stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרוליין פרידיי
הנצחה

לאחר מות קרוליין פרידיי, כתבה ג'נבייב דה גול (אחייניתו של שרל דה גול) אסירה פוליטית לשעבר בראוונסבריק מחווה לזכרה של פרידיי, שם תארה את פרידיי כ"אחות לכולם" ואת מאמציה להשגת הכרה ולפצות את קורבנות הניסויים.
בית בלאמי פרידיי ושטח אדמה בן כמה דונמים הפך למוזיאון קטן של האגודה ההיסטורית בבית לחם, קונטיקט Bethiehem Conneticut (אנ'), בו מתקיימים סיורים. במוזיאון קיים תצלום עם חתימתו של שארל דה גול ותעודת הוקרה לפרידיי על פעילותה למען המטרה הצרפתית. באחד החדרים מעל שולחן הכתיבה שלה מצוי תצלום של 50 נשים מחייכות. אלה ה"ארנבות".
במרתף הבית- "מרתף השורדים" שמורים חלק מהארכיונים של פרידיי.
בגינה גדלים ורדים, אדמוניות ופרחי לילך.
אוסף גדול של פרידיי מצוי גם במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון די.סי.. אוסף זה כולל בקשות לפיצויים, רישומים רפואיים, תצלומים, התכתבות וחומרים מודפסים המתעדים ניצולים מניסויים רפואיים במחנות הריכוז, בעיקר במחנה ראוונסברוק, שם נערכו הניסויים על ידי ד"ר הרטה אוברהאוזר, קארל גבהרדט, פריץ פישר (רופא) ועוד.
גם בנאנטר קרוב לפריז, מצוי ארכיון של קרוליין.
בנות הלילך

קרוליין פרידיי היא אחת מהגיבורות המרכזיות בספר "בנות הלילך", שנכתב על ידי מרתה הול קלי והוא רומן המבוסס על סיפור אמיתי המתרחש במחנה הריכוז ראוונסבריק. קרולין פרידיי והרטה אוברהאוזר היו נשים אמיתיות וכן כל אנשי הסגל בראוונסבריק. הול קלי הסתמכה על מכתביה של קרוליין, עדויות ממשפט הרופאים בגרמניה ועדויות של הניצולות. כן ביקרה הסופרת בבית בלאמי פרידיי ובגן הלילך שלידו ומאוחר יותר בפולין ובגרמניה. היא ביקרה עם בנה בטירה בלובלין, שם נכלאו אסירות מראוונסבריק ובמוזיאון "מתחת לשעון" שם עונו האסירות וכתבו מכתבים סודיים אודות הסבל שעברו. בוורשה היא ראיינה את אחת האסירות אליציה קובאצקה ולאחר מכן נסעה ברכבת במסלול דומה לזה שבו יצא בספטמבר 1941 טרנספורט ה"ארנבות"
לקריאה נוספת

מרתה הול קלי, בנות הלילך, מאנגלית: שאול לוין, כנרת זמורה ביתן, 2020.
הערות שוליים

↑  קרוליין פרידיי ומשפחתה(אנ)
↑  בית בלאמי פרידיי (אנ)
↑  מאמר בנושא האסירות הפוליטיות
↑  קרוליין פרידיי+ סרטון
1 2  "הסנדקית" של האסירות  ממחנה ראוונסבריק
↑  מוטיב הלילך עובר כחוט השני בספר בנות הלילך המבוסס על סיפורה של קרוליין פרידיי.
↑  הארכיון של פרידיי במוזיאון בוושינגטון
↑  סעיף זה מבוסס על הערת המחברת בספרה, עמ' 486-492
↑  על הספר בנות הלילך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008196161105171  ISNI: 0000 0000 4505 1419  LCCN: no2004027588  VIAF: 78486152   WorldCat (עם VIAF): 78486152
רוי הרגרוב

| --- | --- |

 לידה:  16 באוקטובר 1969 וייקו, ארצות הברית 
 פטירה:  2 בנובמבר 2018 (בגיל 49) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 מקום לימודים:  ניו סקול, מכללת ברקלי למוזיקה, תיכון בוקר ט. וושינגטון לאמנויות 
 סוגה:  ג'אז, ג'אז-פאנק 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  חצוצרה, פלוגלהורן 
 חברת תקליטים:  ורב רקורדס 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי לאלבום הג'אז הלטיני הטוב ביותר (1998)  פרס גרמי לאלבום הג'אז האינסטרומנטלי הטוב ביותר (2002) 
 פרופיל ב-IMDb
 
