stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שטן

| --- | --- |

 כינוי:  נסיך האופל, מלאך המוות 
 תרבות:  דתות אברהמיות, כת השטן
 אלים מקבילים:  Shaitan, Red Dragon of the Apocalypse, Prince of Darkness, Ha-Satan, הילל בן שחר, עפרית, וולנד, Marid, ע'ול, Ezekiel's cherub in Eden, בליעל, נחש הקדמוני, אבליס, Devil in Christianity, שטן, לוציפר, אהרימן, Um as-Sibyan 
 
"השטן בפני אלוהים", מאת קוראדו ג'אקווינטו, שנת 1750 בערך. מתוך מוזיאון הוותיקן.
המלאך מיכאל במאבק עם השטן, מאת יוהנס רוטנהאמר, 1610.
השטן מענה את איוב ובני משפחתו. איורים של ספר איוב מאת ויליאם בלייק, 1826
השטן מענה את איוב עם שחין. איורים של ספר איוב מאת ויליאם בלייק, 1826
פיתויו של ישו מאת הארי שפר, 1854.
"מיכאל הקדוש מנצח את השטן", 1468 בקירוב.
שטן בעל שלושה ראשים, מתוך "כיתאב אל-בולחן", סוף המאה ה-14.
ציור זכוכית מהמאה ה-16 בכנסיית נוטרדאם בנורמאנדי
השטן מתוך דפיו של 'קודקס גיגס', ספר מפורסם מהמאה ה-13, בו כתובים רוב הכתבים החשובים באותה התקופה. סביב הציור המבעית והספר פותחה אגדה, על פיה הספר נכתב לאחר שנזיר נידון למוות וביקש מחילה, בתנאי שיכתוב ספר שיכיל את כל הידע האנושי תוך יום אחד, משימה שביצע בעזרת השטן. על פי האגדה, הציור מתאר את מראהו האמיתי של השטן.
השָׂטָן הוא דמות מיתולוגית של רשע ומקטרג, המופיע בדתות שונות ומוזכר בתנ"ך, בברית החדשה ובקוראן. השטן מתואר בדרך כלל בדמות מלאך, שד, או אל.
השטן בדתות השונות

הבלשן והעיתונאי רוביק רוזנטל טוען שמחקר שפות שמיות שונות מראה שהמילה "שטן" הייתה במקורה שם פרטי.
השטן בדתות השונות > בזורואסטריות

בדת הזורואסטרית השטן מכונה אַהְרִימַן, ומייצג את הרוע. אהרימן הוא מקור הרוע בעולם ויריבו של האל הראשי אהורא מזדא. בתפקידו הוא מנהיג השדים, הקרויים בדת הזורואסטרית "דיווים". התפיסה הזורואסטרית את אהרימן לא נשארה זהה לאורך ההיסטוריה, כאשר בטקסטים המוקדמים הוא מופיע כ'רוח הרעה', ניגודה של 'הרוח הקדושה', ובמאוחרים כיריבו של האל הטוב, אהורא-מזדא.)
השטן בדתות השונות > בגנוסטיקה

באמונה הגנוסטית, דמות השטן מזוהה עם הדמיורגוס (קרוי גם 'ילדבאות', שם שנקשר במחקר לשמות אלוהי ישראל) אשר ברא את העולם החומרי, כמעין ניסיון לענות על שאלת קיום הרוע בעולם: כיוון שהעולם החומרי הגשמי מלא רשעות, אזי בהכרח בוראו חייב להיות מרושע אף הוא. בחלק מהזרמים הגנוסטיים הוא מזוהה עם האל היהודי מהתנ"ך אשר ברא את העולם בספר בראשית.
משום שהוא חושב שהוא האחד והיחיד ואין עוד מלבדו הוא קרוי גם סמאל – האל הסומא שאינו רואה את סופיה (חוכמה) ואת האינסוף שבראו אותו (כתבי הדת הגנוסטית מצויים בספריית נאג' חמאדי), ומאוחר יותר גם נקרא שטנאל. הסיומת "אל" מעידה על כוחו העליון של השטן.
השטן בדתות השונות > בנצרות

בנצרות נקרא השטן "לוציפר". בניגוד ליהדות בה הוא מופיע בדרך כלל כמלאך שסר למרותו של אלוהים, בברית החדשה מופיע השטן כרשע ושד המורד באל ובאנושות, המנהל נגדו מלחמה על נפשות בני האדם ועל שליטה בעולם, וכתוצאה מכך היווה את מקור הרוע בעולם. בוותיקן היה נהוג תפקיד בשם "פרקליט השטן", ותפקידו היה לטעון נגד קאנוניזציה, על ידי הצגת חסרונותיו ושגיאותיו של המועמד לקדושה.
בימי הביניים הכרזות רשמיות של הכנסייה הגדירו את עצם האמונה בקיומן של בני אדם עובדי שטן ובעלי כוחות, דוגמת מכשפות, בתור מינות וכפירה, אולם בראשית העת החדשה התהפכה המגמה במובן זה, שהחל מסוף המאה ה-15 טענו מנהיגי הנצרות שמי שמסרב להכיר בקיומן של המכשפות כמשרתות השטן – הוא האשם במינות.
השטן בדתות השונות > באסלאם

