stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטנד-אפ
היסטוריה

אמנות הסטנד-אפ החלה את דרכה בארצות הברית בסוף המאה ה-19 במופעי וודוויל על ידי הצגת מונולוגים הומוריסטיים (אחד המופיעים הבולטים היה מארק טוויין) וכלה בתיאטרון היידיש ומופעי קרקס וליצנות שונים. רוב הקומיקאים לא נחשבו אמנים אלא "מספרי בדיחות" סתמיים ש"חיממו" את הקהל כמופע פתיחה או בידרו את הקהל במהלך ההפסקות במופעים.
להיות קומיקאי נחשב לשלב בדרך לקריירה בעסקי הבידור ולא למקצוע כשלעצמו והבדיחות סופרו במגוון רחב של נושאים כאשר לכל מופע היה נושא ספציפי שבו עסקו הבדיחות כגון בדיחות על הורי החתן והכלה או הומור אתני שכלל בדיחות על גזעים שונים כגון שחורים, לבנים, היספאנים ויהודים. הועלו גם מופעי "הומור כחול" שבהם סופרו בדיחות גסות והנושא העיקרי של המופעים היה יחסי מין. השפה הייתה גסה ומופעים אלה נערכו בעיקר במועדוני לילה והגבילו את האמנים ביכולתם להתקדם בתחום משום שמופעים בסגנון זה נחשבו לא לגיטימיים.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, דור חדש של קומיקאים החל לחקור נושאים פוליטיים, נושאים אתניים ותרבותיים, הומור שחור (בדיחות על אסונות, כגון בדיחות על השואה) והומור גס שעסק במין. מופעי הסטנד-אפ התגלגלו מבדיחות בודדות ונפרדות לדיאלוגים ומונולוגים מורכבים עם "פאנץ' ליין" (שורת מחץ), שהיא "הפואנטה" או המרכז של הבדיחה והיא זו שלמעשה מעוררת את הקהל לצחוק. מופעים מתקדמים יותר עסקו בהומור שחור ובסאטירות שהפכו במרוצת השנים ליותר ויותר גסות.
הסטנד-אפ פרץ את גבולות ארצות הברית ובמהלך שנות ה-70 החלו להעתיק במקומות רבים בעולם את פורמט הופעת הסטנד-אפ והוקמו מועדונים רבים.
סטנד-אפ בישראל

בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 התקיימו בישראל מופעי סטנד-אפ בודדים. אמני הסטנד-אפ הבולטים באותה התקופה היו שמעון ישראלי, יעקב בודו, אורי זוהר ומנחם זילברמן. גם השחקן והבדרן שייקה אופיר הופיע בקטעי סטנד-אפ. אולם, כמעט כל מופעי הבידור של התקופה היו כתובים מראש, כמו אלו של שלישיית הגשש החיוור או קברטים של חנוך לוין. בשנות השבעים בלט יהונתן גפן בהופעות סטנד-אפ המשלבות סאטירה נוקבת על החברה והמדינה בהשראת הסטנדאפיסט האמריקאי הפרוע לני ברוס.
מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 תפס פורמט זה תאוצה ואמני סטנד-אפ רבים צפו אל תודעת הקהל.
מי שנודע כאחראי על פריחת הסטנד-אפ בישראל באותה התקופה היה השחקן שמואל וילוז'ני. וילוז'ני הקים מועדון בתל אביב שבו התקיימו מופעים שונים בפורמט זה. במקביל התקיימו מופעי סטנד-אפ אחרים, בעיקר באולם "בית ציוני אמריקה". במופעים אלו ניתנה בין היתר הזדמנות לאנשים אנונימיים לנסות להצחיק במשך מספר דקות, כשהקהל קבע האם הם יוכלו להמשיך או יאלצו לרדת מהבמה.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמו מועדוני סטנד-אפ ברחבי הארץ. הבולט שבהם הוא הקאמל קומדי קלאב, שבו התגלו כישרונות רבים ורוב האמנים שמופיעים כיום בטלוויזיה הגיעו ממנו. בין תוכניות הסטנד-אפ הבולטות הייתה "הקומדי סטור" שהחל כמופע בימתי ועבר לערוץ 2. אומני סטנד-אפ גם הופיעו במסגרת תוכניות אחרות כגון "זהו זה!" (פינת סטנד-אפ עם וילוז'ני והצמד דבי ונולי), "הראשון בבידור" בהנחיית דודו טופז (שם התגלה נאור ציון), תוכנית האירוח של יאיר לפיד (עם הפינות של דינה אור, עדי אשכנזי, אדיר מילר, ליאור שליין, יונתן ברק ואחרים), "צחוק מעבודה" (עם הקומיקאים אורי חזקיה, שחר חסון, קובי מימון, ליטל שוורץ ועוד) וכן בתוכנית "פספוסים".
במהלך שנות 2000 ערוץ "ביפ" החל לתת זמן מסך רב לקומיקאים מתחילים ומתנסים לצבור ניסיון ובמה, בעזרת שלל תוכניות שהתמקדו בסטנד-אפ ישראלי. וביניהם: "ביפ קומדי האוס", "ערוץ הצחוק מציג", "חומר טוב" ועוד.
בספרות