רוי הרגרוב בחצוצרה
רוי אנתוני הרגרוב (באנגלית: Roy Anthony Hargrove;‏ 16 באוקטובר 1969 – 2 בנובמבר 2018) היה חצוצרן ג'אז ומוביל הרכב. הרגרוב זכה בשני פרסי גראמי ב-1997 וב-2002. כבן טיפוחיו של וינטון מרסליס היה הרגרוב אחד מה"אריות הצעירים" הבולטים של שנות ה-90. ההרכבים בראשותו מנגנים בי בופ והארד בופ בסגנון מסורתי, עם שילוב פאנק (Funk), היפ הופ, מוזיקת נשמה, גוספל ועוד.
תולדות חייו

הרגרוב נולד בווייקו, טקסס. כתלמיד תיכון התגלה על ידי וינטון מרסליס, שסייע לו להתקדם ולנגן לצידם של מוזיקאים מובילים.
ב-1989 למד במשך שנה במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון ולאחר שנה זו עבר לניו סקול בניו יורק, במקביל צבר ניסיון רב במסגרת הופעות בג'אם סשן במועדוני העיר. ב-1990 חתם בחברת RCA/Novus והוציא את אלבום הבכורה שלו "Diamond in the Rough", הראשון מסדרה של חמישה אלבומים בחברה זו.
בשנת 1993 הופיע עם תזמורת הג'אז של מרכז לינקולן (אותה ניהל וינטון מרסליס). ב-1995 הוציא את "Parker's Mood" עם כריסטיאן מקברייד בקונטרבס וסטיבן סקוט בפסנתר. התקליט, הכולל פרשנות לקטעים של צ'ארלי פארקר זכה לשבחי הביקורת. במקביל הוציא את תקליטו "Family" שכלל סטנדרטים וקטעים פרי עטו. ב-1998 הופיע והקליט עם להקת מוזיקה קובנית בשם "Crisol", אלבומם המשותף, "הבנה" זכה בפרס גראמי.
ב-2002 הקליט עם מייקל ברקר (בסקסופון טנור) והרבי הנקוק (בפסנתר) את "Directions In Music" שבמרכזו שלושה קטעים מאת ג'ון קולטריין ולחנים של ברקר ברוחו. התקליט זכה בפרס גראמי באותה שנה.
ב-2003 הקליט עם הזמרת אריקה בדו ובמקביל הוביל את ההרכב "The RH Factor" שהוציא ארבעה תקליטים ויצר מוזיקה קצבית תוך שילוב סגנונות ג'אז, פ'אנק, היפ-הופ ומוזיקת נשמה ומיצב את הרגרוב כאחד ממחדשי הרית'ם אנד בלוז. ב-2008 הקליט שני תקליטים שונים ביותר "Earfood" עם רביעייה ו-"Emergence" עם ביג בנד בת 19 נגנים.
הרגרוב נפטר ב-2 בנובמבר 2018 כתוצאה מדום לב.
הערות שוליים

↑  "Roy Hargrove, Grammy-Winning Jazz Trumpeter, Dies At 49". NPR.org (באנגלית). נבדק ב-3 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007338096905171  PLWABN: 9810550135205606  BnF: cb13949049g (data)  CiNii: DA16035423  GND: 134692756  ISNI: 0000 0001 1486 9901  LCCN: n92014464  MusicBrainz: 8cdf780e-b909-4d25-9060-e552e95b3414  NKC: ola2002158609  NTA: 107828308  RERO: 02-A003348128  SNAC: w6hc1h53  SUDOC: 082304270  VIAF: 202111   WorldCat (עם VIAF): 202111
קרל פרידריך לסינג

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1808 ברסלאו, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  4 בינואר 1880 (בגיל 71) קרלסרוהה, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הראשי בקרלסרוהה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לבניין  האקדמיה הפרוסית לאמנות 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 הושפע על ידי:  Heinrich Anton Dähling, Samuel Rösel 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1853)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 צאצאים:  Otto Lessing, Konrad Lessing 
 
קרל פרידריך לסינג (בגרמנית: Carl Friedrich Lessing‏; 15 בפברואר 1808 – 5 ביוני 1880) היה צייר רומנטי של המאה ה-19. הוא אחד מציירי ההיסטוריה והנוף החשובים ביותר של בית הספר דיסלדורף.
ביוגרפיה > ילדות

