stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלל צייטלין
לקריאה נוספת > מאמרים

אברהם הולץ, "הלל צייטלין כמבקר ספרותי", כרמלית יד-טו (תשכט) 391-378
אברהם הולץ, "הלל צייטלין איש הספרות", הדאר נ (תשלא) 601-602
אברהם הולץ, "הלל צייטלין על משוררים עברים ושירתם", הדאר נ (תשלא) 617-618
חיים יצחק בונין, הלל צייטלין, "שאר ישוב", ג-ד, אייר-תשרי תרפ"א-ב, ע' 7-3.
ישראל כהן, "סולמו של הלל צייטלין" 'מאזנים - ספר היובל (תרפ"ט - תשל"ט)', ניסן-אייר תשל"ט (אפריל-מאי 1979), עמ' 243 - 254.
משה אונגרפלד, הלל צייטלין מבקש-האלוהי, מאזנים, אלול תשכ"ב-תשרי תשכ"ג, ע' 346-345.
נורית גוברין, 'מאורע ברנר - המאבק על חופש הביטוי', הוצאת יד יצחק בן צבי, תשמ"ה 1985, לפי מפתח השמות.
שרגא בר און, 'הצימאון' להלל צייטלין:'מבקשי אלהים' כמצב אמונה בספרות התחייה, מחקרי ירושלים במחשבת ישראל כב (תשע"א), עמ' 543–584
לי ברטוב, "אלילים מודחים ומקדשים נטושים": בחינה מחודשת לזיקה שבין הלל צייטלין ללב שסטוב, דעת 85 (2018), עמ' 229–268
יונתן מאיר, חסידות שלעתיד לבוא: ניאו רומנטיקה, חסידות וכיסופי משיח בכתבי הלל צייטלין, רבי נחמן מברסלב: צער העולם וכיסופי משיח, יריעות ה (תשס"ו 2006), עמ' 9–39
יונתן מאיר, "התהוותו וגלגוליו של מפעל תרגום וביאור ספר הזוהר להלל צייטלין", קבלה: כתב עת לחקר כתבי המיסטיקה היהודית, בעריכת אברהם אלקיים ודניאל אברמס, כרך עשירי (תשס"ד), עמ' 119–157
יונתן מאיר, "תשוקתן של נשמות אל השכינה": בירור מסכת הקשרים בין הראי"ה קוק להלל צייטלין וי"ח ברנר, דרך הרוח: ספר היובל לאליעזר שביד, ב (מחקרי ירושלים במחשבת ישראל יט), בעריכת יהוידע עמיר, ירושלים תשס"ה, עמ' 771–818
יונתן מאיר,"ספר החזיונות": על יומנו המיסטי של הלל צייטלין וניסיונות הדפסתו לאור איגרות גנוזות', עלי ספר כא (תש"ע), עמ' 149–171
יונתן מאיר, "געגועים לאין סוף: תפילות הלל צייטלין", מסכת ז (תשס"ח), עמ' 99–132.
יונתן מאיר, נפתולי סוד: הלל צייטלין, הרי"ל אשלג והקבלה בארץ ישראל, ספר רבקה – יהדות: סוגיות, קטעים, פנים, זהויות, בעריכת אפרים מאיר, חביבה פדיה, באר שבע תשס"ז, עמ' 585–647.
הערות שוליים

↑  היומן התפרסם בספר כוונות ויחודים - מחשבה ושירה עמ' 189–266 בהוצאת הולצר ספרים
↑  ברוך שפינוֹזה: חייו, ספריו ושיטתו הפילוסופית, הוצאת תושיה: ווארשא1914
↑  אגרות קודש אדמו"ר הריי"צ, חלק יב, עמ' ב
1 2  מכתב מהלל צייטלין ביידיש
↑   אביחי צור, ביוגרפיה אינטלקטואלית על הלל צייטלין, באתר הארץ, 18 במרץ 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270220105171  PLWABN: 9810598772905606  BIBSYS: 12069040  BnF: cb145010135 (data)  CiNii: DA16522311  GND: 123511054  ISNI: 0000 0001 1764 0301  LCCN: n82013443  NTA: 298505657  RERO: 02-A010169038  SELIBR: 103543  SUDOC: 102144508  VIAF: 54378322   WorldCat (עם VIAF): 54378322
הנריק וולינסקי

| --- | --- |

 לידה:  13 ביולי 1901 
 פטירה:  12 במרץ 1986 (בגיל 84) 
 מדינה:  פולין 
 מקצוע:  עורך דין 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (14 בנובמבר 1974)  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  הנריק וולינסקי
 
