stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרצדס-בנץ EQE
גלריה

מבט קדמי
מבט אחורי
מבט צדדי
פנים
הערות שוליים

↑  cartube, סאלון חשמלי: 2022 מרצדס EQE החשמלית נחשפת - cartube, באתר www.cartube.co.il
↑  תערוכת הרכב במינכן: מרצדס מציגה את ה-EQE 350 – EV Magazine, באתר EV Magazine | מגזין רכב חשמלי, ‏2021-09-06
↑  Mercedes-Benz EQE Debuts With EQS Styling, 288 HP, And Hyperscreen, Motor1.com (באנגלית)
↑  cartube, מרצדס EQE החשמלית 2022 בישראל - מחיר החל מ-499,900 שקל, באתר cartube
↑  מרצדס-בנץ EQE 350 - מפרט טכני, באתר קארטיוב
↑  מרצדס AMG EQE 43 - מפרט טכני, באתר קארטיוב
↑  cartube, מרצדס AMG EQE 53 החשמלית נחשפת עם 677 כ"ס, באתר cartube
החלוץ (תנועה להגשמה משותפת)

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  טבעון 
 מייסדים:  בית יגאל אלון, אורנים - המכללה האקדמית לחינוך 
 תקופת הפעילות:  2010–הווה (כ־14 שנים) 
 www.hechalutz.com
 
תנועת החלוץ היא תנועה ארצית רחבה המפעילה מגוון של תוכניות חינוכיות, ומעודדת צעירים לאמץ אורח חיים של מעורבות ואחריות חברתית לצד חיים כחלק מקהילה, בהשראת החלוצים שייסדו את המדינה.
רקע

תנועת החלוץ הוקמה באוגוסט 2010 כשותפות של בית יגאל אלון, המדרשה באורנים והמכינות הקדם צבאיות: רבין, גליל עליון ומיצר במטרה לייצר מסלול המשכיות לבוגרי המכינות. מייסדיה היו שני אנשי חינוך ואקדמיה, טל אלמליח ותום נבון, והשם נבחר בהשראת תנועת החלוץ ההיסטורית. בהמשך התרחבה התנועה ונפרדה מבית יגאל אלון. כיום היא פונה לקהלים מגוונים, ומפעילה מסגרות שונות. בראשות החלוץ נכון לשנת 2019 עומד אבישי בן אהרון, (בנו של יריב בן-אהרן ונכדו של מזכ"ל ההסתדרות לשעבר יצחק בן-אהרן), מנכ"ל המדרשה באורנים ורכז הגשמה ומשימות חברתיות בתנועה הקיבוצית.
חזון תנועת החלוץ נוסח כך:
"החלוץ מכוונת צעירים להגשמה קהילתית משימתית, ברוח מורשת החלוצים, הציונות ההומניסטית ומגילת העצמאות: ציונות המשלבת מחויבות וחיבור לתרבות ולמורשת היהודית עם תפיסה דמוקרטית ואוניברסלית שבמרכזה שוויון ערך האדם".
תנועת החלוץ פועלת במהלך שנה ב' בשיתוף פעולה עם המכינות: רבין, מיצר, בארי, הירושלמית ותל"ם.
תוכניות ומפעלים

מכינה קדם-צבאית רבין - כוללת שלוש שלוחות (במזרע, חיפה ואדמית), נוסדה ב-1998 על ידי דני זמיר ומהווה את אחת מחמש המכינות הכלליות הראשונות בישראל. נכון ל-2019 היא גם הגדולה שבהן, המובילה באחוזי הקצונה של בוגריה מבין המכינות החילוניות. רבים מהם משתלבים בתפקידים בכירים בחברה האזרחית והשלטון הציבורי בישראל. המכינה הייתה שותפה ראשית להקמת החלוץ והגדירה אותה כתנועת המשך לבוגריה המעוניינים בכך.
מכינת רעות למנהיגות ישראלית - מכינה חצי שנתית בקיבוץ יחיעם.
שנה ב' למכינות קדם צבאיות: תוכנית המשך של 7 חודשים, בתום שנת המכינה וטרם הגיוס לצבא. המכינאים חיים בקומונה בעיר, מתנדבים במגוון מסגרות חברתיות ומקדישים מזמנם ללימוד סוגיות בחברה הישראלית.
שנת שירות: החלוץ מפעילה 2 מסלולים של שנת שירות: מסלול קיבוצי-חקלאי בעוטף עזה, ומסלול עירוני-חינוכי בערים בצפון.
זרעי קיץ (שבעבר נקרא "ירח עיון"): בית מדרש חברתי לצעירים וצעירות אחרי השירות הצבאי - 5 שבועות של לימוד, גיבוש זהות והכשרה לפעילים חברתיים.
זרעים של שותפות: תוכנית להכשרת מנהיגות יהודית-ערבית צעירה משותפת אשר פועלת למען שוויון, שלום וצדק חברתי באמצעות יצירת חיבורים משמעותיים, שינוי תפיסות והכרת הנרטיבים, וכן הנעת המשתתפים לפעולה אזרחית והובלה של תהליכי שינוי. התכנית היא פרי שיתוף פעולה של תנועת החלוץ ותנועת "עומדים ביחד" ובליווי מרכז אקורד באוניברסיטה העברית.
תוצרת הארץ: תוכנית עבודה מועדפת בחקלאות לצעירים אחרי השירות הצבאי
שחר: רשת קהילות סטודנטים לשינוי חברתי, המפעילה כפרי סטודנטים בחיפה, תל אביב, ירושלים, באר-שבע, קיבוץ שמיר וקיבוץ מפלסים.
המרכז לפיתוח קהילות: פועל לליווי, הכשרה והרחבת מעגלי קהילות החיים בישראל, בדגש על קבוצות צעירות אחרי צבא ובוגרי שנת שירות ומכינה.
בתנועה חברים כ-5,000 צעירים בגילאי 18–40.
ראו גם