אביו קרל פרידריך לסינג הזקן (1778–1848) היה קצין שיפוט בברסלאו, משנת 1809 נשיא בית הדין של מדינת פולין וארטנברג ואחיינו של הסופר גוטהולד לסינג. אמו קלמנטין, שוורץ (1783–1821), הייתה בתו של קנצלרית הממשלה של הנסיך הצפלדט בטרכנברג. אחיו כריסטיאן פרידריך (1809–1862) הפך לרופא ובוטנאי. אחותו פרנצסקה מריה (1818–1901), הייתה נשואה לצייר אמיל אברס.
קרל פרידריך בילה את ילדותו בעיר וארטנברג (משנת 1888 גרוס-וארטנברג) וגילה כאן את אהבתו לטבע תוך שהוא משוטט באזור היפה על היערות הענקיים.
ביוגרפיה > לימודים

לאחר שלמד במשך שנתיים בבית הספר הקתולי בברסלאו, שם התגלה כישרונו לציור על ידי יוהאן היינריך כריסטוף קניג, נסע ליסינג לברלין בגיל 14 ולמד בנייה אצל של קארל פרידריך שינקל. בשנת 1823 החליט להיות צייר ללא הסכמת אביו.
הוא למד במשך שלוש שנים באקדמיה לאמנות בברלין, שם הודרך על ידי ציירי הנוף סמואל רוזל והיינריך דאהלינג, ובשנת 1826 נסע לאקדמיה לאמנות בדיסלדורף עם חברו וילהלם פרידריך שדו. שם הפך למייסד משותף של בית הספר לציור בדיסלדורף.
הצלחתו הראשונה הושגה בשנת 1825 עם ציור של חצר כנסייה עם הריסות בשלג, שהוצג בתערוכת האמנות בברלין באותה שנה. הציור עורר עניין והשיג מחיר גבוה. ההצלחה, הביאה להשלמה של האב עם קריירת הציור של הבן. משנת 1827 הוא התחיל לימודי נוף משותפים עם צייר הנוף יוהאן וילהלם שירמר. שניהם ייסדו "איגוד ציירי הנוף" בדיסלדורף.
ביוגרפיה > שנים של הצלחה

בתקופה הראשונה של פעילותו, צייר לסינג נופים נוגים ופנטסטיים. המוטיבים היו טירות מתפוררות, כנסיות נשכחות, אזורים סלעיים משוננים, אותם אכלסו דמויות של נזירים, אבירים, שודדים, צוענים וכו'. עבודה מרכזית משלב יצירתי זה היא ציור הנוף "דאס פלסנשלוס", שהושלם בשנת 1828. מוטיבים אחרים הגיעו משירה או מעולם האגדות.
סגנון זה מצא חקיינים רבים וכמעט הפך פופולרי אצלם. בערך באותה תקופה וילהלם שדו הציג בפניו את ציור ההיסטוריה והשיג עבורו הזמנה לציורי קיר מהרוזן פון ספי, שרצה לקשט את אולם הגן של ארמונו ליד דיסלדורף במעגל ציורי קיר על חייו של פרידריך ברברוסה. לסינג יצר כאן את קרב איקוניום, אך עד מהרה גילה שציור הקיר לא מושך אותו והשאיר את שאר העבודות לידי הרמן פלודמן, אמן נוסף מבית הספר בדיסלדורף.
בקיץ 1858 מונה לסינג כמנהל הגלריה לאמנות בקרלסרוהה. שם החל לצייר נופים שוב, אך גם המשיך בסדרת הציורים ההיסטוריים הגדולים שלו, שאותם סיים לבסוף בשנת 1867 עם הציור "המחלוקת של לותר עם אק" בלייפציג.
ביוגרפיה > שנים אחרונות

