stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטריומווירט הראשון
התנהלותו של הטריומווירט > הקונסולט של פומפיוס וקראסוס

שני חברי הטריומווירט הבטיחו את ניצחונם בעזרת שוחד ואלימות. משימתם הראשונה הייתה טיפול באלימות הגואה, אך הם כשלו בכך. יריבות אלימה בין פוליטיקאים המשיכה והתדרדרה מדי פעם למעשי רצח של ממש. בנוסף, פעלו לקיום הבטחתם לקיסר: הארכת כהונתו כפרו-קונסול בגאליה ותשלום שכר לחייליו שגויסו ללא אישור מוקדם מהסנאט.
כמו כן, חילקו ביניהם את המינויים לפרובינקיות בעזרת חוק שהעביר טריבון הפלבס טרבוניוס. קראסוס שהיה רעב לתהילה צבאית פנה לסוריה, שגבלה באימפריה הפרתית וכך הבטיח לעצמו קרקע פורייה לפעילות צבאית. פומפיוס לעומתו ביקש לעצמו פרובינקיה שקטה יותר ובחר בספרד. הוא שירת כבר בספרד בשנות ה-70 כשנלחם בקווינטוס סרטוריוס (Quintus Sertorius) וכעת ביקש ככל הנראה להבטיח לעצמו עורף אסטרטגי בפרובינקיה שרבים מתושביה נמנו על נאמניו. בדומה למינוי של קיסר, גם המינוי שלהם ניתן ל-5 שנים.
החוק נתקל בהתנגדות עזה הן בסנאט והן מצד הטריבונים האחרים. קאטו שוב היה מראשי המתנגדים בסנאט, אך ללא הועיל. הטריבונים האחרים שהיו יכולים להטיל וטו הושתקו בכח וכך עבר החוק. כעת פנו השניים לטפל בענייניו של חברם לברית - קיסר. הם דאגו להעביר חוק שהותיר את קיסר בתפקידו לחמש שנים נוספות וכך העניקו לו את הזמן שהיה זקוק לו להשלמת כיבושה של גאליה.
התנהלותו של הטריומווירט > התפרקות הטריומווירט ומשבר ביחסים בין קיסר לפומפיוס

קראסוס קיבל מינוי לנציב סוריה כפי שביקש ופלש לשטחי האימפריה הפרתית בשנת 54 לפנה"ס. הוא כבש מספר ערים, אך לא התקדם לעומק השטח הפרתי וחזר על עקבותיו, אחרי שהשאיר מספר חילות מצב בערים הכבושות. מסע המלחמה העיקרי תוכנן לשנת 53 לפנה"ס. צבאו של קראסוס ספג מפה מוחצת בקרב חרן וכמעט כל הצבא הושמד, ביחד עם קראסוס ובנו, פובליוס שנהרגו בקרב. מותו סיים את הברית המשולשת וקיסר נותר עם שותף אחד בלבד - פומפיוס.
מותה של יוליה בשנת 54 לפנה"ס, בתו של יוליוס קיסר ואשתו האהובה של פומפיוס פגעה מאוד בברית בין שני האישים. הפרידה לא הייתה מידית, אך דבר לא יכול היה למלא את החלל שהותירה יוליה. פומפיוס החל לסגת אט אט מהברית שלו עם קיסר. בשלב מסוים קשר את גורלו עם האופטימאטים שאימצו אותו לחיקם כדי שיהווה משקל נגד לשאיפותיו של קיסר.
יריבות גלויה בין קיסר לפומפיוס ופרוץ מלחמת האזרחים

בתום עשר השנים, ינואר 49 לפנה"ס, התבקש יוליוס קיסר לחזור לרומא עד למועד נקוב, תוך ויתור על צבאו. יוליוס קיסר ניסה למצוא פשרה סבירה מבחינתו, אך דרישות הסנאט היו חד משמעויות.
בשלב מסוים הגיעו הטריבונים לובשי סחבות, ששירתו בצבאו של קיסר בגליאה והוצגו בפני חייליו כדי לגרות את זעמם על הסנאט המאוכלס באופטימאטים. החיילים יחד עם קיסר פנו לרומא כדי להגן על הדיגמה,[דרושה הבהרה] כבוד הטריבונים. בתאריך 11 בינואר 49 לפנה"ס, עלה קיסר על רומא. פומפיוס הפסיד וברח. יוליוס מונה לשנים עשר יום כדיקטטור. בשנת 48 לפנה"ס הוא מונה לקונסול. בקיץ של אותה שנה הוא נלחם שוב בפומפיוס בקרב פרסלוס.
פומפיוס ברח למצרים ובעקבות הצעתם של יועצי מלך מצרים, ערפו את ראשו.
יוליוס התאבל על מותו של פומפיוס, שהיה אבי אשתו קורנליה שמתה בשנת 53 לפנה"ס בעקבות לידה. יוליוס נהג בקלמנטיה (רחמים) במורדים. בין המורדים בו היו קיקרו ושני רוצחיו לעתיד, ברוטוס וקסיוס. בשנת 46 לפנה"ס התאבד קאטו הצעיר באפריקה ובשנת 45 לפנה"ס ניצח יוליוס את בניו של פומפיוס. כך ברית השלושה ביססה את שלטון היחיד של יוליוס.
השפעת הטריומווירט על חורבן הרפובליקה הרומית

