stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרוץ היאכטות סידני-הובארט
תולדות המרוץ

ראשיתו של המרוץ היא במועדון שהוקם על ידי האוסטרלי פיטר לוק (Peter Luke) וחבריו לשם שיט בנתיב המשמש כיום את התחרות. השיט הפך למרוץ לפי הצעתו של קפטן ג'ון אילינגוורת' (John Illingworth), קצין הצי המלכותי הבריטי שביקר באוסטרליה.
במרוץ הראשון השתתפו תשעה כלי שיט. ב-1947 השתתפו במרוץ 28 כלי שיט, ב-1965 – ‏53, וב-1975 הגיע מספרם ל-102. ב-1981 השתתפו במרוץ 159 יאכטות. במרוץ ב-2011 נטלו חלק 88 יאכטות. בסך הכל השתתפו בתחרות עד כה 5,058 יאכטות. מספר כלי השיט המסיימים את המרוץ הוא תמיד קטן ממספר הפותחים בו. בממוצע פורשות מן המרוץ כ-18% מן היאכטות הפותחות בו (ב-1984 פרשו מן המרוץ 70% מן היאכטות). נכון לשנת 2007 השתתפו שלושה שייטים בתחרות 44 פעמים כל אחד.
המרוץ מתנהל על פי כללי השיט במרוצים (Racing Rules of Sailing) שנקבעו על ידי פדרציית השיט הבינלאומית.
המרוץ ב-1998 הסתיים בטרגדיה, כאשר סופה עזה במיוחד שהתחוללה במצר בס הביאה לטביעתם של חמישה כלי שיט ממשתתפי התחרות, וששה מן השייטים נספו. מתוך 115 היאכטות שפתחו במרוץ באותה שנה הגיעו רק 44 לקו הסיום. בעקבות האסון הוקשחו תנאי הסף להשתתפות בתחרות בנוגע לגיל המינימום של השייטים ולניסיונם. במהלך שנות המרוץ טבעו במהלכו בסך הכל תשע יאכטות ונספו 11 שייטים.
על פי המסורת חוגגים השייטים מסיימי המרוץ את ליל השנה החדשה (ב-31 בדצמבר) בנמל הובארט.
נשים השתתפו בתחרות החל משנת 1946. ב-1975 הפליג צוות היאכטה הכל-נשי הראשון, ובסך הכל השתתפו בתחרות עד כה למעלה מאלף שייטות. גביע ג'יין טייט (על שם המשתתפת הראשונה בתחרות) מוענק מדי שנה לקברניטה הראשונה המסיימת את המרוץ.
תוצאות

זמן ההגעה לקו הסיום בשנה הראשונה למרוץ היה 158 שעות ו-22 דקות. זמן זה התקצר במהירות, אך זמן השיא שנקבע ב-1975 נשבר רק 21 שנים אחר כך, ב-1996. שיא חדש שנקבע ב-1999 נשבר על ידי השיא הנוכחי בשנת 2005.
יאכטות אוסטרליות ניצחו במרוץ 41 פעמים, אמריקניות – 10 פעמים, ניו זילנדיות – חמש, ויתר הניצחונות נחלקו בין יאכטות משש אומות נוספות. היאכטה האוסטרלית מורנה (Morna) ניצחה בתחרות שבע פעמים (תחת שני בעלים שונים). שני שייטים אחים ניצחו בתחרות ארבע פעמים.
במקביל למרוץ סידני-הובארט מתנהל באוסטרליה גם מרוץ היאכטות מלבורן-הובארט.
מראה פנורמי של היאכטות בתחרות 2007
הערות שוליים