המדרשה באורנים
הערות שוליים

↑  נחמן גלבוע, בן השושלת המפוארת מראש הנקרה מנסה לבנות מחדש את החברה הקיבוצית, באתר MyNet, ‏22/8/2018 (ארכיון)
↑  https://www.hechalutz.com
↑  השבוע בתנועה הקיבוצית, באתר התנועה הקיבוצית, ‏4.11.2016
↑  מכינת "רעות" פותחת שנה, באתר הקיבוצים
↑  נועה בין, תורמים מעצמם: מי הם בני הנוער היוצאים לשנת שירות?, באתר Frogi
↑    מתן צורי, הסטודנטיות החלוצות, באתר "ידיעות אחרונות", 22 באוקטובר 2019
פפירוס אדווין סמית'

לוחות vi & vii של הפפירוס של אדווין סמית בחדר הספרים הנדירים, האקדמיה לרפואה של ניו יורק (אנ').
הפפירוס של אדווין סמית' הוא טקסט רפואי מצרי עתיק, על שמו של אדווין סמית' שקנה אותו ב־1862, והחיבור הכירורגי הידוע ביותר על טראומה. מתוך ציטוט בחיבור אחר, ייתכן שפפירוס זה נודע למנתחים קדומים כ"הספר הסודי של הרופא".
מסמך זה, אשר כנראה היה מדריך לכירורגיה צבאית, מתאר 48 מקרים של פציעות, שברים, פצעים, נקעים וגידולים. הוא מתוארך לשושלות 16–17 של תקופת הביניים השנייה במצרים העתיקה שנת 1,600 לפנה"ס. הפפירוס הוא אחד מארבעה פפירוסים רפואיים אשר שרדו בימינו, ופפירוס סמית' הוא הייחודי מביניהם. בעוד שפפירוסים אחר, כמו פפירוס אברס ופפירוס לונדון הרפואי, הם טקסטים רפואיים המבוססים על כישוף, פפירוס סמית' מציג גישה ראציונלית ומדעית לרפואה במצרים העתיקה, בו הרפואה והמאגיה אינם מתנגשים. המאגיה הייתה נפוצה במקרים בהם גורמי המחלה מסתוריים בעיני אנשים בני אותה תקופה, כמו מחלות פנימיות.
פפירוס סמית' הוא מגילה באורך 4.68 מטר. צידו הקדמי מכיל 377 שורות ב־17 עמודות, בעוד שצידו האחורי מכיל 92 שורות בחמש עמודות. מלבד עמודה חיצונית ומקוטעת במגילה, שאר הפפירוס שלם, למרות שהוא נחתך לעמודות נפרדות בשלב כלשהו במאה ה־20. הוא כתוב מימין לשמאל בהיראטית, בצורת חרטומים מצרית, בדיו שחור עם הגהות הסבר בדיו אדום. הרוב המכריע של הפפירוס עוסק בטראומה וניתוח, עם חלקים קצרים על גינקולוגיה וקוסמטיקה בצד האחורי. בצד הקדמי רשומים 48 מקרים של פציעה. כל מקרה מפרט את סוג הפציעה, בדיקת החולה, אבחנה, תחזית (=פרוגנוזה) ודרך טיפול. בצדו האחורי של הפפירוס מופיעים שמונה לחשי קסם וחמישה מרשמים. לחשים אלה, נוסף על מקרים מס' 8 ו־9, הם החריגים לאופי המעשי והמדעי של טקסט רפואי זה. לחשים וכישופים שימשו כמוצא אחרון במקרים סופניים.
זהות המחבר

