stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלגיה
כלכלה

הכלכלה של בלגיה מפותחת ביותר והיא מבוססת על מסחר בינלאומי. יותר מ-70% מהתל"ג הבלגי בא מיבוא ויצוא. בלגיה מייבאת את כל חומרי הגלם למוצרים רבים ומייצאת אותם לאחר עיבוד המעלה את שווי המוצר. יותר מ-50% מהייצור שלה מיועד לייצוא, ובתחומים מסוימים, כטקסטיל וזכוכית השיעור עולה ל-80%. בגלל המיקום של המדינה והתשתית התחבורתית המפותחת שלה היא משמשת צומת מסחרי מרכזי בשוק האירופאי.
בלגיה היא חברה מרכזית באיחוד האירופי, חברה בגוש האירו, ובריסל משמשת כבירת האיחוד האירופי. כלכלת השוק בבלגיה מפותחת ביותר, פריון העבודה גבוה (הרביעי בעולם לשעת עבודה ) והתל"ג לנפש בה הוא מהגבוהים במדינות המתועשות. סקטור השירותים הוא הדומיננטי והוא מהווה כ-75% מהתל"ג הבלגי. התעשייה מייצרת כ-24% מהתל"ג, והחקלאות רק כ-1.3%. בלגיה היא שוק קטן ופתוח עם יחס סחר חוץ לתל"ג של כ-84% ליבוא וכ-79% ליצוא.
בלגיה מייבאת בעיקר מזון, ציוד ממוכן, יהלומים גולמיים, נפט ומוצריו, בדים ועוד. ענפי הייצוא העיקריים הם כלי רכב, מזון מעובד, מתכות מעובדות ויהלומים מעובדים.
בלגיה סובלת ממספר בעיות כלכליות שמלוות אותה מזה דורות רבים, ובראשן הקושי ביצירת מקומות עבודה חדשים. באזורים אחדים שיעור הבלתי מועסקים הוא גבוה ואינו משתנה מזה עשורים רבים. המיסים במדינה גבוהים, ושוק העבודה הנוקשה נשלט על ידי חוקי עבודה בלתי גמישים. השכר בבלגיה הוא מן הגבוהים באירופה.
לבלגיה יש חוב ציבורי גדול, ובנוסף לזה היא עומדת בפני בעיית הזדקנות האוכלוסייה שתגרום להגדלה משמעותית של תשלומי ההעברה.
גאוגרפיה

בלגיה שוכנת בצפון מערב אירופה והיא גובלת בהולנד בצפון, בצרפת בדרום, ובגרמניה ובלוקסמבורג במזרח. בנוסף היא גובלת גם בים הצפוני במערב, ובממלכה המאוחדת בצפון מערב. רוב הארץ שפלה למעט הרי הארדנים בדרום מזרח. הנהר הגדול ביותר הוא נהר הסכלדה.
חלוקה לאזורים, פרובינציות וקהילות

בלגיה מחולקת לשלוש קהילות עיקריות: הקהילה הפלמית, הקהילה הוולונית והקהילה דוברת הגרמנית. במקביל, בלגיה מחולקת לשלושה אזורים פדרליים שונים:

1. בריסל, מחוז הבירה, 80% מהתושבים דוברים צרפתית ובמחוז ישנה גם קהילה דוברת הולנדית. רשמית זהו מחוז דו-לשוני. אוכלוסייה: של 980,000 תושבים.

2. פלנדריה (בירה: בריסל), רוב התושבים דוברי הולנדית, אוכלוסייה: 6,000,000 תושבים. מורכבת מחמש פרובינציות:
אנטוורפן, בירה: אנטוורפן
לימבורג, בירה: הסלט
פלנדריה המזרחית, בירה: גנט
פלנדריה המערבית, בירה: ברוז'
ברבנט הפלמית, בירה: לוון
3. ולוניה (בירה: נאמור), רוב התושבים דוברי צרפתית ומיעוט קטן דובר גרמנית, אוכלוסייה: 3,360,000 תושבים. מורכבת גם היא מחמש פרובינציות:
ברבנט הוולונית, בירה: ואבר
נאמור, בירה: נאמור
לייז', בירה: לייז'
אֵנוֹ, בירה: מונס
לוקסמבורג, בירה: ארלון
חלוקה לאזורים, פרובינציות וקהילות > מחוזות (פרובינציות)

| מספר | שם מחוז | שם מחוז (אנגלית) | אוכלוסייה | שטח (קמ"ר) | עיר בירה | אוכלוסייה (עיר בירה) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אנטוורפן | Antwerp | 1,682,700 | 2,680 | אנטוורפן | 493,500 |
| 2 | ברבנט הוולונית | Walloon Brabant | 370,450 | 1,093 | וואבר | 33,100 |
| 3 | ברבנט הפלמית | Flemish Brabant | 1,037,800 | 2,106 | לוון | 96,950 |
| 4 | אנו | Hainaut | 1,294,850 | 3,800 | מונס | 92,500 |
| 5 | לוקסמבורג | Luxembourg | 261,200 | 4,443 | ארלון | 28,000 |
| 6 | ליאז' | Liege | 1,047,400 | 3,844 | לייז' | 194,700 |
| 7 | לימבורג | Limburg | 805,800 | 2,414 | הסלט | 73,800 |
| 8 | נמור | Namur | 462,000 | 3,664 | נאמור | 109,750 |
| 9 | פלנדריה המזרחית | East Flanders | 1,389,200 | 2,982 | גנט | 247,500 |
| 10 | פלנדריה המערבית | West Flanders | 1,130,050 | 3,151 | ברוז' | 116,900 |
דמוגרפיה

