עקיבא אור
ביוגרפיה > פעילותו הפוליטית באירופה

בשנת 1964 עזב עקיבא אור את ישראל, והיגר ללונדון (כאשר בהמשך הצטרף אליו גם חברו לקבוצה מחובר), כדי ללמוד שם קוסמולוגיה.
היו אלה שנות הפריחה של השמאל החדש באירופה, שהטמיע בתוכו רעיונות אנטי-קולוניאליים, הייתה זו קרקע פורייה לרעיונות המהפכניים והאנטי ציוניים של השניים.
בלונדון, פגשו אישים כטאריק עלי (ממובילי השמאל החדש באנגליה של אותה תקופה), "דני האדום" (ממובילי השמאל החדש בצרפת וממנהיגי מאבק מאי 68', שהוזמן גם לנאום באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1970), ואת רודי דוצ'קה (ממובילי השמאל החדש בגרמניה וממנהיגי מרד הסטודנטים בגרמניה).
באירופה, הקדישו חברי מצפן את עיקר פעילותם, ע"פ עדותם בסרטו של טורבינר, למען שינוי תודעתו של השמאל האירופי, שהיה, לטענתם, "סלחן מדי כלפי הציונות, מתוך רגשי אשם על השואה".
הם ניסו לשנות את התודעה של השמאל האירופי ממצב של תודעה סלחנית כלפי האידאולוגיה הציונית, לתודעה המכירה בכך שהקורבן בסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא ציבור הפלסטינים, שנהפכו לקורבן בשל אותה הסלחנות לציונות.
טאריק עלי, שהיה עורכו של עיתון סוציאליסטי בבריטניה שנקרא "The Black Dwarf (או: הגמד השחור)", נהג לפרסם בעיתון זה את כתביהם הפוליטיים של אור ומחובר שנגעו לסכסוך הישראלי-ערבי, והעיד עליהם, בסרטו של טורבינר, כי הם היו המחנכים שלו בכל הנוגע לנושא.
כהן-בנדיט, קבע כבר ב-1976, כי מצפן (ופעילותם של מחובר ואור באירופה) הם "הכבוד של ישראל", בסרטו של טורבינר הוא משבח אותם על "יכולתם לומר את האמת, ולא ליצור מיתולוגיה סביב ישראל, אלא לספר את המציאות ולהביא לידיעת הכלל מה הן ההשלכות האמיתיות של יצירתה של מדינת ישראל".
עוד מספר אור בסרט, כי בהרצאות אותן העביר בקולג'ים שונים באנגליה, אם היה יושב סטודנט ישראלי בקהל ומגיע לוויכוח עם אור - כל שהיה לאור לעשות, לטענתו, היה להביא בפניו עובדות, שלא היה למתנצח עם אור כל שליטה בהן.
אור משייך את המסמך אותו נאלצה להוציא לאור השגרירות הישראלית, מסמך אשר שמו היה "תשובות ושאלות: עלון למסביר הישראלי בחוץ לארץ", לפעילותו ולפעילות חבריו למצפן באירופה.
אור מספר כי המהות של התנגדותו, והתנגדותה של מצפן כתנועה סוציאליסטית - לציונות, הייתה בשבטיות אותה ייצגה הציונות לדעתם, שסולם הערכים שלה שם דגש על אכפתיות ליהודים בלבד, רעיון שהיה מנוגד להשקפת העולם האוניברסלית-האינטרנציונליסטית של הסוציאליזם, ששם את טובת האנושות כולה בראש סדר העדיפויות (מעבר לדאגה לדת או לגזע אליו היחיד משתייך).
בשנת 1968, הצטרף אור לארגון לונדוני, סוציאליסטי-ליברטריאני, בשם "Solidarity (או:סולידריות)", והפך לחבר של המנטור שהשפיע על הקבוצה, הפילוסוף, הפסיכואנליטיקאי, הכלכלן, והמבקר החברתי היווני - קורנליוס קסטוריאדיס.
בלונדון, הפך אור חבר קרוב של רוזה מאייר-לוין, אשת מזכיר המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, ארנסט מאייר (Ernst Meyer). אור היה שכנו וידידו של המשורר היהודי-וינאי הקומוניסט אריך פריד, שתרגם בין השאר את שייקספיר לגרמנית ואת גתה לאנגלית. כמו כן, התיידד בלונדון עם המרקסיסט ס.ל.ר ג'יימס (C. L. R. James) שהיה ב-1938 מזכירו הפוליטי של טרוצקי. בספרו של אור "הבזקים" (2005)- הוא מתאר את התובנות הרבות שרכש במפגשים אלו.
אחרי 1968, הפך אור לסוציאליסט ליברטריאני, והקדיש את זמנו לקידום חזון הדמוקרטיה הישירה, חזון שדוחה את רעיון קבלת ההחלטות במרחב הקהילתי על ידי הדמוקרטיה הייצוגית, וקורא להעביר את סמכות קבלת ההחלטות במדינה - לידיהם של כלל אזרחיה, זאת כדי לתת אוטונומיה אמיתית לאזרחים על עתידם, ולמנוע שחיתות שלטונית שהיא אינהרנטית, לדעתו של אור, בכל מסגרת של ניהול החברה על ידי פוליטיקאים.
בנוסף לפעילותו במישור הישראלי-פלסטיני, אור היה פעיל בלונדון גם בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם ונגד האפרטהייד בדרום אפריקה.