עלילת ספרו של דויד גרוסמן "סוס אחד נכנס לבר" משנת 2014, מתרחשת כולה במהלך מופע סטנד-אפ שנערך במועדון בנתניה, בו מופיע סטנדאפיסט פיקטיבי בשם דובלה ג'י, המספר על חייו. כבכל מופע סטנד-אפ, גם במופע זה משלב הסטנדאפיסט בדיחות (בהן אחת המתחילה במילים "סוס אחד נכנס לבר") בעקיצות המכוונות אל הקהל, ובהתייחסות של הסטנדאפיסט אל עצמו.
ראו גם

קומדיה
סיטקום
קברט גרמני
רשימת סטנדאפיסטים
הערות שוליים

↑  למד לשונך 8, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏8 בדצמבר 1994
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536696905171  GND: 7702122-8  LCCN: sh88002289  LNB: 000223814
מסה (חיבור עיוני)

מַסָּה (במלרע) היא חיבור עיוני הבוחן נושא מחיי החברה או מעולם הרוח. המסה מתאפיינת בגישה סובייקטיבית, המציגה את נקודת המבט המקורית של הכותב (המכונה "מסאי" או "מסאית", בהתאם למינו). המסה עוסקת בנושאים כגון אתיקה, דת, אופי החברה ועוד.
הוגה הדעות הצרפתי מישל דה מונטן הוא הראשון שעסק בכתיבת מסות (או לפחות הראשון שראה בפעילות כתיבה זו ראויה לסיווג עצמאי), ביצירתו Essais, שפורסמה לראשונה ב-1580. את המושג essai שטבע, גזר מהפועל הצרפתי essayer, שפירושו "לנסות". גם המונח העברי "מסה" מגיע משורש נ-ס-ה ואז לפעמים נחשב תרגום שומר משמעות וצליל של המונח הלועזי. את המסות החל לכתוב לאחר מות ידידו ואיש סודו, אטיין דה לה בואטי, כתחליף לשיחות עם אותו ידיד.
אף שמסה היא יצירה עיונית שאינה בדיונית, נכללות מסות גם ביצירותיהם של סופרים עבריים עכשוויים, ובהם שולמית הראבן, עמוס עוז, פניה עוז-זלצברגר ודויד גרוסמן. קדם להם בכך המשורר חיים נחמן ביאליק, שעם מסותיו הידועות נמנית המסה "גילוי וכיסוי בלשון". בין המסאים העבריים הבולטים: אליעזר שטיינמן, שזכה לכינוי "מונטן העברי" (ואף חיבר "מסה על המסות", שהתפרסמה ב"מאסף סופרי ארץ ישראל", ת"ש), יעקב שטיינברג, שלמה צמח, דב סדן, ישראל כהן, ז'קלין כהנוב ושלמה גרודזנסקי.
השופטים בתחרות המסה של עיתון "הארץ" ניסו לעמוד על ייחודה של המסה:
המסה מביעה רעיון אינטלקטואלי, מחשבה שנהגתה, שנפתחת להרהור ומגיעה למיצוי מסוים בתוך הכתיבה. אולם לעומת המאמר, היא אינה מתאפיינת בדיסקרטיות עניינית, בעיגון לוגי וברטוריקה סמכותית. כלי מסירתה הם פואטיים: הם מדגישים את ייחודיותו של הכותב, את קולו ואת האופן שבו המחשבה יכולה לטעות, את האופן שבו היא נפתלת, מתערסלת, אובדת לרגע וחוזרת; דרכי עיצובה של המחשבה כרוכות ברושם האסתטי שהיא מעוררת. המסה מקדישה תשומת לב דומה לתוכן ולצורה, ולאופן שבו התוכן והצורה משרתים זה את זה. היא מצויה בתווך הרטורי שבין הפרוזה לבין המאמר.
להלן סוגי מסות נפוצים:
דיון בסיבתיות
מיון וחלוקה
מסה אנליטית-רפלקטיבית
השוואה והנגדה
מסה מסבירה
תיאור מצב או תופעה
תיאור תהליך
מסה דיאלקטית
מסה מדגימה
מסה פמיליארית (מיועדת לקורא ספציפי)
הצגת תזה היסטורית
הצגת נקודת מבט
מסה מביעה דעה
מסה כלכלית
ראו גם

מאמר
פובליציסטיקה
המסות של אחד העם
לקריאה נוספת

אליעזר שטיינמן, 'מסה על המסות', בקובץ מסותיו חיים של שפע, כרך א, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ח, עמ' 9 ואילך. (התפרסם במקור ב"מאסף סופרי ארץ ישראל", ת"ש)
הערות שוליים

