stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נורמן פודהורץ
קורות חיים

פודהורץ נולד וגדל ברובע בראונסוויל בברוקלין שבניו יורק להורים יהודים יוצאי גליציה. משפחתו הייתה שמאלנית, ואחותו הגדולה הייתה פעילה בתנועת נוער סוציאליסטית.
קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קולומביה וגם מבית המדרש לרבנים באמריקה. לאחר מכן קיבל תואר ראשון ושני בהצטיינות מאוניברסיטת קיימברידג'. כמו כן שירת בצבא ארצות הברית בשנים 1953–1955, בשירותי הביטחון.
נשוי מ-1956 לפעילה הנאו-קונסרבטיבית האנטי-פמיניסטית היהודייה מידג' דקטר (עבורה היו אלה נישואין שניים). שני ילדים (ועוד שניים חורגים מנישואיה הראשונים של אשתו). בנו הצעיר ג'ון פודהורץ כיהן ככותב הנאומים של רונלד רייגן וג'ורג' בוש (האב) ומחזיק מאז ינואר 2009 במִשרה שבה החזיק בעבר אביו כעורך ה"קומנטרי"; בתו רותי בלום היא עיתונאית ישראלית ב"ג'רוזלם פוסט". קרוב משפחה ידוע נוסף הוא אליוט אברמס, יהודי אמריקאי הנשוי לבתו החורגת של פודהורץ, רחל דקטר. אברמס היה בשעתו עוזר שר החוץ בממשל רייגן (והסתבך אז בפרשת איראן-קונטראס) ומשנה ליועץ לביטחון לאומי האחראי על הסכסוך הישראלי-פלסטיני במִמשל ג'ורג' בוש (הבן).
קריירה

פודהורץ היה בראשית דרכו בשנות הארבעים של המאה הקודמת מראשי קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק הליברלית-שמאלנית, שכללה בין השאר את דניאל בל, פיליפ ראב, מארי מקארתי, נייתן גלייזר, אירווינג קריסטול, סימור מרטין ליפסט, ורבים אחרים, מרביתם יהודים, שלמדו ברובם אותה עת בסיטי קולג' של ניו יורק. כבר אז היו אלה שמאלנים לא אורתודוקסיים, אשר דיברו ופעלו בגלוי כנגד דרכו של סטלין ושלטון העריצות שלו בברית המועצות דאז, בניגוד למרבית אנשי השמאל של אותה תקופה, שהעריצו אותו. בתור ליברל שמאלני, הוא מונה ב-1957 להיות אחד מממלאי מקומו של אליוט כהן העורך והמייסד של הירחון "קומנטרי", שהוציא לאור הוועד היהודי-אמריקני החל מ-1945 ואשר נחשב אז מעמודי התווך של השמאל האמריקאי. הוא החליף בתפקיד את קלמנט גרינברג. אליוט כהן חזר לתפקיד לתקופה קצרה אך התאבד עקב דיכאון קליני ב-1959 וב-1960 מונה פודהורץ לעורך הראשי.
בעקבות מלחמת ששת הימים הרגיש פודהורץ כי השנאה הבוטה שהפגין "השמאל החדש" כלפי מדינת ישראל המנצחת, נובעת בראש וראשונה מאנטישמיות, והחל במסעו האידאולוגי ימינה. מסע זה נמשך כעשור שנים והסתיים באמצע שנות השבעים בערך, עת הפכו פודהורץ וירחונו "קומנטרי", יחד עם אירווינג קריסטול, נייתן גלייזר ורבים מאותה קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק, למנהיגי הזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי. בספרו "לערוק מן המחנה" (Breaking Ranks, הוצאת הארפר ורו, 1979) מתאר פודהורץ בפרוטרוט את ייסוריו כשקרע את עצמו משורשיו השמאלנים וניתק את קשריו עם הגוף הדומיננטי של האינטליגנציה הניו-יורקית; לדבריו המהפך הרעיוני שעבר פודהורץ היה גם אישי, חברתי וטוטאלי.
פודהורץ קיבל ב-2004 את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא ג'ורג' בוש (הבן) ושלוש שנים אחר כך את פרס "שומר ציון" מאוניברסיטת בר-אילן.
דעותיו