שמו של השטן באסלאם הוא איבליס (בערבית: إبليس, אִבְּלִיס). איבליס מוזכר בקוראן בשמו 11 פעמים, ועוד כמה עשרות פעמים בכינוי "השטן" (בערבית: الشيطان (אל-שׁיטאן)) ובכינוי "הלוחש" (בערבית: الوسواس (אלוסואס) – ניתן לתרגם גם כמסית או כמדיח). המילה הערבית לציון שטן מתייחסת במובנה הרחב לכל הרוחות הרעות שמשתפות פעולה עם איבליס, ראש השטנים, אך פעמים רבות מתארת את איבליס עצמו.
השטן בדתות השונות > באסלאם > אטימולוגיה

לדעת מרבית החוקרים הלא-מוסלמים, מקור המילה במילה היוונית διαβολος, יריבו של האדם בכתבים הנוצריים. במקורות הערביים מוסברת המילה כנגזרת מהפועל إبلس – "אמר נואש" (מרחמי האל), ולכן "איבליס" הוא זה שאין לו דבר לצפות מרחמי האל. הסבר אחר הוא ש"איבליס" הוא זה הגורם לייאוש. אפשר לפרש גם משורש "בלש" במשמעות של חיפוש בארמית, ו"איבליס" הוא מי שמחפש את בן האדם במעשיו הלא-טובים או בעת צרה.
השטן בדתות השונות > באסלאם > בקוראן

הקוראן מתאר את איבליס כאחד מבני השדים (בערבית: الجنّ (אל-ג'ן), ראה סורה 18, אלכהף / 50), אשר נברא מאש (סורה 38, צ. / 76). במקומות אחרים הוא מתואר כאחד מן המלאכים.
בכמה פסוקים (למשל: סורה 7, אלאעראף / 12–18; סורה 15, אלחג'ר, פסוקים 32–44) מתואר דו-שיח בין אלוהים לאיבליס. כאשר ציווה אלוהים על המלאכים להשתחוות לאדם, סירב איבליס בטענה שאינו יכול להשתחוות לאדם בשר ודם שאלוהים יצר "מטיט נוקשה, מעיסת בוץ שהשחירה" (על פי תרגומו של אורי רובין). אז קילל אותו אלוהים עד יום הדין, ואיבליס ביקש ארכה עד ליום תחיית המתים. אלוהים הסכים, והתיר לאיבליס להסיט מדרך הישר את אלה שלא מאמינים, כך שיגיעו לגיהנום; ואילו את אלה שמאמינים באלוהים לא יוכל איבליס להסיט מדרך הישר.
בסיפור עץ הדעת כפי שהוא מופיע בקוראן, איבליס הסית את אדם וחוה להמרות את פי האלוהים (סורה 2, אלבקרה / 35–36) ולאכול מהפרי האסור (סורה 20, ט.ה. / 120–121). כאשר איבליס מופיע בתפקיד של מפתה ומדיח הוא לא נזכר בשמו אלא מכונה "השטן".
סופו של השטן, עובדיו וצאצאיו הוא להגיע לגיהנום (סורה 38, צ. / 85), וביום הדין הוא ינטוש את אלה שהלכו אחריו (סורה 14, אבראהים / 22).
השטן בדתות השונות > באסלאם > בריאתו של השטן

במסורת המוסלמית יש מחלוקת אם איבליס שייך לגזע המלאכים אם לאו. היו שאמרו שהוא שייך למין של מלאכים שנקראו שדים ונבראו מאש, בעוד שאר המלאכים נבראו מאור. נאמר שהוא היה אחד משומרי גן העדן. נאמר כי לפני שאיבליס המרה את פי האלוהים, הוא היה מלאך בשם עזאזיל ששכן בארץ והיה בעל ידע רב, מה שגרם לו להפוך לשחצן. כאשר איבליס סירב להשתחוות לאדם, אלוהים קילל אותו וראה בו אחד מהכופרים.
השטן בדתות השונות > בכת השטן

כת השטן או שטניזם הם מושגים המתייחסים בדרך כלל לקבוצות או יחידים הסוגדים לדמות השטן או לדומיו, באופן ממשי או דימויי, וכן קבוצות בעלות אמונות אידאולוגיות ופילוסופיות המבוססות על השטן. מספר קבוצות, המכונות באופן קולקטיבי "שטניזם אתאיסטי", אינן מאמינות בדמות השטן כבעלת קיום ממשי, אלא מאמינות בסל ערכים אותם הם מזהים כאנטי-נוצריים, או כמזוהים עם דמות האחר, המורד והנרדף.
השטן בדתות השונות > בכת השטן > שטניזם אתאיסטי