נוטים לייחס לכינונו של הטריומווירט את זרעי החורבן של הרפובליקה הרומית. כך למשל גאיוס אסיניוס פוליו בחר לפתוח את החיבור שלו אודות חורבן הרפובליקה בשנת 60 לפנה"ס, היא שנת כינון הטריומווירט. יחד עם זאת, הדבר לא נובע מכוונות מכונני הטריומווירט. הטריומווירט לא היה מוסד רשמי של הרפובליקה הרומית (וזה בניגוד לטריומווירט השני) אלא ברית פוליטית זמנית (אמיקיטיה) בין חבריה, דבר שהיה מקובל בפוליטיקה בת הזמן. השלושה ביקשו לאחד את כוחותיהם כדי להתגבר ביחד על האופוזיציה שניצבה מולם.
יחד עם זאת, למרות העדר הכוונה, פגעה פעילות הטריומווירט במרקם החיים הפוליטיים ברומא. קיסר ביקש תחילה להעביר את חוקיו בדרך המקובלת, עם ברכת הסנאט. משהדבר לא התאפשר, פנה להמוני העם. פעולותיו של קיסר, אשר נבעו בראש ובראשונה מהתנגדות האופטימטים, היו אחד הגורמים שפגעו ביציבות המשטר הרפובליקני ברומא.
ראו גם

הטריומווירט השני
יוליוס קיסר
קראסוס
פומפיוס מגנוס
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

אפיאנוס, רומאיקה, ספר 14 גרסה דיגיטלית של הספר מצוינת כאן כספר שני מתוך סדרת הספרים על מלחמות האזרחים (באנגלית)
סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, יצא בשני תרגומים לעברית מאת מנחם שטיין ואלכסנדר שור
פלוטארכוס, חיי אישים, חייהם של קראסוס, יוליוס קיסר ופומפיוס; הספרים תורגמו מספר פעמים לעברית
דיו קסיוס, היסטוריה, ספרים 37, 38, 40 (באנגלית)
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים

ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, מהדורה ראשונה, 1989, (תש"ן), מהדורה שנייה תשנ"א עמ' 428 - 455.
טום הולנד, "רוביקון - הרפובליקה הרומית, ניצחונותיה והטרגדיות שלה", 2003.
P. A. Brunt, The fall of the Roman Republic and related Essays, Oxford Unversity Press, 1988.
M. Gelzer, Caesar: Politician and Statesman. Oxford university press, 1968 (תרגום מגרמנית, הספר המקורי יצא בשנת 1921).
Adrian Goldsworthy, Caeser - The life of Colossus, Yale university press, 2006.
Erich S. Gruen, The last generation of the Roman Republic, California university press, first ed. 1974; paper back ed. 1994.
T. Mommsen, History of Rome, vol 5, 1894 (יצא במקור בשפה הגרמנית מחצית השנייה של המאה ה-19, תורגם לעברית. בערך זה נעשה שימוש בתרגום האנגלי של הספר).
John T. Ramsey, "The Poconsular years: Politics at a Distanse". In Miriam Griffin (ed.), A Companion to Julius Caesar. Blackwell Publishing, 2009.
Robin Seagar, Pompey the Great: a political biography, Blackwell Publishing, second ed 2002.
David Shotter, The fall of the Roman Republic, Routledge, 1994.
R. E. Smith, The Lex Plotia Agraria and Pompey's Spanish Veterans, The Classical Quarterly, New Series, Vol. 7, No. 1/2 (Jan. - Apr., 1957), pp. 82-85.
G. R. Stanton and B. A. Marshall, The Coalition between Pompeius and Crassus 60-59 B.C., Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 24, H. 2 (2nd Qtr., 1975), pp. 205-219.
W. Jeffrey Tatum in: Nathan Rosenstein, Robert Morstein-Marx (editors), A Companion to the Roman Republic, Blackwell Publishing, 2006.
הערות שוליים

