stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דג'מבה
חשיפת הג'מבה למערב

בספרו מבוא לג'מבה, קארי, מציין כי התוף הוצג לראשונה מחוץ למערב אפריקה בשנת 1950, בעת המסע העולמי של הבלט האפריקאי (Les Ballets Africains ), תחת ניצוחו של פדובה קייטה מגינאה. עד לשנות ה – 80 הג'מבה היה מוכר רק לקומץ מועט של מוזיקאים ורקדנים שהיו מעוניינים במוזיקה האפריקאית. רוב המידע על הג'מבה סיפק נגן בשם לאדג'י קמרה, (מהבלט האפריקאי), אשר משנות ה-60 אימן את הדור הבא של נגני הג'מבה בארצות הברית. העולם למעשה החל להתעניין בג'מבה רק מאמצע שנות ה – 80. בתקופה זו הופקו בעולם, ובעיקר באירופה אלבומים רבים המוקדשים לתוף זה. מסע הופעות של להקות בלט מגינאה, מאלי וסנגל זכו להענות רבה מצד הקהל שגדש את האולמות. כמות מורי הג'מבה גדלה, וחלקם יזמו סדנאות לימוד באפריקה עצמה. עם הביקוש החל גם הייצור ההמוני של התוף לצרכים מסחריים,( Charry, 1996).
ישנן מספר סיבות להתעניינות המאוחרת שגילה העולם בג'מבה, ביניהן, הבדלים תרבותיים ולשוניים בין ארצות הברית לבין הקולוניות הצרפתיות, ופטירתו ב-1984 של נשיא גינאה (Sekou Toure). באותה השנה גינאה פתחה את שעריה. שני נגנים מפורסמים הם ממדי קייטה ופמדו קונטה.
סגנון התיפוף

את רפרטואר המקצבים שמנגנים כיום בג'מבה שאבו ממקורות שונים במערב אפריקה ולא רק מהאזור שהיה פעם חבל המנדה.
פיתוח סגנון תיפוף אחיד ובינלאומי קרה הודות לשינויים שנאלצו האמנים האפריקאיים לבצע במורשת המוזיקלית שלהם בגלל החשיפה האירופאית הנרחבת לה הם זכו. אירוע תיפוף בכפר (יכול להתרחש גם בעיר), נערך לעיתים לאורך שעות, שבמהלכן המתופפים והנגנים מתרכזים במקצב אחד או בכמה מקצבי ריקוד בודדים. כל המשתתפים באירוע מאלתרים ריקוד מול הנגנים, בין אם זה כל משתתף אחד או שניים שלושה בו זמנית. הם מאתגרים את הנגנים על ידי ריקוד מהיר. על הנגן ללוותם בהתאם למהירות הריקוד, בדרך כלל ישנה הפוגה במהירות התיפוף בזמן שהרקדנים מתחלפים, או כשמנחה הטקס (jeli), שהוא גם הזמר, שר.
סגנון התיפוף של הבלט הוא שונה. הכוריאוגרפיה מהוקצעת. ישנה קבוצה גדולה של נגנים הרוקדת בו זמנית בתיאום עם המתופפים, כדי לא לשעמם את הקהל שבא לצפות במופע אך לא מהשתתף בו, הם מנגנים לפעמים מעל ל-30 מקצבים שונים במופע שאורך שעה בלבד (שם).
באפריקה, בניגוד למעגלי מתופפים במערב, מספר המתופפים באנסמבל הוא קטן וכך גם מספר המקצבים שהם מנגנים. מספר המשתתפים המינימלי הוא שלושה: סוליסט, נגן ליווי על הג'מבה ותוף דונון.
דגם לא סדיר

דגם לא סדיר הוא הסדר של שטח עירוני המאפיין את שלב "המעבר מן הכפר אל העיר" בעיקר במדינות עולם שלישי. דגם עירוני זה נובע מחוסר תכנון או מבנייה לא חוקית וללא סדר מסוים. דגם עירוני זה מתאים מאוד לערים עתיקות, בעיקר באפריקה, דרום אמריקה או אסיה וכמה מקומות מעטים באירופה.
דגם זה כולל רחובות ללא סדר קבוע, או מבנים לא קבועים וזמניים. בדגם זה המבנים אינם קשורים למוקד עירוני בסביבת מקום. התנועה המוטורית משבשת את דגמי הערים המסורתיים ולכן יכול להיות שבעיר אחת יהיו כמה דגמי ערים. בנוסף, יכול להיות מצב בו שינויי פיתוח מהירים גורמים למצב בו נוצר "דגם לא סדיר".
גרגוריוס השישי

