stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לינה מורגנשטרן
קורות חיים

מורגנשטרן נולדה בברסלאו למשפחה יהודית המחויבת למטרות חברתיות, אחת מחמש בנותיהם של אלברט ופאני באואר. אביה היה מנהל סניף ברסלאו של מפעל הרויאל פורצלן, ועסק בפעולות צדקה, בהם בניית בית דירות עבור עובדיו. אמה, בתו של הסנטור יעקב אדלר מקרקוב, ניסתה לסייע, יחד עם מורגנשטרן ואחיותיה, בחינוך מספר נשים צעירות שנחשבו בעלות ערכי מוסר נמוכים.
מורגנשטרן נישאה לתיאודור מורגנשטרן ב -1850 ויחד הם עברו לברלין, שם פתח בעלה מחסן, אך מהר מאוד חווה בעיות כלכליות, ומורגנשטרן החלה לכתוב מאמרים וספרים, בעיקר בנושאי חינוך וטיפול בילדים, במטרה לפרנס את המשפחה.
בשנת 1859 נולדה בתה אולגה, באותה השנה היא הקימה יחד עם אדולף לטה (Adolf Lette) מערך תחבורה עבור גני ילדים.
מורגנשטרן הושפעה רבות מכתביו של פרידריך פרבל שטבע את המונח גן ילדים, ועמד על חשיבותה של הקניית מסגרת חינוך נפרדת לילדים בגיל הרך. בשנת 1860 הצטרפה לאגודת הנשים למען הפעלת גני ילדים ושמשה כנשיאת האגודה מ-1862–1866, זאת לאחר שהמשטר הפרוסי החליט לסגור אותם.
בשנת 1866 עם פרוץ מלחמת שבעת השבועות הקימה מורגנשטרן את ארגון מטבחם של אנשים בברלין (Volksküchen in Berlin). לשם כך היא גייסה נשים מבנות מעמד הביניים שתעזורנה בתחזוקת המטבחים, וסיפקה להן אפשרויות תעסוקה מחוץ לבתיהן. היא גם מצאה תורמים וסיקור עיתונאי לפרויקט. עד סוף 1868 הוקמו עשרה מטבחים כאלה. חלקם סייעו ל-2,500 איש ביום. בשלב זה מורגנשטרן הייתה בת 36, ואם לחמישה ילדים.
רכישת מזון בסיטונאות ועובדים בהתנדבות אפשרו מכירת ארוחות במחיר עלות, וסייעו למשפחות עניות. בשנת 1868 הוציאה מורגנשטרן לאור ספר על הקמת, ניהול ותחזוקת המטבחים, כולל מתכונים, שמאוחר יותר הפך לבסיס לספר הבישול המאויר האוניברסלי (Illustrierte Universal-Kochbuch) שלה.
בשנת 1896 ארגנה מורגנשטרן את הקונגרס הבינלאומי עבור עבודת נשים ופעילות נשים (Kongress für Frauenwerke und Frauenbestrebungen) בברלין, והקימה בית ספר נוסף לחינוך עבור נשים צעירות, ובשנה שאחרי את האגודה להגנת הילד בה ביקשו להילחם בשיעור התמותה הגבוה בקרב תינוקות שנולדו מחוץ לנישואים.
בשנת 1870, עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה, ארגנה מורגנשטרן סיוע לחיילים שעברו דרך ברלין. במהלך שנים עשר יום דאגו היא ועמיתיה לכ-59,000 גברים באספקת מזון, תרופות, ושירותי דואר כדי שיוכלו לכתוב למשפחותיהם. עבודתה הרבה זכתה לתשומת לבם של הקיסר וילהלם הראשון ואשתו הנסיכה אוגוסטה שביקרו במטה הפעילות שלה והפכו לתומכים מושבעים. בין היתר, תרמו סכומים גדולים של כסף ותרומות ממקורות שונים, ושמשו כתומכי האגודה למטבחם של אנשים בברלין.
עבור מאמציה זכתה מורגנשטרן במדליית זהב של ויקטוריה, ב"צלב השירות" וב"מדליית המלחמה". היא הקימה אכסניה למשרתות, ועסקה בהכשרתם של אלה שנשרו מהלימודים או בחינוכם של קטינים ששוחררו מהכלא.
פרסומיה

