stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סירה (פאב וקפה בירושלים)
אזכור בשיר 'שנאת אחים'

כמה מהלקוחות הקבועים בפאב, שהיו גם אוהדי הפועל ירושלים, יצאו ב-6 באוקטובר 2023 מהפאב עצמו, ונסעו לפסטיבל נובה על יד קיבוץ רעים. ביניהם היו ענר שפירא והרש גולדברג-פולין. בתחילת טבח שבעה באוקטובר התחולל באזור הפסטיבל הטבח בפסטיבל נובה, שפירא נרצח וגולדברג-פולין נחטף בידי אנשי חמאס לעזה ונרצח בשבי.
במרץ 2024 הוציאה משפחתו של שפירא את "מבוא לענרכיזם", מיני-אלבום ובו שישה שירים שכתב, הלחין והפיק. עם צאת האלבום, פורסם הסינגל "שנאת אחים" שבו משתתף, לצד שפירא, המוזיקאי שאנן סטריט, שהוסיף בית חדש לשיר, לאחר מותו של שפירא. בבית האחרון של השיר הזכיר שאנן סטריט את הקשר בין שפירא, גולדברג-פולין והפאב 'סירה', בו מצולם חלק גדול מהקליפ:
"הנה עוד יום שחלף למה הכל אותו דבר

עוד יום שחלף עוד יום שחלף

ועוד שומרים לך מקום ב'סירה'

אז אל תדאג אם תגיע יש שם מישהו שת׳מכיר

שומרים לך מקום ב'סירה'

ועל הבאר יש כיסא אחד לך וכיסא אחד להירש..."
על הקיר מעל הכניסה לפאב נתלתה כרזה גדולה ועליה הכיתוב "מחזירים את הרש הביתה עכשיו".
גלריה

לוח זיכרון על קיר הבית הצמוד ל"סירה" (ברח' בן סירא 2), המציין כי בבית גר זאב ז'בוטינסקי ב-1920.
לני בוס – מבעלי פאב סירה
ליאור גוטריימן – מבעלי פאב סירה
מחזירים את הרש הביתה עכשיו – כרזה מעל הכניסה לפאב סירה – ירושלים – אפריל 2024
הערות שוליים

↑  שם הפאב ובית הקפה הוא "סירה" (באות "הא"), אך שם הרחוב נכתב "בן סירא" (באות "אלף").
↑  רוגל אלפר, הקומץ: נלחמים על התרבות בירושלים, באתר nrg‏, 7 באוגוסט 2008
↑  דותן לוי, אושרה הקמת מלון ברחוב בן סירא בירושלים; בעלת הקרקע – הפטריארכיה הארמנית, באתר כלכליסט, 18 בנובמבר 2019
↑  ראו הערה של דוד מונשיין בדף הפייסבוק של סירה בתאריך 30 ביוני 2022.
↑  אורי זר אביב, ‏גרוב וחרדה: צלילה לעומק האישיות המסתורית של מארקי פאנק. ריאיון, באתר "Time Out ישראל", 13 בינואר 2016
↑  ירון טן-ברינק, ‏לפני 18 שנה היא הייתה חלוצה במחתרת. עכשיו אנה הלטה חופשיה, באתר "Time Out ישראל", 17 בפברואר 2022
↑   משה קוטנר, "מוג'הדין": אוהבים את הארץ, לא את המדינה, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2014
↑   איתי שטרן, האם ירושלים מצליחה להשפיע על ההיפ־הופ שלה, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2015
יוחארי אסקיפארה

שלום היום לנכח
מחמוד אבו הנוד

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 ביולי 1967 עסירה א-שמאלייה, השלטון הישראלי ביהודה ושומרון 
 נהרג:  23 בנובמבר 2001 (בגיל 34) פארעה, טובאס
 מדינה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 השכלה:  אוניברסיטת אל-קודס 
 השתייכות:    חמאס  גדודי עז א-דין אל-קסאם 
 