האפיפיור גרגוריוס השישי (בלטינית: Gregorius VI; מת ב-1048) נולד ברומא כיוהנס גרטיאנוס
(בלטינית: Johannes Gratianus, באיטלקית: Giovanni Graziano), היה סנדקו של האפיפיור השערורייתי בנדיקטוס התשיעי ורכש ממנו בכסף את משרת האפיפיור. הוא כיהן בתפקיד בין מאי 1045 ועד שאולץ להתפטר על ידי ועידת סוטרי בדצמבר 1046.
חייו

לא קיימים פרטים על משפחתו ומוצאו. יש שקישרו אותו למשפחה הרומאית פיירלאוני, אולם התיעוד על כך מאוחר, מן המאה ה-17, ונמצא בכתובת על קבר של אביה המייסד של המשפחה הזאת, הנמצא בבזיליקה סן פאולו ברומא. יוהנס גרטיאנוס כיהן ככומר בכיר של הכנסייה סן ג'ובני א פורטה לטינה ברומא. ככל הנראה היה סנדקו אחר לידה ("פַטרינוס") של האפיפיור בנדיקטוס התשיעי.
אורח חייו של בנדיקטוס התשיעי היה מופקר והוא המיט קלון על הכס, לפיכך הודח ב-1044 ותחתיו מונה סילבסטר השלישי. אולם באפריל 1045 שב בנדיקטוס והדיח את סילבסטר, כחודש לאחר מכן הסכים למכור את המשרה לסנדקו (אולי בשל רצונו להתחתן) וכך הפך גרטיאנוס לאפיפיור גרגוריוס השישי. לפי מקורות מסוימים שילם לבנדיקטוס אלפיים ליברות. יש המשערים כי העלאתו לכס הקדוש היה תוצאה של הסכמה בין משפחת קרשנצו והרוזנים מטוסקולו (שבנדיקטוס התשיעי נמנה עם בניהם) שהתחרו מזה עשורים על השליטה ברומא.
כמי שתואר כאדם ישר ועניו, שאף גרגוריוס, להחזיר את הסדר בקרב הכנסייה המפולגת ומוכת השחיתות, אך משימתו התגלתה כבלתי אפשרית. ביולי 1046 התחרט בנדיקטוס ושב לרומא בראש צבא, אך גרגוריוס המשיך לכהן כאפיפיור. על מנת להשיב את הסדר על כנו כינס היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועידה אקומנית בסוטרי. בדצמבר 1046 גינתה הוועידה הן את בנדיקטוס והן את סילבסטר השלישי והצהירה על טענתם לכס כשקרית ובטלה. הוועידה קיבלה את עדותו של האפיפיור המכהן גרגוריוס לפיה רכש את הכהונה בכסף והאיצה בו להתפטר מתפקידו, כתחליף להדחה ונידוי. לבסוף מינתה הוועידה לאפיפיור את קלמנס השני הגרמני.
גרגוריוס נלקח עם הקיסר לגרמניה, שם מת כשנה לאחר מכן, בקלן. מזכירו האישי, הילדברנד (Hildebrand), ליווה אותו לאורך כל חייו ועד מותו. לאחר מכן שב לרומא וב-1073 נבחר לאפיפיור. הוא נטל לעצמו את השם גרגוריוס השביעי, ובכך אישר את הלגיטימיות של כהונתו של גרגוריוס השישי.
הערות שוליים

1 2 3  אנטוניו סניס - ב"אנציקלופדיה טרקאני"
↑  האנציקלופדיה הקתולית
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בנדיקטוס התשיעי | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: קלמנס השני |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397567305171  CANTIC: a10399343  GND: 118541854  ICCU: VIAV118644  ISNI: 0000 0004 5419 3768  LCCN: nb2007019528  NKC: skuk0004937  NTA: 074411136  ULAN: 500355719  VcBA: 495/46013  VIAF: 126145664393005170006   WorldCat (עם VIAF): 126145664393005170006
דו"ח האושר העולמי

מפת העולם לפי דו"ח האושר העולמי לשנת 2023
דו"ח האושר העולמי הוא דו"ח שמפורסם על ידי הרשת לפיתוח פתרונות בני קיימא (אנ') של האו"ם על בסיס נתוני סקר עולמי של חברת גאלופ. הסקר בוחן את מידת האושר והרווחה ברחבי העולם ומתבסס על פרמטרים כמו תמ״ג לנפש, חינוך, תוחלת חיים ושחיתות. הסקר מתפרסם בכל שנה ביום האושר הבין-לאומי, 20 במרץ.
בדו"ח שמשקף את התקופה שבין 2021 ל-2023 ופורסם במרץ 2024 מדורגת פינלנד, בפעם השביעית ברציפות, בראש הרשימה, וישראל מדורגת במקום החמישי. בקרב צעירים בני 30 ומטה, מדורגת ישראל במקום השני בעולם.
היסטוריה

