעת האופטימטים השמרנית.
קשר קאטילינה ומאבק בפופולרים

בשנת 63 לפנה"ס נבחר קאטו למשרת טריבון הפלבס ובתפקידו זה עשה רבות, יחד עם מרקוס טוליוס קיקרו, שהיה אז אחד הקונסולים, לגילוי ודיכוי קשר קאטילינה, שנקשר באותה השנה. אציל רומי, לוקיוס סרגיוס קאטילינה שמו, תכנן לבצע הפיכה ולהנהיג ברומא שלטון דיקטטורי. קיקרו וקאטו הנהיגו את חקירת הקשר ודרשו לדון את כל המעורבים למיתה, בניגוד לדעתו של יוליוס קיסר, אשר טען דווקא לעונש של גלות. הקולות בסנאט התחלקו לפי מאפיין סיעתי: רוב האופטימטים הצביעו בעד עונש מוות, ורוב הפופולרים הצביעו בעד גלות. מאותו יום החלה יריבותם של קאטו וקיסר, אשר רק התחזקה כאשר הסתבר שקיסר ניהל רומן עם אשתו של קאטו, אטיליה. קאטו מיהר להתגרש ממנה בשנת 63 לפנה"ס ונשא לאישה את מרקיה פיליפה, בתו של לוקיוס מארקיוס פיליפוס, אופטימאט נודע.
אחרי השערורייה סביב קיסר ואשתו, הפנה קאטו את כל מרצו לסיכול תוכניותיהם של הפופולרים: היה בין המתנגדים הבולטים של גנאיוס פומפיוס מאגנוס שחזר בשנת 62 לפנה"ס עטור ניצחון מניצחונותיו במלחמת מיתרידטס השלישית והדברת שודדי הים הקיליקיים. פומפיוס ביקש לבצע שתי משימות. הראשונה: העברתו של חוק שיעניק קרקע חקלאית לחייליו המשוחררים הן ממערכותיו בספרד נגד קווינטוס סרטוריוס והן למשוחרריו ממערכה במזרח. פומפיוס הצליח להעביר חוק שהעניק קרקע עבור חייליו הספרדים, אך הסנאט לא סיפק את המשאבים הדרושים והחוק נותר אות מתה. השנייה: אשרור בדיעבד של הסדריו במזרח. פומפיוס ערך את הסדריו ללא קבלת אישור מוקדם מהסנאט וכעת ביקש אישור בדיעבד לפעולותיו. קאטו היה מראשי המתנגדים למהלך זה ונקט כל תחבולה פוליטית שהייתה ברשותו, כולל פיליבסטר.
גם יריבותו עם קיסר התלהטה בשנת 60 לפנה"ס: קיסר סיים את כהונתו כמושל עם אימפריום פרו-פראיטורי בהיספניה בייטיקה והמתין לטריומף שהגיע לו. הענקת טריומפים לפראיטורים הייתה אירוע נדיר מאוד ברפובליקה הרומית וקיסר חיכה בחדווה לפרס חשוב זה, שהיה צפוי להעניק תוספת יוקרה משמעותית לקריירה שלו. כדי לזכות בטריומף היה קיסר צריך להמתין מחוץ לפומריום (הגבול שמחוצה לו יכול היה המצביא להישאר עם חייליו) עם צבאו, אך מאידך גיסא היה חייב להיכנס לרומא כדי להכריז על מועמדותו על כהונת הקונסול. קאטו נקט פעם נוספת בטקטיקת הפיליבסטר ומנע כל דיון לגבי הטריומף של קיסר וכך נאלץ קיסר לבחור בין הטריומף למועמדות לכהונת הקונסול.
במהלך שנת 59 לפנה"ס ולאחריה המשיך קאטו להתנגד לקיסר וחבריו לטריאומווירט הראשון, פומפיוס וקראסוס. כך, למשל, הוא הכריח את קיסר ופומפיוס לבחור בין קבלת טריומף לבין התמודדות על משרת הקונסול, על ידי כך שהתנגד בתוקף לדחיית בחירות הקונסולים.
כאשר קיסר היה קונסול בשנת 60 לפנה"ס, התנגד קאטו בתוקף לכל הצעותיו, עד כדי כך שקיסר הורה לאסור אותו. ברם, אפילו זה לא מנע ממנו להתנגד לקיסר בחריפות ולנסות ולמנוע את מינויו למושל איליריה וגאליה קיסאלפינה.
מושל קפריסין