מחמוד א-שולי (בערבית: محمود أبو هَنّـود شولي; כונה מחמוד אבו הנוד (محمود أبو هنود); 1967 – 23 בנובמבר 2001), היה טרוריסט ומפקד הזרוע הצבאית של החמאס ביהודה ושומרון.
מחמוד אבו הנוד נולד בכפר עסירה א-שמאלייה שבמחוז שכם. בוגר הפקולטה להלכה אסלאמית באוניברסיטת אל-קודס במזרח ירושלים. ריצה עונש מאסר בשל פעילותו בחמאס במהלך האינתיפאדה הראשונה, וגורש ללבנון בשנת 1992.
אבו הנוד נחשב לאחד מאנשי החמאס המסוכנים ביותר. הוא אחראי למותם של עשרות ישראלים. אבו הנוד היה אחראי ללפחות חמישה פיגועי התאבדות, ולעשרות פיגועי ירי. לאחר שהאחים עוודאללה נהרגו בחברון הוא התמנה לראש הזרוע הצבאית של חמאס בגדה.
אבו הנוד היה נהרגו מעורב בפיגועים שבוצעו בירושלים בקיץ 1997, במסגרתם שלח חמישה מחבלים מתאבדים. בספטמבר 1999 שיגר מחבלים לטבריה ולחיפה לביצוע פיגועים, בהם נפצעה ישראלית באורח קשה. שלושה מן המחבלים נהרגו. היה מראשי מתכנני הפיגועים במסעדת "סבארו" ובמועדון "הדולפינריום".
בתחילתה של האינתיפאדה השנייה היו מחמוד אבו הנוד ומוחמד דף בראש רשימת המבוקשים של ישראל. היה עצור על ידי הרשות הפלסטינית בשנים 2000–2001.
צה"ל ניסה להרוג את אבו הנוד פעמים אחדות קודם לכן. בפעם הראשונה שהצליחו חיילי צה"ל להגיע קרוב אליו, הוא הצליח לחמוק. היה זה בכפר עאסירה א-שמאלייה. באותה פעולה, מבצע סימפוניית החיים, נהרגו שלושה חיילי יחידת דובדבן, שנורו בטעות על ידי חבריהם. בפעם השנייה הצליח לחמוק ממטוס קרב של צה"ל, שהטיל פצצה והחריב את כלא ג'נייד בשכם. אבו הנוד שהוחזק במקום הצליח להימלט עם פצעים קלים בלבד. בכלא נהרגו 11 מהסוהרים.
ב-23 בנובמבר 2001 נהרג מירי טילים ממסוק קרב של צה"ל לעבר המכונית בה נסע, סמוך למחנה הפליטים אל-פארעה בטובאס. יחד איתו נהרגו שני אחים, אחמד וראשיד חשקייה, שסייעו לו בהוצאה לפועל של פיגועים. השניים נהרגו במקום. אבו הנוד הצליח לצאת מהרכב ונורה למוות. המסוקים ירו בסך הכול שבעה טילים. הם שוגרו, לאחר שהתקבל מידע מדויק על מסלול נסיעתו של אבו הנוד.
הערות שוליים

↑  בן אלוף, ליקויים קשים בתפקוד כוח דובדבן; הערכה: ההרוגים נפגעו מאש חבריהם, באתר הארץ, 14 בפברואר 2002.
↑  אלוף בן, ישראל התנקשה בחיי המבוקש אבו-הנוד; החמאס מאיים בפיגועי נקמה, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2001
שיכון העיתונאים (ירושלים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 מיקום:  טלביה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1961
 תאריך פתיחה רשמי:  1961 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות מודרנית 
 מידות
 קומות:  4 
 
 קואורדינטות:  31°46′08″N 35°13′05″E﻿ / ﻿31.768888888889°N 35.218055555556°E﻿ / 31.768888888889; 35.218055555556
  (למפת ירושלים מוגדלת) שיכון העיתונאים(למפת ירושלים רגילה) שיכון העיתונאים(למפת הרי ירושלים רגילה) שיכון העיתונאים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שיכון העיתונאים
 
שיכון העיתונאים (ירושלים), מבט מכיוון רחוב פינסקר (2023)
שיכון העיתונאים הוא בניין מודרניסטי בן 47 דירות, שנבנה בשנים 1960–1961 בשכונת טלביה בירושלים ויועד למגורי עיתונאים.
היסטוריה

בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים היה נהוג בערים הגדולות בישראל, ובהן ירושלים, להקים שכונות, או בניינים, עבור בעלי עיסוקים מסוימים, או סקטורים (מגזרים) מסוימים. כך הוקמו בירושלים שיכון עובדי משרד החוץ (ברחוב פלמ"ח), שיכון המורים בקריית משה (שנקרא "בלוק 4" - בתוך שיכון קריית משה), שיכון עובדי מדינה (ברחובות יהושע בן נון, ריש לקיש ואלעזר המודעי), ושיכון ותיקי ההגנה (בין הרחובות ז'בוטינסקי, מנדלי מוכר ספרים, וסוקולוב). על רקע זה הוקם גם שיכון העיתונאים.
היוזמה לבניית הבניין הייתה של כמה חברים באגודת העיתונאים ירושלים, ובהם: חיים יפת, גבריאל צפרוני, אריה צימוקי וזאב אפלבוים. הבניין נבנה על ידי הקבלן שמעון דיסקין בשכונת טלביה כבניין בן ארבע קומות על עמודים ובו 47 דירות. הדירות נבנו בשלושה גדלים: 46 מ"ר, 72 מ"ר ו-95 מ"ר. השיכון תחום בשלושה רחובות: רחוב פינסקר (כניסה לשיכון במס' 3, ובמס' 5), רחוב אלקלעי (כניסה לשיכון במס' 12) ורחוב אוליפנט (כניסה לשיכון במס' 2 ובמס' 4). הדירות בבניין מקיפות חצר פנימית ובה גינת-נוי, כשהמחשבה מאחורי תכנון החצר הפנימית הייתה, שהחצר תאפשר התפתחות של חיי-קהילה. הבניין נבנה ברמה יותר גבוהה מהרמה שהייתה נהוגה בשיכונים אחרים מאותה תקופה.
הבניין נבנה על קרקע שהוחכרה מהכנסייה היוונית-אורתודוקסית לתקופה קצובה. עם התקרבות של מועד פקיעת החכירה מתעורר חשש, כי הכנסייה לא תאריך את תקופת החכירה, וכתוצאה מכך קיימת אי ודאות לגבי ערכן של הדירות בשיכון העיתונאים, וערכן ירד (כמו דירות אחרות בסטטוס דומה ברחבי ירושלים). בשנים האחרונות מקודמת חקיקה אשר תאפשר לבעלי הדירות להאריך את זכות החכירה שלהם תמורת סכום סמלי, ברקע עסקאות תמוהות על קרקעות הכנסייה לשעבר.
הדיירים

