stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי גרמניה המזרחית – ישראל
היסטוריה > שנות ה-60

במשפט אייכמן ב-1961 ביקשה גרמניה המזרחית לנצל את ההזדמנות כדי להתנגח בגרמניה המערבית. מדינת ישראל סירבה לאפשר לה להופיע כתובעת-משנה במשפט. התקשורת המזרח-גרמנית שלחה שלושה עיתונאים יהודים ניצולי שואה כדי לסקר את המשפט ואלה ניצלו את ההזדמנות כדי לדווח למפלגה על המתרחש בישראל. כאשר התברר למשטר המזרח-גרמני שממשלת ישראל לא תפליל את ממשלת גרמניה המערבית ככוללת בתוכה פושע מלחמה, איבדה התקשורת המזרח-גרמנית עניין במשפט לקראת סופו.
בפברואר 1965 ביקר ולטר אולבריכט בקהיר, שם פרסם הצהרה משותפת עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, בה גינו "את התוכניות התוקפניות של האימפריאליזם, שלפיהן ישראל נוצרה כראש חץ לשרת את מטרותיו נגד זכויות העמים הערביים ומאבקם לשחרור לאומי ולקדמה".
ב-12 במאי 1965 כוננו יחסים דיפלומטיים בין ישראל וגרמניה המערבית. למחרת פרסמה ממשלת מזרח גרמניה הודעת גינוי לשיתוף הפעולה "בין החוגים השולטים בישראל והכוחות האימפריאליסטיים והנאו-קולוניאליסטיים במערב גרמניה".
גרמניה המזרחית הייתה חלק מהגוש הקומוניסטי, אולם הייתה המדינה היחידה בו שלא קשרה יחסים דיפלומטיים עם ישראל, וזאת בזמן שהייתה הראשונה בו שהכירה באש"ף.
ערב מלחמת ששת הימים ב-1967, התייחסה התקשורת המזרח-גרמנית אל ההכנות הצבאיות של מצרים, סוריה וירדן כאל צעדים הגנתיים בלבד. גרמניה המזרחית גינתה את המתקפה המקדימה של ישראל והציגה אותה כיוזמת המלחמה. ב-7 ביוני פרסמה מועצת השרים של גרמניה המזרחית הודעה רשמית על "התוקפנות הישראלית נגד מדינות ערב". העיתון "נוייס דויטשלנד" הסביר כי גודלו "חסר הפרופורציות" של הצבא הישראלי, "המודרני ביותר", מחייב את מדינות ערב להתחמש באופן שמכביד "באופן משמעותי על התפתחותן הכלכלית". יומיים לאחר פרוץ המלחמה, התקבלו בסניפי המפלגה הקומוניסטית בברלין עלוני הסברה לציבור הרחב, בהם נכתב כי האוכלוסייה בישראל "היא ברובה יהודית, אך אין זו מדינה יהודית אלא מדינה אימפריאליסטית", שהקמתה "אורגנה על ידי הבורגנות הגבוהה היהודית והייתה קשורה לגירוש מיליון וחצי ערבים". ב-9 ביוני דרש חבר הפוליטביורו היהודי אלברט נורדן להציג את התקיפה הישראלית כמקבילה לתקיפת היטלר את ברית המועצות ב-1941. בהתאם לכך, האשימה התקשורת המזרח-גרמנית את ישראל בביצוע "פוגרומים" בערבים ובהקמת "גטאות". מספר ימים לאחר פרוץ המלחמה, נותקו כליל יחסיהן של מדינות הגוש הסובייטי עם ישראל. מיד לאחר המלחמה ארגנה גרמניה המזרחית "משלוחי סולידריות" בסך שישה מיליוני מארק למצרים, סוריה, ירדן, עיראק ואלג'יריה. בספטמבר 1967 פרסם משרד הכלכלה הוראה לכבד את החרם הערבי על ישראל ו"לא לקיים כל סחר עם חברות ישראליות מ'השטחים הכבושים'".
ב-1969 קשרה גרמניה המזרחית קשרים דיפלומטיים עם מדינות ערביות נוספות. בהסכם עם סוריה דובר על מאבק משותף נגד "הציונות ושאר הדוקטרינות האימפריאליסטיות והקולוניאליסטיות, שמבוססות על תקיפת עמים ועל דיכוים". ב-27 באוקטובר 1969 שלח ולטר אולבריכט איגרת לברז'נייב, בה המליץ לעודד מלחמת התשה נגד ישראל ולאמן לצורך כך מתנדבים כטייסים ומפקדי טנקים.
היסטוריה > שנות ה-70

לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972, קלטה גרמניה המזרחית לתחומה פלסטינים שגורשו מגרמניה המערבית בעקבות הטבח. עם התקיפות האוויריות הישראליות נגד מטרות פלסטיניות בסוריה ובלבנון, חידשה התקשורת המזרח-גרמנית את התקפותיה על ישראל והטייסים הישראלים הוצגו כרוצחי נשים וילדים.
גרמניה המזרחית הובילה את ההכרה של הגוש המזרחי באש"ף ובאוגוסט 1973 נפתח בברלין המשרד הראשון של הארגון באירופה. בהודעה על פתיחת המשרד נאמר כי מטרתו "להעמיק את הסולידריות במאבק המשותף נגד האימפריאליזם והציונות". בתחילת אוגוסט נחתם מזכר הבנות על אספקת ציוד צבאי ל"מאבק השחרור הלאומי הפלסטיני". בשנים הבאות, העניקה גרמניה המזרחית לאש"ף גם סיוע אזרחי בשווי מיליוני מארקים מדי שנה.
במלחמת יום הכיפורים ב-1973, אימץ המשטר מדיניות אנטי-ישראלית בעלת אופי אנטישמי. התקשורת הציגה את המלחמה כתוקפנות ישראלית ואריך הונקר קרא לאזרחי ארצו לבצע פעולות מחאה אנטי-ישראליות ברחבי המדינה. במבצע חשאי שנקרא על שם העיר חלב, שיגרה גרמניה המזרחית מטוסי קרב מדגם מיג-21 לסייע לסוריה, כולל תחמושת ו-63 אנשי צוות בהם 14 טייסים. בין 18 ו-21 באוקטובר הועברו לסוריה המטוסים המפורקים במטוסי תובלה סובייטים. בחניית ביניים בבודפשט נמסר לראשונה לאנשי הצוות היעד שאליו הם נשלחים וניתנה להם האפשרות לחזור הביתה במקרה והם מסרבים להשתתף במבצע, אולם איש מהם לא התנגד לסייע במלחמה נגד ישראל. בחלב הושלמה הרכבת המטוסים ואף נערכו טיסות מבחן, אולם ב-24 באוקטובר הוכרזה הפסקת אש.
גרמניה המזרחית ניצלה את קבלתה לאו"ם ב-1973, כדי לקדם את עמדותיה הפרו-פלסטיניות. כלי התקשורת שלה יצרו אידיאליזציה של הפלסטינים, בניגוד לתדמית השלילית של ישראל.
בנובמבר 1975 תמכה באופן פעיל בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שהגדירה את הציונות כ"סוג של גזענות". ב-1976 נאסר רשמית על כל פעולת סחר עם ישראל. בשנות ה-70 צוינו מדי שנה שבוע הסולידריות עם אש"ף ויום הסולידריות עם קורבנות התוקפנות הישראלית.
בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 הביעו מדינות הגוש המזרחי, ובהן גרמניה המזרחית, תמיכה מלאה בעמדות הפלסטינים: נסיגה מלאה מהשטחים שנכבשו ב-1967, בחינת החוקיות של תפיסת שטחים על ידי ישראל מעבר לגבולות תוכנית החלוקה מ-1947, זכות השיבה של הפליטים וחלוקת ירושלים.
ראו גם

יהדות גרמניה המזרחית
יחסי גרמניה–ישראל
לקריאה נוספת

ג'פרי הרף, מלחמות לא מוכרזות עם ישראל: מזרח גרמניה והשמאל הקיצוני במערב גרמניה, 1967–1989, קיימברידג', 2015
אלדד בק, הקנצלרית : מרקל, ישראל והיהודים, הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2017 (הספר בקטלוג ULI)
יעקב ביטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1974 (בן 50 בערך) באר שבע, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  שירה
 פרסים והוקרה:  פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית (2008)  פרס טבע (2008)  פרס מתנאל (2015)  פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2015)  פרס לנדאו (2016)  פרס בוסתן (2018)  פרס דוליצקי (2022)
 
יעקב ביטון (נולד ב-1974) הוא משורר ישראלי.
ביוגרפיה

יעקב ביטון נולד בבאר שבע בשנת 1974 וגדל בראשון לציון, בן להורים יוצאי מרוקו שגדלו במעברה. ביטון גודל רוב ילדותו על ידי סבתו. ב-2001 החל ללמוד תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה שבירושלים.
ביטון פרסם לראשונה שירים בכתב העת "מטעם" ולאחר מכן באנתולוגיית השירה המעמדית "אדומה". ב-2007 זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית בקטגוריית "משוררים בתחילת דרכם". סיפרו "אינה דדה" (במרוקאית: "האם הגדולה"), יצא לאור בינואר 2008, בהוצאת כתר וזכה בפרס טבע לשירה לשנת 2008.
ספר השני, "מחברות התבוסה", הופיע ב-2013 בהוצאת הספרים של הליקון. בשנת 2015 זכה בפרס מתנאל (במסגרת כנס כיסופים), ובפרס היצירה לסופרים עבריים, ובשנת 2016 בפרס לנדאו של מפעל הפיס, בשנת 2018 בפרס בוסתן של הספרייה הלאומית ובשנת 2022 בפרס דוליצקי מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
ספריו