שטניזם אתאיסטי הוא כינוי למספר ארגונים ותנועות חברתיות המשתמשות בדמות השטן באופן אלגורי, בעיקר כמייצג ערכים ועקרונות המנוגדים לעקרונות הכנסייה הקתולית. המפורסמת בהן היא תנועת כנסיית השטן שיוסדה בידי אנטון זנדור לה-ווי, המשתמשת בדמות השטן כסמל לעקרונות נהנתנים ולהתנגדות למוסר הנוצרי הסגפני אותו היא תופסת כשמרני ודכאני.
השטן בדתות השונות > בכת השטן > שטניזם תאיסטי

שטניזם תאיסטי הוא שמם של מגוון כתות ותנועות דתיות המאמינות בקיום ממשי של דמות השטן ומכוונות את פולחנם או את הערצתם אליו. לא מדובר בדת מאורגנת אחת, אלא בארגונים רבים חסרי מכנה משותף פרט למרכזיות דמות השטן או דמות "יריב" אחרת המזוהה עם השטן בפולחנם. בקבוצות מסוימות קיים עיסוק בתורת הנסתר, אמונה בכישוף המתופעל באמצעות טקס או פולחן שטני, והעצמת הפרט.
סמלי השטן

מקובלים: צורת הפנטגרם ההפוך, צלב הפוך והמספר 666. סמלים אלו מזוהים כיום בעיקר עם כת השטן, אך נעשה בהם שימוש נרחב גם בתרבות המטאל (שלעיתים אף שטנית גם היא, כמו במקרה של רוב להקות הבלאק מטאל).
מקורו של הסמל הראשון, הפנטגרם (בגלגוליו השונים), אינו קשור לעבודת השטן. עם זאת, בספר "הדוגמה והריטואל של המאגיה העליונה" קובע אליפז לוי כי פנטגרם עם החוד למעלה מסמל את הטוב, ואילו פנטגרם עם החוד למטה מסמל את הרוע. ארבע הפינות האחרות, על פי לוי, מסמלות את ארבעת היסודות: אדמה, אוויר, אש ומים. החוד הוא הרוח, הנשמה. כשהחוד למטה, אם כן, החומר מושל ברוח. על פי לוי, זהו מאפיין של עבודת השטן. הוא ממשיך וקובע כי הפנטגרם עם החוד למטה הוא סמל הבפומט, שעבדו האבירים הטמפלרים כאל. לוי היה הראשון שטען טענה מסוג זה, ולא מצדיק את התאוריה או נותן לה סימוכין.
צלב הפוך משמש כסמל השטן בעיקר בהקשר של אנטי-נצרות. כיוון שהצלב הוא הסמל לנצרות, צלב הפוך מסמל את ההתנגדות לנצרות ואת השטן.
מקורו של המספר 666 כסמל השטן הוא חזון יוחנן בברית החדשה, אשר מציג מספר זה כ"מספרה של החיה" או "מספרה של הבהמה". לפי הפרשנות המקובלת, "החיה" או "הבהמה" היא השטן. מספר זה שימש נושא מרכזי במספר רב של ספרים, סרטים, שירים ומסורות סיפוריות. אלן איטקן, פרופסור קנדי לתולדות הנצרות הקדומה, העלה באחרונה טענה כי מספרה של הבהמה צריך להיות דווקא 616, אך הסימוכין לטענה נדחו על ידי חוקרים אחרים.
שמותיו הנוספים של השטן ודמויות דומות אליו

יצר הרע ומלאך המוות
אשמדאי (במסורות יהודיות ונוצריות)
בליעל
לוציפר (במיתולוגיה הנוצרית)
צ'רנובוג (במיתולוגיה הסלאבית)
נסיך האופל
הלורד של הגיהנום
סמאל (במיתולוגיה היהודית)
האל המקרין (בפומט)
טיפון (במיתולוגיה היוונית)
דיאבלו (diabolus לטינית, מיוונית diabolos = להשליך לצד השני, מכאן באנגלית Devil)
מפיסטו
בעל זבוב, בהשפעת האל הכנעני בעל זבוב
ריו
אהרימן (בדת הזורואסטית)
וולנד
ראו גם

גיהנום
כנסיית השטן
כת השטן
חיות השטן
פולחן השטן ברוק הכבד
אדמת הפסיעה של השטן
עקבות השטן
ספר איוב
סונאטת סלסולי השטן בסול מינור
אבליס
לקריאה נוספת