Bienenkätchen, Breslau 1859
Die Storchenstraße. Hundert Geschichten aus der Kinderwelt, Breslau 1861
Das Paradies der Kindheit durch Spiel, Gesang und Beschäftigung, Leipzig 1861
Der Ball. Erste Spielgabe der fröbelschen Beschäftigungsmittel für die Kindheit, in: Die Erziehung der Gegenwart 1861/H. 18, 149-151
Die Mutter und das Kind, das wichtigste Verhältnis für die rechte Erziehung, in: Kindergarten 1861/H. 2, S. 69-75
Zur Geschichte der Kindergärten, in: Die Erziehung der Gegenwart 1862/H. 1, S. 7
Das Fröbelfest in Berlin, in: Kindergarten 1865/H. 2 78-80
Die Zeichenschule nach Fr. Fröbels Grundsätzen bearbeitet, Berlin 1866
Der Kindergarten und die Schule und in welcher Weise ist die organische Verbindung zwischen beiden herzustellen?, Leipzig 1874
Aus Fröbel's Leben und Wirken, Leipzig 1874
Friedrich Fröbel. Festschrift zur 100jährigen Geburtstagsfeier, Berlin 1882
Johanna Goldschmidt, in: Kindergarten 1885/H. 1, S. 6-9
קרל גולדמארק

| --- | --- |

 לידה:  18 במאי 1830 קסטהיי, הונגריה 
 פטירה:  2 בינואר 1915 (בגיל 84) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי הישן של וינה 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  גרמנית, הונגרית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
קרל גולדמארק (בגרמנית: Karl Goldmark; בהונגרית: Goldmark Károly, גולדמארק קארוי;‏ 18 במאי 1830 – 2 בינואר 1915) היה מלחין יהודי-הונגרי.
קורות חיים

גולדמארק נולד בעיירה ההונגרית קסטהיי (Keszthely) למשפחה יהודית בת 20 נפשות. אביו היה חזן הקהילה היהודית בעיירה. גולדמארק החל ללמוד נגינה בכינור אצל מורים מקומיים בעיירה. בשנת 1842 התקבל לאקדמיה המוזיקלית בעיר שופרון ובשנת 1844 נשלח על ידי אביו, שהבחין בכישוריו, לווינה שם המשיך את לימודיו בכינור וקומפוזיציה.
מאורעות 1848 (אביב העמים) אילצו את גולדמארק להימלט מווינה. אחיו יוסף היה ממנהיגי ההתקוממות וגולדמארק נתפס, נאשם בהסתה ונידון למיתה. ברגע האחרון קיבל חנינה והורשה לחזור לווינה.
גולדמארק עסק בהוראת נגינה בכינור, ובין מתלמידיו היה ז'אן סיבליוס וקרולינה בטלהיים-גומפרז. הוא עסק גם בביקורת מוזיקה ובהלחנה. האופרה הראשונה שהלחין הייתה מלכת שבא והיא זכתה להצלחה רבה. גולדמארק היה לדמות מוכרת בחיי המוזיקה של וינה וידיד אישי של יוהנס ברהמס. קרל גולדמארק נפטר בווינה בגיל 85. נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
הנצחה

1953 – שרות הבולאי של הונגריה הנפיק בול לכבודו.
1969 – המקהלה היהודית שהוקמה בבית המדרש לרבנים בבודפשט נושאת את שמו
יצירותיו של גולדמארק

גולדמארק חיבר 7 אופרות, 2 קונצ'רטי לכינור ותזמורת, מוזיקה קאמרית לכלים שונים (חמישיות, רביעיות, שלישיות וסונאטות), יצירות למקהלה ושירים. שתי יצירות בולטות מושמעות עד היום:
קונצ'רטו לכינור ותזמורת מס' 1 בלה מינור, אופוס 28 (1877). הקונצ'רטו הזה הוא אחד האהובים על יצחק פרלמן ובצוע שלו לקונצ'רטו יצא על גבי תקליטור, המכיל בנוסף את הקונצ'רטו לכינור ותזמורת של אריך וולפגנג קורנגולד.
סימפונית "החתונה הכפרית", אופוס 26 (1878). זו סימפוניה בחמישה פרקים:
תהלוכת החתונה – נושא עם וריאציות
שירת הכלה
סרנאדה
בתוך הגן
מחול כפרי
הגול הבא מנצח

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  אירוע אמיתי
 בימוי:  טאיקה ואיטיטי 
 הופק בידי:  ג'ונתן קוונדיש, טאיקה ואיטיטי
 תסריט:  טאיקה ואיטיטי, איאן מוריס 
 עריכה:  ניקלס מונסור
 שחקנים ראשיים:  מייקל פסבנדר
 מוזיקה:  מייקל ג'אקינו 
 צילום:  לצ'לן מילנה 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  The Imaginarium 
 חברה מפיצה:  Searchlight Pictures
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  10 בספטמבר 2023
 משך הקרנה:  104 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דרמה קומית, סרט קומדיה, סרט ביוגרפי, סרט דרמה, סרט המבוסס על אירועים אמיתיים, סרט כדורגל 
 תקציב:  14 מיליון דולר
 הכנסות:  17.8 מיליון דולר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הגול הבא מנצח (באנגלית: Next Goal Wins) הוא סרט ספורט אמריקאי משנת 2023 בבימויו של טאיקה ואיטיטי, עם מייקל פסבנדר בתפקיד הראשי.
התסריט מתבסס על סרט דוקומנטרי בשם זה (אנ') המתאר את נבחרת סמואה האמריקנית בכדורגל שמנסה להתאושש לאחר הפסד היסטורי לנבחרת אוסטרליה בכדורגל.
הסרט הוקרן לראשונה ב-2023 בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
תקציר העלילה

