stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עוולת גרם הפרת חוזה
סקירת הדין > יסודות הסעיף והתנאים הנדרשים לקיומו > הפרתו של החוזה

היסוד השני הנדרש הוא קיומה של הפרה המהווה "מעשה או מחדל שהם בניגוד לחוזה" (לפי סעיף 1 לחוק החוזים (תרופות)). על מנת לקבוע כי מתקיימת הפרה יש לבחון את מכלול התניות בחוזה. אם קיים פער בין התניות שנקבעו ובין קיומם בפועל - מתקיימת הפרה. חוק החוזים מבדיל בין הפרה יסודית שנובעת מאי קיומה של תנייה מהותית בחוזה, לבין הפרה שאינה יסודית. בעבר נדרשה הפרה יסודית למימושה של העוולה, אולם כיום סיווג זה איננו רלוונטי וניתן להסתפק בקיומה של הפרה שאינה יסודית.
הפרה צפויה - סעיף 17 לחוק החוזים (תרופות) מרחיב את ממד הזמן של ההפרה, ומאפשר לצד לחוזה לתבוע תרופות גם בגין הפרה שטרם בוצעה, אם הצד המפר גילה שאינו עומד לקיים את החוזה או שנסתבר מנסיבות העניין שלא יוכל או יירצה לקיימו. גם סוג זה של הפרה נכלל תחת דרישתו של היסוד ואם הגורם להפרה הצפויה היה צד שלישי, ניתן יהיה לתובעו בעוולת גרם הפרת חוזה. דוגמה לסוג זה של הפרה היא מקרה שבו שני צדדים חתמו על חוזה מכר של נכס, שיעבור לקונה בתאריך מסוים. המוכר מחליט לבצע חוזה מכר נוסף ומעביר את הנכס לקונה חדש שידע על קיומו של החוזה הראשון. מקרה זה מהווה דוגמה מובהקת להפרה צפויה, מכיוון שהמוכר לא יוכל להעביר את הנכס לקונה הראשון בתאריך שסוכם, שכן הנכס אינו בידו. הקונה הראשון יוכל לתבוע את המוכר בגין הפרת חוזה גם מבלי לחכות לתאריך בו אמור הנכס לעבור לידיו. כך גם בנוגע לתביעת הקונה השני שגרם להפרת החוזה. למרות החלתה של העוולה על הפרה צפויה, יש להיזהר בקביעה כי הפרה עתידית אכן עומדת להתרחש. בפס"ד ליבוביץ, קובע השופט שמגר שחשש או השערה גרידא לגרימתה של הפרה בעתיד אינם מספיקים על מנת לבסס יסוד זה של העוולה.
הפרת חוזה שבו תניות פטור - ישנם מצבים שבהם צופים הצדדים לחוזה בעיות מסוימות בביצועו ולכן קובעים מלכתחילה פטור מפני סעדים אם בעיות אלו אכן יתממשו ויגרמו להפרת החוזה. פס"ד חסיד נגד קנופף עוסק בחוזה שכירות שבו צפו הצדדים את האפשרות כי השוכר הקודם לא יפנה את המושכר בתאריך שנקבע, ולכן קבעו תנית פטור במקרה והחוזה יופר מסיבה זו. חששם של הצדדים התממש, והשוכר הקודם לא פינה את המושכר בזמן שנקבע. השוכר החדש שלא יכול היה לקבל סעדים מהמשכיר עקב תנית הפטור, תבע את השוכר הקודם בגין גרם הפרת חוזה. השוכר הקודם ניסה להתגונן בטענה כי בחוזה השכירות החדש קיים פטור מסעדים אם השוכר הקודם מאחר לפנות את הנכס. אף על פי שטענתו התקבלה בבית המשפט המחוזי, בית המשפט העליון הפך את ההחלטה וקבע כי תנית הפטור תקפה רק בין הצדדים לחוזה וצד זר שגרם להפרה אינו יכול להסתמך עליה. בית המשפט הדגיש שהפטור אותו קבעו הצדדים הוא פטור מסעדים, ואילו ההפרה עצמה עדיין קיימת. לכן, יכול הצד הנפגע לתבוע את אותו צד זר שגרם להפרה בגין עוולת גרם הפרת חוזה.
סקירת הדין > יסודות הסעיף והתנאים הנדרשים לקיומו > גרימת הפרתו