גרג ג'נר, שאל היסטוריון - תשובות מרתקות לשאלות מפתיעות, כתר ספרים, 2022, הפרק "למה השטן נראה כמו תיש?", עמ' 142–147
אוריאל זוהר, התיאטרון השטני והאלוהי, מאזנים, ס"ח (4), עמודים 34–37, 1994, באתר JSTOR
מיינד האנטר

| --- | --- |

כותרת הפתיחה
 מבוסס על:  הספר "Mindhunter: Inside the FBI's Elite Serial Crime Unit" מאת ג'ון דאגלס ומארק אולשייקר
 סוגה:  דרמת פשע מותחן פסיכולוגי
 יוצרים:  ג'ו פנהול 
 בימוי:  דייוויד פינצ'ר 
 שחקנים:  ג'ונתן גרוף הולט מקאלני האנה גרוס קוטר סמית' אנה טורב סטייסי רוקה מייקל סרבריס ג'ו טאטל לורן גלזייר אלברט ג'ונס סיירה מקליין יוני קריל
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  קוונטיקו 
 מספר עונות:  2 
 מספר פרקים:  19 
 הפקה
 מפיק:  ג'ים דייווידסון מארק יינמייקר
 מפיקים בפועל:  בת' קונו שרליז ת'רון ג'ו פנהול סאן צ'אפין ג'ושוע דונן דייוויד פינצ'ר
 חברת הפקה:  Denver and Delilah Productions
 הפצה:  נטפליקס
 עורכים:  קירק בקסטר טיילר נלסון ביירון סמית'
 אתר צילומים:  פיטסבורג, פנסילבניה מקיספורט, פנסילבניה
 צלמים:  כריסטופר פרובסט אריק מסרשמידט
 מוזיקה:  ג'ייסון היל
 אורך פרק:  34–73 דקות
 שידור
 רשת שידור:  נטפליקס 
 פורמט (תמונה):  (4K (Ultra HD‏
 פורמט (קול):  Dolby Digital 5.1
 תקופת שידור מקורית:  13 באוקטובר 2017 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מיינד האנטר (באנגלית: Mindhunter) היא סדרת טלוויזיה מסוגת דרמת פשע פסיכולוגית אמריקאית שנוצרה על ידי היוצר ג'ו פנהול ומבוססת על הספר "Mindhunter: Inside the FBI's Elite Serial Crime Unit" מאת ג'ון דאגלס ומארק אולשייקר. עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור בפלטפורמות של נטפליקס ב-13 באוקטובר 2017, ועונתה השנייה עלתה לשידור ב-16 באוגוסט 2019.
תקציר העלילה

העונה הראשונה מתרחשת בשנת 1977 - ראשית ימי הפסיכולוגיה הפלילית והפרופילאות הפלילית בלשכה הפדרלית לחקירות - ונסובה סביב סוכני ה-FBI הולדן פורד וביל טנץ', יחד עם הפסיכולוגית ונדי קאר, שמשתייכת ליחידה למדעי ההתנהגות של ה-FBI בחטיבת ההדרכה באקדמיית ה-FBI בקוונטיקו, וירג'יניה. לאורך העונה, השלושה מראיינים רוצחים סדרתיים כלואים במטרה להבין את דרך חשיבתם ודפוסי פעולותיהם, בתקווה ליישם את הידע אותו הם רוכשים לאורך הראיונות ולפתור מקרים לא פתורים.
העונה השנייה מתרחשת בין השנים 1980-1981; והיא נסובה סביב מעשי הרצח באטלנטה בין השנים 1979-1981.
סקירה > סקירת סדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 10 | 10 | 13 באוקטובר 2017 | 13 באוקטובר 2017 |
|  | 2 | 9 | 9 | 16 באוגוסט 2019 | 16 באוגוסט 2019 |
סקירה > עונה 1

|  מספר פרק |  מספר פרק בעונה |  בימוי |  כתיבה |  תאריך שידור מקורי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1 | דייוויד פינצ'ר | ג'ו פנהול | ‏13 באוקטובר 2017 |
| 2 | 2 | דייוויד פינצ'ר | ג'ו פנהול | ‏13 באוקטובר 2017 |
| 3 | 3 | אסיף קאפדיה | סיפור מאת ג'ו פנהול תסריט מאת ג'ו פנהול ורובי ראה ספיגל | ‏13 באוקטובר 2017 |
| 4 | 4 | אסיף קאפדיה | סיפור מאת ג'ו פנהול תסריט מאת ג'ו פנהול ודומיניק אורלנדו | ‏13 באוקטובר 2017 |
| 5 | 5 | טוביאס לינדהולם | ג'ניפר היילי | ‏13 באוקטובר 2017 |
| 6 | 6 | טוביאס לינדהולם | סיפור מאת ג'ו פנהול תסריט מאת ג'ו פנהול וטוביאס לינדהולם | ‏13 באוקטובר 2017 |
| 7 | 7 | אנדרו דאגלס | סיפור מאת ג'ו פנהול תסריט מאת ג'ו פנהול וג'ניפר היילי | ‏13 באוקטובר 2017 |
| 8 | 8 | אנדרו דאגלס | סיפור מאת ארין לוי תסריט מאת ארין לוי וג'ניפר היילי | ‏13 באוקטובר 2017 |
| 9 | 9 | דייוויד פינצ'ר | סיפור מאת קרלי וריי תסריט מאת קרלי וריי וג'ניפר היילי | ‏13 באוקטובר 2017 |
| 10 | 10 | דייוויד פינצ'ר | סיפור מאת ג'ו פנהול תסריט מאת ג'ו פנהול וג'ניפר היילי | ‏13 באוקטובר 2017 |
סקירה > עונה 2

