stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נכות בישראל
שיקום מקצועי > ההיסטוריה של תעסוקת אנשים עם מוגבלויות

ברנס (2000) טוען כי בעבר, כאשר עבודה הייתה מבוססת על עקרונות של צורך חברתי, התחייבות ותלות הדדית, קיבלו אנשים עם מוגבלויות לעבודה. כמעט חצי מיליון עובדים מוגבלים עזרו בכל מיני רמות במאמץ המלחמתי בשנת 1939–1945 בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה הרבה מהממשלות הכניסו מאמצים לתחזק את המצב ולהמשיך להעסיק אנשים בעלי מוגבלויות מתוך התחייבות חברתית שהרגישו כלפי העובדים ואלו שנפצעו במלחמה. בהמשך ההעדפות הממשלתיות השתנו וגם המדיניות השתנתה בשוק העבודה שהמרכזיות בה היא תפוקה ורווח.
התפיסות שלנו לגבי מוגבלות כמו גם של משמעות של עבודה זה בעצם יצירה חברתית וזה יכול להשתנות. הגלובליזציה של הכלכלה העולמית וההתפתחויות טכנולוגיות מאז שנת 1945 מציעים הרבה אפשרויות של תעסוקה לאנשים עם מוגבלויות. למרות חקיקה שנעשתה נגד הפלייה של אנשים עם מוגבלות בפועל עדיין נמשכה ההפליה נגד אנשים עם מוגבלויות, החברה עדיין מסתכלת על האדם עם הנכות בגישה שהלקות היא הגורם למגבלות ולא הדרך שהחברה מאורגנת ולכן כל הבקשות הלגיטימיות של אנשים עם מוגבלות לשינויים והתאמות בעבודה נראים לא הכרחיים ולא מציאותיים.
שיקום מקצועי > חסמים ואפליה בעולם התעסוקה של אנשים עם מוגבלויות

על פי פלדמן, דניאל-להב וחיימוביץ (2007), בצד האפליה הישירה קיימים גורמים וחסמים נוספים רבים כך, למשל, סביבת העבודה הפיזית ונוהלי העבודה, אשר מגדירים את דרישות התפקיד ונאחזים כנתונים מובנים מאליהם, מעוצבים ומוגדרים מבלי להביא בחשבון את צורכיהם של אנשים עם מוגבלויות. יש הסכמה אוניברסלית שאנשים עם מוגבלות נמצאים בעמדה נחותה בשוק העבודה של היום. אנשים עם מוגבלות או שהם מובטלים או שנמצאים במקומות עבודה שלא מותאמים ליכולות שלהם. חוסר שוויון נמצא לא רק בגלל המגבלות של האדם. בחברה המערבית החל מהמאה השמונה עשרה משמעות העבודה מבוססת על ערכים ועקרונות מסוימים: רדיפה אחרי רווח מקסימלי, עבודה על פי משכורת ותחרות של עובדים.
כל זה משפיע לרעה על אנשים עם מוגבלות. המגבלה בתפקוד תגרום לאי העסקה. אנשים עם מוגבלות לעיתים לא מחפשים עבודה כי מראש ידחו אותם בעקבות הפליה.
בשנת 2021 שודר סרט "תנו לעבוד" על בעיות תעסוקת אנשים עם מוגבלויות בישראל.
סיוע של ארגונים פרטיים וקבוצות תמיכה למשפחות

בהקבלה למדינות נוספות בעולם גם בישראל קיימים ארגונים פרטים המסיעים לבעלי מוגבלויות בדרכים שונות, בסיוע נפשי וחומרי (במישור התעסוקתי ובהלוואות). ארגונים אלה מתחלקים לפי סוג נכות (כדוגמת טיפול בנכויות קשות), גילאים (כגון התעסקות עם גיל צעיר), סיבת הנכות (כגון תאונות עבודה או נפגעי איבה), דרך הסיוע (סיוע נפשי או סיוע חומרי) ועוד.
קיימים גם ארגונים פרטים המסייעים למשפחות בעלי המוגבלויות בדרכים שונות, כמו בסיוע נפשי לאור המצב אליהם נקלעים בני משפחתם.
זכותו של הנכה לקבל את התנאים האופטימלים ביותר כפי שזוכה להם כל אדם במדינת ישראל. כדי להעלות את איכות חייו של הנכה יש ליצור איזון בין צרכיו, רצונותיו וכישוריו. נכות של אדם נקבעת לפי רמת התפקוד שלו ועד כמה הוא נזקק לסיוע של הזולת בחיי היומיום. למשל, קיימים מקרים של ילדים בעלי מוגבלויות אשר זקוקים להשגחה מתמדת, ואחרים זקוקים לסיוע רק בהלבשה או במספר פעולות אחדות בלבד. הוריי הילד הנכה נאלצים פעמים רבות להיעדר ממקום עבודתם כדי ללוות את הילד לטיפולים ואשפוזים בבית חולים (טלר, 2001; רימרמן, 1986). הילד הנכה משולב לעיתים בכיתות רגילות ולעיתים בכיתות של החינוך המיוחד. שילובם של הילדים בעלי מוגבלויות במסגרות הרגילות עשוי לטפח תחושת שייכות לקהילה, לעודד ערכים של כבוד ולהבטיח נגישות חברתית לילדים בעלי מוגבלויות ומשפחותיהם. שילובם כבר בגיל הרך מעודד תקוות להשתלבותם העתידית בקהילת הבוגרים. לצורך התפתחות תקינה של הילד חשובה היכולת שלו ליצור מערכות יחסים עם חברים בני גילו ויכולתו לטפח ידידויות. קיימים ילדים בעלי מוגבלויות עם ליקויים בתחום השפה והלשון שלהם קשיים רבים ביצירת קשרים חברתיים הדדיים עם חברים בני גילם. לעיתים, במקרים שאינם חמורים משתתף הילד הנכה גם בפעילויות ושיעורי חינוך גופני בבית הספר. כמו כן, למען צרכיו של הילד הנכה קיימים בבתי הספר מעברים נגישים לכיסאות גלגלים. קושי ראשוני של בעלי מוגבלויות הוא בטווח הפעילות החברתית שהנכה מסוגל לפעול בה. ועל כן, למען בעלי הנכות, ארגונים שונים שואפים ליצור אלטרנטיביות חברתיות, חלקם מיועדים רק לבעלי מוגבלויות ומספקים הווי וחוויה (כגון ארגון קו לחיים) וחלקם שואפים לשלב בעלי מוגבלויות בחברת אוכלוסייה שאינה נכה פיזית (כגון בית הגלגלים) (טלר, 2001; פלדמן, 2007; רימרמן, 1986).
סיוע של ארגונים פרטיים וקבוצות תמיכה למשפחות > שילוב בעלי מוגבלויות בחברה