↑  כלומר, הברית לא קיבלה אשרור חוקי בדומה לטריומווירט השני, אלא הייתה איחוד כוחות פוליטיים בין חבריה
↑  G. R. Stanton and B. A. Marshall p. 205
↑  תקופת הרפובליקה המאוחרת מתוארכת ל-133 - 44 או 27 לפנה"ס
↑  Tatum p 191
↑  Tatum p 191
↑  Mommsen p 107
↑  R. E. Smith, p 84
↑  Erich S Gruen, p 87
↑  Robin Seagar p 75
↑  Robin Seagar, p 81
↑  Tatum p 193
↑  שצמן, עמ' 437
↑  G. R. Stanton and B. A. Marshall p. 209
↑  דעה זו מקובלת מאוד ראו לדוגמה: M. Gelzer, pp 68-9
↑  David Shotter, p 63
↑  סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, קיסר, 19.2 קישור לגרסה דיגיטלית
↑  John T. Ramsey, pp. 40-41
↑  121-2 Robin Seagar p
↑  123 Robin Seagar p
↑  פלוטרכוס, חייו של פומפיוס, 48.5 קישור לגרסה דיגיטלית (באנגלית)
↑  130 Robin Seagar p
↑  Erich S Gruen, p 90
↑  Erich S Gruen, p 91
לוקיוס קורנליוס סולה, המצביא הראשון שעלה עם צבא על רומא עצמה וריסק בכך את הסמכות המוסרית של המוסדות הפוליטיים הרומיים
פרסקו משנת 1414 מאת טדאו די ברטולו המציגה את פומפיוס ואת קיסר; מוצגת כיום בפאלאצו פובליקו בסיינה
התמים (כתב עת)

| --- | --- |

שער הגיליון האחרון של "התמים", שנדפס בשנת תרצ"ח, 1938
 תאריכי הופעה:  1935–1938 (כ־3 שנים) 
 שפה:  שפות מרובות 
 מדינה:  פולין 
 
התמים היה כתב עת שיצא על ידי איגוד תלמידי התמימים – האיגוד של תלמידי ובוגרי ישיבות תומכי תמימים של חסידות חב"ד. כתב העת יצא לאור בוורשה בשנים תרצ"ה-תרצ"ח (1934-1938). סה"כ יצאו שמונה גליונות של "התמים", עד שהוצאתו לאור נפסקה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הגיליונות יצאו לאור בברכת אדמו"ר הריי"צ. כפי שנכתב בפתח הגיליון הראשון, מטרת הגליונות היו להיות כתריס בפני העיתונים וכתבי העת הרבים ששטפו אז את הרחוב היהודי, וחשפו אותו לדעות שליליות לדעת עורכי הגיליון, וכן להוות במה שתאחד את תלמידי הישיבה שנתפזרו במהלך השנים ברחבי העולם.
הרוב המוחלט של החומר שנדפס בשמונת הקבצים שיצאו הוא תורני-חסידי. המדורים בעלונים היו : המיוחדים לכך: אגרות קודש; שערי חסידות; שערי תורה; חידושי תורה; שערי ישיבה; דברי ימי החסידים. בקבצים נדפסו גם כתבי יד מאדמור"י חב"ד הקודמים, כתבי יד שנמצאו בגניזה החרסונית, ומכתבים עכשוויים מהאדמו"ר הריי"צ.
את מדור 'שערי חסידות' ערך מזכירו של הריי"צ ר' יחזקאל פייגין, את מדור 'שערי תורה' ערך ר' יהודה אבר מראשי הישיבה (שניהם נספו בשואה). העורך הכללי היה ר' שמואל זלמנוב, שבאותם ימים ניהל את הישיבה בפועל.
בשנת תשל"א, הוציאה הוצאת קה"ת את שמונת עלוני התמים, בדפוס צילום, בשני כרכים.
משנת תשס"ג החלה הוצאת בית משיח בשיתוף עם ארגון את"ה העולמי להוציא גליונות ברוח דומה תחת אותו השם במתכונת דו חודשית.
הר מקארתי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  Mortimer McCarthy 
 גובה:  2,865 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס בארקר 
 קואורדינטות:  72°35′00″S 166°14′00″E﻿ / ﻿72.58333333°S 166.23333333°E﻿ / -72.58333333; 166.23333333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר מקארתי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר מקארתי
 
הר מקארתי (באנגלית: Mount McCarthy) הוא הר הנמצא בארץ ויקטוריה באנטארקטיקה. גובהו הוא 2,865 מטר.
שם

שם ההר נקבע על ידי משלחת מועדוני ההרים המאוחדת של ניו זילנד לאנטארקטיקה, וקרוי על שם מורטימר מקארתי, חבר בצוות הטרה נובה של המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה, 1910–13. מקארתי היה אורח של הצי האמריקאי במהלך עונת 1962–1963 כאשר ביקר מחדש במצר מקמורדו.
הערות שוליים

↑  Mount McCarthy, באתר "United States Geological Survey", מאורכב מ-20 בנובמבר 2020 (באנגלית)
הרובע הצרפתי של שאנגחאי

