ברודרהוף
היסטוריה

ברודרהוף נוסדה בגרמניה ב-1920 על ידי אברהרד ארנולד, סטודנט לפילוסופיה, שהושפע מתנועות הנוער הגרמניות בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה ואשתו אמי. באותה שנה המשפחה בת חמש הנפשות שכרה בית ביישוב סנרץ (Sannerz, כיום Sinntal) שברפובליקת ויימר, והקימו בו קהילה נוצרית שיתופית קטנה. כשגדלה הקהילה עברה להרי הרון (Rhön), שם הקימו בית ספר שקלט יתומים לשורותיהם. באותה התקופה גילה ארנולד כי קהילות ההוטרים הנוצריות ממשיכות להתקיים ולשגשג בארצות הברית. ב-1930 נסע להיפגש עימן ושהא עימן משך שנה. ערב שובו לגרמניה, הוסמך על ידי ההוטרים כ'חבר העדה', ומטיף ונתבקש להקים קהילות בגרמניה תחת השם ששימש את ההוטרים לקהילותיהם - ברודרהוף.
ב-1934 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, קהילת ברודרהוף של הרון העבירה את מרבית אנשיה, בעיקר את הגברים בגיל גיוס ואת הילדים לליכטנשטיין - מחשש שיגוייסו לצבא או שילדיהם יחונכו על ידי בתי הספר הנאצים. הקהילה החדשה כונתה "קהילת אולם". הנאצים רדפו את התנועה על רקע סירובם להתגייס ולהצטרף למאמץ המלחמתי, עקב עמדתם הפציפיסטית. ב-1938 ניתנה להם ארכה של 48 שעות לעזוב את גרמניה, והם עברו בסיוע ידידים אנגלים והולנדים לחווה חקלאית בבריטניה.
שטח החווה, 200 דונם, נרכש על ידי הברודרהוף כבר בשנת 1936 כדי להקים בו שלוחה של הקהילה ליד הכפר אשטון קיינס באזור קוטסוולדס. במהלך שהותם שם המשיכה הקהילה לגדול ליותר מ-350 חברים, בעיקר בשל הצטרפותם של חברים אנגלים צעירים שהיו מתנגדי מצפון למלחמה, ואימוצם של ילדים יתומים לחיק הקהילה. עם זאת, בעוד שבימיה הראשונים זכתה הקהילה לתמיכת הממשלה, עם הימשכות הלחימה עוררה הקהילה דוברת הגרמנית  חשד בקרב שכניה שהחלו להחרים את תוצרתה. ב-1940 הועמדה הקהילה בפני ברירה - גיוס חבריה הבריטים לצבא ומאסר חבריה הגרמנים או עזיבת בריטניה. הקהילה בחרה לחפש פעם נוספת מקלט בחו"ל.
מדינות רבות סירבו לקבלם, וב-1941 עברו חברי הקהילה לפרגוואי, המדינה היחידה שהסכימה לקבל אותם כקהילה מעורבת מבחינה לאומית ופציפיסטית. במימון המעבר סייעו בין היתר קהילות מנוניטיות מצפון אמריקה. בפרגוואי התגוררה הקבוצה בצ'אקו, ולאחר מכן עברו למזרח המדינה לאזור שנקרא פבימברה. הברדרהוף הקימו במקום בית חולים ששירת את חברי הקהילה ואת התושבים שהתגוררו בסביבתם, ואשר היה בית החולים היחיד באזור במשך כשני עשורים. עד תחילת שנות ה-60 גדלה הקהילה באופן משמעותי והיא החלה למשוך אליה מבקרים וסקרנים גם מצפון אמריקה.
בשנת 1942 קבוצה ממנהיגות הקהילה, שכללה גם את איימי ארנולד זוגתו של המייסד, התעמתה עם יתר ההנהגה בטענה כי עיקר אמונתם צריך להיות באמונה פייטיסטית בישוע, ולא ברעיונות הקומונליים והקהילתיים. בסופו של דבר גורשה קבוצה זו מהקהילה על ידי הנהגת הרוב, בראשותו של הנס זומפה, חתנו של ארנולד. תומכיה של קבוצת המיעוט השתתקו - ולאחר זמן מה הורשו המגורשים לשוב אל הקהילה. אחד מהם, יוהאן היינריך ארנולד, נשלח לארצות הברית עם משפחתו כדי לגייס כספים לטובת הקהילה, בסופו של דבר הקים קהילה חדשה בשם וודקרסט, בריפטון שבניו יורק, בשנת 1954. בשנים שלאחר מכן נמשכו הסכסוכים בין זומפה לארנולד, והגיעו לשיא במשבר שגרם לכך שזומפה פוטר מתפקיד ההנהגה שלו על ידי הקהילה. הוא עזב את הקהילה בשנת 1960 ועימו רבים מתומכיו. בסופו של דבר הקהילה בפרגוואי הלכה והתפוררה והחליטה לעבור אף היא לארצות הברית.
עם המעבר לארצות הברית והקמת הקהילות בה שהחלו בשנות החמישים,חלה התרחבות בשורות הברודרהוף. עד שנות ה-70 הוקמו סניפים בניו-יורק, פלורידה, וירג'יניה המערבית, ופנסילבניה. בשנים הבאות הוקמו סניפים גם במדינות נוספות כמו: איטליה בריטניה ואוסטרליה. סניף אחד הוקם בגרמניה, באזור בו החלה פעילות הקומונה. לאורך השנים קיימו קהילות ברדרהוף קשרים גם עם עדת ההוטרים, זרם נוצרי שיתופי נוסף דובר גרמנית המתגורר בארצות הברית.