| --- | --- |
 :  ראו גם – כשירות גופנית כפויה, הורות ומוגבלות
קושי ראשוני של בעלי מוגבלויות הוא בטווח הפעילות החברתית שהנכה מסוגל לפעול בה, כך ילד נכה אינו יכול בהכרח להשתתף בכל הפעילות של תנועות הנוער הרגילות. קושי נוסף הוא הצורך שלו בהזדקקות להוריו או גוף תומך לצורך כל פעילות שברצונו לעשות. ארגונים שונים שואפים ליצור אלטרנטיביות חברתיות, חלקם מיועדים לבעלי מוגבלויות ומספקים הווי וחוויה חונכות אישית עם שילוב באוכלוסייה שאינה נכה פיזית (כגון ארגון קו לחיים) וחלקם עובדים על התקדמות בחיים השמה לעבודה חוגים שבועיים וקשרים חברתיים עם אוכלוסייה שאינה נכה פיזית (כגון בית הגלגלים).
אנשים עם מוגבלויות עשויים להיתקל בקשיים במגורים עצמאיים. לשם כך מוקמים מרכזי מגורים מוגנים ייעודיים. במרכזים חדרי מחשבים, חדרי יצירה, ואולמות לצורך פעילויות חברתיות מאורגנות. הפעולות עשויות להיות מאורגנות על ידי מרכז המגורים או על ידי מתנדבים, במסגרת מחויבות אישית, תנועת נוער (כדוגמת כנפיים של קרמבו, המשלבת בני נוער עם ובלי צרכים מיוחדים) או באופן פרטי. דוגמה למרכז כזה היא "בית קסלר" שבקריית חיים. בעלי מוגבלויות רבים אינם מוגבלים בבחירת עבודתם כלל. בעלי מוגבלויות בעלי כושר עבודה מוגבל עשויים למצוא עבודה במסגרת מפעלים ייחודיים, כגון מפעלי "המשקם" או בעזרת עמותות דוגמת "עמותת שיקום אחר". הם עשויים ליצור עבודות אמנות, אשר משווקות בדרך כלל על ידי מרכז המגורים או מרכז התעסוקה בו הם עובדים. הארגון הבין-לאומי אמני הציור בפה או ברגל פעיל בישראל משנת 1965 וחבריו הם ציירים נכים, אשר הארגון משווק את מוצריהם, בין הנפוצים בהם הם לוחות שנה ואגרות שנה טובה.
סיוע של ארגונים פרטיים וקבוצות תמיכה למשפחות > ספורט נכים

בארץ פועלות קבוצות ספורט נכים מן הטובות בעולם, ביניהן איל"ן קריית חיים, מועדוני אתגרים, מועדון ספיבק, ובית הלוחם חיפה. מועדונים אלו מצטיינים בייחוד בענף השחייה והשיט, בהם זוכים שחיינים נכים ישראלים במדליות זהב במשחקים הפאראלימפיים, אשר מתקיימות מיד לאחר האולימפיאדות הרגילות. בספורט הריצה מצטיין בזה נבבה המדורג חמישי בעולם בריצת מרתון לעיוורים.
סיוע של ארגונים פרטיים וקבוצות תמיכה למשפחות > שילוב בעלי מוגבלויות בפעילויות מוזיקליות

