stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחום שליט
ביוגרפיה

נחום שליט נולד בתל אביב. סיים בשנת 1960 את בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי".
תפקידו הראשון בתיאטרון היה במחזמר "פנטסטי" בבימויו של מנחם גולן, שהוצג במועדון התיאטרון בחיפה ב-1962.
בשנת 1966 החל שליט להופיע בתיאטרון הקאמרי. במהלך השנים גילם למעלה מ-150 תפקידים בתיאטראות "האהל", התיאטרון הקאמרי, הבימה, תיאטרון באר שבע ותיאטרוני הילדים והנוער. הופיע בהצגות "האידיוטית" בבימוי יואל זילברג, "השקיעה" בבימוי שרגא פרידמן ו"בלוז למיסטר צ'רלי" בבימוי אברהם ניניו, "המלט" בבימוי קונרד סוינרסקי, "האדרת" בבימוי שמואל בונים, "הנסיכה טורנדוט" בבימוי שמואל בונים, "מלכת אמבטיה" בבימוי דוד לוין, "אופרה בגרוש" בבימוי עודד קוטלר, "הלוך וחזור" בבימוי ארנון תמיר, "קומיקאים" בבימוי הלל מיטלפונקט, "ברווז הפרא" בבימוי יוסי יזרעאלי "יונו והטווס" בבימוי יורם פאלק, "בחורים טובים" בבימוי איציק ויינגרטן, ו"המכשפה" בבימוי מיכאל גורביץ'.
תפקידו הראשון בקולנוע היה ב-1964, בסרט "הבו בנות לאילת" בבימוי נתן אקסלרוד וליאו פילר. הופיע גם בסרטים "חכם גמליאל", ו"קוני למל בתל אביב" בבימוי יואל זילברג, "סלומוניקו" בבימוי אלפרד שטיינהרדט, "חגיגה בסנוקר" בבימוי בועז דוידזון ו"נערת הפרברים" בבימוי ג'ורג' עובדיה. ב-1997 השתתף בסרט "נקמה יהודית".
ב-1988 השתתף בסרט הטלוויזיה "משחקים בחורף". ב-1998 שיחק בדרמת הטלוויזיה "ארץ קטנה איש גדול" בבימויו של אברהם הפנר. ב-1976 העלה הצגת יחיד בשם "בלוף". בשנות ה-90 ייסד את "קבוצת תיאטרון הזהב" לגמלאים.
היה חבר בוועד המנהל של איגוד אמני ישראל (אמ"י).
שליט היה נשוי בשנות השבעים לזמרת מירי אלוני. שליט נפטר מדום לב בגיל 79. ונטמן בחלקת האמנים בבית העלמין ירקון. הוא הותיר אחריו אשה, בן ובת.
הנצחה

במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי תרבות תושבי העיר, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב יהודה הלוי 113.
אלכסנדר גוסטפסון

| --- | --- |

 לידה:  15 בינואר 1987 (בן 38) ארבוגה (אנ'), שוודיה
 מידע כללי
 מדינה:  שוודיה שוודי
 משקל:  92.1 ק"ג 
 גובה:  1.95 מטר
 www.themauler.com
 ספורט
 ענף ספורט:  אגרוף, אמנויות לחימה משולבות 
 משקל:  חצי-כבד, כבד
 
אלכסנדר גוסטפסון (בשוודית: Alexander Gustafsson;‏ 15 בינואר 1987) ידוע גם בכינוי The Mauler הוא לוחם MMA שוודי החתום בארגון ה-UFC בקטגוריית משקל חצי-כבד (אנ').
קריירת MMA

