זכויות להט"ב בהודו
היסטוריה > לאחר קבלת עצמאותה של הודו

החלטת בית המשפט העליון של דלהי בעניין פסק הדין של קרן נאז נגד ממשלת טריטוריית הבירה הלאומית של דלהי משנת 2009 מצאה כי סעיף 377 ואיסורים משפטיים אחרים נגד פעילות הומוסקסואלית בוגרת בהסכמה מפרים ישירות את זכויות היסוד הקבועות בחוקה ההודית בעוד סעיף 377 קבע באומרו כי: "מי שמקיים מרצונו יחסי מין בניגוד לסדר הטבע עם איש, אישה או בעל חיים, ייענש במאסר עולם, או במאסר מכל סוג שהוא לתקופה שעלולה להתארך עד עשר שנים. וכן דינו בקנס", בתוספת ההסבר כי: "די בחדירה כדי להוות את המשכב הגשמי הדרוש לעבירה המתוארת בסעיף זה". על פי פסיקה קודמת של בית המשפט העליון של הודו, החלטות של בית משפט גבוה בעניין חוקתיות חוקים חלות בכל רחבי הודו, ולא רק על המדינה שעליה ישנה סמכות השיפוט של בית המשפט העליון הנדון.
ב-23 בפברואר 2012, משרד הפנים הביע את התנגדותו להעברת אי-הפללה של פעילות הומוסקסואלית, וקבע כי "בהודו, הומוסקסואליות נתפסת כבלתי מוסרית". הממשלה המרכזית הפכה את עמדתה ב-28 בפברואר 2012, וטענה כי אין טעות משפטית בהעברת אי-הפללה של פעילות הומוסקסואלית. שינוי עמדתה בנושא הביא לכך ששני שופטים שמרנים מבית המשפט העליון נזפו בממשל המרכזי על כך ששינה את גישתו לנושא.
ב-11 בדצמבר 2013, בית המשפט העליון של הודו ביטל את צו בית המשפט העליון של דלהי משנת 2009 אשר הפך פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים לחוקית במסגרת תחום השיפוט שלו. ארגון זכויות האדם הבינלאומי "Human Rights Watch" הביע דאגה שפסיקת בית המשפט העליון תהפוך זוגות חד מיניים ויחידים שהפכו גלויים לגבי נטיותיהם המיניות בעקבות פסיקת בית המשפט ב-2009, למי שיהיו נתונים לפגיעות, הטרדות משטרתיות וסחיטה, וקבע כי "פסיקת בית המשפט העליון מהווה נסיגה מאכזבת לכבוד האדם, ולזכויות הבסיסיות לפרטיות ואי-אפליה". קרן נאז, ארגון לא ממשלתי הפועל למען מאבק במחלות ה-HIV/איידס, הודיעה כי תגיש עתירה לעיון בהחלטת בית המשפט. קבוצת הפעילים "Kavi's Humsafar Trust" דיווחה כי הומוסקסואלים במדינה התמודדו עם אירועי סחיטה לאחר פסק הדין ב-2013.
ב-28 בינואר 2014, בית המשפט העליון של הודו דחה את עתירת הביקורת שהוגשה על ידי הממשלה המרכזית, קרן נאז ומספר אחרים נגד פסק הדין ב-11 בדצמבר על סעיף 377. השופט הסביר את פסק הדין בטענה כי: "בזמן קריאת סעיף 377, בג"ץ התעלם מכך שרק חלק זעיר מאוכלוסיית המדינה מהווה לסביות, הומואים, ביסקסואלים או טרנסג'נדרים, ובלמעלה מ-150 השנים האחרונות פחות מ-200 אנשים הועמדו לדין בגין ביצוע עבירה על פי סעיף 377, ואין זה יכול להוות בסיס הולם להכרזה כי הסעיף מהווה הפרה של הסעיפים 14, 15 ו-21 של חוקת הודו".
ב-18 בדצמבר 2015, שאשי ת'ארור, חבר במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, הציג הצעת חוק לביטול סעיף 377, אך נדחתה לבסוף בבית הנבחרים בהצבעה של 71-24.
ב-2 בפברואר 2016 החליט בית המשפט העליון לבחון את מעמד הפללתה של פעילות הומוסקסואלית. באוגוסט 2017 קבע בית המשפט העליון פה אחד כי הזכות לפרטיות הפרט היא זכות מהותית ויסודית על פי החוקה ההודית, לצד קביעתו כי נטייתו המינית של אדם היא סוגיית פרטיות".