בישראל מתקיימות פעילויות מוזיקליות שונות המשלבות בעלי מוגבלויות, בדגש על מוגבלות שכלית. בין פעילויות אלו ניתן לכלול את פרויקט המקהלות "מעבר לקול", אשר מתבסס על מודל לשילוב שיווני במוזיקה שפותח בשנת 2015 על ידי המוזיקאי והיזם החברתי אורי שחר. במקהלות ניתן דגש על צמצום הפערים בין המשתתפים, על ידי מספר עקרונות: בניית תוכנית חברתית מלווה, הצבת רף מוזיקלי ומרכיבי פעילות לפי רמה משותפת, קביעת מסגרת פעילות קבועה, קביעת מדדים משותפים להצלחה, איזון במספר זמרים דומה מכל קבוצה ושימוש במרכיבים תומכי שילוב מהמדיה החברתית.
סיוע של ארגונים פרטיים וקבוצות תמיכה למשפחות > מגורים ולימודים

המדינה מממנת חלק מהוצאות המגורים במעון – פנימייה של צעירים בעלי מוגבלויות שכליות וגופניות, המסייעים גם בפיתוח, לימודים והשכלה.
סיוע של ארגונים פרטיים וקבוצות תמיכה למשפחות > תעסוקה ושידוכים

בכלל מרכזי נפגעי הנפש בישראל ישנם מדריכי/ות פעילות תעסוקה, המסייעים בשיקום נפגעי נפש וסיוע להם למצוא ולחזור לעבוד. בנוסף המדינה מעמידה תקנים ייעודיים לבעלי מוגבלויות ונכות נפשית. ולעיתים אף מתירים לאלו לצאת בשעות העבודה לרופאים, פסיכולוגים ופסיכיאטרים. משרד הכלכלה והתעשייה מקדם תוכניות סיוע לשילוב אנשים עם מוגבלות בשוק העבודה. התוכניות מציעות סיוע למעסיקים ובמקביל מתמקדות במיצוי היכולת האישית של העובד, במטרה להגדיל את מספר המועסקים בקרב אנשים עם מוגבלות, תוך שיפור רמת החיים, השכר ותנאי העבודה.
על פי אלפסי (2010) מצב התעסוקה הנוכחי של אנשים עם מוגבלויות בישראל ובעולם הוא עגום למדי, 18.1% מאוכלוסייתה של מדינת ישראל הם אנשים עם מוגבלויות ושיעור התעסוקה בקרבם עומד על 43.2% נכון לשנת 2011. ממוצע שכרם נמוך כ-1,200 ש"ח לעומת עובדים ללא מוגבלויות. אחד הגורמים המרכזיים היא ההפליה הישירה, כלומר קיומם של דעות קדומות והנחות סמויות בדבר אי יכולתם של אנשים עם מוגבלויות להיות חלק משוק העבודה. על פי סקר של משרד התמ"ת מעסיקים חושבים שאנשים עם מוגבלויות הם יעילים פחות, מתאימים פחות לעבודה עם קהל, יוצרים השפעות שליליות על יתר העובדים וזוכים בהגנות יתר מפני פיטורין. ככלל, מעסיקים חשים כי מוקד העסקתם של אנשים עם מוגבלויות נעוץ בחסד, ולא בשיקול כלכלי, וחלקם גם מאמינים כי שילובם של אנשים עם מוגבלויות באוכלוסייה של המועסקים אינו תפקידו של השוק החופשי, אלא של המדינה.
כיום קיימים תיאטרונות המאפשרים לבעלי מוגבלויות ששוחררו מאשפוז להביא עצמם לידי ביטוי דרך משחק ותיאטרון. ואתרי היכרויות למפגשים בין צעירים.
סטיגמה כלפי אנשים עם מוגבלויות