|  מספר פרק |  מספר פרק בעונה |  בימוי |  כתיבה |  תאריך שידור מקורי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 11 | 1 | דייוויד פינצ'ר | סיפור מאת דאג ג'ונג, ג'ושוע דונן וקורטניי מיילס תסריט מאת קורטניי מיילס | ‏16 באוגוסט 2019 |
| 12 | 2 | דייוויד פינצ'ר | סיפור מאת דאג ג'ונג, ג'ושוע דונן וקורטניי מיילס תסריט מאת קורטניי מיילס | ‏16 באוגוסט 2019 |
| 13 | 3 | דייוויד פינצ'ר | סיפור מאת ג'ושוע דונן וקורטניי מיילס תסריט מאת ג'ושוע דונן ופיליפ האוז | ‏16 באוגוסט 2019 |
| 14 | 4 | אנדרו דומיניק | סיפור מאת ג'ושוע דונן וקורטניי מיילס תסריט מאת ג'ושוע דונן, ג'ייסון ג'ונסון וקולין ג'י. לורו | ‏16 באוגוסט 2019 |
| 15 | 5 | אנדרו דומיניק | סיפור מאת פמלה קדרקוויסט תסריט מאת פמלה קדרקוויסט וליז האנה | ‏16 באוגוסט 2019 |
| 16 | 6 | קארל פרנקלין | סיפור מאת ג'ושוע דונן וקורטניי מיילס תסריט מאת קורטניי מיילס | ‏16 באוגוסט 2019 |
| 17 | 7 | קארל פרנקלין | סיפור מאת ג'ושוע דונן וקורטניי מיילס תסריט מאת ליז האנה | ‏16 באוגוסט 2019 |
| 18 | 8 | קארל פרנקלין | סיפור מאת ג'ושוע דונן וקורטניי מיילס תסריט מאת אלכס מטקאלף | ‏16 באוגוסט 2019 |
| 19 | 9 | קארל פרנקלין | סיפור מאת ג'ושוע דונן וקורטניי מיילס תסריט מאת שון גראנט | ‏16 באוגוסט 2019 |
צוות השחקנים > ראשי

ג'ונתן גרוף - הולדן פורד, סוכן מיוחד ביחידה למדעי ההתנהגות של ה-FBI.
הולט מקאלני - ביל טנץ', סוכן מיוחד ביחידה למדעי ההתנהגות של ה-FBI
אנה טורב - ונדי קאר, פרופסורית ארוניסטית לפסיכולוגיה העובדת לקראת קביעות באוניברסיטת בוסטון, שמצטרפת ליחידה למדעי ההתנהגות של ה-FBI ועובדת יחד עם פורד וטנץ'.
האנה גרוס - דבי מיטפורד, בת זוגו של פורד וסטודנטית לתואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת וירג'יניה. (עונה 1)
קוטר סמית' - רוברט שפרד, סגן המנהל באקדמיה של ה-FBI, המפקח על היחידה למדעי ההתנהגות. (עונה 1; משני בעונה 2)
סטייסי רוקה - ננסי טנץ', אשתו של ביל. (משנית בעונה 1; עונה 2)
ג'ו טאטל - גרג סמית', סוכן מיוחד שהוקצה לאחרונה ליחידה למדעי ההתנהגות. (משני בעונה 1; עונה 2)
מייקל סרבריס - טד גאן, ממשיך דרכו של שפרד כמפקח על היחידה למדעי ההתנהגות. (עונה 2)
לורן גלזייר - קיי מאנץ, ברמנית ואהובתה של קאר. (עונה 2)
אלברט ג'ונס - ג'ים בארני, סוכן FBI באטלנטה (עונה 2)
סיירה מקליין - טניה קליפטון, עובדת בית מלון שמסבה את תשומת לבו של הולדן לרציחות באטלנטה. (עונה 2)
יוני קריל - קמיל בל, אם אבלה לאחד מקורבנות הרצח באטלנטה ומארגנת התנועה להפסקת מעשי רצח הילדים. (עונה 2)
צוות השחקנים > משני