↑  מסה במלעיל או במלרע?, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏1 במאי 2018
גביע אפריקה לאומות 1957

| --- | --- |
 מארחת:  סודאן
 תקופת התחרות:  10 בפברואר 1957 – 16 בפברואר 1957 (7 ימים)
 מספר משתתפות:  3
 הזוכה:  מצרים (1952–1958) מצרים
 מספר משחקים:  2
 מספר שערים:  7 (3.5 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  60,000 (30,000 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  מצרים (1952–1958) מוחמד דיאב אל-עטר (5 שערים)
 השחקן המצטיין:  מצרים (1952–1958) מוחמד דיאב אל-עטר
 גביע אפריקה לאומות 1959 ←
 
הנבחרות המשתתפות
גביע אפריקה לאומות 1957 היה הטורניר הראשון של גביע אפריקה לאומות. הטורניר נערך בסודאן בחסות קונפדרציית הכדורגל של אפריקה. בטורניר השתתפו שלוש נבחרות בלבד. מצרים, סודאן ואתיופיה.
נבחרת דרום אפריקה הוזמנה להשתתף בטורניר גם היא, אך הושעתה ממנו לאחר שסירבה לשלוח נבחרת מעורבת גזעית, בשל משטר האפרטהייד. בעקבות השעייתה של נבחרת דרום אפריקה, העפילה נבחרת אתיופיה לגמר הטורניר באופן אוטומטי לאחר ניצחון טכני.
המשחקים > חצי הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 בפברואר 1957 | סודאן 1956 סודאן | 1–2 | מצרים (1952–1958) מצרים | אצטדיון חרטום, סודאן צופים: 30,000 שיפוט: גבייהו דאובה (אתיופיה) |
| 10 בפברואר 1957 | סדיק מנזול  58' | (סיקור) | ראפאת עטיה  21' (פ)   מוחמד דיאב אל-עטר  72' | אצטדיון חרטום, סודאן צופים: 30,000 שיפוט: גבייהו דאובה (אתיופיה) |
המשחקים > הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 16 בפברואר | מצרים (1952–1958) מצרים | 4–0 | אתיופיה (1897–1975) אתיופיה | אצטדיון חרטום, סודאן צופים: 30,000 שיפוט: מוחמד יוסף (סודאן) |
| 16 בפברואר | מוחמד דיאב אל-עטר  2', 7', 68', 89' | (סיקור) |  | אצטדיון חרטום, סודאן צופים: 30,000 שיפוט: מוחמד יוסף (סודאן) |
מלך השערים

מצרים (1952–1958) מוחמד דיאב אל-עטר
מצרים (1952–1958) ראפאת עטיה
סודאן 1956 סדיק מנזול
מד סיזן

| --- | --- |

מד סיזן, 1995, מימין לשמאל: מייק מק'ריידי, ג'ון בייקר סאונדרס, ליין סטאלי, בארט מרטין
 שם במה:  Gacy Bunch, Disinformation
 מקום הקמה:  סיאטל 
 מוקד פעילות:  סיאטל, וושינגטון, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1994–1999 (כ־5 שנים)
 סוגה:  רוק אלטרנטיבי   גראנג'
 חברת תקליטים:  Columbia Records
 שיתופי פעולה בולטים:  סקרימינג טריז, אליס אין צ'יינס, פרל ג'אם, מארק לאנגאן, דה וולקאבאוטס
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 ליין סטאלי 
 חברים לשעבר
 ליין סטאלי   מייק מק'ריידי  ג'ון בייקר סאונדרס בארט מרטין
 
מד סיזן (באנגלית: Mad Season) הייתה סופרגרופ אמריקאי שנוצרה ב-1995 משלוש להקות שונות מתוך סצנת הגראנג'.
מקור השם הוא המונח באנגלית המתאר את התקופה בשנה שבה פטריות הגורמות להזיות נמצאות בשיא פריחתן. שמה המקורי של הלהקה היה "Gacy Bunch", על שמו של הרוצח הסדרתי ג'ון ויין גייסי וכן על שמה של סדרת טלוויזיה משנות ה-70 בעלת אותו השם.
פעילות

הלהקה הורכבה מליין סטאלי, סולן להקת אליס אין צ'יינס, מייק מקריידי גיטריסט להקת פרל ג'אם, בארט מרטין מתופף להקת סקרימינג טריז וג'ון בייקר סאונדרס (חבר קרוב של מק'ריידי) שבעבר ניגן עם אמני בלוז ידועים. מארק לאנגן סולן להקת סקרימינג טריז מתארח באלבום בשני שירים. סטאלי הוא האחרון שהצטרף להרכב כסולן וככותב העיקרי של הטקסטים. מד סיזן הוציאה אלבום אחד בלבד בשם Above. הסגנון באלבום הוא שילוב בין גראנג' ובלוז, והוא הוקלט במהלך תקופה נדירה של פיכחות מצידו של סטאלי, שנאבק בהתמכרותו להרואין במשך יותר מעשור.
מד סיזן מופיעה גם באלבום ההוקרה לג'ון לנון, "Working Class Hero", שם היא מבצעת גרסת כיסוי לשיר "I Don't Wanna Be a Soldier".
בשנים 1997–1999 נקראה הלהקה "Disinformation".
ג'ון בייקר סאונדרס וליין סטאלי מתו שניהם בנסיבות דומות. בייקר נפטר ממנת יתר של הרואין במהלך 1999, וסטאלי (מנת-יתר היא סיבת המוות המשוערת) במהלך 2002.
בשנים 2012 ו-2014–2015 התבצעו איחודים חלקיים של הלהקה עם מקריידי.
חברי ההרכב > חברי ההרכב המקורי