סטיגמה משקפת את התרבות והחברה. היא מייצגת ראייה לחיים ומערכת של מבנים אישיים וחברתיים. הסטיגמה משקפת תהליך אשר יוצר קטלוג חברתי. השפעת הסטיגמה מורגשת מקבוצה דומיננטית, קבוצת הכוח, אשר היא הקובעת איזה שוני מקובל או לא מקובל.
על פי קולמן בראון (2006), כל סטיגמה מייצגת את השיפוט הערכי של הקבוצה הדומיננטית. היא מבוססת על שוני אנושי בין אנשים ולכן כל אחד יכול למצוא את עצמו כבעל סטיגמה. הסטיגמה היא תלוית תרבות ותקופה והיא עניין של השוואה חברתית.
סטיגמה מאפשרת לחלק מהאנשים להרגיש עליונות כלפי האחר, כדי שהאדם ירגיש טוב כלפי עצמו. יש אנשים שמתנהגים בצורה מוזרה אך הם בעלי השפעה וכוח ולכן המוזרות שלהם אינה מקוטלגת כסטיגמה. לכוח והשפעה חברתית יש תפקיד מרכזי. אנשים שלא בעלי הסטיגמה מעבירים מסר של נחיתות לבעלי הסטיגמה וע"י דחייה חברתית ובידוד חברתי וחוסר ציפייה מהם, אנשים הופכים להיות תלותיים חסרי אונים וילדותיים מפני שזה מה שמצופה מהם. הדחייה החברתית קשורה גם לאדם עצמו וגם לסביבתו הקרובה לו. סטיגמה מתרחשת כאשר יש שליטה חברתית קיימת או כאשר השוני הלא רצוי מוביל לאיזשהו הגבלה בתנועתיות חברתית ופיזית ויוצרת מחסומים אשר יכולים למנוע מהאדם לממש את הפוטנציאל שלו.
ישנן משמעויות עצומות לזהות הסטיגמטית של אדם על ההערכה העצמית שלו, הכבוד והביטחון שלו ולעיתים קרובות יש לכך תוצאות מרחיקות לכת בכל תחומי החיים.
עבור רבים עם מחלות ומצבים רפואיים, סטיגמה היא עובדה שיש להתמודד איתה באופן יום-יומי.
המודל של פרסונסהגדיר את תפקיד החולה כמצב של חריגה חברתית בהקשר לציפיות חברתיות, מוסדיות, סנטימנטים וסנקציות:
הסטיגמה היא סוג של ניגוד בין הזהות החברתית בכוח לזו שבפועל. האפיון כשלעצמו אינו בעל ערך טוב או רע, אלא תמיד נבחן בהשוואה למשהו אחר.
יש שלושה סוגים של סטיגמה:
ליקויים גופניים למיניהם.
תכונות אישיותיות לא רצויות.
סטיגמה שיבטית הנובעת מדת, גזע ולאום ועוברת בקשרי משפחה.
לאדם בעל הסטיגמה יש שוני לא רצוי ולא צפוי. כאשר נוצרה קבוצה על בסיס סטיגמה כלשהי, ייתכן ויתארגנו אנשי הקבוצה ויקימו משרד או ארגון שיקדם את ענייניהם. בדרך כלל מדובר ביצירת תווית מיטיבה יותר של הסביבה כלפי בעלי הסטיגמה.
ישנם שני שלבים ראשוניים שמתרחשים אצל האדם בעל הסטיגמה:
הגילוי של האדם כי הוא בעל סטיגמה מסוימת.
למידה והפנמה של נקודת המבט הנורמלית ורכישת סברותיה של החברה ביחס לזהות וביחס לשאלה איך זה להיות בעל סטיגמה.
המסגרת להבנת מה גורם לסטיגמה במקום העבודה, מחולקת לשלוש בעיות:
ידע – נובע מחוסר הבנה או בורות כלפי אנשים עם מוגבלויות.
גישה – דעות קדומות כלפי אנשים, התייחסות נובע מדעות קדומות.
ההתנהגות עצמה כלפי אנשים עם מוגבלויות היא ההפליה עצמה.
מסקר אותו ערך משרד התמ"ת ב-2009 וביקש לבדוק מדוע מעסיקים לא פונים לאנשים עם מוגבלויות, נמצא כי לדעת המעסיקים אולי יש משהו שיגרום ויאיים על הביטחון של לקוחות או אנשי צוות עצמם בהתנהגות עצמה, אולי אדם לא יעמוד בלחץ של העבודה וזה יגרום למשבר, או התנהגויות לא רצוניות ומוזרות שיכולות להרתיע את האנשים העובדים במקום כמו כן יש סיכוי שאנשים עם מוגבלויות לא יעשו את העבודה בצורה הטובה, יחסירו הרבה, לא יביאו את התפוקה הנדרשת.
ראו גם

נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות
תעסוקה נתמכת לאנשים עם מוגבלויות
חוק חניה לנכים
בג"ץ מחמלי נגד שירות בתי הסוהר
דיאלוג בחשכה
מסגרות לטיפול ושיקום לנכים
בזכות
לקריאה נוספת

מהדרה להכלה: החיים בקהילה של אנשים עם מוגבלויות בישראל, בעריכת אילנה דבדבני, הוצאת כרמל, 2015
ביאורים

↑  מדד זה כולל את רמת הדעות הקדומות כלפי בעלי המוגבלויות, מוכנות לקרבה, תמיכה באפליה, מבוכה ואמפתיה ביחס לבעלי המוגבלויות, ועוד.
מדלין מארי אוהייר

| --- | --- |

 לידה:  13 באפריל 1919 פיטסבורג, ארצות הברית 
 נרצחה:  29 בספטמבר 1995 (בגיל 76) אוסטין, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  בולטימור, הונולולו, אוסטין 
 ידועה בשל:  פעילות משפטית להפרדת הדת והמדינה ייסוד ארגון "אתאיסטים אמריקאים" חטיפתה ורציחתה בידי עובד לשעבר של ארגונה
 השכלה:  אוניברסיטת אשלנד  בית ספר למשפטים דרום טקסס  תיכון רוספורד 
 מקצוע:  פעילה למען אתאיזם, מו"ל, בעלת טור
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 אתר רשמי
 