אינה דדה : משירי האם הגדולה (הוצאת כתר, 2007)
מחברות התבוסה : שירים (הוצאת הליקון, 2013)
אחותי בזוהר (הוצאת הליקון-אפיק, תשע"ח 2017)
לקריאה נוספת

סיגל נאור פרלמן, "יותר משקל של הווה לדברים", מטעם 10, יוני 2007
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', פרס טבע לשירה הוענק ליעקב ביטון, באתר ynet, 10 ביוני 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258719305171  BnF: cb16180314b (data)  GND: 1175140902  ISNI: 0000 0000 7693 3174  LCCN: no2008065738  VIAF: 100882533   WorldCat (עם VIAF): 100882533
יחסי הממלכה המאוחדת – קמבודיה

| יחסי הממלכה המאוחדת – קמבודיה |
| --- | --- |
הממלכה המאוחדת: קמבודיה


הממלכה המאוחדת: קמבודיה
שטח (בקילומטר רבוע)
243,610: 181,035
אוכלוסייה
69,242,094: 17,691,293
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,340,032: 31,773
תמ"ג לנפש (בדולרים)
48,237: 1,796
משטר
מונרכיה חוקתית

יחסי הממלכה המאוחדת–קמבודיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קמבודיה לבריטניה.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1953 לאחר שקמבודיה קיבלה עצמאות מצרפת. באותה שנה נפתחה שגרירות בריטניה בפנום פן.
במהלך מלחמת האזרחים בקמבודיה בשנים 1970–1975, בריטניה שמרה על יחסים עם המשטר הפרו-אמריקני של לון נול (הרפובליקה של קמר) ולא הכירה בממשלה המלכותית של האחדות הלאומית של קמבודיה. חודש לפני עלייתו של הקמר רוז' לשלטון בקמבודיה במרץ 1975, שגרירות בריטניה נסגרה וצוותה פונה. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות הופסקו למשך 16 שנה. בריטניה הפכה למדינה הראשונה שגינתה בתוקף את פשעי המשטר הקומוניסטי ה"קמר רוז'"בשנת 1978.
היחסים הדיפלומטיים בין קמבודיה לבריטניה כוננו מחדש בשנת 1991 לאחר חתימת הסכמי פריז. קמבודיה מחזיקה כיום בבריטניה שגרירות בלונדון.
סיוע בריטי לקמבודיה

בריטניה תורמת משמעותית לבתי המשפט נגד הקמר רוז' בקמבודיה.
בריטניה תורמת לקמבודיה כ-10 מיליון ליש"ט בשנה, בעיקר לקידום רפורמה דמוקרטית, זכויות אדם וממשל טוב, בריאות, חינוך, פרויקטים של עוני עירוני, פיתוח פרנסה כפרית וכדי להתמודד עם הבעיות הגוברות של פדופיליה, סחר בבני אדם, ייעור, פשע והתפשטות HIV.
יחסי הממלכה המאוחדת – קוסטה ריקה