בין השאר, התנגדו פודהורץ וחבריו הנאו-קונסרבטיבים ל"דטאנט" (Détente) שיזם הנרי קיסינג'ר למול ברית המועצות דאז. פודהורץ עצמו הגיע עד לכדי חשש גלוי, כפי שהביע ב-1980 בספרו "הסכנה הנוכחית" (The Present Danger), כי ברית המועצות תהיה המנצחת בסופו של דבר במלחמה הקרה מול ארצות הברית.
פודהורץ תמך בשעתו בהתלהבות בפלישה האמריקאית לעיראק, והחל ממאי 2007, במאמר שכתב ב"וול סטריט ג'ורנל" ועד היום הוא כותב, מפרסם מאמרים וספרים, בהם הוא תומך בתקיפה צבאית אמריקאית כנגד יכולותיה הגרעיניות הפוטנציאליות של איראן; לטענתו, משא ומתן דיפלומטי עם מדינה זו הוא שווה-ערך למדיניות ה"פיוס" המפורסמת של ראש ממשלת בריטניה צ'מברלין כלפי גרמניה הנאצית ערב מלחמת העולם השנייה. בספרו "מלחמת העולם הרביעית" (World War IV: The Long Struggle Against Islamofascism, הוצאת דאבלדיי, 2007) הוא קושר את שלוש החזיתות שבהן נלחמת ארצות הברית – עיראק, אפגניסטן ואיראן, למלחמה עולמית אחת בטרור האסלאמי, שאותו הוא מכנה "אסלאמו-פאשיזם".
פודהורץ היה בשעתו תומך נלהב של הנשיא דאז ג'ורג' בוש הבן ואחר כך היה יועצו הראשי לענייני חוץ של רודי ג'וליאני ב-2008, במירוץ הכושל של האחרון למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית (המנצח ג'ון מקיין הפסיד בבחירות הכלליות אז, לברק אובמה). במרץ 2010 הוא כתב ב"וול סטריט ג'ורנל" מאמר תמיכה בשרה פיילין, אם תתמודד לנשיאות ב-2012 מול אובמה, ובאופן כללי יותר, תמיכה ב"תנועת מסיבת התה" - האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית - למול המפלגה הדמוקרטית.
יחסו לישראל

פודהורץ רואה עצמו כציוני חם ופרו ישראלי מובהק. בשעתו הוא תמך בתוכנית ההתנתקות של אריאל שרון, אך לאחר מכן הפך ניצי יותר. בריאיון לבתו העיתונאית רותי בלום, שפורסם ב"ישראל היום", ב-15 באוגוסט 2014 אמר: "אני לא יודע אם הפלשתינאים מעוניינים בכלל במדינה... אבל גם אם נניח שהם רוצים מדינה, הם לא רוצים אותה לצד ישראל אלא במקום ישראל. עד שהם לא יוותרו על החלום הזה, לא יהיה שלום ולא משנה מה ישראל תעשה." ובהקשר אחר: "בכל פעם שישראל מגינה על עצמה, מאשימים אותה בתגובה לא מידתית או בפשעי מלחמה.... אין ספק שמדובר באנטישמיות חדשה. ההתקפות על ישראל הן המשך להתקפות על היהודים בגולה בזמנים עברו."
ספריו

1963: Hannah Arendt on Eichmann: a study in the perversity of brilliance, New York: American Jewish Committee
1964: Doings and Undoings; the fifties and after in American writing. New York, Farrar, Straus (collection of essays)
1964: My Negro problem and ours, New York: American Jewish Committee
1966: The Commentary reader; two decades of articles and stories, New York, Atheneum, editor (collection of essays).
1967: Making It, New York, Random House (autobiography) ISBN 0-394-43449-8
1967: Jewishness & the younger intellectuals; a symposium reprinted from Commentary, a journal of significant thought and opinion on Jewish affairs and contemporary issues, New York: American Jewish Committee (introduction)
1979: Breaking Ranks: A Political Memoir, New York: Harper & Row,
1980: The Present Danger: "Do We Have the Will to Reverse the Decline of American Power?" New York: Simon and Schuster, ISBN 0-671-41395-3
1981: The new defenders of capitalism, Washington, D.C. : Ethics and Public Policy Center
1982: Why We Were in Vietnam New York : Simon and Schuster, (history and argument) ISBN 0-671-44578-2
1982: Congressional policy: a guide to American foreign policy and national defense, Washington, D.C. : National Center for Legislative Research
1983: The present and future danger: thoughts on Soviet/American foreign policy, Washington, D.C.: National Center for Legislative Research
1984: State of world Jewry address, 1983, New York : 92nd Street Y,
1986: Terrorism—Reagan's response, Coral Gables, Florida: North-South Center, University of Miami, Working Paper, Soviet and East European Studies Program (transcript of a debate with William Maynes, Jiri Valenta)
1986: The Bloody Crossroads: Where Literature and Politics Meet, New York: Simon and Schuster, (collection of essays) ISBN 0-671-61891-1
1989: Israel, a lamentation from the future, Dollard-des-Ormeaux, Quebec; Dawn Pub. Co.,
1999: Ex-Friends: Falling Out With Allen Ginsberg, Lionel & Diana Trilling, Lillian Hellman, Hannah Arendt, and Norman Mailer, New York: Free Press (publisher), (memoir) ISBN 1-893554-17-1
2000: My Love Affair With America: The Cautionary Tale of a Cheerful Conservative, New York: Free Press, (autobiography) ISBN 1-893554-41-4
2002: The Prophets: Who They Were, What They Are, New York: Free Press, (about the classical Hebrew prophets) ISBN 0-7432-1927-9
2003: The Norman Podhoretz Reader: A Selection of His Writings from the 1950s through the 1990s, New York: Free Press, edited by Thomas L. Jeffers; foreword by Paul Johnson ISBN 0-7432-3661-0
2005: The Bush doctrine: what the President said and what it means, Washington, D.C.: Heritage Foundation
2007: World War IV: The Long Struggle Against Islamofascism New York: Doubleday (publisher), ISBN 0-385-52221-5
2009: Why Are Jews Liberals? New York: Doubleday, ISBN 0-385-52919-8
הערות שוליים

