stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציון אביטל
ארטונומיה

בעבודת הדוקטור שלו, אביטל טען שהאמנות המודרנית אינה אמנות כלל כי יצירותיה הן קומפוזיציות שרירותיות לחלוטין ולכן אין בהן מבנה מערכתי שהיא התכונה המרכזית של האמנות במשך 40.000 שנות קיומה. הוא טען שכדי להחיות את האמנות יש צורך באמנות מטיפוס חדש; שמצד אחד תחזיר לאמנות את המבנה המערכתי, אבל מצד שני, בלי לחזור לאמנות הפיגורטיבית שמוצתה. הוא קרא לאמנות זו "ארטונומיה" (artonomy), כדי לציין אמנות שהיא בעלת סדר אוטונומי משל עצמה ובלתי תלוי בסדר הדברים בעולם. זאת, בניגוד לאמנות הפיגורטיבית שהיא אמנות הטרונומית (Heteronomous) כי היא מתארת את סדר הדברים כפי שאנו תופסים אותו בעולם, בין שהם ממשיים ובין שהם פיקטיביים. החשיבות המכרעת שהוא מיחס למבנה ההיררכי באמנות נובע מהעובדה שהיררכיה היא יחס סודר (ordering relation) והוא עקרון הסדר הכללי ביותר שקיים ביקום בכל הרמות: המקרו והמיקרו, בעולם הפיזיקלי, ביולוגי, חברתי ונואטי. רק משום שהאמנות הפיגורטיבית ייצגה את הדברים בעולם בסדר היררכי היא יכלה להיות אמצעי תיאור אדקוואטי ומובן לאורך עשרות אלפי שנים. מרגע שנמחק הסדר ההיררכי מן האמנות היא גם חדלה להיות אמצעי תיאור של המציאות ולא של שום דבר אחר והפכה לעיצוב גרפי טריוויאלי. אין לנו שום קושי להבין ציור פרהיסטורי בן 32.000 שנים, אבל איננו מסוגלים להבין שום ציור "אבסטרקטי" שנעשה כיום.
השערת המחקר המרכזית של אביטל הייתה שאם נחשוף נבדקים שלא יודעים מאומה על חשיבה מערכתית, לקבוצה של ציורים לא פיגורטיביים שהקשר ביניהם הוא מערכתי, הנבדקים יוכלו לזהות את הסדר הנכון של התמונות המרכיבות את המערכת גם אם אלו יוצגו להם בסדר אקראי. ההשערה נבדקה בעזרת שלושה ניסויים שונים וכולם הראו שאכן נבדקים חסרי כל ידיעה מוקדמת בנושא הצליחו באופן מודע או לא מודע לשחזר את הסדר הנכון של המערכות הוויזואליות שהוצגו להם בסדר אקראי שונה לכל נבדק. פרופסור דניאל ברלין (Daniel Berlyne) ופרופסור אנטול רפופורט (Anatol Rapoport) שהיו מדריכיו של אביטל במחקר הדוקטורט שלו, הציעו לפרסם מיד את התוצאות שנראו להם חשובות ביותר. אולם על אף שתוצאות הניסויים איששו את השערותיו, אביטל סירב לפרסם את התוצאות כי טען שאינו מבין באמת מדוע הניסויים הצליחו? רק כעבור עשרים וחמש שנים, לאחר שגילה את Mindprints theory הבין שהנבדקים יכלו לשחזר בקלות כזו את המערכות כי ארגון מערכתי הוא רק אחת מתבניות הארגון המולדות ולכן המוח שלהם היה מסוגל לשחזר את מבנה המערכת ללא מודעות הכרחית מצד הנבדקים. המחקר פורסם ביחד עם פרופסור Gerald Cupchik.
ארטונומיה היא אמנות סטרוקטורליסטית והנחת היסוד של המתודה הסטרוקטורליסטית היא שישנן תבניות ארגון מולדות, כמו מבנה מערכתי או היררכי, סימטריה-אסימטריה קומפלמנטריות, כושר לטרנספורמציות ועוד. משום כך מתודה זו שימשה ומשמשת בידי חוקרים מתחומים שונים להסברת תופעות בתחומם. למשל לוי-שטראוס באנתרופולוגיה,
חומסקי בלינגוויסטיקה,
פיאז'ה בפסיכולוגיה ועוד רבים אחרים. לעומת כל אלו, אביטל רואה במתודה הסטרוקטורליסטית אמצעי לא רק להסברת האמנות אלא גם אמצעי גנרטיבי-יצירתי בתהליך היצירה בכל האמנויות שאינן תלויות שפה וזה החידוש הגדול של ארטונומיה. אחד הרעיונות המרכזיים ב"ארטונומיה" הוא שאמנות מערכתית אינה תלויה במדיום בה היוצר משתמש ולכן היא ניתנת ליישום בכל סוג אמנות שאינה לשונית. כמו מוזיקה, ציור, פיסול, ותנועה, וגם בשילובים שלהם.
תערוכות