ליין סטאלי (שירה, גיטרה) (ראו גם אליס אין צ'יינס) - 1994 - 1999
מייק מק'ריידי (גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית) (ראו גם פרל ג'אם) - 1994 - 1999, 2012, 2014-2015
ג'ון בייקר סאונדרס (בס) - 1994 - 1999 (מת ב-1999)
בארט מרטין (תופים, כלי הקשה, בס, צ'לו, מרימבה, ויברפון) (ראו גם סקרימינג טריז) - 1994 - 1999, 2012, 2014-2015
חברי ההרכב > חברי הרכב נוספים

מארק לאנגאן (שירה) (ראו גם סקרימינג טריז ולאחר מכן קווינס אוף דה סטון אייג') - 1994 - 1995, 1997 - 1999
סקריק (סקסופון, כלי הקשה) - 1994 - 1995
כריס קורנל (שירה) - 2015
דאף מק'אגן (בס) - 2015
דיסקוגרפיה > אלבומים

Above 1995
דיסקוגרפיה > סינגלים

River of Deceit 1995
I Don't Know Anything 1995
Long Gone Day Promo 1995
דיסקוגרפיה > וידאו

Live at the Moore 1995
שחק אותה, סם

| --- | --- |

 בימוי:  הרברט רוס 
 הופק בידי:  ארתור פ. ג'ייקובס 
 תסריט:  וודי אלן 
 עריכה:  מריון רוטמן 
 שחקנים ראשיים:  וודי אלן ויוה טד מרקלנד Jerry Lacy Mark Goddard ג'ניפר סולט טוני רוברטס סוזן אנספק דיאן קיטון פרנסס טומלטי 
 מוזיקה:  בילי גולדנברג 
 צילום:  אוון רויזמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט, ארתור פ. ג'ייקובס 
 חברה מפיצה:  פרמאונט 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 במאי 1972 
 משך הקרנה:  85 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט פרודיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
שחק אותה, סם (באנגלית: Play It Again, Sam ; בתרגום חופשי: נגן זאת שוב, סם) הוא מחזה וסרט אמריקאי משנת 1972 אותם כתב ובהם שיחק וודי אלן. הגרסה הקולנועית בוימה על ידי הרברט רוס. המחזה נקרא במקור "אספירין לשלושה", והוא עימות משעשע בין דמותו הנוירוטית, היהודית והניו-יורקית של אלן, ובין המיתוס הגברי והבוטח בעצמו של המפרי בוגארט, במיוחד כפי שהוא מופיע בסרט הקלאסי "קזבלנקה".
הגרסה הקולנועית של הסרט הייתה הסרט הראשון בו הופיע וודי אלן לצדה של דיאן קיטון. השניים, אשר היו לאחד הזוגות המפורסמים בהוליווד בשנות ה-70, החלו את הרומן שלהם בעת ששיחקו בגרסה התיאטרלית של המחזה. שיתוף פעולה זה הביא לכמה מהסרטים הבולטים בבימויו של אלן, כגון "הרומן שלי עם אנני" ו"מנהטן".
תסריטו של הסרט יצא לאור בעברית בהוצאת "אור עם".
תקציר העלילה

אלן פליקס (בגילומו של אלן), הוא מבקר קולנוע יהודי נוירוטי, אשר אך זה יצא מגירושים לא נעימים מננסי (סוזן אנספק). שני ידידיו, לינדה (אותה משחקת דיאן קיטון) ודיק (אותו משחק טוני רוברטס), מנסים לשכנע אותו לצאת שוב לפגישות עם נשים. הוא מסכים, ומסתבר כי הוא מקבל עצות ביחסיו עם נשים מדמותו של המפרי בוגרט.
כאשר העלילה מתקדמת, מסתבר כי ביחסיו עם נשים שומר פליקס על חזות כוזבת. הוא מנסה להיראות סקסי ומתוחכם, אך כל מאמציו כושלים כאשר לרוב, ברגע האמת, מתגלה אופיו הנוירוטי וחסר הביטחון.
עם התקדמות הסרט מסתבר כי הניצוץ קיים בין פליקס ובין לינדה, הנשואה לדיק. כמו דמותו של בוגרט בסרט "קזבלנקה", פליקס נקרע בין אהבתו ללינדה ובין רגשי המחויבות שהוא חש כלפי דיק.
סיומו של הסרט הוא פרודיה על סופו המפורסם של הסרט "קזבלנקה", כולל לבישת מעילי הגשם הארוכים, המטוס והערפל. הדיאלוג השנון בא לחקות את הדיאלוג של הסרט המקורי, שכבר הפך למיתוס הוליוודי.
שם הסרט