↑  מלחמת העולם השלישית להגדרתו הייתה "המלחמה הקרה".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266643805171  PLWABN: 9810604738105606  BIBSYS: 90209373  BnF: cb12232213s (data)  GND: 119024063  ISNI: 0000 0001 2098 624X  LCCN: n81139177  NKC: xx0098067  NTA: 070949085  SNAC: w6ns1fxh  SUDOC: 031024130  VIAF: 3271796   WorldCat (עם VIAF): 3271796
ויקיפדיה בוולאפיק

| --- | --- |


 סוג:  אנציקלופדיית אינטרנט חופשית
 הקמה:  1 בפברואר 2003
 בעלות:  ויקימדיה
 שפה:  וולאפיק
 הרשמה:  לא חובה
 ערכים:  120,979
 https://vo.wikipedia.org/ 
 הסטטיסטיקה של ויקיפדיה וולאפיק
  סטטיסטיקת צפיות של ויקיפדיה וולאפיק ב-30 הימים האחרונים   קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני –  ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
 
ויקיפדיה וולאפיק (בוולאפיק: Vükiped Volapükik) היא הגרסה בשפה הוולאפיקית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה. ויקיפדיה וולאפיק הושקה ב-1 בפברואר 2003 ונכון לפברואר 2018 היא מכילה כ-120,979 ערכים, מעל 220,000 דפים ו-3,183,831 עריכות סך הכל. בוויקיפדיה זו רשומים 24,581 משתמשים וכ-36 מפעילי מערכת.
היסטוריה

ויקיפדיה בוולאפיק הושקה לראשונה ב-1 בפברואר 2003. במשך שנה שלמה פעל אדם אחד בוויקיפדיה ויצר 4 ערכים בלבד. העורך השני החל לפעול בינואר 2004 ומספר הערכים גדל ל-12 ערכים. באוקטובר 2006, נרשם משתמש נוסף אשר מאוחר יותר החל לפעול כבוט על מנת להגדיל את מספר הערכים. לאחר כחצי שנה נוספו כ-700 ערכים. ב-23 באוגוסט 2007 הוויקיפדיה כללה כ-50,000 ערכים. ב-5 בספטמבר הוויקיפדיה כללה 90 אלף ערכים, ב-8 בספטמבר באותה השנה, הגיעה הוויקיפדיה ל-100,000 ערכים ולמקום 15 בסך כל הוויקיפדיות. בסוף חודש ספטמבר באותה השנה, הועלתה החלטה לסגור את הוויקיפדיה אך בסופו של דבר הוחלט להמשיך את הפעילות שלה. בחודש דצמבר באותה השנה נפתח דיון נוסף שבו הוצע למחוק את כל הערכים שנוצרו על ידי הבוט, אף מייסד ויקיפדיה ג'ימי ויילס הביע תמיכה להצעה זו אך בסופו של דבר ההצעה נדחתה.
הערות שוליים