אביטל יזם מספר תערוכות בהן הודגמו עקרונות הארטונומיה באמנויות השונות, בביצועו ובביצועם של אמנים אחרים. את התערוכה הראשונה והמקיפה ביותר יזם מיד לאחר סיום הדוקטורט. ביולי-אוגוסט 1974 הוצגה התערוכה הארטונומית הראשונה והמקיפה ביותר בגלריות של הספרייה הלאומית, ירושלים. התערוכה הציגה את היישום הראשון של תיאורית הארטונומיה של אביטל בארבע אמנויות: ציור (שלוש מערכות ציור שונות, בביצועו של אביטל), מוזיקה, (מספר יצירות שהולחנו בידי אבל ארליך), יישומים לפיסול על ידי עיינה וירטהיים, יישום לתנועה על ידי John Harries שיצר קומפוזיציות גרפיות ומערכתיות שנגזרו מכתב התנועה אשכול-וכמן.
בשנים 1981–1985 הדריך ציון אביטל את הפסל הישראלי ישראל הדני ביישומה של הארטונומיה לפיסול. הדני יצר מערכת שכללה כשישים פסלים בשם "המערכת השחורה" הקשורים ביניהם בקשר מערכתי. התערוכה הוצגה ביולי 1985 בגלריה של סדנאות האמנים בירושלים.
ב-1998 התקיים בטכניון שבחיפה כנס בינלאומי תחת הכותרת: " Order-disorder: Organization and hierarchy in science, technology, art, design and the humanities ". במסגרת כנס זה הוצגה גם התערוכה "ארטונומיה: אמנות מערכתית – השבת עקרונות הסדר ההיררכי לאמנות".
Artonomy: Systemic art, Restoring Hierarchic Ordering Principles to Art - בתערוכה הוצגו רפרודוקציות ושרטוטים של העבודות המדגימות את עקרונות הארטונומיה בציור (אביטל), מוזיקה (אבל ארליך) פיסול (ישראל הדני) ותנועה (ג'ון הריז).
האמנות בפרספקטיבה אבולוציונית וסטרוקטורלית

אביטל סבר שההסברים והקריטריונים הרבים שהוצעו בתולדות האסתטיקה לשאלה: מהי אמנות? אינם עונים על שאלה זו.  לכן החל בחיפוש אחר מערכת קריטריונים מוצקה לאפיון האמנות. שאלת המוצא שלו הייתה: בלא איזו תכונה יצירת אמנות אינה יכולה להיות אמנות? אחרי שנים של חיפוש ללא פתרון, אביטל החליט לחפש בכיוון אחר לגמרי: לבדוק בפרהיסטוריה כיצד נולדה האמנות, בתקווה שבשלביה העובריים יהיה קל יותר לזהות את התכונות הבסיסיות ביותר שלה. לטענת אביטל, הספרות הקיימת יוצאת מההנחה שהאמנות נולדה ex-nihilo בין לילה,  ללא אבולוציה קודמת, ומניחה שראשית האמנות לפני 40.000 שנים בערך.

אביטל אינו חולק על תיארוך זה, אלא על ההנחה שהאמנות הופיעה "לפתע",  יש מאין.  דבר  זה נראה לדעת אביטל בלתי סביר בהחלט:  אם לאבולוציה של כלי אבן, שהם לאין שעור יותר פשוטים מציורים, נדרשו  מיליוני שנים, הרי לאמנות, שהיא תופעה קוגניטיבית מורכבת, חייבת להיות אבולוציה הרבה יותר ממושכת.  בניגוד לכלי האבן שאין שום קשר הכרחי ביניהם, בציור משתמשים בסמלים ובין אלו יש בהכרח קשר מערכתי.
לאחר כעשרים שנים של מחקר, נקודת המפנה המכוננת בשבילו הייתה התגלית של מרי ליקי
וחוקרים אחרים שדנו בחשיפה של שביל עקבות שהותירו הומינידים ב-Laetoli שבצפון טנזניה מלפני 3.8 מיליון שנים. בשביל עקבות זה ישנה תופעה מיוחדת במינה: בשביל הלכו פעם גבר, אשה וילד והאחרון, לשם משחק, הקפיד לדרוך רק בתוך העקבות של הגבר שהלך לפניו על אף שצעדיו הרבה יותר גדולים משלו. עקבות אלו היו עד לאחרונה ההוכחה היחידה שהומינידים לפני 4 מיליון שנים הלכו זקופים. המאמר הזה ועוד כמאה מאמרים שדנים בעקבות אלו עוסקים אך ורק באספקטים פיזיולוגיים שונים של אותם הומינידים. אולם עבור אביטל ממצא זה היה פתח לתשובה לשתי שאלות יסודיות: המקורות הגרפיים של האמנות, וכן אלו תכונות קוגניטיביות-סטרוקטורליות נדרשות כדי שדבר מה יהיה יצירת אמנות.
במאמרו אביטל הראה שהומינידים לפני ארבעה מיליון שנים ידעו כנראה לקרוא עקבות, דבר ששום בעל חיים אחר אינו מסוגל לעשות עד היום מלבד האדם. שנית, הראה מדוע קריאת עקבות היא כנראה המקור של הציור מבחינה גרפית, וגם המקרה הראשון בו באות לידי ביטוי תבניות הארגון הקוגניטיביות של הרוח (mind). כעבור מעל מיליון שנים תכונות ארגון אלו תבואנה לידי ביטוי ביצירת כלי אבן;