תומאס רונגן (מייקל פסבנדר) הוא מאמן כדורגל אמריקאי שצבר כישלונות לאחרונה וכעת עומד לפני ועדה של התאחדות הכדורגל האמריקאית שבה נמצאת גם פרודתו ג'ייל (אליזבת מוס). הוא מנסה לדבר על הישגיו אבל מקבל הודעת פיטורים והצעה לאמן את נבחרת סמואה האמריקנית בכדורגל.
רונגן יודע שב-11 באפריל 2001 שיחקה נבחרת זו מול נבחרת אוסטרליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, והפסידה בתוצאה מביכה, 0 - 31, שרשומה בספר השיאים של גינס כתוצאה הגבוהה ביותר במשחק בינלאומי.
רונגן מושפל מההצעה אבל אין לו ברירה והוא טס לסמואה האמריקאית ומתקבל בתשואות בנמל התעופה של פאגו פאגו. הוא מתראיין לטלוויזיה ומתקבל על ידי מנהל הנבחרת טביטה ועוזר המאמן אייס.
רונגן נפגש עם השחקנים שכושרם הגופני נמוך והם מרגישים כמו "לוזרים". הוא מתחיל לאמן אותם ולפתח את הכושר הפיזי שלהם אבל נתקל בהתנגדות. השחקן הבולט בהם הוא/היא ג'איה שהיא פאפאפין. באחת ההתקלויות שלו אתה קורא לה רונגן בשמה הזכרי ג'ון והיא מפילה אותו.
רונגן מחליט להתפטר אך חוזר בו ולקראת המשחק הוא מצליח לגייס את השוער סלאפו שחטף 32 גולים נגד אוסטרליה ואיבד את ביטחונו. הנבחרת טסה לסמואה כדי להתמודד עם נבחרת טונגה בבמסגרת השלבים המוקדמים של אזור אוקיאניה
במוקדמות מונדיאל 2014. לפני הנסיעה הם נפגשים בכנסייה והכומר (טאיקה ואיטיטי) מעודד אותם בעזרת האל.
במחצית הראשונה השחקנים כושלים וסופגים שער. רונגן מיואש ומחליט להתפטר אך טביטה משכנע אותו לחזור ולהתייחס לשחקנים ברגישות. רונגן מספר להם כי בתו נהרגה בתאונת דרכים וכי עליהם לשחק ברגש וכי הניצחון אינו חשוב.
רמבו כובש שער ראשון, ג'איה שער שני, סלאפו הודף בעיטת עונשין והמשחק מסתיים בתוצאה סנסציונית 2 - 1 לטובת סמואה האמריקאית.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| מייקל פסבנדר | תומאס רונגן | מאמן |
| אליזבת מוס | ג'ייל רונגן |  |
| אוסקר קייטלי | טביטה |  |
| דייוויד פאין | אייס | עוזר מאמן |
| ויל ארנט | אלכס מגנוסון | מנהל התאחדות הכדורגל האמריקאית |
| קאימנה | ג'אינה סלואה | שחקן פאפאפין |
| אולי לטוקפו | ניקי סלאפו | שוער |
| סמו פיליפו | רמבו | שחקן כדורגל |
| טאיקה ואיטיטי |  | כומר |
מגדלי הארבעה

| --- | --- |

המגדלים באוגוסט 2024
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  משרדים
 כתובת:  רחוב הארבעה
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  קבוצת חג'ג' 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2012–2017 (כ־5 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2017 
 אדריכל:  משה צור
 מידות
 גובה:  מגדל דרומי - 160 מטר  מגדל צפוני - 152 מטר
 קומות:  מגדל דרומי - 38  מגדל צפוני - 35
 קואורדינטות:  32°04′11″N 34°47′12″E﻿ / ﻿32.069722°N 34.786667°E﻿ / 32.069722; 34.786667
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) מגדלי הארבעה(למפת תל אביב רגילה) מגדלי הארבעה(למפת גוש דן רגילה) מגדלי הארבעה(למפת גוש דן מוגדלת) מגדלי הארבעה  he מגדלי הארבעהhe מגדלי הארבעהמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מגדלי הארבעה הם צמד גורדי שחקים בין הרחובות הארבעה והחשמונאים בתל אביב-יפו. המתנשאים לגובה של 34 ו-38 קומות אשר שטחם הכולל כ-135,000 מ"ר. בנייתם החלה בשנת 2012 והסתיימה ב-2017.
היסטוריה