בשנת 1867 הוצע ללסינג לנהל את האקדמיה בדיסלדורף, אך הוא סירב ונשאר בקרלסרוהה עד סוף ימיו. במהלך השנים הוא זכה בהצטיינות רבה: האקדמיה בברלין הפכה אותו לחבר כבר בשנת 1832, בשנתו הארבעים הוא קיבל את התואר פרופסור מהמלך פרידריך וילהלם הרביעי, וכאחד מהאמנים הראשונים קיבל מאוחר יותר את פרס השלום של פור לה מריט. הוא גם קיבל מדליות גרמניות וזרות נוספות והיה חבר כבוד באקדמיות גרמניות וזרות רבות באגודות אמנים.
קרל פרידריך לסינג היה נשוי לאידה הייזר (1817–1880), בתו של הסוחר הפרוטסטנטי היינריך דניאל תאודור הייזר (1767–1848) מגומרסבאך ליד קלן, שמתה מספר חודשים לפניו. לאידה הייזר היו לפחות חמישה אחים, כולל הציירים אדלין יגר ואלווין שרודטר. לבני הזוג נולדו מספר ילדים, ביניהם הפסל אוטו לסינג ( 1846–1912), הציירים היינריך לסינג (1856–1930) וקונרד לסינג (1852–1916).
בתם ברטה לסינג (1844–1914) התחתנה עם השחקן הסקסוני המלכותי קרל קוברשטיין - הוריו של הצייר הנס קובנרשטיין (נפטר בשנת 1945 בברלין).
בשנותיו האחרונות לסינג כבר לא יכול היה לעבוד לאחר שבץ מוחי.
אתר הקבר בבית העלמין המרכזי של קרלסרוהה, מעוטר באנדרטת קבר המבוססת על עיצובו של אוטו לסינג.
יצירה

יצירתו של לסינג מתחלקת לשתי קבוצות ציורים: ציור היסטורי, המכונה בזלזול על ידי מבקרים מסוימים כציור מגמתי, וציורי נוף. הציורים ההיסטוריים הענקיים אולי אינם מראים שום פאר, כמו אצל ז'אק-לואי דויד, אך מאופיינים בגישה אמנותית טובה, בהתאמה אישית של הדמויות המוצגות ובנאמנות היסטורית. הוא עבד כל העת לשיפור הסגנון והשאיר מספר רב של תיקי עבודות עם מחקרים ורישומים היסטוריים בהם.
בציור הרומנטי המאוחר, הוא נתן את הטון בין בני דורו והשפיע השפעה רחבה מאוד על התפתחותו של בית הספר לציור בדיסלדורף. הוא נמצא על הסף שבין אידיאליזם לריאליזם: תפיסתו הרומנטית והפיוטית שולבה בחקר יסודי של הטבע.
אף אחד מבני דורו לא הציג את היער הגרמני ואת האזורים הסלעיים הפראיים של הרץ ואייפל בצורה כה פואטית ובו זמנית נאמנה לטבע.
לסינג היה מפורסם ואהוב גם על הציבור הרחב בזכות רפרודוקציות רבות במגזינים מתקופתו.
גלריה

מנזר בשלג
נוף רומנטי עם מנזר
הצלבני האחרון
השודד ובנו
התכנסות דתית חתרנית
ריטרבורג
בדרך לכנסייה
הערות שוליים

↑  Karl Friedrich Lessing, TheFreeDictionary.com
↑  Gilman, D. C.; Peck, H. T.; Colby, F. M., eds. (1905), Lessing, Karl Friedrich, The New International Encyclopædia
↑  Neuerwerbungen: Carl Friedrich Lessing (1808-1880), Johann Hus im Vorverhör zu Konstanz 1414/15 (Hus vor dem Konzil von Konstanz), 1845, 2012 Schenkung Johanna Sturm, Öl auf Leinwand, 94 x 135,9 cm, monogr. u. dat. "C.F. L. 1845", Inv.-Nr. M 2012-1
↑  Carl Friedrich Lessing (1808-1880), Johann Hus vor dem Scheiterhaufen, 1850, 2012 Schenkung Johanna Sturm, Öl auf Leinwand, 94 x 135,9 cm, monogr. u. dat. „C. F. L. 1850“ , Inv.-Nr. M 2012-2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308869505171  PLWABN: 9810546576005606  DSI: 3020  GND: 118640496  ISNI: 0000 0001 2210 2575  KulturNav: 50370300-4db7-4221-a737-a89a98404dae  LCCN: n82166201  NKC: xx0028856  NTA: 070664447  RKD: 49603  SUDOC: 104461527  ULAN: 500030457  VIAF: 37709786   WorldCat (עם VIAF): 37709786
קריפטו-פשיזם

קריפטו-פשיזם (באנגלית: Crypto-fascism) הוא מונח פוליטי המתאר אדם התומך או מעריץ פשיזם בסתר או ברמיזה בלבד. המונח מרמז כי האדם מבין שעליו לשמור על נטיותיו הפשיסטיות בסתר, אחרת יסתכן בגינוי, רדיפה או התאבדות פוליטית.
מקור הביטוי