זהות המחבר פפירוס סמית' נתון לוויכוח. רוב הפפירוס נכתב על ידי סופר אחד, כאשר חלקים קטנים בלבד הועתקו על ידי סופר נוסף. הפפירוס מסתיים בפתאומיות באמצע שורה, ללא כל חתימת מחבר. יש הסוברים כי הפפירוס הוא העתק לא־שלם של חיבור רפואי עתיק יותר מהממלכה העתיקה, עקב הדקדוק הארכאי, המינוח הצורה והפרשנות של המגילה. ג'יימס הנרי ברסטד משער - אך מדגיש כי זו השערה טהורה אשר אינה המבוססת על ראיות - שהמחבר המקורי עשוי להיות אמחותפ, אדריכל, כומר גדול ורופא של הממלכה העתיקה, 2,500–3,000 לפנה"ס.
תהליך

האופי הרציונלי והמעשי של הפפירוס מומחש ב־48 מקרים, המפורטים המחולקים לפי איברים. המקרים המוצגים הם אופייניים ולא אינדיבידואליים. הפפירוס פותח בהתייחסות לפציעות בראש, וממשיך בטיפולים בפציעות בצוואר, בזרועות ובפלג הגוף העליון, ומפרט פציעות בסדר אנטומי יורד בדומה לתצוגה אנטומית מודרנית. הכותרת של כל מקרה מפרטת את אופי הפציעה, למשל: "שיטות טיפול לפצע פעור בראשו, שחדר עד העצם וביקע את הגולגולת". תהליך הבדיקה האובייקטיבי כולל רמזים חזותיים והרחה, מישוש ובדיקת דופק. לאחר הבדיקה מגיע שלב האבחון והתחזית (=פרוגנוזה), והרופא בוחן את סיכויי ההישרדות של החולה ומבצע אחת משלוש אבחנות: "מחלה שאוכל לרפא", "מחלה שאיתה אתמודד", "מחלה שלא אוכל לרפא" או "מחלה שלא ניתן לרפאות". לבסוף, מוצעות אפשרויות טיפול. ברבים מהמקרים, נכללים הסברים על טראומה כדי לספק בהירות נוספת.
בין הטיפולים ניתן למנות סגירת פצעים באמצעות תפרים (לפצעי השפה, הגרון והכתף), חבישה, מניעה וריפוי של זיהום בעזרת דבש ועצירת דימום עם בשר נא. מומלצת אימוביליזציה לפציעות ראש וחוט השדרה, כמו גם שברים אחרים בפלג הגוף התחתון. הפפירוס מתאר גם תצפיות אנטומיות, פיזיולוגיות ופתולוגיות מציאותיות. הוא מכיל את התיאורים הידועים הראשונים של מבני הגולגולת, קרומי המוח, פני השטח החיצוניים של המוח, נוזל המוח והשדרה והפעימות התוך-גולגולתיות. הנהלים של פפירוס זה מדגימים רמת ידע מצרית של תרופות שעלתה על זו של היפוקרטס, שחי 1000 שנים מאוחר יותר, והרציונל המתועד לאבחון וטיפול בפציעות בעמוד השדרה עדיין יכול להיחשב כהנמקה המתקדמת לפרקטיקה הקלינית המודרנית. ההשפעה של פציעות מוחיות על חלקי הגוף מוכרת, כגון שיתוק. נרשם גם הקשר בין מיקום הפגיעה בגולגולת לצד הגוף שנפגע, בעוד שפציעות ריסוק של חוליות פוגעות בתפקוד המוטורי והתחושתי. בשל אופיו המעשי וסוגי הטראומה שנחקרו, מאמינים כי הפפירוס שימש ספר לימוד לטראומה שנבעה מקרבות צבאיים.
היסטוריה

הפפירוס סמית' מתוארך לשושלות 16–17 של תקופת הביניים השנייה. מצרים נשלטה מתבאי בתקופה זו וסביר להניח שמקור הפפירוס משם. אדווין סמית', אג'יפטולוג אמריקאי, נולד בקונטיקט בשנת 1822; באותה שנה פוענח כתב הירוגליפים מצרי. סמית' רכש אותו בעיר לוקסור שבמצרים בשנת 1862, מסוחר מצרי בשם מוסטפא אגה.
הפפירוס היה ברשותו של סמית' עד מותו, ובתו תרמה את הפפירוס לחברה ההיסטורית של ניו יורק, שם הוכרה חשיבותו על ידי קרוליין רנסום ויליאמס, שכתבה לג'יימס הנרי ברסטד ב־1920 על "הפפירוס הרפואי של אוסף סמית'" בתקווה שיוכל לעבוד עליו. הוא השלים את התרגום הראשון של הפפירוס בשנת 1930, בעצתו הרפואית של ד"ר ארנו ב. לאקהרדט. התרגום של ברסטד שינה את ההבנה של ההיסטוריה של הרפואה. דבר זה מדגים שהרפואה המצרית לא הייתה מוגבלת לשיטות הריפוי מאגיות, כפי שעולה ממקורות רפואיים מצריים אחרים. נעשה שימוש בשיטות מדעיות רציונליות, שנבנו באמצעות תצפית ובדיקה.
מ-1938 עד 1948, הפפירוס היה במוזיאון ברוקלין. בשנת 1948, האגודה ההיסטורית של ניו יורק ומוזיאון ברוקלין הציגו את הפפירוס לאקדמיה לרפואה של ניו יורק, שם הוא נמצא כיום.
מ-2005 עד 2006, הפפירוס של אדווין סמית' הוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. ג'יימס פ. אלן, אוצר לאמנות מצרית במוזיאון, פרסם תרגום חדש של העבודה, במקביל לתערוכה. זה היה התרגום האנגלי המלא הראשון מאז Breasted's ב-1930. תרגום זה מציע הבנה מודרנית יותר של היראטי ורפואה.
רשימת מקרים