↑  זהו יום חג המכונה כיום הקופסאות.
מעגן נמל הובארט
מלחמות שלוש הממלכות

מלחמות שלוש הממלכות, לפעמים ידועות גם כמלחמות האזרחים הבריטיות, היו סדרה של סכסוכים הכוללים מלחמות בין השנים 1639 ל-1653 בממלכות אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, אז ישויות נפרדות שהיו מאוחדות תחת צ'ארלס הראשון. מלחמות אלו כוללות את מלחמות הבישופים מ-1639 עד 1640, מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה והשנייה, מלחמות הקונפדרציה האירית, כיבוש אירלנד בידי קרומוול והמלחמה האנגלו-סקוטית (1650–1652). הן הסתיימו בניצחון צבא הפרלמנט, הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון, ביטול המלוכה, וייסוד חבר העמים של אנגליה, מדינה יחידה ששלטה באיים הבריטיים עד הרסטורציה של שושלת סטיוארט ב-1660.
הסכסוך הפוליטי והדתי בין צ'ארלס הראשון ליריביו החל בשנים המוקדמות של שלטונו. בעוד שהרוב המכריע תמך במוסד המלוכה, הם לא הגיע להסכמה על מי מחזיק בסמכות העליונה. המלוכנים ("פרשים") טענו בדרך כלל שהגופים הפוליטיים והדתיים כפופים למלך, בעוד שרוב יריביהם תומכי הפרלמנט ("עגולי-הראש") תמכו בצורה מוגבלת של מונרכיה חוקתית והתנגדו לשלטון אישי שצ'ארלס כפה. מצב זה הורע על ידי שאלות הדת; הפרוטסטנטים הקנאים – הפוריטנים באנגליה ו"בני הברית" (קובננטרים) בסקוטלנד – עיינו את המודל הכנסייתי השמרני והריכוזי שביקש להחיל המלך, אותו ראו ככיסוי דקיק לקתוליות, ושטמו את האירים הקתולים, שצ'ארלס נחשד באהדה אליהם.
הסכסוכים החלו עם מלחמות הבישופים של 1639–1640, כשקובננטרים סקוטים שהתנגדו לרפורמות הדתיות של צ'ארלס תפסו שליטה על סקוטלנד ותפסו בקצרה את צפון אנגליה. קתולים אירים פתחו במרד ב-1641, שהתפתח לסכסוך אתני עם מתיישבים פרוטסטנטים. הקונפדרציה האירית הקתולית, שנוצרה לשלוט במרד, החזיקה ברוב אירלנד במלחמה שהתנהלה נגד המלוכנים, הפרלמנטרים והקובננטרים. למרות שכל השלושה הסכימו על הצורך לדכא את המרד, אף אחד מהם לא סמך על השניים האחרים לשלוט בצבא שהוקם לעשות זאת. באוגוסט 1642, כישלון לשבור את המבוי הסתום הפוליטי גרם לפרוץ מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה, שהפגישה מלוכנים נגד הפרלמנטרים ובעלי בריתם הקובננטרים באנגליה ובויילס.
המלחמה באנגליה הסתיימה כאשר צ'ארלס נכנע לסקוטים ב-1646, אך חילוקי דעות בקרב יריביו וסירובו לעשות ויתורים פוליטיים משמעותיים גרמו להתלקחות מחודשת של הלחימה ב-1648. במלחמת האזרחים האנגלית השנייה, הפרלמנטרים שוב הביסו את המלוכנים ופלג קובננטרי בשם "המתנדבים". צבא המודל החדש הפרלמנטרי אז טיהר את הפרלמנט האנגלי מאלה שרצו להמשיך במשא ומתן עם המלך. הפרלמנט הקרוע שנותר אישר את הוצאתו להורג בינואר 1649 וייסד את הרפובליקה של חבר העמים של אנגליה.
באמנת ברדה, הסקוטים הסכימו להשיב את צ'ארלס השני לכס המלוכה האנגלי, אך הובסו במלחמה האנגלו-סקוטית בין 1650–1652. תחת אוליבר קרומוול, חבר העמים כבש את אירלנד ורוב האדמות הקתוליות באירלנד הוחרמו. האיים הבריטיים הפכו לרפובליקה מאוחדת שנשלטה על ידי קרומוול והצבא. היו התקוממויות ספורדיות עד שהמלוכה הושבה ב-1660.
נומנקלטורה

המונח "מלחמות שלוש הממלכות" מופיע לראשונה ב"כרוניקה קצרה של כל הפעולות הקטלניות שהתרחשו בשלוש הממלכות" מאת ג'יימס הית', שפורסם ב-1662, אך ההיסטוריון איאן ג'נטלס טוען "אין כותרת יציבה ומוסכמת לאירועים... שכונו בשמות שונים המרד הגדול, המהפכה הפוריטנית, מלחמת האזרחים האנגלית, המהפכה האנגלית ו... מלחמות שלוש הממלכות". המונח בדרך כלל משמש היסטוריונים מודרניים הרואים את העימותים בכל מדינה כנובעים מסוגיות חופפות אך לעיתים שונות, ולא רק כרקע למלחמת האזרחים האנגלית, בעוד אחרים כינו אותם מלחמות האזרחים הבריטיות.
רקע > כללי

