stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קז'ימייז' מוצ'רסקי

| --- | --- |

 לידה:  21 ביולי 1907 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 בספטמבר 1975 (בגיל 68) ורשה, רפובליקת פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי פובונזקי 
 מדינה:  פולין 
 השכלה:  הפקולטה למשפטים ומנהל באוניברסיטת ורשה 
 השתייכות:  ארמייה קריובה 
 דרגה:  קפטן 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה  Cross of Merit with Swords  צלב הגבורה  אביר במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 
קז'ימייז' דמאזי מוצ'רסקי (בפולנית: Kazimierz Damazy Moczarski; נולד 21 יולי 1907 - 27 בספטמבר 1975) היה סופר ועיתונאי פולני, קצין בארמייה קריובה מוצ'רסקי נודע בעיקר בזכות ספרו "שיחות עם תליין", סדרת ראיונות עם שותף לתאו, פושע המלחמה הנאצי יירגן שטרופ, שהיה כלוא איתו בכלא המשרד לביטחון הציבור של פולין העממית שהיה אמור להיות מוצא להורג תוך זמן קצר. מוצ'רסקי הושלך לכלא ב-1945 וקיבל חנינה אחת-עשרה שנים מאוחר יותר במהלך אוקטובר הפולני. הוא בילה 4 שנים במשפט הנידונים למוות (1952–56), ונשפט שלוש פעמים כאויב המדינה בזמן שהייתו בכלא.
הערות שוליים

1 2 3 4  Andrzej Szczypiorski, ed. (1992). Rozmowy z katem (בפולנית). נבדק ב-2014-08-23. {{cite book}}: |author= has generic name (עזרה)
↑  Stéphane Courtois, Mark Kramer (1999). Livre noir du Communisme: crimes, terreur, répression. Harvard University Press. ISBN 0-674-07608-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272366205171  PLWABN: 9810623203405606  BnF: cb119163548 (data)  GND: 119452243  ISNI: 0000 0000 8091 1242  LCCN: n79080132  NKC: jn20000604054  NLA: 35974470  NLG: 314364  NTA: 069675651  RERO: 02-A003600452  SNAC: w68m0kk5  SUDOC: 027032728  Trove: 1169595  VIAF: 12312583   WorldCat (עם VIAF): 12312583
פרינץ אויגן (סיירת, 1938)

| --- | --- |
הסיירת הכבדה פרינץ אויגן, לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר הייתה בשירות צי ארצות הברית
הסיירת הכבדה פרינץ אויגן, לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר הייתה בשירות צי ארצות הברית
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת כבדה
 צי:  קריגסמרינה
 דגל הצי:  
 סדרה:  אדמירל היפר, מוגדלת
 אוניות בסדרה:  אדמירל היפר, בליכר, פרינץ אויגן, זיידליץ (לא הושלמה)
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  גרמניה ורפט 
 הושקה:  22 באוגוסט 1938
 תקופת הפעילות:  1 באוגוסט 1940 – 8 במאי 1945 (4 שנים)
 אחריתה:  נפלה שלל בידי צי ארצות הברית; שימשה אוניית מטרה בניסויים גרעיניים, נגררה לאטול קוואג'ליין וטבעה שם, דצמבר 1946
 מיקום:  8°45′9.85″N 167°40′59.16″E﻿ / ﻿8.7527361°N 167.6831000°E﻿ / 8.7527361; 167.6831000
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  15,000 טון, מקסימלי: 18,400 טון
 אורך:  212.5 מטר
 רוחב:  21.8 מטר
 שוקע:  7.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  33.5 קשרים
 גודל הצוות:  1,600
 טווח שיוט:  כ-12,000 ק"מ במהירות 20 קשר
 הנעה:  3 טורבינות קיטור בהספק 136,000 כוח סוס
 צורת הנעה:  מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון (לאורך קו המים) - 80 מ"מ  שריון סיפון - 30 מ"מ  צריחי תותחים - 70 עד 160 מ"מ  גשר - 150 מ"מ
 חימוש:  8 תותחים 203 מ"מ (8 אינץ') בארבעה צריחים  12 תותחים 105 מ"מ (4.1 אינץ') בשישה צריחים  17 תותחים 40 מ"מ  8 תותחים 37 מ"מ   28 תותחים 20 מ"מ  12 צינורות טורפדו 533 מ"מ
 מטוסים:  שלושה מטוסים אראדו Ar 196, עם מעוט
 