כפי שמופיע ב -
ראש (27 מקרים, הראשון לא שלם)
גולגולת, רקמה רכה ומוח, מקרים 1–10.
אף, מקרים 11–14.
אזור הלסת, מקרים 15–17.
אזור הרקתית, מקרים 18–22.
אוזניים, הלסת התחתונה, שפתיים וסנטר, מקרים 23–27.
גרון וצוואר (חוליות צוואריות), מקרים 28–33.
עצם הבריח, מקרים 34–35.
עצם הזרוע, תיקים 36–38.
עצם החזה, הרקמה הרכה, והצלעות העליונות, מקרים 39–46.
כתפיים, מקרה 47.
עמוד השדרה, מקרה 48 (לא שלם).
הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975

הנרי קיסינג'ר ואנואר סאדאת, באוגוסט 1975, במסגרת אחד ממסעות הדילוגים של קיסינג'ר לקראת חתימת ההסכם
הסכם הביניים, נודע גם כהסכם סיני 2, בין ישראל ומצרים נחתם ב-4 בספטמבר 1975 בז'נבה בעת כהונת ממשלת ישראל השבע עשרה. ההסכם החליף את הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, שנחתם בינואר 1974. ההסכם הושג לאחר דיפלומטיה בדילוגים של שר החוץ האמריקאי, הנרי קיסינג'ר בין שתי המדינות. ההסכם אשרר את מחויבות שתי המדינות להמשך הפסקת האש ולפתרון הסכסוך בדרכי שלום.
המשא ומתן להשגת ההסכם

המשא ומתן החל במסע דילוגים של קיסינג'ר בחודש מרץ 1975. ישראל הסכימה לנסיגה רחבה בסיני, עד לקו אל עריש-ראס מוחמד, אך דרשה בתמורה הכרזה על ביטול מצב הלוחמה בין ישראל למצרים. המצרים סירבו ודרשו בתמורה לאי לוחמה נסיגה ישראלית לקו הגבול הבינלאומי, וכן שההסכם יהיה בתוקף לשנה אחת.
מסע זה נכשל, וקיסינג'ר הטיל את האשמה בישראל במה שכינה "עמדותיה הנוקשות" (למעשה סירובה לסגת מעבר למעברי המיתלה והגידי ופינוי תחנת ההתראה באום חשיבה ללא הצהרה על אי לוחמה). בעקבות הכישלון הכריז נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד על מדיניות של "הערכה מחדש" של יחסי ארצות הברית וישראל. התוצאה בפועל של מדיניות זו התבטאה בהקפאת החתימה על עסקאות נשק חדשות (כולל נשק שהובטח בשיחות בעל פה), פגישות לא רשמיות של שליחים של הממשל האמריקאי עם אנשי אש"ף, והפסקת תיאום העמדות לקראת כינוסה של ועידת ז'נבה (שלא התכנסה בסופו של דבר).
באוגוסט 1975 יצא קיסינג'ר למסע דילוגים חדש, ולאחר שבועיים הצליחו הצדדים לגשר על הפערים ולנסח הסכם. שלב זה לווה בהפגנות סוערות ובאירועי מחאה ציבורית, במיוחד של תנועת גוש אמונים.
ההסכם אושר בכנסת ב-3 בספטמבר, ברוב של 70 תומכים מול 43 מתנגדים שבראשם עמד יו"ר האופוזיציה מנחם בגין ושבעה נמנעים. למחרת נחתם בז'נבה. לאחר חתימת ההסכם נפגשו בז'נבה משלחות צבאיות ישראליות ומצריות לגיבוש פרטים טכניים הקשורים בביצועו.
ב-4 בספטמבר 1975 חתמו על ההסכם בז'נבה נציגי ישראל: האלוף הרצל שפיר ומרדכי גזית, ונציגי מצרים: הגנרל טהא עלי מגדוב והשגריר המצרי בז'נבה עוסמאן. הייתה זו אחת הפעולות הבולטות של ממשלת רבין הראשונה, שהיוותה הקדמה להסכם השלום בין ישראל מצרים.
פרטי ההסכם

