stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון
המחלוקת סביב החוק > מטרת החוק

החוק פותח בהצהרה: "מטרת חוק זה היא להסדיר את ההתיישבות ביהודה והשומרון ולאפשר את המשך ביסוסה ופיתוחה". תומכי החוק הציגו את הנסיבות שיצרו צורך בחוק זה: ביהודה ושומרון קרקעות רבות אינן מוסדרות ורישומי הבעלות שלהן מקורם במסמכים ירדנים, מנדטוריים ועותמאניים שונים, וזאת עקב החלטת ממשלת ישראל לאחר מלחמת ששת הימים לעצירת תהליך הסדרת הקרקעות שהחל באזור בתקופת המנדט, והמשיך בתקופה הירדנית. לעיתים רק לאחר שנים רבות של שימוש מתגלה למפרע שמדובר בקרקעות פרטיות והשימוש בהן נעשה שלא כדין[דרוש מקור]. במהלך הזמן הזה מושקעים ביישוב ופיתוח הקרקעות הללו כספים רבים, הן על ידי המדינה והן על ידי אנשים פרטיים. נחוצה הסדרה של מבנים אלה, כדי למנוע את הנזק הגדול שבהריסתם.
חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי הרחיבה בעניין זה: "מרבית היישובים הוקמו בעידוד ממשלות ישראל ובמימונן ומרבית התושבים שקבעו בהם את ביתם עשו זאת בתום לב ולא היו מודעים לעובדת הקמתם על קרקע פרטית. ביחס לחלק מהיישובים גם רשויות המדינה אשר היו מעורבות כאמור בהקמתם לא היו מודעות לעובדת היות המקרקעין במקום מקרקעין פרטיים...מציאות זו דורשת הסדרה צודקת, מאוזנת והגונה וזו אינה יכולה לבוא בדרך של התעמרות בתושבי היישובים, הצגתם כעבריינים וכפורעי חוק, גירושם מהם והריסתם, שעה שכאמור נשלחו למקום בגיבוי המדינה ומשיקולים אסטרטגיים וביטחוניים. הפתרון הראוי בנסיבות אלו הוא פיצויים ביד נדיבה של בעלי המקרקעין המקוריים, הן בקרקע והן בכסף, והסדרתם התכנונית של היישובים במיקומם הנוכחי".
המחלוקת סביב החוק > עמידת החוק בדרישות המשפט הבינלאומי וזכות הקניין - עמדת המתנגדים

אל מול נימוקים אלה סברו משפטנים, ובכללם היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, שהצעת החוק מנוגדת למשפט הבינלאומי ומנוגדת לדיני זכויות האדם הישראליים, אשר מחייבים את רשויות המדינה בכל מקום שבו הן פועלות (כאמור בסעיף 11 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו). מבחינת המשפט הבינלאומי, הצעת החוק מנוגדת לדיני הכיבוש אשר ישראל מחילה ופועלת מכוחם ביהודה ושומרון. סעיף 46 לתקנות האג (אשר ישראל צד להן ומהוות ממילא משפט בינלאומי מנהגי ולכן הן חלק ממשפטה הפנימי של מדינת ישראל) מגן על זכות הקניין של תושבי שטח כבוש. משמעות הדבר היא שניתן להגביל את הזכות, אך, לפי פסיקת בג"ץ, ההגבלה צריכה להיות מידתית ונחוצה. בכל מקרה לא ניתן להגביל את הזכות באופן מפלה. הפקעת רכוש של תושבי השטח הכבוש לטובת אינטרסים של אזרחי המדינה הכובשת מהווה אפליה לאומית/אתנית. ההפקעה מהווה הפרה גם של סעיף 43 לתקנות האג, לפיו על המדינה הכובשת להשאיר את דיני השטח על כנם אלא במקום שיש צורך הכרחי. צורך כזה יכול להיות צורכי הצבא או צורכי האוכלוסייה. הקמת יישוב של אזרחי המדינה הכובשת אינה צורך הכרחי ולפיכך שינוי הדין החל בשטח לצורך זה מהווה הפרה של סעיף 43. ראש הממשלה, בנימין נתניהו, שבסופו של דבר תמך בחוק, אמר בקבינט כי החוק עלול להביא לחקירה נגד בכירים בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג.
בנוסף, על פי המשפט הישראלי, זכות הקניין מעוגנת בחוק יסוד, וככזו ניתן להגבילה רק בחוק המשרת תכלית ראויה, ורק במידה הנחוצה. הפקעת קרקע פרטית מהווה תכלית ראויה רק אם היא נעשית לצורך ציבורי. הקמת יישוב בדרך כלל אינה נחשבת צורך "ציבורי".
טענה נוספת נגד החוק היא שהחוק מפלה בין ישראלים לפלסטינים בכך שהוא מורה על הפקעת קרקע לטובת יישובים ישראלים בלא הוראה דומה לגבי תושבים פלסטינים.
חוות דעת של עשרים ושמונה משפטנים ישראליים בכירים הוגשה לבית המשפט העליון, ובה הם טוענים בפירוט שחוק ההסדרה מנוגד לחוק הישראלי והבינלאומי.
המחלוקת סביב החוק > עמידת החוק בדרישות המשפט הבינלאומי וזכות הקניין - עמדת התומכים

