stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליס קריטנברגר
ביוגרפיה > תחילת דרכו

קריטנברגר נולד ב-2 בדצמבר 1890, בעיר בולטימור שבמדינת מרילנד, ארצות הברית. הוא גדל בעיר אנדרסון, אינדיאנה. ב-1909 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט), אותה סיים ב-1913. בין חבריו לספסל הלימודים נמנו אלכסנדר פאץ' וג'פרי קיז. הוא הוצב כלוטננט משנה ברגימנט הפרשים ה-3. בין 1924-1930 למד בבתי ספר צבאיים שונים, וב-31 במרץ 1935 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-1. ב-1 באוגוסט של אותה שנה הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל. בהדרגה הוא הבין שזמנו של חיל הפרשים חלף. הוא החל מתעניין יותר ויותר בלוחמת שריון, וב-20 ביולי 1940 מונה לראש מטה דיוויזיית השריון ה-1. ב-17 ביוני 1941 הוא הועלה לדרגת קולונל זמנית, וב-10 ביולי של אותה שנה הוא הועלה לדרגה זמנית של בריגדיר גנרל (כוכב אחד). ב-8 באוגוסט הוא מונה למפקד בריגדת השריון ה-2.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941, היה קריטנברגר מפקד בריגדת השריון ה-2 אשר הייתה חלק מדיוויזיית השריון ה-2 בפיקודו של ג'ורג' פטון. בינואר 1942 הועבר קריטנברגר לפקד על דיוויזיית השריון ה-2, וב-16 בפברואר הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים). ב-1 באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד הקורפוס ה-3, וארגן ואימן אותו לקראת שליחתו לחזית. ב-1 ביולי 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-19, אשר הוצב באנגליה. בתחילת 1944, כחלק מחילופי הגנרלים שנעשו לקראת הפלישה לנורמנדי, מונה קריטנברגר למפקד הקורפוס ה-4, אשר הועבר לחזית האיטלקית במקום הקורפוס ה-6 של לוסיאן טראסקוט אשר הועבר לחזית המערבית. הקורפוס שלו כלל פרט לדיוויזיית השריון ה-1 ולדיוויזיה ההררית ה-10 גם את כוח המשלוח הברזילאי. קריטנברגר השתתף בקרבות באיטליה עד כניעת הגרמנים בזירה זו ב-2 במאי 1945.
ביוגרפיה > אחריתו

ב-3 ביוני 1945, הועלה קריטנברגר לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים). ב-1 ביולי 1947 הוא מונה למפקד פיקוד הקריביים, וב-1950 מונה למפקד הארמייה הראשונה. הוא פרש מהצבא בדצמבר 1952. לאחר פרישתו שיש כיועץ לענייני ביטחון לאומי לנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר. קריטנברגר נפטר ב-4 באוגוסט 1980 בצ'בי צ'ייס שבמדינת מרילנד בגיל 89. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון עם אשתו ושניים מבניו.
משפחתו

ב-23 ביוני 1918 נישא קריטנברגר לג'וזפין פרוסט וודהול (1894-1978). היו להם שלושה ילדים, אשר שלושתם שרתו בצבא ארצות הברית: בנו הראשון, רב"ט טאונסנד וודהול קריטנברגר (יליד 13 במאי 1925) נהרג בפעולה בחזית המערבית ב-25 במרץ 1945, בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, בגיל 19 בלבד. בנו השני, קולונל דייל ג'קסון קריטנברגר (יליד 27 במאי 1927) שימש כמפקד הבריגדה ה-3 שבדיוויזיה ה-9, ונהרג ב-17 בספטמבר 1969 בגיל 42. בנו השלישי, ויליס קריטנברגר הבן, היה היחיד שנפטר לאחר אביו. הוא לחם במלחמת העולם השנייה עם הדיוויזיה המשוריינת ה-10, ופרש מהצבא בדרגת מייג'ור גנרל.
זאב אריה רבינר

אין תמונה חופשית
הרב זאב אריה רבינר (י"א בשבט תרנ"ה, 5 בפברואר 1895 - כ"ג בתשרי תשל"ט, 24 באוקטובר 1978) היה מראשי תנועת המזרחי בלטביה ופעיל בה בארץ ישראל, דרשן, מחבר תורני פורה וביוגרף של רבנים וקהילות במזרח אירופה. שימש פעמיים כציר בקונגרס הציוני.
קורות חייו