השקת פרינץ אויגן, במספנות קיל, ב-22.8.1938
הסיירת הכבדה פרינץ אויגן (Prinz Eugen) הייתה סיירת ששירתה בצי הגרמני במלחמת העולם השנייה. פרינץ אויגן הייתה הסיירת הכבדה השלישית שנבנתה בסדרת הסיירות הכבדות אדמירל היפר. כמו אחיותיה שקדמו לה, אדמירל היפר ובליכר, נבנתה פרינץ אויגן באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. בעת תכנונה נודעה כ"סיירת J" (בגרמנית: Kreuser J). שדרית האונייה הונחה במספנות קרופ בקיל ב-23 באפריל 1936. האונייה הושקה ב-22 באוגוסט 1938 והוכנסה לשירות ב-1 באוגוסט 1940. עלותה הייתה 104.5 מיליון רייכסמארק. האונייה נחשבה בצי הגרמני כ"אונייה בת מזל"; האונייה השתתפה רק בשתי פעולות ימיות חשובות ושרדה עד תום המלחמה. לאחר המלחמה נלקחה האונייה כשלל והוכנסה לשירות בצי ארצות הברית, שם שימשה כאוניית מטרה בניסויים הגרעיניים במבצע פרשת דרכים. לאחר הניסויים נגררה לאטול קווג'לין וטבעה שם.
שם ומורשת

לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ב-1938, גויסו כמה קצינים לשעבר בצי האימפריה האוסטרו-הונגרית לשירות בצי הגרמני. האונייה פרינץ אויגן נקראה על שם הנסיך אויגן מסבויה, שהיה ממצביאיה החשובים של האימפריה, וכאות הוקרה למסורת הימית של האימפריה לשעבר. כאות הוקרה למורשת זו הוענק הפעמון של אוניית המערכה טגטהוף, ששירתה בצי האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה. ארבעת צריחי התותחים של האונייה נקראו על שם ערים באוסטריה: גראץ, בראונאו, אינסברוק ווינה.
תחילת המלחמה

עוד לפני הפעלתה המבצעית של האונייה, כבר ספגה פרינץ אויגן פגיעה ראשונה: ב-2 ביולי 1940 נפגעה האונייה קלות מפצצה שהוטלה ממפציץ בריטי. שנה לאחר מכן, ב-23 באפריל 1941, נפגעה האונייה שוב, הפעם ממוקש ימי.
מבצע "קרברוס"

לאחר אובדנה של ביסמרק איבד היטלר את אמונו בצי ואסר על מבצעים נוספים של אוניות שטח נגד השיירות. היטלר חשש מפלישה של בעלות הברית לנורווגיה, ולפיכך הורה להחזיר את אוניות המלחמה הראשיות לגרמניה. כדי לבצע זאת, היה על שרנהורסט, גנייזנאו ופרינץ אויגן להיחלץ מברסט ולשוב לגרמניה - מבצע לא פשוט, בהתחשב בטווח הקצר מבריטניה, שאפשר תצפיות רצופות על האוניות ויכולת תקיפה אווירית וימית עליהן. למרות כל הקשיים החל הפיקוד הגרמני להתארגן להחזרתן של האוניות, במבצע ששמו נקבע כ"קרברוס".
הפיקוד הימי סבר שנתיב החזרה הרצוי צריך להיות דרך האוקיינוס האטלנטי ומצר דנמרק, אך היטלר העדיף חזרה מהירה דרך תעלת למאנש. היו בכך סיכונים רבים; בנתיב זה היו האוניות תחת כיסוי מכ"ם בריטי וחשופות לכוחות ים ואוויר בריטיים לכל אורך הדרך, וכן למוקשים ימיים רבים שהונחו על ידי הבריטים. אולם, היטלר עמד על שלו. אוניות שולות מוקשים נשלחו לפנות את הנתיב, ספינות טורפדו עמדו הכן לליווי האוניות, והלופטוואפה הקצה מספר רב של מטוסים להבטחת כיסוי אווירי.
בליל 11 בפברואר 1942 יצאו שלוש האוניות הגרמניות מברסט, בליווי שש משחתות. הבריטים הופתעו, ולא ידעו על יציאתן של האוניות לים עד שעברו כמה שעות. על אף שגם הבריטים העריכו שהגרמנים יעברו בתעלה ולא דרך מצר דנמרק, הם סברו שהגרמנים ינסו לחצות את הקטע הצר ביותר בתעלה (מצר דובר) בלילה, כדי להימנע מסיכון; בפועל העדיפו הגרמנים לצאת בלילה כדי להפתיע את הבריטים, ולחצות את המצר בשעות היום. התגובה הבריטית לא הייתה מתואמת, והגרמנים הצליחו להגיע לווילהלמסהאפן ב-13 בפברואר בשעות הבוקר. על אף שמטוסים וספינות בריטיות לא הצליחו לפגוע בהן, נפגעו שרנהורסט וגנייזנאו בדרכן ממוקשים. שתי האוניות עברו תיקונים ממושכים, עד תחילת 1943.
הבריטים ראו ביציאתן של האוניות הגרמניות מברסט כישלון חמור, אולם בפועל הוסר האיום שהיוו אוניות אלו על התעבורה באוקיינוס האטלנטי. בבריטניה נקרא המבצע "The Channel Dash" - "המאוץ בתעלה".
פעילות מבצעית לאחר מבצע קרברוס