ביוני 2009, זכו האחים משה ויגאל גינדי במכרז של מינהל מקרקעי ישראל לרכישת הקרקע, בשטח שישה דונמים. במקום פעל באותה עת מגרש חניה. האחים הציעו 151.5 מיליון שקל, ההצעה הגבוהה מבין חמש הצעות, שעליה הוסיפו תשלומי פיתוח בסכום של 18.4 מיליון שקל. הצעתם  הייתה גבוהה ב-25 מיליון שקל (כ-20%) יותר מההצעה השנייה בגובהה במכרז, שעמדה על כ-125 מיליון שקל. קבוצת חג'ג' רכשה מהאחים גינדי את המגרש שעליו נבנו המגדלים בספטמבר 2010, תמורת 323 מיליון שקל. ביוני 2011, נבחרה  חברת "א.דורי בנייה" כקבלן מבצע להקמת הפרויקט בעלות של 351 מיליון שקל.
את המגדלים תכננה קבוצת חג'ג' לבנות באמצעות קבוצת רכישה, אך זו לא יצאה לפועל ובמקום זאת מכרה את רוב הפרויקט לגורמים שונים עוד במהלך הבנייה. בין השאר רכש איש העסקים טדי שגיא את ארבע הקומות העליונות באחד משני המגדלים, תמורת 80 מיליון שקל,  ומרכז המרכז השלטון המקומי רכש 3 קומות תמורת 50 מיליון שקל.
ביוני 2013, במסגרת העברת זכויות לא מנוצלות ממבנים לשימור, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה בתל אביב להגדיל את הבניינים בתשע קומות נוספות. קבוצת חג'ג' שילמה לחברת "בנייני העיר הלבנה" 34 מיליון שקל עבור העברת הזכויות. הזכויות הועברו משמונה בניינים לשימור מחמיר הכלולים בתוכנית השימור בתל אביב. ההסכם אפשר לשפץ את המבנים הישנים.
במהלך הבנייה, באוגוסט 2014, נפלה קורה מהמגדל לרחוב הארבעה גרמה נזק לרכוש, אך לא היו נפגעים.
בניית המגדלים הושלמה במהלך שנת 2017 והם אוכלסו החל מתחילת 2018.
בינואר 2020, רכשה חברת כלל ביטוח את ארבע הקומות שהיו בבעלות טדי שגיא תמורת 129 מיליון שקל.
בקיץ 2020 פתחו האחים חג'ג' טרקלין עסקים בקומה המקשרת בין שני המגדלים, הכולל אולם כנסים, בר ומסעדה בשם "Pop&Pope".
מאפיינים

מגדלי הארבעה תוכננו על ידי משרדו של האדריכל משה צור. שניהם משמשים כמגדלי משרדים בגובה 160 ו-152 מטר בחזית כיכר גבעון (שבמגרש המפריד בין גב רחובות החשמונאים והארבעה). עיצובם של המגדלים הוא בצורת קוביות המונחות בזוויות שונות זו על זו, ביניהם טרקלין "תלוי" ולובי משותפים. לובי המגדלים והטרקלין עוצבו על ידי מעצב העל ג'ורג'ו ארמני. הטרקלין המשותף מתבסס על גשר, המחבר בין שני הבניינים בקומה 15. מתחת למגדלים ישנו חניון תת-קרקעי בן שש קומות כאשר השלוש העליונות מביניהן משמשות כחניון ציבורי בתשלום.
חברת הניהול של הבניין היא חברת "השתתפויות בנכסים".
תמונות

מגדלי הארבעה מכיוון סינמטק תל אביב
המגדל הדרומי
המגדלים בסיום בנייתם, 2017
המגדלים בבנייה, אוגוסט 2015
הערות שוליים