קמרון בריטון - אדמונד קמפר, רוצח סדרתי שמרואיין על ידי פורד וטנץ'.
אלכס מורף - מארק אוקאסק, קצין משטרה מאלטונה, פנסילבניה.
ג'וזף קרוס - בנימין ברנרייט, אדם החשוד ברצח באלטונה.
מארק קדיש - רוג'ר ווייד, מנהל בית הספר היסודי על שם פרדריקסבורג.
מייקל פארק - פיטר דין, חוקר במשרד לאחריות מקצועית.
ג'ורג' ר. שפי - ג'ון בוילן, חוקר במשרד לאחריות מקצועית.
דיוק לאפון - גורדון צ'יימברס, בלש מאדוארסוויל.
פיטר מורניק - רוי קרבר, בלש מסקרמנטו.
האפי אנדרסון - ג'רי ברודוס, רוצח סדרתי שמרואיין על ידי פורד וטנץ'.
סוני וליצנטי כדניס ראדר (רוצח ה-BTK)
נאט קורדרי - הבלש ארט ספנסר (עונה 2)
רג'י דייוויס - מיינרד ג'קסון, ראש עיריית אטלנטה (עונה 2)
גארת ויליאמס - רדינג, מפקד משטרת אטלנטה (עונה 2)
דון נורווד - לי בראון, מפכ"ל משטרת אטלנטה (עונה 2)
ברנט סקסטון - גרלנד פריווינקל (עונה 2)
כריסטופר ליבינגסטון - ווין ויליאמס (עונה 2)
צוות השחקנים > אורח

לנה אולין - אנאליז סטילמן, מאהבתה לשעבר של קאר וראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בוסטון (עונה 1).
סם סטרייק - מונטי ריזל, רוצח סדרתי שמרואיין על ידי פורד וטנץ'.
ג'ק ארדי - ריצ'רד ספק, רוצח המונים שמרואיין על ידי פורד וטנץ'.
אוליבר קופר - דייוויד ברקוביץ
רוברט ארמאיו - אלמר ויין הנלי ג'וניור
דיימון הרימן - צ'ארלס מנסון
קורי אלן - ויליאם הנרי האנס
פיתוח והפקה

פיתוחה של הסדרה החלה בשנת 2009, כששרליז ת'רון נתנה את ספר הפשע העלילתי "Mindhunter: Inside the FBI's Elite Serial Crime Unit" לדייוויד פינצ'ר. בינואר 2010, פרויקט "מיינד האנטר" הוקם על ידי חברת ההפקות "פוקס 21", שקיבלו את הספר (שנכתב על ידי סוכן ה-FBI בדימוס ג'ון אי. דאגלס והסופר מארק אולשייקר), יחד עם ערוץ הכבלים "HBO". התסריטאי סקוט באק נשכר לכתיבת הפיילוט. פינצ'ר, שהיה ידוע בעיקר כבמאי ומפיק סרטים, הרגיש באותה תקופה שהמדיום הטלוויזיוני "זר לו לחלוטין" עד שעבד על הדרמה הפוליטית "בית הקלפים", שלשמו הפיק וביים כמה פרקים. כאשר פינצ'ר סוף סוף חש בנוח עם המדיום הטלוויזיוני לאחר "בית הקלפים", ת'רון הציעה למחזאי והתסריטאי ג'ו פנהול לכתוב את הפרויקט, במקום באק. בדצמבר 2015 הסדרה עברה לשירות הסטרימינג של נטפליקס, לאחר ש"פוקס 21" נשרה מהפרויקט.
דמותו של הולדן פורד מבוססת על סוכן ה-FBI ג'ון א. דאגלס, מחבר הספר, ודמותו של ביל טנץ' מבוססת על סוכן ה-FBI החלוצי רוברט ק. רסלר. דמותה של ונדי קאר מבוססת על החוקרת הפסיכיאטרית אן וולברט בורג'ס, פרופסורית בולטת במכללת בוסטון, ששיתפה פעולה עם סוכני ה-FBI ביחידה למדעי ההתנהגות, וקיבלה מענקים לביצוע מחקר על רוצחים סדרתיים, אנסים סדרתיים ותוקפים מיניים. עבודתה של בורג'ס מבוססת על טיפול בניצולי טראומה מינית והתעללות, ובחינת תהליך המחשבה של עבריינים אלימים. דמויותיהם של הרוצחים הסדרתיים בסדרה עוצבו על פי פושעים שהורשעו בפועל ודיאלוגים בתאי הכלא שלהם שנלקחו מראיונות אמיתיים. אף על פי שמעולם לא נאמר במפורש, משתמע כי הרוצח שנצפה מבצע עבודות שירות במספר קטעים קצרים לאורך הסדרה הוא דניס ראדר, רוצח ה-BTK.
בפברואר 2016, הודיעה נטפליקס כי הפקת הסדרה תתקיים בפיטסבורג שבפנסילבניה. צילומי העונה הראשונה החלו במאי 2016, ואודישנים פתוחים נערכו ב-16 באפריל וב-25 ביוני 2016. הסדרה חודשה לעונה שנייה עוד לפני עלייתה בנטפליקס.
במקור דווח כי העונה השנייה תכלול שמונה פרקים; עם זאת, בסופו של דבר, העונה כללה תשעה פרקים. צילומי העונה השנייה התקיימו בין אפריל לדצמבר 2018. במאי העונה השנייה היו פינצ'ר, אנדרו דומיניק וקארל פרנקלין.
את הפסקול עבור שתי עונותיה של הסדרה, הלחין המלחין ג'ייסון היל.
על פי הדיווחים, דייוויד פינצ'ר מתכנן להפיק לסדרה חמש עונות.
ביקורות