ורק כעבור 2–3 מיליון שנים תחל התפתחות השפה, ויותר מאוחר בכל שאר ענפי התרבות ובכלל זה האמנות הפרהיסטורית שהיא הבסיס לאמנות הפיגורטיבית כולה. שאלת המוצא של אביטל הייתה: אלו תכונות קוגניטיביות היו דרושות לאותו ילד לפני 3.8 מיליון שנים כדי שיוכל לצעוד בדיוק לתוך העקבות של האיש שצעד לפניו? נפח מוחם של הומינידים אלו היה כמחצית מזה של המוח שלנו כיום ועדיין לא הייתה שפה. מובן שתכונות אלו לא היו מודעות לילד אלא היו חלק מהתכונות המולדות של מוחו. התכונה הראשונה שאביטל זיהה כהכרחית לשם קריאת עקבות היא היכולת לקשר בין דברים ולהפריד בין דברים, שתי פעולות שהן שני אספקטים של אותה פעולה. היה ברור גם שלא ניתן לקרוא עקבות ללא הבנה מובלעת לפחות של קומפלמנטריות בין דמות ורקע, יכולת הבנה מובלעת של סימטריה ואסימטריה בין כף הרגל לבין העקבה שהיא מותירה; יכולת הבנה מובלעת של טרנספורמציית ההיפוך בין העקבה לבין צורת כף הרגל שיצרה אותה, וכן הלאה. בתוך זמן לא רב אביטל הסיק שישנן לפחות עשר תבניות ארגון מולדות שהן הכרחיות כדי לקרוא עקבות.
תורת עקבות הרוח

הבנת המנגנונים הקוגניטיביים הדרושים לקריאת עקבות הובילה לממצא החשוב ביותר של אביטל: תורת עקבות הרוח או Mindprints theory והן הציר המרכזי של כל מחקר חייו. אביטל משער שאלו הן אולי תבניות הארגון הבסיסיות ביותר של הרוח (mind) ובאות לידי ביטוי בכל ענפי התרבות בכל הזמנים, ונראה שתבניות ארגון אלו, ברמה זו או אחרת, קיימות גם אצל בעלי חיים. אביטל טוען שתבניות ארגון אלו (Mindprints) שהיו דרושות לקריאת העקבות לפני כארבע מיליון שנים, וגם הכרחיות כיום לשם קריאת עקבות, הן אותן תבניות שהיו דרושות לעשיית כלי אבן, צלמיות, ציור פרהיסטורי, שפה ומדע מודרני.
A tentative table of mindprints:
עם הזמן, רמת ההפשטה והתחכום של יישום התבניות נעשו יותר ויותר מורכבים. כמו כן המודעות לעצם קיומן של תבניות ארגון אלו הלכה וגדלה לאורך התפתחות התרבות. במאמר זה אביטל טוען שהאבולוציה של התרבות היא במידה רבה האבולוציה של רמות היישום של עקבות הרוח. לשם המחשת העניין הוא מדגים ומשווה את הופעת עקבות הרוח בקריאת עקבות לפני 3.8 מיליון שנים; בציור פרהיסטורי מראשיתו לפני 40.000 שנים ובימינו במדע המודרני. לעומת זאת באמנות המודרנית תבניות ארגון אלו בחלקן חסרות, ובחלקן מופיעות במצב מעוות או הרוס. כלומר, באמנות המודרנית חסר השלד הסטרוקטורלי שהחזיק את האמנות לאורך עשרות אלפי שנים ולכן אינה אמנות כלל, אלא היא ההריסות של האמנות הפיגורטיבית אותה המודרניזם פרק לרסיסים. לדוגמה, עקבה של צבי בגיל, מין ומצב פיסי מסוימים, מקשרת בין כל הצבאים מאותו סוג אך גם מפרידה אותם משאר בעלי החיים. ציור פרהיסטורי של סוס מקשר בין כל הסוסים מאותו סוג אך גם מפריד אותם משאר בעלי חיים. משפט פיתגורס מקשר בין כל המשולשים ישרי הזווית על ידי ציון תכונה שהיא משותפת לכולם. חוק המשיכה של ניוטון מציין את כוח המשיכה בין שתי מסות כלשהן כפונקציה של גודל המסות וריבוע המרחק ביניהן. לעומת זאת, ציור "מופשט" אינו מקשר בין דברים כלשהם, אלא הוא מקרה פרטי של גיבוב צבעים וצורות שאין להם שום התייחסות מעבר לעצמן. באופן דומה, אפשר להראות שכל יתר תשעת עקבות הרוח מתקיימות ברמת הפשטה הולכת ועולה: בקריאת עקבות, בציור פיגורטיבי ובמדע אך לא באמנות מודרנית.
כתביו