.
בלגיה לא הייתה ישות עצמאית ואף לא השתייכה כולה למדינה אחת במשך רוב התקופה מאז צירופה לאימפריה הרומית. כתוצאה מכך מפולגת אוכלוסייתה בין דוברי שפות שונות, בעיקר הולנדית וצרפתית. מניחים כי התושבים הראשונים היו הקלטים.
בבלגיה חיים למעלה מ-11 מיליון תושבים. כ-59% מתוכם חיים בפלנדריה דוברת ההולנדית, כ-31% בוולוניה דוברת הצרפתית וכ-10% במחוז הבירה בריסל ובהם מעל ל-80% דוברי צרפתית. תוחלת החיים במדינה היא 81.6 שנים (79.2 שנים לגבר ו-84 שנים לאישה). שיעור הפריון הוא 1.47 צאצאים לאישה.
התפלגות דתית במדינה: 60.7% נוצרים (52.9% קתולים ו-2.1% פרוטסטנטים), 32% חסרי דת (14.9% אתאיסטים ו-17.1% אגנוסטיקנים) 5.2% מוסלמים, 2.1% בני דתות אחרות.
החל משנות ה-60 המאוחרות החל גל הגירה למדינה. המהגרים פתרו את בעיית "הידיים העובדות" שהייתה במדינה ועדיין קיימת במובנים מסוימים. עם זאת, מושגים כמו בדלנות, פשיעה ומחסור בהשכלה מיוחסים לרוב למהגרים, מה שגורם למתיחות מסוימת בינם ובין הבלגים האתניים. בשנת 2012 הוקמה מפלגת "אסלאם" שלא הצליחה ברמה ארצית אך ברמה מקומית זכתה במספר קטן של מושבים בבחירות של שנת 2012. בשנת 2018 לא הצליחה לקבל אף נציג ברמה מקומית.
דמוגרפיה > יהדות בלגיה

היהודים הראשונים הגיעו לבלגיה בימי הביניים, במאה ה-13, אך הקהילה הושמדה במהלך אותה המאה והמאה ה-14 בידי המגפה השחורה והפרעות שנלוו לה. במאה ה-16 הגיעו אנוסים מספרד ופורטוגל, ובמאה ה-18 הגיעו יהודים אשכנזים לתחומי המדינה.
כשהכריזה בלגיה על עצמאותה בשנת 1830 חיו בה כ-1,000 יהודים בלבד. גלי הגירה גדולים הגיעו בסוף המאה ה-19 בעיקר ממזרח אירופה.
לאחר כיבוש בלגיה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה לא הורע מצב היהודים בבת אחת אלא בהדרגה, וכמחצית מיהודי בלגיה נשלחו למחנות עבודה והשמדה בתקופת השואה. מתוכם נרצחו כ-28,900 בני אדם, שהיוו כ-44 אחוזים מכלל הקהילה היהודית, שיעור נמוך מהולנד אך גבוה יותר מצרפת, שלושתן מדינות במערב אירופה. בלגים רבים הצילו יהודים באמצעות הסתרתם או שסייעו להם להימלט מהמדינה.
לאחר המלחמה הוקמו קהילות מחודשות בבריסל ואנטוורפן וכיום יש בבלגיה כ-30,000 יהודים.
היחסים בין פלמים לוולונים, ושאלת עתידה של בלגיה

החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 הולכים ומתחדדים ההבדלים בין הצפון הפלמי, דובר ההולנדית, לדרום הוולוני, דובר הצרפתית. תנועות בדלניות, הקוראות לפירוק הישות המדינית הבלגית, קיימות בשני האזורים, אך בעוד שבדרום הוולוני הן זוכות לתמיכה מועטה, יותר ממחצית מהצפון הפלמי הצביע עבור מפלגה בדלנית מוצהרת. על רקע זה מתקשים הבלגים להרכיב קואליציה יציבה, וממשלה אחר ממשלה מסיימת את כהונתה בטרם עת. מאז 2008 הממשלה הבלגית המכהנת מוגדרת כממשלת מעבר, שכן הרכבת קואליציה חוקית על ידי המועמד הזוכה הפכה בלתי אפשרית. ראש הממשלה שכיהן בפועל עד 2010 אף התבטא בפומבי ש"בלגיה היא ישות מלאכותית, שכל מה שמאחד אותה זה בית המלוכה וכמה סוגים של בירה".
שאלות פתוחות הן שאלת עתידה של העיר בריסל, עיר הממשל, שאמנם רוב אוכלוסייתה דוברת צרפתית אך שוכנת בלב הצפון הפלמי, ועתידן של אי-אילו עיירות שאוכלוסייתן כוללת ולונים ופלמים. מאידך, ישנו חלק נכבד באוכלסייה הבלגית המתנגד לפיצול ורוצה בהמשך קיומה של בלגיה כפי שהיא, סמל למדינה בה חיות זו לצד זו שתי קבוצות אתניות בשלום יחסי.
היחסים בין פלמים לוולונים, ושאלת עתידה של בלגיה > שוני ושיתוף פעולה בין הפלמים והוולונים

במקור בלגיה יוסדה מתוך אינטרס של המעצמות גרמניה, צרפת ואנגליה להחליש את כוחה של הולנד. האיבה בין הפלמים לוולונים מקורה כבר אז, בשלטון המאוחד (הבדלנים הפלמים טוענים - השלטון הצרפתי) שהושתת על אליטה וולונית דוברת צרפתית. אך בעוד שבמאה ה-19 ההובלה הכלכלית הייתה בידי הדרום הוולוני, הצפון פרץ במאה ה-20 בתיעוש מואץ, וכיום הצפון הפלמי מממן תשלומי רווחה גבוהים - בשיעור מיליארדי יורו - לדרום הוולוני מוכה האבטלה.
החל מפרוץ מלחמת העולם הראשונה עד לראשית שנות ה-50 ירדה אפשרות הפיצול מסדר היום: עמדתה האמיצה של בלגיה במלחמת העולם הראשונה הגבירה את האחדות הלאומית, וסייעה להחלשת העמדה הבדלנית. בנוסף, החולשה הכלכלית היחסית של הדרום הולידה אינטרס כלכלי של הוולונים בשותפות עם הצפון. אך בשנות ה-50 הלכו וגאו הקולות בצפון שקראו לאוטונומיה תרבותית לצפון הפלמי. על רקע זה הושגה פשרה ב-1963 לפיה חולקה בלגיה לשתי אוטונומיות תרבותיות, בתוספת אזור פדרלי אחד (אזור בריסל). עם זאת עדיין חלק מסוים מהאוכלוסייה הפלמית רוצה בפיצול, ובשנים האחרונות יש לרעיון גם מעט תומכים בדרום. מתקיימים ביטויים שונים של הפרדה ושונות בין שתי הקבוצות: מספרם של הנישואים המעורבים הוא קטן, רוב מקומות הבילוי משמשים את אחת האוכלוסיות וישנם האוחזים בסטראוטיפים זה כלפי זה. מאידך, ישנם תחומים רבים של שיתוף פעולה בתחום הפוליטי, הכלכלי, הספורטיבי ועוד, ומתקיימת תחושת גאווה בלגית המקרבת את שתי הקבוצות זו לזו.
ראו גם

יחסי בלגיה–ישראל
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר

| --- | --- |
 מיקום הטקס:  לוס אנג'לס, קליפורניה
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  האקדמיה האמריקאית לקולנוע 
 תקופת הפרס:  1929–הווה (כ־96 שנים) 
 אתר רשמי
 
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Picture) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע על הפקה יוצאת מן הכלל בסרט קולנוע. בשונה מקטגוריות אחרות של הפרס שבהן רק חברים מהאקדמיה מאותו הענף יכולים להציע מועמדות, הצעה למועמדות לסרט הטוב ביותר יכול להציע כל חבר באקדמיה. הסרטים המועמדים והזוכים בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי האוסקר.
רקע

