stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה ולין
ביוגרפיה

משה ולין נולד בי"ב באייר תרס"ו לרב צבי הירש וואלון ולשרה לבית וילקומירסקי בעיירה שווינציאן שליד וילנה, ליטא, אז חלק מן האימפריה הרוסית. היה מנעוריו חבר בתנועת הנוער החלוץ. עלה לישראל בשנת 1926, כחלוץ צעיר, והצטרף לפלוגת הכובש, שהקימה לימים את קיבוץ רמת הכובש.
בהמשך עזב ולין את הקיבוץ ולמד בסטודיו לדרמה של מנחם גנסין. הוא הצטרף לתקופה קצרה כשחקן תיאטרון ללהקת התיאטרון הסאטירי "הקומקום".
בשנת 1929 שינה כיוון בחייו והפך לאמרגן (מקצוע שכונה אז בשם "אימפרסריו"). הוא החל את עבודתו כמלווה להקות עבריות במסעותיהן לחוץ לארץ, ליווה וארגן מסעות ומופעים גם לאמנים בודדים.
בשנת 1943 הקים משה ולין את תיאטרון "לי-לה-לו", תיאטרון קברט סאטירי, שהתקיים כעשור שנים בארץ. בין השחקנים-זמרים שגילה בתקופה זו הייתה גם שושנה דמארי. ולין שימש גם כמנהל התיאטרון.
משה ולין כתב על חייו כאמרגן בספר זיכרונותיו "מיומנו של אימפרסריו".
משה ולין נפטר בתל אביב בב' באלול תשל"ט ונטמן בבית העלמין הדרום. הוא היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה שושנה לבית אוקראינץ. אשתו השנייה הייתה הזמרת שרה-אסנת הלוי. בשלישית נישא לזמרת חנה אהרוני. לוולין היו שני בנים - יאיר שנפטר בשנות העשרים לחייו ודני ואלין, במאי טלוויזיה במקצועו.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו בשכונת ניר אביב בדרום העיר.
ספרו

י. א. שפי (עורך), מיומנו של האימפרסריו משה ולין ; תל אביב: במת-האמנים, תש"א.
מהדורה חדשה: ימים של חול וכוכבים: אימפרסריו עברי בארצנו הקטנטונת; ערך והביא לדפוס: אריה חשביה, תל אביב: י' גולן, 1998.
משה ורדי (רב-טפסר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 השתייכות:  שירותי כבאות והצלה
 דרגה:   רב-טפסר
משה ורדי היה נציב כבאות והצלה ומפקח כבאות ראשי.
ביוגרפיה

ורדי שירת כארבעה עשורים בשירותי הכבאות וההצלה והשתלם בנושאים שונים, בין היתר בתקופות השתלמות באקדמיה הלאומית לכבאות בארצות הברית. בשירותו בחיל האוויר הופקד על שירותי הכיבוי, ההצלה והאב"כ בחיל. במהלך שנות שירותו בשירותי הכבאות וההצלה לקח חלק בהקמת המערך לטיפול בתקריות חומרים מסוכנים והיה מפקד קורס קציני כבאות של בית הספר הארצי לכבאות ולהצלה. במסגרת מכון התקנים הישראלי היה חבר בוועדות מקצועיות ויו"ר ועדת המומחים לתקן הישראלי 1596 - מערכות מתזי מים אוטומטיים (ספרינקלרים).
בשנים 1975–1998 שימש מפקד שירותי הכבאות באיגוד חיפה. עם כניסתו לתפקיד הביא לאישור תוכנית חומש מקיפה בנושאי רכש וכוח אדם ובשנת 1977 עבר מרכז הפעילות של כבאות מרחב חיפה לתחנה חדשה במערב העיר. בעקבות השרפה בכרמל בשנת 1989, הוקמה בשנת 1990 תחנת כיבוי חדשה באזור יערות הכרמל, ובשנת 1997 הורחב מערך הכיבוי באזור ונחנכו תחנות חדשות בטירת כרמל, קריית ביאליק וקריית טבעון.
בשנת 1998 קודם ורדי לדרגת רב-טפסר ומונה על ידי שר הפנים אליהו סויסה לנציב כבאות והצלה ולמפקח כבאות ראשי, תפקיד בו כיהן עד פרישתו לגמלאות בשנת 2001. ורדי הוא חבר כבוד בארגון הבינלאומי למפקדי כיבוי אש וזכה באות הוקרה מהאקדמיה הלאומית לכבאות בארצות הברית.
לאחר סיום שירותו הקים את "מכון ורדי לכבאות ובטיחות".
הערות שוליים

↑  משה ורדי באתר מכון ורדי לכבאות ובטיחות
↑  לאחר 3 ימי לוחמה באש כובתה דליקת הענק בכרמל, מעריב, 6 באפריל 1975
↑  שירותי כבאות אזור חיפה, באתר שירותי הכבאות וההצלה
מנואל גודוי