נולד בעיר בויסק שבמחוז קורלנד שברוסיה (כיום בלטביה), ללאה ולרב בנימין בינוש רבינר רבה של שימבורג, מצאצאיו של הרב מרדכי יפה בעל הלבושים. בילדותו למד תורה אצל אביו ובבחרותו נכנס ללמוד בישיבת "תורה ומדע" בלידא אצל ראשי הישיבה רבי יצחק יעקב ריינס ורבי שלמה פוליצ'ק. בהיותו בישיבה בלידא נקשר לרב ריינס, לדרכו ולשיטתו והוא היה זה שסמך אותו לרבנות. נשא לאשה את שרה מלכה, בתו של זלמן אברמוביץ שהיה ראש הקהילה בעיירה דובניש ובעל בית חרושת לגרביים אותו ניהל יחד עם בתו.
לאחר נישואיו התגורר במוסקבה ובחארקוב, שם היה פעיל ציבורי בקהילות היהודיות ובתנועות הציוניות. בחדש כסלו תרע"א (בסוף 1917) השתתף בתור ציר בוועידת "אחדות" שהתקיימה בקייב ובתרע"ו (1916), בהיותו במוסקבה שימש מזכיר של ההסתדרות "מסורת וחרות".
בתרפ"ה (1925) עבר להתגורר בריגה בירת לטביה, שם הרחיב את פעילותו בתנועת המזרחי שייסד רבו הרב ריינס. הוא היה מראשי תנועת המזרחי בלטביה ומרכז ענייני ההכשרה לעליית צעירי המזרחי לארץ ישראל. באלול תרצ"ד השתתף בישיבת הוועד הראשי של המזרחי בלבוב.
בתרצ"ה (1935) עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. באותה שנה שימש כציר לוועידה העולמית של המזרחי בקרקוב ושנתיים אחר כך בציריך, מטעם תנועת המזרחי בארץ ישראל.
שימש כציר לקונגרס הציוני העולמי ה-19 שהתקיים בלוצרן וה-20 שהתקיים בציריך.
בארץ ישראל היה פעיל למען תנועת המזרחי, נודע בנאומיו ודרשותיו בארץ ישראל ובתפוצות, כשחלק גדול מהן נשא במטרה לעודד מתן צדקה ולטובת מוסדות תורה וחסד והקרנות הציוניות. על כושר הנאום שלו כתב הרב ריינס בכתב הסמיכה שהעניק לו: "וגם נתן את לבו במשך הזמן לדעת דרכי הדרוש וההטפה, וגם בזה הצליח מאוד, עד כי יודע עתה לדרוש ברבים ושפתותיו נוטפות שושנים".
שימש כספרא דדיינא בבית הדין הרבני בתל אביב.
נפטר בתשרי תשל"ט ונקבר לצד רעייתו בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
חיבוריו

מאז עלותו לארץ ישראל השקיע הרב רבינר בחיבורים תורניים וספרי ביוגרפיה על רבנים גדולי תורה מאירופה, יצירותיו המגוונות העשירו רבות את הספרות התורנית.
מאמרו הראשון פורסם בכ"א בטבת תרצ"ו ביומון העברי דואר היום, תחת הכותרת "ברוך הבא", לקראת בואו של הרב משה אביגדור עמיאל לכהן בתור רב ראשי בתל אביב. לאחר מכן פרסם הרבה מאמרים ומחקרים בעיתונות היומית והשבועית, כתבי עת וקבצים שונים.
חיבוריו > ספרי הרב ריינס

שנים רבות הקדיש לחקר משנתו של הרב ריינס שהוביל לפרסום שלושה ספרים:
אורות - על ארץ ישראל הציונית-הדתית.
טללי אורות - מאימרותיו של הרב ריינס על התורה ותיאור דמותו התורנית והמחשבתית.
קרני אורה - מפתח לאוצרותיו הרוחניים של הרב ריינס ודוגמה למחשבותיו ורגשותיו, סגנונו וניסוחו של יוצר תנועת-תורה וציון, עם תולדות חייו.
חיבוריו > ספרי אביו

ערך וסידר שניים מכתבי אביו, הרב בנימין רבינר, רבה של שימבורג
נר בנימין - הדרנים וחידושי תורה בהלכה ואגדה.
אהל בנימין - ביאורים על מסכת אבות.
חיבוריו > ספריו התורניים > ספרים על שבת

השבת העם והארץ - מאמרים בגודל חשיבותה של השבת ושמירתה
פני שבת - על שבת וקידוש והלכותיהם
רזא דשבתא - ליקוט מאמרי חז"ל על שמירת שבת וחומרת עוון חילולה, בתוספת מאמרי הגות בעניינים אלו.
גדולי ישראל מקדשי שביעי - מנהגיהם של גדולי התורה לאורך הדורות בשבתות ויחסם החמור למחללי השבת.
חיבוריו > ספריו התורניים > הגות ומוסר

דעת החיים אהל שרה - ספר מוסרי הכולל מאמרים על עבודת האדם בעולמנו. ספר זה הוציא לזכר רעייתו שרה מלכה (נפטרה בכ"ט באדר תשי"ט)
למחזיקים - הסברה על חשיבות החזקת תורה בימינו.
צדקה וחסד - אנשי צדקה וחסד - ליקוט מאמרים בחשיבות עשיית צדקה וחסד.
רזא דאורייתא - מאמרים על יגיעה בתורה וההבדל בין חוכמת התורה לשאר חוכמות העולם.
רזא דחיי - על השארת הנפש לאחר פטירת האדם.
רזא דצדקה וחסד - כוחה גדולתה ורום מעלתה של מצוות הצדקה
רזא דשמע ישראל - שמע ישראל בשרשרת הדורות, שמע ישראל בשואה.
חיבוריו > ספריו התורניים > ספרי ביוגרפיה