ההסכם היה מורכב מ-9 סעיפים ונספח.
ההסכם חזר על ההצהרה כי הסכסוך יפתר בדרכי שלום (סעיף 1), כלל סעיף שבו התחייבו הצדדים שלא לנקוט איום או להשתמש בכח או הסגר צבאי (סעיף 2). והתחייבות של הצדדים לשמור על הפסקת האש ולא לפעול צבאית ואף צבאית למחצה אחד כלפי השני (סעיף 3).
בחלק הטריטוריאלי של ההסכם נקבע כי ישראל תיסוג מרצועה ברוחב 30–40 קילומטרים ממזרח לקו הקודם. רצועה זו כללה את מעברי המיתלה והגידי במערב סיני. המצרים התקדמו אל הקו הישראלי הקודם, כ-10 קילומטרים מזרחה. השטח ממנו נסוגה ישראל הפך לאזור חיץ בפיקוח כוחות האו"ם.
כן נסוגה ישראל מרצועה צרה וארוכה לאורך מפרץ סואץ, שכללה את מרבית שדות הנפט הישראלים בסיני, כולל אבו רודס (והיישוב "שלהבת" שהיה ממוקם שם) ובליים. רצועה זו הפכה לשטח מצרי אזרחי מפורז, ונקבעו הסדרי שימוש משותף של ישראל ומצרים בכביש המקביל למפרץ. כמו כן נקבעו הסדרים גם לגבי המשך הפעלת תחנת ההתראה הישראלית באום חשיבה, באזור שהועבר לפיקוח האו"ם, והפעלת תחנה מצרית מקבילה בסמוך.
בנוסף, נקבעו הסדרי הגבלה ודילול כוחות משני צדדי אזור החיץ. במסגרת ההסכם התחייבה מצרים לאפשר הובלת מטענים לא צבאיים לישראל וממנה בתעלת סואץ.
ההסכם לווה בהסכם ישראלי - אמריקאי, אשר פרטיו לא פורסמו לציבור בשעתו. במסגרת הסכם זה נתנה ארצות הברית ערבות להספקת נפט לישראל כתחליף לשדות הנפט שפונו בסיני, במידה שישראל לא תמצא מקורות חלופיים. כמו כן, הבטיחה ארצות הברית שבמקרה של מלחמה עתידית תכין בתוך כחודשיים תוכנית חירום לאספקת ציוד צבאי לישראל. ההסכם כלל גם התחייבות אמריקאית לכך שלא תנהל משא ומתן עם אש"ף כל עוד לא יכיר בישראל, תיאום עמדות לקראת מהלכים מדיניים עתידיים, וכן לווה בהסכמי רכש של ציוד צבאי (בכללם מטוסי אף 15 ואף 16).
המצרים התחייבו במכתב לארצות הברית כי לא יתערבו במלחמה בין ישראל לסוריה, במידה שסוריה תהיה היוזמת.
ראו גם

הסכם השלום בין ישראל למצרים
BHP

| --- | --- |


בניין מטה BHP בפרת', אוסטרליה המערבית
 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בלונדון (BHP)  הבורסה האוסטרלית לניירות ערך (13 באוגוסט 1885–BHP)  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (BHP) 
 מייסדים:  William Jamieson 
 תקופת הפעילות:  2001–הווה (כ־23 שנים) 
 חברות בנות:  BHP Billiton קנדה  BHP Billiton הולנד 
 מיקום המטה:  מלבורן 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הכרייה, תעשיית המתכת, כרייה 
 מוצרים עיקריים:  עפרת ברזל 
 הכנסות:  43,638,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2018) 
 רווח תפעולי:  15,996,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2018) 
 רווח:  3,705,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2018) 
 הון עצמי:  55,592,000,000 דולר אמריקאי 
 יו"ר:  Ken MacKenzie 
 מנכ"ל:  Mike Henry 
 עובדים:  47,044 
  
 www.bhp.com
 
לוגו החברה הקודם
BHP Billiton ‏(נסחרת בבורסות: LSE: BLT‏, NYSE: BHP‏, NYSE: BBL‏, ASX: BHP‏, JSE: BIL) הוא תאגיד אוסטרלי בין-לאומי העוסק בכרייה ומכירת עפרות ברזל, נחושת, פחם ונפט אשר משרדו הראשי ממוקם במלבורן. נכון לשנת 2024, BHP הייתה חברת הכרייה הגדולה בעולם לפי שווי שוק והשלישית בגודלה בעולם במונחי הכנסות.
החברה נוסדה ב-2001 תוך מיזוג בין "Broken Hill Proprietary" האוסטרלית (BHP) ובין "Billiton" ההולנדית-אנגלית. כתוצאה מהמיזוג, החברה רשומה הן בבורסה של לונדון והן בבורסה האוסטרלית. היא החברה הגדולה באוסטרליה במונחי שווי שוק.
נכון לשנת 2024, BHP דורגה במקום 116, במדד פורבס גלובל 2000, ודורגה במקום 268, במדד פורצ'ן גלובל 500. בלונדון החברה מהווה חלק ממדד FTSE 100.
הערות שוליים