המיקום של אזור הרובע הצרפתי של שאנגחאי בשאנגחאי
הרובע הצרפתי של שאנגחאי (בצרפתית: Concession française de Shanghai; בפין-יין: Shànghǎi Fǎ Zūjiè) היה אזור בעיר שאנגחאי שבסין אשר היה תחת שליטה צרפתית בין השנים 1849–1943, אשר פותח באופן מהותי בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. השליטה הצרפתית באזור זה הסתיימה בשנת 1943 כאשר צרפת של וישי, תחת לחץ מצד גרמניה הנאצית, העבירה את השליטה על האזור לממשלת ואנג ג'ינג-ויי הפרו-יפנית. במשך רוב המאה ה-20 אזור הרובע הצרפתי של שאנגחאי נותר אחד מאזורי המגורים והקמעונאות היוקרתיים ביותר עיר, ושימש גם כאחד ממרכזי הקהילה הקתולית של סין.
האזור מכיל כיום מבנים גבוהים רבים, בעיקר מגדלי מגורים ומבני משרדים גבוהים, בנוסף למספר בתי מלון ומרכזי קניות עצומים.
למרות שהאזור עבר פיתוח רב בעשורים האחרונים, הוא ממשיך לשמור על אופי ייחודי מובהק וממשיך להוות יעד תיירותי פופולרי.
גלריית תמונות

שדרת ז'ופר בשנות ה-30 של המאה ה-20 - אחד הרחובות המסחריים המרכזיים ברובע הצרפתי של שאנגחאי
שדרת ז'ופר בשנת 2007 - מבנים רבים בחזית הרחוב נשתמרו
רחוב שקט ומוצל באזור הרובע הצרפתי של שאנגחאי
ישן וחדש בקרבת שדרת ז'ופר
השושלת המקדונית

האימפריה הביזנטית בשנת 867, בעת עלייתו לשלטון של מייסד השושלת, הקיסר בסיליוס הראשון.
השושלת המקדונית (יוונית: Μακεδονική δυναστεία) הייתה שושלת ששלטה על האימפריה הביזנטית בין 867 ל-1056, לאחר השושלת האמוריאנית. במהלך תקופה זו, האימפריה הביזנטית הגיעה לשיא כוחה וגודלה מאז תחילת הכיבושים המוסלמים, והחלה תקופה הקרויה "הרנסאנס המקדוני" (אנ') באמנות ובספרות. השושלת קרויה על שם מייסדה, בסיליוס הראשון, שהגיע מהתמה של מקדוניה (שנמצא בכלל בתראקיה ולא באזור מקדוניה). מייסד השושלת וחלק ממנהיגיה היו ממוצא ארמני ולכן בחלק מן המקורות, מכונה השושלת כ"שושלת הארמנית". הקיסרית האחרונה מן השושלת הייתה תאודורה, שמתה ללא שהותירה צאצאים שימשיכו את השושלת.
רשימת שליטים

בסיליוס הראשון, 886-867 -  מייסד השושלת
לאו השישי, 912-886
אלכסנדר השלישי, 913-912
קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס, 959-913 (שלט במשותף עם רומנוס הראשון לקפנוס בשנים 944-919)
רומנוס השני, 963-959
ניקפורוס השני, 969-963
יוחנן הראשון צימיסקס, 976-969
בסיליוס השני בולגרוקטונוס, 1025-976
קונסטנטינוס השמיני, 1028-1025
זואי, 1028 - 1050 (בתו של קונסטנטינוס השמיני, שלטה עם בעליה עד למותה).
רומנוס השלישי, 1034-1028 (בשיתוף עם זואי)
מיכאל הרביעי פפלגוניאן, 1041-1034 (בשיתוף עם זואי)
מיכאל החמישי קלפאטס, 1042- 1041, אחיינו של מיכאל הרביעי (בשיתוף עם זואי).
קונסטנטינוס התשיעי, 1055-1042 (בשיתוף עם זואי עד 1050).
תאודורה, 1056-1055 - השליטה האחרונה
לא שושלתי: מיכאל השישי סטרטיוטיכוס נבחר על ידי תאודורה לרשת אותה, הודח על ידי איסאאקיוס הראשון קומננוס, מייסד השושלת הקומננית.
העצם

העצם (בצרפתית L'os) מחזה תיאטרון על פי סיפור מאת בירגו דיופ שהועלה בסוף שנות ה-70 בתיאטרונו של פיטר ברוק, "תיאטרון בוף דה נור" בפריז. המחזה עובד ונכתב מחדש באמצעות ז'אן-קלוד קרייר ופיטר ברוק. הועלה בשנת 1995 בתיאטרון הטכניון בבימוי אוריאל זוהר ובתרגומו.
תוכן העלילה