העונה הראשונה של הסדרה זכתה לשבחי הביקורות. באתר הביקורות "Metacritic", העונה זכתה לציון משוקלל של 79 מתוך 100 על סמך 25 ביקורות, ציון המסמל "ביקורות חיוביות לרוב". באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", העונה זכתה לדירוג "טרי" מוסמך של 97% עם ציון ממוצע של 7.97 מתוך 10, על סמך 95 ביקורות, והקונצנזוס הביקורתי של האתר קבע כי "מיינד האנטר מבדילה את עצמה בז'אנר צפוף עם מראות חזותיים קולנועיים שאפתניים ותשומת לב קפדנית לפיתוח הדמויות." הסדרה נכנסה לרשימת מיטב תוכניות הטלוויזיה של שנת 2017 על ידי "טיים", "הגרדיאן", "דיילי טלגרף", "ניו יורק אובסרבר", "סלאנט מגזין", "ואניטי פייר", "ווג,‏ "Yahoo!", ו"אינדפנדנט". הסדרה דורגה במקום העשירי ברשימת סוף השנה של מיטב תוכניות הטלוויזיה לשנת 2017 שנערכה על ידי "Metacritic" ונכתבה עם שקלול דירוגים ממבקרים ופרסומים שונים.
עונתה השנייה של הסדרה גם היא זכתה לשבחי הביקורת. באתר "Metacritic", העונה קיבלה ציון ממוצע משוקלל של 87 מתוך 100, על סמך 7 ביקורות, ציון המעיד על "שבחים אוניברסליים". באתר "Rotten Tomatoes", העונה השנייה מחזיקה בדירוג של 100% על סמך 24 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.5 מתוך 10. הקונצנזוס הביקורתי של האתר ציין כי "מיינד האנטר מרחיבה את אופקיה העלילתיים מבלי לאבד את הפרטים הקטנים שהפכו את העונה הראשונה לכל כך עשירה, מה שמייצר עונה שנייה ומצמררת שהיא מערערת באותה המידה שהיא מרתקת לחלוטין".
הלמוט גרנסהיים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 במרץ 1913 מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  20 ביולי 1995 (בגיל 82) לוגאנו, שווייץ 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן  Staatliche Fachakademie für Fotodesign München 
 תקופת הפעילות:  1928–1995 (כ־67 שנים) 
 תחום יצירה:  צילום 
 פרסים והוקרה:  מדליית דייוויד אוקטביוס היל (1983) 
 בן או בת זוג:  Alison Gernsheim 
 
רפרודוקציה של התצלום נוף מחלון בלה גרא, 1826/1827 (?), שנחשב לתצלום המוקדם ביותר ששרד. התצלום, שנזנח במזוודה, התגלה מחדש באנגליה, ב-15 בפברואר 1952 על ידי הלמוט ואליסון גרנסהיים
נייפס, "נוף מחלון בלה-גרא", 1827 לערך, רפרודוקציה של הליוגרפיה ואחריה ריטוש (20 במרץ 1952)
הלמוט אריך רוברט קונו גרנסהיים (Helmut Erich Robert Kuno Gernsheim ‏1 במרץ 1913 – 20 ביולי 1995) היה היסטוריון של הצילום, וכן צלם ואספן. לגרנסהיים מיוחס גילוי התצלום הראשון בהיסטוריה, "נוף מחלון בלה גרא", שצילם ניספור נייפס בסביבות שנת 1827.
ביוגרפיה > לימודים

אביו ושני אחיו של גרנסהיים היו היסטוריונים, האב היסטוריון של הספרות, והאחים, האחד היסטוריון של האמנות והשני היסטוריון של הכלכלה. אף על פי שנמשך ללימודי ההיסטוריה של האמנות מגיל צעיר, החל גרנסהיים ללמוד צילום ב-1934 בבית הספר לצילום של מדינת בוואריה, במינכן, שהיה מוסד טכני ומקצועי. לעומת הוראת הצילום הנסיוני בבאוהאוס, בית ספר זה עסק בעיקר בהכשרת תלמידיו בכל תחומי הצילום המעשי, מצילום סטודיו ופורטרטורה, ועד לצילום תעשייתי ומדעי. את הגישה הטכנית שרכש בבית הספר יישם גרנסהיים בעבודותיו ובמחקריו המאוחרים בצילום. בבית הספר למד גם היסטוריה של האמנות ושל האדריכלות, ולמד שיטות הדפסה מתקדמות, בהן גם הדפסת תצלומי צבע בשיטת יובכרום (Uvachrome). לקראת סוף לימודיו החל לעבוד בחברת יובכרום בצילום רפרודוקציות.
גרנסהיים כמעט ולא נחשף לעבודות אוונגרד שנעשו בצילום בזמן לימודיו, משום שלאחר עליית הנאצים לשלטון והנהגת המשטר הטוטליטארי בגרמניה, מרבית אמני האוונגרד עזבו את הארץ, ומורי הצילום שנותרו במדינה חששו להציג את עבודתם ה"דקדנטית" על פי התפיסה הנאצית. רק מאוחר יותר בקריירה שלו, בסביבות שנות החמישים, הבין גרנסהיים את התרומה העצומה שהייתה לגרמניה בהתפתחות הצילום בשנות ה-20 וה-30 של המאה.
ביוגרפיה > קריירה

