stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחנה הריכוז הודונין
רקע

ב-2 במרץ 1939, שבועיים לפני הכיבוש הגרמני, הורתה ממשלת צ'כוסלובקיה על הקמת מחנה עבודה עבור "אנשים המתחמקים מעבודה וחיים מפשע" (באותה תקופה העבודה הייתה חובה).
המחנה ליד הכפר הודונין הוקם מאוחר יותר ונפתח באוגוסט 1940. המחנה כלל מספר צריפים גדולים וקטנים מעץ, והיה מוקף בגדר עץ עם תיל דוקרני בחלק העליון.
קיבולת המחנה המיועדת הייתה 300 אנשים בקיץ, 200 בחורף. בהמשך נוספו צריפים חדשים, והקיבולת הרשמית ב-1943 עלתה ל-750 אסירים.
תשתית מים זורמים, ביוב וחשמל תוכננו אך מעולם לא הושלמו. השוטרים הצ'כים (četníci) שמרו על המקום (השירות במחנות אלו נחשב לעונש משמעתי), שטפן בלהינקה היה מפקד מחנה הודונין. מחנות עבודה דומים היו בפלאנה, מירושוב, הרדישטקו ומקומות נוספים; האסירים שימשו בדרך כלל לעבודות קשות כמו בניית כבישים. בסך הכול, כ-50,000 אנשים עברו דרך מחנות עבודה כאלה במהלך המלחמה. מספר הכולל של בתי הכלא והמחנות מכל הסוגים בגבולות צ'כיה של ימינו היה 2,125.
החל משנת 1940 נאסר על הרומנים לנסוע. בשנת 1942, הצעדים שכבר היו בתוקף בגרמניה הוחלו גם בפרוטקטורט, וכתוצאה מיידית גורשו לאושוויץ כמה מאות אנשים שנחשבו "לא-חברתיים".
ב-24 ביוני 1942, הורה שר הפנים של הפרוטקטורט, ריצ'רד בינרט, על כליאתם של כל הרומנים והסינטיים. ב-10 ביולי הורה אוברפיהרר הורסט בוהם (Horst Böhme (SS officer)), מפקד משטרת הביטחון הגרמנית, להעביר את רומניס לשני מחנות: לטי והודונין.
כל האסירים הקיימים בהודונין שוחררו או הועברו, למעט שבעה רומנים שכבר היו כלואים ושישה שאינם רומנים. במהלך החודש הראשון לאחר פתיחתו מחדש, הגיעו 1,229 אנשים. ב-1 באוקטובר 1942 הכיל המחנה 205 גברים, 287 נשים ו-561 ילדים ובני נוער. עצירים הוקצו לעבוד, בדרך כלל בסלילת כבישים מקומיים; אלה שלא הופיעו הוכו. כמו בלטי, האוכל ובגדי החורף שסופקו לא היו מספיקים.
ב-7 בדצמבר 1942 הועברו 75 "אסוציאלים" לאושוויץ. בדצמבר 1942, טיפוס הטיפוס החל לגבות את שלו במחנה ועד למאי הבא, רק 5-10% מהעצירים נחשבו בריאים. מחסור בתרופות לטיפול במחלה, כמו גם התנאים ההיגייניים הנוראיים, החזיקו את המגפה במשך חודשים. ב-21 באוגוסט 1943 הועברו 749 אסירים לאושוויץ-בירקנאו. מתוך 62 העצורים הנותרים, חלקם שוחררו, והשאר נשלחו לאושוויץ ב-1944.
מספרים כלליים:
למעלה מ-1,300 אסירים עברו במחנה
194 מקרי מוות
לפחות 824 גורשו לאושוויץ
השמדה באושוויץ

במהלך המלחמה נשלחו לאושוויץ בסך הכל 4,831 רומנים מהפרוטקטורט. מתוכם, מעטים שרדו. ההערכות משתנות, אבל הרבה יותר מ-4,000 מהם מתו שם.
חקירות לאחר המלחמה

כאשר הופיעו שמועות על זוועות במחנה לאחר המלחמה, המפקד בלהינקה כתב הצהרה ב-1946 בה הכחיש כל עוולות. לא החלה חקירה רשמית נגדו. האסיר לשעבר Blažej Dydy, ששימש כקאפו (מפקח על אסירים אחרים) בהודונין ובאושוויץ, נידון למאסר עולם בשנת 1947 בגין גניבה ורצח של אסירים אחרים.
היסטוריה נשכחת וגילתה מחדש

