stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סימון דה בובואר
ביוגרפיה > פעילות ציבורית ואינטלקטואלית

בסוף שנת 1945 התפרסם לראשונה כתב העת "זמנים מודרניים" ("Les Temps modernes") על שם סרטו של צ'ארלי צ'פלין "זמנים מודרניים". העורך הראשי היה סארטר, וסימון דה בובואר, רמון ארון, מיכאל לאיריס, ז'אן פולאן, מוריס מרלו-פונטי ואחרים היו חברי מערכת. מטרת כתב העת הייתה לנקוט עמדה ביחס לזמנים המודרניים והוא היווה שופר לחברי המערכת שכתבו בו מאמרים רבים בספרות, פילוסופיה ופוליטיקה. ב-1966 ביקרו בובואר וסארטר במצרים ובישראל, לכבוד צאתו לאור של גיליון מיוחד של "זמנים מודרניים", בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי. הסכסוך היה אחד הנושאים הבודדים שבובואר וסארטר היו במחלוקת גדולה לגביו. שניהם האמינו שהן ליהודים והן לפלסטינים יש זכות למדינה משלהם, אך הם לא הסכימו על מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים בייחוד לאחר מלחמת 1967. בובואר הזדהתה יותר עם העמדה הישראלית של אותה תקופה ואילו סארטר עם העמדה הפלסטינית.
בתחילת 1947 נסעה בובואר לראשונה לארצות הברית. היא הרצתה באוניברסיטאות ובפורמים שונים בכל רחבי המדינה, פגשה מכרים וטיילה. באותה תקופה, היא החלה לאסוף חומרים לכתיבת מאמר על נשים. כשזה נכתב לבסוף, הוא היה לחיבור המרכזי שלה - "המין השני". במהלך ביקורה בארצות הברית היא פגשה את הסופר האמריקאי נלסון אלגרן ("האיש עם יד הזהב"). ולתקופה קצרה, הם הפכו לזוג. יחסיהם היו סוערים והסתיימו במפח נפש של אלגרן. למרות זאת ביקשה בובואר להיקבר כשהיא עונדת את טבעתו של אלגרן. במהלך שנת 1947 נסעה בובואר מספר פעמים לארצות הברית וכתבה בעקבות נסיעותיה את ספרה "אמריקה יום אחרי יום". הספר כתוב בצורה של יומן, אבל אינו שכתוב של מחברות שהיא כתבה במהלך נסיעתה. היא עיצבה את הספר כיומן, משום שהמסע היה כמו מהלך של חשיפה תודעתית.
המודעות הפוליטית של בובואר התחדדה רק שהחלה לפגוש "אנשים מדוכאים", כהגדרתה. בנובמבר 1948 נפגשו - היא, סארטר ו-Rousset - עם נציגים מהודו-סין הצרפתית לדון בבעיות של הקולוניאליזם הצרפתי והשפעתו על האוכלוסייה המקומית. פגישה זו היוותה נקודת מפנה בחייה והיא הפכה למחויבת לסיוע לפליטים פוליטיים מהעולם השלישי. ב־1955, שנה לאחר מלחמת העצמאות של אלג'יריה, הכריזו בובואר וסארטר ב"זמנים מודרניים" שהם תומכים בעצמאותה של אלג'יריה, עמדה שלא הייתה אז מקובלת בצרפת. בעקבות ההכרזה הם כונו "אנטי צרפתים".
בשנת 1971, הובילה בובואר עם אחותה, הלן דה בובואר, את המאבק בצרפת בנושא זכויות רבייה. היא לקחה חלק בניסוח הצהרה שכונתה "מניפסט ה-343". לא ידוע כמה מן הנשים שחתמו על המניפסט עברו הפלה, אך החתימה על ההצהרה לעמידה משותפת מול האיסור לנשים לעבור הפלה מלאכותית בצרפת, חשפה אותן לאפשרות שיועמדו לדין פלילי. המניפסט הופיע במגזין הצרפתי לה נובל אובזרווטר ב-5 אפריל 1971. מבין החותמות היו אמניות, שחקניות, סופרות משפטניות ואחרות. החל משנת 1974, הפלה מלאכותית הייתה לחוקית בצרפת.
ב-1977 חתמה בובואר על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15 - גיל ההסכמה בצרפת).
בובואר הייתה כותבת פורייה ובמהלך חייה כתבה 26 יצירות שכללו פרוזה, מחזות, הגות ואוטוביוגרפיה.
סימון דה בובואר נפטרה בפריז עקב דלקת ריאות ב-14 באפריל 1986 בגיל 78 ונקברה לצדו של ז'אן-פול סארטר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
בשנת 1985 זכתה בפרס ירושלים לחירות האדם.
הגותה

רעיונותיה הראשונים של סימון דה בובואר מופיעים בסיפורת ובמאמרים שכתבה. ספרי הפרוזה הראשונים שלה עוסקים בנושאים קיומיים, המדגישים את מחויבותה כסופרת לזמנים בהם פעלה.
הגותה > האורחת (L'Invitée)