גוסטפסון החל להתאמן באגרוף בגיל 10. בשנת 2003, בהיותו בן 16, זכה באליפות הנוער הלאומית לאגרוף. בין השנים 2008–2009, השתתף וזכה במספרת תחרויות אגרוף נוספות, ואף הביס את האלוף השוודי באגרוף חובבני במשקל כבד. בשנת 2006, החל להתאמן ב-MMA ובהמשך נלחם במסגרת ארגוני MMA בשוודיה ובאירופה. בספטמבר 2009, חתם על חוזה עם ה-UFC כשמאזן הקרבות המקצועני שלו עמד על 8 ניצחונות ואפס הפסדים. בשנת 2013, כשמאזנו עמד על 15 ניצחונות והפסד אחד, גוסטפסון קיבל הזדמנות לקרב אליפות מול האלוף דאז ג'ון ג'ונס (אנ') במסגרת אירוע UFC 165 (אנ'). במהלך הקרב, גוסטפסון הצליח להטיל (אנ') את ג'ונס לקרקע (ובכך היה ללוחם ה-UFC הראשון שהצליח לבצע הטלה נגד ג'ונס), אולם בתום חמישה סיבובים, הפסיד בהחלטת שופטים אחידה. לאחר הקרב, ג'ונס טען כי היה זה עבורו הקרב הקשה ביותר בקריירה. קרב זה הוכתר כ"קרב הערב", ופרשנים בתחום הכתירו את הקרב הזה לאחד הקרבות הטובים ביותר בהיסטוריה. מאוחר יותר באותה השנה, הקרב זכה לתואר "קרב השנה" וגוסטפסון זכה בתואר "הלוחם הבינלאומי של השנה" בטקס פרסי MMA העולמי (World MMA Awards).
באפריל 2015, תואר האליפות הופשט מג'ון ג'ונס לאחר שהיה מעורב בתאונת פגע וברח, ודניאל קורמייה הוכתר כאלוף לאחר שניצח את אנתוני ג'ונסון (אנ'). באוקטובר 2015, גוסטפסון נלחם נגד דניאל קורמייה על תואר האליפות, אולם הפסיד בהחלטת שופטים חצויה. ב-29 בדצמבר 2018, התמודד בקרב חוזר מול ג'ון ג'ונס על תואר האליפות אולם הפסיד בנוקאאוט טכני. ב-1 ביוני 2019, נלחם נגד אנתוני סמית' והפסיד בהכנעה. לאחר קרב זה, גוסטפסון הודיע על פרישה, אולם ביולי 2020 חזר להתחרות ב-UFC בקטגוריית משקל כבד.
נכון ליולי 2020, מאזן הקרבות שלו עומד על 18 ניצחונות ו-7 הפסדים.
גוסטפסון באירוע השקילה לקראת הקרב נגד ג'ון ג'ונס - 2013
ליצן החצר (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  מלווין פרנק, נורמן פנמה 
 הופק בידי:  מלווין פרנק, נורמן פנמה
 תסריט:  מלווין פרנק, נורמן פנמה
 עריכה:  טום מקדו
 שחקנים ראשיים:  דני קיי גליניס ג'ונס אנג'לה לנסבורי מילדרד נטוויק ססיל פארקר
 מוזיקה:  ולטר שרף, ויק שון
 צילום:  ריי ג'ון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  פרמאונט, נטפליקס, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 בינואר 1956
 משך הקרנה:  101 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מוזיקלי 
 מקום התרחשות:  אנגליה 
 תקציב:  4,000,000 דולר
 הכנסות:  2,200,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
ליצן החצר (באנגלית: The Court Jester) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1956 בצבעי טכניקולור עם דני קיי, גליניס ג'ונס ואנג'לה לנסבורי בתפקידים הראשיים.
הסרט נכתב, בוים והופק על ידי מלווין פרנק ונורמן פנמה. השירים בסרט נכתבו על ידי סילביה פיין (אשתו של קיי). דני מופיע בסרט בכל כישרונו - ריקוד, זמרה ומשחק שבשיאו הוא מנהל קרב אבירים ומנצח. הוא מגלם דמויות וטיפוסים שונים בהתאם לעלילה.
העלילה מתרחשת באנגליה בימי הביניים. לאחר הפיכת דמים, תופס אחד את השלטון וממליך עצמו למלך. קבוצת מורדים מנסה להורידו ולהחזיר את היורש החוקי היחידי שנשאר. הסרט לא הוערך בתחילה אבל עם השנים הוא הוכר כבעל חשיבות והוא הוכנס לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
תקציר העלילה

