stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מועדון ווינX: במעמקי הים הקסום
עלילה

הסרט מתחיל בבית ספר לפיות, אלפיה, שם בנות ווינX מקבלות את התלמידות החדשות בטקס שבו הן מציגות להן את הכישרונות שלהן בתור פיות. בסיום הטקס, בלום יוצאת עם חיית המחמד שלה, קיקו, לדייט עם ארוסה סקאי בגרדניה הנמצאת בכדור הארץ.
לבינתיים, באוקיינוס האין-סופי, בנות טריקס מנסות להשתלט על כס הקיסר אבל לא מצליחות. דבר זה זימן את פוליטאה שמסבירה להן שהן מבזבזות את הזמן ושרק טרייטנוס יוכל להשתלט על כס הקיסר. יחד הן עושות עסקה בשביל להחזיר את טרייטנוס ממימד השכחה, אשר אפשר להחזיר אותו רק עם כוח של נסיך צעיר. ברגע שהן ישחררו את טרייטנוס ממימד השכחה הטריקס ישכנעו אותו להשיג פנינה שבעזרתה אפשר לשחרר את פוליטאה מהקללה של סיירניקס. אחר כך, הן ישתלטו ארבעתן על כס הקיסר.
הטריקס יוצאות לגרדניה בשביל לחטוף את סקאי, שהוא בעצם נסיך צעיר. בנות טריקס הורסות לבלום וסקאי את הדייט ונלחמות מולם. בסופו של דבר, בנות טריקס חטפו את סקאי ובלום נשארה בגרדניה מעולפת. הטריקס לקחו את סקאי לכס הקיסר, וטרייטנוס הופיע. לפני שטרייטנוס הופיע פוליטאה הלכה ואמרה לבנות טריקס שידברו איתו על הפנינה ושבשום פנים ואופן לא יזכירו אותה. הטריקס דיברו עם טרייטנוס ויחד הם יצאו להשיג את הפנינה.
לבינתיים בבית ספר אלפיה, בנות ווינX מטפלות בבלום ומספרות לה שהן מצאו אותה מעולפת בגרדניה. בלום נזכרה במה שקרה ובנות ווינX יצאו למסע חדש- להציל את סקאי. בנות ווינX לא מצליחות להיכנס לאוקיינוס האין-סופי מפני שטרייטנוס חסם את הכניסה לשם. פרגונדה סיפרה לבנות ווינX שהדרך היחידה להיכנס לשם היא דרך מימד השכחה. בנות ווינX נכנסו למימד השכחה, שם בלום מוצאת את עצמה מעולפת. אחרי שהיא התעוררה היא ראתה אשליה של סקאי שהוא אומר לה שהיא נטשה אותו. בלום הבינה שזו אשליה והעירה את בנות ווינX שהיו גם מעולפות. לבסוף, הווינX הגיעו לאוקיינוס האין-סופי.
הווינX הגיעו לכס הקיסר שם הן נלחמו נגד פוליטאה. סקאי שהיה שם מעולף התעורר ואמר לבנות ווינX שיעצרו את בנות טריקס וטרייטנוס שהולכים למצוא את הפנינה. בנות ווינX יצאו לעצור אותם אבל זה היה מאוחר מידי והן נלכדו בתוך מנהרה תת-קרקעית. בסופו של דבר, בנות ווינX הצליחו להשתחרר משם. בזמן הזה, פוליטאה חוטפת מבנות טריקס וטרייטנוס את הפנינה ומשתחררת מקללת סייריניקס. שזה קרה, הסתבר שפוליטאה בגדה בבנות טריקס. היא נלחמה נגד בנות טריקס ונצחה אותם, ואת טרייטנוס היא הפנטה שיעבוד בשבילה. בנות ווינX נלחמו נגד פוליטאה ובעזרת סקאי הן ניצחו אותה והחזירו את השקט לאוקיינוס האין-סופי.
מאוחר יותר בבית ספר אלפיה, בנות ווינX וסקאי דיברו על מה שקרה, בלום נישקה את סקאי וקיקו הביא לסקאי גלידה.
עלילה > זמן הסרט ביחס לסדרה

זמן הסרט ביחס לסדרה נמצא בין העונה החמישית לשישית, למרות שבסרט בנות ווינX לבשו את הבגדים שלהן מהעונה השישית.
דמויות ומדבבים