ספרו הראשון של אביטל הוא "אמנות לעומת לא-אמנות: אמנות מתוך הרוח".
עוסק בכינון מחדש של קריטריונים בעלי אופי סטרוקטורלי שמאפשרים להבחין בין אמנות לבין פסוודו-אמנות. בשנת 2009 ספר זה יצא לאור בסינית

ובשנת 2018 הספר יצא לאור גם בספרדית.
בחלקו הראשון של ספר זה אביטל בוחן את השאלה "האם האמנות המודרנית היא אמנות ?" הוא טוען שכל האמנות הוויזואלית הלא-פיגורטיבית שנוצרה במאה העשרים ובמאה ה-21 אינה אמנות. אביטל טוען שהאמנות מצויה במשבר הפרדיגמטי הראשון בתולדותיה. הוא טוען שהמודרניזם עשה רדוקציה של האמנות לקומפוזיציות שרירותיות של צבע וצורה ולכן למעשה עשה רדוקציה של האמנות לעיצוב. אביטל מראה גם מדוע האמנות הקרויה "מופשטת" אינה מופשטת כלל וזאת כי אבות המודרניזם לא הבינו את מושג ההפשטה. אביטל מבקר את האסתטיקנים, ואת הממסד האמנותי על שטיהרו את "השרץ" לדעתו: במקום להגדיר את האמנות באופן שניתן יהיה להבחין בין אמנות לבין לא-אמנות, הם הרחיבו את מושג האמנות ללא גבול עד שאין שום דבר, שאינו עשוי להיות מוצג כאמנות. מצב עניינים זה הוא שווה ערך למצב בו אין אמנות.
חלקו השני של הספר מציג את תורת עקבות הרוח (Mindprints theory) ומראה כיצד ניתן ליישם אותה כדי להבחין באופן ברור למדי בין אמנות לבין פסוודו-אמנות. הוא מראה בהרחבה כיצד כל עקבות הרוח כמו, קישוריות-הפרדה, סימטריה-אסימטריה, היררכיה-אקראיות ועוד, מופיעות בכל ציור פיגורטיבי אך לא בציור מופשט. דיון יסודי במיוחד מוקדש לדיון בארגון היררכי והשלכותיו לגבי האמנות כיום ובעתיד. בסוף הספר מציג אביטל טבלה ובה כחמישים תכונות שהתקיימו באמנות הפיגורטיבית לאורך כל תולדותיה שמתוכן רק שתיים, צבע וצורה, מופיעות גם באמנות המודרנית. אלא ששתי תכונות אלו הן לכל היותר תנאי הכרחי אך לא מספיק כדי שדבר מה יהיה יצירת אמנות. שתי תכונות אלו הן בקושי תנאי מספיק כדי שדבר מה יהיה עיצוב גרפי טריוויאלי אך לא אמנות.
ספרו השני של אביטל, הבלבול בין אמנות ועיצוב: כלי-מוח לעומת כלי-גוף יצא לאור בשנת 2018 בהוצאת Vernon Press.

התזה המובאת בספר היא כי מאז ראשית המאה העשרים האמנים עשו רדוקציה של הציור הפיגורטיבי לעיצוב גרפי אבל קראו לזה "אמנות מופשטת" . כמו כן, הם עשו רדוקציה של הפיסול הפיגורטיבי לאובייקט מצוי או לעיצוב תעשייתי ללא כל פונקציה אינסטרומנטלית אבל קראו לעבודות שלהם "פיסול מופשט". בשני המקרים האמנים עשו רדוקציה של הסמלים הפיגורטיביים למרכיבים הפרצפטואליים שלהם או לאובייקט ולכן האמנות חדלה להתקיים כשפה ויזואלית ולמעשה הפכה לעיצוב מסוג זה או אחר. כתוצאה מרדוקציה זו נוצר בלבול מוחלט בין אמנות ועיצוב דבר שהוא הרסני לגבי שני התחומים.
הספר מציג השוואה של האמנות והעיצוב ביחס לכמאה תכונות ומראה שכמעט בכל המקרים התכונות הללו מנוגדות באופן קוטבי בשני התחומים. לאור ההשוואות הללו המסקנה הבלתי נמנעת היא שאמנות ועיצוב הם שני תחומים שונים ובלתי תלויים זה בזה. להמחשת העניין להלן הבחנות אחדות: הספר מוכיח שאמנות ועיצוב הם שני תחומים משתי רמות שונות לחלוטין בדיוק כמו שהמספר "2" ושני תפוחים הם משתי רמות שונות לחלוטין: המספר הוא קבוצה מופשטת לחלוטין ואילו שני התפוזים הם אובייקטים קונקרטיים. נקודת המוצא של האמן וגם של המעצב היא דימוי מסוים. אולם בזמן שהאמן עולה מהדמוי אל מערכת סמלים ויזואליים, המעצב יורד מהדימוי אל עולם האובייקטים. ועוד דוגמה: קיים עיצוב בכל אספקט ובכל מרכיב של הטבע מעבר למקום וזמן. אולם אין אמנות בטבע כשם שאין בו גם פילוסופיה, ספרות או מדע. אלו רק אחדות מקרוב למאה הבחנות בין אמנות ועיצוב המוצגות בספר.
לקריאה נוספת