המלך רודריק (ססיל פארקר) עולה לשלטון באנגליה בימי הביניים לאחר שחיסל את כל בני משפחת המלוכה. הוא בטוח שלא נשאר אף אחד מהם אבל אינו יודע שביערות מתארגנת חבורת מורדים בראשותו של "השועל השחור" (אדוארד אשלי) שמחזיקה בתינוק היחיד שנשאר ממשפחת המלוכה ועל עכוזו סמל המלוכה שעובר בירושה מדור לדור - פרח מרגנית סגולה.
הוברט הוקינס (דני קיי) הוא "קצין התרבות" של המורדים ומופיע לפניהם בקטע שירה וריקוד על להקת גמדים. ה"שועל האדום" מטיל עליו להביא את התינוק למקום מבטחים ביחד עם המפקדת ג'ין (גליניס ג'ונס). בדרך הם פוגשים בג'אקומו "מלך ליצני החצר" שנשכר להיות ליצן החצר של רודריק. ג'ין חובטת בראשו ומהממת אותו, הוברט לובש את מדיו ונוסע בעגלתו למבצר המלך. ג'ין נותנת לו משימה, לגנוב את המפתח שסוגר שער של מנהרה סודית דרכה יחזרו המורדים למבצר.
למלך יש בת - הנסיכה גוונדולין (אנג'לה לנסבורי) שהוא רוצה להשיאה לסר גריזוולד שיש לו צבא לוחמים שיעזור לו במלחמה נגד המורדים. גוונדולין מסרבת ומתאהבת בהוברט, ליצן החצר. לעוזרת שלה, גריזלדה (מילדרד נטוויק) יש יכולות על טבעיים רבים. בנקישת אגודל היא הופכת את הוברט למאהב שרמנטי ואמיץ אבל בנקישה הבאה הוא חוזר לעצמו. זה יוצר מצבים קומיים רבים.
לורד רוונהרסט (בזיל רת'בון) הוא יועץ קרוב של המלך. הוא בעצם שכר את ג'אקומו כרוצח שכיר כדי שירצח את שלושת יריביו ומרוצה שהם מתים לאחר שגריזלדה מזגה רעל לגביעי היין שלהם, את הרצח הוא מייחס לליצן החצר.
לבסוף מגיע האביר סר גריזוולד והמלך מציע לליצן החצר דו-קרב של כבוד. הוברט עובר "בחינת אבירות" מזויפת והמלך מעניק לו תואר אביר. הדו-קרב נערך כשהם מכוסים במעטה מתכת מכף רגל עד ראש. למרות נחיתותו מצליח הוברט להוריד את גריזוולד לאדמה אך לא הורג אותו. בינתיים מתפרצים המורדים עם הגמדים דרך המערה הסודית ומתחיל קרב חרבות שבסופו נשארים הוברט ורוונהרסט. הוברט מנצח ומשליך אותו לים. הוא מראה ללורד גריזלי ושאר הלוחמים את עכוזו של התינוק עם סמל המלוכה וכולם כורעים ברך למלך החדש.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| דני קיי | הוברט הוקינס | ליצן החצר |
| גליניס ג'ונס | קפיטן ג'ין | מפקדת מורדים |
| אנג'לה לנסבורי | גוונדולין | נסיכת אנגליה |
| מילדרד נטוויק | גריזלדה | מכשפה ובת לוויה של גוונדולין |
| ליונל סטנדר | ספיידר | מאמן אגרוף |
| ססיל פארקר | רודריק | מלך אנגליה |
| בזיל רת'בון | לורד רוונהרסט | יועץ המלך |
| רוברט מידלטון | סר גרזוולד | אביר |
| אדוארד אשלי | השועל השחור | מנהיג המורדים |
מרקו ניקוליני

מרקו ניקוליני (באיטלקית: Marco Nicolini;‏ נולד ב-15 בספטמבר 1970) הוא סופר ופוליטיקאי סן מרינזי. בין 1 באפריל 2021 ל-1 באפריל 2022 כיהן כקפיטן עוצר של סן מרינו ביחד עם ג'אן קרלו ונטוריני (אנ').
ביוגרפיה

מרקו ניקוליני נולד בנפת פדובה שבאיטליה לאב סן מרינזי ואם איטלקייה. הוא גדל בעיר פדובה. למד במכון ברבריגו אפיסקופל (Barbarigo Episcopal Institute) בעיר ולאחר מכן בפקולטה לשפות זרות ולספרות באוניברסיטת אורבינו (אנ').
ניקוליני עבד בתעשיית התיירות וחי בארצות שונות מחוץ לאיטליה. בגיל 28 עבר לגור בסן מרינו, שם עבד בשתי חברות פיננסיות ובבנק. בשנת 2016 הצטרף למפלגת RETE (אנ') המקומית ונבחר לכהן במועצה הגדולה והכללית של סן מרינו. עמד בראש הנציגות הסן מרינזית למועצת אירופה בשטרסבורג.
ניקוליני פרסם ב-2018 ספר פרוזה אודות אגרוף בשם "Storie di pugili" ושנתיים אחר כך קובץ סיפורים קצרים בשם "Sottacqua".
ניקוליני נשוי ואב לשני ילדים. הוא עוסק בשיט בקייאק.
יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס (ג'נטילסקי, פירנצה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ארטמיזיה ג'נטילסקי
 תאריך יצירה:  1620
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  162.5 ס"מ 
 גובה:  199 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  1567 (גלריית אופיצי) 
 מיקום:  גלריית אופיצי פירנצה שבאיטליה
 
יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס (באיטלקית: Giuditta che decapita Oloferne) הוא ציור שמן מעשה ידי הציירת ארטמיזיה ג'נטילסקי משנת 1620. היצירה מוצגת בגלריית אופיצי בפירנצה. זוהי הגרסה השנייה מבין שתי גרסאות שציירה ג'נטילסקי; הגרסה הראשונה נמצאת ב-Museo di Capodimonte בנאפולי.
הסיפור בספר יהודית

הציור מתאר את יהודית, אלמנה יהודייה שביקשה להציל את עם ישראל משליטה זרה, כשהיא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר, לאחר שהסתננה למחנהו. כפי שמתואר בספר יהודית:
ותיגש אל העמוד אשר בראש המיטה, ותיקח את חרב הולופרנס מעליו. ותשלח את ידה ותקחהו בציצית ראשו, ותאמר: ה' אלוהים, חזקני נא ואמצני אך הפעם. ותכה בחוזקה פעמיים על צווארו, ותכרות את ראשו, ותָגָל נבלתו מעל המיטה. ותיקח היריעה מעל העמוד ותצא
היסטוריה ורקע