בשנת 58 לפנה"ס העביר פובליוס קלודיוס פולכר, שהיה בן חסותו של מרקוס ליקיניוס קראסוס, חוק ברומא ההופך את קפריסין לפרובינקיה רומית. לפני כן נשלטה קפריסין על ידי מצרים התלמיית באמצעות המלך תלמי שהיה אחיו של תלמי השנים עשר.
חברי הטריאומווירט החליטו בשלב כלשהו, שעל מנת שקאטו לא יסכל את תוכניותיהם, יש לסלקו מרומא. התירוץ שהם מצאו לכך היה מינויו למושל קפריסין בשנת 58 לפנה"ס. קאטו אמנם הבין שמתכוונים לסלק אותו מהבמה המרכזית, אך ההצעה הייתה טובה מדי בשביל לסרב.
לאחר הגיעו הציע קאטו למלך קפריסין בתמורה לממלכתו את תפקיד הכהן הגדול במקדש אפרודיטה בפאפוס. תלמי סירב להצעה והתאבד. כל אוצרותיו הועברו לרומא.
בקפריסין הראה קאטו את אופיו הסטואי. אף על פי שהפרובינקיה הייתה עשירה ואפשרה אפשרויות רבות להתעשרות על חשבון התושבים, קאטו - בניגוד לפרקטיקה המקובלת אז - לא לקח לעצמו פרוטה וניהל ספרי חשבונות קפדניים ביותר. מעבר לזאת, כמושל הוא חשב על כל בעיה אפשרית מראש וניסה להתכונן מולה. ברם, באופן אירוני הוא לא הצליח למנוע את אובדנם של ספרי החשבונות שלו: אחד מהם נשרף, והשני, שנשלח לרומא, נטרף עם הספינה. רק שמו הטוב של קאטו מנע את האשמתו בשחיתות.
הידוק קשריו עם פומפיוס ומלחמת האזרחים

לאחר שובו לרומא, נבחר קאטו פעם נוספת לתפקיד פראיטור בשנת 54 לפנה"ס. בשנה שלאחר-מכן הטריאומוויראט התפרק לאחר תבוסתו ומותו של קראסוס בקרב חרן בניסיון הפלישה לפרתיה. קאטו וסיעתו ניסו בתקופה זו להחזיר את קיסר מגאליה לרומא ולנתקו מצבאותיו; בו-בזמן איחד קאטו כוחות עם פומפיוס.
בשנת 49 לפנה"ס פרצה ברומא מלחמת אזרחים. קיסר נכנס עם צבאו לאיטליה עצמה והאופטימטים בראשות פומפיוס וקאטו נמלטו ליוון. לאחר שהובסו על ידי קיסר בקרב פארסאלוס בשנה שלאחר מכן ולאחר שפומפיוס נרצח במצרים, סירב קאטו להודות בהפסד ונמלט לפרובינקיה אפריקה, שם ניהל את מאבקו בקיסר מהעיר המבוצרת אוטיקה - ועל כן כונה קאטו אוטיקנסיס.
בשנת 46 לפנה"ס הביס קיסר את צבאו של קאטו בקרב תאפסוס, וקאטו, אשר לא רצה לסבול את מרותו של קיסר, התאבד.
לקריאה נוספת

גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, "קטילינה יוגורתא קטעים מדברי הימים", הוצאת מוסד ביאליק, תשכ"ח, ע"ע 67-9
פלוטארכוס "חיי אישים", פורקיוס קאטו הצעיר, ירושלים מוסד ביאליק, 1986, ע"ע 418-279.
ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, הוצאת מגנס ירושלים, תשס"א, ע"ע 426, 574-573, 537-539.
נתן שפיגל, "קיקרו", הוצאת הסתדרות הסטודנטים של אוניברסיטה העברית בירושלים, תשמ"א, ע"ע 51-45, 187, 204, 220, 221.
צבי יעבץ, "כישלון קשר קטילינה" בתוך אז ועתה הוצאת דביר, ת"א 2002, כרך א', ע"ע 153-143.
תאודור מומזן, דברי הימים רומא, הוצאת א.י. שטיבל, תל אביב, תרצה, ע"ע 72-52.
D. S. Levene, "Sallust's Catiline and Cato the Censor", Classical Quarterly, 50.1 (2000), pp .170-191
K. H. Waters, "Cicero Sallust and Catiline", Historia, 1970, 19, pp 196-216.
Erich S. Gruen, The Last Generation of the Roman Republic, 1974
Adrian Goldsworthy, Caeser - The life of Colossus. Yale university press, 2006
הערות שוליים