לאחר המלחמה, קיומם של מחנות רומני נשכח כמעט מחוץ לקהילה הרומנית, למעט היסטוריונים מיוחדים. כל הקהילה של רומני הצ'כית הושמדה ולחדשים, שהגיעו מסלובקיה ורומניה, לא ידע על הטרגדיה הזו. במהלך שנות ה-70 נבנתה חוות חזירים גדולה במפעל ליד מקום מחנה לטי. במקום מחנה הודונין נבנה מלון תיירותי.
בשנת 1992 הספר "שתיקה שחורה" מאת פול פולנסקי ריכז תיעודים היסטוריים ועדויות של ניצולים. הספר התחיל דיונים סוערים בצ'כיה על יחסי צ'כיה עם הרומנים ועל ההיסטוריה שלהם.
ראו גם

מחנה הריכוז לטי
השמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה
הערות שוליים

↑  "Jaroslav Vyleťal: Za utrpení Romů v táboře v Letech jsou odpovědni nacisté" (בצ׳כית). Parlamentní listy. 2019-04-17. נבדק ב-2022-12-29.
1 2  "Cikánský tábor v Hodoníně u Kunštátu" (בצ׳כית). Holocaust.cz. נבדק ב-2022-12-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no98066830  NKC: kn20050429008  VIAF: 143382896   WorldCat (עם VIAF): 143382896
מורוקי צפוני

| מורוקי צפוני |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים רחבי אף
משפחה:: קופי עכביש
סוג:: מורוקי
מין:: מורוקי צפוני
שם מדעי
 Brachyteles hypoxanthus ‏קאל, 1820
תחום תפוצה


מורוקי צפוני (שם מדעי: Brachyteles hypoxanthus) הוא מין קוף דרום אמריקני המצוי אך ורק בדרום ברזיל ביער האטלנטי והוא הקוף רחב האף השני בגודלו, לאחר קרובו לסוג - מורוקי דרומי.
אורך המורוקי 65-80 ס"מ ומשקלו 12-15 ק"ג. הוא טפסן עצים זריז בעל זרועות אירועות וזנב ארוך ומתפתל היכול להיאחז בענפים. הפרווה בלונדינית ומעט זהובה, למעט הראש הזהוב. הפנים כהות יותר והשפתיים לבנות.
הקוף שוכן עצים שאיננו יורד לקרקע כמעט והוא פעיל במשך היום ומחפש עלים ופירות.
המורוקי מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב ציד והרס של יערות הגשם.
הערות שוליים

↑  מורוקי צפוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
מורוקוליין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  פארק, מונומנט 
 על שם:  100 שנה לשלום בין שוודיה ונורווגיה
 מיקום:  גבול שוודיה ונורווגיה
 מדינה:  שוודיה 
 מייסדים:  Swedish Peace and Arbitration Society, Lennart Hyland, Randi Kolstad 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 16 באוגוסט 1914
 תאריך פתיחה רשמי:  16 באוגוסט 1914 
 קואורדינטות:  59°55′53″N 12°14′29″E﻿ / ﻿59.93138889°N 12.24138889°E﻿ / 59.93138889; 12.24138889
 www.fredsmonumentet.com
  (למפת נורווגיה מוגדלת) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוסיהמורוקוליין(למפת נורווגיה רגילה) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוס.מורוקוליין
 
מורוקוליין (בשוודית ובנורווגית: Morokulien) הוא מתחם בגבול שוודיה-נורווגיה, ובו מונומנט לשלום שבין שתי המדינות.
האתר נמצא בצד דרך ראשית העוברת בין שתי המדינות, וסמוך מאוד למסילת רכבת בקו סטוקהולם-אוסלו. מקור השם: הלחם של שתי מילים שמשמעותן הנאה: moro בנורווגית ו-kul בשוודית.
איחוד בין שוודיה לנורווגיה התקיים בין השנים 1814 ל-1905, ובשנת 1905 קיבלה נורווגיה עצמאות משוודיה. בקונגרס השלום הנורדי, שהתקיים בשנת 1910 הוחלט על הקמת המונומנט, כדי לציין 100 שנות שלום בין שתי המדינות. בניית המונומנט הסתיימה בשנת 1914.
במקום נמצאים:
אנדרטה הנמצאת חציה בשטח שוודיה וחציה בשטח נורווגיה.
לשכת תיירות החצוייה אף היא בין שתי המדינות: חלקה הצפון-מערבי הוא נורווגי וחלקה הדרום-מזרחי - שוודי.
בקתה ובה תחנת רדיו חובבים משותפת לשתי המדינות.
גלריה

אנדרטת השלום במורוקוליין, מימין (דרום-מזרח) - הצד השוודי, משמאל (צפון-מערב) - הצד הנורווגי
הדמויות בראש האנדרטה
לשכת התיירות המשותפת, חצוייה בין שתי המדינות, מימין (צפון-מערב) - החלק הנורווגי, משמאל (דרום-מזרח) - החלק השוודי
מינסק (כדורגל)