מנואל גודוי אלוורז דה פאריה (בספרדית: Manuel Godoy y Álvarez de Faria;‏ 12 במאי 1767 – 4 באוקטובר 1851) היה מדינאי ספרדי במהלך תקופת שלטונו של קרלוס הרביעי, מלך ספרד. מדיניותו של מנואל בתפקיד מזכיר המדינה הספרדית הביאה לשיתוף פעולה בין ספרד לרפובליקה הצרפתית הראשונה ומאוחר יותר הקיסרות הצרפתית הראשונה ולמאבק נגד האימפריה הבריטית שגרר אחריו את קרב טרפלגר. מדיניותו בשיתוף פעולה עם צרפת הרחיקה את ספרד מן מושבותיה באמריקה והיוותה גורם מכריע במלחמותם לעצמאות שהגיעו מספר שנים מאוחר יותר.
פועלו של מנואל הביא בסופו של דבר למשבר כלכלי קשה ותסיסה כלכלית שהביאה להתפטרותו של קרלוס הרביעי. בנו ויורשו של קרלוס, פרננדו השביעי, מלך ספרד, הדיח את מנואל גודוי מתפקיד מזכיר המדינה. בתגובה פלש הצבא הצרפתי (גרנד ארמה) תחת נפוליאון בונפרטה לספרד, הקים את ממלכת ספרד הנפוליאונית והביא לתחילתה של מלחמת חצי האי. מורשתו הפוליטית של מנואל גודוי הביאה לקריסתה של האימפריה הספרדית.
ביוגרפיה

מנואל גודולי נולד בקסטוארה, ב-12 במאי 1767. אביו, דון חוסה דה גודוי, היה ראש משפחת אצילים עתיקה מאוד אך ענייה באקסטרמדורה. אמו, ששם נעוריה היה מריה אנטוניה אלווארז דה פאריה, השתייכה למשפחת אצילים פורטוגזית. מנואל קיבל חינוך פרטי אך מבין הפשוטים בסוגי החינוך של האצולה הספרדית באותה העת. בשנת 1784 הוא נכנס לקורפוס השומרים, גוף של אדונים שפעלו כשומריו האישיים של מלך ספרד. אופיו ופועלו של מנואל, זיכו אותו בחסדה של מריה לואיסה מפארמה, אשתו של יורש העצר הספרדי, אשר התפעלה ממנואל.
ביוגרפיה > קשרים עם המלוכה

כאשר קרלוס השלישי, מלך ספרד. נפטר בשנת 1788, עלה בנו, קרלוס הרביעי, מלך ספרד לשלטון, בעוד בפועל הייתה לרעייתו, מריה לואיסה, השפעה רבה על פעילותו וקבלת החלטותיו. הונו של גודוי עלה במהרה תחת הממשל החדש. קרלוס הרביעי פיטר את מזכיר המדינה של אביו ובהצעת אשתו מינה לתפקיד את מנואל גודוי. במהלך רוב שנות ה-90 של המאה ה-18 המלך קרלוס הונחה בפעילותו על ידי רעייתו ומזכירו מנואל, כאשר דה יורה נראו חלוקת הסמכויות בצורה אחרת, שמנואל הוא שר הכפוף למלך ורק מזכיר בתפקידו.
במובנים מסוימים המלך קרלוס התערב בפעילותו הפוליטית של מנואל, והאחרון לא הצליח להגיע בפועל למעמד של "משנה למלך", וכי לא תמיד יכול היה להבטיח את סילוקם של עמיתים שידע כי הם אויביו הפוליטיים. הוא יכול היה לשלוט רק על ידי ציות למלכו. לאורך כל פועלו בתפקיד מזכיר המדינה פעל מנואל כדי להעשיר את הונו האישי. מנואל נהג לפעול תחת רצונו של המלך בשביל להשיג את תמיכתו. על כן הוא הועלה במהירות בדרגות הצבא והועלה לדרגת גנרליסימו (איש הצבא הספרדי היחיד שהגיע לדרגה זאת מלבד פרנסיסקו פרנקו וחואן מאוסטריה).
ביוגרפיה > צרפת המהפכנית