המונח "קריפטו-פשיסט" פורסם ברבים בשנת 1963 בספר "המלווה הנאמן" (בגרמנית: Der getreue Korrepetitor) מאת הסוציולוג הגרמני תאודור אדורנו. אדורנו השתמש במונח "קריפטו-פשיזם" במכתב שנכתב לוולטר בנימין עוד ב-1937. עם זאת, בכתביו של אדrונו המונח מתייחס לאדם שמציג נטיות פשיסטיות בלי ידיעתו או מתוך בורות.
בשנת 1968, בעת עימות טלוויזיוני בוועידה הלאומית של המפלגה הדמוקרטית האמריקאית ששודר ברשת ABC, מועמד המפלגה הדמוקרטית גור וידאל תיאר את מקבילו הרפובליקני ויליאם פ. באקלי כ"קריפטו-נאצי". בתגובה, ענה באקלי: "תקשיב, חתיכת קוויר, תפסיק לקרוא לי 'קריפטו-נאצי' או שארביץ לך בפרצוף". במאמר שפורסם במגזין "Esquire" ב-1969 הבהיר וידאל: "לא התכוונתי להשתמש בביטוי 'קריפטו נאצי', התכוונתי להגיד 'בעל נפש פשיסטית'". בדיווחים מאחורים יותר אודות האירוע, דבריו של וידאל עוותו מעט למילה "קריפטו-פשיסט".
שימוש מודרני

בשנת 1972, מתח זוכה פרס נובל לספרות היינריך בל ביקורת על הסיקור התקשורתי של עיתון "בילד" כלפי כנופיית באדר-מיינהוף. במאמרו, שפורסם בעיתון "דר שפיגל", טען בל כי העיתון מנפח את חשיבותה של הכנופיה, תורם לאווירה אלימה ופרנואידית במדינה, וגוזר את דינם של מעורבים בפרשיות מסוימות לפני שהאשמות כלפיהן הוכחו בבית המשפט. בין השאר, טען בל כי מעשי העיתון "כבר אינם קריפטו-פשיסטיים, אינם כמעט-פשיסטיים, אלא פשיסטיים לחלוטין. דברי הסתה, שקרים וגועל".
בשנת 2011 טען עיתונאי "הגרדיאן" רוי מודי כי "הקולנוע ההוליוודי המיינסטרימי", ובמיוחד אמן הקומיקס ובמאי הקולנוע פרנק מילר, הם "קריפטו-פשיסטים", כיוון שהם מקדמים נרטיב פוגעני בו "מלחמה נגד אויב חסר רחמים זה טוב, שירות צבאי זה טוב, רצח והרג הופכים אותך לגבר, והקפיטליזם חייב לנצח".
מספר עיתונאים קישרו בין תומכי דונלד טראמפ והאלט-רייט לבין קריפטו-פשיזם, בטענה שהם משתמשים בתירוץ של ממים אירוניים והומור קיצוני ולא תקין פוליטית כמסווה לאידאולוגיה פשיסטית אמיתית.
ראו גם

פשיזם פקידותי
נאו-פשיזם
אקופאשיזם
הערות שוליים

↑  Theodor W. Adorno, The complete correspondence, 1928-1940, עמ' 212
↑  "Gore Vidal vs William Buckley Democratic Convention Debate 3 (אורכב 09.08.2022 בארכיון Wayback Machine)"
↑  Vulliamy, Ed (1 באוגוסט 2015). "'Don't call me a crypto-Nazi!' The lost heart of political debate". The Guardian. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Vidal, Gore, "A Distasteful Encounter with William F. Buckley Jr.", originally published in Esquire, September 1969
↑  Connor, Simpson (1 באוגוסט 2012). "Corrections on The New York Times' Gore Vidal Obituary Are Amazing". The Atlantic. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Heinrich Böll, Will Ulrike Gnade oder freies Geleit? Schriftsteller Heinrich Böll über die Baader-Meinhof-Gruppe und "Bild", דר שפיגל, 1972
↑  Moody, Roy, "Frank Miller and the rise of cryptofascist Hollywood", The Guardian, November 24, 2011
↑  Jason Wilson, Hiding in plain sight: how the 'alt-right' is weaponizing irony to spread fascism, הגרדיאן, ‏23 במאי 2017
↑  Omer Aziz, Opinion: Why do so many young white men in America find fascism ‘cool’?, Los Angeles Times, ‏2 באפריל 2023
רומאנה