אחרי 1541, מונרכים של אנגליה כינו את הטריטוריה האירית שלהם ממלכה, במקום "לורדות אירלנד", ושלטו שם בעזרת הפרלמנט האירי הנפרד. כמו כן, עם חוקי ויילס 1535 ו-1542, הנרי השמיני צירף את ויילס לתוך ממלכת אנגליה. סקוטלנד, הממלכה השלישית הנפרדת, נשלטה על ידי בית סטיוארט.
באמצעות הרפורמציה האנגלית, המלך הנרי השמיני מינה את עצמו לראש הכנסייה הפרוטסטנטית של אנגליה ואסר על הקתוליות באנגליה וויילס. במהלך המאה ה-16, הפרוטסטנטיות הפכה לקשורה בצורה אינטימית לזהות הלאומית באנגליה; הקתוליות נתפסה כאויב הלאומי, במיוחד כפי שהתגלמה ביריבות צרפת וספרד. קתוליות, עם זאת, נשארה הדת של רוב האנשים באירלנד ועבור רבים אירים היא סימלה התנגדות ילידית לכיבוש הטיודורי של אירלנד.
בממלכת סקוטלנד, הרפורמציה הפרוטסטנטית הייתה תנועה פופולרית בהנהגת ג'ון נוקס. הפרלמנט הסקוטי חוקק חוקים למען כנסייה פרסביטריאנית לאומית, כלומר הכנסייה של סקוטלנד ("הקירק"). ומרי, מלכת הסקוטים הקתולית, נאלצה לוותר על כסאה לטובת בנה ג'יימס השישי מסקוטלנד. ג'יימס גדל תחת עוצרות שנויה במחלוקת בין פלגים קתוליים ופרוטסטנטים; כשתפס את השלטון, שאף להיות "מלך אוניברסלי", תומך במערכת הבישופים האנגלית שמינה המלך. ב-1584 הוא הכניס בישופים לכנסייה של סקוטלנד, אך נתקל בהתנגדות עזה, ונאלץ להסכים שהאספה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד תמשיך לנהל את הכנסייה.
האיחוד האישי של שלוש הממלכות תחת מלך אחד התרחש כאשר המלך ג'יימס השישי מסקוטלנד ירש את אליזבת הראשונה לכס האנגלי ב-1603, כאשר הוא גם הפך לג'יימס הראשון של אנגליה ושל אירלנד. ב-1625 צ'ארלס הראשון ירש את אביו, וסימן שלוש דאגות עיקריות לגבי אנגליה וויילס; איך לממן את ממשלתו, איך לבצע רפורמה בכנסייה, ואיך להגביל את התערבות הפרלמנט האנגלי בשלטונו. באותו זמן, הוא הראה עניין מועט בשתי ממלכותיו האחרות, סקוטלנד ואירלנד.
רקע > סקוטלנד

ג'יימס השישי נשאר פרוטסטנטי, והקפיד לשמור על תקוותיו לרשת את כס המלוכה האנגלי. כצפוי, הוא הפך לג'יימס הראשון של אנגליה ב-1603 ועבר ללונדון. ג'יימס התמקד בטיפול בחצר ובפרלמנט האנגלי, ניהל את סקוטלנד באמצעות הוראות כתובות למועצת המלך של סקוטלנד ושלט על הפרלמנט הסקוטי באמצעות בית הלורדים. הוא הגביל את סמכותה של האספה הכללית של כנסיית סקוטלנד ומנע ממנה להתכנס, ולאחר מכן הגדיל את מספר הבישופים בכנסיית סקוטלנד. ב-1618, הוא כינס אספה כללית והעביר בכוח חמישה מאמרים של נוהגי אפיסקופליות, שהיו נתונים לחרם נרחב.
אחרי מותו ב-1625, ירש אותו בנו צ'ארלס הראשון, שהוכתר בקתדרלת סנט ג'יילס באדינבורו ב-1633, עם טקסים אנגליקנים מלאים. צ'ארלס היה פחות מיומן ומרוסן מאביו; ניסיונותיו לכפות מנהגים אנגליקנים על כנסיית סקוטלנד עוררו התנגדות שהגיעה לשיאה כאשר הוא הציג את ספר התפילה האנגליקני. העימות שלו עם הסקוטים הגיע לשיאו ב-1639, כאשר הוא ניסה ונכשל לכפות על סקוטלנד באמצעים צבאיים במהלך מלחמות הבישופים.
רקע > אנגליה

צ'ארלס חלק עם אביו את האמונה בזכות האלוהית של מלכים, והתעקשותו המתמדת על הסטנדרט הזה פגעה באופן חמור ביחסים בין הכתר לבין הפרלמנט האנגלי. כנסיית אנגליה נשארה דומיננטית, אבל מיעוט פוריטני חזק, שיוצג על ידי כשליש מהפרלמנט, החל להתבטא; האמונות הדתיות שלהם היו דומות מאוד לאלה של הסקוטים הפרסביטריאנים.
היו סכסוכים חוזרים ונשנים בין הפרלמנט האנגלי למלך על מיסוי, הוצאות צבאיות ותפקיד הפרלמנט בממשלה. בעוד ג'יימס הראשון החזיק בדעות דומות לאלה של בנו בנוגע לזכויות המלך, הוא בדרך כלל היה בעל שיקול דעת וכריזמה מספיקים כדי לשכנע את חברי הפרלמנט לקבל את דעתו. צ'ארלס לא היה כישרון כזה ובהתמודד עם משברים מרובים במהלך 1639–1642, הוא נכשל במניעת ממלכותיו מלהחליק למלחמת אזרחים. כאשר צ'ארלס פנה לפרלמנט כדי לשלם על מערכה נגד הסקוטים, הם סירבו. אז הם הכריזו על עצמם כמתכנסים באופן קבוע, הפרלמנט הארוך, ובמהרה הציגו בפני צ'ארלס רשימה ארוכה של תלונות אזרחיות ודתיות שדרשו תיקון מצידו לפני שיאשרו חקיקה חדשה כלשהי.
רקע > המושבות הבריטיות מעבר לים

במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, היו מעורבות רבה במושבות הבריטיות מעבר לים. באיי התעלה, האי ג'רזי וטירת קורנט בגרנזי תמכו במלך עד כניעה בכבוד בדצמבר 1651.
למרות שההתיישבויות הפוריטניות החדשות בצפון אמריקה, בייחוד מסצ'וסטס, נשלטו על ידי תומכי הפרלמנט, המושבות הוותיקות יותר דרומה תמכו בכתר. החיכוך בין המלוכנים, שרובם היו אנגליקנים, לבין הפוריטנים במרילנד הגיע לשיאו בקרב סברן. התיישבויות חברת וירג'יניה, ברמודה ווירג'יניה, כמו גם אנטיגואה וברבדוס, בלטו בנאמנותן לכתר. נאמנותם של המלוכנים בווירג'יניה לכתר זכתה לגמול לאחר השבת המלוכה ב-1660 כאשר צ'ארלס השני כינה אותה המושבה הישנה.
רקע > אירלנד

בינתיים, בממלכת אירלנד (שהוכרזה כזאת ב-1541 אבל נכבשה לחלוטין עבור הכתר רק ב-1603), המתחים גם החלו לעלות. תומאס ונטוורת', הלורד המשנה של אירלנד של צ'ארלס הראשון, עורר את זעמם של הקתולים באמצעות אכיפת מיסים חדשים בעודו שולל מהם זכויות מלאות כנתינים; הוא עורר עוד יותר את זעמם של קתולים אירים עשירים ביוזמות חוזרות ונשנות להחרים ולהעביר את אדמותיהם למתיישבים אנגלים. התנאים הפכו לנפיצים ב-1639 כאשר ונטוורת' הציע לקתולים אירים כמה רפורמות בתמורה לגיוס ומימון צבא אירי (בהנהגה פרוטסטנטית) כדי לדכא את המרד הסקוטי. הרעיון של צבא קתולי אירי שיאכוף מה שרבים ראו כממשל עריצות כבר, זעזע הן את הפרלמנט הסקוטי והן את האנגלי, שבתגובה איימו לפלוש לאירלנד.
הערות שוליים

↑  Raymond, Joad (2005), The invention of the newspaper: English newsbooks, 1641–1649, Oxford University Press, p. 281, ISBN 978-0-19-928234-0
↑  Gentles, Ian (2007), "The English Revolution and the Wars in the Three Kingdoms, 1638–1652", in Scott, H. M.; Collins, B. W. (eds.), Modern Wars in Perspective, Harlow, UK: Pearson Longman
↑  Carlton, Charles (1994) [1992]. Going to the wars: the experience of the British civil wars, 1638–1651. Routledge. ISBN 0-415-10391-6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00954206 
המלך צ'ארלס הראשון והנסיך רופרט לפני קרב נייזבי
הצבאות האנגלי והסקוטי מחבקים באהבה
מצליף

מצליף (באנגלית: whip) הוא חבר פרלמנט שממונה על קיום המשמעת הסיעתית בהצבעות ועל גיוסם של חברי מפלגתו, על מנת שינכחו ויצביעו בהצבעות החשובות. כדי שלאכיפתו תהיה השפעה, משתמש המצליף באיומים ותמריצים כדי לקיים את המשמעת הסיעתית, כאשר הוא מגובה מצד הנהלת המפלגה. תפקיד המצליף קיים בדרך כלל רק במפלגות גדולות, וביתר המפלגות הוא נתון בדרך כלל בידי יושב הראש.
מקור המונח

המילה האנגלית whip (מילולית: שוט), המשמשת לציון בעל התפקיד הזה בפרלמנט הבריטי ובפרלמנטים דוברי אנגלית אחרים, הושאלה ממונח ציד זהה (לפעמים גם בצורה "whipper-in") המציין אדם שמונע מהכלבים המשתתפים בציד לנדוד ולהתרחק מן המטרה.
תפקיד המצליף ברחבי העולם > במדינות עם פרלמנט בשיטת ווסטמינסטר > הממלכה המאוחדת

בממלכה המאוחדת, המצליף הוא גם חבר בממשלת בריטניה. המצליף מעדכן את ראש הממשלה באופן קבוע לגבי מצב הסיעה. המצליף יכול לחלק שלושה סוגים של צווים פרלמנטרים לחברי פרלמנט, והפרתם עלולה להביא לסנקציות פרלמנטריות. הצו הראשון מפרט את מדיניות המפלגה ומודיע על קיום הצבעה מסוימת. צו זה אינו מחייב נוכחות או הצבעה. הסוג השני הוא צו המחייב להשתתף ולהצביע. לחבר פרלמנט אסור להפר את צו זה, אלא אם כן ניתן לו אישור מהמצליף. הסוג השלישי הקשוח ביותר הוא הוראה מפורשת להשתתף ולהצביע, אלא אם כן יש אישור מיוחד מהמצליף. הפרת הצו יכולה להביא לגירוש מהמפלגה.
תפקיד המצליף ברחבי העולם > במדינות עם פרלמנט בשיטת ווסטמינסטר > אוסטרליה