סמל הקבוצה הישן
מועדון הכדורגל מינסק (בבלארוסית: ФК Мінск) היא קבוצת כדורגל מהעיר מינסק שבבלארוס המשחקת בליגת העל הבלארוסית.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 2006, כשקנתה את הזכויות של קבוצת זמנה מינסק שהייתה אז בליגה הבלארוסית הראשונה ולכן החלה את משחקיה בליגה זו (הליגה השנייה ברמתה בבלארוס) ולא בליגה הבלארוסית השנייה (הליגה השלישית ברמתה בבלארוס). כיום משמשת זמנה מינסק כקבוצת המילואים של מועדון הכדורגל מינסק.
בשנת 2007 עלתה מינסק לראשונה לליגת העל הבלארוסית אך ירדה כעבור עונה אחת, אחרי עונה אחת בליגה הבלארוסית הראשונה עלתה מינסק שוב לליגת העל הבלארוסית. בשנת 2010 רשמה מינסק את מיקום השיא שלה בליגה וסיימה במקום השלישי ובכך היא הבטיחה השתתפות ראשונה בליגה האירופית. הישג השיא של מינסק בגביע בלארוס הוא הגעה לחצי הגמר בשנת 2007.
בשנת 2013 זכתה בתואר הראשון שלה, כשזכתה בגביע הבלארוסי.
תארים

הגביע הבלארוסי (1):
2013
ראו גם

הדרבי של מינסק
מינסק (כדורגל נשים)
מדיניות פיסקלית

מְדִינִיּוּת פִיסְקָלִית היא מונח במקרו-כלכלה אשר בשונה ממדיניות מוניטרית, מתאר את ניהול מערכת המשתנים הריאליים של המשק. מונח זה מתייחס כמעט תמיד להוצאות הממשלה והאופן שבו הן ממומנות - על ידי הטלת מיסים או יצירת חוב ציבורי.
במדינות המערביות מקובל כי המדיניות הפיסקלית נמצאת באחריות הממשלה, בניגוד למדיניות המוניטרית הנמצאת באחריות הבנק המרכזי.
התפיסה השלטת כיום בקרב כלכלנים מכונה "הנייטרליות של הכסף" או "הדיכוטומיה הקלאסית", ולפיה בטווח הארוך שינויים נומינליים אינם משפיעים על הגורמים הריאליים של המשק. כלומר, ההשפעה ההדדית בין המדיניות המוניטרית והמדיניות הריאלית מתקיימת רק בטווח הזמן הקצר.
מונחים

כאשר הממשלה מוציאה יותר מסך הכנסותיה, כפי שנוהגות בפועל רוב הממשלות, אנו נאמר כי לממשלה יש גירעון פיסקלי. הגירעון יכול להיות ממומן על ידי מכירת נכסי המדינה או על ידי הנפקת איגרות חוב או מלווים לציבור במטבע המקומי (חוב פנימי) או על ידי קבלת הלוואות מחו"ל (חוב חיצוני). לבסוף, יכולה הממשלה, בדרך כלל על ידי הבנק המרכזי, ליצור אשראי חדש ולשלם באמצעותו.
כאשר ממשלה נוקטת מדיניות פיסקלית מרחיבה היא מגדילה את הוצאותיה באופן גרעוני או מצמצמת את גביית המיסים. המצב ההפוך ייקרא מדיניות פיסקלית מרסנת.
שימוש במדיניות פיסקלית

הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס, מייסד אסכולת הכלכלה הקיינסיאנית, טען שהמדיניות הפיסקלית הממשלתית היא כלי רב עצמה המסייע לממשלה לבצע שינויים במשק. קיינס גרס כי לקחי השפל הגדול מלמדים אותנו כי המדיניות המוניטרית לבדה אינה מספיקה כדי להחזיר את המשק לאיזון, ובאמצעות מדיניות פיסקלית מרחיבה ניתן לגרום לשוק להגיע למצב של תעסוקה מלאה ולמנוע עודפי היצע הגורמים למיתון. הגדלת הוצאות הממשלה, למשל על ידי ביצוע עבודות תשתית כגון סלילת כבישים באופן ציבורי, מסייעות למשק בכך שהן מזרימות ביקוש חדש למוצרים ושירותים, בשיעור הנגזר מהמכפיל הקיינסיאני, ומאפשרות ליצרנים לספק ביקוש זה על ידי ייצור נוסף באמצעות העסקת עובדים נוספים.
באופן כללי יותר, מקובל לדבר על מדיניות אנטי-מחזורית: כשם שיש לנקוט מדיניות פיסקלית מרחיבה בעת מיתון, כך יש לנקוט מדיניות פיסקלית מצמצמת או מרסנת בשעת גאות. על ידי הקטנת הוצאות הממשלה בתקופה של תעסוקה מלאה וצמיחה גבוהה, ניתן אמנם למתן את הקיצוניות של מחזור העסקים ולמנוע תקופת שפל חריפה בעתיד. אך בפועל ממשלות אינן נוהגות על פי רוב להילחם בגאות ושגשוג כלכלי באופן זה. בעולם המערבי יהיה זה בדרך כלל הבנק המרכזי שיילחם באינפלציה, שהיא תוצאה שלילית של גאות, על ידי העלאת שער הריבית במשק.
ביקורת