בפברואר 1942 הפליגה פרינץ אויגן לנורווגיה, כדי להיות בכוננות מפני פלישה אפשרית וכדי להוות איום על השיירות שהפליגו מבריטניה לברית המועצות. ואולם, ב-23 בפברואר נפגעה האונייה מטורפדו שנורה עליה מהצוללת הבריטית אה"מ טרידנט. ירכתיה של האונייה הגרמנית נפגעו קשות, אך היא הצליחה להגיע לנמל טרונדהיים, שם בוצעה בה עבודת תיקונים ראשונית. במאי 1942 חזרה פרינץ אויגן לקיל, לתיקונים, ויצאה משירות פעיל עד 16 בינואר 1943. לאחר התיקונים שבוצעו בה ניסתה פרינץ אויגן לשוב לנורווגיה פעמיים, אך בכל פעם חזרה לנמל לאחר שהתגלתה בידי מטוסים בריטיים.
פעילות בים הבלטי

החל מאוגוסט 1944 הופעלה פרינץ אויגן בים הבלטי, במטרה להפגיז מן הים את כוחות הצבא האדום המתקדמים, וכדי לסייע בפינוי פליטים גרמניים מערבה. ב-15 באוקטובר 1944, בערפל כבד, התנגשה האונייה בסיירת הקלה לייפציג וכמעט בקעה את האונייה הקטנה יותר לשניים. שתי האוניות נותרו תקועות זו בזו למשך 14 שעות, עד שהצליחו להפרידן. פרינץ אויגן תוקנה בנמל גדיניה (גוטנהאפן, ליד גדנסק), והמשיכה במשימותיה בהפגזת החופים ופינוי פליטים. ב-29 במרץ 1945 יצאה האונייה למסעה האחרון מגוטנהאפן לשווינמונדה, כשהיא נושאת קבוצה גדולה של פליטים. ב-8 באפריל הגיעה האונייה ליעדה. משם יצאה האונייה לקופנהגן, לשם הגיעה ב-20 באפריל. לא היה יותר דלק להנעת האונייה; זה היה יעדה האחרון ומשם לא הייתה יכולה לצאת. ב-8 במאי נכנעה האונייה לכוחות הצי הבריטי, אחת משתי אוניות השטח העיקריות האחרונות של הצי הגרמני שנותרו בסוף המלחמה.
לאחר המלחמה

ב-26 במאי עזבה פרינץ אויגן את קופנהגן, בדרכה לווילהלמסהאפן, כשהיא מלווה באוניות בריטיות. פרינץ אויגן הגיעה לשם ב-28 במאי, ושם נותרה במבדוק עד דצמבר. ב-5 בינואר 1946 הועברה האונייה לצי ארצות הברית. לאחר בדיקת האונייה ובחינתה, הוקצתה פרינץ אויגן לצי האוניות שנועדו לשמש כאוניות מטרה במבצע הניסויים הגרעיניים שערכה ארצות הברית, מבצע פרשת דרכים, שנערך באוקיינוס השקט. האונייה שרדה את שני הניסויים שנערכו - האחד, פיצוץ גרעיני באוויר מעליה, והשני, פיצוץ גרעיני מתחת לפני המים - אך רמת הרדיואקטיביות הגבוהה שלה מנעו את תיקונה. האונייה נגררה לאטול קווג'ליין, שם התהפכה וטבעה ב-22 בדצמבר 1946. ב-1978 נשלה מן המים המדחף השמאלי שבה, והוא נמצא היום באתר זיכרון בקיל.
הערות שוליים

↑  , בלוח הזמנים.
↑  ראו הרחבה בערך ביסמרק.
↑  Bismarck - Operational History
↑  על שם קרברוס, הכלב בעל שלושת הראשים מהמיתולוגיה היוונית.
↑  Prinz Eugen Operational History
↑  שם.
| אוניות המלחמה של הקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| אוניות מערכה | ביסמרק • טירפיץ |  |
| סיירות מערכה | שרנהורסט • גנייזנאו |  |
| אוניות מערכה זוטא | אדמירל גרף שפה • דויטשלנד/ליצו • אדמירל שר |  |
| סיירות כבדות | אדמירל היפר • פרינץ אויגן  • בליכר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596844105171  BnF: cb180038335 (data)  GND: 4121512-6  LCCN: n83162022   WorldCat (עם LCCN): n83-162022 
מדחף האונייה בקיל
פינמרק

