מודרניזם אמריקאי
היסטוריה

לאמנות מודרניסטית יש נטייה להפשטה, היא חדשנית, אסתטית ועתידנית. זה כולל אמנות חזותית, ספרות, מוזיקה, קולנוע, עיצוב, אדריכלות ועוד. האמנות לא הייתה אמורה להתעסק רק באקדמיות, בתיאטראות או באולמות קונצרטים, אלא להיכלל גם בחיי היומיום ולהיות נגישה לכולם. יתר על כן, מוסדות תרבות התרכזו באמנות יפה והקדישו מעט תשומת לב לסגנונות המהפכניים של המודרניזם. התקדמות כלכלית וטכנולוגית בארצות הברית במהלך שנות העשרים הולידו אוטופיזם נרחב, שהשפיע על כמה אמנים מודרניים, בעוד שאחרים היו סקפטיים לגבי חיבוק הטכנולוגיה. הניצחון במלחמת העולם הראשונה אישר את מעמדה של ארצות הברית כמעצמה בינלאומית והעניק לאנשים ביטחון עצמי ותחושת ביטחון. בהקשר זה, המודרניזם האמריקאי סימן את תחילתה של האמנות האמריקאית כמובדלת ואוטונומית מהאירופית, על ידי שבירת מוסכמות אמנותיות שעוצבו על פי מסורות אירופאיות עד אז.
המודרניזם האמריקאי נהנה מהמגוון של תרבויות המהגרים. אמנים קיבלו השראה מתרבויות עממיות אפריקאיות, קריביות, אסייתיות ואירופיות והטמיעו את הסגנונות האקזוטיים הללו ביצירותיהם.
התנועה האמריקאית המודרניסטית הייתה השתקפות של החיים האמריקאיים במאה ה-20. בעולם המתועש במהירות ובקצב החיים המואץ, קל היה ליחיד להיבלע בהמונים, להישאר משוטט, נטול מטרה. הגבולות החברתיים בגזע, מעמד, מין, עושר ודת היו מאותגרים. ככל שהמבנה החברתי אותגר על ידי השקפות חדשות, התמוססו גבולות הסטנדרטים המסורתיים. המבנה החברתי, ושינוי הזהות תורגמו בסופו של דבר לבדידות וניכור. האחדות של המדינה שנרתמה למלחמה גוועה והעולם נותר אלים, וולגרי וריק מבחינה רוחנית.
העובד במעמד הביניים הפך לגלגל שיניים קטן מכדי לקוות למצוא הכרה במכונה גדולה בהרבה. אזרחים התמודדו בחוסר התוחלת שלהם. חלומות בני נוער התנפצו בכישלון ואכזבה. חייהם של המאוכזבים והמנודים הפכו ממוקדים יותר. היכולת להגדיר את העצמי באמצעות עבודה קשה ותושייה, וליצור חזון משלך ללא עזרה, הפכה נדירה.
אמריקה המודרניסטית הייתה צריכה למצוא בסיס משותף בעולם שכבר לא היה מאוחד באמונה. האחדות שנמצאה, הייתה טמונה בבסיס המשותף של התודעה המשותפת בתוך כל החוויה האנושית. הודגשה חשיבות הפרט; העולם המצומצם של החוויה האנושית, יצר השקה על פני כל הגשרים של גזע, מעמד, מין, עושר או דת. החברה, בדרך זו, מצאה משמעות משותפת, אפילו באי-סדר.
יש הרואים את המודרניזם במסורת האסתטיקה של המאה ה-19 ובתנועת "אמנות למען האמנות". קלמנט גרינברג טוען שהאמנות המודרניסטית מוציאה מהכלל "כל דבר שמחוץ לעצמה". אחרים רואים באמנות מודרניסטית, כמו מוזיקת בלוז וג'אז, מדיום לרגשות ולמצבי רוח, ויצירות רבות עסקו בנושאים עכשוויים, כמו פמיניזם וחיי עיר. כמה אמנים ותאורטיקנים אף הוסיפו ממד פוליטי למודרניזם האמריקאי.
עיצוב ואדריכלות מודרניסטיים אמריקאים אפשרו לאנשים לנהל חיים מודרניים. חיי העבודה והמשפחה השתנו באופן קיצוני ומהיר עקב התפתחות הכלכלית במהלך שנות ה-20. בארצות הברית, המכונית הפכה פופולרית וברת השגה במחיר סביר עבור רבים, שעות הפנאי והבילויים קיבלו חשיבות ושוק העבודה נפתח בפני נשים. על מנת להפוך את החיים ליעילים יותר, מעצבים ואדריכלים פעלו לפישוט עבודות הבית.
השפל הגדול בסוף שנות ה-20 ובמהלך שנות ה-30 הביא להתפכחות מהיציבות הכלכלית של המדינה ושחק את החשיבה האוטופיסטית. ההתפרצות והאימה של מלחמת העולם השנייה גרמו לשינויים נוספים במנטליות.
התקופה שלאחר המלחמה שלאחר מכן כונתה מודרניזם מאוחר.
בשנות השמונים, המודרניזם המאוחר השתנה אף הוא והתקופה מכונה – פוסטמודרניזם.