הנריק וולינסקי (בפולנית: Henryk Woliński, נולד ב־1986-1901) היה פולני, ראש "המחלקה לעניינים יהודים" בתנועת ההתנגדות הפולנית ארמייה קריובה, (מתורגם: צבא המולדת) במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1974 העניק יד ושם לוולינסקי את התואר חסיד אומות העולם.
חיים אישיים ומשפחתו

הנריק וולינסקי היה פולני. נשא לאישה בשם פאני וולינסקה (בפולנית: Fanny Wolinska), יהודיה שמיעטה לצאת מהבית בימי המלחמה מחשש שמראה פניה יסגיר את מוצאה. הם התגוררו בפולין בעיר קטוביץ (בפולנית: Katowicach).
לפי עדותו של יצחק צוקרמן, ממייסדי הארגון היהודי הלוחם בימי מרד גטו ורשה, וולינסקי היה בעל קומה בינונית, ממושקף, ותווי פניו היו סלביים מעט. וולינסקי היה דמוקרט, ולפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היה עורך דין אשר עבד בפרקליטות המדינה. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 מונה וולינסקי ללגיונות של המרשל יוזף פילסודסקי, אשר היה מהפכן מדינאי פולני ומפקד צבא האומה הפולנית במלחמה נגד הסובייטים.
פעילותו במהלך מלה"ע השנייה

לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית בספטמבר 1939, הצטרף וולינסקי לתנועת ההתנגדות הפולנית (או בשמה האחר, "ארמייה קריובה"), בה היה ראש "המחלקה לענייני יהודים" במשרד המידע והתעמולה של המפקדה הראשית של "ארמייה קריובה". וולינסקי הסתייג מן העמדה האנטישמית שרווחה בצבא הפולני, ורכש אהדה לארגון היהודי הלוחם (אי"ל), וולינסקי עשה מאמצים לקרב בין שני העמים בטענה ששניהם נלחמים בשביל אותה מטרה, חיים וחירות.
בין השנים 1941–1943 הסתיר וולינסקי יותר מ-25 אזרחים יהודים בדירתו שברחוב פילטרובה, רובם היו אנשים שברחו מגטו ורשה, אחת מניצולות גטו ורשה שהסתתרה אצל וולינסקי היא פרופסור דוקטור תאופילה גולוביובה (בפולנית: Teofili golwbiodej). בזמן פעילותו בארגון קיבל וולינסקי את הכינוי "וצלאב" (בפולנית: Waclaw). בנוסף לכך, וולינסקי סייע ישירות ליהודים, במסגרת תפקידו חילק סכומי כספים שנועדו לצורכי עזרה כלכלית ליהודים שהיו גרים במסתור. בשנת 1942, הגיע וולינסקי לדרגת פולקובניק (בלועזית קולונל, ובעברית אלוף-משנה).
בשנת 1943, ובתקופת מרד גטו ורשה, מלא וולינסקי תפקיד אחראי במסגרת הצבא העממי. וולנסקי השתתף בארגון ״ז׳גוטה״ (בפולנית: Żegota) ובמבצע על אותו שם, שם ביצע מגעים וקשרים עם תנועת המרי והמורדים בגטו. על מבצע "ז'גוטה" פיקד ולדיסלב ברטושבסקי (בפולנית: Władysław Bartoszewski), אשר היה פעיל בכיר במחתרת ההתנגדות הפולנית ולקח חלק חשוב במרד גטו ורשה ובעזרה לניצולים ממנו דרך ארגון "ז'גוטה". במהלך המרד, סיפק וולינסקי ידיעות על המרד היהודי בגטו ורשה באמצעות תחנת הרדיו של המחתרת הפולנית(אנ') (בפולנית: Błyskawica radiostacja). בשידוריו טען: "הבעיה היהודית נעשתה הבעיה שלנו. ויש להקים ארגון שיטפל אך ורק ביהודים המסתתרים…".
וולינסקי יצר קשרים הדוקים עם נציגי ומייסדי "הארגון היהודי הלוחם" (אי"ל) כגון, אריה וילנר ("יורק") אשר נלחם בנאצים במסגרת מרד גטו ורשה, בנוסף שמר על קשר קרוב עם יצחק צוקרמן אשר היה גם כן לוחם בימי מרד גטו ורשה. לאחר מכן הקים וולינסקי במפקדה הראשית של ה״ארמייה קריובה״ תא של המועצה, תא זה סייע ליהודים מסתתרים.
חייו לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, המשיך וולינסקי לעבוד בתור עורך דין בתוך הרפובליקה העממית הפולנית עד פרישתו בשנת 1976. לאחר פטירתו (בשנת 1986) זכה וולינסקי בשנת 2008, בצלב קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה(אנ') (בפולנית: Order Odrodzenia Polski) על פעולותיו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הערות שוליים