↑  Goldsworthy (2006), p. 159
↑  Berenice III, Ptolemy X Alexander II, Ptolemy XI (Auletes)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274445505171  BIBSYS: 4103292  BNE: XX1121162  BnF: cb120217570 (data)  CANTIC: a11267768  GND: 118519700  ISNI: 0000 0000 6301 059X  LCCN: n82155077  NKC: jn20000700296  NLA: 66227749  NTA: 070099138  SELIBR: 182775  SUDOC: 028367774  Trove: 496090  VcBA: 495/38503  VIAF: 89426632   WorldCat (עם VIAF): 89426632
אזרית

| --- | --- |

 מדינות:  אזרבייג'ן, איראן, טורקיה, ישראל, רוסיה, ארמניה, גאורגיה, בוסניה והרצגובינה, עיראק, סוריה
 אזורים:  מרכז אסיה
 דוברים:  כ-40 מיליון
 שפת אם:  35,000,000
 כתב:  אלפבית ערבי (אלפבית אזרי), אלפבית לטיני, אלפבית קרילי
 משפחה:  אלטאית טורקית דרומית אזרית
 לאום:  אזרבייג'ן אזרבייג'ן   איראן איראן   עיראק עיראק
 מוסד:  אין
 קוד שפה:  az 
 קוד ISO 639-1:  az 
 קוד ISO 639-2:  aze 
 קוד ISO 639-3:  aze 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
אַזֶרית, או אזרבייג'נית (Azərbaycanca, Azərbaycan dili), הוא מונח המתייחס לכמה ניבים קרובים המדוברים בקווקז ובאיראן. לרוב מקובל להתייחס אל הניבים האלה כאל שפה אחת, המשתייכת למשפחת השפות הטורקיות. שני הניבים העיקריים הם אזרית צפונית, שהיא השפה הרשמית ברפובליקת אזרבייג'ן, ואזרית דרומית המדוברת בעיקר באיראן. המונח "אזרית" מתייחס לפעמים גם לשפה שונה לגמרי, קרובה לפרסית, המכונה בדרך-כלל טאט, ג'וּהוּרי (çuhuri, жугьури, ז׳אוּהאוּראִ), הידועה גם כ"טאטית יהודית", היא שפתם של יהודי ההרים בקהילות שבצפון הקווקז ובמזרחו. השפה שייכת למשפחת הלשונות האיראניות. ג'והורי היא שפה יהודית, ניב של פרסית יהודית שבמשך הדורות קלט לתוכו מילים אזריות ועבריות עד שנוצרה השפה הנקראת היום ג'והורי או טאטית יהודית ואשר מדוברת באותו אזור, וגם בישראל בקרב יהודים יוצאי הקווקז. כל המידע שלהלן מתייחס לשפה האזרית השייכת למשפחת השפות הטורקיות.
האזרית הצפונית, שהיא השפה הרשמית באזרבייג'ן, מדוברת בפי כ-6 מיליון תושבי המדינה – 4 מיליון כשפה יחידה, והשאר דוברים גם רוסית. בנוסף, דוברים אותה אנשים רבים במדינות השכנות (ארמניה, גאורגיה, קזחסטן, קירגיזסטן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן ורוסיה) כשפה שנייה. בסך הכל עומד מספר דובריה על כ-15 מיליון. האזרית הצפונית מכונה לפעמים "טורקית אזרית".
האזרית הדרומית מדוברת בפי כ-25 מיליון איש, רובם תושבי איראן (38% מתושביה). שאר הדוברים הם תושבי עיראק (כמיליון דוברים), טורקיה (כחצי מיליון דוברים), אזרבייג'ן, ירדן, אפגניסטן וסוריה. באיראן נפוצה השפה בעיקר באזור הצפון, ובכמה שכונות בטהראן. האזרית הדרומית נכתבת באלפבית הערבי.
כל הניבים בשפה שייכים לענף הדרומי של השפות הטורקיות בתוך משפחת השפות האלטאיות ביחד עם טורקית, טורקמנית ו-36 שפות נוספות.
השפה האזרית דומה במיוחד לטורקית, איתה היא חולקת את רוב אוצר המילים והדקדוק. שני הניבים העיקריים בשפה הושפעו רבות מפרסית, ונקלטו בהן מילים רבות מארמנית ומרוסית. בין שני הניבים בשפה האזרית ניכרים הבדלים בכל התחומים: אוצר מילים, תחביר ומורפולוגיה.
הגיית השפה וכתיבתה