אין תאריך אחד לתחילת העידן המודרני באמריקה, שכן בתחילת המאה ה-20 היו פעילים עשרות ציירים. זה היה הזמן שבו הופיעו הנופים הקוביסטים הראשונים (Precisionism), טבע דומם ודיוקנאות; צבעים עזים נכנסו ללוחות הצבעים של הציירים, והציורים הלא אובייקטיביים הראשונים הוצגו בגלריות.
התנועה המודרניסטית במהלך השנים המעצבות, הפכה לפופולרית גם בעיר ניו יורק עד 1913 בגלריה הפופולרית בסטודיו במנהטן של וילהלמינה ובר פורלונג (1878–1962) ובאמצעות עבודתו של וויטני סטודיו קאב ב-1918. לדברי דוידסון, ניתן לתארך את תחילת הציור המודרניסטי האמריקאי לסוף שנות המאה ה-19. החלק המוקדם של התקופה נמשך 25 שנים והסתיים בסביבות 1935, כאשר האמנות המודרנית כונתה - האוונגרד.
תערוכת "הארמורי" של 1913 בניו יורק הציגה את יצירותיהם העכשוויות של אמנים אירופאים, כמו גם אמריקאים. הציורים האימפרסיוניסטיים, הפאוביסטים והקוביסטים התחילו לעניין צופים אמריקאים רבים שהיו רגילים לאמנות קונבנציונלית. עם זאת, בהשראת מה שהם ראו, אמנים אמריקאים רבים הושפעו מהרעיונות הרדיקליים והחדשים.
תחילת המאה ה-20 התאפיינה בחקירת טכניקות ודרכי ביטוי אמנותיות שונות. אמנים אמריקאים רבים כמו וילהלמינה ובר פורלונג, מאן ריי, פטריק הנרי ברוס, ג'רלד מרפי ואחרים יצאו לאירופה, בעיקר לפריז, כדי ליצור אמנות. היווצרותם של חבורות אמנותיות שונות הביאה לריבוי המשמעות באמנות החזותית. אסכולת אשקן התכנסה סביב ריאליזם (רוברט אנרי או ג'ורג' לוקס); חוג שטיגליץ הציג חזיונות מופשטים של ניו יורק (מקס ובר, אברהם וולקוביץ); ציירי הצבעים התפתחו לכיוון ה"סינכרומיות" הצבעוניות והמופשטות (סטנטון מקדונלד-רייט ומורגן ראסל), בעוד שהייצוג של הנוף המתועש האמריקאי בצורה של גאומטרית חדה ודינמית (ג'וזף סטלה, צ'ארלס שילר, מורטון ליווינגסטון שמברג, צ'ארלס רוזן וצ'ארלס דמות'). בסופו של דבר אמנים כמו צ'ארלס בורצ'פילד, מרסדן הארטלי, סטיוארט דייוויס, ארתור דאב, ג'ורג'יה אוקיף (שנחשבה לאם המודרניזם האמריקאי), ג'ון מרין, ארתור ביצ'ר קרלס, ואחרים הובילו את עידן המודרניזם למרכז האומנותי של ניו יורק.
שינוי המיקוד וריבוי הנושאים באמנות החזותית הוא גם סימן ההיכר של האמנות המודרניסטית האמריקאית. כך, למשל, הביאה "קבוצת השמונה" את הפוקוס על העיר המודרנית, ושמה דגש על המגוון של מעמדות אזרחים שונים. שניים מהנציגים המשמעותיים ביותר של השמינייה, רוברט אנרי וג'ון סלואן ציירו ציורים על המגוון החברתי, ולעיתים קרובות נטלו כנושא מרכזי את תושבי שכונות העוני של הערים המתועשות.
סוף שנות העשרים ושנות השלושים של המאה העשרים השתייכו (בין רבים אחרים) לשתי תנועות בציור האמריקאי, אזוריות וריאליזם חברתי. האזורים התמקדו בצבעוניות של הנוף האמריקאי ובמורכבות החיים במדינה, בעוד שהריאליסטים החברתיים הציגו נושאים של השפל הגדול, עוני ואי צדק חברתי. הריאליסטים הסוציאליים מחו נגד השלטון והממסד שנראו צבועים, מוטים ואדישים לענייני אי השוויון האנושיים. הפשטה, נוף ומוזיקה היו נושאים מודרניסטיים פופולריים במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20.
המודרניזם גישר על הפער בין האמנות לקהל מגוון מבחינה חברתית בארצות הברית. מספר הולך וגדל של מוזיאונים וגלריות שמטרתם הייתה להביא מודרניות לקהל הרחב. למרות ההתנגדות הראשונית לקידמה, הטכנולוגיה והחיים העירוניים, האמנות החזותית תרמה רבות למודעות העצמית ולמודעות של העם האמריקאי. ציור מודרניסטי חדש האיר על המצבים הרגשיים והנפשיים של הקהל, שהיה יסוד לגיבוש הזהות האמריקאית.
כיוונים רבים של ה"מודרניזם" האמריקאי לא הביאו לסגנון קוהרנטי אחד.