↑  רז סמולסקי, האחים גינדי רכשו קרקע ברחוב הארבעה ב-170 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 18 ביוני 2009
אבי שאולי, ‏מימשו אופציה: קב' חג'ג' קונה את מגדלי הארבעה, באתר גלובס, 3 במרץ 2011
↑  רז סמולסקי, האחים חג'ג' רכשו אתמול מגרש לשני מגדלים ב-323 מיליון שקל - והיום מכרו אחד ב-161 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 7 בספטמבר 2010
↑  מיכל מרגלית, ‏א. דורי בנייה נבחרה כקבלן המבצע של מגדלי הארבעה, באתר גלובס, 1 ביוני 2011
↑  מיכל מרגלית, ‏נחשפת: קבוצת הרכישה של האחים חג'ג' בפרויקט הארבעה, באתר גלובס, 6 במרץ 2011
↑  רז סמולסקי, קבוצת חג'ג' מכרה שש קומות במגדלי הארבעה ב-106 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 19 ביולי 2011
אורי חודי, ‏נמכר: 32.7 מ' שקל לשתי קומות במגדלי הארבעה של חג'ג', באתר גלובס, 20 בספטמבר 2011
↑   אורי תומר, החלטה תקדימית: חג'ג' תוכל להכיר בהכנסות ממגדלי הארבעה - לפני המסירה לרוכשים, באתר TheMarker‏, 8 במרץ 2016
↑  מיכל מרגלית, ‏טדי שגיא רכש משרדים במגדלי הארבעה בכ-80 מ' ש', באתר גלובס, 27 בפברואר 2011
↑  אריק מירובסקי, מרכז השלטון המקומי רכש 3 קומות במגדלי הארבעה תמורת 50 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 23 באוקטובר 2012
אורי חודי, ‏עסקה גדולה במגדלי הארבעה בת"א: 3 קומות ב-50 מ' ש', באתר גלובס, 23 באוקטובר 2012
↑  שלומית צור, ‏"מגדלי הארבעה" בתל-אביב של האחים חג'ג' יוגבהו ב-9 קומות, באתר גלובס, 6 ביוני 2013
↑  מיכל מרגלית, ‏ניוד זכויות ענק למגדלי הארבעה בת"א, באתר גלובס, 12 באוגוסט 2012
↑  נתן שבע, קבוצת חג'ג' תגדיל את הבניינים במגדלי הארבעה בתשע קומות נוספות, באתר TheMarker‏, 13 באוגוסט 2012
↑  שלומית צור, ‏צפו בקורה שנפלה באתר בנייה של דורי בלב ת"א, באתר גלובס, 20 באוגוסט 2014
↑   אריק מירובסקי, שיא בקצב אכלוס משרדים בת"א: 320 אלף מ"ר ב-2017, באתר TheMarker‏, 2 בינואר 2018
↑   יעל דראל, תמורת 129 מיליון שקל: כלל תרכוש מטדי שגיא 4 קומות במגדלי הארבעה בת"א, באתר TheMarker‏, 6 בינואר 2020
↑   ערן אזרן, מסעדות, טרקלין, מכון כושר – ופרידה מניטן תאי: העסקים הצדדיים של האחים חג'ג', באתר TheMarker‏, 18 באוגוסט 2020
פופ אנד פופ: פסגת הקולינריה התל אביבית, באתר "Time Out ישראל", 3 באפריל 2022
↑  על פי תיק מספר 12290270, בארכיון הנדסי של עיריית ת"א, היתר-תוכנית חתומה, מ-15 במרץ 2017
קונסטנטין פלביצקי

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1830 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  3 בספטמבר 1866 (יוליאני) (בגיל 35) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית עלמין סמולנסקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1855) 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 
קונסטנטין פלביצקי (ברוסית: Константин Флавицкий;‏ 25 בספטמבר 1830 – 3 בספטמבר 1866) היה צייר רוסי בסגנון הקלאסי.
ביוגרפיה

קיבל חינוך לאמנות באקדמיה הקיסרית לאמנויות, והיה סטודנט של פרופסור פ.א. ברוני. הא זכה במדליות כסף מהאקדמיה עבור רישומים וציורים מהחיים. בשנת 1854 הוענק לו מדליית זהב קטנה על ציורו "חצר שלמה". הוא סיים את הלימוד האקדמי (1855), וקיבל את תואר האמן. הוא קיבל מדליית זהב גדולה מהאקדמיה לאמנויות על הציור "ילדיו של יעקב מוכרים את אחיו יוסף". נסע לאיטליה (1856–1862) כזוכה של האקדמיה.
הוא חזר לרוסיה בשנת 1862. בשנה שלאחר מכן, הוכר כחבר באקדמיה על הציור הגדול "קדושים אנוסים בקולוסיאום", שנעשה ברומא. בתערוכה בשנת 1864, הציור "מותה של הנסיכה טרקנובה" הביא לו את התואר פרופסור באקדמיה לאמנויות ומשך את תשומת לבם של אוהבי האמנות והציבור.
הוא נדבק בשחפת ובריאותו התערערה קשות. המחלה התפתחה במהירות עקב תנאי האקלים בסנט פטרבורג, והוא נפטר בסנט פטרבורג בגיל 35.
"באמנותו דבק קונסטנטין פלביצקי במסורות הקלאסיות, בעקרונות שנקבעו על ידי ק.פ.בריולוב. מורשתו היצירתית אינה נרחבת והוא ידוע בעיקר כמחבר הציור הנסיכה טרקאנובה. היצירה מבוססת על אגדה מההיסטוריה הרוסית לפיו הנסיכה טאראקאנובה, שאמרה שהיא בתם של הקיסרית אליזבת ואלכסיי רזומובסקי וטענה לכס המלכות הרוסי בתקופת שלטונה של קתרין הגדולה, מתה במבצר פטר ופול במהלך המבול של 1777. פלביצקי מתאר בעוצמה טרגית רבה את הסבל של אישה צעירה זו העומדת בפני מוות בטוח בצינוק קודר מוצף במים, ומתאר את חוסר האונים והייאוש שלה בצורה האקספרסיבית ביותר."
גלריה