אל מול טענות אלה, מספר משפטנים, בהם פרופ' אבי בל השופט לשעבר הרן פיינשטיין, פרופ' יוג'ין קונטרוביץ, פרופ' טליה איינהורן ופרופ' שלום לרנר, טענו שהחוק מתאים למשפט הבינלאומי המנהגי, והוא חוקי וחוקתי.
בין השאר נטען כי דיני שטחים כבושים לא חלים ביו"ש, וכי הטענה שדיני הכיבוש חלים ביו"ש מנוגדת לעמדה הרשמית של ישראל לאורך השנים, וכי גם אם היו חלים, החוק הבינלאומי לא אוסר הפקעה תמורת פיצוי, אלא רק החרמה.
נימוק נוסף הוא שהדין הבינלאומי מתיר הפקעת קרקעות לטובת האוכלוסייה המקומית, ואוכלוסיית המתיישבים נחשבת אוכלוסייה מקומית (מושג שאינו זהה למושג אוכלוסייה מוגנת), ובשנים האחרונות ניתנו בבג"ץ פסיקות המכירות במעמד זה.
כמו כן נאמר שהפקעת קרקעות לצורך הקמת יישובים ושכונות היא הליך נורמטיבי ושכיח. שנעשה בו שימוש רב במדינת ישראל, הן כלפי יהודים והן כלפי ערבים, הפקעות אלה עברו פעם אחר פעם את מבחן בג"ץ, אשר קבע כי הקמת יישובים ושכונות היא צורך ציבורי המצדיק את הפגיעה בזכות הקניין של הפרט.
גם חוק ההפקעות הירדני החל ביו"ש מתיר להפקיע אדמות לכל צורך ציבורי שהממשלה תגדיר, ופקודת ההפקעות הישראלית הדומה לחוק זה קובעת במפורש כי אחת המטרות שייחשבו צורך ציבורי היא "הקמה, הרחבה או פיתוח של יישוב".
המחלוקת סביב החוק > כפייה של קבלת פיצוי על בעלי הקרקע

באופוזיציה הגדירו את החוק כגזל. גם חבר הקואליציה בני בגין טען שהחוק נועד לאפשר גזל (בגין היה אחד משני חברי הקואליציה שהצביעו נגד החוק). החוק מכונה על ידי חלק ממתנגדיו בשם "חוק ההפקעה", על משקל כינויו הרווח כ"חוק ההסדרה", במחאה על ההתעלמות מהפקעת הקרקעות הכלולה בחוק. בעלי קרקעות פלסטינים עתרו לבג"ץ נגד ההשתלטות על הקרקע. הם טענו כי רצונם לעבד את הקרקע ולא לקבל פיצוי.
מנגד, תומכי החוק טוענים שהוא מתחשב בפגיעה בזכויות בעלי הקרקע בעקבות ההפקעה וברצונם לשוב ולפתח את הקרקע מבחינה חקלאית ועל כן קובע שמלבד פיצוי כספי יפוצו הבעלים בקרקע חלופית הקרובה ככל האפשר למקום מגוריהם. כמו כן נאמר כי במקרים רבים מדובר בקרקעות שאם בעליהן יקבלו אותן, לא יוכלו לגשת אליהן ולעבד אותן, מסיבות ביטחוניות, ואם ימכרו אותן ליהודים, הם חושפים את עצמם לעונש מוות מהרשות הפלסטינית, ודווקא החוק מאפשר להם לקבל קרקע חלופית או פיצוי כספי.
המחלוקת סביב החוק > טיעונים מדיניים