כלכלנים מוניטריסטים כגון מילטון פרידמן סבורים כי הממשלה אינה יכולה להשיג דבר באמצעים המתוארים לעיל ואף גורמת נזק כאשר היא מממנת את גרעונה על ידי הזרמת כסף חדש לשוק. הגדלת היצע הכסף היא לדידם הגורם היחידי לעליית מחירים. הם אף מתנגדים להתערבות המדינה במדיניות מוניטרית, לפיה יש להשתמש במדיניות מוניטרית - לקבוע שער ריבית גבוה כדי לרסן (או נמוך, כדי לעודד) פעילות כלכלית.
חוב ציבורי

כאשר הממשלה נוהגת להוציא כספים באופן גרעוני לאורך זמן, היא מייצרת חוב ציבורי גדל והולך. על חוב זה היא נדרשת לשלם ריבית שהופכת להוצאה ממשלתית גדלה והולכת. כאשר החוב הלאומי (שמקובל למדוד כאחוז מהתמ"ג) מגיע לממדים גדולים, יש לכך השלכות שליליות, לא רק משום שהמשק מקצה משאבים גדלים והולכים להחזר חובות העבר, אלא גם משום ששיעור הריבית שהוא נדרש לשלם עולה.
בישראל בשנת 2011 גדל החוב הממשלתי בכ-4% ועמד על 633 מיליארד ש"ח לעומת 608 מיליארד ש"ח בשנת 2010. תקציב המדינה בשנת 2011 היה 361 מיליארד שקלים מתוכם 23% שהם 85 מיליארד שקלים הלכו להחזר חובות. לשם השוואה תקציב הביטחון באותה שנה היה 13% שהם 49 מיליארד שקל.
החוב הציבורי הוא אחד מהגורמים הנלקחים בחשבון לפני קביעת תקציב המדינה.
ראו גם

הצוק הפיסקלי
כללים פיסקליים
הערות שוליים

↑  פרופ' יורם מישר, המקרו-כלכלה של ישראל (עמ' 360), הוצאת פרדס, 2009.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533675305171  BNE: XX526433  BnF: cb119721409 (data)  GND: 4071234-5  LCCN: sh85048601  LNB: 000067603  NARA: 10637535  NDL: 00574565  NKC: ph114558
מוריס שאל

| --- | --- |

 לידה:  5 בספטמבר 1905 Le Pontet, צרפת 
 פטירה:  18 בינואר 1979 (בגיל 73) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 השתייכות:  צבא צרפת 
 דרגה:  גנרל ארמייה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העצמאות של אלג'יריה 
 עיטורים
 צלב גדול של לגיון הכבוד 
 
מוריס שאל (בצרפתית: Maurice Challe; ‏ 18 בספטמבר 1905 - 18 בינואר 1979) היה גנרל צרפתי, מהאישים הבולטים בברית שבין צרפת לישראל שכוננה בתקופה שלפני מלחמת סיני. בשנת 1961 היה ממנהיגי מרד הגנרלים נגד הנשיא דה גול.
ראשית דרכו

מוריס שאל נולד בדרום צרפת בשנת 1905. בשנת 1923, בהיותו בן 18, התקבל לאקדמיה הצבאית סן-סיר. הוא סיים את לימודיו בשנת 1925 בדרגת סגן. עם סיום לימודיו הצטרף לחיל האוויר הצרפתי והוכשר כטייס. בשנת 1932 הוענקה לו דרגת סרן. בשנת 1937 התקבל למכללה ללוחמה אווירית. בשנת 1939 הוכשר להיות קצין מטה.
בימי מלחמת העולם השנייה

בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, במערכה על צרפת השתתף שאל בקרבות האוויר בצפון צרפת ועל הצטיינותו בהם זכה לעיטור לגיון הכבוד. לאחר כניעת צרפת וכינונו של משטר וישי הוא נהג כפי שנהגו רוב קציני צבא צרפת ונשאר בצרפת ושירת בצבא הצרפתי המדולדל של משטר וישי. רק בשנת 1944, כשהבין שגרמניה הנאצית עומדת לנחול תבוסה, חצה את הקווים ועבר לבריטניה ערב הנחיתה בנורמנדי, כשהוא נושא איתו מסמכים סודיים של הוורמאכט, והצטרף לצבא צרפת החופשית של הגנרל שארל דה גול. שאל התמנה למפקד טייסת מפציצים. עד סיום המלחמה השתתף בקרבות רבים, נחשב לאחד מגיבורי צבא צרפת במלחמה וזכה לעיטורים רבים.
ברפובליקה הרביעית