הדרישה ביסוד זה היא הוכחת קשר סיבתי בין פעולתו של המתערב וגרימת ההפרה, והיא נדונה בהרחבה בפס"ד באורנפרוינד נגד דרזנר. מקרה זה עסק בקבלנים שפעלו מטעם חברת "אלגור" והחכירו דירות בבניין למספר קונים. הקבלנים התחייבו כלפי הקונים בחוזי המכר, כי האדם שייקנה את מרתף הבניין ימנע מלהשתמש במכונות שיקימו רעש. באורנפרוינד, שהתעניין ברכישת המרתף, נפגש עם הקבלנים על מנת לדון בתנאי המכירה, ואלה סיפרו לו על מחויבותם כלפי שאר הקונים, כי רוכש המרתף לא ישתמש במכונות ולא יקים בו רעש. באורנפרוינד החליט לרכוש את המרתף וחתם על חוזה עם נציגי החברה (ולא הקבלנים), שאפשר לו להכניס מכונות בעלות מנועים קטנים שישמשוהו לעשיית נברשות. המכונות גרמו לרעש רב וקוני הדירות תבעו את באורנפרוינד בעוולת גרם הפרת חוזה, שכן הרעש שגרם הפר את התחייבות הקבלנים שלא למכור את המרתף לקונה שיעשה בתוכו שימוש במכונות מרעישות. בא-כוחו של באורנפרוינד טען כי פעולת הגרימה חייבת להיות פעולת שידול או הנעה מצד הגורם להפרה. לטענתו, העובדה שמרשו נכנס להתקשרות אף על פי שידע שהצד שאתו יתקשר יפר חוזה עם צד שלישי, אין בה כדי לחייבו בנזיקין אזרחיים, מכיוון שחופש ההחלטה היה נתון בידי הצד שהפר את החוזה והוא זה שנושא באחריות להפרה.
השופט אגרנט קבע כי מטרת המחוקק בבחירת המושג "גורם", נועדה להרחיב את השתרעות העוולה על כל מעשה התערבות שגרם להפרה. קביעה זו עומדת בניגוד לגישה המצמצמת שגורסת כי המתערב חייב לבצע פעולת שידול או פיתוי על מנת שתקום נגדו עילת תביעה. ההכרעה בין הגישות לא הייתה קלה ואגרנט ציטט הלכות מהדין האנגלי שהביאו נימוקים לכאן ולכאן (כגון פסקי הדין Lumley ו-Temperton שהוזכרו לעיל). לבסוף, הכריע השופט אגרנט לטובת הגישה המרחיבה, משום שלדעתו התכוון המחוקק להגן על ההתחייבות החוזית ולהבטיח כי הצדדים יקיימו וימלאו את אשר התחייבו לו. המחיר הגבוה שהציע באורנפרוינד עבור המרתף, הוא זה שגרם לחברה להפר את התחייבותה לשאר הקונים.
לסיכום, הלכה זו אימצה את הגישה המרחיבה שאיננה מגבילה את פעולת המתערב לפיתוי או שידול אלא בוחנת האם קיים קשר סיבתי בין הפעולה עצמה להפרת החוזה. הוכחת קשר סיבתי שכזה, תספיק על מנת לגבש את יסוד "גרימת הפרתו". ניתן לחשוב כי גישה רחבה זו חושפת כל אדם המתקשר בחוזה לתביעה בגין העוולה, שכן פעולת ההתקשרות עצמה מספיקה לגיבושו של יסוד הגרימה. אולם, כפי שנראה ביסוד הבא, לא ניתן לגבש את העוולה אם הנתבע לא ידע כלל כי פעולתו עלולה לגרום להפרת חוזה.
סקירת הדין > יסודות הסעיף והתנאים הנדרשים לקיומו > ביודעין

ביסוד זה נדרש להוכיח כי המתערב שגרם להפרה עשה זאת ב"יודעין". דרישת הידיעה מהמתערב כוללת שני מרכיבים: 