ביולי 2011 אימצה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 65/309, ‏"Happiness: Towards a Holistic Definition of Development", שמזמינה את מדינות האו"ם למדוד את אושר תושביהן ולהשתמש בנתונים אלה להובלת מדיניות ציבורית. באפריל 2012 התקיימה פגישה בנושא בראשות באן קי-מון וג'יגמי ת'ינלי (אנ'), ראש ממשלת בהוטן - מדינה שבה כבר שימש האושר הלאומי הגולמי כמדד העיקרי של התפתחות ושל הישגי הממשל, במקום התוצר הלאומי.
דו"ח האושר העולמי הראשון פורסם ב-1 באפריל 2012. ב-2013 פורסם דו"ח האושר העולמי השני, וב-2015 השלישי. מאז 2016 מפורסם הדו"ח על בסיס שנתי.
במרץ 2023 דורגה ישראל במקום הרביעי.
מתודה

הדו"ח סוקר ומשקלל ששה תחומים מרכזיים: הכנסה, תוחלת חיים בריאה, תמיכה חברתית, חירות, אמון ונדיבות, בהתבסס על סקר של מדגם מייצג מכל מדינה. הנסקרים מתבקשים לדרג את איכות חייהם בסולם של 0 עד 10. הנתונים משתקללים מאוחר יותר עם משתנים נוספים, כגון התמ"ג לנפש ותוחלת החיים בכל מדינה.
הערות שוליים

↑   רונית דומקה, לאיזה מקום הגיעה ישראל במדד האושר העולמי - ומי המדינה המאושרת בעולם?, באתר TheMarker‏, 20 במרץ 2024
↑  אסף אוני, ‏דוח האושר: שתי המדינות שנדחקו ואיך השפיעה המלחמה על ישראל, באתר גלובס, 20 במרץ 2024
↑   רונית דומקה, לאיזה מקום הגיעה ישראל במדד האושר העולמי - ומי המדינה המאושרת בעולם?, באתר TheMarker‏, 20 במרץ 2024
↑  מדד האושר של האו"ם: איזו מדינה במקום הראשון, ואיפה ישראל?, באתר גלובס, 20 במרץ 2023
↑   אמיר מנדל, אם כל כך רע כאן, למה כל כך טוב?, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2018
↑  יורם יובל, הנאה ומשמעות – הדברים שגורמים לנו אושר, באתר ynet, 24 במרץ 2017
↑  מדד האושר העולמי: ישראל בעשירייה הראשונה, באתר "סרוגים", 18 במרץ 2022
דוד אלכסנדר וינטר

ערך זה עוסק ברב גרמני. אם התכוונתם לזמר הולנדי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1878 מנשנגלדבך, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  13 באוקטובר 1953 (בגיל 74) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 תקופת הפעילות:  ? – 13 באוקטובר 1953 
 
הרב דוד אלכסנדר וינטר (גרמנית: David Alexander Winter;‏ 23 בנובמבר 1878 – 13 באוקטובר 1953) היה רב גרמני, רבה האחרון של ליבק לפני מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

נולד במנשנגלדבך לאיש העסקים יוסף וינטר ולשרה לבית רוזנבאום. אמו הייתה בת נכדו של הרב מנדל רוזנבאום, שייסד ישיבה בעיר צל על המיין (גר').
למד בגימנסיה ע"ש הקייזר וילהלם בקלן עד 1898 ואחר כך במשך שנה אחת בישיבת הלברשטאדט. ב-1899 החל ללמוד באוניברסיטת ברלין כשבמקביל למד בישיבה מקומית. הוא הוסמך לרבנות והשלים את לימודיו בקבלת תואר דוקטור לפילוסופיה במהלך העשור הראשון של המאה ה-20.
כבר ב-1907 התמנה כרב בבית הכנסת החדש (גר') במישלוביץ בשלזיה, משרה בה החזיק עד 1912. אז עבר לכהן כרב בבאד הומבורג עד 1921. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס כרב צבאי ושירת מ-1916 בארמייה ה-12 ומ-1918 בארמייה העשירית של צבא הקיסרות הגרמנית.
עם תום המלחמה, מונה הרב וינטר כיורשם של הרב שלמה קרליבך ובנו הרב יוסף צבי קרליבך. הוא כיהן כרבה האחרון של הקהילה היהודית בליבק, מ-1921, עד שהיגר ללונדון ב-1938 מאימת השלטון הנאצי, בה גם נפטר.
עם מותו בשנת 1953 עברו אשתו וילדיו להתגורר בישראל. הוא הובא לקבורה בבית הקברות סנהדריה בירושלים. בתו רחל נישאה למקובל וחוקר הקבלה הירושלמי ר' ישראל וינשטוק.
כתביו