לאחר המלחמה, בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית, המשיך שאל לטפס בסולם הדרגות. בשנת 1947 הוא הוצב למטה הכללי ובשנת 1949 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל והתמנה למפקד כוח האוויר במרוקו. בשנת 1953 הועמד הגנרל שאל בראש המכללה ללוחמה אווירית.
בעת מלחמת הודו-סין הראשונה שהתחוללה בין השנים 1946 ל-1954 בהודו-סין הצרפתית, בווייטנאם, בלאוס ובקמבודיה לבין הווייט מין, ארגון שחרור מהפכני שהקים הו צ'י מין, התקשו הצרפתים להילחם נגד כוחות הגרילה. האיש שמצא פתרון לבעיה היה הגנרל שאל שייעץ להעביר את הלחימה לשטחי ההערכות של כוחות הגרילה. לשם כך הוא הקים כוח של יחידות מודיעין וסיור המורכב מבני המקום ומצרפתים שפשט על בסיסי האספקה של הווייט מין, ארב ללוחמי הגרילה וזכה להישגים רבים. הפיקוד הצרפתי לא הרחיב את המהלך ובסופו של דבר נחלה צרפת תבוסה בקרב דיין ביין פו ובסוף אפריל 1954 נאלצה צרפת לפתוח במהלך מדיני של שיחות שלום עם המורדים שבסופן הוחלט על חלוקת וייטנאם לשתי מדינות, מדינה קומוניסטית בצפון וייטנאם ומדינה פרו-מערבית בדרומה. בשנת 1955 הועלה הגנרל שאל לדרגת מאיור גנרל.
המלחמה באלג'יריה

בשנת 1957 הועלה מוריס שאל לדרגת לויטננט גנרל. ב-1 באוקטובר 1958 התמנה שאל לסגנו של הגנרל ראול סאלאן, המושל הצבאי של אלג'יריה, וזמן קצר לאחר מכן החליפו בתפקיד המושל הצבאי. בתפקידו זה ניהל הגנרל שאל את המהלכים הצבאיים נגד המורדים במלחמת העצמאות של אלג'יריה, אשר הכישלון הצרפתי-בריטי במבצע מוסקטר הפיח בהם רוח קרב ועודד אותם להמשיך במלחמתם. שאל הפעיל תוכנית שנקראה "תוכנית שאל" שבמסגרתה נערכו פשיטות על בסיסי המורדים, על ידי כוחות מונחתים ממסוקים, אשר יחד עם חיילי לגיון הזרים, ביצעו מאסרים ולאחר מכן השתלטו על הערים הגדולות, חסמו את הגבולות עם מרוקו ותוניסיה ולמעשה דיכאו את המרידה.
בשנת 1960 שב הגנרל שאל לצרפת והוצב במטה כוחות נאט"ו באירופה. בראשית שנת 1961 יצא הגנרל שאל, לפי בקשתו, לפרישה מוקדמת לגמלאות והוא בן 55 שנה, והתעתד להצטרף לתאגיד רב לאומי גדול בשם "סנט גוביין" (Saint Gobain) העוסק בייצור חומרי בנייה.
לא חלף זמן רב ובאפריל 1961 נקרא הגנרל שאל להצטרף למרד הגנרלים נגד דה גול.
מרד הגנרלים