| יחסי הממלכה המאוחדת – קוסטה ריקה |
| --- | --- |
הממלכה המאוחדת: קוסטה ריקה


הממלכה המאוחדת: קוסטה ריקה
שטח (בקילומטר רבוע)
243,610: 51,100
אוכלוסייה
69,242,094: 5,135,708
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,340,032: 86,498
תמ"ג לנפש (בדולרים)
48,237: 16,842
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי הממלכה המאוחדת–קוסטה ריקה הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת ובריטניה.
היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים, ב-12 במרץ 1848, זמן קצר לאחר שנפרדה קוסטה ריקה מהרפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה בסביבות 1850 כתוצאה מסכסוכי הגבול בין קוסטה ריקה לניקרגואה, כאשר ניקרגואה נתמכה על ידי ארצות הברית, קוסטה ריקה מצאה בעל ברית בבריטניה הגדולה, שבאותה תקופה התמודדה עם ארצות הברית על השפעה פוליטית ומסחרית באמריקה הלטינית. קסטרו מדריז אפילו שלח את שגריר קוסטה ריקה פליפה מולינה לנהל משא ומתן על כניסה אפשרית של קוסטה ריקה לתוך האימפריה הבריטית בתור חסות. מולינה התקבל על ידי ראש ממשלת בריטניה לורד פאלמרסטון. אף על פי שממשלת בריטניה באותה תקופה נמנעה מקבלתה כפרוטקטורט, ככל הנראה כדי להימנע ממלחמה עם ארצות הברית, לונדון אכן הסכימה להפוך לבעלת ברית של קוסטה ריקה בסכסוך, והתעניינה בתעלה הבין-אוקיאנית שאותה תכננה ארצות הברית. לבסוף, שתי המעצמות שמשו מתווכים למשא ומתן אודות הגבול.
במהלך המאה ה-19, הייצוג הבריטי לפני קוסטה ריקה הוסמך בדרך כלל במקביל לקונסול גואטמלה או פנמה, ולעיתים מונו נספחים מסחריים. בשנת 1951 החליטה ממשלת בריטניה להקים נציגות קבועה בסן חוסה בניהולו של הנרי הנ' ליווינגסטון. בשנת 1952 מונתה אופליה סגרדה דה רייט כנציגת קוסטה ריקה, ואף השתתפה בהלווייתו של המלך ג'ורג' השישי מטעם ממשלת קוסטה ריקה, ובשנת 1953 היה זה רוברטו ג'ימנס קוואסאדה שהשתתף בהכתרתה של המלכה אליזבת השנייה.
בשנת 1956 חוסה פיגרס פרר, נשיא קוסטה ריקה, ערך ביקור רשמי בלונדון בליווי אשתו קארן אולסן בק ורקטור אוניברסיטת קוסטה ריקה רודריגו Facio ברנס, ואף נפגש עם המלכה אליזבת השנייה, ראש הממשלה אנתוני אידן ואף ביקר בפרלמנט. באותה שנה, בשתי המדינות שודרגו הנציגויות הדיפלומטיות שלהם לשגרירויות, ובשנת 1968 ביטלו שתי המדינות את הדרישה לוויזה.
היחסים בין המדינות המשיכו להיות לבביים, אף על פי שהם היו מתוחים מעט במהלך ממשל אוסקר אריאס סאנצ'ז בשל מאמציו להרגיע את האזור מאחר שממשלתה של מרגרט תאצ'ר הייתה בעד פעולה קשה נגד המתקוממים הסוציאליסטים. אריאס ביקר בבריטניה במהלך כהונתו ונפגש עם תאצ'ר.
קוסטה ריקה היא אחת המדינות המכירות בריבונות ארגנטינה על איי פוקלנד.
נציגויות דיפלומטיות

בריטניה מחזיקה בקוסטה ריקה שגרירות בסן חוסה.
קוסטה ריקה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
יחסי יפן–נאורו

| יחסי יפן–נאורו |
| --- | --- |
יפן: נאורו


יפן: נאורו
שטח (בקילומטר רבוע)
377,915: 21
אוכלוסייה
123,588,993: 11,967
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,212,945: 154
תמ"ג לנפש (בדולרים)
34,088: 12,880
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

ראש ממשלת יפן שינזו אבה (מימין) נפגש עם נשיא נאורו ליונל אינגימאה בעת ביקורו ביפן לרגל הכתרת נארוהיטו, קיסר יפן, 2019
יחסי יפן–נאורו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת נאורו.
סקירה כללית

בין יפן לבין רפובליקת נאורו מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-1968.
במסגרת היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לנאורו מתקיימים ביקורים דיפלומטיים רבים, בעיקר מצד נשיאי נאורו לדורותיהם ביפן.
ביקורים רמי דרג > מנאורו ליפן

האמר דה רובורט, נשיא נאורו (1981, 1982, 1983, 1984, 1987, 1989)
ברנארד דואוליוגו, נשיא נאורו (1990, 1992, 1994)
קינזה קלודומאר, נשיא נאורו (1997, 2000)
לודוויג סקוטי, נשיא נאורו (2005, 2006, 2008)
מרקוס סטיבן, נשיא נאורו (2009)
ספרנט דאבווידו, נשיא נאורו (2012)
בארון ואקה, נשיא נאורו (2017, 2018)
ליונל איינגימאה, נשיא נאורו (2019)
נציגויות דיפלומטיות

נאורו אינה מיוצגת ביפן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יפן אינה מיוצגת בנאורו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. יפן האמינה את שגרירותה שבסובה, בירת פיג'י הסמוכה, על נאורו.
יחסי הודו–נמיביה

| יחסי הודו–נמיביה |
| --- | --- |
הודו: נמיביה


הודו: נמיביה
שטח (בקילומטר רבוע)
3,287,263: 824,292
אוכלוסייה
1,454,183,987: 3,045,810
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,549,919: 12,351
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,441: 4,055
משטר
רפובליקה סוציאליסטית פדרלית: רפובליקה

ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי (מימין) נפגש עם נשיא נמיביה האגה גיינגוב בפסגת פורום הודו-אפריקה בניו דלהי, 2015
יחסי הודו–נמיביה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הודו לנמיביה. בשנת 2010, היחסים תוארו על ידי פקידים הודים כ"חמים ולבביים".
תנועת שחרור

הודו הייתה אחת התומכות המוקדמות ביותר של ארגון SWAPO הנמיבי בניסיונו להשיג עצמאות לנמיביה. נציגות SWAPO הראשונה הוקמה בהודו בשנת 1986. משימת המשקיפים של הודו הוסבה לנציבות עליונה מלאה ביום העצמאות של נמיביה ב-21 במרץ 1990.
מאז העצמאות

הודו סייעה לאמן את חיל האוויר הנמיבי מאז הקמתו ב-1995. שתי המדינות עובדות בשיתוף פעולה הדוק בארגונים רב-צדדיים הדדיים כמו האו"ם, המדינות הבלתי-מזדהות וחבר העמים הבריטי. נמיביה תומכת בהרחבת מועצת הביטחון של האו"ם כך שתכלול מושב קבוע להודו.
מאז העצמאות > ביקורים רמי דרג

מספר פקידים הודים בכירים ביקרו בנמיביה מאז העצמאות ב-1990; ראש ממשלת הודו סינג, ראש הממשלה רג'יב גנדי ופוליטיקאים בכירים אחרים היו בנמיביה לרגל חגיגות יום העצמאות שלה ב-1990. הנשיא שנקר דייאל שארמה ביקר בנמיביה ב-1995 וראש הממשלה אטאל ביהארי ואג'פאיי ביקר ב-1998 וכן ביקורי שרים רבים. ביולי 2010, שרת המדינה לענייני חוץ, Preneet Kaur, ביקרה בנמיביה לקראת הכנס על פרויקט השותפות של הודו אפריקה ה-13 של Exim Bank. הנשיא פרנב מוקהרג'י ביקר בנמיביה בין התאריכים 15–17 ביוני 2016.
מספר פקידים נמיביים בכירים ביקרו גם בהודו; נכון לשנת 2010, הנשיא סם נוג'ומה ביקר בהודו 11 פעמים. באוגוסט-ספטמבר 2009, נשיא נמיביה, Hifikepunye Pohamba, ערך את ביקורו הראשון כנשיא בהודו. 43 מנהיגים עסקיים ופוליטיקאים ליוו את פוהמבה למסע, שלקח אותם לניו דלהי, מומבאי, בנגלור ואגרה.
מאז העצמאות > מסחר והשקעות

בשנים 2008–2009, הסחר בין שתי המדינות עמד על כ-80 מיליון דולר. היבוא העיקרי של נמיביה מהודו היה תרופות, כימיקלים, מכונות חקלאיות, חלקי רכב ורכב, זכוכית וכלי זכוכית, מוצרי פלסטיק ולינוליאום. הודו ייבאה בעיקר מתכות לא ברזליות, עפרות וחתיכות מתכת. מוצרים הודיים מיוצאים גם לדרום אפריקה השכנה ומיובאים מחדש לנמיביה כיבוא מדרום אפריקה. יהלומים נמיביים מיוצאים לרוב לשוקי יהלומים באירופה לפני שהם מיובאים שוב להודו. בשנת 2009 התקיימה המכירה הישירה הראשונה של יהלומים נמיביים להודו. בשנת 2008, שתי חברות הודיות זכו בחוזה של 105 מיליון דולר מאת NamPower להנחת קו דו-קוטבי זרם ישר במתח גבוה מקאטימה מולילו לאוטג'יווארונגו. נמיביה נהנתה מתוכנית שיתוף הפעולה הטכני והכלכלי ההודי (ITEC) לאנשי מקצוע בתחום התקשורת ממדינות מתפתחות.
ב-3 באוגוסט 2021, הנציב העליון של נמיביה בהודו גבריאל סינימבו חנך את פורום הסחר בהודו נמיביה בצ'נאי, יחד עם מנהל משרד החוץ Venkatachallam Murugan ונשיא ארגון הסחר הכלכלי ההודי ד"ר אסיף איקבל. המשלחת מדרום הודו נסעה לנמיביה במרץ 2020 כדי לנהל את הפורום העסקי של הודו נמיביה עם יותר מ-50 חברות נמיביות.
נמיביה מתלבטת בייצוא ישיר של יהלומים ואבנים חצי יקרות להודו.
נציגויות דיפלומטיות