כתביו של הרב וינטר נכתבו והודפסו בגרמנית:
Die Politik Pisas während der Jahre 1268-1282, 1906 (דיסרטציה)
Der jüdische Friedhof in Moisling und Lübeck, 1910
Blätter der Erinnerung zum 50jährigen Bestehen des Israelitischen Frauenvereins zu Lübeck, 1927
Geistige Kämpfe um Lebensfragen und Weltanschauung des Judentums um die Mitte des neunzehnten Jahrhunderts: nach den bayerischen Staatsakten dargestellt, Verlag des Jeschurun, 1929
Geschichte der jüdischen Gemeinde in Moisling, Lübeck. Mit einer Biographie des Verfassers von Hans Chanoch Meyer, Lübeck 1968 (נדפס לאחר מותו)
דב מילמן

דב מילמן (16 בינואר 1919 – 4 במאי 2007) היה משפטן ואיש ציבור ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל בכנסת השביעית.
ביוגרפיה

מילמן נולד בשנת 1919 לפנחס ולשיינה ג'טה בת שמעון שרגה בריגה שבלטביה. משנת 1931 היה חבר ומדריך בתנועת בנוער בית"ר.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיות "תרבות" ו"תושיה" בריגה עלה ארצה כסטודנט בשנת 1937. באותן שנים, שיחק מילמן בקבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים בשנות הקמתה הראשונות והיה חלק מהקבוצה הראשונה של המועדון שכונתה "המנורה".
בשנת 1939 הצטרף לאצ"ל והיה מטעמו חבר מטה הארגון במחוז ירושלים. במסגרת פעילותו בבית"ר היה מפקד מחוז ירושלים (1940–1944) וחבר ההנהגה העולמית (1944–1948).
בלימודיו האקדמיים למד פילוסופיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית, וכן לימודי משפטים באוניברסיטת לונדון ובבית הספר למשפטים בירושלים. בשנת 1951 הוסמך כעורך דין והחל לעסוק במקצוע, תחילה כראש מדור משפטים ובתי סוהר. מאוחר יותר נבחר למזכיר הכבוד הראשון של הלשכה (1963–1965) וליו"ר מחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין (1965–1967).
פעילותו הציבורית החלה כחבר מייסד של תנועת החרות, מטעמה היה יו"ר סניף תל אביב (1955–1959) ויו"ר המחלקה המוניציפלית (1968–1988). בשנת 1969 נבחר מילמן
לכנסת השביעית והיה חבר ועדת הכספים, ועדת החוץ והביטחון וועדת הפנים.
בשנת 1979 נשלח מילמן לשמש ציר ישראל בפרלמנט האירופי וסגן ראש המשלחת הישראלית לשוק המשותף. בשנים 1981–1983 כיהן כשגריר ישראל בפורטוגל. לאחר מכן חזר לעסוק במגזר הפרטי ובשנים 1987–1990 היה יו"ר מועצת המנהלים של חברת "שיכון ופיתוח".
בהיותו בגמלאות חזר מילמן לעסוק בפעילות ציבורית והתנדבותית. משנת 1992 שימש כיו"ר איגוד יוצאי לטביה ואסטוניה. בתנועת הליכוד היה יו"ר חטיבת המייסדים הוותיקים (1996–2000) ואב בית הדין התנועתי.
ב-1950 נישא לשרה לבית צ'רני. לשניים נולדו שלושה ילדים.
בשנת 2005 יצא לאור ספרו "תולדות אסירי ציון באפריקה" אודות גולי אצ"ל ולח"י.
גדאו (קבוצה אתנית)

|  אוכלוסייה |
| --- | --- |
 986,977 (נכון ל-2007)
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 אתיופיה אתיופיה
 שפות
 שפת גדאו (אנ'), אמהרית
 דת
 הרוב: נצרות פרוטסטנטית, מסורתית, הכנסייה האורתודוקסית האתיופית
 קבוצות אתניות קשורות
 גוג'יי אורומו (אנ'), סידאמה (אנ'), וולאיטה
 