1 2  Статистика Википедии - Tables - Волапюк, stats.wikimedia.org (ברוסית)
| ויקיפדיות לפי כמות ערכים (64,139,156) |
| --- | --- | --- |
| 6,000,000+ | אנגלית (en) • סבואנו (ceb) |  |
| 2,000,000+ | שוודית (sv) • גרמנית (de) • צרפתית (fr) • הולנדית (nl) |  |
| 1,000,000+ | רוסית (ru) • ספרדית (es) • איטלקית (it) • פולנית (pl) • ערבית מצרית (arz) • יפנית (ja) • וייטנאמית (vi) • ואריי-ואריי (war) • סינית (zh) • ערבית (ar) • אוקראינית (uk) • פורטוגזית (pt) |  |
| 500,000+ | פרסית (fa) • קטלאנית (ca) • סרבית (sr) • אינדונזית (id) • נורווגית ספרותית (no) • קוריאנית (ko) • פינית (fi) • הונגרית (hu) • צ'כית (cs) |  |
| 400,000+ | טורקית (tr) • סרבו-קרואטית (sh) • צ'צ'נית (ce) • רומנית (ro) • טטרית (tt) |  |
| 300,000+ | בסקית (eu) • מלאית (ms) • אספרנטו (eo) • עברית (he) |  |
| 200,000+ | ארמנית (hy) • בולגרית (bg) • דנית (da) • אזרית דרומית (azb) • סלובקית (sk) • קזחית (kk) • מיננגקבאו (min) • אסטונית (et) • קרואטית (hr) • בלארוסית (be) • יוונית (el) • אנגלית פשוטה (simple) • ליטאית (lt) |  |
| 100,000+ | אזרית (az) • גליסית (gl) • סלובנית (sl) • אורדו (ur) • נורווגית חדשה (nn) • גאורגית (ka) • הינדי (hi) • טמילית (ta) • תאית (th) • אוזבקית (uz) • לטינית (la) • ולשית (cy) • אסטורית (ast) • וולאפיק (vo) • קנטונזית (zh-yue) • מקדונית (mk) • בנגלית (bn) • לטבית (lv) • טג'יקית (tg) • בורמזית (my) • אפריקאנס (af) |  |
| 50,000+ | מלגשית (mg) • בוסנית (bs) • אוקסיטנית (oc) • אלבנית (sq) • גרמנית תחתית (nds) • קירגיזית (ky) • מראטהית (mr) • בלארוסית קלאסית (be-tarask) • מלאיאלאם (ml) • נפאל בהאסה (new) • טלוגו (te) • ברטונית (br) • ונטית (vec) • סווהילי (sw) • פיימונטית (pms) • ג'אווית (jv) • פנג'אבי מערבית (pnb) • האיטית (ht) • סונדנזית (su) • לוקסמבורגית (lb) • בשקירית (ba) • אירית (ga) • שלזית (szl) • איסלנדית (is) • כורדית (ku) • לומברדית (lmo) |  |
| 20,000+ | צ'ובשית (cv) • פריזית מערבית (fy) • טאגאלוג (tl) • סקוטית (sco) • אראגונית (an) • פנג'אבי (pa) • יורובה (yo) • נפאלית (ne) • בווארית (bar) • אידו (io) • גוג'ראטית (gu) • אלמאנית (als) • קאנדה (kn) • סיציליאנית (scn) • בישנופרייה מניפורי (bpy) • אינטרלינגואה (ia) • קצ'ואה (qu) • מונגולית (mn) • סינהלית (si) |  |
| 10,000+ | זאמוטית (sgs) • נאוואחו (nv) • מגרלית (xmf) • אורייה (or) • גאלית סקוטית (gd) • יידיש (yi) • אמהרית (am) • נפוליטנית (nap) • סינדית (sd) • אוסטית (os) • פארואזית (fo) • לימבורגית (li) • פשטו (ps) • סנסקריט (sa) • ולונית (wa) |  |
רשימת הוויקיפדיות המלאה במטא-ויקי
גילוי נאות: ערך זה מזכיר את קרן ויקימדיה או את אחד המיזמים שלה. ויקיפדיה היא מיזם של קרן ויקימדיה.
טופולב Tu-144

טופולב Tu-144LL
טופולב Tu-144 (קוד דיווח נאט"ו: Charger) היה אחד משני מטוסי הנוסעים העל קוליים היחידים בעולם. כלי התקשורת במערב כינו אותו "קונקורדסקי" בשל הדמיון הרב בינו לבין מטוס הנוסעים העל-קולי השני - הקונקורד אם כי האבטיפוס טס לראשונה ב-31 בדצמבר 1968 ליד מוסקבה, כחודשיים לפני הקונקורד. ה-Tu-144 עבר את מהירות הקול לראשונה ב-5 ביוני 1969 וב-15 ביולי באותה שנה היה למטוס הנוסעים העל-קולי הראשון שטס במהירות כפולה ממהירות הקול.
תכנון המטוס