בדיון בחוק הועלו גם טיעונים מדיניים: ח"כים מסיעת הבית היהודי אמרו שהחוק תורם להתיישבות בכל רחבי ארץ ישראל השלמה, והוא עוד שלב בדרך להחלת ריבונות בשטחי יהודה ושומרון. תוצאה אפשרית זו עמדה גם לנגד מתנגדי החוק: בן-דרור ימיני כתב שאף על פי שיש בתוך הקו הירוק ובעולם (כולל בקפריסין הנמצאת חלקית תחת כיבוש טורקי) חוקים דומים, ההתנגדות שלו לחוק היא מכיוון שהוא מקדם את סיפוח כל שטחי יהודה ושומרון ויצירת מדינה דו-לאומית שתמיט אסון על ישראל.
דן מרידור טען שהכנסת מייצגת את הישראלים וחוקיה מיועדים להם, ואין לה סמכות לחוקק חוקים הנוגעים לפלסטינים שאינם בעלי זכות בחירה לכנסת. ברוח דומה התבטא נשיא המדינה, ראובן ריבלין: "כל מה שקשור לדילמה ולקונפליקט שלנו כמדינה יהודית ודמוקרטית, לא נוכל להחיל על שטח חוק שמשנה כללים מבלי שנחליט קודם שהשטח הזה הוא בריבונותנו. אנו חייבים להחליט קודם כל מה עמדתנו לגבי שאלת הריבונות, ולהשתמש לשם כך בכלים העומדים לרשותנו ואחר כך לחוקק חוקים".
ביקורת בינלאומית

חוק ההסדרה ספג גינויים ברחבי העולם בין השאר בשל העובדה שמדובר בחוק שמחוקקת מדינה עבור שטח הנמצא בשליטתה אך אינו בריבונותה. עם מותחי הביקורת נמנו שליח האו"ם למזרח התיכון, ניקולאי מלאדנוב, שר החוץ הצרפתי ז'אן-מארק איירו, נשיא צרפת פרנסואה הולנד, ראש ממשלת בריטניה תרזה מיי, שרת החוץ של האיחוד האירופי פדריקה מוגריני ומשרדי החוץ של גרמניה ושל טורקיה.
מימוש החוק

בחודש אפריל 2017 ביטל המנהל האזרחי, בהתאם לחוק ההסדרה, צווי הפסקת בנייה שניתנו לארבעה מבנים בהתנחלות פסגות.
המשך מימוש החוק הוקפא עקב עתירות לבג"ץ נגדו (ראו להלן).
ביטול החוק

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק
 תאריך החלטה:  9 ביוני 2020
 החלטה
 החוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון בטל
 חברי המותב
 חברי המותב:  אסתר חיות, חנן מלצר, ניל הנדל, עוזי פוגלמן, יצחק עמית, דפנה ברק-ארז, מני מזוז, ענת ברון, נעם סולברג
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  דעת הרוב (8 שופטים): החוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון בטל
 דעות נוספות:  דעת השופט סולברג: אין לבטל את החוק, די במחיקה חלקית בהגדרתם של שני מונחים בסעיף 2 לחוק – 'התיישבות' ו'מדינה'.
 