בגרסה העברית והאיטלקית רוב המדבבים המקוריים מהסדרה דיבבו גם בסרט, למרות שבטריילר של הסרט בעברית דיבבו מדבבים אחרים. במאית הדיבוב של הסרט בעברית הייתה אורנה כץ, ומפיקי הדיבוב היו יעל אללוף, דן שצברג ואמי בכר.
בשונה מהסרטים הקודמים, רוב הדמויות מהסדרה לא הופיעו, למשל בסרטים הקודמים כל המומחים הופיעו ובסרט זה רק סקאי הופיע.
| שם הדמות | מדבב/ת באיטלקית | מדבב/ת בעברית | מידע על הדמות |
| --- | --- | --- | --- |
| בלום | לטיסיה צ'אמפה | עדי זינו | הפיה של אש הדרקון והארוסה של סקאי |
| סטלה | פרלה ליברטורי | מירב דמארי | הפיה של השמש הזורחת |
| פלורה | אילריה לטיני | אורלי תגר | הפיה של הטבע |
| ליילה | לאורה לנאי | רוני נדלר | הפיה של הגלים |
| מוזה | ג'מה דונטי | אסתר אתי קסטרו | הפיה של המוזיקה |
| טקנה | דומיטילה ד'אמיקו | ענבל שכנר | הפיה של הטכנולוגיה |
| אומניה | רצ'אלה פאוללי | אורנה כץ | השומרת של סיירניקס |
| סרינה | אילריה ג'ורג'ינו | לורה שופוב | הסלקית של בלום |
| פרגונדה | עמנואלה רוסי | ענת ניב | מנהלת בית ספר אלפיה |
| גריזלדה | פרנסה לומצ'י | אורלי קטן | הסגנית של המנהלת פרגונדה |
| פרופסור ויזגיז | לואיג'י פררו | דן שצברג | מורה לשינוי צורה בבית ספר אלפיה |
| סקאי | מרקו ויויו | לירון לב | מומחה, הנסיך של ארקליון, הארוס של בלום |
| אייסי | טטיאנה דסי | עינת אזולאי | מכשפת הקרח, חלק משלישיית בנות טריקס |
| דארסי | פדריקה דה בורטולי | ספיר דרמון | מכשפת האשליות, חלק משלישיית בנות טריקס |
| סטורמי | ולריה וידלי |  | מכשפת הסופות, חלק משלישיית בנות טריקס |
| טרייטנוס | אלברטו בוגאנני | סער בדישי | שליט כס הקיסר. בנות טריקס ופוליטאה שחררו אותו ממימד השכחה |
| פוליטאה | אלסנדרה קורומפיי | רונה בקרמן | קוללה בקללת סיירניקס. ניצלה את בנות טריקס |
הפקה

כדי לקדם את הסרט הופץ ספיישל בן 8 דקות המציג את מאחורי הקלעים של הסרט, בו ההפקה הסבירה על יצור הסרט. הספיישל שודר בישראל בערוץ yes 5 עם כתוביות לעברית. בספיישל, איג'יניו סטראפי אמר שהסרט נועד להתעמק בתעלומות ובסודות שקיבלו פחות יחס בסדרה. פרנצ'סקו מסטרופיני, אחד ממפיקי הסרט, אמר שכארבע מאות אנשי מקצוע השתתפו בתהליך יצירת הסרט, ושנוצרו מאות סקיצות ליותר מארבעים מיקומים. בנוסף הוא הוסיף שהעבודה על הסרט נמשכה בערך שנתיים. וינצ'נזו ניסקו, ארט דיירקטור, אמר שההפקה רצתה להמשיך את העלילה של העונה החמישית שהייתה מוצלחת והתרחשה ברובה במים. הוא אמר שהיה מעניין לחקור את סביבת המים ואת ההיבטים הנוגעים להנפשתה. מישל בולודני ממחלקת משטחים אמר שהעבודה הכי קשה בייצור הסרט הייתה השיעור של הדמויות.
שם הסרט המקורי נבחר בסקר שנעשה באתר האינטרנט הרשמי של הסדרה בשנת 2013. להלן האפשרויות שהיו:
המשימה סיירניקס (Missione Sirenix)
משימת האוקיינוס האין-סופי (Missione Oceano Infinito)
קסם התהום (La Magia Degli Abissi)
המסתורין של התהום (Il Mistero Degli Abissi)
מדיה > הפצה ביתית

באיטליה הסרט הופץ ב-DVD וב-Blu-ray ב-12 בדצמבר 2014 על ידי "Distribution‏ 01".
מדיה > פסקול

לסרט יצא פסקול הכולל חמישה שירים באורך 17:05 דקות שהופץ לראשונה ב-4 בספטמבר 2014 ב-iTunes‏ על ידי ".Tridimensional S.r.l". כל שירי הפסקול מושמעים במהלך הסרט ומבוצעים על ידי המדבבים. המוזיקה של הסרט הולחנה על ידי סטפנו סוויטלה. בדיבוב העברי רק שלושה שירים דובבו לעברית בניהולה המוזיקלי של אורנה כץ. את השיר "מרגישים בסדר" ביצע לירון לב, ואת השירים "סיירניקס" ו"כולנו ווינX" ביצעה אסתר אתי קסטרו.
| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Luce Immensa (כל הקסם)   |   |
| 2. | Splendi Cosi (כמו כוכב)   |   |
| 3. | Qui Con Me (מרגישים בסדר)   |   |
| 4. | Potere Sirenix (סיירניקס)   |   |
| 5. | Noi Siamo Winx (כולנו ווינX)   |   |
| משך כולל: | משך כולל: | 17:05 |
בנוסף לפסקול, בטריילר של הסרט הושמע השיר "Winx Club: We Are Back" (מועדון ווינX: אנחנו חזרנו) אשר אינו הופץ כסינגל. לשיר הנושא של הסרט, "כולנו ווינX", נוצר קליפ אנימציה עם הדמויות שהופיע בסיום הסרט. בערוץ היוטיוב הרשמי של הסדרה, הופץ הקליפ בצורת "video‏‏ 360°‏".
מדיה > אתר אינטרנט ואפליקציה