פינמרק (בנורווגית: Finnmark) הוא מחוז לשעבר בנורווגיה. למחוז גבול משותף עם מחוז טרומס, מדינת רוסיה (מחוז מורמנסק) ופינלנד (מחוז לפלנד). פינמרק הוא המחוז הפחות מאוכלס בנורווגיה. מנהל המחוז נמצא בעיר ודסו.
כשאזורי מחוזות נורווגיה חולקו בחלוקה מנהלית ל"אמטים", בשטחי מחוז פינמרק התמקמו האמטים פינמרקנס ופרדהוס. מאז שנת 2002 למחוז 2 שמות רשמיים: Finnmark (בנורווגית) ו-Finnmárku (בסאמי צפונית). המחוז הוא חלק משטחי החבל־ארץ לפלנד המתפרס על פני 4 מדינות.
ב-1 בינואר 2020 הוא מוזג עם המחוז הסמוך טרומס ויצר את מחוז טרומס ופינמרק החדש. ב-15.6.2022 התקבלה החלטה בפרלמנט הנורווגי לבטל את איחוד טרומס ופינמרק. המחוזות יופרדו שוב ב-1.1.2024.
היסטוריה

אנשים גרים בפינמרק לפחות 10,000 שנים. גורלם של תרבויות ראשונות אלה אינו ידוע. שלוש קבוצות אתניות הן בעלות היסטוריה ארוכה בפינמרק: העם הסמי, העם הנורווגי ועם הקוונים. מתוכם, ככל הנראה הסאמים היו האנשים הראשונים שחקרו את פינמרק.
בשנת 1621 הוצאו להורג בפינמרק 91 בני אדם בעוון כישוף.
היסטוריה > הסאמים

הסאמים הם בני הילידים של פינמרק, אך הנורווגים חיו מאות שנים בחלקים החיצוניים של האיים, שם היוו את הרוב. העם הסאמי מהווה את הרוב בחלקים הפנימיים של פינמרק, ואילו אזורי הפיורד היו מעורבים אתנית במשך זמן רב. זהו המצב גם בתחילת המאה ה-21.
הסאמים היו במשך שנים רבות קורבנות של מדיניות הנורווגיזציה, שבעצם הייתה ניסיון של הממשלה להפוך אותם ל"נורווגים אמיתיים" ולנטוש את אורח חייהם ואת הדת הסאמית, שנתפסו על ידי השלטון כנחותים. כתוצאה מכך, הסאמים החיים על החוף ובפיורדים איבדו בהדרגה חלק ניכר מתרבותם ולעיתים קרובות חשו בושה במורשתם הסאמית. הסאמים באזורים הפנים יבשתיים הצליחו לשמר יותר מתרבותם. בשנות השבעים החלה הוראת השפה הסאמית בבתי הספר ותחושת תודעה חדשה החלה לצמוח בקרב הסאמים; כיום רובם גאים ברקע ובתרבות שלהם.
בעיצומה של התעוררות זו (1979) החליטה ממשלת נורווגיה להקים סכר באלטה כדי לייצר אנרגיה מימית, מה שעורר הרבה סאמים ושאינם סאמים להפגנות ולאי ציות אזרחי (אלטסקן). בסופו של דבר, הסכר הוקם בקנה מידה קטן בהרבה מכפי שהתוכנן במקור והתרבות הסאמית עמדה על סדר יומה של הממשלה. הפרלמנט הסאמי (סאמדיגי) נוסד בקאראשוק בשנת 1989.
הסמל

הסמל הוא שחור עם מגדל טירה בצבע זהב, שתואר טכנית כ"סאבל, טירה חד-מגדלתית אור". העיצוב הוא משנת 1967 ומציג את מבצר ורדהוס הישן בגבול המזרחי עם רוסיה.
גאוגרפיה

פינמרק הוא המחוז הצפוני והמזרחי ביותר בנורווגיה (סוואלברד אינו נחשב למחוז). לפי אזור, פינמרק היא המחוז הגדול ביותר בנורווגיה, אפילו גדול יותר מהמדינה השכנה דנמרק. עם זאת, עם אוכלוסייה של כ-75,000 תושבים, הוא גם המאוכלס הכי פחות מבין כל המחוזות הנורווגיים. לפינמרק יש קו חוף כולל של 6,844 ק"מ (4,253 מייל), כולל 3,155 ק"מ (1,960 מייל) קו חוף באיים. כמעט 12,300 איש או 16.6 אחוז מאוכלוסיית המחוז בשנת 2000 התגוררו בחגורת 100 מטר לאורך קו החוף.
הטבע משתנה מאזורי חוף צחיחים הפונים לים בארנטס, לאזורי פיורדים מוגנים יותר ועמקי נחלים עם גלים וצמחיית עצים. כמחצית מהמחוז נמצאת מעל קו העצים, וחלקים גדולים מהמחצית השנייה מכוסה ליבנה פלומה קטנה.
האזורים השופעים ביותר הם אזור אלטה ועמקי הטאנה, ובמזרח נמצא אזור השפלה בעמק פסוויק שבסור-וורנגר, שם נחשב אורן ואור אשוחית סיבירי לחלק מצמחיית הטייגה הרוסית. עמק זה הוא בעל הצפיפות הגבוהה ביותר של דובי חום בנורווגיה, והוא המיקום היחיד במדינה עם אוכלוסיית חולדות מושק. שונרים ואיילים נפוצים בחלקים גדולים של פינמרק, אך נדירים על החוף.
החלקים הפנימיים של המחוז הם חלק ממישור פינמארסווידה הגדול, עם גובה של 300 עד 400 מ' (980 עד 1,310 רגל), עם אגמים רבים ועמקי נהרות. הרמה מפורסמת בזכות עשרות אלפי האיילים שבבעלות הסאמים ונחילי יתושים באמצע הקיץ. פינמרקסווידה מהווה 36% משטח המחוז. הפארק הלאומי Stabbursdalen מבטיח הגנה על יער האורנים הצפוני ביותר בעולם.
נהר התנא, המגדיר בחלקו את הגבול עם פינלנד, מניב את היקף הדגה של הסלמון הרב ביותר מכל הנהרות באירופה, ונרשם בו שיא עולמי במשקל בסלמון אטלנטי, 36 ק"ג. במזרח, פסוויקלבה מגדירה את הגבול עם רוסיה.
אקלים