מתנפש הוא אבי המשפחה בכפר קטן מאוד בסנגל. הוא מנסה לשלוח הודעה לחברו מוסא, הנמצא מרחק הליכה של ארבעה ימים ולילות. מתנפש מכתיב את ההודעה לבנו, אך בנו איננו יכול לכתוב את המכתב הזה, משום שאין בו מילים. למעשה, מתנפש מעביר לבנו צעקות, המבוססות על שפת ג'יבריש שאין לה מובן מילולי. ולכן בנו שאיננו מיומן בשפה זו, איננו מבין כיצד לכתוב הודעה שכזו. לכן אביו כועס ומסלק אותו מביתו, למרות התנגדותה של אוה, רעייתו. הוא מזמין חבר מהכפר, בשם נדיוגו דין. נדיוגו דין מבין את ההודעה, וגם מסוגל לחזור עליה, בדיוק נמרץ, ובאותם טונים של זעם וכעס.
נדיוגו דין יוצא למסע אל כפרו של מוסא. בהגיעו לכפר כעבור ארבעה ימים ולילות, הוא איננו מצליח לשכנע את מוסא, בדבר המסר. שהרי זהו מסר בלתי-מילולי, ומוסא מתנהג כאילו איננו מבין את משמעותו. ברור שהוא כן מבין, אך הבקשה או הדרישה מצד מתנפש, כנראה איננה מוצאת חן בעיניו. במהלך הדיון הסוער, נשמעת לפתע געיית פרה. והיא, אם כן, הפתרון למצב. נדיוגו דין לוקח את הפרה וחוזר לכפרו.
שעה שמוסא ואימו כואבים את אובדן הפרה. אימו מסבירה למוסא, שכל רכושו הוא רכושו של מתנפש, אבל גם כל רכושו של מתנפש הוא רכושו של מוסא. מוסא מבין את המסר ויוצא גם הוא בדרכו לכפרו של ידידו מתנפש, על מנת לנסות להחזיר לעצמו את הפרה.
כאשר מתברר למתנפש שהגיעה פרה לכפר, הוא עדיין לא יודע שזו הפרה שמוסא שלח אליו. לכן הוא טוען שעליהם לחלוק ביניהם אותה. כפי שנהוג בכפר, כל פעם שמגיעה פרה כולם מתחלקים בה. גם אם היא שייכת לאדם אחד. כמובן, בתנאי שהוא יקבל את חלקו, עצם הירך. אלא שאז מתברר שנדיוגו דין חזר ועימו הפרה. ברגע זה משתנה תפיסת עולמו של מתנפש. ואפילו ראש הכפר מגיע על מנת לשכנעו לחלוק את הפרה עם כל הכפר. לאחר מאמצי שכנוע ארוכים וקשים משכנעים אותו. והוא, כמובן מאליו, יקבל את עצם הירך.
בתמונה הבאה רואים את אנשי הכפר שיכורים. הם אכלו את הפרה ושתו לשכרה. ואליהם מגיע מוסא. הוא מחפש את חברו מתנפש, אך כולם מזהירים אותו שזו לא השעה הנכונה לבוא אליו, מסיבות ברורות. מוסא איננו מבין. והולך אל ביתו של מתנפש.
בביתו, מתנפש מסביר לאוה רעייתו, מה יהיה עליה לעשות כדי לבשל את העצם והבשר סביבה. היא מקבלת את כל הסבריו ומנסה לבצע בהתאם. ואז מגיע משפט מפתח, שבו משתמש מתנפש בדברו עם אוה על העצם:
"מתנפש: 'אוה, היכן העצם?'
אוה: 'העצם כאן'"...
באותו רגע ממש, מגיע מוסא אל ביתו של מתנפש. האחרון נבהל ומנסה להימנע מלפגוש אותו. אלא שמוסא נכנס, ומנסה להסכיר למתנפש את יחסיהם מן העבר. אלא שחברו, מתנפש, מסתייג ממנו ומזכרונותיו. ומאחר שהוא רואה שמוסא, ידידו מן העבר, איננו עוזב את ביתו, הוא מתחזה לחולה.
הערות שוליים

↑  ציטוט מתוך העמוד האחרון של המחזה "העצם"
המפלגה הרוסית לחירות ולצדק

| --- | --- |

 מדינה:  רוסיה 
 מייסד:  אנדריי בוגדאנוב
 מנהיגים:  קונסטנטין ריקוב 
 תקופת הפעילות:  2012–הווה (כ־12 שנים) 
 אידאולוגיות:  סוציאליזם
 מטה:  מוסקבה, רוסיה, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל, שמאל-מרכז, אוהל גדול 
 www.k-p-s-s.ru
 