הציור הושלם ברומא, לשם ארטמיזיה חזרה לאחר שבילתה שבע שנים בפירנצה, ושם הצליחה להעריך את עבודותיו של קאראווג'ו פעם נוספת. ה"וויראליות" הנטורליסטית של היצירה עוררה תגובות חזקות עם הגעתה לפירנצה, והציור לא הוצג בגלריה. למעשה, רק בקושי רב ובעזרת חברה גלילאו גליליי הצליחה הציירת לחלץ את התשלום עבורו, באיחור משמעותי עקב מותו של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שנפטר בשנת 1621 זמן קצר לאחר השלמת הציור. ציור זה מייצג גם את סיפורה האנושי והמקצועי של אישה שבחרה להיות אמנית בעידן שנשלט על ידי גברים. בכך היא הצליחה: היא עבדה ברומא, פירנצה ונאפולי, נסעה לאנגליה והפכה לבסוף לאישה הראשונה שהתקבלה לאקדמיה לאמנות ועיצוב בפירנצה.
תיאור היצירה

הציור מרגש לא רק בגלל הברוטליות של העריפה אלא גם בשל תנוחתן של הגיבורות. בניגוד למתואר בציורו של קאראווג'ו (שצייר את "יהודית והולופרנס" בשנת 1599), כאן רואים שיתוף פעולה בין שתי הנשים, שרק במאמץ משותף מצליחות להתגבר על שר הצבא האשורי. הציור נתפס אפוא כמייצג את תמת "הכוח הנשי" (אנ').
כחסידה של קאראווג'ו, ג'נטילסקי השתמשה בסגנון הטנבריזם שפיתח.
הבדלים בין גרסה זו לגרסת נאפולי

נראה כי הציור נצבע בזהירות ובסבלנות רבים יותר מאשר הגרסה הראשונה שציירה ג'נטילסקי כמה שנים קודם לכן. הן האריגים והן העמדת הדמויות מגוונים ומתוארים ברמת דיוק גבוהה יותר, וכך הופכים את היצירה למפוארת ומגובשת יותר. שלוש הדמויות, המסודרות בבירור במשולש, מבצעות תנועות מדויקות, ופיתול חזה של יהודית מוסיף לסצנה דינמיות. סיבוב הזרוע הימנית של הגיבורה מובהק, ומדגיש את המאמץ שהיא עושה כדי לסיים את מעשה העריפה. הרקע האפל, העמוק והמסתורי הופך את האירוע המקאברי למרתק עוד יותר.
הציירת הוסיפה פרטים רבים: צמיד הזהב של יהודית עם קמעות עתיקים, שיחד עם תספורתה המדויקת ושמלתה הצהובה-זהובה, מרחיקים אותה משפחתה, וקפלי הקטיפה האדומה בשמיכתו של שר הצבא האשורי. אלמנט נוסף של חידוש בהשוואה לציור הראשון הוא כמות הדם האדירה: הדם ניתז מצווארו של הולופרנס כמו ממזרקה, והתמונה כולה מלאה טיפות אדומות המתקבלות על ידי התזת צבע ישירות מהמברשת. בין הפרטים המוקפדים ביותר ניתן לציין את תחרת חולצתה של יהודית ושולי הסדין בחלק השמאלי התחתון של התמונה.
ארטמיזיה גם שינתה בגרסה זו את החרב. כאן היא ארוכה ואנכית יותר, ומציינת בבירור את הציר המרכזי של הציור, המתחיל בידה של השפחה ומסתיים בדם הניגר משולי המיטה. ציר זה מחזק את עוצמתן של הנשים ואלימות המעשה. לא במקרה נמצא אגרופה של יהודית, האוחז בחרב, במוקד הקומפוזיציה. חדורה בכוח אלוהי, יד האלמנה היא כעת יד האלוהים המגנה על בני ישראל מפני אויביהם.
יהודית כאלטר אגו של ארטמיזיה ג'נטילסקי

האופן הייחודי שבו ארטמיסיה ג'נטילסקי מתארת את יהודית הביא חוקרים לחשוב שהיא הזדהתה איתה באופן עמוק יותר מעמיתיה הגברים. לא מדובר רק במגדר המשותף, ארטמיזיה נאנסה בגיל 17 בידי חבר של אביה שחילל את בתוליה וסירב אחר כך להינשא לה. במהלך משפט האונס היא ציינה שהיא נאבקה באנס וניסתה לתקוף אותו בעזרת סכין. היא גם הזכירה אישה אחרת, שמרטפית אשר סייעה לאנס במקום לסייע לה. הגרסה הראשונה של הציור מתוארכת לתקופה קשה זו בחייה וזיכרון האירוע השפיע על מעורבותה בסיפורה של יהודית. ראויה לציין העובדה שבציוריה השפחה היא צעירה, חזקה ומסייעת ליהודית באופן פעיל, בניגוד לשמרטפית. בגרסה זו היא הוסיפה פרט קטן אשר מחזק את הזדהותה עם יהודית: הדמות באחד הקמעות, המצוירים על הצמיד בידה, נראית כמו האלה ארטמיס, אלת הציד ואלת הבתולות, אשר שמרה על בתוליה בקנאות וכל מי שאיים על טהרתה פגש סוף אלים.
הערות שוליים