↑  תיקי מחלקת חסידי אומות עולם, ישראל, ירושלים: ארכיון יד ושם, עמ' חטיבה M.31, תיק 511, עמודים 8-9
↑  איתמר לוין, שלומית לן, הקרב האחרון - מרד גטו ורשה: הסיפור האמיתי, ישראל, תל אביב: ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2009, עמ' 166
1 2  בנימין אנוליק, בשליחות הזיכרון, ישראל, תל אביב: בית לוחמי הגיטאות, 1991, עמ' 133-134
↑  תיקי מחלקת חסידי אומות עולם, ישראל, ירושלים: יד ושם, עמ' חטיבה M.31, תיק 511, עמודים 8-9
↑  מרכז המידע אודות השואה, יד ושם ביה"ס המרכזי להוראת השואה, וולינסקי, הנריק, ישראל, ירושלים: יד ושם, עמ' 1
↑  איתמר לוין, שלומית לן, הקרב האחרון - מרד גטו ורשה: הסיפור האמיתי, ישראל, תל אביב: ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2009, עמ' 166-167
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2006-03-30
↑  Historia pomocy - Woliński Henryk, Historia Sprawiedliwi
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810702473405606  VIAF: 13145304732378610996   WorldCat (עם VIAF): 13145304732378610996
נוריה ודוולטה פוזדרץ'

נוריה פוזדרץ' (בלועזית: Nurija Pozderac;‏ 15 בינואר 1892 – 12 ביוני 1943) ודוולטה פוזדרץ' (Devleta Pozderac) בני זוג מוסלמים בוסנים שפעלו להצלת יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה והוכרו כחסידי אומות העולם.
קורות חיים

נוריה פוזדרץ' נולד בעיירה צאזין שבצפון-מערב בוסניה, שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית. הוא היה אחד מ-11 ילדיהם של מורת פוזדרץ', מנהיג מקומי בצאזין. פוזדרץ' הוסמך להוראה, אך במהרה עבר לפוליטיקה והצטרף כפעיל לשורות הארגון המוסלמי היוגוסלבי (JMO). בזכות כישוריו ויכולותיו, הוא הפך לדמות מוערכת ומובילה הן בקהילה המוסלמית והן בקהילה הרחבה בצאזין. בשנת 1929 נבחר פוזדרץ' כחבר באספה המכוננת של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, וב-1939 נבחר לסנאט בממשלת הממלכה.
פעילותם בזמן מלחמת העולם השנייה

ב-1941, לאחר פלישת כוחות הציר ליוגוסלביה והקמת מדינת קרואטיה העצמאית (NDH) תחת שלטון האוסטאשה, סירב פוזדרץ' להצעות לכהן בתפקיד בכיר בממשלה. הוא העדיף להצטרף לתנועת ההתנגדות של הפרטיזנים היוגוסלביים בהנהגת יוסיפ ברוז טיטו. פוזדרץ' נשא נאומים פומביים נגד מעשי הזוועה של האוסטאשה, ועודד את הציבור להצטרף להתנגדות. פוזדרץ' לא הסכים לקבל תפקידים בממשלת האוסטאשה, גם במחיר השפלה אישית. נוריה ודוולטה העניקו סיוע תמידי במזון, במחסה ובמציאת מקומות מסתור למאות פליטים שנמלטו מטרור האוסטאשה או נרדפו בשל יהדותם. בנוסף לפעולות ההצלה, הביע פוזדרץ' באופן קבוע את התנגדותו הנחרצת להשמדת היהודים ופעל למנוע את פעולות ההשמדה.
נוריה ודוולטה הצילו את ד"ר איזידור לוי ואשתו קלרה. נוריה הכריז כי איזידור נמצא תחת חסותו והכניס אותו ואת אשתו לביתו ב-1941. כאשר אנשי האוסטאשה באו לביתו סירב נוריה לתת להם לפגוע באיזידור. כאשר איזידור הצטרף לפרטיזנים, דוולטה המשיכה להסתיר את קלרה בביתם. לאורך כל התקופה, נוריה ודוולטה הבטיחו את ביטחונם של בני הזוג תוך סיכון חייהם.
במהלך קרב סוטייסקה ביוני 1943, נפצע נוריה פציעה אנושה ונפטר כעבור ארבעה ימים. לאחר מותו המשיכה דוולטה את פעילותה למרות הסכנות הרבות, תוך שהיא נושאת לבדה בעול הטיפול בפליטים ובמשפחתה. היא נכלאה על ידי האוסטאשה ונשלחה למחנות ריכוז שונים, כולל המחנות בבוסנסקי נובי, קוסטאייניצה וגרדישקה. שחרורה התאפשר הודות ליוסיפ ברוז טיטו, שהציע בחילופי שבויים לשחרר קצין גרמני שנשבה בתמורה לחירותה
הכרה והנצחה