 א. הכרה של החוזה 

 ב. מודעות המתערב לכך שפעולתו עלולה לגרום להפרת החוזה.
על מנת לעמוד בדרישותיו של יסוד זה אין חובה להוכיח ידיעה ממשית של מרכיבים אלו. מספיק להראות כי המתערב חשד שפעולתו עלולה לפגוע בחוזה אחר אך בחר להתעלם מהחשד ולפעול בכל זאת. מצב זה נקרא "עצימת עיניים", וניתן להשתמש בו במקום ידיעה ממשית. פס"ד חסיד עסק בשוכר בשם בן-שחר שלא פינה נכס שהשכיר במועד שנקבע לכך וגרם למשכיר הנכס - קנופף, להפר חוזה שכירות חדש עליו חתם עם אדם בשם חסיד. חסיד תבע את בן-שחר על כך שגרם להפרת חוזה השכירות בינו לבין קנופף. השאלה המרכזית שעלתה בפסק הדין היא האם בן שחר ידע על קיומו של חוזה שכירות חדש בין קנופף לחסיד. השופטת בן-פורת קבעה שעל מנת לגבש יסוד זה, מספיק להוכיח שהמתערב ידע עובדות שאדם סביר היה מסיק מהן על קיומו של חוזה, אך החליט "לעצום את עיניו" ולא לברר האם אכן קיים חוזה. קביעה זו מקלה על גיבוש היסוד וחוסכת מהתובע את הצורך להוכיח כי הנתבע עצמו ידע באופן ממשי על קיומו של חוזה. שאר השופטים בפס"ד זה נמנעו מלהכריע האם ניתן להשתמש ב"עצימת עיניים" לגבי מודעות לקיום החוזה עצמו, אך הסכימו כי אם הצד המתערב מודע לקיומו של חוזה, ניתן להחיל "עצימת עיניים" לגבי התניות שבחוזה.
פס"ד עלית נ' סרנגה עסק בבעל מסגריה שביצע במשך חמש עשרה שנה עבודות שוטפות במפעליה של חברת עלית. בשלב מסוים חבר בעל המסגריה לאיש עסקים שהגיע מענף הסריגים והללו פתחו מפעל לייצור קפה שהשתמש בטכניקות ייצור דומות לאלו שהשתמשו בהן בעלית. החברה תבעה את בעל המסגרייה על הפרת התחייבותו לשמור על סודיות אופן ייצור הקפה, ואת איש העסקים על כך שגרם לבעל המסגרייה להפר התחייבות זו. בית המשפט קבע כי גם אם איש העסקים לא ידע על התחייבותו של בעל המסגרייה, הוא "עצם את עיניו" מלראות את חובת האמון שהופרה בינו לבין חברת עלית. די "בעצימת עיניים" זו על מנת לגבש את יסוד "ביודעין" שבעוולת גרם הפרת חוזה. ניתן לראות בפס"ד זה חיזוק לקביעתה של השופטת בן- פורת בפס"ד חסיד, ולאור הכרעות אלו והדעה הרווחת בספרות, נראה כי "עצימת עיניים" חלה גם על הידיעה בדבר קיומו של חוזה ולא רק על ידיעה בדבר תניות בחוזה לגביהן קיימת ידיעה ממשית.
סקירת הדין > סעדים ופיצויים

הוכחת חמשת היסודות לעיל מספיקה לגיבוש העוולה. אולם, על מנת שהנפגע יוכל להיפרע פיצויים מהמעוול, עליו להוכיח כי נגרם לו נזק ממוני מהפרת החוזה. נזק זה מוגדר בסעיף 2 לפקודת הנזיקין כ"הפסד או הוצאה ממשיים הניתנים לשומה בכסף ואפשר למסור עליהם פרטים". לעיתים, הוכחתו של נזק ממוני עלולה להיות מסובכת, שכן קשה לכמת לסכום מדויק נזקים שנגרמו מהפרתו של חוזה. בפס"ד תעשיית שעם "דוד" ושות' בע"מ נ' אלרועי, דובר על עובד מומחה שעזב מפעל אחד לטובת מפעל מתחרה. המפעל הנעזב תבע את המפעל המתחרה, על כך שגרם להפרת החוזה בינו לבין העובד המומחה. התובע, שהתקשה לכמת את הנזק שנגרם מעזיבת העובד לסכום מדויק, נתן לבית המשפט הערכה כללית של הנזק. בית המשפט קיבל את ההערכה, וקבע שעל תובע מוטלת אך החובה לספק נתונים שמהם ניתן להסיק כי נגרם נזק רכושי ובאמצעותם ניתן להעריך את הנזק. קביעה זו מקלה עם התובע שאיננו נדרש להוכיח את הנזק הממשי שנגרם אלא את הנתונים המעידים על אפשרות גרימתו. בנוסף, הוא אינו חייב לנקוב בסכום הכסף המדויק שאיבד בעקבות הנזק, אלא לספק נתונים שבעזרתם ניתן יהיה לבצע הערכה שלו.
מהרציונלים המנחים את דיני החוזים ודיני הנזיקין (למשל סעיף 77(ב)(ג) לפקודת הנזיקין), ניתן ללמוד כי אחד הכללים במתן פיצויים הוא שהנפגע לא יזכה לפיצוי כפול על הנזק שנגרם לו מההפרה. כלומר, אם לנפגע מהפרת החוזה נגרם נזק של 100 שקל, הוא איננו יכול לקבל 100 שקל מהצד שהפר את החוזה ו-100 שקל נוספים מהצד שגרם להפרה. המשמעות הנובעת מכלל זה היא שהנפגע יוכל לקבל פיצוי בגובה הנזק שנגרם לו משני החייבים ביחד או מאחד מהם. בערך זה לא נדון במערכת הכללים לפיה מחלקים את האחריות בין החייבים אך נעמוד על היתרונות שעוולת גרם הפרת חוזה מקנה לנפגע בהקשר זה.
יתרון ראשון הוא שהעוולה מאפשרת לנפגע לגבות את הפיצוי המגיע לו מנתבע נוסף. פרופ' נילי כהן משווה את הנתבע הנוסף לערב. כלומר, אם למפר החוזה לא יהיו האמצעים לפצות את הנפגע אזי יוכל הנפגע להיפרע מגורם ההפרה. יתרון שני ניתן ללמוד מהדוגמה שבפס"ד חסיד בו דנו בסקירת היסוד גרימת הפרתו. החוזה בפס"ד זה החיל תנייה שפטרה את הצד שהפר את החוזה ממתן פיצויים לנפגע. כפי שראינו לעיל, בית המשפט קבע שתנית פטור זו איננה חלה על גורם ההפרה, והנפגע יוכל להיפרע ממנו. ללא קיומה של העוולה, הנפגע במקרה זה היה נותר ללא פיצוי. יתרון נוסף הצומח בהקשר זה, הוא שאם הצדדים לחוזה קבעו סכום פיצויים מוסכם אך נזקו של הנפגע היה גדול ממנו, הוא יוכל להיפרע מגורם ההפרה. זאת מכיוון שכשם שגורם ההפרה אינו נהנה מתנית הפטור, כך גם לא יוכל להסתמך על הסכום המוסכם שנקבע בין הצדדים לחוזה.
סעד נוסף שיכול הנפגע לדרוש ואינו תלוי בקיומו של נזק ממוני הוא "ציווי", שבו מורה בית המשפט למתערב להימנע מגרימת העוולה. לדוגמה, בפס"ד דרזנר שהוזכר לעיל ( בסקירת היסוד גרימת הפרתו), ציווה בית המשפט על רוכש המרתף להימנע מהפעלת המכונות המרעישות שגרמו להפרת החוזה בין הקבלנים לשאר הקונים.
הדין הישראלי מבכר את תרופת האכיפה וקובע אותה כסעד ראשוני לנפגע מהפרת חוזה (סעיף 2 לחוק החוזים (תרופות)). ישנם מקרים בהם ישמש הציווי כפעולה משלימה לביצוע האכיפה. לדוגמה, ביסוד ההפרה שנדון לעיל, עסקנו בדוגמת ההפרה הצפויה בה מוכר שהתחייב להעביר נכס לקונה בתאריך מסוים, מכר אותו לקונה אחר טרם ההעברה. על מנת לאפשר את קיומו של חוזה המכר הראשון, יצווה בית המשפט על הקונה המאוחר (גורם ההפרה) להשיב את הנכס למוכר, ולאחר מכן יאכוף את חוזה המכר הראשון על המוכר (מפר החוזה).
סקירת הדין > פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון

בסקירת היסוד לעיל הוזכרו מספר פסקי דין שתרמו לפיתוחה של עוולה זו בדין הישראלי. בחלק זה מרוכזות הלכות אלה והיסודות עליהן השפיעו בגיבושה של העוולה.
באורנפרוינד נגד דרזנר - פס"ד זה שניתן בשנת 1950 היה הראשון שפיתח ופירש את העוולה והתמקד בעיקר ביסודות "גרימת הפרתו" ו"ביודעין". ההלכות שנקבעו לגביהם מצוטטות בפסקי דין רבים ובספרות העדכנית. השפעתו המרכזית של פסה"ד הייתה על יסוד גרימת ההפרה. השפעה זו מתוארת בהרחבה בסקירת היסוד גרם הפרתו לעיל.
חסיד נ' קנופף - פס"ד זה שניתן בשנת 1979 דן לעומק ביסוד "ביודעין", והתמקד בשאלה האם ניתן להשתמש ב"עצימת עיניים" כתחליף לידיעה ממשית. בפס"ד עלית נ' סרנגה קבעה ההלכה, שתחליף זה רלוונטי גם לידיעת תניות החוזה ולא רק לקיומו הכללי. פסקי דין אלו מתוארים בהרחבה בסקירת היסוד ביודעין לעיל. סוגיה נוספת הנדונה בפס"ד חסיד, מתמקדת בשאלה האם תנית פטור בחוזה פוטרת את המתערב מאחריות ונדונה ביסוד הפרתו של החוזה לעיל.
ליבוביץ נ' אליהו בע"מ ואח' - פס"ד זה שניתן בשנת 1989 מתמקד ביסוד גרימת ההפרה, ודן בשאלה האם הפרה צפויה שטרם ארעה מספיקה לביסוס היסוד. בפס"ד זה נקבע כי השערה או הנחה בדבר אפשרות הפרת החוזה איננה מספיקה על מנת גיבוש יסוד ההפרה של העוולה.
אלוניאל בע"מ נ' מקדונלד - פס"ד זה שניתן בשנת 2002 עוסק בשאלה האם גורם מתערב, שגרם לצד לחוזה להפעיל את זכותו החוקית לביטול, נחשב כגרם הפרת חוזה. בית המשפט קבע כי מכיוון שהחוזה בוטל כדין, לא נתקיימה למעשה הפרה ולכן לא התגבש יסוד הפרתו של החוזה הנדרש לגיבושה של העוולה.
סקירת הדין > פסיקת בתי משפט מחוזיים