1 2  
"Artemisia Gentileschi, Judith Beheading Holofernes". גלריית אופיצי. (באנגלית)
↑  
תרגם מיוונית: יצחק זעקיל פרענקיל, ‏ספר יהודית, מהדורת ווארשא 1885, באתר "דעת"
↑  Lois Fichner-Rathus (בינואר 2011). Foundations of Art and Design: An Enhanced Media Edition. Cengage Learning. p. 74. ISBN 1-111-77145-6. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  
Dr. Esperança Camara. "Gentileschi, Judith Slaying Holofernes". אקדמיית קהאן. (באנגלית)
↑  "ארטמיס • פירוט על האלה ארטמיס מן המיתולוגיה היוונית". Greek Gods & Goddesses (באנגלית אמריקאית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 20155157  GND: 4558609-3 
הצמיד שעל ידה של יהודית
קורין אלאל (אלבום)

"קורין אלאל" הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית קורין אלאל. את האלבום הוציאה  לאור חברת התקליטים CBS ישראל, בשנת 1984, על גבי תקליט ותקליטור, שכונתה "מהדורת התפוז" בשל צבע אריזתה הכתום. הוא אופיין בשירים אלקטרוניים למדי, המושפעים ממוזיקת רוק, ניו וייב וסינת'-פופ לרוב. לאחר שהוקלט באולפני רולי בין החודשים אוגוסט–אוקטובר 1983 בוצעה הפקתו על ידי יזהר אשדות. קודם לפרסומו הוצאו ארבעה סינגלים לקידומו: "מותק", "מוכר זה לא מוכר", "בננ", ו"תן לי קצת ממך".
רשימת רצועות

המוזיקה לשירים הולחנה על ידי קורין אלאל (למעט היכן שמצוין אחרת).
| קורין אלאל> מס' | קורין אלאל> שם | קורין אלאל> מילים | קורין אלאל> לחן | קורין אלאל> משך | קורין אלאל>  | קורין אלאל>  | קורין אלאל>  | קורין אלאל>  | קורין אלאל>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | מותק  | גדעון כפן, צרויה להב |   | 2:54 |  |  |  |  |  |
| 2. | תן לי קצת ממך  | יעקב גלעד | יזהר אשדות | 3:43 |  |  |  |  |  |
| 3. | בננ  | קורין אלאל |   | 2:59 |  |  |  |  |  |
| 4. | חיה בתוך קופסא  | קורין אלאל, גדעון כפן |   | 3:56 |  |  |  |  |  |
| 5. | כתובת ברכבת תחתית  | נתן יונתן |   | 3:37 |  |  |  |  |  |
| 6. | מוכר זה לא מוכר  | מירי פיגנבוים |   | 4:28 |  |  |  |  |  |
| 7. | שוב חוזרת לאותו מקום  | מירי פיגנבוים |   | 2:56 |  |  |  |  |  |
| 8. | אני רוצה לעצור  | מירי פיגנבוים |   | 3:15 |  |  |  |  |  |
| 9. | יושב על ענן  | גדעון כפן |   | 2:24 |  |  |  |  |  |
| 10. | תמונה בכחול  | מירי פיגנבוים |   | 4:23 |  |  |  |  |  |
| 11. | ציפור  | דורי בן זאב |   | 4:24 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 39:05 |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  דיסקוגס, Corinne Allal = קורין אלאל
↑  דיסקוגס, קורין אלאל – קורין אלאל
| קורין אלאל |
| --- | --- | --- |
דיסקוגרפיה
| אלבומי אולפן | "קורין אלאל" • "פירות אסורים" • "אנטארקטיקה" • "שפת אימי" • "זן נדיר" • "כשזה עמוק" • "תנינענק" • "הכחול של השמיים" • "פשוט כל כך" • "ארנבות משוקולד" • "קהלת" • "כאחד האדם" |  |
| אלבומי אוסף | "האוסף" • "המיטב" |  |
| אלבומי הופעה | "לתמונה נוספו המון צבעים" • "אקווריום: הופעות במפעל הפיס" |  |
| אלבומי משותפים | "ארץ טרופית יפה" • "לו באת – נשים שרות שם טוב לוי" |  |
| אלבומי מחווה | "חברים שרים קורין" |  |
| מארזי תקליטורים | "קורין אלאל / פירות אסורים" • "האלבומים המקוריים" |  |
| סינגלים | "הכול בינינו רגיל" • "סמבה אבן גבירול" • "תן לי קצת ממך" • "שיר בכיף" • "כבשים" • "פירות אסורים" • "שישי בלילה" • "הטבעת נפלה" • "ארץ קטנה עם שפם" • "אנטארקטיקה" • "שיר לשירה" • "שפת אימי" • "זן נדיר" • "תאונה" • "יוצאת אל החיים" • "ימי הפרח והאהבה" • "מעיין" • "הוא כאן" • "לחיות" • "פירמידות" • "כשזה עמוק" • "תנינענק" |  |
| שירים אחרים | "רוצים שלום" • "אמסטרדם" • "אין לי ארץ אחרת" • "התעשייה האבירית" • "שלושת הפעמונים" • "המנון לאהבה" • "ספק גדול" • "החיים בוורוד" • "אהבה בת עשרים" |  |
אריאל גונן

