אברהם גולדפאדן
תולדות חייו ויצירתו > פנייה למחזות דרמטיים

בעוד שקומדיה קלילה וסאטירה היוו את הבסיס לתיאטרון היידיש כאמצעי ביטוי מסחרי מצליח, הן לא היו מבססות את גולדפאדן כ"שייקספיר ביידיש" (כפי שכינה אותו "הניו יורק טיימס" עם מותו ב-1908). כאדם שקרא רבות בשפות אחדות, הוא היה מודע היטב לכך שאין מסורת של ספרות דרמה ביהדות מזרח אירופה. הקהל שלו חיפש רק "כוס טובה של יין ושיר ביידיש". שנים אחרי כן ניסח את שדרש הקהל ממנו: "אנחנו לא הולכים לתיאטרון כדי שיבכו לנו [...] יש לנו צרות משל עצמנו בבית מהאישה ומהילדים! אנחנו הולכים לתיאטרון כדי שיעודדו אותנו וכדי שעבור הפרנק שאנחנו משלמים ישמחו אותנו ונצחק טוב טוב". גולדפאדן כתב שמצב זה העמיד אותו בעימות עם הקהל: "רציתי לנקום בקהל [...] משום שמאוד כעסתי עליו על שהוא מכריח אותי בכוח לעשות בלגן על הבמה שלי. לא אחים! אם כבר יש לי במה ברשותי היא תהיה בית ספר עבורכם. אתם, שלא היה לכם זמן ללמוד, להשכיל, תבואו אלי כדי לראות איך אני מצייר עבורכם תמונה נאמנה של החיים. אתם תראו את עצמכם כמו במראה עם תכונותיכם הטובות והרעות [...] כשצחקתם ונהניתם מהבדיחות הקומיות שלי, לבי בכה אז כשהסתכלתי עליכם. עכשיו, אחים, קחו לכם דרמה, טרגדיה מן החיים. אתם בוכים ולבי אז שמח". אבל "עימותו" עם הקהל היה מבוסס על הבנת קהלו זה. כך למשל, לדבריו: "כתבתי את די כישוף־מאַכערין (המכשפה) ברומניה, מקום בו האוכלוסייה היהודית והרומנית מאמינה מאוד במכשפות".
גם בשנים הראשונות של להקתו לא נמנע גולדפאדן מכתיבה על נושאים רציניים. הצגת הוודוויל שלו בבוטושאן הייתה די רעקרוטן ("המגויסים"), שעסקה בקבוצות המגייסים בכוח שחטפו אנשים מן הרחוב לגיוס לצבא הרומני. כבר לפני 1876 תרגם גולדפאדן את "האי השומם" מאת אוגוסט פון קוֹצֶבּוּ (Kotzebue). כך נעשה מחזה מאת אריסטוקרט גרמני ומרגל רוסי למחזה הלא-קומי הראשון שבוצע באופן מקצועי ביידיש. אחרי ההתחלה, שבה היו בעיקר וודווילים וקומדיות קלות (על אף ש"שמֶנדריק" ו"שני קוני למל" היו מחזות מתוחכמים יחסית), התחיל גולדפאדן לכתוב מחזות רציניים רבים ביידיש על נושאים יהודיים. המפורסם ביותר מהם הוא שולמית, גם כן מ-1880. גולדפאדן עצמו אמר שהמעבר לנושאים רציניים הפך לאפשרי לאחר שחינך את הקהל שלו. נחמה סנדרוב הציעה שסיבה שוות-משקל הייתה העובדה שבעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית הגיעו לרומניה יהודים רבים מרוסיה, שנחשפו לתיאטרון מתוחכם יותר בשפה הרוסית. פנייתו החדה של גולדפאדן לנושאים רציניים חפפה בערך את הבאת להקתו לאודסה.
גולדפאדן היה גם תאורטיקן של תיאטרון וגם איש מעשה בתחום. על היותו תאורטיקן ניתן ללמוד מהתעניינותו, כמעט מתחילת עיסוקו בתיאטרון, בתפאורה שתתמוך בנושאי מחזותיו. חלק נכבד מן הקהילה היהודית, וגולדפאדן בתוכם, הכיר כבר את התיאטרון העכשווי בשפות אחרות. מסעותיה הראשוניים של להקתו של גולדפאדן ביאשי, בבוטושאן, בגאלאץ, בבראילה ובבוקרשט יכלו בקלות להיות מסעות של להקה דוברת רומנית. מן ההתחלה ניתן היה לראות בתיאטרון היידיש ביטוי לאופי הלאומי היהודי, אך הערכים התיאטרליים של להקת גולדפאדן היו בדרך כלל אלו של התיאטרון הרומני של אותה תקופה. כמו כן, היידיש היא שפה גרמאנית, שעל אף שדוברה בעיקר בקרב יהודים, היא נטמעה גם בלשונם של לא-יהודים במולדובה ובטרנסילבניה והייתה לשפת מסחר חשובה. העובדה שהראשון שכתב על תיאטרון יידיש היה המשורר הלאומי הרומני מיכאי אמינסקו היא עדות לכך שהעניין בתיאטרון יידיש חצה את גבולות הקהילה היהודית.
כבר מן ההתחלה משך אליו תיאטרון היידיש ביקורת תיאטרון, בדומה לכל תיאטרון אירופי אחר בזמנו. ברקוביץ' מצטט חוברת שחיבר ג' אברמסקי אשר פורסמה ב-1877, שבה תיאר וביקר אברמסקי את כל מחזותיו של גולדפאדן מאותה שנה. הוא דן בשאלה מהו אופיו הראוי של תיאטרון היידיש, והרהר בכך שיכול להיות לו דמיון לתיאטרון האנגלי בתקופה האליזבתנית. הוא ציין מקורות רבים לצורה זו שמתחילה לצמוח (בטווח שנע מפורים שפיל לקרקס ופנטומימה). הוא שיבח את התפקידים הנשיים החזקים, אך ביקר היבטים מסוימים שראה בהם חולשה: שחקן גבר המשחק בצורה לא משכנעת את האם במחזה שמענדריק, או המחזה די שטומע כלה כולו.