ערך זה עוסק בכפר בדרום בקעת בית נטופה. אם התכוונתם לכפר דרומית מערבית לג'נין, ראו .
| --- | --- |
רומאנה, מבט מצפון
שם בערבית: رمانة
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: אל-בטוף
גובה ממוצע: ‎166 מטר
סוג יישוב: יישוב כפרי אחר
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 1,276 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎1.1% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) רומאנה(למפת הגליל המערבי רגילה) רומאנה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רומאנה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רומאנה32°47′16″N 35°18′40″E﻿ / ﻿32.7877177547788°N 35.3109784359974°E﻿ / 32.7877177547788; 35.3109784359974  heמפת היישובים של מועצה אזורית אל-בטוף (in English: Al-Batuf Regional Council) באדום - רומאנה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 2 מתוך 10

רומאנה (בערבית: رمانة; מילולית: "רימון") הוא כפר ערבי בבקעת בית נטופה, השייך למועצה אזורית אל-בטוף.
היישוב הוקם ככל הנראה בתקופת הברונזה והמקום היה מיושב מתקופה זו לסירוגין.
היסטוריה

אשתורי הפרחי זיהה כאן בספרו כפתור ופרח את העיר המקראית "רימון" שבנחלת שבט זבולון. הרב יהוסף שוורץ מזהה את המקום עם עיר הלוויים "דמנה" שבנחלת זבולון, הנקראת בדברי הימים "רמונו".
הרב שאול הורנשטיין זיהה במקום את העיר המקראית גת רימון, הנזכרת כעיר לויים בנחלת שבט מנשה.
ישנם המזהים כאן את רימון של "בקעת רימון", ו"בקעת בית רמון" המוזכרת בתקופת המשנה והתלמוד כמקום הקשור למרידה ברומאים וכמקום התכנסותם הראשון של חכמי המשנה לאחר החורבן בעקבות מרד בר כוכבא. נימוקם הוא שלאחר מרד בר כוכבא עבר היישוב היהודי לגליל ושפעילותם של האחים פפוס ולוליאנוס במרידה ברומאים היה בגליל. אחרים שוללים זיהוי זה.
במסגרת הכנת מפת הקרן לחקר ארץ ישראל דווח שבכפר היו 70 נפשות. ויקטור גרן תיאר את הכפר כמכיל מספר מועט של בתים המחוברים זה לזה בכדי ליצור חומת מגן חיצונית. בנוסף, הוא תיאר את הכפר כמוגן על ידי צמחי צבר מצוי. הוא מתאר שראה במקום אבני גזית, בורות מים ומערות קבורים חצובים בסלע המהווים שרידים ליישוב עתיק.
במפקד האוכלוסין של 1922 נמנו בכפר 37 תושבים. במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו ברומאנה 36 בתים מיושבים ב-197 נפשות, כולם מוסלמים, חוץ משתי נשים נוצריות. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי רומאנה כ-590 ושטחו נרשם כ-1493 דונם, מתוכם 8 דונם של אדמה ציבורית.
בשנת 1964 הוחל בפריצת כביש 785 כדי לחבר את הכפר, יחד עם עוזייר ובועיינה אל כביש 65. בשנת 1976 נחנך כביש שחיבר את עוזייר ורומאנה לכביש טבריה-נצרת ליד משהד. תושבי הכפר השתתפו בסלילת הכביש בתשלום ובעבודה.
בקרבת הכפר נמצא חורבת רומא. הכפר נתן את שמו ליישוב הסמוך בית רימון.
מבט על רומאנה ממערב
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  ספר יהושע, פרק י"ט, פסוק י"ג.
↑  ספר יהושע, פרק כ"א, פסוק ל"ה
↑  ספר דברי הימים א', פרק ו', פסוק ס"ב
↑  הרב יהוסף שוורץ, תבואות הארץ, פרק ג', נחלת זבולון
↑  הרב שאול הורנשטיין, גבעת שאול, וינה, תרנ"ג, עמוד 47, באתר היברובוקס
↑  סברה זאת מוקשית כי לפי החלוקה המקובלת האזור הוא צפוני בהרבה מנחלת מנשה.
↑  בראשית רבה, פרשה ס"ד, פסקה י'
איכה רבה, פרשה א', פסקה מ"ה
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת חגיגה,  פרק ג', הלכה א'.
↑  אהרן אופנהיימר, ‏היישוב היהודי בגליל בתקופת יבנה ומרד בר-כוכבא, קתדרה 4, יולי 1977, עמ' 59 (הערה 35), 65
↑  יוסי שפנייר, לזיהויה של בקעת רימון, על אתר ו', הוצאת תבונות, שבט תש"ס
↑  ויקטור גרן, Description Géographique Historique et Archéologique de la Palestine, 1880, עמ' 365
↑  Census of Palestine 1931. Population of villages, towns and administrative areas, Jerusalem, 1932 באתר ה- Internet Archives , עמוד 75
↑  הדאווי, סקר הכפרים, עמוד 63
↑  הוחל בפריצת דרך לשלושה כפרי מיעוטים, הצופה, 27 ביולי 1964
↑  יואל דר, שני כבישים חדשים, דבר, 22 בנובמבר 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411566805171
רומאו לאביה