בעבר התגוררו בבניין עיתונאים וסופרים ירושלמים מוכרים:
העיתונאי אריה צימוקי (שכתב בידיעות אחרונות) ואשתו חוה צימוקי (שהייתה מזכירת המערכת של סניף ירושלים של ידיעות אחרונות). אחת מבנותיהם היא העיתונאית טובה צימוקי לוין שקיבלה פרס מפעל חיים מטעם אגודת העיתונאים בשנת 2022.
איש יד ושם ומתעד השואה ד"ר אריה באומינגר ואשתו פרופ' אריקה (רבקה) באומינגר (פרופ' לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים).
העיתונאי גבריאל צפרוני (עורך העיתון הבוקר). בתו נעמה צפרוני הייתה סגנית עורכת כתב-העת ארץ אחרת.
העיתונאי זאב אפלבוים (שכתב בעיתון חרות).
המשורר והעיתונאי חיים גורי (שכתב בעיתונים למרחב ודבר) ואשתו עליזה גורי שהייתה מורה במכללת דוד ילין.
העיתונאי חיים יפת (שכתב בעיתון חרות). בנו, זאב יפת היה עיתונאי בשבועון העולם הזה ובעיתון הארץ.
העיתונאי יהושע ביצור (שהיה ראש מערכת מעריב בירושלים).
הצייר יונה מאך.
העיתונאי משיח אבידן (שכתב בעיתון חרות והיה עורך בטאון ועד העדה הספרדית בירושלים).
העיתונאי עמוס בן-ורד (שכתב בעיתון הארץ ושימש גם כיו"ר אגודת העיתונאים ירושלים).
איש קול ישראל צבי משה קנר, שהיה ראש מחלקת החדשות וסגן מנהל רשות השידור בשנות ה-60, ובהמשך מנכ"ל חברת שירותי פרסומת בשידור (שפ"ב), ואשתו ציפורה קנר שעבדה במחלקה הצרפתית של קול ישראל. בנם הוא המוזיקאי והמלחין אבנר קנר.
מבקר הספרות שלום קרמר ואשתו אסתר קרמר (עובדת סוציאלית בעיריית ירושלים). אחד מבניהם הוא עו"ד יהושע קרמר שקיבל את אות יקיר ירושלים לשנת 2022. בן אחר הוא אפרים קרמר, הבעלים והמנכ"ל של חברת אשת טורס.
ראו גם

בית מגורי העיתונאים
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, שכונות בירושלים: טלביה, קטמון והמושבה היוונית, ירושלים, הוצאת כתר, 2002 (בעיקר: הפרק התפתחות השכונה 2000-1948 - שינויים פיזיים וחברתיים, עמ' 33–36, ו"שיכון העיתונאים", עמ' 110).
הערות שוליים

↑  המכונית האמריקנית של בן-ציון דינור עונג שבת מאת דוד אסף, 28 באוגוסט 2011
1 2 3  דוד קרויאנקר, שכונות בירושלים: טלביה, קטמון והמושבה היוונית, ירושלים: הוצאת כתר, 2002, עמ' 110
↑  דוד קרויאנקר, שכונות בירושלים: טלביה, קטמון והמושבה היוונית, ירושלים: הוצאת כתר, 2002, עמ' 34-35
↑  אלמוג עזר, הצעת החוק שעלולה לשבש את עסקת הענק של גארי ברנט בירושלים, באתר כלכליסט, 2 ביולי 2024
↑  יונה מאך (דף אישי), באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים
↑  משיח אבידן (דף אישי), באתר העמותה להנצחת מורשת לוחמי חרות ישראל (לח"י)
שיכון העיתונאים (ירושלים), מבט מכיוון רחוב אוליפנט (2023)
פרס דבורה עומר