עשרות יישובים פלסטיניים ביהודה ושומרון, שאליהם הצטרפו עמותות שמאל ישראליות אחדות, עתרו לבג"ץ נגד החוק. בדיון בעתירות, שהתקיים בפני הרכב מורחב של תשעה שופטים, התייצב היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, לצד העותרים ונגד הממשלה.
ב-17 באוגוסט 2017 הוציא בג"ץ, לבקשת מנדלבליט, צו ביניים המקפיא לחודשיים את יישום החוק.
עקב סירובו של היועץ המשפטי לממשלה להגן על החוק, את הממשלה ייצג עורך דין פרטי, הראל ארנון. בתגובתה המקדמית לעתירות ציינה ממשלת ישראל שהחוק "נועד להתמודד עם מציאות מורכבת וייחודית, המובילה לא אחת לתוצאות קשות של הריסה ללא תועלת בצדן לאיש, ואשר גוזרות על אלפי משפחות חיים תחת עננת אי-ודאות". גם היועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, ביקש להימנע מפסילת החוק.
ב-9 ביוני 2020 ביטל בג"ץ את החוק, ברוב של 8 שופטים נגד אחד, בנימוק שהוא פוגע בזכויות חוקתיות לקניין, לשוויון ולכבוד של התושבים הפלסטינים, בלי שיעמוד בתנאיה של פסקת ההגבלה, ולכן אינו חוקתי. הנשיאה אסתר חיות ציינה בפסק דינה:
חוק ההסדרה מבקש להכשיר בדיעבד מעשים בלתי חוקיים שבוצעו על ידי אוכלוסייה מסוימת באזור תוך פגיעה בזכויותיה של אוכלוסייה אחרת, וזאת בשטח הנתון בתפיסה לוחמתית. אין מדובר בהסדר שהוא "עיוור" לקבוצת הניזוקים שיפגעו מיישומו אלא בהסדר הפוגע ביודעין ובאופן בלתי שוויוני בזכות הקניין של תושבי האזור הפלסטינים בלבד והוא מעניק בכורה לאינטרסים הקנייניים של המתיישבים הישראלים, ללא כל בחינה פרטנית ומבלי ליתן משקל מספק למעמדם המיוחד של תושבי האזור הפלסטינים כ"תושבים מוגנים".
השופט נעם סולברג, שהיה בדעת מיעוט מול יתר שמונת שופטי ההרכב, הסכים שחוק ההסדרה פוגע בזכות הקניין ובזכות לשוויון, ואף אינו עושה זאת במידתיות נאותה אך ציין:
בהתאם לגישה זו קבע כי אין לבטל את החוק, אלא די במחיקה חלקית בהגדרתם של שני מונחים בסעיף 2 לחוק – 'התיישבות' ו'המדינה'. מהגדרת "התיישבות" הציע למחוק את המילים "מיתקנים, שטחים חקלאיים ואמצעי ייצור", כך שההסדרה שבחוק תגן רק על בתי מגורים ומבני ציבור והתשתית החיונית להם. בהגדרת "המדינה" הציע להשאיר את ממשלת ישראל, משרד ממשרדי הממשלה ורשויות האזור, ולמחוק ממנה "רשות מקומית או מועצה אזורית בישראל או באזור ומוסד מיישב".
פסק הדין ניתן כשנה וחצי לאחר הדיון האחרון בעתירה. לטענת עו"ד שמחה רוטמן, עיתוי מתן פסק הדין הושפע מהשינוי בהרכב הפוליטי של הקואליציה. ח"כ גדעון סער הביע תמיהה על פרסום פסק הדין "שבועות ספורים לפני החלת הריבונות".
מוריס ראוול

| --- | --- |

 לידה:  7 במרץ 1875 לוח שנה לא ידוע, גרגוריאני משוער סיבור, צרפת 
 פטירה:  28 בדצמבר 1937 פריז, צרפת 
 שם לידה:  Joseph Maurice Ravel 
 מקום קבורה:  Levallois-Perret Cemetery 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1888 
 זרם:  מוזיקה אימפרסיוניסטית 
 סוגה:  אופרה, מוזיקה קלאסית, מוזיקה אימפרסיוניסטית 
 שפה מועדפת:  צרפתית, בסקית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של גראמי (1991)  פרס רומא  אביר בלגיון הכבוד  Honorary Member of the International Society for Contemporary Music 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
מוריס ז'וזף ראוול (בצרפתית: Maurice Joseph Ravel‏; 7 במרץ 1875 – 28 בדצמבר 1937) היה מלחין צרפתי, נחשב לאחד משני המלחינים המרכזיים בזרם האימפרסיוניסטי של המוזיקה הצרפתית (ביחד עם קלוד דביסי).
השפעות מוזיקליות

ראוול היה ביסודו מלחין קלאסיציסט, בכך שהשתמש בצורות המוזיקליות הקלאסיות (דוגמת הקונצ'רטו) כדי להציג את חידושיו ההרמוניים. ראוול ידוע במיוחד במוזיקה האימפרסיוניסטית שחיבר, שבה שילב מרכיבים של ג'אז אמריקני, שירי עם בסקיים ומוזיקה ממזרח אסיה. עם זאת, ראוול המשיך גם את המסורת הפסנתרנית הווירטואוזית של ליסט אל תוך המאה ה-20.
יש אומרים כי ראוול הושפע רבות מן המלחין קלוד דביסי, בעוד ראוול בחר לציין דווקא את השפעתם של מוצארט וקופרן מהתקופה הקלאסית ומתקופת הבארוק, על יצירתו, השפעה שבא לידי ביטוי, בין היתר, בבחירת הנושא ליצירה "קברו של קופרן".
בזמנו עלו טענות כאילו גם ראוול וגם דביסי פיתחו את סגנונם התזמורתי בהשראת המלחין המבריק והשכוח ארנסט פנלי, אך הללו הכחישו את הדבר בתוקף.
יצירות מפורסמות