מכירת יוסף על ידי אחיו
קדושים אנוסים בקולוסאום
הנסיכה טאראקאנובה במאסר בזמן השיטפון
הערות שוליים

↑  Directory of the Imperial Academy of Arts 1915, p. 208.
↑  Masterpieces of the State Tretyakov Gallery, Red Square Publishers,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810563736105606  GND: 128768185  ISNI: 0000 0000 1679 6972  RKD: 28249  VIAF: 52749880   WorldCat (עם VIAF): 52749880
מירינדה

| --- | --- |

 סוג:  קולה
 יצרן:  PepsiCo (פפסיקו)
 מוצא:  ספרד ספרד
 מועד הכנה ראשוני:  1959
 צבע:  כתום וצבעים נוספים
 משקאות קשורים:  פאנטה, פפסי, קראש
 
בקבוקים ישנים של מירינדה בצבעים ירוק וכתום
חבילות של בקבוקי מירנידה
מירינדה (בספרדית: Mirinda) הוא מותג של משקה קל, שנוסד במקור בספרד ב-1959. נכון לראשית המאה ה-21, המותג בבעלותה של חברת פפסיקו, והוא מופץ בכל רחבי העולם. מקור שמו הוא משפת האספרנטו ומשמעותה היא "מדהים" או "קסום".
המשקה מופץ בטעמי פירות שונים כגון תפוז, הדרים, אשכוליות, תפוח, תות, פטל, אננס, רימון, בננה, שעונית נאכלת, לימון, היביסקוס, וניל, גוארנה, קלמנטינה, אגסים, אבטיח, ענבים ותמרהינדי. טעם התפוז של מירנדה מייצג את רוב המכירות של מירנדה ברחבי העולם, לאחר מיצוב גדול של המותג לקראת הטעם הזה בתחילת שנות ה-90.
מירינדה נמצאת בבעלות פפסיקו מאז 1970. היא מתחרה בתאגיד קוקה קולה, פאנטה, ד"ר פפר כשהיא משווקת תחת מספר מותגים ברחבי העולם. כמרבית המשקאות הקלים, גם מירינדה מיוצרת במגוון טעמים.
שמות המותג

מירינדה יוצרה במקור בספרד. היא יוצאה לארצות הברית בשלהי 2003 באריזה עם עיצוב רב לשוני, ובתחילה נמכרה במחיר נמוך יותר, במטרה להתחרות מול תאגיד קוקה קולה. מאז 2005, מירינדה שווקה תחת המותג Tropicana Products (אנ') בכל שטחי ארצות הברית מלבד מבגואם, שם פפסי החלה למכור אותו תחת המותג "מירינדה" ב-2007 (השם הקודם היה "Chamorro Punch Orange").
תאגיד פפסי ניסה למכור את מירינדה גם בברזיל בשלהי 1996, אך המותג חדל מלהתקיים ב-1998, אחרי שכמות המכירות קטנה. באיטליה, מירינדה נמכרת תחת המותג "Slam". ברוסיה מירינדה נמכרה מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
הערות שוליים

↑  89th Esperanto World Convention Beijing, China.   July 2004   (a01), באתר "Geocities", מארוכב מ-26 בפברואר 2005 (באנגלית)
↑  Mirinda, באתר "Pepsico", מאורכב מ-31 במרץ 2012 (בגרמנית)
מפלגת העם האוסטרית

| --- | --- |

 מדינה:  אוסטריה 
 מנהיגים:  קארל נהאמר
 תקופת הפעילות:  1945–הווה (כ־79 שנים)
 אידאולוגיות:  נוצרית דמוקרטית  שמרנות
 מטה:   וינה
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-ימין
 ארגונים בינלאומיים:  מפלגת העם האירופית, איחוד הדמוקרטיה הבין-לאומי, מפלגת העם האירופי 
 צבעים רשמיים:  טורקיז (אחרי 2017) שחור (לפני 2017)
 נציגויות בפרלמנטים
 המועצה הלאומית:  71 / 183
 המועצה הפדרלית:  26 / 61
 הפרלמנט האירופי:  6 / 19
 www.oevp.at
 