השפה נכתבת כיום בעיקר באמצעות האלפבית הלטיני, אך רבים משתמשים גם בכתב הקירילי שהיה נפוץ טרם התפרקות ברית המועצות. ממשלת אזרבייג'ן מנסה, מאז שנת 1991, להטמיע את האלפבית הלטיני, אך התושבים מתרגלים למעבר באיטיות. באיראן האזרית נכתבת באלפבית הערבי.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | סדקי | סדקי | וילוני | וילוני | חכי | חכי | בתר־מכתשי | בתר־מכתשי | מכתשי /שִנִּי | מכתשי /שִנִּי | שפתי (־שִנִּי) | שפתי (־שִנִּי) |
| אפי |  |  |  |  |  |  |  |  | n̪ |  | m |  |
| סותם |  |  | ɡ | *k | ɟ | *c |  |  | d̪ | t̪ | b | p |
| מחוכך |  |  |  |  |  |  | *ʤ | *ʧ |  |  |  |  |
| חוכך |  | h | ɣ | x |  |  | ʒ | ʃ | z̪ | s̪ | v | f |
| מקורב (צדי) |  |  |  |  | j |  |  |  |  |  |  |  |
| מקורב (צדי) |  |  |  |  |  |  |  |  | l |  |  |  |
| מקיש |  |  |  |  |  |  |  |  | ɾ |  |  |  |
[w] קיימת בניב כירכוךּ לעיל כאלופון /v/ במילים שאולות מערבית.
ראו גם

אזרים
הערות שוליים

↑  יש הערכות המונות 23–30 מיליון דוברים בלבד
↑  קיומה של משפחת שפות אלטאית שנוי במחלוקת בקרב העוסקים בבלשנות היסטורית
↑  Mokari, P. G.; Werner, S. (2016). "An acoustic description of spectral and temporal characteristics of Azerbaijani vowels". Poznań Studies in Contemporary Linguistics 52 (3).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282316605171  BnF: cb11963419b (data)  GND: 4104202-5  LCCN: sh85010640  NDL: 00560424  NKC: ph128078 
תנועות באזרית תקנית
האימפריה הקולוניאלית השוודית

שוודיה הייתה בעלת מושבות מעבר לים משנת 1658 לשנת 1663 ומשנת 1784 לשנת 1878. אולם רק בסנט בארטלמיי (סן בָרתֶלֵמי) נמשך שלטונה יותר מאשר שנים ספורות, ולמעשה הייתה זו המושבה הקולוניאלית היחידה של שוודיה מעבר לים.
רקע

במהלך המאה ה-17 גדלה שוודיה והייתה לאחד הכוחות החשובים ביותר באירופה באותה התקופה, בזכות השתתפותה במלחמת שלושים השנים, תחת הנהגת המלך גוסטבוס אדולפוס. מעמד זה התערער והתפוגג במהלך המאה ה-18, כשהאימפריה הרוסית הרחיבה את אחיזתה בצפון אירופה במלחמה הצפונית הגדולה. כוחה המשיך להתערער בכיבוש פינלנד על ידי אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה ב-1809 וצירופה לאימפריה הרוסית כדוכסות גדולה. ערעורה נמשך במרד אצילים שהתרחש במדינה והוביל לקיצוץ ניכר בסמכויות המלך, כינון חוקה וחלוקת הסמכות לחקיקה בין המלך לבין הפרלמנט, הריקסדג (Riksdag).
באמריקה