במישור, בחלק הפנימי של המחוז יש אקלים יבשתי עם טמפרטורות החורף הקרות ביותר בנורווגיה: הטמפרטורה הקרה ביותר שנרשמה אי פעם הייתה 51.4- מעלות צלזיוס בקראשוק ב-1 בינואר 1886. המשקעים השנתיים הממוצעים הם רק 366 מילימטרים (14.4 אינץ').
אקלים > זוהר הקוטב

פינמרק ממוקמת באזור זוהר הקוטב, ובגלל האקלים היבש עם שמים בהירים תכופים, נבחרה עיריית אלטה מוקדם כמיקום לחקר תופעת האור המוזרה הזו. מסיבה זו אלטה מכונה לעיתים "עיר הזוהר הצפוני".
כלכלה

בדרך כלל דיג היה הדרך החשובה ביותר לחיות לאורך החוף, שם מתגוררת רוב האוכלוסייה הנורווגית. סרטן המלך האדום, במקור מצפון האוקיינוס השקט אך הובא ליים ברנץ על ידי הרוסים, פלש ממזרח וכעת הוא מנוצל מסחרית (במיוחד בוואראנגר פיורד). כדי למנוע מהסרטן להתפשט יותר מדי דרומה, דייג הסרטנים מערבית לנורדקאפ אינו מוסדר לחלוטין.
תעשיית הצפחות באלטה ידועה ונמכרה ללקוחות עד יפן.
בשנים האחרונות התיירות גדלה בחשיבותה, כאשר הכף הצפוני (בנורדקאפ) והעיירות אלטה והמרפסט הם היעדים החשובים ביותר.
ישנם אחד-עשר שדות תעופה בפינמרק, אך רק לשדה התעופה אלטה, נמל התעופה לקסלב-בנאק ונמל התעופה קירקנס-הייבוקטמון יש טיסות ישירות לאוסלו. בנוסף, שדה התעופה לקסלב-בנאק בפורסנגר משמש לאימונים על ידי חיל האוויר המלכותי הנורווגי ובני ברית נוספים של נאט"ו, בשילוב עם מטח הירי הסמוך להלקווארה, המאפשר תרגול בתחמושת מונחית מדויקת.
העיירה האמרפסט חוותה פריחה כלכלית כתוצאה מהקמתו של אתר LNG היבשתי הגדול באי מלקויה, שמקבל גז טבעי משדה הגז התת-ימי של סנוהוויט. שדה נפט חדש התגלה בשנת 2009 רק 45 ק"מ מהחוף, קרוב לשדה סנוהוויט.
קיימת אופטימיות בחלק המזרחי של המחוז, מכיוון שפעילות הנפט ההולכת וגדלה בים ברנץ צפויה לייצר גם פעילות כלכלית מוגברת ביבשה.
מנהל

העיירה ואדסו הייתה המרכז הניהולי של מחוז פינמרק, אם כי באלטה היו האוכלוסייה הגדולה ביותר. עיריית מחוז פינמרק הייתה הגוף השולט במחוז. המחוז חולק בדרך כלל לשני מחוזות: מערב-פינמרק (וסט-פינמרק) ומזרח-פינמרק (אוסט-פינמרק).
עד שנת 2006, סטטסקוג, הסוכנות הממשלתית הנורווגית האחראית על ניהול נדל"ן ביערות והרים בבעלות המדינה, החזיקה בכ־95% מהאדמות במחוז פינמרק. ב-1 ביולי 2006, סוכנות הנדל"ן פינמרק השתלטה על הבעלות והניהול של אותה קרקע בפינמרק. אחוזת פינמרק נשלטה יחד על ידי עיריית מחוז פינמרק והפרלמנט הסמי של נורווגיה. הפרלמנט הסמי של נורווגיה שוכן בכפר קאראשוק.
הממשלה הלאומית מנהלת את רשות הבריאות האזורית בצפון נורווגיה, המחזיקה ומפעילה שני בתי חולים בפינמרק, הממוקמים בקירקנס ובהמרפסט.
מנהל > נפות