סיפור תוכנית הפיתוח של ה-Tu-144 נקשר פעמים רבות לטענות בדבר ריגול תעשייתי נגד חברת איירוספסיאל הצרפתית - אחת משתי החברות שפיתחו את הקונקורד (וזאת אף על פי שה-Tu-144 המריא לראשונה לפניו). נציג איירופלוט בפריז סרגיי פבלוב נעצר בשנת 1965 כשברשותו תוכניות מפורטות של מערכת הבלמים, כני הנסע והמבנה של הקונקורד. סוכן סובייטי בשם סרגיי פאבייב שנעצר בשנת 1977 השיג ככל הנראה כבר באמצע שנות השישים את כל התוכניות של הקונקורד, אולם היו אלו תוכניות ראשוניות של אב-הטיפוס שלא היו יכולות להספיק למהנדסים הסובייטים כדי לבנות את המטוס בפועל אלא רק לשמש כאינדיקציה לגבי כוונות המהנדסים הצרפתים והבריטים בפיתוח הקונקורד.
מבחינה חיצונית ניתן להבחין בדמיון רב בין ה-Tu-144 והקונקורד. אך בדיקה מעמיקה יותר מגלה שההבדלים במערכות הניהוג, במערכות הניווט ובמנועים הם גדולים למדי, בדומה להבדלים בין מעבורת החלל הסובייטית בוראן לבין מעבורות החלל האמריקאיות. למעשה, בחלק מהמערכות ה-Tu-144 דווקא מתקדם יותר ממקבילו המערבי. הבדל משמעותי בין המטוסים הוא בכנף. מהנדסי ה-Tu-144 לא נזקקו לכנף עם קימורים מורכבים כמו בקונקורד לשם תמרון במהירויות נמוכות והשתמשו בכנפוני קנארד במקום.
תוכנית הפיתוח של ה-Tu-144 ספגה מכה קשה ב-3 ביוני 1973, עת התרסק המטוס הסדרתי הראשון מדגם Tu-144S (מספר רישום 77102) בסלון האווירי בפריז. במהלך צלילה חריפה ניסו הטייסים להפנות את חרטום המטוס מעלה והמטוס התרסק, וכשפגע בקרקע הרס חמישה-עשר בתים. שמונה אנשים נהרגו על הקרקע בנוסף לששת האנשים שהיו במטוס. סיבת ההתרסקות נותרה במחלוקת עד היום. סברה נפוצה היא שהמטוס ניסה להתחמק ממטוס מיראז' 3 שטס בקרבתו וניסה לצלם את הקנרדים, אשר נחשבו למתקדמים לתקופתם, ושממשלות צרפת וברית המועצות ערפלו את החקירה כדי למנוע את חשיפת הפרטים. הצרפתים הכחישו את דבר טיסת המיראז' בדיווח הראשוני על האירוע, ייתכן כדי למנוע האשמות נגדם על ריגול תעשייתי. בדוחות מאוחרים יותר הודו הצרפתים בנוכחותו של המיראז' במקום, אך לא במעורבותו בהתרסקות. סברה אחרת היא שהקופסה השחורה נמצאה על ידי הסובייטים ופוענחה, וכי סיבת ההתרסקות הייתה שינויים שביצע צוות מהנדסי הקרקע במנגנון הייצוב העצמי לפני יום התצוגה האווירית השני. השינויים היו אמורים לגרום למטוס להפגין ביצועים טובים יותר מהקונקורד, אולם הם גרמו בלי משים לניתוק מנגנוני בדיקה ומשוב שהיו אמורים למנוע קצב טיפוס גבוה מדי, מה שהוביל להזדקרות ולהתרסקות. סברה שלישית גורסת שמדובר בחבלה מכוונת מצד הצוות הבריטי/צרפתי. לפי סברה זו, ידעו צוותי התכנון המערביים על כוונת הסובייטים לגנוב את התוכניות, ועל כן "שתלו" בהן תרשימים שהכילו פגמים.
בשירות מסחרי

ה-Tu-144S נכנס לשירות מסחרי ב-26 בדצמבר 1975. המטוס טס בקו מטען ודואר בין מוסקבה ואלמה-אטה, אז בירת הרפובליקה הסובייטית של קזחסטן, כהכנה לקראת כניסתו לתובלת נוסעים. קווי נוסעים החלו לפעול בנובמבר 1977 ונמשכו עד 23 במאי 1978, אז ארעה נחיתת אונס של מטוס מדגם Tu-144D במהלך מבדקי קדם המסירה, שבה נהרגו חלק מאנשי צוות המטוס. טיסת איירופלוט שיצאה לדרכה ב-1 ביוני 1978 הייתה טיסת הנוסעים האחרונה (ומספר 55 בסך הכל).
בחברת איירופלוט המליצו להשתמש בדגם הייצור החדש, ה-Tu-144D, לקו מטענים שהחל לפעול ב-23 ביוני 1979 ממוסקבה לחברובסק, שהתאפשר בשל החלפת המנועים בדגם החדש במנועי RD-36-51 היעילים יותר. בסך הכול ביצעו מטוסי Tu-144‏ 55 טיסות נוסעים ו-102 טיסות מטען בטרם יצאו משירות רשמית באוגוסט 1984⁩. אולם ידוע שחברת איירופלוט המשיכה להשתמש במטוס ה-Tu-144D לאחר תום תקופת השירות המוצהרת לטיסות לא-מתוכננות. דיווח אחד מספר על טיסה מחצי האי קרים לקייב בשנת 1987.
ייצור