↑  Forbes Global 2000, BHP
↑  Fortune 500 Index, BHP
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 106101519X  ISNI: 0000 0000 8900 8068  LCCN: no2012152783  VIAF: 127204987   WorldCat (עם VIAF): 127204987 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוסטרליה ובנושא חברות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רכבת יתומים

רכבת יתומים
רכבות יתומים היו חלק מתוכנית רווחה מפוקחת שהובילה ילדים מערים צפופות במזרח ארצות הברית לבתי אומנה הממוקמים בעיקר באזורים כפריים של המערב התיכון.
רכבות היתומים פעלו בין השנים 1854 ו-1929, והעבירו כ-200,000 ילדים. המייסדים של תוכנית הרווחה טענו שהילדים הללו היו יתומים נטושים, כאלו שהתעללו בהם או חסרי בית, אבל זה לא תמיד היה נכון. רבים מהם היו ילדי מהגרים וילדים של משפחות עניות וחסרות כל שחיו בערים אלו.
התוכנית ספגה ביקורות רבות, בעיקר על כך שלא היה סינון או בדיקה של משפחות האומנה, על המעקבים הלא מספקים אחר מצב הילדים לאחר ההשמה, ועל כך שרבים מהילדים שימשו למעשה כעבדים במשק הבית של המשפחה.
תוכנית הרווחה הופעלה על ידי שלושה מוסדות צדקה: כפר הילדים (אנ') (נוסד ב-1851 על ידי 24 פילנתרופים), האגודה לסיוע לילדים (אנ') (נוסדה ב-1853 על ידי צ'ארלס לורינג ברייס (אנ')) ומאוחר יותר גם בית החולים פונדלינג של ניו יורק (אנ'). המוסדות התבססו על תרומות והופעלו על ידי צוות מקצועי. שלושת המוסדות יחדיו פיתחו תוכנית שמטרתה למצוא בתי אומנה לילדים חסרי בית, יתומים ונטושים שגדלו בעיר. בשנות ה-50 של המאה ה-19 עמד מספר הילדים שענו על הקריטריונים הללו בניו יורק על כ-30,000. הילדים הועברו לבתיהם החדשים ברכבות שכונו "רכבות יתומים" או "רכבות תינוקות". העברת הילדים הסתיימה בשנת 1930 בעקבות ירידה בביקוש לעובדים בעבודה חקלאית במערב התיכון.
היסטוריה > רקע

בית היתומים הראשון בארצות הברית הוקם בשנת 1729 בנאצ'ז, מיסיסיפי, אך בתי יתומים ממוסדים היו נדירים לפני תחילת המאה ה-19. בית היתומים הפרטי הראשון בניו יורק הוקם בשנת 1806, על ידי אליזבת' המילטון. בדרך כלל ילדים שאיבדו את הוריהם גדלו אצל קרובי משפחה או אצל שכנים. במקרים הללו ההסדר היה לרוב לא פורמלי ורק לעיתים רחוקות כלל התערבות בתי משפט.
בסביבות שנת 1830, מספר הילדים חסרי הבית בערים גדולות במזרח ארצות הברית גדל מאוד. בשנת 1850, היו בין 10,000 לבין 30,000 ילדים חסרי בית בעיר ניו יורק, בעוד שבאותה התקופה מנתה אוכלוסיית ניו יורק כ-500,000 נפשות. חלק מהילדים התייתמו כשהוריהם מתו במגפות של טיפוס, קדחת צהובה או שפעת. אחרים ננטשו עקב עוני, מחלה או התמכרות. ילדים רבים מכרו גפרורים, סמרטוטים או עיתונים כדי לשרוד. חלקם התאגדו עם ילדים אחרים והקימו כנופיות שעזרו להם להתגונן בפני האלימות ברחוב.
בשנת 1853 הקים פילנתרופ צעיר בשם צ'ארלס לורינג ברייס (אנ') את האגודה לסיוע לילדים לאחר שנחשף למצוקתם של ילדי רחוב. בשנת פעילותה הראשונה הציעה האגודה בעיקר הדרגה דתית, מקצועית ואקדמית לבנים בלבד. לאחר מכן הקימה האגודה בית לינה לנערים חסרי בית, שבו קיבלו הנערים חדר מגורים, אוכל זול וחינוך בסיסי. בנוסף, ניסו ברייס ועמיתיו למצוא בתים ומקומות עבודה לילדים, אך עד מהרה גילו שמספר הילדים הזקוקים להשמה גדול משיכלו לספק. בשלב הזה הגה ברייס את הרעיון לשלוח קבוצות ילדים לאזורים כפריים, ולשכנם אצל משפחות אומנה.
ברייס האמין שלילדי רחוב יהיו חיים טובים יותר אם הם יעזבו את העוני ואת ההוללות של חייהם בעיר ניו יורק, ויגדלו אצל משפחות חקלאיות מוסריות. בעקבות התפתחות ענף החקלאות, מתוך הכרה בצורך בידיים עובדות, האמין ברייס שחקלאים יקבלו בברכה ילדים חסרי בית, ייקחו אותם לבתיהם ויתייחסו אליהם כאל שלהם. התוכנית שהגה הניחה את היסודות לאומנה המודרנית.
בשנה הראשונה לפעילות התוכנית, ב-1853, נשלחו ילדים לחוות בקונטיקט, בפנסילבניה ובכפרי ניו יורק. בשנה שלאחר מכן הוציאה האגודה את המשלחת הגדולה הראשונה של ילדים למערב התיכון.
היסטוריה > תחילת הפעילות