בפינמרק היו 19 נפות:
דמוגרפיה

תרבות קומסה הישנה מתקופת האבן קשה מאוד להתייחס לאנשים החיים בפינמרק כיום. ישנם ממצאים המצביעים על כך שהעם הסמי היה שם זמן רב, אך כמה זמן בדיוק לא ברור, ישנם חוקרים שטוענים 8,000 שנה ואילו אחרים רק 2,500 שנה. מאז המאה העשירית, אזורי החוף אוכלסו ונורווגים אתניים ביקרו בהם, ופינמרק הפכה לחלק מהממלכה.
ראו גם

מערב פינמרק
מזרח פינמרק
טרומס ופינמרק
הערות שוליים

↑  Føleide, Anita (2022-06-14). "Vedtatt i Stortinget: Storfylkene skal splittes igjen, nå ønsker de ansatte ro og forutsigbarhet". NRK (בנורווגית ספרותית). נבדק ב-2022-09-20.
↑  Lægland, Martin (2021-10-29). "Vedum: Startet prosessen med oppløsning av Troms og Finnmark". Verdens Gang. נבדק ב-2021-10-29.
↑  "Troms og Finnmark splittes: Slik svarer Vedum om Alta". 2021-10-29.
↑  "Bestemt i fylkestinget: Troms og Finnmark skilles". www.vg.no. נבדק ב-2022-02-25.
↑  Svein Askheim, Terje Dalfest, Geir Thorsnæs, Finnmark – tidligere fylke, Store norske leksikon, 2020-03-19
↑  met.no: Normaler forKarasjohka-Karasjok, web.archive.org, ‏2007-11-20
1 2  Alex Duval-Smith, Arctic booms as climate change melts polar ice cap, the Guardian, ‏2005-11-27 (באנגלית)
↑  Italy makes Arctic oil find - Aftenposten - News in English - Aftenposten.no, web.archive.org, ‏2009-12-14
↑  Goliat richer than believed - Aftenposten - News in English - Aftenposten.no, web.archive.org, ‏2009-01-26
| מחוזות וטריטוריות בלתי נפרדות של נורווגיה |
| --- | --- | --- |
| רשימת מחוזות מאז 2020 | אגדר • אוסלו • ויקן • וסטלן • וסטפול וטלמרק • טרומס ופינמרק • טרנדלג • ינלנה • מרה ורומסדל • נורדלנד • רוגלנד |  |
| מחוזות לשעבר | אופלנד • אסטפול • אקרסהוס • בוסקרוד • הדמרק • הורדלנד • וסטפול • טלמרק • טרומס • מזרח אגדר • מערב אגדר • סון או פיורנה • פינמרק |  |
| טריטוריות בלתי נפרדות | יאן מאיין • סבאלברד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552697505171  BnF: cb119807729 (data)  GND: 4071225-4  LCCN: n82165729  MusicBrainz: e29f64f6-0d89-44cd-ab16-91c2a05e8d03  SUDOC: 027855376  VIAF: 131378509   WorldCat (עם VIAF): 131378509
פסגת ארצ'ר

ערך זה עוסק בהר בחוף בורכגרווינק שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  110 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  71°53′38″S 171°10′01″E﻿ / ﻿71.894°S 171.167°E﻿ / -71.894; 171.167
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיפסגת ארצ'ר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיפסגת ארצ'ר
 
פסגת ארצ'ר (באנגלית: Archer Peak) היא פסגה באיי פוזשן, בחוף בורכגרווינק שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 110 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ממוקמת בקצה הדרום-מערבי של איי פוזשן.
מקור השם > היסטוריה

שמה של הפסגה ניתן לה על ידי קאשטן בורשקרווינק שהוביל את המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה 1898 (משלחת צלב הדרום), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1898–1900.
לא ברור מקור השם של הפסגה:
ייתכן שהפסגה נקראת על שמו של אסקווייר א. ארצ'ר (A. Archer), אשר קרסטן בורכגרווינק הודה לו בספרו על המשלחת.
לפי סברה אחרת הפסגה נקראת על שמו של קולין ארצ'ר, אשר תכנן את הספינה צלב הדרום - ספינתו של בורכגרווינק.
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7  מידע גאוגרפי והיסטורי
פרשת לה ספציה