גדאו הם קבוצה אתנית בדרום אתיופיה. על שמה של קבוצה אתנית זו קרוי אזור גדאו במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום. הם מדברים בשפת גדאו (אנ'), שהיא אחת מהשפות הכושיות.
סקירה

על פי המפקד הלאומי של אתיופיה משנת 2007, יש בקבוצה אתנית זו 986,977 חברים, מתוכם 75.05% מתגוררים במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ו-24.84% בחלקים סמוכים של אזור אורומיה. כמעט אחד מכל שישה עשר - 6.24% - גר באזורים עירוניים.
תרבות

תרבות הגדאו מיוחדת בשתי תכונות. הראשונה הוא הבאאלה, מסורת של דרגות ומעמדות גיל הדומים לשיטת הגדא (אנ') של בני האורומו. בקינגהאם (Beckingham) והאנטינגפורד (Huntingford) מתארים את המערכת כשבע רמות המשתרעות על פני תקופה של 10 שנים של לידה, היוצרות מחזור של 70 שנה. אסבה רגאסה דבלו מספר על מסורות בעל פה המראות שהגדאו רכש את המנהג מהגוג'יי אורומו (אנ'), שעמם היה להם, היסטורית, מערכת יחסים קרובה. מצד שני, כלכלתם החקלאית מבוססת על גידול אנסטה (אנ'), וכך גם שכניהם בני הסידאמה (אנ'), ששפתם קשורה קשר הדוק לשפתם. מנקודת מבט גאופוליטית, הגדאו שייכים לקרן אפריקה, ומנקודת מבט אתנית, הם כושיטים (אנ').
היסטוריה > התנגשויות גדאו-אורומו

הסכסוך בין בני הגוג'יי אורומו (אנ') ובני הגדאו באזור גדאו מאז 2018 הוביל לכך שבאתיופיה היה המספר הגדול ביותר של אנשים שנמלטו מבתיהם בעולם בשנת 2018, עם 45,000 עקורים חדשים.
היסטוריה > אתר מורשת עולמית

שטח של כ-300 קילומטרים רבועים באזור גדאו הוכרז כאתר מורשת עולמית בשם "הנוף התרבותי של גדאו" ונוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית. בהסבר להחלטה נאמר:
פוליטיקה

מלבד שיטת הבאאלה, לפני שנכבשו על ידי האימפריה האתיופית בשנות ה-90 של המאה ה-19, חיו הגדאו בפדרציה של שלוש טריטוריות שנקראו סאסרוגו (Sasserogo), או "שלושה רוגה". רוגה אלו: סובהו, ריבוטה וריקוטה, חלקו אבא גאדה אחד, שהיה דומה למשרה המקבילה אצל האורומו, וכל שמונה שנים הועבר לבעל תפקיד חדש בגיל הבא שנקבע בטקס המכונה גם באאלה. על פי מסורת הגדאו, כל תפקידי ההנהגה מאבא גאדה בראש ועד למשרד הייטיצ'ה (Hyiticha) התקבלו בטקס הבאאלה, בעוד תפקידים ספציפיים היו שייכים לקלאנים או תת-קלאנים ספציפיים.
כאשר שורטטו קווי גבול בין היחידות המנהליות החדשות של מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ואורומיה במהלך ממשלת המעבר האתיופית, שטחים רבים שהיו שייכים במקור לגוג'יי אורומו, כולל מתחם קאלו (גלמה) בוונגו (Wenago), ניתנו למדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום. הגוג'י אורומו המקומיים לא היו מרוצים מההסדר הזה, וערערו בלא הצלחה על ההחלטה ללשכת ראש הממשלה. זה הוביל לעימותים אלימים בהאגרה מריאם בין הגוג'יי לגדאו באפריל-מאי 1995. הצבא הפדרלי ניסה להתערב בין השניים כדי לעצור את הלחימה, אך רק הצליח להפוך למטרה של חמושים מבני הגוג'יי.
ביאורים

↑  מערכת ממשל דמוקרטית ילידית בשימוש על ידי האורומו באתיופיה ובצפון קניה.
↑  צמח ממשפחת המוזיים שאליה משתייכת גם הבננה, והמכונה "בננה מזויפת"
↑  למרות הדמיון למילה "בעל בית", המקור הוא מאמהרית "עם האבא"
הערות שוליים