ב-11 בספטמבר 2012, הכיר יד ושם בנוריה ודוולטה פוזדרץ' כחסידי אומות העולם על הצלת יהודים, ושמם נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים. טקס הענקת התואר נערך בבלגרד, סרביה. בתם, סדטה בוליבשיץ', קיבלה את המדליה והתעודה בשמם.
הערות שוליים

1 2 3  Pozderac Nurija & Devleta, יד ושם
1 2 3  Nurija Pozderac – Rescuer and Partisan, wer ist walter?
1 2  Circle 99 Session: Nurija Pozderac was a true example of a Bosnian Man with a Vision, sarajevo times
1 2 3  History Class: How Family Pozderac saved Jews and Serbs?, sarajevo times
1 2  Yugoslav Freedom Fighter: Nurija Pozderac, accidental talmudist
↑  Ordinary heroes? The „Righteous among the Nations“, wer is walter
↑  Former Serbian Nationalist Minister, With Eye On Political Future, Acknowledges Muslim Heritage, RadioFreeEurope RadioLiberty
השירות הבולאי

| --- | --- |

בית הדואר של יפו בו שכן השירות הבולאי שנים רבות
 מידע כללי
 משרד אחראי:  משרד התקשורת
 תאריך הקמה:  אפריל 1948
 
ביתן הדואר והבולאות במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב
השירות הבולאי הוא הגוף הרשמי במדינת ישראל האחראי על הנפקת בולי דואר, חותמות דואר ומעטפות היום הראשון ועל הבולאות בדואר ישראל ולפני כן ברשות הדואר. מקום מושבו היה שנים רבות בבית הדואר המרכזי ההיסטורי בשדרות ירושלים מספר 12 ביפו עד למעבר אל תל אביב.
היסטוריה

השירות הוקם סמוך להקמת מדינת ישראל, כאשר באפריל 1948 הפסיק המנדט הבריטי לספק שירותי דואר בארץ ישראל.
הבולים הראשונים בישראל יצאו יומיים לאחר הכרזת העצמאות, ב-16 במאי 1948. העבודה עליהם החלה עוד קודם לכן, כשעוד לא היה ודאי ליוצריהם מה יהיה שמה הסופי של המדינה. בין יתר ההצעות שהועלו לציון שם המדינה על גבי הבולים היו "יהודה" ו"ארץ-ישראל". לבסוף הוחלט לכתוב על הבול את הכיתוב "דאר עברי" (בכתיב חסר), שכן על עצם העובדה שהדואר יהיה מעתה "עברי" לא היה ויכוח. הבולים יוצרו בקדחתנות, עקב לחץ של זמן לקראת כינונה של המדינה. סדרת "דאר עברי" נושאת תמונות של מטבעות מתקופת המרד הגדול ברומאים ומטבעות בר כוכבא. בבחירה זו הייתה התאמה סמלית למלחמת העצמאות ולתקומת ישראל אשר התחוללה באותם ימים.
כיוון שהכיתוב על גבי המטבעות היה בשפה עתיקה, אשר אינה מובנת לרוב הציבור, הוחלט בדואר שזה עתה קם, כי יש לצרף הבהרה לכיתוב זה. לפיכך סוכם כי לכל בול תצורף בתחתיתו פיסת נייר בה יצוין תרגום בעברית בת זמננו של הכיתוב על המטבע. פיסת נייר נוספת זו, המכונה שובל, הפכה לחלק קבוע מכל בולי ישראל. ישראל היא המדינה היחידה ששירותי הדואר שלה מנפיקים לאורך כל השנים את בוליהם עם שבלים (מדינות אחרות נוהגות לצרף שבלים מדי פעם, אולם הדבר אינו הכרח בהן כבישראל). השובל מוסיף פרטים על תוכנו של הבול בצורה גרפית המשלבת לעיתים טקסט נוסף, ולעיתים מהווה המשך של ציור הבול.
בזמן מלחמת העצמאות היו הערים ירושלים, צפת ונהריה מנותקות משאר חלקי הארץ, והודפסו בהן בולי נהריה, בולי צפת, בולי ירושלים. גם בראשון לציון הודפס בול מקומי, אף על פי שלא הייתה מנותקת מיתר הארץ. בולים אלו נחשבים נדירים ויקרי ערך.
באפריל 1952, עם מלאת 4 שנים להקמת השירות הבולאי בישראל, נערכה בחיפה תערוכת בולים.
בספטמבר 1970 השתתף השירות הבולאי בתערוכת הבולים הבינלאומית "פילימפיה" (אנ'), שנערכה בלונדון.
ב-12 בספטמבר 1982 הונפק לראשונה בישראל בול ללא ערך נקוב, המשמש למשלוח מכתב רגיל בארץ.
מאז 1993 נוהג השירות הבולאי לשתף פעולה עם מדינות אחרות בהנפקת בולים משותפים, לרוב לרגל ציון מאורע היסטורי או לציון הידידות בין המדינות. בין השאר הונפקו בולים בשיתוף עם פולין לציון 50 שנה למרד הגטאות, ועם אוסטריה והונגריה לציון 100 שנים למותו של הרצל.
בשנת 2013 ביקש השירות להנפיק בולים לכבוד "100 שנים לתעשיות בישראל", בין השאר עלתה הצעה להנפיק בול לכבוד מכון איילון, מפעל מחתרתי לייצור קליעים של ארגון ההגנה. הבול היה אמור להיות מבוסס על תמונה של נשים שעבדו במכון אך היא נפסלה מאחר שהנשים בו חשופות רגליים.
פעילות