הגאון רבי אליעזר גורדון זצ"ל - תולדות חייו של הרב אליעזר גורדון, ראש ישיבת טלז ורב העיר טלז.
אור מופלא - חלקו הראשון והעיקרי הוא סיקור קורותיו של הרב אברהם יצחק קוק, הרב הראשי האשכנזי הראשון של ארץ ישראל. בחלקו השני קונטרס "מפיהם ומפי כתבם" מתלמידי הנצי"ב מוולוז'ין על רבם.
הרב יוסף זכריה שטרן - קורותיו של הרב יוסף זכריה שטרן רב בשאוולי שבליטא.
הרב יעקב מזא"ה - - על הרב יעקב מזא"ה רבה הראשי של מוסקבה.
מרן רבינו שמחה כהן זצ"ל -תולדותיו ומשנתו של רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק.
הרב יהודא ליב פיין זצ"ל - על הרב יהודה לייב פיין רבה האחרון של קהילת סלונים.
לקריאה נוספת

דוד תדהר (עורך), "זאב אריה רבינר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3818
זהר חברה להנדסה

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  קורטון שלמה, 2 מניות  קורטון בן ציון, דור המשך בניהול חזי ואמנון  קורטון יעקב  גל שמואל, דור ההמשך בניהול אורי ובצלאל  בהרב ישראל, דור ההמשך בניהול יקי ועמנואל
 תקופת הפעילות:  1925–1986 (כ־61 שנים)
 
זהר חברה להנדסה הייתה חברה שפעלה בין השנים 1925–1986. במהלך השנים היא ייצרה: דודי מים, מכשירי חשמל ביתיים, מכונות כביסה, פצצות, תנורי בישול, בלוני גז, מזגנים ועוד.
החברה החלה את דרכה ב-1925 כאשר הוקם על ידי ישראל בהרב קואופרטיב בשם "זוהר". הגבלות של ההסתדרות גרמו לפרישת השותפים בו והקמת חברה פרטית בשם "זוהר חברה להנדסה בע"מ". המפעל נסגר בשנת 1986.
היסטוריה

ישראל בהרב, (רבינוביץ במקור) עבד בפולין במפעל משפחתי לסבונים, שם למד באופן עצמאי מעט בתחום החשמלאות. בשנת 1922, במסגרת העלייה השלישית, עלה לארץ ישראל והחל לעבוד בתל אביב אצל קבלן חשמל עצמאי, שעסק בעיקר בהרכבת מנועים למשאבות מים בפרדסים. עקב הקושי הפיזי שהיה כרוך בעבודה, בעיקר הצורך לסחוב את המנועים על הכתפיים לתוך הבארות, פרש לאחר מספר שנים. אחרי פרישתו בחר לעבוד במסגרת קואופרטיב עם 12 חברים, אשר קראו לעצמם "זהר". הקואופרטיב אורגן על ידי מועצת הפועלים ועסק בעבודות חשמל עבור הצבא הבריטי, ואנשיו עבדו לרוב במחנות של הצבא הבריטי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנס הקואופרטיב לשותפות עם סולל בונה, והם החלו לייצר ג'ריקנים ומוקשים עבור הצבא הבריטי. מפעל זה שכן בנחלת יצחק ברחוב עמק ברכה בתל אביב.
בשנת 1942 החליטו חברי הקואופרטיב לפרוש מהשותפות עם סולל בונה, והקימו מפעל עצמאי שהמשיך לייצר ג'ריקנים ומוקשים עבור הצבא הבריטי. המפעל שכן בתל אביב בתחילת רחוב הירקון. הם שכרו מגרש ופתחו מפעל בשותפות עם בעל המגרש שנקרא "מפעלי הרטוב" (קיצור של זוהר+ושמו של השותף יום טוב). בגלל הרחבת המפעל נאלצו חברי הקואופרטיב להעסיק עובדים שכירים. מאחר שעל פי חוקי ההסתדרות הכללית, באותם ימים, היה אסור להעסיק עובדים שכירים, עמדו לפניהם שתי אפשרויות: לקבל את העובדים השכירים כחברי הקואופרטיב, דבר אשר אומר שכולם שותפים שווים לרווחים, או לפרוש מההסתדרות.
שישה מחברי הקואופרטיב החליטו לבחור באפשרות הראשונה, והקימו חברה בשם קרן אור. ששת החברים הנותרים בחרו לפרוש מההסתדרות עם השם זוהר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 העסיק המפעל 125 עובדי ייצור ו-50 אנשי מכירות, כמו כן הנהלת חשבונות. עיקרון הפעילות בזוהר היה שכל בעל מניות מבין ששת השותפים, שילדיו רצו לתרום לחברה את כישוריהם, התקבלו לעבודה בחברה, וכל ההצעות היו מועלות לדיון וההחלטות היו מתקבלות ברוב של שני שלישים לפחות. פורום ההנהלה מנה בסופו של דבר את ששת המייסדים פלוס ארבעה מדור ההמשך.
"עם פטירתם של ארבעה מששת המייסדים, והעברת הזכויות ליורשים, דרשו היורשים הלא פעילים חלוקת רווחים מדי שנה, דבר שהיה גורם בטווח ארוך להידרדרות כלכלית של החברה, שהייתה רווחית ביותר באותם זמנים, ולכן הוחלט למכור את החברה בשלמותה בשנת 1986."
מוצרים שיוצרו במפעל > 1925 - דודים למים חמים ומכשירים ביתיים קטנים