סמליל המפלגה עד 2017
מפלגת העם האוסטרית (בגרמנית: Österreichische Volkspartei, ÖVP) היא מפלגה נוצרית-דמוקרטית ושמרנית באוסטריה. היא ממשיכת דרכה של המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ודומה בהשקפות עולמה למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU), כששתיהן מגדירות את עצמן כמפלגות מרכז-ימין. מפלגת העם האוסטרית נוסדה מיד לאחר הקמתה מחדש של אוסטריה ב-1945, ומאז היא אחת משתי המפלגות הגדולות באוסטריה, לצד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
הישגים במערכות בחירות > המועצה הלאומית של אוסטריה

| שנת בחירות | # סך קולות |  % מצביעים | # מושבים | הרכב ממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1945 | 1,602,227 מקום ראשון | 49.8% | 85 מקום ראשון | רוב של ÖVP-SPÖ-KPÖ |
| 1949 | 1,846,581 מקום ראשון | 44.0% | 77 מקום ראשון | רוב של ÖVP-SPÖ |
| 1953 | 1,781,777 מקום שני | 41.3% | 74 מקום ראשון | רוב של SPÖ-ÖVP |
| 1956 | 1,999,986 מקום ראשון | 46.0% | 82 מקום ראשון | רוב של ÖVP-SPÖ |
| 1959 | 1,928,043 מקום שני | 44.2% | 79 מקום ראשון | רוב של ÖVP-SPÖ |
| 1962 | 2,024,501 מקום ראשון | 45.4% | 81 מקום ראשון | רוב של ÖVP-SPÖ |
| 1966 | 2,191,109 מקום ראשון | 48.3% | 85 מקום ראשון | רוב של ÖVP |
| 1970 | 2,051,012 מקום שני | 44.7% | 78 מקום שני | באופוזיציה |
| 1971 | 1,964,713 מקום שני | 43.1% | 80 מקום שני | באופוזיציה |
| 1975 | 1,981,291 מקום שני | 42.9% | 80 מקום שני | באופוזיציה |
| 1979 | 1,981,739 מקום שני | 41.9% | 77 מקום שני | באופוזיציה |
| 1983 | 2,097,808 מקום שני | 43.2% | 81 מקום שני | באופוזיציה |
| 1986 | 2,003,663 מקום שני | 41.3% | 77 מקום שני | רוב של SPÖ-ÖVP |
| 1990 | 1,508,600 מקום שני | 32.1% | 60 מקום שני | רוב של SPÖ-ÖVP |
| 1994 | 1,281,846 מקום שני | 27.7% | 52 מקום שני | רוב של SPÖ-ÖVP |
| 1995 | 1,370,510 מקום שני | 28.3% | 52 מקום שני | רוב של SPÖ-ÖVP |
| 1999 | 1,243,672 מקום שלישי | 26.9% | 52 מקום שני | רוב של ÖVP-FPÖ |
| 2002 | 2,076,833 מקום ראשון | 42.3% | 79 מקום ראשון | רוב של ÖVP-FPÖ |
| 2006 | 1,616,493 מקום שני | 34.3% | 66 מקום שני | רוב של SPÖ-ÖVP |
| 2008 | 1,269,656 מקום שני | 26.0% | 51 מקום שני | רוב של SPÖ-ÖVP |
| 2013 | 1,125,876 מקום שני | 24.0% | 47 מקום שני | רוב של SPÖ-ÖVP |
| 2017 | 1,341,930 מקום ראשון | 31.4% | 62 מקום ראשון | רוב של ÖVP-FPÖ |
| 2019 | 1,789,417 מקום ראשון | 37.5% | 71 מקום ראשון | רוב של ÖVP-GRÜNE |
הישגים במערכות בחירות > הפרלמנט האירופי

| שנת בחירות | # סך קולות |  % מצביעים | # מושבים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1996 | 1,124,921 מקום ראשון | 29.7% | 7 |
| 1999 | 859,175 מקום שני | 30.7% | 7 |
| 2004 | 817,716 מקום שני | 32.7% | 6 |
| 2009 | 858,921 מקום ראשון | 30.0% | 6 |
| 2014 | 761,896 מקום ראשון | 27.0% | 5 |
| 2019 | 1,305,954 מקום ראשון | 34.6% | 7 |
| 2024 | 864,072 מקום שני | 24.52% | 5 |
היסטוריה

מפלגת העם האוסטרית היא ממשיכת דרכה של המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית, תנועה שמרנית אשר נוסדה בשנת 1893 על ידי ראש עיריית וינה קרל לואגר. בעת הקמתה רוב חבריה היו שייכים בעבר למפלגת חזית המולדת האוסטרית, שהונהגה בידי הקנצלר אנגלברט דולפוס, גם הוא חבר המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית לפני האנשלוס. אף שלעיתים מכבדים את חברי מפלגת העם האוסטרית בשל התנגדותה להיטלר, המשטר שנבנה על ידי דולפוס כונה "אוסטרופשיזם".
המפלגת בצורתה הנוכחית נוסדה מיד לאחר עצמאותה של אוסטריה ב-1945, ומאז היא מיוצגת בשני בתי הפרלמנט של האספה הפדרלית של אוסטריה. מפלגת העם האוסטרית הייתה תמיד המפלגה החזקה ביותר או השנייה החזקה ביותר, ועל כן הנהיגה או הייתה שותפה ברוב ממשלות אוסטריה. מאז 1991 המפלגה חברה במפלגת העם האירופית.
המפלגה פופולרית בעיקר בקרב עובדי הצווארון הלבן, בעלי עסקים וחקלאים, ורבים מתומכיה הם עובדי מדינה. מנגד, עובדי הצווארון הכחול נוטים לתמוך במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
היסטוריה > מדינות