"האורחת" (1943) מתאר את ההרס האיטי של מערכת היחסים של בני זוג בעקבות ביקור ממושך של נערה צעירה בביתם. הספר עוסק בשאלה הפילוסופית ביחסים בין המצפון לבין "האחר". מצפונו של האחד פוגע משנהו. נראה שהסיפור מתבסס על היחסים המורכבים שהיו לבובואר וסארטר עם תלמידתה של בובואר אולגה קוזקייביץ'.
הגותה > אתיקה אקזיסטנציאליסטית

בשנת 1944 בובואר פרסמה את החיבור הפילוסופי הראשון שלה, "פירוס וקינאס" (Pyrrhus et Cinéas). החיבור הוא דיון על אֶקְזִיסְטֶנְצְיָאלִיזְם. בחלק הראשון הוא עוסק במחשבה האקסטניאליסטית של סארטר, והחלק השני הוא פרשנות של בובואר על אי אפשרות הפירוק של חופש, כלומר הרעיון שחופש מלא יכול להתקיים כאשר פרט מכיר ומקבל את החופש מאחרים ומעצמו. הספר בנוי כדיאלוג בין פירוס לקינאס (שר תסליה).
ב-1947 פרסמה בובואר את "האתיקה של העמימות" (Pour une morale de l'ambiguïté). האתיקה של העמימות מתחילה בהנחה האקזיסטנציאליסטית המרכזית ש'קיום קודם למהות'. עיקרון זה מסביר שאנחנו, בני האדם, יוצרים את המהות שלנו באמצעות הבחירות והפעולות שלנו. על פי בובואר, עמימות העבר של האדם כעובדה נתונה, משפיעה על עיצוב אופי של ההווה והעתיד העומדים להיווצר באופן חופשי. בהתחשב בכך שלא ניתן לחזות את ההשפעות העתידיות של הבחירות הנוכחיות שלנו, אנחנו מרגישים את המשקל המוסרי של כל החלטה שאנחנו מקבלים. זהו רק פן אחד של העמימות איתו בובואר מציעה לאנשים להתמודד.
בני אדם גם חווים עמימות בנוגע לטבע הכפול שלנו: גוף ותודעה. על פי בובואר, תודעה אנושית תלויה בהיבטים הגופניים אך הם אינם זהים. בני אדם יכול להתעלות מהגופניות שלהם במחשבה, אבל הם אף פעם לא יכולים לברוח ממנה. היכולת שלנו להתעלות מעל הפיזיות שלנו באמצעות מחשבה היא מה שמעורר גם חופש וגם חובה מוסרית. עם זאת, כמו הוגות פמיניסטיות אחרות, בובואר רואה את הבעייתיות המוטבעת במסורת הפילוסופית המערבית המתעדפת את הצד השכלי של הדואליזם. בובואר טוענת שהנטייה לתפוס את העולם בצורה דואליות הוא "קדמוני כתודעה עצמה."; פן נוסף של העמימות של הקיום האנושי הוא שילוב של הקטבים הללו, הכוללים יחסי גומלין בין האני ואחר. כאשר אי-הבהירויות שלנו נבחנות, מתברר כי אף על פי שתפיסה אנושית מבקשת דואליזם, אין תעדוף של כל אחד על פני האחרת. ביקורת זו מהווה חלק מהבסיס לתאוריה הפמיניסטית של בובואר, כמו גם לתפיסת האתיקה שלה.
הגותה > זמנים מודרניים (Les Temps modernes)

בסוף מלחמת העולם השנייה ערכו בובואר וסארטר את זמנים מודרניים (Les Temps modernes), כתב עת פוליטי שהקים סארטר יחד עם מוריס מרלו-פונטי ואחרים. בובואר השתמשה ב-Les Temps Modernes כדי לקדם את עבודותיה ולחקור את רעיונותיה בקנה מידה קטן לפני שפרסמה מאמרים וספרים. בובואר נותרה עורכת עד יום מותה.
הגותה > מיניות, פמיניזם אקזיסטנציאליסטי והמין השני