המרד באלג'יריה דוכא בעקבות הפעלתה של "תוכנית שאל", אך לא חוסל. קציני צבא בכירים החלו לנקוט אמצעי מחאה ומרי. המשבר יצר לחץ ציבורי להחזרתו לשלטון של הגנרל שארל דה גול, שמאז שנת 1953 פרש מן החיים הפוליטיים והסתגר באחוזתו הכפרית קולומביי לה דו אגליז. ב-1 ביוני 1958 מונה דה גול לראש הממשלה וניתנו לו סמכויות נרחבות למשך שישה חודשים. ב-28 בספטמבר 1958, נערך משאל עם שהעניק רוב של 79.2% לחוקה החדשה שהציע דה גול, וכך נוסדה הרפובליקה הצרפתית החמישית. בדצמבר נבחר דה גול לנשיא ברוב של 78%, והושבע לנשיא בינואר 1959.
כנשיא האמין אמנם דה גול כי ניתן לחסל באמצעים צבאיים את המרד באלג'יריה, אך הגיע למסקנה כי לא ניתן יהיה להגן על אמצעים אלו במישור הבינלאומי ולהצדיק שלטון של מיעוט צרפתי על רוב ערבי, דבר שיסכן את מעמדה של צרפת. דה גול החל לפעול לקראת הענקת עצמאות לאלג'יריה ופתח במשא ומתן עם הזרוע הפוליטית של המחתרת האלג'ירית. בינואר 1961 הוחלט על משאל עם בין תושבי אלג'יריה על עתידה המדיני. תוצאותיו היו צפויות מראש בהתחשב ביחס הכמותי שבין הרוב הערבי המוחלט לבין המיעוט של המתיישבים הצרפתים.
מהלכיו אלו של דה גול גרמו לאכזבה רבתי בקרב המתיישבים הצרפתים באלג'יריה וקציני הצבא, אשר ראו עצמם כמי שהביאו לשובו של דה גול לשלטון, ואשר האמינו כי דה גול כנשיא יפעיל מדיניות של יד קשה לחיסול המרד, ומשנקט מדיניות מנוגדת ראו בו בוגד. שלושה גנרלים בהנהגתו של ראול סאלאן, ובמסגרת גוף שהקימו שנקרא OAS Organisation de l'armée secrète – "ארגון הצבא החשאי", יזמו מרידה נגד הנשיא וקראו אליהם את הגנרל שאל מפרישתו והוא הצטרף להנהגת המרד. ב-21 באפריל 1961 הכריזו הקצינים על מרד גלוי. הכוחות שסרו למרותם השתלטו על ערי אלג'יריה הראשיות וקראו ליתר אנשי הצבא להצטרף אליהם. נוצרה סכנה של פלישת הכוחות המורדים לצרפת גופא.
הנשיא דה גול התעשת ובנאום דרמטי לאומה שנשא בטלוויזיה כינה את המורדים קבוצה של קנאים שאפתנים הרואים את מצב העולם והאומה הצרפתית בעיני טירופם. הוא הזהיר כי המרד יכול להביא לאסון לאומי והוסיף: "אני אוסר על כל צרפתי, וראשית לכל חייל, לבצע ולו אחת מפקודותיהם האומללות, התלויות מעל למולדת ומאימות על הרפובליקה".
רוב אנשי הצבא נענו לקריאת הנשיא ולא הצטרפו למורדים, ותוך 5 ימים, ב-25 באפריל 1961, דוכאה המרידה. הגנרל סאלאן ברח לספרד, אך הגנרל שאל בחר להסגיר את עצמו. הוא הועמד לדין בפני בית הדין הצבאי הגבוה ונדון ב-31 במאי 1961 ל-15 שנות מאסר ולאבדן זכויות האזרח.
סוף הדרך

לאחר קרוב ל-6 שנות מאסר שוחרר מוריס שאל מן הכלא בדצמבר 1966 ושנתיים לאחר מכן, בשנת 1968, זכה לחנינה מידי הנשיא דה גול. את העשור האחרון לחייו העביר בשלווה וכתב את ספר זיכרונותיו "המרידה שלנו". הגנרל שאל הלך לעולמו ב-18 בינואר 1978.
לקריאה נוספת

מוטי גולני, תהיה מלחמה בקיץ... ישראל בדרך אל מלחמת סיני, 1955-1956, הוצאת מערכות, 1997.
מיכאל בר-זוהר, גשר על הים התיכון, הוצאת עם הספר, 1964.
יצחק בר-און, מטריה ביום סגריר...יחסים ביטחוניים בין צרפת לישראל, 1956 -1948, הוצאת אפי מלצר, 2010.
האחים ברומברגר, סודות המסע למצרים, הוצאת מעריב ומודיעין, 1957.
יוסף עברון, ביום סגריר : סואץ מאחורי הקלעים, הוצאת אותפז, 1968.
הערות שוליים

↑  שם, יצחק בר-און, מטריה ביום סגריר...יחסים ביטחוניים בין צרפת לישראל, 1956 -1948, הוצאת אפי מלצר 2010 עמ' 438.
↑  שם, יצחק בר-און, מטריה ביום סגריר...יחסים ביטחוניים בין צרפת לישראל, 1956 -1948, הוצאת אפי מלצר 2010 עמ' 447.
↑  שם, יצחק בר-און, מטריה ביום סגריר...יחסים ביטחוניים בין צרפת לישראל, 1956 -1948, הוצאת אפי מלצר 2010 עמ' 445.
↑  מוטי גולני, תהיה מלחמה בקיץ... ישראל בדרך אל מלחמת סיני, 1955-1956, הוצאת מערכות 1997 עמ' 409.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13892350p (data)  GND: 123556392  ISNI: 0000 0001 1438 324X  LCCN: no2009116814  MusicBrainz: 4d76e835-7989-4c65-b862-5bdef37ddd17  NARA: 10598876  SNAC: w6pk1c0t  SUDOC: 103798935  VIAF: 14957801   WorldCat (עם VIAF): 14957801
מורוקי דרומי

| מורוקי דרומי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים רחבי אף
משפחה:: קופי עכביש
סוג:: מורוקי
מין:: מורוקי דרומי
שם מדעי
 Brachyteles arachnoides ‏סנט-אילר, 1806
תחום תפוצה