לשוודיה היו שלוש מושבות באמריקה:
גוואדלופ (1813–1814 ; הוחזר לצרפת).
סן ברתלמי (1784–1878; נמכר לצרפת).
שוודיה החדשה (1638–1655; אבדה להולנד).
באמריקה > שוודיה החדשה

באמצע המאה ה-17 הגיעה האימפריה השוודית לשיאה הטריטוריאלי. השוודים רצו להגדיל את השפעתם על ידי סחר במוצרים חקלאיים (טבק) ובפרוות, כדי לעקוף את הסוחרים הבריטים הצרפתים וההולנדים. ב-1638, הם הקימו את מבצר קריסטינה (כיום וילמינגטון, דלאוור), שנקרא על שם כריסטיאנה מלכת שוודיה. רבים מהמתיישבים היו פינים, משום שעד 1809 הייתה פינלנד חלק משוודיה. ההתיישבות הייתה פלישה להולנד החדשה. המושל הראשון, פטר מינואי, מת לאחר חזרתו מסטוקהולם מהוריקן על האי סנט כריסטופר שבקריבים. בקולוניה הוקם מבצר "ניה אלפסבורג" צפונית לסלם המודרנית, ניו ג'רזי ב-1643. במאי 1654 המבצר ההולנדי כאסימיר נכבש על ידי שוודיה חדשה. כפעולת תגמול, המושל ההולנדי פיטר סטויוסנט שלח צבא לנהר הדלוור, שהשיג את כניעת המבצרים השוודים.
באמריקה > האנטילים

כתוצאה מתמיכתה של שוודיה באויבותיה של צרפת בזמן המלחמות הנפוליאוניות, ניתן לה האי גוואדלופ. אך האי הוחזר לצרפת שנה לאחר מכן בחוזה פריז.
אפריקה

חוף הזהב השוודי באפריקה (1650–1663 ; אבד לדנמרק ולהולנד) כלל את המושבות הבאות:
אפולוניה, בבנין המודרנית 1655–1657.
מבצר כריסטיאנבורג/מבצר פרדריקסבורג, המכונה כיום טירת אוסו ושוכן באקרה המודרנית, 1652–1658.
מבצר באטנסטין, בוטרי המודרנית, 1649–1656.
מבצר וויטסן, סקונדי-טקורדי המודרנית, 1653–1658.
קרולוסבורג (טירת קייפ קוסט): מאפריל 1650 עד ינואר/פברואר 1658, ומה-10 בדצמבר 1660 ועד ה-22 באפריל 1663.
שוודיה השתלטה זמנית על כמה מושבות בחוף הזהב (גאנה המודרנית) מה-22 באפריל 1650, אך איבדה את האחרונה שבהן, מבצר קרלסבורג והבירה מבצר כריסטיאנבורג לדנמרק ב-20 באפריל 1663. ב-1652, כבשו השוודים את חוף קמפ (בגאנה המודרנית) שלפני כן היה בשליטה הולנדית.
באותו הזמן החלה שוודיה לפתח סחר עבדים משלה. לאחר נפילת שוודיה החדשה להולנדים, פסק סחר העבדים, אך הסחר התחדש בתקופתו של גוסטב השלישי, מלך שוודיה שהקים קולוניה שוודית על האי סנט ברטלמיי ב-1785 והפך את האי למרכז בסחר בעבדים. חברת הודו המערבית השוודית הוקמה על האי בשנת 1786.
מפה של שוודיה החדשה בשנת 1650
שטוטגרט (כדורגל)

MHP ארנה, אצטדיונה הביתי של הקבוצה
מועדון ספורט שטוטגרט (בגרמנית: VfB Stuttgart) הוא מועדון ספורט גרמני מהעיר שטוטגרט. המועדון ידוע בשל קבוצת הכדורגל שלו, המשחקת בבונדסליגה. האצטדיון הביתי של שטוטגרט הוא MHP ארנה שתכולתו 60,441 צופים במשחק. הוא נבנה בשנת 1933 ועבר מספר מתיחות פנים עד היום.