הספר "המין השני" (1949) נכתב כחקירה אישית של בובואר שהחל בהכרה שהיא וסארטר שונים. הוא גבר והיא אישה. ההכרה הזו הובילה אותה למחקר על מקום האישה בהיסטוריה האנושית. כפילוסופית אקזיסטנציאליסטית היא לא האמינה ב"טבע האדם" וטענה שנשיות היא מושג חברתי ולביולוגיה אין תשובה לשאלה - מדוע האישה היא האחר? בובואר מסבירה את התפתחות האישה כ"אחר הנצחי". התודעה העצמית של הסובייקט על פי התאוריה האקזיסטנציאליסטית, דורשת את קיומו של אחר. האחר הוא ישות מספיק דומה אך גם מספיק שונה כדי לערוך איתה השוואה ולאפשר את הגדרת העצמי. בכל התרבויות, כולל תרבויות המטריארכליות, הגבר הוא סובייקט והאישה היא האחר. משחר האנושות, נכבלה האישה לשונותה הביולוגית משום שהגבר הוא שהגדיר את המציאות, ולפיכך יצר חברה בדמותו. ומאחר והמודל הוא גברי, ריכוז הכוח הכלכלי והפוליטי, קביעת אמות המוסר ואת היחס לנשים הוא קבע. יתרה מזאת, כיוון שהתרבות האנושית היא גברית, הרי גם תפיסתן של הנשים את עצמן הושפעה במידה מכרעת מתפיסתו של הגבר אותן.
בספר זה, בובואר תיארה שלושה סוגים עיקריים של נשים הפועלות בחוסר תום לב: הנרקיסיסטית (La narcissiste) השוללת את חירותה על ידי התייחסותה לעצמה כאובייקט נחשק; המיסטיקנית (La mystique), שמשקיעה את חירותה במוחלט; והאישה המאוהבת (L’amoureuse), שמטילה את זהותה לתוך האובייקט הגברי שלה. בובואר התייחסה גם למה שכינתה האיש הרציני (L'homme sérieux), שהכפיף את עצמו לסיבה חיצונית כלשהי, שבעטיה אין לו, לתפיסתו, חופש לבחור באפשרות אחרת, ולפיכך הוא, בחוסר תום לב, שולל את חירותו שלו.
בובואר מותחת ביקורת על משנתו של סארטר האומר שלכל אחד יש אפשרות לבחור לעצמו איך לחיות ולפעול. בובואר טוענת שיש אוכלוסיות שלמות - נשים ומיעוטים - שאין להן אפשרות לבחור איך לחיות. למשל, באותה התקופה לא כל מקצועות הלימוד היו פתוחים בפני נשים. הספר עורר הרבה עניין ציבורי עם פרסומו ושנים ארוכות לאחר מכן. הוא חיזק את מעמדה של סימון דה ובובואר ככותבת מחוננת, פילוסופית מבריקה ועתה גם כהוגה פמיניסטית.
הגותה > המנדרינים (Les Mandarins)

הרומן הידוע ביותר של בובואר הוא "המנדרינים" (1954), שזיכה אותה גם בפרס גונקור. הספר עוקב אחר חייהם האישיים של חבורה מגובשת של אינטלקטואלים צרפתים מסיום מלחמת העולם השנייה ועד אמצע שנות החמישים. גם בספר זה, הדמויות המרכזיות מזכירות אנשים מרכזיים בחייה. למשל אלבר קאמי, סארטר והיא עצמה. שם הספר מרמז על השאלה שמרחפת בספר - האם מקומם של האינטלקטואלים אחרי מלחמת העולם השנייה דומה למעמדם, חסר ההשפעה, של הביורוקרטים המשכילים של האימפריה הסינית. בדומה לכתבים אחרים של בובואר, שאלות פמיניסטיות, אקזיסטנציאליסטיות ומוסר אישי, נחקרות באמצעות הדמויות.
הגותה > הזקנה (La Force de l'âge)

ב-1967 החלה בובואר במחקר גדול נוסף על הגיל השלישי. הספר "הזקנה" פורסם ב-1970 וזכה להצלחה מידית. בעוד שספרה, "המין השני", התקבל בעוינות מצד קבוצות רבות, "הזקנה" התקבל, בדרך כלל, בחיוב על אף שהוא גם מבקר את הדעות הקדומות של החברה כלפי קבוצה מדוכאת אחרת, לדעתה: הקשישים. בהקדמה לספר מצהירה בובואר שהיא מבקשת "לשבור את קונספירציית השתיקה בנוגע לזקנה". הספר בוחן את הפחד מהגיל כתופעה תרבותית. בובואר בוחנת את הזקנה מהפן הביולוגי, ההיסטורי והסוציולוגי ומוכיחה, כמו ב"מין השני", שגיל מבוגר, כמו זהות מינית, מושפע מתפיסה תרבותית שאינה קשורה בהכרח בקשר ישיר לביולוגיה ופיזיולוגיה. אונטולוגית זקנים לא נתפסים כפרטים עם חזקות וחולשות אלא כישות אחרת מחוץ להגדרת האנושיות המלאה.
שלא כמו במקרה של נשים, בו החברה לכאורה צריכה להצדיק את היותן של נשים "האחר", המצב של זקנים הוא שהם בלתי נראים בעיני החברה. החוק, התקשורת ואפילו הזקנים עצמם מגדירים את עצמם כיחידה הומוגנית אחת. מבחינה כלכלית, זקנים נחשבים כנטל על אלו שעדיין תורמים לכלכלה. בובואר מאירה את הקשר האובססיבי של קפיטליזם וסוציאליזם עם יצרנות כלכלית כמדד מרכזי לבחינת ערכם של בני אדם, דבר התורם לתפיסת זקנים כאחר אולטימטיבי.
בכתיבתה הפרוזאית ובהגותה בנתה סימון דה בובואר את הרעיון החדשני של מהות הדדית והתגלמות המודעות. הרקע הפילוסופי עליו התבססה אפשר לה לבחון סוגיות חברתיות מורכבות בכלים אתיים. בעבודותיה היא מיקדה את תשומת הלב בהשפעת התרבות על התודעה וההבניה של מושג הסוכנות, חופש והדדיות. בובואר השאירה גוף עבודות חשוב ביותר בתחום האתיקה כשבחנה סוגיות חברתיות שונות בכלים פילוסופיים.
הגותה > בלתי ניתן להפרדה (Les Inséparables)