↑  "Census 2007" (אורכב 14.02.2012 בארכיון Wayback Machine), first draft, Table 5.
1 2  sebe Regassa Debel, "Ethnicity and inter-ethnic relations: The 'Ethiopian experiment' and the case of the Guji and Gedeo", Master's thesis in indigenous studies, University of Tromsø (2007), pp. 49f
1 2 3 4 5 6  Tadesse Kippie Kanshie, Five thousand years of sustainability? A case study on Gedeo land use (אורכב 28.09.2011 בארכיון Wayback Machine) (PhD dissertation: May 2002), Treemail publishers, pp. 22-31 ISBN 90-804443-6-7
↑  "Ethiopia tops global list of highest internal displacement in 2018". Relief Web. נבדק ב-7 באפריל 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The Gedeo Cultural Landscape
| קבוצות אתניות בפדרציה האתיופית |
| --- | --- | --- |
| דוברי שמית | אמהרים • תגרים • גורגים • וולנים • מריאים • ארגובים • מסקנים • הררים • זוואים |  |
| דוברי כושית | אורומו • אווים • סומלים • המתים • סידמים • עפרים • האדיים • כמנתים • גדאוים • קמבטים • קונסוים• אלבים • גידולים • בורג'ים • ליבידוים • גוודים • ראשיטים • קאבנים • אירובים • צמים • בוסים • ארבורים • ביסוים |  |
| דוברי אומוטית | ווליטים • גמוים • קאפים • דווארוים • גופים • ארים • יאמים • באנצים • קורטים • שקצ'וים • בסקטוים • מלים • גאילים • האמרים • שינשים • שאקוים • דורזים • דיזים • מאלוים • אוידים • זאיסים • מאוים • צ'רים • דימים • גנזים • נוים • קצ'מים • באנגים • סאזים • אנפילוים • קרוים |  |
| דוברי נילו-סהרית | בארטים • גומאזים • סורמים • נוארים • אנוקים • מורסים • קומים • טורקאנים • אודוקים • טופוטים • מג'נגירים • דונירוים • בלים • קונמים • אופוים • שבוים • מורלים • קווגוים • בירלים |  |
| אחרים | ביתא ישראל • ביתא אברהם • פוגים • ווייטוים • מנג'וים • ותים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558514605171  LCCN: sh92002998
דו"ח גרויאנובסקי

דו"ח גרויאנובסקי הוא דין וחשבון של עד ראייה למעשי הרצח במחנה ההשמדה חלמנו. הדו"ח נכתב בשנת 1942 על ידי יהודי-פולני שברח מהמחנה, שלמה בר וינר (הידוע גם כ"שלאמק ביילר"), בשם הבדוי "יעקב גרויאנובסקי". שלמה בר וינר הצליח להגיע מחלמנו לגטו ורשה ומסר מידע מפורט על ניסיונו בן השבוע בזונדרקומנדו במחנה ההשמדה לקבוצת "עונג שבת" בגטו ורשה, בראשות ההיסטוריון עמנואל רינגלבלום.
תוכן הדו"ח

וינר תיאר את הליך ההשמדה במחנה, כיצד נרצחו אנשים במשאיות גז, כיצד גופותיהם הורדו מהמשאיות על ידי יחידת הזונדרקומנדו, כיצד נוקו החלקים הפנימיים של הטנדרים לאחר הורדת הגופות וכיצד נקברו הגופות בקברי אחים גדולים. וינר כתב:
לא היה עלינו לחכות זמן רב לפני שהמשאית הבאה הגיעה עם קרבנות חדשים. המשאית הייתה בנויה באופן מיוחד. היא נראתה כמו משאית רגילה, בצבע אפור, עם שתי דלתות אחוריות שנסגרו באופן הרמטי. הקירות הפנימיים היו עשויים מפלדה. לא היו מושבים. התקרה הייתה מכוסה בסורגי עץ, כמו במקלחות ציבוריות, עם שטיחוני קש. בין תא הנהג לבין החלק האחורי [האטום] היו שני חורי הצצה. עם פנס אפשר היה להשקיף דרך החורים ולראות אם הקורבנות כבר מתו. תחת סריגי העץ היו צינורות בעובי 15 ס"מ בערך, שהגיעו מתא הנהג. לצינורות אלה היו פתחים קטנים מהם זרם גז. הגנרטור של הגז היה בתא הנהג, בו ישב הנהג כל הזמן. הוא לבש מדים של יחידות גולגולות המוות של האס-אס, והיה כבן ארבעים. היו שתי משאיות כאלה.
כשהמשאיות הגיעו, היה עלינו לעמוד במרחק של כחמישה מטר מהחפירה. ראש יחידת האס-אס היה קצין אס-אס בדרגה גבוהה, סדיסט מוחלט ורוצח. הוא ציווה ששמונה אנשים יפתחו את דלתות המשאית. ריח הגז שבו נתקלנו היה מהמם.
וינר תיאר גם את הטיפול האכזרי באסירי הזונדרקומנדו, שהושארו בחיים כדי להיפטר מהגוויות, וכן את בריחתו מהמחנה. אנשי קבוצת עונג שבת העתיקו את הדו"ח לפולנית ולגרמנית; הם שלחו את הגרסה בפולנית למדינת המחתרת הפולנית. ההעתק הגרמני נועד לעם הגרמני, בתקווה שזה יעורר את חמלתם של גרמנים כלפי היהודים, אך זה כנראה לא הגיע לידיים גרמניות.
לאחר מכן נמלט וינר לזמושץ', שם כתב לגטו ורשה על קיומו של מחנה המוות בבלז'ץ. ימים ספורים לאחר מכן, בסוף אפריל 1942, נעצר וינר, גורש לבלז'ץ ונרצח בתאי הגז שם. אסיר אחר שנמלט מחלמנו, מרדכי פודכלבניק, שרד את השואה ובשנת 1961 העיד במשפט אייכמן בירושלים.
לקריאה נוספת