ב-1937 הוזמן על ידי ידיד להציג לראשונה כמה מתצלומיו בתערוכה העולמית של פריז (1937). גרנסהיים היה יהודי למחצה מחד, צעיר לפני גיוס מאידך, ומטרת הנסיעה לפריז הייתה לאפשר לו לצאת מגרמניה במסווה של נסיעה רשמית. לאחר התערוכה עבר לאנגליה, והתמקם בלונדון, עם משרה שקיבל ממעסיקיו לשעבר בחברת יובכרום, ליצור רפרודוקציות צבעוניות של יצירות אמנות בגלריה הלאומית. באותה תקופה היו באנגליה צלמי צבע מקצועיים ספרים בלבד, ותצלומיו של גרנסהיים הופיעו בעלונים, במסעי פרסום ובמגזינים. בסתיו 1937 הציג גרנסהיים את תערוכתו הראשונה בלונדון, בגלריה של אחיו בכיכר סטנפורד: תצלומי נוף, אדריכלות, פורטרטים, דוממים ותצלומי תקריב של פרחים. כעבור שנה הציג בגלריה תערוכה שנייה, של תמונות שחור-לבן שצילם ברחבי אנגליה. המגזין Photography הקדיש כפולת עמודים לסקירת עבודתו.
במהלך מלחמת העולם השנייה איבד גרנסהיים את אזרחותו הגרמנית, משום שסירב לחזור לארץ המולדת שלו, והפך לחסר זהות לאומית. למרות זאת, בבריטניה נחשב לזר ממדינת אויב, נכלא לזמן מה במחנה מעצר ולבסוף גורש לאוסטרליה. במחנה מעצר שם למד על ההיסטוריה של הצילום דרך ספרים שרכש, ושימש כצלם המחנה. בספטמבר 1941 שוחרר ממעצר בזכות כישורי הצילום שלו, כדי לחזור ללונדון ולתעד בה, עבור "הרשות לתיעוד מבנים לאומיים" (National Buildings Record) מונומנטים היסטוריים שהיו בסכנת הרס בשל ההפצצות על העיר. עבודה זו נחשבה ל"בעלת חשיבות למאמץ המלחמתי", וזיכתה אותו באישור כניסה לאנגליה. את העבודה ביצע תחת חסות מכון וורבורג של אוניברסיטת לונדון, שנטל חלק בפרויקט התיעוד.
גרנסהיים צילם במשך שישה חודשים מונומטים רבים באזור לונדון, מכנסיית וסטמיניסטר וקתדרלת סנט פול ועד לבית מגורי ראש ממשלת אנגליה ברחוב דאונינג. חלק מהאתרים היו מלאי שקי חול לשם הגנה, וחלונות רבים היו כבר מנופצים. כמה מחפצי הערך והפסלים פונו מהם והועברו למקומות מסתור כאמצעי ביטחון. ב-1944 תפסו תצלומיו של גרנסהיים נתח נכבד מהתערוכה של רשות "תיעוד המבנים הלאומיים" שנערכה בגלריה הלאומית. ברישומי המידע על התערוכות בגלריה הלאומית של אנגליה זוהי תערוכת היחיד הגדולה ביותר שנערכה לצלם. גרנסהיים הציג גם מספר תערוכות ב"צ'רצ'יל קלאב" ותערוכת יחיד גדולה ב"אגודת הצילום המלכותית" ב-1948. בנוסף, פרסם מתצלומיו בעיתונים רבים, והוציא לאור שני ספרים: Architecture and Sculpture ב-1949 ואת Beautiful London ב-1950. הוא שם לו למטרה בכתביו לשנות את תפיסת הצילום המיושנת והשמרנית שאפיינה, לדעתו, את הצילום הבריטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה פגש גרנסהיים את אליסון איימס, שהתגרשה מבעלה ועברה לגור עמו. הם התחתנו רק לאחר תום המלחמה, מאחר שבמהלכה נחשב לזר ממדינת אויב. עד מותה ב-1969 עזרה אליסון גרנסהיים להלמוט במחקריו, בארגון ובקטלוג האוספים, והשתתפה בפרסום כמה ספרים על ההיסטוריה של הצילום.