בשנת 2020 הוכרז כי רומן של בובואר שלא פורסם בעבר יפורסם בהוצאת וינטג' (Vintage) בשנת 2021, בתרגום של לורן אלקין (Lauren Elkin). הרומן נכתב בשנת 1954 ומפרט את הידידות האמיתית "הנלהבת והטרגית" שהייתה לה כילדה צעירה עם אליזבת "זאזה" לקוין (Elisabeth "Zaza" Lacoin), שתוארה על ידי שתי דמויות בשם אנדרה וסילבי. הרומן נחשב "אינטימי" מכדי שיצא לאור במהלך חייה של בובואר.
שנותיה המאוחרות

בובואר כתבה יומני טיולים פופולריים על התקופה בה טיילה בארצות הברית ובסין ופרסמה מאמרים וסיפורים בדיוניים בקפדנות, במיוחד לכל אורך שנות החמישים והשישים. היא פרסמה מספר כרכים של סיפורים קצרים, ביניהם "האישה שהושמדה" (La Femme rompue), שכמו כמה מיצירותיה המאוחרות האחרות עוסק בהזדקנות.
בשנת 1980 ראה אור כרך של סיפורים קצרים בשם "כאשר דברים שברוח מקבלים קדימות" (Quand prime le spirituel), שבמרכזם היחסים שהיו לה עם דמויות נשיות שהשפיעו על עיצוב אישיותה בשנים המוקדמות של חייה. אף שנכתב הרבה לפני הרומן "האורחת", שהתפרסם בשנת 1943, בובואר לא חשבה אז שהסיפורים ראויים לפרסום, וחלפו ארבעים שנה עד שפרסמה אותם.
כתביה של סימון דה בובואר בעברית

מוות קל מאוד, תרגם מיכה פרנקל, כתר, 1983
אשה שבורה, תרגמה מרים טבעון, זמורה ביתן, 1984
דמם של אחרים, תרגמה מרים טבעון, זמורה ביתן, 1985
המין השני - חלק ראשון, העובדות והמיתוסים, תרגמה שרון פרמינגר, בבל, 2001
המין השני - חלק שני, המציאות היומיומית, תרגמה שרון פרמינגר, בבל, 2007
המנדרינים, תרגם צבי ארד, ספרית פועלים, 2001
מוות רך מאד, מצרפתית: מיכה פרנקל, הוצאת כתר, 2008
זיכרונותיה של נערה מחונכת, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, הוצאת כתר, 2010
לקראת מוסר של דו-משמעות, מצרפתית: קרן שמש, הוצאת רסלינג, 2012
אי־הבנה במוסקבה, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, הוצאת אחוזת בית, 2016
לקריאה נוספת

הייזל רולי, בארבע עיניים, ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר - חייהם, אהבתם ואהבותיהם, ירושלים: כתר ספרים, 2007
איסבל סנצ'ז וגארה, סימון דה בובואר, (קטנות-גדולות), יפו: הוצאת צלטנר, 2018. תרגום: אבירמה גולן. (הספר בקטלוג ULI)
Deirdre Bair, Simone de Beauvoir: A biography, New York: A Touchstone Book, 1990.
אלפרד ניומן

| --- | --- |

אלפרד ניומן בגיל 13
 לידה:  17 במרץ 1901 ניו הייבן, ארצות הברית 
 פטירה:  17 בפברואר 1970 (בגיל 68) הוליווד, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1915 
 סוגה:  פסקול סרטים 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  מרקורי רקורדס, קפיטול רקורדס, MGM רקורדס 
 בן או בת זוג:  Martha Montgomery (1947–17 בפברואר 1970) 
 צאצאים:  דייוויד ניומן, תומאס ניומן, מריה ניומן, Tim Newman 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לפסקול המעובד הטוב ביותר (1937)  פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר  פרס אוסקר לפסקול דרמטי או קומדי מקורי הטוב ביותר  פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר  פרס אוסקר לפסקול המעובד הטוב ביותר  פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר  פרס אוסקר לפסקול דרמטי או קומדי מקורי הטוב ביותר (1942)  פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (1946)  פרס אוסקר לפסקול המעובד הטוב ביותר  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלפרד ניומן (באנגלית: Alfred Newman;‏ 17 במרץ 1900 - 17 בפברואר 1970) היה מלחין סרטים אמריקאי-יהודי ידוע.
ניומן היה מועמד 45 פעמים לפרס אוסקר, הישג שהפך אותו לאדם שהיה מועמד יותר מכל אדם אחר אחרי ג'ון ויליאמס ווולט דיסני (שני פסקולים שכתב נכתבו בתקופה בה מלחינים לא יכלו להיות מועמדים לאוסקר). הוא זכה באוסקר 9 פעמים; ב-1940 היה מועמד עבור 4 סרטים שונים. בין השנים 1938–1957 הוא היה מועמד שנה אחר שנה לאוסקר (במשך 20 שנה רצופות, הישג יוצא דופן כשלעצמו).
קורות חיים