Breuil, H. (1981). "The Paleolithic Age," In: Larousse Encyclopedia of Prehistoric and Ancient Art, Edited by Huyghe, R, pp. 30-40. London: Hamlyn.
Chomsky, N. (1968). Language and Mind. New York: Harcourt Brace Jovanovich Inc.
Davis, W. (1986a). The Origins of Image Making. Current Anthropology 27, No. 3. 193-215.
Davis, W. (1986b). More on the Origins and Originality of Image Making: Reply to Delluc and Delluc. Current Anthropology 27, no. 5. 515-16.
Goodman, N. (1968) Languages of Art: An Approach to a Theory of Symbols. New York: The Bobbs-Merril Company Inc.
Gombrich, E. H. (1962, 2ND ed). Art and Illusion. London: Phaidon Press.
Leakey, M. D. Footprints in the Ashes of Time. National Geographic, Vol. 155, # 4, April 1979, pp. 446-57.
Levi-Strauss, C. (1963 ). Structural anthropology. Norwich, Penguin books Ltd.
Piaget, J. (1973). Structuralism. London, Routledge and Kegan Paul.
יהדות קאיפנג

יהודים בקאיפנג, סוף המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20.
דגם בית הכנסת בקאיפנג - בית התפוצות, תל אביב.
פנים בית הכנסת בקאיפנג - המאה ה-18.
יהודים בקאיפנג קוראים בתורה - 1722.
יהדות קאיפנג היא קהילה יהודית שהתקיימה בעיר קאיפנג שבמחוז חנאן שבסין בין המאה ה-12 למאה ה-19. מוצאם ומועד הגעתם לקאיפנג שנויים במחלוקת בקרב החוקרים.
היסטוריה

רוב החוקרים מסכימים שקהילה יהודית התקיימה בקאיפנג מאז תקופת שושלת סונג הצפונית (1127-960), אף על פי שחלקם מתארכים את הגעתם לתקופת שושלת טאנג (907-618), או אף מוקדם יותר. קאיפנג, שהייתה אז בירתה של שושלת סונג הצפונית, הייתה אז מרכז עירוני גדול שבו למעלה ממיליון תושבים. קאיפנג הייתה עיר מסחר ותעשייה ששימשה צומת חשוב ברשת תעבורה ענפה של נתיבי יבשה ונהרות, שהתחברו עם דרך המשי. סוחרים יהודים שהגיעו לערי הנמל שבשפך נהר היאנגדזה (יאנגצה) ולערים האנגג'ואו או לנינגבו שבחוף הדרומי-המזרחי של סין, ביקשו כנראה לייסד נציגות קבועה בעיר הבירה, שכן במאה ה-12 כבר היו כנראה בערים אלה קהילות יהודיות. ההשערה היא שקהילה קטנה של יהודים, ככל הנראה מפרס או מהודו, או מתימן בדרך הים, הגיעה לעיר, התיישבה בה ובנתה בה בית כנסת ב-1163.
במהלך תקופת שושלת מינג (1644-1368), העניק הקיסר שמונה שמות משפחה לשימוש היהודים, שאותם ניתן לזהות עד היום. השמות היו: 愛 עי (Ai), 石 שה (Shi), 高 גאו (Gao), 金 גין (Jin), 李 לי (Li), 張 גן (Zhang) ו־趙 שי (Zhao). בראשית המאה ה-20, המירה אחת המשפחות הללו, משפחת ג׳נג, את דתה לאסלאם. הארגון החברתי דרך שושלות של משפחות היה מקובל בסין. המשפחות מתייחסות לאותו אב קדמון, נושאות באותו שם משפחה ומתגוררות באותו אזור. ההשתייכות לשושלות משפחתיות ששמותיהן סיניים מעידה על ההשתלבות של היהודים בחברה הסינית. עם זאת, השתייכות זו סייעה לשימור זהותם היהודית גם כאשר בית הכנסת לא היה קיים והמסגרת הקהילתית התפוררה.
היהודים בקאיפנג השתלבו בכל תחומי החיים בסין, במסחר, באומנויות, בצבא או במנגנוני המדינה. הם עמדו בבחינות הרשמיות וזכו להטבות רבות.
שיטפונות ושריפות השמידו פעם אחר פעם את הספרים של בית הכנסת של קאיפנג. הם השיגו כמה ספרים חלופיים מאזור נינגשיה ומהעיר נינגבו. ספר תורה הובא על ידי מוסלמי שהשיג אותו מיהודי מקנטון שהיה על ערש דווי.
שלוש אסטלות עם כתובות נתגלו בקאיפנג. העתיקה שבהן, המתוארכת ל-1489, מאזכרת את בנייתו של בית הכנסת ב-1163 ובה מופיע המונח 清真寺 (בתעתיק: Qīngzhēnsì), המשמש לעיתים קרובות בסין לתיאור מסגד. הכתובת מציינת שהיהודים הגיעו לסין מהודו במהלך תקופת שושלת האן (המאה ה-2 לספירה – המאה ה-2 לפנה"ס). היא מזכירה את שמותיהם של 70 יהודים עם שמות משפחה סיניים, מתארת את הראיונות שלהם עם קיסר ששמו לא מצוין משושלת סונג ומפרטת את אבותיהם מאברהם ועד לעזרא הסופר. האסטלה השנייה, המתוארכת לשנת 1512, מפרטת את מנהגיהם הדתיים של היהודים. האסטלה השלישית, המתוארכת ל-1663, מנציחה את בניין בית הכנסת וחוזרת על המידע שמצוי על שתי האסטלות האחרות.
שתיים מהאסטלות מתייחסות לכתובת הקעקע המפורסמת שנכתבה על גבו של הגנרל משושלת סונג, יְוֵּ'ה פֵיי. כתובת הקעקע, "נאמנות ללא גבולות למדינה" (בסינית מפושטת: 尽忠报国, בסינית מסורתית: 盡忠報國, בפין-יין: jìn zhōng bào guó), מופיעה לראשונה בקטע מהאסטלה משנת 1489 שמדבר על "הנאמנות ללא גבולות למדינה ולנסיך" של היהודים. האזכור השני לכתובת הקעקע מופיע בקטע מהאסטלה משנת 1512 שמדבר על האופן שבו החיילים והקצינים היהודים בצבאות סין היו "נאמנים ללא גבולות למדינה".
היסטוריה > במאה ה-17