קבוצת הילדים הראשונה מנתה 45 ילדים, והגיעה למישיגן, ב-1 באוקטובר 1854. הנסיעה נמשכה מספר ימים, והתנאים ברכבת היו לא נוחים. הם לוו על ידי נציג בשם סמית' מהאגודה לסיוע לילדים. במהלך המסע אפשר סמית' לשני נוסעים שפגש על סירת נהר במנהטן לאמץ בנים מבלי לבדוק את הרקע שלהם. בנוסף, סמית' הוסיף לקבוצה ילד שפגש בחצר תחנת הרכבת של אולבני מבלי לוודא שהוא אכן יתום. בפגישה עם משפחות במישיגן, ניסה סמית' לגייס את אהדת הקהל, תוך שהוא מצביע על כך שהבנים היו שימושיים לעבודת כפיים, ושהבנות תוכלנה לבצע עבודות בית.
בדיווח שפרסמה האגודה לסיוע לילדים על הרכבת הראשונה, אמר סמית שכדי לקבל ילד, על המועמדים היה לקבל המלצות מהכומר שלהם ומשופט בערכאה הנמוכה, אך דרישה זו לא נאכפה בקפדנות.
בסוף היום הראשון למסע, הושמו חמישה עשר נערים ונערות אצל משפחות מקומיות. חמישה ימים לאחר מכן, עשרים ושניים ילדים נוספים הושמו במשפחות. סמית' ושמונה הילדים הנותרים נסעו לשיקגו, שם העלה אותם סמית על רכבת לאיווה סיטי, שם נקלטו על ידי הכומר המקומי שניהל בית יתומים, לקח אותם תחת חסותו, וניסה למצוא להם משפחות אומנה. המשלחת הראשונה נחשבה להצלחה, ובינואר 1855 הוציאה החברה עוד שתי משלחות של ילדים חסרי בית לפנסילבניה.
בין השנים 1855 ו-1875 שלחה האגודה לסיוע לילדים בממוצע בדרך זו כ-3,000 ילדים מדי שנה. רכבות היתומים נשלחו ל-45 ממדינות ארצות הברית, כמו גם לקנדה ולמקסיקו. בשנים הראשונות, אינדיאנה קיבלה את המספר הגדול ביותר של ילדים.
היסטוריה > סוף הפעילות

פעילות התנועה נפסקה בשנת 1929 בעקבות מספר גורמים שחברו יחדיו והביאו לסופה של התנועה. בשנה הזו הביקוש לכוח עבודה חקלאי במערב קטן, ומאחר שהוא היה אחד מהגורמים שהניעו את הפרויקט, הביקוש להעברת ילדים קטן. רבות מהמדינות שהועברו אליהן ילדים בתחילה, החלו לחוות גם הן תופעת עיור שגרמה להיווצרות של עוני וילדים יתומים גם בשטחן, וחיפשו דרכים להתמודדות עם הבעיה. כמו כן, המדינות שאליהן הועברו ילדים החלו להתקומם כנגד היותן מקום ל"השלכה" של ילדים יתומים ממדינות אחרות, ופעלו לחקיקת חוקים שמגבילים או אוסרים על העברת ילדים ממדינות אחרות. בשנת 1895 נחקק חוק כזה במישיגן, ובשנים העוקבות נחקק גם במינסוטה, בקנזס, באילינוי, באינדיאנה, במיזורי ובנברסקה. החוקים לא מנעו את פעילות התנועה באופן ישיר מכיוון שעל אף החוק, נחתם הסכם העברה בין ניו יורק לבין המדינות הללו. עם זאת, בשנת 1929 פג תוקף ההסכם, והוא לא חודש. בשנים הללו גם גדלה המודעות לזכויות הילד שכללה חוקים למניעת עבודת ילדים וכן טיפול הולם והשמה בבתי יתומים ובבתי אומנה של ילדים שהוריהם נפטרו. כמו כן, החלו לפעול ארגוני צדקה לעזרה למשפחות נזקקות, ועובדים סוציאליים החלו לשים דגש על השארת משפחות בשלמותן ועל הגבלת הצורך בהתערבות להוצאת ילדים ממשפחות.
לוגיסטיקה