ניומן נולד כבכור למשפחה יהודית בת עשרה ילדים, בעיירה ניו הייבן בקונטיקט. משפחתו היגרה מהאימפריה הרוסית לאמריקה תקופה קצרה לפני לידתו. כבר בילדותו התגלה כעילוי מוזיקלי של ממש, ובגיל חמש החל ללמוד פסנתר אצל זיגמונד סטויובסקי. הוא עזר להוריו להשלים את הכנסתם על ידי נגינה בתיאטראות ובמסעדות. כילד נסע יחד עם תיאטרון נודד כשהוא מנגן בפסנתר ומלווה את הזמרת גרייס לה-רו, מופע שנקרא "הילד הפסנתרן המופלא" ("The Marvelous Boy Pianist").
בנוסף למד גם הלחנה יחד עם רובין גולדמרק. בגיל 20 עבר ניומן לגור בניו יורק, שם פתח בקריירה ארוכה בת 10 שנים כמנצח של מחזות זמר שהולחנו על ידי ג'ורג' גרשווין, ריצ'רד רוג'רס, וג'רום קרן בברודוויי. ב-1930 עבר יחד עם ידידו אירווינג ברלין להוליווד. בלוס אנג'לס קיבל שיעורים פרטיים מהמלחין הידוע ארנולד שנברג.
קריירה בקולנוע

לאחר שסיים לעבוד יחד עם אירווינג על סרט שנקרא "Reaching for the moon", החל ניומן לעבוד אצל סמואל גולדווין, כשכתב את הפסקול להפקתו של גולדווין "Street Scene". על שיר הנושא והפתיחה של הסרט חזר ניומן כמה פעמים בעבודות אחרות שלו, וגם בסרט "How To Marry A Millionaire" מ-1953, ובו ניומן נראה אף הוא עצמו כשהוא מנצח על התזמורת.
ב-1937 החל ניומן בקריירה של 21 שנים כמלחין פסקולים עבור חברת פוקס. תרועת החצוצרות המושמעת במקביל להצגת לוגו החברה בתחילת סרטיה היא פרי הלחנתו. באותה שנה חיבור את המוזיקה לסרט בו ג'סט בבימויו של ויליאם ולמן, לשבוי מזנדה" ולסטלה דאלאס בבימויו של קינג וידור. ב-1939 חיבר את הפסקיל לסרט תנו להם מוזיקה בו השתתף גם ישה חפץ.
ב-1939 חיבר את הפסק לסרט מר לינקולן הצעיר.
ב-1940 חיבר את הפסקול לסרט אות זורו עליו היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר וגם לסרט איש המערב.
ב-1941 חיבר את הפסקול לסרטים דם וחול וציד אדם.
ב-1942 חיבר את הפסקול לסרט הברבור השחור בהשתתפות טיירון פאוור ומורין או'הרה.
ב-1943 חיבר את הפסקול לסרטים שירת ברנדט וידידתי פליקה.
ב-1944 חיבר את הפסקול לסרט מפתחות הממלכה עליו היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
ב-1945 חיבר את הפסקול לסרט אילן גדל בברוקלין. ולסרט בצבת הקנאה. ב-1949 חיבר את הפסקול לסרט פינקי.
ב-1946 חיבר את הפסקול לסרט חוד התער
ב־1949 חיבר את הפסקול לסרט מכתב לשלוש נשים
ב־1951 חיבר את הפסקול לסרט בריביירה ולסרט 14 שעות.
ב-1952 חיבר את הפסקול לסרט סיפורי או. הנרי.
ב-1953 חיבר את הפסקול לסרט "קרא לי מאדאם" שזיכה אותו בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
ב-1956 חיבר את הפסקול לסרט אנסטסיה. ב-1957 חיבר את הפסקול לסרט אהבת אפריל.ב-1958 חיבר את הפסקול למערבון הבראבדוס. ב-1961 חיבר את הפסקול לסרט "התענוג של חברתו". ב-1962 חיבר את הפסקול לסרט הבוגד שלא בגד. ב-1974 חיבר את הפסקול לסרט האסונות נמל תעופה 1975.
כשעבד בחברת פוקס פיתח שיטה שנקראה "שיטת ניומן" ("The Newman System"), שהיא תזמון הפסקול יחד עם הסרט והקטעים שבו. השיטה עדיין נמצאת בשימוש כיום. לאחר שעזב את פוקס ב-1960, החל לעבוד באופן עצמאי. הוא כתב כמה פסקולים לחברת MGM, והוציא מספר אלבומים חדשים לשוק. ניומן היה פעיל עד סוף חייו, וכתב את הפסקול לסרט "נמל תעופה (1970)" ממש לפני מותו.
לאחר מותו הפיק לזכרו ג'ורג' קורנגולד תקליט בעבודה משותפת עם התזמורת הפילהרמונית הלאומית שניגנה וביצעה את יצירותיו. במשך זמן רב לא זכה הדיסק לפרסום ונרכש רק על ידי אספנים, אבל לאחר כמה שנים הופץ הדיסק בגרסת CD משולבת בדולבי סאונד.
משפחתו