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  משרד התרבות והספורט 
 תקופת הפרס:  2005–הווה (כ־19 שנים) 
 נקרא על שם:  דבורה עומר 
 
דבורה עומר, סופרת הילדים והנוער שלזכרה ניתן הפרס, 2006
נורית זרחי, אחת משתי הזוכות הראשונות בפרס דבורה עומר למפעל חיים, 2014
לאה נאור, אחת משתי הזוכות הראשונות בפרס דבורה עומר למפעל חיים, 2014
פרס דבורה עומר, או בשמו המלא פרס שרת התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר, הוא פרס שיזמה שרת החינוך לימור לבנת בשנת 2005. החל משנת 2014 נקרא על שמה של דבורה עומר, "כדי לשמר את כתיבתה המיוחדת ולהנציח את מורשתה".
על הפרס

תקנון הפרס נחתם על ידי מנכ"לית משרד התרבות והספורט אורלי פרומן ב-6 במרץ 2014 והפרסום הרשמי הראשון לגביו נעשה על ידי משרד התרבות והספורט ב-12 במרץ 2014. הפרס מחולק בחמש קטגוריות שונות, שפורטו בתקנונו, וגובהו הוא 100,000 ש"ח, המחולקים בין הקטגוריות השונות, כדלקמן: על מפעל חיים, 25,000 ש"ח בכל אחת משתי הקטגוריות. בגין ספר לילדים ולנוער, 20,000 ש"ח בכל אחת משתי הקטגוריות. ובגין הספר המושאל ביותר בספריות הציבוריות - 10,000 ש"ח. נכון ל-2014, חברי ועדת הפרס הם פרופסור יעל דר, ד"ר סלינה משיח, ציפי גון גרוס, עמר לחמנוביץ, וכן ורד מוסנזון, אחותה של דבורה עומר, כמשקיפה.
טקס הענקת הפרס לזוכים בו, בשנה הראשונה לקיומו, התקיים ב-22 במאי 2014, שבו חל יום השנה העברי הראשון לפטירתה של דבורה עומר.
הזוכים בפרס > 2014

ספר לילדים, שראה אור בחמש השנים האחרונות - דפנה בן צבי על ספרה "זוזי שמש".
ספר לנוער, שראה אור בחמש השנים האחרונות - שהם סמיט על ספרה "האגדות שלנו".
הספר שעותקיו מושאלים יותר מכולם בספריות הציבוריות - אורי אורלב על ספרו "האי ברחוב הציפורים", אשר הושאל 616 פעמים בשנת 2013.
פרס מפעל חיים לספרות ילדים - נורית זרחי על כ–200 ספרי ילדים שכתבה, אשר, כדברי השופטים, "ניחנים בפואטיקה ייחודית ולא מצייתים לכללים הרגילים של ספרי ילדים".
פרס מפעל חיים לספרות נוער - לאה נאור, שהעניקה לציבור הקוראים, לדברי השופטים, "חמישה עשורים של נכסי צאן ברזל".
הזוכים בפרס > 2015

ספר לילדים, שראה אור בחמש השנים האחרונות - אביחי נזרי, על ספרו "הילדים של הצהריים".
ספר לנוער, שראה אור בחמש השנים האחרונות - רונית רוקאס, על ספרה "החוקים הסודיים של אביגיל".
הספר שעותקיו מושאלים יותר מכולם בספריות הציבוריות - גלילה רון־פדר-עמית על ספרה "תעלומת הגביע השביעי".
פרס מפעל חיים לספרות ילדים - עדנה קרמר.
פרס מפעל חיים לספרות נוער - יונה טפר.
הזוכים בפרס > 2016

ספר לילדים, שראה אור בחמש השנים האחרונות - אילת שדה, על ספרה "ביצה של תנין".
ספר לנוער, שראה אור בחמש השנים האחרונות - זהבה גושן ומעין בן הגיא, על הספר "גודאי".
הספר שעותקיו מושאלים יותר מכולם בספריות הציבוריות - ינץ לוי על ספרו "הרפתקאות דוד אריה במדבר השווייצרי".
פרס מפעל חיים לספרות ילדים - נירה הראל.
פרס מפעל חיים לספרות נוער - אורי אורלב.
הזוכים בפרס > 2017

ספר לנוער, שראה אור בחמש השנים האחרונות - חוה ניסימוב עבור ספרה "הסוד של פלוריאן", ידיעות ספרים, 2017.
ספר לנוער, שראה אור בחמש השנים האחרונות - דנה אלעזר-הלוי עבור ספרה "מבצע קהיר - שליחות חשאית 3", אחוזת בית, 2017
ספר לילדים, שראה אור בחמש השנים האחרונות - חנה הרציג עבור ספרה "הפילוסוף הקטן", הוצאת עולם חדש, 2017.
ספר לילדים, שראה אור בחמש השנים האחרונות - נטעלי גבירץ עבור ספרה ״יולנדה דה מיאו״ הוצאת פועלים הקיבוץ המאוחד, 2017.
ספר לילדים, שראה אור בחמש השנים האחרונות - תמר מאיר עבור ספרה "חנות הגלידה של פרנצ'סקו טירלי" הוצאת כתר, 2017.
הזוכים בפרס > 2018