דיווח ראשון של אירופאי על יהדות קאיפנג מופיע אצל הישועי מטאו ריצ'י, שישב אז בבייג'ינג. בשנת 1605, ביקר אצל ריצ'י יהודי מקאיפנג בשם אי טיאן (艾田), שהגיע לבייג'ינג כדי לעבור שם את מבחני הג'ינגשי שלו. על פי דיווחו של ריצ'י בספרו "De Christiana expeditione apud Sinas", המבקר סיפר שהוא מאמין באל אחד ולמראה דמויותיהם של מרים ושל ישו, אמר שאלו תמונות של רבקה עם עשו או יעקב. היהודי סיפר שיהודים רבים התגוררו בקאיפנג, שהם מחזיקים בית כנסת מפואר ושברשותם כתבים וספרים רבים.
כשלוש שנים לאחר ביקור זה, שלח ריצ'י ישועי סיני לביקור בקאיפנג. הוא העתיק את תחילתם ואת סופם של כתבי הקודש שנשמרו בבית הכנסת, וכך התאפשר לריצ'י לוודא שאלו באמת אותם טקסטים כמו התורה, שהיו ידועים לאירופאים, למעט העובדה שהם לא עשו שימוש בניקוד.
כאשר כתב ריצ'י ל"ראש בית הכנסת" בקאיפנג וסיפר לו שהמשיח, שהיהודים ממתינים לבואו, כבר הגיע, השיב לו ראש בית הכנסת במכתב בו הוא כתב שהמשיח לא יגיע אלא לאחר עשרת אלפים שנה. עם זאת, ככל הנראה עקב חששו מהעדרו של יורש מתאים, הציע הרב הזקן את תפקידו לריצ'י, אם הישועים יקבלו על עצמם את האמונה היהודית וימנעו מאכילת בשר חזיר. מאוחר יותר, הגיעו שלושה יהודים נוספים מקאיפנג, כולל אחיינו של אי, לבית הישועים כאשר שהו בבייג'ינג לרגל עסקיהם והם הוטבלו לנצרות. הם סיפור לריצ'י שהרב הזקן מת ומאחר שריצ'י לא לקח על עצמו את תפקידו, ירש אותו בנו שהוא "לא בקי דיו בענייני האמונה היהודית". התרשמותו הכללית של ריצ'י ממצבה של הקהילה היהודית בסין הייתה ש"הם בדרך להפוך למוסלמים או לעובדי אלילים". מאוחר יותר ביקרו כמה ישועים בקהילה בקאיפנג.
האב ג'וזף ברוקר, חוקר קתולי מראשית המאה ה-20, מציין שהדוח של ריצ'י על יהודי סין, מצביע על כך שהיה מגוון של 10 או 12 משפחות בלבד בקאיפנג בסוף המאה ה-16 ועד לראשית המאה ה-17 ושדווח שהם התגוררו שם במשך 500 או 600 שנים. כמו כן צוין בכתבים שהיה מספר גדול יותר של יהודים בהאנגג'ואו. מידע זה יכול לרמוז על כך שיהודים הנאמנים נמלטו דרומה להאנגג'ואו, יחד עם מי שעמד להיות מוכתר כקיסר גאוזונג. למעשה, האסטלה משנת 1489 מזכירה כיצד היהודים עזבו את קאיפנג לאחר תקרית ג'ינגקאנג.
למרות בידודם מהפזורה היהודית בעולם, שמרו יהודי קאיפנג על מנהגיהם ומסורותיהם במשך מאות שנים. במאה ה-17, ההתבוללות החלה לכרסם במסורותיהם. גדל שיעור נישואי התערובת בין יהודים לבין קבוצות אתניות אחרות, כמו בני ההאן והמיעוטים של החווי והמנצ'ו.
היסטוריה > במאה ה-19