קרקובסקי שמואל, כפר נידח באירופה: חלמנו (קולמהוף) מחנה ההשמדה הנאצי הראשון, ירושלים: יד ושם, 2001, עמ' 56-63.
הערות שוליים

↑  "Szlamek Bajler". DeathCamps.org. 2014. נבדק ב-2014-03-04.
↑  Patricia Heberer, Children During the Holocaust (Google Books)
↑  Jon E. Lewis, Voices from the Holocaust page 248, Google Books.
↑  Heath, Alan. "Chelmno Waldlager". Youtube.com.
↑  דף על עדותו של וינר באתר על מחנות ההשמדה (באנגלית)
↑  Łucja Pawlicka-Nowak, Chelmno Witnesses Speak, Koło.
↑  Wiesenthal Center (אורכב 11.10.2007 בארכיון Wayback Machine)
↑  "Grojanowski Report, Yad Vashem" (PDF). נבדק ב-2014-03-04.
↑  "Chelmno, Yad Vashem" (PDF). נבדק ב-2014-03-04.
↑  Ringelblum archive, Warsaw
↑  Gilbert, Martin. The Holocaust – The Jewish Tragedy, William Collins Sons & Co. Limited, London, 1986
↑  "Yad Vashem "Diaries", footnote 12" (PDF). נבדק ב-2014-03-04.
↑  According to the Grojanowski Report is available at the Jewish Historical Institute in Warsaw (copy in YVA, JM/2713), and it was also translated into Hebrew by Elisheva Shaul, "Taking of Testimony from the Forced Undertaker Jakob Grojanowski, Izbice-Kolo-Chelmno," Yalkut Moreshet 35 (April 1983), pp. 101-122.
יהודים מגטו לודז' עולים למשאית גז.
דוד אלנסון

| --- | --- |

דוד אלנסון, נובמבר 2014
 לידה:  21 בנובמבר 1947 ברוקליין, מסצ'וסטס
 פטירה:  7 בדצמבר 2023 (בגיל 76)
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה  קולג' ויליאם ומרי  היברו יוניון קולג' - המכון היהודי לדת 
 מקום פעילות:  ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  ? – 7 בדצמבר 2023 
 השתייכות:  יהדות רפורמית 
 תחומי עיסוק:  היסטוריה יהודית
 מעסיק:  אוניברסיטת ברנדייס 
 תפקידים נוספים:  נשיא היברו יוניון קולג'
 רבותיו:  אלפרד גוטשלק
 
הרב צבי דב [דוד הארי] אלנסון (אנגלית: David Harry Ellenson;‏ 21 בנובמבר 1947 – 7 בדצמבר 2023, כ"ה בכסלו תשפ"ד) היה רב רפורמי אמריקאי, נשיא היברו יוניון קולג' וחוקר יהדות.
ביוגרפיה