בטקס האוסקר הראשון (1929), לא היה קיים פרס לסרט הטוב ביותר, אלא היו קיימים שני פרסים נפרדים. אחד שנקרא פרס אוסקר להפקה היוצאת מן הכלל ביותר, שבו זכה הסרט "כנפיים", והשני שנקרא פרס אוסקר להפקה הייחודית והאמנותית הטובה ביותר שבו זכה הסרט "Sunrise". שנה לאחר מכן האקדמיה פתחה פרס יחיד, והוא על ההפקה הטובה ביותר, בהחלטה שהפרס בו זכה "כנפיים" שווה ערך לפרס זה. בטקס האוסקר ה-4 שונה שמו של הפרס לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
במשך 82 השנים שחלפו, האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה 82 פרסים ל-82 סרטים שונים. מטקס האוסקר ה-17 (1944), המועמדות לפרס הוגבלה לחמישה סרטים. בטקס האוסקר ה-82 (2009), הכפילה האקדמיה את מספר הסרטים המועמדים בקטגוריה לעשרה, כפי שהיה נהוג בשנות ה-30 וה-40, אז היו מועמדים בקטגוריה שמונה עד שנים־עשר סרטים. נשיא האקדמיה, סיד גניס, נימק החלטה זו באומרו כי הדבר יאפשר הכרה בסרטים שמועמדים בקטגוריות רבות אחרות, אך נדחקים החוצה מהמירוץ לפרס החשוב ביותר.
קודם לשנת 1951, חברות ההפקה והאולפנים שהפיקו את הסרט קיבלו את הפרס, אך משנת 1951 והלאה, את הפרס מקבלים מפיקים בעלי קרדיט המפיק בסרט. בשנת 1973 הייתה הפעם הראשונה ששלושה מפיקים זכו בפרס (על הסרט "העוקץ"). בשנת 1998 זכו חמישה מפיקים (על הסרט "שייקספיר מאוהב"), אך לאחר מכן תיקנה האקדמיה חוק, שמספר המפיקים הרשאים למועמדות לפרס, הוא עד שלושה לסרט יחיד. מקרה יוצא מן הכלל התרחש בשנת 2008 כשארבעה מפיקים היו מועמדים לפרס (על הסרט "נער קריאה") כששניים מהם: אנתוני מינגלה וסידני פולאק היו מועמדים לאחר מותם.
בקטגוריה זו מועמדים סרטים שהשפה המדוברת בהם היא אנגלית. סרטים דוברי שפה זרה מועמדים בקטגוריה נפרדת, פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. תשעה סרטים הדוברים שפה זרה היו מועמדים לקטגוריה זו: "האשליה הגדולה" (צרפתית, 1938), "Z" (צרפתית, 1969), "מהגרים" (שוודית, 1972), "זעקות ולחישות" (שוודית, 1973), "הדוור" (איטלקית/ספרדית, 1995), "החיים יפים" (איטלקית, 1997), "נמר, דרקון" (מנדרינית תקנית, 2000), "מכתבים מאיוו ג'ימה" (יפנית, 2006) ו"אהבה" (צרפתית, 2012). ארבעה סרטים דוברי שפה זרה, פרט לאנגלית, זכו בקטגוריה זו: "הסנדק חלק שני" (אנגלית/סיציליאנית, 1974), "הקיסר האחרון" (אנגלית/מנדרינית תקנית, 1987), רוקד עם זאבים (אנגלית/לקוטה, 1990) ו"נער החידות ממומביי" (אנגלית/הודית, 2008). ב-2011 זכה בפרס הסרט הטוב ביותר "הארטיסט", שהופק בצרפת, ובזאת היה לסרט הראשון שאינו אמריקאי או בריטי שזכה בפרס. מכיוון שהסרט אילם והמילים הבודדות הנאמרות בו הן באנגלית, הוא לא היה כשיר להתמודד לפרס הסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2019, בטקס פרסי אוסקר ה-92, זכה הסרט "פרזיטים" (דרום קוריאה), ובכך הפך לסרט הראשון בהיסטורית האוסקר שהשפה המדוברת בו היא אינה אנגלית וזוכה בפרס לסרט הטוב ביותר.
שיאים