מדלין מארי אוהייר (באנגלית: Madalyn Murray O'Hair‏; 13 באפריל 1919 – 29 בספטמבר 1995), שהייתה ידועה גם במספר שמות בדויים, הייתה פעילה אתאיסטית אמריקאית, מייסדת הארגון "אתאיסטים אמריקאים", ונשיאת הארגון מ-1963 עד 1986. היא הוציאה את המהדורות הראשונות של American Atheist Magazine.
אחד מבניה, ג'ון גארת מארי, היה לנשיא הנומינלי של הארגון בין השנים 1986 ל-1995, אך בפועל היא נותרה ראשת הארגון גם בשנים אלו.
אוהייר ידועה בין היתר מסיקור המשפט מארי נ' קורלט (Curlett), אשר הוביל להחלטה תקדימית של בית המשפט העליון בשנת 1963, שפסק שיש לשים קץ להקראת הביבליה בבתי הספר הציבוריים. השילוב של ייסוד ארגון אתאיסטי ופסק הדין קורלט, שנה לאחר שבית המשפט אסר גם על תפילות בבית הספר הציבוריים - הניבו סיקור כה רב אודותיה, עד שבשנת 1964 מגזין LIFE כינה אותה "האישה השנואה ביותר באמריקה".
ב-1995, אוהייר, בנה ג'ון ונכדתה רובין נחטפו, נרצחו וגופותיהם הושחתו. הרוצח היה דייוויד רולנד ווטרס (Waters), עבריין מורשע שהשתחרר על תנאי, עובד לשעבר בארגון "אתאיסטים אמריקאים" שהקימה אוהייר, וחבריו דני פריי (Fry) וגארי קאר (Karr), אף הם פושעים מורשעים.
תחילת דרכה

מדלין מייז נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה, ב-13 באפריל 1919, לאמה לינה כריסטינה, לותרנית בשיוכה הדתי, ואביה ג'ון ארווין מייז (Mays), אשר היה פרסביטריאני. היה לה אח אחד בוגר, ג'ון ארווין הבן. בגיל ארבע, היא הוטבלה בכנסייה פרסביטריאנית. על פי אוהייר, היא הפכה לאתאיסטית לאחר שקראה את הביבליה מתחילתה ועד סופה בתיכון. בשנת 1936, משפחתה עקרה לאוהיו.
בשנת 1941, היא התחתנה עם ג'ון הנרי רות'ס (Roths). זמן מה לאחר נישואיהם, עת ארצות הברית נטלה חלק פעיל במלחמת העולם השנייה, התגייסו שניהם לשירות צבאי. רות'ס הוצב בשירות הנחתים, ומייז בחיל הנשים. באפריל 1945, כשהיא מוצבת באיטליה, פגשה קצין בשם ויליאם ג'יי מארי (Murray) הבן, קתולי נשוי אשר סירב להתגרש מאשתו. למרות זאת, בין השניים התפתחה מערכת יחסים רומנטית. מייז התגרשה מרות'ס, אימצה את השם מארי, וילדה עם ויליאם בן, ויליאם ג'יי מארי השלישי, שכונה "ביל".
ב-1949, השלימה תואר ראשון באוניברסיטת אשלנד (Ashland) באוהיו. ב-1952, היא סיימה תואר ממכללת דרום טקסס למשפטים, אך לא עברה את בחינות לשכת עורכי הדין בטקסס, ומעולם לא עסקה בעריכת דין. ב-16 בנובמבר 1954 ילדה את בנה השני, ג'ון גארת מארי, יחד עם בן זוגה דאז, מייקל פיורילו (Fiorillo). ב-1960, לאחר ניסיון כושל בשגרירות הסובייטית בוושינגטון, טסו מארי ושני בניה לאירופה, בשאיפה להעתיק מגוריהם לברית המועצות דרך השגרירות הסובייטית בפריז, בגלל האתאיזם המדיני שהיה חלק מהאידאולוגיה הקומוניסטית של ברית המועצות. הסובייטים סירבו להכניסם, ומארי והילדים חזרו לארצות הברית והתגוררו בבולטימור, מרילנד, עם אמה ואחיה.
מארי סיפרה שעבדה במשך 17 שנים בתור עובדת סוציאלית פסיכיאטרית, ושבשנת 1960 הייתה מפקחת בשירותי הרווחה בבולטימור; עם זאת, בנה ביל כתב בזיכרונותיו, "חיי ללא אלהים", שאמו הייתה מפוטרת מעבודות משרדיות לעיתים קרובות בשל האישיות הצורמת שלה. ביל עצמו - למרות שגדל אתאיסט - הפך לנוצרי אוונגליסטי בשנת 1980, ויצא נגד כל פועלה של אמו.
מארי עזבה את מרילנד בשנת 1963 לאחר שהואשמה בתקיפת חמישה שוטרים אשר ניסו לתפוס את חברתו של ביל (לימים בת זוגו ואם בתו רובין) ולהחזירה להוריה, ונמלטה להונולולו. בשנת 1965 עברה לגור באוסטין, טקסס, ובאותה שנה גם נישאה לריצ'רד אוהייר. למרות שהשניים נפרדו, הם נשארו נשואים עד מותו בשנת 1978.
אקטיביזם אתאיסטי