נולד למשפחה אורתודוקסית בברוקליין שבמדינת מסצ'וסטס וגדל בניופורט ניוז, וירג'יניה. אביו שמואל היה מהגר מאזור אוקראינה שעבד כעורך-דין, ואמו רוזלינד הייתה מנהלת שירותי הרווחה. ב-1969 סיים תואר ראשון במכללת ויליאם ומרי וב-1971 תואר שני באוניברסיטת וירג'יניה. אז נסע לניו יורק, שם החל ללמוד בשלוחה המקומית של היברו יוניון קולג', המוסד המרכזי של התנועה הרפורמית. הוא הוסמך לרבנות ב-1977 והצטרף לסגל המכון ב-1979. ב-1981 השלים את עבודת הדוקטורט שלו בסוציולוגיה של הדת, שעסקה במתח בין מסורת והתחדשות בפועלו של הרב עזריאל הילדסהיימר, באוניברסיטת קולומביה. באותה שנה מונה למנהל המחלקה למדעי היהדות בסניף היוניון בלוס אנג'לס, תפקיד בו החזיק עד 1997 בעודו מתקדם בסולם הדרגות האקדמיות, ממרצה ועד לפרופסור. במקביל היה עמית מחקר ומרצה אורח במכון שלום הרטמן, בית המדרש לרבנים באמריקה, אוניברסיטת דרום קליפורניה והאוניברסיטה העברית. ב-2001 מונה לנשיא היברו יוניון קולג', ונותר במשרה עד 2014, אז פרש לתפקיד הסמלי של קנצלר המוסד. מינויו של אלנסון נחשב כמסמל את העידן הבתר-זרמי ביהדות ארצות הברית בגלל הרקע המגוון שלו ונטיותיו המסורתיות. המשימה הגדולה ביותר שעמדה בפניו הייתה התגברות על תוצאות המשבר הכלכלי של 2008, שפגע קשה בזרם התרומות והותיר את המכון עם גירעון של 10$ מיליון לעומת תקציב של 38$ מיליון. הוא גייס 250$ מיליון במבצע נרחב וריבע במהלך כהונתו את ההקדש העומד לרשות המוסד ל-200$ מיליון.
במהלך הקריירה האקדמית שלו חיבר אלנסון יותר מ-200 פרסומים, כולל שישה ספרים מלאים, בעיקר על הנאו-אורתודוקסיה במאה ה-19 ותגובותיה למודרנה. כמו כן נשא הרצאות באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם. ב-1990 פרסם ביוגרפיה מדעית מקיפה של הילדסהיימר ופועלו. ב-2005 זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים על ספרו "לאחר האמנציפציה: תגובות יהודיות למודרנה", בו סקר את ההיווצרות של הזרמים המודרניים בדת תוך כדי מענה לסוגיות שהעלתה התקופה בפניה. ב-2012 כתב יחד עם דניאל גורדיס את "ברית אמונים", על היחס לגיור בספרות השו"ת מול אתגרי העידן החדש במאה ה-19 וה-20.
אלנסון היה נשוי לרבה ז'קלין קוך ואב לשלוש בנות ושני בנים.
ביבליוגרפיה

Pledges of Jewish Allegiance:Conversion, Law, and Policy-Making in 19th and 20th Century Orthodox Responsa. Stanford University Press, 2012. (עם דניאל גורדיס; יצא בעברית כברית אמונים: גיור, הלכה ומדיניות קהילתית בספרות השו"ת במאה ה-19 ובמאה ה-20. מכון שלם, 2014. בתרגום חנה השקס).
After Emancipation: Jewish Religious Responses to Modernity. HUC-Press, 2004.
Between Tradition and Culture: The Dialectics of Jewish Religion and Identity in the Modern World. Scholar's Press, 1994.
with Stanley Chyet. Bits of Honey: Essays for Samson H. Levey. Scholar's Press, 1993.
Rabbi Esriel Hildesheimer and the Creation of a Modern Jewish Orthodoxy. University of Alabama Press, 1990.
Tradition in Transition: Orthodoxy. Halakhah and the Boundaries of Modem Jewish Identity. University Press of America. 1989.
רשימת המאמרים של דוד אלנסון באתר רמב"י
אלנסון (משמאל) מעניק תואר דוקטור של כבוד לרב הגרמני ולטר הומולקה.
דג-ציפור

הבשורה על פי הציפור (1977), אקריליק, תצלומים ולטרסט על עץ לבוד, 60.8X124.8 ס"מ, אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות
"דג ציפור" היא סדרת עבודות מאת הציירת הישראלית מיכל נאמן. הסדרה, שנוצרה החל מן המחצית השנייה של שנות השבעים, העמידה במרכזה יצור כלאיים שחציו דג וחציו השני ציפור. היצירות זכו למספר פרשנויות, שראו באופן כינון הזהות כנושא המרכזי של עבודות אלו.