המפעל הוקם בתחילה על שטח קטן של דונם והכיל מבנה של קומה אחת. מימון הבניה היה ברובו מהון עצמי (כספים שצברו מהשותפות שפורקה) וחלקו הקטן מהלוואות. הייצור הראשוני של המפעל היה דודים למים חמים ומכשירים ביתיים קטנים (טוסטרים, מגהצים, קומקומים למים חמים, סטריליזטורים). המפעל התחיל מעבודה של 12 שותפים ולאט לאט החלו לשכור עובדים נוספים. המפעל קנה את כל חומרי הגלם הנדרשים, ועיבד אותם לחלקים לצורך הרכבת המוצרים. כל המוצרים יוצרו על ידי ידע עצמי. עובדי המפעל היו קונים מוצרים מיובאים, מפרקים אותם ולומדים איך לייצר ולהרכיב מוצרים שונים כך שיתאימו לצרכים בארץ. החברה הייתה בין החברות החלוציות אשר ייצרו מוצרי חשמל ביתיים בארץ. עם הזמן התפתח הייצור גם למוצרים גדולים יותר כגון כיריים ותנורי בישול ואפייה.
מוצרים שיוצרו במפעל > 1948 - פצצות עבור הצבא

עם פרוץ מלחמת העצמאות פנו אל החברה גורמים מטעם ההגנה, היות שהיו לה מכשירי עירגול (מכשירם שמעגלים מתכת) מתעשיית הדודים. המפעל ייצר בהתנדבות (כולל עלות החומרים) פצצות עבור צה"ל.
מוצרים שיוצרו במפעל > 1950 - בלוני גז ביתיים

עם תום מלחמת העצמאות, כאשר הפסיקו לייצר את הפצצות עבור צה"ל, חיפשו במפעל לייצר מוצר חדש, והחליטו לייצר בלונים לגז ביתי. בגלל הרחבת קו המוצרים שהחברה ייצרה, שטח המפעל נהיה קטן, ואז החלה החברה לקנות מגרשים שהיו סביב המפעל. עד ששטחו הגיע לחמישה וחצי דונם. כל שטח שנקנה נבנה עד שכל חמישה וחצי הדונם היו מקורים והיו למחסנים ושטחי עבודה. זוהר הייתה החברה הראשונה והיחידה אשר עסקה בתחום ייצור הבלונים. החברה ייצרה בלונים עבור כל חברות הגז (פזגז, סופרגז, ואמישראגז) בקצב של 5,000–6,000 בלונים לחודש.
מוצרים שיוצרו במפעל > 1958 - מכונות כביסה, תנורי בישול, דודי מים חמים, מזגנים

עם התפתחות התעשייה בארץ בשנת 1958 החלו חברות נוספות לייצר בלונים. המדינה החליטה על רגולציה בתחום, כך שכל חברה תייצר עד 1500 בלונים בחודש. הירידה מיצור של 6000 לחודש עד 1500 לחודש גרמה לחיפוש מוצר ייצור חדש. הוחלט על מכונות כביסה. החברה יצרה קשר עם חברה צרפתית שנקראה אז "סורמאלק" ומהם רכשו את הידע (תוכניות הייצור), תמורת עמלה למשך 10 שנים. כל חלקי המתכת יוצרו בארץ על ידי המפעל ואילו חלקי הפלסטיק, הגומי וחלקי החשמל שניתן היה לייצר בארץ נקנו ממפעלים מקומיים ובכך תרמו לקידום הייצור בארץ. חלקי החשמל המסובכים יותר נקנו מהחברה בחו"ל. כל ההרכבה בוצעה על ידי העובדים במפעל כאשר הכוונה הראשונית הייתה שאם ייצרו וימכרו שלושים מכונות בחודש הדבר יהיה רווחי. עקב הביקוש הרב שהיה למכונות הכביסה הדבר גרם לפיתוחו של המפעל שהחל אומנם בייצור שלושים מכונות בחודש אבל כעבור מספר חודשים עבר המפעל לייצור של מאה מכונות בחודש. לאחר מכן מדי חודש התקדם הייצור ובשיאו מכר וייצר המפעל כ 1,000 מכונות בחודש. המפעל המשיך לייצר ב-4 מחלקות:
דודים למים חמים וקולטי שמש.
תנורי בישול ואפייה.
מכונות כביסה.
מזגני אוויר.
המוצר העיקרי ממנו נמכרו אלף בחודש היה מכונות כביסה.
לקריאה נוספת