בפרלמנט האוסטרלי (כמו גם בפרלמנטים המקומיים) ישנם מצליפים בכל הסיעות, שנועדו להבטיח משמעת סיעתית, ולמלא פונקציות רחבות מטעם הנהגת המפלגות. שלא כמו במדינות אחרות, למצליף באוסטרליה אין תפקיד רשמי, ואין הם ממלאים תפקיד מאוד נרחב. המצליף מטעם המפלגה הליברלית מתמנה על ידי הנהגת המפלגה, בעוד המצליף של מפלגת הלייבור נבחר על ידי ועידה. בשתי המפלגות למצליף יש כשני סגנים.
תפקיד המצליף ברחבי העולם > במדינות עם פרלמנט בשיטת ווסטמינסטר > קנדה

בקנדה, המצליף הוא חבר הסנאט הקנדי או בית הנבחרים של קנדה. תפקידו של המצליף חשוב במיוחד כאשר ישנה ממשלת מיעוט או אם לממשלה יש רוב קטן. תפקיד המצליף אינו נחשב לתפקיד ממשלתי, אך המצליף יכול לכהן גם כשר בלי תיק.
תפקיד המצליף ברחבי העולם > במדינות עם פרלמנט בשיטת ווסטמינסטר > הודו

הודו ירשה את תפקיד המצליף מהשלטון הבריטי מתקופת השלטון הקולוניאליסטי. כל מפלגה פוליטית גדולה ממנה לעצמה מצליף. המצליף אחראי על המשמעת הסיעתית, אך לרוב אינו יכול להכריע על הצבעות בבחירות לנשיאות המדינה.
תפקיד המצליף ברחבי העולם > במדינות עם פרלמנט בשיטת ווסטמינסטר > אירלנד

כל המפלגות בסנאט האירי ובדאל אירן ממנות לעצמן מצליף. לרוב המצליף של מפלגת השלטון נוכח גם בישיבות הממשלה. המצליפים של כל בית נפגשים מדי שבוע על מנת לתכנן את מצב ההצבעות לשבוע לאחר מכן. החל משנת 1998 המצליפים זכאים לשכר נוסף על השכר הפרלמנטרי שלהם. לרוב השכר תלוי בגדול המפלגה. השכר הגבוה ביותר ניתן בשנת 2011 על ידי מפלגת פיאנה פול. באותה השנה המצליף הרוויח כ-19,000 לירה שטרלינג.
תפקיד המצליף ברחבי העולם > במדינות עם פרלמנט בשיטת ווסטמינסטר > ניו זילנד

כמו הודו, גם ניו זילנד ירשה את התפקיד מתקופת השלטון הבריטי. כל המפלגות שלהן 4 נציגים ויותר בפרלמנט של ניו זילנד זכאיות למצליף אחד לפחות במפלגות שלהן 24 עד 44 נציגים, יש כשני מצליפים, כאשר אחד בכיר ואחד זוטר. למפלגות עם 45 נציגים ויותר, זכאיות לשני מצליפים זוטרים ואחד בכיר.
תפקיד המצליף ברחבי העולם > במדינות אחרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מפלגת העם הקובנית: האורתודוקסים

| --- | --- |

 מדינה:  קובה 
 מייסד:  אדוארדו צ'יבס 
 תקופת הפעילות:  15 במאי 1947 – 1952 (כ־4 שנים) 
 אידאולוגיות:  פופוליזם 
 מטה:  הוואנה 
 
מפלגת העם הקובנית – האורתודוקסים (בספרדית: Partido del Pueblo Cubano – Ortodoxo) הוקמה על ידי צעירים שפרשו מ"המפלגה הקובנית המהפכנית האותנטית", בשל האכזבה מהשחיתות של מפלגת האם שהתפרצה עם עלייתה לשלטון ב-1944. בראש מעייניה: מצע לאומני אנטי-אימפריאליסטי, אג'נדה חברתית לא ברורה ומלחמה בשחיתות.
בראש התנועה עמד שדרן הרדיו אדי צ'יבס, שניהל מסע תקשורתי נגד השחיתות בשלטון וצבר אהדה נרחבת. ב-1951, כשהוא עצמו הואשם בשחיתות, הוא החליט להתאבד בשידור חי, על מנת להוכיח שהוא חף מכל אינטרס למעט טובתה של קובה. באותה עת היה פידל קסטרו מנהיג תנועת הסטודנטים של המפלגה. הסקרים שחזו את ניצחונה של המפלגה האורתודוקסית בבחירות של 1952, הם שדרבנו את בטיסטה לבצע הפיכה צבאית במרץ של אותה שנה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444102805171  LCCN: n85280062  NKC: ko2015877660  VIAF: 132597260   WorldCat (עם VIAF): 132597260 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קובה ובנושא מפלגות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מפלגת העם הסקסונית