ב-1960, הגישה מארי תביעה נגד מערכת החינוך הציבורית של בולטימור (מארי נ' קורלט, Curlett), בה נטען כי הדרישה להשתתף בקריאת תנ"ך יומית בבית הספר, כפי שבנה ויליאם נדרש, אינה חוקתית. במסמכי התביעה, הצהירה כי סירובו של ויליאם להשתתף באירועים אלו הובילו לבריונות נגדו מצד חבריו לכיתה, בעידוד מנהלי בית הספר.
התיק אוחד עם תיק דומה, מחוז חינוך אבינגטון (Abington) נגד שמפ (Schempp), והתביעה הגיעה לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1963. בית המשפט הצביע 1–8 לטובת שמפ, החלטה תקדימית שלמעשה אסרה על חיוב תלמידים בדקלום פסוקי תנ"ך בבתי הספר. החלטה זו באה זמן קצר לאחר שחובת תפילה נאסרה על ידי בית המשפט בפסיקת אנגל (Engel) נגד ויטאלה (Vitale) ב-1962.
ב-1968 הגישה תביעה נגד נאס"א, על קריאת פרק מבראשית במשימת אפולו 8. התביעה נדחתה על ידי בית המשפט העליון מטעמים טכניים. עם זאת, הייתה לתביעה השפעה - נאס"א ביקשו מבאז אולדרין להימנע מלצטט את התנ"ך במשימת אפולו 11, אך הוא הורשה לנהל את הטקס הדתי הראשון בחלל.
אוהייר הופיעה בתוכנית האירוח של פיל דונהיו מספר פעמים, ודונהיו אמר שאוהייר התנהגה באופן בלתי נעים ולעגה לו אחרי הצילומים על היותו קתולי, למרות שאחרי מותה של אוהייר הוא גם תיאר את מסר האתאיזם שלה כ"חשוב מאוד".
אוהייר תמכה במועמדותו של ג'ימי קרטר לנשיאות בשנת 1976 בגלל התנגדותו לתפילות בבתי הספר, תמיכתו בחינוך מיני בבתי ספר ציבוריים, ועמדתו לגבי סוגיות אקולוגיות.
ארגון "אתאיסטים אמריקאים"

באוסטין, טקסס, אוהייר יסדה את ארגון "אתאיסטים אמריקאים", "תנועה ארצית אשר תגן על זכויות האזרח של לא-מאמינים, תפעל למען הפרדת הדת מהמדינה ותעסוק בסוגיות של התיקון הראשון לחוקה". היא הייתה מנכ"לית הארגון הראשונה, והייתה לפנים הציבוריות של תנועת האתאיזם בארצות הברית במהלך שנות ה-60 וה-70. ב-1965, בראיון לפלייבוי, היא תיארה את הדת כ "קביים" ו"הסתמכות בלתי-רציונלית על אמונות טפלות ושטויות על-טבעיות".
אוהייר גם תארה רשימה ארוכה של מקרים של הטרדה, הפחדה, ואף איומים ברצח נגדה ונגד משפחתה, בשל אמונותיה. היא הקריאה מספר מכתבים שהיא קיבלה בדואר, בעלי תוכן אלים. היא אמרה שהיא עזבה את בולטימור בגלל רדיפות מצד התושבים, לרבות קבלת דואר המכיל תמונות מרוחות בצואה, רצח החתלתולה של בנה, וזריקת אבנים על ביתה על ידי תושבי השכונה, תקרית שלדבריה גרמה להתקף הלב הקטלני שהוביל למותו של אביה.
היא הגישה מספר תביעות משפטיות בנושאים שהאמינה שיש בהם הפרת חוקת ארצות הברית כתוצאה מקשירת קשר בין הכנסייה והמדינה. תביעה אחת כזו הייתה נגד עיריית בולטימור, בדרישה כי זו תגבה מיסים על רכוש בבעלות הכנסייה הקתולית.
אוהייר אירחה תוכנית רדיו שבה ביקרה דת ותאיזם, וכן תוכנית טלוויזיה "הפורום האתאיסטי האמריקאי", ששודר ביותר מ-140 ערוצי כבלים.
במהלך שנות ה-80, הייתה כותבת הנאומים של לארי פלינט במרוץ שלו לנשיאות ב-1984, והמשיכה להופיע בתוכניות אקטואליה ואירוח. בינתיים, בנה ג'ון מארי נטל את ראשות ארגון האתאיסטים; הוא לא היה אהוד בארגון, ומספר סניפים פרשו מהקבוצה הראשית. ב-1991, יתר הסניפים המקומיים התפרקו.
בנה ויליאם ג'יי מארי הפך לנוצרי ב-1980, ואוהייר התנערה ממנו לחלוטין והצהירה שזהו דבר החורג מעבר לגבולות הסליחה.
בשנת 1990, ארגון "אתאיסטים אמריקאים" מנה רק את אוהייר, בנה ג'ון מארי, ונכדתה רובין מוריי אוהייר, בנוסף לצוות קטן. רובין הייתה בתו של ביל, שלאחר שהתנצר ניתק קשרים עם המשפחה, ומדלין אמצה אותה באופן רשמי. שלושת בני המשפחה חיו ביחד בביתה של אוהייר.
תיקים בבית המשפט