רומאו לאביה (בצרפתית: Roméo Lavia; נולד ב-6 בינואר 2004 בבריסל שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת צ'לסי מהפרמייר ליג ובנבחרת בלגיה.
קריירת מועדונים

לאביה גדל במחלקות הנוער של S.C. וולואה, אנדרלכט ומנצ'סטר סיטי. ב-21 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מנצ'סטר סיטי, בניצחון 6-1 על וויקומב וונדררס במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג.
ב-6 ביולי 2022 חתם לאביה על חוזה לחמש שנים בסאות'המפטון מהפרמייר ליג. ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-1 לטוטנהאם הוטספר במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2022/2023. ב-30 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על צ'לסי במסגרת המחזור החמישי בליגה. בעונתו הראשונה במועדון, שהסתיימה בירידת הקבוצה לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, ערך לאביה 29 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
ב-18 באוגוסט 2023 חתם בצ'לסי לשבע שנים.
קריירה בינלאומית

לאביה הוא חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21.
ב-28 במרץ 2023 ערך לאביה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בניצחון 3-2 על נבחרת גרמניה במשחק ידידות.
הערות שוליים

↑  Saints swoop for Lavia באתר הרשמי של סאות'המפטון, 6 ביולי 2022 (באנגלית)
רוי דוטריס

| --- | --- |

 לידה:  26 במאי 1923 גרנזי
 פטירה:  16 באוקטובר 2017 (בגיל 94) לונדון
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1945 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1947) 
 בן או בת זוג:  קיי דוטריס (1947–2007) 
 צאצאים:  קארן דוטריס, מישל דוטריס 
 פרסים והוקרה:  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה (2000)  פרס באפט"א לטלוויזיה  פרס דרמה דסק  קצין במסדר האימפריה הבריטית 
 http://www.roydotrice.com
 פרופיל ב-IMDb
 
רוי דוטריס (באנגלית: Roy Dotrice; ‏26 במאי 1923 - 16 באוקטובר 2017) היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי וקריין של ספרי שמע.
תולדות חייו

נולד באי גרנזי, אחד מאיי התעלה. במלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי ונפל בשבי הגרמני. בין השנים 1942–1945 שהה במחנה שבויים. עם שובו הופיע בהצגה בחסות הצלב האדום בשם "Back Home" ("חזרה הביתה"), שכל שחקניו היו שבויי מלחמה לשעבר.
ב-1947 נשא לאשה את השחקנית קיי ניומן, לה היה נשוי עד מותה ב-2007. רוי הוא גם אביהן של השחקניות מישל (נולדה ב-27 בספטמבר 1948), קארן (נולדה ב-9 בנובמבר 1955), ואיבט (נולדה ב-1960), שהלכו בעקבותיו. ב-1967 החל להופיע בהצגת יחיד בשם "Brief Lives", על פי סיפורים ביוגרפיים קצרים מאת ג'ון אוברי (John Aubrey). כל הצגה נמשכה כשעתיים ומחצה במהלכן נכח דוטריס על הבמה, כולל בזמן ההפסקה, בה דימה עצמו לשקוע בשינה. המחזה הועלה הן בווסט אנד בלונדון והן בברודוויי. דוטריס נכנס לספר השיאים של גינס לאחר שסיים 1,782 הופעות יחיד, המספר הגדול ביותר של הופעות יחיד של שחקן כלשהו. ההצגה שבה והועלתה ב-2008 בהשתתפותו של דוטריס ורצה בהפסקות עד ינואר 2010‏. בשנת 1981 היה דוטריס מועמד לפרס טוני על תפקידו במחזה "A Life", הוא זכה בפרס ב-2001 על תפקידו במחזה "A Moon for the Misbegotten".
בשנות השבעים ושנות השמונים הופיע במספר סדרות טלוויזיה, בהן "דיקנס של לונדון" בתפקיד דיקנס, בסדרת הטלוויזיה "היפה והחיה" (בעריכת ג'ורג' ר. ר. מרטין) בתפקיד האב ובסדרה "Misleading Cases" לפי ספרו של א. פ. הרברט. ב-1984 הופיע בסרט הקולנוע זוכה פרס האוסקר "אמדאוס" בתפקיד לאופולד מוצרט (אביו של וולפגנג אמדאוס מוצרט).
משנת 1982 החל להקריא ספרות במסגרת תוכניות רדיו 4 של ה-BBC ובמסגרת ספרי שמע. בין היתר שימש קריין ספרי השמע של סדרת שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין, במסגרתה גילם בקולו כ-500 דמויות שונות. הוא אף נבחר לגלם את דמותו של המלומד העליון פייסל בסדרת הטלוויזיה של HBO, "משחקי הכס" שנעשתה לפי הספרים, אך הוחלף בשל סיבות רפואיות. עם זאת, בעונה השנייה גילם את תפקידו של האלין, ראש גילדת האלכימאים.
בשנת 2008 נבחר לקצין מסדר האימפריה הבריטית.
הוא נפטר בלונדון, ב-16 באוקטובר 2017, בגיל 94.
הערות שוליים