במהלך המהפכה הצרפתית ספרד השתתפה עם הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, אך תמיכתו האידאולוגית של מנואל עם רעיונות הנאורות של צרפת המהפכנית, והשפעתו על המלך קרלוס הרביעי, הביאו בסופו של דבר להסכם שלום וידידות בין ספרד לבין הרפובליקה הצרפתית הראשונה. המדיניות הפרו-צרפתית הכניסה את ספרד למלחמה נגד האימפריה הבריטית, אשר בתגובה החלה במצור ימי שניתק את ספרד בחצי האי האיברי ממושבותיה באמריקה. התמיכה הספרדית באידאולוגיה של צרפת המהפכנית גררה אחריה סדרת רפורמות על המושבות שקראו לסיום העבדות, חיזוק ההשפעה הספרדית על מושבותיה ועוד. בתגובה החל רגש גובר לעצמאות ברחבי המושבות הספרדיות של ספרד החדשה, גרנדה החדשה, פרו ומלכות המשנה של ריו דה לה פלטה.
סכסוך עם הממשלה הצרפתית וחיכוכים פוליטיים פנימיים הביאו לירידתו של מנואל מתפקיד מזכיר המדינה בשנת 1798. הוא טען מאוחר יותר בספר זיכרונות שכתב כי לי פעל לשוב לתפקיד, אך חלופת מכתבים שנשלחו על ידו למלכה מראים שהוא התחנן בפניה להשיבו למעמד הפוליטי הגבוהה. בשנת 1801 שב לתפקידו, ועד 1807 המשיך בתפקיד ופעל כדי להחליש את האופוזיציה הפוליטית להמשך פועלו מתוך חצר המלוכה הספרדית. באפריל 1801 הגיעו חיילים צרפתים לגבולות ממלכת פורטוגל איתה היו במלחמה, וב-20 במאי הם קיבלו חיזוק על ידי כוחות ספרד בפיקודו של מנואל גודוי. בקרב שהיה אסון עבור פורטוגל, כוחותיו של גודוי כבשו את העיירה אוליבנצה, סמוך לגבול ספרד. לאחר ניצחונו, גודוי העביר הודעה לבית המלוכה הספרדי שימשיך לנוע בעבר ליסבון (עם המכתב ששלח היו גם תפוזים שקטף מהעיירה הכבושה, על כן נקראה המלחמה מלחמת התפוזים).
לאחר אוליבנצה, פורטוגל ניהלה משא ומתן על חוזה עם צרפת וספרד – שלום בדחוס (יוני 1801) – שהביא לסיום הפלישה. פורטוגל הסכימה לסגור את נמליה לאוניות בריטיות, להותיר ויתורים מסחריים לצרפת, למסור את אוליבנזה לספרד וחלק ממדינת ברזיל לגיאנה הצרפתית ולשלם פיצויים. מאבקו של מנואל נגד הבריטים הגיע להכרעה במהלך קרב טרפלגר, במסגרתו הצי המלכותי הבריטי השמיד את הצי הצרפתי והספרדי ופגע קשות ביכולת של ספרד להתקשר עם מושבותיה באמריקה ובאוקיינוס השקט. תמיכתו של מנואל ברפורמות הנאורות בצרפת הביאו לתסיסה אזרחית פנימית ולהתנגדות רבה להמשך כהונתו בתפקיד מזכיר המדינה. עם עלייתו לשלטון של פרננדו השביעי, מלך ספרד פנה כל חצר המלוכה נגד מנואל, כולל המלך החדש. ב-17 במרץ 1808 התקוממות עממית הביאה לבריחתו של מנואל ממדריד ולסיום התמיכה הספרדית בקיסרות הצרפתית הראשונה. בתגובה פלש נפוליאון בונפרטה, קיסר הצרפתים, לתוך ספרד בראש צבאו והקים את ממלכת ספרד הנפוליאונית; מדינת חסות צרפתית. מחתרת ספרדית פנתה לתמוך בקואליציה האנטי-צרפתית והחלה במאבק ממושך נגד הצרפתים (ראו מלחמת חצי האי).
ביוגרפיה > לאחר ההדחה

כשגורש ברעב ובצמא הוא הוכר ונעצר. בהוראתו של פרננדו השביעי הוא הוחזק בכלא, עד אשר כבש נפוליאון את ספרד ודרש לשלוח אותו לבאיון. בבאיון נכחו באותה העת קרלוס הרביעי ומריה לואיסה, איתם נשאר עד לפטירתו של קרלוס ברומא, מדינת האפיפיור בשנת 1819. שאר חייו של גודוי עברו בעוני ובאפליה. לאחר מותו של פרננדו השביעי, בשנת 1833, חזר למדריד, וניסה להבטיח את השבת רכושו שהוחרם בשנת 1808. חלק מרכוש זה הוחזק זמנית בידי גורמים מדיניים, שהעניקו אותו בתמורה לידי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון. מנואל נכשל ושב לצרפת, במהלך שנותיו האחרונות חי על פנסיה קטנה שהעניק לו לואי פיליפ, מלך הצרפתים. הוא נפטר בפריז, הרפובליקה הצרפתית השנייה ב-4 באוקטובר 1851.
כמועדף מפני המלוכה, גודוי הצליח לאחוז זמן רב בשלטון בפועל בספרד. לקראת סוף ימיו בתפקיד מזכיר המדינה הוא נתמך על ידי המלך קרלוס ולא על ידי מריה לואיסה. יצא לאימוץ מדיניות שנוטה נגד צרפת המהפכנית, כדי לרצות את המלך. כשהמלחמה בצרפת הוכיחה רק הרס, הוא השלים את שלום בזל, והוכתר בתואר לנסיך השלום על שירותיו. בהמשך הוא עזר למלחמה עם בריטניה, והאסונות שבאו בעקבותיה רק קירבו אותו למלך. לאורך כל מלכותו, קרלוס הרביעי פעל בשביל לשמור על מעמדו של מנואל. המלך סידר לו נישואים עם מריה תרזה לבית בורבון. גודוי, בזיכרונותיו, טוען כי עשה רבות למען החקלאות והתעשייה הספרדית, אך היה בעל השפעה מעטה על הצבא הספרדי, מה שאפשר את קריסתו במהלך מלחמת חצי האי. מדיניות ממשלתו הייתה הרסנית מבחינה כלכלית. בחייו הפרטיים הוא לא היה אדם ראוותני. רעיונות הנאורות שהנהיג הביאו לקמפיין פוליטי נגד המשך פעילותו של מוסד האינקוויזיציה הספרדית.
ראו גם