הוא נשא לאישה את מרתה לואיס מונטגומרי ונולדו להם חמישה ילדים. ניומן השתייך למשפחת מוזיקאים ענפה, שכללה את הרשימה הנכבדה הבאה:
אחיו ליונל ניומן הלחין 36 פסקולים שונים וכמה פסקולים לסדרות טלוויזיה וניצח על עוד מאות פסקולים לסרטים.
אחיו אמיל ניומן הלחין מעל 50 פסקולים.
בנו דייוויד ניומן הלחין מעל 70 פסקולים, ובהם הסרטים עידן הקרח והפרופסור המטורף.
בנו השני, תומאס ניומן, הלחין מעל 50 פסקולים, ובהם למצוא את נמו, גרין מייל, חומות של תקווה, עגבניות ירוקות מטוגנות ואמריקן ביוטי.
בתו מריה ניומן היא מלחינה ומוזיקאית.
אחיינו רנדי ניומן ידוע לא רק בזכות עבודתו על פסקולים וסרטים, אלא גם בזכות הקריירה שלו כזמר וככותב שירים.
חואן ברנאט

חואן ברנאט ולאסקו (בספרדית: Juan Bernat Velasco, נולד ב-1 במרץ 1993 בקויירה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בחטאפה. לזכות ברנאט 11 הופעות במדי נבחרת ספרד.
קריירת מועדונים > ולנסיה

ברנאט נולד בעיר קויירה הנמצאת בקהילה האוטונומית של ולנסיה. ברנאט שיחק בקבוצות הנוער של ולנסיה, וערך הופעה בקבוצות הבוגרות כאשר שיחק בקבוצת המילואים בליגה הספרדית השלישית, וסייע לה להעפיל אל הליגה הספרדית השנייה. בשנת 2011 ברנאט עלה לסגל של הקבוצה הבכירה, וערך בכורה ב-27 באוגוסט באותה שנה בניצחון על ראסינג סנטאנדר. עם זאת, מיעט לשחק בקבוצה הבכירה באותה עונה, ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים. ב-28 בנובמבר 2012 הבקיע ברנאט את שערו הראשון בקבוצה הבכירה, במשחק גביע המלך נגד יאגוסטרה, וכעבור כשנה הבקיע לראשונה במשחק ליגה, נגד אלצ'ה. במהלך תקופתו בוולנסיה, שיחק ברנאט בעמדת הקשר השמאלי, ובהמשך בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים > באיירן מינכן

ב-7 ביולי 2014 חתם ברנאט על חוזה לחמש שנים בבאיירן מינכן, תמורת 10 מיליון אירו. ברנאט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–2 לבורוסיה דורטמונד בגמר הסופר קאפ הגרמני. את שערו הראשון במדי באיירן מינכן כבש ב-30 בינואר 2015 בתבוסה 1–4 לוולפסבורג. ברנאט הרבה לשחק בהרכב של פפ גוארדיולה כבר בעונתו הראשונה, כאשר הוא משחק בעיקר כקשר שמאלי וכמגן שמאלי. בעונת הבכורה שלו בקבוצה זכה ברנאט עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה. בעונת 2015/16, זכה ברנאט עם באיירן מינכן בדאבל, ובשתי העונות הבאות, 2016/17 ו-2017/18, זכה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה. ברנאט, בארבע עונותיו בבאיירן, הגיע עם הקבוצה שלוש פעמים לחצי גמר ליגת האלופות ופעם אחת לרבע הגמר, אך שימש בעיקר שחקן מחליף לדויד אלאבה.
קריירת מועדונים > פריז סן-ז'רמן