לסרט נוצר אתר אינטרנט בו ניתן לקרוא על הדמויות ועלילת הסרט, לצפות בסרטונים ובתמונות, להוריד רקעים למחשב ולשחק במשחקים. בנוסף בהשראת הסרט נוצרה אפליקציה בעלת אותו שם כמו של הסרט, בה ניתן לשחק כאחת מבנות ווינX ולרדוף אחריי טרייטנוס באוקיינוס האין-סופי.
ביקורות

בניגוד לשני הסרטים הקודמים של הסדרה, המבקרים ציינו יתרונות נוספים בסרט זה. מספר מבקרים איטלקים ציינו שהעלילה פשוטה והיא מתאימה לקהל היעד של הסרט, בעוד שהם אמרו שחסר דיאלוגים בין הדמויות, דבר שהיה בולט בסרטים הקודמים. חלק מהמבקרים הדגישו שהמסר של הסרט, להגן ולשמור על הסביבה, עבר באופן שמעניין את הצופים הצעירים. כמו כן, הרבה מבקרים הביאו ביקורות טובה על האנימציה ומראה הדמויות.
הסרט הרוויח סה"כ ממכירות הכרטיסים כ-1,746,000 אירו, בעוד שתקציבו היה 12 מיליון אירו.
בשנת 2014 הסרט היה מועמד לפרס דוד דה דונטלו עבור האפקטים החזותיים הטובים ביותר.
פניות תרבותיות

בסרט מוזכר זמר הפופ המודרני, ג'סטין ביבר, על ידי מוזה כאשר נשמעו רעשים מחרישי אוזניים.
הריקוד של בנות טריקס בריקוד שהיה בסוף הסרט מזכיר סצנת ריקוד שהייתה בסרט "המלאכיות של צ'רלי" משנת 2000.
ראו גם

מועדון ווינX
לביב חוסיין אבו רוכן

לביב חוסיין אבו רוכן (בערבית:  لبيب حسين أبو ركن, תעתיק מדויק: לביב חסין אבו רכן) (1 בינואר 1911 - 20 בנובמבר 1989), יליד הכפר עספיא, היה פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, חבר הכנסת, ראש מועצה מקומית עספיא, וקאדי בבית הדין הדרוזי בישראל. משפחתו הייתה אחת המשפחות הגדולות והמכובדות בכפר ובעדה.
קשרים עם נציגי היישוב היהודי בתחילת שנות השלושים

משפחתו של אבו רוכן הייתה מעורבת החל מראשית שנות ה-30 בכינון הקשרים בין העדה הדרוזית לבין היישוב היהודי. במסגרת זו, עמדו בקשר בעיקר עם אבא חושי.
במהלך המרד הערבי הגדול (1936–1939) פעל אבו רוכן רבות למניעת השתתפותם של הדרוזים במרד. מאמצים אלו הובילו לבסוף לסכסוך בין משפחת אבו רוכן לבין התומכים במרד. במסגרת מאמציו היה אבו רוכן מעורב בהתכתבויות, והוביל משלחות למנהיגי הדרוזים בלבנון וסוריה.
במלחמת העצמאות ולאחר קום המדינה

במהלך המלחמה פעל אבו רוכן לגיוס צעירים דרוזים מעספיא ליחידת מיעוטים חדשה של צה"ל.
לאחר קום המדינה פעל להקמת קואופרטיבים בכפרים הדרוזים והערביים והיה ממקימי חברת "בוסתן" לשיווק ירקות.
בין השנים 1950–1959 כיהן כראש המועצה המקומית עספיא, ובשנת 1959 נבחר לכנסת ה-4 מטעם סיעת שיתוף ואחווה, במסגרתה כיהן בוועדת הפנים ואיכות הסביבה.
בשנת 1957 הכיר לראשונה שר הדתות במעמדם הנפרד של הדרוזים כעדה דתית עצמאית, ובשנת 1963, לאחר תהליך חקיקה ממושך, הושבעו שלושה שייח'ים, ובהם אבו רוכן, להיות קאדים מד'הב בערכאה ראשונה.
בשנת 1980 התמנה קאדי בבית הדין הדרוזי לערעורים.
לקריאה נוספת