מסקירת פסקי הדין שניתנו בבתי המשפט המחוזיים, מצטיירת פסיקה שמרנית שאינה ששה לחרוג מתחומיהם המסורתיים של חמשת היסודות, לצד צמיחתה של מגמה השואפת להרחיב את גבולות העוולה. הפסיקה השמרנית, מתאפיינת בדרישה מקדמית מצרה המחייבת הוכחה של הפרת חוזה ולא מסתפקת בהפרתו של חיוב, כפי שמציעה הגישה המרחיבה. מאידך, ניתן להבחין בניסיון להגמיש את ההגדרות הנוקשות, כגון פירוש היסוד הנפשי "ביודעין" כידיעה כללית על קיומו של חוזה ולא כהכרתו על פרטיו. נדגים מגמות אלו על ידי מספר פסקי דין:
בפסק דין לנקסטר נ' כל פרפיום טוענות התובעות העוסקות בייצור בשמים בקבוצת לנקסטר, כי הנתבעות, העוסקות ביבוא ובמכירה של בשמים, מייבאות לישראל ומוכרות בשמים מהסוג אותו מייצרות התובעות, שלא כדין. השופטת קרת מאיר התבססה בהכרעתה על גישתה של השופטת בן-פורת בפס"ד חסיד וקבעה שעל מנת לעמוד בדרישתו של היסוד "ביודעין", הנתבע אינו חייב לדעת על קיומו הממשי של חוזה ספציפי, ודי בכך שהנתבעות הכירו היטב את כללי המסחר בעולם הבשמים, על מנת להכריע שהיה עליהם לדעת כי פעולותיהם יגרמו להפרת החוזה של התובעות.
בפסק דין טרבלסי נ' משכירי נכסים, מבקשים נאמניה של חברת קלאב מרקט מבית המשפט להצהיר על בטלות גורפת של הסכמי שכירות חדשים שנערכו בין משכירי סניפיה של הרשת לבין צדדי ג', ובעיקר רשת הריבוע הכחול. השופטת אלשיך קבעה שאין בקיומו של חוזה העומד לפוג כדי למנוע מהצדדים את היכולת להתקשר בחוזים חדשים שייכנסו לתוקף מרגע סיומו של החוזה הקודם. הצד ששכנע את המשכירים להשכיר לו את הנכס בתום תקופת השכירות של חברת קלאב מרקט, לא גרם להפרה של חוזה קיים אלא מנע בדרך מקובלת את האפשרות להאריך חוזה שעמד להסתיים. לא ניתן לגבש במקרה זה את עוולת גרם הפרת חוזה שכן התנאי הראשון- קיום חוזה תקף כדין, כלל לא התקיים. הכרעה זו מלמדת כי בית המשפט אינו מוכן להעניק סעד בשל פגיעה באינטרס ההסתמכות או הציפיות של צד, לגבי חוזה עתידי שטרם הבשיל.
בפסק דין תנה נגד מי זך, מבקשת חברת תנה, המייצרת ומשווקת את מתקן תמי 4, לאסור על חברת מי זך העוסקת בתכנון, יבוא ושיווק מערכות לטיהור מים, לערוך בדיקות במי השתייה בבתיהם של צרכנים, המשמשות ככלי להדגמה ומכירה של מוצריה. לטענת חברת תנה, גורמות בדיקות אלה ליצירתו של מצג שווא ולהטעיה ביחס ליעילותו של מתקן תמי 4. הטעיה זו גורמת לפגיעה במוניטין של החברה וכתוצאה מכך, לביטול חוזי שירות עמה. לדברי השופטת גדות, לא ניתן לגבש את העוולה מבלי שנעשתה פעולה של הפרת חוזה, אפילו אם נעשות פעולות בעלות פוטנציאל לשכנע צד לחוזה להפר אותו על מנת לחבור עם הגורם המשכנע. לשם קבלת סעד בגין העוולה, יש להוכיח כי התבצעה הפרה בפועל של חוזה תקף.
על- פי נתונים סטטיסטיים מהאתר המשפטי פדאור(הקישור אינו פעיל), משנת 2000 ועד היום, בוצעו מעל 300 תביעות בגין העוולה. מספר גבוה זה מעיד כי העוולה "חיה ונושמת" במשפט הישראלי, וצדדים הנפגעים מהפרת חוזה אכן משתמשים בה על מנת להגן על זכיותיהם. נראה כי גם המחוקק מצא בעוולה זו דרך יעילה ונכונה להגן על זכויות, שכן בחר להגדיל את היקף השתרעותה בעתיד, כפי שנראה בסעיפים הבאים.
חריגים לעוולה

סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, מונה שני חריגים לעוולת גרם הפרת חוזה: יחסים הנוצרים על ידי נישואים, ושביתה או השבתה. לפי סעיף 62 זה, לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, יחסים הנוצרים על ידי נישואים לא ייחשבו כחוזה, ושביתה והשבתה לא ייחשבו כהפרת חוזה. לפיכך, במקרים אלה הצדדים המתקשרים בחוזה אינם מוגנים מפני צד חיצוני שהתערב וגרם להפרתו ואינם יכולים לתבוע ממנו פיצוי בנזיקין בגין גרם הפרת חוזה.
עוולת גרם הפרת חוזה אל מול הפרה יעילה (בקורת מתחום משפט וכלכלה)