↑  Brief Lives
↑  A Change on the Small Council
↑  Roy Dotrice is Pyromancer Hallyne
| פרס טוני לשחקן המשנה הטוב ביותר במחזה |
| --- | --- | --- |
| 1949–1975 | ארתור קנדי (1949) • אלי וולך (1951) • ג'ון קרומוול (1952) • ג'ון ויליאמס (1953) • ג'ון קר (1954) • פרנסיס ל. סאליבן (1955) • אד בגלי (1956) • פרנק קונרוי (1957) • הנרי ג'ונס (1958) • צ'רלי ראגלס (1959) • רודי מקדואל (1960) • מרטין גייבל (1961) • וולטר מתאו (1962) • אלן ארקין (1963) • יום קרונין (1964) • ג'ק אלברטסון (1965) • פטריק מגי (1966) • איאן הולם (1967) • ג'יימס פטרסון (1968) • אל פצ'ינו (1969) • קן הווארד (1970) • פול סאנד (1971) • וינסנט גרדניה (1972) • ג'ון לית'גו (1973) • אד פלנדרס (1974) • פרנק לנגלה (1975) |  |
| 1976–2000 | אדוארד הרמן (1976) • ג'ונתן פרייס (1977) • לסטר רולינס (1978) • מייקל גוף (1979) • דייוויד ראונדס (1980) • בריאן בקר (1981) • זאקס מוקה (1982) • מתיו ברודריק (1983) • ג'ו מנטניה (1984) • בארי מילר (1985) • ג'ון מהוני (1986) • ג'ון רנדולף (1987) • בי.די. וונג (1988) • בויד גיינס (1989) • צ'ארלס דרנינג (1990) • קווין ספייסי (1991) • לורנס פישבורן (1992) • סטיבן ספינלה (1993) • ג'פרי רייט (1994) • ג'ון גלאבר (1995) • רובן סנטיאגו-הדסון (1996) • אוון טיל (1997) • טום מרפי (1998) • פרנק ווד (1999) • רוי דוטריס (2000) |  |
| 2001–הווה | רוברט שון לאונרד (2001) • פרנק לנגלה (2002) • דניס או'הר (2003) • בריאן פ. או'בירן (2004) • לייב שרייבר (2005) • איאן מקדרמיד (2006) • בילי קרודופ (2007) • ג'ים נורטון (2008) • רוג'ר רובינסון (2009) • אדי רדמיין (2010) • ג'ון בנג'מין היקי (2011) • כריסטיאן בורל (2012) • קורטני בי ואנס (2013) • מארק ריילנס (2014) • ריצ'רד מקייב (2015) • ריד בירני (2016) • מייקל ארונוב (2017) • נייתן ליין (2018) • ברטי קארוול (2019) • דייוויד אלן גריר (2021) • ג'סי טיילר פרגוסון (2022) • ברנדון אורנוביץ (2023) • וויל בריל (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007352032705171  PLWABN: 9810616001205606  BNE: XX1102269  BnF: cb14172835p (data)  GND: 106485463X  ISNI: 0000 0000 5922 216X  LCCN: n77018700  MusicBrainz: 33dc246a-7150-4bc4-89d6-09c4e8b4a0e8  NTA: 072592540  SNAC: w61679dz  SUDOC: 183118278  VIAF: 7597740   WorldCat (עם VIAF): 7597740