הודעה על טקס הענקת מדליית הזהב לגבורה אזרחית של העיר לה ספציה. האות ניתן לזכר הסולידריות והתמיכה של תושבי העיר בעת פרשת לה ספציה
"דב הוז"
"אליהו גולומב"
פרשת לה ספציה אירעה בעיר הנמל, לה ספציה, שבצפון מערב איטליה באביב 1946. במהלך הפרשה ניסו הבריטים למנוע את הפלגתן של אוניות המעפילים דב הוז ואליהו גולומב. בתגובה פתחו המעפילים בשביתת רעב שנמשכה כעשרה ימים. בסופו של דבר התירו הבריטים את הפלגת האוניות לארץ ישראל, על חשבון מכסת הסרטיפיקטים.
קורותיה

כאשר אספו אנשי המוסד לעלייה ב' פליטים ניצולי השואה באירופה ורכשו אוניות והכינו אותן להפלגה, עקבו אחריהן אנשי מודיעין בריטים בסיוע מקומיים, בניסיון להפריע ככל האפשר את מפעל ההעפלה. במסגרת זו הטילו הבריטים מצור על נמל לה ספציה ומנעו את ההפלגה של שתי האוניות. עימות ראשון היה כאשר כוח בריטי חמוש עלה לספינות כדי לחפש מזון וציוד צבאי בריטים החשודים כגנובים. הבריטים ניסו לקחת את המזון והציעו מזון חלופי, ונערכו לפנות את המעפילים למחנה מיוחד שהקימו לשם כך בחוף. בתגובה, איימו המעפילים שינקטו במעשה ייאוש.
שביתת הרעב שבה פתחו, ואיומי התאבדות שהשמיעו, יצרו אהדה בינלאומית רחבה. כך התפתחה 'פרשת לה-ספציה', שהפכה למאבק ממושך של כחודש על דעת הקהל בעולם.
מי שהנהיג את המעפילים היה יהודה ארזי, האחראי למבצע כולו מטעם המוסד לעלייה ב'. איש "ההגנה" משה רבינוביץ' פיקד מן החוף על הפעולות השונות בארגון שתי האוניות ובהכנתן להפלגה מהנמל.
ב-7 באפריל 1946 פתחו המעפילים בשביתת רעב. ב-10 באפריל הגיעו קצין בריטי ונציגים של הג'וינט והציעו למעפילים לעבור למחנה מעבר עד שתתקבל החלטה בעניינם.
המעפילים סרבו, אך הפסיקו את שביתת הרעב כאשר נציג משרד החוץ האיטלקי הסכים לשוחח עם המדינאים הבריטים ארנסט בווין וקלמנט אטלי. במקביל, התנהל משא ומתן בין הסוכנות לממשלת בריטניה, ורפאל קנטוני, נשיא הקהילות היהודיות באיטליה, הפעיל קשריו בקרב חברי המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, ודרכם הגיע למפלגת הלייבור הבריטית שהייתה בשלטון. כמו כן השפיע על ראשי הצי האיטלקי.
ב-17 באפריל הסתיים המשא ומתן, והבריטים התירו את עליית המעפילים באונייה "דב הוז" לארץ על חשבון מכסת הסרטיפיקטים הקבועה, וב-24 באפריל שוחררה גם "אליהו גולומב".
ב-19 במאי הגיעו שתי האוניות לנמל חיפה. הן לוו בכניסתן על ידי שתי משחתות בריטיות. העולים ירדו בשקט ובסדר. הבריטים חקרו את מעפילי "אליהו גולומב". ב-28 במאי הפליגה "דב הוז" חזרה לאיטליה עמוסה בדלק ובציוד נוסף.
הנצחת הפרשה

פרשת לה ספציה נחרתה גם בזיכרונם של תושבי העיר. באותה עת היה המצב הכלכלי באיטליה רע בעקבות המלחמה, ולמרות המחסור הכללי במזון, חלקו תושבי העיר את מזונם עם אלף הפליטים היהודים במשך שישה שבועות והפגינו עמם סולידריות. כשהאניות עזבו את הנמל, נפרדה העיר מהן בנגינת תזמורת העיר ותזמורת מכבי האש. 

עד היום מעניקה עירית לה ספציה פרס שנתי בשם "אקסודוס" לאנשים העוזרים למיעוטים, פעילים בחינוך לרב-תרבותיות ומתנדבים לפעילות בקהילה.
בקייץ 2019 הוסב שם מזח פליארי (Molo Pagliari) בנמל לה-ספציה לטיילת בשם "דרך הזיכרון" (Via della memoria), ובה צוינו שמותיהם של יהודה ארזי, מפקד המוסד לעליה ב' באיטליה ומפקד ספינת המעפילים ושם סגניתו ומחליפתו בהמשך בתפקיד באיטליה, עדה סרני.
 כמו כן, במלאת 50 שנה לאירועי 1946 הוצבה בעיר לוחית זיכרון המציינת את תמיכת אנשי העיר במעפילים.
הנצחת הפרשה > גלריה