החלת אחריות בגין העוולה עלולה לעמוד בסתירה לגישה הכלכלית הגורסת כי יש לאפשר ואף לעודד הפרות יעילות בעולם החוזים, המביאות להגדלת התועלת המצרפית. הפרה יעילה היא כזו המאפשרת לצד לחוזה להתקשר עם גורם חיצוני המציע לו ערך שיאפשר לו לשפות את הנפגע, ועדיין להרוויח יותר מאשר בחוזה המקורי. הגורם השלישי ייהנה מנכס אותו הוא מעריך יותר מאשר הצד מולו הופר החוזה, בעל הנכס יזכה ברווח גדול יותר מאשר בחוזה הראשוני והגורם מולו הופר החוזה יפוצה בהתאם. הטלת אחריות כוללת על גורמים חיצוניים, מאפשרת לנפגע לתבוע פיצוי נוסף שיפגע באיזון הנוצר לעיל וימנע מאותם גורמים מלהתערב ולייעל את העסקה. אולם, יש לאבחן מקרים בהם לא יתאפשר פיצויו המלא של צד מולו הופר החוזה. מקרים אלו עשויים להתאפיין בעלויות מצד הנפגע שקשה להעריכן, כגון עלויות לשם השגת מידע טרם כריתת חוזה, או עלויות ציפיות והסתמכות מצידו. הדין מערים בפני התובע דרישות רבות בהוכחת הנזק שנגרם לו. סעיף 10 לחוק החוזים (תרופות) מפרט את התהליך הנדרש מהתובע הכולל את איתור הנזק שנגרם לו, הוכחה כי הנזק נגרם כתוצאה מההפרה וכי המפר צפה או צריך היה לצפות שנזק זה עלול להיגרם. מסכת הייסורים של התובע איננה מסתיימת במילויים של דרישות אלו, אלא מוטל עליו גם לכמת את הנזק שנגרם לכדי סכום כסף מוחשי.
בפס"ד אניסימוב נ' מלון טירת בת-שבע, קבע הרוב כי נפגע שאיננו מוכיח את שעור הנזק שנגרם לו, לא יזכה לפיצויים. רק במקרים קשים במיוחד מוכן בית המשפט ללכת לקראת הנפגע ולהעריך בעצמו את ערכו של הנזק, לאחר שיונחו בפניו הנתונים הנדרשים לכך. דרישות רבות אלו מעידות על הקושי הרב הניצב בפני צד שנפגע מהפרה. לכן, אם הדין יאפשר הפרות "יעילות", יימנעו צדדים רבים מלהתקשר בחוזה "פגיע" שעלול להוביל אותם להתדיינות ארוכה ומתישה בבתי משפט. התדיינות שעלולה לצרוך משאבים רבים ולהסתיים ללא השגת הסעדים המצופים.
עוולת גרם הפרת חוזה אינה הכלי היחיד המצוי בדין הישראלי המגן מפני התערבותו של צד שלישי. סעיף 9 לחוק המקרקעין קובע כי כאשר בעל מקרקעין התחייב לבצע עסקה, וטרם השלמתה התחייב לבצע עסקה נוגדת באותו הנכס, זכותו של בעל העסקה הראשונה עדיפה. גם סעיף 12 לחוק המיטלטלין קובע עקרון דומה, כי כאשר אדם התחייב להעביר זכות או בעלות במיטלטלין לשני קונים שונים, זכותו של הראשון תגבר. סעיפים אלו מעידים כי המחוקק מעדיף ליצור מסגרת יציבה ובטוחה לאלו המחליטים להתקשר בקשר משפטי, על מנת לעודד צדדים לחוזה למקסם את האינטרסים הכלכליים שלהם מבלי לפחד שהצד השני יפר את התחייבותו כאשר תופיע בפניו הצעה מפתה יותר. פחד מפני התקשרות משפטית היה מצמצם את מספר העסקות המבוצעות ומקטין את מספר הנכסים המוצעים למכירה או השכרה. מכאן ששכרה של ההפרה היעילה ייצא בהפסדה.
יש לזכור כי החוק שמגן על החוזה הראשון שנחתם, יוצר נקודת פתיחה ממנה יוכלו הצדדים להמשיך במשא ומתן לקידום האינטרסים שלהם. כלומר, צד שגרם להפרת חוזה על ידי קניית נכס שנמכר לאדם אחר, יכול היה להגשים את אותו האינטרס על ידי הצעת הסכום הגבוה יותר, לבעל הנכס החדש. אם הבעלים החדש אכן מעריך את הנכס פחות מהקונה המאוחר, הרי שהוא יהיה מוכן למכור את הנכס במחיר המוצע לו, וכך יימנעו הצדדים ממצב בו נגרמת הפרת חוזה. אם הבעלים החדש יסרב, הרי שהוא מעריך את הנכס יותר מהקונה המאוחר, ואם הייתה מתאפשרת גרימת הפרה היא לא הייתה עומדת בהגדרה של הפרה יעילה, שכן הנפגע מעריך את הנכס יותר מאשר הקונה החדש.
פייטרו בון