בנוסף לתיקים המשפטיים המפורסמים של אוהייר, היא הגישה עוד מספר תביעות. זו רשימת התביעות העיקריות שהייתה מעורבת בהם סביב נושאי אתאיזם וחוקה:
מארי נ' קורלט (1963) - תביעה לאיסור קריאת התנ"ך ודקלום תפילות בבתי ספר ציבוריים.
מארי נ' ארצות הברית (1964) - עתירה לאלץ את רשות התקשורת הפדרלית להרחיב את דוקטרינת ההגינות, כך שאתאיסטים יקבלו זמן אוויר שווה לדת ברדיו ובטלוויזיה.
מארי נ' ניקסון (1970) - תביעה לביטול טקסי דת שבועיים בבית הלבן.
אוהייר נ' פיין (Paine, 1971) - תביעה נגד נאס"א אשר דרשה מאסטרונאוטים לקרוא את התנ"ך במהלך טיסות חלל.
אוהייר נ' קוק (1977, Cooke) - תביעה לבטל את פתיחת פגישות מועצת העיר אוסטין, טקסס בתפילה.
אוהייר נ' בלומנטל (1978, Blumenthal) - תביעה להוציא את הביטוי "באל נשים מבטחנו" מהמטבע האמריקאי.
אוהייר נ' היל (1978, Hill) - תביעה להסיר סעיף בחוקת מדינת טקסס הדורש אמונה באלוהים כתנאי להחזקת תפקיד ציבורי.
אוהייר נ' אנדרוס (1979, Andrus) - עתירה למנוע שימוש במתקני הפארקים הלאומיים לעריכת מיסה קתולית על ידי האפיפיור.
אוהייר נ' קלמנטס (1980, Clements) - עתירה להסיר מיצג חג המולד מכניסת בניין הקפיטול באוסטין, טקסס.
קרטר (Carter) ושות' נ' מרכז רפואי ברודלונס (Broadlawns) ושות' (1984-1987) - תביעה נגד מרכז רפואי בדה מוין, איובה, הממומן בכסף ציבורי, אשר סיפק שירותי איש כמורה.
פמיניזם

בראיון בשנת 1965, אוהייר תיארה את עצמה כ"פמיניסטית מיליטנטית", הביעה חוסר שביעות רצון בשל אי-השוויון במעמדן של נשים באמריקה, ואמרה במהלך הראיון ש"הגבר האמריקאי ממשיך להשתמש בה מינית בשביל דבר אחד: אמצעי לשפיכה. זה לא עולה בדעתו שעשוי להיות לה ערך משל עצמה, או לדאוג לסיפוק המיני שלה.... אמריקה היא עדיין חברה בשליטה גברית. רוב הגברים האמריקאים מרגישים מאוימים מינית אם הם לא יותר גבוהים מאישה, יותר אינטלקטואלים ממנה, מרוויחים יותר ממנה, ובעלי סטטוס תעסוקתי יותר גבוה משלה. הם חייבים להיות הסמכות, המילה האחרונה. ובכן, לי קשה לראות גברים או נשים בעמדה נחותה, כי יחסים מהסוג הזה הם סוג של רעל. ולפי דעתי, אף גבר לא ירצה אישה שנחותה ממנו אלא אם כן יש לו רגשי נחיתות משל עצמו."
עם זאת, הייתה לה גם ביקורת כלפי תנועת הנשים באוסטין, מכיוון שהרגישה שהווייתן לא הייתה במאבק לשינוי, אלא בהעצמה אישית בתוך המסגרת הקיימת, ושאין בכך להביא למהפכה או שחרור.
הרצח

ב-27 באוגוסט 1995, אוהייר, בנה ג'ון, ונכדתה רובין נעלמו. על דלת המשרד הנעול של "אתאיסטים אמריקאים" היה פתק מודפס (לכאורה בחתימתו של ג'ון) לפיו, "בני משפחת מארי אוהייר הוזעקו אל מחוץ לעיר למקרה חירום. בזמן כתיבת מזכר זה, איננו יודעים לכמה זמן ניעדר." בביתה של אוהייר נשארו על השולחן שאריות ארוחת הבוקר; תרופות הסוכרת שלה היו על הדלפק במטבח, והכלבים נותרו ללא השגחה. בשיחות טלפון כמה ימים מאוחר יותר, השלושה אמרו כי הם בסן אנטוניו, טקסס, בעניינים "עסקיים". לאחר כמה ימים נוספים, ג'ון הזמין מטבעות זהב בשווי $600,000 מתכשיטן, וקיבל משלוח של $500,000 מהן.
עד ל-27 בספטמבר, עובדי "אתאיסטים אמריקאים" קיבלו מספר שיחות טלפון מרובין וג'ון, אך אלו לא הסבירו למה עזבו או מתי יחזרו, ואף על פי שאמרו שהכל כשורה, הם נשמעו מתוחים ומוטרדים. החל מ-28 בספטמבר, לא הייתה כל תקשורת נוספת עם המשפחה.
מכריהם הבודדים וחבריהם לארגון נמנעו מלפנות למשטרה במשך חודשים, ונטען שהיו פעילים אתאיסטים ששמחו בהיעלמות המשפחה, מכיוון שלא אהבו את הסגנון הבוטה של אוהייר. מאוחר יותר יטענו נציגי הארגון להגנתם שהניחו שמדלין היא ללא שום ספק בחיים, אך סירבו להגיד על סמך מה הביטחון הזה. שמועות רבות הופצו על קורות המשפחה והסיבות להיעלמותה, למשל שהמשפחה ברחה עם כסף של הארגון לניו זילנד, שמדלין רצתה להתבודד כדי למות בשלווה לאחר שבריאותה התדרדרה, וכן שג'ון ורובין רצו להשתחרר מהתלות המשפחתית, או שהמשפחה נפלה קורבן לאלימות. במהלך הקריירה שלה, צברה אוהייר אויבים רבים, ועיתונאים שסקרו את המקרה בתקופה זו לא התקשו למצוא אנשים שידברו בגנותה.
בזמן היעדרות המשפחה, יו"ר הדירקטוריון של "אתאיסטים אמריקאים", טייסון, עבר לגור בביתם. אנשי הארגון ניסו למנוע את החקירה שהייתה עלולה לחשוף שהארגון מונה פחות מ-2,500 אנשים, ולא 50 אלף חברים, לטענת אוהייר. בן המשפחה המנודה ביל מארי חשש שאם ידווח למשטרה על העלמות המשפחה, הוא יואשם בניסיון להשתלט על נכסיהם, מה שאכן קרה עם חשיפת הרצח.
הרצח > החקירה