ב-31 באוגוסט 2018 נמכר ברנאט מבאיירן מינכן לפריז סן-ז'רמן מליגת העל הצרפתית תמורת 15 מיליון אירו. ברנאט חתם על חוזה בפריז סן-ז'רמן לשלוש שנים. ב-14 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–4 על סנט אטיין. ב-6 בנובמבר הבקיע את שערו הראשון במדי פריז בתיקו 1-1 נגד נאפולי בליגת האלופות. ברנאט זכה באליפויות בשתי העונות הראשונות שלו בקבוצה, ובעונת 2019/20 אף הגיע עם קבוצתו לגמר ליגת האלופות 2020, בו הפסידה פריז סן ז'רמן 1-0 לקבוצתו הקודמת של ברנאט, באיירן מינכן. ברנאט שיחק 80 דקות בגמר זה. באותה עונה זכה ברנאט עם פריז סן ז'רמן גם בגביע הצרפתי ובגביע הליגה הצרפתית. בספטמבר 2020 נפצע ברנאט במשחק ליגה מול מץ, והחמיץ בעקבות זאת  את כל יתרת עונת 2020/21, בה קבוצתו לא זכתה באליפות. באותה תקופה הוארך חוזהו של ברנאט בפריז סן ז'רמן עד לסיום עונת 2024/25. ברנאט חזר למגרשים באוקטובר 2021, ובעונת 2021/22 ערך 15 הופעות ליגה, וזכה באליפות נוספת. בעונת 2022/23 ברנאט חזר לשחק באופן קבוע, וזכה עם קבוצתו באליפות נוספת.
קריירת מועדונים > בנפיקה ליסבון

ב-1 בספטמבר 2023 הושאל ברנאט לבנפיקה ליסבון לעונה אחת. ברנאט הרבה להיפצע בעונת 2023/24, וערך בה שבע הופעות בלבד בכל המסגרות.
קריירת מועדונים > ויאריאל וחטאפה

ב-31 באוגוסט 2024 הושאל ברנאט שוב, והפעם לויאריאל מהלה ליגה. בינואר 2025 שוחרר מפריז סן ז’רמן וויאריאל.
ב-3 בפברואר 2025 חתם בחטאפה עד לסוף העונה.
קריירה בינלאומית

ברנאט שיחק בכל נבחרות הנוער והצעירים של ספרד. ברנאט זכה עם נבחרת ספרד באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19, שנערכה בשנת 2012 באסטוניה, וערך בכורה בנבחרת ספרד הבוגרת בשנת 2014, במוקדמות יורו 2016, וכבש את שערו הראשון נגד נבחרת לוקסמבורג.
תארים

אליפות גרמניה: 2014/15, 2015/16, 2016/17, 2017/18
הגביע הגרמני: 2015/16
הסופר קאפ הגרמני: 2016, 2017, 2018
אליפות צרפת (4): 2018/2019, 2019/2020, 2021/2022, 2022/2023
הגביע הצרפתי: 2019/2020
גביע הליגה הצרפתי: 2019/2020
הסופר קאפ הצרפתי: 2020, 2022
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2012
איתי אשר

| --- | --- |

 לידה:  20 במאי 1971 (בן 53) באר שבע, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר כותרת לעיתונאות ולתקשורת 
 מעסיק:  וואלה! תקשורת, מעריב 
 מספר צאצאים:  3 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  ittayasher
 טוויטר:  itay_itayasher
 
איתי אשר (נולד ב-20 במאי 1971) הוא במאי, עיתונאי וסופר ישראלי. לשעבר הכתב הצבאי של "מעריב" וראש מערכת החדשות של העיתון ושל אתר "וואלה". כתב את הספר "ילדי הכאוס".
אשר הוא ממקימי חטיבת הדיגיטל בתאגיד השידור הישראלי כאן ויוצר סדרת הרשת הדוקומנטרית "דוקותיים" וסדרות נוספות בהן "ריחן מוצב המוות", "התמודדות: אסתי סגל" ו"הקאמבק". זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה וקולנוע על סדרת הרשת "דוקותיים: יומן מלחמה".
ביוגרפיה