משחקי מים (פסנתר, Jeux D'eau) (1901)
גספאר של הלילה (שלוש פואמות לפסנתר על פי אלואיזיוס ברטראן, 1908) (Gaspard de la Nuit)
דפניס וכלואה (בלט, 1909) (Daphnis et Chloé), ראוול עיבד מהבלט שתי סוויטות לתזמורת
אמא אווזה, ראוול (פסנתר בארבע ידיים, 1908–1910, בלט 1911) (Ma Mère l'Oye)
קברו של קופרן (פסנתר, 1914–1917, תזמורת 1919) (Le Tombeau de Couperin)
לה וולס ("פואמה כוראוגרפית" לתזמורת, 1919–1920) (La Valse)
ציגאן (כינור ופסנתר, 1924) (Tzigane)-ראוול עיבד זאת לתזמורת וכינור
בולרו (בלט, 1928) (Boléro)
קונצ'רטו לפסנתר ליד שמאל ברה מז'ור (1929–1930)
קונצ'רטו לפסנתר בסול מז'ור (1929–1931)
רפסודיה ספרדית (1907-Rapsodie espagnol)
אלבוראדה דל גראציוסו לפסנתר (1904, עובד לתזמורת ב-1918)
פתיחה ואלגרו, לנבל, כלי נשיפה וכלי מיתר (1906). חובר קודם כשביעייה לנבל, קלרינט, חליל ורביעיית מיתרים ואחר כך עובד על ידי ראוול לתזמורת גדולה
מוזיקה קאמרית: רביעיית מיתרים, טריו לפסנתר כינור וצ'לו, סונטה לכינור וצ'לו, סונטה לכינור
הילד והקסמים, אופרה במערכה אחת לפי טקסט של קולט.
פאוואן לנסיכה שמתה, לפסנתר (1899) (Pavane Pour Une Infante Défunte)
מאירקה מיין זון, השיר במקור בשפת יידיש, ומנגינתו ומילותיו חוברו על ידי רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
לקריאה נוספת

Deborah Mawer, The Cambridge Companion to Ravel, Cambridge University Press, 2000.
Roger Nichols, Ravel, Yale University Press, 2011.
Stephen Zank, Maurice Ravel: A Guide to Research, Routledge, 2005.
הערות שוליים

↑  מת ראוול, דבר, 29 בדצמבר 1937
↑   אמיר מנדל, מוריס ראוול: אשף של צבע ותזמור, באתר הארץ, 23 במאי 2023
↑  למה יידיש – הבלוג של אלי בן אהרון: שירים ביידיש
↑  מאירק'ה מיין זון: הניגון שכולם מדברים עליו • מרגש, באתר חב"ד אינפו, ‏2019-09-03
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266970705171  PLWABN: 9810699619705606  BIBSYS: 90196910  BNC: 000063723  BNE: XX908802  BnF: cb138988406 (data)  CANTIC: a10435517  CiNii: DA04516650  GND: 118598651  ICCU: LO1V045810  ISNI: 0000 0001 2118 1144  LCCN: n79108396  LNB: 000036784  Léonore: 314245  MusicBrainz: 6fdd3b3e-1ea6-4da9-8d6f-8f8de01c133a  NDL: 00621349  NKC: jn19990006862  NLA: 35443322  NLG: 71398  NLK: KAC199622558  NSK: 000008455  NTA: 069360715  RERO: 02-A000136055  SELIBR: 86250  SNAC: w6542ms8  SUDOC: 029503655  Trove: 954665  VcBA: 495/245852  VIAF: 2657495   WorldCat (עם VIAF): 2657495
חוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת)

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  6 בדצמבר 1956
 תאריך חקיקה עברי:  ב' בטבת תשי"ז
 גוף מחוקק:  הכנסת השלישית
 תומכים:  39
 מתנגדים:  10
 נמנעים:  7
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 211, עמ' 16
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד הפנים
 מספר תיקונים:  1
 נוסח מלא:  חוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת), תשי"ז-1956
 
חוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת), תשי"ז-1956 (המכונה בקיצור "חוק ההסמכה") הוא חוק שחוקקה הכנסת השלישית. הנושא שהחוק מסדיר - מכירת בשר חזיר בתחומן של רשויות מקומיות בישראל - עורר סערות רבות לאורך השנים.
החוק נחקק בתגובה לפסק דין של בית המשפט העליון, שקבע כי עירייה אינה יכולה להתנות מתן רישיונות בשיקולי דת אם לא הוסמכה לכך בחוק של הכנסת, והוא היווה פשרה עם המפלגות הדתיות, שדרשו להטיל איסור גורף על מכירת בשר חזיר. בשנים הראשונות לאחר חקיקת החוק התקינו עשרות רשויות מקומיות חוקי עזר שאסרו או הגבילו מכירת בשר חזיר בתחומן. לאורך השנים ירדה הסוגיה מסדר היום הציבורי, אך היא שבה ועלתה בשנות ה-90, כתוצאה משינויים חברתיים, דמוגרפיים, פוליטיים ומשפטיים. בשנת 2004 נדרש שוב בית המשפט העליון לסוגיה, בעקבות סדרה של עתירות נגד חוקי עזר שהתקינו רשויות מקומיות שונות מכוח חוק ההסמכה. בפסק דינו התווה בית המשפט את השיקולים שעל רשות מקומית לשקול בבואה להתקין את חוקי העזר, מבלי להכריע לגופם של המקרים שהובאו בפניו.
הרקע לחקיקת החוק