ספרות ילדים:
גלית ראב"ד על "פתאום נשבה הרוח"
יעל גובר על "ד"ר אף וזנב"
מינה איתן על "שלום ותקווה חברים"
שני גרשי על "הים הוא בחינם"
ספרות נוער:
רועי סלמן על "כמעט שם"
תמר ורטה-זהבי על "השיר של רוזי"
גליה עוז על "אני מייקי"
מאירה ברנע-גולדברג על "כראמל"
מפעל חיים:
יעל רוזמן - פרס על מפעל חיים בספרות הנוער
יהונתן גפן - פרס על מפעל חיים בספרות הילדים
הזוכים בפרס > 2019

ספרות ילדים:
תמר הוכשטטר – "דונו והדברים הבלתי רגילים שקרו לו"
זיו נבו – "סבא מסתיר הכל עם הגב"
אורית ברגמן – "פעם עקב אחרי לויתן"
יוסי ואסה וירדן ואסה – "היום האחרון של פורים"
ספרות נוער:
הגר ינאי – "המסע אל לב התהום"
רותי ויטל גלעד – "הפחד לדרוס שליח פיצה"
ציפור פרומקין – "ריקי לי וו דבוקה לכיסא"
יוסף גודארד – "המרוץ אחרי המדליה ההודית"
מפעל חיים בתחום ספרות הילדים:
שלומית כהן אסיף
הזוכים בפרס > 2021

ספרות ילדים:
אורית בן ארי (גידלי) - "חד-קרן מסוג קרנף"
עומר הופמן - "הסיפור על יואב ששלח את המשפחה שלו בדואר"
תמר וייס גבאי - "טלי מתחת לשולחן"
שהם סמיט - "מי בכלל המציא את בית הספר?!"
ספרות נוער:
מרגלית (מגי) אוצרי - "עיניים אדומות"
מיכל פיטובסקי - "דברים שקורים בשומקום"
בתאל ביאו - "וניל"
תמי שם-טוב - "אני לא עוזב"
מפעל חיים בתחום ספרות הילדים:
אפרים סידון
מפעל חיים בתחום הספרות לנוער:
עפרה גלברט-אבני
הזוכים בפרס > 2022

ספרות ילדים:
איריס אליה כהן - "טל מחכָּה לרכבת"
דן הופרט - "בדרך למכולת"
נתי (נתנאל) בית - "מהר מהר שלא נאחר"
נעמה (רחל) בנזימן - "נוני ונוני-יותר"
ספרות נוער:
לי עברון - "העולם שמתחת לשטיח"
רועי סלמן - "באמצע לרחוב"
עמלה עינת - "פחד בין הגבעות"
גיא עד  - "דן קרוב-רחוק"
מפעל חיים בתחום ספרות הילדים:
רונית חכם
מפעל חיים בתחום ספרות נוער:
תמר ורטה-זהבי
ראו גם

פרס אנדרסן
פרס למדן
פרס יציב
פרס זאב לספרות ילדים ונוער
מדליית ניוברי
מדליית קרנגי
הערות שוליים