שמו של הסרט במקור היה "נגן זאת שוב, סאם" והוא מחווה למשפט "נגן זאת, סאם" מתוך הסרט "קזבלנקה". בסרט "קזבלנקה" סאם (דולי וילסון), הפסנתרן בבר של ריק (המפרי בוגרט), מתבקש תחילה על ידי אילזה (אינגריד ברגמן) לנגן את שירו "בחלוף הזמן" (As time goes by) ("נגן זאת פעם אחת סאם, לזכר הימים שחלפו"). סאם משקר כי אינו זוכר את השיר, וריק אומר "נגן זאת, סאם". לאחר מכן מבקש ממנו ריק לנגן במילים "ניגנת בשבילה, נגן זאת בשבילי". השורה המפורשת "Play it again, Sam" אינה נאמרת על ידי ריק או אילזה.
השם העברי לסרט "שחק אותה סם" הוא טעות תרגום שנבעה כנראה מהעובדה שהמילה האנגלית לנגן (Play) זהה למילה לשחק.
בתיאטרון

המחזה הועלה מספר פעמים על הבימות בישראל. אחת הגרסאות הייתה זו של הבמאי אילן אלדד בכיכובם של מאיר סויסה ומיקי קם, שהועלתה בצורה עצמאית בשנת 1989. ב-2010 הוא הועלה על ידי תיאטרון באר שבע, בבימויו של אילן אלדד ובכיכובם של גורי אלפי (לסירוגין עם עידן אלתרמן), אפרת בוימוולד (לסירוגין עם יעל גרובגלס), גיא לואל ומירב שירום. ההצגה הפכה לשלאגר הגדול ביותר בתולדותיו של תיאטרון באר שבע, הגיעה ל-260 הצגות בשנה הראשונה להופעתה, וירדה מהבמות בשנת 2014 לאחר 300 הצגות. ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לקומדיה הטובה ביותר לשנת 2010.
בתרבות פופולרית

בדצמבר 2019, בשעשועון הטלוויזיה המרדף, נשאל איתי הרמן מי ביים את הסרט "שחק אותה, סם" והוא השיב: "וודי אלן". טעות זו "עלתה" 175 אלף ש"ח.
הערות שוליים

↑  רן בוקר, הטעות של הצ'ייסר שעלתה להפקה 175 אלף שקלים, באתר ynet, 10 בדצמבר 2019
סוגינאמי

סוגינאמי (ביפנית: 杉並区) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן. נכון ל-2011 נאמדה אוכלוסיית הרובע ב-538,703 נפש וצפיפות האוכלוסייה הייתה 15,834 נפש לקמ"ר. שטח הרובע הוא 34.02 קמ"ר. הרובע נחשב כרובע המשמש בעיקרו למגורים. במקביל, יצא לו שם של מוקד של אקטיביזם חברתי.
גאוגרפיה

רובע סוגינאמי נמצא בקצה המערבי של חלק הרבעים המיוחדים בעיר טוקיו. בשכנות לרובע נמצאים הרבעים המיוחדים: שיבויה ונקאנו במזרח, נרימה בצפון ובדרום סטגאיה. ממערב נמצאות הערים מיטאקה ומוסאשינו.
נהר קנדה, שאורכו 26 ק"מ, עובר בסוגינאמי. שני יובלי הקנדה, זפוקוג'י ומיושוג'י מקורם נמצא בשטחי הרובע: בפארק זנפוקוג'י הנמצא במערב סוגינאמי ובפארק מיושוג'י הנמצא מצפון לתחנת הרכבת אוגיקובו.
גאוגרפיה > שכונות

השכונות החשובות ברובע נמצאות לאורך קו הרכבת צ'ואו החוצה את הרובע בכיוון מזרח-מערב ומחבר אותו עם רובעי המסחר המרכזיים של טוקיו.
אוגיקובו - שכונה במרכז הרובע ובה תחנת הרכבת אוגיקובו. בעבר היה בה שוק פתוח ידוע. חלקה הדרומי של השכונה היה ידוע בעבר כמקום מגורים יוקרתי לבעלי חברות ואנשי ממשל, אך איבד את מעמדו זה. נכון ל-2006 סבלה השכונה מירידה בפעילות הכלכלית בשל עליית מחירי הקרקע.
שיני אוגיקובו - שכונה ממערב לאוגיקובו בעבר הייתה ידועה כ"מובלעת היפית". כיום יש בה חנויות רבות לחפצי ערך עתיקים.
אסגאיה - שכונה ממזרח לאוגיקובו נודעה בעבר בריכוז של סופרים שחיו בה.
קואנג'י - שכונה ממזרח לאסגאיה. בעיקרה שכונת מגורים הנהנית ממיקומה הסמוך יחסית לרובע שינג'וקו.
היסטוריה