באוקטובר 1995, נמצאה גופתו הערומה והמרוטשת של גבר, כרותת ראש וידיים, שנזרקה לשדה קוצים מבודד בדאלאס. לא היו לגופה סימנים מזהים, והיא נקברה בקבר אלמוני. המקרה נותר פתוח. בזמן זה נעדרו בני משפחת אוהייר כבר שנה מבלי שיצרו קשר עם מי מקרוביהם.
עיתונאי בשם ג'ון מקורמק (MacCormack) מונה לכתוב על המקרה לרגל יום השנה, והוא החל לבדוק את פרטי המקרה. הסודיות והחשאיות של "אתאיסטים אמריקאים" עוררו בו חשד שההיעלמות לא הייתה כשורה. הוא המשיך לחקור את המקרה, ולבסוף הארגון הודה שנעלמו כספים, וחשפו את דבר חצי מיליון הדולר שהועברו לג'ון שנה קודם לכן. תגלית זו עוררה את עניין רשות המיסים, אשר ביטלה את הסטטוס של הארגון כמלכ"ר, ואחזה בנכסי הארגון ונכסיה של אוהייר. טייסון פונה מביתה.
השתלשלות אירועים זו עוררה חשדות מחודשים לגבי פעילות פלילית מצד הנעדרים, אך גם לגבי היעלמותם. מקורמק חבר לבלש פרטי בשם טים יאנג, ושניהם ביצעו חקירה מקיפה לגבי כל האירועים לפני ומאז היעלמותם של מדלין, ג'ון ורובין. בין האנשים שדיברו איתם היה עובד לשעבר של ארגון "אתאיסטים אמריקאים", דייוויד ווטרס, פושע מורשע שהשיג את אמונה של אוהייר, והיה למנהל לשכת הארגון. בתפקידו החדש גנב ווטרס כספים מקופת הארגון. אוהייר ניהלה נגדו קמפיין יחצנות כדי שדבר מעילתו יוודע ברבים, תוך כדי הקמפיין גילתה שהוא רצח נער אחר כשהיה בן 17. ווטרס היה זה שהפיץ את השמועה שהשלישייה ברחה לניו זילנד עם כספי הארגון.
מקורמק החל לחשוד בסיפורו של ווטרס. חקירתו התנהלה כבר מזה שלוש שנים, והוא נודע כסמכות מובילה בנושא. ב-1998, הוא קיבל טלפון ממקור אנונימי, שסיפר לו שהיעלמותו של פושע בשם דני פריי עשויה להיות קשורה להיעלמותם של בני משפחת מארי אוהייר. פריי, מסתבר, הסתובב עם ווטרס בתקופה הרלוונטית, וסיפר למקורביו שהוא מעורב ב"תוכנית שתעשיר אותי". ארוסתו דאז סיפרה שפתאום הוא נהיה עצבני ומרוחק, וסירב להמשיך לדבר על התפתחות התוכנית המדוברת. ואז הוא נעלם. ווטרס הכחיש כל קשר למקרה. כשמקורמיק השיג את רשומות שיחות הטלפון של פריי, התגלה שאכן היה בקשר צמוד עם ווטרס. הוא גם השיג ראיות להוצאות כספיות גדולות במזומנים של ווטרס ופריי, שמקורם לא ידוע.
זמן קצר לאחר מכן, ראה מקורמיק ידיעה בעיתון על גופת אלמוני שנמצאה שלוש שנים קודם לכן, בדאלאס. משטרת דאלאס הסכימה לבצע בדיקת DNA, וקורבן הרצח זוהה כדני פריי. תגלית זו גרמה לו לכתוב ביתר שאת את מסקנותיו לגבי ווטרס, שכל פיסת ראיות חדשה הצביעה עליו כגורם מרכזי בפשע שעוד לא התגלה. מאמציו גילו פושע מורשע נוסף שהיה מעורב עם ווטרס ופריי - גארי קאר, בעל הרשעות בחטיפה ואונס. על אף הכחשותיו שנוספו להכחשותיו של ווטרס, החלו הרשויות לבדוק את המקרה, ולחקור את ווטרס וקאר. ממצאים מחיפושים בעקבות מעצרם וחקירת עדים, הובילו לכך שסופסוף ה-FBI הצליחו לייצר ציר זמן של ימיהם האחרונים של בני המשפחה הנעדרים.