↑  שירי לב-ארי, פרסי שרת החינוך יוענקו גם בקטגוריית ספרות ילדים, באתר הארץ, 3 ביוני 2005
↑  גילי איזיקוביץ, גלילה רון־פדר ויונה טפר בין זוכי פרס דבורה עומר לספרות ילדים ונוער, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2014
↑  פרסי שרת התרבות והספורט בתחומי היצירה הספרותית העברית לשנת תשע"ח באתר משרד התרבות והספורט
↑  נורית זרחי ואורי אורלב מזוכי פרס דבורה עומר, באתר ynet, 22 במאי 2014
↑  זוכי פרס דבורה עומר לשנת 2018, בדף פייסבוק של "הפנקס", 30 בדצמבר 2018
|  פרסים ישראליים  |
| --- | --- | --- |
| פרסים כלליים | פרס ישראל • פרס משרד החינוך והתרבות • פרס וולף • פרס א.מ.ת. • פרס דן דוד • פרס רוטשילד • פרס ירושלים • פרס בראשית • פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים |  |
| ציונות | פרס בגין • פרס בוני ציון • פרס יגאל אלון • פרס הרצל (הרצליה) • פרס בן-גוריון • פרס היצירה בתחום הציונות • פרס מוסקוביץ' לציונות • פרס ירושלים (ערוץ 7) • פרס שומר ציון |  |
| טכנולוגיה | פרס ביטחון ישראל • פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות • פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט |  |
| מדעים מדויקים | פרס אברבנאל  • פרס ארדש • פרס הארווי • פרס לויצקי • פרס נסיהו • פרס קריל |  |
| מוזיקה | פרס אקו"ם • פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים • פרס עמ"י |  |
| ספרות | פרס ביאליק • פרס ברנר • פרס זאב • פרס טשרניחובסקי • פרס ספיר • פרס ברנשטיין • פרס גפן • פרס עומר • פרס רופין • פרס קוגל • פרס היצירה לסופרים עבריים • פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית |  |
| אמנות פלסטית | פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית • פרס האמן הצעיר • פרסי מוזיאון ישראל • פרסי מוזיאון תל אביב • פרס אנדי • פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר • פרס הרמן שטרוק • פרס רפפורט • פרס שיף • פרס היצירה הציונית • פרס ליאון קונסטנטינר • פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית |  |
| ספרות תורנית | פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית • פרס הרב קוק לספרות תורנית • פרס ירושלים לספרות תורנית • פרס לספרות תורנית בני ברק • פרס הרב מימון • פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית • פרס הרב בר שאול |  |
| עיתונות | פרס סוקולוב • פרס דוש לקריקטורה • פרס עיפרון הזהב |  |
| קולנוע וטלוויזיה | פרס האקדמיה לטלוויזיה • פרס אופיר • פרס גרוס למצוינות באנימציה |  |
| תרומה לחברה | אות הנשיא להתנדבות • פרס זוסמן-ג'וינט • פרס ירושלים לאחדות ישראל |  |
שוק הבוכרים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שוק 
 כתובת:  שכונת הבוכרים 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1880
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־80 של המאה ה־19 
 
 קואורדינטות:  31°47′30″N 35°13′15″E﻿ / ﻿31.79159964055°N 35.220735520505°E﻿ / 31.79159964055; 35.220735520505
  (למפת ירושלים מוגדלת) שוק הבוכרים(למפת ירושלים רגילה) שוק הבוכרים(למפת הרי ירושלים רגילה) שוק הבוכרים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שוק הבוכרים
 
שוק הבוכרים הוא שוק קטן בשכונת הבוכרים בירושלים. עיקרו של המתחם, המכונה שוק הבוכרים, הוא מקטע מקורה של כ-80 מטרים ברחוב אדוניהו הכהן, הממוקם בין רחוב יחזקאל לבין רחוב שלמה מוסיוף, אך כינוי זה מתייחס גם לאזורים המסחריים ברחובות הסמוכים, כגון רחוב דוד ורחוב שלמה מוסיוף. למרות גודלו המצומצם השוק מהווה מוקד משיכה עקב ססגוניותו, החנויות האותנטיות והדמויות המיתולוגיות.
היסטוריה > הקמת שכונת הבוכרים

בשנת 1880 התאגדו עולי בוכרה בראשות הרב יוסף כוגהינוף ושלמה מוסיוף להקמת שכונה חדשה בירושלים אשר תיקרא "רחובות" (היום נקראת "רחובות הבוכרים"). חזונם היה מודל שטרם הוכר בארץ ישראל והוא הקמת שכונה מתוכננת בצורה אירופאית, שדרות רחבות וירוקות, חצרות גדולות, שוק מרכזי, בתי מרחצאות ואפילו תשלום ל'ועד בית', כפי שגם נקבע בספר התקנות: "...והרחובות ושוקים ברחובות על אופן ערי אירופה החשובות, וגם סדר ואופני הבניינים כנהוג באירופה, למען תהיה להוד ולתפארת ירושלים".
היסטוריה > הקמת השוק, עד שנות ה-20 של המאה ה-20

כ-6 שנים לאחר מכן החל השוק לפעול ונמכרו בו תוצרת חקלאית בשר ודגים תבלינים וטקסטיל. השכונה בכלל והשוק בפרט נהנו משנים יפות של שגשוג עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. עקב מלחמה זו נאלצו לעזוב רבים מיהודי בוכרה, מכיוון שהיו נתיני רוסיה, שנחשבה לאויבת של האימפריה העות'מאנית, ולאחר מכן עקב המהפכה הבולשביקית אשר גרמה לרבים מן הבוכרים לאבד את נכסיהם. רבים מבתי השכונה נמכרו או פוצלו והושכרו, ובשכונה התיישבו עולים מצפון אפריקה וכורדיסטן. השכונה איבדה מזוהרה ועושרה ועימה הוזנח השוק.
היסטוריה > השוק החל משנות ה-30 של המאה ה-20