| --- | --- |

גונן, 2024
 לידה:  7 בדצמבר 1986 (בן 38) ו' בכסלו ה'תשמ"ז ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
  מפקד סיירת גבעתי   מפקד גדוד גפן   מפקד חטיבת שומרון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
אריאל גונן (נולד ב-7 בדצמבר 1986, ו' בכסלו ה'תשמ"ז) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש כמפקד חטיבת שומרון. קודם לכן שימש כמפקד גדוד גפן, ומפקד סיירת גבעתי.
ביוגרפיה

בנם של שבתאי ויפה. התנדב לסיירת גבעתי בנובמבר 2005 וסיים את המסלול בהצלחה. ב-2008 יצא לקורס קציני חי"ר, ולאחר הקורס מונה למפקד צוות בסיירת גבעתי. ב-27 במאי 2009 נפצע בתאונת אופנוע, בנסיעה מרמת הגולן לדרום הארץ, גונן התנגש במשאית. לאחר מספר שנים של שיקום, בהן כמעט איבד את רגלו הימנית, חזר לשירות בצה"ל. ב-2019 היה אחראי על הכשרת הלוחמים של סיירת גבעתי מסיום האימון המתקדם ועד לסוף המסלול.
בשנת 2021 מונה למפקד סיירת גבעתי. תחת פיקודו ביצעה הסיירת פעולות רבות ובהן מבצעים משמעותיים בגזרת העיר שכם כנגד כנופיית הטרור "גוב האריות". ב-2023 סיים את תפקידו זה ומונה למפקד גדוד גפן, תפקיד אותו ביצע במשך שנה, ובמסגרתו הוביל את הגדוד בלחימה ברצועת עזה כחלק ממלחמת חרבות ברזל. ב-21 באוגוסט 2024 הועלה לדרגת אל"ם ונכנס לתפקיד מפקד חטיבת שומרון.
במסגרת תפקידו כמפקד חטיבת שומרון, נאם באירוע לזכר זאב ארליך. באירוע, משפחתו של סמל גור קהתי ז"ל, שנהרג לאחר שנשלח לאבטח את ארליך במשימה, מחתה על נאומו של אריאל גונן בטענה כי האירוע מבזה את זכרו של קהתי בשל החקירה המתנהלת במצ"ח סביב התקרית שבה נהרגו קהתי וארליך, וכן משום שלא הוצגה תמונה של קהתי.
גונן נשוי ואב לשניים.
הערות שוליים

1 2 3  ארנון שוורצמן, ‏אני ניצחתי: המפקד שהתגבר על 11 ניתוחים ברגל ולא מפסיק לרוץ, באתר ‏מאקו‏, 23 במאי 2019
↑  קובי פינקלר, מפקד סיירת גבעתי לערוץ 7: המסר שלנו - לא נאפשר לאף מחבל לבצע פיגוע, באתר ערוץ 7, 28 במאי 2023
↑  בוגר הציונות הדתית ייכנס לתפקידו כמפקד החטיבה המורכבת ביו"ש,  באתר כיפה, 21 באוגוסט 2024
↑  רוני גרין שאולוב, אלישע בן קימון, "בושה, אין תמונה שלו": משפחת החייל שנפל בלבנון לצד החוקר הישראלי התפרצה לכנס לזכרו, באתר ynet, 25 בדצמבר 2024
↑    ישי אלמקייס, ‏מג"ד גפן: "אני לא 'שולח' לוחמים – אני מוביל אותם אחריי", בעיתון מקור ראשון, 18 ביולי 2024
הליגה נגד מסכות של סן פרנסיסקו

אנשים חובשים מסכות בתור לחנות בסן פרנסיסקו, אוקטובר 1918
הליגה נגד מסכות של סן פרנסיסקו הייתה תנועת מחאה, שהוקמה בשנת 1918 בסן פרנסיסקו נגד ההוראה לחבוש מסכות במהלך מגפת השפעת הספרדית.
רקע