מורוקי דרומי (שם מדעי: Brachyteles arachnoides) הוא מין קוף דרום אמריקני המצוי אך ורק בדרום ברזיל והוא הקוף רחב האף הגדול ביותר בעולם.
אורכו של המורוקי 55-78 ס"מ ואורך זנבו 74-80 ס"מ. הוא שוקל 9-15 ק"ג. הנקבות קטנות יותר ואורכם 46-63 ס"מ, אורך הזנב 65-74 ס"מ ומשקלם 8-11 ק"ג. הם בעלי פרווה אדמונית, ראשים כהים וזרועות ארוכות וחזקות והזנב חסון וגמיש.
המורוקים חיים בחבורות קטנות ביערות הגשם הטרופיים של האמזונאס. הם אוכלים בעיקר עלים רעננים מצמרות העצים הגבוהים וגם פרחים, נצרים, פירות וירקות אך לא בשר.
מורוקי זה מצוי בסכנת הכחדה עקב ציד ועקב כריתת יערות הגשם.
הערות שוליים

↑  מורוקי דרומי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544234805171 
מורוקי על עץ
מירצ'ה השני

מירצ'ה השני, (רומנית: Mircea al II-lea,‏ 1428–1447) היה שליט ולאכיה בתקופה קצרה (מרץ - קיץ) בשנת 1442. הוא היה הבן הבכור של ולאד דראקול ואשתו הראשונה, ואח למחצה של ולאד המשפד, ראדו היפה וולאד הנזיר. הוא היה נכדו של מירצ'ה הזקן ונקרא על שמו.
מאבקים על כס המלכות של ולאכיה

בדומה לאחיו הצעירים, בילה מירצ'ה חלק משנות נעוריו בגלות טרנסילבניה, בין השאר, בעיר סיגישוארה, הידועה אז כ"שסבורג" או "שגשוואר". אביו עלה לשלטון בעקבות מותו של אחיו (דודו של מירצ'ה השני) אלכסנדרו אלדיה בשנת 1436.
מירצ'ה השני הועלה לשלטון בתחילת שנת 1442 בהיעדרו של אביו, שזומן לחצר העות'מאנית לשם משא ומתן עם הסולטאן שלא בטח בו מספיק. אביו ביקש שיסייעו לו להגן על שלטונו בבלקן נגד הכוח המאיים עליו, יאנוש הוניאדי, הוויבוד של טרנסילבניה. אך בקיץ של 1442, לאחר מספר חודשים בשלטון, הודח מירצ'ה על ידי הוניאדי שכבש את וולאכיה והמליך במקום מירצ'ה את בסאראב השני.
השתתפותו במלחמה בטורקים

לאחר מספר חודשים השתלטו העות'מאנים בחזרה על וולאכיה והשיבו את ולאד דראקול לשלטון, לאחר שהבטיחו את נאמנותו לשער הנשגב. אך במהרה הפר דראקול את הבטחתו ויצא, ככל הנראה עם מירצ'ה ל"מסע הארוך" של הלוחמים הנוצרים בסוף שנת 1443 - התחלת שנת 1444 בתוך תוכי האימפריה העות'מאנית, בסרביה ואל לב ליבה של בולגריה, מעבר לסופיה, בפיקודם של יאנוש הוניאדי ומלך הונגריה הצעיר,אולאסלו הראשון (ולדיסלב השלישי של פולין). בסתיו 1444 שלח ולאד דראקול את מירצ'ה בראש צבא קטן (בן 4,000 או 7,000 חיילים, לפי המקורות השונים) להשתתף במסע הצלב נגד הטורקים בשטחי בולגריה. בהמשך, לאחר שוולאד דראקול התייאש מהסיכוי לנצח את העות'מאנים, הושארו הפרשים הוולאכים בבולגריה תחת פיקודו של מירצ'ה השני.
מירצ'ה ופרשיו השתתפו בקרב ורנה ב-10 בנובמבר 1444 שנגמר בתבוסת הצבא הנוצרי. מלך הונגריה איבד את חייו והוניאדי הצליח להימלט. לפי מקורות מסוימים [דרוש מקור], הואשם הוניאדי על ידי רבים, כולל מירצ'ה השני ואביו, על הכישלון הגדול.
לאחר התבוסה, במהלך שנת 1445 הוביל עדיין מירצ'ה, בתמיכת אביו, את שארית יחידתו יחד עם הכוחות הנוצריים שתוגברו הפעם בצי הבורגונדי, צפונה, מעבר לדנובה. מירצ'ה, שהצטיין כמפקד בעל יכולת, יחד עם כוחותיו של יאנוש הוניאדי, כבשו מחדש בהצלחה את המבצר של ג'ורג'יו, מבצר טורקי חשוב שעל הגדה הוולאכית של הדנובה. מירצ'ה ליווה את הצי הבורגונדי במסעו על הדנובה נגד הטורקים. עם זאת, אחרי שהשתכנע מכישלון המאמצים הצבאיים נגד הטורקים, הגיע ולאד דראקול להסכם נוסף עם העות'מאנים.
בדצמבר 1447, מוטרד מכניעתו של ולאד דראקול לטורקים, נכנס יאנוש הוניאדי עם צבא לוולאכיה, לכד אותו ואת בנו מירצ'ה בביצות שעל יד הכפר בלטֶן (ככל הנראה, במחוז אילפוב של היום) והוציא אותם להורג. על פי חלק מהמקורות שניהם הוצאו להורג בעריפת ראש. לפי מקורות אחרם, את מירצ'ה עיוורו וקברו בחיים בטרגובישטה.
יאנוש הוניאדי שם את בעל בריתו ולאדיסלב השני כשליט ולאכיה. לאחר מותו של מירצ'ה, אחיו ולאד המשפד תפס את השלטון ונקם באצילים שבגדו במירצ'ה ובאביו.
טריוויה