קרלוס הרביעי, מלך ספרד
קרב טרפלגר
פרננדו השביעי, מלך ספרד
מפלגת העם (מושבת טרנסוואל)

| --- | --- |
 מדינה:  דרום אפריקה 
 מנהיגים:  לואי בותה, יאן סמאטס
 תקופת הפעילות:  1904–1910 (כ־6 שנים)
 אידאולוגיות:  לאומיות אפריקאנרית, פיוס ושותפות עם הבריטים
 התמזגה לתוך:  המפלגה הדרום אפריקאית
 
מפלגת העם (באפריקאנס: Het Volk) הייתה מפלגה פוליטית במושבת טרנסוואל בין השנים 1904 ו-1910. החל משנת 1907 ועד לשנת 1910, החזיקה המפלגה בשלטון על המושבה.
זו הייתה מפלגת ימין אפריקאנרית.
היסטוריה

מפלגת העם הוקמה ב-28 בינואר 1904 בפרטוריה על ידי שני גנרלים אפריקאנרים יוצאי מלחמת הבורים השנייה - לואי בותה ויאן סמאטס. בותה נבחר להנהגת המפלגה, וסמאטס נבחר לשמש כסגנו. למרות שבותה וסמאטס נלחמו במשך שנים ארוכות עם הבריטים עת שהיו אזרחי הרפובליקה הדרום-אפריקאית, כנתיני האימפריה הבריטית הם דגלו במדיניות של פיוס ופשרה כלפי בריטניה. מעבר לתמיכה במדיניות המתונה כלפי הבריטים, ראו עצמם אנשי מפלגת העם כנושאי הייצוג הפוליטי העיקריים של האפריקאנרים בטרנסוואל.
בראשית שנת 1907 נערכו בחירות כלליות במושבה, ומפלגת העם זכתה ב-34 מתוך 69 מושבי הפרלמנט. מבין 34 חברי הפרלמנט מטעם המפלגה שבעה היו דוברי אנגלית, דבר אשר ביטא את שאיפתה של המפלגה לשיתוף פעולה עם האוכלוסייה דוברת האנגלית בטרנסוואל. לאחר שמפלגת העם חברה למפלגה בריטית מתונה בת שישה מושבים בפרלמנט לצורך הקמת קואליציה, הושבעה לבסוף ממשלה בראשות לואי בותה. בותה היה ראש הממשלה היחיד של המושבה לכל אורך תולדותיה, בעיקר עקב פירוקה המהיר. בשנת 1910, כשמונה שנים בלבד לאחר הקמתה, מוזגה מושבת טרנסוואל יחד עם שאר המושבות הבריטיות בדרום אפריקה. תחתיהן הוקם איחוד דרום אפריקה.
בשנותיה האחרונות של מושבת טרנסוואל, על רקע קולות אשר בישרו איחוד קרב, החלו אנשי המפלגה לחפש אחר שותפים להקמתה של מפלגה אשר תבטא כוחם הפוליטי במדינה הדרום אפריקאית העתידה לקום. מפלגה כזאת הוקמה לבסוף מיד עם הקמת האיחוד בשנת 1910, היא המפלגה הדרום אפריקאית. לצד חלקה של מפלגת העם במפלגה החדשה, היא הורכבה גם מהמפלגה הדרום אפריקאית ומפלגת אפריקאנר בונד ממושבת הכף ומפלגת האורנג' ממושבת נהר האורנג'. למרות שאת השם למפלגה החדשה תרמה דווקא השותפה ממושבת הכף, לאנשי מפלגת העם נודעה ההשפעה הגדולה ביותר על עיצוב המפלגה החדשה. מנהיגה של המפלגה הדרום אפריקאית היה לואי בותה, מנהיג מפלגת העם. יאן סמאטס, אשר היה כאמור האיש השני בחשיבותו במפלגת העם, העביר תפקיד דומה גם באיחוד דרום אפריקה תחת המפלגה הדרום אפריקאית ומנהיגותו של בותה. המפלגה הדרום אפריקאית החזיקה קרוב ל-15 שנה בהנהגת האיחוד. בותה היה לראש ממשלת האיחוד הראשון ושימש כתשע שנים בתפקיד זה, עד לשנת 1919. אותו ירש סמאטס, אשר כיהן כראש ממשלה למשך חמש שנים נוספות, עד לשנת 1924.
הגנרל לואי בותה
הגנרל יאן סמאטס
ראו גם