פלאח, סלמן. (2000), הדרוזים במזרח-התיכון, תל אביב: משרד הביטחון.
אבדן הילדות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ניל פוסטמן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר עיון
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1982
 מספר עמודים:  150
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  ספרית פועלים
 תאריך:  1986
 תרגום:  יהודית כפרי
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001013568
אָבְדַן הַיַּלְדוּת (באנגלית: The Disappearance of Childhood) הוא ספר מאת ניל פוסטמן שיצא לאור בארצות הברית בשנת 1982. יצא לאור גם בתרגום לעברית בשנת 1986.
תוכני הספר > מושג הילדות

ניל פוסטמן קושר את מושג הילדות עם המצאת הדפוס, התפוצה הנרחבת של הספרים, התפשטות ידיעת קרוא וכתוב, התפתחות ההשכלה, היווצרות מעמד ביניים מבוסס והקמת בתי הספר. הילדות אצל פוסטמן היא התקופה בה הילד לומד בבית הספר בעזרת ספרים. מאמצע המאה העשרים, משנת 1950 בערך בארצות הברית, בעיקר בהשפעת הטלוויזיה החופשית, התחרותית ומרובת הערוצים, נתונה הילדות בסכנה, עם ביטול המחסומים שהציבה החברה כדי להגן על הילדות, וכתוצאה מכך החשיפה של סודות המבוגרים.
הספר נכתב בשנת 1982 ולא דן בהשפעת המחשב האישי והאינטרנט על היעלמות או התקצרות הילדות. אלבין טופלר כתב אף הוא בספריו על התקצרות גיל הילדות, אבל ראה במחשבים ובמהפכת המידע הדיגיטלית את הסיבה העיקרית לכך. ניל פוסטמן, שהלך לעולמו בשנת 2003, כיהן כראש המחלקה לתרבות ולתקשורת באוניברסיטת ניו יורק ונודע בעולם בשל ספריו הביקורתיים על הסגידה בארצות הברית לטכנולוגיה ועל השפעתה השלילית של הטלוויזיה על התרבות והשיח הציבורי.
תוכני הספר > הקריאה

הקריאה, לפי ז'אן-ז'אק רוסו, היא השוט של הילדות, היא סופה של ילדות מתמשכת. הקריאה מאפשרת כניסה לעולם המידע, והיא מפרידה בין יודעי קרוא וכתוב לבין אלה שאינם יודעים. הקריאה היא השוט של הילדות ויוצרת את הבגרות. הספרות הכתובה כולל מפות, תרשימים, חוזים ותעודות שומרת סודות. המבוגר יכול להתמצא באותם סודות על ידי קריאה. ללא ידיעת הקריאה אין הבדל בין הילד לבין המבוגר והסודות הקיימים מעטים. בעולם שבו נעדרת ידיעת הקריאה והכתיבה, נעדר מושג החינוך ומושג הבושה, ונעדרת גם הילדות. ההגדרה של הבגרות התבססה על ידיעת הקריאה והכתיבה. ניל פוסטמן כתב על כך שהדפוס יצא מן העריסה נכנס לשם מושג הילדות. במקום שהעריכו את ההשכלה היו בו בתי ספר שם התפתח במהירות מושג הילדות. בתקופת הילדות, בתקופת החינוך הפורמלי, נמנעים מלהציג לילדים דרישות ונמנעים להטיל עליהם משימות ואחריות של מבוגרים.
לדעת ניל פוסטמן, התקופה משנת 1850 ועד שנת 1950 מייצגת בארצות הברית את פסגת הילדות. בשנת 1950 החלו בארצות הברית שידורי טלוויזיה מסחריים המאיימים על הילדות. בתקופת הילדות המידע נשלט על ידי המבוגרים ומוקנה לילדים בהדרגה ובצורה מווסתת על ידי לימוד הדרגתי. הטלוויזיה, לדעת פוסטמן, מציגה מידע על ידי תמונות שהגישה אליו שווה לכול. אין הבדל בין ילד לבין מבוגר. הטלוויזיה גלויה לכל, והאופי של השידורים הרצופים והתחרות בין הערוצים אינם מאפשרים בררנות. גם לקולנוע ישנה השפעה דומה, אבל הנגישות של הטלוויזיה מכריעה.
תוכני הספר > השפעת הטכנולוגיה