בעקבות האגדות על "הרוזן דרקולה", שמו וכמה פרטים מחייו של מירצ'ה השני שימשו, ללא קשר לדמותו המציאותית, להמצאת הגבור הערפדי "מירצ'ה בסאראב" ברומנים מהסדרות "דורינה בסאראב" ו"קסאנדרה פאלמר" מאת הסופרת האמריקאית קארן צ'אנס וברומן "Out of the Dark" מאת הסופר האמריקאי למדע בדיוני דייוויד ובר.
ראו גם

בית דרקולשט
ולאד דראקול
ולאד המשפד
ראדו היפה
ולאד הנזיר
לקריאה נוספת

(ברומנית)
Constantin C.Giurescu & Dinu C.Giurescu Istoria Românilor vol.II (1352-1606), Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică Bucureşti ,1976
(קונסטנטין ק. ג'ורסקו ודינו ק. ג'ורסקו - "תולדות הרומנים", כרך ב, 1352-1606)
Aurel Decei - Istoria Imperiului Otoman, Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1978
(אורל דצ'יי - היסטוריה של האימפריה העות'מאנית, ההוצאה המדעית והאנציקלופדית, בוקרשט, 1978)
Matei Cazacu, "Un viteaz frate al lui Vlad Ţepeş", în Viaţa studenţească, nr. 36, p. 6,1968
(מאטיי קאזאקו - אח אמיץ של ולאד המשפד, בכתב העת "ויאצה סטודנציאסקה", מס. 36, ע' 6, 1968)
Fr. Pall,Intervenţia lui Iancu de Hunedoara în Ţara Românească şi Moldova în anii 1447-1448, în Studii, tom XVI (1963), nr. 5, p. 1049-1072.26 D.R.H., B, vol. III, nr. 176
(פ. פאל - התערבות יאנוש הוניאדי בוולאכיה ובמולדובה בשנים 1448-1447)
הערות שוליים

↑  ק.ג'ורסקו - ע' 118
↑  א. דצ'יי - ע' 90-91
↑  לפי א. דצ'יי ע' 93 - ולאד דראקול עצמו לקח חלק בקרב בוורנה והשתתף במתקפה על הכוח בפיקודו של שחאבדין פאשה
↑  Şt.Andreescu ע'15
↑  Şt.Andreescu ע'15
↑  Şt.Andreescu ע' 10 הערה 26
↑  הריגת שניהם ביחד מצוינת אצל נ. יורגה, מצוטט ב Şt.Andreescu ע' 17 הערה 74
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ולאד דראקול | שליט ולאכיה  1442 | הבא: בסאראב השני |
מורוקי

| מורוקי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים רחבי אף
משפחה:: קופי עכביש
סוג:: מורוקי
מינים
 Brachyteles arachnoides  Brachyteles hypoxanthus
שם מדעי
 Brachyteles ‏סנט-אילר, 1806

מורוקי (שם מדעי: Brachyteles) הוא סוג של קוף הכולל שני מינים שהם הגדולים שבקופי העולם החדש ושניהם אנדמיים לברזיל ומצויים בסכנת הכחדה.
מאפיינים

אורכם של קופים אלה 45–80 ס"מ ומשקלם 9–15 ק"ג והם הגדולים שבקופי העולם החדש. המין הדרומי גדול מהמין הצפוני והזכרים גדולים מהנקבות. הם בעלי פרווה זהובה וראשים כהים עם רעמה. הם בעלי גוף צמרי עם זנב ארוך ולפתני המזכיר את קוף העכביש. המורוקים נוהגים ללפות את זנבם ולהשתלשל מטה בחיפושם אחר מזון ביערות הגשם הטרופיים.
הם ניזונים בעיקר מעלים אך יאכלו גם פירות, זרעים ואגוזים, גבעולים ופרחים.
בניגוד לקופים אחרים, הם פוליגמיים ומתרבים עם מספר גבוה של נקבות והם גם אינם טריטוריאליים.
מינים

מורוקי דרומי (Brachyteles arachnoides)
מורוקי צפוני (Brachyteles hypoxanthus)