ב-9 בדצמבר 1954 פסק בית המשפט העליון כי החלטתה של עיריית נתניה, להתנות מתן רישיון עסק לאטליז בהתחייבותו שלא למכור בשר חזיר, ניתנה שלא בסמכות. העירייה טענה בפני בית המשפט כי הדרישה נבעה מ"שיקולים של שמירת בריאות הציבור, ביטחונו והסדר הציבורי באזור נתניה", שיקולים שמותר לה לשקול לפי פקודת העיריות, ואולם בית המשפט קבע כי לא השתכנע כי אלה היו השיקולים, וכי הסיבה האמיתית נעוצה בטעמים דתיים. נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, קבע בפסק דינו כי במדינה דמוקרטית ניתן להגביל את חופש הפרט, אך לשם כך יש צורך בהסמכה מפורשת של בית המחוקקים. משכך, קבע אולשן כי מאחר שהכנסת לא הסמיכה את העירייה לפגוע בחירויות הפרט מטעמי דת, אין היא רשאית להתנות את מתן רישיון העסק מטעמים אלה. בהמשך פסל בית המשפט חוק עזר של עיריית תל אביב-יפו, מנימוקים דומים.
פסקי הדין עוררו תרעומת בקרב הציבור הדתי. מספר חברי כנסת, בראשותו של שלמה לורנץ מאגודת ישראל, יזמו הצעת חוק שנועדה לאסור כליל מכירת בשר חזיר בישראל. ההצעה הועברה לוועדת הפנים, אך זו החליטה להסתפק בהודעתו של שר התעשייה והמסחר פרץ ברנשטיין לפיה הממשלה תתמודד עם הבעיה באמצעות השירותים הווטרינריים.
לאחר הבחירות לכנסת השלישית, שנערכו ב-26 ביולי 1955, דרשו נציגי הסיעות חזית דתית לאומית וחזית דתית תורתית, כחלק מהמשא ומתן הקואליציוני, לחוקק חוק שיאסור על מכירת בשר חזיר בישראל. בתוך כך, במערכת בחירות זו נחלשו הציונים הכלליים ומפא"י, והאחרונה מצאה שותפות חדשות לקואליציה - סיעות אחדות העבודה ומפ"ם. סיעות אלה, שהיו מזוהות עם התנועה הקיבוצית, התנגדו לקבוע איסור גורף, והפשרה, שגובשה לבסוף בקווי היסוד של הממשלה, קבעה שתוטל הגבלה על מכירת בשר חזיר. בסופו של דבר, הניחה הממשלה על שולחן הכנסת ביולי 1956 הצעת חוק שעניינה הסמכת הרשויות המקומיות להסדיר את העניין בחוקי העזר שלהן.
הדיונים בכנסת