התרבות המבוססת על ידיעת הקריאה והכתיבה מאופיינת, לדעת פוסטמן, בשליטה עצמית, דחיית סיפוקים, כושר חשיבה מושגי ורציף, המשכיות – עבר ועתיד, היגיון וסדר היררכי. המילה המודפסת הביאה עמה את היווצרות ההיגיון, המדע, החינוך, הטכנולוגיה וה-Civilite. ניל פוסטמן מצר על כך שהדיון בטלוויזיה הוא דיון רדוד, וגם כאשר הנושא חשוב, כמו בחירות לנשיאות, לא מתקיים דיון ממשי בין המועמדים. הדרך שהטלוויזיה מציגה נושא היא דרך של סיפור. נושא בחדשות מוצג כסיפור, לרוב בן שלושים עד מאה ושמונים שניות ובממוצע פחות מדקה. הכול מוצג כמו תוכנית בידור. הדרך להצגה רצינית ומעמיקה היא על ידי הרצאה מול המצלמות, וזו איננה הדרך של הטלוויזיה. עידן הסיפור הוא עידן עסקי הבידור והשעשועים, לטענת ניל פוסטמן. הטלוויזיה מתקשה להציג עבר ועתיד, והיא מדיום המרוכז בהווה. הטלוויזיה מבטאת את עיקר התוכן בעזרת דימויים חזותיים ולא באמצעות השפה.
תוכני הספר > הגדרה

חשיפת הילדים לתוכני טלוויזיה, שאינם תואמים את גילם, בשעות שאינן מיועדות לצפייתם. הטשטוש בין סדרות משפחתיות לסדרות למבוגרים גורם למעבר מידי ובלתי נשלט של הילדים מהילדות לעולם המבוגרים.
בעידן של תקשורת המונים, הילדות הולכת ונעלמת, וכתוצאה מכך קורים תהליכים נוספים כמו: אובדן סמכות ההורים, חוסר נימוס וחוסר בושה.
הטלוויזיה גרמה לתהליך זה כתוצאה ממתן מידע מלא ושווה לכל אדם, מבלי להפריד בין קהלים השונים. הילדים מאבדים מתמימותם.
תוכני הספר > סיכום

פוסטמן מסכם את אובדן הילדות בשש שאלות ותשובות:
הילדות צריכה סביבה מעוררת ומטפחת, והיא תופיע כאשר אמצעי התקשורת ידרשו הפרדה בין צעירים לבין בוגרים, כדי שהצעירים יוכלו ללמוד מיומנויות.
ארצות הברית לקראת סוף המאה העשרים רק מתחילה להבין את החורבן הרוחני והתרבותי הנעשה בהשפעת הטכנולוגיה. ארצות הברית נמצאת תחת הלם הטכנולוגיה של המאה העשרים.
המסורת הליברלית קיבלה ללא הבחנה וללא עוררים כמעט את המודרני. הרוב המוסרי בחר בטלוויזיה בפרט ובטכנולוגיה בכלל.
מוסד המשפחה ומוסד בית הספר הם המוסדות, שלמרות חולשתם והחלשות הכוח שלהם, יכולים להתנגד לתופעה של אובדן הילדות.
בשנת 1982 פוסטמן עדיין מקווה שטכנולוגיית המחשבים תתפתח בדרך שתדרוש לימוד, התמחות ושליטה בכישורים אנליטיים מורכבים הנדרשים מאדם משכיל ומחייבים אימון מיוחד.
האדם היחיד איננו חסר אונים למה שקורה, והוא יכול להתנגד לתופעה של אובדן הילדות ולהעניק לילדיו את חוויית הילדות האובדת.
ראו גם

טכנופיליה
בידור עד מוות
האם גוגל עושה אותנו טיפשים?
לקריאה נוספת

ניל פוסטמן, אבדן הילדות, מאנגלית: יהודית כפרי, ספרית פועלים, 1986. 140 עמודים.
Neil Postman, The Disappearance of Childhood, Publisher Vintage (1982) Reprint 1994, ISBN 0679751661
פאריטה

ערך זה עוסק באוניית מעפילים. אם התכוונתם לעיירה בפנמה, ראו .
אוניית המעפילים פאריטה מול חופי תל אביב, 1939.
צילום: רודי וייסנשטיין, הצלמניה
פאריטה הייתה אוניית מעפילים בארגון התנועה הרוויזיוניסטית במסגרת עליית אף על פי של תנועת בית"ר. יצאה לדרך בסוף חודש יוני 1939 מנמל סט ליד מרסיי בצרפת,[דרוש מקור] כשעל סיפונה כ-400 מעפילים. משם היא עברה ב-12 ביולי 1939 מנמל קונסטנצה שבים השחור, כשעל סיפונה 857 בית"רים מגרמניה, אוסטריה, פולין ומרומניה שנחלצו מאירופה.
מסעה של פאריטה תוכנן להימשך כשבוע, אך נמשך 42 יום. לאחר תלאות רבות, כמעט ללא מזון ומים, הגיעה הספינה לחופי תל אביב ב-22 באוגוסט 1939. הספינה הונחתה ונתקעה כחמישים מטר מהחוף. המעפילים הורדו ונעצרו על ידי הבריטים. כעשרה ימים לאחר מכן קיבלו סרטיפיקטים ושוחררו.
היסטוריה > ההכנות להפלגה

