הלגיון הוולוני
היסטוריה > אס אס

במהלך מבצע כחול, נשלח הגדוד להגן על קווי האספקה. במאי 1942 הועלה דגרל לדרגת לויטננט (מקביל לסגן בצה"ל), ואף זכה בצלב הברזל. במהלך אותה שנה נפגש דגרל עם גנרל הוואפן אס אס פליקס שטיינר, דגרל התרשם מאוד מהאס אס, והשניים התיידדו. בדצמבר הוא הצטווה להגיע לברלין כדי לארגן את גיוסו של לגיון וולוני חדש, אולם בהשפעתו של היינריך הימלר, הוחלט על שילוב הוולונים באס אס. ב-1943 בוצע השילוב בפועל, ו-1,600 ולונים נכנסו לשירות האס אס תחת השם "הלגיון הוולוני". על היחידה החדשה פיקד גנרל של האס אס, ודגרל מונה כשני לו.
בדצמבר 1943 כבשו הסובייטים את יער טקלינו, מנתקים בכך את הכוחות הגרמניים בסמאליה וצ'רקאסי. המטרה העיקרית של הסובייטים הייתה לכתר ולהשמיד את כל הכוחות הגרמניים בכיס קורסון (קרב קורסון-צ'רקאסי). אחרי מספר התקפות שנכשלו, החליטו הגרמנים להכניס את הלגיון הוולוני לפעולה. אנשי האס אס היו ספקניים מאוד באשר להצלחתם, ומספר חיילים גרמנים אף הפיצו במחנה שלטים שעליהם נכתב "קרקס ולוניה מופיעים חינם מחר בין 6:00 ל-8:00". למרבה ההפתעה הצליחו הוולונים להדוף את הרוסים מהעמדה, אם כי רק באופן זמני. הכוחות הסובייטים הצליחו ב-28 בינואר לכתר את הכוחות הגרמניים בערים צ'רקאסי וקורסון, וגנרל וילהלם שטמרמן מונה למפקד העליון של הכוחות המכותרים.
שטמרמן ניסה לפרוץ את טבעת הכיתור, במקביל לניסיונות חילוץ שנשלחו מבחוץ. אך בקושי הצליחו בפברואר הגרמנים להיחלץ, כשהם מותירים מאחור אבדות כבדות. הגרמנים טענו כי נהרגו 20,000 איש, ואילו 30,000 הצליחו להחלץ מן הכיתור. הרוסים טענו כי נהרגו 55,000 איש ונלקחו בשבי 18,000 שבויים. מבין אנשי הלגיון הוולוני שרדו רק 632 איש. במהלך הקרב נהרג המפקד הגרמני של הלגיון ודגרל נטל את הפיקוד, הוא עצמו נמלט עוד באמצעו דרך האוויר יחד עם כמה גנרלים בכירים, אולם נפצע במהלך ההימלטות, ולכן הוענק לו "צלב האבירים" בידי היטלר עצמו, והוא הועלה לדרגת שטרומבנפיהרר (מקביל לרב-סרן בצה"ל). הגרמנים ערכו מצעד של שרידי הלגיון ברחובות בריסל, והציגו את דגרל כגיבור. בעקבות כך גדלה ההתגייסות ללגיון, וביוני 1944 הוא נשלח חזרה לחזית עם דגרל כמפקד העליון.
הלגיון נסוג יחד עם הגרמנים במהלך מבצע בגרטיון, ועד סוף אוגוסט של אותה שנה נותרו מבין אנשיו רק 200 איש. הלגיון נסוג לברסלאו.
פלישת בעלות הברית לבלגיה בשנת 1944, הביאה לנהירה של מתנדבים חדשים ללגיון. ובאוקטובר הוא שודרג לדרגת דיוויזיה. למרות השדרוג במעמד, הכוח האמיתי של הלגיון נותר כוח של בריגדה כ-8,000 לוחמים. הלגיון נשלח תחילה לדרום הנובר ואחר כך לבראונשווייג במטרה להמשיך באימונים. ללגיון הוולוני הצטרפו גם חיילים חדשים בני עמים אחרים, ביניהם צרפתים מדיוויזיית שרלמאן וספרדים מהדיוויזיה הכחולה. רוב המתגייסים החדשים היו חסרי כל הכשרה צבאית, כך שרק כ-4,000 מביניהם היו מוכנים לפעולה. אלו נשלחו לאזור פומרניה, הם סופחו לארמיית הפאנצר ה-11 של האס אס בפיקודו של פליקס שטיינר.
הלגיון היה אמור לקחת חלק בהתקפה גדולה שנועדה להקל על החיילים הגרמנים המכותרים בכמה ערים בפולין. המתקפה הושקה ב-15 בפברואר 1945, וזכתה להצלחה ראשונית. עם זאת, לאחר שהגרמנים הגיעו ליעדי ההתקפה, המצב השתנה וההגנה הסובייטית החלה להתחזק, ולמרות שהגרמנים הסבו לסובייטים אבדות כבדות, המתקפה נתקעה, ובסופו של דבר פתחו הגרמנים בנסיגה. ב-1 במרץ השיקו הסובייטים מתקפת נגד, בשלב זה מפקדי הלגיון התכנסו על דעת עצמם ושחררו חלק מהמתנדבים שביקשו להפסיק במאבק חסר הסיכוי. 23 קצינים ו-625 לוחמים בחרו להישאר, והם רוכזו בגדוד אחד אחרון, שצויד במקלעים, מרגמות, ורובים אוטומטיים. בסוף אותו חודש, גדוד שני נוצר מהלוחמים של יחידות התותחנים וההנדסה, אולם הם מעולם לא נשלחו לקרב בפועל.
המתקפה הסובייטית הסופית על מפקדת הלגיון הגיע לבסוף ב-20 באפריל, הבלגים נערכו לה כמיטב יכולתם, אולם נהדפו בידי יתרונם המספרי הבולט של הסובייטים. הבלגים נכנעו, ודגרל עצמו נמלט ובילה את שארית חייו בגלות. בית המשפט בבלגיה האשים אותו בבגידה שלא בפניו ודן אותו למוות על ידי כיתת יורים. דגרל מת בשנת 1994.