| שיא | חברת הפקה, קודם ל-1951 | חברת הפקה, קודם ל-1951 |  |  | סך הכל (השיא הגדול ביותר) | סך הכל (השיא הגדול ביותר) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הכי הרבה פרסים | מטרו גולדווין מאייר | 6 פרסים |  |  | מטרו גולדווין מאייר | 6 פרסים |
| הכי הרבה מועמדויות | מטרו גולדווין מאייר | 41 מועמדויות |  |  | מטרו גולדווין מאייר | 41 מועמדויות |
| שיא | מפיק, קודם ל-1951 | מפיק, קודם ל-1951 | מפיק, לאחר 1951 | מפיק, לאחר 1951 | סך הכל (השיא הגדול ביותר) | סך הכל (השיא הגדול ביותר) |
| הכי הרבה פרסים | דריל זאנוק | 3 פרסים | סם שפיגל סול זנטץ | 3 פרסים | דריל זאנוק סם שפיגל סול זנטץ | 3 פרסים |
| הכי הרבה מועמדויות | האל ואליס | 16 מועמדויות | סטיבן ספילברג | 9 מועמדויות | האל ואליס | 19 מועמדויות |
| שיא | סרט | אורך |
| --- | --- | --- |
| הסרט הזוכה הארוך ביותר | רוקד עם זאבים | 3 שעות ו-56 דקות |
| הסרט המועמד הארוך ביותר | קלאופטרה | 4 שעות ו-2 דקות |
| הסרט הזוכה הקצר ביותר | מרטי | שעה ו-31 דקות |
| הסרט המועמד הקצר ביותר | היא עשתה לו עוול | שעה ו-6 דקות |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שם הסרט | שנה | במאי | מספר הפרסים | מספר המועמדויות |
| טיטניק | 1997 | ג'יימס קמרון | 11 | 14 |
| בן חור | 1959 | ויליאם ויילר | 11 | 12 |
| שר הטבעות: שיבת המלך | 2003 | פיטר ג'קסון | 11 | 11 |
| סיפור הפרברים | 1961 | ג'רום רובינס ורוברט וייז | 10 | 11 |
| הפצוע האנגלי | 1996 | אנתוני מינגלה | 9 | 12 |
| ז'יז'י | 1958 | וינסנט מינלי | 9 | 9 |
| הקיסר האחרון | 1987 | ברנרדו ברטולוצ'י | 9 | 9 |
| חלף עם הרוח | 1939 | ויקטור פלמינג | 8 | 13 |
| מעתה ועד עולם | 1953 | פרד זינמן | 8 | 13 |
| חופי הכרך | 1954 | איליה קאזאן | 8 | 12 |
| גבירתי הנאווה | 1964 | ג'ורג' קיוקור | 8 | 12 |
| גנדי | 1982 | ריצ'רד אטנבורו | 8 | 11 |
| אמדאוס | 1984 | מילוש פורמן | 8 | 11 |
| קברט | 1972 | בוב פוסי | 8 | 10 |
| נער החידות ממומביי | 2008 | דני בויל | 8 | 10 |
הסרט "טיטניק", היה הסרט היקר ביותר שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. מתוך 83 הבמאים שזכו בפרס הבמאי הטוב ביותר, אצל 62 מהם, זכה גם הסרט שלהם בפרס לסרט הטוב. חמישה סרטים בלבד זכו בפרס מבלי שהבמאים שלהם היו מועמדים בקטגוריה זאת: "כנפיים" (1927/28)" "גרנד הוטל" (1931/32), "הנהג של מיס דייזי" (1989), "ארגו" (2012) ו"הספר הירוק" (2018). שני במאים בלבד זכו בפרס, מבלי שהסרטים שלהם קיבלו מועמדות לפרס הסרט הטוב ביותר גם כן, והם: לואיס מיילסטון (1927/28) ופרנק לויד (1928/1929).
"הם יורים גם בסוסים" הוא הסרט בעל מספר הרב ביותר של מועמדויות לקטגוריות הפרס (9), מבלי שהסרט עצמו היה מועמד לקטגוריה זו. אחריו הסרטים: "הרפתקה בפוסידון", "מפגשים מהסוג השלישי", "רגטיים", "נערות החלומות" ו"האביר האפל" שקיבלו 8 מועמדויות.
זוכים ומועמדים

הערה: הזוכה מסומן בצהוב
ראו גם

פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר
פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר
הפנתרים השחורים

ערך זה עוסק בתנועת מחאה יהודית-ישראלית. אם התכוונתם לתנועה אפרו-אמריקאית באותו שם, ראו .
| --- | --- |
סמליל התנועה
הפגנת הפנתרים השחורים באוניברסיטת תל אביב - 1972
הפגנת הפנתרים השחורים באוניברסיטת תל אביב - 1972
 מדינה:  ישראל ישראל
 מטה הארגון:  שכונת מוסררה (מורשה) שבירושלים
 סניפים:  ירושלים ותל אביב
 מייסדים:  ראובן אברג'ל, סעדיה מרציאנו, צ'רלי ביטון, אבי ברדוגו, רפי מרציאנו, אלי אביכזר, רוני הורביץ, ימין סוויסה, אברהם מלכה, מוריס קבילו, מאיר לוי, כוכבי שמש, יצחק ג'קי דיין
 מנהל פעילות:  שלום כהן – מזכ"ל בשנים 1972–1974
 תקופת הפעילות:  1971 – 1992 סיום כהונת צ'רלי ביטון כחבר כנסת 
 אתר רשמי
הפנתרים השחורים הייתה תנועת מחאה ישראלית של צעירים מבני הדור השני של יוצאי ספרד והמזרח, אשר הוקמה בשנת 1971. התנועה פעלה למען העלאת המודעות הציבורית לנושאים חברתיים בישראל הנוגעים לאפליית בני עדות המזרח והכנסתם לסדר היום של מדינת ישראל. שם התנועה מבוסס על שמה של תנועה אמריקאית בעלת שם זהה.
הקמת התנועה