האניה 'פדה' מתארגנת בנמל לה-ספציה כספינת מעפילים דב הוז אפריל 1946.
התארגנות האוניה Fede לקליטת מעפילים אפריל 1946
המעפילים מתארגנים בנמל לה ספציה לעלייה לספינת המעפילים דב הוז
המעפילים פותחים בשירת התקוה על הרציף בלה ספציה 7 באפריל 1946.
אנשי הקהילה היהודית באיטליה משתתפים במחאה על סיפון האנייה FEDE, משמאל לימין: אומברטו נכון, רפאל קנטוני, מאסימו טאגליו, רג'ה אורלין ותיאודור שנייברג, אפריל 1946.
לקריאה נוספת

יהודה ואלך, אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", ירושלים: הוצאת כרטא, 1991, עמ' 82–83.
זאב צחור, פרשת לה-ספציה, בתוך: מרדכי נאור (עורך), עלייה ב', 1948-1938: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר (עידן 1), ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשמ"ח-1988, עמ' 92–101.
דוד יוכבידוביץ, כהני- גלגול מחילות, עמ' 193–206, הוצאת פועלים
הערות שוליים

↑  פרשת לה ספציה באתר ארגון ההגנה
↑  Spezia ricorda 'porta di Sion',‏ 18 ביוני 2019 (באיטלקית)
↑  Molo Pagliari diventa Via della memoria,‏ 18 ביוני 2019 (באיטלקית)
↑  An Oasis in a Commercial Port, במגזין Marina World, מאי/יוני 2021
↑  תמונת שלט שקבעה עירית לה ספציה לזכר האירוע במלאת לו 50 שנה, מתוך "אוצר תמונות הפלמ"ח"
↑  מארגני המחאה על סיפון האנייה פדה.
קז'ימייז' סמולן

| --- | --- |

 לידה:  19 באפריל 1920 Chorzów Stary, רפובליקת פולין 
 פטירה:  27 בינואר 2012 (בגיל 91) אושוויינצ'ים, רפובליקת פולין 
 מדינה:  פולין 
 השכלה:  האוניברסיטה הקתולית של לובלין ע"ש יוחנן פאולוס השני 
 תפקיד:  מנהל מוזיאון 
 פרסים והוקרה:  מדליית הוועדה הלאומית לחינוך  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה  Medal "Guardian of National Memorials"  מדליית זהב להצטיינות בתרבות  מדליית יובל ה-40 לפולין העממית  צלב הכסף של ההצטיינות  מדליית יום העצמאות ה-10 של פולין העממית  מדליית יובל ה-30 לפולין העממית  צלב אושוויץ 
 
קז'ימייז' סמולן (בפולנית: Kazimierz Smoleń;‏ 19 באפריל 1920 – 27 בינואר 2012) היה אסיר פוליטי פולני במלחמת העולם השנייה באושוויץ ולאחר מכן מנהל מוזיאון אושוויץ בירקנאו.
ביוגרפיה

סמולן היה סטודנט למשפטים שנעצר על ידי הגסטפו ב-15 באפריל 1940 בשל פעילותו במחתרת הפולנית בחורז'וב וניסיון להצטרף לצבא הפולני בחו"ל. ב-6 ביולי 1940 הועבר לאושוויץ באחד הטרנספורטים הראשונים של אסירים פוליטיים פולנים שהגיעו מהכלא בסוסנוביץ.
סמולן קיבל באושוויץ את המספר 1327, ובתחילה שובץ לעבודה בבנייה. אחר כך עבד כפקיד במשרד הניהול של המחנה. סמולן היה אסיר אושוויץ כ-4.5 שנים. ב-18 בינואר 1945 גורש סמולן באחת מצעדות המוות של אושוויץ לוודז'יסלאב שלונסקי ולאחר מכן למחנה הריכוז אבנזה, תת-מחנה של מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן. סמולן שוחרר באבנזה ב-6 במאי 1945.
סמולן חזר לפולין לאחר המלחמה ולמד משפטים באוניברסיטה הקתולית של לובלין. הוא היה אחד ממקימי המוזיאון הממלכתי של אושוויץ-בירקנאו, שהוקם ב-1947. מ-1955 עד 1990 שימש כמנהל המוזיאון.
לאחר המלחמה עבד בוועדה לחקירת פשעי הנאצים בפולין והשתתף כעד מומחה במשפטים של אנשי אס אס ששירתו במחנות ריכוז נאציים. לאחר פרישתו המשיך לפעול בחינוך באושוויץ ועבד במתן עדות על תולדות המחנה לדורות הצעירים עד ימיו האחרונים. סמולן מת ב-27 בינואר 2012, בגיל 91, יום השנה ה-67 לשחרור אושוויץ-בירקנאו.