הודו מחזיקה בנמיביה נציבות עליונה בווינדהוק.
נמיביה מחזיקה בהודו נציבות עליונה בניו דלהי. הנציב העליון של נמיביה מוסמך גם לבנגלדש, האיים המלדיביים וסרי לנקה.
יעקב טרכטנברג

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1888 אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1953  (בגיל 64 בערך) ציריך, שווייץ 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  רוסיה, גרמניה, שווייץ
 מקום לימודים:  המכון להנדסת מכרות בסנקט פטרבורג 
 הערות:  יהודי
 תרומות עיקריות
 שפיתח שיטה לחישוב מתמטי בעל-פה ללא אמצעי עזר הנקראת "שיטת טרכטנברג"
 
יעקב טרכטנברג (17 ביוני 1888–1953) היה מתמטיקאי יהודי יליד האימפריה הרוסית שפיתח שיטה לחישוב מתמטי בעל-פה ללא אמצעי עזר הנקראת "שיטת טרכטנברג".
ביוגרפיה

הוא נולד באודסה באימפריה הרוסית. הוא סיים בהצטיינות יתרה לימודים במכון להנדסת מכרות בסנקט פטרבורג ולאחר מכן עבד כמהנדס במספנות, וכעבור מספר שנים, כשהוא בשנות העשרים לחייו, קיבל את תפקיד המהנדס הראשי כשאלפי עובדים תחת ניהולו. הוא היה פציפיסט מושבע, וכשפרצה מלחמת העולם הראשונה היה בין מקימי קבוצה בשם "קהילת השומרונים הטובים", שייעודה היה להכשיר תלמידים רוסים לטיפול בפצועים.
ב-1919, כשנתיים לאחר מהפכת אוקטובר, ברח טרכטנברג לגרמניה מכיוון שהתנגד לקומוניזם וחשש לחיו. הוא הגיע לברלין ועבד שם כעורך בהוצאת מגזינים וכתב ספר על התעשייה הרוסית. הוא התנגד לעלייתו של אדולף היטלר לשלטון ולרעיונות הנאצים, ומחשש לשלומו עקר לווינה עם אשתו, שם עבד במגזין מדע. לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה נעצר ונשלח למאסר. הוא הצליח לברוח ליוגוסלביה עם אשתו והסתתר שם, אולם כעבור זמן קצר נתפס על ידי הגרמנים ונשלח למחנה ריכוז.
כדי להסיט את מחשבותיו מהקשיים והאכזריות של מחנה הריכוז, החל לפתח שיטה לביצוע חישובים מתמטיים בעל-פה במהירות, כל זאת ללא דפים ואמצעי כתיבה. הוא פיתח שיטת חישוב הקרויה "שיטת טרכטנברג" ואת התוצאות הסופיות הצליח לרשום על מספר ניירות שמצא. בשנת 1944, לאחר כשבע שנים בשבי הנאצים, נודע לו כי מתכננים להוציאו להורג. אשתו שיחדה את השומרים והוא הועבר לכלא אחר, משם ברח עם אשתו. הוא נתפס בשנית אולם הצליח להימלט לשווייץ, פעם נוספת בעזרת שוחד שאשתו נתנה לשומרים.
בשווייץ החל טרכטנברג ללמד את שיטת החישוב שהגה ואשר זכתה לפופולריות. בשנת 1950 יסד את המכון המתמטי בציריך.
יחסי הודו–ניגריה

| יחסי הודו–ניגריה |
| --- | --- |
הודו: ניגריה


הודו: ניגריה
שטח (בקילומטר רבוע)
3,287,263: 923,768
אוכלוסייה
1,454,183,987: 233,892,108
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,549,919: 362,815
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,441: 1,551
משטר
רפובליקה סוציאליסטית פדרלית: רפובליקה פדרלית

ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי (מימין) נפגש עם נשיא ניגריה מוחמדו בוהארי בניו דלהי, 2015
יחסי הודו–ניגריה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של הודו והרפובליקה הפדרלית של ניגריה. שתי המדינות יצרו קשרים אסטרטגיים ומסחריים. חברות עסקיות הודיות השקיעו בניגריה כ-15 מיליארד דולר. הודו היא מהמשקיעים המובילים בניגריה, עם בסיס השקעות של כ-20 מיליארד דולר. הנתונים על סכום ההשקעה של ניגריה בהודו אם בכלל אינם ידועים. הסחר של הודו-אפריקה גדל לאט עם נפח סחר של 55.9 מיליארד דולר בשנים 2020–2021.
הודו היא צרכנית הנפט השלישית בגודלה אחרי ארצות הברית וסין. עם הצמיחה המהירה של הכלכלה ההודית שהיא החמישית בגודלה בעולם כיום הביקוש לנפט גדל מאוד. הודו מייבאת נפט מסעודיה, עיראק, רוסיה, ארצות הברית, קזחסטן, איראן ואיחוד האמירויות כעת, כאשר חלקה של ניגריה בשוק ייבוא הנפט ההודי קטן בהרבה. מאז 2018 הודו קונה נפט זול יותר מעיראק. הודו גם ייבאה נפט מברזיל ומקסיקו לאחרונה. בשנת 2022 צפויה הודו לרכוש נפט גולמי בשווי 100 מיליארד דולר, חלק גדול ממנו מרוסיה, עיראק, ערב הסעודית, כווית וקזחסטן.
רקע

יחסי הודו עם אפריקה מתוארכים לשנת 30 לפני הספירה כאשר התנהל סחר בין מצרים (תחת הקיסר הרומי אוגוסטוס) והודו. עד 120 ספינות רומיות יצאו מדי שנה ממיוס הורמוס (אל-קוסייר) במצרים הרומית להודו. באותה תקופה, דאו הודיים פקדו את חופי מזרח אפריקה ומכרו מוצרי נול יד הודיים, תבלינים וסחורות אחרות. עדויות ארכאולוגיות שנמצאו לאחרונה במצרים מראות שסוחרים הודים שסחרו עם אזור הים התיכון היו תושבי חוף קורומנדל בהודו. זה מראה את היקף יחסי הודו-אפריקה באותה תקופה.
החוקר הפורטוגלי ואסקו דה גאמה (1497 לספירה), בחיפוש אחר נתיב סחר קצר להודו, נעזר במסעו על ידי סוחרים וסוחרים הודים בחופי מזרח אפריקה. כ-20,000 אפריקאים שחורים הידועים בשם סידיס הובאו על ידי ערבים להודו עוד במאה ה-7. אפריקאים שחורים אלה השתלבו היטב והם מוגבלים לכפרים קטנים במדינות ההודיות קרנאטקה, מהאראשטרה וגוג'ראט, וכמה מהם מתגוררים בעיר היידראבאד. אפריקאים אלה הם צאצאים של עמי הבנטו של מזרח אפריקה. כמה אפריקאים הובאו להודו על ידי הפורטוגלים ואחר כך על ידי הבריטים. אפריקאים אחרים הגיעו להודו כסוחרים, מלחים ושכירי חרב.
עם השגת השליטה של בריטניה על הודו, 34,000 הודים, רובם סיקים פנג'אבים, יצאו למזרח אפריקה כפועלי ערובה בשנת 1896 כדי לבנות את מסילת הרכבת המסוכנת באורך 660 קילומטרים של אוגנדה. על כל מייל של קו הרכבת שנבנה, ארבעה פועלים הודים איבדו את חייהם, עם ספירה כוללת של 2,493 הרוגים. בשנת 1898, פועלים הודים שעבדו על גשר רכבת מעל נהר צבו בקניה הוחלו טרור על ידי שני אריות אוכלי אדם שהרגו כ-135 פועלים הודים.
הודו קיבלה עצמאות ב-1947; ניגריה בעקבותיה קיבלה עצמאות ב-1960. הודו תמכה מאוד בעצמאות מדינות אפריקה מהשלטון הקולוניאלי והקימה את הנציגות הדיפלומטית שלה ב-1958 – שנתיים לפני שניגריה קיבלה עצמאות רשמית מהשלטון הבריטי. זמן קצר לאחר עצמאות ניגריה, ממשלת הודו השתלבה בסיוע בהקמת צבא ועוד כמה פרויקטים בניגריה. הודו סייעה לניגריה בבניית מפעלים צבאיים כמו האקדמיה להגנה של ניגריה (NDA) בקדונה והמכללה הימית בפורט הרקורט, יחד עם מתקני אימונים צבאיים אחרים. כמה אנשי צבא ניגרים למדו במכללת שירותי ההגנה (DSSC) בוולינגטון, טמיל נאדו, הודו. מוחמדו בוהארי, שלימים יהיה נשיאה של ניגריה, השתתף ב-DSSC בשנות ה-70. נשיאים ניגרים נוספים שלמדו באותו קולג' הם הנשיאים אולוסגון אובסנג'ו (1965) ואיברהים בבנגידה (1964). כמה קציני צבא ניגרים בכירים נוספים למדו גם הם במכללת שירותי ההגנה של הודו. עם קבלת עצמאותה של ניגריה, עסקים הודים הקימו חנויות בניגריה.
לשתי המדינות יש משאבים טבעיים וכלכליים מגוונים והן הכלכלות הגדולות ביותר באזורים שלהן. שתי המדינות חברות בחבר העמים הבריטי. נכון לעכשיו, קו האשראי של הודו לאפריקה הוא כמעט 9 מיליארד דולר, כאשר הפרויקטים הנוכחיים תופסים 7.4 מיליארד דולר. למעלה מ-25,000 סטודנטים אפריקאים כולל ניגרים עושים שימוש במלגות הודיות, והודו שלחה מענק של 10 מיליון דולר לאו"ם כדי להילחם באבולה ועוד 2 מיליון דולר לגינאה כדי להתמודד עם המחלה.
פיתוח יחסים בילטרליים