התנועה הוקמה בינואר 1971 על ידי צעירים משכונת מוסררה (מורשה) שבירושלים, כמחאה על קיפוח ואפליה של מזרחים מאז קום המדינה. הם ביקשו להביע מחאתם על מה שכינו "התעלמות הממסד מהבעיות החברתיות הקשות", ולהילחם למען שינוי עתידם וסיוע בחינוך לשכבות עניות בחברה. בנוסף, מקימי התנועה ביקרו את מדיניות עידוד העלייה של עולי ברית המועצות אשר נתנה לעולים הטבות רבות בניגוד לתנאים שקיבלו עולים יוצאי עדות המזרח. כמו כן, הם ביקרו את היעדר התמיכה של הממשלה בהפגנות ההמוניות שהתרחשו נגד תלייתם של יהודים בעיראק.
עם הקמת התנועה, התקשורת בארץ הבליטה את היות מקימי התנועה עבריינים. בנוסף, פורסמו מספר ידיעות על כך שאנשי התנועה אינם עצמאיים, ומושפעים על ידי אנשי תנועת "מצפן" או על ידי גורמי הרווחה מהיחידה לעבודה קהילתית בעיריית ירושלים, בניהולו של העובד הסוציאלי אבנר עמיאל.
החברים הבולטים בתנועה בתחילת דרכה היו: ראובן אברג'ל, סעדיה מרציאנו, צ'רלי ביטון, רפי מרציאנו, דוד חזקיה, אברהם מלכה (אביו של אלירן מלכה), אלי אביכזר, רוני הורביץ, מאיר לוי, כוכבי שמש, דוד לוי ממוסררה, יעקב אברג'ל, אליעזר אברג'ל, קוקו דרעי וג'אקי דיין. אנשים אלו הצליחו להעלות אל פני השטח את מצוקת העוני, הפער בין עניים לעשירים והיחסים העדתיים בחברה הישראלית. הם רתמו ציבור רחב להאמין כי תנועת המחאה תשפר את חייהם ואף הצליחו לגייס גורמים מעולם התקשורת דוגמת ברוך נדל, חיים גורי ועמוס קינן להגברת המודעות למאבק. מצטרפים בולטים בהמשך היו אדי מלכה, יעקב אלבז (מאוחר יותר נחשף כי פעל בין "הפנתרים השחורים" כסוכן סמוי של משטרת ישראל), ויקטור אלוש, מתיתיהו אוליאל ודני סעיל.
שמה של התנועה ניתן לה על ידי אבי ברדוגו בהשראת התנועה האמריקאית, בניסיון למחות על אפליה כנגד המזרחים בארץ בדומה לזו שהתרחשה כלפי השחורים בארצות הברית. לעומת זאת, לדברי שמשון ויגודר, חבר "מצפן" לשעבר אשר היה מעורב בהקמת התנועה, התנועה אימצה את השם כאשר פנתה קבוצת אנשים ממוסררה לעובדת הסוציאלית בדרישה לסיוע ליציאתם ממעגל הפשיעה אחרת יצאו להפגנות, אמרה להם שהם "מדברים כמו הפנתרים השחורים באמריקה".
פעילות התנועה

הפנתרים החלו לעלות לכותרות העיתונים בישראל בינואר 1971 לאור כוונות של נערים מירושלים לקיים הפגנות בעיר. בפברואר של אותה שנה הכריזו הפנתרים על רצון לקיים הפגנה גדולה במרץ. כשביקשו "הפנתרים" לערוך את ההפגנה, סורבה בקשתם בטענה שיש להם עבר פלילי ובוצעו מעצרי מנע כדי למנוע את ההפגנה, ובמסגרתם נעצרו אנשי הפנתרים השחורים ואנשי מצפן. עם זאת, גולדה מאיר הבטיחה להעביר תקציבים לצורך שיקום שכונות בירושלים.
אף על פי כן, ב-3 במרץ 1971 התקיימה ההפגנה מול בניין עיריית ירושלים בהשתתפותם של אנשי הפנתרים השחורים, אנשי מצפן, תלמידי תיכון, סטודנטים, ואנשים נוספים ביניהם עמוס קינן. במהלך ההפגנה לא נעצר אף אדם. ההפגנה זכתה למספר תגובות בעיתונים, אשר טענו כי הפגנתם של הפנתרים השחורים הצביעה על "מספרם העלוב" וגינו את חיבורם לתנועת מצפן.
בתחילת אפריל 1971 ביקשו הפנתרים השחורים להיפגש עם ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, ושבתו רעב ליד הכותל עד אשר בקשתם התקבלה. ב-13 באפריל 1971 פגשה גולדה מאיר חמישה ממנהיגי התנועה בלשכתה. בפגישה התעניינו גולדה וחברי הממשלה שהצטרפו לפגישה (שר החינוך יגאל אלון ושר הסעד מיכאל חזני) בבעיות שהציגו הפנתרים, אך מהר מאוד השיחה הסלימה לחילופי דברים קשים בין הצדדים. לאחר שיצאו מהמפגש אמרו חברי הארגון: "הייתה חביבה מאוד ראש הממשלה, אבל עדיין איננו מרוצים. צריך עדיין לעשות הרבה. קבענו פגישה נוספת." בהמשך אותו שבוע התקיים חג המימונה בצל הפגנות אלימות של חברי הפנתרים השחורים אשר זכו לביקורות מהתקשורת.
ב-18 במאי 1971 הגיע המאבק לשיאו. אלפי מפגינים התאספו בכיכר ציון בירושלים והשמיעו קריאות נגד הקיפוח העדתי. המפגינים אף דרשו לשנות את שמה של הכיכר ל"כיכר יהדות המזרח". גם הפגנה זו התקיימה ללא רישיון. המשטרה שהגיעה לפזרה נתקלה בהמון זועם, שהשליך אבנים ובקבוקי תבערה לעבר השוטרים. התוצאות היו קשות: שוטרים ומפגינים נפגעו בהתנגשות, עשרות אושפזו בבתי חולים ו-70 מפגינים נעצרו על ידי המשטרה. בעקבות ההפגנה עלו טענות מצד חברי כנסת ואנשי תנועת הפנתרים כי אנשי המשטרה היו אלימים מדי כלפי המפגינים, ואף התקיימה פגישה בין אנשי התנועה ואנשי משטרה על הנושא במסגרתה הוחלט על הקמת מנגנון הידברות בין התנועה למשטרה. לאחר מכן היה נראה שנוצרה רגיעה ביחסים שבין התנועה למשטרה, אך אלו התדרדרו בחזרה באוגוסט 1971, כאשר התפרצה הפגנה אלימה נוספת של התנועה בכיכר הדוידקה בירושלים. לאחר הפגנה זו ביקשה מפלגת גח"ל לערוך דיון בכנסת סביב האלימות המשטרתית באותן הפגנות.
פעילות התנועה > מעורבות עם ארגונים פוליטיים בארץ