השם סוגינאמי מקורו בתקופת אדו המוקדמת והוא גרסה מקוצרת לשם סוגינאמיקי, או "שדרת ארזים". שם זה עלה לאחר שאציל בעל אחוזה מתקופה מוקדמת יותר, לורד טדאיושי אוקבה, נטע שדרת ארזים כדי לציין את גבולות אחוזתו.
הרובע הוכרז כאחד מ-23 הרבעים המיוחדים של טוקיו ב-15 במרץ 1947. ב-1970 נחשפו סטודנטים מהרובע לערפיח ונדרש אשפוזם. אירוע זה משך תשומת לב ציבורית נרחבת והעלה את המודעות לסכנות שבזיהום אוויר.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Kit Nagamura, Getting animated in Suginami, באתר Japan Times, ‏7 באפריל 2006
סוגינאמי קוקאידו - משכנה של התזמורת הפילהרמונית של יפן
פסטיבל ריקודי רחוב הנערך בקואנג'י
תחנת הרכבת של אסגאיה
בניין חברת "היולט פקארד יפן" בשכונת אוגיקובו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557483405171  CiNii: DA03600911  MusicBrainz: b0697d4e-e545-44ea-b5d6-d779de941a77  NDL: 00261520  NKC: ge1123571  VIAF: 259887223   WorldCat (עם VIAF): 259887223
התאחדות התימנים בישראל

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מנהיגים:  סעדיה כובשי, זכריה גלוסקא, שמעון גרידי, משה מקייטין
 תקופת הפעילות:  1923 – 10 בספטמבר 1951 (כ־28 שנים) 
 אפיון:  מפלגה עדתית תימנית
 כנסות:  1 - 2
 אותיות:  ל, יענ
 שיא כוחה:  מנדט אחד
 שפל כוחה:  לא עברה את אחוז החסימה
 נוצרה מתוך:  נוצרה כמפלגה עצמאית
 התמזגה לתוך:  הציונים הכלליים, ואחר כך נפרדה מהם
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין
 
התאחדות התימנים בישראל (או התאחדות התימנים בארץ ישראל) הייתה מפלגה עדתית שייצגה את יהדות תימן בארץ ישראל. המפלגה הוקמה ב-1923 ונציגיה השתתפו באספת הנבחרים, הקונגרס הציוני העולמי, מועצת העם, מועצת המדינה הזמנית והכנסת הראשונה והשנייה ומאז דעך כוחה עד להיעלמותה מהמפה הפוליטית.
מצע המפלגה

לפי האמור במצע המפלגה, מטרתה היא לפעול "להחזקת המצב הכלכלי, הפוליטי והתרבותי של התימנים המתיישבים בארץ ישראל ולהשפיע על כל החוגים העבריים והתימנים בארץ ישראל ובחוץ לארץ כדי להגדיל את היישוב החקלאי של התימנים, להמציא בשביל עולים עבריים מתימן אפשרות של עבודה קבועה בבתי חרושת ומלאכה, להרים את מצבם החברתי ואת השפעתם בתוך היישוב העברי בארץ, להבריא ולהיטיב את תנאי החיים של היהודים בארץ".
היסטוריה

מנהיגים מיוצאי תימן בשם זכריה גלוסקא, אברהם טביב ושלום כהן הרמתי, אשר היו בין מייסדיה של ההסתדרות העובדים הכללית ולקחו בה חלק, קיוו כי ההסתדרות, מלבד הגנתה על תנאי הפועלים התימנים, תגן גם על ענייני ההתיישבות שלהם, אך למגינת לבם לא קיבלו תמיכה מההסתדרות לדרישה זו. בשנת 1922 החליטו המנהיגים הללו לפרוש מן ההסתדרות, ובשנת 1923 התקיימה בתל אביב ועידה ראשונה ביוזמתם ובהשתתפות 400 צירים, עולי תימן מן המושבות והערים. לאחר התדיינות הוחלט על הקמת "התאחדות התימנים בארץ ישראל" ועל קיומן של בחירות לוועד מרכזי אשר יהיה מורכב מחמישה חברים: אברהם צארום מירושלים, ישראל עובדיה מזרחי מרחובות והפורשים מההסתדרות: גלוסקא מתל אביב, טביב מראשון לציון וכהן הרמתי מפתח תקווה.
הוועד החליט כי יש צורך לטפל בבעיות המרכזיות, אשר ההתאחדות עלולה להיתקל בהן בעתיד והן: גיוס כספים, עליית יתומים מתימן ארצה והבטחת סידורם וחינוכם בארץ ישראל, פתיחה של משרד בעדן אשר יטפל בעולים תימנים, מעקב אחר ההתרחשויות בתימן וחינוך דור התימנים הצעירים בערים ומושבות.
הקשיים

מאז ייסודה, נאלצה התאחדות התימנים להתמודד עם קשיים אשר הפריעו לה לממש את מטרותיה.
הקשיים > היחסים עם ההסתדרות