המפלגה הדרום אפריקאית
לואי בותה
יאן סמאטס
| מפלגות בדרום אפריקה |
| --- | --- | --- |
| מושבות הכף, טרנסוואל ואורנג' (עד 1910) | המפלגה הפרוגרסיבית • המפלגה הדרום-אפריקאית • מפלגת העם • אפריקאנר בונד |  |
| דרום אפריקה (1910–1928) איחוד דרום אפריקה (1910–1961) | המפלגה היוניוניסטית • המפלגה הדרום-אפריקאית • המפלגה הלאומית • המפלגה המאוחדת • מפלגת הלייבור • מפלגת הדומיניון • המפלגה האפריקאנרית • הקונגרס הלאומי האפריקני • הקונגרס הפאן אפריקני • מפלגת העם • המפלגה הלאומית המאוחדת • המפלגה הלאומית המטוהרת • המפלגה הליברלית • המפלגה השמרנית הלאומית • המפלגה הפרוגרסיבית • המפלגה הקומוניסטית • הליגה הסוציאליסטית הבינלאומית |  |
| דרום אפריקה (1928–1994) רפובליקת דרום אפריקה (1961–1994) | המפלגה הלאומית • המפלגה המאוחדת • המפלגה הפרוגרסיבית • המפלגה הליברלית • מפלגת הלייבור • הקונגרס הלאומי האפריקני • הקונגרס הפאן אפריקני • המפלגה הפרוגרסיבית הפדרלית • מפלגת הרפובליקה החדשה • המפלגה השמרנית • מפלגת החופש של אינקטה • המפלגה הקומוניסטית |  |
| דרום אפריקה רפובליקת דרום אפריקה (החל מ-1994) | הקונגרס הפאן אפריקני • הברית הדמוקרטית • המפלגה הלאומית • לוחמי החופש הכלכלי • המפלגה הדמוקרטית • המפלגה הלאומית החדשה • מפלגת החופש של אינקטה • המפלגה הקומוניסטית • הקונגרס הלאומי האפריקני • המפלגה השמרנית • חזית החירות פלוס • הדמוקרטים העצמאיים |  |
ראו גם: התפתחות המערכת המפלגתית בדרום אפריקה בעידן המודרני
משה ורבין

משה וֶרבִּין (1943 – 21 באוקטובר 2022) היה ראש המועצה המקומית השביעי של רמת השרון.
ביוגרפיה

ורבין נולד ברחובות לשרה ויהושע ורבין.
ורבין למד לתואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית. הוא שירת ככלכלן במטכ"ל, אך בעקבות מלחמת ששת הימים עשה הסבה לחיל השריון ושירת בחטיבה 7. במלחמת יום הכיפורים שימש כקצין אג"ם של אוגדה 146 שנלחמה בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן. בהמשך שירת כמח"ט של חטיבה 395. לאחר שהשתחרר מצה"ל ב-1978, עבד בניהול פרויקטים ובשנת 1980 החל לעבוד ברשות שמורות הטבע כמנהל מחוז צפון. בהמשך היה מזכיר של ועדת הפנים ואיכות הסביבה בכנסת. ב-1983 התמודד על ראשות המועצה המקומית מטעם רשימת "רמת השרון אחת" שנתמכה על ידי המערך. בסיבוב הבחירות הראשון זכה ב-39.50% מהקולות, ובסיבוב השני גבר על יריבו, גד פניני, לאחר שזכה בכ-62.7% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו כראש המועצה הושלמה בנייתו של בית יד לבנים והוקם גן הסלעים הסמוך, והוקם בית הספר לג'אז רימון. מערכת התחבורה במועצה שודרגה, כיכר העצמאות ושדרות ביאליק עוצבו מחדש, נסללו כבישים ומדרכות חדשות ורחובות רבים הוגדרו כחד-סיטריים.
בצד זאת, הצעותיו להקים בית אופרה ולפתור את בעיית הדיור לזוגות צעירים באמצעות יישובם בשומרון לא קודמו. כן התפרסם בשל עימותיו עם מבקר המועצה, שמחה שנקר, שהגיעו עד לכדי פיטורי המבקר ולהתערבותה של מבקר המדינה, מרים בן-פורת. בעקבות עימותים אלה תוקנה פקודת העיריות ב-1990, והוסדרו מחדש הליכי הפיטורים של מבקרי הרשויות המקומיות. בשנת 1986 הוגש נגדו כתב אישום בו נטען שהוא לא הרס מבנה בלתי חוקי אף על פי שנדרש לעשות זאת בצו של בית משפט.
לקראת הבחירות ב-1989 החליט סניף המערך המקומי שלא לתמוך בורבין, אלא באפרים חירם. ורבין התמודד ברשימה עצמאית ("רשימת ורבין"), והפסיד לחירם בסיבוב הבחירות השני, לאחר שקיבל כ-47% מקולות הבוחרים. בשנת 1991 הוא ניסה שוב לקדם את תוכניתו להתיישבות בשומרון, הפעם בעלי זהב.
ב-1993 התמודד בשלישית על ראשות המועצה, אך דורג במקום השלישי עם כ-20% מהקולות. לאחר סיום כהונתו כראש המועצה ניהל חברה להתפלת מים.
הערות שוליים