מרד טאיפינג בשנות החמישים של המאה ה-19 גרם לפיזורם של אנשי הקהילה, אך מאוחר יותר הם שבו לקאיפנג.
חורבן בית הכנסת בשנות השישים של המאה ה-19, הוביל לקיצה של הקהילה. עם זאת, ג'. ל. ליברמן, היהודי המערבי הראשון שביקר את יהודי קאיפנג ב-1867, ציין ש"הם עדיין החזיקו בבית קברות משלהם". ב-1868 דווח שהליטורגיה שלהם כללה רק קטעים מהתנ"ך. ס. מ. פרלמן, איש עסקים וחוקר משאנגחאי, כתב ב-1912, ש"הם קוברים את מתיהם בארונות מתים, אך מסוג שונה מזה של הסינים, והם לא עוטפים את המתים בבגדים רגילים כמו הסינים, אלא בפשתן".
בתחילת המאה ה-20 נוצר קשר בין יהודים בשאנגחאי וצאצאי היהודים בקאיפנג.
כיום

בשנת 1946 דיווח כתב של Associated Press על בין 100–200 צאצאי יהודים בקאיפנג שנטמעו כמעט לגמרי בסביבתם, למעט מנהגם שלא לאכול חזיר ותווי פניה של זקנת היהודים שהיו "יהודיים".
המחקר בסין על יהודי קאיפנג בפרט ועל יהדות סין בכלל, היה במצב של קיפאון עד לשנות השמונים של המאה ה-20, עקב המצב הפוליטי. כאשר יושמו בסין רפורמות פוליטיות וכלכליות בשנות השמונים, נוסד המכון היהודי-סיני על ידי קבוצה בינלאומית של חוקרים כדי להמשיך את תהליך המחקר על ההיסטוריה של הקהילות היהודיות בסין, לקדם מיזמים חינוכיים הקשורים להיסטוריה של היהודים בסין ולסייע להישרדותם של היהודים בקאיפנג. מיסודם של היחסים הדיפלומטיים בין סין לבין ישראל ב-1992, הציתו מחדש את העניין ביהדות ובתולדותיו של העם היהודי, במיוחד לאור העובדה ש-25,000 פליטים יהודים נמלטו לשאנגחאי במלחמת העולם השנייה.
קשה להעריך את מספרם של היהודים בסין כיום. ההערכות משתנות בשל השינויים בגישה הרשמית של הממשלה. במפקד האוכלוסין האחרון נמנו כ-400 יהודים בקאיפנג וכיום ההערכה היא שמתגוררות שם כ-100 משפחות שמונות כ-500 איש. כ-1,000 מתושבי העיר הם ממוצא יהודי, אף על פי שרק 40–50 איש לוקחים חלק בפעילות הקהילה.
כמה מצאצאי הקהילה היהודית בקאיפנג מציינים שהוריהם וסביהם סיפרו להם שהם היו יהודים ושביום מן הימים הם "ישובו לארצם". אחרים מודעים רק במעורפל למוצאם.
תופעת נישואי התערובת של יהודי קאיפנג עם הסינים המקומיים הייתה רחבה דיה כך שלא ניתן להבדיל בין שתי הקבוצות האתניות.
ממידע גינאולוגי שנתגלה בעיר בין־ליאנג (Pien Liang) בפנקס השמור המתוארך לשנים 1660–1670 עולה כי נשים גיורות ממוצא סיני כונו 'פלונית בת אדם', בעוד נשים יהודיות ממוצא הודי כונו לרוב 'בת ישראל'. הסמטה שהובילה לבית הכנסת בקאיפנג נקראה: 'סמטת הדת העוקרת גיד' (בהתייחס לניקור גיד הנשה), ולאחר המהפיכה הקומוניסטית שונה שם הרחוב בידי היהודים ל'סמטת הדת המלמדת את הכתבים'.
מאפיין אחד שמבדיל בין היהודים לבין שכניהם, הוא העובדה שהם נמנעים מאכילת בשר חזיר. קו יינאן, אישה סינית שגילתה את מוצאה היהודי לאחר שאמה נכחה בוועידה של בני מיעוטים ב-1981, מציינת שמשפחתה לא אכלה מעולם בשר חזיר או פירות ים ושסבה תמיד נהג לחבוש כיפה כחולה.
במסגרת היהדות הרבנית בת זמננו, נהוגה ההגדרה למוצא היהודי דרך האם, בעוד שיהודי סין מבססים את מוצאם היהודי על פי האב. כתוצאה מכך, בישראל נדרשו יהודי קאיפנג לעבור גיור כדי לקבל אזרחות ישראלית על פי חוק השבות.
לאחר שנוצר מגע בינם לבין תיירים יהודים, כמה מיהודי קאיפנג שבו אל חיק הזרם המרכזי של היהדות. ב-2005 התגיירה משפחה מצאצאי יהודי קאיפנג באופן רשמי וקיבלה אזרחות ישראלית. ב-20 באוקטובר 2009 עלתה לישראל הקבוצה הראשונה של יהודי קאיפנג במבצע שתואם על ידי ארגון שבי ישראל.
כתבי קאיפנג