השירות הבולאי מנפיק בולים מספר פעמים בשנה. על תוכן ההנפקות מחליטה מועצה ציבורית ליד השירות הבולאי ("ועדת התכנון לנושאי בולים"), והיא מאושרת מדי שנה בהחלטת ממשלה. תהליך זה נקבע בתקנה 6 לתקנות הדואר (דרכי השירות הבולאי), התשמ"ז-1987.
כל הנפקה כוללת מספר בולים ואף מספר סדרות של בולים. הסדרות הקבועות בכל שנה הן:
מועדים לשמחה: לקראת ראש השנה (החל משנת ה'תש"ט).
בול יום הזיכרון: לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל (החל משנת ה'תשכ"ו).
בולי יום העצמאות: לקראת יום העצמאות (החל משנת ה'תש"י ועד ה'תשל"ג). מאז מלחמת יום הכיפורים מונפק בול ליום העצמאות אחת למספר שנים (בעיקר בחגי העשור למדינה).
בולים נוספים עוסקים בהנצחתם של אישים, מונפקים לכבודם של אירועים, מוקדשים לנופי ישראל והחי והצומח בה ועוד.
בשנת 2012 יזם השירות הבולאי את הנפקת סדרת “הבול שלי” – בול אישי לפי הזמנה, שכל אדם יכול להפיק לעצמו באמצעות השירות הבולאי.
השירות הבולאי מקיים שירות למנויים, המאפשר לקבל בולים ומעטפות היום הראשון עם הנפקתם. עם זאת, בשנים האחרונות צנח מספר מנויי השירות מעשרות אלפים לאלפים בודדים.
הנהלה

בראש השירות הבולאי עמד תחילה (1948–1984) משה כהן. אחריו כיהן בתפקיד זה (1984–2002) ינון ביילין, שזכה לכינוי "מר בולאות". מחליפו היה אמור להיו עו"ד צבי נגלר, אך מינויו עוכב בידי בג"צ ולבסוף בוטל בידי המדינה. מנהל השירות הבולאי הבא היה ירון רצון, שמונה רק לאחר שדירקטוריון חברת דואר ישראל עיכב את מינוי לבחינה מחדש. הוא פרש בשנת 2017 לעסקים פרטיים, ואחריו מונה לתפקיד אלחנן שפירא, לשעבר יועצו של מנכ"ל משרד התקשורת שלמה פילבר, שכיהן עד יוני 2022. מאז 2024 מכהנת בתפקיד עדה אוזל מלול.
הערות שוליים