המפלגה הרוסית לחירות ולצדק (ברוסית: Российская партия свободы и справедливости; עד 2021 נקראה המפלגה הקומוניסטית לצדק חברתי, Коммунистическая партия социальной справедливости ,КПСС) היא מפלגה פוליטית רוסית שנוצרה בקונגרס המכונן ב-8 באפריל 2012 ונרשמה רשמית ב-28 במאי 2012. על פי אמנת המפלגה, היא מצהירה על כוונתה לפעול להקמת מדינה סוציאליסטית.
בשנת 2018, בעקבות תוצאות הבחירות לאספה המחוקקת של מחוז ולדימיר, היא קיבלה 6.14% והשיגה מקום ראשון וזכות להשתתף בבחירות לדומה בשנת 2021 מבלי לאסוף חתימות. במרץ 2021 שינתה המפלגה את שמה מ"המפלגה הקומוניסטית לצדק חברתי" ל"מפלגה הרוסית לחירות ולצדק" וזנחה את המצע הקומוניסטי שלה, אך עודנה תומכת בהקמת מדינה סוציאליסטית.
היסטוריה > המפלגה הקומוניסטית לצדק חברתי

המפלגה הוקמה בהשתתפות מנהיג המפלגה הדמוקרטית ברוסיה והמרכז לטכנולוגיות פוליטיות אנדריי בוגדאנוב, אשר הכריז ב-18 ביולי 2012 במסיבת עיתונאים משותפת עם "המועצה המתאמת - ישיבה בין מפלגתית". אגודה זו נוצרה גם ביוזמתו של אנדריי בוגדנוב. היא כללה את איחוד האזרחים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של רוסיה, מפלגת העם של רוסיה, המפלגה הדמוקרטית של רוסיה והמפלגה הקומוניסטית לצדק חברתי. ידוע גם כי התוכנית והמצע נכתבו על ידי סגן יו"ר המפלגה הדמוקרטית של רוסיה, כיום יו"ר איגוד המפלגה האורבנית, ויאצ'סלב סמירנוב .
היסטוריה > המפלגה הרוסית לחירות ולצדק

במרץ 2021, לקראת השתתפות המפלגה בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה, בקונגרס המפלגה, נבחר האסטרטג הפוליטי קונסטנטין ריקוב ליושב ראש החדש של המפלגה. בנוסף, הוחלט באותו קונגרס לשנות בהצעתו את שם המפלגה ל"מפלגה הרוסית לחירות וצדק".
"אנחנו מתכננים ליצור מפלגה מסוג חדש. בעלת אוריינטציה חברתית, מצד אחד, כפי שהזמן דורש, אך יחד עם זאת, רב תחומית והיברידית במבנה שלה. מפלגה של אנשים חופשיים שחולמים על התפתחות וקידמה. מפלגה שבמרכזה עומד הפרט, ולא המנגנון הבירוקרטי המשרת אותו. מפלגה שמולידה כמה מנהיגים, לא רק מנהיג אחד", אמר מנהיג המפלגה החדש ריקוב בעמוד הפייסבוק שלו. המפלגה משכה פוליטיקאים שונים שסולקו מהמפלגה הקומוניסטית, אך למרות שינוי השם והניסיון להתרחק מהרעיון הקומוניסטי, המפלגה זכתה ב-0.77% בלבד מהקולות ולא השיגה מושב בדומה.
במשך זמן קצר לאחר שינוי השם, העיתונאי מקסים שבצ'נקו שימש כמנהיג המפלגה, ברם בספטמבר 2022 הודיע על פרישתו מהמפלגה.
ביקורת

המפלגה מואשמת בכך שהיא פרויקט של הקרמלין שנועד לגנוב קולות מהמפלגה הקומוניסטית. ידוע כי יו"ר הוועד המרכזי של המפלגה, יורי מורוזוב, היה חבר במפלגה הקומוניסטית בתקופה הסובייטית ובהמשך - "רוסיה המאוחדת". המפלגה הקומוניסטית הצביעה על כך שהמפלגה החדשה מינתה מועמדים שהיו להם אותם שמות משפחה עם מועמדים של המפלגה הקומוניסטית כדי לבלבל את המצביעים. סרגיי אובוכחב טוען כי "המינוי של בעלי שמות אינו מגיע מהמפלגה עצמה, אלא מהמשאב המינהלי ומפלגת השלטון...". בשנת 2013 הודחה מועמדת מהבחירות לאספה האזורית של ארכנגלסק, לאחר שהתברר שהיא מתה ארבעה חודשים קודם לכן. מאז 2021, המפלגה אינה רואה בעצמה מפלגה קומוניסטית, אך הביקורת על ניסיונותיה לגנוב קולות מהקומוניסטים נותרה בעינה.
ראו גם

המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית
הקומוניסטים של רוסיה
הערות שוליים