מגפת השפעת הספרדית הגיעה לסן פרנסיסקו בסתיו 1918. המקרה המתועד הראשון היה בסוף ספטמבר, ובאמצע אוקטובר היו בעיר יותר מ-2,000 חולי שפעת. מועצת הבריאות בעיר נקטה בצעדים שונים כדי לנסות לבלום את המחלה, בהם איסור התקהלות וסגירת בתי ספר ותיאטראות. נותני שירותים, בהם עובדי מספרות, בתי מלון, בנקים, חנויות ומרפאות, נדרשו לחבוש מסכות. ב-25 באוקטובר קבעה מועצת העיר תקנה לפיה כל אדם בעיר חייב לחבוש מסכה בציבור, למעט בזמני ארוחות.
בתחילה הייתה היענות גבוהה לתקנות, ועל פי הערכות כ-80% מהתושבים חבשו מסכה בציבור. נציגי הצלב האדום מכרו מסכות ליד מסוף המעבורת, עבור המבקרים שהגיעו לעיר.
בודדים התלוננו על הדרישה לחבוש מסכה. אדם שלא חבש מסכה, או חבש אותה שלא כראוי, קיבל אזהרה על "הפרת סדר", ועונש של קנס או מאסר על הפרה חוזרת. ראש העיר וקצין הבריאות בעיר נאלצו לשלם קנסות לאחר שצפו בקרב אגרוף ללא מסכות.
ההוראה לחבוש מסכות בוטלה ב-21 בנובמבר 1918, ונכנסה שוב לתוקף ב-17 בינואר 1919 עם תחילתו של גל שני, בו נוספו בעיר כ-600 חולים חדשים מדי יום.
הקמת הליגה

הדרישה לחבוש מסכה בגל השני עוררה תרעומת רבה בקרב התושבים, שהתארגנו באופן ספונטני והקימו תנועה שורשית בשם "הליגה נגד מסכות של סן פרנסיסקו". בין חברי הליגה נכללו רופאים, אזרחים, פעילי זכויות אדם ועובדי מדינה. המפגש הראשון נערך ב-25 בינואר 1919 באולם "Dreamland Rink" ששימש להחלקה על הקרח והופעות מוזיקה, והשתתפו בו בין 4,000 ל-5,000 איש. נשיאת הליגה, אי. סי. הרינגטון, הייתה סופרת, עורכת הדין, פעילה למען זכויות האישה וזכויות עובדים, ונודעה כמבקרת נוקבת של ראש העיר, ג'יימס רולף (אנ').
חלק מהמשתתפים החתימו עצומות נגד מסכות, אחרים קראו לפטר את קצין הבריאות בעיר או את ראש העיר. חלק מהמתנגדים למסכות התבססו על מחקרים מדעיים שהטילו ספק ביעילותן, והסתמכו בעיקר על עמדת האיגוד האמריקני לבריאות הציבור, שהתכנס בשיקגו בדצמבר 1918 וקבע שאין לחייב את הציבור לחבוש מסכה, אלא רק אנשי צוות רפואיים. בנוסף לכך טענו חברי הליגה שהדרישה לחבוש מסכה מהווה הפרת זכויות אדם.
המוחים ציינו גם שקציני הבריאות בערים אחרות בארצות הברית פסקו שאין צורך לחבוש מסכות. עקב טענה זו קצין הבריאות של סן פרנסיסקו מתח ביקורת על מועצת הבריאות של קליפורניה, שהטילה ספק ביעילותן של המסכות, ואמר: "גישה זו של מועצת הבריאות מעודדת את הליגה נגד מסכות."
ב-27 בינואר 1919 הגישה הליגה למועצת העיר עצומה נגד חבישת מסכות, שזכתה לפרסום בעיתונים רבים בעולם. ההוראה לחבוש מסכות בוטלה ב-1 בפברואר 1919, בהמלצת מועצת הבריאות של קליפורניה.
ניתוחים והשוואות היסטוריות

מחקרים רפואיים מייחסים יעילות רבה לחבישת מסכות כצעד למניעת הידבקות, ומצביעים על ירידה בתמותה בסן פרנסיסקו בעקבות ההוראה לחבוש מסכות. מספר החולים היומי החל לרדת כבר ב-17 בינואר 1919 והמשיך לרדת עד לתום הגל השני בעיר.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית ב-2020 קמו תנועות מחאה (אנ') נגד צעדי ריחוק חברתי שהוטלו על האוכלוסייה. פעילותן של תנועות אלה הושוותה לפעילות הליגה של סן פרנסיסקו ב-1919.
יוטצ'נקה קרקוב

| --- | --- |
 ענפי ספורט:  כדורגל 
 נשיא:  ד"ר פליקס גוטמן
 תאריך ייסוד:  1909
 מקום ייסוד:  קרקוב, פולין
 תאריך סגירה:  1939
 