↑  התפתחות הבולאות בישראל, קול העם, 27 בפברואר 1952
↑  דואר ישראל - אודותינו / הדואר בראי הזמן / מנהלת העם
↑  נהריה חוגגת 25 שנות קיום
↑  נפתחה תערוכת הבולים בחיפה, הארץ, 14 באפריל 1952
30 אלף ביקרו בתערוכת הבולים, על המשמר, 18 באפריל 1952
↑  השירות הבולאי ישתתף בתערוכה הבי"ל "פילימפיה", למרחב, 30 ביולי 1970
↑  ניר חסון, בול המריבה שמסעיר את האספנים, באתר הארץ, 12 בינואר 2012
↑  עופר אדרת, בשירות הבולאי לא מרוצים מגובה מכנסי החלוצות, באתר הארץ, 13 בפברואר 2013
↑  מזכירות הממשלה, נושאי בולים חדשים להנפקה בשנת 2024 - החלטה מספר 1222 של הממשלה מיום 05.01.2024, באתר משרד ראש הממשלה, ‏5.1.2024
↑  עופר אדרת, אספני הבולים דבקים בשלהם, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2012
↑  משה כהן, ‏מתאים לנו בול: הקאמבק של תחביב איסוף הבולים, באתר מעריב אונליין, 7 באוקטובר 2020
↑  אמנון ברזילי, בג"ץ הורה לעכב מינוי מקורב לליכוד למנהל השירות הבולאי, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2002
↑  שמואל דקלו, ‏המדינה לבג"ץ: צבי נגלר לא ימונה לראש השירות הבולאי, באתר גלובס, 28 במאי 2003
↑  גיא הדס, ‏דירקטוריון חברת דואר ישראל עיכב את מינויו של ירון רצון למנהל השירות הבולאי, באתר גלובס, 14 בדצמבר 2006
↑  אלחנן שפירא מונה לתפקיד מנהל השירות הבולאי בדואר ישראל, באתר mcity.co.il
↑  התאחדות בולאי ישראל, נפתחה ההרשמה לכנס יום הבולאות השנתי, באתר פייסבוק, ‏3.12.24
ויטולד פומיינקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בדצמבר 1905 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 בפברואר 1961 (בגיל 55) אשקלון, ישראל 
 מדינה:  פולין 
 מקצוע:  ספר 
 
ויטולד (ויטיה) פומיינקו (בפולנית: Witold Fomenko‏; 25 בדצמבר 1905 – 13 בפברואר 1961) היה ספר פולני שהציל יהודים בתקופת השואה, הוכר כחסיד אומות העולם וקשר את גורלו עם מדינת ישראל.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ויטולד פומיינקו היה יליד ורשה, בן למשפחה קתולית שגדל בחברת יהודים. הוא היה נגן סקסופון. הוא נהג לנגן בחברת יהודים וחיבר מנגינות יהודיות בעבור חסידות סטולין.
פומיינקו למד את מקצוע הספרות מאחד מחבריו היהודים. ב-25 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיר בה גר, לוצק. לאחר הכיבוש החלו רדיפות של יהודים והוטלו עליהם גזרות. אף על פי שהדבר לא חל על פומיינקו הוא הרגיש צורך לעזור לחבריו היהודים. הוא פתח מספרה גדולה שבה העסיק שישה ספרים, ביניהם יהודים, וכן דאג להעסקת יהודים נוספים במספרות נוצריות. פומיינקו צפה בגירוש היהודים אל גטו לוצק והזדעזע עמוקות. הוא החל לבצע בחשאי פעולות על מנת לעזור להם. הוא קנה בכספו אוכל ותרופות למרות הסכנה לחייו.
פומיינקו שילם מכספו על מנת לזייף מסמכי זהות אוקראינים. את המסמכים סיפק ליהודים שהגיעו לגטו לוצק, כתוצאה מכך, יהודים רבים חיו מחוץ לגטו. פומיינקו ואביו נעצרו ועונו על ידי משטרת המדינה החשאית של גרמניה הנאצית. הם שוחררו בזכות קצין גרמני שהיה לקוח במספרתו. למרות כל העינויים שעבר, המשיך פומיינקו לעזור ולהציל יהודים. גם לאחר חיסול גטו לוצק ב-3 בספטמבר 1942 הוא הסתיר יהודים רבים, סידר מקומות מסתור, והמשיך לספק מסמכים מזויפים שאפשרו להם לעבוד בגרמניה בזהויות בדויות.
לאחר המלחמה

פומיינקו פתח מספרה חדשה בעיר ורוצלב, לשם הוא עבר לאחר המלחמה ושם גם התחתן עם יהודיה שסייע בהצלתה. לשניים נולד בן. פומיינקו עלה עם משפחתו ארצה לאחר שנפתחו שערי פולין להגירה יהודית, הוא התגורר בעיר אשקלון ורוב ניצוליו עלו גם הם לישראל במהלך השנים.
ב-13 בפברואר 1961 הלך פומיינקו לעולמו בגיל 55 מספר חודשים לאחר העלייה לארץ. פומיינקו נקבר בעיר רמלה בבית העלמין הלטיני.
הכרה והנצחה

ב-12 בדצמבר 1967 התקיים טקס הנצחה לפומיינקו ביד ושם ושם וניטע עץ לזכרו בגן חסידי אומות העולם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורו של פומיינקו. קברו אותר בבית הקברות שערי חסד בחיפה ונקבעה עליו לוחית זיכרון.
לקריאה נוספת

פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2023, עמ' 186–187
הערות שוליים