בשנות ה-30 של המאה ה-20 שופץ השוק והותקנו בו גגות ותעלות ניקוז. לצד השוק המקורה הוקם שוק פתוח עבור הפלאחים הערביים ואף חניון סוסים ועגלות לבאים מרחוק. במשך שנים התמודדו הסוחרים עם תחרות מצד הסוחרים הערביים אשר הציעו את מרכולתם במחיר זול יותר, ועם תחרות מצד שוק מחנה יהודה אשר הפך לשוק הדומיננטי.
השוק במאה ה-21

כיום פועלים בחלק המקורה של השוק בעיקר אטליזים, חנויות דגים, פירות וירקות, מעדניה ומאפיה. בחלק הפתוח של השוק ישנם גם חנויות שונות, דוכני פלאפל, חנויות לממכר אוכל מהיר ועוד. בתקופת חגי תשרי מתקיים בסביבת השוק יריד ארבעת המינים אשר מושך קהל רב.
החנויות שייכות בחלקן להקדש הבוכרי ומושכרות לצורך מימון צורכי הקהילה, וחלקן פרטיות או עברו בירושה.
במרץ 2021 הסתיימו עבודות לשדרוג שוק הבוכרים שיזמה עיריית ירושלים, במסגרתן הותקן קירוי חדש לשוק, הוחלף הריצוף, בוצע ניקוי לחזיתות, ושדרוג מערכת התאורה לאורך הרחוב.
הערות שוליים

1 2  ישראל כהן, שוק הבוכארים אינו סואן כבעבר, דבר (עיתון), 1968
↑  בן ציון יהושע, רחובות הבוכרים בראי הספרות העברית, 2021
↑  שלומי הלר, מתיחת הפנים של שוק הבוכרים המיתולוגי: בהשקעה של כשמונה מיליון שקלים, באתר כל העיר, ‏10 במרץ 2021
מאפייה בשוק הבוכרים 1950
כרישי חול

| כרישי חול |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: דמויי עמלץ
משפחה:: כרישי חול
שם מדעי
 Odontaspididae ‏מילר והנלה, 1839
כריש חול קטן-שיניים
כרישי חול (שם מדעי: Odontaspididae) היא משפחה של דמויי כריש החיים בימים טרופיים וסובטרופיים ימים רדודים, בדרך כלל סביב קרקעית ימית חוליות.
רוב המינים במשפחה זו נכחדו וכיום נותרו 4 מינים. מינים אלה יכולים להגיע לאורך 4.1 מ' ולמשקל 290 ק"ג. הם בעלי סנפירים קצרים הסמוכים לזנבם ובטנם גדולה ומנומרת. הסנפירים מותאמים לשיוט בין סלעים ואלומגים ופחות לשחייה מהירה והזנב שטוח מעט. בפיהם שיניים רבות שבולטות החוצה.
אלו דגים טורפים הניזונים ממגוון יצורים החיים בימים סביבם ואולם למרות מראם הם אינם מסוכנים לאדם.
מקור השם ותפוצה

השם כריש חול נובע מהנטייה שלהם לנדוד לעבר בתי גידול על קו החוף, ולעיתים קרובות הם נראים שוחים סביב קרקעית האוקיינוס באזור הגלישה; לפעמים הם מתקרבים מאוד לחוף. הם נמצאים לעיתים קרובות במים חמים או ממוזגים בכל האוקיינוסים של העולם, מלבד מזרח האוקיינוס השקט. הם גם פוקדים את הים התיכון והים האדריאטי בעומקים של 20 עד 200 מ' ולפעמים יותר.
מיון

משפחה כרישי חול (Odontaspididae)
כריש חול (Carcharias)
מין כריש-שן שורי (Carcharias taurus)
מין כְּרִישׁ-שֵׁן הָדִּי (Carcharias tricuspidatus)
סוג אודונתספיס (Odontaspis)
מין כריש חול קטן-שיניים (Odontaspis ferox)
מין כריש חול גדול-עין (Odontaspis noronhai)
סוג Striatolamia - נכחד
סוג Carcharoides - נכחד
סוג Parodontaspis - נכחד
סוג Priodontaspis - נכחד
סוג Pseudoisurus - נכחד
סוג Synodontaspis - נכחד
סוג Johnlongia - נכחד
סוג Pseudomegachasma - נכחד
הערות שוליים

↑  National Geographic, Sand Tiger Shark | National Geographic, National Geographic, ‏2010-09-10 (באנגלית)
↑  The Shark Side of life, Sand Sharks, http://www.the-shark-side-of-life.com
רבי זכריה בן הקצב

| --- | --- |
 לידה:  40 האימפריה הרומית פרובינקיה יודיאה, האימפריה הרומית
 פטירה:  80 (בגיל 40 בערך) האימפריה הרומית פרובינקיה יודיאה, האימפריה הרומית
 מקום קבורה:  ישראל כפר חנניה (זיהוי עממי מהמאה ה-13)
 מקום מגורים:  ירושלים
 תקופת הפעילות:  דור ראשון לתנאים
 השתייכות:  כהנים, חז"ל, תנאים
 תלמידיו:  רבי יוסי בר יהודה, רבי אלעזר בר יוסי - אמרו משמו
 אב:  הקצב
 