בעיירות שאליהן הגיעו רכבות יתומים, התארגנו ועדות של אזרחים מקומיים שהיו אמונים על ארגון האתר שבו יתכנסו לשם האימוץ, ועל פרסום האירוע והזמנת משפחות לאימוץ. הוועדות נדרשו להתייעץ עם האגודה לסיוע לילדים לגבי מידת התאמתן של משפחות מקומיות המעוניינות לאמץ ילדים.
המערכת התבססה על אמון בטוב לבם של זרים. הילדים הושמו בבתים בחינם, והיו צפויים לשמש כזוג ידיים נוסף שיסייע במטלות הבית. הציפייה מהמשפחות הייתה לגדל את הילדים כפי שהיו מגדלים את ילדיהם, לספק להם חינוך, מזון מספיק וביגוד הולם, ולתת להם 100 דולר כשימלאו להם עשרים ואחת. ילדים גדולים יותר שהושמו על ידי האגודה היו אמורים לקבל תשלום עבור עמלם. האגודה לא דרשה אימוץ חוקי.
על פי תנאי ההשמה של האגודה, נציגי האגודה היו אמורים לבקר כל משפחה פעם בשנה, כדי לבדוק את התנאים שבהם גדלים הילדים. כמו כן, לילדים הייתה האפשרות לכתוב מכתבים לאגודה פעמיים בשנה.
לפני שעלו לרכבת, הולבשו הילדים בבגדים חדשים, קיבלו ספר תנ"ך, והועברו לטיפולם של סוכני האגודה לעזרת ילדים. רק מעטים מהילדים הבינו את המתרחש. רוב הילדים שנשלחו ברכבות היו לבנים. כמו כן, נעשה ניסיון לשלוח ילדים שאינם דוברי אנגלית למשפחות שדיברו בשפתם.
מציאת בתים לתינוקות הייתה פשוטה יחסית, אך התאמת בתים לילדים מעל גיל 14 הייתה מאתגרת בגלל החשש של ההורים המאמצים שהם הספיקו לפתח קבעונות או הרגלים רעים. ילדים חולים, או כאלו שהיו בעלי מוגבלויות פיזיות או נפשיות, התקשו למצוא בית. על אף שאחים רבים נשלחו יחד לרכבות יתומים, ההורים המאמצים יכלו לבחור לקחת ילד אחד, ולהפריד בין אחים.
לעיתים ילדים היו מושמים במשפחות שביקשו לאמץ ילד לפי רשימת קריטריונים כמו גיל, מין וצבע שיער ועיניים. אחרים הוצעדו לתוך אודיטוריום מקומי, שם הועלו על הבמה, והיו צריכים בתורם לומר את שמם, ולשיר או לדקלם משפט או יצירה. פעמים רבות החוויה הייתה מלווה באי נעימות, כאשר אנשים באו ודחפו את הילדים, הסתכלו, מששו, ובדקו כמה שיניים יש להם.
מורשת

על פי ההערכות, בין 1854 ל-1929, הועברו כ-200,000 ילדים אמריקאים מערבה במסגרת התוכנית. האגודה לסיוע לילדים דירגה את ההשמות של הילדים בבתים כמוצלחות אם הילדים הפכו ל"מועילים לחברה", ותיעדו את סיפורי ההצלחה בדוחות. סקר משנת 1910 דרג 87 אחוזים מההשמות כמוצלחות, בעוד ש-8 אחוזים מהילדים חזרו לניו יורק וחמשת האחוזים הנותרים מתו, נעלמו או נעצרו. התפיסה שהנחתה את הפעילות של ברייס הייתה שילדים מטופלים טוב יותר על ידי משפחות מאשר במוסדות. התפיסה הזו היא העיקרון הבסיסי ביותר באומנה מודרנית.
החברה למורשת רכבות יתומים של אמריקה שנוסדה בשנת 1986 בספרינגדייל, ארקנסו הוקמה במטרה לשמר את ההיסטוריה של עידן רכבות היתומים. בקונקורדיה, קנזס, הוקם מוזיאון בשם The National Orphan Train Complex, המוקדש לתנועת רכבות היתומים ולילדים ולסוכנים שנסעו ברכבות. המוזיאון רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, וכולל ארכיון סיפורים ומכון מחקר.
מוזיאון רכבות היתומים של לואיזיאנה נוסד בשנת 2009 במחסן רכבות באופלוסאס Opelusas, לואיזיאנה. במוזיאון יש אוסף של מסמכים מקוריים, בגדים ותצלומים של ילדי רכבות היתומים. המיצגים במוזיאון מתמקדים בין היתר בהיטמעות של הילדים בקהילה בלואיזיאנה, לאחר שאומצו באופן חוקי על ידי משפחות האומנה שלהם. המוזיאון הוא גם מקום מושבה של אגודת רכבות היתומים של לואיזיאנה שנוסדה בשנת 1990. האגודה אחראית על איוש המוזיאון המנוהל בהתנדבות, על ביצוע הסברה היסטורית, על חקר סיפוריהם של הילדים ועל ארגון אירוע שנתי גדול המפגיש את המשפחות של ילדי רכבות היתומים.
ראו גם

Home Children - תוכנית דומה שהופעלה בבריטניה
רכבת היתומים