↑  אל"מ משה ורבין, את הנשק הזה אסור היה להסתיר, באתר הארץ, 21 ביולי 2005
↑  חנה פאר, להאט קצב העיור ברמת השרון, דבר, 16 באוקטובר 1983
↑  מקומי - רמת השרון, מעריב, 30 בדצמבר 1985
↑  מקומי - רמת השרון, מעריב, 3 בפברואר 1987
↑  איה אורנשטיין ודליה פלג, משה ורבין ראש מועצת רמת השרון מואשם באי קיום צו הריסה בביתו, מעריב, 23 באפריל 1986
↑  אמנון אברמוביץ', עלי זהב בספר השחור, מעריב, 8 במרץ 1991
↑  הודעה בדבר תוצאות הבחירות למועצה המקומית רמת השרון, ילקוט הפרסומים 4166, עמ' 811–813
מתיאז' סמודיש

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1979 (בן 44) טרבוולז' שבסלובניה
 עמדה:  פאוור פורוורד, סנטר
 גובה:  2.05 מטרים
 מספר:  8
 קבוצות כשחקן
 1994–2000   2000–2003   2003–2005   2005–2011   2011–2012   2012–2013:  קרקה נובו מסטו   וירטוס בולוניה   פורטיטודו בולוניה   צסק"א מוסקבה   צדביטה זאגרב   קרקה נובו מסטו
 הישגים כשחקן
 2 הופעות במשחק האולסטאר הסלובני (1999, 2000)   הופעה אחת במשחק האולסטאר האיטלקי (2004)   חמישיית העונה השנייה ביורוליג (2007)
מתיאז' סמודיש (בסלובנית: Matjaž Smodiš; נולד ב-13 בדצמבר 1979) הוא כדורסלן עבר סלובני ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד וסנטר. גובהו 2.05 מטרים.
חייו

סמודיש, יליד טרבוולז', סלובניה, יוגוסלביה, שיחק במשך 6 שנים בק.ק קרקא הסלובנית ונבחר פעמיים למשחק האולסטאר של הליגה הסלובנית. בשנת 2000 חתם בוירטוס בולוניה, עימה זכה באליפות היורוליג (2001), באליפות הליגה (2001), ופעמיים בגביע האיטלקי (2001, 2002). לאחר מכן עבר לפורטיטודו בולוניה מאותה הליגה וזכה שוב באליפות איטליה בעונת 2004/2005.
בקיץ 2005 עבר סמודיש לצסק"א מוסקבה, בה הפך עם השנים לשחקן חמישייה מרכזי והיה שותף לזכייה בשני גביעי יורוליג ב-2006 וב-2008.
סמודיש שיחק גם בנבחרת סלובניה, עימה שיחק ביורובאסקט 1999, ביורובאסקט 2001 וביורובאסקט 2007.
הישגים ותארים

אליפות סלובניה: 2000
הגביע האיטלקי: 2001, 2002
אליפות איטליה: 2001, 2005
אליפות היורוליג: 2001, 2006, 2008
סגנות: 2004, 2007, 2009
הגביע הרוסי: 2006, 2007
אליפות רוסיה: 2006, 2007, 2008, 2009, 2010
2 הופעות במשחק האולסטאר של הליגה הסלובנית: 1999, 2000
הופעה אחת במשחק האולסטאר של הליגה האיטלקית: 2004
חמישיית העונה השנייה ביורוליג: 2007
מרוגאמה

מרוגאמה (ביפנית: 丸亀市) היא עיר שנמצאת במחוז קאגווה, יפן.
גאוגרפיה

העיר ממוקמת כ-560 ק"מ מבירת יפן, טוקיו, וכ-24 ק"מ מבירת המחוז, טקמאצו.
אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 15 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (26 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (4 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,941 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש הגשום ביותר (328 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש היבש ביותר (45 מ"מ גשם).
ערים תאומות

הפיליפינים פסיג (אנ'), הפיליפינים
ספרד סן סבסטיאן, חבל הבסקים, ספרד
הערות שוליים

↑  Coordinate Distance Calculator, boulter.com
↑  Coordinate Distance Calculator, boulter.com
↑  "NASA Earth Observations Data Set Index". NASA. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "NASA Earth Observations: Rainfall (1 month - TRMM)". NASA/Tropical Rainfall Monitoring Mission. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA0815852X  GND: 4367162-7  MusicBrainz: d84df09b-1542-499e-bf78-94fd3e44b70e  NDL: 00290556  VIAF: 260783899   WorldCat (עם VIAF): 260783899 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ביפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משה וישגרודסקי

משה וישגרודסקי, הוא רוכב אופניים בעבר, 3 פעמים ברציפות אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1950–1952).
ביוגרפיה