ברמת מדינות אוסטריה, מפלגת העם שולטת אז והיום במדינות הכפריות: אוסטריה תחתית, אוסטריה עילית, זלצבורג, שטיריה, טירול ופורארלברג. היא פחות פופולרית בעיר-מדינה וינה ובמדינות הכפריות הפחות קתוליות בורגנלנד וקרינתיה.
היסטוריה > ממשל פדרלי

מפלגת העם זכתה לניצחון מוחץ בבחירות הראשונות לאחר המלחמה שהתקיימו בדצמבר 1945, וזכתה לכמעט מחצית מהקולות ולרוב מוחלט בבית הנבחרים. עם זאת, זיכרונות הרפובליקה הראשונה דחפו את מפלגת העם לשמור על ממשלת אחדות לאומית שהנהיגה את המדינה מאז קבלת העצמאות מחדש בתחילת 1945. היא נשארה כשותפה הבכירה בקואליציה עד 1966, ושלטה לבדה מ-1966 עד 1970. היא נכנסה מחדש לממשלה רק ב-1986, אך מעולם לא הייתה ללא כוח השפעה באמת מאז 1945, שכן בשל מסורת ארוכה היה נדרש להתייעץ בענייני מדיניות עם כל הקבוצות הגדולות.
לאחר הבחירות ב-1999, הסתיים משא ומתן בן כמה החודשים כאשר מפלגת העם הקימה בתחילת שנת 2000 ממשלת קואליציה עם מפלגת החירות האוסטרית ומנהיגה שעמד בראשה, ירג היידר. על אף שמפלגת החירות הייתה גדולה יותר, היא הייתה יותר מדי שנויה במחלוקת על מנת להנהיג את הממשלה, ועל כן וולפגנג שיסל ממפלגת העם התמנה לקנצלר. קואליציה זו עוררה גל מחאות באוסטריה וברחבי אירופה. ראשי הממשלות של 14 המדינות האחרות באיחוד האירופי החליטו להפסיק את שיתוף הפעולה עם ממשלת אוסטריה, והטילו עליה סנקציות. מדובר בפעם הראשונה בה הוטלו סנקציות על מדינה חברה באיחוד. מספר חודשים לאחר מכן הסנקציות הוסרו. בבחירות בשנת 2002 זכתה מפלגת העם ל-42% מהקולות, בעוד מפלגת החירות זכתה רק ל-10%.
בבחירות 2006 הפסידה מפלגת העם ולאחר משא ומתן הסכימה להיות שותפה זוטרה בממשלה בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בבחירות 2008 המפלגה הפסידה 15 מושבים.
בבחירות 2017 (אנ') זכתה המפלגה ב-31.5% מקולות הבוחרים, וחזרה להיות המפלגה הראשונה בגודלה במועצה הלאומית, עם 62 מתוך 183 מושבים. מנהיגה, סבסטיאן קורץ, התמנה לקנצלר אוסטריה. בשנת 2019 בעקבות "פרשת איביזה", שגרמה להתפטרות סגן הקנצלר היינץ-כריסטיאן שטראכה ופירוק הקואליציה השלטונית של מפלגת העם עם מפלגת החירות האוסטרית, הממשלה הפסידה בהצעת אי אמון, ונשיאת בית המשפט בריגיטה בירליין מונתה על ידי הנשיא לקנצלרית זמנית עד הבחירות.
בבחירות שהתקיימו ב-29 בספטמבר 2019 זכתה המפלגה בהנהגתו של קורץ ב-37.5% מקולות המצביעים וחיזקה את מעמדה במועצה הלאומית עם 71 מושבים. סבסטיאן קורץ התמנה שוב לקנצלר אוסטריה לאחר שהקים קואליציה עם מפלגת הירוקים בהנהגתו של ורנר קוגלר, שמונה לסגן הקנצלר.
ב-9 באוקטובר 2021 התפטר קורץ מתפקידו כקנצלר אוסטריה בעקבות חשדות לשחיתות. בהצהרה לתקשורת הודיע כי הציע לשר החוץ, אלכסנדר שלנברג, להחליפו בתפקיד הקנצלר והוסיף כי בכוונתו להמשיך להנהיג את מפלגת השלטון בפרלמנט.
ראו גם

דמוקרטיה נוצרית (אידאולוגיה)