ראש ממשלת הודו הראשון, ג'ווהרלל נהרו, ביקר בניגריה בספטמבר 1962 כדי לפגוש את ראש ממשלת ניגריה הראשון, אבובכר טפאווה בלווה. מאוחר יותר שני נשיאי ניגריה היו אורחים ראשיים בחגיגות יום הרפובליקה של הודו, בשנת 1983 הנשיא שהו שגרי ובשנת 2000 בחגיגות יום הרפובליקה ה-50 של הודו היה הנשיא אולוסגון אובסנג'ו. מנהיגי ניגריה ביקרו בקביעות בהודו, הנשיא אובסנג'ו בנובמבר 2004, סגן הנשיא גודלאק ג'ונתן בנובמבר 2007. סגן הנשיא ג'ונתן היה גם בפסגת הפורום הראשונה של הודו-אפריקה שהתקיימה בניו דלהי באפריל 2008. במהלך ביקור ממלכתי בניגריה של ראש ממשלת הודו ד"ר מנמוהאן סינג באוקטובר 2007, הודו וניגריה אימצו את הצהרת אבוג'ה לשותפות אסטרטגית. בשנת 2015 נשיא ניגריה, מוחמדו בוהארי, היה בניו דלהי באוקטובר כדי להשתתף ב'פסגת הפורום השלישית של הודו-אפריקה (IAFS-III) שבה השתתפו 50 מדינות אפריקאיות בניו דלהי. בעקבות הפסגה התקיימה פגישה בין ראש הממשלה נרנדרה מודי והנשיא בוהארי שאפשרה לשתי המדינות לבחון את יחסיהן הבילטרליים. בהזדמנות הכריז ראש הממשלה נרנדרה מודי על 600 מיליון דולר (393 מיליון ליש"ט) בסיוע לפרויקטי פיתוח באפריקה בפסגה. ראש הממשלה מודי גם הכריז על זיכוי של 10 מיליארד דולר לאפריקה, הכולל את ניגריה ו-50,000 מלגות הודיות לסטודנטים אפריקאים בפסגת הפורום השלישית של הודו-אפריקה.
סגן נשיא הודו, חמיד אנסארי, ביקר בניגריה בין 26 ל-29 בספטמבר 2016 ונפגש עם נשיא ניגריה מוחמדו בוהארי וסגן הנשיא פרופ' ימי אוסינבג'ו שנתן לשני הצדדים הזדמנות נוספת להעמיק את שיתוף הפעולה והידידות הבילטרליים ביניהם. בשנת 2019 הסנאטור האדי סיריקה, שר התעופה של ניגריה, ביקר בהודו בין 14 ל-15 בינואר 2019 כדי להשתתף בפסגת התעופה העולמית במומבאי ב-15 בינואר 2019. בשולי הפסגה, הוא נפגש עם סורש פראבהו, שר המסחר והתעשייה והתעופה האזרחית של הודו. על פי סוכנות הידיעות של ניגריה כחלק מהתוכנית להילחם ב-COVID-19, הודו תרמה תרופות חיוניות בשווי 50 מיליון דולר ביולי 2020 לניגריה ולמדינות אפריקאיות אחרות. שבעת הטונות של משלוחים הודיים לניגריה התקבלו על ידי שר הבריאות של ניגריה, ד"ר אוסאגי אהנייר. הודו הייתה המדינה האסיאתית הראשונה שהפכה לחברה ב-Africa Capacity Building Foundation (ACBF). בין 2002 ל-2021, הודו סיפקה זיכיונות של יותר מ-11 מיליארד דולר למדינות אפריקה. הודו תרמה 150 טונות של סיוע רפואי ל-25 מדינות באפריקה, וסיפקה יותר מ-24.7 מיליון מנות חיסונים ל-COVID ל-42 מדינות באפריקה כולל ניגריה החל מפברואר 2021.