היחסים עם הסתדרות העובדים הכללית היו בלתי תקינים. ההסתדרות לא ראתה בעין יפה הקמתו של גוף שרואה עצמו כמוסמך לטפל בענייניו של ציבור שלם. היא האמינה כי זהו תפקיד המצוי תחת חסותה המקצועית. לפיכך, היא השתמשה באמצעים רבים כדי לצמצם את פעילותה של ההתאחדות, כאשר אחת מדרכיה לביצוע המהלך הייתה הקמת סיעה אופוזיציונית תימנית, שפעלה בתוך ההסתדרות.
לאחר כעשר שנים של משא ומתן בין ההסתדרות להתאחדות, נחתם בינואר 1944 הסכם בין הגופים שהבטיח שיפור במצבו ובמעמדו של הפועל התימני. לאחר תקופה קצרה נוכחו מספר חברים בהתאחדות, ובראשם אברהם כהן ויוסף כהן, שהשיפור שהובטח בהסכם לא מתממש. לפיכך, הם פרשו מההתאחדות והקימו תנועה חדשה בשם התאחדות התימנים העצמאית.
הקשיים > גיוס כספים

אנשי ההתאחדות הבינו במהרה שעליהם לגייס כסף רב לשם השגת מטרותיה. תחילה הם ניסו לגייס כספים בקרב יהודי תימן, אך מצבם הכלכלי הבעייתי של יהודי תימן הכשיל צעד זה.
לפיכך הוחלט להרחיב את מאמצם למספר מדינות נוספות. תחילה למצרים, שם הצליחו ליצור אהדה, אך לא עלה בידם לתרגם את האהדה הזו לכספים. לאחר מכן ניסו את מזלם באירופה, שם נחלו כישלון מכיוון שההסתדרות הציונית הצהירה כי יהודי תימן נתונים לטיפולה. בחודש מאי 1953 הגיעה משלחת של ההתאחדות לארצות הברית בראשותו של היו"ר גלוסקא, המזכיר הכללי שמעון גריידי והגזבר יוסף כהן, הם נחלו הצלחה, וקיבלו תגובות חיוביות ומעשיות. בתוך כך אורגנה הוועדה האמריקנית לעזרת יהודי תימן.
הקשיים > מאבקים דתיים

עם ייסוד התאחדות התימנים, התעוררו מאבקים בענייני דת ורבנות עם היישוב, כיוון שהיישוב לא הכיר במנהגיהם השונים, בשחיטה ופוליגמיה. לפיכך, ייסדה ההתאחדות את המועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל, אשר מחוסר אמצעים כלכליים פעלה בעיקר בענייני שוחטים ובודקים שהיישוב לא הסכים להכיר בהם, עזרה במינוי רבנים מקומיים ובהשכנת שלום בין איש לאשתו.
ייצוג פוליטי > ייצוג במוסדות היישוב

מאז היווסדה, ניסתה ההתאחדות להביא לסדר היום הציבורי את בעיותיהם של יהודי תימן בענייני עלייה, ואת קשייהם בארץ ישראל. הם הקימו רשימה עצמאית בבחירות לקונגרס הציוני ולאספת הנבחרים כדי להיות חלק מוועד הלאומי (הרשות המבצעת של אספת הנבחרים) ותוך כך להשפיע על סדר היום הציבורי.
המפלגה הייתה מיוצגת במועצת העם, ולאחריה במועצת המדינה הזמנית, בייצוגו של סעדיה כובשי.
רשימה זו התקיימה גם לאחר קום המדינה וניסתה להיבחר לכנסת. אך עקב העובדה שחלקים נכבדים מיוצאי תימן לא לקחו חלק בהתאחדות, כוחה של המפלגה הלך ונחלש ונוצרה איבה בין הפלגים השונים בתוך יהודי תימן.
ייצוג פוליטי > הכנסת הראשונה

לקראת הבחירות לאספה המכוננת (הכנסת הראשונה) ב-1949, ועקב הפילוג שנוצר בהסכם עם ההסתדרות, היו תימנים שהתמודדו בבחירות במסגרת מפלגות משמאל ולא במסגרת ההתאחדות. ביניהם היה אברהם טביב, אחד ממייסדי ההתאחדות, אשר הצטרף למפא"י ואף נבחר מטעמה לכנסת. הפיצול החליש את מעמדה של ההתאחדות, ועם הזמן כוחה נחלש עוד כאשר התימנים התמודדו גם לרשימות ימין.
חרף הפיצול התמודדה המפלגה בבחירות לכנסת הראשונה, זכתה ב-4399 קולות, ועברה את אחוז החסימה. מספר קולות זה היה בו די להביא לייצוג התימנים בכנסת על ידי חבר הכנסת זכריה גלוסקא.
ייצוג פוליטי > הכנסת השנייה