בסך הכול יוצרו שישה-עשר מטוסים בעלי יכולת טיסה. האבטיפוס, שמספר הרישום שלו היה 68001, מטוס קדם-יצור מדגם Tu-144S שמספרו 77101, תשעה מטוסים מייצור סדרתי מדגם Tu-144S שמספריהם 110–77102, וחמישה מטוסי Tu-144D שמוספרו 115–77111. כמו כן יוצר לפחות מטוס אחד לבדיקות על הקרקע במקביל לייצורו של האבטיפוס.
למטוסים מדגם Tu-144S היה מנועי טורבו מניפה מדגם NK-144, ולמטוסים מדגם Tu-144D היו מנועי RD-36-51, בעלי צריכת דלק משופרת בעת טיסה על-קולית. המנועים המשופרים לא נזקקו למבער לשם שיוט במהירות על-קולית ולכן המטוסים מהדגם המאוחר היו בעלי טווח ארוך יותר. המטוסים מדגם Tu-144S עם מנועי ה-NK-144 לא יכלו לטוס במהירות שיוט של מאך 2 ללא מבער, אלא רק 1.6 מאך. המטוס הוא גם אחד האחרונים שנזקק למצנח עצירה (כמו הדגמים המוקדמים של ה-Tu-134).
לאחר הפסקת הייצור הסדרתי

למרות שטיסת הנוסעים המסחרית האחרונה של המטוס נערכה בשנת 1978, ייצורו נמשך במשך שש שנים נוספות, עד שבשנת 1984 הופסקה באמצע בנייתו של מטוס Tu-144D שמספר הרישום שלו היה 77116. שני המטוסים האחרונים שיוצרו שמשו במהלך שנות השמונים כמעבדה מעופפת והשתתפו בין השאר במחקר לבדיקת התדלדלות שכבת האוזון בגבהים.
בתחילת שנות התשעים ערכו אשת העסקים ג'ודית דה-פול וחברתה IBP Aerospace משא ומתן בין חברת טופולב לנאס"א (וחברת רוקוול, ומאוחר יותר עם בואינג). הם הציעו מטוס Tu-144 שישמש כפלטפורמת ניסויים למערכות טיסה מסחרית על-קולית, כחלק מתכנון הדור הבא של מטוסי נוסעים על-קוליים. בשנת 1995 נשלף מאחסנה מטוס מדגם Tu-144D (מספר רישום 77114), אשר נבנה בשנת 1981 (אך צבר 82 שעות ו-40 דקות טיסה בלבד). המטוס עבר שינויים רבים בעלות של 350 מיליון דולר וזכה לסימון Tu-144LL (הסימון LL הוא ראשי התיבות של "מעבדה מעופפת" ברוסית - Летающая лаборатория). מטוס זה טס בסך הכול 27 פעמים נוספות בשנים 1996 ו-1997. בין טייסי המטוס היה גורדון פולרטון. בשנת 1999 הופסק הפרויקט (שנחשב להצלחה) בשל העדר מימון.
דווח כי ה-Tu-144LL נמכר במכירה פומבית מקוונת ביוני 2001 בסכום של 11 מיליון דולר, אולם התברר שהעסקה לא מומשה — חברת Tejavia, דיווחה בספטמבר 2003 שהעסקה לא נחתמה. מנועי הקוזנצוב NK-321 (אשר משמשים גם את המפציץ טופולב Tu-160) נחשבים לפריטים בעלי יעוד צבאי, וממשלת רוסיה לא אישרה לייצא אותם. בתערוכה האווירית במוסקבה בשנת 2005 מצא מייסד חברת Tejavia רנדל סטפנס את מנועי ה-NK-321 בתצוגה ואת ה-Tu-144LL מעלה חלודה בשדה הניסויים של טופולב במרכז ניסויי הטיסה גרומוב.
עם הוצאתם משירות של מטוסי הקונקורד בסוף שנת 2003 פנו מספר גורמים בעלי ממון במטרה להשתמש ב-Tu-144LL לשם שבירת שיאים בטיסות טרנס-אטלנטיות, אך סטפנס יעץ להם לוותר על הרעיון, הן בשל בעיית יצוא המנועים, והן בשל העלות הגבוהה הצפויה של החזרתו לכשירות של המטוס המחליד.
שני המטוסים האחרונים שיוצרו (מספרי רישום 77114 ו-77115) נמצאים עדיין במפעל של חברת טופולב בעיר ז'וקובסקי, והם צפויים להימכר ולהפוך לגרוטאות מתכת.
מטוס Tu-144 יחיד נמצא בתצוגה מחוץ לשטחי ברית המועצות לשעבר. מוזיאון הרכב והטכנולוגיה בזינסהיים שבגרמניה רכש אותו, והוא הובל לשם (ולא הוטס) בשנת 2001. המטוס צבוע בצבעי איירופלוט, ולידו מוצב מטוס קונקורד בצבעי אייר פראנס.
ראו גם

קונקורד
בואינג 2707
הערות שוליים

↑  עתי"ם, ה״קונקוודסקי"  נוחת – בפעם האחרונה, חדשות, 10 באוגוסט 1984
↑  https://web.archive.org/web/20000510084436/http://www.dfrc.nasa.gov/gallery/photo/TU-144LL/index.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534434905171  LCCN: sh88006469  NARA: 10663773 
טופולב Tu-144 בצבעי איירופלוט במוזיאון
יוסף טריידל