↑  "Политическая партия «Коммунистическая партия социальной справедливости»". Минюст РФ. אורכב מ-המקור ב-2013-01-23. נבדק ב-2013-01-07.
↑  Программа партии «Превращение РФ в полноценное социалистическое государство» (ארכיון)
↑  КПСС и Партия пенсионеров России стали льготниками
↑   המפלגה הרוסית לחירות ולצדק, בביצוע «Будет создано около 200 партий, но...», סרטון  באתר יוטיוב
↑  Михаил Зубов. (2012-08-03). "Загадка новых «красных»". «Московский комсомолец» № 26005. אורכב מ-המקור ב-2013-01-23. נבדק ב-2013-01-07.
1 2  Илья Азар, Андрей Козенко. (2012-08-31). "Лаборатория Богданова и партии-сквоттеры". Lenta.ru. אורכב מ-המקור ב-2013-01-23. נבדק ב-2013-01-07.
↑  Пост Рыкова в Facebook о ребрендинге партии
↑  "Выборы-2021: Медпомощь для «пенсионеров» и реформа КПСС". אורכב מ-המקור ב-2021-03-29. נבדק ב-2021-03-30. {{cite web}}: פרמטר לא ידוע |deadlink= (הצעה: |url-status=) (עזרה)
↑  Михаил Зубов. (2012-08-03). "Загадка новых «красных»". «הקומסומולץ המוסקבאי» № 26005. אורכב מ-המקור ב-2013-01-23. נבדק ב-2013-01-07.
↑  "«КПСС», да не та! Партия-обманка на выборах в Краснодарском крае выставляет двойников". Сайт КПРФ. 2012-08-22. אורכב מ-המקור ב-2013-01-23. נבדק ב-2013-01-07.
↑  "На выборы в Архангельское областное собрание депутатов выдвинули покойника". News29.ru. 2013-08-08. אורכב מ-המקור ב-2018-04-30. נבדק ב-2018-11-25.
↑  "Креста на них нет! В Архангельской области «черные политтехнологи» выдвинули кандидатом в депутаты умершую женщину от «партии-обманки» - «КПСС»" (ברוסית). kprf.ru. 2013-08-09. אורכב מ-המקור ב-2013-09-14. נבדק ב-2018-11-25.
↑  "Умершую женщину выдвинули в депутаты в Архангельской области". РИА Новости. 2013-08-09. נבדק ב-2018-11-25.
| סיעות הדומה השמינית |
| --- | --- | --- |
| מפלגות מיוצגות בדומה הממלכתית | רוסיה המאוחדת • רוסיה הוגנת – למען האמת • המפלגה הליברל-דמוקרטית • האנשים החדשים • המפלגה הקומוניסטית • המצע האזרחי • המולדת • מפלגת הצמיחה |  |
| מפלגות מיוצגות בסובייקטים הפדרליים בלבד | מפלגת יאבלוקו • המפלגה הרוסית לגמלאים וצדק חברתי • הירוקים • הפטריוטים של רוסיה • המפלגה הרוסית לחירות ולצדק • הקומוניסטים של רוסיה |  |
הקרב בין צה"ל לשריון העיראקי ב-12 באוקטובר 1973

הקרבות מול חיל המשלוח העיראקי, 12 באוקטובר
הקרב בין צה"ל לשריון העיראקי הוא קרב שריון שנערך ב-12 באוקטובר 1973 בשטח המובלעת הסורית, ונמשך עד בוקר המחרת. בקרב השתתפו כוחות צה"ל במובלעת הסורית ובין חטיבת שריון עיראקית שהייתה כוח החלוץ מתוך חיל המשלוח העיראקי שהגיע לסוריה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בסופו של יום הקרבות הצליח צה"ל להדוף את העיראקים, אך קרבות אלה העסיקו את כוחות השריון הישראלים ובכך אפשרו התארגנות מחדש של צבא סוריה ועצירה של התקדמות צה"ל בסוריה.
רקע