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־15 קמפיונה ד'איטליה, איטליה 
 פטירה:  1529 ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 תחום יצירה:  פיסול, אדריכלות 
 
פייטרו בון: הקמפנילה של סן מרקו
פייטרו בון (באיטלקית: Pietro Bon), הנקרא לעיתים ברתולומאו בון הצעיר (באיטלקית: Bartolomeo Bon il Giovane), היה פסל ואדריכל איטלקי, שפעל בוונציה בשנים 1489 עד 1529. תאריך ומקום לידתו אינם ידועים. הוא נפטר בוונציה ב-1529. אביו, ברתולומאו בון, היה אף הוא אדריכל.
פייטרו בון, ברתולומאו בון הצעיר, ואי הוודאות בזהויות

בכל המקורות קיים בלבול בין פייטרו בון לבין ברתולומיאו בון הצעיר. יש החושבים שזה אותו אדם ויש החושבים שאלו שני אנשים שונים. ויקיפדיה האיטלקית מקדישה להם ערכים נפרדים, אולם מתייחסת לאי הוודאות: בערך על פייטרו נכתב שאולי הוא זהה לברתולמאו. בערך על ברתולומאו נכתב שכנראה הוא מזוהה עם אחיו פייטרו בון. מצוין שם שברתולומאו נולד ב-1450 בברגמו ונפטר ב-1510 בוונציה. אבל אם כך, הוא לא יכול להיות המשקם של הקמפנילה עבודה שבוצעה בשנים 1511 עד 1514 ובוודאי שלא יכול היה להיות האחראי על העבודות ב Scuola Grande di San Rocco שהחלו ב-1515. אמנם לפי מקור אחר ברתולומאו נולד בברגמו ב-1450 ונפטר בוונציה ב-1529. 
ערך זה נכתב רק על פי המקורות המתייחסים בפירוש לפייטרו בון.
הפרויקטים של פייטרו בון

השלמת בניית מגדל הפעמונים של כנסיית מדונה דל'אורטו- 1503.
שיקום הקמפנילה בשנים 1511 עד 1514
הפרוקורטיה הישנה (Procuratie Vecchie) בככר סן מרקו, תחילת עבודה ב-1513.
בניית Scuola Grande di San Rocco. הפרויקט הוזמן אצלו ב-1517.
עבודה על ארמון הדוג'ה.
עבודה על חזית כנסיית סן מרקו.
עבודה על ה-Scuola Grande di Santa Maria della Misericordia
החזית של Palazzo Trevisan Cappello.
מבנים תעשייתיים בארסנאלה.
כל הפרויקטים בוצעו בוונציה.
משרות ניהוליות

Prothomagister Arsenatus בארסנאלה.
Protomaestri לאגפי ממשלת הרפובליקה 1496 עד 1505.
ראש מנהלת סן מרקו 1505 עד 1529.
הערות שוליים

1 2 3  Renaissance Venice: patrons, architects and builders, c. 1430-1500 By Richard John Goy 2006
↑  שאינו זהה עם ברתולומאו בון
1 2  כתבי ג'ון ראסקין
↑  http://www.scuolagrandesanrocco.org/home-en/buildings/scuola-grande/ אתר Scuola Grande di San Rocco  (באיטלקית)
1 2  Building Renaissance Venice: patrons, architects and builders, c. 1430-1500 By Richard John Goy 2006 (לחץ על "view all" ועבור לעמוד 142)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 133444805  VIAF: 130931860   WorldCat (עם VIAF): 130931860
עוולה חוקתית

עוולה חוקתית היא עוולה שייחודה פגיעה בזכויות חוקתיות - זכויות יסוד חקוקות - או זכויות שקיבלו הכרה בפסיקות בתי המשפט ככאלו.
זוהי נקודת מפגש בין דיני הנזיקין, כיוון שזו עוולה עם פן כספי, לבין המשפט החוקתי, כיוון שמדובר גם בהגנה בעלת חשיבות חוקתית. העוולות החוקתיות מקבלות ביטויין בשני תחומים: בתחום החוקתי-מנהלי - בתביעות של הפרט כנגד המדינה ושלוחותיה, ובתחום הפרטי - ביחסים בין שני פרטים.
בדיני הנזיקין זכויות היסוד יכולות לחסות בצילן של עוולות פרטיקולאריות (ספציפיות), אך זוכות להגנה בעיקר תחת עוולות המסגרת. תחום זה הוא תחום חדש יחסית והוא מתפתח בעיקר בפסיקה. בשיח המשפטי נולד המושג "עוולה חוקתית" בארצות הברית - על רקע החקיקה שנועדה לאפשר לשחורים לתבוע בגין הפרת זכויותיהם במדינות הדרום. ואכן, תחום העוולות החוקתיות מפותח מאוד במדינות כמו ארצות הברית וקנדה.
כפי שיוצג להלן, תחום העוולות החוקתיות במשפט הישראלי נמצא בתהליך התפתחות שאינו דומה לתהליכי התפתחות מקבילים בשיטות משפט אחרות. ניתן לשער כי הגורם המרכזי למצב זה נעוץ במצב החוקתי המיוחד של המדינה, בהיעדר חוקה ובהתקיים חוקי יסוד המעגנים רק חלק מזכויות האדם.
מיקום הנושא בדיני הנזיקין