רבי זכריה בן הקצב (ג'ת"ת-ג'תת"מ, 80-40 לערך) היה תנא בארץ ישראל בן הדור הראשון.
תולדות חייו

רבי זכריה בן הקצב היה כהן, וחי בירושלים בתקופת חורבן בית המקדש השני.
מסופר בתלמוד כי מכיבוש ירושלים לא התייחד רבי זכריה עם אשתו, מפאת ההלכה האוסרת נשים שנאנסו על בעליהן הכהנים. ואף על פי שרבי זכריה נשבע: "המעון הזה! לא זזה ידה מתוך ידי משעה שנכנסו עובדי כוכבים לירושלים ועד שיצאו", אמרו לו חכמים ”אין אדם מעיד על עצמו”. עם זאת לא גירש רבי זכריה את אשתו אלא עשה לה בית בחצרו, והיה פוגש אותה לפעמים בנוכחות בניהם.
תולדות חייו > תורתו

קראו את המגלה באדר הראשון ונתעברה שנה צריכין לקרותה באדר השני, שכל מצוות שנוהגות באדר השני אין נוהגות באדר הראשון. ר' אלעזר בר' יוסי אומר משום ר' זכריה בן הקצב אין צריכין לקרותה באדר השני, שכל מצוות שנוהגות באדר השני נוהגות באדר הראשון.
וכשם שהבן קודם את הבת בנכסי האב כך קודם הבן את הבת בנכסי האם. ר' אלעזר בר' יוסי אומר משם ר' זכריה בן הקצב וכן היה ר' שמעון בן יהודה איש כפר איבוס אומר משום ר' שמעון, אחד הבן ואחד הבת שוין בנכסי האם.
בשאלה האם לפסוק כרבי זכריה במה שאמר שהבן והבת שוין בנכסי האם, הייתה מחלוקת גדולה בין האמוראים, שכללה דברים חריפים שאמר רב נחמן לרבי טבלא ורב הונא בר חייא שרצו לפסוק כרבי זכריה. הכרעת הגמרא היא כדברי האמורא שמואל שאמר "אפס זכריה", ופירש הרשב"ם: "אין הלכה כמותו".
תולדות חייו > מקום קבורתו

על פי מסורת מתלמיד הרמב"ן (1291-1270) רבי זכריה נקבר במערה בכפר ענן (כיום: כפר חנניה) שבגליל התחתון. על פי רבי אשר אנשיל גרינוואלד (1934), נקברו לצידו גם תלמידיו.
במשך כמה שנים, עד לשנת 2007 קברו היה מצוין במקום אחר מתיאורי עולי הרגל, המקום המדויק נמצא וסומן על ידי אגודת "אהלי צדיקים". תוצאות המחקר פורסמו בספר "מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל".
לקריאה נוספת

יחיאל היילפרין, סדר הדורות, חלק ב'
ישראל מאיר גבאי, מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל, חלק א'
רפאל הלפרין, אנציקלופדיה לבית ישראל, חלק 9
בנדיקוט זהוב

| בנדיקוט זהוב |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: בנדיקוטאים
משפחה:: בנדיקוטיים
סוג:: בנדיקוט קצר-חוטם
מין:: בנדיקוט זהוב
שם מדעי
 Isoodon auratus ‏רמזי, 1887
תחום תפוצה
    תפוצה היסטורית   תפוצה נוכחית 

בנדיקוט זהוב (שם מדעי: Isoodon auratus), הוא מין בנדיקוט קטן בסוג בנדיקוט קצר-חוטם שחי בצפון אוסטרליה. הוא תואר מדעית בשנת 1887 על ידי הזואולוג האוסטרלי אדוארד פירסון רמזי (אנ') ולו 3 תת-מינים. הבנדיקוט הזהוב הוא המין הקטן והנדיר בסוגו.
טקסונומיה

הבנדיקוט הזהוב שייך לסוג בנדיקוט קצר-חוטם במשפחת הבנדיקוטיים לצד המינים בנדיקוט חום דרומי ובנדיקוט חום צפוני. מבחינה גנטית, הוא קשור בעיקר למין הדרומי, ומחקר DNA מיטוכונדריאלי מצביע על כך שהשניים עשויים לייצג מין אחד. עם זאת, סיווג זה אינו מקובל על ידי ארגונים בינלאומיים.
הבנדיקוט הזהוב מחולק ל-3 תת-מינים התופסים אזורים גאוגרפיים נפרדים:
I. a. arnhemensis - קימברלי.
I. a. auratus - קצה ארץ ארנהם.
I. a. barrowensis - האי בארו (אנ').