להצעת החוק קמו מתנגדים רבים מימין ומשמאל. כפי שהיטיב לתאר בדיון במליאת הכנסת שר הדואר יוסף בורג: "פשרה מצטיינת בכך שאף אחד מן הצדדים אינו יכול להתלהב, לא התלהבות גמורה ואפילו לא שברי התלהבות". ההצעה לא הוצגה, כפי שניתן היה לצפות, בידי שר הפנים, אלא בידי סגן שר הדתות, זרח ורהפטיג, משום שבאותה עת כיהן בתפקיד שר הפנים ישראל בר-יהודה מאחדות העבודה, שהתנגד להצעת החוק. ההצעה גם נדונה בוועדת החוקה, חוק ומשפט, שבראשה עמד משה אונא מהחזית הדתית הלאומית, ולא בוועדת הפנים, שבראשה עמד יעקב ריפתין ממפ"ם.
חברי הכנסת ממפ"ם ומאחדות העבודה, ובהם שר הפנים ישראל בר-יהודה, שעתיד היה להיות הממונה על יישום החוק, טענו שהחוק מהווה הפרה של ההסכם הקואליציוני, משום שאינו עוסק ב"הגבלה" אלא ב"איסור", וכי מדובר בכפייה דתית. אסתר וילנסקה ממק"י טענה שהחוק מהווה התערבות בחיי הפרט, והסדרים מעין אלה אין לעגן בחוק אלא להשאירם לציבור הרחב. וילנסקה גם העלתה חשש שבמועצות הערים השונות "רוב קואליציוני חולף יטיל מרות על הרוב המכריע שאיננו דתי".
חברי הכנסת מהימין וכמה מחברי הכנסת מהמרכז לא ראו באיסור מכירת בשר חזיר משום כפייה דתית, אלא ראו הצדקה לכך במישור הלאומי. חברת הכנסת אסתר רזיאל-נאור מחרות ציינה כי מדובר ב"בעיה שיש לה שורשים לא רק במסורת ובדת היהודית, אלא גם בהכרה הלאומית". חברת הכנסת שושנה פרסיץ מהציונים הכלליים הזכירה כי "חיה טמאה זו התחילה לשמש סמל להשפלתנו, סמל חורבן קיומנו העצמאי וריבונותנו במדינתנו", וחבר הכנסת מנחם בגין טען כי הנושא הוא "נפש האומה החיה". בגין אף תקף את המפלגות הדתיות על שבהסכמתן לפשרה הן נותנות יד למכירת בשר חזיר.
חבר הכנסת ישראל רוקח מהציונים הכלליים (שנחלקו בעמדתם באשר לחוק) טען כי הממשלה מתנערת מאחריותה בכך שהיא מעבירה את הסמכות לרשויות המקומיות, ואילו חבר הכנסת מסעד קסיס מהרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל הביע חשש שהעברת הנטל לרשויות המקומיות עלולה ליצור סכסוכים בין העדות השונות במגזר הערבי.
נאומיהם של התומכים בחוק, אנשי מפא"י והמפלגות הדתיות, אופיינו באפולוגטיקה רבה, והדוברים הרבו להזכיר כי מדובר בפשרה.
יוצא דופן בנאומו היה חבר הכנסת ישראל גורי, צמחוני ממפלגת מפא"י, שיצא נגד מכירה ואכילה של בשר באשר הוא, ואת נאומו, בו השווה בין הריגת בעלי חיים לשם מאכל לבין רצח, סיים במילים הנרגשות "מכאן, מן המקום הזה, מהרי ירושלים, הרימו שוב קולכם: 'לא תרצח!'"
בסופו של דבר אושר החוק בקולותיהם של חברי הכנסת ממפא"י, מהמפלגות הדתיות, מהמפלגה הפרוגרסיבית וחלק מחברי הציונים הכלליים. חברי הכנסת מסיעות השמאל התנגדו, וחברי הכנסת מהימין נמנעו.
הדילמות שעוררה הצעת החוק באות לידי ביטוי בטור "חופש הדעות והטלפים" שכתב נתן אלתרמן במסגרת "הטור השביעי" (20 ביולי 1956):
דומה כי בְּלִבָּהּ של כל אֻמָּה – ושבעתַיִם באֻמה הזאת ובזה הנוף שהוא עַרְשָׂה –

יש זכרוני סלידות מְסֻיָּמוֹת שנחרתו בחרב ובשוט וְהָטְבְּעוּ כיצר אשר לא מדעת.

לכן חשים גם אלה אשר לא יבדילו בין מפריס פרסה ושאינו מפריס פרסה

כי בעשות אֻמה עברית בישראל את החזיר לעקרון, בל-יעבר, עובר בתולדותיה רעד.
כי נִמוקם של אדוקי הדת והחברה החִלונית ונִמוקה

כאלו משלימים הפעם זה את זה... קצת משֻנה, אבל קשה על כך לפסֹח.

מצד אחד הדת, מצד שני – קצת גיאוגרפיה עתיקה וקצת היסטוריה ארֻכָּה...

ומצבו של החזיר באמצע קצת לא נוח.
הוראות החוק

החוק מסמיך את הרשויות המקומיות להתקין חוקי עזר שיגבילו או יאסרו מכירת בשר חזיר ומוצריו, בכל תחום שיפוטן או בחלק ממנו. בתחילה הסמיך החוק את הרשויות המקומיות גם לקבוע הוראות בדבר איסור או הגבלה על גידול חזיר, אך זו בוטלה ב-1962, עם חקיקתו של חוק איסור גידול חזיר, שאוסר על גידול חזירים בכל המדינה, למעט ביישובים מסוימים המפורטים בו. הרשויות המקומיות הוסמכו גם לבדוק, לעקל ולהחרים חזירים, בשר חזיר ומוצריהם.
אף שהחוק מקנה סמכות להחיל את חוק העזר רק בחלק מתחום השיפוט של הרשות המקומית, רק שלוש רשויות מקומיות בחרו בדרך זו: חיפה, עכו וכרמיאל.
החוק כלל גם סעיף תשריר, שנתן תוקף לחוקי העזר שהותקנו בטרם נחקק חוק ההסמכה, אך בצד זאת קבע גם כי לא ניתן יהיה להעמיד אדם לדין בשל עבירה שעבר לפני כניסת חוק ההסמכה לתוקף.
התפתחויות לאחר חקיקת החוק > השנים הראשונות