אשר נולד בבאר שבע, גדל בכפר סבא והתחנך בבתי הספר בעיר, חט"ב אלון ובית הספר התיכון כצנלסון. הוא בנם של אשת החינוך מנוחה אשר ושל חוקר ההיסטוריה הצבאית, ד"ר דני אשר.
את שירותו בצה"ל עשה כקצין שיתוף ארטילרי בחטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון, בבינת ג'בל.
אשר הוא בוגר בית הספר לתקשורת ועיתונות כותרת. עבד ככתב לענייני תל אביב במעריב ובהמשך הפך לכתב הצבאי של העיתון במהלך האינתיפאדה השנייה.
במהלך תפקידו במעריב קיבל אשר את פרס "יוסי ולטר לעיתונות לשנת 2005" מטעם אגודת העיתונאים על הכתבה "שרוטים" המתארת את פולחן המוות של חיילי צה"ל בשטחים ובעזה במהלך האינתיפאדה השנייה.
במסגרת שרותו הצבאי במילואים נבחר אשר לקצין מצטיין של זרוע היבשה.
בעקבות מחלתה של אשתו דנה בריל עבר אשר להיות עורך בדסק החדשות של העיתון מעריב ובהמשך מונה לרכז כתבים ולראש דסק באגף החדשות. בנוסף, הרצה בחוג לתקשורת במכללת עמק הירדן. ב-2012 התמנה איתי אשר לראש אגף החדשות של העיתון "מעריב". במקביל לעבודת העריכה, עסק אשר בכתיבת כתבות מגזין במוסף "סופשבוע" של "מעריב" שעסקו בתרבות השוליים של החברה הישראלית וכן כתבות בנושאי צבא וביטחון.
משהחליף "מעריב" בעלות, עבר אשר לכתוב במגזינים "ליברל" ו"בלייזר" וביים עבור אתר "וואלה" סרט קצר על תעלומת משקה המסתורין טובי 60 ואת סדרת הדוקו-רשת "הכלוב" שתיעדה את מסעו של לוחם ה-MMA הערבי-ישראלי ג'קי גוש ברומניה.
לאחר מכן עבד אשר בחברת התוכן האמריקאית vocativ.
בהמשך התמנה אשר לסגן העורך של "וואלה" ולמנהל מערכת החדשות של האתר.
עם הקמת כאן – תאגיד השידור הישראלי בראשית 2016 הצטרף אשר לצוות הקמת חטיבת הדיגיטל. במסגרת זו הוא יצר וביים את סדרות הרשת: "דוקותיים", "ירושלמים", "כאן שיר", "its comlicated", התמודדות, "בדרך למונדיאל עוצרים ברוסיה", "ימי בחירות", "800 בפסיכומטרי", ואת "המשמר המזרחי" עם שלומי חתוכה.
במהלך שנות יצירתה הופקו במסגרת הסדרה "דוקותיים" כ-400 סרטונים שהגיעו לכרבע מיליארד צפיות ברשתות החברתיות עד נובמבר 2023.
בשנים 2018–2019 יצר אשר את הסדרה התמודדות - אסתי סגל שתיעדה את מסעה של הצעירה החרדית אסתי סגל שנאלצה לכרות את רגלה כדי לחזור לחיים נורמליים.
במאי 2020, במלאת 20 שנה לנסיגה מלבנון, פרסם אשר את הסדרה "ריחן מוצב המוות", העוסקת בשהיית צה"ל ברצועת הביטחון ומבוססת, בין השאר, על חוויותיו במהלך שירותו הצבאי.
ב-2023 יצא סרטו "הקאמבק" - סרט דוקו-דיגיטל באורך מלא שבו ליווה אשר את מסע הבחירות ה-11 של בנימין נתניהו לראשות הממשלה.
בעקבות אירועי השבעה באוקטובר 2023 ומלחמת חרבות ברזל החל אשר לסקר את המלחמה במסגרת הסדרה"דוקותיים- יומן מלחמה". במאי 2024 זכתה הסדרה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה בקטגוריית סדרות רשת.
חיים אישיים

איתי אשר הוא אלמן ואב לשלושה בנים. מתגורר בכפר סבא.
יצירותיו

דוקותיים: סדרת דוקו החושפת את הפסיפס הססגוני של החברה הישראלית.
כאן התמודדות: תיעוד אנשים המתמודדים עם מוגבלויות.
כאן שיר: סדרה המארחת משוררים ישראלים.
יציאה: סדרת דוקו-רשת המתעדת את חיי הלילה של תל אביב.
it's complicated: סדרת דוקו-רשת המתעדת סוגים שונים של מורכבויות בתוך מערכות יחסים זוגיות שגרתיות ולא שגרתיות.
כאן מעורבים: סדרה אקטיביסטית להעלאת מודעות לנגישות.
ירושלמים: סדרה תיעודית על דמויות מפתח בתרבות הירושלמית.
המשמר המזרחי: סדרה אקטיביסטית בהנחייתו של שלומי חתוכה הנלחמת בתופעה של הדרת ילדים בעלי גוון עור כהה מפרסומות.
בדרך למונדיאל עוצרים ברוסיה: סדרת על מונדיאל 2018 שצולמה ברחבי רוסיה.
ימי בחירות: סדרה על סבב הבחירות הראשון ב-2019.
800 בפסיכומטרי: סדרה על ישראלים שקיבלו את הציון המרבי במבחן הפסיכומטרי.
ריחן מוצב המוות 1, 2, 3: סדרת סרטים העוסקת בשהיית צה"ל בדרום לבנון עד לנסיגה משם.
הקאמבק - סרט דוקו-דיגיטל שמלווה את ה"ביבי-בא" בקמפיין הבחירות של בנימין נתניהו לראשות הממשלה.
יומן מלחמה: סדרת כתבות דוקותיים אודות מלחמת חרבות ברזל אנשים, מאורעות חוויות - זוכה בפרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה 2023 לסדרות רשת.
הערות שוליים

↑  הקאמבק - מסע הבחירות ה-11 של בנימין נתניהו, באתר כאן 11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601365905171  ISNI: 0000 0001 1953 2910  LCCN: no2011060996  VIAF: 97430283   WorldCat (עם VIAF): 97430283