יוטצ'נקה קרקוב (בפולנית: Jutrzenka Kraków) היה מועדון הספורט השני בגודלו בין אגודות הספורט היהודיות בעיר קרקוב. נוסד זמן קצר אחרי מכבי קרקוב ב-1909, הוכר רשמית ב-1910 ונסגר ב-1939. פרוש השם יוטצ'נקה בפולנית הוא "כוכב הבוקר".
תולדות המועדון

המועדון פעל בין השנים 1909–1919 בשם "מועדון ספורטיבי" (Klub Sportowy), ובין השנים 1919–1926 תחת השם "החברה היהודית לספורט" (Zydowskie Towarzysrow).
הנשיא הראשון של מועדון יוטצ'נקה קרקוב היה ד"ר פליקס גוטמן. שם המועדון לא כלל בתחילה את המילה "יהודי" כיוון שחבריו היו ברובם יהודים מתבוללים או אדישים ליהדותם. משנת 1925 חברי המועדון היו בעיקר סוציאליסטים מתנועת הבונד הלא ציונית, ובעקבות כך נוצרה תחרות ויריבות בינו לבין מועדון מכבי קרקוב הציוני.
למועדון היו מגרש כדורגל, מסלולי ריצה ושישה מגרשי טניס שהיו אז מהטובים בעיר, ובהם כ-4,000 מקומות ישיבה בשטח מקורה וכ-6,000 מקומות עמידה. מאות בני נוער התאמנו במגרשים אלה מדי יום, ובסופי שבוע התקיימו שם תחרויות ספורט שונות. המועדון כלל ענפי ספורט רבים: אופניים, אגרוף, אתלטיקה, היאבקות, התעמלות, חתירה, טניס, טניס שולחן, כדורגל, כדורמים, כדורעף, ספורט חורף, ספורט מוטורי, שחייה ושיט.
פעילות המועדון הושהתה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונפתחה מחדש בשנת 1918, כאשר ענף הכדורגל היה הראשון שחידש את פעילותו לאחר המלחמה.
משנת 1927 התחיל תהליך שקיעת המועדון, שמנה מעל 500 חברים פעילים. לאחר שקבוצת הכדורגל ירדה מהליגה הלאומית החלו מריבות במועדון שהובילו להדחת ההנהלה, שכללה אז מספר עסקנים-אוהדים עשירים, אשר במשך שנים נהגו להושיט סיוע כספי רב לקבוצה. באגודה חל פילוג, אחדים מחבריה הצטרפו למכבי קרקוב או להכוח קרקוב, אך רובם הפסיקו את פעילותם הספורטיבית. בעקבות כך, חברי הבונד השיגו שליטה באגודה.
ב-1928 בוטל ענף השחייה ביוטצ'נקה, ומרבית שחייניה עברו לשורות מכבי קרקוב, כולל ההרכב המנצח באליפות המדינה בכדורמים בשנים 1925–1927. האגודה שקעה בחובות, העירייה שמה את ידה על המגרש המפואר (בגלל חובות בדמי שכירות) והמתקנים הרבים נמכרו במכירה פומבית על ידי אנשי ההוצאה לפועל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 המועדון נסגר וחדל לפעול.
ענפי הספורט > אתלטיקה

ענף האתלטיקה הקלה ביוטצ'נקה קרקוב היה מפורסם פחות, אך גם ממנו צמחו מספר אצניות שהשתייכו לצמרת העירונית במקצועות ריצה שונים.
ענפי הספורט > כדורגל

מחלקת הכדורגל במועדון נוסדה בשנת 1910, ביוזמתו של סטודנט יהודי בשם ליאון גלייסנר. הקבוצה פעלה עד 1914, הושבתה בזמן מלחמת העולם הראשונה, והוקמה מחדש ב-1919, אך סבלה מקשיים כלכליים ומחסור בציוד.
קבוצת הכדורגל השתייכה לצמרת הכדורגל בעיר ואף נכנסה בשנת 1926 לליגה הלאומית הפולנית, שהוקמה באותה שנה, והייתה היחידה מהעיר ששיחקה בה. לעיתים, נכללו מספר שחקני יוטצ'נקה בהרכב נבחרת פולין ונבחרת העיר קרקוב. לכדורגלני יוטצ'נקה היו אוהדים רבים, ולא רק בקרב היהודים. יוסף קלוץ, שחקנה של יוטצ'נקה, היה הכדורגלן הראשון שהבקיע גול, בניצחון פולין על שוודיה 2–1. זיגמונט קרומהולץ (Zygmunt Krumholz) היה אחד מטובי כובשי השערים בליגה הלאומית הפולנית בשנת 1927. כדורגלן מפורסם נוסף מיוטצ'נקה היה לאון שפרלינג. יוטצ'נקה שיחקה גם מול היריבה העירונית מכבי ולעיתים הסתיימו המשחקים ביניהן באלימות.