וישגרודסקי נולד וגדל בלודז' פולין, וניצול מחנה הריכוז אושוויץ[דרושה הבהרה]. וישגרודסקי עלה לישראל משוודיה בשנת 1950 והתאמן בקבוצת הפועל חיפה.
ביוגרפיה > אלוף ישראל

בשנים 1950–1952 זכה וישגרודסקי באליפות ישראל במרוץ אופני כביש.
במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכה וישגרודסקי במדליית כסף במרוץ אופני כביש, למרחק של 50 ק"מ בתוצאה של 1:20,40 שעות, אחרי מרטין ואן-גלדר מהולנד (1:20,35 שעות), שנתיים לאחר מכן, בכינוס הפועל החמישי שנערך בשנת 1952 הוא זכה במדליית זהב בתחרות ל-50 ק"מ בתוצאה של 1:16,22 שעות, לפני אליעזר טגנסקי (1:18,7 שעות) ויצחק כרמל (1:19,31 שעות) ושנה לאחר מכן, במכביה הרביעית שנערכה בשנת 1953 הוא סיים במקום רביעי במרוץ אופני כביש, למרחק 76 ק"מ (מתל אביב לנתניה ובחזרה).
לאחר שפרש מספורט תחרותי הפך וישגרודסקי למאמן ולשופט.
הערות שוליים

↑  ספורט - אופניים - נצחון גדול ל"הפועל", על המשמר, 24 בספטמבר 1950
↑  דבר הספורט, דבר, 6 באוקטובר 1950
↑  שיאי "הפועל" במירוץ אופניים ל-50 ק"מ עולים על שיא "המכביה", דבר, 17 באפריל 1952
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורטאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרובע סאקרי

מרובעי סאקרי.
מרובע סאקרי (לעיתים נקרא גם מרובע ח'יאם-סאקרי) הוא מרובע עם שתי צלעות שוות הניצבות לבסיס משותף. הוא נקרא על שם ג'ובאני ג'ירולמו סאקרי, שעשה בו שימוש מקיף בחיבורו על גאומטריה שפורסם ב-1733, שהיווה ניסיון להוכיח את אקסיומת המקבילים באמצעות הוכחה על דרך השלילה.
השימוש הידוע הראשון במרובע סאקרי נעשה על ידי עומר ח'יאם בשלהי המאה ה-11, ועל כן לעיתים מתייחסים למרובע הזה בתור מרובע ח'יאם-סאקרי. בעבור מרובע סאקרי ABCD, הצלעות AD ו-BC (שנקראות גם הרגליים) שוות באורכן וניצבות לבסיס AB. החלק העליון CD נקרא הפסגה או הבסיס העליון והזוויות C ו-D נקראות זוויות הפסגה.
היתרון הטמון בשימוש במרובעי סאקרי בהתייחס לאקסיומת המקבילים הוא שהם מדגימים את תכונות הגאומטריות השונות בבהירות רבה. ניתן לשאול את השאלה הבאה בקשר למרובעי סאקרי:
האם זוויות הפסגה הם זוויות ישרות, חדות או קהות?
כפי שהתברר מאוחר יותר, שלוש האפשרויות השונות לזוויות אלו מתאימות למקרים הבאים:
כאשר הזוויות הללו ישרות, הקיום של מרובע כזה שקול לאקסיומת המקבילים.
כאשר הזוויות הללו חדות, המרובע הזה מוביל לגאומטריה היפרבולית.
כאשר הזוויות הללו קהות, המרובע מוביל לגאומטריה אליפטית או לגאומטריה ספירית.
סאקרי עצמו חשב שניתן להראות שהמקרים הקהים והחדים הם בעלי סתירות פנימיות. הוא אכן הראה שהמקרה הקהה הוא בעל סתירה פנימית, אבל נכשל לטפל בצורה נכונה במקרה החד.
היסטוריה

למרובעי סאקרי התייחס לראשונה עומר ח'יאם (1048–1131) בשלהי המאה ה-11 בספר הראשון של חיבורו "הסבר לקשיים הטמונים בפוסטולטים של אוקלידס". בשונה ממחברים אחרים שהעירו על כתביו של אוקלידס לפניו ואחריו, ח'יאם לא ניסה להוכיח את פוסטולט המקבילים אלא לגזור אותו מפוסטולט שקול אותו לקח מ"עקרונות הפילוסוף" (אריסטו):
שני קווים מתכנסים ישרים נחתכים וזה בלתי אפשרי בעבור שני קווים מתכנסים ישרים להתבדר בכיוון שבו הם מתכנסים.
כיאם התייחס לאחר מכן למקרה הישר, הקהה והחד של זוויות הפסגה של מרובע סאקרי, ולאחר שהוכיח מספר משפטים עליהם הוא דחה את המקרה הקהה והחד בהתבסס על הפוסטולט שלו וכך "גזר" את הפוסטולט של אוקלידס.
רק כעבור 600 שנים ג'ורדנו ויטלה (Giordano Vitale) עשה התקדמות נוספת בספרו Euclide restituo (בשנים 1680, 1686), בו הוא השתמש במרובע כדי להוכיח שאם שלוש נקודות על הבסיסים התחתון AB והעליון CD הן שוות מרחק, אז AB ו-CD הם שווי מרחק בכל מקום.
סאקרי עצמו ביסס את כל ההוכחה הלוגית (והפגומה) שלו את פוסטולט המקבילים מסביב למרובע ושלושת המקרים שלו, והוכיח משפטים רבים על התכונות שלו במסגרת ניסיונו זה.
מרובעי סאקרי בגאומטריה היפרבולית > תכונות של מרובעי סאקרי