| --- | --- |
 מדינה:  הקונפדרציה הצפון-גרמנית 
 מייסד:  וילהלם ליבקנכט, אוגוסט בבל 
 תקופת הפעילות:  19 באוגוסט 1866 – 8 באוגוסט 1869 (3 שנים) 
 אידאולוגיות:  ליברליזם
 התמזגה לתוך:  מפלגת העובדים הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 
מפלגת העם הסקסונית (בגרמנית: Sächsische Volkspartei - SDAP) הייתה מפלגה שמאלית-ליברלית, רדיקלית-דמוקרטית שהוקמה בעיר קמניץ שבממלכת סקסוניה הגרמנית ב-19 באוגוסט 1866. בראשה עמדו מייסדיה וילהלם ליבקנכט, אוגוסט בבל ואוטו פרייטג(גר'). בתחילת אוגוסט 1869 התאחדה מפלגת העם הסקסונית עם מפלגת העובדים הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SDAP)‏(אנ'). המפלגה המאוחדת הזו הוסיפה להתקיים עד 1875, עת התאחדה עם מפלגת 'איגוד הפועלים הגרמני הכללי' הלסליאנית, ליצירת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD). מפלגת העם הסקסונית הייתה ברית בין כוחות ליברליים, בורגנים אנטי-פרוסיים, ופועלים סוציאליסטים, שהתארגנו יחד בסקסוניה למטרה משותפת של בלימת העליונות הפרוסית בקונפדרציה הצפון-גרמנית לפיכך דגלה ברעיון של איחוד מלא של גרמניה (כולל אוסטריה) במטרה לצמצם את הדומיננטיות הפוליטית של פרוסיה במדינת הלאום הגרמנית. היא נחשבת לאחת ממפלגות האב של התנועה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה.
בבחירות 1867 לרייכסטג של הקונפדרציה הצפונית(אנ') זכתה המפלגה ב-3 מנדטים בלבד (כ-1 אחוז מכלל המושבים), הנציגים היו בבל, ליבקנכט ועורך הדין רינהולד שרפס(גר').
מקינואיט

| --- | --- |
גבישי מקינואיט במסת אם. רוחב התמונה 4 מ"מ. מכרה האפטיט קירובסקי, הר חביני, חצי האי קולה, רוסיה.
גבישי מקינואיט במסת אם. רוחב התמונה 4 מ"מ. מכרה האפטיט קירובסקי, הר חביני, חצי האי קולה, רוסיה.
 תכונות המינרל
 הרכב כימי:  Fe,Ni)9S8)
 מערך קריסטלוגרפי:  טטרגונלי
 צורת הגביש:  הגבישים לוחיים דקים מפותחים היטב עד 1 מ"מ. כמו כן כמקבצים נוצתיים או חסרי צורה
 צבע:  צהוב בגוון ארד עד אפור לבנבן
 ברק:  מתכתי
 שקיפות:  אטום
 פצילות:  מושלמת על {001}
 קשיות:  2.5 בסולם מוס
 משקל סגולי:  4.17
 שרטוט:  שחור
 מינרלים נלווים:  כלקופיריט, קובניט, פירוטיט, פנטלנדיט, גריגאיט, מאוצ'וריט וטרויליט.
מקינואיט הוא מינרל סולפידי המכיל ניקל וברזל.
תכונות > הרכב כימי וקריסטלוגרפיה

נוסחת המבנה הכימי של המקינואיט היא Fe,Ni)9S8).
המקינואיט מתגבש במערכת הטטרגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "דיטטרגונלית דיפירמידלית"  4/m\ 2/m\ 2/m, וחבורת סימטריות מרחבית P4/nmm. הפרמטרים של תא היחידה הם: Å‏a=3.6735‏ ו-c=5.0328.‏
תכונות > תכונות פיזיקליות

הגבישים של המקינואיט לוחיים, דקים ומפותחים היטב והם מגיעים לגודל של 1 מ"מ. גבישי מקינואיט עשויים להופיע כמקבצים נוצתיים או חסרי צורה, אבל בדרך כלל מצוי המינרל כתכלילים של פתיתים זעירים בתוך כלקופיריט או פנטלנדיט. למקינואיט יש פצילות מושלמת על מישור {001}. הקשיות של המינרל נמוכה – 2.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 4.17 גרם לסמ"ק.
תכונות > תכונות אופטיות

אופטית המינרל הוא אי-איזוטרופי באופן בולט וגם תופעת הפלאוכרואיזם בולטת בו. גבישי המקינואיט הם אטומים. צבעם צהוב בגוון ארד או אפור לבנבן. הברק של המקינואיט הוא מתכתי, וגבישיו יוצרים שרטוט בצבע שחור.
גילוי ומקור השם

המינרל נתגלה ב-1962 במכרה מקינאו (Mackinaw) במחוז סנוהומיש (Snohomish) במדינת וושינגטון שבארצות הברית, על ידי קבוצת גאולוגים אמריקניים בראשות הווארד טסקר אוונס (Howard Tasker Evans Jr,‏ 2000-1920). המינרל קרוי על שם המקום בו נתגלה לראשונה.
מקינואיט היה מוכר לפני כן, אך בטעות הוא זוהה כמינרל ואלרייט (Fe,Cu)S·3(Mg,Al)(OH)2)‏4), מינרל דומה בצורתו אך בעל הרכב כימי שונה ורך יותר.
מקור ותפוצה