עם כניסתו של הצבא הגרמני לפראג במרץ 1939, עבר אליהו גלעזר לפריז, הוא ואברהם ("אברשה") סטבסקי (שהואשם וזוכה מרצח ארלוזורוב וב-1948 היה מהרוגי אלטלנה), מפעילי ארגון העלייה, איתרו בנמל סט סמוך למרסיי ספינת משא של פחם בנפח של כ-1300 טון נושאת דגל פנמה. הספינה נרכשה מבעליה היווניים והותאמה ליעודה החדש על ידי קבוצה של כ-25 עולים במשך שלושה שבועות: נבנו בה דרגשים צרים, מטבח וחדרי שירותים לקליטת 800 נוסעים.
למפקד הספינה התמנה יצחק ליבוביץ' – אריאל (בכינויו המחתרתי: "ארווין").
כשפנו למלא את הספינה במועמדים לעלייה, מעפילים, נתקלו בקושי למלאה. מעטים היו אנשים מצרפת שהיו מוכנים לנטוש הכל על מנת לעלות לארץ. לכן, פנו גם למדינות השכנות על מנת למלא את הספינה. הבעיה הייתה כיצד להעביר את המועמדים לעלייה לפריז ומשם להעלותם על סיפון האונייה במרסיי. הצרפתים היו מוכנים לתת ויזות מעבר בתנאי שהעולים יוכיחו שיש להם ויזות כניסה לארץ היעד. מובן שכניסה בלתי חוקית לארץ-ישראל לא סיפקה את ממשלת צרפת, ומאחר שלא ניתן היה להשיג ויזות כניסה לארץ אחרת, הוחלט להעביר את העולים לפריז באופן בלתי חוקי. בעזרת מרדכי וולף רוטנברג - נציב בית"ר בצרפת ואנשי בית"ר הצרפתיים, שהיו מעורבים בתכנון ההפלגה, החלו למלא את הספינה. קבוצות של פליטים יהודים מגרמניה ומאוסטריה הבריחו את הגבול משווייץ, בלגיה והולנד. הם הגיעו לאזור מרסיי ושוכנו בבתי מלון (אלה כונו "הקבוצה הצרפתית"). את הקבוצה משווייץ הוביל ד"ר ראובן הכט (לימים בעל ממגורות דגון בחיפה). מפריז הועברו העולים למרסיי, שם הועלו על סירות שהביאו אותם אל האונייה.
במקביל נאספו באחריותו של סטבסקי קבוצות של ביתרים וצעירים אחרים מפולין ("הקבוצה הפולנית") ורומניה ("הקבוצה הרומנית") בקונסטנצה שבים השחור.
לקראת סוף יוני 1939 הפליגה הספינה בחשאי מהנמל ועגנה מעבר למצודת איף. הקבוצה הצרפתית הפליגה בסירות מהחוף ולאחר שהתמקמה בספינה הפליגה פאריטה לים השחור.
בליל 12 ביולי עלו הקבוצות הפולנית והרומנית על סיפונה של פאריטה ומיד הורדו לבטן האונייה לקראת ההפלגה. על החוף נפרד מהם נציב בית"ר בפולין – מנחם בגין.
היסטוריה > מהלך ההפלגה > קונסטנצה - איסכנדרון

ההפלגה תוכננה להימשך כשישה ימים. הספינה אמורה הייתה לפגוש בדרך ספינות קלות שיפזרו את המעפילים בחשאי בחופי ארץ ישראל. המפגש המתוכנן לא יצא לפועל. הם המתינו בנקודת המפגש ארבעה ימים עד שהאוכל והמים אזלו. הספינה, שלא היו עליה אמצעי קשר חיצוניים הפליגה לבסוף לנמל אלכסנדרטה (איסכנדרון) בדרומה של טורקיה שהועברה באותם ימים מסוריה שבשליטת המנדט הצרפתי לשליטת טורקיה. שם קיוו ליצור קשר עם מרכז העלייה וכן להצטייד במים ובמזון. בכסף שאספו הנוסעים נקנו מעט מצרכי המזון ומים. אך שלטונות הנמל הורו לספינה לעזוב והיא יצאה לדרכה.
היסטוריה > מהלך ההפלגה > רודוס

ביום 31 ביולי הגיעה הספינה לרודוס. האי היה אז בשליטת איטליה וגם כאן קיבלו הוראה מידית לעזוב, אך המעפילים סירבו בדרישה למזון ומים. תשועתם באה מספינת "מרקו פולו", ספינת טיולים מפוארת שעגנה בסמוך ותייריה יכלו לראות את הנעשה על אוניית המעפילים. אחת התיירות, יהודייה אמריקנית, קנתה מים, מזון, אבטיחים ובירה, ובאמצעות שתי סירות שלחה אותם כמתנה למעפילים.
ב-2 באוגוסט השתלטו מלחי ספינת מלחמה של הצי האיטלקי על האונייה, והכריחו את רב החובל להרים עוגן ולהפליג לים הפתוח.
היסטוריה > מהלך ההפלגה > איזמיר