בחמש השנים הראשונות שלאחר חקיקת חוק ההסמכה, בשנים 1957–1962, התקינו 42 רשויות מקומיות חוקי עזר שעניינם איסורים והגבלות על מכירת בשר חזיר. בטרם חקיקת החוק עשו זאת רק 15 רשויות מקומיות, ומ-1963 ואילך עשו זאת עוד 5 רשויות מקומיות.
מספר רשויות מקומיות (הרצליה, חדרה, ירושלים, רמת גן ותל אביב-יפו), שהתקינו את חוקי העזר שלהן עוד בטרם נחקק חוק ההסמכה, העדיפו להתקינם מחדש לאחר חקיקת החוק. בעיריית תל אביב-יפו נבע הדבר ממחלוקת פרשנית בשאלה האם סעיף התשריר גובר על פסיקת בית המשפט העליון שפסלה באופן ספציפי את חוק העזר שלה בבג"ץ פרידי. שר הפנים, ישראל בר-יהודה, סירב בתחילה לאשר את חוק העזר החדש של תל אביב. לבר-יהודה היו הערות שונות לחוק העזר, ובין היתר דרש לצמצם את ההגדרה "חזיר" כך שתכלול רק חזירי בית, לאפשר שימוש בחזירים לצרכים רפואיים, ולאסור על פקחים לבצע חיפוש בבתים פרטיים בלא צו בית משפט. ראש עיריית תל אביב, חיים לבנון, סירב לקבל את מרבית דרישות השר, ובתגובה הודיע בר-יהודה, כי לא יחתום על חוק העזר. בסופו של דבר, רק בהתערבותו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הושג נוסח פשרה.
מגמת החקיקה הערה באותה תקופה, לוותה באכיפה רבה של חוקי העזר. עיריית תל אביב-יפו הקימה יחידה של עשרה פקחים, שהוכשרה בידי הווטרינר העירוני, ותפקידה היה לאכוף את חוק העזר. ב-1 ביולי 1957 החלה לפעול יחידת הפקחים, וכעבור חודש כבר לא הוצג עוד בגלוי בשר חזיר באטליזים ובחנויות. פעילות הפקחים בעיר לא התקבלה בברכה, והם הותקפו לא אחת בידי בעלי החנויות.
בשנים הראשונות לאחר חקיקת חוק ההסמכה וחוקי העזר שהותקנו מכוחו, העסיקו חוקים אלה גם את בתי המשפט. בשנת 1957, תושב נוצרי בשם מישל מנשי, בעל אטליז בשכונת נווה שלום בתל אביב, עתר לבג"ץ נגד החרמת בשר חזיר מהאטליז שלו בידי פקחי העירייה. מנשי טען כי חוק העזר נגוע באפליה ובאי סבירות, וכי היה על העירייה להותיר חריגים לאוכלוסייה הנוצרית. הנשיא אולשן דחה את טענותיו בנימוק שחוק ההסמכה מאפשר קביעת חריגים טריטוריאליים ולא חריגים פרסונליים, ומאחר שחנותו של מנשי נמצאה בשכונה יהודית, אין הוא יכול לדרוש זאת.
במקרה אחר, פסק בית המשפט כי ניתן להשתמש בסמכות להחרמת בשר החזיר, רק אם הוא נועד למכירה בתחום הרשות המקומית, שכן אם אדם החזיק בשר חזיר במטרה למכור אותו בעיר שבה הדבר מותר, או לצרכיו האישיים, אין בכך עבירה על חוק העזר. עוד נקבע בפסק הדין כי ההחרמה יכולה להיות רק באמצעות צו של בית המשפט, ולא על סמך החלטה של פקחי העירייה. בפרשת רפפורט נדון מקרה בו משאית, שהובילה בשר חזיר ומוצרים נוספים ועשתה את דרכה מבית דגן לחיפה, עצרה בתל אביב כדי לפרוק סחורה שלא כללה בשר חזיר ובהזדמנות זו החרימו פקחי העירייה את בשר החזיר שמצאו במשאית. בית המשפט קבע כי מאחר שהעירייה לא הוכיחה כי הבשר נועד להימכר בתחומה, יש להחזיר את הבשר לבעליו.