בתחילת ימי התנועה, קיימו חבריה שיתוף פעולה הדוק עם ארגון מצפן. שמשון ויגודר, חבר ארגון מצפן, ניסח את הכרוז הראשון של "הפנתרים" לקראת ההפגנה הראשונה, ויחד עם שלושה חברים נוספים ב"מצפן", יצא להפיץ את הכרוזים במוסררה. אולם מיד כשהחלו לתלות אותם על הקירות, נעצרו על ידי בלשי המשטרה. ויגודר מצביע על ההבדל ביחס כלפי שתי הקבוצות: "זה היה יוצא דופן. לא עשינו שום דבר לא חוקי. כשהיינו במצפן...לא היה מצב שזורקים סתם לבית סוהר לפני הפגנה. התייחסו אלינו כמו לפנתרים... אני לא זוכר בכל ההיסטוריה של מצפן שעצרו אותנו על הסתה".
הכרוז הראשון של "הפנתרים", שנוסח על ידי שמשון ויגודר, פורסם בגיליון "מצפן" מאפריל 1971. הכרוז נכתב בנוסח אמוציונלי ובשפת רחוב לא מהוקצעת, בניגוד לסגנונו של העיתון: "די מזה שאין עבודה. די מלישון עשרה בחדר. די מלהביט על השכונים שנבנים בשביל עולים. די לאכול כלא ומכות כל יום שני וחמישי. די מהבטחות הממשלה שלא מתקימות. די לנו מהקיפוח. די לנו מהפליה. כמה זמן ישימו לנו אותה ונשתוק? לבד לא נעשה כלום - יחד נצליח!". הכרוזים אף נתלו בירושלים בימים שלפני ההפגנה ב-3 במרץ. אולם בניגוד למצפן, "הפנתרים" ראו עצמם כפטריוטים וציונים, כפי שנכתב בגיליון הראשון של ביטאון "הפנתרים השחורים": "למרבה הצער היו וזיהו אותנו, אם מתוך חוסר ידיעה ואם מתוך כוונת זדון, עם חוגי השמאל הקיצוני (רק"ח, מצפן, שי"ח ועוד) - הננו מכחישים זאת בלשון שאיננה משתמעת לשתי פנים. אין לנו כל חלק ונחלה בהם. אנו מצהירים כי בנים נאמנים אנו למדינה ולחוקיה, ולא ניתן יד לשום גורם פנימי או חיצוני - האומר לקעקעה".
גורמי תקשורת רבים באותם ימים טענו כי אנשי הפנתרים השחורים הוסתו לביצוע ההפגנות על ידי חברי מצפן, אשר לטענת העיתונים "הלבישו אידאולוגיה על צעירים ממורמרים".
יומיים לאחר ההפגנה של 18 במאי 1971, התאחדו הפנתרים השחורים עם ברית יוצאי מרוקו. במסגרת ההסכם, הביעו הצדדים תקווה כי הוא "יביא גם למניעת תופעות אלימות דומות לאלה שאירעו שלשום בירושלים".
מתי שמואלוף סבור כי בהצטרפותו למפלגת רק"ח, צ'רלי ביטון הבין שהזהות המזרחית היא זהות ערבית-יהודית שאינה יכולה "להיכלל בזהות הציונית האירופאית" שהיא חלק מהתנועה הציונית שנולדה ביבשת האירופית, "שרוב הוגיה היו שבויים בתפיסה האוריינטליסטית". תפיסה אוריינטליסטית זו, סבור שמואלוף, אינה יכולה להכיל בשוויון וללא עיוות את הזהות הערבית והמזרחית, שהיא חלק מהזהות ה"עולם-שלישית". שמואלוף מדגיש את העובדה שהחיבור שנעשה אז בתנועת "הפנתרים השחורים" הפך היום לחלק מהשיח הפוסטקולוניאלי.
פעילות התנועה > מפגש עם תנועות אחרות