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1876 מאיין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 התאבד:  29 בנובמבר 1927 (בגיל 51) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  פלשתינה (א"י), גרמניה 
 
קברי משפחת טריידל במושבה כנרת
יוסף (יוּפּ) טריידל (23 בפברואר 1876 – 29 בנובמבר 1927) היה מהנדס ומודד קרקעות ציוני.
קורות חייו > לימודים

טריידל נולד בעיר מאיין (Mayen), מערבית לקובלנץ, בדרום-מערב גרמניה (כיום במדינת ריינלנד-פפאלץ), בנם של פאולינה בת שמעון זולצבכר (Sulzbacher) ושמואל טריידל (וקרוב משפחה של הרב יהוסף שוורץ, חוקר ארץ ישראל). יוסף היה הבן הבכור במשפחה בת שלושה בנים.
למד בגימנסיה הממשלתית בקובלנץ ולאחר מכן בבית הספר הטכני הגבוה בשרלוטנבורג, בברלין. את בית הספר הטכני סיים בהצטיינות והוסמך כמודד קרקעות וכמהנדס מפעלי השקיה. בנוסף למקצועות אלו למד גם גאוגרפיה של אסיה והמזרח הקרוב ולקח קורסים על האסלאם וערבית ספרותית. בשנת 1898 נפגש עם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ('הנדיב הידוע') וביקש לעבוד כמהנדס בפקידות יק"א בארץ ישראל, משרה שאכן הוצעה לו והוא הגיע לארץ ישראל בסתיו אותה שנה, והחל לעבוד במסגרת יק"א בחיפה.
קורות חייו > עבודה כמודד, ממפה וקבלן בנייה

בשנת 1899 היה מעורב ברכישת אדמות סג'רה, שאותם מדד ומיפה. מיפה גם את אדמות חדרה והכין תוכנית לניקוי הביצות הגדולות אשר בסביבתה. בשנת 1901 ייסד יחד עם אהרון אהרונסון ועם זליג סוסקין את 'המשרד הטכני לחקלאות ולפיתוח ארץ ישראל'. המשרד פעל מזכרון יעקב ומטרתו הייתה מחקר שיטתי של ארץ ישראל לטובת פיתוח ההתיישבות בה ולהדרכה של חקלאי ארץ ישראל.
בשנת 1905 ייסד יחד עם אהרון אהרונסון את 'משרד הקרקעות' מטעם ההסתדרות הציונית. טריידל שימש המודד הראשי של המשרד ובמסגרת תפקידו מדד ומיפה את שטחי רוב המושבות, את האדמות שנרכשו על ידי חברת 'גאולה' ועל ידי ההסתדרות הציונית. לאחר שנה פורק 'משרד הקרקעות' ובשנת 1908 הוא הוקם מחדש על ידי ארתור רופין בתור המשרד הארצישראלי. טריידל המשיך בשנים הבאות למפות את כל שטחה של ארץ ישראל והכין 'מפת נחלות' הכוללת את כל האדמות החקלאיות בארץ ישראל, נתוני הבעלות עליהן ומצבן המשפטי. הוא הכין סקרים הידרולוגים והכין תוכניות למפעלי השקיה לאורך הירדן. בשנת 1906 סקר את עמק החולה.
בשנת 1908 השתתף כחבר במשלחת החקר הגאולוגית של פרופ' מקס בלנקנהורן מטעם הסולטאן העות'מאני לעבר הירדן המזרחי, שבה היו חברים גם אהרון אהרונסון וישראל אהרוני. בשנת 1909 יזם את רכישת אדמת מגדל, בעקבות פגישה מקרית בחיפה עם הטמפלרים, בעלי האדמה, שחפצו למכור אותה.
בנוסף על עבודתו כמודד וממפה, עבד טריידל גם כמתכנן וקבלן ביצוע. עם העבודות שתכנן וביצע ניתן למנות את חוות כנרת, בנייני הקואופרציה במרחביה, חצר דגניה, בנייני המושבה במרחביה, חוות מגדל ופוריה עבור חברת פיק"א.
טריידל הכין את התוכנית הראשונה של שכונת 'אחוזת בית' (לימים תל אביב) ונחשב למתכנן השכונה. טריידל גם שימש הקבלן של עבודות הניקוז, רשת המים ורחובות השכונה. בחיפה היה המתכנן של שכונת הדר הכרמל ושימש הקבלן המבצע של הטכניון ובית הספר הריאלי בחיפה.
בשנת 1910 נסע יחד עם זליג סוסקין למשך שנה למזרח אפריקה לשם חקירת אופן ניצול המים לחקלאות וגידול צמחים בתנאים דומים לתנאי ארץ ישראל. עם שובו בשנת 1911 יצרו הוא וחברו אהרונסון
מפה של ארץ ישראל, שכיסתה את סוגי הקרקעות ומקורות המים וההתיישבות היהודית בארץ. יחד עם המהנדס אפרים קראוזה (אחיו של האגרונום אליהו קראוזה, אשר הקים את מקוה ישראל ובעלה של אסתר קראוזה) פתח משרד מדידות פרטי בחיפה.
בדצמבר 1911 עלה אלפרד עם רעייתו, יאן, בנו, מתי, ואמו, פאולינה לארץ ישראל. אלפרד היה אגרונום בהכשרתו.
קורות חייו > אחריתו