מעט מהכתבים של יהדות קאיפנג שרדו. עם זאת, חלק ניכר מהם נשמר בספריה של ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי, אוהיו. בין הפריטים באוסף זה, ניתן למצוא סידור כתוב בכתב סיני והגדה של פסח עם תרגום לפרסית באלפבית עברי. ספר זה ראוי לציון בכך, שאף על פי שהוא כולל סימני ניקוד, ברור שהוא הועתק על ידי מישהו שלא הבין את משמעותם. אף על פי שצורת סימני התנועות הועתקה באופן מדויק, נראה שהם מוקמו בטקסט באופן אקראי, ולפיכך משמעות המילים משובשת. מאחר שהשפה העברית נכתבת באופן כללי ללא תנועות, יכול דובר עברית להתעלם מסימונים אלה, שכן העיצורים נכתבו באופן נכון, עם מעט שגיאות כתיב. ברשותה של הספרייה הבריטית נמצא ספר תורה שהובא מבית הכנסת של קאיפנג.
המחלוקת על כתובות האסטלות של קאיפנג

בספרו: "הכתובות על האסטלות של קאיפנג: מורשת הקהילה היהודית בסין העתיקה", מציג טיבריו וייס, מרצה להיסטוריה יהודית ולדת הסינית, את נוסחי התרגום שלו לכתובות שעל אסטלות האבן של יהודי קאיפנג מ-1489, 1512 ו-1663. בהתבסס על המידע שלוקט מתרגום חדש זה, מעלה וייס תאוריה שלאחר גלות בבל במאה ה-6 לפנה"ס, התפצלו כוהנים ולויים, שהתאכזבו מעזרא הסופר, מתנועת שיבת ציון והתיישבו בצפון-מערב הודו. בנקודת זמן כל שהיא לאחר שנת 108 לפני הספירה, היגרו יהודים אלו למחוז גאנסו שבסין והגנרל הסיני, לי גואנגלי, שנשלח להרחיב את גבולות סין של שושלת האן, הבחין בהם. מאות שנים לאחר מכן, הורחקו היהודים מסין רבתי, במהלך הרדיפה האנטי-בודהיסטית הגדולה (846-845), אז הם חיו באזור נינגשיה. וייס מאמין שמאוחר יותר, במהלך תקופת שושלת סונג, הם שבו לסין, כאשר הקיסר השני של השושלת, טאיצונג, פרסם צו לחיפוש אחר מלומדים זרים.
במאמר ביקורת על ספרו של וייס, טוען ארווין מ. ברג, עורך דין וידיד של הקהילה היהודית בקאיפנג, שוייס מעולם לא הבין את משמעותם של כתבי הקודש של הקהילה, לא לקח אותם בחשבון בתיזה שלו והסתמך אך ורק על אסטלות האבן. את המסמכים הללו ניתן לתארך בקושי רב על פי מאפייניהם הפיזיים והלשוניים. אף על פי שהוא מתייחס למילים בשפה הפרסית שמופיעות על האסטלות, וייס לא התייחס במחקרו לשאלה מתי נעשה שימוש לראשונה בשפה הפרסית יהודית בתפילה. היהודית פרסית התפתחה לראשונה במרכז אסיה במאה ה-8 לספירה, זמן רב לאחר המועד המשוער על פי וייס להגעתם של היהודים הראשונים לסין. ברג מפקפק באמינות ההיסטורית של הכתובות על גבי שלוש האסטלות. הוא מביא דוגמה אחת לאנכרוניזם, בה היהודים טוענים שהיה זה הקיסר משושלת מינג שהעניק את הקרקע לבניית בית הכנסת הראשון ב-1163 במהלך תקופת שושלת סונג.