דליה טסלר, אנציקלופדיה ידיעות אחרונות, תל אביב, כרך 7, ערך ישראל (תעשייה),עמ' 254 - 256.
ד"ר ב. נתניהו, האנציקלופדיה העברית ירושלים – תל אביב, כרך ו', ערך ישראל (תעשייה),עמ' 898 - 902.
הערות שוליים

↑  עם הרחקתם מהסתדרות העובדים הכללית, הם איבדו את התמיכה כקואופרטיב ( ההסתדרות תמכה בעיקר מבחינה משפטית וכו', אך לא תמיכה כספית)
↑  ציטוט מתוך רעיון שנעשה עם יקי בהרב,יזם ומנהל מחלקת מכונות הכביסה. אחד מתוך דור ההמשך.
: פס ייצור של הרכבת מכונות כביסה. על הפס היו תחנות רבות שבסופן הורכבה מכונה שלמה
זייקו ליוויס

זייקו ליוויס (באנגלית: Zeiko Lewis; נולד ב-4 ביוני 1994) הוא כדורגלן ברמודי, המשחק בעמדת הקשר וחלוץ לסירוגין בסקרמנטו רפובליק.
קריירת מועדונים

ליוויס, התחיל את קריירת הכדורגל שלו במחלקת הנוער של דנדי טאון הורנס. בשנת 2013, התחיל ללמוד במכללת בוסטון איגלס, ובמקביל שיחק בקבוצת הכדורגל של המכללה. בעונת הבכורה שלו, ליוויס כבש שמונה שערים ובישל שמונה שערים. שנה לאחר מכן, כבש 33 שערים.
בדראפט 2017 נבחר ליוויס במקום ה-17 על ידי רד בול ניו יורק. ב-1 באפריל 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של ניו יורק רד בולס, בו כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד ריצ'מונד קיקרס.
בינואר 2018, חתם בהפנרפיירדיר ובמהלך העונה הושאל לקואופווגיר. ב-7 בפברואר 2019, ליוויס חתם בצ'ארלסטון בטארי.
קריירה בינלאומית

ב-2 בספטמבר 2011, ליוויס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברמודה בהפסד 0–1 לטרינידד וטובגו.
ב-14 ביולי 2013, ליוויס כבש את שער הבכורה, הלא-רשמי שלו בנבחרת בניצחון 0–3 נגד גרינלנד במסגרת משחקי האיים 2013. ב-25 במרץ 2015, ליוויס כבש את שער הבכורה הרשמי שלו בניצחון 0–5 נגד איי בהאמה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
חיים איפרגן (קצין משטרה)

| --- | --- |
חיים איפרגן (מימין) ורוני ריטמן
חיים איפרגן (מימין) ורוני ריטמן
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:    תת ניצב
 תפקידים בשירות
 ראש מפלג איסוף ביחידה הארצית לחקירת פשיעה בינלאומית וחמורה  ראש מטה היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית  ראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה בינלאומית וחמורה  סגן ראש אגף החקירות והמודיעין
 עיטורים
  עיטור המופת
חיים איפרגן הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת תת-ניצב, בתפקידו האחרון כיהן כסגן ראש אגף החקירות והמודיעין.
איפרגן גויס למשטרת ישראל כסוכן סמוי, בהמשך שירותו היה בלש משטרתי וקצין חקירות. ב-1987 נפצע מירי במהלך מרדף אחר שודדי בנק בתל אביב. הוא עוטר בעיטור המופת המשטרתי. שימש ראש מפלג איסוף ביחידה הארצית לחקירת פשיעה בינלאומית וחמורה ובין הפרשות בהן עסק הייתה פרשת "נמרודי גימל", בה הורשעו יעקב נמרודי ומקורבו הסופר אריה קרישק.
שירת כראש זרוע הביטוח הלאומי ביחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית, ראש זרוע המודיעין וכראש מטה ביחידה. ב-2010 מונה לראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה בינלאומית וחמורה, ב-2012 לסגן ראש אגף החקירות והמודיעין ושירת בתפקיד עד יולי 2016.
איפרגן הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
הערות שוליים