יהי ABCD מרובע סאקרי אשר AB הוא הבסיס שלו, CD הוא הפסגה שלו ו-CA ו-DB הצלעות השוות שניצבות לבסיס התחתון. התכונות הבאות תקפות לכל מרובע סאקרי בגאומטריה היפרבולית:
הזוויות C ו-D שוות וחדות.
הפסגה ארוכה יותר מהבסיס.
שני מרובעי סאקרי חופפים אם מתקיים:
אורכי מקטעי הבסיס וערכי זוויות הפסגה שווים.
לחלופין, אם מקטעי הפסגה וערכי זוויות הפסגה שווים.
לגבי מקטע הקו שמחבר את אמצע הבסיס התחתון עם אמצע הפסגה מתקיים:
הוא ניצב לשני הבסיסים.
הוא ישר הסימטריה היחידי של המרובע.
הוא הקו הקצר ביותר שמחבר את שני הבסיסים.
הוא ניצב לקו שמחבר את אמצעי הצלעות השוות.
הוא מחלק את מרובע סאקרי לשני מרובעי למברט.
מתקיים גם:
הקו שמחבר את אמצעי הצלעות השוות אינו ניצב לאף את משתי הצלעות השוות.
מרובעי סאקרי בגאומטריה היפרבולית > משוואות המתארות את התכונות המטריות של המרובע

במישור ההיפרבולי בעל עקמומיות קבועה 1-, אורך הפסגה s של מרובע סאקרי ניתן לחישוב מאורך הרגל l והבסיס b באמצעות הנוסחאות:
\cosh s=(\cosh b-1)\cosh ^{2}l+1=\cosh b\cdot \cosh ^{2}l-\sinh ^{2}l
הערות שוליים

↑  בספרות המתמטית המוקדמת על גאומטריה לא-אוקלידית, התייחסו למקרה ההיפרבולי כאל היפותזת הזווית החדה.
↑  זו הייתה התקדמות משמעותית בהבנה של הבעיות הללו; כאשר הנחה זאת מתקיימת עבור שתי נקודות בלבד, אז היא אינה תנאי מספיק לכך ששני הישרים שווי מרחק בכל מקום.
↑  P. Buser and H. Karcher. Gromov's almost flat manifolds. Asterisque 81 (1981), page 104.
↑  Greenberg, Marvin Jay (2003). Euclidean and non-Euclidean geometries : development and history (3rd ed.). New York: Freeman. p. 411. ISBN 9780716724469.
משה ונטורה (סיליסטרה)

משה בן יוסף ונטורה (נקרא גם ונטורה מטיבולי וונטורה מירושלים, נפטר אחרי 1575) היה רבה של העיר סיליסטרה, בולגריה, במחצית השנייה של המאה ה-16.
קורות חייו

ונטורה התחנך בירושלים ועבר לכהן במשרת רבנות בקהילת טיבולי. ב-1569, לאחר גירוש יהודי מדינת האפיפיור הגיע ונטורה לעיר ניקופול בבולגריה. העיר בה התגוררו כ-1,000 יהודים, נחשבה למרכז הלכה אשר נוסד בעת שהתגורר בה יוסף קארו. ב-1575 הגיע לסילסטרה ומונה לרב הקהילה. ונטורה היה מחברו של הספר "ימין משה" (מנטובה, 1624; מהדורה ב', אמסטרדם, 1718; מהדורה שלישית, האג, 1777), פירוש על השולחן ערוך, "יורה דעה".
הפרשן אהרן אלפנדרי, בפירושו שכותרתו "יד אהרון", מייחס לוונטורה את "ההגדות וההשגות על בית יוסף", פירוש שטרם פורסם (בשנת תרס"ו לערך), על ארבעת חלקי ספרו של יוסף קארו, "בית יוסף".
כתביו

ימין משה (מנטובה, 1624; מהדורה ב', אמסטרדם, 1718; מהדורה שלישית, האג, 1777), פירוש על שולחן ערוך.
הערות שוליים

↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בימי השלטון העותומני, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות – יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 43–46.
↑  הקהילה היהודית בסיליסטרה, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527284705171  ISNI: 0000 0001 1431 8157  LCCN: n92008778  NTA: 300381204  VIAF: 41028748   WorldCat (עם VIAF): 41028748