בית הדין העממי (גרמניה הנאצית)
רקע > נאציפיקציה של הרשות המחוקקת

האצולה, שהייתה רגילה לנהל את ענייני המדינה מקדמת דנא, שאפה לחסל את רפובליקת ויימאר ולבטל את חוקת ויימאר שנתפסו בעיניה כתעתוע דמוקרטי המזיק לגרמניה. לבסוף החליטו קובעי המדיניות מאחורי הקלעים להמליץ לפאול פון הינדנבורג למנות את היטלר לקנצלר גרמניה בסוברם כי הכוחות האחרים במדינה ידאגו לרסנו בהיותו בשלטון. היטלר מונה לקנצלר ב-30 בינואר 1933. כבר בחודש פברואר החל תהליך הפיכת המשטר בגרמניה לדיקטטורי. בחודש פברואר יצאה תקנת החירום הראשונה מני רבות "למען הגנת העם הגרמני". התקנה הסמיכה את שר הפנים לאסור אסיפות ופרסומים העלולים לפגוע בביטחון המדינה.
שרפת הרייכסטאג, שאירעה בערבו של 27 בפברואר 1933, הייתה אירוע מכונן בהתבססות המפלגה הנאצית בשלטון בגרמניה. המשטר הנאצי החדש מיהר לנצל את האירוע על מנת להיפטר ממתנגדיו, ולבסס שלטון עריצות תוך שהוא מתנער משרידי חוקת הרפובליקה של ויימאר. ב-28 בפברואר הצטרף לתקנה ה"חוק לשעת חירום להגנת האומה מפני האלימות המסוכנת של הקומוניסטים" הידוע גם בשם "צו שריפת הרייכסטאג". התירוץ לחוק היה שהיו אלה הקומוניסטים שהציתו את בניין הרייכסטאג (הפרלמנט הגרמני) יום קודם לכן. החוק ביטל את חירויות היסוד האזרחיות והיה הבסיס למשטר היחיד של היטלר. היטלר לקח לידיו סמכויות רבות יותר והנהיג "מדינת משטרה" שבה לפרט אין הגנה. ב-23 במרץ נחקק "חוק ההסמכה" שמעביר את סמכויות החקיקה מהפרלמנט אל הממשלה, אך עדיין מבטיח, להלכה, את שלטון החוק. בכך באה לקיצה חוקת ויימאר הדמוקרטית – חוק ההסמכה שימש כמשענת חוקית לשלטונו הרודני של היטלר.
"צו שריפת הרייכסטאג" והצווים שהוצאו לאחר מכן איפשרו למפלגה הנאצית להרחיב את סמכויות המשטרה לפעול נגד כל מי שנחשב מסוכן לכאורה לביטחון הרייך, ובראש ובראשונה מתנגדים פוליטיים, יהודים, צוענים, עדי יהוה, וכל מי שסירב לגלות נאמנות למפלגה הנאצית או לשרת בצבא. הצווים נתנו לגסטפו ולקריפו סמכות לבצע חיפושים, מעצרים וכליאה בבתי כלא או במחנות ריכוז תחת השם "מעצר המגן" – ללא כתב אישום וללא ביקורת שיפוטית. למי שנעצר נחקר ונכלא תחת סמכויות אלו לא הייתה זכות לסיוע משפטי, וגם נשללה מעצורים אלו הזכות למשפט או לערעור. תוך חודשיים משרפת הרייכסטאג נעצרו מעל 25,000 איש, ונכלאו במחנות ריכוז מספר שעמד בסוף 1939 על יותר מ 12,000 איש.
מערכת המשפט הגרמנית תמכה באופן מלא בפעולות הדיכוי ורמיסת זכויות האדם. סיבה אחת לכך היא שמרבית השופטים היו שמרנים, תומכי המשטר המלוכני ומתנגדים לערכי הרפובליקה, וראו בצעדי הדיכוי הנאציים פעולות חוקיות שננקטו בתגובה לאיומים משמעותיים על יציבות הממשלה החוקית. סיבה אפשרית נוספת היא ששופטי בית המשפט העליון של גרמניה רצו להעביר את העיסוק בתיקי בגידה לערכאה אחרת. תחת המערכת הגרמנית, בית המשפט העליון עסק בתיקים של בגידה, ומבול המעצרים של חשודים בביצוע עבירות אלו איים להציף ולהשבית את פעילות בית המשפט העליון. כך, בהסכמה, נוצרה מערכת כפולה של משפט. המשטרה על זרועותיה השונות יכלה לעצור חשודים על פי שיקול דעתם הבלעדי וללא ביקורת ואז להחליט כיצד הם יסווגו את הפשע. ניתן היה לשלוח מתנגדים ישירות למחנות ריכוז על ידי המשטרה ללא ביקורת שיפוטית, או להעמיד לדין את החשודים כנאשמים בפשעים אחרים בפני בתי המשפט על פי ההליך "המסורתי". מערכת הדיכוי שהפעיל המשטר של גרמניה הנאצית הורכבה מזרועות שונות שהופעלו במשולב על מנת לשלול מאזרחי המדינה את זכויותיהם, לפורר את מערכות השלטון הדמוקרטי של רפובליקת ויימאר, ולבסס את אחיזת משטר הטרור על כל תחומי החיים.
במערכת זאת שהופעלה נגד אזרחים גרמנים, מכשיר הטרור העיקרי היה החוק ומערכת המשפט, בהסתמך על חקיקה חדשה וקיצונית של המשפט הפלילי וחוקי העונשין שנחקקו החל משנת 1933. חוקים אלו הרחיבו במידה ניכרת את ההגדרה וההיקף של חוקי הבגידה ועונש המוות. מערכת שלמה שבראשה עמד בית הדין העממי ומתחתיו בתי דין אזוריים "מיוחדים", כלומר מחוץ למערכת האזרחית, נוצרה כדי ליישם את החוקים החדשים.