↑  גרשון פינצ'בסקי, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, יד ושם, 2023, עמ' 186-187
1 2 3 4  ויטולד (ויטיה) פוֹמִייֵֶנְקוֹ | Witold Fomenko, באתר יד ושם
↑  Fomienko Witold, יד ושם
↑  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
ויטולד פומיינקו נטמן בית העלמין הלטיני ברמלה. קברו אותר במסגרת מבצע "חסד אחרון".
אלכסיס קורנר

| --- | --- |

 לידה:  19 באפריל 1928 פריז, צרפת 
 פטירה:  1 בינואר 1984 (בגיל 55) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1945 
 מקום לימודים:  בית הספר קינג אלפרד 
 סוגה:  בלוז 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  האחים וורנר רקורדס, דקה רקורדס, קולומביה רקורדס, כריזמה רקורדס, פונטנה רקורדס 
 www.alexis-korner.net
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסיס אנדרו ניקולס קורנר (Alexis Andrew Nicholas Koerner; ‏19 באפריל 1928 - 1 בינואר 1984) היה מוזיקאי בלוז, בעל מועדון ושדרן רדיו בריטי ממוצא יהודי. בשל השפעתו הרבה בשנות השישים מכונה "אבי הבלוז הבריטי" או "האב-המייסד של הבלוז הבריטי". בהרכב הבית של המועדון שלו, Blues Incorporated ניגנו, בין השאר, לונג ג'ון ברדלי, צ'ארלי ווטס (מהאבנים המתגלגלות), ג'ק ברוס וג'ינג'ר בייקר (מקרים) והתארחו לנגן יחד עמה נגנים צעירים ונלהבים, בהם מיק ג'אגר, קית' ריצ'רדס ובריאן ג'ונס (מהאבנים המתגלגלות), ג'ון מאייל, ג'ימי פייג' ורוברט פלאנט (לד זפלין, היארדבירדס), אריק קלפטון, אריק ברדון (סולן The Animals), רוד סטיוארט ועוד.
תולדות חייו

נולד בפריז לאב יהודי אוסטרי ולאם ממוצא יווני-טורקי וחי בילדותו בצרפת, שווייץ וצפון אפריקה. ב-1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הגיע ללונדון. למד לנגן בגיטרה ופסנתר וב-1949 הצטרף לתזמורת הג'אז של כריס בארבר (Chris Barber), שם ניגן עם נגן המפוחית סיריל דייוויס (Cyril Davies), שיהיה שותפו לאורך שנים רבות. ב-1955 החלו השניים לנגן סקיפל ובלוז וב-1957 הוציאו את תקליטם הראשון ופתחו את מועדון London Blues and Barrelhouse Club. בשנת 1961 הקימו השניים את להקת Blues Incorporated, שהייתה חבורת מוזיקאים בעלת מבנה בלתי-קבוע, כאשר הסגנון הדומיננטי היה שיקגו בלוז עם נוכחות מובלטת של גיטרה חשמלית (מושפע מסגנונם של טי-בון ווקר, ג'ון לי הוקר ובפרט מאדי ווטרס). במאי 1962 הועברה פעילותו של קורנר למועדון מרקי. הופעותיהם של מוזיקאי בלוז מארצות הברית שהוזמנו על ידי קורנר להופיע במועדון, ובראשם מאדי ווטרס, הלהיבו דור של מוזיקאים בריטים צעירים, עליהם נמנו מייסדי להקות הרוק החשובות של התקופה, בראשם חברי האבנים המתגלגלות, קרים והיארדבירדס. בהמשך קידם קורנר להקות אלה כמו גם את להקת החיות, פליטווד מק, הפנים הקטנות, לד זפלין ועוד. אולם, בעוד להקות וסולנים אלה עשו חיל וזכו להערצה ופרסום עולמי נותר קורנר בצללים. לקראת סוף שנות ה-60 ביקש להחדיר ולקדם בבריטניה גם סוגים אחרים של מוזיקה, מלבד הבלוז של שיקגו, אך בהצלחה פחותה.
מ-1967 הנחה קורנר תוכניות מוזיקה ברדיו במסגרת התוכנית Top Gear של ה-BBC, במסגרת זו אירח את ג'ימי הנדריקס ואף ניגן לצידו בשיר Hoochie Coochie Man (הקלטות מתוכנית זו ראו אור בתקליט Jimi Hendrix Experience: BBC Sessions CD‏). בשנת 1973 שידר קורנר תוכנית בת שישה פרקים ב-BBC-1 בשם The Rolling Stones Story, אודות האבנים המתגלגלות. בין השנים 1977 ל-1981 הנחה תוכנית לילית בימי ראשון בשם Alexis Korner's Blues and Soul Show.
ב-5 ביולי 1969 הנהיג קורנר יחד עם הגיטריסט הדני פטר ת'ורפ (Peter Thorup) את להקת הליווי של האבנים המתגלגלות בהופעתם בהייד פארק בלונדון. באותה תקופה עבד קורנר עם זמר בשם רוברט פלאנט כמפיק מוזיקלי לקראת הפקת תקליט בכורה, ג'ימי פייג', שחיפש זמר חדש עבור היארדבירדס, נפגש עם פלאנט וכך נוסדה להקת לד זפלין.
בשנים 1970-1973 הנהיג קורנר הרכב ביג בנד ששילב בין רוק, בלוז וג'אז בשם The Collective Consciousness Society (או CCS). להיטה הגדול ביותר של הלהקה היה גרסת כיסוי לWhole Lotta Love של לד זפלין, שהגיע למקום ה-13 במצעד הסינגלים הבריטי בשנת 1970 ושימש כאות הפתיחה של תוכנית הטלוויזיה Top of the Pops.
במהלך שנות השמונים ניגן, הקליט והופיע במסגרות שונות, רובן יחד עם בני-טיפוחיו לשעבר שהפכו לכוכבי ענק.
הערות שוליים