בינואר 2018, בית המשפט העליון הסכים להפנות את שאלת תוקפו של סעיף 377 לספסל גדול, ודן במספר עתירות ב-1 במאי 2018. בתגובה לבקשת בית המשפט לעמדתו בעתירות הודיעה הממשלה כי לא תתנגד לעתירות, ותשאיר את התיק "לדעת בית המשפט". שימוע בנושא החל ב-10 ביולי 2018, עם פסק דין צפוי לפני אוקטובר 2018. פעילים רואים בתיק את המקרה המשמעותי ביותר ו"פריצת הדרך הגדולה ביותר לזכויות הומוסקסואליות מאז עצמאותה של המדינה", ויכולות להיות לה השלכות מרחיקות לכת על מדינות אחרות בחבר העמים שעדיין מחוץ לחוק הומוסקסואליות.
ב-6 בספטמבר 2018 נתן בית המשפט העליון את פסק דינו. בית המשפט קבע פה אחד כי סעיף 377 אינו חוקתי מכיוון שהוא פוגע בזכויות היסוד של אוטונומיה, אינטימיות וזהות, ובכך מעניק לחוקיות הומוסקסואליות בהודו. בית המשפט ביטל במפורש את פסק דינו משנת 2013.
בפסק הדין בין היתר קבעו שפוטי בית המשפט באומרם כי: "הפללת יחסי מין גשמיים היא לא הגיונית, שרירותית ואינה חוקתית בעליל" —  השופט העליון דיפאק מיסרה, "ההיסטוריה חייבת התנצלות בפני האנשים האלה ובני משפחותיהם. הומוסקסואליות היא חלק מהמיניות האנושית. יש להם זכות לכבוד וללא אפליה. מעשים מיניים בהסכמה של מבוגרים מותרים עבור קהילת הלהט"ב". — השופטת אינדו מלחוטרה, "קשה לתקן עוול לפי ההיסטוריה. אבל אנחנו יכולים לקבוע את המסלול לעתיד. המקרה הזה כולל הרבה יותר מאשר ביטול הפללה של הומוסקסואליות. מדובר באנשים שרוצים לחיות בכבוד" —  השופט דנאנג'איה י' צ'נדרכוד. פסק הדין כלל גם אמצעי הגנה מובנה כדי להבטיח שלא ניתן לבטלו שוב במסגרת "דוקטרינת המימוש המתקדם של הזכויות". יתר על כן, קבעו השופטים בפסק הדין כי כל אפליה על רקע נטייה מינית היא הפרה של החוקה ההודית באומרם,
"נטייה מינית היא אחת מהתופעות הביולוגיות הרבות שהיא טבעית וטבועה באדם ונשלטת על ידי גורמים נוירולוגיים וביולוגיים. מדע המיניות העלה תיאוריה שאדם מפעיל שליטה מועטה או לא על מי הוא/היא נמשכים. כל אפליה על רקע נטייתו המינית תגרור פגיעה בזכות היסוד של חופש הביטוי".
בית המשפט העליון הורה לממשלה לנקוט בכל האמצעים על מנת לשדר כראוי את העובדה שהומוסקסואליות אינה עבירה פלילית, ליצור מודעות ציבורית ולבטל את הסטיגמה העומדת בפני חברי קהילת הלהט"ב, ולתת למשטרה הכשרה תקופתית לרגישותם. לגבי הנושא. מומחים משפטיים דחקו בממשלה להעביר חקיקה המשקפת את ההחלטה, ולגבש חוקים שיאפשרו נישואים חד מיניים, אימוץ על ידי זוגות חד מיניים וזכויות ירושה.
בתחילה, לא היה ידוע אם פסק הדין של בית המשפט העליון התרחב למדינת ג'אמו וקשמיר לשעבר, שהייתה כפופה לחוק הפלילי שלה, חוק העונשין של רנביר (RPC). הדעות המשפטיות חלוקות בשאלה אם פסק הדין של בית המשפט העליון חל על המדינה או לא. לפי פסק דין משנת 1995 של בית המשפט העליון במדינה, כאשר הוראת "IPC" (חוק העונשין ההודי) תבוטל בטענה של הפרת החוקה, תבוטל גם ההוראה המקבילה שלה בחוק העונשין של רנביר. ב-31 באוקטובר 2019, המדינה פוצלה לשטחי האיחוד של ג'אמו וקשמיר ולדאק, המיישמות את ה-"IPC" ובכך, "RPC" בוטל.