כבר ב-7 באוקטובר, יומה השני של המלחמה, החליטה ממשלת עיראק, בראשות הנשיא אחמד חסן אל-בכר, לשלוח לסוריה חיל משלוח שכלל מספר טייסות קרב ואת הדיוויזיה ה-3 המשוריינת המצוידת בטנקי T-55 ו-T-54. הכוחות הוכפפו לפיקוד סורי ולא הוקמה מפקדה עיראקית. ב-8 באוקטובר החל חיל המשלוח העיראקי בתנועה לעבר סוריה. הוחלט שהתנועה אל חזית רמת הגולן המרוחקת תיעשה ישירות מהאתרים שבהם היו פרושים היחידות על גבי מובילי טנקים, משאיות וכלי רכב אחרים שיעשו את דרכם הלוך ושוב עד להעברת כלל הכוחות.
לאחר קרבות בלימה כבדים שקיים צה"ל בארבעת ימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים פרצו ב-11 באוקטובר, יומה החמישי של המלחמה, אוגדה 36 ואוגדה 210 של צה"ל מעבר לקו הסגול אל צפון רמת הגולן הסורית תוך סיוע אינטנסיבי של חיל האוויר הישראלי וארטילריה. אוגדה 36, בפיקוד רפאל איתן, פעלה בצפון המובלעת והצליחה לכבוש שטח בעומק של כ-10 קילומטרים עד ליישוב מזרעת בית ג'אן, וספגה פגיעות בשני טנקים בלבד.
אוגדה 210, בפיקוד דן לנר, פרצה מדרום לאוגדה 36 באזור קוניטרה, ונתקלה במערך הגנתי סורי צפוף שגרם לה אבדות רבות. בסוף יום הלחימה הצליחה להבקיע גם אוגדה 210 לעומק של כ-10 קילומטרים לאחר שספגה 12 הרוגים, כ-50 פצועים וכ-40 טנקים פגועים, חלקם מושמדים.
ביום הקרבות התגלו סימני חולשה במערך הסורי ובמטכ"ל הישראלי הוחלט ביום המחרת להתקדם ולהרחיב את המובלעת מספר קילומטרים נוספים לכוון דמשק עד ליישובים כנכר וסעסע, תוך ניצול שחיקתו של צבא סוריה בחמשת ימי הלחימה הקודמים.
ב-12 באוקטובר המשיך צה"ל בהרחבת שטח המובלעת. בבוקר 12 באוקטובר המשיכה אוגדה 210 להתקדם דרומה ומזרחה בתוך המובלעת. חטיבה 679, שלא קיבלה דלק ותחמושת בלילה הקודם, נעה דרומה, כבשה עד הצהריים את כפר נסג', ונעצרה לצורך חימוש ותדלוק הטנקים. חטיבות 179 ו-9 המשיכו צפון-מזרחה מנסג' וכבשו את תל מרעי, מתוך כוונה להמשיך לכנכר.
תוצאות הקרב

הופעת חיל המשלוח העיראקי הרענן מדרום אילצה את צה"ל לעבור למגננה, ולא אפשרה להמשיך במתקפה נגד הכוחות הסוריים הבלתי מאורגנים באזור כנכר. תנופת המתקפה של יום הקרבות הקודם נעצרה.
כתוצאה מהצורך לבלום את מתקפת הנגד העיראקית נכבשו על ידי כוחות צה"ל שטחים מצומצמים יחסית בסוריה. בין היתר בגלל הצורך לפנות חלק מהשטחים שנכבשו קודם לכן, כדי להיערך לבלימת השריון העיראקי.
הכוח העיראקי הוכה ונסוג, אך אילץ את חטיבות צה"ל לנהל קרב שריון נוסף ברצף במהלך הלילה ועד לבוקר 13 באוקטובר, לאחר יום הקרבות כנגד הכוחות הסוריים.
הקרב היה הראשון מבין ארבעה קרבות גדולים שבהם השתתף השריון העיראקי ונחשב על ידי העיראקים כמוצלח בהם, מאחר שבו "נלקחה" מצה"ל היוזמה ההתקפית ומאז אותו קרב לא השיג עוד צה"ל השגי כיבוש משמעותיים.
לקריאה נוספת

צבי עופר (תרגום ועיבוד), שם מחבר לא ידוע, צבא עיראק במלחמת יום הכיפורים, הוצאת מערכות (מרכז כובד), 1986
דני אשר, הסורים על הגדרות: פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים, תל אביב: מערכות, 2008
אורי אור, אלה האחים שלי, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003
אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל: עשור שלישי, ירושלים: כרטא, 1983 (עמ' 59–60)
הערות שוליים

↑  דני אשר, "הסורים על הגדרות - פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים, עמ' 247-248.
↑  דני אשר, "הסורים על הגדרות - פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים, עמ' 248.
↑  אשר, עמ' 248-249.
↑  אשר, עמ' 250
תותחנים מהסוללה שהשתתפו בפשיטה. על קנה התותח נרשם בפיח "לדמשק באהבה".
העמק הקדוש

העמק הקדוש
העמק הקדוש (בספרדית: Valle Sagrado), המכונה גם עמק אורובמבה, הוא עמק בהרי האנדים שבפרו. העמק ממוקם כ-20 קילומטרים צפונית לבירת אימפריית האינקה קוסקו.
אזור העמק הקדוש היה מיושב בעיקר על ידי בני האינקה בתקופה שבין המאה ה-11 עד המאה ה-15 לספירה.
אזור העמק הקדוש, אשר מכיל אתרים ארכאולוגיים רבים, מהווה כיום יעד תיירותי מרכזי בפרו במיוחד בזכות אטרקציית התיירות המרכזית שממוקמת בו – מאצ'ו פיצ'ו.