בנובמבר 1971 פורסם כי התנועה קיימה קשר עם תנועת הפנתרים השחורים האמריקאית, במסגרתה החליפו התנועות אינפורמציה וחומרי תעמולה. צ'ארלי ביטון סיפר כי הקשר ביניהן התחיל בכינוס תנועות שמאל בעיר פירנצה שבאיטליה חודש לפני כן. לדבריו, תנועת הפנתרים השחורים האמריקאית ראתה דמיון בין אפליית השחורים בארצות הברית לבין מצב המזרחים במדינת ישראל.
במהלך שנת 1973 נפגשו מנהיגי התנועה עם מנהיגי אש"ף. במהלך המפגש, דיברו ביניהם על הצורך ב"עצמאות העם הפלסטיני", וטענו כי "הבעיה של הערבים ושל המזרחים שלובה אחת בתוך השנייה".
"הם לא נחמדים"

לאחר ההפגנה של 18 במאי התפרסם בתקשורת כי גולדה מאיר אמרה לאחר מכן על אנשי הפנתרים השחורים כי "הם לא נחמדים". פרסום הדברים נועד להציג את גולדה כחסרת עניין בבעיות שקידמו אנשי הפנתרים השחורים. אולם חלופת-מכתבים בין גולדה מאיר ובין שאול בן-שמחון, יו"ר ברית יוצאי מרוקו, אשר נחשפו על ידי ארכיון המדינה בחודש יוני 2013 מראה כי דבריה של ראש הממשלה מאיר סולפו לחלוטין:
"בכנס לציון סיום חגיגות המימונה, שהתקיים למחרת אותו לילה בו התפרעו הפנתרים ברחובות ירושלים ואשר במהלך 'הפגנתם' הושלכו על ידם בקבוקי מולוטוב, אמרת אתה (בן שמחון) כי נפגשת עם הפנתרים העצורים ומצאת כי הם דווקא נחמדים. בתגובה לדבריך אלה אמרתי אני כי אלה המתפרעים ומשליכים על שוטרים יהודים בקבוקי מולוטוב, אינם 'נחמדים'".
את מכתבה סיימה כך: "אני בוודאי מוכנה לשמוע דברי ביקורת, אולם אינני מוכנה לשמוע השמצות המבוססות על עובדות מסולפות".
כניסת התנועה לפוליטיקה

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסד:  ראובן אברג'ל, סעדיה מרציאנו, צ'רלי ביטון 
 תקופת הפעילות:  יוני 1971 – 1992 (כ־20 שנה) 
 אידאולוגיות:  אינטרסים ספרדיים ומזרחיים, צדק חברתי, מרקסיזם
 התמזגה לתוך:  מחנה של"י, חד"ש
 
 אתר רשמי
 
ביוני 1971 פרש חבר הכנסת שלום כהן מסיעת העולם הזה - כוח חדש והפך לסיעת יחיד. כהן חבר לתנועת "הפנתרים השחורים" ומונה למזכ"ל. השם החדש שקיבלה הסיעה של כהן בכנסת היה "הפנתרים השחורים - דמוקרטים ישראלים".
לקראת הבחירות לכנסת ה-8 בשנת 1973 התמודדה התנועה כמפלגה, והגיעה קרוב מאוד לאחוז החסימה, שעמד אז על 1%. התנועה קיבלה 13,332 קולות, שהם 0.9% מהקולות.
לאחר הבחירות אירעו סכסוכים ומאבקים פנימיים שגרמו לפיצול בתנועה. ויקטור תייר שהיה מראשי "הפנתרים השחורים" בתל אביב, הוצב במקום שלישי ברשימתה לכנסת והיה נציג שלה במועצת פועלי תל אביב, פרש מהתנועה תייר הקים את תנועת "הפנתרים הציוניים". התנועה החדשה טענה לקיפוח של תושבי דרום תל אביב. התנועה אספה ספרי לימודי עבור תלמידים עניים בתחילת שנת הלימודים תשל"ז. בתחילת 1977 החליטו חברי התנועה להצטרף להתנועה הדמוקרטית לשינוי, אך בבחירות הפנימיות של התנועה הדמוקרטית לשינוי לא הצליחו אנשי התנועה להגיע למקומות ריאליים ברשימה ותייר הוצב במקום ה-34.
לקראת הבחירות בשנת 1977 סעדיה מרציאנו הצטרף למחנה של"י ונבחר לכנסת מטעמה. צ'רלי ביטון עמד בראש פלג של "הפנתרים השחורים" שהקים יחד עם רק"ח את מפלגת חד"ש, וכיהן מטעמה בכנסת עד שנת 1992.