מקינואיט נוצר כתוצר המרה הידרותרמית בפרידוטיטים שעברו סרפנטיזציה. המינרל מצוי גם בסביבה בה יש תהליכי חיזור של משקעים דקי גרגיר בקרקעית נהרות, ככל הנראה מפעילות של חיידקים מגנטוטקטיים וחיידקים המייצר סולפטים. מופעים נדירים שלו מצויים במטאוריטים כונדריטים פחמניים.
המקינואיט נמצא במספר מקומות רב (נכון ל-2011 הוא נתגלה ב-231 אתרים בעולם), אבל הוא נחשב מינרל נדיר יחסית. מקומות בהם אפשר למצוא מקינואיט כוללים את מכרה מקינאו (Mackinaw) במחוז סנוהומיש (Snohomish) במדינת וושינגטון (המקום בו נתגלה לראשונה), בבוץ שעל קרקעית נהר מיסטיק (Mystic), בבוסטון שבמסצ'וסטס שבארצות הברית; במחדר "כבש המושק" (Muskox intrusion) בטריטוריות הצפון-מערביות ובמכרה פלקונברידג' (Falconbridge mine) באגן סדברי באונטריו שבקנדה; במכרה אוטוקומפו (Outokumpu) בפינלנד; במכרה פיאט בפיימונטה שבאיטליה; בלנדסברג (Landsberg), בסמוך לאוברמושל (Obermoschel) במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה; במסיב קובדור (Ковдор) בחצי האי קולה שברוסיה; ובברוקן היל בניו סאות' ויילס ובמרבץ הניקל סקוטיה (Scotia) בקלגורלי (Kalgoorlie) באוסטרליה המערבית שבאוסטרליה.
הערות שוליים

↑  פרויקט rruff
↑  אתר Mindat
↑  הווארד ט' אוונס, פרטים ביוגרפיים
↑  Reactions of Neptunium with Mackinawite
↑  פרויקט rruff
↑  אתר Mindat
↑  לרשימה המלאה ניתן להיעזר באתר Mindat.
מריו דה סא-קרנירו

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1890 ליסבון, פורטוגל 
 התאבד:  26 באפריל 1916 (בגיל 25) פריז, צרפת 
 מדינה:  פורטוגל 
 מקום לימודים:  בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קוימברה 
 שפות היצירה:  פורטוגזית, קטלאנית 
 חתימה:   
 
מַרְיוּ דֶה סָא-קַרְנֶיְרוּ (פורטוגזית: Mário de Sá-Carneiro ‏; 19 במאי 1890 - 26 באפריל 1916) היה משורר וסופר בן פורטוגל וחברו הקרוב של המשורר והסופר פרננדו פסואה. כתביו משקפים את השתייכותו לזרם המודרניסטי, וברבים מהם באים לידי ביטוי בדידות, שנאה עצמית, אובססיביות ועיסוק מתמיד בטירוף ובשאלות הקשורות בזהות מינית.
חייו

סא-קרנירו נולד בליסבון, בן יחיד למשפחה אמידה מן המעמד הבינוני. הן סבו והן אביו, שהיה מהנדס וקצין בצבא פורטוגל, היו אנשי צבא. סא-קרנירו התייתם מאמו כשהיה בן שנתיים ומסבתו כשהיה בן תשע. אביו שהיה טרוד במסעות לא נטל חלק מרכזי בטיפול בבנו. אחרי מות אמו נמסר סא-קרנירו לטיפול בידי אומנת במשק של סבו וסבתו. בתחילת שנות העשרה שלו לקח אותו אביו לטייל בפריז, בשווייץ ובאיטליה, וכבר בשנות לימודיו בתיכון גילה סא-קרנירו כישרונות אומנותיים והתבלט בכתיבה ובמשחק. כשהיה בן עשרים ואחת נסע לעיר קואימברה כדי ללמוד משפטים, אולם עוד לפני תום השנה הראשונה באוניברסיטה הוא זנח את לימודיו. לאחר מכן למד משפטים בפריז בין השנים 1911 ו-1912, אולם הוא מיהר לזנוח את לימודיו לטובת עיסוקו הספרותי שהחזיר אותו פעמיים לפורטוגל, לביקורים שבמהלכם הקדיש את רוב זמנו לכתב העת אורפאוס, ביטאון ספרותי בעל אופי מודרניסטי. בשנת 1912 נסע שוב לצרפת כדי ללמוד בסורבון. שנתיים לאחר מכן נסע אביו למוזמביק וחדל לתמוך כלכלית בבנו. סא-קרנירו שקע אז בדיכאון עמוק, שגורמיו המשוערים היו מצוקה כלכלית ובעיות בזהות המינית.
לפני התאבדותו בפריז בבליעת סטריכנין הספיק סא-קרנירו לפרסם את המחזה "חברוּת" (1912), את הרומן "הווידוי של לוּסְיוּ" (1913), את קובצי הסיפורים הקצרים "התחלה" (1912) ו"שמים עולים באש" (1915) ואת קובץ השירים "התפזרות" (1913). קובץ השירים "אותות זהב" ראה אור אחרי מות יוצרו, בשנת 1937. הספר הווידוי של לוסיו תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2006.
מלחמות רוסיה–פרס