↑  החל שלב ההוכחות במשפט יעקב נמרודי, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2001
↑  תנ"צ (בדימוס) חיים איפרגן - הביטחוניסטים, באתר הביטחוניסטים, ‏4 באוגוסט 2022
| היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית (יאחב"ל) |
| --- | --- | --- |
| ראשי היחידה | ראובן מינקובסקי (1977–1980) • מנשה גולן (ממלא מקום 1980–1981) • ארמונד לוי (1981–1985) • שמעון סביר (1985–1988) • סנדו מזור (1988- ) • אבי כהן (1993- ) • יורם רודמן • משה מזרחי (אפריל 1997–2001) • משה לוין (2001–2002) • יוחנן דנינו (2002–2004) • עמיחי שי (2004–2007) • רוני ריטמן (2007–2010) • חיים איפרגן (2010–2012) • דוד ביטון (2012–2013) • גדי סיסו (2013 -2016) • יגאל בן-שלום (2016–2018) • חיים ניסים (2018-) |  |
ז'אן ד'אלברה

ז'אן ד'אלברה (בצרפתית: Jeanne d'Albret‏; 7 בינואר 1528 - 9 ביוני 1572) או ז'אן השלישית מנאווארה, הייתה  מלכת ממלכת נווארה ואמו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
ביוגרפיה

ז'אן נולדה ב-7 בינואר 1528 בעיר סן-ז'רמן-אן-לה, כבתם של אנרי השני, מלך נווארה ושל מרגריט מנווארה שהייתה אחותו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת. כשהייתה בת 13 אולצה על ידי דודה, פרנסואה הראשון להינשא לוילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג. נישואים פוליטיים אלה בוטלו כעבור ארבע שנים, היות שלזוג לא היו ילדים. ב-1548 אחרי מות פרנסואה הראשון ועלייתו לשלטון של אנרי השני, מלך צרפת, ז'אן ד'אלברה נישאה לאנטואן דה בורבון, דוכס ונדום שהיה יורש העצר הצרפתי במקרה שבית המלוכה של ולואה לא יעמיד בן זכר שיוכל לרשת את כתר צרפת. היא ילדה לו חמישה ילדים שמהם שרדו שניים בלבד: אנרי, (לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת) וקתרין דה בורבון (1559–1604).
ב-25 במאי 1555 מת אביה, אנרי השני, מלך נווארה, וז'אן ובעלה הפכו לשליטי ממלכת נווארה. כמלכת נאווארה, ז'אן ד'אלברה תמכה בהוגנוטים והפכה את הקלוויניזם לדת הממלכה. היא גירשה מנווארה את הנזירות ואת הכמרים הקתוליים ופקדה על הרס הכנסיות הקתוליות. היא דאגה לתרגם את הברית החדשה לשפתם של הבסקים ושל אנשי בארן שהיו נתיניה.
המאבק בין הקתולים לבין הפרוטסטנטים התפשט ברחבי צרפת והפך למלחמות הדת בצרפת שהחלו ב-1562. בעלה של ז'אן ד'אלברה, אנטואן דה בורבון שנלחם נגד הקתולים, נפצע קשה במצור על העיר רואן ומת מפצעיו ב-13 בנובמבר 1562. כתוצאה, בנה אנרי הפך ליורש העצר הצרפתי. היא נמנעה מלתמוך באחד הצדדים עד 1568, כאשר הביעה את תמיכתה בפרוטסטנטים ועברה אל העיר לה רושל שהייתה מעוזם.
ז'אן ד'אלברה לקחה חלק בשיחות השלום בין הצדדים הלוחמים שהביאו לסיומה של מלחמת הדת השלישית ב-1570. באותה שנה הסכימה להשיא את בנה אנרי למרגריט דה ולואה, נסיכת צרפת, בתה של קטרינה דה מדיצ'י שניהלה את ענייני המדינה בשם בנה שארל התשיעי, מלך צרפת.
ז'אן ד'אלברה מתה במפתיע בפריז ב-9 ביוני 1572, חודשיים לפני שנערך טקס נישואים זה. פשטו שמועות שהורעלה בפקודת קטרינה דה מדיצ'י - שמועות שהופרכו מאוחר יותר.
השתלשלות מאורעות זו מתוארת בספרו של אלכסנדר דיומא האב "המלכה מארגו" (1845).
משפחתה

ב-20 באוקטובר 1548 התחתנה ז'אן עם אנטואן דה בורבון, דוכס ונדום, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
אנרי, דוכס ביומונט (1551–1553)
אנרי הרביעי, מלך צרפת (1553–1610)
לואי, רוזן מרל (1555–1557)
מדלן דה בורבון (1556)
קתרין דה בורבון (1559–1604), התחתנה עם אנרי השני, דוכס לורן
חג העצמאות הלאומי (פולין)