↑  גיל מטוס, 30 שנה למותו של אבי הבלוז הבריטי, 106fm
↑  Alexis Korner Profile
↑  Remembering Alexis Korner, Founding Father of British Blues
↑  על הרכב Blues Incorporated
↑  Alexis Korner's Blues Incorporated
↑  ביוגרפיה ודיסקוגרפיה, אתר Allmusic
↑  Jimi Hendrix Experience: BBC Sessions CD
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007332876105171  BIBSYS: 3102527  BnF: cb12401706c (data)  GND: 118835386  ISNI: 0000 0000 5511 2481  LCCN: n78054818  MusicBrainz: 4d8a7964-df16-4db5-a892-e5bda99d84d2  NKC: pna2005274617  NTA: 098857843  SNAC: w65d99z6  SUDOC: 080852424  VIAF: 17308413   WorldCat (עם VIAF): 17308413
נטליה דודניק

נטליה דודניק (ברוסית: Дудник Наталья נפטרה ב-1 בינואר 1977) התגוררה בכפר ברוכבצקאיה, מצפון לעיר קרסנודאר שברוסיה של כיום. הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם, לאחר שבמהלך מלחמת העולם השנייה והשואה הצילה ילדה יהודייה ממוות.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

בשנת 1941 התיידדה דודניק עם משפחה יהודית ששכרה דירה משכניה, בני הזוג איליה וחיה מלכה זלמן, בתם, רבקה, ובמיוחד עם נכדתם טניה דובוביק, שהזכירה לדודניק את בתה המנוחה. משפחה זו פונתה מבורוביצ'י שבמחוז לנינגרד. באוגוסט 1942, כבשו כוחות גרמניה הנאצית את אזור קרסנודר. על פי הוראות הכובשים הנאצים, דיווחו שכניה של דודניק על שוכרי דירתם היהודים. משפחת זלמן נעצרה, ונשלחה למעצר בבית הכלא הסמוך שבעיר טימאשבאסק. לאחר מכן הוצאו להורג בני הזוג זלמן. דודניק, שידעה שגורל דומה מחכה לטניה הקטנה, החליטה להציל אותה בעזרת סיפור כיסוי, שסיפרה למשטרה המקומית. היא טענה כי מוצאה של טניה הוא רוסי, ושעקב המהומה בזמן הכיבוש, היא אבדה, וכך הגיעה לידי משפחה היהודית. המשטרה האמינה לסיפורה, ואישרה לה להשאיר את טניה בחסותה.
לאחר המלחמה

כאשר האזור שוחרר מהכיבוש הנאצי בפברואר 1943 הצליחה רבקה דובוביק, למצוא את בתה, טניה. רבקה הייתה מלאת הוקרה לנטליה על שהצילה את בתה היחידה ממוות בידי הנאצים. השתיים שמרו על קשר עד למותה של רבקה בשנת 1970.
הכרה והנצחה

ב-4 ביוני שלחה רבקה דובוביק מכתב ליד ושם, בו פירטה את אירועי חייה, וביקשה להכיר בדודניק כחסידת אומות עולם. ב-21 ביולי 1997 הוכרה נטליה דודניק כחסידת אומות עולם, עשרים שנים אחר מותה. שמה נחרט בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
הערות שוליים

↑  Dudnik family, יד ושם
↑  מכתב מאת ריבקה דובוביק ליד ושם בתאריך 4.6.1994
↑  Natalia Dudnik, יד ושם
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נטליה דודניק".