ב-8 באוגוסט הגיע "פאריטה" לנמל איזמיר ושוב נדרשו על ידי שלטונות טורקיה לעזוב את הנמל. המעפילים הרעבים והתשושים תבעו ממשטרת טורקיה ושלטונות הנמל לקבל מזון, מים ופחם לספינה. כשאלה החלו להתנות קבלת האספקה בדרישה ליציאת הספינה מהנמל, פתחו מאות המעפילים במאבק. קבוצה אחת התגודדה סביב כננת העוגן למנוע הרמתו. קבוצה שנייה הפגינה בצעקות ובהנפת שלטים בשפות רבות, לרבות בדרישה ללחם ומים (בטורקית: "אֶקמֶק, סוּ"). קבוצה אחרונה התארגנה לרדת בשחייה לחוף. לאחר משא ומתן שניהל נציג משרד ההעפלה שהגיע במטוס שכור למקום, התרצו שלטונות הנמל וכל האספקה הדרושה הועלתה לסיפון האונייה.
היסטוריה > מהלך ההפלגה > תל אביב

לאחר טלטולים בים במסע שארך 42 יום, ולאחר שנואשו מפגישה עם ספינות קלות, שאמורות היו לפוגשם ולהוריד את המעפילים אל החוף, הורו מפקדי הספינה לרב החובל ולדימיר ניקולאייביץ' להשיטה ישירות לחוף תל אביב.
כשהתקרבו למים הטריטוריאליים של ארץ ישראל סירב רב החובל להמשיך בשל חששו מהבריטים. מפקדי הספינה כלאו אותו בחדרו והאונייה הופעלה על ידי שני בית"רים – אברהם (אברשה) בש ויוסף חבקינס – שקיבלו את הכשרתם כימאים בספינת הלימוד "תיאודור הרצל", ספינת הלימודים של בית"ר.
הספינה, נושאת דגל כחול לבן, שטה במלוא כוח המנוע לחוף תל אביב ועלתה על שרטון מול מלון "ריץ" (אזור מלון דן תל אביב של ימינו). המעפילים הורדו לחוף בליל ה-22 באוגוסט 1939, שבוע ימים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בבוקר למחרת הגיעו לחוף רבבות מתושבי העיר לקבל את פני המעפילים במזון, שוקולד וסיגריות. הנוסעים הורדו על ידי הבריטים, רוכזו במלון "ריץ'" ובקפה "סאבוי", ולאחר קבלת טיפול רפואי מאנשי מגן דוד אדום הועברו למעצר במחנה הצבאי בסרפנד (צריפין).
הנוסעים שהו עשרה ימים במעצר, ובסופם הורשו להיכנס בשערי הארץ. הסרטיפיקטים שקיבלו מעפילי פאריטה נוכו ממכסת הסרטיפיקטים שהוקצו לכניסת יהודים לארץ ישראל המנדטורית על פי הספר הלבן.
ממשלת המנדט העמידה את רב החובל ו-15 אנשי צוותו לדין בבית המשפט המחוזי ביפו, באשמת השתתפות בכניסה בלתי חוקית של 800 איש לארץ ישראל, ובאשמת שהותם של רב החובל ואנשי הצוות עצמם בארץ ישראל ללא היתר. הנאשמים, שהיו מיוצגים על ידי עורך הדין יעקב שמשון שפירא (לימים שר המשפטים בממשלת ישראל) הודו בפרט האישום השני של שהות בלתי חוקית בארץ, ונגזר עליהם בגינו עונש של חודש מאסר, בעוד שעל האישום הראשון והעיקרי הם טענו טענת "אין להשיב לאשמה", מאחר שלדבריהם הם נכלאו בספינה בהיותה מחוץ למים הטריטוריאליים של ארץ ישראל, ובעת כניסת הספינה בפועל לחופי הארץ, הם כבר סולקו מהובלת הספינה ולא הם שהכניסו את הספינה ונוסעיה לארץ.
בית המשפט קיבל את הטיעון וזיכה את הנאשמים מן האישום. התובע הכללי של ממשלת המנדט הגיש ערעור על פסק הדין.
ב-4 בינואר 1940 נערך הדיון בערעור בבית המשפט העליון בפני הרכב של שלושה שופטים בראשותו של זקן השופטים, הארי הרברט טראסטד. השופט טראסטד ושני חבריו, לאחר שמיעת טיעוניו של עו"ד שפירא, החליטו לזכות הנאשמים.
שלד הספינה נותר מול מלון דן תל אביב, ובמשך מספר שנים שימש כנקודת ציון. במהרה פשטו עליו בוזזים שלקחו מכל הבא ליד. כן היוותה הספינה יעד לשחיינים. לאחר שנים אחדות, פוצץ שלד האונייה והוטבע למניעת סכנה למתרחצים.
ייצוגיה בתרבות