ערך זה עוסק ביום העצמאות הפולני. אם התכוונתם ליום עצמאות של מדינות אחרות, ראו .
| --- | --- |
הטקס המרכזי בכיכר יוזף פילסודסקי בוורשה, 2012
הטקס המרכזי בכיכר יוזף פילסודסקי בוורשה, 2012
 מדינה:  פולין 
 סוג:  חג לאומי
 סיבה:  הכרזת עצמאות פולין
 סמלים:  דגל פולין, סמל פולין, אדום ולבן
 חוגגים:  פולין פולין
 חגיגות:  מצעדים צבאיים, טקסי זיכרון, קונצרטים, מופעי זיקוקים
 מתקשר עם:  יום הצבא הפולני
 מועד
 תאריך:  11 בנובמבר
 
יום העצמאות הלאומי של פולין (בפולנית: Narodowe Święto Niepodległości, בתרגום ישיר: חג העצמאות הלאומי) הוא חג לאומי ברפובליקה הפולנית, המציין את ההכרזה על הקמת הרפובליקה הפולנית בתום מלחמת העולם הראשונה. יום העצמאות חל ב-11 בנובמבר.
רקע היסטורי

הרפובליקה הפולנית הראשונה איבדה את עצמאותה באופן סופי בשנת 1795 עם סיום חלוקת פולין וסיפוח שטחה לשלוש ישויות מדיניות: האימפריה הרוסית, גרמניה ואוסטרו-הונגריה. במשך למעלה מ-100 שנה פולין כמדינה חדלה להתקיים. מלחמת העולם הראשונה והריק שנוצר בעקבותיה עם נפילתן של האימפריות הישנות, כמו גם הכאוס הפוליטי והחברתי ששרו בה ותחיית תנועת העצמאות הפולנית שהרימה ראש היוותה הזדמנות להשבת העצמאות של פולין. כבר במהלך המלחמה, עם כיבושם של שטחים נרחבים ברחבי פולין על ידי גרמניה, הכריזו השלטונות הגרמניים ב-5 בנובמבר 1916 על הקמת מועצת המדינה הזמנית (בפולנית: Tymczasowa Rada Stanu) (פול') במסגרת ממלכת פולין אם כי היו עמומים באשר לסמכויותיה וזו הייתה הלכה למעשה ממשלת בובות. בחוזה ברסט-ליטובסק שבין ברית המועצות ובין גרמניה שהביא לסיום את המלחמה במזרח בשנת 1918, דובר על הבטחת עצמאות לפולין בחסות גרמניה. המשטר הבולשביקי ברוסיה הכיר בפירוש ב"זכות העמים להגדרה עצמית". בתום המלחמה, עקב לחצים שהפעילה מועצת העוצרים (פול') (בפולנית: Rada Regencyjna), הבטיחו שלטונות הקיסרות הגרמנית לשחרר את יוזף פילסודסקי, ממנהיגי תנועת העצמאות הפולנית שישב לפני כן גם בכלא הרוסי. בינתיים, ב-6 בנובמבר 1918 בלובלין הכריזו הקומוניסטים על הקמת רפובליקה קומוניסטית, ובאותו היום הכריזו סוציאליסטים בראשות איגנצי דשינסקי על הקמתה של הממשלה הזמנית של הרפובליקה הפולנית העממית (בפולנית: Tymczasowy Rząd Ludowy Republiki Polskiej).
החדשות על כך פורסמו בגיליון "קורייר ורשבסקי" ביום ראשון, 10 בנובמבר 1918, ובמקביל הודפס מוסף מיוחד בעמוד האחרון של כתב עת זה, שכותרתו "שובו של המפקד פילסודסקי". תוכנו הודיע כי יוזף פילסודסקי הגיע ב-10 בנובמבר 1918 בשעה 7:30 בבוקר לוורשה ברכבת מהירה מברלין לאחר ששוחרר ממבצר מגדבורג שם היה כלוא למעלה משנה על ידי הגרמנים.
ב-11 בנובמבר מונה באופן רשמי למפקד הצבא הפולני. ב-14 בנובמבר פורקה מועצת העוצרים. ינדז'יי מורצ'בסקי מונה על ידי פילסודסקי לתפקיד לראש הממשלה (נשיא מועצת השרים) במקומו של איגנצי דאשינסקי. ב-15 בנובמבר שונה באופו רשמי שמה של המדינה ממלכת פולין לרפובליקה הפולנית. ב-22 בנובמבר מונה פילוסדסקי לתפקיד ראש המדינה (בפולנית: Naczelnik Państwa) לאורך קיומה של הרפובליקה הפולנית השנייה זהו היה חגה הלאומי של פולין. מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין על ידי ברית המועצות וגרמניה הנאצית שמה קץ לציונו של החג שכן הממשלה הפולנית ירדה למחתרת ופולין הייתה תחת כיבוש זר. לאחר המלחמה, עם השתלטות הקומוניסטים על השלטון והקמת הרפובליקה העממית של פולין שהייתה גרורה של ברית המועצות, יומה הלאומי של פולין צוין ב-22 ביולי ונקרא יום ההתחדשות הלאומית של פולין (פול') (בפולנית: Narodowe Święto Odrodzenia Polski), לציון יום פרסום המניפסט של הוועד הפולני לשחרור לאומי. עם נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989 והקמת הרפובליקה הפולנית השלישית חודש ציונו של חג זה.
מנהגי החג