כיום בפסיקה, קיימות שתי דרכים למתן הגנה ופיצויים מפני עוולות חוקתיות. הדרך הראשונה והעיקרית היא באמצעות עוולות המסגרת: הפרת חובה חקוקה ורשלנות. הדרך הקלה יותר היא במסגרת עוולות פרטיקולריות (ספציפיות) - שנזקן מהווה פגיעה בזכויות יסוד, שם הדיון איננו מתמקד בפגיעה החוקתית.
התפתחות היסטורית

הטיעון בעד ההכרה באפשרות של תביעת פיצויים בגין הפרה של זכויות אדם נעוץ בקושי בעמדתו המסורתית של המשפט הציבורי, לפיה ההגנה על זכויות המוכרות בו נעשית באמצעות סעד הציווי בלבד- סעד בו בית המשפט מורה לרשות שלטונית לבצע פעולה/להימנע מביצוע פעולה.
שימוש בסעד זה בלבד הוא בעייתי, מאחר שבמצבים של "מעשה עשוי"- מעשה שתוצאתו לא ניתנת לשינוי, לא היה ניתן לתת סעד. ההכרה בקושי זה באה לידי ביטוי כבר בפסקי דין מוקדמים כשהביקורת על עמדתו המסורתית של המשפט הציבורי קיבלה משנה חיזוק מאז חקיקתם של חוק יסוד: חופש העיסוק וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
המהפכה החוקתית שבראשות נשיא בית המשפט העליון בדימוס אהרן ברק, העלתה את חוקי היסוד שנחקקו, למעמד על - מעמד חוקתי.
הטיעון הוא, ש"שדרוג" מעמדן של זכויות האדם במשפט הישראלי צריך לבוא לידי ביטוי גם בסעדים שניתן לקבל במקרה שבו הן מופרות.
העוולות החוקתיות החלו לקבל הכרה בעיקר בפסיקה, החל מהלכת הפיצויים בבג"ץ וכלה בפסקי דין משמעותיים שבהם הביע ביהמ"ש נכונות למתן סעדים רחבים יותר, בגין הפרת זכויות חוקתיות- כפי שיפורט בהמשך (ראו: פרק סקירת הדין להלן).
המושג "עוולה חוקתית" במשפט הישראלי נכנס לשיח המשפטי בזכות עבודת דוקטורט שנכתבה על ידי פרופ' דפנה ברק-ארז בנושא זה והוגשה לאוניברסיטת תל אביב בשנת 1991.
מקרים טיפוסיים

נקודת המוצא היא שהמזיק יכול להיות המדינה (תחום מנהלי) או אדם פרטי.
מקרים טיפוסיים מצד המדינה הם מקרים בהם המדינה פוגעת בפרט כגון: פיזור לא חוקי של הפגנה כדין (פגיעה בחופש הביטוי) או סירוב למתן רישיון עסק לאדם בשל טעמים מפלים: מוצא, מין, מגדר וכו' (פגיעה בשוויון הנגזר מחוק יסוד כבוד האדם ופגיעה בחופש העיסוק).
מקרים טיפוסיים של פגיעה של פרט אחד באחר:
כשבעל לא נותן גט לאשתו במשך זמן רב, הוא פוגע באוטונומיה שלה, בכבודה וברצונה, או כפרט אחר מונע מפרט אחר להתפלל, יש כאן פגיעה בחופש הדת שלו. לעומת זאת, כאשר פרט מונע לעסוק בפרקטיקות דתיות באילוץ או בתמורה להטבה מוחשית או מדומיינת העוסק בדבר פוגע בחופש אותו הפרט מדת במרחב הציבורי בו נמצא.
כמובן שגם הפרה של עוולות פרטיקולריות מסוימות מהוות לעיתים פגיעה בזכויות חוקתיות.
לדוגמה, כשפרט אחד תוקף פרט אחר נפגעת הזכות לשלמות הגוף – זכות שמעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
דוגמה נוספת היא כשפרט פותח בהליך משפטי בזדון (בכוונה) כשאין בסיס – עוולת הנגישה – עלולה להיות פגיעה בזכות לשם טוב.