כיסאו של קברניט הספינה פאריטה מוצג במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה. דגם האונייה ודגל הלאום המקורי שהונף עליה נמצאים במוזיאון האצ"ל בתל אביב. עמוד זיכרון הוצב בטיילת סמוך למלון דן בתל אביב, מול המקום בו נחתה הספינה.
העמוד הוחלף בלוחית זיכרון הנמצאת על חוף הים מול מלון דן.
הערות שוליים

↑  אליהו גלעזר, סיפור מופלא של עלית ההצלה (פסקת "הסיני"), חרות, 15 באפריל 1964
↑  האי עליו היה כלאו הבדוי של הרוזן ממונטה כריסטו
↑  מקומם - בביתם הלאומי, דבר, 11 באוגוסט 1939
↑  האניה פאריטה, באתר דעת

לעומת זאת, לדברי שמואל חייט (מופיעים בערך באתר "דעת" תחת "הערת שמואל חייט" משנת 2006), חבקינס כלל לא הגיע ארצה על האונייה פאריטה, ושני אנשי צוות בית"ר שנותרו על האונייה היו באש והוא עצמו, יחד עם מפקד האונייה, יצחק ליבוביץ', והם שהפעילו את האונייה אחרי שכל אנשי הצוות הזרים סירבו להמשיך לחוף, כי חששו שיתפסו ויאבדו את רישיון הימאים. לדבריו, באש היה על הגה הספינה והוא עצמו, בהיותו מכונאי, הפעיל את המנוע בבטן האונייה. הוא מוסיף כי ליבוביץ' הורה לו לגרום נזק למנוע מיד אחרי שיגיעו לחוף, כדי שלא יתאפשר לבריטים להחזיר את המעפילים לים. (פרטים נוספים בדף השיחה של הערך)
↑  המעפילים משתחררים, דבר, 23 באוגוסט 1939
↑  מצא פצצה בהתרחצו בים, דבר, 29 באוגוסט 1945
↑  קנס על עצים ודוד מאנית מעפילים, דבר, 24 באוקטובר 1939
↑  עוד אחד ניסה לשחות אל פריטה, דבר, 6 באוקטובר 1939
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504328905171  VIAF: 308266534   WorldCat (עם VIAF): 308266534 
ידיעה בעיתון על האונייה למחרת הגעתה לחופי ארץ ישראל
לוחית זיכרון ל"פאריטה" על חוף הים מול מלון דן
ציון זיכרון לנחיתת הספינה בחוף תל אביב
מחשוב סריגי

מחשוב סריגי (באנגלית: Grid Computing) הוא מודל מחשוב שנועד לבצע פעולות חישוביות מסובכות על ידי ניצול כוח עיבוד ממספר רב של מחשבים שונים המחוברים יחדיו ברשת מחשבים. מודל זה יוצר ארכיטקטורת מחשבים המחלקת ביצוע תהליכים על פני תשתית של מחשוב מקבילי.
מודלים של מחשוב סריגי משתמשים במשאבי המחשוב של מספר רב של מחשבים מרושתים (בדרך כלל על ידי רשת האינטרנט) על מנת לפתור בעיות חישוביות קשות. מודלים אלו מספקים את היכולת לבצע חישובים על מערכות מידע גדולות על ידי פירוקן למספר מערכות קטנות יותר, או מספקים את היכולת לבצע מספר גדול הרבה יותר של חישובים לשנייה מאשר מחשב בודד מסוגל להפיק.
התפתחות המחשוב הסריגי

בדומה לאינטרנט, המחשוב הסריגי התפתח כצורך חישובי של המדע. האינטרנט פותח כדי לענות על צורכי התקשורת בין מרכזי מחשוב גדולים. חיבורי האינטרנט הללו הובילו לשיתוף משאבים ומידע בין מרכזים אלו ובהמשך אף סיפקו גישה למרכזים ממשתמשים נוספים. תהליכי שיתוף משאבים אלו העלו מצידם צורך בסטנדרטיזציה של הפרוטוקולים ששימשו לתקשורת זו. טכנולוגיית המחשוב הסריגי היא בעצם הרחבה ומימוש של צרכים אלו בצורה מאוד כללית.
מערכות מחשוב סריגי הוקמו כבר בתחילת שנות ה-70 – הראשונה מביניהן היא פרויקט מערכת המחשוב המבוזר (Distributed Computing System, DCS) של אוניברסיטת קליפורניה, בהובלת הארכיטקט הראשי, דייוויד פארבר. על מערכת זו נכתב במגזין Business Week של יולי 1973: "הטבעת מתפקדת במכונה יחידה, גמישה בה יחידות שונות יכולות לבקש עבודות חישוב". במונחים מודרניים, טבעת משמעה רשת, ויחידות - מחשבים.
דו"ח סיכום אחרון של הפרויקט נערך ב-1977.
הטכנולוגיה ברובה נזנחה בשנות ה-80 כשנתברר כי בעיות הניהול והאבטחה הקשורות לכך שמחשבים זרים יערכו חישובים עבור מנהלי הרשת קשות לפתרון.