ביום העצמאות נערכים חגיגות וטקסים ברחבי פולין. בבירה ורשה נערך הטקס הראשי הכולל מצעד צבאי בהשתתפות ראשי השלטון ובהם נשיא פולין וראש ממשלת פולין. בערי פולין האחרות גם כן נערכים טקסים שונים כמו גם תצוגות של כלי נשק וקונצרטים.
פעולות מחאה בחג

יום העצמאות משמש גם לפעולות מחאה של ארגוני ימין קיצוני בחברה הפולנית.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה בריטניקה - חלוקת פולין
↑  Kronika polityczna. "Kurier Warszawski". Nr 311, pp. 7-8, 10 November 1918.
↑  Encyklopedia szkolna. Historia. Publisher: Szkolne i Pedagogiczne, Warsaw, 1993, p. 407
↑  למה פולין חוגגת עצמאות ב-11 בנובמבר, באתר culture.pl (באנגלית)
↑  צו 17/41 מ-22 בנובמבר 1918 על הסמכות השלטונית הייצוגית העליונה של הרפובליקה הפולנית, באתר הפרלמנט הפולני (בפולנית)
↑  "אירופה הלבנה": 60,000 לאומנים צועדים ביום העצמאות של פולין, באתר Guardian, ‏12/11/2017 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564112705171  LCCN: sh2008006757  LNB: 000183397 
תערוכת כלי נשק בכיכר קושצ'יושקי בעיר ביאליסטוק במהלך יום העצמאות 2019
חוקי ג'ים קרואו

ברזייה לשחורים על מדשאת בית המשפט המחוזי בהליפקס שבקרוליינה הצפונית, 1938
חוקי ג'ים קרואו (באנגלית: Jim Crow laws) היו חוקי מדינה פדרליים, וכן חוקים מקומיים, בעיקר במדינות דרום ארצות הברית. הם נחקקו לאחר תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית ואיפשרו - ואף דרשו - הפרדה גזעית בכל המרחב הציבורי, לכאורה תוך הענקת סטטוס נפרד אבל שווה לאמריקאים שחורים. בפועל, חוקים אלה הובילו למתן שירותים נחותים ויחס מפלה לעומת אלה שקיבלו אמריקאים לבנים, ויצרו נחיתות כלכלית, חינוכית וחברתית שיטתית. במרבית מדינות הדרום התירו חוקים אלה שלילת זכות הבחירה משחורים, דבר שאיפשר לפוליטיקאים, בדרך כלל מהמפלגה הדמוקרטית, להיבחר בזכות קולות הלבנים. חלק מהפוליטיקאים מן המפלגה הדמוקרטית נקטו הפחדה ודיכוי של פעילים שחורים שעודדו אמריקאים שחורים אחרים להצביע. עקב כך רבים מהשחורים בארצות הברית לא הצביעו כלל, מה שהקשה על ביטול חוקי ג'ים קרואו. החוקים נאכפו עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
החוקים נקראו על שם "ג'ים קרואו", שהיה כינוי לעגני לאדם שחור בארצות הברית. כינוי זה מבוסס על שיר-ריקוד קריקטוריסטי משנות ה-30 של המאה ה-19 בשם "ג'ים קרואו מקפץ" (אנ'). ג'ים קרואו (אנ') היה שם סטריאוטיפי לדמות עבד שחור עליז, הרוקד ושר במופע מינסטרל.
דוגמאות לחוקי ג'ים קרואו: הפרדה בין שחורים ללבנים בלימודים בבתי הספר הציבוריים, בשהייה במרחב הציבורי, בשימוש בתחבורה ציבורית, בגישה לשירותים ציבוריים, בכניסה ובילוי במסעדות ובשימוש בברזיות ציבוריות. נישואים בין-גזעיים היו אסורים ולעיתים אף התרועעות חברתית בין-גזעית הייתה אסורה. רשויות מקומיות רבות שיתפו פעולה עם ארגונים שדגלו בהפרדה גזעית והיו כופות, לעיתים באמצעות איומים ואלימות, על בעלי עסק לבנים להימנע מלשרת שחורים. כתוצאה מכך, בסיטואציות רבות אמריקאים שחורים היו נוסעים במושב האחורי של האוטובוס אל מחוץ לעיר כדי לרכוש עודפי מזון במחיר כפול. היו מקרים בהם אמריקאים שחורים נכנסו בטעות לשכונה לבנה או לעסק שבעליו לבנים, ואז הם הותקפו על ידי המקומיים. באותן שנים היה נפוץ ליישם 'רדליינינג' (אנ') - מדיניות שסללה את דרכם של שחורים לחיים בגטאות. גם צבא ארצות הברית היה מופרד גזעית עד פרסומו של צו נשיאותי 9981 על ידי הנשיא הארי טרומן ב-1948.