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס טריידל, כאזרח גרמני, לצבא הגרמני וצורף ליחידת הנדסה שפעלה בחזית סיני וארץ ישראל. הועסק בפיקוח על בניית מאגרי מים וסלילת כבישים. בשנת 1917 נישא ללידיה, בת פיליפ אמזל, פסנתרנית ומנצחת מגרמניה, שניצחה על תזמורות פילהרמוניות. לאחר הנישואין הצטרפה לבעלה בכנרת. לזוג טריידל נולדו שתי בנות, יהודית ועליזה.
בשנת 1920 נהרג מנהל העבודה של משק טריידל, יוסף שרמן, בתאונת עבודה. בפברואר 1921 נפטר אלפרד טריידל, ככל הנראה מדלקת ריאות קשה ויופ, נטול כל ניסיון בניהול משק חקלאי, החל לנהל גם את משק אחיו במקביל לעבודתו במשרד המהנדסים בחיפה. אלמנתו של אלפרד, יאן, שבה עם בנה, מאטיס, למשפחתה בלוקסמבורג לאחר מותו.
בשנת 1924 נפטר אפרים קראוזה, שותפו של יופ במשרד ההנדסי בחיפה. הרווחים מהפעילות ההנדסית ירדו משמעותית לאחר פטירתו של קראוזה. הכנסות המשרד לא כיסו את ההפסדים שנגרמו למשק בכנרת בשל הניהול הכושל. טריידל סירב לשלם את הוצאות ועד המושבה וגם את הפיצויים לאלמנתו של שרמן, שנפסקו לה בבית משפט השלום בטבריה. בנוסף, העסיק טריידל במשקו רק פועלים ערבים, והסתכסך עקב זאת עם כל אנשי כנרת, שהחרימו אותו.
בנובמבר 1926, לקח יופּ מחברו, הַיְינְץ נַגְלֶר, הלוואה של 350 לירות, כיוון שהגיע למצב כספי קשה ביותר. לאחר שלא יכול היה להחזיר את חובו וחברו סירב לדחות את התשלום שם
טריידל קץ לחייו בחיפה. על פי עיתוני התקופה, סיבת התאבדותו הייתה הסתבכות כלכלית, חרף רכושו הרב. נקבר באחוזת המשפחה בכנרת.
בית טריידל

כשכר על עבודתו עבור פיק"א קיבל טריידל אדמות בסמוך למושבה כנרת, עליהן הקים יוסף עבור אחיו, אלפרד, בית בעל שלוש קומות, 'בית טריידל', ענק ומפואר אותה תקופה
הקמת הבית הסתיימה בשנת 1912. בסוף 1911 עלו אלפרד ומשפחתו והתיישבו בבית.
הבית שימש בחלקו כבית מלון. בין היתר התארח בבית טריידל הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בביקורו בישראל בשנת 1914. הבית המודרני והמפואר היה השראה לשירו של יעקב פיכמן 'אגדה' אשר נפתח במילים:
עַל שְׂפַת יָם כִּנֶּרֶת
 אַרְמוֹן רַב תִּפְאֶרֶת,
 גַּן אֵל שָׁם נָטוּעַ,
 בּוֹ עֵץ לֹא יָנוּעַ.
הערות שוליים

↑  על פי הרשום על קברו
↑  ג. קרסל, הביוגרפיה של סג'רה, דבר, טור 3, 26 בפברואר 1974.
↑  יפו, הצבי, 13 בינואר 1909
↑  למותו של המהנדס טריידל, דואר היום, 4 בדצמבר 1927.
↑  לפירוט על בית טריידל והשיר ראו אגדה מתוך האתר זמרשת.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306901005171  GND: 126973008  ISNI: 0000 0000 5220 9819  LCCN: nr99000107  VIAF: 5939968   WorldCat (עם VIAF): 5939968 
בית טריידל, שעל פי המסורת היווה את ההשראה ליעקב פיכמן בשירו "אגדה" (המוכר כ"על שפת ים כנרת")
צפריר רינת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1964 (בן 60 בערך) חולון, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  הארץ 
 פרסים והוקרה:  פרס פראט (2002) 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  envirohaaretz
 
צפריר רינת (נולד ב-1962) הוא כתב לענייני איכות הסביבה של העיתון "הארץ".