מלחמות האימפריה הרוסית–פרס (בפרסית: جنگ‌های ایران و روسیه, ברוסית: Русско-персидская война) היו סדרת מלחמות בין רוסיה הצארית ומאוחר יותר האימפריה הרוסית לבין ממלכת פרס תחת שלטון האימפריה הספווית ומאוחר יותר השושלת הקאג'ארית. היו סך הכל 5 מלחמות, ורובן נסבו על השליטה בעבר הקווקז וצפון הקווקז. המלחמות נמשכו מהמאה ה-17 למאה ה-19, והסתיימו בניצחון רוסי והפיכת הקווקז לחלק מהאימפריה הרוסית. בסופו של דבר הביאו המלחמות לעליית ההשפעה הרוסית על פרס במובן הכלכלי ואף פוליטיקה הפנימית, כפי שנראה מאוחר יותר במהפכה החוקתית בפרס. להלן רשימת המלחמות:
מלחמת רוסיה–פרס (1651–1653) – ניצחון פרסי מינורי
מלחמת רוסיה–פרס (1722–1723) – כיבוש רוסי זמני ושיבה לסטטוס קוו
מלחמת רוסיה–פרס (1796) – שיבה לסטטוס קוו
מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813) – ניצחון רוסי מכריע
מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) – ניצחון רוסי
רקע מעצמתי

האימפריה הספווית אשר נוסדה בתחילת המאה ה-16 בידי שאה אסמאעיל הראשון שלטה בנתח מרכזי מהמזרח התיכון והייתה יריבה מרכזית של האימפריה העות'מאנית ובעלת ברית של מלוכת הבסבורג. תחת שלטונו של עבאס שאה הראשון "הגדול" הגיעה האימפריה לשיא התפתחותה בעוד התרבות הפרסית הייתה רבת השפעה על אזורים כגון מרכז אסיה, תת-היבשת ההודית, בלוצ'יסטן והקווקז. בתוך הקווקז היו לאימפריה הספווית מדינות חסות כגון צ'רקסיה וממלכת כארתלי, אשר חצצו בינה לבין הממלכות של מזרח אירופה על גדות נהר הוולגה. מצפון לשם, רוסיה הצארית החלה מסדירה את מעמדה העולמי בתור מעצמה. במהלך המאה ה-15 המאוחרת תחת שלטונו של איוואן השלישי "הגדול" הפכה נסיכות מוסקבה לגדולה בנסיכויות הרוסיות והשיגה ריבונות מלאה מידי הממלכות המונגוליות. בהמשך, תחת שלטונו של איוואן הרביעי "האיום", הפכה רוסיה לצארות והחלה במדיניות של התפשטות. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1568–1570), סובסד מעמדה של רוסיה בצפון הקווקז. יחסי איראן–רוסיה נוצרו רשמית בשנת 1521, בתקופת שלטונו של וסילי השלישי ברוסיה הצארית ושאה אסמאעיל הראשון בממלכת פרס.
1651–1653

מדיניות ההתפשטות של שתי המעצמות הביא בסופו של דבר למאבק ביניהם. עבאס שאה השני היה בן לאם ממוצא צ'רקסי וחלק רחב ממדיניותו פעלה לחיזוק ההשפעה הפרסית על צפון הקווקז. בשנת 1651, בשביל לחזק את השפעתו בצפון הקווקז, הורה השאה עבאס השני על כוחות הצבא הפרסי-ספווי לתקוף ולכבוש את מוצב הכוחות הרוסים בסונז'ה (כיום באינגושטיה, רוסיה). מאז תקופת הצרות בתחילת המאה נחלשה רוסיה קשות. אלכסיי הראשון, צאר רוסיה פעל להביא לרפורמות ולחיזוק ממלכתו אך היה במאבק פנימי שנגע להמשך דרכה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. עבאס השני ראה את הזמן כנכון לצאת למאבק נגד הרוסים. הכוחות הפרסים תחילה לא צלחו בהתקדמות צפונה נגד הרוסים. בשנת 1653 גויסו 20,000 חיילים לצבא הפרסי שחצו את הגבול הצפוני לתוך רוסיה הצארית. הכוחות הרוסים נסו מפני הפרסים שצרו על סונז'ה והשמידו את המוצבים הרוסים באזור. המלחמה נכנסה לסטטוס קוו לאחר נפילת המוצבים הרוסיים מכיוון ששתי המעצמות היו סבוכות במאבקים שונים; כוחות האימפריה המוגולית צרו על קנדהאר בעבר הפרסי של הגבול בעוד הרוסים החלו במלחמה נגד האיחוד הפולני-ליטאי (ראו מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667)).