בבחירות לכנסת השנייה בשנת 1951 נחלש כוחה של המפלגה על אף עלייתם של רבים מבני העדה במבצע על כנפי נשרים (מבצע מרבד הקסמים), עלייה שלכאורה היה גלום בה פוטנציאל להגדלת כוחה ולחיזוקה. בבחירות אלו קיבלה המפלגה 7851 קולות (אחוז החסימה, 1%, היה 6,874 קולות), והיא זכתה שוב במנדט יחיד, כאשר נציגה הפעם היה שמעון גרידי.
העמדתו של גרידי יצרה לראשונה הפרדה בין נציג ההתאחדות בגוף הנבחר לבין ראשות ההתאחדות. הפרדה זו הובילה להיחלשות ולפגיעה במעמדו של גלוסקא, ולניתוק בין פעילותו של גרידי בכנסת לבין ההתאחדות, עד שבמהלך כהונת הכנסת הצטרף גרידי לסיעת הציונים הכלליים. מאוחר יותר נפרד גרידי מהציונים הכלליים והקים מחדש את סיעת היחיד "התאחדות התימנים", סיעה שלא הוכרה על ידי ועדת הכנסת.
ייצוג פוליטי > המשך - הניסיונות שכשלו

כאשר ניסתה המפלגה להתמודד בבחירות לכנסת השלישית בשנת 1955 היא נחלה כישלון חרוץ. המפלגה קיבלה 2448 קולות ולא התקרבה לאחוז החסימה (8,532 קולות). לפיכך, עזבו רבים את הפעילות הציבורית ופעילות המפלגה כמעט ושותקה לחלוטין.
בבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959 הוחלט על ידי שרידי ההתאחדות לנסות ולהתמודד פעם נוספת. הפעם הוחלט כי בראשות המפלגה ישמש הרב שלום גמליאל וגלוסקא, אשר באותה עת שכב בבית החולים, ימונה לנשיא המפלגה. אך התעוררו חילוקי דעות בין השניים ולבסוף הוחלט כי משה מקייטין יעמוד בראש המפלגה והרב שלום מנצורה יהיה סגנו תחת השם "סיעת התימנים". גם ניסיונה של רשימה זו לעבור את אחוז החסימה לא צלח, והיא קיבלה 1741 קולות בלבד.
בבחירות לכנסת החמישית בשנת 1961 נעשה ניסיון נוסף תחת השם "התאחדות התימנים בישראל". אך תקופה מסוימת לפני הבחירות עזב משה מקייטין את ההתאחדות והצטרף למפלגה הליברלית. בעקבות צעד זה נוצר מאבק בינו לבין עסקני ההתאחדות. בסופו של המאבק החליטו בהתאחדות לא להשתתף בבחירות.
ייצוג פוליטי > ניסיונות מאוחרים להחייאת התנועה

לקראת הבחירות לכנסת השמינית בשנת 1973 נעשה ניסיון נוסף להרצת רשימה של ההתאחדות לכנסת, אך ניסיונה לעבור את אחוז החסימה לא צלח, והיא קיבלה 3195 קולות בלבד (אחוז החסימה היה 15,668 קולות).
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) נעשה ניסיון נוסף, שנכשל אף הוא, להיבחר לכנסת, בעקבות קבלת המפלגה רק 909 קולות. כמו כן, התמודדה באותה מערכת בחירות עוד מפלגת יהודי תימן שלקחה חלק נכבד מכוחה של התאחדות התימנים - ישי - יחד שבטי ישראל.
ייצוג פוליטי > המפלגה בבחירות לכנסת

| כנסת | חברי כנסת | הערות |
| --- | --- | --- |
| הכנסת הראשונה (1949) | מנדט 1: זכריה גלוסקא |  |
| הכנסת השנייה (1951) | מנדט 1: שמעון גריידי | מועמדים בולטים שלא נכנסו לכנסת: זכריה גלוסקא |
| מועמדי המפלגה לכנסת השלישית (1955) | זכריה גלוסקא, יפה שלום, סאלם מנצורה |  |
| מועמדי המפלגה לכנסת הרביעית (1959) | משה מקייטין, סאלם מנצורה, הרב זכריה נוני |  |
| מועמדי המפלגה לכנסת השמינית (1973) | נסים מנצורה, אליעזר מלאכי, זכריה צורי |  |
| מועמדי המפלגה לכנסת השתים-עשרה (1988) | סאלם מנצורה, ישראל נחום, אביגיל בר-כוכבא |  |
פעולות מעשיות של ההתאחדות > עבודה

אחת ממטרותיה העיקריות של ההתאחדות הייתה לדאוג לזכויותיו של הפועל התימני, זאת מכיוון שהפועלים התימנים ברחובות, ראשון לציון, חדרה ופתח תקווה, עבדו לעיתים עד 12 שעות ביום. ניסיונות מצד ראשי ארגוני הפועל הצעיר ואחדות העבודה לשלב את הפועלים התימנים בתוך ארגוני הפועלים הכללים עלו, מסיבות שונות, בתוהו.
פעילות מחודשת של ההתאחדות בתחום זה המשיכה גם לאחר קום המדינה, תוך קיום קשר עם משרדי הממשלה המתאימים. כמו כן, ההתאחדות דאגה לייצוג של תימנים בתפקידים שונים במשרדי הממשלה, מתפקידי פקידות ועד מינויי שופטים מבני העדה.